stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרכבה (אגודה)

אגודת העגלונים העבריים "מרכבה" נוסדה במרץ 1931 על ידי ראשוני נהגי כרכרות הדיליז'אנס בתל אביב. האגודה קמה כאגודה עות'מאנית.
מטרתה המוצהרת היתה: "להיטיב את מצב העגלונים העברים ולאמץ עזרה הדדית עבור חברים".
מייסדי האגודה ותפקידיהם

מייסדי האגודה שימשו כמנהליה האחראים, וגם שימשו כבעלי תפקידים פעילים בה:
| התפקיד | שמות ממלאי התפקידים |
| --- | --- |
נשיא: אייזן יוסף
מזכיר: יהושע הרמז
סדרנים: מלך משה, דוז'י יואל
גזברים: פרידמן שכ' ברזילי, מילשטין מנשה

נהגי כרכרות הדיליז'אנס היו מחלוצי התחבורה הציבורית בת"א (ובארץ ישראל).
בקיץ 1933 הפכו לקואופרטיב של נהגי המוניות הראשונים בארץ ישראל.
יהודה לייב סרוואל

| --- | --- |
 רבותיו:  שמואל יהודה קצנלבוגן 
 פטירה:  אייר ה'שע"ז
 
הרב יהודה לייב סרוואל (נפטר באייר ה'שע"ז, 1617) היה רבה של ונציה וראש ישיבה בעיר, מגדולי רבני יהדות איטליה במאה ה-16.
ביוגרפיה

תלמידו של הרב שמואל יהודה קצנלנבוגן. ישב כדיין בבית דינו של הרב בן ציון צרפתי. לאחר פטירתו, התמנה לרבה של ונציה ועמד בראשות ישיבה בעיר. היה הגזבר של הכספים שנאספו באיטליה עבור ארץ ישראל. עמד בקשרי ידידות עם רבי יהודה אריה ממודנה, שאף דן בבית דינו בצעירותו.
התכתב עם גדולי דורו באיטליה, בהם רבי יששכר בר איילנבורג, רבי יעקב לבית הלוי.
בעת שפרצה המחלוקת על המקווה ברוביגו, הצטרף למכשירים את המקווה, בניגוד לעמדת הרבנים אבטליון בן שלמה מקונסיליו, משה רפא פורטו, יהודה סאלטרו ועוד. פסקו בסוגיה זו הובאה בספר "משבית מלחמות", ותשובות האוסרים התפרסמו בספר "פלגי מים".
נפטר ב-1617, אייר ה'שע"ז בפדובה. רבי יהודה אריה די-מודינה כתב קינה על מותו. בנו רבי נחמיה סרוואל כיהן כדיין בוונציה.
חלק מתשובותיו פורסמו בשו"ת "נחלת יעקב" של תלמידו ר' יעקב בן אלחנן הלפרין (אלפרון), ובספרי שו"ת נוספים של חכמי דורו.
היה בעל ידיעה בערבית יהודית, ולחלק מהדעות תרגם לערבית את פירוש רב סעדיה גאון לשיר השירים.
הערות שוליים

↑  כתבי רבי אריה יהודה מודינא (מהד' בלוי) עמ' 105
↑  משה אביגדור שולוואס, רומא וירושלים, עמ' 105
↑  זקני יהודה תשובה צט, ועוד
↑  שו"ת באר שבע סימן עב, שם כתב עליו: "הגאון המופלא אריא דבי עילאה ותתאה גבר מרא דאתרא מהר"ר ליב סרוואל יצ"ו...
הגאון המופלא הנ"ל במקום גדולתו שם ענותנותו שבשפלנו זכר לנו ושלח לי זה הפסק אחר שנדפס". הוא אף כתב הסכמה לספר "באר שבע".
↑  שו"ת מהר"י לבית הלוי כלל ד סוף סימן כד
↑  משבית מלחמות, באתר היברובוקס
↑  פורטו, משה בן יחיאל, פלגי מים, באתר היברובוקס
↑  דיוואן, רז (עמ' 212)
↑  הלפרין, יעקב בן אלחנן, נחלת יעקב, ‏פאדובה שפב, באתר היברובוקס
↑  סימן מא, סימן מג, סימן כא, נ ונא
↑  שו"ת מהר"ם גלאנטי סימן קכה; שו"ת מהרי"ט סימן קמח.
↑  ויינער עמ' 64
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304096005171
התזמורת הסימפונית של במברג

| --- | --- |

 תאריך ייסוד:  1946 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מיקום:  במברג, גרמניה
 אולם קונצרטים:  אולם הקונצרטים של במברג
 מנצח:  יאקוב הרושה
 פרסים:  פרס פרידריך באור 
 אתר רשמי
 
התזמורת הסימפונית של במברג (בגרמנית: Bamberger Symphoniker) היא תזמורת סימפונית גרמנית שבסיסה בעיר במברג שבגרמניה. זוהי אחת התזמורות היוקרתיות בגרמניה.
היסטוריה

