stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפרת נתן
פרסים

1979 - פרס ביאטריס קולינר לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון ישראל, ירושלים.
2002 - פרס עידוד היצירה, משרד המדע התרבות והספורט.
2006 - פרס שרת החינוך והתרבות בתחום האמנות הפלסטית.
2006 - פרס שר המדע, משרד המדע התרבות והספורט.
2009 - פרס מפעל הפיס לאמנות פלסטית.
2013 - פרס סנדברג לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים.
תערוכות יחיד

1979 - "עבודה על הגג" אפריל, גג בית משותף, רחוב שלמה המלך 91, תל אביב
2002 - "עבודות ישנות וחדשות", מאי, גלריה המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, בית הכרם, ירושלים
2002 - "רוחות", אוקטובר, גלריה הקיבוץ, תל אביב.
2006 - "גופיות בחלון", יוני, הגלריה בקבוץ בארי
2007 - "קיץ בחורף", מרץ, גלריה רוזנפלד, תל אביב
2016 - "אפרת נתן: סיד וזפת״, אפריל, מוזיאון ישראל, ירושלים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  אפרת נתן: סיד וזפת (קטלוג תערוכה), אוצרת: איה מירון, ירושלים: מוזיאון ישראל, אפריל 2016 - אוקטובר 2016.
1 2  כתבי ynet, הפעם הראשונה שלנו, באתר ynet, 19 באפריל 2010
↑  ראו: טננבאום, אילנה (עורכת), וידאו Zero, כתוב בגוף, פעולה בשידור חי, הדימוי המוקרן - העשור הראשון, מוזיאון חיפה, 2006, עמ' 43.
1 2 3  תערוכה - אפרת נתן וסימה מאיר - Tali Tamir, באתר talitamir.com
↑  "אחת האמהות חסרה" מאת נעמי סימן-טוב, ידיעות אחרונות, תל אביב.
↑  צלמונה, יגאל, 100 שנות אמנות ישראלית, ירושלים: מוזיאון ישראל, 2010.
↑  אפרת נתן: פוסע וקוצר, באתר מוזיאוני חיפה](הקישור אינו פעיל, 17.07.2018)
↑  אפרופו העלמות, באתר מוזיאון פתח תקווה לאמנות
↑  60 שנות אמנות בישראל: זמן אמת, באתר עכבר העיר](הקישור אינו פעיל, 17.07.2018)
↑  עבודת קיר I : אפרת נתן, אוהל, 2011, באתר מוזיאון ישראל](הקישור אינו פעיל, 17.07.2018)
↑  דנה גילרמן, עכבר העיר אונליין, פרסים לגדעון גכטמן, אפרת נתן ואמנים נוספים, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2006
↑  אלי ערמון אזולאי, עכבר העיר אונליין, שישה אמנים זכו בפרס של הפיס, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 274762  NLI: 987007302317205171  GND: 1136934839  ISNI: 0000 0000 7907 4555  LCCN: n2009053655  SUDOC: 240882091  ULAN: 500478116  VIAF: 98476977   WorldCat (עם VIAF): 98476977 
אפרת נתן ביצירתה "פסל ראש" (מאי 1973)
פסל הנפת חרמש
2012 בטלוויזיה בישראל
אירועים

