stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'וזפה פאריני
משפחתו, ילדותו ושנות לימודיו

ג'וזפה פאריני נולד תחת שם המשפחה פארינו ביישוב בוזיזיו (Bosisio) (מחוז לקו), על גדות האגם פוזיאנו, באזור בריאנצה בצפון לומברדיה. 
אביו, פרנצ'סקו מריה פארינו היה סוחר קטן במשי, החליט לשולחו למילאנו אצל דודתו.
במילאנו למד ג'וזפה אצל הנזירים הברנביטים ואמו, אנג'יולה מריה קספני, הייתה אחות של כומר מאחד הכפרים בסביבה. בגיל 10, מתוך אילוצים כלכליים, שלחו הוריו את ג'וזפה לדודה שלהם בשם אנה מריה לטואדה במילאנו. בעזרת אותה קרובת משפחה נרשם הילד ללימודים יסודיים בבית הספר סנט אלסנדרו ולאחר מכן 
בבית הספר "ארצ'ימבולדי" (כיום בית הספר תיכון ע"ש צ'זארה בקאריה), שניהם בניהול הנזירים הברנביטים. הברנביטים היו חברים בקונגרגציה שהוקמה במילאנו בשנת 1530 על ידי אנטוניו מריה זכריה. בתקופת לימודיו בתיכון פירנס ג'וזפה את עצמו על ידי העתקת כתב-יד.
בשנת 1741 הורישה לו הדודה קצבה חודשית, בתנאי שייהפך לכומר. פאריני ציית לא בלב מלא מפני שסבל מבעיות בריאות, היה צריך בשעות הפנאי לעבוד לפרנסתו במשרדים של עורכי דין ולתת שיעורים פרטיים ובנוסף לכל, לימודי הדת התנהלו לפי שיטות ההוראה נוקשות מיושנות. בסופו של דבר הוסמך לכמורה בשנת 1754. המורים לא היו שבעי רצון ורשמו למשל בפנקסי בית הספר לשנת 1749–1750: 
"Parinus Joseph: ut plurimum abfuit, subdole per aliquot dies interfuit; litteris testimonialibus habitis, abfuit perpetuo". 
מהקריאה האישית במהלך השנים בהן למד באותו בית ספר שמרני, אם כי יוקרתי, שבו התחנכו גם פייטרו ורי וצ'זארה בקאריה, נשאר פאריני עם שליטה מעמיקה בכתבי הקלאסיקונים של הספרות היוונית והרומית העתיקה, כמו אנאקראון, ורגיליוס, הוראטיוס ובכתביהם של הסופרים האיטלקים מימי הביניים והרנסאנס כמו דנטה, אריוסטו וכן ביצירות משוררי המאה ה-18.
קובץ השירים הראשון

ב-1752 סיים פאריני את לימודיו. כשביטחונו הכלכלי, אם כי צנוע, הובטח אחרי זכייה במשפט נגד המוציא לפועל של צוואת דודתו, אנטוניו ריגולה, פרסם פאריני בלוגאנו תחת שם העט "ריפאנו אאוּפּילינו"

קובץ קטו של שירים הקרוי "שירים אחדים של ריפאנו אאופילינו" (Alcune poesie) שהביאו לידי בחירתו ל"אקדמיה דיי טרספורמאטי" במילאנו וגם ל"האקדמיה של ארקדיה" ברומא. 
היה מדובר ב-94 שירים בעלי אופי דתי, חילוני, של אהבה, פאסטורלי וסאטירי בהשראת השכלתו הראשונית והשראתו הרוחנית של פרנצ'סקו ברני.
מאוחר יותר הצטרף גם לאקדמיה דלה קרוּסקה.
אלה היו שירים פשוטים בנימה של שבחים (אנקומיאזמים), נותנים רושם שהיוצר הצעיר היה עדיין מתבודד מבחינה חברתית ואינטלקטואלית, שלא התוודע עדיין לדיונים בסביבה התרבותית הלומברדית, והושפע על ידי האקדמיה של ארקדיה והקלאסיציזם של המאה ה-16.
חבר האקדמיה דיי טרספורמאטי ומורה בבית סרבלוני