התזמורת הוקמה בשנת 1946, בעיקר מנגנים גרמנים שגורשו מצ'כוסלובקיה לאחר מלחמת העולם השנייה, שהיו בעבר חברים בתזמורת הפילהרמונית הגרמנית של פראג. התזמורת קיבלה את התואר "הפילהרמונית של מדינת בוואריה" בשנת 1993.
מאז 1993, ביתה של התזמורת הוא אולם הקונצרטים והקונגרסים של במברג, בעל הכינוי "סימפוניה על הרגניץ". קונצרטים לפני 1993 ניתנו בבניין הדומיניקני. התזמורת זוכה לתמיכה כספית מממשלת בוואריה, העיר באמברג, מחוז אוברפרנקן ומחוז במברג. ממשלת בוואריה פרעה את החובות הכספיים של התזמורת ב-2003.
יוזף קאילברת היה המנצח הראשי הראשון של התזמורת. מנצחים ראשיים נוספים כללו את ג'יימס לורן, הורסט שטיין וג'ונתן נוט. בספטמבר 2016, התמנה יאקוב הרושה למנצח הראשי החמישי של הסימפונית של במברג, עם חוזה ראשוני של ארבע עונות. ביוני 2018, הודיעה התזמורת על הארכת חוזהו של הרושה כמנצח הראשי שלה עד לעונת 2025–2026. הרברט בלומסטדט מונה למנצח כבוד של התזמורת במרץ 2006. כריסטוף אשנבאך הפך למנצח כבוד של התזמורת ב-2016.
התזמורת מזוהה עם פרס הניצוח התלת שנתי של גוסטב מאהלר, שהוקם במהלך כהונתו של נוט, וחתן הפרס הראשון בתחרות בשנת 2004 היה גוסטאבו דודאמל. התזמורת ביצעה מספר הקלטות עבור Vox רקורדס עם יונל פרליה ויאנוש פירסט, שחלקן הוצאו מחדש בתקליטור. התזמורת הקליטה מוזיקה של חואקין טורינה עבור RCA רקורדס עם המנצח אנטוניו דה אלמיידה.
התזמורת מונה 101 נגנים, ביניהם 40 כנרים.
הכנר הישראלי יעקב רובינשטיין היה הכנר הראשי של התזמורת בין השנים 1995–2009.
מנצחים ראשיים

יוזף קיילברת (1949 - 1968)
ג'יימס לורן (1979 - 1983)
ויטולד רוויצקי (1983 - 1985)
הורסט שטיין (1985 - 1996)
ג'ונתן נוט (2000 - 2016)
יאקוב הרושה (2016 - ממשיך)
מבצע טופר העיט

מבצע "טופר העיט" (באנגלית: Operation Eagle Claw) (נקרא בטעות גם: "ציפורן הנשר"), או מבצע "אור ערב", היה מבצע פשיטה של צבא ארצות הברית אשר נועד לחלץ את 52 בני הערובה השבויים בשגרירות ארצות הברית בטהראן, איראן. המבצע נערך ב-24 באפריל 1980, אך נכשל. לכישלון המבצע היו השפעות הרסניות על סיכויי בחירתו-מחדש של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
בני הערובה האמריקאים שוחררו לבסוף ב-20 בינואר 1981 (יומו האחרון של ג'ימי קרטר כנשיא), בסיומו של משא ומתן דיפלומטי ולאחר 444 ימים בשבי. למרות שקרטר הבטיח כי השחרור ייעשה בעת כהונתו, בפועל אירע השחרור מיד לאחר שמחליפו, הנשיא רונלד רייגן, נשבע אמונים וקיבל לידיו את תפקיד הנשיא.
תוכנית המבצע

פעולת השחרור תוכננה להתבצע בשני שלבים, לאורך שני לילות שונים. השלב הראשון של המשימה היה ליצור בסיס פעולה בתוך איראן, ליד טאבאס שבמחוז יזד. האתר הנבחר נודע בכינויו "מדבר 1" ונועד לשמש רצועת נחיתה ארעית למטוסי התובלה מסוג הרקולס ולמסוקים שהיו אמורים לבצע את משימת החילוץ עצמה. לאחר תדלוק המסוקים, התוכנית הייתה שכוחות הקרקע יעלו על המסוקים ויגיעו באמצעותם אל אתר "מדבר 2", ליד טהראן. עם איתור השבויים וחילוצם מטהראן, המחלצים והמשוחררים יועברו במסוקים אל בסיס חיל האוויר "מנצריה" שמחוץ לטהראן, ושם ייקחו מטוסי התובלה אל מחוץ לאיראן תחת מטרייה אווירית של מטוסי הקרב.
האירועים שהובילו לכישלון המבצע

