stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גבאלה (כדורגל)
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1995 תחת השם "גויגול", העיר בה התמקמה הקבוצה. כעבור 10 שנים עברה הקבוצה לעיר גבאלה ושם הקבוצה שונה ל"גבאלה". בעונת 2013/2014 נרשמה העונה הטובה ביותר של המועדון בתולדותיו כאשר סיים במקום ה-3 שנתן למועדון כרטיס למוקדמות הליגה האירופית והגיע לגמר הגביע האזרי.
ב-27 באוגוסט 2015 העפיל המועדון לשלב הבתים של הליגה האירופית לראשונה בתולדותיו לאחר שעבר את כל שלבי המוקדמות בהם ניצח את דינמו טביליסי, צ'וקריצ'קי, אפולון לימסול ופנאתינאיקוס והוגרל לבית ג' ביחד עם בורוסיה דורטמונד, פאוק סלוניקי וקרסנודאר.
הארבעה

שלט זיכרון במתחם שרונה לארבעת חללי ההתקפה של ההגנה על שרונה
קברי הארבעה בנחלת יצחק
הארבעה הוא הכינוי שבו נזכרו ארבעת חברי ההגנה: עמירם בלינקוב, שרגא הר, אהרון ידידיה ואריה קסלמן, שנהרגו ב-22 בפברואר 1946 במהלך התקפה על מחנה הצבא הבריטי בשרונה שבתל אביב, המקום הנקרא כיום הקריה. ההתקפה הייתה חלק מפעולת מחאה נגד סגירת שערי הארץ בפני עולים יהודים.
באותו יום ביצעה ההגנה פעולות חבלה בבסיסי המשטרה הניידת הבריטית בשפרעם, בכפר ויתקין, בג'נין ובשרונה. ארבע הפעולות תואמו לשעה מוסכמת, אך רק השתיים הראשונות בוצעו בהצלחה. הכוח בג'נין נסוג לאחר שכוונת התקיפה נחשפה.
משימת הפעולה בשרונה הוטלה על הגדוד השני של הפלמ"ח ועל פלוגה ב' בחי"ש בתל אביב. תחילת המבצע התאחרה בשעתיים, וכשהגיעה היחידה המבצעת למקום כבר היו הבריטים במצב הכן, אך עובדה זו לא הובאה לידיעתו של מפקד הפעולה, דני מס. במהלך ההתקפה נפגעו מספר מתקנים, והוצתו מוסכי המכוניות ומחסן הדלק.
הארבעה גדלו והתחנכו בתל אביב, ואחרי מותם הובאו בה לקבורה, בבית העלמין נחלת יצחק. מסע ההלוויה הפך למפגן הזדהות המוני עם דרך המאבק בשלטון הבריטי. מעל 50 אלף איש ליוו את הארבעה בדרכם האחרונה למרות מזג האוויר הסוער.
הנצחתם

על שמם של ארבעת חברי ההגנה שנהרגו בפעולה בשרונה נקרא הרחוב בגבולה הדרומי של הקריה בתל אביב - "רחוב הארבעה".
זכרם של שני נופלי החי"ש שרגא הר ואריה קסלמן הונצח בסמל גדוד 54 בחטיבת גבעתי שהוקם על בסיס פלוגה ב' בחי"ש תל אביב. בסמל, שעוצב על ידי הציירת ציונה תג'ר, מצוירים הר ואריה.
במתחם שרונה יש לוחית זיכרון להתקפה ולארבעת הנופלים.
אגודת הספורט ברית מכבים עתיד, שעמירם בלניקוב היה שחקן כדורסל פעיל בה, קראה על שמו את מגרש הכדורסל שלה שבצפון תל אביב (נתן החכם 20 פינת אמיל זולה) "מגרש עמירם".
אותה אגודת ספורט אף קבעה טורניר ספורט שנתי על שמו בשם "פרס עמירם".
הערות שוליים

↑  תל אביב ברבבותיה מלווה את 4 חללי שרונה, הצופה, 25 בפברואר 1946
↑  מגרש זה אף מוזכר בשירו של אריק איינשטיין "זה לא בדיוק געגוע"
↑  א. בן-דבורה, "פרס עמירם" - מפנה ביחסי הספורט העברי, דבר, 24 באפריל 1947
צבי ספקטור

| --- | --- |

צבי ספקטור
 לידה:  6 ביוני 1916 ירושלים
 נהרג:  18 במאי 1941 (בגיל 24)
 בן או בת זוג:  שושנה ספקטור 
 צאצאים:  יפתח ספקטור 
 השתייכות:   ההגנה  פלמ"ח
 תפקידים בשירות
 ממקימי הנודדת, מפקד אזור תל אביב, מפקד "הפלוגה המיוחדת" באזור הנגב, מפקד פעולת הכ"ג
 פעולות ומבצעים
 המרד הערבי הגדול, מלחמת העולם השנייה
 
צבי ספקטור (6 ביוני 1916 - 18 במאי 1941) היה לוחם בהגנה ומפקד כ"ג יורדי הסירה. ממפתחי תורת הסיור, ההתמצאות והשדאות ששימשו את הפלמ"ח לאחר מותו.
תולדות חייו