האקדמיה דיי טרספורמאטי, בה התקבל פאריני בשנת 1753, הייתה מתכנסת בית הרוזן ג'וזפה מריה אימבונאטי
והייתה מורכבת מנציגי חיי התרבות המקומית. ביניהם מצא המשורר המתחיל ידידים ומעניקי חסות.
אחרי שהשלים את לימודי התאולוגיה בעי לודי, ב 14 ביוני 175 הוסמך לכומר. קשייו הכלכליים אילצו אותו לפנות לעזרת ב"קאנוניק" אגודיו ואחר כך של ה"אבאטה" (abbate) סורזי. בהמלצתם נכנס לשירות הדוכס גבריו סרבלוני כמורה פרטי לבנו, ג'אן גליאצו.
עבודתו בבית סרבלוני נמשכה בין השנים 1754–1762 ואף על פי שלא סיפקה לא את הביטחון הכלכלי המיוחל, העמיד אותו במגע עם בני המעמד הגבוה, ביניהם כאלה בעלי דעות פתוחות ורפורמיסטיות - כמו הדוכסית ויטוריה שקראה את ספרי רוסו ובופון, האב סורזי שתמך ברפורמה בחינוך, רופא הבית, ג'וזפה צ'יקוניני (לימים ראש הפקולטה לרפואה במילאנו) שהאמין בחובה המוסרית לתת טיפול נאות גם לפושעים.
בבית סרבלוני הייתה הזדמנות לפאריני להכיר מקרוב את חיי האצילים על כל היבטיו ולספוג ולעבד רעיונות חדשים שהגיעו מצרפת מאנשי עידן האורות כמו וולטר, מונטסקייה, רוסו, קונדיאק והאנציקלופדיסטים שהשפיעו על כתביו "דו-שיח על האצולה" (1757), האודות "החיים בכפר", "טוהר האוויר" (1759) והאודה "ההתחזות" (1761).
באותה תקופה ניהל פאריני בשביל האקדמיה דיי טרספורמאטי, פולמוס ספרותי נגד ספרו של איש חינוך האב אלסנדרו בנדיירה "I pregiudizi delle umane lettere" (17561, זאת ב"שני מכתבים סביב הספר בעל הכותרת "
I pregiudizi delle umane lettere ", וכמו כן פולמוס נוסף נגד ה "Dialoghi della lingua toscana" (דו-שיח על שפה הטוסקנית") של האב הברנביטי אונופריו בראנדה (1760) 
באוקטובר 1762, אחרי שניסה לסנגר על בתו של המלחין והמורה למוזיקה ג'ובאני בטיסטה סמרטיני שקיבלה סטירת לחי מהדוכסית, פוטר מהעבודה ועזב את בית סרבלוני. בהמשך מצא עבודה כמורה של קרלו, ילד בן למשפחת אימבונאטי, אליו הקדיש ב 1764 את האודה L'educazione ("החינוך")
השיר "Il Giorno " והחסות של הרוזן פירמיאן

במרץ 1763, בעידודם של חבריו מהאקדמיה ושל הרוזן פירמיאן, המושל האוסטרי של לומברדיה, פרסם פאריני ללא שם את השיר Il Mattino (הבוקר), חלק מהפואמה Il Giorno שכללה עצות אירוניות לאציל צעיר איך לבלות את בקריו. השיר, שהוצא לאור על ידי בית הדפוס אניילי במילאנו, התקבל באהדה על ידי הבקורת, ומעל לכל על ידי ג'וזפה בארטי, שכתב עליו רוויו חיובי בגיליון הראשון (מ 1 באוקטובר 1763) של כתב העת Frusta letteraria.
בשנת 1765 הוציא פאריני, שוב ללא שם, שיר שני Il Mezzogiorno שהתקבל גם הוא היטב של ידי המבקרים, פרט לפייטרו ורי מכתב העת "קפה".
שני השירים שביקרו בצורה של סטירה את אצולה המושחתת והמנוונת, העלו את תשומת הלב ברחבי איטליה. בשנת 1766 השר דו טיו הציע לו את הקתדרה לתורת הנאום באוניברסיטת רומא. פאריני דחה את ההצעה מפני שקיווה שיקבל אותה משרה באוניברסיטת פארמה.
בשנת 1768 
המושל האוסטרי, הרוזן קרל יוזף פון פירמיאן, שהיה מצנאט של האמנויות, הביע רצון לקדם את המשורר המוכשר ומינה אותו למשורר רשמי של תיאטרון הדוכסי Regio Ducale Teatro וביקש שיעבד לאופרה את הטרגדיה
"אלקסטה|אלצ'סטה" מאת ראניירי דה קלצביג'י. באותה שנה התמנה על ידי פירמיאן גם לעורך ה"גזטה די מילאנו"
הביטאון הרשמי של שממשל האוסטרי בעיר.
יתרה מזו, בשנת 1769, חרף התנגדות הישועים הוקמה בשבילו קתדרה מיוחדת לרטוריקה ולאמנויות יפות בבית הספר הפאלאטיני (Scuole Palatine). המשיך ללמד בו גם אחרי שהפך לגימנסיה של הרובע בררה והיה למנהלה.
השיר "Il Giorno " והחסות של הרוזן פירמיאן > מוצרט

