stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוזיי טונצ'לי
ביוגרפיה > 2024

באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר בפברואר 2024, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:59.76 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 14:54.98 דקות והקדים את אלוף העולם גרגוריו פלטריניירי מאיטליה (14:55.19 דקות) שסיים תשיעי. נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 7:48.53 דקות.
ביוגרפיה > 2024 > אלוף אירופה

באליפות אירופה שנערכה בבלגרד שבסרביה ביוני אותה שנה, הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:55.64 דקות, לפני מיכאילו רומנצ'וק מאוקראינה (15:00.99 דקות) וזאלאן שרקן מהונגריה (15:06.67 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:54.12 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 7:53.92 דקות ועלה חמישי לגמר.
ביוגרפיה > 2024 > שיאן עולם לנוער

שבועיים לאחר מכן, באליפות אירופה לנוער שנערכה בווילנה שבליטא בתחילת יולי, הוא זכה בשתי מדליות זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 7:48.01 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא עולם חדש לנוער של 14:41.89 דקות.
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

400 מטר חופשי: 3:51.42 דקות (2024)
800 מטר חופשי: 7:48.01 דקות (2024), שיא טורקיה
1500 מטר חופשי: 14:41.89 דקות (2024), שיא טורקיה ושיא עולם לנוער
שיאים אישיים > בריכת 25 מטר

400 מטר חופשי: 3:45.88 דקות (2023)
800 מטר חופשי: 7:41.42 דקות (2023), שיא טורקיה
1500 מטר חופשי: 14:20.64 דקות (2024), שיא עולם לנוער, שיא טורקיה
תיאסיר

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  טובאס
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  3,311 (2016)
 קואורדינטות:  32°20′26″N 35°23′48″E﻿ / ﻿32.340433333333°N 35.396783333333°E﻿ / 32.340433333333; 35.396783333333 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) תיאסיר(למפת צפון השומרון רגילה) תיאסיר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תיאסיר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תיאסיר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
תיאסיר (בערבית:  تياسير) הוא כפר פלסטיני, הממוקם בנפת טובאס שבצפון השומרון, כ-12 ק"מ מדרום-מזרח לג'נין, צפונית מזרחית לטובאס (שני הכפרים התרחבו וכיום הכפרים סמוכים זה לזה). לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 3,311 תושבים בשנת 2016.
מקור השם

על פי עדויות שונות, הכפר היה מיושב עוד מהתקופה הכנענית והמילה "תייסיר" נגזרת ממילה כנענית "אשר", כלומר "הנאה" או "אושר".
היסטוריה

לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב החל מתקופת הברונזה התיכונה. בכפר נמצאים שרידים ארכאולוגיים, כולל ארמון רומי קדום, בית בד, כמה מערות, מסגד עתיק, חרסים מתקופת הברונזה התיכונה, תקופת הברזל, התקופה הרומית הקדומה והמאוחרת. דרך רומית עתיקה עברה בכפר, ונמצאה במקום קרמיקה ביזנטית. נראה כי המקום נקרא "אשר" על ידי צלייני המסע מבורדו, בשנים 333–334 לספירה.
הגאוגרף הערבי מימי הביניים מוקדסי, שכתב בסוף המאה ה-10, כינה את הכפר "תעאסיר", ותיאר אותו כמקום רחוק באותה מידה משכם וביסאן.
היסטוריה > בתקופה העותמאנית

בשנת 1500 התיישבו במקום משפחות ג'אביר וטאלב והקימו את הכפר המודרני, בשל מיקומו האסטרטגי והאדמות החקלאיות הפוריות. ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע ככפר בסנג'ק שכם (מחוז שכם) עם 39 בתים. תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, והכנסות מזדמנות מכוורות לגידול דבורים ומעזים.
בשנת 1870, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, וכתב:
בשעה עשר ושלושים דקות, לאחר טיפוס חמש דקות, הגענו לתיאסיר, כפר שיש בו כמה בתים הרוסים ואחרים רעועים מאוד. מספר מסוים של אבני גזית המשוקעות בבתים אחדים מעידות שהכפר הזה נבנה על גבי עיר קדומה, דבר שמעידים עליו גם הרבה בורות מים חצובים בסלע הפזורים פה ושם, הקברים שהזכרתי את מציאותם בעמק הסמוך ובניין קבר נאה מאוד בריחוק מאתיים וחמישים מטר מדרום לגבעת תיאסיר. זה מבצר רבוע שאורך צלעו מבחוץ תשעה מטרים. הוא נבנה מאבני גזית מהוקצעות היטב ומתואמות שהונחו בלי חומר מלכד. הוא מכוון מצפון לדרום ועומד על תשתית שמעליה הונחו, קצת מפנים לשפתה, הנדבכים התחתיים של הבניין הקטן הזה. ארבע אומנות עיטרו כל אחד משלושת כתליו: המזרחי, המערבי והדרומי; ואילו לכותל הצפון היו רק שתי אומנות. אכן בכותל הזה נפער פתח הכניסה, שנשתמר במצב טוב למדי, ובו נכנסים לחדר הפנימי.
בשנת 1883, בסקר ארץ ישראל המערבית תואר כ”כפר קטן בעמק מבודד ופורה, עם אדמה טובה ואדמה חקלאית. מדרום לכפר היו עצי זית ישנים.”
היסטוריה > בתקופת המנדט הבריטי

בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת שכם. במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט, בתיאסיר הייתה אוכלוסייה של 146 נפש, כולם מוסלמים. במפקד 1931 היו בכפר 36 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 192 תושבים, כולם מוסלמים. בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 260 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 23,258 דונם. אשר מתוכם הוקצו 763 לחקלאות שלחין, ו-5,315 לגידולי דגנים.והכפר היה נוי על 29 דונם.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
היסטוריה > לאחר 1967

בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, תיאסיר עברה משליטה ירדנית לישראלית. ב–1 באוגוסט 1967, חתם מפקד פיקוד המרכז עוזי נרקיס על צווי סגירה לתשעה שטחים לצורך אימונים, לאורך הרצועה המזרחית של גב ההר. ביניהם "שטח 901" שממערב לתיאסיר ששימש למרעה ולגידולי דגנים.
לאחר הסכמי אוסלו, רוב הכפר הוגדר כשטח A. עם זאת מצידו המערבי והצפוני הוא גובל בשטח C, בשליטה ישראלית מלאה. אזור זה של ספר המדבר היורד לכיוון בקעת הירדן שהוגדר כשטח אש והגישה אליו מוגבלת.
תשתיות

מים – על אף שבשנת 1997 נפרסה בכפר רשת צנרת מים, אין אספקת מים לבתים וכל בית דואג למלא בור מים, או מכל פרטי במים שמגיעים לכפר במכליות.
ביוב – אין רשת ביוב בכפר וכל משק בית מזרים את השפכים לבור ספיגה. ככל הנראה, זה הגורם העיקרי לזיהום מי התהום.
חשמל – הכפר מחובר לרשת חשמל, משנת 2003. מועצת הכפר מנהלת את חלוקת החשמל והתשלומים לחברת החשמל.
תצורת תיאסיר

תצורת תיאסיר (או וולקני תיאסיר) היא תצורה גאולוגית מחבורת כורנוב הקרויה על שם הכפר תיאסיר, מאחר שהיא נחשפת בסמוך אליו. התצורה היא יחידת מסלע הבנויה בעיקר מסלעים געשיים מגיל קרטיקון תחתון (מלפני 145 מיליוני שנים עד לפני 100 מיליוני שנים). עובייה המרבי של התצורה הוא כ-230 מטר, והיא בנויה שפך בזלת תחתון דק שעוביו כ-10 מטר, מעליו סלעים פירוקלסטים ופצלי שמן, הבאים בזה אחר זה לסירוגין, ועוביים כ-160 מטר, ושפך בזלתי עליון עבה שעוביו כ־60 מטר.
הערות שוליים

