stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
להפט
איסור הכנת להפט במיאנמר

במרץ 2009 משרד הבריאות של מיאנמר הודיע כי 43 מותגים של להפט, מכילים צבע כימי אורמין או האסור לשימוש במזון. על פי ההערכה, בעיה זו נוצרה מסוחרים סיטונאים שהשתמשו בצבעים כימיים זולים במקום בצבעי מזון מסורתיים. כתוצאה מכך, ממשלת מלזיה אסרה על רכישת מותגים של להפט ממיאנמר, וסינגפור הורתה גם כן על איסור רכישת 20 מותגים של להפט ממיאנמר. עם זאת, תאילנד, שיש בה אוכלוסייה בורמזית, לא הכריזה על איסור על מותגי להפט. עסקי התה נפגעו מירידה חדה במכירות הלהפט.
הערות שוליים

↑  Lephet Thote: Myanmar Traditional Green Tea Salad, web.archive.org, ‏2007-07-08
1 2  Min Lwin, Singapore Bans Imports of Laphet, The Irrawaddy, June 6, 2011
↑  Burmese Tea: Aromatic Brews Of Myanmar, BestPrice Travel (באנגלית אמריקאית)
↑  Frontier, Bitter harvest: Shan State tea growers grapple with labour shortage, Frontier Myanmar, ‏2023-06-13 (באנגלית אמריקאית)
↑  Aye Chan, Myanmar’s Evolving Tea Culture - Myanmar Insider, ‏2018-06-21 (באנגלית אמריקאית)
1 2 3  Thazin Han, Kyaw Nyein Aye, The legend of laphet: A Myanmar fermented tea leaf, Journal of Ethnic Foods 2, 2015-12-01, עמ' 173–178 doi: 10.1016/j.jef.2015.11.003
יהודה טלית

| --- | --- |

 לידה:  2 בדצמבר 1944 תל אביב, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 פטירה:  8 ביוני 2019 (בגיל 74) הרצליה, ישראל ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1966–2019 (כ־53 שנים)
 עיסוק:  מפיק, אמרגן
 
יהודה טלית (2 בדצמבר 1944 – 8 ביוני 2019) היה איש עסקים, אמרגן ומפיק ישראלי.
קורות חיים > ילדות, נעורים וקריירה מוקדמת

טלית נולד בתל אביב ולמד בבית הספר היסודי "בלפור" ובהמשך בתיכון החקלאי מקוה ישראל. את תחילת דרכו העסקית עשה כשהקים עסק לקידום מכירות וייצר בין היתר מחזיקי מפתחות, שהיו פופולריים מאוד בשנות ה-60. על מחזיקי המפתחות הוטבעו דיוקנאות של ספורטאים, זמרים ושחקנים פופולריים מאותה תקופה וכן חברות מסחריות.
קורות חיים > עסקי האמרגנות וההפקה

ב-1966 פגש את חיים סבן שהיה חבר בלהקת האריות. טלית הציע לסבן למכור מחזיקי מפתחות עם תמונות של "האריות", וכך נולדה השותפות העסקית הראשונה ביניהם. השניים הקימו חברה שייצגה אמנים ישראלים, ואת חלקם היא עדיין מייצגת.
ב-1977 הקים טלית את חברת "טלית הפקות". בשנות ה-80 החברה הפיקה קונצרטים גדולים והביאה לישראל אמנים בין-לאומיים. החברה גם יזמה הפקות אופרות, מחזות זמר, הצגות תיאטרון ואירועי ספורט, כשהבולטים שבהם: בלט בולשוי, "הספר מסביליה", רחוב 42, עולם הקרח של וולט דיסני ומופע הכדורסל של "הארלם גלובטרוטרס".
"טלית הפקות" גם הייתה אחראית על מופע "ליל אהבה בצמח", על המחזמר "הקוסם!" שהיה מבוסס על "הקוסם מארץ עוץ" והוצג מ-1994 בכ-600 הצגות, על המחזמר "הכל אגדה" וכן על הצגת היחיד של אבי קושניר "להציל את איש המערות", בהפקה משותפת עם תיאטרון בית ליסין.
קורות חיים > עסקי הטלוויזיה

