stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וילהלם פהרמבאכר
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פהרמבאכר מפקד הדיוויזיה ה-5, ופיקד עליה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה. במהלך המערכה על צרפת לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-12, ובשלב השני כחלק מהקורפוס ה-6 במסגרת הארמייה השנייה. ב-24 ביוני 1940 קיבל פהרמבאכר על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-25 באוקטובר 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים, ומונה למפקד הקורפוס ה-7. במהלך מבצע ברברוסה לחם פהרמבאכר עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עמו כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית. ב-8 בינואר 1942 פרש פהרמבאכר מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, וב-1 במאי 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-25 בצפון צרפת. במהלך הפלישה לנורמנדי לחם פהרמבאכר עם הקורפוס שבפיקודו בניסיון לבלום את בעלות הברית, ולאחר מבצע קוברה התבצר בלוריאן עד סוף המלחמה, וב-10 במאי 1945 נכנע לצבא האמריקני.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

בשנת 1950 שוחרר פהרמבאכר מהשבי, ועבר למצרים שם עבד כיועץ צבאי. לאחר מכן חזר פהרמבאכר לגרמניה, והתגורר בגרמיש-פרטנקירכן עד למותו ב-27 באפריל 1970.
וילה ברבארו

הטמפייטו
וילה ברבארו (באיטלקית: Villa Barbaro) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלדיו במאה ה-16 באזור ונטו שבצפון איטליה, במאזֵר (Maser) שבנפת טרוויזו.
הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתם של האחים דניאלֶה ומרק-אנטוניו ברבארו. המקום נבחר בזיקה למעיין הנובע במקום, הנזכר בספרו של פלדיו. המים שימשו את המזרקה (נימפאון) שמאחורי הבית, ומשם זרמו למטבח, לגן סביב הבית ולמבני המשק. וילה ברבארו הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת ההכרזה על הווילות הפלדיאניות בוונטו.
אדריכלות

תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות". במרכז מצוי בית האדון והוא בעל מתאר מלבני הבולט הרבה לחצר הקדמית. במקום הלוג'יה (loggia) במרכז חזית הבניין, ניצבים ארבעה עמודים קולוסאליים אחוזים עם כותרות בסדר יוני, התופסים את כל החזית. העמודים תומכים בגמלון ומעניקים לחזית מראה של מקדש רומי. זהו אולי השימוש הראשון בעמודים כאלה בבנייה הפרטית של פלדיו. לבניין שתי קומות עיקריות עם חלונות מלבניים גבוהים. מבחינה זו הבניין שונה ממרבית הווילות הפלדיאניות האחרות בכך שאין בחלקו התחתון קומת שירותים, ואין קומה עליונה, מתחת לגג עם חלונות צרים לאחסון תוצרת חקלאית.
משני צידי הבניין המרכזי נמצאים שני אגפים מוארכים עם טורי קשתות בחזיתם. שלא כבווילות אחרות, מן הסטווים המקושתים מובילה כניסה גם לחדרי מגורים וגם לחדרי משק. בקצוות הקיצוניים של אגפים אלה מצויים שני מגדלים קטנים ששימשו שובכים ליונים. בראש חזיתות המגדלים הותקנו שעוני שמש גדולים.
עיטורים

חזית המבנה עשירה בעיטורים מפוסלים. במרכז הגמלון מפוסל סמל המשפחה וסביבו דמויות אדם עירומות. החלון המרכזי בקומה העליונה שובר את מערכת הקורות שעל העמודים הגבוהים, ובראשו מגולפים שני זרי פירות גדולים. בגומחות שבאומנות הנושאות בקשתות שלפני האגפים הצדדיים, ניצבים פסלי אבן גדולים. חדרי הווילה מעוטרים בציורי קיר מעשה ידיו של פאולו ורונזה. מאחורי הבניין נימפאון בעל מתאר חצי עגול ובריכה רדודה בחזיתות. קיר הנימפאון מעוטר בעיטור מפוסל עשיר ביותר, העומד בניגוד מובהק לפשטות הניכרת ברוב בניותיו של פלדיו. בווילה שונות בתוכנית ובעושר העיטורים, ומתקבל הרושם שיותר מ'יד' אחת הייתה מעורבת בתכנון. ייתכן כי באו כאן לידי ביטוי טעמו ורצונו של דניאלֶה ברבארו, שראה את עצמו כמבין באדריכלות.
הכנסייה במאזר