1 2  מפקד אוכלוסין 2016, באתר של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה
↑  The Applied Research Institute - Jerusalem - ARIJ, Tayasir village profile, ARIJ, 2006, עמ' 3
↑  Mukaddasi, Description of Syria, including Palestine. London: Palestine Pilgrims' Text Society., London: Palestine Pilgrims' Text Society, 1886, עמ' 95
↑  Mukaddasi, Description of Syria, including Palestine., London: Palestine Pilgrims' Text Society
מצוטט ב:Le Strange, G. (1890). Palestine Under the Moslems: A Description of Syria and the Holy Land from A.D. 650 to 1500, 1886, עמ' 540
↑  Hütteroth, Wolf-Dieter; Abdulfattah, Kamal (1977). Historical Geography of Palestine, Transjordan and Southern Syria in the Late 16th Century. Erlanger Geographische Arbeiten, Sonderband 5. Erlangen, Germany: Vorstand der Fränkischen Geographischen Gesellschaft
↑  Conder and Kitchener, 1882, SWP II, p. 228
↑  Barron, 1923,  Table VII, Sub-district of Ramleh, p. 21
↑  Mills, 1932, p.67
↑  Government of Palestine, Department of Statistics, 1945, p. 26
1 2   עמירה הס, צה"ל לא חס על הבדואים ומתאמן בחצר האחורית שלהם, גם ברמדאן, באתר הארץ, 17 במאי 2019
1 2 3  ARIJ, Tayasir village profile, ARIJ - The Applied Research Institute - Jerusalem, 2006, עמ' 9
↑  ספי בן יוסף, מדריך ישראל החדש: אנציקלופדיה, מסלולי טיול – כרך 11: הרי יהודה, ירושלים, כתר הוצאה לאור, משרד הביטחון ההוצאה לאור, 2001, עמוד 21
| Flag of Senegalיישובי נפת טובאס (נפה) |
| --- | --- | --- |
| ערים | טובאס |  |
| מועצות מקומיות | טמון • עקאבה |  |
| כפרים | אבזיק • אל-עקבה • אל-בוקיעה • ברדלה • ואדי אל-פארעה • כרדלה • סלחב • עין אל-בידה • ראס אל עמר •  ראס אל פארעה •  תיאסיר |  |
| מחנות פליטים | פארעה |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007584242005171
ונום (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  הדמות "ונום" מאת דייוויד שולר, דייוויד מיצ'ליני, מייק זק וטוד מקפרלן
 בימוי:  רובן פליישר 
 הופק בידי:  אבי ארד מאט טולמך איימי פסקל
 תסריט:  סקוט רוזנברג, ג'ף פינקנר, קלי מרקל 
 עריכה:  אלן באומגרטן 
 שחקנים ראשיים:  טום הארדי מישל ויליאמס ריז אחמד ריד סקוט סקוט הייז ג'ני סלייט
 מוזיקה:  לודוויג גורנסון 
 צילום:  מת'יו ליבטיק 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה מארוול אנטרטיימנט
 חברה מפיצה:  סרטי סוני
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, הפצה לאולמות הקולנוע 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 5 באוקטובר 2018   ישראל 4 באוקטובר 2018
 משך הקרנה:  112 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  גיבורי-על מדע בדיוני
 מקום התרחשות:  סן פרנסיסקו, סראוואק 
 תקציב:  100 מיליון דולר
 הכנסות:  856 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   venom2018
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
ונום (באנגלית: Venom) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי בלייב אקשן המבוסס על דמות באותו השם של מארוול קומיקס. הסרט הופק על ידי סרטי סוני והופק על ידי חברת-הבת שלה, סרטי קולומביה. הוא מהווה את הסרט הראשון בזיכיון יקום ספיידרמן של סוני. הסרט בוים על ידי רובן פליישר ונכתב על ידי סקוט רוזנברג, ג'ף פינקר וקלי מרסל ומככבים בו טום הארדי, מישל ויליאמס, ריז אחמד, ריד סקוט וסקוט הייז.
פיתוח סרט שמבוסס על דמותו של ונום, שנועד לשמש כספין-אוף עבור זיכיון סרטי ספיידרמן החל בשנת 2007, עם המפיק הישראלי-אמריקאי אבי ארד. הפרויקט עבר איטרציות רבות עד שנכנס להפקה ב-2017. צילומי הסרט החלו באוקטובר 2017 באטלנטה, ניו יורק סיטי וסן פרנסיסקו.
בארצות הברית יצא הסרט לאקרנים ב-5 באוקטובר 2018. בישראל יצא הסרט ב-4 באוקטובר של אותה שנה. הסרט קיבל ביקורות שליליות אך נחל הצלחה קופתית אדירה.
צוות השחקנים

טום הארדי - אדי ברוק/ונום, עיתונאי חוקר צעיר מסן פרנסיסקו אשר הופך להיות מארחו של חייזר טפיל סימביוזי שמעניק לו יכולות יוצאות דופן בעיקר יכולת שינוי צורתו ליצור מפלצתי ואדיר ממדים הנקרא ונום. עבור יצירת הדמות, הבמאי רובן פליישר לקח השראה מהציטוט "You're Eddie Brock. I'm the symbiote. Together we are Venom." ("אתה אדי ברוק, אני סימביוט. ביחד אנחנו ונום.") שנלקח מחוברות הקומיקס המספרות על הדמות. בנוסף להופעתו בלייב אקשן, הארדי גם השתמש בלכידת תנועה עבור גילומו של ונום.
מישל ויליאמס - אן ווינג
ריז אחמד - קרלטון דרייק, האנטגוניסט הראשי של הסרט. מייסד ומנכ"ל חברת קרן החיים המעוניין בייצור סימביוט משלו ועוקב אחר ברוק.
ריד סקוט - דן לויס.
סקוט הייז - רונלד טרייס, האנטגוניסט המשני של הסרט
ג'ני סלייט - ד"ר דורה סקירט
בנוסף, וודי הרלסון מופיע בסצנה של אמצע הקרדיטים בתור קרנג'.
הפקה > קדם הפקה