ב-1997 הרחיב טלית את עסקיו, כשנכנס לתחום הטלוויזיה בישראל. הוא הקים את חברת "טלית תקשורת", שהפכה לחברת האם של "טלית הפקות". במקביל חבר לשותפות עסקית עם רון אייזק בהקמת חברת ההפקות "איגואנה".
ב-1998 רכש טלית את זכויות השידור בישראל של ערוץ האופנה. ב־1999 חבר לטמירה ירדני וחיים סלוצקי בהקמת חברת "סינרגיה תקשורת", שזכתה ברישיון להפיק את ערוץ הטלוויזיה בלוויין YTV. במקביל נכנס לשותפות עסקית עם ענק התוכן הגרמני EM.TV, במסגרתה רכש זכויות שידור של תוכניות אנימציה כמו הדבורה מאיה, הלב ("מרקו"), פינוקיו, נילס הולגרסון, בילבי וקלסיקות נוספות ששודרו בטלוויזיה הישראלית.
בהמשך מכר טלית 50% מבעלות "טלית תקשורת" לחברה הגרמנית, אך לבסוף רכש את חלקו בחזרה.
ב-2000 יצר שותפות עסקית נוספת עם חברת ההפקות של ג'ים הנסון, ממנה רכש את הזכויות המסחריות בישראל עבור תוכנית הטלוויזיה "החבובות". ב-2001 הקים את "ערוץ הקבוצות" ששידר כתבות צבע ואת משחקיהן של מכבי חיפה, הפועל תל אביב ומנצ'סטר יונייטד בערוצי הכבלים והלווין.
ב-2003 קיבל את הייצוג של ערוץ הטלוויזיה הצרפתי TV5, והקים את ערוץ בייבי. ב-2007 רכש תאגיד התקשורת האמריקאי פוקס 50% מהבעלות בחברה האירופית בעלת הזכויות בערוץ "בייבי". ב-2009 קיבל טלית את זכויות הייצוג של ערוצי הנשיונל ג'יאוגרפיק בישראל. כיום טלית תקשורת מייצגת ובעלת כ-20 ערוצי טלוויזיה המשודרים בישראל.
חיים אישיים

טלית נפטר ב-8 ביוני 2019 בגיל 74. הותיר אחריו אישה - בתיה, שהייתה גם שותפתו לעסקים, ושלושה ילדים - לירן, שמתגורר בלונדון ומנהל את ערוץ בייבי TV, וליאת ואלינור העובדות בחברה בישראל. התגורר בהרצליה פיתוח.
הערות שוליים

↑  ענת קם‏, יהודה טלית עושה עסקים עם רופרט מרדוק, באתר וואלה, 20 בספטמבר 2007
↑  ערוצי נשיונל ג'אוגרפיק ייוצגו בישראל על ידי טלית תקשורת, באתר וואלה, 23 בדצמבר 2009
↑  המפיק והאמרגן יהודה טלית הלך לעולמו בגיל 74 לאחר מאבק במחלה קשה, באתר מעריב אונליין, 8 ביוני 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411552605171  MusicBrainz: 91c3d70b-de8d-499a-b5a5-7d63fc96c09f  VIAF: 4302156223656805400005   WorldCat (עם VIAF): 4302156223656805400005
דמיאן הירסט

| --- | --- |

 לידה:  7 ביוני 1965 (בן 59) בריסטול, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Damien Hirst 
 לאום:  אנגלים 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לאמנויות של לידס  Winkler Prins  גולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון  Allerton Grange School 
 תקופת הפעילות:  1980–2016 (כ־36 שנים) 
 תחום יצירה:  פיסול, מיצב 
 זרם באמנות:  אמנים בריטים צעירים 
 הושפע על ידי:  Michael Craig-Martin 
 יצירות ידועות:  Mickey, חוסר היתכנותו הגשמית של המוות במוחו של אדם חי, For the Love of God 
 פרסים והוקרה:  פרס טרנר (1995) 
 www.damienhirst.com
 
דמיאן סטיבן הירסט (באנגלית: Damien Steven Hirst; נולד ב-7 ביוני 1965) הוא אמן ופסל אנגלי, זוכה פרס טרנר לשנת 1995, מן האמנים הבולטים בקבוצת אמנים בריטים צעירים (YBAs).
ביוגרפיה

דמיאן סטיבן הירסט נולד בבריסטול, אנגליה בשנת 1965 וגדל בעיר לידס שבמערב יורקשייר. בהיותו בן 12 עזב אביו, שהיה מכונאי רכב, את המשפחה. בנעוריו נעצר הירסט פעמיים באשמת גנבה מחנויות. לאחר שהצטיין בלימודי אמנות בבית הספר נרשם לבית הספר לאמנות ועיצוב בעיר לידס, אולם הצליח להתקבל רק בניסיונו השני. גם אל לימודי האמנות בקולג' גולדסמית' (Goldsmiths, University of London), שם למד בין השנים 1986–1989 התקבל בניסיון שני.
קריירה > יצירתו והשפעות על עשייתו

