stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טאלי

ערך זה עוסק בכלי הגשה במטבח ההודי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  platter 
 מטבח:  המטבח ההודי, המטבח הזינגפורי, המטבח האינדונזי, Bruneian cuisine, המטבח הבורמזי, המטבח הקמבודי, המטבח המלאוס, המטבח הפיג'יאני, Caribbean cuisine, המטבח המלזי, Maldivian cuisine, המטבח הפקיסטני, המטבח הנפאלי, המטבח התאילנדי, המטבח האפגני, המטבח הסרי לנקי, המטבח הבנגלי, המטבח המאוריציאני 
 מרכיבים עיקריים:  אורז 
 
טאלי
תאלי צמחוני הודי
טאלי (בהינדי: थाली) היא צלחת מתכת גדולה או מגש גבה-שוליים בהם מוגשות ארוחות עממיות בהודו. האופן בו מסודר האוכל בצלחת משתנה ממקום למקום ברחבי הודו.
מגש האוכל האישי הקרוי טאלי מגיע עם שלוש מנות שונות לפחות. לרוב תהיינה המנות אורז לבן, דאל (תבשיל מעדשים) ו"סאבג'י" שהוא תבשיל ירקות. שאר המנות נוספות בהתאם למטבח המקומי באותו אזור בהודו. לצד כל אלו מוגשים עם צלחת הטאלי מספר צ'פאטי (לחם בהינדית, פיתה דקיקה שמכינים מעל אש) או פאפד (מין קרקר מקומי). לפעמים מגיעה גם צלוחית "קֶארד" (יוגורט) שעוזרת להקהות את החריפות.
בלשון הדיבור המילה משמשת לכינוי הצלחת, צורת ההגשה ואף הארוחה עצמה ("ארוחת טאלי"). ארוחת טאלי היא הארוחה היומית של כמעט כל פועל בתת-היבשת ההודית, ברוב המקומות מוגשות תוספות רבות יותר. במסעדות פועלים מקומיות ניתן לקבל תוספת של אורז ושל חלק מהתוספות ללא הגבלה, באותו המחיר. מחירה העממי של הטאלי וערכה התזונתי הגבוה הפך אותה לאחת המנות הפופולריות בקרב תרמילאים בתת-היבשת ההודית.
ראו גם

המטבח ההודי
איוואן רופט

| --- | --- |

 לידה:  12 באוגוסט 1845 (יוליאני) פטרגוף, רוסיה 
 פטירה:  12 בדצמבר 1908 (יוליאני) (בגיל 63) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1871) 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 זרם באמנות:  אדריכלות נאו-ביזנטית, אדריכלות נאו-רוסית 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב גדולה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1871) 
 
איוואן רופט באנגלית Ivan Ropet‏ 1845-1908 היה אדריכל שנחשב כמי שחולל את התחייה הרוסית בארכיטקטורה, הנקראת לפעמים סגנון החבלים על שמו. עבודתו הוכתרה על ידי ולדימיר סטאסוב כ"עתיד האדריכלות שלנו".
ביוגרפיה

גדל במשפחת דודו, רופט למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות אצל אלכסיי גורנוסטאייב, חלוץ התחייה הרוסית ואמן בעיצוב גגות אוהלים. יחד עם ויקטור הרטמן, שאף רופט להחיות סגנון אדריכלות לאומי, המבוסס בעיקר על בקתות עץ מקושטות של רוסיה הכפרית.
ביסודו של דבר, המעגל החברתי של רופט הפיץ את אותן תיאוריות של הלאומיות הרומנטית כפי שהפיצו "החמישה" ביחס למוזיקה הרוסית. בין 1874 ל-1880, הם הוציאו סדרה של אלבומים של מוטיבים של אדריכלות רוסית שגרמו ליצירתם להיות ידועה ברחבי רוסיה. רוב יצירותיו היו בעץ. אחת היצירות הבודדות שעדיין קיימות היא האמבטיה באברמצבו.
רופט השתמש באופנה הוויקטוריאנית לירידים בעולם כדי להפיץ את רעיונותיו באירופה. הוא עיצב את הביתנים הרוסיים ביריד העולמי בפריז (1878) ובשיקגו (1893). ברוסיה, הוא היה אחראי על ביתן בתערוכה הפוליטכנית של 1872 במוסקבה וביריד ניז'ני נובגורוד של 1896.
בין העבודות הקבועות יותר המיוחסות לרופט ניתן למנות את בית הדירות באסין בסנט פטרסבורג ואת שגרירות רוסיה בטוקיו.
גלריה

