stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האקדמיה המלכותית למוזיקה (תזמורת)

האקדמיה המלכותית למוזיקה הייתה תזמורת, שנוסדה בלונדון בשנת 1720 כדי לבסס ולהבטיח ביצוע של אופרות איטלקיות באנגליה. הארגון הוקם כחברת מניות שיתופית, ממומנת בדמי מנוי ומאוגדת בתוקף כתב הרשאה. הנהלת הארגון נבחרה על ידי בעלי המנויים וחבריה באו, כמוהם כמנויי הארגון, מקרב האצולה ובעלי האחוזות. לרבים מן המנויים הייתה הזדמנות להתרשם מן האופרה באיטליה בעת הסיור הגדול שערכו בצעירותם באירופה והיו ביניהם גם מוזיקאים חובבים ברמה סבירה. גם אם היו בראשית הדברים אי-אילו ציפיות להחזר רווחים מסוים מן המפעל, הרי עם תום העונה השנייה איש לא שגה עוד באשליות כאלה. המנויים תמכו בארגון הן מתוך רצון לקיום אופרה ברמה גבוהה בלונדון והן מתוך רצון לעמוד בציפיות החברה מאישים במעמדם, האמורים לתת חסות לאמנות ולעוסקים בה.
ראשית הדברים

בחודש מאי 1719 הקציב ג'ורג' הראשון, מלך אנגליה לאקדמיה תמיכה קבועה בסך 1,000 לירות שטרלינג לשנה והורה להכיר בה כתאגיד על פי החוק. הנדל נשלח לאירופה לגייס זמרים מתאימים להופעה על הבימה האנגלית. הוא יצא לדרזדן ובדרכו עצר כנראה בדיסלדורף ובהאלה והרכיב להקת אופרה ראויה לשמה להפקה מפוארת של "טאופאנה" מאת אנטוניו לוטי, כחלק מחגיגת כלולות מלכותית. ארבעה מן הזמרים שהנדל גייס נשארו בהמשך עם האקדמיה המלכותית. בחודש נובמבר המליצו מנהלי האקדמיה על מינויו של הנדל ל"אחראי על התזמורת בשכר" ועל פנייה אל ג'ובאני בונונצ'יני כדי לברר "אילו תנאים הוא דורש להלחנה ונגינה בתזמורת". ל"מושל" האקדמיה התמנה ראש הלשכה המלכותית ("לורד צ'מברלין"), להיות פוסק אחרון בכל נושא ועניין, אבל נקבע שמדי שנה בחודש נובמבר יתכנסו בעלי המניות לבחור מועצת מנהלים בת 15 עד 20 חברים, שיהיו אחראים לניהול השוטף.
פעילות התזמורת

העונה הראשונה של האקדמיה המלכותית, שהיוותה מיזוג יוצא דופן של בידור למשפחת המלוכה עם להקה בתמיכה ציבורית, נפתחה באפריל 1720 באופרה של ג'ובאני פורטה, שלא נחלה הצלחה רבה, ואחריה באה "רדאמיסטו" של הנדל, שהשאירה רושם רב פי כמה. בעונה זו הוצגה רק עוד אופרה אחת, "נרקיס" של דומניקו סקרלטי. העונה השנייה נפתחה עם האופרה "אסטראטו" של בונונצ'יני, שנשכר לעבודה באקדמיה, עם סנסינו בתפקיד הראשי, בהופעת הבכורה שלו באנגליה.
בתקופת קיומה של "האקדמיה הראשונה", מ-1720 עד 1728, הגיעה האופרה בלונדון לשיאה. הנדל תפס בה מקום חשוב, אם כי מעמדו כמלחין לא היה ראשון במעלה כפי שהצטייר לאחר זמן. בעונת 1721-22 הייתה "פלורידאנטה" האופרה החדשה היחידה שלו, ואת מירב ההצלחה קצר בונונצ'יני בשתי אופרות שלו, "קריספו" ו"גריזלדה". סנסינו, זמר הקסטראטו האיטלקי הנודע, היה כוכב הלהקה, ובעונות הבאות הצטרפו אליו פרנצ'סקה קוצוני ופאוסטינה בורדוני. היריבות בין שתי הזמרות חוללה מתיחות והביאה להתנגשות בין קבוצות מעריציהן בקהל בזמן הצגה, וניהול הלהקה בידי ועדת חובבים התגלה כבלתי יעיל. מבחינה כספית, נועד המיזם לכישלון מלכתחילה, אך עובדות אלה מאבדות מחשיבותן מול הצלחותיה האמנותיות של הלהקה, על אף טווח קיומה הקצר. תריסר האופרות שהנדל כתב לה מהוות את אחד ההישגים הגדולים ביותר בתולדות האופרה, בהן "רדאמיסטו" (1720), "פלורידאנטה" (1721), "יוליוס קיסר במצרים" ו"טמרלאנו" (1724) ו"טולומיאו" (1728), ולצדן היו גם האופרות של בונונצ'יני ואחרים.
בין נגני התזמורת היה וירטואוז הויולונה ההולנדי, וילם דה פש.
לאחר סגירתה

