stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבוע מפוספס
התנהגות חברתית > רבייה וגידול הצאצאים

הצבוע המפוספס הוא בעל חיים מונוגמי, כאשר הזכר חי במאורה עם הנקבה, ועוזר לה לגדל ולהאכיל כאשר נולדים הגורים. עונת הרבייה משתנה בהתאם למיקום; בקווקז, הצבועים מתרבים בינואר-פברואר ואילו אלה בדרום-טורקמניסטן מתרבים באוקטובר-נובמבר. בשבי, הרבייה אינה עונתית. הזדווגות יכולה להתרחש בכל עת של היום, ובמהלכו הזכר אוחז בעור צוואר הנקבה.
תקופת ההיריון נמשכת 90–91 יום. גורי הצבוע נולדים עם פסים, עיניים עצומות ואוזניים קטנות. זאת בניגוד ניכר לגורי הצבוע הנקוד שנולדים כמעט מפותחים, אם כי עם פרוות שחורות ולא מנוקדות. עיניהם נפקחות אחרי 7–8 ימים, והם יוצאים מהמאורה לאחר כחודש. הגורים נגמלים בגיל חודשיים מההנקה ואז מוזנים על ידי בשר שמשיגים שני ההורים. עד הסתיו הגורים בגודל של מחצית גודלם של הוריהם.
בנוסף, בטבע הצבועים יכולים לחיות במשך 12 שנים, ואילו בשבי ידוע שהם הגיעו ל-23.
התנהגות חברתית > התנהגויות מגורים

הצבוע המפוספס עשוי לחפור את מאורתו, אך הוא גם חי במאורות הנמצאות בסדקי סלע, מערות, תעלות סחף ומאורות שנחפרו בעבר על ידי דורבנים, זאבים, חזירי יבלות מצויים, ושנבובים. ניתן לזהות מאורות של הצבוע על ידי נוכחות עצמות בכניסותיהם. כמו כן, הצבוע מסתתר במערות, גומחות, בורות, סבך צפוף, קנים ועשבים במהלך היום כדי להתגונן מפני חום או קור חורפי. גודל ומראה מאורות הצבוע משתנים בהתאם למיקום; בקאראקום פתחי המאורות בעלי אורך של 0.67-0.72 ס"מ והמאורות עצמן באורך של כ-4.15-5 מטר, ללא הרחבות רוחביות או חללים מיוחדים. לעומת זאת, מאורות הצבוע בישראל לדוגמה, הרבה יותר גדולות ורחבות ומגיעות לאורך של 27 מטר ומעלה.
התנהגות חברתית > תזונה

הצבוע המפוספס הוא בעיקר אוכל נבלות הניזון בעיקר מפגרי חיות בשלבים שונים של פירוק, עצמות טריות, סחוסים, רצועות ומח עצם. הצבוע מוחץ עצמות ארוכות לחתיכות קטנות ובולע אותן, אם כי לפעמים עצמות שלמות נאכלות שלמות. הצבוע אינו בררן באוכל, אם כי הוא סולד מבשר נשרים. מדי פעם הצבוע יתקוף ויהרוג כל בעל חיים שהוא יכול להתגבר עליו. הוא צד את טרפו על ידי הורדתו למטה, תפיסת צלעותיו או מפשעותיו וגרימת פצעים אנושים על ידי קריעת הקרביים. בטורקמניסטן, המין תועד כניזון מחזירי בר, פראים, דורבנים וצבים.
שפע עונתי של פירות היצהרוניים הוא מקור מזון חשוב מאוד לצבועים באוזבקיסטן ובטג'יקיסטן, ואילו בקווקז מדובר בחגבים. בישראל הצבוע המפוספס ניזון מאשפה, גזר ופירות. במזרח ירדן, מקורות המזון העיקריים שלו הם פגרי סוסים ותאואי מים ואשפת כפר. הוצעה בעבר הטענה כי רק הצבועים הגדולים החיים במזרח התיכון, אסיה הקטנה, מרכז אסיה ותת היבשת ההודית תוקפים טרף גדול, ללא כל עדות לכך שקרוביהם הערבים והמזרח אפריקאיים הקטנים יותר עושים זאת. בגלל התזונה מבוססת פגרים של הצבוע, הוא דורש יותר מים כדי לשרוד מאשר מרבית אוכלי הבשר. כאשר אוכלים, הצבועים אוכלים עד אשר הם שבעים, אף כי צבועים עם גורים יעבירו מזון למאורות שלהם. בגלל הכמות הרבה של סידן בתזונת הצבוע, צואתו הופכת ללבנה במהירות רבה ונראית לעין ממרחקים ארוכים.
התנהגות חברתית > יחסים עם טורפים אחרים