הביתן ביריד העולמי בפריז 1878
בית העירייה בברנאול
הערות שוליים

↑  Directory of the Imperial Academy of Arts 1915, p. 381.
↑  С. Н. Кондаков (1915). Юбилейный справочник Императорской Академии художеств. 1764-1914 (in Russian). Vol. 2. p. 38
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 6770 6190  LCCN: nr91001348  ULAN: 500120735  VIAF: 233347833   WorldCat (עם VIAF): 233347833
אוגניה מקסימיליאנובנה, נסיכת לויכטנברג

אוגניה מקסימיליאנובנה, נסיכת לויכטנברג (בגרמנית: Maria Maximilianowna von Leuchtenberg‏; 1 באפריל 1845 - 4 במאי 1925) הייתה נכדתו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ואשתו של אלכסנדר פטרוביץ', דוכס אולדנבורג.
ביוגרפיה

אוגניה נולדה ב-1 באפריל 1845 בסנקט פטרבורג, למקסימיליאן, דוכס לויכטנברג ולמריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה. אוגניה ואחיה קיבלו את התארים "נסיכים קיסריים", בשל היותם נכדיו של הצאר. בשנת 1852 מת אביה, ובשנת 1854 התחתנה אמה עם גריגורי אלכסנדרוביץ' סטרוגנוב, ומכיוון שעשתה זאת ללא אישורו של אביה, נאלצה אמה לגלות מחוץ לארצה. אוגניה ואחיה שנותרו ברוסיה, גודלו על ידי דודם אלכסנדר השני, קיסר רוסיה. בהגיעה לפרקה היו לאוגניה מחזרים רבים, וביניהם לודוויג, נסיך בוואריה, אומברטו, נסיך הכתר של איטליה ופרדריק, נסיך הכתר של דנמרק, אולם בסוף התחתנה אוגניה ב-19 בינואר 1868 עם אלכסנדר פטרוביץ', דוכס אולדנבורג, ממנו נולד לה בן אחד:
פטר אלכסנדרוביץ', דוכס אולדנבורג (1868–1924), התחתן עם אולגה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
בעלה אלכסנדר היה אחד האנשים העשירים ברוסיה, בין השאר בזכות אוגניה, שהייתה נכדתו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, וריכז את רוב זמנו ומרצו לעבודות נדבנות ברחבי רוסיה. הוא היה נשיא של כמה בתי ספר, כמו גם הנשיא של המכון לרפואה ניסויית בסנקט פטרבורג. אלכסנדר ואוגניה ייסדו את מכון אולדנבורג בפטרוגרד, שבו יותר מ-2,000 בנים ובנות קיבלו השכלה טכנית, עם לינה ואוכל חינם, על חשבון הדוכס והדוכסית. התרומות הנרחבות שלהם עזרו לממן ומצאו בתי ספר טכניים, בתי חולים, בתי יתומים, כמו גם מוסדות פילנתרופיים אחרים ברחבי רוסיה. פעולות הצדקה שלהם נודעו עד כדי כך, שעיתון הכריז ב-1914 כי משום שהקדישו את חייהם ואת החלק הגדול יותר של עושרם לפילנתרופיה, "אין כנראה שניים שאהובים כל כך כמו הדוכס והדוכסית אולדנבורג".
בעת שנכח בפתיחתו של המכון לרפואה ניסיונית כמיטיבו העיקרי בינואר 1907, נרצח פקיד ממשלתי בכיר, גנרל פון לאוניץ, לעיני אלכסנדר ואוגניה. הגנרל עמד במרחק צעדים ספורים מבעלה, כך שאוגניה, שהאמינה בתחילה כי אלכסנדר היה זה שנהרג, התעלפה מרוב חרדתה.
במהלך המהפכה הרוסית הסתתרו אלכסנדר ואוגניה בתחילה בפינלנד, ולאחר מכן ברחו לפריז, צרפת, וב-4 במאי 1925 מתה אוגניה באחוזתה בביאריץ.
שאלאמון קליין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 באוגוסט 1845 מישקולץ, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  12 באפריל 1937 (בגיל 91) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת וינה 
 תפקידים:  רופא, מרצה באוניברסיטה, רופא עיניים 
 
שאלאמון קליין (בהונגרית: Klein Salamon;‏ מישקולץ, 26 בספטמבר 1845 – בודפשט, 12 באפריל 1937) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא עיניים. פרופסור באוניברסיטת וינה.
קורות חיים

