stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גקטורקים
האימפריה הגקטורקית והפיצול > האימפריה הטורקית השנייה

בשנת 682 הוקמה הח'אנות הטורקית השנייה על ידי השבט הגקטורקי אשינה (אנ'). היא נחשבת לישות יורשת של הח'אנות הטורקית המזרחית שלאחר מכן נשלטה על ידי שושלת טאנג. הח'אנות הטורקית השנייה נפלה בשנת 744, לאחר שנכבשה על ידי ברית של תשעה שבטים טורקיים שהפכו מאוחר יותר לאימפריה האויגורית.
הח'אנות הטורקית הראשונה בשיא גודלה, בשנת 576.
גצלה

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1989 (בן 34) רומא, איטליה 
 שם לידה:  פלאביו ברונו פרדיני
 מוקד פעילות:  איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-2012 
 סוגה:  פופ ‏•‏‏ אינדי פופ
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  גיטרה, פסנתר 
 חברת תקליטים:  Maciste Dischi 
 פרופיל ב-IMDb
 
פלאביו ברונו פרדיני (באיטלקית: Flavio Bruno Pardini; נולד ב-7 בדצמבר 1989), ידוע בשם הבמה גצלה (באיטלקית: Gazzelle), הוא זמר-יוצר איטלקי. שמו המקצועי נבחר ללא קשר לחייו האישיים של פרדיני, אלא בשל צליל המילה "גצלה" ומותג הנעליים הזהה של אדידס.
בשלהי 2016 הוציא גצלה לאור את סינגל הבכורה שלו, "Quella te", דרך חברת התקליטים מקיסטה דישי. באותו תקופת זמן סירב להתראיין לתקשורת, ושמר על חייו הפרטיים כחסויים מהעין הציבורית. לימים סיפר כי הדבר נבע מכמיהתו שמאזיניו יתייחסו לשיריו, ולא לאישיותו. זהותו האמיתית נחשפה במרץ 2017, לאחר שהוציא את אלבום הבכורה שלו, Superbattito, ויצא לסיבוב הופעות. שנה לאחר מכן הוא יצא מחדש תחת השם Megasuperbattito.‏
קדם לפרסום אלבומו השני, Punk‏ (2018), יצאו שלושה סינגלים: "Tutta la vita",‏ "Sopra" ו-"Scintille".‏ במרץ 2018 הופיע במדיולאנום פורום שבמילאנו ובפאלאלוטומטיקה שברומא – הפעם הראשונה שערך הופעה בזירת ספורט מקורה. המהדורה המחודשת של האלבום, Post Punk, יצאה בסוף 2019. היא כללה את הסינגלים "Polynesia",‏ "Settembre" ו-"Una canzone che non so".‏
גצלה היה אחד משלושים האמנים שהתחרו בפסטיבל סן רמו 2024, הקדם האיטלקי לאירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה. שירו לתחרות, "Tutto qui", סיים בערב הגמר במקום ה-11.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

| שם | פרטים | מיקומי שיא> ITA  | תוארי מכירות |
| --- | --- | --- | --- |
| Superbattito (יצא מחדש כ-Megasuperbattito) |  יצא לאור: 3 במרץ 2017  חברת תקליטים: מקיסטה דישי  פורמט: תקליטור, הורדה דיגיטלית, הזרמת מוזיקה | 13 |  FIMI: פלטינה |
| Punk (יצא מחדש כ-Post punk) |  יצא לאור: 30 בנובמבר 2018  חברת תקליטים: מקיסטה דישי  פורמט: תקליטור, הורדה דיגיטלית, הזרמת מוזיקה | 9 |  FIMI: 2× פלטינה |
| Ok (יצא מחדש כ-Ok un cazzo) |  יצא לאור: 12 בפברואר 2021  חברת תקליטים: מקיסטה דישי  פורמט: תקליטור, הורדה דיגיטלית, הזרמת מוזיקה | 1 |  FIMI: 2× פלטינה |
| Dentro |  יצא לאור: 19 במאי 2023  חברת תקליטים: מקיסטה דישי  פורמט: תקליטור, הורדה דיגיטלית, הזרמת מוזיקה | 4 |  FIMI: זהב |
הערות שוליים