הצבוע המפוספס מתחרה בזאב האפור במזרח התיכון ובמרכז אסיה. עם זאת, במרכז אסיה חלק גדול מהמזון של הצבוע מגיע מפגרים שנהרגו על ידי זאבים. צבוע מפוספס דומיננטי יותר מזאב אחד, אך להקת זאבים יכולה להרחיק צבוע בודד מפגרים. בנוסף, ידוע כי שני המינים חולקים מאורות מדי פעם, ומקרים נדירים נצפים גם צבועים מפוספסים חיים בין להקות זאבים, כשכל אחד מהמינים איננה גורם לרעת השני. שני הטורפים עשויים להפיק תועלת מברית יוצאת דופן זו, מכיוון שלצבועים יש חושי ריח טובים יותר וכוח רב יותר, והזאבים עשויים להיות טובים יותר במעקב אחר טרף גדול.
כמו כן, שועלים מצויים עשויים להתחרות בצבועים מפוספסים על נבלות גדולות. שועלים אדומים מרבים לפנות את מקומם על מנת שהצבועים יפתחו את גופת הנבלה, שכן לסתותיהם החזקות יכולות בקלות לקרוע בשר פתוח שהוא קשה מדי לשועלים. שועלים עשויים להטריד צבועים, בכך שהם משתמשים בגודלם הקטן יותר ובמהירותם הגדולה יותר כדי להימנע מהתקפות הצבוע. לעיתים, נראה כי שועלים מייסרים צבוע במכוון גם כשאין אוכל על כף המאזניים. לפעמים, שועלים מסוימים עשויים לטעות בהתקפותיהם, ונהרגים על ידי הצבועים.
הצבוע המפוספס נוהג לעיתים קרובות לאכול מפגרים של חיות שנהרגו על ידי טיגריסים, נמרים, ברדלסים וקרקלים. קרקל יכול להבריח גור צבוע מנבלה. צבוע בדרך כלל מנצח בקרבות אחד על אחד על פגרים נגד נמרים, קרקלים וגורי טיגריסים, אם כי מובס על ידי טיגריסים בוגרים. בנוסף, הצבוע המפוספס סימפטרי עם אריה אסייתי בפארק הלאומי יער גיר ודובים שפתניים במקלט חיות בר במדינה ההודית גוג'ראט.
יחסים עם בני אדם > טורף בעלי חיים ויבול

הצבוע המפוספס מעורב לעיתים בהרג בעלי חיים, בעיקר עזים, כבשים, כלבים ועופות. על פי הדיווחים ישנו מגוון מינים גדול יותר, אם כי ייתכן שמדובר במקרים של זיהוי נבלות שגוי. למרות שרוב ההתקפות מתרחשות בתפוצה ותדירות נמוכה, מספר גדול של התקפות מתרחש במצרים, אתיופיה, הודו, עיראק, וייתכן כי גם מרוקו. בטורקמניסטן הצבועים הורגים כלבים, בעוד שהם גם הורגים כבשים ובעלי חיים קטנים אחרים בקווקז, ועל פי הדיווחים אירעו כי הם הרגו סוסים וחמורים בעיראק במהלך אמצע המאה העשרים. כבשים, כלבים, סוסים ועזים נטרפים גם בצפון אפריקה, בישראל, באיראן, בפקיסטן ובהודו.
צבועים מפוספסים אף גורמים נזק מדי פעם לשדות מלונים במטעי תמרים בישראל ובמצרים, ובמטעי מלון ודבש במזרח טורקמניסטן.
יחסים עם בני אדם > תקיפת בני אדם

בנסיבות רגילות, צבועים מפוספסים הם ביישנים ביותר בסביבת בני אדם, אם כי הם עשויים להראות התנהגויות תוקפניות כלפי אנשים בלילה. במקרים נדירים צבועים מפוספסים טרפו בני אדם.
תועדו מספר מקרים בהם צבועים מפוספסים תקפו בני אדם:
בשנות ה-80 של המאה ה-19 דווח כי צבוע תקף בני אדם, בעיקר ילדים ישנים, במשך תקופה של שלוש שנים בנפת אריבן שבקווקז, כאשר 25 ילדים ו-3 מבוגרים נפצעו בשנה אחת. ההתקפות גרמו לרשויות המקומיות להודיע על תגמול של 100 רובל עבור כל צבוע שנהרג.
מאוחר יותר, במיוחד בשנת 1908 דווחו התקופות נוספות באזורים מסוימים בעבר הקווקז.
בשנות ה-30 וה-40 אירעו אירועי תקיפה גם באזרבייג'ן שם צבועים הרגו ילדים שישנו בחצרות.
בשנת 1942 נפצע שומר שישן בצריף שלו על ידי צבוע בגולינדאך.
מקרים של ילדים שנלקחו על ידי צבוע בלילה ידועים בדרום מזרח טורקמניסטן בשמורת הטבע בדהיז. דווח על התקפה נוספת על ילד בסרחים בשנת 1948.
מספר התקפות נוספות אירעו בהודו;
בשנת 1962, סברו כי תשעה ילדים נלקחו על ידי צבועים בעיירה במדינת ביהר בפרק זמן של שישה שבועות.
בשנת 1974, 19 ילדים עד גיל 4 נהרגו על ידי צבועים במדינת ביהר.
למרות זאת, מפקד התקפות חיות הבר במהלך חמש שנים במדינה ההודית מאדהיה פרדש הראה כי צבועים תקפו רק שלושה אנשים, הנתון הנמוך ביותר בהשוואה למקרי מוות שנגרמו על ידי זאבים, גאורים, חזירים, פילים, טיגריסים, נמרים ודובים שפתניים.
אף שהתקפות על בני אדם חיים הן נדירות, צבועים מפוספסים יחפשו גוויות אנושיות. בטורקיה מונחות אבנים על קברים כדי להפסיק חפירות הגופות החוצה. במלחמת העולם הראשונה הטילו הטורקים גיוס על האנשים בהר הלבנון; אנשים שנמלטו מהגיוס ברחו צפונה, שם מתו רבים ונאכלו אחר כך על ידי צבועים.
יחסים עם בני אדם > ציד