שאלאמון (שלמה) קליין נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל קליין ושל צציליה פרידמן. הוא למד רפואה באוניברסיטת וינה. בשנת 1870 הוסמך כדוקטור לרפואה. משנת 1875 עבד כרופא עיניים בווינה, שם היה רופא המשנה במחלקת העיניים של פרופסור יגר במשך מספר שנים (1872–1875). לאחר מכן עבד כעוזרו של לודוויג מאוטנר (אנ') (1840–1894) בפוליקליניקה שלו. ב-1883 הוא הוסמך כמרצה בכיר (חיצוני, לא חלק מהסגל) באוניברסיטת וינה וגם עסק בפרקטיקה פרטית בבאדן בחודשי הקיץ. בשנת 1902 קיבל את התואר פרופסור חבר. ב-1914 מונה לפרופסור באוניברסיטת וינה. הוא התפטר מהפרקטיקה בבית החולים ב-1924.
מאמריו נמצאים בעבודותיהם של רופאים וחוקרי טבע הונגריים, מאמרים אחרים שלו פורסמו בעיקר
בארכיון גראפה (Graefe Archiv)
בכתב העת רפואת וינה (Wiener medicin)
מאמריו הופיעו גם ב-Presse
הוא היה שותף מערכת של ה-Real-Encyclopädia של Eulenburg
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה .
מחקריו ופרסומיו

Der Augenspiegel und seine Anwendung bei der praktischen Medizin (1876)
Augenspiegel-Studien bei Geisteskranken ( וינה, 1877)
Habilitationsarbeit über Retinis paralytica
Lehrbuch der Augenheilkunde ( וינה, 1879; מהדורה שנייה: וינה, 1881)
Das Auge und seine Diätetik (1882)
Grundriß der Augenheilkunde ( וינה, 1886)
Die mechanische Behandlung der Augenkrankheiten, בתוך: Anton Bum, Handbuch der Massage (1896)
Die syphilitischen Augenkrankheiten, בתוך: J. Neumann, Syphilis, In: Spezielle Pathologie und Therapie, herausgegeben von Hermann Nothnagel, Band 23, (1896), S. 653 ff., 2. השגחה (1899)
Beziehungen zwischen Augenkrankheiten und Balneotherapie (1900)
Klinische Beiträge zur Lehre von der Strömungsrichtung und Resorption des Vorderkammerinhaltes (1913)
לקריאה נוספת

יוז'ף סיניאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים. בודפשט, 1891-1914.
Gulyás Pál https://mandadb.hu/dokumentum/330539/magyar_irok_elete_es_munkai_16_kotet.pdf
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
ביוגרפיה שאלאמון קליין (בגרמנית)
הוויקיפדיה של וינה (בגרמנית)
אנדראש גרגיי: לקסיקון של רופאים יהודים הונגרים מפורסמים ומצטיינים. בודפשט, הוצאת מכבי, 2001
דוברוסי–אסני–זחוצקי: לקסיקון ביוגרפי של מישקולץ; לזכרו, קרן הארכיונים של מחוז BAZ–Miskolc County מישקולץ, 2008
הערות שוליים

↑  Halálesete bejegyezve a Bp. V. ker. állami halotti akv. 139/1937. folyószám alatt.
↑  Find a grave
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502678205171  GND: 117523313  ICCU: PUVV391773  ISNI: 0000 0001 0868 058X  SUDOC: 102125937  VIAF: 8167406   WorldCat (עם VIAF): 8167406
קוסרה

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  שכם
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  5,511 (2007)
 קואורדינטות:  32°05′07″N 35°19′48″E﻿ / ﻿32.085277777778°N 35.33°E﻿ / 32.085277777778; 35.33 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://qusra.net
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת דרום השומרון מוגדלת) קוסרה(למפת דרום השומרון רגילה) קוסרה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קוסרה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קוסרה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קוּסְרָה (בערבית: قصرة; תעתיק מדויק: קצרה) הוא כפר פלסטיני בנפת שכם, הממוקם כ-28 ק"מ דרומית-מזרחית לשכם. לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, חיים בכפר 5,511 תושבים, נכון ל-2007.
לאחר הסכמי אוסלו, רוב השטח הבנוי של קוסרה סווג כשטח B, וכ–70 בתים נמצאים בשטח C.
היסטוריה > התקופה העותמאנית

על פי מפקד אוכלוסין עות'מאני משנת 1596, 14 משפחות התגוררו בכפר.