ביוני 2017, נשיא אולפני מארוול, קווין פייגי אישר כי הסרט הוא פרויקט בלעדי של סרטי סוני, ולפיכך הוא לא ישתלב ביקום הקולנועי של מארוול. עם זאת, המפיקה איימי פסקל הבהירה לאחר מכן כי סרטי סוני מעוניינים שהסרטים שלהם יתקיימו "באותו העולם" של "ספיידרמן: השיבה הביתה", ותיארה אותם כ"נספחים" לעולם הזה, היקום הקולנועי של מארוול. פסקל אמרה שהסרט ישתלב יחד עם הפרויקט הבא של סרטי סוני ביקום מארוול של סוני, שיתבסס על דמויותיהן של החתולה השחורה וסילבר סייבל, וקיימת אפשרות שדמותו של ספיידרמן בגילומו של טום הולנד תופיע בהופעת קמע. באותו החודש, נפוצו שמועות שדמותו של קרנג' תופיע בסרט. ביולי, נשיא סרטי קולומביה, סנפורד פניץ', הסביר שסרטי סוני לא מעוניינים להפיק "סרטי קומיקס קונבנציונליים", והם מחפשים לתת לכל סרט ביקום שלהם סגנון מובהק - כך למשל, הסרט נחשב "לסרט אימה", בהשראת יצירותיו של ג'ון קרפנטר ודייוויד קרוננברג אבל עם סגנון "יותר פופי ומהנה". פליישר אמר שהוא "תמיד נמשך לאנטי-גיבורים מאשר לגיבורי-העל, יש אלמנט אפל ב[ונום] ושנינות שתמיד משכו אותי" וציין שהסרט יחקור את מקורותיו של ונום ואת יחסי ד"ר ג'קיל ומר הייד שברוק חולק עם החייזר הסימביוזי.
באוגוסט 2017, ריז אחמד ניהל משא ומתן על תפקיד בסרט, כשבמקביל גם מאט סמית, פדרו פסקל ומתיאס שונארטס ניהלו גם הם משא ומתן על אותו תפקיד. בספטמבר, מישל ויליאמס ניהלה משא ומתן על תפקיד בסרט כעורכת דין מחוזית וכאינטרס האהבה של ברוק. באוקטובר, ג'ני סלייט, ריד סקוט וסקוט הייז ניהלו משא ומתן על הצטרפות לסרט וקלי מרסל סיימה את הטיוטה האחרונה של התסריט לסרט.
הפקה > צילומים

צילומי הסרט החלו ב-23 באוקטובר 2017 באטלנטה ובניו יורק סיטי. אוליבר סקול נבחר לשמש כמעצב הפקה עבור צילומי הסרט, תפקיד שעשה אף בצילומי הסרט "ספיידרמן: השיבה הביתה". בנובמבר 2017, אושר כי ויליאמס תצטרף לצוות השחקנים וסרטי סוני התאימו את לוח זמני הצילומים שלהם לשל ויליאמס במטרה להבטיח את זמינותה לצילומי הסרט לאחר שנאלצה לחזור לצילומים חוזרים ובלתי צפויים עבור הסרט "כל הכסף שבעולם". בדצמבר, פליישר והארדי ציינו שהסרט משמעותי עבור היקום של מארוול ושהוא יתבסס בעיקר על מיני קשתות העלילה של ספיידרמן - "ונום: מגן קטלני" ו"כוכב הסימביוזה". הארדי הוסיף שכמו בקומיקסים המוקדמים, עלילת הסרט תתרחש בסן פרנסיסקו. לאחר מכן, נחשף שהשחקן וודי הארלסון מנהל משא ומתן עבור תפקיד בסרט ונחשף כי ויליאמס תגלם את אן ווינג, הידועה יותר ככלתו של ונום. צילומים נוספים עבור הסרט נערכו בסן פרנסיסקו מ-16 בינואר עד ל-26 בינואר 2018, וכללו בין היתר את השכונות הגבעה הרוסית, צ'יינטאון, החוף הצפוני והמחוז הפיננסי. צילומי הסרט הסתיימו ב-27 בינואר 2018.
הפקה > גמר הפקה