אחד הבניינים האחרונים שתכנן פלדיו היה הטמפייטו (כנסייה) במאזר (Tempietto), הסמוכה לווילה ברבארו ולדרך הנמשכת לטרוויזו. גם כאן שיתפו פעולה בתכנון הבעלים מרק-אנטוניו ברבארו והאדריכל פלדיו. זו כנסייה עם תוכנית מרכזית - המבנה עגול ובחזיתו מבואה גדולה שבה גמלון הנשען על שישה עמודים עם כותרות בסדר קורינתי. מבחינה זו תוכנית המבנה דומה מאוד לפנתאון ברומא. מבנה זה נערץ על ידי פלדיו והוא מופיע מספר פעמים בעבודותיו, ובעיקר בווילה קפרה "לה רוטונדה" שליד ויצ'נצה. הגמלון, ובעיקר פנים הכנסייה, מעוטרים עיטור מפוסל עשיר ביותר, ככל הנראה גם זאת בהשפעת טעמם של האחרים ולא של פלדיו. בשונה מן הכנסיות הגדולות שבנה בוונציה, המוארות באמצעות חלונות גדולים, כאן התאורה הטבעית מועטה. הדבר נעשה בהתאמה לרוח המקום ששימש לא רק ככנסייה לאנשי הכפר אלא גם כמקום קבורה לבני משפחת ברבארו.
ראו גם

הווילות הפלדיאניות בוונטו
לקריאה נוספת

אנדראה פלאדיו, ארבעת הספרים על אודות האדריכלות, תרגם לעברית רוני רייך בצירוף מבוא, הערות ומפתחות, הוצאת זמורה-ביתן-דביר, 1999, עמ' 145-144.
Bruce Bucher, Andrea Palladio, The Architect in his Time, Abbeville Press, New-York, 1998, pp. 131-136.
הערות שוליים

↑  ספר שני, פרק 14, עמ' 71.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb155312422 (data)  GND: 4221895-0  VIAF: 239523458   WorldCat (עם VIAF): 239523458 
וילה ברבארו
השרפה בספריית ג'פנה

בניין הספרייה בג'פנה בזמן השיקום האחרון שנעשה
השרפה בספריית ג'פנה (בטמילית: யாழ் பொது நூலகம் எரிப்பு) הייתה אירוע במהלך מלחמת האזרחים בסרי לנקה. באירוע התפרעו בני המיעוט הסינהלי בליל 31 במאי 1981 בעיר ג'פנה שבצפון סרי לנקה. האירוע היה אחד האירועים החמורים ביותר של שרפת ספרים במהלך המאה ה-20. הספרייה בג'פנה הכילה 97,000 ספרים וכתבי-יד.
רקע היסטורי

הספרייה הוקמה בשלבים רבים החל משנת 1933, מהתחלה בתור אוסף פרטי. ולאחר מכן עם עזרתם של אזרחים שהיו בעיקר מקומיים ועד להקמתו ופתיחתו של בניין הספרייה בשנת 1959 שהוקם בסגנון אדריכלי הודי. הספרייה הכילה מסמכים היסטוריים חשובים של סרי לנקה ועיתונים שציינו מאורעות חשובים בתולדות ההיסטוריה הפוליטית של סרי לנקה. הספרייה הייתה גם מקור מידע עבור הודים ותושבים ממדינות אחרות שהגיעו אליה למטרות מחקר אקדמיות.
השיקום והפתיחה המחודשת

בשנת 1982, שנה לאחר השרפה, החלה הקהילה בג'פנה לאסוף אלפי ספרים, ועיריית ג'פנה החלה בתיקונים בבניין והחלו שיפוצים בחלקי הבניין. בשנת 1983 החל סכסוך אלים נוסף כאשר בניין הספרייה נפגע מכדורי ירי ופצצות. בשנת 1985 שוב אירע מקרה נוסף של שרפה בבניין הספרייה כאשר חיילי ארגון הטרור הטמילי "יולי השחור" פרצו אל הבניין והשחיתו את הספרייה. בשנת 1998 ניסתה נשיאת סרי לנקה צ'נדריקה קומרטונגה מאמץ גדול כדי לזכות באמונו של העם וגם של המיעוט הטמילי ולפייס ביניהם בעזרת דעת קהל בינלאומית למען תהליך שיקום הספרייה בעזרת תרומות מכל רחבי המדינה ואיסוף של למעלה מעל 25,000 ספרים.
עד לשנת 2001 שוקם בניין הספרייה במלואו אבל הפתיחה המחודשת אירעה רק בשנת 2003. למרות התנגדותם של הטמילים נפתחה הספרייה. כתוצאה מכך התפטרו כל חברי מועצת העירייה כולל ראש העיר מחשש לחייהם ולאחר לחץ שהופעל כדי למנוע את פתיחתה המחודשת של הספרייה.
הר ברטון (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר באנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  2,740 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכס בארקר 
 קואורדינטות:  72°33′00″S 166°43′59″E﻿ / ﻿72.55°S 166.733°E﻿ / -72.55; 166.733
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר ברטון(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר ברטון
 
הר ברטון (באנגלית: Mount Burton) הוא פסגה ברכס בארקר, בהרי ויקטורי, באזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
ההר עשוי אבן חול מסוג גריווקה, ובשל כך צבעו האפור.
ההר ממוקם בצידו המערבי של שפכו של קרחון אוסוגה.
גובהו של ההר 2,740 מטרים מעל פני הים; לפי מקורות אחרים גובהו של ההר 2,900 מטרים מעל פני הים - ובהתאם, הוא ההר ה-289 בגובהו באנטארקטיקה.
היסטוריה > מקור השם