סופת חול נמוכה ובלתי צפויה גרמה לשניים מתוך שמונת המסוקים המשתתפים בפעולה הראשונית לסטות ממסלולם בדרך לאתר הפעולה "מדבר 1", וזאת כבר לאחר שהועברו לשם לוחמים וציוד. מסוק שלישי נתקל בקשיים מכניים ולא יכול היה להמשיך במשימה. לאור אובדן המסוקים הללו, הגיעו קברניטי המבצע למסקנה כי לא עומדים לרשותם די מסוקים לביצוע מוצלח של המשימה והחליטו לעצור את המבצע. לאחר שנתקבלה ההחלטה להפסיק את המבצע, החל תהליך פינוי המסוקים והמטוסים שכבר היו במנחת, בחזרה לבסיסם.
במהלך הפינוי החל להמריא אחד המסוקים שנותרו, לאחר שסיים תדלוק על הקרקע ממטוס התובלה שעמד לפניו ובסמוך. המראת המסוק הביאה לעליית ענן אבק וחול סמיך במיוחד, שגרמו למכווין, שעמד על הקרקע בין המסוק למטוס התובלה, לסגת במהירות לאחור. טייס המסוק הממריא, שעקב הראות הלקויה איבד קשר עין עם המטוס ועם המכווין על הקרקע, וראה רק את הפנס שהחזיק, פירש בטעות את תנועתו המהירה של המכווין הקרקעי לאחור והתרחקותו, כתנועה של המסוק לאחור. הטייס ניסה "לתקן" תנועה זו של המסוק לאחור, בכך שהפנה אותו קדימה. בגלל הקרבה היתרה למטוס שעל הקרקע, הביאה התנועה של המסוק קדימה לכך שהמסוק פגע בזנבו של מטוס התובלה, איבד שליטה והתרסק לתוכו. המטוס הפגוע והמסוק, שהיו עמוסים בדלק ותחמושת, עלו בלהבות והתפוצצו. ההתפוצצות והאש גרמו למותם של שמונה לוחמים משני כלי הטיס, ולפגיעה בכלי טיס סמוכים שעמדו על הקרקע.
הפיצוץ הוסיף לחוסר הסדר בפינוי החפוז שבמהלכו נותרו מאחור בשטח שישה מסוקים ולא הושמדו בנטישה (מסוקים אלה משרתים כיום את חיל האוויר האיראני). בהיחפזם לפנות ולנטוש במהרה את המסוקים, הותירו הלוחמים מאחור כמה גופות הרוגים ותוכניות סודיות של המבצע. שני מטוסי פינוי (המוצבים בדרך כלל במצרים) אספו את הפצועים, אנשי צוות המסוקים, ולוחמי כוח דלתא, בפיקודו של צ'ארלס בקווית', חזרו לבסיס ואדי קנה, והפצועים הועברו לבסיס חיל האוויר האמריקאי בגרמניה.
בעקבות הכישלון

בעקבות כישלון המבצע נערכו שינויים מבניים באופן הפעלתן של יחידות מיוחדות בצבא ארצות הברית. רפי איתן, איש המוסד, שימש כיועץ לכוח דלתא בתיחקור המבצע. אחת המסקנות שהועלו הייתה כי מעורבות יתר של הנשיא קרטר הפריעה לפעולה. משרד ההגנה הקים כלקח מהפעילות את פיקוד המבצעים המיוחדים. הכישלון במיומנות צוותי האוויר הוביל את צבא ארצות הברית להקים כוח אווירי ל"מבצעים מיוחדים", הרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160 ("עוקבי הלילה").
לא עבר זמן רב מאז כישלון המשימה, וב-6 במאי 1980 נערכה המתקפה על שגרירות איראן בלונדון. אירוע סמוך זה הקשור אף הוא ביחסי איראן והמערב, המחיש את יכולותיו של כוח משימה של קומנדו מערבי מוטס, הפעם בריטי, וזאת על רקע כישלונו הקולוסאלי של כוח המשימה האמריקאי בניסיון שחרור בני הערובה. פיקוד הכוחות המשולבים של צבא ארצות הברית מינה מפקד לשעבר של מבצעים אוויריים בצבא ארצות הברית, אדמירל ג'יימס הולוויי, לעמוד בראש ועדת חקירה רשמית שהוקמה באותה שנה לבדיקת הסיבות לכישלון המבצע. דוח הולוויי הצביע בעיקר על כשלים בתכנון המשימה, בפיקוד ושליטה, ובאופן הביצוע בשטח. הדוח שימש זרז לארגון מחדש של מחלקת ההגנה ולחקיקת חוק גולדווטר-ניקולס בשנת 1982.
לקריאה נוספת

מרק באודן, "אורחיו של האייתולה", הוצאת מודן, מערכות ומשרד הביטחון, 2012.
הערות שוליים

↑  מרק באודן, "אורחיו של האייתולה", הוצאת מודן, מערכות ומשרד הביטחון, 2012, עמודים 111-115.
↑  נועם אופיר, החילוץ נכשל אבל הפיתוחים הצליחו, ביטאון חיל האוויר, גיליון 131 (232), ‏ 01.02.2000.
↑  אבנר אברהמי, 50 שנה לחטיפת אייכמן. ארבעה מהשותפים למבצע זוכרים כל פרט מהימים ההם, באתר הארץ, 7 במאי 2010.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530344405171  LCCN: sh2001001766
המתקפה על בסיס הטיסה צ'והוייב