בין השנים 1770–1771 כתב פאריני את המלים לאופרות Amorosa incostanza ו 'Iside salvata
עבור כמה טקסי בחצר. 
בשנים 1770–1771 וולפגנג אמדאוס מוצרט בן ה14-15 ביקר פעמיים במילאנו בלוויית אביו.
בעת שהותו בעיר נפגש עם פאריני, אך המפגש לא השאיר רשמים כתובים אצל השניים. לעומת זאת מוצרט הלחין ב-1770 את האופרה "מיתרידאטה רה די פונטו (K 87)" (באיטלקית Mitridate, re di Ponto) עם לברית מאת ויטוריו אמדאו צ'יניה-סאנטי (Cigna Santi)
שעיבד את התרגום של פאריני למחזה "מיתרידאט" מאת ראסין. אופרה זו זכתה להצלחה רבה במילאנו בימי הקרנבל של סוף השנה ב-26 בדצמבר 1770.
ב-1771, לרגל החתונה המתוכננת של הארכידוכס פרדיננד של אוסטריה עם הנסיכה מריה ריצ'רדה ביאטריצ'ה ד'אסטה כתב פאריני עצמו את הלברית "אסקניו אין אלבה" (Ascanio in Alba), שלפי הלחין מוצרט עוד אופרה (K 111) שהתקבלה בהתלהבות בבכורה שלה ב-17 באוקטובר 1771 בתיאטרון הדוכסי במילאנו. דווקא האופרה "רוג'רו" מאת יוהאן אדולף האסה שהוצגה באותה הזדמנות נחשבה לכישלון. 
יש שהעירו כי ב"גזטה די מילאנו" המנוהלת על ידי פאריני, ב"כתבה" מהצגת האופרה "מיטרידטה" הזכירו את המלחין המוכשר והצעיר, אך מבלי לציין את שמו.
ב-1771 בשיתוף פעולה עם כמה מה"טראספורמאטי" ביניהם ורי, תרגם חלק מהפואמה "לה קולומביאד" מאת אן מארי דו בוקאז'. 
ב-1774 השתתף בוועדה שהוקמה על ידי הממשל האוסטרי לצורך גיבוש הצעה לרפורמה של בתי הספר היסודיים ושל ספרי הלימוד ובו זמנים עבד בכתיבת החלק הנוסף של Il Giorno ועל האודות שלו. 
כעבוד שנתיים, ב 1776 זכה לקצבה שנתית מהאפיפיור פיוס השישי והתמנה לחבר בחברה הפטריוטית שהוקמה על ידי הקיסרית מריה תרזה לצורך קידום החקלאות.
בעת הכיבוש הצרפתי של מילאנו, נפוליאון ואורליו סליצ'טי מינו את פאריני לשופט, אולם כמעט מיד אחר כך חזר הסופר לעיסוקיו הספרותיים והשלים את יצירתו הראשית "איל ג'ורנו" על ידי הוספת שני החלקים האחרונים - Il Vespro (הערב) ו La Notte ("הלילה", שפורסם אחרי מותו)
בין יצירותיו האחרות בולטות ה"אודות" המלאכותיות למדי, שכתב בין השנים 1757–1795.
אנשי הספרות הצעירים העריכו ביצירותיו במיוחד את חופש המחשבה ואת גישתו המוסרית.
אוגו פוסקולו, שפגש את פאריני במילאנו, תיאר אותו ב"מכתביו האחרונים של יאקופו אורטיס", כאדם נשוא פנים ומעורר כבוד וב"דאי ספולקרי" (מקדשי האל) גינה את העיר העשירה והמושחתת על ששכחה אותו.
פאריני נפטר במילאנו באוגוסט 1769.
הנצחה

ישוב הולדתו ביזוזיו נקרא לזכרו ביזוזיו-פאריני
בככר קורדוזיו במילאנו הוקם פסל של המשורר.
עדיין במילאנו חיים צאצאים של משפחת המשורר.
הערות שוליים

↑  "ריפאנו" הוא אנאגרמה של פארינו, ואופילי היה השם היווני של האגם פוזיאנו
↑  כתבה בעיתון "קוריירה דלה סרה" ב 24 באוגוסט 2011, 
Armando Toma - Parini e Mozart antipatici a Milano
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279717705171  PLWABN: 9810668750805606  BIBSYS: 90648437  BNE: XX848810  BnF: cb120250211 (data)  CANTIC: a10774130  CiNii: DA06366628  GND: 118789619  ICCU: CFIV019551  ISNI: 0000 0001 1020 8487  LCCN: n79060353  LNB: 000104444  MusicBrainz: 0e7f61f6-a4b3-4e61-9e51-c013598f8e00  NKC: jo20000082601  NLA: 35702531  NLG: 169167  NSK: 000052513  NTA: 068982119  RERO: 02-A003670627  SNAC: w6sn1pks  SUDOC: 028409787  Trove: 1049529  VcBA: 495/1607  VIAF: 9860797   WorldCat (עם VIAF): 9860797 
דיוקן של ז'וזפה פאריני על חזית ביתו של צ'זארה בקאריה בויה בררה במילאנו
הפסל של ג'וזפה פאריני בככר קורדוזיו במילאנו
פלס"ר הגולן

