stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיאטרון אלתורים
בקולנוע ובטלוויזיה

סרטי קומדיה אילמים שילבו קטעים מאולתרים רבים. צ'ארלי צ'פלין היה נוהג להשתמש בתסריט שמכיל רק מסגרת בסיסית לסיפור, ואת רוב הסיפור הוא יצר באלתור מול מצלמה. הוא היה מצלם מאות טייקים, כאשר כל טייק התנסה עם ואריציה חדשה. יש הטוענים ששיטה זו איפשרה לצ'אפלין "ליצור סרטים מלאי חיים וספונטניות". באסטר קיטון סיפר בריאיון: "היה לנו כלל שאתה חושב מראש בערך על 50% מהסרט, והשאר אתה משלים על הדרך. אף פעם בכלל לא חשבנו ליצור תסריט, לא היה לנו צורך", ובריאיון אחר סיפר ש"רק היה צריך לשחרר אותי בסט, והיה לי חומר תוך 2 דקות".
יש מספר סרטים ותוכניות טלוויזיה שמתבססות מפורשות על תיאטרון אלתורים. בסוף שנות התשעים עלתה לאוויר הסדרה של מי השורה הזאת בכלל? בבריטניה ובארצות הברית, תוכנית אלתורים קומית שזכתה להצלחה רבה. בהמשך הופקה גרסה ישראלית לתוכנית, של מי השורה הזאת?. כמעט כל הטקסט של ספיינל טאפ מאולתר לחלוטין (בדומה לסרטים מוקומנטריים נוספים של כריסטופר גסט (אנ')). ב-2020 נטפליקס הוציאו את Middleditch and Schwartz (אנ'), תוכנית אלתורים קומית שמציגה הופעות אלתור ארוכות (כל אלתור באורך שעה, "long form").
מלבד קומדיות, ישנם סרטים ממגוון סוגות אחרות שאולתרו. למשל סרט הדרמה עיר האלוהים, סרטי הרומנטיקה בלו ולנטיין ו-Like Crazy, סרט המדע-בדיוני Coherence (אנ'), סרט האימה פרויקט המכשפה מבלייר והסרט האוונגרדי קליימקס (אנ') של גספר נואה. לסרטים אלו תסריט קצר מאוד, ולכן רוב הדיאלוג אולתר, ובחלק מהמקרים השחקנים אף אילתרו את אופי הדמויות ואת העלילה. בנוסף, ישנם במאים ושחקנים שאומנם מספקים לקהל יצירה מתוכננת ומוקפדת, אך בתהליך היצירה שלה הם השתמשו באלתור כדי לפתח רעיונות ולאפשר לשחקן להתחבר לדמות (ראה שיטת סטניסלבסקי ומשחק מתודי).
שחקני קולנוע וטלוויזיה רבים התחילו את דרכם בתיאטרון אלתורים, כולל ביל מארי, ג'וליה לואי-דרייפוס, בוב אודנקירק, איימי פולר, טינה פיי, דונלד גלובר, סטיב קארל, סטיבן קולבר, ג'ואן ריברס, אלן אלדה, מייק ניקולס, ג'רי סטילר ורבים מחברי הקאסט של סאטרדיי נייט לייב.
יישומים של תיאטרון אלתורים

יש הרואים בתיאטרון אלתורים כלי לפיתוח אישי ומקצועי. מקומות עבודה מסוימים מקיימים סדנאות תיאטרון אלתור לעובדיהם במטרה לקדם גיבוש צוותי, כישורי שיתוף פעולה, יכולת התמודדות עם שינויים ועידוד יצירתיות ולקיחת סיכונים. פורסמו ספרי עזרה עצמית ומאמרים שהסבירו כיצד תיאטרון אלתורים יכול לעזור לביטחון העצמי, פיתוח חוש הומור, התמודדות עם טעויות, עמידה בלחץ ותגובה חיובית לשינויים. ישנם פסיכולוגים ומטפלים שמנסים לטפל בחרדה באמצעות תיאטרון אלתור.
ראו גם