המתקפה על בסיס הטיסה צ'והוייב היא התקפה שנעשתה על בסיס חיל האוויר האוקראיני צ'והוייב אשר נמצא ליד העיר צ'והוייב במחוז חרקוב שבאוקראינה באמצעות טילים על ידי צבא רוסיה ב-24 בפברואר 2022 כחלק מהמתקפה על מחוז חרקוב בפלישה הרוסית לאוקראינה.
בבסיס זה שכנו מערכות S-300 ומל"טים מסוג באירקטאר TB-2.
התקיפה

בשעות הראשונות לפלישה לאוקראינה ב-24 בפברואר נורו טילים על הבסיס. בעקבות התקיפה פרסמה חברת טכנולוגיות החלל האמריקאית מקסאר תמונות לוויין המתארות את הנזק שנגרם כתוצאה ממתקפת הטילים. על פי מידע מודיעיני בקוד פתוח, התקיפה הותירה נזק לאזורי אחסון דלק ולתשתיות אחרות בשדה התעופה.
תקיפות אחרות

ב-10 באפריל אמרו גורמים רוסיים כי תקפו שוב את הבסיס כדי להשמיד את מערכות ה-S-300 שבו.
הערות שוליים

↑  Turkish Bayraktar TB2 Patrolling Ukrainian Border | Defense Express, en.defence-ua.com (באנגלית)
↑  Ukraine: Video appears to show aftermath of missile strike on air base in Chuhuiv, Sky News (באנגלית)
↑  War Damage In Ukraine, Seen From Above And On The Ground, RadioFreeEurope/RadioLiberty (באנגלית)
↑  Michael Sheetz, Satellite imagery shows Russian attack on Ukraine from space, CNBC, ‏2022-02-24 (באנגלית)
↑  Украинские ЗРС С-300 уничтожены в Николаевской области и на военном аэродроме Чугуев - Минобороны РФ (версия 2) -, www.militarynews.ru
יאקוב הרושה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 ביולי 1981 (בן 43) ברנו, צ'כוסלובקיה 
 מוקד פעילות:  צ'כיה, במברג
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות הבמה של פראג 
 עיסוק:  מנצח
 שפה מועדפת:  צ'כית 
 כלי נגינה:  פסנתר, טרומבון
 פרסים והוקרה:  פרס אנטונין דבוז'אק (2020)  Opus Klassik (2023)  Bavarian Culture Prize (2023) 
 www.jakubhrusa.com
 
יאקוב הרושה (בצ'כית: Jakub Hrůša; נולד ב-23 ביולי 1981) הוא מנצח צ'כי.
ביוגרפיה

יאקוב הרושה נולד בברנו והוא בנו של האדריכל פטר הרושה. הוא למד נגינה בפסנתר ובטרומבון, ופיתח עניין בניצוח, במהלך שנותיו בגימנאציום בברנו. מאוחר יותר למד ניצוח באקדמיה לאמנויות הבמה של פראג, שם כללו מוריו את ייז'י בלוהלאווק, רדומיל אלישקה וליאוש סווארובסקי. בשנת 2000 השתתף בתחרות הניצוח של פסטיבל המוזיקה הבינלאומי של פראג. בשנת 2003, זכה בפרס בתחרות הבינלאומית של מנצחים צעירים בזאגרב, קרואטיה. הוא חקר עבור עבודת הגמר את יצירתם של מלחינים צ'כים עכשוויים.
ביוגרפיה > קריירת ניצוח