בעונה שאחרי פשיטת הרגל, שהביאה לסגירת האקדמיה המלכותית בשנת 1728, לא בוצעו אופרות איטלקיות בלונדון. מחזיקי המניות התירו להנדל והיידגר לעשות שימוש בתפאורות ובתלבושות של הלהקה במשך חמש שנים, והשניים פתחו ב-1729 את מה שנקרא "האקדמיה השנייה", בהמשך התמיכה המלכותית וכנראה בתרומות מתומכים פרטיים. הלהקה המחודשת ויתרה על הפאר והזוהר של קודמתה, אך ברמתה האמנותית לא נפלה ממנה. הנדל כתב בשבילה שתי אופרות, "פורו" (1731) ו"אורלנדו" (1733). לא הרבה ידוע על ההצגות שהעלתה ועל מצבה הכספי, אבל נראה, שלא היו אלה ההפסדים הכספיים שהביאו בסופו של דבר לחיסולה - היחסים העכורים בין הנדל לסנסינו והעוינות מצד חוגי החברה הלונדונית כלפי הנדל הביאו להקמתה של להקה מקבילה, "האופרה של האצולה", שהתחרתה עם האקדמיה על הצגת אופרות איטלקיות בלונדון, ובמקום שלהקה אחת לא יכלה להחזיק מעמד מבחינה כלכלית, אין פלא שהשתיים קרסו תוך שלוש העונות הבאות.
לקריאה נוספת

מילון גרוב המקוון, בעריכת ל. מייסי
דיוק אלינגטון

| --- | --- |

 לידה:  29 באפריל 1899 וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 פטירה:  24 במאי 1974 (בגיל 75) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  אדוארד קנדי אלינגטון
 שם במה:  Duke Ellington 
 מקום קבורה:  בית הקברות וודלואן 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1914–1974 (כ־60 שנה)
 מקום לימודים:  תיכון ארמסטרונג 
 זרם:  הארלם רנסאנס 
 סוגה:  ג'אז, סווינג, ביג בנד
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  קולומביה רקורדס, דקה רקורדס, פיליפס רקורדס 
 בן או בת זוג:  Edna Thompson 
 צאצאים:  מרסר אלינגטון 
 פרסים והוקרה:  מדליית ספינגארן (1959)  פרס הקולנוע הגרמני לפסקול (1957)  פרס גראמי למפעל חיים (1966)  פרס גראמי של חבר הנאמנים (1968)  מדליית החירות הנשיאותית (1969)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  לגיון הכבוד  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  ציון לשבח של פרס פוליצר 
 האתר הרשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
אדוארד קנדי "דיוק" ("הדוכס") אלינגטון (באנגלית: Edward Kennedy "Duke" Ellington;‏ 29 באפריל 1899 בוושינגטון הבירה – 24 במאי 1974 בניו יורק) היה מלחין, פסנתרן ומוביל תזמורת אמריקאי בתחום הג'אז.
הוא כתב מאות יצירות בסגנונות מגוונים: שירים, קטעי ג'אז קאמריים ותזמורתיים, מוזיקה דתית ועוד.
הוא ידוע במיוחד כמוביל תזמורת ביג בנד שהופיעה במשך עשרות שנים ברחבי ארצות הברית והעולם, ובשורותיה עברו כמה מהגדולים בנגני הג'אז.
אלינגטון פיתח גישה ייחודית לתזמור, שהעניקה לתזמורת שלו צליל שונה ומזוהה: הוא ערב כלים מסקציות העץ והמתכת, וכתב תפקידים שיועדו לנגנים מסוימים בתזמורת, מתוך היכרות עם סגנונם האישי ויכולותיהם המיוחדות.
אלינגטון היה בין האפרו-אמריקאים המפורסמים ביותר במאה העשרים. הוא הקליט בחברות תקליטים אמריקאיות רבות והופיע במספר סרטים.
ילדות והתבגרות