| --- | --- |

סיכת לוחם פלס"ר הגולן
 פרטים
 כינוי:  פלס"ר עקב
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 סוג:  פלוגת סיור
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  ספטמבר 2024 – הווה (כ־101 ימים) 
 מלחמות:  מבצע חץ הבשן
 נתוני היחידה
 ייעוד:  מתן מענה מיידי לאיומים השונים בגזרת רמת הגולן, בעזרת איסוף מודיעין וסיכול פעולות אויב
 פיקוד
 יחידת אם:   עוצבת הגולן
פלס"ר הגולן (נקראת גם: פלס"ר עקב) היא פלוגת סיור שהוקמה בספטמבר 2024 במסגרת מלחמת חרבות ברזל, במטרה לאבטח את הגבול שבין רמת הגולן לסוריה. מ"פ הפלוגה הוא רס"ן איתן לב-ארי מברעם. היחידה היא תצורתה המחודשת של יחידת ספר המדבר שפורקה מספר חודשים קודם לכן. על פי הגדרת צה"ל, מטרת הפלוגה "לתת מענה מיידי לאיומים השונים בגזרה, בעזרת איסוף מודיעין וסיכול פעולות אויב".
הקמה וייעוד

הפלוגה הוקמה במהלך מלחמת חרבות ברזל, במסגרת עיבוי הגנת הגבולות בנקודות הממשק בין רמת הגולן לסוריה.
הפלוגה הוקמה ברובה מיוצאי יחידת ספר המדבר, שהייתה יחידה של גששים שהוקמה ב-2020 והשתייכה לגדוד לביאי הבקעה הפועל בבקעת הירדן. היחידה הורכבה בעיקר מאנשי "נוער הגבעות" שרובם הגיעו מחוות וממאחזים בצפון מדבר יהודה ובקעת הירדן. בשל מעורבות של כמה מחיילי היחידה במקרים של חיכוכים אלימים עם פלסטינים, בדצמבר 2023 הוחלט להפסיק את הפעילות המבצעית של היחידה. כ-10 חודשים לאחר מכן, בספטמבר 2024, הוקמה פלוגת הסיור 'הגולן' מגרעין של יוצאי היחידה, שעברו הכשרה למתאר רמת הגולן השונה ממתאר הבקעה אותו הכירו קודם לכן.
היחידה מתמחה בתחום הגששות והניווט. את ההכשרה עוברת היחידה בבסיס האימונים החטיבתי של גולני ליד בנימינה למשך 8 חודשים, ולאחר מכן עוברים הכשרה ייעודית נוספת ביחידה, הכוללים העמקה מקצועית בתחומי השדאות, ההסוואה והגששות. היחידה פועלת תחת פיקודה של עוצבת הגולן.
הערות שוליים

↑  איתי בלומנטל, היחידה החדשה של צה"ל ברמת הגולן: "מענה מיידי לאיומים", באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 12 בספטמבר 2024
↑  יואב זיתון, "הם מחוות, לא מגבעות": המ"פ שמקים מחדש את היחידה שנסגרה - בגבול סוריה, באתר ynet, 10 בספטמבר 2024
↑   פלס"ר הגולן יוצא לדרך חדשה – ומסיים מסלול לראשונה, באתר צה"ל, 12 בספטמבר 2024
↑  אבי אשכנזי, ‏מתכוננים לחזית נוספת? עכשיו זה רשמי – צה"ל מקים יחידה חדש בגולן, באתר מעריב אונליין, 12 בספטמבר 2024
ג'ון ג'יימס ויליאמס

ג'ון ג'יימס ויליאמס (באנגלית: John James Williams‏; 17 במאי 1904 – 11 בינואר 1988) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי ממילסבורו, דלאוור. הוא היה חבר במפלגה הרפובליקנית וכיהן ארבע קדנציות כסנאטור אמריקאי מדלאוור מ-1947 עד 1970.
ביוגרפיה > ראשית חייו ומשפחתו

ויליאמס נולד ב-17 במאי 1904 בחווה ליד פרנקפורד, מחוז סאסקס, דלאוור, והיה התשיעי מתוך אחד עשר ילדים. בשנת 1922, הוא עבר למילסבורו, שם הקים יחד עם אחיו פרסטון את חברת מילסבורו פיד, עסק להזנת בעלי חיים ועופות. ג'ון ויליאמס התחתן עם אלסי סטיל ב-1924; הם נשארו נשואים עד מותו 64 שנים מאוחר יותר. ב-1946 כיהן במועצת העיר מילסבורו.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית

