stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סילבן וידמר
הערות שוליים

↑  Squad Announcement בחשבון הטוויטר הרשמי של נבחרת שווייץ, 9 בנובמבר 2022
↑  Ryan DabbsContributions from Matthew Walthert last updated, Switzerland Euro 2024 squad: Murat Yakin's full team, fourfourtwo.com, ‏2023-10-03 (באנגלית)
| נבחרת שווייץ – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 זומר •  2 אמבאבו •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 ספארוביץ' •  10 ג'אקה •   11 ורגאס •  12 מבוגו • 13 רודריגס •  14 צובר • 15 סואו • 16 פאסנאכט • 17 בניטו • 18 מחמדי • 19 גבראנוביץ' • 20 פרננדס • 21 אומלין (משחק ראשון) / קובל (יתר המשחקים) • 22 שר • 23 שאקירי • 24 אומרגיץ' • 25 ג'ומרט • 26 לוטומבה • מאמן: פטקוביץ' |  1 זומר •  2 אמבאבו •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 ספארוביץ' •  10 ג'אקה •   11 ורגאס •  12 מבוגו • 13 רודריגס •  14 צובר • 15 סואו • 16 פאסנאכט • 17 בניטו • 18 מחמדי • 19 גבראנוביץ' • 20 פרננדס • 21 אומלין (משחק ראשון) / קובל (יתר המשחקים) • 22 שר • 23 שאקירי • 24 אומרגיץ' • 25 ג'ומרט • 26 לוטומבה • מאמן: פטקוביץ' | שווייץ |
| נבחרת שווייץ – מונדיאל 2022 |
| --- | --- | --- |
|  1 זומר •  2 פרננדס •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 ספארוביץ' •  10 ג'אקה •   11 שטפן •  12 אומלין • 13 רודריגס •  14 אייבישר • 15 סואו • 16 פאסנאכט • 17 ורגאס • 18 ג'ומרט • 19 אוקפור • 20 פריי • 21 קובל • 22 שר • 23 שאקירי • 24 קון • 25 רידר • 26 ישארי • מאמן: יאקין |  1 זומר •  2 פרננדס •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 ספארוביץ' •  10 ג'אקה •   11 שטפן •  12 אומלין • 13 רודריגס •  14 אייבישר • 15 סואו • 16 פאסנאכט • 17 ורגאס • 18 ג'ומרט • 19 אוקפור • 20 פריי • 21 קובל • 22 שר • 23 שאקירי • 24 קון • 25 רידר • 26 ישארי • מאמן: יאקין | שווייץ |
| נבחרת שווייץ – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 זומר •  2 סטרגיו •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 אוקפור •  10 ג'אקה •   11 שטפן •  12 מבוגו • 13 רודריגס •  14 צובר • 15 זסיגר • 16 סיירו • 17 ורגאס • 18 דואה • 19 אנדוייה • 20 אייבישר • 21 קובל • 22 שר • 23 שאקירי • 24 ישארי • 25 אמדוני • 26 רידר • מאמן: יאקין |  1 זומר •  2 סטרגיו •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 אוקפור •  10 ג'אקה •   11 שטפן •  12 מבוגו • 13 רודריגס •  14 צובר • 15 זסיגר • 16 סיירו • 17 ורגאס • 18 דואה • 19 אנדוייה • 20 אייבישר • 21 קובל • 22 שר • 23 שאקירי • 24 ישארי • 25 אמדוני • 26 רידר • מאמן: יאקין | שווייץ |
נייט ארק

| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  מ-1983 
 סוגה:  ג'אז 
 
נייט ארק היא רביעיית אתנו ג'אז שהוקמה על ידי הנגן העוד ארא דינקג'יאן בשנת 1986.
היסטוריה

נגן העוד ארא דינקיג'יאן הוא אמריקאי ממוצא ארמני. אביו, יליד ארמניה, היה זמר מקצועי וכבר בגיל חמש דינקיג'יאן החל להופיע עימו. לאחר שסיים לימויד מוזיקה באוניברסיטת קונטיקט החל דינקיג'יאן להופיע בחתונות ארמניות ופגש את אמן כלי ההקשה הארמני, ארטו טונשבויאשיאן, שהגיע באותה עת לארצות הברית.
השניים החליטו להקליט כמה שירים של טונשבויאשיאן באולפן ביתי, ובאופן מקרי הגיעה ההקלטה לידי חברת RCA רקורדס, שיצרה איתם קשר והציעה להפיק להם אלבום מוזיקה, הם הביאו במהירות נגנים נוספים והקליטו את אלבום הבכורה שלהם "Picture". מתוכו התפרסמה היצירה "השיבה הביתה", ששימשה כפתיח של סדרת הטלוויזיה "החמישייה הקאמרית". שירו של יואב יצחק "זה הזמן לסלוח", הוא גרסה לשיר הנושא מאלבום זה.
בשנת 1998 הופיעה הלהקה בירושלים, במסגרת פסטיבל ישראל.
הלהקה הוציא לאור בסך הכל 5 אלבומים והתפרקה בשנת 2000.
בנובמבר 2010 נערך מופע איחוד של הלהקה בפסטיבל העוד בירושלים.
דיסקוגרפיה