החוקר צרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר במאי 1863, ומצא כי הוא מכיל כ-200 תושבים.
ב-1883, ב"סקר ארץ ישראל המערבית" של הקרן לחקר ארץ ישראל, תואר קוסרה כ"כפר בגודל בינוני, על קרקע נמוכה, עם עצי זית".
היסטוריה > בתקופת המנדט הבריטי

במפקד אוכלוסין מ-1922 שנערך על ידי המנדט הבריטי, אוכלוסיית קוסרה מנתה 707 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד 1931 אוכלוסיית קוסרה מנתה 851 תושבים, ב-122 בתים. בשנת 1945 אוכלוסיית קוסרה מנתה 1,120 תושבים, אשר בבעלותם 8,938 דונם של קרקע, על פי סקר שטחים ואוכלוסיות רשמי.
היסטוריה > לאחר 1967

מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, קוסרה נמצאת תחת שלטון ישראלי.
ב-1983 הופקעו אדמות של תושבי הכפר לצורך הקמת היאחזות נח"ל, שאוזרחה ב-1985 כהתנחלות מגדלים ממזרח לכפר. בשנת 2001 הוקם בסמוך לכפר המאחז אש קודש.
ארמין נוימן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בפברואר 1845 אוראדיה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  31 בינואר 1909 (בגיל 63) בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 תפקיד:  חבר האסיפה הלאומית של הונגריה (1883–1903) 
 מפלגה:  המפלגה הליברלית 
 
ארמין נוימן (בהונגרית: Neumann Ármin; אוראדיה, 14 בפברואר 1845 – בודפשט, 31 בינואר 1909) היה עורך דין, מחבר ספרי משפט, יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, בעל תואר "יועץ חצר המלוכה", חבר האספה הלאומית (הונגריה), כלומר חבר פרלמנט.
קורות חיים

ארמין נוימן נולד במשפחה יהודית כבנו של יאקאב שמואל נוימן. בתום סיום לימודיו בהונגריה ובחו"ל, הפך עורך דין באזור ערי השדה {פאפה, סקשפהרוואר) בין השנים 1869–1884 ולאחר מכן בירה, בבודפשט בין השנים 1884–1909. בשנת 1882 הפך למרצה לדיני מסחר ולדיני שטרות באוניברסיטת בודפשט. בין השנים 1887–1903 היה חבר בפרלמנט ההונגרי מטעם המפלגה הליברלית ממחוז הבחירה ברצק. משנת 1889 עבד כפרופסור באוניברסיטה.
ארמין נוימן הקים את "בית הספר להכשרת גננים של האגודה היהודית לחקלאות ולמלאכה" בבודפשט. כמו כן היה מהיוזמים הנמרצים של הקמת אגודת החסות הלאומית היהודית.
הנצחה

קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5-1-14)
חיים אישיים

אשתו הייתה עמליה ריס.
עבודותיו

הסבר לקוד המשפטי המסחרי (בודפשט, 1878–1882)
המהות והאופי המשפטי של ביטוח חיים (בודפשט, 1881)
עסקת הביטוח (בודפשט, 1882)
חברות בערבון מוגבל (בודפשט, 1889)
על הסדר המטבע שלנו (בודפשט, 1891)
הסבר החוק להגנת סימני מסחר (בודפשט, 1892)
לקריאה נוספת

פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים
Toth, Adalbert: Parteien und Reichtagswahlen in Ungarn 1848-1892. München, R. Oldenburg Verlag, 1973.
הלקסיקון הגדול של רוואי. בודפשט, רוואי, 1911-.
לקסיקון ביוגרפי הונגרי חדש קֶשֶׁת. (לירות).
מונומנטים תרבותיים והיסטוריים יהודיים במחוז פייר. סקשפהרוואר, מוזיאון סנט אישטוואן קיראי, 2004.
הערות שוליים

↑  Halálesete bejegyezve a Bp. VII. ker. állami halotti akv. 165/1909. folyószám alatt
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 14037085  ISNI: 0000 0000 4836 2490  LCCN: n2008014354  VIAF: 19148730   WorldCat (עם VIAF): 19148730 
קברו של ארמין נוימן, עורך דין ומחבר ספרי משפט. בבודפשט. בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה: 5-1-14.
הר קניה

הר קניה (בסוואהילי: Mlima Kenya) הוא הר געש, ההר הגבוה בקניה והשני בגובהו באפריקה. שלוש הפסגות הגבוהות בהר הן באטיאן (5,199 מטר), נליון (5,188 מטר) ולנאנה (4,985 מטר). ההר שוכן במרכז קניה, בצמוד ומדרום לקו המשוה וכ-140 ק"מ צפונית-מזרחית לבירה ניירובי. האזור סביב ההר הוכרז כפארק הלאומי הר קניה ששטחו 715 קמ"ר, ומאז שנת 1997 הוא מוכר גם כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה

הר קניה הוא הר געש כבוי, הניצב בגפו (Free standing mountain) והתפרצותו האחרונה ארעה לפני 2.6 עד 3.1 מיליון שנים. קוטר ההר בקו הגובה 2,000 מטר הוא כ-60 ק"מ, וייתכן כי גובהו הגיע למעל 6,000 מטר, אך הוא נשחק כתוצאה מתהליכי בליה, בעיקר קרחוניים. לאחר השחיקה הפך החרוט הגעשי לסדרה של צוקים תלולים, רכסים משוננים, פסגות מחודדות ועמקים קרחוניים רחבים מסביב למרכז ההר. בין העמקים נמתחים רכסים החוצצים ביניהם, והשביל המקיף את הפסגות הגבוהות עובר מעמק לעמק דרך מעברי הרים.
המשקעים היורדים על ההר מספקים את מי השתייה לכ-7 מיליון איש. לחות שמקורה ביערות שבשכבות הנמוכות של ההר אחראית במידה רבה למשטר הגשמים השורר בו. עם זאת בשל כריתה מסיבית ולא חוקית של עצים בשכבות אלה, התמעטו הגשמים ונעשו בלתי סדירים בשנים האחרונות.
על מורדות ההר משתרעים מספר ביומים. התחתון הוא חורש רמה יבש ההופך ליער ערער ומחטיים בגובה של 2,000 מטר לערך. חגורת עצי חזרן משתרעת החל בגובה של 2,500 מטר וזו הופכת לחורש גבוה של עצים נמוכים המכוסים טחבי עלים וחזזית. גבול צמיחת העצים שוכן בגובה של 3,500 מטר, ומעל קו זה משתרעת צמחייה אפרו-אלפינית על צמחייה הענקיים האופייניים. סך הכל מצויים 882 מיני צמחים בהר קניה, וכ-80 מהם אנדמיים למקום.
11 קרחונים משתרעים בין פסגות ההר, ואלה הולכים ומצטמצמים במהירות בשנים האחרונות. בתקופת הקרח הגיעו הקרחונים עד לגובה של 3,000 מטר, דבר הניכר בשרידי המורנות שעל מדרונות ההר. ב-1893 תוארו הקרחונים לראשונה באופן מקיף ואז נמצאו על ההר 18 קרחונים. 7 מאלה כבר נעלמו ובשנות השמונים של המאה ה-20 נמדד שטחם של הקרחונים וזה כיסה ביחד 0.7 קמ"ר בלבד. כמות השלג היורד על ההר הצטמצמה, למרות שהוא עדיין עשוי להיערם ולהגיע לגובה של מטר מעל קו הגובה 4,500 מטר. מבדיקת נסיגת קרחון לואיס וקרחון גרגורי הגיעו החוקרים להערכה שתוך 25 עד 30 שנים ייעלמו הקרחונים על ההר לחלוטין.
אטימולוגיה

השבטים השוכנים בקרבת ההר כינוהו בשמות שונים. הקיקויו קראו לו "קיריניאגה" (Kirinyaga) כלומר "הר לבן בוהק", ואילו שבא האמבו העניקו לו את השם "קירניה" (Kirenia) או "הר לובן". בפי המסאי הוא כונה "אול דוניו אייבור" (Ol Donyo Eibor) או "אול דוניו אגרה" (Ol Donyo Egere) כלומר "הר לבן" או "ההר המנוקד" בהתאמה, והווקאמבה העניקו לו את השם "קיאיניה" (Kiinyaa) או "קי ניה" (Kee Nya) - "הר היען". הרקע להיווצרות השם היה הדמיון שראו בני השבט בין צוקי ההר לנוצות השחורות-לבנות של היען הזכר. יוהאן קראף (Johann Ludwig Krapf) שהיה האירופי הראשון שראה את ההר, שהה בכפרם של בני הווקאמבה ועל כן אימץ את השם שהעניקו אלה להר. שם זה התגלגל בשנת 1920 לשמה של מזרח אפריקה הבריטית (British East Africa) שהייתה לקולוניה "קניה", ולאחר מכן לשמה הרפובליקה העצמאית של קניה.
שמותיהן של פסגות ההר הגבוהות הן בעיקרן ממקור מסאי. פסגת באטיאן נקראת על שם מבאטיאן (Mbatian), רופא מסאי; פסגת נליון קרויה על שם אחיו נליינג (Nelieng) בעוד שפסגת לנאנה קיבלה את שמו של בנו. פסגות אחרות קרויות על שמותיהם של מטפסים וחוקרים אשר חקרו את ההר, כמו שיפטון (Shipton), סומרפלט (Sommerfelt), טילמן (Tilman), דוטון (Dutton) וארתור (Arthur). פסגת ג'ון ופיטר קיבלה את שמה משמם של שניים מהשליחים ואילו יתר הפסגות נקראות על שם מתיישבים אירופים, מושלי קניה ובעלי משרות בתקופה הקולוניאלית.
חקר ההר > הר קניה בתרבות המקומית

