כתובות חורבת תימן
פרשנות > האלים הישראליים יהוה ואשרה ומאפייניהם

את אזכור "יהוה שמרן" (שומרון) ו"יהוה תמן" ניתן להשוות לשמות אלים כנעניים אחרים אליהם מצורף שם מקום (במיוחד, אך לא רק, הרים): בעל חרמון, בעל חצור, בעל לבנון ועוד בעלים, ואף עשתרת פפ, עשתרת ארך, עשתרת כת ועוד עשתרות, ואף לכתובת מחורבת בית לויה המזכירה את "יהוה אלהי כל הארץ" הוא "אלהי ירשלם". כן ניתן להשוות את דושרא, האל הנבטי שמשמעות שמו "זוּ שרא", האל של הרי שרא, לפסוק המקראי הרים נזלו מפני יהוה זה סיני, מפני יהוה אלהי ישראל (שופטים, ה', ה'). נראה שהפסוק שמע ישראל יהוה אלהינו יהוה אחד (דברים, ו', ד') יוצא כנגד ההשקפה המקובלת המכירה בהתגלמויות שונות ומקומיות של יהוה בהתאם להשקפה הדויטרונומיסטית התומכת בריכוז הפולחן, והשוו גם לדברי ירמיהו (ב', כ"ח וי"א, י"ג): כי מספר עריך היו אלהיך יהודה. שני השמות, שומרון ותימן, עשויים לציין הן חבלי ארץ רחבים (שומרון כהרי שומרון או אף כשם כולל לממלכת ישראל, ותימן כחבלי הארץ הדרומיים) והן כערים ספציפיות (העיר שומרון ויישוב בשם "תימן" באדום). נדב נאמן סבר ש"יהוה שומרון" הוא יהוה המקומי לממלכת ישראל כולה (שכונתה במקרא ומחוצה לו "שומרון"), ומרכז פולחנו בבית אל, והוא מצא רמיזות לקיומו של "אלוהי שומרון" גם במקרא; את מקדש "יהוה תימן" השייך לארצות הדרום זיהה בבאר שבע, ושיער שבאתר ביר א־סבע, בו עמדה העיר, נמצא המקדש, כיום תחת מבנים רומיים, ביזנטיים ועותמאניים, והוא היה אלוהי היוצאים למסעות במדבר. השם "תימן" קשור לקשריו המקראיים של יהוה עם הדרום – משם הגיע (במיוחד בחבקוק, ג', ג': אלוה מתימן יבוא, וכן בדברים, ל"ג, ב', שופטים, ה', ד'–ה' ותהלים, ס"ח, ח'–ט'), ושם אף מקום הימצאו הקבוע (לשם הולך אליהו להתגלות יהוה אליו). גם מי שכתב בניב הישראלי וגם מי שכתב בניב היהודי עבדו התגלמויות מקומיות של יהוה.
אזכור "אשרתה" מקובל במחקר כציון האלה אשרה. מיעוט חוקרים מציעים לראות בשם "אשרה", שציין אלוהות בתקופת הברונזה, מונח שמהותו האלוהית נשכחה בתקופת הברזל וציין רק עץ מקודש לאלוהות מסוימת, במקרה זה יהוה; ואולם, אשרה מופיעה במקרא כאלה (מלכים א', ט"ו, י"ג, י"ח, י"ט, מלכים ב', כ"ג, ד'), כעץ רענן המזוהה עמה (דברים, ט"ז, כ"א, שופטים, ו', כ"ה–ל'), וכפסל, שאולי עוצב בצורת עץ והוצב במקדש (מלכים א', ט"ו, י"ג, ט"ז, ל"ג, מלכים ב', י"ח, ד', כ"א, ג', כ"ג, ו'); אלוהות יכולה להיות מיוצגת על ידי פסלה, החיה או הצמח המקודשים לה, או על ידי הסמל המיוחד לה, וכל הופעות אשרה במקרא מתייחסות לאלה, לעץ המקודש לה או לחפצים המקודשים לה, ואין חריגה מכך. אשרה נחשבה בישראל וביהודה כבת הזוג של יהוה, אלה נושאת ברכה ואולי אף מתווכת בין האדם לבין בן זוגה, כפי שמעידה כתובת מחורבת אל כום: ברֻך אריהו ליהוה ולאשרתה ומצריה הושע לה וכן היותה של אשרה בשירת אוגרית כאלה מתווכת בפני בן זוגה אל. המקרא מתעד את פולחנה, והיא נותרה במקדש בית אל אף לאחר הטיהור שביצעו בו הקנאים היהויסטים (אנ') מבית יהוא, בשל היותה כה מוטמעת במסורות העממיות והממלכתיות ומעמדה כחלק יסודי מהאורתודוקסיה של הדת הישראלית באותה עת. היעדרה של אשרה מהמקרא כאלהות לגיטימית נובע מעריכתו בירושלים בתקופה שלאחר חורבן בית ראשון, שהוציאה כל אזכור לה במקרא שהחל לעבור קאנוניזציה בימיהם. הצורה "אשרתה" היא, ככל הנראה, השם "אשרה"/"אשרת" עם כינוי שייכות; אין בצירוף השייכות לשם פרטי עדות לאי־היותו שם פרטי (כינוי שייכות המצורף לשם אלוהות נמצא, למשל, בשירת אוגרית).
מוטיב העץ והיעלים המופיע על פיטס א' בא לתאר את הפן הסמלי של האלה אשרה, אם־כל־חי, וניתן להשוותו במיוחד לכד מלכיש עליו צוירו עץ חיים ויעלים משני צדדיו, ומעליו כתובת הקדשה ל"אלת" (אשרה), כאשר שם האלה מופיע ממש מעל העץ. מוטיב זה, ואף מאפייני עץ החיים שבמרכזו (עץ בעל וולוטות), מבטא מסורות כנעניות־פיניקיות־לבנטיניות קדומות שהיו נפוצות גם באלף הראשון לפנה"ס. גם הופעת סמל האלה מעל אריה משקף המשכיות למוטיב האיקונוגרפי הכנעני שהיה נפוץ בעיקר בתקופת הברונזה המאוחרת בכנען ובסביבתה, שבו הן העץ והיעלים והן האריה מסמלים אלוהות נשית (לעיתים אשרה), והאלה עצמה מתוארת רבות על אריה. על אף היעדר הקונצנזוס בנוגע להיותה של אשרה אלוהות של ממש בתקופת הברזל, ניתן לזהות אותה – באמצעות סמליה – כאלה אנתרופומורפית המיוצגת גם בדימויים וחפצים שאינם אנתרופומורפיים, דמויי עצים או עצים ממש. קיום בו־זמני כזה ידוע מנהריים: שם שימשו פסלים אנתרופומורפיים כמייצגי האלים במקדשיהם, אך האלים יכלו להיות מיוצגים גם באמצעות סמליהם; הייצוג בתבנית אנושית נחשב נעלה יותר, ונשמר במקדש, בעוד הייצוג הסמלי הלא־אנושי רווח מאוד בחפצים אחרים, בעיקר מחוץ למקדש.