משנת 2002 עד 2005, הרושה היה מנצח שותף של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית. מ-2005 עד 2006, הוא היה מנצח שותף בתזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת. באפריל 2006, הוא חתם על חוזה הקלטות של שישה תקליטורים עם סופרפון, כאשר שלושת התקליטורים הראשונים היו עם התזמורת הפילהרמונית של פראג.
משנת 2005 עד 2008, הרושה היה מנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של פראג. הוא היה המנצח הראשי של התזמורת מ-2008 עד 2015. מ-2005 עד 2006 היה המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית ע"ש בוהוסלב מרטינו בזלין. הוא הפך למנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית החל מעונת 2015–2016.
בפברואר 2009, הרושה מונה למנהל המוזיקלי של פסטיבל גליינדבורן, החל מינואר 2010. בספטמבר 2011, הוא מונה למנהל המוזיקלי הבא של האופרה המלכותית הדנית ושל התזמורת הדנית המלכותית, החל מספטמבר 2013. עם זאת, בינואר 2012, בעקבות התפטרותו של קית' וורנר מהניהול האמנותי של האופרה המלכותית הדנית בעקבות קיצוץ תקציבי, הודיע הרושה כי לא ייקח את תפקיד המנהל המוזיקלי של האופרה המלכותית הדנית, מתוך הזדהות עם פעולתו של וורנר. בספטמבר 2015, לאחר 5 הופעות כמנצח אורח, מונה יאקוב הרושה למנצח הראשי הבא של התזמורת הסימפונית של במברג, החל מעונת 2016–2017, עם חוזה ראשוני של 4 עונות. במרץ 2017, תזמורת במברג הודיעה על מינויו של הרושה לאחד משני המנצחים האורחים הראשיים החדשים שלה, החל בעונת 2017–2018.
ביוני 2018, התזמורת הסימפונית של במברג הודיעה על הארכת חוזהו של יאקוב הרושה כמנצח הראשי שלה עד לעונת 2025–2026. ביולי 2021, הודיעה תזמורת האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה על מינויו של הרושה למנצח האורח הראשי הבא שלה, החל מעונת 2021–2022, עם חוזה ראשוני של 3 עונות.
יאקוב הרושה ניצח לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בפברואר 2018, בהפקה של כרמן. הוא חזר לקובנט גארדן באפריל 2022 כדי לנצח על הפקה של האופרה לוהנגרין. באוקטובר 2022, הקובנט גארדן הודיע על מינויו של הרושה למנהל המוזיקלי הבא שלו, החל מספטמבר 2025. הוא לקח את התואר של מנהל מוזיקלי ייעודי בתוקף מיידי.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ליאקוב הרושה ולאשתו קלרה יש שני ילדים. המשפחה מתגוררת בלונדון.
ניק שולמן

| --- | --- |

שולמן ב-2018
 לידה:  18 בספטמבר 1984 (בן 40) ניו יורק, ארצות הברית 
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 ספורט
 ענף ספורט:  פוקר 
 הישגים
 שיאים אישיים:  6 צמידי אליפות העולם בפוקר זכייה בסבב הפוקר העולמי זכייה בגביע סבב טריטון
 
ניק שולמן (באנגלית: Nick Schulman; נולד ב-18 בספטמבר 1984) הוא שחקן ופרשן פוקר יהודי אמריקאי אשר זכה בשישה צמידי אליפות העולם בפוקר, בסבב הפוקר העולמי ובגביע סבב טריטון.
ביוגרפיה

שולמן החל לשחק פוקר ב-2002 והתמקד במשחקי כסף. בנובמבר 2005 נכנס לכסף לראשונה בטורניר פוקר, כאשר זכה בטורניר המרכזי בסבב הפוקר העולמי שהתקיים בקונטיקט, ובגיל 21 הפך לשחקן הצעיר ביותר אשר זכה בטורניר המרכזי במסגרת הסבב. שנתיים לאחר מכן סיים במקום השני באותו הטורניר.
ב-2009 זכה שולמן בצמיד אליפות העולם בפוקר הראשון שלו, כאשר ניצח בטורניר Deuce to Seven. ב-2012 זכה בצמיד השני שלו, כאשר ניצח באותו הטורניר. את הצמיד השלישי שלו זכה בטורניר Omaha Hi-Lo ב-2019. מיקום השיא שלו בטורניר המרכזי של אליפות העולם בפוקר היה ב-2020, כאשר סיים במקום ה-55 בטורניר שהתקיים באופן מקוון בעקבות מגפת הקורונה.
ב-2023 השלים זכייה בצמיד רביעי, כאשר ניצח את טורניר ה-Seven Card Stud. ב-2024 זכה בצמיד החמישי שלו והראשון בטורניר טקסס הולדם, כשניצח את טורניר ה-25 אלף דולר היי רולר.
נכון ליוני 2024, שולמן זכה בסך של כ-21.6 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-9 מיליון דולר בסבב אליפות העולם וכ-3.7 מיליון דולר בסבב הפוקר העולמי.
ביוגרפיה > צמידי אליפות העולם בפוקר

| שנה | טורניר | פרס |
| --- | --- | --- |
| 2009 | $10,000 Deuce-to-Seven Lowball World Championship (No Limit) | $279,742 |
| 2012 | $10,000 Deuce-to-Seven Lowball World Championship (No Limit) | $294,321 |
| 2019 | $10,000 Pot Limit Omaha Hi-Lo 8 or Better | $463,670 |
| 2023 | $1,500 Seven Card Stud | $110,800 |
| 2024 | $25,000 High Roller No-Limit Hold'em (8-Handed) | $1,667,842 |
| 2024 | $5,000 The Closer NLH Bounty Turbo (Paradise) | $145,000 |
ביוגרפיה > פרשנות פוקר

שולמן משתתף כפרשן קבוע בשידורי אליפות העולם בפוקר, וסבבים שונים ב-PokerGO. ב-2019 חלה סערה בעקבות דבריו ששחקן אשר רוצה להשתפר בפוקר לא צריך לראות את האירוע המרכזי, ובעקבות כך ESPN הורידו אותו מהמשך שידור הטורניר. בסבב של 2020 חזר לפרשן כרגיל.
בתחילת 2023 פורסם ששולמן יחליף את גייב קפלן כפרשן הראשי של High Stakes Poker לצידו של איי. ג'יי. בנזה.
הערות שוליים

