הנסיך רופרט מהריין, דוכס קמברלנד
קריירה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה > שלבים מאוחרים יותר, 1644–1646

במהלך המחצית השנייה של המלחמה, ההתנגדות הפוליטית בתוך ההנהגה הבכירה המלוכנית נגד הנסיך רופרט המשיכה לגדול. אישיותו במהלך המלחמה יצרה לו חברויות וגם קוממה עליו אויבים. הוא נהנה מ"נטייה כנה ונדיבה", גילה "מהירות... אינטלקט", היה מוכן להתמודד עם סכנות חמורות, ויכול היה להיות יסודי וסבלני בעת הצורך. עם זאת, רופרט היה חסר את הכישורים החברתיים של איש חצר, וההומור שלו יכול היה להפוך ל"שנינות סרקסטית והתנהגות מבזה": בשל מזגו הפזיז, הוא מיהר מדי לומר את מי הוא מכבד ואת מי הוא לא אוהב. התוצאה הייתה שבעוד שהוא יכול לעורר נאמנות רבה אצל חלקם, במיוחד עם אנשיו, הוא גם הקים עליו אויבים רבים בחצר המלכותית. כאשר הנסיך רופרט כבש את בריסטול (אנ'), הוא גם זלזל במרקיז מהרטפורד (אנ'), המנהיג המלכותי הנרפה אך המשמעותי מבחינה פוליטית של דרום-מערב אנגליה. אבל העימות הקריטי ביותר היה עם ג'ורג' דיגבי (אנ') שהיה חביב על המלך והמלכה כאחד. דיגבי היה איש חצר קלאסי ורופרט טעה כשהתווכח איתו שוב ושוב בפגישות. התוצאה הייתה שלקראת סוף המלחמה מעמדו של הנסיך רופרט בחצר המלוכה התערער יותר ויותר על ידי אויביו.
רופרט המשיך להרשים מבחינה צבאית. בהגיע שנת 1644, אז כבר בעל תואר דוכס קמברלנד ורוזן הולדרנס (אנ'), הוא הוביל את הסיוע לניוארק (אנ') ויורק והטירה שלה. לאחר שצעד צפונה, כבש את בולטון (אנ') וליברפול לאורך הדרך בשתי התקפות עקובות מדם, לאחר מכן התערב רופרט ביורקשייר בשני תמרונים יעילים ביותר, בראשון הערים על כוחות האויב בניוארק במהירות; בשני, התקרב ליורק מצפון. רופרט פיקד אז על חלק גדול מהצבא המלוכני בעת תבוסתו במרסטון מור (אנ'), כאשר חלק ניכר מהאשמה נופלת על יחסי העבודה הגרועים בין רופרט והמרקיז מניוקאסל (אנ'), ופקודות מהמלך ששידרו בטעות צורך נואש בהצלחה מהירה בצפון.
בנובמבר 1644 מונה רופרט למפקד של כל הצבא המלוכני, מה שהגביר כבר את המתיחות הבולטת בינו לבין מספר חברי מועצה של המלך. במאי 1645, תחת מחסור נואש באספקה, כבש רופרט את לסטר, אך הובס קשות בקרב נאסבי (אנ') חודש לאחר מכן. אף על פי שרופרט ייעץ למלך שלא להתמודד בקרב בנאסבי, דעותיו של דיגבי במועצה הכריעו את הכף: ובכל זאת, תבוסתו של רופרט פגעה בו, ולא בדיגבי, מבחינה פוליטית. אחרי נאסבי, רופרט העריך שהמטרה המלוכנית אבודה, והפציר בצ'ארלס ליזום שלום עם הפרלמנט. צ'ארלס, שעדיין נתמך על ידי דיגבי האופטימי, האמין שהוא יכול לנצח במלחמה. בשלהי הקיץ, היה רופרט תחת מצור של כוחות פרלמנטריים על בריסטול (אנ'). מול מצב צבאי בלתי אפשרי בשטח, רופרט נכנע בספטמבר 1645, וצ'ארלס פיטר אותו משירותו ומפיקודו.
רופרט הגיב לפיטוריו בכך שעשה את דרכו על פני שטח המוחזק על ידי הפרלמנט אל המלך בניוארק (אנ') עם הנסיך מוריץ וכמאה איש, נלחם ביחידות אויב קטנות יותר והתחמק מיחידות גדולות יותר. המלך צ'ארלס ניסה להורות על רופרט לחדול מחשש להפיכה מזוינת, אך רופרט הגיע בכל זאת לחצר המלוכה. לאחר פגישה קשה, שכנע רופרט את המלך לקיים בית דין צבאי על תפקודו בבריסטול, שזיכה אותו ואת מוריץ. לאחר ויכוח אחרון על גורלו של חברו ריצ'רד ויליס (אנ') מושל ניוארק, שהכניס את רופרט לחצר המלוכה מלכתחילה, התפטר רופרט ועזב את שירותו של המלך צ'ארלס, יחד עם רוב קציני הפרשים הטובים ביותר שלו. פרשנויות מוקדמות יותר של אירוע זה התמקדו בדאגתו של רופרט לכבודו לנוכח פיטוריו הראשוניים על ידי המלך; חיבורים מאוחרים יותר הדגישו את החשיבות המעשית של בתי המשפט הצבאיים ליכולת ההעסקה העתידית של רופרט כשכיר חרב באירופה, בהתחשב בכך שרופרט ידע שהמלחמה בשלב זה אבודה למעשה. רופרט ומוריץ שהו בחורף של 1645 בוודסטוק (אנ'), בבחינת אפשרויות תעסוקה תחת הרפובליקה של ונציה, לפני שחזרו לאוקספורד ולמלך ב-1646. רופרט והמלך התפייסו, הנסיך נשאר להגן על אוקספורד כשהמלך יצא לצפון. לאחר המצור והכניעה של אוקספורד (אנ') ב-1646, גירש הפרלמנט את רופרט ואת אחיו מאנגליה.