אלתור
כן, ו...
תיאטרון פלייבק
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה בריטניקה, Atellanae Fabulae, 1911 Encyclopædia Britannica Volume 2
↑  Comedyville Pressroom, History of Improvisational Comedy, Comedy Club in Montreal - Comedyville, ‏2022-09-07 (ב־Canadian English)
↑  Wardrip-Fruin, Noah, and Nick Montfort. "From Theatre of the Oppressed". The NewMediaReader. Cambridge, Mass.: MIT, 2003. ISBN 0-262-23227-8, p. 339-52. Print.
↑  Joan Littlewood's Workshop Theater (UK) - William Shakespeare: Macbeth - 2 act (6.4.60) Moscow | Театрология, theatrologia.su
↑  תיאטרון אימפרוביזציה בהנהלתו של פיטר פריי | | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  How to Say "Yes, And", The Second City (באנגלית אמריקאית)
↑  DAN HOLLOWAY, The Difference Between Long - and Short-Form Improv, Backstage, ‏5 במרץ 2013
↑  Improv Games Directory - improwiki.com, improwiki.com (באנגלית)
↑  daniel ross, Charlie Chaplin ~ Charlie Chaplin Biography | American Masters | PBS, American Masters, ‏2006-08-28 (באנגלית אמריקאית)
↑  Shae Sennett, A Simple Rule Made Sure Buster Keaton Could Always Throw In Some Improv, /Film, ‏2022-09-04 (באנגלית אמריקאית)
↑  Rob Reiner: how we made This Is Spinal Tap, BFI (באנגלית)
↑  Condé Nast, 12 Stars Who Got Their Start at the U.C.B. Theatre, Vanity Fair, ‏2017-11-29 (באנגלית אמריקאית)
↑  The Second City – 50 Years of Funny, web.archive.org, ‏2015-09-12
↑  Compass Players - IRC Improv Wiki, wiki.improvresourcecenter.com
↑  Laura Berger, Council Post: Five Reasons To Use Improv To Increase Productivity And Create Connection In A Virtual Environment, Forbes (באנגלית)
↑  Business Improv - Think On Your Feet in the Workplace, Center for Professional Education, ‏2016-11-15 (באנגלית)
↑  Patricia Ryan Madson, Improv Wisdom: Don't Prepare, Just Show Up, Bell Tower, 2005, ISBN 978-1400081882. (באנגלית)
↑  Pippa Evans, Improv Your Life, Hodder Studio, 2021, ISBN 978-1529344851. (באנגלית)
↑  The Improv Anxiety Treatment? | Psychology Today, www.psychologytoday.com (באנגלית אמריקאית)
↑  Kathleen Toohill, Is Comedy Improv Good Therapy for Anxiety?, The Atlantic, ‏2015-09-11 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX553425  BnF: cb11977591h (data)  GND: 4183004-0  LCCN: sh85064677  NKC: ph569189  SUDOC: 027814866 
מחזמר מאולתר, בפסטיבל אימפרוב בחוף המערבי
טפן אדני

| --- | --- |

 לידה:  13 ביולי 1868 את'נס, Athens County, ארצות הברית 
 פטירה:  10 באוקטובר 1950 (בגיל 82) Woodstock, Carleton County, קנדה 
 מקום קבורה:  Woodstock 
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  בית ספר טריניטי 
 בן או בת זוג:  Minnie Bell Sharp (12 בספטמבר 1899–11 באפריל 1937) 
 
טפן אדני (באנגלית: Tappan Adney;‏ 13 ביולי 1868 – 10 באוקטובר 1950) היה אמן, סופר וצלם אמריקאי-קנדי.
ביוגרפיה

אדווין טפאן אדני נולד באתונה, אוהיו, בנם הבכור של ויליאם הארווי גלן אדני (1834–1885) מוינטון, אוהיו, פרופסור באוניברסיטת אוהיו, ורות קלמנטין שו אדני. כאשר טפן היה בן חמש, המשפחה עברה לוושינגטון, פנסילבניה, שם אביו לימד בוושינגטון וג'פרסון קולג'. בשנת 1879, אביו פרש מתפקיד זה מסיבות בריאותיות וקנה חוות טבק ליד פיטסבורו, צפון קרוליינה. טפן היה תלמיד מבריק ונכנס לאוניברסיטת צפון קרולינה בגיל שלוש עשרה, שם שהה שנתיים.
ביוגרפיה > ניו יורק

לאחר מותו של אביו בתאונת בחווה, אמו לקחה אותו ואת אחותו הצעירה מרי רות לניו יורק כדי לקדם את השכלתם. כדי להתפרנס היא ניהלה פנסיון, שם הכיר טפן את אשתו לעתיד מיני בל שארפ מוודסטוק, ניו ברנזוויק, סטודנטית לפסנתר ושירה, שהייתה אחת מדיירות אמו. טפן למד בבית הספר טריניטי ולאחר שעזב את בית הספר עבד במשרד עורכי דין. בערבים לקח שיעורי אמנות בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר לאמנות בגיל 18 וסיפק 110 איורים ל-The Handbook of the Birds of Eastern North America. העניין שלו בציפורים נמשך כשהיגר לקנדה. הוא היה שורק לציפורים והציפורים היו מרפרפות סביבו ולפעמים נוחתות על ראשו.
ביוגרפיה > בניין קאנו