ספקטור נולד בירושלים, אמו, אשר נפטרה בשנות ילדותו, הייתה בת למשפחת טולדנו ובנערותו חי אצל אחות אמו וקרא לעצמו צבי טולדנו. למד בגימנסיה העברית רחביה ולאחר מכן למד שנה באוניברסיטה העברית, ושנתיים וחצי נוספות באנגליה, אך לא סיים את לימודיו כיוון שאזלו אמצעיו הכספיים. במקביל ללימודיו היה מלוחמי הנודדת, יחידה ניידת של ארגון "ההגנה" שנעה בשדות בלילות והתקיפה את הכנופיות הערביות בעורפן, בתקופת המרד הערבי הגדול.
נמנה עם מייסדי קהילת הצופים בירושלים (שנוסדה בגימנסיה במקביל ל"צופי בית הכרם" שקמו ליד תיכון בית הכרם), הדריך קורסי מדריכים ופיתח מיומנויות סיור. בין היתר השתתף בהקפת ים המלח והיה מראשוני סיירי הנגב. במשך זמן קצר היה מפקד אזור תל אביב של ההגנה וטיפל בהורדת מעפילים במסגרת "הפלגה הימית" שהתבססה על הפלוגה הימית של "הפועל". בנוסף עבר קורס טיס בחברת אווירון והוסמך כטייס. זמן קצר נוסף שירת כמפקד הפו"מ (כוח סיירות קצר-ימים שהוקם לאחר פירוק הפו"ש) בדרום ארץ ישראל.
ב-1940 נשא לאשה את שושנה (שוש) ספקטור והזוג בנה את ביתו בקיבוץ גבעת ברנר. באוקטובר אותה שנה נולד בנם, יפתח.
במאי 1941 הזמין אותו יצחק שדה להצטרף לצוות ההקמה של הפלמ"ח, ומיד לאחר מכן מינה אותו למפקד פעולת חבלה סודית שנרקמה יחד עם שירות המודיעין הבריטי נגד בתי זיקוק בעיר טריפולי בלבנון. החשש היה כי בתי הזיקוק יספקו דלק למטוסי הוורמאכט הגרמני, ובכך יסייעו בסיכול הפלישה הבריטית שתוכננה ללבנון ולסוריה שהיו בשליטת צרפת של וישי. שדה וספקטור בחרו את האנשים שיצאו לפעולה מקרב אנשי הפלגה הימית ואנשי מסגרות ההגנה המיוחדות שיועדו להיות חוט השדרה של הפלמ"ח.
הסירה, שיצאה לדרכה מחיפה ב-18 במאי, נעלמה בים, וגורלה וגורל לוחמיה, בהם קצין בריטי, לא נודעו עד היום.
משפחתו

רעייתו, שושנה ספקטור, הייתה לקצינת השלישות של הפלמ"ח. בנו, יפתח ספקטור, שהיה בן שבעה חודשים במות אביו, היה לטייס קרב בחיל האוויר הישראלי ואלוף הפלות.
ספרו

צבי ספקטור, דנו מושיע ישראל ספר לבני הנעורים, שנכתב בסוף שנות ה-30 של המאה הקודמת, (הוצא לאור על ידי בנו יפתח ספקטור) בהוצאת אופיר ביכורים, 2011
לקריאה נוספת

זרובבל גלעד, מגן בסתר: מפעולות המחתרת הארץ-ישראלית במלחמת-העולם השנייה, תש"ט
הערות שוליים

↑  אניטה שפירא, אביב חלדו, עמ' 163.
↑  אניטה שפירא, אביב חלדו, עמ' 167.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007406212805171  VIAF: 3226156223615905400009   WorldCat (עם VIAF): 3226156223615905400009
גרשון דובינבוים

| --- | --- |

גרשון דובינבוים (דבמבם), 1948
 לידה:  1 באפריל 1927 פולין ברסט ליטובסק, פולין
 נהרג:  26 באוקטובר 1948 (בגיל 21)
 מקום קבורה:  רחובות 
 תאריך עלייה:  1935
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  דבמבם
 השתייכות:   פלמ"ח,  צה"ל
 תקופת הפעילות:  1943–1948 (כ־5 שנים)
 דרגה:   סרן
 תפקידים בשירות
 מפקד פלוגה בחטיבת הנגב
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 הנצחה
 גרשון דובינבוים#הנצחה
 
גרשון דובינבוים, שכונה דֶבַּמבַּם‏ (1 באפריל 1927 – 26 באוקטובר 1948) היה מפקד פלוגה בגדודים השני והתשיעי של הפלמ"ח במלחמת העצמאות. הוא פיקד על יחידות הפלמ"ח בקרבות מכריעים ביד מרדכי, גברעם, ומבצע יואב, במהלכו נהרג בהתקפה על גשר דאהרייה.
ביוגרפיה