בפברואר 2018, אושר כי השחקנים ריז אחמד וריד סקוט יופיעו בסרט בתפקידים לא ידועים, וויל ביאל נחשף כתסריטאי נוסף.
הפקה > שיווק

פליישר והארדי השתתפו בקידום הסרט מתוך סרטון שצולם על סט הצילומים והוקרן במהלך פאנל סרטי סוני בכנס "חוויית קומיק-קון" 2017, כנס המבוסס על כנס הקומיק-קון, סן דייגו.
בפברואר 2018 יצא הטיזר הראשון לסרט
סרט המשך

הסרט הוא הראשון ביקום ספיידרמן של סוני, זיכיון סרטים שמבוסס על דמויות משניות הקשורות לגיבור-העל ספיידרמן. באוקטובר 2020 יצא לאקנים סרט המשך, "ונום 2", בכיכובו של הארדי שחוזר לגלם את ונום ובבימויו של אנדי סירקיס. סרט המשך נוסף, "ונום 3", מתוכנן ב"סרטי סוני" ונמצא כעת בהפקה.
הערות שוליים

↑  טיזר הסרט באתר יוטיוב
אוניות המערכה מסדרת לורד נלסון

| --- | --- |
אה"מ לורד נלסון
אה"מ לורד נלסון
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת סוויפטשור
 סדרה עוקבת:  אה"מ דרדנוט
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Palmers Shipbuilding and Iron Company 
 תחילת הבנייה:  1905
 הושקה:  1906
 תקופת הפעילות:  1908–1919 (כ־11 שנים)
 אחריתה:  נגרטו
 מידות
 הֶדְחֶק:  בְּרֵיק: 16,500 טון, בְּטָעוּן: 17,683 טון
 אורך:  135.2 מטר
 רוחב:  24.2 מטר
 שוקע:  8.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  800–817 איש
 טווח שיוט:  17,000 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  15 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 16,750 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 305 מ"מ, שריון סיפון – 25–102 מ"מ, צריחי תותחים ראשיים – 305–343 מ"מ, צריחי תותחים משניים – 76–178 מ"מ, ברבטות – 76–305 מ"מ, מחיצות הגנה – 203 מ"מ, צריח הניתוב – 305 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 12 אינץ' (305 מ"מ), 8 תותחים 9.2 אינץ' (234 מ"מ), 24 תותחים 12 ליטראות (3 אינץ', 76 מ"מ), 5 צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת לורד נלסון הייתה מורכבת מזוג פרה-דרדנוטים שנבנו עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. למרות שהן היו הפרה-דרנדנוטים הבריטיות האחרונות, שתיהן הושלמו ונכנסו לשירות הרבה יותר משנה לאחר שאה"מ דרדנוט נכנסה לשירות בסוף 1906. לורד נלסון ואגממנון הוקצו לצי הבית כשהושלמו ב-1908, כאשר הראשונה שימשה לעיתים קרובות כאוניית דגל. האוניות האחיות הועברו לצי התעלה עם תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. הם הועברו לים התיכון בתחילת 1915 כדי להשתתף במערכת הדרדנלים.
הן נשארו שם לאחר תום המערכה ההיא ב-1916 והוקצו לשייטת מזרח הים התיכון, שלימים סומנה מחדש כשייטת הים האגאי, כדי למנוע מסיירת המערכה הגרמנית לשעבר יעבוז סולטאן סלים והסיירת הקלה מדילי, לפרוץ החוצה אל הים התיכון מהדרדנלים, אם כי אף אחת מהאוניות לא נכחה כאשר האוניות הגרמניות ביצעו את הניסיון הזה בתחילת 1918. שתי הספינות השתתפו בכיבוש קונסטנטינופול בנובמבר לאחר שביתת הנשק של מודרוס שסיימה את ההשתתפות הטורקית במלחמה. האחיות חזרו הביתה באמצע 1919 והוכנסו למילואים עם הגעתם. לורד נלסון נמכרה לגרוטאות ב-1920, אך אגממנון הוסבה באותה שנה לספינת מטרה מבוקרת רדיו והמשיך בתפקיד זה עד שנמכרה לגרוטאות בתחילת 1927, הפרה-דרדנוט הבריטית האחרונה ששרדה.
רקע ותכנון