בשנת 1887, טפן ואחותו ביקרו את משפחתה של מיני בביתה בוודסטוק, ניו ברונזוויק. אדני התכוון לבלות חודש בוודסטוק בהכנה לבחינת הכניסה לאוניברסיטת קולומביה. בזמן שהותו בוודסטוק, הוא פגש את פיטר ג'ו, בונה סירות קאנו. הוא החל להתעניין בשפה ובתרבות הילידית בעזרתו של פיטר ג'ו, הוא בנה את הקאנו הראשון שלו. בשנת 1890, הוא כתב מאמר על בניית קאנו עבור מוסף של Harper's Young People. הוא גרם להצלת אמנות בניית הקאנו מעץ ליבנה. הוא בנה יותר מ-100 דגמים שונים, אשר נמצאים במוזיאון הים בניופורט ניוז, וירג'יניה.
ביוגרפיה > סופר, מאייר וצלם

משנת 1890 ואילך, אדני רכש את המוניטין שלו כסופר ומאייר עבור מגזינים רבים, כולל Harper's Weekly, Collier's Weekly, Harper's Young, Saint Nicholas, Outing, Our Animal
הוא חיבר ספר על הבהלה לזהב של קלונדייק. לאחר שתיעד את התופעה בצילומיו.
הוא היה אחד מצלמי העיתונות הראשונים שעברו בשלום דרך קולומביה הבריטית. ככתב ב-Harper's Weekly, הוא נשלח עם מצלמתו ליוקון משנת 1897 עד 1898. ספרו המאויר נוגע לחוויותיו ביוקון, אשר מהדורות רבות שלו הודפסו. הוא חזר לשם כדי לדווח בקצרה על הבהלה לזהב של Nome בשנת 1900.
הוא פרש תחילה למונטריאול, אחר כך לניו ברונזוויק, המקום שבו נולדה אשתו. הוא למד את שפת המליסית של הילידים הקנדים בניו ברונזוויק.
ביוגרפיה > נישואים ומשפחה

אדני נישא למיני בל שארפ ב-12 בספטמבר 1899, בכנסיית סנט לוק בוודסטוק, ניו ברונזוויק. היה להם ילד אחד, פרנסיס גלן אדני, שנולד בוודסטוק ב-1902. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מקגיל ב-1923 עם תואר ראשון במדעים במתמטיקה. הוא ניגן בפסנתר עם להקות ריקוד במונטריאול ובארצות הברית.
ביוגרפיה > התאזרחות בקנדה

בשנת 1916, הוא הצטרף למהנדסים המלכותיים הקנדיים. הוא הפך לנתין בריטי בשנת 1917. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שימש כקצין הנדסה בקולג' המלכותי הצבאי של קנדה בקינגסטון, אונטריו (1916–1919) הוא היה בונה דגמים מוקטנים של ביצורים למטרות אימונים.
בשנות ה-20, הוא צייר כמה ציורי קיר ענקיים, שהציגו סצנות מההיסטוריה הטרום קולוניאלית של קנדה, וראשית דרכי המסחר והשייט באזורי מפרץ הדסון, כולל ציור האוניה הראשונה שהפליגה בנתיב המים הזה.
כמו כן צייר תמונות מאונטריו הכפרית בשנות 1930.
הוא עבר למונטריאול, קוויבק, שם עבד עבור המוזיאון של אוניברסיטת מקגיל כיועץ למסורת האבוריג'ינים, והיה יועץ למוזיאון מקורד בנושא סירות הקאנו.
הוא נקבר בבית הקברות העליון וודסטוק, וודסטוק, ניו ברונזוויק עם אשתו.
הערות שוליים