גרשון, בן לתנחום ומלה דובינבוים, נולד ב-1927 בברסט ליטובסק שבפולין, על הגבול עם ברית המועצות. בשנת 1935 עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה ברחובות.
בשנת 1940 הצטרף לגדנ"ע. בשנת 1943 התגייס לפלמ"ח ומונה למפקד כיתה בקיבוץ גבעת ברנר ואחר כך למפקד מחלקה. השתתף במבצעי העלאת מעפילים, בליל וינגייט, בליל הרכבות ובליל הגשרים בפיצוץ גשר אלנבי שם מילא תפקיד מכריע בפיצוץ הגשר יחד עם אריה עמית (טפר).
בדצמבר 1947 נמנה דבמבם על אנשי הגדוד השני של הפלמ"ח. עם פרוץ הקרבות על הדרכים במלחמת העצמאות פיקד דבמבם על התגבורת הראשונה שנשלחה לנגב - מחלקת פלמ"ח שנשלחה ליד מרדכי. הוא נתמנה למפקד המחלקה האחראית על יד מרדכי, ואחר כך למפקד הפלוגה האחראית על ניר עם, גברעם ויד מרדכי. בתפקידו זה הוא ארגן את שיירות המשוריינים שהעבירו אספקה ליישובי הנגב הנצורים ופיקד עליהן. באחת השיירות גם נפצע באורח קל. אנשי המיליציות הערביות בדרום הכריזו על פרס של 1000 לא"י למי שיתפוס אותו, ועל פי סיפור נפוץ כינוהו "השד האדום" על שם צבע שיערו. עם התקרבות החזית ליד מרדכי הועבר מטה הפלוגה מקיבוץ זה לקיבוץ גברעם.
בקרב יד מרדכי היה דבמבם מפקד כח המשוריינים שפרץ את המצור המצרי וחילץ את ילדי המשק מן הקיבוץ מעט לפני תחילת הקרב. הפינוי התבצע אחרי ויכוח עם מפקד חטיבת הנגב נחום שריג אשר התנגד לו. מספר ימים לאחר מכן, במהלך הקרב על הקיבוץ, חדרו אנשי חיות הנגב בפיקוד שמחה שילוני ודבמבם לקיבוץ וחילצו 30 פצועים מהמצור במשוריינים. במהלך שהותו הקצרה בקיבוץ עמד דבמבם על מצבם הנואש של המגינים, ואישר להם, בניגוד להוראות מפקדת החטיבה, לסגת מן המקום.
בזמן ההפוגה הראשונה פיקד דבמבם על אחד מכוחות הפלמ"ח שהתעמתו עם אנשי האצ"ל בתל אביב במהלך פרשת אלטלנה.
במהלך קרבות עשרת הימים ובעקבות אישור הנסיגה שנתן לחברי יד מרדכי, ניטל ממנו הפיקוד על פלוגתו, והוא "הוגלה" מהגדוד השני של הפלמ"ח לגדוד התשיעי - גדוד הפשיטה החדש שהוקם וצורף לחטיבת הנגב. דבמבם הועלה לדרגת סרן, ומונה למפקד פלוגה. בתפקידו החדש השתתף במבצע יואב לשחרור באר שבע, שם הוביל את שיירת הגדוד בפריצת המצור המצרי על יישובי דרום הנגב במקביל לכיבוש משלטי חוליקאת.
למחרת כיבוש באר שבע, ב-23 באוקטובר 1948 נשלח כוח משימה בפיקודו לפוצץ את הגשר על נחל חברון, דרומית ליישוב דאהרייה כדי לבלום התקפת נגד אפשרית של כוחות הצבא המצרי והלגיון הירדני שהיו באותה עת בהר חברון. במהלך הפעולה נפגע בבטנו מכדור חודר-שריון, הוא פונה למרפאה ברוחמה, ושם מת בתום יומיים. נקבר ברחובות.
דבמבם נודע כמפקד אבהי, נערץ וקר רוח ומותו היווה מכה קשה לפקודיו; אחד מהם, ראובן פריגוזין אף ביקש להיקבר לידו.
הנצחה

מבצע שחרור משטרת עין חוצוב וסדום במסגרת מבצע לוט בנובמבר 1948 נקרא על שמו "מבצע דבמבם".
כביש באר-שבע ערד נקרא על שמו.
ביום הזיכרון לחללי צה"ל ב-2007 הונצח דבמבם בגשר לידו נפגע על נחל חברון צפונית ליישוב מיתר. הגשר נושא היום את שמו "גשר דבמבם".
קבוץ יד מרדכי קרא לבתי הילדים שלו "בתי גרשון" על שם מבצע חילוץ הילדים שהוא הוביל והקים לו יד זיכרון למרגלות גבעת הפסל של מרדכי אנילביץ' ובה המשוריין המשוחזר ששימש אותו.
על שמו נקרא רחוב דובנבוים בעיר רחובות בה גדל.
בעיר העתיקה בבאר שבע אשר בשחרורה השתתף, קיים רחוב על שמו, "רחוב גרשון (דובנבוים)", אשר בו מציגים אמנים את יצירותיהם.
המשורר אבא קובנר הקדיש לו את השיר "מות דבמבם" בספר שיריו "פרידה מהדרום",
על שמו נקראת חורשה ליד צומת צאלים.
לקריאה נוספת