בנובמבר 2011, ועדת הכלכלה של הכנסת דחתה את ההצעה לאפשר פריסת תשלומי החובות של ערוץ 10. בעקבות ההחלטה, הודיע מנכ"ל ערוץ 10 מר יוסי ורשבסקי, כי "הערוץ יוחשך ב-27 בינואר 2012". חמישה ימים טרם סגירתו, הוחלט לבסוף כי הערוץ יקבל זיכיון עד ל-2013, ואיום הסגירה הוסר מעליו. בשל האיום הממשי לסגירת הערוץ הוקפאו מספר הפקות של הערוץ, ביניהם עונה נוספת לתוכנית האופנה של טריני וסוזנה, הפקת סדרת דרמה לפי הרומן "אלנבי", קומדיה על מערכת העיתון בלייזר שנקראה "המערכת" ובוטלה עליית העונה החדשה של הישרדות והיפה והחנון שצולמו מבעוד מועד. בדצמבר 2012, איומי הסגירה שבו לערוץ, כאשר סיום הזיכיון לפי ההסכם היה אמור להגיע ב-1 בינואר 2013. לבסוף הערוץ הסכים לחתום על הסכם פריסת החובות כלפי המדינה וכלפי גופים נוספים, בנוסף להלוואה שהמדינה תגיש לערוץ בסך 65 מיליון ש"ח, על מנת לסגור את החובות. בנוסף לכך, הערוץ התחייב להעביר את פעילותו למרחב ירושלים, ולשלם עבור ההארכה שניתנה לו.
ב-6 במאי 2012 שונה לוח השידורים של הערוץ הראשון. בלוח החדש נעשה ניסיון להתחרות בערוצים המסחריים בשעות ה"פריים טיים". לעומת זאת, הערוץ חזר לשדר תוכנית אירוח: בכל יום שישי משודרת אחרי היומן התוכנית "שישי עם טל ברמן". במהלך השנה עברו מרבית תוכניות הערוץ להיות משודרות בפורמט HD.
ב-21 במרץ 2012 נחקק בכנסת חוק שבעקבותיו השתנה מערך הערוצים המשודרים בעידן+.
ביולי 2012 קנסה הרשות השנייה את זכייניות ערוץ 2 ("קשת" - 480,000 ש"ח, ו"רשת" - 540,000 ש"ח) ואת ערוץ 10 (540,000 ש"ח) והחליטה על הורדתן משידור של ארבע תוכניות בגין תוכן שיווקי ואייטמים ששודרו בהן תמורת תשלום, ללא ידיעת הצופים ותוך הטעייתם: (1) "יופי של יום" בהנחיית קרין מגריזו (משודרת על ידי "קשת" בשידורים חוזרים). (2) "בריאות 10" בהנחיית פרופ' רפי קרסו (משודרת בערוץ 10). (3) "משפחה 10" בהנחיית רונית יודקביץ' (שידורים חוזרים בערוץ 10 שתכנן להעלותה מחדש בספטמבר 2012). (4) "לחיות טוב" בהנחיית קובי מחט וקרין מגריזו (משודרת על ידי "רשת"). בכך נחשפה לציבור תופעה שהפכה להיות נהוגה בשנים האחרונות, לפיה המרואיינים בתוכניות טלוויזיה קונים את מקומם תמורת תשלום כספי, בעיקר בתוכניות הבוקר. התשלום מועבר למפיקי התוכנית ואלה מזמינים את המשלם להופיע ולדבר בתוכנית, מבלי שהצופה מודע לכך וסבור כי אותו אדם הוא מומחה בנושא שנבחר והוזמן להופיע בגין כישוריו בלבד.
ב-18 בדצמבר 2012 נאלצה חברת החדשות של ערוץ 2 להוריד מהמסך את התוכניות "שש עם עודד בן עמי" ו"פגוש את העיתונות" ולקצר את המהדורה המרכזית ל-45 דקות במקום שעה, בעקבות החלטת דירקטוריון חברת החדשות לקצץ בתקציב החברה (כחלק מהיצמדות למדיניות הממשלה). לאחר 10 ימים בהם התוכניות לא שודרו והמהדורה המרכזית הייתה מקוצרת, חזרו אלו ללוח השידורים והמהדורה המרכזית חזרה לאורכה המקורי.
פרסים > פרס האקדמיה לטלוויזיה

סדרת דרמה: "30 ש"ח לשעה" (הערוץ הראשון)
סדרה קומית: "עבודה ערבית" (קשת)
סדרת תעודה: "הקיבוץ" (הוט והערוץ הראשון)
תוכנית הדוקו-ריאליטי: "חי ב-LA LA לנד" (yes)
תוכנית מציאות: "The Voice ישראל" (רשת)
תוכנית הבידור: "מצב האומה" (רשת)
תוכנית מגזין בתחומי תרבות ופנאי: "ערב טוב עם גיא פינס" (ערוץ 10)
תוכנית אירוח: "הינשופים" (הוט)
שעשועון: "לעוף על המיליון" (ערוץ 10)
סדרת ילדים ונוער: "אליפים" (ערוץ הילדים – yes)
תוכנית אקטואליה, תחקיר או חדשות: "המקור" (חדשות 10)
ערוצים חדשים

ניק ג'וניור
ערוץ זום (HOT)
נפטרו

16 בינואר – עפרון אטקין, שחקן ומדבב ישראלי.
21 באוגוסט – שמעון לב-ארי, שחקן ישראלי.
6 בנובמבר – דודיק סמדר, שחקן ומדבב ישראלי.
4 בדצמבר – רוזינה קמבוס, שחקנית ישראלית.
9 בדצמבר – ענת גוב, שחקנית ישראלית.
16 בדצמבר – אברהם מור, שחקן ומדבב ישראלי.
הערות שוליים

↑  פטר קלנר, תומר אביטל ושלי פריצקר, ועדת הכלכלה הכריעה: ערוץ 10 חייב לשלם את החובות עד סוף השנה, באתר כלכליסט, 8 בנובמבר 2011
↑  גלובס, ‏"ערוץ 10 יוחשך ב-27 בינואר 2012", באתר ‏מאקו‏, 12 בדצמבר 2011
↑  שלי פריצקר, כפי שנחשף ב"כלכליסט": ערוץ 10 יזכה לארכה של שנה - ולא ייסגר בסוף ינואר, באתר כלכליסט, 22 בינואר 2012
↑  שלי פריצקר, החל ממאי: ערוץ 1 משיק לוח שידורי ערב חדש, באתר כלכליסט, 19 במרץ 2012
↑  שלי פריצקר, הכנסת אישרה: ממיר עידן פלוס יכלול עוד ערוצים, באתר כלכליסט, 21 במרץ 2012
↑  ערן סוויסה, נפסלו תוכניות בערוצים 2 ו־10, ישראל היום, 31 ביולי 2012
↑  nrg מעריב, שש עם ופגוש את העיתונות מבוטלות, באתר nrg‏, 18 בדצמבר 2012
↑  רן בוקר ויערה יעקב, חדשות טובות: "שש עם עודד בן עמי" לא תבוטל, באתר ynet, 27 בדצמבר 2012
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודמת: 2011 בטלוויזיה בישראל | שנים בטלוויזיה בישראל  2012 בטלוויזיה בישראל | הבאה: 2013 בטלוויזיה בישראל |
מועצת השורא (ח'ליפות)

