הרפובליקה הרומית (1849–1850)
היסטוריה > תחילתה של הרפובליקה

ב-15 בנובמבר 1848, פלגרינו רוסי, שר המשפטים של ממשלת האפיפיור, נרצח. למחרת, מילאו הליברלים ברומא את הרחובות, שם דרשו קבוצות שונות ממשלה דמוקרטית, רפורמות חברתיות והכרזת מלחמה נגד האימפריה האוסטרית כדי לשחרר שטחים שהיו בשליטה אוסטרית, אולם היו איטלקיים מבחינה תרבותית ואתנית. בליל ה-24 בנובמבר, האפיפיור פיוס התשיעי עזב את רומא כשהוא מחופש לכומר רגיל, ויצא מהמדינה לגאטה, מבצר בממלכת שתי הסיציליות. לפני שעזב, הוא התיר להקים ממשלה בראשות הארכיבישוף קרלו עמנואל מוזרלי, לו כתב פתק לפני שעזב:
אנו מפקידים בזהירות וסומכים כל היושר הידוע שלך להודיע לשר גאלאטי, תוך שיתוף פעולה עם כל השרים האחרים לא רק כדי להגן על הארמונות, אלא במיוחד על האנשים הקרובים אליך שלא ידעו את ההחלטה שלנו. מכיוון שלא רק אתה ומשפחתך יקרים ללבנו, אנו חוזרים על כך שהם לא ידעו את החשיבה שלנו, אלא הרבה יותר אנו ממליצים לאותם אדונים על שלווה וסדר של כל העיר.
הממשלה פרסמה כמה רפורמות ליברליות שפיוס התשיעי דחה. כאשר התבסס בבטחה בגאטה, הוא ארגן ממשלה חדשה. משלחת הוקמה על ידי המועצה העליונה שהוקמה על ידי האפיפיור וראש עיריית רומא, ונשלחה להרגיע את האפיפיור ולבקש ממנו לחזור בהקדם האפשרי. משלחת זו הורכבה מראש העיר עצמו, הנסיך טומאזו קורסיני, שלושה כמרים - רזי, מרטל ואריגי - מרזה פאולוצ'י דה קלבולי, הרופא פוסקוני ועורך הדין רוסי. עם זאת, הם נעצרו בגבול המדינה בטרצ'ינה. האפיפיור, שהתבשר על כך, סירב לדבר איתם. ברומא הוקמה Costituente Romana ב-29 בנובמבר.
ללא ממשל מקומי ברומא, לראשונה בהיסטוריה האחרונה, התאספו אסיפות עממיות. מרגרט פולר תיארה את התהלוכה תחת דגל חדש, טריקולור שנשלח מוונציה, שהציבה את הדגל בידי פסל הרכיבה של מרקוס אורליוס בגבעת הקפיטולין, ואת התגובה העממית הזועמת לאזהרות האפיפיור לנידוי בשל פעולות פוליטיות בנובמבר שהתקבלו מגאטה ופורסמו ב-3 בדצמבר. ה-Costituenti החליט לקבוע בחירות ישירות ואוניברסליות (הנבחרים היו כולם אזרחי המדינה, גברים ומעל לגיל 21) ב-21 בינואר 1849 שלאחר מכן. מאחר שהאפיפיור אסר על הקתולים להצביע באותן בחירות (הוא ראה בכינוס הבחירות "מעשה פשע מפלצתי שנעשה ללא מסיכה על ידי נותני החסות של הדמגוגיה האנרכית", "ניסיון חריג וחילול קודש... הראוי לעונשים כתוב הן בחוקים האלוהיים והן בחוקים האנושיים"), לאספה החוקתית שהתקבלה (הידועה באופן לא רשמי בשם "אספת הארורים") הייתה נטייה רפובליקנית. בכל חלק וחלק של מדינות האפיפיור, פחות מ-50% מהמצביעים הפוטנציאליים הלכו לקלפיות.
הבוחרים לא התבקשו להתבטא על המפלגות אלא להצביע ליחידים. עורך הדין פרנצ'סקו סטורבינטי, שהנהיג את מועצת הצירים, קיבל את מירב הקולות, ואחריו קרלו ארמליני, הרופא פייטרו סטרביני, המונסניור קרלו אמנואלה מוצרלי (שבידיו הפקיד פיוס את העיר), וקרלו לוצ'יאנו בונפרטה, נסיך קנינו. את האצולה ייצגו נסיך, שישה מרקיזים, חמישה עשר רוזנים ועוד שלושה אצילים. האספה החדשה נשלטה על ידי הבורגנות, האמידים, אנשי המקצוע והעובדים. היא כללה עשרים ושבעה אדונים, בנקאי, חמישים ושלושה משפטנים ועורכי דין, שישה בוגרים, שנים עשר פרופסורים, שני סופרים, עשרים ואחד רופאים, רוקח אחד, שישה מהנדסים, חמישה עובדים, שני סוחרים, תשעה עשר קציני צבא, ראש מנזר אחד ומונסינור אחד.