1 2  Michael Gates (2014) "Tappan Adney and the Klondike Stampede"
↑  Brian Castner, Stampede: gold fever and disaster in the Klondike, Penguin Random House, 2021, page 49, 9780385544504
↑  Michael Gates (October 2, 2009) "The naked truth about Tappan Adney", Yukon News
↑  Frank Michler Chapman, Handbook of Birds of Eastern North America: With Keys to the Species, and Descriptions of Their Plumages, Nests, and Eggs, Their Distribution and Migrations ..., D. Appleton, 1897. (באנגלית)
↑  Wheaton, James W. (October 24–27, 2002). Tappan Adney's Maliseet Studies: More Than Canoes. 34th Algonquian Conference. Department of Language and Linguistics. Queen's University, Kingston, Ontario, Canada.
↑  C. T. Behne (2010) The Travel Journals of Tappan Adney 1887–1890, Goose Lane Editions, Fredericton
↑  M. H. Carter, Cat Stories: Retold from St. Nicholas, Century Company, 1904. (באנגלית)
↑  Mary Mapes Dodge, St. Nicholas, Scribner & Company, 1895. (באנגלית)
↑  Mary Mapes Dodge, St. Nicholas, [New York, N.Y. : Schribner & Co.], 1873
↑  Outing and the Wheelman, W. B. Holland, 1902. (באנגלית)
↑  Tappan Adney, The Klondike Stampede, Harper & bros., 1899. (באנגלית)
↑  McCord Museum, Montreal
↑  Explore the Works of Tappan Adney
↑  W. Boss (November 1922). "The Sir Arthur Currie Hall". R.M.C. Review. The log of the H.M.S. Stone Frigate. Vol. III, no. 6. p. 49.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007459908005171  BIBSYS: 90158845  BnF: cb14587838t (data)  GND: 130337927  ISNI: 0000 0001 0906 2863  LCCN: n50057545  NKC: ola2004161150  NTA: 07488302X  PIC: 337281  RERO: 02-A002909274  SNAC: w6cj9nm3  SUDOC: 080623522  ULAN: 500074885  VIAF: 59331706   WorldCat (עם VIAF): 59331706 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "טפן אדני".
איור מספר הציפורים של צפון אמריקה, 1897
צילום מחנה כורי הזהב ביוקון, 1898
אדווין טפן, ביוקון, 1898
אשתו, מיני אדני בחתונתם, 1899
איומו סקו

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
איומו סקו (ביפנית: 瀬古 歩夢; נולד ב-7 ביוני 2000 באוסקה שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת גראסהופרס ציריך מליגת העל השווייצרית.
קריירת מועדונים

סקו גדל במחלקת הנוער של סרסו אוסקה. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל היפנית. בסך הכל ערך 67 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-18 בינואר 2022 חתם סקו בגראסהופרס ציריך מליגת העל השווייצרית. ב-27 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 לסנט גאלן במסגרת המחזור ה-23 בליגה לעונת 2021/2022.
קריירה בינלאומית

סקו היה חלק מסגל הנבחרת האולימפית של יפן לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021, אך לא שיחק בטורניר.
תארים

גביע הליגה היפנית (1): 2017
הערות שוליים

↑  GC VERPFLICHTET INNENVERTEIDIGER AYUMU SEKO באתר הרשמי של גראסהופרס ציריך, 17 בינואר 2022 (בגרמנית)
| נבחרת יפן – אולימפיאדת טוקיו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 אוסאקו •  2 סאקאי •  3 נקאיאמה •  4 איטקורה •  5 יושידה •  6 אנדו •  7 קובו •  8 מיושי •  9 מאדה •  10 דואן •   11 מיטומה •  12 טאני • 13 הטאטה •  14 טומיאסו • 15 האשיוקה • 16 סומה • 17 טנאקה • 18 אואדה • 19 האיאשי • 20 מצ'ידה • 21 סקו • 22 סוזוקי • מאמן: מוריאסו |  1 אוסאקו •  2 סאקאי •  3 נקאיאמה •  4 איטקורה •  5 יושידה •  6 אנדו •  7 קובו •  8 מיושי •  9 מאדה •  10 דואן •   11 מיטומה •  12 טאני • 13 הטאטה •  14 טומיאסו • 15 האשיוקה • 16 סומה • 17 טנאקה • 18 אואדה • 19 האיאשי • 20 מצ'ידה • 21 סקו • 22 סוזוקי • מאמן: מוריאסו | יפן |
דליה אמוץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 באוגוסט 1938 גן שמואל, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  27 בנובמבר 1994 (בגיל 56) 
 מקום קבורה:  גן שמואל 
 לאום:  ישראלית
 תחום יצירה:  צילום
 פרסים והוקרה:  פרס ליאון קונסטנטינר (2000)  פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום (1976) 
 