↑  Fabio Tranchina (18 במרץ 2019). "I 10 artisti Indie che devi assolutamente conoscere" (באיטלקית). Indielife.it. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Giulia Zanichelli (2 במאי 2017). "Gazzelle: vi presento il mio sexy pop". Xl. la Repubblica (באיטלקית). נבדק ב-5 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Quella Te, il nuovo video del misterioso Gazzelle". Rolling Stone (באיטלקית). 8 בדצמבר 2016. נבדק ב-5 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Egle Taccia (13 בינואר 2018). "No Interview – Gazzelle: Superbattito è un disco about love". Non Sense Mag (באיטלקית). נבדק ב-5 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gazzelle: l'edizione deluxe Megasuperbattito esce il 2 marzo – Copertina / Tracklist" (באיטלקית). Rockol.it. 24 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gazzelle, è uscito il nuovo singolo Scintille" (באיטלקית). Rockol.it. נבדק ב-5 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Raffaella Oliva (25 באוקטובר 2019). "Gazzelle vuole diventare un classico". Rolling Stone (באיטלקית). נבדק ב-5 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Giuditta Avellina (13 בנובמבר 2019). "Gazzelle e il superbattito "Post Punk" di Flavio Pardini" (באיטלקית). GQ. נבדק ב-5 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Simone Zani (9 באוקטובר 2019). "Gazzelle: Fuori il 25 Ottobre Post Punk, repack in diverse versioni" (באיטלקית). AllMusicItalia.it. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rossi, Antonella (3 בדצמבר 2023). "Sanremo 2024: tutti i nomi dei cantanti in gara". Vanity Fair Italia (באיטלקית). נבדק ב-10 בינואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Italian Charts – Gazzelle (Albums)". Hung Medien. Italiancharts.com. נבדק ב-6 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICCU: RT1V039713  ISNI: 0000 0004 7602 4375  MusicBrainz: c3af9b3f-aecf-4570-a7a8-b952e75f2f7c
דיבס, הילד המחפש את זהותו

| --- | --- |

כריכת הספר במהדורה השנייה
 מידע כללי
 מאת:  וירג'יניה אקסליין
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספר עיון
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1964
 מספר עמודים:  183
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת ספריית הפועלים
 תאריך:  מהדורה ראשונה - 1968 מהדורה שנייה - 2010
 תרגום:  יואל הלוי
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002148417, 001252851, 001140213, 001725770, 001725771, 002535584, 002578826
דיבס, הילד המחפש את זהותו הוא ספר שנכתב על ידי וירג'יניה אקסליין, פסיכולוגית קלינית וסופרת. הספר מתאר סיפור אמיתי אודות ילד שהיה בטיפולה. הוריו של הילד נתנו את הסכמתם להקלטת הפגישות הטיפוליות ושימוש בהם להוראה, למחקר ולפרסום. על מנת להגן על האנונימיות של הילד, כינתה אותו אקסליין בספרה 'דיבס'.
הספר מתעד סדרה של מפגשי טיפול במשחק שנערכו במשך שנה עם דיבס, ילד עם קשיים רגשיים וחברתיים ממשפחה משכילה ומבוססת. למרות סימנים ברורים המעידים כי הוא מוכשר, סקרן ובעל יכולות, הוריו תופסים אותו כילד הסובל מפיגור שכלי. דיבס נמנע ממגע חברתי, מיעט לדבר, הפגין התפרצויות זעם ואלימות, ונראה היה כי הוא סובל מלקות התפתחותית.
בתחילת הספר הופנה הילד לטיפול אצל אקסליין. היא שוחחה עם מורותיו וערכה תצפית על התנהגותו בכיתה, ובהסכמת הוריו קיבלה אותו לטיפול פסיכולוגי. על מנת לתקשר איתו השתמשה בטיפול במשחק. בהדרגה רכש דיבס ביטחון בחדר הטיפולים והצליח לבטא את עולמו הפנימי באמצעות המשחק. אקסליין נכחה שם עבורו, אפשרה לו לבטא את חוויותיו, ושיקפה לו את רגשותיו. במקביל, מתוארות מספר פגישות הדרכת הורים שקיימה עם אמו של דיבס. בהדרגה שוקם הילד והחל לתקשר עם סביבתו, להביע רגשות ולהתנהג בצורה נורמטיבית. באבחון שנערך לו נמצא כי דיבס היה ילד מחונן עם מנת משכל של 168. בעקבות הספר עלה לתודעת המטפלים המושג מחוננות ולקות למידה (אנ').
לקריאה נוספת

וירג'יניה אקסליין, דיבס, הילד המחפש את זהותו, מתורגם על ידי יואב הלוי, הוצאת ספריית פועלים, 1968 (יצא מחדש בתרגום יואב הלוי ב-2010).
דודג' דקוטה