1986 - Picture, RCA/Novus
1988 - Moments, RCA/Novus
1998 - In Wonderland, PolyGram
2000 - Petals on your Path, EmArcy
2000 - Treasures , Traditional Crossroads
הערות שוליים

1 2  ארז ארליכמן, קולו של העוד, באתר ynet, 21 בנובמבר 2005
↑  רפי אהרון, היא תשבור את השוק, חדשות, 14 במרץ 1993
↑  ליה פן, פסטיבל העוד: עוד להיט, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007414300905171  BnF: cb139053005 (data)  GND: 1707264-5  ISNI: 0000 0001 1530 4136  LCCN: n92015062  MusicBrainz: 386599c0-e179-4ed7-997d-b2c54eb102dc  SUDOC: 152853812  VIAF: 144402113   WorldCat (עם VIAF): 144402113
ניק פארק

| --- | --- |

 לידה:  6 בדצמבר 1958 (בן 65) Weavers Yard, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1985 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שפילד האלאם  Our Lady's Catholic High School 
 פרסים והוקרה:  המעצב המלכותי לתעשייה (2006)  פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר (2004)  פרס וינזור מקיי (2008)  פרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר  פרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר (1989)  פרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  פרס אנני 
 פרופיל ב-IMDb
 
ניקולס וולסטן פארק (באנגלית: Nicholas Wulstan Park; נולד ב-6 בדצמבר 1958) הוא אנימטור, תסריטאי ובמאי סרטי הנפשה אנגלי, הידוע בעיקר כיוצר סרטי וולאס וגרומיט. היה מועמד לפרס אוסקר 5 פעמים, וזכה בפרס 4 פעמים.
ביוגרפיה

פארק נולד בפרסטון שבלנקשייר, אנגליה. הוא למד בתיכון קאת'ברט מיין (Cuthbert Mayne). כבר בצעירותו נמשך משיכה נלהבת לציור סרטים מצוירים. הוא למד את אמנויות התקשורת בפוליטכניון של שפילד (כיום אוניברסיטת האלאם של שפילד - Sheffield Hallam University) ולאחר מכן למד בבית הספר הלאומי לקולנוע וטלוויזיה (National Film and Television School), שם החל לעבוד על הסרט הראשון בסדרת וולאס וגרומיט, "טיול לא מהעולם הזה".
בשנת 1985 הצטרף לצוות העובדים של חברת ארדמן אנימציות בבריסטול, שם עבד כאנימטור של תכנים מסחריים (בין היתר היה אנימטור בקליפ של שירו של פיטר גבריאל - "Sledgehammer"). לאחר שסיים את העבודה על "טיול לא מהעולם הזה", החל לעבוד על "Creature Comforts", כחלק מסדרת סרטים קצרים בשם "Lip Synch". ב-"Creature Comforts" הופיעו בעלי חיים מעוצבים בפלסטלינה בדיבוב בני אדם, שחיים בגן חיות ומרואיינים על אודות ביתם. לאחר מכן "Creature Comforts" הפכה לתוכנית טלוויזיה מצליחה. "Creature Comforts" זיכה את פארק בפרס האוסקר הראשון שלו, ו"טיול לא מהעולם הזה" היה מועמד לאוסקר וזכה בפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה ולקולנוע (BAFTA) לסרט המונפש הטוב ביותר.
לאחר מכן יצר פארק שני סרטים קצרים נוספים בסדרת "וולאס וגרומיט": "המכנסיים הלא נכונים" (1993) ו"הרפתקה מצמררת" (1995). שני סרטים אלו זכו באוסקר. בשנת 2000 יצר את סרטו הראשון באורך מלא, "מרד התרנגולים". ב-2003 הוא פיקח על הפקת סדרת סרטים חדשה של "Creature Comforts" עבור הטלוויזיה הבריטית.
ב-5 באוקטובר 2005 יצא לאקרנים סרטו השני באורך מלא, והסרט הראשון בתחום זה בסדרת וולאס וגרומיט - "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני". הסרט זכה לתשבחות המבקרים וזכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-78.
ב-10 באוקטובר 2005 פרצה שרפה בארכיוני "ארדמן אנימציות". השרפה גרמה לאובדן של מרבית יצירותיו של פארק, אולם חלק מהדגמים והסטים המקוריים של וולאס וגרומיט היו במקום אחר באותו זמן וניצלו.
ב-2018, במסגרת החלטת בעלי הסטודיו להעבירו לבעלות עובדיו, מונה פארק לחלק מהנהלת הסטודיו.
לקריאה נוספת