שמה של הפסגה ניתן לה על ידי המשלחת האנטארקטית של פדרציית מועדוני טיפוס ההרים של ניו זילנד ( the New Zealand Federated Mountain Clubs Antarctic Expedition), שחקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1962–1963.
המשלחת קראה להר על שמו של ויליאם ברטון (William Burton), שהיה איש צוות בספינה טרה נובה אשר שימשה את המשלחת האנטארקטית הבריטית (משלחת טרה נובה), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913 בפיקודו של רוברט פלקון סקוט.
ברטון, שהתגורר בניו זילנד, היה אורח של צי ארצות הברית, במסגתו ערך ביקור באנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1962–1963, יחד עם שני משתתפים נוספים ממשלחתו של רוברט סקוט.
הערות שוליים

↑  ההודעה הרשמית על מתן שמות אנטארקטיים בצו פרסום השמות הרשמי של ממשלת ניו זילנד
↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  לפי מקורות אלה: הגאזט SCAR, וכן לפי אתר peakery, אתר הרי אנטארקטיקה לפי גובהם
↑  לפי מקור אחר הוא ההר ה-361 בגובהו באנטארקטיקה
↑  מידע השוואתי על גובה ההר
| הרי ויקטורי |
| --- | --- | --- |
| רכסי הרים | אוונס • בארקר • בייקר • הנדלר • מילן • מלטה • קלאפ • קרטוגרפים • קרטר |  |
| הרים | אולדריג' • אלברטס • בוס • בראמבל • ברוסטר • ברטון • ברטלן • גלס • הד • הרינגטון • מקדונלד • נורת'האמפטון • ניו ייר • סירק • פיליפס • פירסון • קאפלינג • קולינס • קונרד |  |
| מעברי הרים | בנייטד • טובוגאן • סופט סנואו |  |
| נונאטאקים | נונאטאק נלסון |  |
| קרחונים | אולסון • אוסוגה • אינגהם • אלדר • באוורס • בארג • בר • בורכגרווינק • בייקר • דיוואלד • הירפילד • המפריז • הנד • ווד • וייטהול • טאקר • טריינר • טרפלגר • לאנגוואד • ליין • לנסן • מרינר • פרל הארבור • קולסטון • קרול • רודולף |  |
הקיסר שון

שׁוּן (בסינית: 舜, בפיניין: Shùn) היה מנהיג סיני בסביבות המאה ה-22 או ה-23 לפנה"ס, והוא נחשב לאחד מחמשת הקיסרים. תקופת שלטונו, כחמישים שנה, הייתה מהארוכות בהיסטוריה הסינית.
מהלך חייו

שׁוּן נולד בשם יָאו צ'ונְגְחְווָה (姚重華), ונודע גם בכינויים אדון בעל-יוּ' (有虞氏), שׁוּן האדיר (大舜) ויוּ' שׁוּן (虞舜). יוּ' (虞) הייתה נחלתו של שׁוּן, אותה קיבל מן הקיסר יָאו, ומכאן ההתייחסויות ליוּ' בכינויים השונים.
שׁוּן קיבל את המלוכה מיָאו כאשר היה בן 53, ונפטר בגיל 100, לאחר שמסר את השלטון ליוּ' (禹) אשר ייסד את שושלת שְׂיָה האגדית. בירתו של שׁוּן הייתה בעיר פּוּבָּאן (蒲阪), בתחומי מחוז שָׁאנְשִׂי של היום.
במהלך שלטונו של יָאו, מונה שׁוּן לשר ההדרכה, מסדיר כללי, ואחראי ארבע הפסגות, והצליח להסדיר את כל הדורש ארגון בתוך שלוש שנים. יָאו התרשם ממנו כל כך שהוא מינה את שׁוּן ליורשו. שׁוּן דחה בתחילה את המשרה, על מנת לפנות מקום לראויים ממנו, אך לבסוף קיבל על עצמו את התפקיד.
לאחר שעלה לשלטון, העלה שׁוּן קורבנות לשָׁאנְגְדִי, כמו גם לגבעות ולנהרות ולקהל הרוחות. אז יצא לסייר בכל רחבי הארץ, ובכל אחד מארבעת הכיוונים העלה עולה על פסגה מקודשת אחת (על הר טָאי, על הר חְוָאנְג, על הר חְווָה ועל הר חֶנְג), הקריב לגבעות ולנהרות, הסדיר את עונות השנה, את החודשים ואת הימים, קבע את מידות האורך והקיבול ואכף חוקים טקסיים.
שׁוּן חילק את הארץ לשנים עשר מחוזות, ובהם זבח על שתים עשרה גבעות, והעמיק את נתיב הנהרות. שון נלחם בארבעה פורעי-חוק: הוא גירש את האחראי על העבודות למחוז מרוחק, הגלה את חְווָאן דוֹאוּ להר צ'ונְג, הגלה את שבטי הסָאן-מְיָאו לסָאן-וֵיי, ולבסוף המית את גוּן בהר יוּ' (הר הנוצה). לאחר מכן מונה יוּ' לממונה על המיזמים ציבוריים, על מנת שיעצור את השיטפונות והסחף, ולאחר שנחל הצלחה בתפקידו מונה למפקח הכללי (ראש השרים). יוּ' ציין כי הדוכס דוחן
, שְׂיֵה וגָאו יָאו ראויים ממנו לתפקיד, אך שׁוּן התעקש כי יישא בתפקיד. את הדוכס דוחן מינה שׁוּן לאחראי על החקלאות, את שְׂיֵה מינה לאחראי על החינוך והתירבות, ואת גָאו יָאו מינה לאחראי על הענישה. בהמשך מינה גם אחראי על העבודות הציבוריות, פקח טבע, שר טקסים, כרוז ואחראי על המוזיקה.
על פי הקלאסיקה של המסמכים, עלה שׁוּן לשלטון בגיל 30, שלט ביחד עם יָאו במשך 30 שנים, והמשיך לשלוט 50 שנים נוספות לאחר מותו של יָאו..
בתקופות מאוחרות יותר היללו הוגים קונפוציאניים את יָאו ושׁוּן כשליטים למופת. שׁוּן נודע בעיקר בצניעותו ובהיותו עילוי בתחום של כיבוד אב ואם.
שם אמו של שׁוּן היה ווֹדֶנְג (握登), ומקום לידתו נקרא יָאושׂ'וּ (姚墟, מילולית: התל הנאה).
אגדות