צבועים מפוספסים ניצודו על ידי איכרים מצרים קדומים לצורך משימות ושעשועים יחד עם בעלי חיים אחרים שהיוו איום על יבולים ובעלי חיים. ציידים אלג'יראים ראו באופן היסטורי את הריגתם של צבועים מפוספסים מתחת כבודם, בגלל המוניטין של החיה לפחדנות. גישה דומה התקיימה על ידי ספורטאים בריטים בהודו הבריטית. למרות שהצבועים מסוגלים להרוג במהירות כלב בנשיכה יחידה, הם בדרך כלל מזייפים את מותם כאשר בריחה מכלבי ציד היא בלתי אפשרית, והם יישארו במצב זה לאורך זמן רב, אפילו כשננשכו קשה. במקרים נדירים נרדפו הצבועים ונורו על ידי פרשים. אף על פי שהצבועים בדרך כלל לא היו מספיק מהירים כדי לברוח מהסוסים, היה להם הרגל להסתובב לעיתים קרובות במהלך מרדפים, וכך להבטיח מרדפים ממושכים.
בדרך כלל, ניצודו הצבועים מעצם היותם מזיקים מאשר כספורט. בברית המועצות, ציד צבוע לא היה מאורגן במיוחד; רוב הצבועים נתפסו במלכודות המיועדות לבעלי חיים אחרים. כמה ציידים בדרום פנג'אב, קנדהאר וכוויתה תופסים צבועים מפוספסים כדי להשתמש בהם בקרבות צבועים. הצבועים מוגבלים נגד כלבים מאולפים ונמצאים בחבלים על מנת למשוך אותם מהכלבים במידת הצורך. בקנדהאר ציידים צדים באופן מקומי שנקרא "payloch" (רגל עירומה) צבועים על ידי כניסתם למאורות חשופות עם חבל בידם. כאשר הצבוע נמצא בפינה בסוף מאורתו, הצייד ממלמל את נוסחת הקסם "הופך לאבק, הופך לאבן", הגורם לבעל החיים להיכנס למצב מהפנט של כניעה מוחלטת, ובשלב זה הצייד יכול לקשור לולאה מעל רגליו הקדמיות ולבסוף גרור אותו מהמערה. שיטה דומה נהגתה פעם על ידי ציידים ערבים מסופוטמיים, שהיו נכנסים למאורות צבועים ומחמיאים להם, שלדעתם יכלו להבין ערבית. הצייד היה ממלמל "אתה מאוד נחמד ויפה ודי כמו אריה; אכן אתה אריה". ולאחר מכן הצבוע יאפשר לצייד להניח חבל סביב צווארו ולא היה מתנגד לגרירה ממאורתו.
פרוות הצבוע גסה ודלילה, כאשר מעט העורות שנמכרו על ידי ציידים שווקו כפרוות כלב או זאב באיכות ירודה. עם זאת, השתמשו בעבר בעור הצבוע בהכנת עור מזויף. מחיר עור הצבוע בברית המועצות נע בין 45 קופייקות לרובל אחד.
יחסים עם בני אדם > כמזון

ציור קיר שצויר על קברו של מאראוקה בסקארה מציין כי בתקופת הממלכה הקדומה המצרים פיטמו את הצבועים כדי לאכול אותם, אם כי חוקרים מסוימים טוענים כי החיות המצוירות על הקבר היו ממין צבועון הרעמה. עם זאת, הצבוע המפוספס עדיין נאכל על ידי איכרים מצריים, בדואים ערביים וסיניים, פועלים פלסטיניים, טוארגים ואנשים בסומליה. בקרב הבדואים של חצי האי ערב, בשר צבוע נחשב לרוב כתרופה, ולא מזון.
יחסים עם בני אדם > אילוף