| --- | --- |

Dodge Dakota, דור שלישי
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  דודג'
 שנות ייצור:  2011–1986
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית  ברזיל ברזיל (2001-1998)
 מודל אחריו:  ג'יפ גלדיאטור JT
 חברת אם:  קרייזלר (1998-1986)  דיימלר-קרייזלר (2007-1998)  דיימלר AG (2011-2007)
 סיווג:  טנדר
 אורך:  5,443-4,722 מ"מ (דור ראשון)  5,464-4,973 מ"מ (דור שני)  5,558 מ"מ (דור שלישי)
 רוחב:  1,763-1,730 מ"מ (דור ראשון)  1,816 מ"מ (דור שני)  1,945 מ"מ (דור שלישי)
 גובה:  1,740-1,631 מ"מ (דור ראשון)  1,727-1,643 מ"מ (דור שני)  1,745-1,742 מ"מ (דור שלישי)
 בסיס גלגלים:  3,325-2,842 מ"מ (דור ראשון)  3,327-2,842 מ"מ (דור שני)  3,335 מ"מ (דור שלישי)
 מפרט טכני
 מנוע:  דור ראשון 4 צילינדרים, 2.2 ליטר  4 צילינדרים, 2.5 ליטר  V6 צילינדרים, 3.9 ליטר  V8 צילינדרים, 5.2 ליטר דור שני 4 צילינדרים, 2.5 ליטר  V6 צילינדרים, 3.7 ליטר  V6 צילינדרים, 3.9 ליטר  V8 צילינדרים, 4.7 ליטר  V8 צילינדרים, 5.2 ליטר  V8 צילינדרים, 5.9 ליטר דור שלישי V6 צילינדרים, 3.5 ליטר  V8 צילינדרים, 4.7 ליטר
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות (דור ראשון, דור שני)  תמסורת ידנית - 6 מהירויות (דור שלישי)  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות (דור ראשון)  תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות (דור ראשון, דור שני, דור שלישי)  תמסורת אוטומטית - 5 מהירויות (דור שני, דור שלישי)
דודג' דקוטה (באנגלית: Dodge Dakota הם סדרות טנדרים אשר יוצרו על ידי חטיבת דודג' בין השנים 2011–1986 (שנת מודל 1987).
בין השנים 1998 - 1986 חטיבת דודג' הייתה בבעלות קונצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר. בין השנים 2007 - 1998 דודג' הייתה בבעלות "דיימלר-קרייזלר". בין השנים 2007–2011 הייתה דודג' בבעלות דיימלר AG
דורות "דודג' דקוטה"

דור ראשון - יוצר בין השנים 1996-1986
דור שני - יוצר בין השנים 1996–2004, 2001-1998 (ברזיל)
דור שלישי - יוצר בין השנים 2011-2004
"דודג' דקוטה"

מנוע קדמי
מנועי בנזין
סוגי הנעה : הנעה אחורית 4x2, הנעה כפולה 4x4
תצורות : קבינה קונבנציונלית - 2 דלתות (דור ראשון, דור שני), קבינה כפולה - 2 דלתות (דור ראשון, דור שלישי), קבינה כפולה - 4 דלתות (דור שני, דור שלישי), קבינה כפולה כולל ארגז מטען סגור (דור שני, דור שלישי)
מספר נוסעים : 5-2
בשנים 1997 ו-2000 "דודג' דקוטה" עלתה לשלב הגמר בתחרות מכונית השנה בצפון אמריקה בדרוג "משאית השנה" בקטגוריית משאיות
תמונות

"דודג' דקוטה", שנת 1987
"דודג' דקוטה", דור ראשון
"דודג' דקוטה", דור ראשון
"דודג' דקוטה", דור ראשון, שנת 1989
"דודג' דקוטה", דור שני שנת 2001
"דודג' דקוטה", דור שני שנת 2001
"דודג' דקוטה", דור שני
"דודג' דקוטה", דור שני
"דודג' דקוטה", דור שני
"דודג' דקוטה", דור שלישי
"דודג' דקוטה", דור שלישי, שנת 2009
"דודג' דקוטה", דור שלישי
"דודג' דקוטה", דור שלישי (טנדר של נציבות ההון הלאומית הקנדית(אנ') למנהלי השימור שלה)
ראו גם

דודג'
קרייזלר
הערות שוליים

↑  "דודג' דקוטה" 1996-1987 allpar.com/trucks/dakota-1987
↑  "דודג' דקוטה", שנת 1992 cardomain.com/ride/505243/1992-dodge-dakota
↑  "דודג' דקוטה" שנת 1999 .autoblog.com/buy/1999-Dodge-Dakota
↑  "דודג' דקוטה", שנת 2005 motortrend.com/cars/dodge/dakota/2005
↑  "דודג' דקוטה" thecarconnection.com/cars/dodge_dakota
גוון ג'ון

| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1876 הוורפורדווסט, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  18 בספטמבר 1939 (בגיל 63) דייפ, צרפת 
 שם לידה:  Gwendolen Mary John 
 מקום לימודים:  בית הספר סלייד לאמנות יפה  Académie Carmen 
 תחום יצירה:  דיוקן, ציור 
 הושפעה על ידי:  ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, הנרי טונקס 
 יצירות ידועות:  Young Woman Holding a Black Cat, The Convalescent, Dorelia in a Black Dress, A Lady Reading, The Nun 
 בן או בת זוג:  אוגוסט רודן (1904–?)  אמברוז מקאבוי 
 