↑  The Kid is Flu$h - 21yr. Old Shark Rakes in $2M at First Poker Fest, באתר ניו יורק פוסט, ‏20 בנובמבר 2005 (באנגלית)
↑  WPT champ wins first bracelet, באתר ESPN, ‏14 ביוני 2009 (באנגלית)
↑  Event #65: $10,000 Pot-Limit Omaha Hi-Lo 8 or Better Championship | 2019 World Series of Poker, באתר PokerNews,‏ 1 ביולי 2019 (באנגלית)
↑  Dan O'Hair,‏ Nick Schulman Wins Event #9: Seven Card Stud For Fourth WSOP Bracelet ($110,800), באתר PokerNews,‏ 5 ביוני 2023 (באנגלית)
↑  Connor Richards,‏ Nick Schulman Wins Fifth WSOP Bracelet in $25K High Roller ($1,667,842), באתר PokerNews,‏ 12 ביוני 2024 (באנגלית)
↑  Ben Saxton,‏ Nick Schulman Addresses Commentating Controversy After Finishing Third in the 100K High Roller, באתר PokerNews,‏ 13 ביולי 2019 (באנגלית)
↑  Jon Sofen,‏ Nick Schulman Shines as Kaplan's Replacement on New Episode of High Stakes Poker, באתר PokerNews,‏ 1 בפברואר 2023 (באנגלית)
אגודת העיתונאים בתל אביב

| --- | --- |

בית העיתונאים על שם סוקולוב - מטה הארגון
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  תל אביב-יפו 
 תקופת הפעילות:  ינואר 1935 – הווה (כ־90 שנה) 
 journalism.co.il
 קואורדינטות:  32°04′24″N 34°46′58″E﻿ / ﻿32.073357717394°N 34.782752711816°E﻿ / 32.073357717394; 34.782752711816
 he
 
אגודת העיתונאים בתל אביב הוא ארגון המאגד עיתונאים רבים בישראל, ומטרתו לגבש אג'נדות כלליות לציבור העיתונאים, לקדם השגת מטרות משותפות, ולספק פלטפורמה לשיח בין-תחומי בין עיתונאים ממגוון רחב של עיתונים ובעלי מומחיות שונים. האגודה הוקמה על ידי עיתונאים מרחבי ארץ ישראל בינואר 1935. האגודה בתל אביב היא הגדולה מבין שלוש אגודות העיתונאים האזוריות (השתיים האחרות: אגודת העיתונאים ירושלים ו"אגודת העיתונאים חיפה והצפון"), שמהן הורכב יחד "איגוד עיתונאי ארץ ישראל", אשר הוקם בשנת 1946, ולאחר קום המדינה שינה את שמו ל"איגוד הארצי של עיתונאי ישראל".
פעילות

פעילות הארגון התמקדה באיגוד ציבור העיתונאים על מנת להשיג מטרות מקצועיות כלליות עבור חבריה, האיגוד ייצג בעבר את ציבור העיתונאים במשא-ומתן מול ארגון המו"לים וההסתדרות כדי לשמור על זכויות העיתונאים ולהבטיח תנאים סוציאליים ושכר הוגן לכלל העיתונאים. האגודה עובדת על מנת לגבש ולפקח על כללי אתיקה כלליים לציבור העיתונאים, כמו הבטחת אובייקטיביות פוליטית ומקצועיות. בנוסף, האגודה פועלת על מנת לקדם את ערכי הדמוקרטיה ולהגן על חופש הביטוי בישראל.
בשנת 1988 ארגנה האגודה מחאה על סגירת העיתון "דרך הניצוץ" מבלי שהואשם בעבירה כל שהיא, ומעצר כל חברי המערכת.
בשנת 1998 הצטרפה האגודה להליך המשפטי שהתנהל בין עיתון "הארץ" לעיתונאית גלית חמי, שעברה ל"ידיעות אחרונות". "הארץ" ביקש למנוע העסקתה של חמי ב"ידיעות", בטענה כי בחוזה העבודה שלה היא התחייבה לאי-תחרות. אגודת העיתונאים טענה כי אין כל מקום לאכוף תניית אי-תחרות בין עיתון לעיתונאי, ויש להבטיח חופש מלא לעיתונאים לעבור מעיתון לעיתון, לבצע את עבודתם ולהביע את עמדותיהם במקום אשר יבחרו כחלק מעקרון חופש העיתונאות.
בעשור השני של המאה ה-21 הייתה אגודת העיתונאים בתל אביב מעורבת במאבק שכשל, לשמר את קיומה ועצמאותה של רשות השידור. בספטמבר 2013 עתרה לבג"ץ לבטל הוועדה לבחינת עתיד השידור הציבורי, ובפברואר 2016 עתרה לבג"ץ בדרישה לדחות את יישום חוק תאגיד השידור הציבורי.
בנובמבר 2011, יוזמה אגודת העיתונאים הפגנת תמיכה בעיתונאית קרן נויבך, לאחר שהודחה מרשות השידור ממניעים פוליטיים על ידי המנכ"ל יוני בן מנחם.
בשנת 2012 הייתה האגודה מעורבת במאבק נגד מינוי של זליג רבינוביץ' לתפקיד סמנכ"ל רשות השידור, בטענה שנעשה שלא כדין כיוון שהוא היה חסר תואר אקדמי וזאת בניגוד לתנאים שמציבים חוזר נציבות שירות המדינה והתקשי"ר.
פעילות > ספר השנה של העיתונאים