ב-2 בפברואר 1849, בעצרת פוליטית שהתקיימה בתיאטרו אפולו, נשא כומר רומאי צעיר לשעבר, האב ארדואיני, נאום שבו הכריז שכוחם הזמני של האפיפיורים הוא "שקר היסטורי, מחזה פוליטי, ואי מוסריות דתית".
האספה החוקתית התכנסה ב-8 בפברואר והכריזה על הרפובליקה הרומית לאחר חצות ב-9 בפברואר. לפי ג'ספר רידלי: "כאשר נקרא שמו של קרלו לוצ'יאנו בונפרטה, שהיה חבר ב-Viterbo, הוא השיב למסדר בקריאה תחי הרפובליקה!" (Viva la Repubblica!). העובדה שרפובליקה רומית הייתה טעימה מקדימה של ציפיות רחבות יותר התבטאה בקבלה בתשואות את ג'וזפה מציני כאזרח רומי.
כשהגיעו לעיר החדשות על התבוסה המכריעה של כוחות פיימונטה בקרב נוברה (22 במרץ), הכריזה העצרת על הטריומווירט, של קרלו ארמליני (רומאי), ג'וזפה מציני (רומאי) ואאורליו סאפי (מטראמו, מדינות האפיפיור), וממשלה, בראשות מוצארלי שהורכבה גם על ידי אאורליו סאפי (מפורלי, מדינות האפיפיור). בין המעשים הראשונים של הרפובליקה הייתה ההכרזה על זכותו של האפיפיור להמשיך בתפקידו כראש הכנסייה הרומית. הטריומווירט העביר חקיקה עממית לביטול מיסים מכבידים ולתת עבודה למובטלים.
ג'וזפה גריבלדי הקים את "הלגיון האיטלקי", עם מתגייסים רבים שהגיעו מפיימונטה ומהשטחים האוסטריים של לומברדיה-ונציה, ותפס תחנה בעיירת הגבול ריטי על הגבול עם ממלכת שתי הסיציליות. שם התרחב הלגיון לכ-1,000 איש וזכה למשמעת וארגון.
האפיפיור ביקש עזרה צבאית ממדינות קתוליות. סליסטי ומונטצ'י עזבו את הטריומווירט; את מקומם מילאו ב-29 במרץ סאפי ומציני, המייסד הגנואי של כתב העת La Giovine Italia, שהיה הרוח המנחה את הרפובליקה מההתחלה. מציני זכה לחברים בין העניים על ידי החרמת חלק מהאדמות הגדולות של הכנסייה וחלוקתן לאיכרים. הוא חנך רפורמות בכלא ובמקלט משוגעים, דאג לחופש העיתונות וחינוך חילוני, אבל נמנע מתוכניות "הזכות לעבוד" או הבטחת עבודה לעניים מובטלים, לאחר שראה את מידת הפשרה של הסדנאות הלאומיות של לואי בלאן נכשלת בצרפת זמן קצר לפני כן.
עם זאת, מדיניות הממשלה (הורדת מיסים, הגדלת הוצאות) הייתה מרחיבה מבחינה פיסקלית וכללה ירידה בערך המטבע.
פיימונטה הייתה בסכנת תקיפה של כוחות אוסטריים, ותנועת הכוחות של הרפובליקה באזור היוותה איום על אוסטריה (שבוודאי הייתה מסוגלת לתקוף את רומא עצמה). המפקד העליון של הכוחות האוסטריים במילאנו, הרוזן יוזף רדצקי פון רדץ, ציין במהלך "חמשת ימי הזוהר" של מילאנו, "שלושה ימים של דם יתנו לנו שלושים שנות שלום".
אבל הרפובליקה הרומית תיפול לידי אויב אחר, בלתי צפוי. בצרפת, הנשיא הנבחר החדש לואי נפוליאון, שבקרוב יכריז על עצמו כקיסר נפוליאון השלישי, נקרע. הוא עצמו השתתף בהתקוממות במדינות האפיפיור נגד האפיפיור ב-1831, אך בשלב זה, הוא היה נתון ללחץ עז מצד הקתולים הצרפתים האולטרה-מונטניים, שהצביעו ברובם המכריע עבורו. בנוסף, התערבות ברומא תרחיב את ההשפעה הצרפתית באיטליה תוך החלשת ההשפעה ההבסבורגית, שתיהן מטרות מדיניות החוץ של לואי נפוליאון. לפיכך, למרות שהוא היסס לבגוד בליברלים האיטלקים, החליט לואי נפוליאון בסופו של דבר לשלוח חיילים צרפתים להחזיר את האפיפיור.