בגולדסמית' הושפע הירסט מן האמנות המושגית. בייחוד ציין הירסט את השפעתו של האמן מייקל קרייג-מרטין (Michael Craig-Martin) שלימד בבית הספר. בזמן לימודיו עבד הירסט בחדר מתים, עובדה שתהפוך למכריעה בהמשך יצירתו.
בשנת 1988 ארגן הירסט תערוכה בשם "Freeze", בה הציגו סטודנטים מגולדסמית' את עבודותיהם. התערוכה התקיימה בחלל ב"דוקלנדס", השייך לרשות הנמל. הירסט הציג בתערוכה יצירה המורכבת ממצבור של קופסאות קרטון המעוטרות בצבע תעשייתי. בתערוכה פגש הירסט לראשונה את צ'ארלס סאצ'י (Charles Saatchi), מי שיהפוך לפטרון המרכזי של עבודותיו בעתיד.
את עבודתו המשמעותית הראשונה - המייצב "אלף שנים" (A Thousand Years, 1990), הציג הירסט בתערוכה שארגן בבניין מפעל נטוש. העבודה נבנתה ככלוב זכוכית גדול ובו מערכת ביולוגית שלמה בה מתפתחות רימות לזבובים וניזונות מראש פרה כרות. בשנה שלאחר מכן כבר הציג הירסט את תערוכת היחיד הראשונה שלו בחנות לא מאוכלסת ברחוב וודסטוק בלונדון. בתערוכה, שנקראה "בתוך ומחוץ לאהבה" ("In and Out of Love"), הציג הירסט מאות פרפרים טרופיים חיים, שחלקם הוצמדו לבדי ציור. תערוכות נוספות הוצגו במכון לאמנות בת זמננו (Institute of Contemporary Arts) בעיר ובגלריה פריזאית.
את העבודה פורצת הדרך "חוסר היתכנותו הגשמית של המוות במוחו של אדם חי" (1992) יצר הירסט במימונו של סאצ'י. העבודה הכילה אקווריום זכוכית גדול ובו כריש טיגריסי (Tiger shark) המשומר בפורמלין. העבודה הוצגה לראשונה בתערוכה שנקראה "אמנים בריטים צעירים" שאורגנה על ידי סאצ'י. הפער בין האופי המינימליסטי של העבודה לבין הדימוי המטריד של הכריש הפך את העבודה לאחת מיצירות האמנות הידועות של תקופתה. בשנת 2004 נמכרה העבודה לאספן האמנות האמריקאי סטיבן א. כהן (Steven A. Cohen) בסכום של שמונה מיליון דולר, סכום שהיה הסכום השני בגודלו ששולם עד אז ליצירת אמנות של אמן חי.
בשנת 2017 הציג הירסט בביאנלה של ונציה תערוכה בהשראת שרידים מספינה טבועה.
ביולי 2021 יצר 10,000 יחידות NFT המבוססות על יצירות פיזיות, ובאוקטובר 2022 לאחר שנת ניסיון, בגלריית ניופורט סטריט בלונדון, שרף אלפי יצירות אומנות פיזיות שלו שלא נבחרו לרכישה. כך נותרו רק יצירות ה-NFT כשערכן של היצירות המקוריות שנשרפו הוערך באלפי דולרים..
קריירה > בישראל

מוזיאון ישראל היה המוזיאון הראשון בעולם שרכש יצירה של הירסט, ועשה זאת כשנה לפני הזכייה בפרס טרנר שהביאה לו הכרה בינלאומית. הירסט פגש כבר בשנת 1991 את סוזן לנדאו,אוצרת האמנות העכשווית במוזיאון, בזמן שהציג תערוכה בפריס. ולדבריו, היא הייתה הראשונה שהתייחסה לעבודתו ברצינות. בשנת 1994 בחר המוזיאון לרכוש את היצירה היא רצתה למצוא את צורת המעוף המושלמת. המיצב מורכב מתא זכוכית ענק המחולק לשלושה חלקים שווים בגודלם. שניים גדושים בחפציה של אישה הזרוקים על הרצפה ומכסים אותה באי-סדר, שולחן וכיסא. הקירות, הרצפה והחפצים שבתא מוכתמים בנתזי דם. החלק השלישי מכיל חפץ אחד – מעיל אישה לבן, תלוי על קולב של מכבסה. סימן החיים היחיד הוא דג זהב השוחה באקווריום.
כאות הוקרה למוזיאון הישראלי תרם האמן סדרה של יצירות שהוצאו למכירה פומבית בשנת 2006, ומטרתה גיוס תרומות למוסד.
יצירה נוספת של הירסט, מסדרת ציורי הנקודות, נמצאת באוסף מוזיאון ישראל משנת 2010, היצירה L-Leucine-15-N מאופיינת בממדים גדולים, גובה 294.6 ס"מ, רוחב 1209 ס"מ והיא אחת מכאלף יצירות שיצר האמן סביב הנושא.
יצירה של הירסט בשם דשא מכוסח – ירושלים החדשה הוצגה במוזיאון ישראל בירושלים בין השנים 2022 ל-2023. היצירה העשויה מפרפרים וצבע בגימור מבריק על בד, בקוטר: 182.9 ס"מ והושאלה למוזיאון על ידי אוסף אנג'ל לאמנות עכשווית. היצירה היא דוגמה לשילוב פרפרים בעבודתו של האמן למעלה משלושים שנה, הקומפוזיציה שואבת השראה מהתרבות הנוצרית ומזכירה חלונות ויטראז' דמויי הרוזטה בכנסיות. בסידור המעגלי מהדהדות גם מנדלות מאמנות מזרח אסיה.
קריירה > מסעדנות