מועצת השורא, בתעתיק מערבית מג'לס א-שורא (مجلس الشورى), היא אחד המוסדות החשובים בממשל האסלאמי, שמטרתו לשמש כגוף ייעוץ והתייעצות למנהיג המדינה או האמיר. המועצה מורכבת מזקנים, משפטנים ואנשי דת, שמטרתם לעזור למנהיג בקבלת החלטות תוך התייחסות לשריעה, החוק האסלאמי. המושג "שורא" בעברית פירושו "התייעצות", והוא מתייחס בין היתר לנושאים בהלכה האסלאמית או השריעה. מועצת השורא מוכרת במספר מדינות מוסלמיות וארגוני טרור אסלאמיים, והיא פועלת בצורות שונות בהתאם למסורת המקומית ולמבנה הפוליטי של כל מדינה.
במהלך ההיסטוריה, התפקיד וההשפעה של מועצת השורא השתנו, תלוי בזמן ובמקום. במקומות מסוימים, המועצה פעלה כגוף ייעוץ חשוב שהשפיע על המדיניות הפוליטית והחוקתית, בעוד שבאזורים אחרים השפעתה הייתה מוגבלת יותר.
בעידן המודרני, במדינות כגון ערב הסעודית ואיראן, קיימות גרסאות שונות של מועצת השורא, שבכל אחת מהן יש הבדלים במבנה, בסמכויות ובתהליכי הבחירה או המינוי של חבריה.
בפוליטיקה

"מג'לס אל-שורא" הוא מונח נפוץ לאסיפות נבחרות או שיתופיות בעלות סמכויות ייעוץ או חקיקה במדינות דוברות ערבית או בעלות רוב אסלאמי. במדינות שבהן יש בתי מחוקקים לאומיים דו-ביתיים, הכינוי ניתן לגוף המחוקק המלא או לבית העליון; במקרה בו הממשלה אינה מתפקדת על בסיס דמוקרטי, סמכויות המחוקק מוגבלות לרוב רק להתייעצות.
זה השם הערבי הרשמי של האספה המייעצת של ערב הסעודית (הדבר הכי קרוב שיש לסעודיה לבית מחוקקים) גם של בית המחוקקים של עומאן וקטאר.
שמו של הפרלמנט של פקיסטן.
שמו של הבית העליון של הפרלמנט בבחריין.
שמו של הפרלמנט האיראני הוא "מַג'לֶס שוּרא-יֶ אֶסלָאמי"
גוף מעין-מחוקק בתוך ארגון הטרור אל-קאעידה.
שם הבית הדין העליון של תימן.
שמו הקודם של הסנאט של מצרים היה מַגְלֵס א-שוּרא.
אין הנחיות קפדניות לגבי מי יכול להיות חלק ממועצת השורא. עם זאת, בגרות (באסלאם, כל מי שהגיע לגיל ההתבגרות), נפש איתנה וידע חזק באסלאם הם התנאים המוקדמים המוסכמים ביותר. אפילו התנאים הללו אינם מוסכמים לחלוטין.
ח'ליפות

אנשי עולמא סונים (חכמי דת האסלאמיים שתפקידם לפסוק בסוגיות שונות בהלכה האסלאמית) מסכימים ש"שורא", בתרגום חופשי כ'התייעצות עם העם', היא פונקציה של הח'ליפות. מג'לס א-שורא מייעץ לח'ליף.
המג'לס הוא גם האמצעי לבחירת ח'ליף חדש. המלומד הסוני בן המאה העשירית אל-מווארדי כתב שחברי המג'לס צריכים לעמוד בשלושה תנאים: עליהם להיות צודקים, עליהם להיות בעלי ידע מספיק כדי להבחין בין ח'ליף טוב לרע, וחייבים להיות בעלי חוכמה ושיקול דעת מספיק כדי לבחור את הח'ליף הטוב ביותר. אל-מווארדי אמר גם במקרי חירום כשאין ח'ליפות ואין מג'ליס, האנשים עצמם צריכים ליצור מג'ליס, לבחור רשימה של מועמדים לח'ליף, ואז המג'ליס צריכים לבחור מרשימת המועמדים. כמה פרשנויות מודרניות לתפקידו של המג'לס אש-שורה כוללות את אלה של הסופר האיסלאמיסט סייד קוטב ושל תקידודין אל-נבהאני, מייסד תנועה פוליטית טרנס-לאומית המוקדשת להחייאת הח'ליפות. בניתוח של פרק השורא בקוראן (פרק מספר 42), קוטב טען שהאסלאם דורש רק שהשליט יתייעץ לפחות עם חלק מהנשלטים (בדרך כלל האליטה), במסגרת ההקשר הכללי של חוקי אלוהים שהשליט חייב לבצע. תקידודין אל-נבהאני, כותב ששורה חשובה וחלק מ"המבנה השלטוני" של הח'ליפות האסלאמית, "אך לא אחד מעמודי התווך שלה", ועלול להיות מוזנח מבלי ששלטון הח'ליפות יהפוך ללא אסלאמי. לא-מוסלמים רשאים לשרת במג'ליס, אם כי אינם רשאים להצביע או לשרת כפקידים.
ח'ליפות > תנאים