דליה אמוץ (12 באוגוסט 1938 - 27 בנובמבר 1994) הייתה צלמת ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בקיבוץ גן שמואל, בתם של יפה פלגי ויצחק גלייכר. אביה נרצח לפני הולדתה ואימה נישאה מחדש. בשנת 1962 עברה להתגורר בירושלים. היא החלה לעסוק בצילום כאוטודידאקטית, לאחר שנחשפה להדפסת הצילום על ידי חבר הקיבוץ.
עיקר תצלומיה של אמוץ עוסקים בתיאור הנוף המקומי. טכניקת הצילום שפיתחה עשתה שימוש באור הטבעי כאמצעי להפשטה של הטבע. בין השנים 1973–1976 הרבתה אמוץ לצלם בגדה המערבית. בשנת 1973 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה, בשם "דיר צמית", שתיארה את הנוף ומבנים פלסטיניים, וזכתה להערכה גדולה. אמוץ צילמה "את הכפרים, הדרכים, השדות, הקוצים והעצים באופן שלא נראה קודם לכן – צרובים, מסונוורים או שחורים, מתבוססים בשחור פחמי, לבן בוהק והרבה אפור, טובלים ב"בורות של אור", כפי שכינתה אותם המשוררת ליאת קפלן, בורות שכמו עומדים על סף בעירה" בין השנים 1977–1978 התגוררה באנגליה, וצילמה שם את הסדרה סטונהנג'. בשנתיים של ניסויים קדחתניים שברה את הרומנטיקה והנשגבות שאפיינה את השנים הראשונות. בשנת 1985 הפסיקה אמוץ להדפיס את התשלילים שיצרה. בשנת 1987 עברה ניתוח להסרת גידול סרטני, מחלה ממנה נפטרה בשנת 1994. היא הובאה למנוחות בקיבוץ גן שמואל בו נולדה וגדלה.
תערוכות היחיד של יצירותיה ממשיכות להיות מוצגות זמן רב לאחר פטירתה.
בשנת 1990 זכתה בפרס אוסקר הנדלר מטעם קיבוץ לוחמי הגטאות. פרס הצילום של מוזיאון ישראל פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום, הוענק לה בשנת 1976, כשחולק לראשונה. בשנת 2000 נערכה במוזיאון תל אביב תערוכה מיצירותיה בשם "ידיעת הארץ השחורה בדרך אל שדות האור" במסגרת זכייתה בפרס ליאון קונסטנטינר.
עבודותיה מצויות באוסף מוזיאון ישראל.
לקריאה נוספת

דליה, אמוץ, [צילום] / אריאל הירשפלד, [רשימות] / אורי כץ [עריכה], ירושלים בשחור לבן. קרע זיכרון, תל אביב: משכל - ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 1997.
דליה אמוץ, ידיעת הארץ השחורה, בדרך לשדות האור. הוצאת מוזיאון תל אביב לאמנות, 2000.
הערות שוליים

↑  שאול קנז, דליה אמוץ, באתר הנצחה של קיבוץ גן שמואל, ‏28.11.94
↑  שרה ברייטברג-סמל, דליה אמוץ - גילוי מאוחר, באתר מכונת קריאה, בבל, ‏05/09/00
↑  יונתן אמיר, יוצאת אל הנוף, חוזרת אל האדם, באתר מארב, ‏2008-06-01
↑  דליה אמוץ, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית
↑  דליה אמוץ, באתר מוזיאון ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 270974  NLI: 987007257744105171  GND: 174175671  ISNI: 0000 0000 6986 5759  LCCN: n96001531  VIAF: 21397824   WorldCat (עם VIAF): 21397824
אמיר אור

| --- | --- |

 לידה:  1 ביולי 1956 (בן 68) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  אמיר אביאל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  תוכנית הכתיבה הבין-לאומית, האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 בן או בת זוג:  אקיקו טקהאשי 
 פרסים והוקרה:  פרס ברנשטיין 
 
אמיר אור (נולד ב-1 ביולי 1956 בשם אמיר אביאל) הוא משורר וסופר ישראלי, מתרגם ועורך, מייסד עמותת הליקון.
ביוגרפיה

אמיר אור הוא משורר וסופר ישראלי, עורך ומתרגם. אור נולד בתל אביב, דור שלישי בארץ, ולאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הרצליה, חי בשנות ה-20 לחייו בהודו, ביוון ובהולנד, ועבד בין השאר כרועה צאן, פועל בניין ומסעדן. מאוחר יותר הקים בירושלים מרכז למדיטציה ותרפיה, וכן ניהל מסעדה בשם 'זורבה הבודהה'. הוא למד באוניברסיטה העברית פילוסופיה (תואר בוגר בפילוסופיה 1988) ומדע הדתות (מוסמך 1989), ולאחר מכן לימד שם על הדת היוונית העתיקה.
יצירתו > שירה ופרוזה