הצבוע המפוספס מאולף בקלות וניתן לאמן אותו באופן מלא, במיוחד כאשר הוא צעיר. המצרים הקדמונים התייחסו לצבועים מפוספסים כקדושים, הם כביכול אילפו אותם למטרות ציד. כאשר הם מחונכים ביד איתנה, הם עשויים בסופו של דבר לחבב ולהקשיב בקלות למאלף כמו כלבים מאומנים היטב, אם כי הם פולטים ריח חזק ששום רחצה לא תעביר. בנוסף, למרות שלרוב הם הורגים כלבים בטבע, צבועים מפוספסים שגדלו בשבי יכולים ליצור עימם קשרים.
הערות שוליים

↑  צבוע מפוספס באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  כתבה בכאן 11, https://youtu.be/9FMiqR8c7KY?t=78
↑  נעה פישר, עצוב: הצבועה המפורסמת רותי נדרסה למוות ליד מודיעין, באתר ynet, 17 ביולי 2022
↑  Jürgen W. Frembgen, The Magicality of the Hyena: Beliefs and Practices in West and South Asia, Asian Folklore Studies 57, 1998, עמ' 336-337 doi: 10.2307/1178757
↑  J. S. Kingsley (ע), The Standard Natural History, כרך V: Mammals, בוסטון: S.E. Cassino and company, 1884, עמ' 434. (באנגלית)
| יונקים בארץ ישראל  |
| --- | --- | --- |
| טורפים בישראל | גירית הדבש • גירית קוואקזית • דלק הסלעים • חמוס השלגים • סמור משויש • לוטרה אירופית • זאב מצוי • זאב זהוב אפריקאי • תן זהוב • שועל החולות • שועל מצוי • שועל צוקים • כלב ים נזירי מצוי • נמייה מצויה • צבוע מפוספס • חתול חולות • חתול ביצות • חתול בר • קרקל • נמר |  |
| אוכלי חרקים בישראל | חדף הרמון • חדף זעיר • חדף לבן-שיניים • חדף קטן • קיפוד מצוי • קיפוד המדבר • קיפוד חולות מצוי |  |
| לווייתנאים בישראל | גרמפוס אפור • דולפין מצוי קצר-חוטם • דולפינן מצוי • דולפינן אנקולי • עבשן קטלני • סטנלה מפוספסת • סטנו תלום שן • זיפיוס חלול-חרטום • ראשתן גדול-ראש • לווייתן מצוי • לווייתן גוץ |  |
| פרסתנים בישראל | ערוד • פרא • חזיר בר • אייל הכרמל • יחמור פרסי • יעל נובי • צבי הנגב • צבי מצוי • ראם לבן |  |
| מכרסמים בישראל | סנאי זהוב • יערון גדול • יערון חרמוני • יערון קטן • יערון צהוב-צוואר • חולדה מצויה • חולדת חוף • עכבר מצוי • עכבר מקדוני • קוצן מצוי • קוצן זהוב • נסוקיה • גרביל החולות • גרביל החוף • גרביל דרומי • גרביל זעיר • גרביל הערבה • גרביל סלעים • יפה זנב • מריון מצוי • מריון חולות • מריון המדבר • מריון לובי • פסמון • חולד ארץ ישראלי • בר אוגר מצוי • נברן השדה • נברן השלג • ירבוע מצוי • ירבוע גדול • נמנמן סלעים • נמנמן העצים • דורבן מצוי • נוטריה |  |
| עטלפים בישראל | עטלף פירות מצוי • יזנוב גדול • יזנוב קטן • אשמן מצוי • אשמן מצרי • לילן מצרי • פרסף גדול • פרסף הנגב • פרסף מצוי • פרסף בהיר • פרסף חיוור • פרסף גמדי • פרספון מצוי • נשפון גדול • נשפון מצוי • נשפון דק-אוזן • נשפון הגדות • נשפון פגום-אוז • כנפן מצוי • אוזנן הנגב • אוזנן החרמון • אודנן • עטלפון לבן-שוליים • עטלפון בודנהיימר • עטלפון ריפל • עטלפון אריאל • עטלפון אירופי • עטלפון סאבי • אפלול מצוי • אפלול הנגב • בלומף שחור • רמשן לילי • אשף מצוי |  |
| יונקים נוספים | שפן סלעים • ארנבת מצויה • תחש המשכן |  |
  
