פרנאו מנדש פינטו
"מסעות" > היחס לספר

ההצלחה לה זכה הספר במאה ה-17 נבעה מהיחס אליו כאל ספר משעשע ולא כאל תיאור היסטורי אמיתי. המאורעות והתרבויות המתוארים בספר היו כה יוצאי דופן שמרבית הקוראים של הספר הניחו שמדובר בפרי הדמיון, בדומה ליחס לו זכה מרקו פולו לאחר שהתפרסמו זיכרונותיו. כבר המתרגמים לספרדית ולאנגלית חשו צורך להסביר באמצעות הקדמה ארוכה שהמתואר בספרים הוא אמת. אבל עם השנים הלך והתבסס המוניטין של פינטו כשקרן. במכתב שכתבה הליידי דורותי אוסבורן (Dorothy Osborne‏ 1695-1627) לבעלה הסופר, הבארונט ויליאם טמפל (William Temple‏; 1699-1628). היא ממליצה לו לקרוא את הספר של פינטו שאותו מצאה משעשע וכתוב היטב. וכך היא כתבה: ”יש לאפשר לו את הפריבילגיה של נוסע והוא אינו מנצל אותה לרעה, שקריו נעימים ואינם מזיקים ככל ששקרים יכולים להיות, ומספרם אינו גדול בהתחשב בהיקף העלילה”. כאשר המחזאי האנגלי ויליאם קונגריב (William Congreve‏; 1729-1670) שילב בקומדיה "אהבה תמורת אהבה" (Love For Love), שהצגת הבכורה שלה הייתה ב-1695, את המשפט שאמר אחד מגיבורי המחזה "Ferdinand Mendez Pinto was but a type of thee, thou liar of the first magnitude" (פרדיננד מנדס פינטו היה מסוגך, שקרן מהדרגה הראשונה שכמותך), ידע קהל הצופים היטב במה דברים אמורים. ההיסטוריון יו מורי (Hugh Murray‏; 1846-1779) ייחס בטעות משפט זה לשייקספיר בספרו משנת 1820 "תגליות ומסעות באסיה" (Historical account of discoveries and travels in Asia), ומבקריו של פינטו בפורטוגל של המאה ה-19 ניצלו טעות זו על מנת לצרף לשורות המבקרים את המחזאי האנגלי הנודע. המשורר ז'ורז' גרסש (Jorge Garcés), בן המאה ה-18, מציג את פינטו כשקרן בשיר שכתב בלטינית Hippodromus Pedroucianus. מגלה הארצות והמתרגם הבריטי בן המאה ה-19 סר ריצ'רד פראנסיס ברטון מזכיר את פינטו בהערת שוליים בתרגום סיפור מסעו השלישי של סינבד מתוך סיפורי אלף לילה ולילה, ומכנה אותו "הסינבד של פורטוגל, אם כי מכובד פחות".
השינוי ביחס אל פינטו החל במחצית השנייה של המאה ה-19. כאשר היסטוריונים מודרניים החלו לחקור את ההיסטוריה של המזרח הרחוק, הם הופתעו לגלות שהמאורעות המתוארים בספרו של פינטו אכן התרחשו. התגליות גרמו לתגובת נגד לדעה הרווחת על מהימנותו של פינטו. ב-1868 יצא לאור ספרו של פיליפ קולב (Philipp Hedwig Külb‏; 1869-1806) "מסעו ההרפתקני של פרננד מנדז פינטו דרך סין, ארץ הטרטרים, סיאם, פגו וכו'" (Fernand Mendez Pinto's abenteuerliche Reise durch China, die Tartarei, Siam, Pegu u.a. Länder d. östl. Asiens.), שבו כתב: ”בהתחלה, כשרק פינטו לבדו תיאר ארצות רחוקות אלו, התייחסו כולם לנרטיב שלו כאל סיפורו המופלא של ההרפתקן, אך למדנו מספרי מסע שהופיעו לאחרונה שאפילו החלקים הבלתי סבירים ביותר מבוססים על עובדות. אף שיש להודות שהפרטים מקושטים, בכללותו הספר מצייר תמונה אמיתית”. אחד מהספרים שחוללו שינוי ביחס לפינטו יצא לאור ב-1883. ספרו של ארתור פאייר (Arthur Purves Phayre‏; 1885-1812) "ההיסטוריה של בורמה" (History of Burma) היה הספר הראשון שהתבסס על מקורות מקומיים, וממנו עלה כי הדמויות והמאורעות הקשורים לבורמה כפי שתיאר אותם פינטו אכן התקיימו. זאת בניגוד לדעה הכללית במשך קרוב לשלוש מאות שנה שהם היו פרי דמיונו. ארבעים שנה אחר כך, כאשר ההיסטוריון האנגלי גודפרי הרווי (Godfrey Eric Harvey‏; 1965-1889) כתב ספר עדכני על ההיסטוריה של בורמה (History of Burma, יצא לאור ב-1925), הוא נעזר בספרו של פינטו כמקור, והתלונן מרה על איכות התרגום של הספר לאנגלית כפי שנעשה על ידי קוגאן 250 שנים לפני כן. בהשראת הספר של פינטו כתב המשורר ג'ון מונטפורט סיימנס (John Montfort Symns) בתחילת המאה ה-20 את הפואמה "כשפינטו הגיע למרטאבן" (When Pinto came to Martaban), ובה הוא חוזר על הביקורת שפינטו השמיע כנגד שכירי החרב הפורטוגזים בזמן המצור על העיר בבורמה.
הפורטוגזים הכירו בתרומתו לעידן התגליות כאשר החליטו לכלול את דמותו באנדרטת התגליות שהוקמה בבלן (חלק מליסבון) על שפך הנהר טחו.