יש לעמוד בחמישה תנאים לפני שמועצת השורא תוכל לבחור ח'ליפה חדשה:
הח'ליפה חייב להיות מוסלמי.
אין ח'ליפה כרגע.
על האדם הנבחר לאשר את המינוי.
המועמד חייב להיבחר מבלי שהופעל לחץ על מועצת השורא.
מועצת השורא חייבת להביע אמון בח'ליפה המיועד בכך שתיתן לו את הבייעה ( بَيْعَة).
העם חייב להביע אמון בח'ליפה המיועד.
התנאי המרכזי למינוי מועמד הוא שלא יהיו התנגדויות מבוססות על ראיות כנגדו. לעומת זאת, קיימת מחלוקת בקרב החוקרים בשאלה כמה קולות נדרשים על מנת שמועמד ייחשב לראוי להמשך התהליך. הדעות נעות בין דרישה למינימום של שני קולות, דרך דרישה ללפחות ארבעים קולות, ועד לצורך ברוב במג'ליס א-שורא.
למג'לס א-שורא ישנה האחריות להדיח ח'ליפה אם התנהגותו סוטה מה"אח'לאק" (קוד המוסר של האסלאם). בפועל, הדחה כזו נעשית בעיקר במקרים של דיכוי. כחלק מהתהליך, על המג'לס א-שורא להודיע לח'ליפה באופן דיסקרטי על התנהגויותיו השנויות במחלוקת לפני נקיטת צעדים.
הערות שוליים

1 2 3  The Muslims Internet Directory: e Process of Choosing the Leader (Caliph) of the Muslims: The Muslim Khilafa, www.2muslims.com
↑  Law of the Consultative Council (Majlis Al-Shura) | The Embassy of The Kingdom of Saudi Arabia, www.saudiembassy.net
↑  Visit of Chairman of Majlis Al Shura Saudi Arabia depicts strong Parliament to Parliament contacts between both nations says NA Deputy Speaker, na.gov.pk (באנגלית)
↑  Observer Web Team, Majlis A'Shura denounces attacks on Yemen cities, Oman Observer, ‏2024-01-14 (באנגלית)
↑  Gharm Allah Al-Ghamdy
ביט 69

| --- | --- |
 מוקד פעילות:  ישראל
 תקופת הפעילות:  2004–2009, 2020 (כ־5 שנים)
 סוגה:  רוק, פאנק רוק, פופ פאנק, רוק כבד
 חברת תקליטים:  היי פייבר הפקות, הד ארצי, נענע דיסק
 שיתופי פעולה בולטים:  יובל מנדלסון, נינט טייב
 https://beat69.bandcamp.com/
 חברים
 רענן פוגל אורי שפלן לורל עמיר
 
ביט 69 הייתה להקת רוק ישראלית שהחלה את פעילותה בשנת 2004. בתחילת דרכה נודעה הלהקה בכך ששלושת חבריה הם בני נוער. הלהקה הוציאה לרדיו מספר סינגלים שהבולט בהם היה "כמו שלך". בלהקה היו חברים רענן פוגל, אורי שפלן ולורל עמיר.
היסטוריה

ב-2005 הוציאה הלהקה דיסק דמו ראשון לקראת תקליט הבכורה העתידי. לאחר הופעה בפני קהל במועדון הקולטורה בו נכח מנהל חברת התקליטים היי פייבר הפקות, נמרוד דוויק, הוחתמה הלהקה בחברת התקליטים. חברי הלהקה היו בני 12 בלבד.
אלבום הבכורה של הלהקה, חומרים רטובים, יצא במרץ 2007 בהפצת הד ארצי. מפיקו המוזיקלי של האלבום היה יובל מנדלסון. מתוך האלבום בלטו השירים ״כמו שלך״ ו-״עוגות גבינה״ שזכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו, האחרון אף לווה בקליפ בבימוי אלון בנארי ואלירן קנולר. לפני הוצאת האלבום הופיעה הלהקה בטקס פרסי עמ"י. באותה שנה ניהלה הלהקה טור שבועי במגזין הנוער ״ראש אחד״, ושיתפה פעולה עם נינט טייב בכפר המוזיקה בניצנים.
באפריל 2008 הלהקה הוציאה לאור את אלבומה השני - בנות אוהבות בנים חזקים, בהפקתו המוזיקלית של יותם בן חורין ובהפצת היי פייבר הפקות. מתוך האלבום בלט השיר ״כל הבנות״ שזכה להצלחה בתחנות הרדיו וביקורות חיוביות.
הנושאים העיקריים בשיריהם באותה תקופה הם נושאים מוכרים ואופייניים לתלמידי בתי ספר תיכוניים ולבני נוער בפרט, כדוגמת בית הספר ("נמאס"), מורים, בחינות, שיעורי בית, משחקי מחשב ("משחקי וידאו") ובעיקר בנות ("כמו שלך", "עוגות גבינה", "בנות אוהבות בנים חזקים" ועוד). לפעמים עסקו השירים גם בנושאים כגון סמים ("תפסיקו לעשן" ו"אני מעדיף לישון"), הדחקה ("כל הילדים" ו"המשחק הלא נכון") והתעללות ("ילד מוכה" מתוך הדמו).
בשנת 2009 הפסיקה הלהקה את פעילותה. עמיר עזב את הארץ, שפלן ופוגל התגייסו ללהקת הנח"ל.
בשנת 2020 חידשו פוגל ושפלן את פעילותה של ביט 69 לתקופה קצרה. אלבומם השלישי, טימבוקטו, יצא ב-14 ביולי 2020 בהפצת נענע דיסק. מתוך האלבום שוחרר קליפ לשיר ״לייק עליי״. כמו כן, בשיר האחרון באלבום התארח זבולון מושיאשווילי. באותה שנה פתחו את הופעת האיחוד של להקת שייגעצ בהאנגר 11.
דיסקוגרפיה