מאז שנות ה-40 פרסמה אגודת העיתונאים בתל אביב מדי שנה את "ספר השנה של העיתונאים". הספר כלל סיכום של אירועי השנה החשובים וכלל מאמרי שעה בנושאי עיתונות ותקשורת. בסדרת ספרי השנה הופיעו 52 כרכים: הראשון – בשנת 1941, האחרון בשנת 2000. בפתח הכרך הראשון, שערך גדליהו ז'וכוביצקי (זקיף), כתב יו"ר האגודה יוסף הפטמן:
אנו יכולים להגיד בלי הפרזה, כי אנו מוציאים עתה שנתון רב תוכן וגדוש בחומר אינפורמאציוני וסטאטיסטי בכל השטחים המעניינים את האדם מן היישוב בימים אלה. זהו ספר 'כל בו' במה שנוגע לידיעת העולם הגדול ולחיי היישוב והארץ. תוכן העניינים נותן מושג-מה על העבודה המסועפת הרבה שהושקעה בספר זה
.
לעיתים הוקדש הספר כולו לנושא אחד; כך לדוגמה בשנת 1980 ערך יוסי אחימאיר את ספר השנה שהיה מוקדש להסכם השלום עם מצרים.
פעילות > כנס אילת ופרס מפעל חיים

מאז 2007 מארגנת האגודה את "כנס אילת לעיתונות", אירוע שנתי של התקשורת בישראל. במסגרת הכנס מחולק פרס מפעל חיים לעיתונות, בין מקבלי הפרס היו:
2007 - יואל מרקוס ושלום קיטל
2008 - טומי לפיד, חיים יבין ורון בן ישי.
2009 - סבר פלוצקר, ירון לונדון ומוטי קירשנבאום. רבקה מיכאלי פרס מפעל חיים על עבודתה ברדיו.
2011 - כרמלה מנשה ונח קליגר
2012 - נחמיה שטרסלר ושלמה נקדימון
2013 - אורי אבנרי ואריה גולן
2014 - אהרן ברנע ובינה לוז
2016 - רוני דניאל וסטלה קורין-ליבר.
2017 - רינה מצליח ושושנה חן.
2021 - בן דרור ימיני ויהודה שרוני
2022 - משה נוסבאום וטובה צימוקי
1023 - צבי זרחיה, לגד ליאור ולמאיר עוזיאל
2024 - ניר דבורי ועמרי מניב ולעידן אבני
ניהול

את האגודה מנהלים 14 חברי הנהלה אשר נבחרים על ידי כלל חברי האגודה. מנכ"ל האגודה מאז 2002 הוא יוסי בר מוחא, ויושב ראש האגודה מאז מאי 2012 הוא רותם אברוצקי.
פעילות האגודה הייתה מאורגנת דרך שבע ועדות ויותר משלושים תאים מקצועיים, ביניהן ועדת האתיקה, בית הדין לערעורים, ועד מערכת/אמצעי תקשורת וועדת חברים.
ניהול > יושבי ראש

יוסף הפטמן
דוד זכאי 1943
דן פינס 1957–1959
מיכאל אסף 1959–1962
אורי קיסרי 1962–1964
אייזיק רמבה 1964
הרצל רוזנבלום
דוד פדהצור
דן פתיר
לוי יצחק הירושלמי
אהרן דולב
אמנון נדב 1983–1985
סמי גרינשפן 1985–1987
זאב יפת 1987–1989
אריה אבנרי 1989–1997.
יחזקאל אדירם 1997–1999
משה נסטלבאום 1999–2005
אליעזר דר-דרזנר 2005–2009
אבי פז 2009 - 2012
רותם אברוצקי, מ- 2012
ניהול > מזכ"לים ומנכ"לים

משה רון (דנציגרקרון) 1939–1974
מאיר בן גור 1974–1982
יונה שמשי 1982–1987
רזי גוטרמן 1987–2000
טוביה סער 2000–2002
יוסי בר מוחא 2002-
אדוארד דובינסקי