פיתוחים חלוציים של תותחים ימיים על ידי קפטן פרסי סקוט בתחילת שנות ה-1900 כבר דחקו את טווחי הקרב הצפויים מעבר ל-6,000 יארד (5,500 מטרים), מרחק גדול מספיק כדי לאלץ תותחנים להמתין עד שהפגזים יפלו לפני החלת תיקונים למטח הבא. בעיה קשורה הייתה שנתזי הפגזים מכלי הנשק הקטנים הרבים יותר נטו לטשטש את הנתזים מהתותחים הגדולים יותר. בעקבות כך, או שהתותחים בקליבר הקטן יותר הצטרכו לנצור את האש שלהם כדי להמתין לכבדי הירי האיטיים יותר, ויאבדו את היתרון של קצב האש המהיר יותר שלהם, או שלא יהיה ברור אם הנתזים נובעים מתותח כבד או קל, מה שהפך טווח ומכוון לא אמין. בעיה נוספת הייתה שטורפדות ארוכות טווח היו צפויות להיכנס לשירות בקרוב, והם הרתיעו ספינות מלצמצם טווח לטווחים שבהם קצב האש המהיר יותר של התותחים הקטנים יותר יהפוך לבולט. שמירה על טווח גדול ביטלה בדרך כלל את האיום מטורפדות וחיזקה עוד יותר את הצורך בתותחים כבדים בקליבר אחיד.
לאחר שמונה למנהל הבנייה הימית בתחילת 1902, פיליפ ווטס והלורד והלורד השלישי של הימייה, תת-אדמירל ויליאם מיי ערכו מחקרים שחשפו כי כוח ההרס של תותחים קטנים יותר כמו ה-6 אינץ' (152 מילימטרים) היה קטן בהרבה מזה של תותחים גדולים יותר כמו ה-12 אינץ' (305 מילימטרים). הנזק הגדול יותר שנגרם מטווח גדול יותר על ידי תותחים גדולים יותר גרם לכך שהיה סיכוי ממשי מאוד שהתותחים הקטנים המוגנים קלות יושמדו לפני שהם יוכלו לפתוח באש וכי נדרש שריון עבה יותר על פני שטח גדול יותר כדי להתנגד לפגזים בקליבר גדול.
מועצת האדמירליות ביקשה לשמור את גודלן של אוניות המערכה של התוכנית הימית של 1903–1904 לכ-14,000 טונות ארוכות (14,000 טונות) כמו באוניות המערכה מסדרת דאנקן וגם דרש מהם להיות מסוגלים להשתמש במבדוק היבש בצ'טהאם, פורטסמות' ודבונפורט, למרות שאלו הוגדלו לפני השלמת האוניות. דרישה אחרונה זו הגבילה מאוד את האורך והרוחב של העיצוב. עבודת תכנון ראשונית החלה באמצע שנת 1902 והתברר כי תידרש תפוסה שווה לפחות לזו של אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי הקודמת. בהיעדר קונצנזוס על התכנון, מיי כינס ועידה בנובמבר כדי לדון בהתקדמות. המשתתפים הסכימו להגדיל את השריון למקסימום של 12 אינץ' ואת התפוסה המקסימלית ל-16,500 טונות ארוכות (16,800 טונות), להסיר את חימוש התותחים 3 אינץ' שהתגלו כל כך לא פופולריים בסדרת קינג אדוארד השביעי לטובת שילוב של תותחי 12 אינץ' ו-9.2 אינץ' (234 מילימטרים), ודחתה את הגרסה החמושה בתותחי 10 אינץ' (254 מילימטרים) שהוצעו על ידי ווטס.
האדמירליות אישרה רשמית תכנון אונייה בתפוסה של 16,350 טונות ארוכות (16,610 טונות) חמושה בארבעה תותחי 12 אינץ' ותריסר תותחי 9.2 אינץ' ב-6 באוגוסט 1903, אך ביטלו אותה באוקטובר כשגילו שלא ניתן לעגון אותה בצ'טהאם. מכיוון שהיה מאוחר מדי לשנות את התכנון בזמן לתוכנית 1903–1904, האדמירליות הזמינה שלוש אוניות נוספות מסדרת קינג אדוארד השביעי במקום זאת. ווטס חידד את התכנון כדי להבטיח שהוא יוכל להיכנס למספנת צ'טם, מה שדרש לצמצם את מספר התותחים בקוטר 9.2 אינץ' ל-10 בלבד, והוא אושר ב-10 בפברואר 1904. אונייה שלישית מתוכננת מהסדרה בוטלה עקב לחצים כספיים שנבעו מרכישת אוניות המערכה מסדרת סוויפטשור.
תיאור