כל השבטים היושבים בסביבות ההר התייחסו אליו כאל מקום קדוש וזיהו אותו כמקום משכנם של האלים. הקיקויו והאמבו האמינו כי האל נגאי (Ngai) יושב על ההר, והמרו זיהו אותו עם האל מורונגו (Murungu), ורק זקני העדה הורשו לעלות על מורדותיו. לפי האמונה המסאית, ירדו אבותיהם של בני השבט מפסגת ההר בשחר ההיסטוריה. חלק מהשבטים קוברים את מתיהם כשראשיהם פונים אל ההר ופתחי הבתים פונים גם הם לעברו. המקומיים רואים בסופות הרעמים והברקים שמתרחשות על ההר מפעם לפעם כעדות לנוכחות אלוהית.
חקר ההר > המאה ה-19 - המירוץ אל הפסגה

ב-3 בדצמבר 1849 חזה יוהאן קראף, מיסיונר שווייצרי, בהר, ובכך היה האירופי הראשון שראה אותו. בני האמבו והקיקויו מסרו לקראף שמעולם לא עלו לגובה ההר בגלל הקור העז השורר בו ובגלל "הדבר" הלבן שגלש ברעש מההר. קראף הסיק מכך שעל ההר מצויים קרחונים, ומסקנתו זו התחזקה בשל כך שהנחלים היורדים מההר היו איתנים משך כל השנה, דבר חריג בנוף האזור, בו הנחלים מתייבשים בעונה היבשה. קראף סבר בטעות כי ההר הוא מקורו של הנילוס הלבן.
ב-1883 עבר הגאולוג הסקוטי ג'וזף תומסון בקרבתו של ההר ואישר את טענתו של קראף באשר לקיומו. הוא שינה את מסלולו בעקבות התגלית והעפיל אל ההר עד לגובה של 2,743 מטר, אך חזר על עקבותיו בעקבות סכסוך עם המקומיים. רק ב-1887 יצאה משלחת החקר האמיתית הראשונה אל הפועל כאשר הרוזן ההונגרי שאמואל טלקי (Sámuel Teleki) והאוסטרי לודוויג פון הנל (Ludwig von Höhnel) טיפסו עד לגובה של 4,350 מטר על מורדותיו הדרום-מערביים של ההר. שני אלה גם היו הראשונים אשר הגיעו למסקנה כי מדובר בהר געש.
שש שנים לאחר מכן, ב-1893, הצליח הגאולוג הבריטי ג'ון גרגורי (John W. Gregory) להגיע עד לקרחון לואיס בגובה של 4,730 מטר, ואחריו טיפס על ההר גם הגרמני גאורג קולב (George Kolb) אשר הגיע עד מעל לגבול צמיחת העצים.
עם חיבורה של ניירובי אל מסילת הרכבת הפכה הגישה אל ההר קלה יותר, בשל כך שהוא נגיש מצידו המערבי יותר מאשר מצידו המזרחי. ב-28 ביולי 1899 יצא הלפורד מקינדר (Halford Mackinder) מניירובי אל ההר ברשות משלחת שכללה 5 אירופים נוספים ו-134 מקומיים. המשלחת נתקלה בקשיים רבים והסתכסכה עם בני השבטים המקומיים, אף לבסוף הצליחה להקים מחנה בעמק הנ"ל בגובה של 3,142 מטר. מקינדר ניסה להגיע אל פסגת נליון ב-30 באוגוסט 1899, אך נסוג בשל רדת החשיכה כשהיה במרחק של 100 מטר בלבד ממנה. ניסיון שני של חברי המשלחת כשל ב-11 בספטמבר 1899 בשל סופת שלגים. הניסיון השלישי צלח, וב-13 בספטמבר 1899 הגיע מקינדר כשהוא מלווה בשניים מחבריו אל פסגת באטיאן.
חקר ההר > המאה ה-20