שגיא טורגן, קרב יד מרדכי, פינוי קיבוץ יד מרדכי במלחמת העצמאות. בספר חומת מגן : שמונים שנה לארגון ההגנה, רעננה: משרד הבטחון. ההוצאה לאור, תש"נד - 2002
משה גבעתי, בדרך המדבר והאש - תולדות גדוד 9, תל אביב: מערכות ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, תש"נד - 1994
יוסף עופר, גרשון דובינבוים (דבמבם), 1927-1948. 55 שנה לנפלו, משמר העמק, 2003
עזר ויצמן, לך שמיים, לך ארץ, תל אביב: ספרית־מעריב, 1975, עמ' 332
הערות שוליים

↑  Dan Kurzman, Genesis 1948: The First Arab-Israeli War, New York: World Pub. Co., 1970, p. 277.
↑  אייל לוי, הלוחם שפתח את הפה ונעלם מדפי ההיסטוריה, באתר nrg‏, 1 ביוני 2013
1 2  קורות החיים של גרשון דובינבוים, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  שגיא טורגן, קרב יד מרדכי, פינוי קיבוץ יד מרדכי במלחמת העצמאות. בספר חומת מגן : שמונים שנה לארגון ההגנה, רעננה: משרד הבטחון. ההוצאה לאור, תשנ"ד - 2002
↑  סשה ויתקין
↑  ראובן פריגוזין, באתר הפלמ"ח
↑  נחנך הכביש החדש לערד, דבר, 15 בפברואר 1963
↑  אתר הקקל
↑  דויד פרץ, אמנות וזיכרון, באתר ישראל היום, 28 ביוני 2019
↑  חורשה לזכר גרשון דובינבוים, צאלים, באתר "יזכור"
דבמבם הפצוע מפונה לטיפול
שלט ההנצחה ליד גשר דאהריה
אריה יחיאלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 ביוני 1922 קיל, גרמניה
 נהרג:  16 בדצמבר 1947 (בגיל 25) ליד ביר עסלוג'
 תאריך עלייה:  1936
 השתייכות:   פלמ"ח
 דרגה:  טוראי
 תפקידים בשירות
 מוכתר מצפה רביבים
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העצמאות
 
אריה יחיאלי (21 ביוני 1922 – 16 בדצמבר 1947) היה ממייסדי קיבוץ רביבים, כתב את השיר המוכר "את אדמה".
קורות חייו

יחיאלי נולד בשנת 1922 בשם ליאו מרטין קופלניצקי בקיל שבגרמניה לדבורה וחיים. שם סיים בית ספר עממי ושתי כיתות תיכון. התחנך בתנועות הנוער הציוניות "קדימה" ו"הבונים". ב-28 באפריל 1936 עלה ארצה באנייה "תל אביב" במסגרת עליית הנוער והתחנך שנתיים  במוסד "אהבה" בקריית ביאליק. בגיל 18 יצא עם גרעין של "הנוער העובד" להכשרה בקיבוץ תל יוסף.
ב-7 ביולי 1943, במסגרת התיישבות שלושת המצפים, עלה עם גרעין של הנוער העובד להתיישבות במצפה רביבים (לימים קיבוץ רביבים).
בזמנו הפנוי כתב וצייר. שניים משיריו הולחנו. ספר ילדים שכתב ואייר יצא לאור כמחווה לזכרו בשנת 1998. למד ערבית בניב הבדואי המקומי (שבט העזאזמה) תוך מגעיו עם הבדואים, התעניין בתרבותם, למד, חקר ותרגם משירתם.
בשל ידיעתו את הניב הערבי של בדואי המקום שימש כשומר רכוב והיה מוכתר היישוב. בימיה הראשונים של מלחמת השחרור, ב-16 בדצמבר 1947, נהרג יחיאלי, יחד עם עוד שני חברי רביבים, במארב של בדואים משבט העזאזמה, ליד ביר עסלוג'. הוא הובא למנוחות ביחד איתם, ונקבר בבית העלמין הצבאי בקיבוץ רביבים.
מיצירתו

השיר "את אדמה", על פי מנגינה בדואית (1946).
השיר "עלי באר", הולחן על ידי דוד זהבי.
"נסיעה אל הנגב שלנו", ספר לילדים שנכתב ואויר על ידו (1947).
דיסקוגרפיה

שירים לשירה בציבור עם דוד זהבי, דוד זהבי, אריה יחיאלי, אברהם שלמה עמיאל, רפאל ספורטה, חנן שדמי, קיבוץ בית השיטה, ערב סוכות, תשט"ז, 1955, "ארכיון דוד זהבי", סדרה C : טקסטים לשירים, פריט מס' 042.
הנצחה

גשר אריה יחיאלי בכביש משאבי שדה רביבים (כביש 222) נקרא על שמו.
אנדרטת ביר-עסלוג' בכביש 222, 2 ק"מ מצפון-מערב לצומת משאבים (מול פארק גולדה) – מונצח בין 34 הלוחמים שנפלו באזור.
הערות שוליים