צבוע מפוספס מהצד
צבוע מפוספס בהודו
צבוע במערב הודו
צבוע בתנוחה כעוסה
צבוע ביער גיר, בגוג'ראט
זוג צבועים מפוספסים נלחמים בגן החיות של קולצ'סטר
צבוע מפוספס המגן על פגר כבש, כפי שמוצג במוזיאון הזואולוגיה, סנט פטרסבורג
דגם של צבוע מפוספס תוקף אנטילופת סוס שחורה
ציור של מפגש בין צבועים מפוספסים ותנים
צבועים מפוספסים נלחמים על אוכל עם שועלים מצויים
צבוע מפוספס תוקף בן אדם
קרב בין צבוע מפוספס ושני כלבים ביתיים
צבוע מפוספס בשמורה באונטריו
שברק

| שברק |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: שברק
שם מדעי
 Ononis ‏לינאוס, 1753
שברק (שם מדעי: Ononis) הוא סוג בתת-משפחת הפרפרניים שבמשפחת הקטניות. סוג זה מכיל כ-70-80 מיני עשבים ובני-שיח. ניכרים בו שערות בלוטיות על איברי הצמח השונים, וריח מאפיין.
אודות הסוג

שמו העברי של הסוג נגזר משמו בערבית- שבּרק. שמו האנגלי העממי הוא restharrows, בתרגום חופשי- 'מפסיקי המחרשות'. שם זה מעיד על נטיית חלק מהמינים לגדול בשדות ובתי גידול מופרעים, שם הגבעולים של המינים הרב-שנתיים עלולים לעצור את פעולת המחרשה.
השברק משמש כצמח מרפא למניעת דימום, בעיות ריאה ועוד. החומרים הפעילים בו הם שמנים וטאנינים. עם זאת, ניתן לומר שחשיבותו הכלכלית של הסוג לאדם היא מועטה.
מיני שברק שונים מהווים פונדקאי לזחלים של פרפרים שונים.
מעמדו הסיסטמטי של הסוג הוא קרוב בשבט (שבט בסיסטמטיקה פירושו כמה סוגים קרובים במשפחה) התלתניים. תפוצת הסוג היא בחצי הכדור הצפוני, כאשר רוב המינים גדלים באזורים שלחופי הים התיכון. בארץ הסוג מיוצג על ידי 15 מינים.
תיאור מורפולוגי

בסוג זה נכללים בעיקר עשבים, וגם בני-שיח ושיחים, קוצניים במקרים רבים, ולרוב מכוסים שערות בלוטיות- כלומר, שערות בעלות בליטה, מעין עיגול, בקצותם. לחלק מהמינים ריח אופייני, שנחשב ללא נעים- אך לעומת זאת, נחשב כריח שמייצג את ה'יציאה לטבע'.
עלה השברק הוא מורכב, כלומר- מופרד לכמה עלעלים, לרוב שלושה ('עלה תלתני'). העלעלים משוננים.
הפרחים ערוכים בצורות שונות, צבעי כותרת הפרח הנפוצים הם גוני ורוד וצהוב.
פרי השברק הוא מטיפוס תרמיל, אופייני למשפחה.
הסוג בארץ ישראל

כאמור, הסוג שברק מיוצג על ידי 15 מינים בארץ ישראל. 10 מהמינים אופייניים לשדות ובתי גידול מופרעים.
המינים מובאים על פי סדר סיסטמטי
שברק קוצני (Ononis spinosa)
שברק ססגוני (Ononis variegata)
שברק פעוט (Ononis pusilla)
שברק דביק (Ononis alopecuroides)
שברק נטוי (Ononis reclinata)
שברק מלבין (Ononis mitissima)
שברק הקרקפת (Ononis phyllocephala)
שברק שעיר (Ononis hirta)
שברק משונן (Ononis serrata)
שברק מנודן (Ononis vaginalis)
שברק מצוי (Ononis matrix)- מבחינים בו ב-3 תת-מינים
שברק משונץ (Ononis ornithopodioides)
שברק לבן (Ononis biflora)
שברק קצר-פרח (Ononis viscosa)
שברק סיצילי (Ononis sicula)
לקריאה נוספת

נעמי פינברון-דותן ואבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, ירושלים: הוצאת כנה, 1991, עמודים 335-339. (הספר בקטלוג ULI)
עזי פליטמן, החי והצומח של ארץ ישראל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1983, כרך 10, עמודים 171-172.
שושנון אוכפי

| שושנון אוכפי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-שפתן
משפחה:: שוניתיים
תת־משפחה:: שושנונים
סוג:: שושנון
מין:: שושנון אוכפי
שם מדעי
 Amphiprion polymnus ‏לינאוס, 1758

משפחת שושנונים על שושנת הים שלהם
שושנון אוכפי (שם מדעי: Amphiprion polymnus) הוא מין דג מסוג שושנון שבמשפחת השוניתיים החי בסמוך לשושנות ים.
מאפיינים