על פי האגדות אמו של שׁוּן נפטרה כאשר היה מאוד צעיר. ואביו שהיה עיוור נישא בשנית לאחר מות אמו. אמו החורגת של שׁוּן ילדה את שְׂיָאנְג (象), אחיו החורג, ואחות חורגת נוספת. יחסם של האם החורגת והאח החורג אל שׁוּן היה מחפיר, והם הרבו לחייב אותו בביצוע מטלות הבית הקשות תוך שהם מספקים לו מזון וביגוד עלובים. אביו של שׁוּן שהיה זקן ועיוור לא השית לבו למעשיו הטובים ותמיד הטיח בו האשמות. ולמרות כל זאת, שׁוּן מעולם לא התלונן ותמיד התייחס לאביו, לאמו החורגת ולאחיו החורג בכבוד ובחיבה.
כאשר רק הגיע לבגרות, אמו גירשה אותו מן הבית, ושׁוּן נאלץ לקיים את עצמו. ואולם בשל טבעו הרחום והמנהיגות הטבועה באופיו, בכל מקום אליו הלך התאגדו סביבו האנשים והוא הצליח לטעת בהם ערבות הדדית ויכולת להתאמץ. כאשר ביקר שׁוּן לראשונה בכפר בו ייצרו כלי חרס, תוך פחות משנה נעשו הכדים יפים מאי פעם. פעם הלך לכפר דייגים, בו היו האנשים נלחמים זה בזה על שטחי דיג בכזה להט שכבר היו פצועים והרוגים. שׁוּן לימד אותם לחלוק ולהקצות משאבי דיג, ובמהרה שגשג הכפר והיריבויות שקעו.
בסוף ימיו של קיסר יָאו, הביע זה תרעומת על כך שתשעת בניו היו לא-יוצלחים, וכילו את ימיהם בתענוגות, הוללות ושתייה. יָאו ביקש מיועציו להציע יורש הולם, ואלו סיפרו לו על שׁוּן. יָאו, בחכמתו, לא קיבל את הסיפורים על שׁוּן כפשוטם, והוא החליט לבחון אותו. הוא העניק לשׁוּן אזור למשול בו, והשיא לו את שתי בנותיו, עם נדוניה צנועה של בית חדש ומעט כסף.
על אף שקיבל משרה וכסף, המשיך שׁוּן לחיות חיים צנועים. הוא עבד בשדה כל יום כפי שנהג תמיד, ואף הצליח להביא את שתי נשותיו, נסיכות שהתרגלו לחיי נוחות, לחיות בצניעות ולעבוד עם בני העם. אך אמו ואחיו החורגים של שׁוּן נמלאו קנאה וזממו להרוג אותו. פעם הצית האח,  שְׂיָאנְג, אש באחד האסמים ושכנע את שׁוּן לעלות על גג כדי לכבות את האש, אך משעלה לקח שְׂיָאנְג את הסולם, כך ששׁוּן נלכד באסם הבוער. ואולם שׁוּן קשר את בגדיו וכובעו לכדי מצנח וקפץ מן האסם בבטחה. בפעם אחרת זממו שְׂיָאנְג והאם להשקות את שׁוּן לשוכרה, ואז להשליך אותו לבאר יבשה ולקבור אותו בחול ואבנים. ואולם אחותו החורגת של שׁוּן, שמעולם לא תמכה בתככיהם של אחיה ואמה, סיפרה לנשותיו של שׁוּן על המזימה, וכך יכל שׁוּן להתכונן אליה מראש. הוא העמיד פני שיכור, וכאשר נזרק לבאר כבר חיכתה לו שם מנהרה שחפר מראש כדי לברוח חזרה לפני האדמה. כך שרד שׁוּן ניסיונות רבים לפגיעה בו. ועדיין, מעולם לא הטיח האשמות באמו ואחיו, ותמיד סלח להם.
לבסוף הביעו האם והאח חרטה על מעשיהם הנפשעים, ושׁוּן סלח לשניהם בשמחה, ואף עזר לשְׂיָאנְג לקבל משרה. שׁוּן אף הצליח להשפיע על תשעת בניו הלא-יוצלחים של יָאו כך שיהפכו לפרטים מועילים בחברה.
הקיסר יָאו התרשם מאוד מהישגיו הרבים של שׁוּן, ולפיכך בחר בו ליורש. בירתו של יאו הייתה גִ'י (冀), שנמצאת בשטח שאנשי של היום.
שׁוּן ידוע גם בתור היוצר של המוזיקה שנקראת דָאשָׁאו (大韶, מילולית: "הרמוניה רבתי"), שמשלבת את תשעת כלי הנגינה הסיניים.
בשנה האחרונה לשלטונו של שׁוּן הוא החליט לתור את הארץ, במהלך אותו מסע חלה, ונפטר בפתאומיות ליד נהר שְׂיָאנְג (湘江). שתי נשותיו מיהרו אליו מביתו, התייפחו ליד הנהר במשך ימים רבים, ודמעותיהן הפכו לדם והכתימו את צמחי הבמבוק שצמחו לצד הנהר. מאותו יום נעשו צמחי הבמבוק שליד הנהר מוכתמים באדום, וזהו המקור לצמח הבמבוק המוכתם. בצערן השליכו עצמן הנשים אל הנהר, וטבעו.
שׁוּן החשיב את בנו, שָׁאנְגְג'וּ'ן (商均), בלתי ראוי, ובחר ביוּ', מסדיר השיטפונות, ליורש.
ביוגרפיה חלופית