ויליאמס נבחר לסנאט האמריקני ב-1946, כשהביס את הסנאטור הדמוקרטי האמריקאי ג'יימס מ. טאנל. בקדנציה זו כיהן ברוב הרפובליקני בקונגרס ה-80, אך היה במיעוט בקונגרסים ה-81 וה-82. הוא נבחר לכהונה שנייה ב-1952, כשהוא מביס את הדמוקרטי אלכסיס א. דו פונט בייארד, ושוב כיהן ברוב הרפובליקני בקונגרס ה-83, אך חזר למיעוט בקונגרסים ה-84 וה-85. ויליאמס נבחר לכהונה שלישית ב-1958 ולקדנציה רביעית ב-1964, בשתי הפעמים ניצח את הדמוקרט אלברט נ. קארוול, שבזמן הבחירות ב-1964 היה מושל דלאוור. במהלך הקדנציות הללו כיהן ויליאמס במיעוט הרפובליקני בקונגרסים ה-86 עד ה-91. בסך הכול כיהן במשך 24 שנים, מ-3 בינואר 1947 ועד 31 בדצמבר 1970, אז התפטר ממש לפני תום כהונתו הרביעית. הוא כיהן בתקופת הממשל של נשיאי ארצות הברית הארי ס. טרומן, דווייט ד. אייזנהאואר, ג'ון קנדי, לינדון ב. ג'ונסון וריצ'רד מ. ניקסון. ויליאמס היה הסנאטור האמריקאי הראשון של דלאוור שכיהן ארבע קדנציות.
בסנאט, ויליאמס ביסס את עצמו כמתנגד לבירוקרטיה ממשלתית בזבזנית. בתור חסיד של שווקים חופשיים, הוא התנגד להמשך מדיניותו של הנשיא טרומן למדיניות הניו דיל ומלחמת העולם השנייה. ויליאמס תמך בהורדת מיסים, התנגד להמשך בקרת המחירים, והציע שניתן יהיה לאזן את התקציב הפדרלי על ידי קיצוץ מיליון משרות פדרליות שלדעתו מיותרות לאחר השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה.
מ-1947 עד 1948, ויליאמס פעל להכחדת שחיתות ברשות המיסים, וחשף את הפעילויות הבלתי חוקיות של מאתיים עובדים במשרד האוצר. באוקטובר 1963, בתקופה שבה הנשיא קנדי הרהר בעתידו של סגן הנשיא שלו, לינדון ג'ונסון, ויליאמס חשף שחיתות בלשכתו של עוזר הסנאט האמריקני בובי בייקר, בן חסותו של ג'ונסון. ויליאמס לא חתם על המניפסט הדרומי של 1956, והצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1957, 1960, ו-1964, וכן על התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, חוק זכויות ההצבעה משנת 1965, ואישורו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך הצביע נגד חוק זכויות האזרח משנת 1968. ויליאמס היה ההצבעה ה-67 המובהקת בעד סיום הפיליבסטר של חוק זכויות האזרח משנת 1964, מה שהוביל את מייק מנספילד להכריז על "זהו זה!". ב-1967, ויליאמס עזר להביס את ההצעה לשינוי הכלל שהיה מחסל את הפיליבסטר, כלי שהועיל לו מאוד בחשיפת פסולת ממשלתית והתנהלות לא נכונה. בשנת 1968, ללא יכולת להביס את העלאת המס שהציע הנשיא ג'ונסון, ויליאמס עבד עם הסנאטור האמריקני הדמוקרטי ג'ורג' סמאטרס מפלורידה כדי לקצץ בו זמנית בהוצאות הפדרליות ב-60 מיליארד דולר.
ויליאמס, כמו גם עמיתו בסנאט פרסקוט בוש מקונטיקט, נחשבו כשותפים אפשריים למועמד הרפובליקני לנשיאות דודווייט ד. אייזנהאואר-1952, אך הוציא את עצמו מהשיקול. הוא גם נחשב למועמד למרות מטעם הרפובליקנים ב-1964 וכמחליף אפשרי של ספירו אגניו כאשר התפטר כסגן נשיא ארצות הברית ב-1973. ויליאמס היה נציג בוועידות הלאומיות הרפובליקניות בשנים 1948 ו-1956.
ב-1965 החל ויליאמס ללחוץ על חוק שיקבע גיל פרישה חובה של 65 לכל נבחרי הציבור. אף על פי שפרישת חובה מעולם לא חוקקה, ויליאמס הכריז ב-1969 שהוא לא יבקש כהונה חמישית בסנאט האמריקני. ב-31 בדצמבר 1970, הוא התפטר מהסנאט ממש לפני תום כהונתו, מה שאפשר לבן טיפוחיו, הרפובליקני הטרי, ויליאם רות', לקבל ותק נוסף במעמד החדש שלו של סנאטורים אמריקאים.
בספטמבר 1966, ויליאמס תקף את התוכנית נגד האינפלציה של ממשל ג'ונסון כ"גישה חלקית" לנושא גדול יותר ותמך בהעלאת מס של חמישה אחוזים, כמו גם בקונגרס לחידוש תפקיד מנהיגותי בנושא חקיקת "תרופות הכרחיות כדי למנוע קריסה פיננסית שעלולה לבלוע אותנו".
ביוגרפיה > מוות ומורשת