גוונדולן מרי ג'ון (באנגלית: Gwendolen Mary John‏; 22 ביוני 1876 – 18 בספטמבר 1939) הייתה אמנית ולשית, שעבדה בצרפת במשך רוב הקריירה שלה.
ביוגרפיה > ראשית חייה

גוון ג'ון נולדה בהוורפורדווסט, ויילס, השנייה מבין ארבעת ילדיהם של אדווין ויליאם ג'ון ואשתו אוגוסטה. אחיה הגדול של גוון היה תורנטון ג'ון; אחיה הקטן היה אוגוסטוס ויניפרד. אביה אדווין ג'ון היה עורך דין שאופיו הטיל פחד על משפחתו, ואמה אוגוסטה נעדרה לעיתים קרובות מהבית בגלל בריאות לקויה, והותירה את שתי אחיותיה - לתפוס את מקומה במשק הבית. אוגוסטה הייתה ציירת צבעי מים חובבת, ושני ההורים עודדו את ההתעניינות של הילדים בספרות ובאמנות. אמה נפטרה כאשר גוון הייתה בת שמונה.
לאחר מותה בטרם עת של אמם בשנת 1884, המשפחה עברה לטנבי בפמברוקשייר, ויילס, שם קיבלה חינוך ראשוני יחד עם אחותה. בנוסף לאחותה היו לה גם שני אחים, ת'ורנטון ואוגוסטוס. האחים נסעו לרוב לחופי טנבי לצייר גוון ג'ון אמרה שהיא עשתה "רישומים מהירים של שחפים, צדפים ודגים על פיסות נייר, או לפעמים רשמה בחלק הקדמי של הספר שהיא קראה." אף על פי שציירה מגיל צעיר, העבודות המוקדמות ביותר שנותרו הן משנתה התשע-עשרה.
ביוגרפיה > חינוך

בשנים 1895–1898 גוון למדה בבית הספר לאמנות בסלייד, שם תוכננה תוכנית הלימודים על פי השיטה הצרפתית. המקום היה בית הספר לאמנות היחיד בבריטניה שאיפשר כיתות מעורבות, אף על פי שבדרך כלל לא היה ערבוב בין גברים ונשים בכיתות הלימוד. כמו אחיה הצעיר, אוגוסטוס, שהחל את לימודיו שם בשנת 1894, היא למדה רישום דמויות אצל הנרי טונקס. במהלך תקופה זו, היא ואוגוסטוס חלקו מגורים, והקטינו עוד יותר את הוצאותיהם על ידי קיום תזונה של אגוזים ופירות.
היא פיתחה מערכת יחסים קרובה עם האישה שתיהפך לאשת אחיה, אידה נטלשיף. באותה תקופה הייתה לה מערכת יחסים עם הצייר אמברוז מקאבוי מחבריה של אחיה, שהיה קשר זמני. חברותיה הטובות כללו גם את אורסולה טירוויט וגוון סלמונד. גוון ג'ון זכתה בפרס סרפד מלוויל לציור הדיוקן בשנה האחרונה שלה בסלייד.
את תלמידי סלייד עודדו להעתיק את עבודותיהם של ציירים במוזיאונים בלונדון. הציורים המוקדמים של ג'ון כמו דיוקן הגברת אטקינסון, אישה צעירה עם כינור ופנים עם דמויות הם יצירות אינטימיות המצוירות בסגנון מסורתי המאופיין בצבע מאופק.
אפילו כסטודנט, התנהגותו של אחיה אוגוסטוס ג'ון והקסם האישי הפכו אותו לסלבריטאי. אוגוסטוס העריץ מאוד את עבודות אחותו אך האמין שהיא הזניחה את בריאותה, והפציר בה לנקוט ב"גישה ספורטיבית יותר לחיים". היא סירבה לעצתו והפגינה לאורך כל חייה התעלמות ניכרת מרווחתה הגופנית.
בשנת 1898 היא הגיעה לביקור הראשון בפריז עם שני חברים מהסלייד. שם למדה אצל ג'יימס מקניל ויסלר בבית הספר שלו. היא חזרה ללונדון בשנת 1899, והציגה את עבודותיה לראשונה בשנת 1900, במועדון האמנות החדשה באנגלית. מצבה הכספי היה קשה ובשנים 1900–1901 היא חיה בבניין נטוש.
צרפת