↑  השיר "את אדמה" באתר "זמרשת"
↑  השיר "את אדמה" ביצוע נוסף (וידאו)
↑  Kufelnicki Leo Martin, ארכיון המדינה
↑  רשימת עולים 1936 (ינואר - אפריל) חיפה - עמ' 332, באתר ארכיון המדינה
↑  השיר "עלי באר" באתר "זמרשת".
↑  לפי אינדקס שירי דוד זהבי "עלי באר" הולחן ב-1 בינואר 1948. זה היה כשבועיים אחרי שיחיאלי נהרג. סביר להניח שזהבי הלחין את השיר לזכרו של יחיאלי.
↑  הספר הוכן ב-1947 לקראת מעבר ילדי הקיבוץ מראשון לציון לרביבים, אולם לא פורסם בזמנו. הוצא לאור על ידי קיבוץ רביבים ב-1998.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296317005171  BnF: cb16589426g (data)  GND: 13153260X  ISNI: 0000 0000 6686 9367  LCCN: no2006108549  VIAF: 35591324   WorldCat (עם VIAF): 35591324
אלכסנדריה (מחוז)

אלכסנדריה (בערבית: محافظة الإسكندرية) הוא אחד מ-27 מחוזות מצרים הממוקם בצפון מצרים. מחוז אלכסנדריה נחשב למחוז החשוב ביותר במדינה לאחר מחוז קהיר. הוא ממוקם על גדות הים התיכון, מה שהפך את המחוז למרכז חשוב של סחר ימי. כיום, הנמל המקומי באלכסנדריה הוא החשוב ביותר במצרים. בנוסף על כך, המחוז נחשב למרכז תעשייתי חשוב, ומתרכזים בו כ-40% מהתעשייה המצרית (בעיקר כימיקלים, מזון, אריגה וכן תעשיות דלק ודשנים).
בירת המחוז היא אלכסנדריה, העיר השנייה בגודלה במצרים, אשר שימשה כבירת הארץ עד הקמתה של קהיר. נכון לשנת 2015, מתגוררים במחוז כ-4.8 מיליון תושבים ושטחו הוא כ-2,800 קמ"ר.
המוסדות החינוכיים החשובים במחוז הם ביבליותיקה אלכסנדרינה ואוניברסיטת אלכסנדריה. האתרים התיירותיים הפופולריים הם המגדלור באלכסנדריה המוזיאון היווני-רומי.
היסטוריה

הקשר בין אזור אלכסנדריה לבין התרבות ההלניסטית החל מאות שנים לפני הופעתו של אלכסנדר הגדול. בסביבה זו התקיים סחר מפותח מאוד עם יוון, מה שגרם ליחסים טובים בין המצרים ליוונים בתקופת ממלכת פרס ששלטה בעמק הנילוס. בסתיו 332 לפנה"ס אלכסנדר הגדול כבש את האזור ללא קרב. החקלאים המקומיים (אשר התעמתו עם הפרסים פעמים רבות) קיבלו את אלכסנדר בשמחה רבה ובאופוריה. לאחר הכיבוש אלכסנדר הורה על הקמת עיר שתיקרא על שמו אשר הפכה בסופו של דבר לאלכסנדריה.
פילון פרידמן

| --- | --- |

פילון פרידמן
 לידה:  17 בספטמבר 1929 רפובליקת פולין 
 נהרג:  20 באפריל 1948 (בגיל 18) 
 תאריך עלייה:  1936
 כינוי:  ידידיה
 השתייכות:   פלמ"ח
 תקופת הפעילות:  1943–1948 (כ־5 שנים)
 דרגה:   סגן
 תפקידים בשירות
 מפקד מחלקה בגדוד השלישי של הפלמ"ח, חטיבת יפתח
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 הנצחה
 מחנה פילון
 
פילון פרידמן (17 בספטמבר 1929 – 20 באפריל 1948) היה מפקד מהגדוד השלישי של הפלמ"ח וממייסדי מעין ברוך, מותו בקרב על מצודת נבי יושע נחשב למופת של אחריות המפקד ורעות לוחמים.
קורות חייו

פילון פרידמן נולד בשם פַאלק פרידמן לשמואל ושרה (לבית שְליידֶר) ב-17 בספטמבר 1929 בפולין. בשנת 1936 עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. עם עלייתו ארצה שונה שמו מפאלק לפִילון – שם שניתן לו על ידי דודו, המחנך הירושלמי שרגא פייבל קלעי – והוא הצטרף לקיבוץ גבת כילד חוץ.
בגיל 14 וחצי הצטרף בסתר לפלמ"ח, שם קיבל את הכינוי ידידיה (בדומה לפילון האלכסנדרוני, שכן פירוש השם פילון ביוונית הוא ידיד).
פילון היה מפקד כיתה באפיקים, גינוסר ולהבות הבשן, בשנת 1947 נמנה עם מקימי מעיין ברוך ובאותה שנה השתתף בקורס מפקדי מחלקות של "ההגנה".
עם פרוץ מלחמת העצמאות השתתף בהגנת להבות הבשן ובכיבוש חלסה ושימש מפקד משטרת מטולה, כשזו נתפסה על ידי "ההגנה".
ב-20 באפריל 1948, במסגרת מבצע יפתח, פיקד על מחלקת ההטעיה בהתקפה השנייה לכיבוש משטרת נבי יושע. אנשי המחלקה היו ברובם עולים חדשים, וחלקם היו ניצולי השואה שהגיעו לארץ בגפם. תפקיד המחלקה היה ליצור פעולת הסחה מדרום בזמן שחבלנים פורצים למצודה מצדה הצפוני. עם עלות הבוקר וכישלון הפריצה, הוא חיפה באש על נסיגת חבריו לרמות נפתלי ונשאר עם שני חיילים שנפצעו קשה ולא יכלו לסגת. הוא העבירם למערה הסמוכה למקאם נבי יושע, בהמתנה לחילוץ. כשהחלו מגיני המצודה הערבים לירות בפצועים היהודים, ירה ככל הנראה פילון בפצועים שאיתו והתאבד כדי שלא ליפול לידי הערבים. עם לילה גופתו נמצאה ירויה ברקה ופונתה לתל חי.
לאחר מותו