אור פרסם עד כה בעברית ארבעה עשר ספרי שירה ושני רומנים. שיריו התפרסמו באנתולוגיות ובכתבי עת בלמעלה מחמישים שפות ובארבעים וחמישה ספרים באסיה, באירופה ובאמריקה.
ספרו הראשון, "אני מביט מעיני הקופים" (1987) הוגדר כספר של 'התנסויות רליגיוזיות', וגם בהמשך הרבה לעסוק בשירתו בדתות ובמיתוסים. ספריו הבאים, "פנים" ו"פדיון המת", נגעו במוות ככוח פועל בחיים ולאו דווקא כניגוד להם, בהתאם לתפיסות פגניות; ואילו ספרו "יום" ערוך במתכונת של סידור תפילה יהודי, ועוקב אחרי פרקי יומו של המתפלל מנקודת מבט אישית.
הספר "שיר טאהירה" יוצא דופן בין ספריו של אור, שכן נכתב לא כשירה אלא כאפוס בפרוזה שקולה. הספר הוא 'תרגום בדיוני' מטוכארית מתוך אפוס קדום של עם מומצא – הטוכארים, עם ממוצא איראני שישב בטורקיסטאן הסינית ותרבותו נעלמה לגמרי. אור הוסיף לטקסט מאמר ובו פרשנות היסטורית לטקסט, אך הבהיר כי מדובר בטקסט בדיוני ולא בתרגום אמיתי. הספר זכה לשבחים רבים ואף נבחר בידי המבקרת נועה מנהיים כספר היחיד בעברית ברשימת 'ספרי הפנטזיה הגדולים של כל הזמנים' שערכה.
ספרו "מוזיאון הזמן", נכתב במקביל בעברית ובאנגלית, ויצא בשנת 2007 בישראל ובלונדון. ספרו "החיה שבלב" 2010 הוא מבחר ושירים חדשים בנושא אהבות ויחסים. "משא המשוגע" 2012 – כולל שירי מחאה ותוכחה, וספרו "שלל – שירים נבחרים 2013-1977" 2013 הוא מבחר מקיף משירתו. בספר שיריו "כנפיים" 2015, אור חוזר אל המסע האנושי הגדול, המסע להיות, בהרבה אמפתיה, אירוניה, ותקווה. בו בזמן הוא גם חוזר ב"כנפיים" אל שירת החרוז והמשקל ומשלב תכנים עכשוויים בצורות שיריות קלאסיות.
ספרו האחרון בפרוזה הוא "הממלכה" 2015 סיפור חייו של דויד בשר ודם – דויד השאפתן, פורע החוק, האסטרטג, המאהב, הפוליטיקאי, המשורר, העריץ והאב. בו בזמן "הממלכה" אינו רק רומן היסטורי אלא גם סאטירה על חיינו בארץ, המשתמשת בדרכי ביטוי עכשוויות ומציגה באור ביקורתי ואירוני את סיפורנו הלאומי; הממלכה מכוונת עוקץ חריף כלפי הממלכתיות הישראלית החדשה המעצבת את חיינו כיום, ומזמינה את החברה הישראלית לדיון מחודש במיתוסים של התנ"ך ושל המורשת היהודית.
ספרו "על הדרך" 2018 הוא אסופת שירי מסע שכתב בסוגת ההייקו, ואיורים של האמנית לוסי אלקויטי.
ספרו האחרון עד כה, "ילד" 2018, עוסק בחוויות כאובות מילדותו של המשורר, באהבה נכזבת, ובמסע של חיי האדם.
ספרו האחרון עד כה, "צמא" מדבר ברובו מפי פרסונות נשיות וחוקר פנים שונות של הנשי. זהו משל קיומי המגולל את סיפור הנשמה; לאחר שניתקה ממקורה, מושא ערגתה, היא עושה את דרכה בחזרה אליו בגן השבילים המתפצלים של החיים. בזו אחר זו מתגלות הדמויות שבשירים כגלגולי חייה של הנשמה הצמאה, המבקשת לשוב ולהתאחד עם אהובה, באינספור דרכים של תעייה וריחוק, געגוע, תשוקה והתמסרות.
יצירתו > מסות ומאמרים