אלינגטון נולד בוושינגטון ב-1899. אביו, ג'יימס אדווארד אלינגטון, היה בן לעבד משוחרר והתפרנס כשרטט בשירות הצי האמריקני ובעבודה נוספת כמשרת בבית הלבן. אמו, דייזי קנדי אלינגטון, ניגנה בפסנתר, וכך גם אביו. כשהיה בן שבע החל ללמוד נגינה בפסנתר. בראיונות סיפר כי לא גילה כישרון מיוחד לנגינה בשלב זה של חייו, והתעניין יותר בספורט.
בשנות העשרה המוקדמות לחייו החל לגלות עניין בפסנתרני רגטיים, והאזין להופעות בוושינגטון, עיר מגוריו, וכן בפילדלפיה ובאטלנטיק סיטי בהן נפשה אמו. מפגש עם פסנתרן בשם הארווי ברוקס עורר בו התלהבות רבה ומוכנות להשקיע בנגינה. בגיל שבע-עשרה החל להופיע באופן מקצועי עם תזמורת קטנה שהקים "The Duke’s Serenaders".
במקום ללמוד בתיכון בעל אוריינטציה אקדמית, פנה ללימודי תקשורת חזותית בבית ספר מקצועי, אך שלושה חודשים לפני סיום הלימודים עזב את בית הספר והתרכז בנגינה בפסנתר. בגיל תשע עשרה עזב את בית הוריו, וכשנה אחר כך נישא לעדנה תומפסון. בנם, מרסר קנדי אלינגטון, נולד ב-11 במרץ 1919.
מעבר לניו-יורק

ב-1923 עבר אלינגטון לניו יורק עם תזמורתו, שהחליפה את שמה ונקראה כעת הוושינגטוניאנס (The Washingtonians). התזמורת הופיעה במועדוני ג'אז ברחבי העיר וצברה פופולריות. ב-1927 החלה תזמורתו להופיע כתזמורת הבית במועדון הכותנה הנחשב בהארלם. שידורי הרדיו השבועיים מהמועדון חשפו את התזמורת לקהל ברחבי ארצות הברית, ותרמו רבות לפרסומה ולהצלחתה.
התזמורת גדלה ושינתה שוב את שמה ל-"הביג בנד של דיוק אלינגטון". בשורותיה ניגנו נגנים רבים שהתפרסמו לאחר מכן בזכות עצמם. החצוצרן באבר מיילי היה מהראשונים שחקרו את אפקט ה-Growling (נהמה), והיה מהסולנים הגדולים הראשונים בתזמורת. למיילי מיוחס שינוי אופייה של התזמורת מנגינה נוקשה יחסית של מוזיקה לריקודים לסגנון ארצי וניו-אורלינסי. באותה תקופה נכתבו יצירות של Creole Love Call. אלינגטון גילה כישרון רב בהובלת התזמורת גם מבחינה בין-אישית, ונגנים רבים נשארו בתזמורת לאורך עשרות שנים. ג'וני הודג'ס הצטרף לתזמורת ב-1928 ונשאר בה עד מותו ב-1970, מלבד שתי הפסקות קצרות. בארני ביגארד, מגדולי נגני הקלרינט בסגנון ניו אורלינס, ניגן בתזמורת שתים-עשרה שנים. הארי קארני, נגן הסקסופון בריטון הגדול הראשון, ניגן בתזמורת מ-1927 עד מותו ב-1974.
בשנות ה-30 המשיכה לעלות פופולריות התזמורת, במידה רבה הודות למאמציו של מנהלו האישי של אלינגטון, אירווינג מילס. הקהל העיקרי שלה בארצות הברית היה אפרו-אמריקאי, אך בסיבוב הופעות שערכה ב-1934 באירופה זכתה למעריצים רבים.
על אף הצלחת התזמורת והכבוד לו זכו נגניה, עדיין היו חשופים לאפליה כלפי אפרו-אמריקאים שהייתה נפוצה באותה עת. מילס שכר לתזמורת רכבת משלה כדי להימנע מהיחס המשפיל בנסיעה בדרום ארצות הברית, בו התקיימה הפרדה גזעית קשוחה.
שנות הארבעים

התזמורת הגיעה לשיא פריחתה בשנות ה-40. אלינגטון הפגין יצירתיות רבה בכתיבה וניצל היטב את קולם הייחודי של הנגנים השונים בתזמורת, חלקם חדשנים וכוכבים בזכות עצמם. ג'ימי בלנטון שינה את תפישת הקונטרבס בג'אז כשהשתמש בו גם ככלי סולו ולא רק ככלי ליווי.
בתקופה זו כתב אלינגטון יצירות רבות בנות שלוש דקות, בהתאם לאורכו של צד תקליט באותה תקופה. אלינגטון נחשב רב אמן בכתיבת יצירות בנות שלוש דקות, ורבות מהן נהפכו לקלאסיקות ג'אז, בהן: Cottontail", "Mainstem", "Harlem Airshaft", "Streets of New York.
אלינגטון שאף להרחיב את יצירת הג'אז מעבר לפורמט בן שלוש הדקות. עוד בשנת 1931 כתב והקליט את היצירה "רפסודיה קראולית" (Creole Rhapsody), אך רק בשנות הארבעים נעשו יצירות ארוכות אופייניות לרפרטואר התזמורת. בשינוי זה עזר לו בילי סטרייהורן, שזכה להכשרה מעמיקה יותר במוזיקה קלאסית. הראשונה מביניהן "Black, Brown and Beige" (שחור, חום ובז') נכתבה ב-1943 והוקדשה לסיפורם של האפרו-אמריקאים ולמקומן של העבדות והכנסייה בהיסטוריה שלהם. יצירותיו הארוכות יותר של אלינגטון לא זכו לקבלת פנים נלהבת.
ב-1951 סבלה התזמורת מעזיבתם של המתופף סוני גריר, הטרומבוניסט לורנס בראון ונגן הסקסופון ג'וני הודג'ס. ב-1955 הצטרף ללהקה המתופף סם וודיארד.
עדנה מחודשת