רשומות הבמבוק הישנות והאן פיי משרטטים את דמותו של שׁוּן בצורה מאוד שונה. מסופר אצלם כי הוא הדיח את יָאו בהפיכה, וכלא אותו עד למותו. דָאנְג'וּ, בנו של יָאו ויורש העצר החוקי, גורש ולאחר מכן הובס בקרב. לאחר מכן מרד יוּ' והביס את שׁוּן. התיאור הזה גם זכה להתייחסות באחד משיריו של לִי בָּאי.
הסיפור הללו מציגים את שׁוּן כטוען לכתר בכוח הזרוע, ונצר למשפחת פושעים ששייכה עצמה לגְ'ווָאנשׂ'וּ, ובכך לזרע המלוכה.
רשומות הבמבוק החדשות מציגות בין השאר רשימת אירועים שאירעו במהלך שנות שלטונו של שׁוּן.
הערות שוליים

↑  הקלאסיקה של המסמכים, הקאנון של שון, פיסקה 2
1 2  הקלאסיקה של המסמכים, הקאנון של שון, פיסקה 3.
↑  הקלאסיקה של המסמכים, הקאנון של שון, פיסקה 4
↑  הקלאסיקה של המסמכים, הקאנון של שון, פיסקה 5
↑  ייתכן שהכוונה לשם "גונְגְגונג". לפי גרסאות אחרות המאבק בגונְגְגונג התרחש בתקופתו של הקיסר קוּ, או בתקופתם של קיסרים אחרים. הקושי בזיהוי נובע מכך שאחד הפירושים האפשריים ל"גונְגְגונג" הוא "האחראי על העבודות", אשר היה תפקיד במערכת השלטונית. ייתכן שמספר נושאים בתפקיד קשה זה גילו נטיות מרדניות בתקופות שונות, בעיקר אם מדובר היה בראש שבט שנשא בתפקיד מסיבות פוליטיות, ומכאן הייחוסים של גונְגְגונג למספר תקופות.
↑  על פי המסורת גוּן היה אביו של יוּ', מי שלימים נעשה ליורשו של שׁוּן ומייסד שושלת שְׂיָה.
↑  הקלאסיקה של המסמכים, הקאנון של שון, פיסקה 6
↑  הקלאסיקה של המסמכים, הקאנון של שון, פיסקה 9
↑  הדוכס דוחן נחשב לאביה הקדמון של שושלת ג'ואו
↑  שְׂיֵה נחשב לאביה הקדמון של שושלת שאנג.
↑  הקלאסיקה של המסמכים, הקאנון של שון, פיסקאות 9-16.
↑  הקלאסיקה של המסמכים, הקאנון של שון, פיסקה 19
↑  שמו של אביו של שׁוּן, 瞽叟, יכול להתפרש בתור "הזקן העיוור", ייתכן שמדובר בשם או כינוי שאין קשר בינו לבין מצבו בפועל.
ואשארושפלו

