ספריית בית ספר
היסטוריה

עד המאה ה-18 ספריות בתי הספר לא הוזכרו כגורם חיוני בתהליך החינוך. הן התקיימו בחלק מבתי-הספר במדינות שונות, אך לא כגורם מרכזי או כחלק בלתי-נפרד מבית-הספר.
סוף המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 היו תקופות של שינויים ותהפוכות במבנה המדיני, בתפיסה הדתית, בחיי החברה ובכלכלה של מדינות אירופה וארצות הברית. לתמורות אלה הייתה השפעה על ארגון החינוך ועל תוכניות הלימודים. במאה ה-19 הוקמו ברוב ארצות המערב מערכות חינוך ממלכתיות וחילוניות שהגשימו את חובת הלימוד הכללי על ידי חינוך עממי שאת הוצאותיו שילמו בעזרת תשלומי מס. בתקופה זו, בה מטרת החינוך העממי הצטמצמה להענקת חינוך יסודי ולהקניית ידיעות כלליות בלבד, התבססו דרכי ההוראה על תרגול, שינון, חזרה ובחינה. הממשלות, אשר סיפקו את החינוך, לא חיפשו דרכים להשקיע כספים בספריות ובציודן.
עד סוף מלחמת העולם השנייה שימשה ספריית בית-הספר כגוף תומך בהוראה, משלים ספרי לימוד ותורם להעשרת תוכנית הלימודים. על כך נכתב ש”בעשרים השנים שמאז תום מלחמת העולם השנייה עוצבה דמותה של ספריית בית-הספר כמחסן ספרים-כמקום מרכזי לאחסן ספרים, כתבי-עת וחוברות לשימוש התלמידים והמורים”.
דו"ח ועדת סרטיין והסטנדרטים שפורסמו ב-1925 בארצות הברית, ביטאו תפיסה זו. תפקיד הספרן היה לבחור, לחלק ולהגן על חומרים ולא בהכרח ללמד.
החל משנות ה-60 של המאה העשרים התפתחה תפיסה חדשה שקראה ל"שוויון הזדמנויות" - לכל אחד תינתן הזדמנות ללמוד על-פי כישוריו- תוך שימת דגש על הוראה ולמידה בדרך של גילוי, חיפוש, פתרון בעיות והבנה, למידה גם באמצעות החושים, שימוש בספרי לימוד כנקודת מוצא בלבד ולימוד בעזרת מקורות ידע מגוונים, ושיתוף גורמים אחרים בהוראה, מלבד המורה. "לחידושים בחינוך הייתה השפעה מכרעת על שינוי במעמדה של ספריית בית-הספר. השקט של הספרייה כמחסן ספרים פינה את מקומו לרחש של פעילות".
בעקבות דיונים בכנס של נציגי הקונפדרציה העולמית של מורים, נוסד בשנת 1971 הארגון הבינלאומי לספרנות בתי-ספר - International Association of School Librarianship - IASL.
בשנת 1973 התקבלו קווי היסוד של הארגון, המבוססים על סעיף 7 באמנת זכויות הילד, כפי שפורסמו על ידי האו"ם: על פי קווי היסוד של הארגון "קיומה של ספרייה בבית-הספר הוא חיוני והשימוש המועיל בה הוא חלק חיוני לחינוך חובה חינם. ספריית בית-הספר היא מהותית להתפתחות אישיותו של התלמיד כחלק מההתפתחות התרבותית, הרוחנית והמוסרית של החברה...".
"תפקיד הספרייה והספרן בבית-הספר ובתהליך החינוכי עבר שינוי קיצוני. בשנות ה-80 קודמו רעיונות חדשים אודות תפקיד הספרייה והספרן בבית-הספר. מסמך מדיניות חדשני ורב השפעה הציג את התפיסה הפילוסופית של "שותפים לפעולה" הרואה בספריית בית-הספר שותפה חינוכית חשובה בכל הקשור לתוכנית הלימודים של בית-הספר. התפיסה התקבלה בברכה והורחבה במסמכי מדיניות שפותחו בוועדות הנהלה של בתי-ספר בקנדה, ארצות הברית, אוסטרליה ואירופה. בדרום אוסטרליה נכתב בשנת 1988 מסמך מדיניות הנקרא "שותפים בלמידה". הדיון העולמי הצמיח עקרונות חינוכיים חדשניים ביחס לספריית בית-הספר, כגון: "על ספריית בית-הספר להיות שותפה פעילה בתהליך הלמידה ולהיות משולבת בתוכנית בית-הספר".
ככל שבתי-הספר התרחקו מהוראה המתבססת על ספרי לימוד פרטניים והחלו להסתמך על עקרון הלמידה המתבססת על משאבים שונים, הולכת הספרייה ונתפסת כמרכז ארגוני להעשרה במשאבים. הספרן נדרש מעתה למומחיות בזיהוי ובבחירת חומרי לימוד מתאימים, ולנטילת חלק פעיל בכל תהליך התכנון של הלימודים. אסטרטגיית CPPT‏ (Cooperative Program Planning and Teaching) רואה את המורה בכיתה ואת הספרן, שהוא בעצם מורה-ספרן, כשותפים החוברים יחדיו כדי לתכנן, ללמד ולהעריך שיעורים, אותם ניתן ללמד בכיתה או בספרייה והספרייה הופכת לאזור לימודי במסגרת התוכנית החינוכית של בית-הספר, שונה לגמרי מאותה ספרייה שהייתה חדר ספרים, או חדר עיון, מרוחקים מכל הפעילות הבית-ספרית.