ביט 69 - דמו (2005)
חומרים רטובים (2007)
בנות אוהבות בנים חזקים (2008)
טימבוקטו (2020)
הערות שוליים

↑  ביט 69 (2017-10-14), ביט 69 - כמו שלך (מתוך טקס פרסי עמ״י 2007), נבדק ב-2025-02-20
↑  אור ברנע, נינט במופע עם "ביט 69", באתר ynet, 10 ביוני 2007
↑  לאון פלדמן, גיבורי גיטרה, באתר ynet, 12 במאי 2008
↑  אור ברנע, ותודה לרן ארז, באתר ynet, 26 בדצמבר 2007
↑  איתי שטרן, הפרויקט של ריטה, באתר nrg‏, 26 בדצמבר 2007
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פילגש בגבעה

”...וַיֵּדְעוּ אוֹתָהּ וַיִּתְעַלְּלוּ בָהּ כָּל הַלַּיְלָה עַד הַבֹּקֶר וַיְשַׁלְּחוּהָ כַּעֲלוֹת הַשָּׁחַר. וַתָּבֹא הָאִשָּׁה לִפְנוֹת הַבֹּקֶר וַתִּפֹּל פֶּתַח בֵּית הָאִישׁ אֲשֶׁר אֲדוֹנֶיהָ שָּׁם עַד הָאוֹר. וַיָּקָם אֲדֹנֶיהָ בַּבֹּקֶר וַיִּפְתַּח דַּלְתוֹת הַבַּיִת וַיֵּצֵא לָלֶכֶת לְדַרְכּוֹ וְהִנֵּה הָאִשָּׁה פִילַגְשׁוֹ נֹפֶלֶת פֶּתַח הַבַּיִת וְיָדֶיהָ עַל הַסַּף. וַיֹּאמֶר אֵלֶיהָ קוּמִי וְנֵלֵכָה וְאֵין עֹנֶה...”
פסל מאת ג'יאצ'ינטו ויגני, 1847.
פִילֶגֶשׁ בַּגִּבְעָה הוא סיפור מקראי המופיע בספר שופטים (פרקים י"ט–כ"א) וחותם את הספר. הסיפור עוסק באיש לוי הנקלע עם פילגשו לגבעה, עיר של בני שבט בנימין, ומתארח אצל אפרתי המתגורר במקום. בלילה מתגודדים בני העיר ודורשים להוציא אליהם את האיש הזר למען ידעוהו. במקום זאת, מוסר לידיהם הלוי את פילגשו והיא נאנסת באכזריות ומתה.
למחרת הבוקר, לאחר מות פילגשו בסוף ליל העינויים, הלוי מבתר את גופתה ושולח נתח אל כל אחד משבטי ישראל. מזועזעים, יוצאים השבטים בעצת ה' למלחמת נקם נגד שבט בנימין, שבסופה נותרים מבנימין רק שש מאות גברים שהצליחו להימלט. בני השבטים נשבעים שלא להשיא את בנותיהם לאנשי בנימין שנמלטו, אך כעבור זמן מתחרטים על השבועה בשל ההבנה כי מימושה יגרום להכחדת שבט מישראל.
כדי לעקוף את הנדר, שולחים השבטים אלפי לוחמים אל העיר יבש גלעד, שאיש מתושביה לא השתתף במלחמה או במעמד השבועה, והורגים את כל תושביה פרט ל-400 בתולות על מנת לתת אותן כנשים לבני בנימין. היות שנותרו בשבט עוד 200 גברים שנזקקו לנשים, הרשו להם יתר השבטים לחטוף בתולות המחוללות בכרמים בחג ה' בשילה.
הסיפור נפתח ונחתם בהזכרת היעדרו של מלך לבני ישראל באותם ימים, נושא שבו יעסקו הספרים הבאים בסדר ספרי התנ"ך. חוקרי מקרא רואים בסיפור כולו אלגוריה תעמולתית נגד שאול המלך, בן שבט בנימין, מטעם סופרים יהודאים שהזדהו עם בית דוד.
הסיפור המקראי > הלוי ופילגשו

איש משבט לוי הגר בהר אפרים לקח פילגש מבית לחם יהודה. האישה מרדה בו וברחה אל בית אביה שבבית לחם, ושם שהתה במשך ארבעה חודשים. לאחר מכן, הגיע אליה האיש לשכנע אותה לחזור. לאחר שהות של כמה ימים בביתו של אביה, שניסה להשאיר אותם עוד ועוד שם (ייתכן שחשש מהסכנות שבדרך, חשש שאכן התאמת), יצאו האיש, פילגשו ונערו לעת ערב על דרך ההר צפונה לכיוון עירם. כאשר הגיעה שעת החשכה הם היו ליד ירושלים, שבאותה תקופה הייתה עיר יבוסית.
האיש סירב לעצת נערו ללון בירושלים, בנימוק ש"לא מבני ישראל הנה" (שופטים, י"ט, ט'–י"ב), והמשיך בדרכו במטרה ללון באחת מערי בנימין - גבעה או רמה.
הסיפור המקראי > אירוח בגבעה