האוניות מסדרת הלורד נלסון היו באורך כולל של 443 רגל 6 אינץ' (135.2 מטרים), רוחב של 79 רגל 6 אינץ' (24.2 מטרים) ושוקע של 30 רגל (9.1 מטרים). הדחק האוניות בְּרֵיק היה 15,358 טונות ארוכות (15,604 טונות) וההדחק בְּטָעוּן היה 17,820 טונות ארוכות (18,106 טונות). לאוניות היה גובה מטצנטרי של 5.27 רגל (1.6 מטרים) במעמס מלא במיוחד. סדרת לורד נלסון "הוכחה כאוניות עם יכולות שייט טובות ופלטפורמות תותחים יציבות, עם יכולות תמרון מצוינות". הצוות שלהם מנה 749–756 קצינים ומלחים בימי שלום ובממוצע 800 איש במהלך המלחמה.
האוניות הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים בעלי ארבעה צילינדרים הפוכים, שכל אחד מהם הניע מדחף אחד בעל ארבעה להבים, בקוטר 15 רגל (4.6 מטרים), באמצעות קיטור המסופק על ידי חמישה עשר דוודי צינור מים שפעלו בלחץ של 275 PSI (1,896 קילו-פסקל, 19 קילוגרם-כוח). הדוודים פלטו לשתי ארובות הממוקמות באמצע האונייה. המנועים, בדירוג של 16,750 כוחות סוס (12,490 קילוואט), נועדו להעניק מהירות מרבית של 18 (קשרים (33 קמ"ש), אך שתי האוניות חרגו מעט ממהירות התכנון שלהן, והגיעו ל-18.5–18.7 קשרים (34.3–34.6 קמ"ש) במהלך ניסויי הים שלהם. אוניות הסדרה היו אוניות המערכה הבריטיות הראשונות שנבנו עם מרססי מזוט כדי להגביר את קצב השריפה של הפחם. הם נשאו לכל היותר 2,170–2,193 טונות ארוכות (2,205–2,228 טונות) של פחם ועוד 1,048–1,090 טונות ארוכות (1,065–1,107 טונות) של מזוט במכלים בתחתיתם הכפולה. במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש), לאוניות היה טווח של 5,390 מיילים ימיים (9,980 ק"מ) בשריפת פחם בלבד ו-9,180 מיילים ימיים (17,000 ק"מ) באמצעות פחם ונפט.
תיאור > חימוש

החימוש העיקרי של האוניות מסדרת לורד נלסון כלל ארבעה תותחים נטעני מכנס (BL) בקוטר 12 אינץ' בצמד צריחים דו-קניים, לפני ומאחורי המבנה העילי. התותחים היו בעלי זווית הגבהה מקסימלית של +13.5° מה שהעניק להם טווח של 16,450 יארד (15,042 מטרים). הם ירו פגזים במשקל של 850 ליברות (386 קילוגרם) במהירות לוע של 2,746 רגל לשנייה (837 מטר לשנייה) בקצב של שני פגזים לדקה. האוניות נשאו 80 פגזים לכל תותח.
החימוש המשני שלהם כלל עשרה תותחי BL‏ 9.2 אינץ' Mk XI /‏50 קליבר. הם הורכבו בארבעה צריחי תותחים הממוקמים בפינות המבנה העילי וזוג צריחי תותחים בודדים באמצע האונייה. התותחים הוגבלו לזווית הגבהה של +15° והם ירו פגזים במשקל 380 ליברות (172 קילוגרם) בטווח של 16,200 יארד (14,800 מטרים) ובמהירות לוע של 2,875 רגל לשנייה (876 מטר לשנייה) וקצב אש מרבי של ארבעה פגזים לדקה. כל תותח סופק עם 100 פגזים. להגנה מפני סירות טורפדו, האוניות נשאו שני תריסרי תותחי 12-פאונד מהירי-ירי 18 cwt בצריחים בודדים במבנה העילי. בהגבהה של +20° ובמהירות לוע של 2,660 רגל לשנייה (810 מטר לשנייה) הם ירו פגזים במשקל של 12.5 ליברות (6 קילוגרם) לטווח של 9,300 יארד (8,500 מטר). האוניות צוידו גם ב-10 תותחי הוצ'קיס 3-פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ')) מהירי-ירי, שניים במבנה העילי והאחרים על גגות הצריח. הם היו מצוידות גם בחמישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 18 אינץ' (457 מילימטרים), ונשאו עבורם 23 טורפדות.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | המספנה | הנחת השדרית | השקת האונייה | כניסה לשירות | גורל | עלות (כולל חימוש) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| לורד נלסון | פאלמרס, ג'ארו | 18 במאי 1905 | 4 בספטמבר 1906 | 1 בדצמבר 1908 | נמכרה לגרוטאות, 4 ביוני 1920 | 1,651,339 ליש"ט |
| אגממנון | בירדמור, דלמויר | 15 במאי 1905 | 23 ביוני 1906 | 25 ביוני 1908 | נמכרה לגרוטאות, 1927 | 1,652,347 ליש"ט |
היסטוריית שירות