בסוף 1903 נסעה לצרפת עם חברתה דוריליה מקניל (לימים אשתו השנייה של אוגוסטוס). עם הגעתם לבורדו, הם יצאו לסיור רגלי עם ציוד האמנות בידם, מתוך כוונה להגיע לרומא. כשהם ישנות בשדות וחיים מכסף שהרוויחו בדרך ממכירת רישומי פורטרטים, הן הגיעו עד לטולוז. בשנת 1904 נסעו השתיים לפריז, שם מצאה גוון ג'ון עבודה כדוגמנית אמנית, בעיקר עבור אמניות נשים.
באותה שנה היא החלה לדגמן עבור הפסל אוגוסט רודן, והפכה לאהובתו לאחר שהוצגה על ידי הילדה פלודין (אנ')‏.
מסירותה לרודן המבוגר בהרבה, שהיה האמן המפורסם ביותר בתקופתו, המשיכה ללא הפוגה במשך עשר השנים הבאות, כפי שתועד באלפי המכתבים הלוהטים ששלחה אליו. רודן נאלץ בסופו של דבר להרחיק אותה ממנו בכוח.
במהלך שנותיה בפריז היא פגשה רבים מהעילית האמנותית המובילים בתקופתה, כולל מאטיס, פיקאסו ועוד, אך ההתפתחויות החדשות באמנות תקופתה לא השפיעו עליה, והיא עבדה בבדידות. בשנת 1910 היא מצאה מגורים במודון, פרבר של פריז, שם נשארה למשך שארית חייה. כאשר הסתיים הרומן שלה עם רודן, חיפשה ג'ון נחמה בקתוליות, ובסביבות שנת 1913 היא התקבלה לכנסייה. יומניה מהתקופה מעידים על מדיטציות ותפילות. היא כתבה על רצונה להיות "אמנית קטנה של אלוהים" ו"להפוך לקדושה".
קריירה

גוון התקשרה לפטרון חשוב - קווין ג'ון, אספן אמנות אמריקני, אשר משנת 1910 ועד מותו בשנת 1924, רכש את רוב העבודות שגוון ג'ון מכרה. התמיכה של קווין שחררה את ג'ון מהצורך לעבוד כדוגמנית, ואפשרה לה להתמסר לעבודתה. אף על פי שהשתתפה בתערוכות באופן קבוע למדי, הפרפקציוניזם שלה יצר בה אמביוולנטיות ניכרת כלפי תערוכות. אחד מציוריה נכלל בתערוכת הארמורי בניו יורק, שסייע קווין לארגן.
בערך בשנת 1913, כחובה למסדר האחיות הדומיניקניות במודון, היא החלה בסדרת דיוקנאות של מארי פוסה (Marie Poussepin)‏ (1653–1744), מייסדת המסדר. ציורים אלה, ייצרו פורמט שהפך לאופייני לגוון ג'ון: דמות נשית בתנוחת ישיבה, באורך שלושה רבעים. היא ציירה מספר רב של גרסאות בנושאים כמו "אישה צעירה בשמלה כחולה מנומרת", "ילדה אוחזת חתול".
במודון היא חיה בבדידות, למעט החתולים שלה. היא רצתה להימנע מקשרים משפחתיים, וההחלטה שלה לגור בצרפת אחרי 1903 אולי הייתה תוצאה של רצונה להימלט מאישיותו של אחיה המפורסם, אף שלדברי היסטוריון האמנות דייוויד פרייזר ג'נקינס, "היו מעט מקרים שבהם היא עשתה משהו בניגוד לרצונה, והיא הייתה השולטת יותר מבין השניים."
גוון ג'ון הציגה בפריז לראשונה בשנת 1919 בסלון הפריזאי, והציגה שם עד אמצע שנות העשרים, לאחר מכן היא התבודדה יותר ויותר וציירה פחות. הייתה לה רק תערוכת יחיד אחת בחייה, בגלריות ניו-צ'ניל בלונדון בשנת 1926. באותה שנה רכשה חדר במודון. בדצמבר 1926, מבועתת לאחר מות חברתה הוותיקה רילקה, היא נפגשה וביקשה הדרכה דתית מצד שכנה, הפילוסוף ז'אק מריטה (Jacques Maritain). היא פגשה גם את גיסתו, וורה אוומנסוף, עמה יצרה את מערכת היחסים הרומנטית האחרונה שלה, שנמשכה עד 1930.
עבודתה האחרונה של גוון ג'ון היא רישום מ-20 במרץ 1933.
ב־10 בספטמבר 1939 היא כתבה את צוואתה ואז נסעה לדייפ, שם התמוטטה ואושפזה. היא נפטרה שם ב-18 בספטמבר 1939.
אומנות