הם המשיכו ברכיבתם, והשמש שקעה כאשר היו ליד גבעה, שם ישבו ברחוב וחיכו, לשווא, שיהיה מי שיאסוף אותם ללון בביתו. רק איש זקן שמוצאו מהר אפרים, שהגיע מהשדה הציע להכניסם לביתו, להאכילם ולהשקותם. בעודם בסעודה, הקיפו את הבית אנשי העיר ודרשו להוציא את האיש החוצה במטרה לאונסו או להתעלל בו. המארח התחנן לפניהם שלא יעשו זאת לאורחו, ויעץ שבמקום זאת הוא יוציא אליהם את בתו הבתולה ואת פילגשו של האורח. על אף סירובו של ההמון, הוציא האורח את פילגשו בכוח החוצה, ושם התעללו ואנסו אותה בני העיר כל אותו הלילה.
לפנות בוקר שילחו אותה והיא נפלה מתעלפת על פתח הבית. כאשר קם האיש הלוי בבוקר, פתח את דלתות הבית לצאת לדרכו וראה את פילגשו מוטלת על הסף. הלוי אמר לה לקום וכשראה שאינה מגיבה (ככל הנראה מתה כבר אם כי פרט זה נותר מעורפל), לקח אותה לביתו ושם ביתר את גופתה לשנים עשר נתחים ושילחם לכל חלקי הארץ.
הסיפור המקראי > מלחמה בשבט בנימין

העם, מזועזע קשות, נקהל כאיש אחד אל העיר מצפה, שם ביקשו מאנשי שבט בנימין להסגיר לידיהם את האנשים שעשו את המעשה כדי להענישם בעונש מוות. לאחר שאנשי בנימין סירבו, הם הכריזו מלחמה על שבט בנימין, בהכריזם שמי שלא יעלה למלחמה יומת, וגם נשבעו שלא לתת מבנותיהם לבני שבט בנימין לנשים.
המלחמה התנהלה בשלוש מערכות. בשתיים הראשונות הפסידו בני-ישראל למרות עדיפותם המספרית הגדולה (400,000 לעומת 26,700 לוחמים), ולמרות עידוד של האורים ותומים ששאלו בהם האם לעלות למלחמה, ובכל אחד מהימים נהרגו עשרות אלפי לוחמים מישראל (22,000 ביום הראשון ו-18,000 ביום השני). רק במערכה האחרונה ניצחו ישראל את בני בנימין, על ידי הצבת מארב, בדומה לתכסיס ששימש את יהושע במלחמת העי. בניצחון זה הכו כמעט את כל בני בנימין, ושרפו באש את עריהם. רק שש מאות איש מבני בנימין נותרו בחיים.
לפי המסורת, הכרזת המלחמה על בנימין נערכה בכ"ג בשבט, ובתאריך זה נוהגת תענית צדיקים לרוצים להחמיר על עצמם.
הסיפור המקראי > הצלת שבט בנימין

לאחר הניצחון, הבין העם כי עומד להיכחד שבט שלם מישראל - שהרי נאסר על בני ישראל לתת מבנותיהם לנשים לבני בנימין. עקב כך החליטו לממש את השבועה להרוג את מי שלא השתתף במלחמה. לאחר מפקד התגלה שאיש מיושבי העיר יבש גלעד לא נמצא במקום, ולפיכך נשלחו 12,000 לוחמים לפשוט על העיר ולהרוג את כל תושביה פרט לארבע מאות בתולות, אותן הביאו כנשים בשביל אנשי בנימין.
אולם מכיוון שהיו שש מאות מבני בנימין, עדיין חסרו מאתיים בתולות עבור שאר הגברים. על כן ננקט צעד שני: הוחלט לנצל את החג בשילה, שבו מחוללות בנות העיר בכרמים (ט"ו באב, על פי המסורת), כאשר בני בנימין יחטפו להם נשים מהמחוללות. כך לא תופר השבועה, שהרי הן נחטפו ולא ניתנו מרצון.
בפרשנות המסורתית