בניית האוניות התעכבה הרבה כאשר צריחי התותחים הראשיים שלהן הועברו לאה"מ דרדנוט, שהייתה אז בבנייה, כדי לאפשר לסיים אותה מהר יותר. שתי האוניות נכנסו לשירות ב-1908, הפרה-דרנדנוטים האחרונות בצי המלכותי, והוקצו לצי הבית עד 1914. לורד נלסון הפכה לאוניית הדגל של תת-האדמירל שפיקד על פלגת נור של צי הבית בתחילת 1909, אך הפכה לספינה פרטית בתחילת 1914. לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה מאוחר יותר באותה שנה, האחיות שובצו לצי התעלה, כאשר לורד נלסון הפכה לאוניית הדגל של הצי. על הצי הוטל בתחילה לחפות על המעבר של חיל המשלוח הבריטי על פני תעלת למאנש. שתי האוניות הועברו לים התיכון ב-1915 כדי לתמוך בכוחות בעלות הברית במערכת הדרדנלים וכדי לסייע בחסימה של סיירת המערכה הגרמנית גבן. לורד נלסון הפכה לאוניית הדגל של שייטת הדרדנלים, שלאחר מכן סומנה מחדש כשייטת מזרח הים התיכון בינואר 1916 ולאחר מכן כשייטת הים האגאי באוגוסט 1917, כמה חודשים לאחר הגעתה.
האחיות השתתפו בהפגזות רבות של מבצרים ועמדות טורקיות בין הגעתם בפברואר למאי, במהלכן נפגעו קלות מירי עות'מאני. אגממנון נסוגה למלטה לצורך תיקונים שנמשכו מספר חודשים בעוד לורד נלסון תוקנה במקום. לאחר פינוי גליפולי בתחילת 1916 הם שובצו בשייטת מזרח הים התיכון שהוטל עליה למנוע מסיירת המערכה הגרמנית לשעבר יעבוז סולטאן סלים והסיירת הקלה מדילי, לפרוץ החוצה אל הים התיכון. שתי אוניות תמכו בכוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית והגנו על איי יוון השונים שנכבשו על ידי מדינות הסכמה. לורד נלסון התבססה בעיקר בסלוניקי, יוון, בעוד שאגממנון התבססה בעיקר במודרוס באי למנוס, אם כי לפעמים התחלפו ביניהם. האונייה האחרונה הפילה את הצפלין LZ85 הגרמני במהלך משימת הפצצה מעל סלוניקי באמצע 1916. כאשר ניסו יבוז סולטן סלים ומידילי לגלוש לים התיכון בתחילת 1918, אף אחת מאוניות המערכה לא הצליחה להגיע לאימברוס לפני שהספינות העות'מאניות הטביעו את שני המוניטורים שבסיסו שם במהלך קרב אימברוס. בעודם נוסעים לכיוון מודרוס, הספינות נכנסו לשדה מוקשים; מידילי טבעה לאחר שפגעה במספר מוקשים ואילו יעבוז סולטן סלים למרות שפגעה במספר מוקשים הצליחה לסגת חזרה לדרדנלים.
ב-30 באוקטובר 1918 חתמה האימפריה העות'מאנית על שביתת הנשק של מודרוס על סיפון אגממנון והיא השתתפה בכיבוש קונסטנטינופול בחודש שלאחר מכן. אגממנון נשארה שם עד שחזרה הביתה במרץ 1919, בעוד לורד נלסון בילתה זמן קצר בים השחור לפני שחזרה כעבור חודשיים. שתי האוניות הועברו לעתודה עם הגעתן. לורד נלסון נמכרה לגרוטאות ביוני 1920, אך אגממנון הוסבה לספינת מטרה מבוקרת רדיו בשנים 1920–1921. היא נמכרה לגרוטאות בתורה בתחילת 1927, והייתה הפרה-הדרדנוט הבריטית האחרונה ששרדה.
תרשים משלושה צדדים של אגממנון
אגממנון מחליפה את התותחים העיקריים שלה במלטה, מאי–יוני 1915
חתך באמצע האונייה המציג את פריסת השריון
תותח הוצ'קיס 3 פאונד של אגממנון על תושבת בזווית גבוהה על הסיפון
מפת הדרדנלים וההגנות שלו
אגממנון יורה בתותחי ה-9.2 אינץ' שלה לעבר מבצרים עות'מאניים בסד אל באהר, 4 במרץ 1915