ואשארושפלו (בהונגרית: Vásárosfalu) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
בוואשארושפלו חיו מעט יהודים, על פי נתוני מרשם האוכלוסין ההונגרי בשנת 1840 חיו 4 יהודים ובשנת 1880 8 יהודים.
הערות שוליים

↑  מפקד האוכלוסין ההונגרי 2018
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה
| יישובים במחוז גיור-מושון-שופרון |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | שופרון  • גיור  |  |
| ערים |  בלד •  צ'ורנה •  פרטד •  פרטוסנטמיקלוש •  יאנושומוריה •  קאפובאר •  לבן •  מושונמגיארובאר •  פנונהלמה •  טט |  |
| כפרים | סאן • פאראד • אויקר • אשבאנירארו • בבוט • ציראק • דנשפה • אדווה • גיורו • הימוד • הוויי • קישפלוד • מיהאיי • אושלי • ראבקצל • רפצסמרה • סארפלד • ואדושפה • ואשארושפלו • וסקן • ויטנייד • אבדה • בזי • בן • רטלפ • ברץ' • דונסג • דונסנטפאל • אנשה • פהרטו • גניי • גיורלדמר • גיורשאג • גיורשבנהאז • פר • גיוראויפלו • גיוראויבראט • גיורזאמוי • איקרן • קאיארפץ • קישבאיץ' • קורונצו • קונסיגט • מושונסנטמיקלוש • מזארש • נג'בייץ' • ראבפטונה • שוקורופאטקה • טלטשטווה • טניה • ונק • ואמושסבדי • ניול • אטוונן • נאג'סנטיאנוש • אגפלווה • צ'אפורדיאנושפה • צ'פוד • אגיאגושסרגן • צ'ר • אברגץ • אג'האזשפלו • פרטבוז • פרטאנדרד • פרטהומוק • פרטראקוש • פרטספלק • גיאלוקה • הרקה • הג'קה • הידגשג • איוואן • קופהאזה • לווה • נג'צנק • נג'לוז' • נמשקר • פרסטג • פטהאזה • פיניה • פוסטצ'לאד • רפצוויש • רייטקמוז'אי • שרוד • שופרונהורפאץ' • שופרונקבשד • סקון • אונד • ולצ'יי • ז'ירה • אצ'לג • באגיוגסובאט • ברבץ' • בודונהיי • בוגיוסלו • בשארקאן • דר • צקוהאזה • אגייד • יובהאזה • קון • מגלוצה • מגיארקרסטור • מרקוטבדגה • פאלי • פאסטורי • פוטיונד • ראבצ'נק • ראבפורדאן • ראבשבש • ראבסנטאנדראש • ראבטמאשי • ראבצקפי • שובור • שופרונמטי • סיל • סילשארקאן • טארנוקרטי • ז'בהאזה • בזניה • דרנוז'לי  • דונקיליטי • דונרמטה • דונסיגט • פקטארדה • הלאסי • הדרוואר • הגיישהלום • קארויהאזה • קימלה • לבל • קישבודק • מאריאקאלנוק • מושונסולנוק • מושונאודוואר • אוירונפה • וארבלוג • ראיקה • ליפוט • פישקי • מצ'ר • בקונגיירוט • בקונפטרד • בקונסנטלאסלו • אץ' • פנייפה • גייראסונפה • לאזי • ניאלקה • פאזמאנדפאלו • רבזד • טריאנפוסטה • רומאנד • טאפסנטמיקלוש • וספרמוורשאן • שיקאטור • טאפ • ארפאש • צ'יקוואנד • פלפץ • גיארמט • גיימרה • גיירסמרה • קישבבוט • מרגש • ואג • מוריצהידה • ראבצ'צ'ן • ראבסנטמיהאי • סרצ'ן • ראבסנטמיקלוש |  |
| יישובים בנפת קאפובאר |
| --- | --- | --- |
| יישובים | קאפובאר • בבוט • בלד • ציראק • דנשפה • אדווה • גיורו • הימוד • הוויי • קישפלוד • מיהאיי • אושלי • ראבקצל • רפצסמרה • סארפלד • ואדושפה • ואשארושפלו • וסקן • ויטנייד |  |
הרברט דנבי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בינואר 1889 
 פטירה:  29 במרץ 1953 (בגיל 64) 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מקום לימודים:  קיבל קולג', אוקספורד 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 
הרברט דנבי (באנגלית: Herbert Danby; 20 בינואר 1889 – 29 במרץ 1953) היה כומר אנגליקני וסופר, ששיחק תפקיד מרכזי בשינוי הגישות כלפי היהדות במחצית הראשונה של המאה העשרים.
השכלה