בשנת 1997 פתח הירסט מסעדה בשם ("בית מרקחת") בשכונת נוטינג היל בלונדון. היא עוצבה כמבנה בית מרקחת ובו ארונות תרופות, שלדים ואסלות בצורת גלולות אספירין. המסעדה פעלה עד שנת 2003 ובשנת 2004 נמכרה תכולתה במכירה פומבית.
פרסים והוקרה

פרסומו הגובר של הירסט הפך אותו לאחד מן המועמדים הסופיים לפרס טרנר, אולם חבר השופטים בחר לבסוף בפסל גרביל דייבי (Grenville Davey) כזוכה. בשנת 1995 נבחר בפעם השנייה כמועמד וכזוכה בפרס.
בשנת 2005 בחר מגזין האמנות "ArtReview" בהירסט במקום הראשון מבין 100 האנשים רבי ההשפעה בעולם האמנות.
ב-15-16 בספטמבר 2008 ערך בית המכירות סותבי'ס מכירה פומבית של 223 מעבודותיו של הירסט. בין המוצגים שעוררו עניין רב היה הפסל "עגל הזהב" ("The Golden Calf"), שהורכב מעגל, שעל ראשו כתר זהב, משומר בפורמלין, הנתון בתוך מכל זכוכית המצופה זהב. העבודה נמכרה לבסוף בסכום של 18.6 מיליון דולר. ביום המכירה הראשון נמכרו עבודות בסכום של יותר מ-127 מיליון דולר
בשנת 2012 הציג מוזיאון טייט מודרן בלונדון רטרוספקטיבה של יצירותיו.
הערות שוליים

↑  פרסומאי לשעבר, מבעלי סאצ'י וסאצ'י
↑  Damien Hirst - Treasures from the Wreck of the Unbelievable, סרטון בערוץ היוטיוב של ארמון גראסי בוונציה (2017) (כ-4 דקות)
↑  דורון אביגד, ‏אחת ולתמיד, מה זה NFT? מדריך פשוט וברור שיעשה לכם סדר, באתר גלובס, 9 באפריל 2022
↑  האמן דמיאן הירסט שרף יצירות בשווי מיליוני דולרים לעיני קהל המום, באתר ynet, 12 באוקטובר 2022
1 2  Ashley Perry, Top U.K. artist donates to Israel Museum, YNET, ‏03.15.06
1 2  דמיין הירסט, באתר מוזיאון ישראל
↑  The Man and The Movement: Damien Hirst’s Spot Paintings, Enter gallery, ‏אוקטובר 2020
↑  דמיאן הירסט: דשא מכוסח – ירושלים החדשה, באתר מוזיאון ישראל, ‏דצמבר 2022
↑  האמן הבריטי דמיאן הירסט מכר תכולת מסעדתו ב-11.1 מיליון לירות שטרלינג, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2004
↑  The Turner Prize: Year by Year.
↑  שרלוט היגינס, דמיאן הירסט הכי חזק, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2005
↑  נועה ברק, אוחז את השור בקרניו: דמיאן הירסט מוכר, באתר nrg‏, 29 ביולי 2008
↑  קרול פוגל, עכבר העיר אונליין, הבורסה הפרטית של דמיאן הירסט, באתר הארץ, 17 בספטמבר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499151805171  PLWABN: 9810553435105606  AAG: 6670  AGSA: 4229  BIBSYS: 99010827  BNE: XX5600804  BnF: cb13492545z (data)  CANTIC: a11202166  CiNii: DA10134502  GND: 119210738  ISNI: 0000 0003 6880 389X  LCCN: no93026968  LNB: 000192283  MusicBrainz: 63f99ecf-8bff-4f50-b592-ea8ee562ee0b  NDL: 032700544  NGV: 12893  NKC: jo2009299451  NLK: KAC202313060  NSK: 000114318  NTA: 165531142  RERO: 02-A006041289  RKD: 128845  SNAC: w61j9rbn  SUDOC: 050261886  Trove: 1196507  ULAN: 500057379  VIAF: 96063124   WorldCat (עם VIAF): 96063124
האסון באתר הניסויים הגרעיניים פונגיי-רי