Staff (September 2006) "Nick Park 1958-" Biography Today 15(3): p. 84-101
הערות שוליים

↑  ארז רביב, ‏בריטניה: סטודיו אנימציה מצליח יועבר לידי עובדיו המסורים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 11 בנובמבר 2018
| וולאס וגרומיט |
| --- | --- | --- |
| ביצירתו של ניק פארק | ביצירתו של ניק פארק |  |
| סרטים קצרים | טיול לא מהעולם הזה (1989) • המכנסיים הלא מתאימים (1993) • הרפתקה מצמררת (1995) • וולאס וגרומיט: עניין של חיים ומוות (2008) |  |
| סרטים באורך מלא | וולאס וגרומיט והארנב הקטלני (2005) • שון כבשון הסרט (2015) • שון כבשון הסרט: עף על החלל (2019) |  |
| סדרות | שון כבשון • טימי הטלה • וולאס וגרומיט בעולם של המצאות |  |
| ארדמן אנימציות |
| --- | --- | --- |
| פיטר לורד • ניק פארק • דוד ספרוקסטון | פיטר לורד • ניק פארק • דוד ספרוקסטון |  |
| סרטים באורך מלא | מרד התרנגולים (2000) • וולאס וגרומיט והארנב הקטלני (2005) • חיים בזרם (2006) • שירות המתנות החשאי של ארתור (2011) • פיראטים! (2012) • שון כבשון הסרט (2015) • שון כבשון הסרט: עף על החלל (2019) |  |
| סדרות טלוויזיה | טימי הטלה • שון כבשון • וולאס וגרומיט בעולם של המצאות |  |
| שונות | וולאס וגרומיט • דרימוורקס אנימציות • סוני אנימציות • סטופ מושן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310624005171  PLWABN: 9810673688305606  BNE: XX1135801  BnF: cb13605565s (data)  CiNii: DA11357218  GND: 120243369  ISNI: 0000 0001 1681 3522  LCCN: n97058086  NDL: 00657747  NKC: xx0026274  NTA: 126025525  SUDOC: 055303854  VIAF: 85463956   WorldCat (עם VIAF): 85463956
סוזאן, דוכסית בורבון

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1491 
 פטירה:  28 באפריל 1521 (בגיל 29) שאטלרו, צרפת 
 מקום קבורה:  Souvigny Priory 
 בן או בת זוג:  שארל השלישי, דוכס בורבון (1505–?) 
 
סוזאן דה בורבון (10 במאי 1491 – 28 באפריל 1521) הייתה דוכסית בורבון ואוברן מ-1503 עד מותה לצד בעלה שארל השלישי, דוכס בורבון.
ראשית חייה

סוזאן נולדה כילדה השנייה ובתם היחידה של פייר השני, דוכס בורבון ואן מצרפת, בתו הבכורה של לואי האחד עשר, מלך צרפת. בין השנים 1483–1491 שימשו הוריה של סוזאן כעוצרי ממלכת צרפת בתקופת קטינותו של אחיה הצעיר של אן, שארל השמיני, מלך צרפת. יתר על כן, אחותה הצעירה של אן (ודודתה של סוזאן), ז'אן מצרפת, דוכסית ברי, הייתה (לזמן קצר) מלכת צרפת כרעייתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת, שהחליף את שארל השמיני בשנת 1498.
הירושה

לסוזאן היה אח בכור, שארל, שנולד בשנת 1471 ונפטר ללא ילדים בשנת 1498. לאחר מותו בגיל 27, אביה של סוזאן התחיל לדאוג מרצף ירושת נחלות בית בורבון, ללא בנים או אחים ששרדו. על פי החוק הסאלי שהיה נהוג בצרפת, היורש שלו היה לואי דה בורבון-מונפנסייה, ראש בית מונפנסייה, ענף צעיר של הבורבונים. מונפנסייה היה בן דוד שני של סוזאן, וסביהם היו אחים.
בשנת 1498 מת אחיה של אן המלך שארל השמיני מת בפתאומיות, לאחר שהוכה בראשו מפתח נמוך. כיוון שלא נותרו יורשים זכרים, ירש אותו בן דוד רחוק, לואי השנים עשר, מלך צרפת. לאחר ששימשו כעוצרים של שארל השמיני, החזיק הזוג החזק מספיק השפעה כדי לעכב את ירושתו של לואי השנים עשר. הם עשו עמו עסקה חכמה: לשם תמיכת בית בורבון בהכתרתו, יצטרך לואי השנים עשר להוציא מכתבים רשמיים שיכירו בסוזאן בת השבע כיורשת החוקית של נחלות בית בורבון. ללואי לא הייתה ברירה אלא להסכים לתנאי זה. חוק סאלי עתיק זה שמנע את ירושתן של הנקבות, הפך לאבן הפינה של החוקים והמנהגים הצרפתיים. אכן, אותו חוק ישן מאוד אפשר ללואי, ולא לאן, לרשת את כס המלוכה של צרפת.
בשנת 1503 מת פייר וסוזאן הפכה לדוכסית. בשנות קטנותה אמה אן הייתה יורשת העצר. אן טיפחה את סוזאן האינטליגנטית במחשבה על בתה שתעלה לכס המלוכה. השיעורים שלה כללו אסטרונומיה, מתמטיקה ודת. אך חשוב מכך, אן לימדה אותה את דרכי בית המלוכה.
דוכסית