דנבי התחנך בבית הספר Church Middle Class בלידס ולאחר מכן למד בקולג' קיבל באוניברסיטת אוקספורד. הוא היה חוקר מוזיקלי על שם הולרויד, והפך לחבר בקולג' המלכותי לעוגבנים בשנת 1907. דנבי שמר על עניין נלהב במוזיקה ובגולף לאורך כל חייו.
במהלך לימודיו באוקספורד זכה דנבי בפרסים רבים. הוא סיים תואר ראשון בשפות מזרחיות בהצטיינות, ובשנת 1914 הוענק לו תואר שני (MA). לימודיו נמשכו גם לאחר תחילת עבודתו, ובשנת 1923 הוענק לו תואר דוקטור לתאולוגיה, בין השאר בזכות תרגומו למסכת סנהדרין של המשנה והתוספתא, שפורסם בשנת 1919.
קריירה מוקדמת

דנבי הוסמך לדיאקון בשנת 1913, ועבד ככומר בקהילת וודסדון, במחוז בקינגהאמשייר. בשנת 1914 הוסמך לכמורה מלאה, והפך לתת-מנהיג של ספריית סנט דייניול בהווארדן, פלינטשייר, תפקיד בו כיהן עד 1919.
ירושלים

בשנת 1919 עבר דנבי לירושלים, שם מונה לספרן בקתדרלת סנט ג'ורג'. הוא כיהן כקנון תושב בקתדרלה בין השנים 1921–1936. משנת 1923 היה דיקן המועצה להשכלה גבוהה בארץ ישראל וכתב בעיתון הטיימס לענייני ארץ ישראל ועבר הירדן. משנת 1928 היה הכומר הבוחן של הבישוף של ירושלים.
דנבי היה עורך כתב העת של החברה האוריינטלית הארץ-ישראלית משנת 1920, ונשיא החברה בשנת 1934. הוא עסק במחקר ספרות יהודית, ובשנת 1933 פרסם את תרגום המשנה לאנגלית – התרגום השלם הראשון של המשנה לאנגלית. כמו כן, תרגם את ספרו של יוסף קלוזנר, "ישו מנצרת".
אוקספורד

בשנת 1936 חזר דנבי לאוקספורד, שם מונה לפרופסור רגיוס לעברית וקנון בכנסיית כרייסט צ'רץ'. הוא כיהן כמרצה גרינפילד לתרגום השבעים בשנים 1939–1943, וככומר הבוחן של הבישוף של מונמות' בשנים 1939–1941, וכאוצר קתדרלת כרייסט צ'רץ' משנת 1943.
דנבי השתתף בפרויקט תרגום המשנה תורה לרמב"ם במסגרת אוניברסיטת ייל. תרומתו לירידה באנטישמיות במעגלים אינטלקטואליים במאה העשרים הייתה משמעותית ביותר. הוא עבד על תיקון תרגומו לספר הטהרה של הרמב"ם כאשר נפטר ממחלתו הקטלנית.
בין חבריו הקרובים נמנו פרופסור גודפריד רול דרייבר (אנ') מאוניברסיטת אוקספורד והרב יחזקאל אפשטיין מבית הספר ללימודי יהדות של לונדון.
פרסומים

"היהודי והנצרות", 1927
"שישים ושלושה מסכתות המשנה", תרגום עם מבוא, פורסם בדצמבר 1933 מסת"ב 0-19-815402-X
"מילון אנגלי-עברי מודרני", 1939
"ספר הקרבנות", משה בן מימון, ג'וליאן אוברמן, בדצמבר 1950; מסת"ב 0-300-00398-6
"ספר הטהרה", משה בן מימון, ג'וליאן אוברמן, פורסם בדצמבר 1954, מסת"ב 0-300-00397-8
פרסומים > תרגומים מעברית

"ישו מנצרת", מאת יוסף קלוזנר, 1925
"תולדות הספרות העברית החדשה", מאת יוסף קלוזנר, 1932;
"ויהי היום", אגדות מקראיות מאת ח"נ ביאליק, 1938
הערות שוליים

↑  Dr. Herbert Danby. The Times (London, England), Monday, 30 March 1953; pg. 8; Issue 52583
↑  Shalom Goldman
↑  Leodis
↑  Crockford's Clerical Directory 1929/30 p308: London, OUP, 1929
↑  מ. ז. סולה, לקסיקון מפרשי המקרא וחוקריו, תל אביב: יסוד, תשמ"ג 1983, עמ' 106
↑  בעריכת אריה (לאון) סימון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260032005171  PLWABN: 9810649122505606  BnF: cb12520327k (data)  CANTIC: a11294747  CiNii: DA15376917  GND: 1044594926  ISNI: 0000 0001 0900 8584  LCCN: n87806269  NTA: 074392107  SNAC: w60g53xw  SUDOC: 034448349  Trove: 1100267  VIAF: 51798145   WorldCat (עם VIAF): 51798145
ואשק הצ'כי