| --- | --- |

 תאריך:  10 באוקטובר 2017
 מיקום:  מתקן פונגיי-רי 
 גורם:  תסמונת ההר העייף (Tired mountain syndrome)
 קואורדינטות:  41°16′41″N 129°05′15″E﻿ / ﻿41.278056°N 129.0875°E﻿ / 41.278056; 129.0875
 הרוגים:  מעל 200
  (למפת קוריאה הצפונית מוגדלת) פיונגיאנג המהונג צ'ונגג'ין נאמפו וונסן סינוויג'ו טאנצ'ון קאצ'ון קסונג סריוון הרפובליקה העממית של סין  רו. קוריאה הדרומית  ים יפן הים הצהוב האסון באתר הניסויים הגרעיניים פונגיי-רי(למפת קוריאה הצפונית רגילה) פיונגיאנג המהונג צ'ונגג'ין נאמפו וונסן סינוויג'ו טאנצ'ון קאצ'ון קסונג סריוון הרפובליקה העממית של סין  רו. קוריאה הדרומית  ים יפן הים הצהוב האסון באתר הניסויים הגרעיניים פונגיי-רי
 
האסון באתר הניסויים הגרעיניים פונגיי-רי אירע ב-10 באוקטובר 2017. חלק מהאתר החצוב אל תוך הר מנטאפ, שבצפון האמגיונג, קוריאה הצפונית, קרס. האסון גבה את חייהם של מאות אנשים.
רקע

אתר הניסויים פונגיירי הוא אתר הניסויים הגרעיניים היחיד הידוע בקוריאה הצפונית. בשנים שקדמו לאסון נערכו בו ניסויים גרעיניים רבים (2006, 2009, 2013, ינואר 2016, ספטמבר 2016, 2017), אשר בעקבותיהם כשירות האתר החלה להיות נתונה בספק.
במהלך 2017 שיגרה קוריאה הצפונית מספר טילים בליסטיים בעלי יכולות גרעיניות. חלק מהטילים חלפו בשמי יפן, אשר כינתה את השיגורים "איום חסר תקדים".
האסון אירע בעת ששררה מתיחות גבוהה בנושא מלחמה גרעינית אפשרית בין קוריאה הצפונית למדינות מערביות, ובפרט ארצות הברית, יפן ודרום קוריאה המלווה באיומי מלחמה מתוקשרים משני הצדדים.
ב-2018 דווח על פי צילומי לוויין כי האתר נמצא בתהליך הריסה.
רקע > תסמונת ההר העייף

מספר ימים לפני האסון פורסם מחקר של מדענים סיניים שהובא לידיעת הממשל בקוריאה הצפונית ובו הובע חששם של הסינים מקריסת האתר, עקב תופעה מוכרת הידועה בשם תסמונת ההר העייף (Tired mountain syndrome).
האסון

ב-10 באוקטובר, מבנה גדול ממדים המשמש לניסויים גרעיניים, חצוב כולו בהר מנטאפ, קרס והרג עשרות אנשים ששהו במקום. מבצע חילוץ רחב היקף הסתיים במותם של עשרות רבות של אנשי חילוץ. על פי דיווחים נהרגו מעל 200 איש באירוע.
ראו גם

מחנה הוואסונג
הערות שוליים

↑  הר הניסויים הגרעיניים של קוריאה הצפונית קרס על עובדיו, באתר כיכר השבת, 2017
↑  ניר מועלם, קוריאה הצפונית: מנהרה קרסה באתר גרעיני, חשש למאות הרוגים, באתר ערוץ 20, 31 באוקטובר 2017
↑  אלעד בנארי, צפון קוריאה שיגרה טיל שחלף בשמי יפן, באתר ערוץ 7, 15 בספטמבר 2017
↑  ynet, רעידת אדמה בקוריאה הצפונית, סמוך לאתר ניסוי גרעיני, באתר ynet, 23 בספטמבר 2017
↑  סוכנויות הידיעות, צילומי לוויין חושפים: קוריאה הצפונית החלה להרוס את אתר הגרעין, באתר ynet, 15 במאי 2018
↑  רויטרס‏, לקראת פירוק אתר הגרעין: הכתבים הזרים הגיעו לקוריאה הצפונית, באתר וואלה, 22 במאי 2018
↑  Chinese scientists warn North Korea about disaster threat at nuclear test site, באתר SCMP, אוקטובר 2017
↑  בסיס גרעיני קרס, 200 הרוגים וחשש לדליפות רדיואקטיביות, באתר Sun, אוקטובר 2017
↑  "אסון באתר גרעיני בצפון קוריאה", באתר ‏מאקו‏, 31 באוקטובר 2017
↑  דיווח יפני: מנהרה קרסה באתר גרעין צפון קוריאני, כ-200 נהרגו, באתר ynet, 31 באוקטובר 2017
הנוכחות הבין-לאומית הזמנית בחברון

| --- | --- |

משקיפים מהארגון בחברון, אוגוסט 2015
 תחום:  חברון
 תקופת הפעילות:  1996–2019 (כ־23 שנים)
 
