טרנסג'נדריות ואינטרסקסואליות בספורט
מדיניות שילוב טרנסג'נדרים של הוועד האולימפי הבינלאומי > הסכם סטוקהולם (2003) > ביקורת על ההסכם

מאז כניסתו לתוקף, היה הסכם סטוקהולם נתון תחת מחלוקת, וההתנגדויות לו עלו מטעמים שונים. אחת הביקורות הביעה התנגדות עזה לשינוי הבינאריות המגדרית בספורט. לפי התנגדות זו, הסכם סטוקהולם מפר את עקרון המשחק ההוגן ומעניק יתרון לא הוגן לטרנסג'נדריות בכך שהוא מאפשר את שילובן בתחרויות נשים. בדיילי טלגרף נכתב בשנת 2004: "ספורטאים גברים שרוצים לזכות במדליה אולימפית מבלי להזדקק לחומרים אסורים, יוכלו בקרוב למצוא דרך חדשה וחוקית להרוויח יתרון בביצועים: לבשו שמלה למשך שנתיים ותתחרו בנשים".
לפי הביקורת השנייה, הסכם סטוקהולם, שככל הנראה גובש ללא שיתוף פעולה עם פעילים בתנועה הטרנסג'נדרית, לא מאפשר לספורטאים טרנסג'נדרים רבים להתחרות ועל כן – מפלה אותם ומדיר אותם מהספורט. גם רוכבת האופניים הטרנסג'נדרית מולי קמרון, וגם מיידה הפטיש הטרנסג'נדר קילין גודטסי טענו שהדרישות לניתוח מין ולטיפולים הורמונים מהוות מחסום להשתתפות טרנסג'נדרים באולימפיאדה.
מביקורת זו עולות מספר טענות:
ההסכם שמרני, בינארי ומנציח סטריאוטיפים: ההסכם מניח שלגברים יש יתרון ספורטיבי אוטומטי על נשים, ולכן הוא מנציח תפיסות שמרניות לגבי מין. בנוסף, אף על פי שהמדע מראה כי קיים רצף מגדרי, ההסכם מתבסס על קריטריונים רפואיים שמרניים ומאלץ את הטרנסג'נדרים לבחור קטגוריה מגדרית אחת, ובכך הוא משמר את הבינאריות המגדרית. טרנסג'נדרים המכונים 'gender transformers' דוחים את הבינאריות המגדרית ותופסים את המגדר כנזיל ומתמשך, והם אינם מרגישים צורך לעבור ניתוח לשינוי מין או לעבור טיפולים הורמונליים על מנת להתאים למגדר מסוים (זאת בניגוד לגישה של טרנסג'נדרים המכונים 'gender conformist' שהם מרגישים שהם לכודים בגוף הלא נכון ורוצים לשנות את גופם כדי שיתאים למגדר שלהם). הסכם סטוקהולם אינו לוקח בחשבון בכלל את הטרנסג'נדרים המכונים gender transformers.
הדרישה לניתוח לשינוי מין מפלה ואינה מוצדקת: הקהילה הרפואית ביקרה את הדרישה לעבור ניתוח לשינוי מין משום שדרישה זו אינה מבוססת על הצדקה מדעית. לניתוח לשינוי מין אין שום השפעה על היכולות הספורטיביות, ולאיברי מין חיצוניים אין משמעות לביצועים ספורטיבים חוץ מאשר למטרות סיווג מגדרי. בנוסף, רוב הטרנסג'נדרים לא עוברים ניתוח לשינוי מין מסיבות שונות: חלקם אינם רוצים בכך מלכתחילה ולחלקם אין במדינתם שירותי רפואה שמציעים ניתוחים אלו. גם במדינות בהן כן קיימת אפשרות לניתוח מין: הניתוח הוא יקר, ולרוב אינו מכוסה בביטוח רפואי. הוועד האולימפי הבינלאומי לא לוקח בחשבון את הקשיים שיש לטרנסג'נדרים בנגישות לניתוחי מין ולטיפולים הורמונליים מבחינה כלכלית, חברתית ומשפטית. למשל, לרופאה רנה ריצ'רדס הייתה נגישות רבה יותר לניתוח לשינוי מין כאישה משכילה ממעמד הביניים מאשר לסילביה ריברה שנפלטה ממערכת החינוך בגיל 11 וחייתה ברחובות. כמו כן, יש בדרישה לניתוח לשינוי מין משום ביטול הפוריות.
הדרישה להכרה חוקית היא בעייתית משום שטרנסג'נדרים עשויים להיתקל בקשיים לקבל הכרה זו, בעיקר מחוץ לארצות הברית ואירופה, אולם גם בתוך ארצות הברית: הקריטריונים להכרה חוקית שונים ממדינה למדינה.
הדרישה לטיפול הורמונלי למשך שנתיים בעייתית משום שלא קיים סטנדרט אחיד בנושא. בנוסף, ייתכן כי טרנסקסואליות עלולות דווקא לסבול מנחיתות בספורט מול נשים משום שבעוד נשים סיסג'נדריות מייצרות טסטוסטרון בשחלות, לטרנסקסואליות אין שחלות לייצור טסטוסטרון, ולאחר ניתוח לשינוי מין אין להן גם אשכים לייצור טסטוסטרון. טיפול הורמונלי והסרת אשכים גורמים לירידה משמעותית במהירות, במסת השריר ובכוח הפיזי, לכן, הדרישה לניתוח מין ולטיפולים הורמונליים כתנאי להשתתפות בספורט עלית לא יכולה להיחשב לשמירה על עקרון המשחק ההוגן.
ההסכם מדיר לחלוטין אינטרסקסואלים.
בשנת 2004, נערך סקר בקרב 684 סטודנטים מאוניברסיטת צפון קרולינה בארצות הברית שביקש לבחון את קבלת הסכם סטוקהולם. מהסקר עלה כי 51.5% התנגדו להסכם. 22.8% לא היו בטוחים או שלא הייתה להם דעה, ו-25.7% תמכו בהסכם. נשים בסקר זה, תמכו בהסכם סטוקהולם יותר מגברים: 33.5% לעומת 19.6%. 41.2% מהנשים ו-20.7% מהגברים סברו שמותר לטרנסג'נדריות להתחרות באולימפיאדה בקטגוריית הנשים. לפי סקר זה, עולה שנשים תומכות יותר בשילוב טרנסג'נדרים בספורט. כמו כן, מחקרים קודמים מצביעים על קבלה חברתית גבוהה יותר של טרנסג'נדרים בקרב נשים מאשר גברים.
הסכם סטוקהולם בוטל בשנת 2015, עם כניסתה לתוקף של המדיניות החדשה של הוועד האולימפי לשילוב טרנסג'נדרים לפיה ספורטאיות טרנסג'נדריות יכולות להתחרות עם נשים ללא צורך בניתוח לשינוי מין אלא רק בתנאי שהן נמצאות תחת טיפול הורמונלי למשך שנה לפני מועד התחרות.