אור פרסם לאורך כשלושים שנה מסות ומאמרים בתחומי עיון ומחקר שונים: היסטוריה, חברה, מקרא, דתות, ספרות, שפה ופילוסופיה. מאמריו התפרסמו בעיתונות, במאספי מאמרים, באנתולוגיות ובכתבי עת בארץ, ובחו"ל – באנגליה, ארצות הברית, גרמניה, יפן ופינלנד. מבחר ממאמריו ומסותיו כונס בספר שיחה – מאמרים נבחרים 1988–2018.
יצירתו > תרגום

אור עסק החל מתחילת שנות ה-90 בתרגום לעברית של שירה קלאסית יוונית ואנגלית, וכן של שירה יפנית בשיתוף עם אשתו, אקיקו טקהאשי. הוא פרסם אחד עשר ספרי שירה ופרוזה בתרגומו לעברית, ביניהם תרגום לספר הנוצרי הבשורה על פי תומא והמנון הפנינה. על תרגומיו מן השירה היוונית העתיקה זכה בפרס כבוד לתרגום מטעם שר התרבות. מבחר מתרגומיו מן הקלסיקה ועד ימינו כונס בספר עֵבֶר – תרגומים נבחרים 1987–2017.
ב-2024 התפרסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד "שיר האל, בהגווד גיטה" שתרגם אור מסנסקריט.
יצירתו > פרסים

אור הוא חתן פרס השירה האירופי "זר הזהב" לשנת 2020. שיריו זיכו אותו, בין השאר, בספר הכבוד של הפליאדות על תרומתו לשירת העולם, מלגת פולברייט ליוצרים, פרס ראש הממשלה, פרס ברנשטיין (לספר שירה עברי מקורי), פרס אאונמי של פסטיבל טטובו, פרס שירת היין של פסטיבל סטרוגה, פרס ע"ש סטפן מיטְרוב ליוּבישה', מונטנגרו, פרס אטלס השירה האירופי, פרס 'העולם דרך השירה' של פסטיבל בלוּ־מטרופוליס, מונטריאול, מדליית הומרוס האירופית לספרות ואמנות, בריסל, פרס הדירקטוריון של אקו"ם על תרומתו לספרות העברית, פרס ולדיסלאוו ריימונט ופרס ויניציוס פולין 2021, ופרס שאבְּדה גוּצְהה ניו יורק 2022. כן הוענקו לו חברויות כבוד של אוניברסיטת איווה, המרכז ללימודים יהודיים באוקספורד, בית היינריך בל אירלנד, פונדסיון ולפראיסו, טירת הות'ורנדן, ליטררישה קולוקוויום, לה־טריי ועוד.
פעילותו הציבורית והחינוכית

בשנת 1990 הקים אור, בשיתוף עם אירית סלע, את עמותת הליקון לקידום השירה בישראל, וכיהן כעורך ראשי ועורך אמנותי בעמותה עד 2011. הוא יזם ופיתח את מפעלותיה של העמותה, בהם כתב העת והוצאת הספרים אותם ערך. ייסד וניהל את בית הספר לשירה הליקון ואת הפסטיבל הבינלאומי לשירה "שער". בנוסף ערך מגוון רחב של אנתולוגיות לשירה בעולם. הוא לימד שירה, עריכה, ומתודיקה של כתיבה יוצרת בהליקון ובאוניברסיטאות בישראל, באירופה, בארצות הברית וביפן.
אור כיהן כיו"ר הוועדה לבדיקת מעמד האמן היוצר והמבצע של "חזון תרבות 2000", וחתום על הדו"ח בנושא (דו"ח אור) שהוגש לשר התרבות דאז, מתן וילנאי. כיהן כחבר מייסד של ההתאחדות האירופית לתוכניות כתיבה EACWP ושל 'תנועת השירה העולמית WPM, וכמתאם הישראלי של 'משוררים למען השלום' שליד האו"ם.
פעילותו הציבורית והחינוכית > עריכה

אור ייסד וערך את כתב העת 'הליקון' משך 22 שנה. כן שימש כעורך כתב העת 'שלם'. ייסד וערך את סדרות השירה "הליקון" ו"פגסוס", ובהן בין השאר את ספרי חזי לסקלי, חדוה הרכבי, אשר רייך, נורית זרחי, ישראל אלירז, אמירה הס, אגי משעול ושרון אס. כן ערך אנתולוגיות בארץ ובעולם, בין השאר את קובץ העיונים 'אחרת' (עם אהרן אמיר, 2002), את קובץ העיון, הפרוזה והשירה 'עורו הישראלים' (2017) ואנתולוגיות שירה במקדוניה, סלובניה ועוד. אור לימד עריכה בבית הספר לשירה של הליקון, אוניברסיטת בן-גוריון, אוניברסיטת תל אביב, בית הסופר תל אביב וכן בארצות הברית, צ'כיה, אוסטריה, אנגליה ויפן. כיהן כעורך הישראלי בכתבי העת הבי"ל 'אטלס', 'לווייתן' ו'בְּלֶסוק' וכעורך של סדרת השירה 'כתוב' בהוצאת 'פרדס'. על פועלו העריכתי הוענק לו הפרס לעריכה ספרותית מטעם שרת התרבות 2018.
ספריו