הנוכחות הבין-לאומית הזמנית בחברון (באנגלית: Temporary International Presence in Hebron ובראשי תיבות TIPH) היה צוות של משקיפים אזרחים אירופים שהוצבו בעיר חברון. חברי צוות המשקיפים הגיעו מן המדינות דנמרק, איטליה, נורווגיה, שוודיה, שווייץ וטורקיה. תפקידם היה לפקח על ההתנהלות בעיר ולדאוג לביטחונם של תושביה הפלסטינים של העיר, בעקבות טבח מערת המכפלה. הצוות פעל על סמך מנדט בן ששה חודשים, שהוענק לו לראשונה במאי 1994, הופסק, חודש במאי 1996 והתחדש מאז ברציפות עד שהופסק כליל בינואר 2019.
היסטוריה

לאחר טבח מערת המכפלה, שהתרחש ב-25 בפברואר 1994, קראה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות לנקיטת אמצעים למען הבטחת והגנת האזרחים הפלסטינים בכל השטחים המוחזקים, כולל נוכחות בין-לאומית או זרה זמנית. המשלחת הראשונה של TIPH החלה לפעול ב-8 במאי 1994. אולם הרשות הפלסטינית ומדינת ישראל לא הצליחו להגיע להסכמה באשר להארכת המנדט לנוכחותו של צוות המשקיפים בשטח, ולכן הופסקה נוכחותם ב-8 באוגוסט אותה שנה. ב-2 במאי 1996 שב צוות המשקיפים לעיר, כשהוא כולל אזרחים נורווגים בלבד. בהמשך שבו לארגון משקפים גם מדנמרק, איטליה, שוודיה, שווייץ וטורקיה, אך יו"ר המשלחת נותר נורווגי. מאז ועד 2019 הייתה לכוח נוכחות רצופה בחברון, על ידי משקיפים ממדינות שונות, כשהאחריות לתאום המשלחות הוטלה על נורווגיה.
המידע שנאסף על ידי המשקיפים הועבר לצה"ל ולכוח השיטור הפלסטיני, בלווית בקשות להבהרה. כמו כן הועברו דיווחים לשש המדינות ששלחו נציגים לצוות. מדינות אלה היו רשאיות להמשיך ולפעול על פי המידע בערוצי דיפלומטיים, מול מדינת ישראל והרשות הפלסטינית. הדיווחים לא פורסמו בפומבי.
בינואר 2019 פנה השר לביטחון הפנים גלעד ארדן לראש הממשלה בנימין נתניהו בבקשה שלא לחדש את המנדט של הכוח לאחר פקיעתו ב-31 בינואר, לאחר שדו"ח שהעבירה המשטרה לארדן מעלה כי פעילי הארגון מתעמתים עם חיילים המשרתים בעיר, ובכך מפריעים להם במילוי תפקידם. בשלהי אותו החודש קיבל נתניהו את בקשתו של ארדן, והורה שלא לחדש את ההסכם.
לטענת משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים, לאחר עזיבת צוות המשקיפים הבין-לאומי בינואר 2019 התדרדרו תנאי החיים של הפלסטינים החיים באזור H2, בעקבות אירועי תקיפה והטרדה רבים מצד מתנחלי חברון, וכן בעקבות עליית המתיחות והעימותים הרבים עם כוחות ישראליים, הפוגעים בעיקר בתלמידי בתי הספר היסודיים. כמו כן הוגבלה מאד תנועת הפלסטינים באזור זה.
אירועים בולטים