ויליאמס מת ב-11 בינואר 1988 בבית חולים בלוז, דלאוור ונקבר בבית הקברות מילסבורו, במילסבורו. הוא היה חבר בכנסייה המתודיסטית, הבונים החופשיים והשרינרים. במהלך הקריירה שלו בסנאט האמריקני, ויליאמס כונה "חוקר הזאב הבודד", "כלב השמירה של משרד האוצר", "ג'ון הישר", "מר יושרה", ולרוב, "המצפון של הסנאט". הקטע של כביש 24 של דלאוור בין מילסבורו למידוויי נקרא לכבודו הכביש המהיר של ג'ון ג'יי ויליאמס.
הערות שוליים

↑  "Senate – March 12, 1956" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 102 (4): 4459–4461. נבדק ב-12 באפריל 2023. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Senate – August 7, 1957" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 103 (10): 13900. נבדק ב-18 בפברואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Senate – August 29, 1957" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 103 (12): 16478. נבדק ב-18 בפברואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Senate – April 8, 1960" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 106 (6): 7810–7811. נבדק ב-18 בפברואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Senate – June 19, 1964" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 110 (11): 14511. נבדק ב-18 בפברואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Senate – March 27, 1962" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 108 (4): 5105. נבדק ב-18 בפברואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Senate – May 26, 1965" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 111 (2): 11752. נבדק ב-18 בפברואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Senate – August 4, 1965" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 111 (14): 19378. נבדק ב-18 בפברואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Senate – August 30, 1967" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 113 (18): 24656. נבדק ב-5 בפברואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Senate – March 11, 1968" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 114 (5): 5992. נבדק ב-18 בפברואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Civil Rights Filibuster Ended". נבדק ב-2022-05-11.
↑  "Piecemeal approach". The Bulletin. 14 בספטמבר 1966. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007779962305171  LCCN: n86114925  SNAC: w66t3vw3  US Congress: W000518  VIAF: 63032961   WorldCat (עם VIAF): 63032961
ג'יימס ס. הולמס

| --- | --- |

ג'יימס ס' הולמס ליד ביתו באמסטרדם, 16 ביולי 1981
 לידה:  2 במאי 1924 קולינס (איווה), ארצות הברית 
 פטירה:  6 בנובמבר 1986 (בגיל 62) אמסטרדם, הולנד 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 שפות היצירה:  אנגלית, הולנדית 
 פרסים והוקרה:  פרס התרגום של מרטינוס נייהוף (1956) 
 
ג'יימס סטרטון הולמס (בהולנדית: James Holmes;‏ 2 במאי 1924 – 6 בנובמבר 1986, ידוע גם בשם-העט ג'ייקוב לולנד Jacob Lowland) היה משורר, מתרגם וחוקר בתחום מדעי התרבות. הוא נחשב לחלוץ בשני ענפים של התחום: חקר התרגום (Translation Studies, Traductologie) ולימודים הומוסקסואליים (Gay Studies, Homostudies).
ביוגרפיה

הולמס נולד ב-2 במאי 1924 בעיירה קולינס, במדינת איווה שבארצות הברית וגדל שם בחווה חקלאית עם שלושת אחיו הגדולים. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון הוא למד בקווייקר קולג' באוסקלוסה, איווה. אחרי שתי שנות לימוד בקולג' הוא לימד שנתיים בחטיבת-ביניים בבארנסוויל, אוהיו כמתמחה. הוא נמנע מגיוס לצבא מתוך עיקרון, סירב גם לשירות לאומי ולכן נכלא לשישה חודשים. לאחר מכן הוא המשיך בלימודיו, תחילה בוויליאם פן קולג' ולאחר מכן בקולג' האוורפורד בפנסילבניה.
ב-1948, לאחר שקיבל תואר מאסטר באנגלית והיסטוריה, הוא המשיך ללימודים מתקדמים באוניברסיטת בראון בפרובידנס, רוד איילנד, אחת מהחברות בליגת הקיסוס; הוא למד שם במשך שנה לקראת הדוקטורט. בתוך כך התפרסמו לראשונה שירים מפרי עטו, ופה ושם הוא עסק גם בעריכה. עם הזמן הפכה השירה לעיסוקו המועדף.
מעבר להולנד