לדעת רוב הפרשנים, הסיפור בא לבטא כי התקופה בה לא הייתה מלוכה בישראל הייתה רעה מאוד: ”בַּיָּמִים הָהֵם אֵין מֶלֶךְ בְּיִשְׂרָאֵל אִישׁ הַיָּשָׁר בְּעֵינָיו יַעֲשֶׂה” (ספר שופטים, פרק כ"א, פסוק כ"ה). חלק מהפרשנים מסבירים שהסיפור שובץ בסוף ספר שופטים כדי ליצור הנגדה בין סיפורי 'אין מלך בישראל' לסיפור הראשון של תקופת 'יש מלך בישראל' - הלוא הוא סיפור מלחמת שאול בנחש העמוני. בסיפור ההוא נחלצו כל ישראל לסייע לאנשי יבש גלעד, לעומת סיפור פילגש בגבעה שם הלכו והשמידו את העיר ההיא. הרעיון המבוטא מפרשנות זו הוא השוואה בין המוסר שתקופת המלכים נותנת לחיים ולהיסטוריה לעומת השפל המוסרי והברבריות של תקופת השופטים, ואת הדעה כי ללא הנהגה מסודרת, עלולה אחדות העם להתפורר עד כדי מלחמת אזרחים.
מעטים מן הפרשנים המודרניים דווקא רואים בסיפור מעשה חיובי, המתאר את אחדות ישראל במלחמתו בעוול. לשיטתם, המילים "אין מלך בישראל" הושתלו בסיפור מאוחר יותר, ואין הן משקפות את כוונתו המקורית של הסיפור .[דרוש מקור]
בפרשנות המסורתית > השוואה לסיפור סדום

סיפור זה זהה בפרטים רבים (אף סגנוניים) לסיפור סדום ומהווה סיפור ראי שלו. אורחים המגיעים ללון בבית מארח לאחר הזמנתו, המארח המתאזרח בעיר כאשר מוצאו ממקום אחר, אנשי העיר המנסים לתקוף את האורחים מינית, ניסיונו של בעל הבית להגן על אורחיו בהצעת בנותיו, דחיית ההצעה בידי התוקפים, ובסופו של דבר השמדתם של האנשים הרעים, אם בידי שמים ואם בידי אדם. הדמיון לסיפור סדום מהווה תוכחה של הכותב.
טבלת השוואה בין שני הסיפורים:
| סיפור סדום (בראשית יט) | סיפור פילגש בגבעה (שופטים יט) |
| --- | --- |
וַיָּבֹאוּ אֶל-בֵּיתוֹ וַיַּעַשׂ לָהֶם מִשְׁתֶּה וּמַצּוֹת אָפָה וַיֹּאכֵלוּ.: וַיְבִיאֵהוּ לְבֵיתוֹ וַיָּבָל לַחֲמוֹרִים; וַיִּרְחֲצוּ רַגְלֵיהֶם וַיֹּאכְלוּ וַיִּשְׁתּוּ.
וְאַנְשֵׁי הָעִיר אַנְשֵׁי סְדֹם נָסַבּוּ עַל-הַבַּיִת: וְהִנֵּה אַנְשֵׁי הָעִיר אַנְשֵׁי בְנֵי-בְלִיַּעַל נָסַבּוּ אֶת-הַבַּיִת
וַיֹּאמְרוּ לוֹ, אַיֵּה הָאֲנָשִׁים אֲשֶׁר-בָּאוּ אֵלֶיךָ הַלָּיְלָה; הוֹצִיאֵם אֵלֵינוּ וְנֵדְעָה אֹתָם: וַיֹּאמְרוּ אֶל-הָאִישׁ בַּעַל הַבַּיִת הַזָּקֵן לֵאמֹר, הוֹצֵא אֶת-הָאִישׁ אֲשֶׁר-בָּא אֶל-בֵּיתְךָ וְנֵדָעֶנּוּ.
וַיֵּצֵא אֲלֵהֶם לוֹט הַפֶּתְחָה; וְהַדֶּלֶת סָגַר אַחֲרָיו.: וַיֵּצֵא אֲלֵיהֶם הָאִישׁ בַּעַל הַבַּיִת
וַיֹּאמַר: אַל-נָא אַחַי תָּרֵעוּ.: וַיֹּאמֶר אֲלֵהֶם, אַל-אַחַי אַל-תָּרֵעוּ נָא
הִנֵּה-נָא לִי שְׁתֵּי בָנוֹת אֲשֶׁר לֹא-יָדְעוּ אִישׁ, אוֹצִיאָה-נָּא אֶתְהֶן אֲלֵיכֶם וַעֲשׂוּ לָהֶן כַּטּוֹב בְּעֵינֵיכֶם: הִנֵּה בִתִּי הַבְּתוּלָה וּפִילַגְשֵׁהוּ, אוֹצִיאָה-נָּא אוֹתָם וְעַנּוּ אוֹתָם וַעֲשׂוּ לָהֶם הַטּוֹב בְּעֵינֵיכֶם
למרות ההשוואה בין הסיפורים, כותב הרמב"ן על סיפור פילגש בגבעה כי ”אף על פי שהוא נדמה לעניין הזה, איננו כמוהו לרוע” ומבאר את ההבדלים המהותיים בין הסיפורים:
מטרת בני בנימין לא הייתה נגד הכנסת אורחים המתקיימת בעירם, כאנשי סדום, אלא היו מתאווים לחטוא במשכב זכר, ובדיעבד הסתפקו במשכב עם הפילגש.
האיש הזקן שביקש להוציא את בתו ואת הפילגש, סמך על כך שבני העיר לא יפגעו בבתו, וכאשר הוציא את הפילגש אין מדובר באשת איש.
בסיפור זה, לא היה מדובר בכל אנשי העיר שצבאו על הבית, אלא ב"אנשי בני בליעל" (שם יט כב), שהיוו מיעוט בעיר, אך היו שרים ותקיפים, כמו שאמר האיש (שם כ ה): ויקומו עלי בעלי הגבעה, וזו הסיבה שלא מיחו האחרים בידם.
אנשי העיר שאנסו את הפילגש, לא התכוונו להרוג אותה, אלא היא מתה מרוב הביאות.
הרמב"ן מרחיב לבאר על פי דרכו את השתלשלות האירוע, את הנחיות האורים ותומים, ואת האבדות הרבות במלחמה שהגיעו בעקבותיהן, שהיו תוכניתו של אלוהים, להיפרע מכל המעורבים שלא נהגו כשורה.
בפרשנות המסורתית > קשיים כרונולוגיים