ב-26 במרץ 2002 נהרגו שניים מחברי צוות המשקיפים, מירי חמוש פלסטיני. היורה נעצר והועמד לדין בישראל ובחודש ספטמבר  2003 נמצא אשם ברצח.
ב-8 בפברואר 2006, לאחר שמטה צוות המשקיפים הותקף בהתפרעות של תושבים מקומיים פלסטינים, פונו המשקיפים מחברון באופן זמני, ושבו לתפקידם בחודש אפריל 2006.
ב-2010 גינה משרד החוץ של ישראל את צוות המשקיפים ואמר כי הם חורגים מהסמכויות שהוענקו להם ופועלים בחד צדדיות כנגד ישראל.
ב-11 ביוני 2011 תקפו משקיפים מהארגון חייל צה"ל בנסיבות שנויות במחלוקת.
ב-13 ביולי 2018 התפרסם בחדשות כי יום קודם לכן היועץ המשפטי של TIPH תועד מכה ילד יהודי בן 10 מחברון במהלך סיור של ארגון שוברים שתיקה בחברון. היועץ המשפטי נעצר ושוחרר בתנאים מגבילים ודווח כי במשרד החוץ שוקלים להסיר את חסינותו הדיפלומטית. בעקבות האירוע, שגריר שווייץ בישראל שיגר מכתב התנצלות לתושבי היישוב היהודי בחברון.
ב-23 ביולי 2018 התפרסם תיעוד של משקיף הפעיל ב-TIPH מנקב צמיגי רכב של יהודי בחברון. בעקבות התקרית הוגשה תלונה למשטרת ישראל והפעיל גורש מהארץ.
הערות שוליים

↑  החלטת מועצת הביטחון מספר 904
↑  עוזי ברוך, ארדן לנתניהו: להוציא את TIPH מחברון, באתר ערוץ 7, ‏17/01/19
↑  אריאל כהנא, נתניהו החליט: תופסק פעילותו של כוח המשקיפים בחברון, באתר ישראל היום, ‏28/01/2019
↑  איתמר אייכנר ואלישע בן קימון, מנדט כוח המשקיפים הבין-לאומי בחברון לא יוארך, באתר ynet, 28 בינואר 2019
↑  שלילת כבוד האדם: חיי הפלסטינים באזור ההתנחלות בעיר חברון, באתר משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים, ‏20 בפברואר 2020.
↑  בן כספית, מסתמן: לא יוארך מנדט הכח הרב-לאומי בחברון, באתר nrg‏, 8 בינואר 2010
↑  אורי פולק, ‏חייל ב"הסדר" הותקף בשל שמירת שבת,  באתר כיפה, 23 ביולי, 2018,
יהושע בריינר‏, משקיף בין-לאומי התעמת עם חייל צה"ל במחסום בחברון, באתר וואלה, 12 ביוני 2011.
↑  עופר חדד, ‏פעיל שמאל תועד סוטר לילד בחברון, באתר ‏מאקו‏, 12 ביולי 2018.
↑  אלירן אהרון, שגריר שוויץ בישראל התנצל, באתר ערוץ 7, 13 ביולי 2018
↑  טל מאיר, תיעוד: משקיף האו"ם מנקב צמיגי רכבים של תושבים יהודים בחברון, באתר ערוץ 20, 23 ביולי 2018.
מחלף הסירה

| --- | --- |

המחלף ממערב
 תאריך הקמה:  שנות ה-90 של המאה ה-20
 מיקום:  הרצליה
 כבישים במחלף:    כביש 2   כביש 541(דרך שבעת הכוכבים)
 אתרים סמוכים:  יד למעפיל האלמוני, ופסל צלליתו של בנימין זאב הרצל, אזור ההייטק בהרצליה פיתוח
 קואורדינטות:  32°09′37″N 34°48′39″E﻿ / ﻿32.16038889°N 34.81091667°E﻿ / 32.16038889; 34.81091667
 
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת נתניה מוגדלת) מחלף הסירה(למפת נתניה רגילה) מחלף הסירה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחלף הסירה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחלף הסירה  he מחלף הסירהhe מחלף הסירהמפת  __ הרצליה (in English: Herzliya)  __ כפר שמריהו (in English: Kfar Shmaryahu) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ רשפון (in English: Rishpon) (מועצה אזורית חוף השרון (in English: Hof HaSharon Regional Council)) מצפון-מזרח: __ רעננה (in English: Ra'anana) ממזרח: __ גבעת ח"ן (in English: Givat Hen) (מועצה אזורית דרום השרון (in English: Drom HaSharon Regional Council)), __ הוד השרון (in English: Hod HaSharon) מדרום: __ רמת השרון (in English: Ramat HaSharon), __ גליל ים (in English: Glil Yam) (מועצה אזורית חוף השרון), __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחלף הסירה הוא מחלף המחבר את כביש 2 ואת כביש 541 המכונה גם דרך "שבעת הכוכבים" בהרצליה. במקום שבו נמצא מחלף הסירה היה בעבר צומת בעל שם דומה, אך בשל הגידול במספר כלי הרכב שעברו בו ופקקי התנועה הגדולים שנוצרו במקום הוחלט בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 להסב את הצומת למחלף כחלק מתוכנית המחלוף של כלל כביש 2.
מבנה המחלף הוא מסוג יהלום הבנוי מגשר בכביש 2, העובר מעל הדרך העירונית שבה מתנהלת התנועה באמצעות רמזורים. הרמזור בכביש 2 בוטל עם פתיחת הכביש לתנועה בנובמבר 1994‏, אך ביטול רמזור סמוך נוסף ארך מספר שנים נוספות עד לקישור המחלף למחלף שבעת הכוכבים, הנמצא ממזרח למחלף הסירה.
המחלף נקרא על שם סירה המוצבת בסמוך כחלק מאנדרטת יד למעפיל האלמוני.
אמנות במחלף