הופעת התזמורת בפסטיבל הג'אז של ניופורט ב-1956 זיכתה את אלינגטון והתזמורת בפופולריות מחודשת. היצירה "קרשנדו ודימינואנדו בכחול", שכללה סולו בן שש דקות של הסקסופוניסט פול גונסלבס (Paul Gonsalves), זכתה לתגובות נלהבות. באותה תקופה חזר לנגן בתזמורת ג'וני הודג'ס ואלינגטון חזר לשתף פעולה עם בילי סטרייהורן. ב-1957 כתב את "Such Sweet Thunder", יצירה תוכניתית במחווה לשייקספיר ובהשתתפות דמויות ממחזותיו, כרומיאו ויוליה. שנה לאחר מכן כתב את "סוויטת המלכה" (The Queen's Suite), המוקדשת למלכה אליזבת השנייה.
ב-1960 חזר לתזמורת לורנס בראון וב-1962 הצטרף אליו קוטי ויליאמס. ב-1961 חיבר את פסקול המוזיקה של הסרט אינטרמצו בפריז, בו השתתף גם לואי ארמסטרונג והיה מועמד על כך לפרס אוסקר לפסקול המוזיקלי הטוב ביותר.
בשנות השישים המוקדמות היה אלינגטון בין חוזי הקלטות והיה יכול להקליט עם מוזיקאים איתם לא שיתף פעולה עד אותו זמן. ב-1962 הקליט את "Money Jungle" עם צ'ארלס מינגוס ומקס רואץ'. כמו כן, הקליט תקליט עם ג'ון קולטריין ותקליט בו אירחה תזמורתו את קולמן הוקינס.
שנותיו המאוחרות

ב-1965 היה אלינגטון מועמד לפרס פוליצר, אך נדחה. בתגובה אמר "הגורל נוהג בי בחמלה, הוא לא רוצה שאהיה מפורסם בגיל צעיר".
ב-1966 ביצע את הקונצרט המקודש (Sacred Concert) הראשון שלו, ניסיון לשלב ליטורגיה נוצרית בג'אז. בהמשך כתב שני "קונצרטים קדושים" נוספים. יצירות אלה עוררו מחלוקת רבה בתקופה סוערת גם כך בארצות הברית. רבים ראו בהן ניסיון להשיג תמיכה מסחרית בדת המאורגנת, אך אלינגטון תיאר אותן במילים "הדבר החשוב ביותר שעשיתי מימי".
יצירותיו המאוחרות אינן מוכרות כיצירותיו משנות הארבעים, אך אלינגטון המשיך ליצור ולהקליט יצירות חדשניות כסוויטת המזרח הרחוק (1967), סוויטת ניו אורלינס (1970), וליקוי אפרו-אירואסיאני (The Afro-Eurasian Eclipse, 1971) עד סוף חייו.
דיוק אלינגטון מת ב-24 במאי 1974, ונקבר בבית הקברות Woodlawn ברובע הברונקס שבניו יורק.
עיטורים

זכה במדליית החירות הנשיאותית ב-1969 ובאות לגיון הכבוד הצרפתי ב-1973, הנחשבים לאותות הכבוד הגבוהים ביותר במדינות אלה.
הנצחה

מדי שנה בחודש מאי מתקיימת תחרות נגינה של יצירות אלינגטון בביצוע להקות ג'אז של בתי ספר תיכוניים, וזאת במסגרת פסטיבל "ג'אז במרכז לינקולן" (Jazz at Lincoln Center) בניו יורק. הפסטיבל נועד לעודד מוזיקאים צעירים לנגן מוזיקה מאת דיוק אלינגטון.
לקריאה נוספת