פרידמן נקבר בכפר גלעדי ליד קבר טרומפלדור וב-1950 נטמן בהר הרצל בירושלים.
בשנת 1955 נקרא בסיס צה"ל שמדרום לראש פינה על-שמו - מחנה פילון.
בשנת 2014 עלה ליוטיוב סרט קצר בשם "רעות תחת אש" בבימויו של מיקי יוסף. הסרט מתחיל בסיקור פועלו של יהודה דקל, ומשם ממשיך לשחזור הכנות לקרב השני על המצודה ומהלך הקרב עצמו. בסרט בולטות דמויותיהם של פילון, יזהר ערמוני ודוד "דודו" צ'רקסקי.
לקריאה נוספת

רם גופנא, אברהם יעקבזון, משה ליסק, בתיה בר (עורכים), מכפר גלעדי למעין ברוך, ספריית יהודה דקל - המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2015.
הערות שוליים

↑  סיפור חייו של פילון באתר של יונה (פרידמן) באהר, המוקדש לאחיה הצעיר סגן פילון (ידידיה) פרידמן. וראו שם עוד: שרגא קלעי סופד לאחיינו פילון.
↑  מקום המערה: 33°06′48″N 35°33′23″E﻿ / ﻿33.113333°N 35.556500°E﻿ / 33.113333; 35.556500
↑  רעות תחת אש, יוטיוב
חיים בן-דור

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1924 ישראל ישראל
 נהרג:  1 בינואר 1948 (בגיל 23) בלד א-שייח', פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 השתייכות:  פלמ"ח
 תקופת הפעילות:  1942–1948 (כ־6 שנים)
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 
חיים בן-דור (1 באפריל 1924 – 1 בינואר 1948) היה איש הפלמ"ח, שנפל בקרבות מלחמת העצמאות. שכונת בן-דור בעיר נשר נקראה על שמו.
ביוגרפיה

חיים בן-דור נולד בירושלים. למד בבית החינוך לילדי עובדים בעיר, ולאחר מכן המשיך בלימודים בבית הספר המחוזי בקיבוץ יגור. אז החל להיות פעיל בתנועת המחנות העולים. התבלט כבעל כושר כתיבה והבעה. סיים את לימודיו התיכוניים בקיבוץ גבעת השלושה ויצא עם קבוצה לקיבוץ בית השיטה.
בשנת 1942 התגייס בן-דור לפלמ"ח ושירת בו כשנה. הידיעות על שואת יהודי אירופה גרמו לו לעזוב את הפלמ"ח ולהתגייס לשירות בצי המלכותי הבריטי. לאחר סיום שירותו שם עבד זמן מה בתעשיית הקולנוע, במסגרת הפקת הסרט "בית אביו". בשנת 1946 שב והתגייס לפלמ"ח. הוא התאמן במקומות שונים בארץ ולבסוף בקיסריה ויגור, כדי להכשיר את עצמו לשירות בפלוגה הימית.
בעקבות טבח בתי הזיקוק בחיפה יצא הפלמ"ח לפעולת עונשין נגד הכפר בלד א-שייח' שליד נשר. יחידתו של בן-דור לא נועדה להשתתף בהתקפה, אך כיוון שהיה מזועזע מהטבח התעקש והשיג אישור לצאת. במהלך הפעולה, בשעות המוקדמות של 1 בינואר 1948, נפל בקרב. באותה פעולה נהרגו עוד שני אנשי פלמ"ח.
חיים בן-דור נקבר בקיבוץ יגור. אביו, העיתונאי יצחק בן-דור, מת חמישה חודשים אחרי מות בנו, לאחר שנפגע בהפגזה בירושלים.
הנצחה

שלוש שכונות בנשר נקראו על שם הנופלים בקרב בלד א-שייח' - חיים בן-דור, חנן זלינגר ועמוס גלילי.
שמו של בן-דור הונצח על גבי האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל, באנדרטה בקיבוץ יגור וכן ב"גן הבנים" בעיר תל אביב ובבית יד לבנים שם. בשנות החמישים הוצב בנשר לוח זיכרון הנושא את שמותיהם של בן-דור וזלינגר, אך הוא נעלם בשנות ה-90 בעקבות עבודות בנייה באתר, ושב והתגלה בשנת 2016.
בשנת 1949 פרסמה הוצאת הקיבוץ הארצי ספר ובו מבחר מעזבונו הספרותי הרחב, שכלל שירים, סיפורים, תרגומים, מכתבים, כתבים עיוניים וביקורת ספרות. כתבים משלו פורסמו גם במסגרת מפעל גווילי אש.
בספרו של חיים גורי, "הספר המשוגע", שיצא לאור ב-1971, מופיעה דמותו של "חמדורי" המבוססת על דמותו של בן-דור.
גלריית תמונות