על המחלף חולש מגדל מים, ועליו פסל צלליתו של בנימין זאב הרצל, מעשה ידי האמן אורי ליפשיץ. בפינה הצפון מזרחית של המחלף ניצבת העבודה "שדרות דקלים" (1989) מאת האמן עמי לוי.
הערות שוליים

↑  אתר החברה הלאומית לדרכים בישראל, סעיף בדרכים / מחלפים
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מחלף גלילות | מחלפים בכביש 2 | הבא: מחלף רבין |
קול ישראל בפרסית

| --- | --- |

אולפן קול ישראל בפרסית בירושלים; ליד המיקרופון: מנשה אמיר
 פרטי התחנה
 חדשות:  כן
 שפה:  פרסית
 בעלות:  תאגיד השידור הציבורי
 תקופת הפעילות:  עד ל-2017
קול ישראל בפרסית (בפרסית: بخش فارسی رادیو اسرائیل) הייתה בעבר תחנת רדיו של קול ישראל, ששידרה בשפה הפרסית במסגרת שידורי רק"ע ורשת ה'.
שידורי התחנה נפסקו ב-2017, עם סגירת רשות השידור וחודשו במסגרת תאגיד השידור הישראלי תחת השם VoisFarsi. השידורים בפרסית בתחנת רק"ע נפסקו ושודרו בתחנת VoisFarsi עד לסגירתה ב-2020.
היסטוריה

קול ישראל החל לשדר פינה בפרסית של כרבע שעה בתחילת 1949. החדשות בפרסית שודרו בימים שני ושישי. עם התרבות מספר השפות בהם שודרו חדשות לעולים, שודרו החדשות בפרסית בגל 43.9. בשנות ה-50 המוקדמות שידר קול ישראל ב-11 שפות בנוסף לעברית, ופרסית הייתה אחת מהן. השידור בפרסית החל ב-1956 במסגרת מדיניות הסברה של ראש ממשלת ישראל הראשון דוד בן-גוריון, לחיזוק הקשרים עם מדינות ותרבויות מוסלמיות שאינן ערביות, וכן עבור עולים יהודים מאיראן, ומאוחר יותר הופנתה לקהל האיראני. במשך שנים מומנה התחנה בשיתוף פעולה עם מערכת הביטחון. אולם בשנת 1957, בעקבות קיצוצים בתקציב בוטלו השידורים בטורקית ופרסית, לאור העובדה שהשידורים בפרסית זכו לאחוזי האזנה של 0.3% בלבד. השידורים בפרסית חודשו בשנת 1958 ומשכם הורחב מרבע שעה לחצי שעה בתחילת 1960. בשנת 1961 פורסם שהשידורים בפרסית זוכים לפופולריות רבה, שבעקבותם התגברה תיירות המרפא מאיראן לישראל ונטען שלשידורים הייתה תרומה לידידות ביחסי איראן–ישראל. השידורים בפרסית הועברו בגלים בינוניים ונקלטו היטב בטהראן. השידורים הוכנו על ידי המחלקה הערבית של קול ישראל.
השידורים

התחנה קיבלה ושידרה שיחות מאזינים רבות, הן מאיראן עצמה והן מן הפזורה האיראנית. השדר המזוהה ביותר עם שידורים אלו היה פרשן קול ישראל לענייני איראן מנשה אמיר, יהודי יוצא איראן ודובר פרסית, שעבד בתחנה מאז 1959 ועד סגירתה. התחנה ראיינה דוברי פרסית ישראלים שונים, בהם שאול מופז בהיותו שר ביטחון.
התחנה שידרה סה"כ 12 שעות שבועיות: מדי יום שעה בין השעות 17:00 - 18:30 (עד 18:00 בשישי ושבת) ברשת ה' עבור יהודים דוברי פרסית בחו"ל (בדרך כלל באיראן) ובימי א'-ה' בין השעות 19:00 - 19:30 ברק"ע עבור עולים דוברי השפה.
ראו גם

אמנון נצר
יגאל סבטי
מדיה באיראן
רדיו פרדה