סטאדס טרקל, "דיוק אלינגטון, צלילי החיים", פרק בספר ענקי הג'אז, הוצאת בבל, 2006.
יהודה סומר-כהן, דיוק אלינגטון – מוזיקאי בשליחות בני עמו, הוצאת הקריה האקדמית אונו, 2020
הביטאט 67'

| --- | --- |

הביטאט 67' בחורף שנת 1967
 מידע כללי
 סוג:  בניין מגורים 
 על שם:  אקספו 67' 
 כתובת:  2600, avenue Pierre-Dupuy 
 מיקום:  Ville-Marie 
 מדינה:  קנדה 
 בעלים:  Canada Mortgage and Housing Corporation 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1967
 תאריך פתיחה רשמי:  1967 
 אדריכל:  משה ספדיה 
 סגנון אדריכלי:  ברוטליזם 
 קואורדינטות:  45°30′00″N 73°32′38″W﻿ / ﻿45.5°N 73.543888888889°W﻿ / 45.5; -73.543888888889
 www.habitat67.com
  (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי הביטאט 67'(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי הביטאט 67'
 
האביטאט 67' (Habitat '67) הוא שמו של פרויקט מגורים במונטריאול, קוויבק, קנדה. קומפלקס המגורים נבנה במסגרת תערוכת אקספו 67' שנערכה בעיר והוא תוכנן על ידי האדריכל הישראלי-קנדי משה ספדיה. המבנה, שהתחיל כפרויקט הגמר של לימודיו של ספדיה באוניברסיטת מקגיל הוא מבנה ברוטליסטי שצורתו יוצאת הדופן הייתה בעת בנייתה צורה חדשה לחלוטין של מבנה מגורים.
היסטוריה

הבניין הוא אוסף של יחידות מגורים טרומיות אשר נבנו מבטון מזוין בנפרד וחוברו יחד באתר. ספדיה תכנן כמה וריאנטים שונים של יחידת המגורים הבסיסית עם כמה אפשרויות לחיבור בין יחידה ליחידה. כל יחידה קובייתית תוכננה להתחבר אל יחידות דומות במרחב וליצור חללים ביניהם המיועדים למעברים, שירות וחצרות פרטיות. מראה הבניין כולו מבחוץ נראה ככפר ים תיכוני הבנוי על גבעה אך למעשה רוב נפחו הפנימי הוא ריק.
התכנון של יחידות טרומיות המיוצרות על ידי טפסות רב פעמיות במפעל נועד להוזיל באופן משמעותי את מחיר בניית המגורים. הפרויקט במונטריאול הוא היחיד שנבנה אך במקור תוכננו מבנים כגון זה במקומות נוספים. בפועל, מחירי הדיור בפרויקט גבוהים מאוד משום שלא נבנו מספיק בנייני האביטאט זהים כדי שהבנייה המתועשת תהיה יעילה ומשתלמת כלכלית ובנוסף ערך הדירות עלה מאוד בשל הביקוש הגבוה שנוצר מאיכותו וייחודו האדריכלי של הקומפלקס.
בתרבות

האביטאט 67' שימש כאתר הצילום לוידאו קליפ לשירו של לאונרד כהן "In My Secret Life".
האביטאט 67' מופיע בעטיפת האלבום "Velocity : Design : Comfort" של להקת המוזיקה האלקטרונית האמריקאית Sweet Trip.
ראו גם

בנייה טרומית
הערות שוליים

↑  וידאו קליפ שצולם בהביטאט 67' - "In My Secret Life" של לאונרד כהן
פרויקט האביטאט 67', מונטריאול, 1967
הביוגרפיה של בן

| --- | --- |

 בימוי:  דן וולמן 
 שחקנים ראשיים:  שרון אלכסנדר 
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  2003 
 שפת הסרט:  עברית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הביוגרפיה של בן הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2003, אשר כתב, ביים והפיק דן וולמן. הסרט עלה במקור כהצגת יחיד של וולמן, בפסטיבל תיאטרונטו הראשון בשנת 1990.
תקציר העלילה

בן (גל זייד) הוא מנהל חשבונות רווק הנחשב כבן אדם מוזר ואף משעשע, אשר מדי יום נוהג לחבוש כפפות, אפילו בקיץ, ותמיד באופן קבוע נושא בידיו מספר שקיות ניילון. במהלך הסרט הוא פוגש באופן מקרי את תמר (גני תמיר), אשר מגלה עניין באופיו ואישיותו המיוחדת ואף מתפעלת מחוש ההומור והדמיון שלו. בין השניים מתפתחת מערכת יחסים מיוחדת שדרכה נחשף עברו של בן ואירועים טראומטיים שחווה בילדותו.
שחקנים ודמויות

| שחקן | דמות |
| --- | --- |
גל זייד: בן
גני תמיר: תמר
אביגיל אריאלי: מרים
שרון אלכסנדר: בנימין
פרסים ומועמדויות

הסרט השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל הקולנוע ירושלים (2003), בתחרות רשמית פסטיבל מוסקבה (2004), בפסטיבל ים תיכוני בפארו, פורטוגל (2006) זכה בפרס בחירת הקהל כסרט הטוב ביותר, ובפרס לגל זייד "השחקן הטוב ביותר". זגה בפרס הפלטינום מורי בפסטיבל "וורלד פסט" יוסטון, טקסס 2007.
הערות שוליים