בתחילת המאה ה-20 פילסו חוקרים מספר דרכים חדשות דרך היערות בשכבות הנמוכות של ההר, והידוע מבין אלה הוא נתיב צ'וגוריה (Chogoria). ב-6 בינואר 1929 היו פרסי וין-האריס (Percy Wyn-Harris) ואריק שיפטון (Eric Shipton) הראשונים להגיע אל פסגת נליון. בהמשך הם טיפסו גם אל פסגת באטיאן, ושיפטון שב אל ההר יחד עם ביל טילמן (Bill Tilman) גם ביולי 1930, והשניים העפילו לראשונה אל מספר פסגות נמוכות יותר.
ב-1938 הוקם "מועדון המטפסים של מזרח אפריקה (אזור קניה)" (Mountain Club of East Africa (Kenya Section)) וזה שינה את שמו בשנת 1949 ל"מועדון המטפסים של קניה" (Mountain Club of Kenya). באותה שנה הוכרז הפארק הלאומי הר קניה וזה הקיף את השטח שמעל לקו הגובה 3,200 מטר. עד שנות השבעים של המאה ה-20 הגיעו חוקרים ומטיילים לכל פסגותיו העיקריות של ההר, וב-1997 הוכרז הפארק הלאומי כאתר מורשת עולמית. השטח המוכרז משתרע על פני 1,420.2 קמ"ר וכולל את הפארק הלאומי עצמו ורצועה רחבה סביבו.
הערות שוליים

↑  Mount Kenya Geology and Glaciology
↑  נסיגת קרחוני הר קניה
↑  Krapf, Johann Ludwig (1860). Travels, Researches, and Missionary Labours in Eastern Africa. London: Frank Cass & Co. Ltd.
עמק בנתיב צ'וגוריה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541050205171  BnF: cb12359122r (data)  LCCN: sh85072011  NDL: 00628469  NKC: ge631972  SUDOC: 032590539  VIAF: 236811162   WorldCat (עם VIAF): 236811162 
קרחון לואיס - הקרחון הגדול על ההר
מפת הר קניה
האזורים המוגנים בהר קניה
פסגת הר קניה מכפר השוכן למרגלותיו
עמק מקינדר בהר קניה
אדית גיטינס

| --- | --- |

 לידה:  1845 לסטר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1910 (בגיל 65 בערך) 
 
אדית גיטינס (באנגלית: Edith Gittins; ‏1845  – 7 באוגוסט 1910) הייתה אמנית ורפורמטורית חברתית אנגלית, מעורבת באופן פעיל בקידום זכויות נשים. היא הייתה מייסדת האגודה הליברלית לנשים של לסטר בשנת 1886 ותמכה באגודת זכות הבחירה לנשים של לסטר. היא הייתה אמנית צבעי מים שהוכשרה על ידי ויליאם מוריס.
ביוגרפיה

גיטינס נולדה בלסטר בשנת 1845, בתו של סוחר תירס וקמח, אדוארד גיטינס, והשלישית מבין חמישה ילדים.  היא התחנכה על ידי מיס דרייטון, שרבים מתלמידיה הפכו לנשים בולטות של לסטר.  היא הייתה חברה פעילה בקפלה האוניטארית, לימדה בבית הספר של יום ראשון במשך למעלה מארבעים שנה.
אמנית צבעי מים ומורה לרישום, הציגה כמה ציורי נוף באקדמיה המלכותית לאמנויות ובמוזיאון והגלריה לאמנות בניו ווק (לימים המוזיאון והגלריה לאמנות של לסטר), שם יש כמה מצבעי מים שלה.
גיטינס עזרה לייסד סניף מקומי של "אגודת קירל", ארגון ארצי שהוקם ב-1877 במטרה להביא אמנות וספרים לעניים ממעמד הפועלים, תחת הסיסמה 'הבא את היופי לעם הביתה'. היא הייתה פעילה לבחירת נשים, בשנת 1886 היא הייתה חברה מייסדת של המועצה הלאומית לנשים של לסטר ואגודות נשים נוספות.
היא הייתה פעילה בהפגנות - ביוני 1908, היא הצטרפה ל-10,000 נשים במצעד בלונדון, ואחר כך כתבה ב"לסטר פיוניר" מאמר על חשיבות האירוע.
גיטינס נפטרה בשנת 1910, והותירה את הונה הגדול לאחייניות ואחיינים וכן למטרות מקומיות.
הערות שוליים

↑  Crawford, Elizabeth (15 April 2013). The Women's Suffrage Movement in Britain and Ireland: A Regional Survey. Routledge. p. 77.
↑  enkins, Jess (September 2008). "Local Artist remembered at Great Meeting" (PDF). Great Meeting Chapel Newsletter. Archived from the original
↑  Forward Sisters! Local Women in Politics" (PDF). Leicestershire County Council.
↑  Newitt, Ned. "The Who's Who of Radical Leicester".
↑  "Statuette of Ethelfloeda, Queen of the Mercians". Public Monuments and Sculpture Association. Archived from the original
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אדית גיטינס".
בית הספר בקובנטרי
סכר ג'ינפינג-1