קריקטורה שלילית של ואשק משוחח עם מיכאל הגרמני, סוף המאה ה-19.
וָאשֶק הצ'כי (בצ'כית: Český Vašek) הוא דמות היסטורית, המייצגת את האופי הלאומי של העם הצ'כי, ששימש בזמן התחרות הבינלאומית עם הלאומיות הגרמנית בסוף המאה ה-19.
תיאור

דמויות כאלה בדרך כלל נבדלות מאלו המשמשות כאישיות של האומה עצמה, כפי שייצגה הדמות צ'כיה את האומה צ'כית ומריאן את צרפת. בדרך כלל הוא מתואר בתחפושת עממית המשלבת כובע מאזור פילזן ועם בגדים מאזורים שונים.
דמויות אלו שימשו כקריקטורה שלילית של הצ'כים על ידי הגרמנים, וסימלו אותם כנגני רחוב. אבל גם חיוביים כמו הצ'כים עצמם.
ואשק הצ'כי נחשבת מקבילה למיכאל הגרמני, דמות המייצגת את האופי הלאומי של העם הגרמני.
הערות שוליים

↑  ואצ'ק הוא שם חיבה של "ואצלב" – שם סלאבי עתיק המשמש כשם פרטי נפוץ לצ'כים וסלובקים. ראו .
ערך זה הוא קצרמרבנושא צ'כיה ובנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויליאם לאקין טרנר

| --- | --- |

 לידה:  25 בפברואר 1867 Barrow upon Trent, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  21 באוקטובר 1936 (בגיל 69) שרבורן, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1885–1934 (כ־49 שנים) 
 
ויליאם לאקין טרנר (באנגלית: William Lakin Turner‏; 25 בפברואר 1867 – 21 באוקטובר 1936) היה אמן נוף אנגלי.
ביוגרפיה

ויליאם לאקין טרנר נולד לג'ורג' טרנר ולאשתו, אליזה טרנר (לבית לאקין) (1837–1900) בשנת 1867 בבארו על טרנט, דרבישייר. הוא התחנך בבית ספר מקומי לפני שעבר למכללת טרנט בלונג איטון, דרבישייר. הוא היה הבכור מבין ארבעה ילדים וירש את כישרונו האמנותי מאביו שהיה ידוע בתור "קונסטבל של דרבישייר." לג'ורג' טרנר היו מספר תלמידים מצליחים ביניהם דייוויד פיין ולואי בוסוורת' הרט. המשפחה לא הייתה קשורה לאמן ויליאם טרנר.
ג'ורג' טרנר כיהן בוועדת האמנות של גלריה לאמנות דרבי והציורים שלו ושל ויליאם כלולים באוסף העיר. טרנר התגורר במקומות שונים, כולל פולהאם, לוטון, (אסקס), בדירהולם בלבנס, וב-Keswick, שם הוא צייר כמה מציוריו הידועים ביותר של מחוז האגמים. לאחר מותה של אמו של ויליאם בשנת 1900 אביו נישא בשנית בשנת 1903, לקייט סטיבנס סמית'. ג'ורג' טרנר מת ב-1910, והותיר את רוב עזבונו לאשתו השנייה. ויליאם קיבל מורשת קטנה של 100 פאונד.
ויליאם לאקין טרנר הכיר את אשתו הראשונה רייצ'ל סלינה (לינה) בורוויל (1868–1935) בזמן ששניהם למדו אמנות בלונדון והם נישאו בצ'לסי ב-31 ביולי 1892. לינה נפטרה ב-20 בנובמבר 1935. ב-2 באפריל בשנת 1936, ויליאם ערך צוואה חדשה, והותיר עזבונות לשלושת אחיו וגם למספר ארגוני צדקה. הוא הותיר את עיקר עזבונו לאשתו השנייה, ג'נט לנגהם (1894–1982), לה נישא חמישה ימים לאחר מכן באיסטבורן, סאסקס.
ויליאם לאקין טרנר נפטר מסרטן ב-21 באוקטובר 1936 בבית החולים בדורסט, ונקבר ב-23 באוקטובר 1936 בכנסיית סנט מרי מגדלנה, קאסלטון, שרבורן, דורסט.
ביוגרפיה > מורשת

ויליאם לאקין טרנר הציג את עבודתו במספר תערוכות חשובות, כולל ארבע עשרה באקדמיה המלכותית לאמנות, ארבע באקדמיה המלכותית היברניאן ושש בברמינגהם. בין 1905 ל-1936 הציג למעלה מ-350 ציורים בתערוכת הקיץ של אזור האגמים, וכן 81 ציורים בתערוכה השנתית בטירת נוטינגהאם.
ניתן לצפות בציוריו במוזיאון ובגלריה לאמנות Nuneaton, במוזיאון ובגלריה לאמנות של דרבי ובמוזיאון ראסקין.