כמות היצירות שלה ששרדו היא קטנה יחסית. סך הכל 158 ציורי שמן ידועים אשר לעיתים רחוקות עולים על גודל של 60 ס"מ בגובה או ברוחב. רוב הציורים הם דיוקנאות, אך היא ציירה גם טבע דומם, וכמה נופים.
היא כתבה: "חתול או גבר, זה אותו דבר לצייר... לאובייקט אין שום חשיבות." אף על פי שגרה בצרפת מגיל 28 ועד מותה, בעבודתה גילתה תמיד רגישות בריטית.
ציוריה המוקדמים, צבועים באמצעות זיגוג דק באופן המסורתי של הציירים הישנים. החל מסדרת ציוריה של מארי פוסה (1913 בקירוב), סגנונה מאופיין בצבע עבה יותר המרוח בנגיעות קצרות, דמוי פסיפס. ההרגל שלה היה לצייר שוב ושוב את אותו נושא. דיוקנאותיה הם בדרך כלל נשים אנונימיות, שיושבות בתבנית אורך של שלושה רבעים, כשידיהן בחיקם.
הרישומים של ג'ון נספרים באלפים. בנוסף לעבודות סטודיו, היא הכינה רישומים וצבעי מים רבים של נשים וילדים בכנסייה. בניגוד לציורי השמן שלה של נשים בודדות, הרישומים האלה מתארים לעיתים קרובות קבוצות. היא גם ערכה רישומים רבים של החתולים שלה. מלבד שני תחריטים שציירה ב-1910, היא לא הדפיסה הדפסים.
היומנים והמכתבים שלה מכילים ביטויים אישיים רבים בהתבוננות בטבע, צביעת דיוקן, ייעוד צבעים לפי מערכת מספרים וכדומה. משמעותם לעיתים קרובות מעורפלת, אך הם חושפים את נטייתה לסדר ואת השפעתו המתמשכת של ויסלר, שתורתו הדגישה הכנה שיטתית.
האומנות של גוון ג'ון, בזכות הצבעים העדינים שלה, עומדת בניגוד ליצירה האסרטיבית של אחיה. אף על פי שאחיה היה הפופולרי, הראיה הביקורתית המודרנית נוטה לראות בגוון מוכשרת יותר מבין השניים. אוגוסטוס עצמו ניבא את ההיפוך הזה, באומרו "בעוד 50 שנה אהיה ידוע כאחיה של גוון ג'ון."
מורשת

תמונותיה של גוון ג'ון מוחזקות באוספים ציבוריים רבים. כמה מהדוגמאות הטובות ביותר הן במוזיאון הלאומי קארדיף ובגלריית טייט בריטניה, לונדון.
המחזה "עדיין חיה", מאת קנדידה קייב, עוסק בשלוש נשים: גוון, אידה (אשתו של אחיה, אוגוסטוס ג'ון) ודורליה (פילגשו של אוגוסטוס ג'ון).
הרומן הבלשי "אמנות הפיסול גוון ג'ון" מאת ג'ון מלקולם מציג את תקופת חייה במודון, צרפת ואת מערכת היחסים שלה עם רודן.
גלריה

דוריליה בשמלה שחורה
דיוקן עצמי בחדר
נזירה
עולת רגל
קנקן תה חום
נערה בעירום
זוג בורגנים
דיוקן עצמי
חתול מנקה עצמו
הערות שוליים

↑  Langdale, Cecily, Jenkins, David F., & John, Gwen (1986). Gwen John (1876–1939): An Interior Life. New York: Rizzoli
↑  Gwen John, AWARE Women artists / Femmes artistes
↑    Rodin's stalker, The Telegraph, 2 June 2001
↑  Frederic V. Grunfeld, Rodin: A Biography, Plunkett Lake Press, 2019-08-15. (באנגלית)
↑  Foster, Alicia, & John, Gwen (1999). Gwen John. British artists. Princeton, NJ: Princeton University Press, p 24
↑  Tate, Gwen John 1876–1939, Tate
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279733005171  AGSA: 2796  BNE: XX5317136  BnF: cb120031353 (data)  GND: 119115697  ISNI: 0000 0000 8385 4159  LCCN: n77003130  NGV: 1050  NKC: ola2003192324  NLA: 35781559  NLK: KAC202255499  NTA: 071588299  RERO: 02-A003427249  RKD: 42390  SNAC: w6j406vv  SUDOC: 028137035  Trove: 1084562  ULAN: 500009240  VIAF: 57417858   WorldCat (עם VIAF): 57417858 
גוון ג'ון, דיוקן עצמי
גוון ג׳ון, הנזירה מארי פוסה, 1910
גוון ג׳ון, אשה באדום, 1923
גליה גור זאב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1954 (בת 70 בערך) תל אביב, ישראל
 שם לידה:  גליה גור זאב
 תחום יצירה:  צילום אוצרות
 http://www.galiagurzeev.com
 
גליה גור זאב (נולדה ב-1954) היא צלמת, אוצרת ואמנית ישראלית. עבודותיה מתבססות על מרחבים הקרובים אליה באופן אישי, כגון משפחתה ובית הוריה. עבודותיה הוצגו, בין השאר, במוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, ומוזיאון חיפה.
ביוגרפיה