אני מביט מעיני הקופים, הוצאת עקד, 1987.
פנים, הוצאת עם עובד, 1991.
פדיון המת, הוצאת ביתן, 1994.
ככה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995.
שיר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996.
יום, הוצאת תג\הקיבוץ המאוחד, 1999.
מוזיאון הזמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007.
החיה שבלב / אהבות 1990–2010 מבחר וחדשים, הוצאת קשב לשירה, 2010
משא המשוגע, הוצאת קשב לשירה, 2012
שלל - שירים נבחרים 2013-1977 הוצאת הקיבוץ המאוחד 2013
כנפיים הוצאת הקיבוץ המאוחד 2015
על הדרך הוצאת פרדס 2018
ילד הוצאת הקיבוץ המאוחד 2018
צמא הוצאת הקיבוץ המאוחד 2025
שיר טאהירה, הוצאת חרגול, 2001.
הממלכה הוצאת הקיבוץ המאוחד 2015
שיחה - מאמרים נבחרים 2017-1987 הוצאת הקיבוץ המאוחד 2018
תרגומיו

הבשורה על פי תומא, הוצאת כרמל, 1992 (מהדורה 3 עם המנון הפנינה, 2012)
סיפורים מן מהאבהארטה, הוצאת עם עובד / אמנות לעם, 1998.
לטאה מאת בננה יושימוטו, עם אקיקו טקאהאשי, הוצאת כתר 1998.
לאשה מאת שונטרו טאניקאוה, עם אקיקו טקהאשי, הוצאת מודן 1999.
המרחק בינינו מאת פיונה סמפסון, קשב לשירה 2007
שירת הסלמנדרה מאת אורליה לאסאק, הוצאת קשב לשירה 2014
כוסמת מרה מאת ג'ידי מאג'יה עם דניס מאיר, הוצאת פרדס 2016
רוח הרפאים של מארה מאת אנסטסיס ויסטוניטיס, הוצאת פרדס 2016
עֵבֶר – תרגומים נבחרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד 207
עוטי עור הנמר – אנתולוגיה לשירה גיאורגית עכשווית, הוצאת פרדס 2018
שיר האל – בהאגווד גיטה, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2024
לקריאה נוספת

נוית בראל, "משוררים משוכללים", עתון 77, שנה ל"א, גל' 326 (טבת תשס"ח, דצמבר 2007), עמ' 16–17
אמיר אור, "ואלה תולדות המילים", בתוך רות קרטון-בלום (עורכת), מאין נחלתי את שירי - סופרים ומשוררים מדברים על מקורות השראה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2002, עמ' 289–317
הערות שוליים

↑   איתמר תאודור, לנטוש את הלחימה, לוותר על הניצחון, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306760305171  PLWABN: 9810699556405606  BIBSYS: 9004524  BnF: cb15004274x (data)  GND: 137599129  ISNI: 0000 0001 0977 2697  LCCN: nr88001458  LNB: 000236225  NKC: jo2006362143  NSK: 000426271  NTA: 357393171  SUDOC: 152517650  VIAF: 59360683   WorldCat (עם VIAF): 59360683
The Manuscript

| --- | --- |
 שיר בביצוע טיילור סוויפט
 מתוך האלבום The Tortured Poets Department: The Anthology
 יצא לאור:  19 באפריל 2024
 תאריך הקלטה:  2022–2023
 שפה:  אנגלית
 אורך:  3:44
 חברת תקליטים:  ריפבליק
 כתיבה:  טיילור סוויפט
 הפקה:  טיילור סוויפט, ארון דסנר
 
"The Manuscript" (בעברית: "כְּתַב הַיָּד") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט. את השיר הוציאה ב-19 באפריל 2024 לאור חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, כרצועה ה-31 והאחרונה מתוך מהדורתו המורחבת, The Anthology Edition, של אלבומה ה-11 של סוויפט, The Tortured Poets Department.