↑  שוש אביגל, תיאטרונטו - חגיגה של הצגות יחיד, חדשות, 23 במרץ 1990
↑  עשרה ימים בירושלים, באתר הארץ, 3 ביולי 2003
↑  גואל פינטו, "הביוגרפיה של בן" של דן וולמן התקבל לפסטיבל הקולנוע במוסקווה, באתר הארץ, 19 במאי 2004
דפו (רכבת)

דפו שער מזרח של הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים
מוסך קרונות בדפו בירושלים
בניית דפו קריית אריה. עבור הקו האדום של הרכבת הקלה בתל אביב.
קרונועים חשמליים של סימנס מסוג Desiro HC במוסך באשקלון
מפת מתחם תחזוקה קישון (סדנאות אפרים).
דפו (Depot), קַרְפִּיף או מתחם תחזוקה הוא אתר לאחסנה, לטיפול, לתחזוקה ולתפעול בציוד נייד מסילתי - רכבות, רכבות קלות וקרוניות - ולעיתים הוא מתייחס גם למקום דומה המשמש טרוליבוסים. הדפו נדרש בראש ובראשונה כדי להעניק מענה לדיור הציוד הנייד בפרק הזמן בו אינו נמצא בשימוש, בעיקר מסוף יום העבודה ועד תחילת היום הבא, כך שלא יפריע לתנועה לאורך המסילות. משיקולי נוחות מתבצעים בדפו גם עבודות האחזקה השוטפות של הציוד הנייד, ולעיתים ממוקמים באתר גם משרדי התפעול ומתקני הבקרה המשמשים את החברה המפעילה. מקורו של הביטוי במילה הלטינית "deponere" שמשמעותה "להניח" או "להותיר בצד".
בעבר מתקני דיפו כללו מגדל פחם.
בישראל > מתחמים קיימים או בבנייה

רכבת קלה:
דפו הגבעה הצרפתית של הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים סמוך למחלף שער מזרח בדרום-מזרחה של שכונת שועפאט.
דפו 25 של הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים בצמוד לקריית הממשלה ומחלף קריית משה בבניה
דפו נווה יעקב של הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים, בשכונת נווה יעקב בקצהו הצפוני של הקו. - בבניה
דפו קריית אריה של הקו האדום של הרכבת הקלה במטרופולין תל אביב בקריית אריה בפתח תקווה מחובר במעבר תת-קרקעי לתחנת הרכבת קריית אריה.
הדפו הדרומי של הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים והקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים בצמוד לשכונת מלחה ואצטדיון טדי. - בבניה
רכבת כבדה:
מתחם תחזוקה של רכבת ישראל בסמוך לתחנת הרכבת אשקלון
מתחם תחזוקה של רכבת ישראל בסמוך לתחנת הרכבת חיפה מזרח.
"סדנאות הקישון" (או "סדנאות אפרים") מתחם תחזוקה של רכבת ישראל במפרץ חיפה, מצפון לתחנת חוצות המפרץ.
מתחם תחזוקה של רכבת ישראל בסמוך לכפר ויתקין.
מתחם תחזוקה של רכבת ישראל בסמוך לתחנת הרכבת לוד.
מתחם תחזוקה של רכבת ישראל בסמוך לתחנת הרכבת דימונה.
מתחם תחזוקה של רכבת ישראל בסמוך לתחנת הרכבת באר שבע צפון.
פוניקולור:
הדפו של הכרמלית בחיפה נמצא בתחנת כיכר פריז.
רכבל:
הדפו של הרכבלית בתחנת טכניון עליון (תחנה E).
בישראל > מתחמים עתידיים

רכבת קלה
הדפו של הקו הירוק של הרכבת הקלה בתל אביב בסמוך למחלף חולון מזרח.
הדפו של הקו הירוק של הרכבת הקלה בתל אביב בהרצליה, מדרום לאזור התעסוקה של הרצליה פיתוח.
הדפו של הקו החום של הרכבת הקלה בתל אביב בסמוך למתחם ה־1000 ומחלף משה דיין וככל הנראה יחובר לתחנת רכבת משה דיין.
הדפו של הקו הסגול של הרכבת הקלה בתל אביב בסמוך לצומת הטייסים ויהווה חלק ממתחם הטייסים.
הדפו של הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים בצמוד לשכונת גילה.
רכבת כבדה:
מתחם תחזוקה של רכבת ישראל באזור רג"מ.
גלריה

המוסך המטפל בקרונועים חשמליים של סימנס מסוג Desiro HC
המוסך המטפל בקרונועים חשמליים של סימנס מסוג Desiro HC
מתחם תחזוקה קישון (סדנאות אפרים).
מתחם תחזוקה קישון (סדנאות אפרים).
ראו גם