אף על פי שהסיפור מופיע בסוף ספר שופטים, מוזכר בו הכהן הגדול פינחס בן אלעזר כחי עדיין. ההסבר המקובל הוא שהסיפור אכן התרחש בראשית ימי השופטים, אך נכתב בסופו כי בתחילה מרוכזים סיפורי השופטים ומלחמות ישראל, ולקראת סוף הספר הובאו שני סיפורים פנים-ישראליים שהתרחשו בתקופת השופטים אך לא בהקשר של שופט מסוים, והמוטיב החוזר בהם הוא "בַּיָּמִים הָהֵם אֵין מֶלֶךְ בְּיִשְׂרָאֵל אִישׁ הַיָּשָׁר בְּעֵינָיו יַעֲשֶׂה", סיפור פילגש בגבעה וסיפור פסל מיכה. הבאת שני סיפורים העוסקים בנושא אחד הביאה למסקנה כי מבחינה כרונולוגית לא התרחשו המעשים דווקא בסוף תקופת השופטים, וכי הסיפור מופיע בסוף הספר על פי סדר ענייני ולא סדר כרונולוגי.
במחקר האקדמי

בסיפור פילגש בגבעה ישנם קישורים רבים לדמותו של שאול המלך: כמו במלחמה נגד נחש העמוני, גם בשופטים י"ט-כ"א מכונסים שבטי ישראל באמצעות פיזור נתחי גופה בגבולם, והעיר יבש גלעד ממלאת תפקיד חשוב. סמליות אחרת מתבטאת במיקומים, כשהלוי הנזכר זוכה ליחס מיטיב בבית לחם (עיר הולדתו של דוד), מעדיף שלא ללון ביבוס (היא עיר דוד) ומבכר על פניה את גבעה, בירתו של שאול, שם הוא כמעט וחווה מעשה סדום ופילגשו נאנסת ונהרגת. יבש גלעד, מוקד נוסף המזוהה עם שאול, מוצגת אף היא כמשתמטת מהמלחמה.
במחקר האקדמי > מתקפה על בית שאול

לאור אפיון הסיפור כעוין לשבט בנימין בכלל ולשאול בפרט, ישנה הסכמה נרחבת על כך שמעשה פילגש בגבעה הוא תעמולה המכוונת נגד שאול ישירות או נגד שבט בנימין (שזכרו של המלך, או לפחות מסורת מיתולוגית בעניינו, היו מקור לגיטימציה שלטונית עבור השבט), שנכתבה או נערכה על ידי סופרים יהודאים שפעלו מטעם המלך דוד עצמו, ביתו, או לפחות בשם המסורת בעניינם שהקנתה לגיטימציה שלטונית ליהודה.
הדמיון בין הלוי לאלקנה הוצג על ידי שרה מילשטיין, יחד עם רכיבים אחרים בטקסט, כראיה לכך שהסיפור המקראי במעשה הפילגש ובשמואל א' פרק א' מעיד על הטיה ושכתוב הדרגתיים של נרטיבים ישנים אודות שאול המלך. סיפורים אלו הציגו אותו באור חיובי, והיו ידועים במרחב הישראלי הקדום מכדי שסופרי יהודה יוכלו למחקם סתם. תחת זאת, הם שינו אותם באיטיות. סיפור לידתו של שאול לאלקנה ולחנה (אֶל הַנַּעַר הַזֶּה הִתְפַּלָּלְתִּי... וְגַם אָנֹכִי הִשְׁאִלְתִּהוּ ליהוה כָּל הַיָּמִים אֲשֶׁר הָיָה הוּא שָׁאוּל לַיהוה) הפך לסיפור לידתו של שמואל, וכנגד סיפור המלחמה בנחש נוצר מעשה הפילגש כתעמולה כמעט-פארודית, הנוטלת את כל רכיביו (הלוי שקול לשאול ועוד) אך מציגה אותם באור שלילי.
גם פרופ' יאירה אמית, בהתבססה על הדמיון הרב בפרטים שבין פרשת פילגש בגבעה לחייו של שאול המלך, מציעה פרשנות לפיה הסיפור "הושתל" בספר שופטים על מנת להכין את הקורא למפלת בית שאול המובאת בספר הבא, ותפקידה לעצב דעה קדומה נגד שאול.
על פי פרשנים מסורתיים ההשוואה המודגשת לסיפור שאול (שמות הערים יבש גלעד וגבעה, ביתור גופה לשנים עשר חלקים והדגשת היציאה למלחמה "כאיש אחד") מכוונת כדי להדגיש את השינוי שנוצר מתקופת השופטים שבה יצאו כל העם מאוחדים למלחמה אך כנגד שבט אחר, לעומת המצב כאשר ישנו מלך שמאחד את כולם ומוביל אותם למאבק כנגד אויב חיצוני.