אורכו של שושנון זה 13 ס"מ ובניגוד לשאר השושנונים אצלם הנקבות גדולות מהזכרים, אצל דג זה אין דו-צורתיות זוויגית והנקבה והזכר דומים בגודלם. הדג בעל קשקשים שחורים לאורך הגוף עם פסים לבנים עבים מאחורי הראש, מעל הגב עד לאמצע הבטן ובקדמת הזנב ומסביבו למעט בכתם שחור עליו. ראשו של הדג (מתחת לעיניו ומטה) וסנפיריו צהובים עד כתומים.
דג זה מצוי בשוניות אלמוגים בימים האינדו-פסיפים בין שושנות הים מהמין Stichodactyla haddoni ומהמין Heteractis crispa. הדג חי עם נקבה בתוך השושנה ושניהם מטפלים בשיתוף, מנקים את השושנה ומטפלים בצעירים. הם צריכים להטיל את הביצים במרחק מסוים מהשושנה הארסית אך קרוב מספיק כדי שיוכלו להתחיל להיכנס אליה בצעירותם.
הדג מסתתר בין זרועות שושנת הים המגוננת עליו מדגים טורפים. בתמורה הוא מגרש ממנה דגים שיכולים לאכול אותה כמו הפרפרוניים. הוא ניזון מפלנקטון, מאצות ומסרטנים קטנים.
הערות שוליים

↑  שושנון אוכפי באתר הרשימה האדומה של IUCN
שח-דקלים

| שח-דקלים |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: שחי-דקלים
סוג:: Dulus
מין:: שח-דקלים
שם מדעי
 Dulus dominicus ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


שח-דקלים (שם מדעי: Dulus dominicus) היא ציפור שיר האנדמית לאי היספניולה (ולמדינות האיטי והרפובליקה הדומיניקנית) והיא הציפור היחידה במשפחת שחי-דקלים (Dulidae). ציפור זו היא הציפור הלאומית של הרפובליקה הדומיניקנית.
מאפיינים

אורכו של שח-הדלקים 20 ס"מ ולו נוצות חומות-זית בגבם ובכנפיהם ובטנם לבנה ומפוספסת בחום. הזנב ואזור השת ירוקים בהירים והראש שחור עם עיניים אדומות ומקור צהוב נוקשה. אין הבדלים רבים בין שני המינים.
הוא חי באי היספניולה ובכמה איים סמוכים ומצוי בסוואנות בעלות מעט עצים או דקלים. הוא מצוי גם באזורים עירוניים בעלי מעט עצים ודקלים.
מזונו העיקרי הוא פירות ופרחים שונים, בעיקר של מיני דקלים, של העץ Bursera simaruba ושל סחלבים מטפסים.
הערות שוליים

↑  שח-דקלים באתר הרשימה האדומה של IUCN
שונר צפוני

| שונר צפוני |
| --- | --- |
 שונר צפוני
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי חתול
משפחה:: חתוליים
סוג:: שונר
מין:: שונר צפוני
שם מדעי
 Lynx lynx ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


שונר צפוני (שם מדעי: Lynx lynx) הוא מין שונר ממשפחת החתוליים. לשונר הצפוני מאפיינים פיזיים ומראה דומה לזה של השונר הקנדי, והיו חוקרים שסברו שהם למעשה אותו המין. זהו מין השונר הגדול ביותר, כשהפרטים הגדולים ביותר הגיעו לאורך 80 עד 130 ס"מ, לגובה 60 עד 75 ס"מ בכתפיים ולמשקל מרבי של 45 ק"ג, דומה לנמר ממוצע.
מאפיינים

השונר הצפוני נפוץ בעיקר ביערות וערבות סיביר הצפוניות, וזהו מקור שמו. לשונר הצפוני פרווה בגווני צהוב-חום בהיר ועליה כתמים שחורים; לעיתים רבים ולעיתים מעטים. זנבו קצר ועגול, רגליו שריריות מאוד ועליהן פרווה חמה ועבותה. אוזניהן משולשות וקצהן החיצוני שחור. לשונר הצפוני מעין זקן לבן המשתלשל משני צדי סנטרו.
השונר הצפוני ניזון מארנבות, מכרסמים קטנים ולפעמים גם יעלים קווקזים מערבים או שועלים אותם הוא טורף. לעיתים רחוקות צד השונר הצפוני גם בעלי חיים הגדולים ממנו; איילים למשל. בעת הציד מנצל השונר הצפוני את כפות רגליו הרכות שאינן משמיעות קול בעת הליכתו ואת ראייתו הטובה כדי לתפוס את הטרף בצורה יעילה.
השונר הצפוני נמצא בסכנת הכחדה בחלק גדול מהאזורים שבעבר היו מקומות המחיה שלו, וזאת בשל ציד רב שנעשה בו לשם פרוותו היפה, המשמשת לתעשיית הביגוד. בעבר, היה השונר הצפוני נפוץ כמעט בכל רחבי יבשת אירופה, אולם עד אמצע המאה העשרים הוא נעלם מרוב ארצות מרכז ומערב אירופה, כמו גם מבריטניה. בתקופה האחרונה מתקיימים ניסיונות להשיב את אוכלוסיית השונרים לאזורים אלו.
מצב השימור של השונר הצפוני בארצות השונות:
בצרפת נכחד כליל השונר הצפוני בשנת 1900, אולם נעשים ניסיונות להחזרתו לטבע.
בגרמניה הושמד השונר הצפוני בשנת 1850, אולם הוא הושב לטבע ליערות בוואריה בשנת 1990 והחל להתרבות שם.
בשווייץ נכחד השונר בשנת 1914 אולם הוא הושב אל הטבע בשנת 1971, התרבה בהצלחה ואף עבר אל אוסטריה השכנה שם הוא נכחד גם כן.
בפולין קיימת אוכלוסייה של כ-1000 שונרים באזור ההרים.
באזור הבלקן כולו יש כ-50 שונרים צפוניים.
בסקנדינביה יש כ-2500 שונרים בנורווגיה, שוודיה ופינלנד. בעבר, הייתה האוכלוסייה קרובה להכחדה אולם ניצלה בזכות חוקי הגנה.
ברוסיה נפוצים כ-90% מכלל אוכלוסיית השונרים הצפוניים בעולם, בעיקר באזור סיביר.
גלריה