דיור רכבות
תחנת רכבת תפעולית
תפעול רכבות ברכבת ישראל
הערות שוליים

↑  קרפיף, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏17 באוגוסט 2023
↑  קַרְפִּיף במילון תחבורה יבשתית (תשע"ב), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  DEPO – Jerusalem Light Rail Network
↑  ליאור גוטמן, הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים יוצא לדרך: פורסם מכרז בהיקף של 10 מיליארד שקל, באתר כלכליסט, 7 באפריל 2020
↑  שבועיים לפני ההגשה: שלוש קבוצות צפויות להתמודד במכרז הקו הירוק בירושלים, באתר גלובס, 28 באפריל 2019
↑  רועי רובינשטיין, למרות ההתנגדויות: מתחם התחזוקה של הרכבת יוקם בין רמלה ללוד, באתר ynet, 27 במאי 2019
ערך זה הוא קצרמרבנושא רכבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ד'תק"ץ

ד'תק"ץ (4590)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-2 בספטמבר 829 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 21 בספטמבר 830. שנה מסוג השג, היא מעוברת, ואורכה 385 ימים. זו שנה חמישית לשמיטה.
אירועים

רב יוסף, ראש ישיבה בפומבדיתא, ורב הלאי, ראש ישיבה במתא מחסיא, מקבלים מהגאונים שהיו לפניהם
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג השג, ובה 385 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
י"ג באדר ב' חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר ב'.
הערות שוליים

↑  רבי גדליה אבן יחיא, שלשלת הקבלה, באתר היברובוקס
היסטוריה של עם ישראל
האריס פלנגין

האריס פלנגין (באנגלית: Harris Flanagin;‏ 3 בנובמבר 1817 –  23 באוקטובר 1874) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, שכיהן כמושל ארקנסו השביעי בשנים 1862–1864, ולאחר מכן ועד 1865 כמושל בגלות. קודם לכהונתו כמושל הוא פיקד על כוחות רגלים בזירה המערבית במלחמת האזרחים האמריקנית במסגרת צבא הקונפדרציה.
ראשית חייו

האריס פלנגין נולד בפרבר רודסטאון שבעיירה הופוול שבמחוז קמברלנד שבניו ג'רזי, כבנם של ג'יימס, חוואי ונגר, ושל מרי (לבית האריס) פלנגין. הוא התחנך בבית ספר קווייקרי בניו ג'רזי ולאחר מכן לימד בסמינר קלרמונט שבפרנקפורד (כיום בתחומי פילדלפיה). זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לאילינוי, שם הוא ניסה שוב לעסוק בהוראה ותוך כדי עבודתו למד משפטים. ב-1838 עבר פלנגין לארקנסו, בתחילה התיישב בפיין בלאף, לאחר מכן בליטל רוק, ב-1839 במחוז קלארק, וב-1842 בארקדלפיה. בשנים 1842 - 1844 כיהן פלנגין בבית הנבחרים של ארקנסו, ובשנים 1848–1850 בסנאט של המדינה. ב-1851 הוא נשא לאישה את מרתה אלייזה נאש ממחוז לפאייט. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית קודם פלנגין לדרגת קולונל, ופיקד על רגימנט הרובאים הרכובים השני של ארקנסו.
מושל ארקנסו

ב-1862 נבחר פלנגין כמושל ארקנסו והתפטר מהצבא כדי לכהן בתפקידו. ממשלו עסק בעיקר בסוגיות שהיו קשורות למלחמה ובשמירה על חוק וסדר ועל המשכיות הממשלה תוך כדי הפלישה לארקנסו. במהלך המלחמה, נאלצה ממשלת המדינה להשעות את גביית המיסים ולממן את המלחמה באמצעות איגרות חוב. ב-10 בספטמבר 1863, כאשר נפלה בירת המדינה ליטל רוק בידי צבא האיחוד, נמלטה ממשלת ארקנסו מהעיר, לקחה עמה כמות גדולה של מסמכים, והבירה עברה לעיר וושינגטון שבארקנסו. בעת כהונתו כמושל, נותר פלנגין בחלק שהיה בשליטת הקונפדרציה בדרום-מערב המדינה. ב-18 באפריל 1864 הוקם ממשל בשליטת האיחוד תחת המושל הזמני אייזק מרפי בליטל רוק.
פעולתו הרשמית האחרונה של פלנגין כמושל הייתה לשבת בראש המועצה הצבאית של ארקנסו בישיבה האחרונה שלה בוושינגטון, ארקנסו ב-1 ביוני 1865. שישה ימים לאחר מכן נכנעה מחלקת טרנס-מיסיסיפי של צבא הקונפדרציה בפני ממשלת ארצות הברית בניו אורלינס. המסמך האחרון בחתימתו של פנלגין כמושל היא מ-28 במאי.
שנותיו האחרונות