ב-1949 הוא זכה במלגת פולברייט שאפשרה לו לעבור ללמֵד בהולנד במשך שנה. הוא לימד בבית הספר של הקווייקרים בטירת אֵרְדֶה ליד העיירה אוֹמֶן. בתום השנה הוא החליט להישאר מעט בהולנד ואז פגש בחור בשם האנס ון מארלה, שהפך לאהבת חייו הגדולה; בגללו הוא חזר בו מכוונתו לחזור לארצות הברית ובמקום זאת השתקע באמסטרדם. במהלך השנתיים הבאות למד הולמס בקורס להולנדית אצל ניקו דוֹנְקֶרסְלוֹט באוניברסיטת אמסטרדם וב-1951 כבר הופיעו תרגומיו הראשונים לשירים מהולנדית.
תרגום שירה הפך לעיסוקו העיקרי ועד למינויו כחבר בכיר במכון למדע הספרות הכללי של אוניברסיטת אמסטרדם הוא הניח שבזאת תהיה פרנסתו. נוסף לשירה, הוא תרגם לאנגלית גם פרסומים על אינדונזיה ועל שירה אינדונזית, ביחד עם בן זוגו האנס ון מארלה. עד מהרה יצאו לו מוניטין כמתרגם חשוב וב-1956 הוא היה לזוכה הלא-הולנדי הראשון בפרס מרטינוס נייהוף לתרגום עבור תרגומיו לאנגלית. משנוסד ב-1958 "דלתא", כתב עת בשפה האנגלית המוקדש לתרבות הולנדית ופלמית, היה הולמס לעורך השירה בו ותרגומיו לשירה הולנדית מודרנית הופיעו בו בקביעות. בין השאר הוא התפרסם בשל תרגומיו לשירי קבוצת "החמישים", שירים מודרניים וקשים במיוחד לתרגום.
אחד מהישגיו המרשימים ביותר של הולמס היה התרגום שלו לפואמה של מרטינוס נייהוף "אוואטר" (Awater), אחת היצירות הקאנוניות בשירה ההולנדית המודרנית. בזכות התרגום זכו גם הולמס וגם נייהוף עצמו לפרסום רב; שני זוכי פרס נובל לספרות, ת"ס אליוט ויוסיף ברודסקי ראו לנכון לציין לשבח את התרגום ואת השיר. ברודסקי העיר כי זהו אחד השירים הטובים שקרא מימיו ואליוט אמר כי לו כתב נייהוף את השיר באנגלית ולא בהולנדית, הוא היה מפורסם בעולם כולו.
ב-1984 הוא זכה בפרס הקהילה הפלמית לתרגום. באותה שנה הוא היה בין העורכים והמתרגמים בספר החשוב Dutch Interior, אוסף שירה הולנדית בתרגום שיצא בניו יורק בהוצאת Columbia University Press. אוניברסיטת קולומביה מעניקה פרס על שמו לתרגומים מהולנדית: The James T. Holmes Award.
מחקר תאורטי

משהחליטה הפקולטה למדע הספרות הכללי באוניברסיטת אמסטרדם להקים ב-1964 מחלקה לחקר התרגום, הוזמן הולמס לעבוד בה כחבר בכיר והוא נענה בהתלהבות. לא זו בלבד שהיה לו הרקע המחקרי הנחוץ, אלא גם ניסיון בלתי-אמצעי רב וידע תאורטי נרחב בתחום. הוא יצר תוכנית להכשרת מתרגמים ומתורגמנים, שבסופו של דבר הפכה למכון לחקר התרגום באוניברסיטה. במידה רבה הולמס הוא שהפך את חקר התרגום לדיסציפלינה בפני עצמה, המכון שלו הכשיר ועדיין מכשיר דורות של מתרגמים ומעשיר אותם בידע תאורטי. ב-1972 נשא הרצאה בכותרת: "השם והאופי של חקר התרגום" (The Name and Nature of Translation Studies). הייתה זו הרצאה פרוגרמטית שהתוותה את מסגרת המחקר של חקר התרגום כתחום מחקר תיאורי, פנומנולוגי. ההרצאה לא פורסמה בכתב, אלא שנתיים לאחר מותו של הולמס ולפיכך השפעתה הייתה תחילה מועטה. ב-1988 פורסמה ההרצאה כמאמר באנגלית והפכה לטקסט מכונן של תחום המחקר החדש.
ב-1984 קרא הולמס באירוע ספרותי חשוב כמה שירים הומוארוטיים שכתב בעצמו; בכך לא רק שיצא מהארון בעצמו, אלא גם שירתו זכתה לשבחים והכרה. הוא אהב להפגין לראווה את נטייתו המינית, לא רק בשירתו אלא בבחירה קפדנית של בגדים ואבזרים. כך הוא יצר לעצמו תדמית מוכרת: גבר מזדקן, נמוך ובעל שער שיבה, לובש מעיל עור, מכנסי ג'ינס, משולש ורוד על הדש, מחזיק מפתחות כבד וקצה מטפחת אדומה מציץ מכיסו האחורי.
הולמס היה אחד הראשונים שפיתחו את תחום המחקר "לימודים הומוסקסואליים". ב-1978 הוא החל להעביר סדנאות באוניברסיטת אמסטרדם בנושא ספרות הומוסקסואלית והיה פעיל גם מחוץ לאקדמיה למען שוויון זכויות להומוסקסואלים.
הולמס חלה באיידס ונאלץ לפרוש מעבודתו בשנת 1985. הוא נפטר מהמחלה כעבור כמה חודשים, ב-6 בנובמבר 1986 ונקבר באמסטרדם.
מחקר תאורטי > מפרי עטו