גור של שונר צפוני על עץ
שונר צפוני
שונר בנורווגיה
שונר צפוני על עץ
הערות שוליים

↑  שונר צפוני באתר הרשימה האדומה של IUCN
| חתוליים |
| --- | --- | --- |
| חתולים קטנים | חתולים קטנים |  |
| חתול | חתול חולות • חתול ביצות • חתול שחור-רגל • חתול מדבר סיני • חתול בר (חתול הבית) |   |
| חתול פאלאס (סוג ומין יחיד) | חתול פאלאס |   |
| חתול זהוב | חתול זהוב אסייתי • חתול זהוב בורנאי |   |
| חתול נמרי | חתול נמרי בנגלי • חתול דגים נמרי • חתול נמרי שטוח-ראש • חתול נמרי כהה • חתול נמרי סונדי |   |
| שונר | שונר צפוני • שונר קנדי • שונר איברי • שונר מצוי |   |
| קרקל | קרקל • חתול זהוב אפריקני |   |
| סרוואל (סוג ומין יחיד) | סרוואל |   |
| נמרון | אוצלוט • מרגיי • נמרון מנוקד • חתול קולוקולו • נמרון הפנטנל • נמרון הפמפס • נמרון ג'ופרי • חתול קודקוד • נמרון האנדים • נמרון דרומי |   |
| פומה | פומת ההרים • יגוארונדי |   |
| חתול שיש (סוג ומין יחיד) | חתול שיש |   |
| חתולים גדולים | חתולים גדולים |   |
| נמר ערפילי | נמר ערפילי מצוי • נמר ערפילי בורנאי |  |
| ברדלס (סוג ומין יחיד) | ברדלס |  |
| פנתר | אריה • טיגריס • נמר • יגואר • נמר השלג |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4172008-8  NKC: ph116098
שאגן אדום ונצואלי

| שאגן אדום ונצואלי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: קופים רחבי-אף
משפחה:: קופי עכביש
סוג:: שאגן
מין:: שאגן אדום ונצואלי
שם מדעי
 Alouatta seniculus ‏ליניאוס, 1766
תחום תפוצה


שאגן אדום ונצואלי (שם מדעי: Alouatta seniculus) הוא מין שאגן דרום אמריקאי, סוג של קוף רחב-אף. הוא מצוי באגן האמזונאס המערבי בוונצואלה, קולומביה, אקוודור, פרו, בוליביה, וברזיל. האוכלוסייה במחוז סנטה קרוז מסווגת כמין נפרד, שאגן אדום בוליביאני, מאז 1985.
תיאור

יש דו-צורתיות זוויגית מעטה. אורכם של הזכרים נע בין 49–72 ס"מ, ושל הנקבות – בין 46–57 ס"מ. משקלם של הזכרים הוא 5.4–9 ק"ג, בזמן שהנקבות שוקלות בין 4.2 ל-7 ק"ג. לשאגן זנב ארוך שאורכו הוא בערך בין 49–75 ס"מ. הזנב כולו מכוסה בפרווה, למעט השליש התחתון בקצה הזנב המשמש לאחיזת ענפים. צבעם של שני הזוויגים הוא חום-אדמדם עמוק, וגוון הצבע משתנה עם הגיל. פניהם מוקפות פרווה ואפיהם קצרים.
עצם הלסת של השאגן האדום הוונצואלי גדולה, במיוחד גופה של הלסת. מיקומן של ארובות העיניים הוא בקדמת הראש, מה שמפנה מקום ללסת מורחבת ולעצם לשון גדולה. לשאגנים יש בולה מנופחת, שהיא "אריזה" גרמית שנמצאת באוזן התיכונה. זה הופך אותם יוצאים מן הכלל לעומת קופים רחבי-אף אחרים.
קוף זה הוא פרימט שוכן יערות ופעיל יום שמבלה חלק גדול מזמנו בצמרות העצים. שיטת התנועה המועדפת עליו היא הליכה על ארבע ודילוגים מינימליים. הזנבות המאחזים שלהם גם מסייעים להם בזה בכך שהם נותנים להם גם תמיכה וגם יכולת אחיזה. כתוספת, לגפיהם יש דפוס אחיזה שמאפשר להם לנוע יותר טוב בעצים. אפשר להבחין בזה בידיהם על ידי המרווח בין האצבע השנייה לשלישית.
תקשורת חברתית