לאחר תום המלחמה, השיב פלנגין את מסמכי המדינה וחידש את עיסוקו בעריכת דין בארקדלפיה. האריס פלנגין נפטר בארקדלפיה ב-23 באוקטובר 1874. הוא נטמן בבית הקברות רוז היל שבעיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 70.
האריס מקדואל

האריס בראון מקדואל הבן (באנגלית: Harris Brown McDowell Jr.‏; 10 בפברואר 1906 – 24 בנובמבר 1988) היה חוואי ופוליטיקאי אמריקאי ממידלטון, דלאוור. הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית, שכיהן באספה הכללית של דלאוור וחמש קדנציות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מדלאוור.
ביוגרפיה > ראשית חייו ומשפחתו

מקדואל נולד ב-10 בפברואר 1906 ליד מידלטון, דלאוור. הוא למד בבתי הספר הציבוריים של מידלטון, וסיים את לימודיו ב-Beacom Business College בווילמינגטון. הוא התגורר במידלטאון, עסק בחקלאות, גם בעסקי הביטוח והנדל"ן, והיה חבר במועצת החקלאות המדינתית מ-1937 עד 1940.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

מקדואל שירת בבית המדינה במהלך המושב של 1941/1942 ולאחר מכן בסנאט של המדינה במושבים של 1943/1944 ו-1945/1946. בשנים 1941–1948 שימש כמנהל קואופרטיב בין-מדינתי ליצרני חלב וחבר בלשכת החוואים של דלאוור. במהלך כהונתו הראשונה של המושל אלברט נ. קארוול, בשנים 1949–1953, הוא כיהן כמזכיר המדינה של דלאוור, והיה חבר בוועדת הייעוד של מחוז ניו קאסל בשנים 1953–1954.
מקדואל נבחר לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ב-1954, כשהביס את ליליאן א. מרטין הרפובליקנית. במהלך קדנציה זו כיהן עם הרוב הדמוקרטי בקונגרס ה-84. הוא הפסיד בניסיונו להיבחר לכהונה שנייה ב-1956 לרפובליקני הול האסקל. לאחר מכן, מקדואל נבחר שוב לחבר בית הנבחרים ב-1958, הפעם הביס את האסקל, וניצח בבחירות שלוש פעמים נוספות, תוך שהוא מנצח גם את הרפובליקנים ג'יימס ט. מקינסטרי ב-1960, וילמר פ. ויליאמס ב-1962, וג'יימס ה. סנודן ב-1964. במהלך הקדנציות הללו כיהן עם הרוב הדמוקרטי בקונגרסים ה-86, ה-87, ה-88 וה-89. לבסוף, הוא הפסיד בניסיונו להיבחר לכהונה שישית ב-1966 לוויליאם רות', אז עורך דין בווילמינגטון. ייתכן שתמיכתו במדיניות המלחמה של הנשיא לינדון ב. ג'ונסון תרמה לתבוסתו. בסך הכול, הוא כיהן פעמיים, פעם אחת מ-3 בינואר 1955 עד 3 בינואר 1957, ושוב מ-3 בינואר 1959 עד 3 בינואר 1967, בתקופת הממשל של נשיאי ארצות הברית דווייט ד' אייזנהאואר, ג'ון פ. קנדי, ולינדון ב. ג'ונסון.
מקדואל לא חתם על המניפסט הדרומי של 1956, והצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1960 ו-1964,   וחוק זכויות ההצבעה של 1965.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

מקדואל מת במידלטאון, דלאוור, ב-24 בנובמבר 1988, חג ההודיה, לאחר שבץ מוחי שקיבל חודש לפני כן. הוא קבור בבית הקברות הפרסביטריאני של פורסט שם. בנו, האריס מקדואל השלישי, היה חבר בסנאט של דלאוור בשנים 1977–2021.
הערות שוליים

↑  "HR 8601. PASSAGE".
↑  "H.R. 7152. PASSAGE".
↑  "TO PASS H.R. 6400, THE 1965 VOTING RIGHTS ACT".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2009127431  SNAC: w6wt0t5b  US Congress: M000418  VIAF: 96860215   WorldCat (עם VIAF): 96860215 
הנשיא ג'ון קנדי נפגש עם חברי קונגרס. משמאל לימין: הנציג פיל מ. לנדרום (ג'ורג'יה); הנציג ג'יימס ויליאם טרימבל (ארקנסו); הנציג האריס ב' מקדואל הבן (דלאוור); הנשיא קנדי; הנציג קרל אליוט (אלבמה); הנציג סטנלי ר. טאפר (מיין). המשרד הסגלגל, הבית הלבן, וושינגטון הבירה