גור זאב נולדה ב-1954 וגדלה בשכונת קריית שלום בתל אביב. בשנת 1962, בגיל 8, נסעה עם משפחתה לריו דה ז'ניירו לשליחות של שלוש שנים מטעם הסוכנות היהודית. בתום שירותה בצה"ל עבדה כגרפיקאית - עיצבה והפיקה תערוכות במוזיאונים ובמחלקת התערוכות בבית התפוצות. בשנת 1984 עברה לירושלים והחלה את לימודיה במחלקה לצילום בבצלאל. בתום הלימודים הייתה שותפה בהקמת לימבוס - מקום לצילום. הציגה תערוכות יחיד והשתתפה בתערוכות קבוצתיות בגלריות ובמוזאונים בישראל ומחוצה לה. בשנת 2002 זכתה גור זאב בפרס ליאון קונסטנטינר לצילום ובשנת 2008 זכתה בפרס עידוד היצירה של משרד המדע התרבות והספורט.
גור זאב אצרה מגוון תערוכות ביניהן "בנו רותנברג, צולם ונרשם 1957-1947" (2007), "עדות מקומית" (2010, 2011), "קווי הגנה, מאז'ינו, בר-לב ומעבר" (2018).
מרצה לצילום בשנקר, הקוביה ובמכון שכטר למדעי היהדות.
אמנות

הגוף האנושי חוזר ומופיע ביצירתה. רבות מעבודותיה צולמו בסטודיו, ומציגות חלקי גוף קטועים על גבי רקע כהה ובהן מוצגים בני משפחתה. אחת התערוכות שהציגה בסדנאות האמנים, "סדר" עסקה בין היתר בתפקידו המרכזי של השולחן במשפחה, בטקסיותו, בהיותו מקום מפגש. בהמשך החלה גור זאב לעשות שימוש בטכניקות צילום נוספות, כגון צילום נוף. בסדרת התצלומים "אחרי הכל" (2009), לדוגמה, הציגה תצלומים של דירת הוריה, המתרוקנת מחפצים לאחר מותם.
בשנת 2014 פרסמה גור זאב את ספר האמנית Toda Vida שמשמעות שמו בפורטוגזית היא כל החיים, או לחלופין, ההתכווננות להגיע למקום, בדרכים – כל הדרך עד הסוף. הספר מכיל סדרת צילומים של תעוד תהליך ההתרוקנות של בית הוריה, משולבים בו צילומים מתוך מגזין ברזילאי – כתבות ופרסומות – ושתולות בו שקופיות וצילומי משפחתה מהתקופה בה התגוררו בברזיל. הספר עוצב על ידי סטודיו ג2 כך שהחומרים כולם נטמעים במגזין והופכים לחלק ממנו והדמויות המופיעות אינן מזוהות.
תערוכות יחיד נבחרות

1997 - "שולחן", גלריה הקיבוץ, תל אביב, אוצרת: טלי תמיר
2002 - תערוכת פרס לאון קונסטנטינר לצילום לאמן ישראלי, מוזיאון תל אביב, אוצרת: נילי גורן
2002 - "סדר", סדנאות האמנים בתל אביב
2004 - "הבריכה", תיאטרון תמונע, תל אביב, אוצרת: מרב שין בן אלון
2008 - "בריכת שחיה", גלריה נחשון, אוצרת: יעל קיני
2009 - "אחרי הכל", סדנאות האמנים בתל אביב, אוצרת: ורד גני
2010 - "שולחן. סדר", מילטון ג'י וייל, 92y, ניו -יורק, אוצרת: שוש דגן
2015 - "חשמלית ושמה תשוקה: מסע בירושלים, ג'רוזלם, אל -קודס", המוזיאון היהודי הוהנמס, אוסטריה
2016 - "השוואת משתנים", גלריית ברבור, אוצרת: יעל מוריה (עם אורית סימן טוב)
2017 - "אורישש", גלריית אינדי לצילום. אוצרת: אורלי שבי
פרסים ומלגות

1994 - פרס ז'ראר לוי לאמן צעיר, מוזיאון ישראל (עם קבוצת לימבוס)
2002 - פרס לאון קונסטנטינר לצילום לאמן ישראלי, מוזיאון תל אביב
2008 - פרס עידוד היצירה, משרד המדע התרבות והספורט
2009 - מלגת השלמת פרויקט עיריית ת"א קרן רבינוביץ
2012 - מפעל הפיס לתרבות ואמנות, תמיכה בהוצאה לאור של ספר אמן Toda Vida
2013 - קרן רבינוביץ, תמיכה בהוצאה לאור של ספר אמן Toda Vida.
הערות שוליים