Holmes, S. James (1988). Translated! Papers on Literary Translation and Translation Studies, Amsterdam: Rodopi.
Jim Holmes, Nine Hidebound Rimes, Poems 1977 (Amsterdam, 1978).
Jacob Lowland, The Gay Stud's Guide to Amsterdam and Other Sonnets (Amsterdam, 1978; 2e druk 1980).
Jacob Lowland, Billy and the Banquet (Amsterdam, 1982).
James S. Holmes, Early Verse, 1947-1957 (Amsterdam/NewYork, 1985).
לקריאה נוספת

Aldrich R. & Wotherspoon G.(2001). Who's Who in Contemporary Gay and Lesbian History from WWII to Present Day, Routledge, London.
יוסף צוברי

| --- | --- |

 לידה:  יוני 1916 ו' בסיון חג השבועות ה'תרע"ו צנעא
 פטירה:  3 באוגוסט 2000 (בגיל 84) ב' באב ה'תש"ס תל אביב
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 3 באוגוסט 2000 
 תחומי עיסוק:  רבה הראשי של יהדות תימן בתל אביב
 רבותיו:  הרב סעיד עוזרי, הרב יחיא ערוסי הלוי
 תלמידיו:  הרב שלמה קורח, הרב שלום נגר, הרב יוסף הכהן ערקי, הרב אברהם אריה, הרב עזריאל מנצור ראש ישיבת שובי נפשי בשכונת בית ישראל, הרב שאול קרואני, ד"ר אדם בן-נון, הרב משה עמיאל
 בני דורו:  רבי יחיא אלשיך, רבי חיים כסאר המכונה רבי חיים אלגמרן, יחיאל שמי
 חיבוריו:  מסורת מדויקת,  סידור כנסת הגדולה,  מגיד מראשית,  ויצבור יוסף בר,  אמת ואמונה
 בת זוג:  יהודית לבית לוי גיאת
 
הרב יוסף צוברי (בכתיב התימני המקורי: צבירי; ו' בסיון חג השבועות ה'תרע"ו, צנעא - ב' באב ה'תש"ס; יוני 1916 - 3 באוגוסט 2000 תל אביב) היה פוסק תימני, רבה של העדה התימנית בתל אביב, ונחשב למנהיג זרם השאמי ביהדות תימן. זכה בפרס לספרות תורנית הלכתית על שם הרב יעקב משה טולידאנו לשנת התשנ"א.
ביוגרפיה

נולד בצנעא בירת תימן ליעקב צוברי. למד בישיבת בית אלאוסטא בראשות הרב סעיד עוזרי, שהיה רבו המובהק, הרב יחיא אלשיך והרב מאיר צובירי היו בין חביריו לספסל הלימודים.
בגיל 27 בשנת תש"ד (1943) עלה הרב יוסף עם משפחתו לישראל והתיישב בשכונת כרם התימנים שבתל אביב, שם כיהן כרב בית הכנסת "אגודת אחים" ועסק בהוראה ובמתן שיעורים בהלכה ובמדרש. כעבור שלוש שנים נתבקש לעבור לשכונת התקווה כדי לעמוד בראש בית הכנסת "אגודת אחים". בשכונת התקווה לימד בבית ספר תנ"ך, משנה ותלמוד.
לאחר שהרב שלום יצחק הלוי, שהיה הרב הראשי של יהודי תימן בתל אביב, עזב את העיר, השתדל הרב אברהם חייבי (מהדמויות הבולטות בקרב העדה התימנית בתל אביב) למען הרב צובירי כדי שהוא ימונה כרב העדה התימנית בעיר. לשם כך, הוא לימדו בביתו את כל מלאכת השחיטה והניקור ודיני הטריפה הלכה למעשה היות שהם היו נצרכים לכל מורה הוראה. בשנת תשי"ב (1952), בגיל 36, נבחר לרב הראשי ליהודי תימן בתל אביב והסביבה.
עם הקמת תנועת ש"ס פנה אליו הראשון לציון הרב עובדיה יוסף להצטרף למועצת חכמי התורה אך הרב צובירי סירב להצעה[דרוש מקור].