אדוארד איסאקוביץ' דובינסקי' (ברוסית: Эдуа́рд Исаа́кович Дуби́нский); (6 באפריל 1935 - 11 במאי 1969) היה כדורגלן סובייטי-יהודי ששיחק בעמדת המגן בצסק"א מוסקבה ובנבחרת ברית המועצות.
אדוארד דובינסקי נולד בעיר חרקוב במשפחה יהודית. בגיל 18 החל לשחק בקבוצת לוקומוטיב חרקוב. כעבור שנה עבר לקבוצת צסק"א קייב. בשנת 1957 קיבל הצעה לעבור לקבוצת צסק"א מוסקבה, מועדון צמרת של ליגת העל הסובייטית. דובינסקי היה חלק מההרכב הראשון של המועדון במשך 5 עונות.
בשנת 1961 זומן דובינסקי לנבחרת ברית המועצות. הופעותו הראשונה במדי הנבחרת הייתה במשחק ידידות מול נבחרת ארגנטינה ב-24 ביוני 1961. דובינסקי היה בסגל הנבחרת הסובייטית במונדיאל 1962. במהלך המשחק הראשון בשלב הבתים מול נבחרת יוגוסלביה תוקל בפראות. התיקול גרם לשבר ברגלו ושם קץ להמשך השתתפותו בתחרות. דובינסקי החלים תקופה ארוכה מהפציעה הקשה. כעבור כשנה חזר לשחק, אך לא הצליח לשוב לכושר שהיה לו לפני הפציעה.
בשנים 1963 -1964 הוא עוד המשיך לשחק הן בצסק"א מוסקבה והן בנבחרת ברית המועצות (היה בסגל הנבחרת ליורו 1964, אך לא שותף באף אחד מהמשחקים של הנבחרת בטורניר). בסוף 1964 עזב את צסק"א מוסקבה. הוא שיחק בקבוצת סק"א אודסה ומטאלורג ליפצק מהליגה השנייה בברית המועצות. בשנת 1968 פרש ממשחק פעיל.
אדוארד דובינסקי חלה במחלת הסרטן, ממנה נפטר ב-11 במאי 1969. נטמן בבית העלמין וגנקובסקויה
תארים

מקום שני ביורו 1964
לארי גאורגי

| --- | --- |

 משתמשים:  גאורגיה גאורגיה (לא כולל אבחזיה ודרום אוסטיה)
 ISO 4217:  GEL
 יחידות משנה
 1/100:  תֶתרי
 מטבעות ושטרות
 שטרות בשימוש:  1, 2, 5, 10, 20, 50, 100, 200 לארי
 מטבעות בשימוש:  1, 2, 5, 10, 20, 50 תתרי, 1 ו-2 לארי
 בנק מרכזי
 אינפלציה:  0.5%-
 בנק מרכזי:  הבנק הלאומי של גאורגיה
 הבנק הלאומי של גאורגיה
 
 → Georgian kuponi, רובל סובייטי 
לארי (בגאורגית: ლარი) או לארי גאורגי (בגאורגית: ქართული ლარი , כּארתוּלי לארי) הוא ההילך החוקי של גאורגיה. מתחלק ל-100 תתרי (თეთრი).
קופון לארי

גאורגיה החליפה את הרובל הרוסי בשנת 1993 ב"קופון לארי". הקופון הורכב משטרות, ללא חלוקת משנה, וסבל מהיפר-אינפלציה.
לארי

ב-2 באוקטובר 1995 החליפה ממשלתו של אדוארד שוורדנדזה את הקופון הזמני עם המטבע "לארי", בשער של מיליון ל-1. הלארי נותר יציב למדי מאז.
השם לארי הוא מילה גאורגית עתיקה המציינת מצבור, רכוש, כאשר התתרי הוא מונח מוניטרי גאורגי עתיק מהמאה ה-13. מטבעות ששימשו בעבר את גאורגיה נקראו אבזי (הילך חוקי עד 1833) ומנתי גאורגי, ששימש בין 1919 ל-1922.
שיטרי הכסף הגאורגים מתחלקים ליחידות של 1, 2, 5, 10, 20, 50, 100 ו-200 לארי, והמטבעות מונפקים ביחידות של 1, 2, 5, 10, 20, ו-50 תתרי.
שיטרי הכסף

על שטרות הכסף הגאורגים מתנוססות הדמויות הבאות:
1 לארי - גדול ציירי גאורגיה ניקו פירוסמני
2 לארי - גדול מלחיני המוזיקה הגאורגית זכריה פליאשווילי
5 לארי - ההיסטוריון איוון ג'ווחישווילי
10 לארי - המשורר המפורסם אקקי צרתלי
20 לארי - הסופר והמדינאי הגאורגי איליה צ'בצ'בדזה, "אבי האומה הגאורגית"
50 לארי - תמר מלכת גאורגיה
100 לארי - המשורר שותא רוסתוולי
200 לארי (מתוכנן, טרם הונפק) - גיבור לאומי גאורגי ככוצה צ'ולוקאשווילי
500 לארי (רק בקשרים האינטרפיננסיים) - המלך דוד הבנאי