קברו של חיים בן-דור בבית הקברות של קיבוץ יגור
לוח ההנצחה של חנן זלינגר וחיים בן דור במבנה הארכיון ההיסטורי של העיר נשר. צולם ב-7 בנובמבר 2021
ילדים ליד לוח הזיכרון לחיים בן-דור וחנן זלינגר בנשר, 1977
לוח מורשת של המועצה לשימור אתרים המנציח בעיר נשר את זכרם של חנן זלינגר חיים בן דור ועמוס גלילי שהוצב בהיכל התרבות של העיר נשר ב-16 במרץ 2022
לקריאה נוספת

חיים בן-דור, מבחר מכתבים ורשימות, מרחביה: הקיבוץ הארצי - השומר הצעיר, 1949
חיים גורי, הספר המשוגע, תל אביב: עם עובד, 1971
הערות שוליים

↑  עמוס גלילי, באתר יזכור.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500790905171  VIAF: 308275749   WorldCat (עם VIAF): 308275749
עמנואל לנדאו

| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1928 ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה
 נהרג:  17 במרץ 1948 (בגיל 19) צפונית לקריית מוצקין, פלשתינה (א"י)
 מקום קבורה:  הר הרצל 
 תאריך עלייה:  1943
 השתייכות:   פלמ"ח
 דרגה:  טוראי
 תפקידים בשירות
 לוחם
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 עיטורים
   אות גיבור ישראל
 
עמנואל (אמיל) לנדאו (10 בנובמבר 1928 – 17 במרץ 1948) היה חייל בפלמ"ח שעוטר באות גיבור ישראל על מעשה גבורה שעשה במהלך תקיפת שיירת הנשק הערבית בקריית מוצקין במלחמת העצמאות. תקיפה שבמהלכה גם נהרג.
קורות חייו

עמנואל לנדאו נולד ב-10 בנובמבר 1928 בוורשה שבפולין. הוא ואחותו הצעירה ברחו מפולין לברית המועצות ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה. אביו משה חלה בטיפוס במסגרת שירותו בצבא האדום, הגיע למקום מגוריה של המשפחה ושם נפטר. אמו פניה מסרה אותו ואת אחותו אלינה (לימים אילנה) לבית יתומים נוצרי, שכן לא יכלה לפרנסם. כעבור מספר חודשים הגיע לבית היתומים שליח מטעם עליית הנוער במטרה להוציא משם את הילדים היהודים. זאת בעקבות הסכם שנחתם ב-1942 בין ממשלת פולין הגולה לבין ממשלת ברית המועצות, במסגרתו הותרה העברת 24,000 חיילים ופליטים פולנים משטחי ברית המועצות אל טהראן שהייתה בשליטה בריטית. אמיל ואלינה היו בין כאלף הילדים היהודים שהוסעו ברכבת לטהראן. הילדים, שרובם הגיעו ללא הורים, שוכנו בבית יתומים שהוקם עבורם. בשנת 1943 עלו עמנואל ואחותו לארץ ישראל במסגרת קבוצת ילדי טהראן.
אחרי ששהו זמן קצר בחוות הלימוד של עליית הנוער בירושלים עברו עמנואל ואחותו לקיבוץ גניגר. במהלך שהותו בקיבוץ התגלה עמנואל כבעל כישרון רב וכמנהיג. אהבתו לחקלאות הובילה אותו ללמוד בבית הספר החקלאי כדורי ועם סיום לימודיו בהצטיינות, הצטרף לפלמ"ח ויצא להכשרה ברמת יוחנן.
סיפור הקרב

בתחילת חודש מרץ 1948 הגיעו ידיעות על שיירה ערבית עמוסת נשק היוצאת מביירות לכיוון חיפה, על מנת להעבירו לידי הכנופיות הערביות בעיר, דבר שהיה נותן לערביי חיפה יתרון גדול בקרבות מול כוחות היישוב. בשיירה היו שלוש משאיות עמוסות בשני טון חומר נפץ, 550 רובים, 5 ררנ"טים, כ-120 אלף כדורים לרובים ולתת-מקלעים וכ-1,000 רימוני יד ומכוניות ליווי שבהן נסע בין היתר מפקד העיר הערבית, מוחמד אל-חניטי.
ניסיון ראשון לעצור את השיירה נעשה ליד נהריה על ידי גדוד 21 מחטיבת כרמלי ונכשל. בינתיים התארגן כוח נוסף של 10 לוחמים מהגדוד הראשון של הפלמ"ח שהגיעו מאזור רמת יוחנן בפיקוד מפקד המחלקה פנחס זוסמן.
הפעולה המהירה שנדרשה לא איפשרה התארגנות מסודרת וקבלת אישורים מהדרגים הגבוהים. הכיתה בפיקודו של נועם פסמניק הציבה מארב בצד הכביש הראשי, מצפון לקריית מוצקין. כשהגיעה השיירה היא נתקלה במחסום חביות על הכביש. אנשי הכוח הסתערו על השיירה, אברהם אביגדורוב השתלט על שני מקלעי הברן של השיירה. פסמניק השליך רימון על השיירה ומטען חומר נפץ שהיה באחת המכוניות התפוצץ והביא למותו. בהתפוצצות נהרג גם מפקד הכוח הערבי. עמנואל לנדאו קפץ על אחת משתי משאיות הנשק הנותרות כדי לחלץ משם את השלל ולהעבירו לכוחות הפלמ"ח. אחד הכדורים שנורו הביא לפיצוץ חומרי הנפץ במשאית וכתוצאה מההתפוצצות העזה נהרג עמנואל לנדאו, ואברהם אביגדורוב נפצע קשה. בקרב נהרגו 17 ערבים, ביניהם מפקד הכוחות הערביים בחיפה מוחמד אל חמד אל-חוניטי.
חיסול השיירה גרם לירידת המורל בקרב הערבים בחיפה וגברה בריחת התושבים הערבים מהעיר, כולל אנשי "הוועד הערבי העליון", עובדה שסייעה רבות בהמשך לכיבוש העיר.
אות גיבור ישראל