הוא חי בקבוצות של 3–9 פרטים (בדרך-כלל 5–7 פרטים). הקבוצות הן פוליגמיות עם רק זכר אחד או שניים והשאר נקבות וצאצאיהן. זכר אחד הוא דומיננטי והוא מנהיג את הקבוצה ומוצא אתרי מזון חדשים ומגן עליהם. הנקבות בקבוצה אחראיות על הצאצאים. שאגנים אדומים ונצואליים פעילים ביותר; זה הזמן שהקבוצה מחפשת מקום אכילה חדש. השאגנים מפורסמים בשל "מקהלות השחר" שלהם. קולות אלה הם קולות שאגה ויללות שמושמעים בעיקר על ידי הזכרים. השאגות נשמעות במרחק של 5 ק"מ ביער ומעידות על נוכחותם. השאגות משמשות גם כדי למנוע עימותים בין קבוצות, מה שימנע אובדן אנרגיה מקרבות פיזיים. מפני שבדיאטה שלהם יש מעט סוכר, שמירה על אנרגיה היא מפתח ליומם. הקריאות גם עוזרות לפזר את הקבוצות, ובכך התחרות על המזון פוחתת.
תזונה ומערכת שיניים

הדיאטה שלהם מורכבת בעיקר מעלים, אבל הם גם מסתמכים על אגוזים, חיות קטנות, פירות ופרחים בשביל מקורות חשובים של תזונה. המזונות האלה מספקים סוכר הכרחי לגדילה ואנרגיה. החלק החשוב ביותר בדיאטה שלהם הוא העלים, שבלעדיהם הם לא יכולים להתקיים יותר משבוע. הם אוכלים גם עלים מבוגרים וגם עלים צעירים; בכל אופן, עלים מבוגרים מספקים יותר תזונה. השאגנים יכולים לאכול את דיאטת העלים שלהם של עלים סיביים למרות ההיבטים המבניים של מערכת השיניים שלהם. חותכות צרות עוזרות בבליעת העלים, ושיניים טוחנות עם, קצוות חותכים עוזרות להם ללעוס את האוכל טוב יותר. כתוספת, יש להם קיבה מורכבת שמסייעת בתהליך העיכול. המעי האחורי והמעי הגס גם עוזרים בעיכול. המעי האחורי מכיל בקטריה המפרקים עלים והמעי הוא שליש ממשקל גופו.
כמו קופים רחבי אף אחרים, נוסחת השיניים שלו (לסת עליונה ותחתונה) היא: 2 חותכות, ניב אחד, 3 פרי-טוחנות, 3 טוחנות.
רבייה

ישנה תחרות מינית אכזרית בין הזכרים בשל יחס בין זכרים ונקבות לא מאוזן. הנקבות מושכות את הזכרים על ידי הזזת הלשון כדי להזדווג. אם הזכר אינו מגיב, היא עוברת לזכר אחר. תקופת ההיריון הממוצעת היא 190 יום. העולל יישאר עם אמו בין 18 ל-24 חודשים. אחרי שהזכר מגיע לבגרות מינית הוא מגורש מהקבוצה. הזכר חייב אז לפלוש לקבוצה זרה. שם, הזכר הורג את המנהיג ואת כל צאצאיו, וכך הורג כל מתחרה אפשרי. פחות מ-25% שורדים את הפלישות.
הערות שוליים

↑  שאגן אדום ונצואלי באתר הרשימה האדומה של IUCN
שחפית

ערך זה עוסק בסוג של עוף ממשפחת השחפיתיים. אם התכוונתם לאחד מאיי חוף דור ומעגן מיכאל, ראו .
| שחפית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: שחפאיים
משפחה:: שחפיתיים
סוג:: שחפית
שם מדעי
 Sterna ‏לינאוס, 1758

שחפית ים
שַׁחֲפִית (שם מדעי: Sterna) הוא סוג של עופות ממשפחת השחפיתיים. המינים הנכללים בסוג זה הם השחפים הגדולים השוכנים באזורי החופים. הסוג כלל בעבר את כל מיני השחפים ה"לבנים", אך לאחר השוואת רצפי דנ"א מיטוכונדריאלי נקבע כי קבוצת השחפים הללו היא פרפילטית.
חלק מהמינים שהיו בסוג עברו לסוגים סטרנולה או שחפית חומת-גב.