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום:  Yanyuan County 
 סוג:  סכר קשת, תחנת כוח הידרואלקטרית 
 סוכר את:  יאלונג 
 אורך:  568.6 מטר
 ייצור חשמל:  3,600 מגה-ואט
 תקופת הבנייה:  ?–2005
 קואורדינטות:  28°10′57″N 101°37′52″E﻿ / ﻿28.1824863°N 101.6311236°E﻿ / 28.1824863; 101.6311236
  (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןסכר ג'ינפינג-1(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןסכר ג'ינפינג-1(למפת סצ'ואן רגילה) צ'נגדו נאנצ'ונג מיאניאנג גאנסו שאאנשי צ'ונגצ'ינג גוויג'ואו יונאן מיאנמר טיבט צ'ינגהאיסכר ג'ינפינג-1(למפת סצ'ואן מוגדלת) צ'נגדו נאנצ'ונג מיאניאנג גאנסו שאאנשי צ'ונגצ'ינג גוויג'ואו יונאן מיאנמר טיבט צ'ינגהאיסכר ג'ינפינג-1
 
סכר גִ'ינְפִּינג-1 (בסינית מפושטת: 锦屏一级水电站; בסינית מסורתית: 錦屏一級水電站) הוא סכר קשת שנבנה על נהר יאלונג (אנ') בתחום המועצה אוטונומית ליאנגשאן (אנ') במחוז סצ'ואן, סין.
הסכר בגובה 305 מטרים והוא הגבוה ביותר בעולם.
היסטוריה

התכנון לרתימת כוח זרימת המים של נהר יאלונג לייצור אנרגיה, החל כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20. הקטע שנבחר הוא עיקוף שעושה הנהר באורך כ-150 קילומטרים ובמהלכו חוברו שתי נקודות ויצרו ערוץ הטיה באורך 16 קילומטרים ובו ירידה בגובה של 310 מטרים, שיוצרת הזדמנות לייצור אנרגיה הידרואלקטרית.
התכנון נעשה על ידי הגורמים האזוריים של סצ'ואן ושנגחאי יחד עם המיניסטריון למשאבי מים (סין) (אנ') וביולי 1965, הוקם מטה מיוחד לצורך המשך התכנון והקמת הפרויקט.
בעיקול תוכננו שני פרויקטים: סכר ג'ינפינג-1 וסכר ג'ינפינג-2 (אנ'), בהספק משותף של 8,400 מגהוואט.
ב-12 בנובמבר 2005 החלה הבנייה וב-30 בנובמבר 2012 הסכר שנבנה החל למלא את ייעודו וליצור את מאגר המים.
חשמל משתי הטורבינות הראשונות הופק באוגוסט 2013. המחולל השישי והאחרון הוזמן ב-15 ביולי 2014. וכל העבודות הושלמו עד 2015.
מטרות הסכר

ייצור אנרגיה הידרואלקטרית.
שליטה על זרימת המים בערוץ הנהר למניעת שיטפונות הרסניים (הזרימה השנתית הממוצעת באתר הסכר היא 1200 מ"ק לשנייה).
נתונים ומאפיינים > הסכר

סוג הסכר: סכר קשת כפולה.
מבנה: בטון.
גובה: בגובה 305 מטרים.
אורך הסכר: 568.6 מטרים.
רוחב רום הסכר: 16 מטרים.
רוחב בסיס: 63 מטרים.
נפח הסכר: 7.4 מיליון מטרים מעוקבים.
נתונים ומאפיינים > מאגר המים

גודל המאגר: 7.7 מיליארד מטרים מעוקבים מים (מתוכם 4.9 מיליארד לאחסון פעיל או שמיש).
לצורך הפרויקט הועברו מבתיהם כ-7,500 תושבים.
נתונים ומאפיינים > הפקת האנרגיה ההידרואלקטרית

טורבינות: תחנת כוח עם שש טורבינות.
סוג: טורבינות פרנסיס (אנ').
תפוקת טורבינה: 600 מגהוואט.
תפוקת תחנת הכוח: 3,600 מגהוואט.
נתונים ומאפיינים > תהליך הבניה

על פי דיווח בסין: תחנת הכוח ג'ינפינג-1 מוכרת בעולם כ"הקשה ביותר מבחינה טכנית, סביבת הבנייה המסוכנת ביותר, מתווה הבנייה הקשה ביותר וניהול הבנייה הקשה ביותר".
המים המוזרמים מתחנת הכוח ג'ינפיג 1 מופנים במורד הזרם לסכר ג'ינפינג-2 (אנ'), שם הוקמה תחנת כוח נוספת.