לעמנואל לנדאו ולאברהם אביגדורוב הוענק אות גיבור ישראל על גבורתם העילאית בקרב תוך חירוף נפש.
נימוקי צה"ל לקבלת האות:
ביום ה-17 במרץ 1948, בקרית מוצקין, בהתקפה על שיירת נשק ותחמושת של האויב, היה טוראי עמנואל לנדאו ז"ל בין אנשי היחידה שהסתערו על מכוניות האויב. בתור נהג קפץ על אחת המכוניות העמוסות נשק כדי להוציאה משדה הקרב ולקחת שלל את הנשק אשר בה. הוא התרסק בהתפוצצות שארעה ונפל חלל.
אחותו הצעירה של עמנואל לנדאו, אילנה (לנדאו - קרניאל) שריד אחרון למשפחה, קיבלה בשמו את "אות גיבור ישראל" בטקס שנערך ב-17 ביולי 1949 יחד עם 11 גיבורי ישראל נוספים ממלחמת העצמאות.
ביום העצמאות ה-25 למדינת ישראל, בשנת 1973, הודלקו 12 משואות על ידי נושאי אות גיבורי ישראל או בני משפחותיהם, ביניהם אחותו של לנדאו. בשנת 2017 התקיים טקס לציון 70 שנה למלחמת העצמאות אשר במהלכו חלקו כבוד לגבורתם של 12 מקבלי אות גיבור ישראל (לימים עיטור הגבורה) וביניהם עמנואל לנדאו.
הערות שוליים

↑  דבר, "'גיבורי ישראל' ושאיריהם ידליקו משואות העצמאות", 26 באפריל 1973
| מעוטרי עיטור הגבורה  |
| --- | --- | --- |
| מלחמת העצמאות (אות גיבור ישראל) | אברהם אביגדורוב • יוחאי בן-נון • אמיל בריג • סימן-טוב גנה • זרובבל הורביץ • צבי זיבל • בן ציון ליטנר • עמנואל לנדאו • אריה עצמוני • יזהר ערמוני • רון פלר • יאיר רחלי |  |
| פעולות התגמול | יעקב מזרחי • פנחס נוי • צבי עופר |  |
| מלחמת סיני | עוזי בר-צור • דן זיו • שלמה ניצני • יהודה קן-דרור |  |
| מלחמת ששת הימים | נתי גולן • משה דרימר • דניאל ורדון • אורי וייסלר • שאול ורדי • משה טל • יוסף לפר • איתן נאוה • בני ענבר • מרדכי פרידמן • גד רפן • דוד שירזי |  |
| מלחמת ההתשה | עמי אילון |  |
| מלחמת יום הכיפורים | עודד אמיר • גדעון גלעדי • צביקה גרינגולד • משה לוי • יובל נריה • שלמה ערמן • אסא קדמוני • אביגדור קהלני |  |
סאוויז (אוניית ביון)

אוניית המנוע סאוויז (באנגלית: MV Saviz) היא אוניית משא איראנית של חברת "קווי ספנות איראניים"  (שמה העסקי: קבוצת IRISL). ההערכה היא כי האונייה שימשה כספינת ביון ובסיס צבאי צף של איראן. סאוויז הותקפה ב-6 באפריל 2021 על ידי מוקשים בים סוף קרוב לחוף אריתריאה, ליד תימן, שם עגנה בתפקיד במשך כמה שנים.
האונייה

אוניית המנוע "סאוויז" רשומה בארגון הימאות הבינלאומי כאוניית משא אזרחית, כאמור בבעלות קבוצת IRISL שבבעלות ממשלת איראן. האונייה שימשה כבסיס צף למשמרות המהפכה האיראנים. טהראן טענה כי מדובר ב"ספינה לא צבאית", שמספקת ביטחון לאורך קווי הספנות וב"לחימה בשודדי ים". על פי המרכז האמריקני ללוחמה בטרור (USMA), האונייה מצוידת בכיפות מודיעין ואנטנות. על פי CTC לפחות שלוש סירות מנוע מהירות מצויות על סיפונה, ומשמשות להעברת אנשים לתימן.