1 2  יובל סער, כל הדרך, עד הסוף, באתר פורטפוליו, ‏5/1/2015
↑  אלי ערמון אזולאי, כיתות של תקווה, באתר הארץ, 10 בפברואר 2012
↑  מוזיאון ישראל מרכז מידע לאמנות ישראלית, באתר museum.imj.org.il
↑  Galia Gur Zeev, Toda Vida, Sternthal Books, 2015, ISBN 9789655557725
↑  טלי תמיר, גליה גור זאב – שולחן, ‏יוני 1997
↑  גליה גור זאב | אורישש|אתר=גלריה אינדי Indie Gallery|תאריך=
↑  גילי סיטון, מעבר לגעגועים ושברון הלב, באתר ערב רב, ‏18.1.2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 272533  NLI: 987007261995805171  BnF: cb16162027x (data)  GND: 141881585  ISNI: 0000 0000 9182 5075  LCCN: no2007135623  RERO: 02-A025958681  SUDOC: 250598280  ULAN: 500484451  VIAF: 7801160668057603560008   WorldCat (עם VIAF): 7801160668057603560008
דונלד בירד

| --- | --- |

 לידה:  9 בדצמבר 1932 דטרויט, מישיגן, ארצות הברית
 פטירה:  4 בפברואר 2013 (בגיל 80) דובר, דלאוור ארצות הברית
 שם לידה:  Donaldson Toussaint L'Ouverture Byrd II 
 מקום קבורה:  Westlawn Cemetery 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1954 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ויין, טיצ'רס קולג', התיכון הטכני של קאס, אוניברסיטת קולומביה, בית הספר מנהטן למוזיקה 
 סוגה:  ג'אז, הארד בופ, פיוז'ן, פאנק
 כלי נגינה:  חצוצרה 
 חברת תקליטים:  בלו נוט, קולומביה רקורדס, אלקטרה רקורדס 
 שיתופי פעולה בולטים:  שליחי הג'אז, ג'ון קולטריין, ת'לוניוס מונק, סאני רולינס, הרבי האנקוק, הארווי מייסון
 פרסים והוקרה:  פרסי בסי  אמני הג'אז של NEA 
 פרופיל ב-IMDb
 
דונלדסון טוסיינט ל'אוברטור (דונלד) בירד הבן (באנגלית: Donaldson Toussaint L'Ouverture Byrd II‏; 9 בדצמבר 1932 - 4 בפברואר 2013) היה חצוצרן ומלחין חשוב בעולם הג'אז אשר החל את דרכו במוזיקת הארד בופ ועבר בשנות ה-70 לפיוז'ן.
קריירה מוזיקלית

בירד נולד בדטרויט אשר במישיגן והחל לנגן בחצוצרה כבר בגיל צעיר. הוא הופיע מעט עם ליונל המפטון לפני שסיים את בית הספר התיכון. הוא ניגן תקופת מה בחיל האוויר האמריקני, ולאחר מכן עבר ללמוד מוזיקה באופן מקצועי ואף השיג תארים.
בעודו לומד בבית הספר למוזיקה של מנהטן, החליף את קליפורד בראון בלהקת שליחי הג'אז של ארט בלייקי והוראס סילבר. בתקופתו בהרכב הספיק לנגן עם מוזיקאים מוכרים ומוכשרים ובכך עלה שמו לתודעה. לאחר שעזב את ההרכב ב-1956 המשיך לנגן הארד בופ ועבד עם מוזיקאים מהשורה הראשונה, כגון ג'ון קולטריין, ת'לוניוס מונק, סאני רולינס, והרבי האנקוק. ביוני 1964 היה מהאחרונים שניגנו עם אריק דולפי, חודשיים בלבד לפני מותו הטרגי מהלם אינסולין.
בין השנים 1958-1961 הנהיג ביחד עם פפר אדמס, נגן הבריטון סקסופון, הרכב מוערך ומצליח שהקליט אלבומים רבים. ההקלטות הללו נחשבות בין ההקלטות הטובות ביותר של בירד.
בשנות השבעים נטש את סוגת ההארד בופ והחל להתעסק בפיוז'ן. סגנונות דוגמת פאנק, מוזיקת נשמה ורית'ם אנד בלוז החלו להופיע יותר ויותר באלבומיו. בשנת 1972 אסף רשימה ארוכה ומרשימה של מוזיקאים, ביניהם צמד המפיקים המוזיקליים האחים לארי ופונס מייזל (אנ') והקליט את האלבום "Black byrd", האלבום הצליח מסחרית בצורה יוצאת מן הכלל והוא בין האלבומים הנמכרים ביותר של חברת בלו נוט.
באמצע שנות השבעים פנה בירד ללימודי משפטים ועבד כעורך דין בעיקר בתחום של זכויות אדם וזכויות השחורים. לאחר מכן המשיך, לצד הנגינה, גם במחקר אקדמי ובהוראת משפטים. משנות התשעים כיהן בירד כפרופסור למשפטים.
ב-1993 ניגן בירד באחד הקטעים בפרויקט הג'אזסמיט, פיוז'ן בין ג'אז להיפ הופ.
כמחנך

בירד לימד מוזיקה לאורך השנים בחמש אוניברסיטאות, כולל אוניברסיטת ניו יורק. בשנות השבעים הוא אסף את תלמידיו הטובים ביותר ואלו החלו לנגן כבלקבירד, ואף זכו להצלחה. דונלד בירד חי עד מותו בטינק שבניו ג'רזי.