כיורש לנחולת בית בורבון, לואי השני, רוזן מונפנסייה, היה צעיר מתאים, ונישואים איתו ימנעו מאבק על הירושה, ולכן הוריו של סוזאן טיפחו אותו בתחילה כחתנם, למרות הוויתור שהוציאו מלואי השנים עשר על הירושה. עם זאת, מונפנסייה המתבגר פגע אנושות בפייר, וטען כי הירושה לנחלות ולתארים של בית בורבון היא זכותו שלו ולא משהו שהוא צריך להודות לאשתו או אביה עבורו.
פייר הזועם החליט לחתן את סוזאן עם שארל הרביעי, דוכס אלנסון, שהיה אהוב על לואי השנים עשר, ולכן סביר להניח שיוכל להגן על הדוכסות מפני אתגרים ופגיעה מלכותית. אן לא הייתה בעד ההסדר הזה בגלל הסיבוכים הפוליטיים שהדבר יגרום, שכן בורבון-מונפנסייה בהחלט היה ממשיך את טענתו לנחלות. עם זאת, פייר ניצח וחוזה האירוסין נחתם ב-21 במרץ 1501 במולינס, כאשר דוכס אלנסון היה בן אחת עשרה וסוזאן בת תשע.
שנתיים לאחר מכן, ולפני שניתן היה לחגוג את החתונה, מת פייר מקדחת, ואילו לואי ממונפנסייה מת גם הוא לפני כן, וירש אותו אחיו הצעיר שארל. כשפייר ולואי מתו שניהם, ניתן היה להניח את הנושאים שהטרידו את מערכת היחסים ביניהם. אן ניתקה את ההסדר עם אלנסון וסידרה לסוזאן להינשא ליורש הזכר הבא של בית בורבון, שארל,  ובכך למנוע מחלוקת ירושה על ירושת בורבון. ב-10 במאי 1505, בטירת דו פארק לה מולינס, התחתנה סודאן עם שארל. הוא נבחר מיד לשליט משותף בנחלות בית בורבון. לאחר החתונה, הדוכס והדוכסית מבורבון עשו סיור בתחומם יחד עם אן, דבר שחזרו עליו פעמים רבות במהלך שלטונם.
לא נראה שסוזאן השתתפה בענייני המדינה: בעלה ואמה ניהלו במשותף את ענייני הדוכסות והוגדרו כשותפים טובים בממשל ובפוליטיקה. על פי הדיווחים, הדוכסית סוזאן סבלה מבריאות עדינה. בן נולד לבני הזוג ב-17 ביולי 1517 אשר קיבל את השם פרנסואה, לכבוד חברו הטוב של שארל, פרנסואה הראשון, מלך צרפת. הילד קיבל את התואר רוזן קלרמון. עם זאת, הוא מת לאחר מספר חודשים. סוזאן ילדה מאוחר יותר תאומים שנולדו מתים.
סוזאן מתה בטירת דה שאטלר ב-28 באפריל 1521. אמה, שתמיד חששה מבריאותה של בתה, מתה בשנה לאחר מכן. שארל השלישי נשאר הדוכס. הוא מעולם לא נישא מחדש ומת ללא ילדים בשנת 1527, ולאחר מכן אוחדו נחלותיהם של דוכסי בורבון לממלכת צרפת.
מורשת

מותם של סוזאן ושארל סימנו בהתאמה את הכחדתם של שני הענפים הבכירים ביותר במשפחת בורבון, כלומר ענף "בורבון" של סוזאן וענף "בורבון-מונפנסייה" של שארל. היורש של שניהם היה בן דודם החמישי, שארל, דוכס ונדום, ראש ענף "בורבון-ונדום", שנקרא פשוט "בית בורבון" מכיוון שנותר הענף הבכיר ביותר. (הענפים הבכירים של בית בורבון ירדו בקו הגברי מפייר הראשון, דוכס בורבון ואילו ענף בורבון-ונדום ירד בקו הגברי מאחיו הצעיר של פייר ז'אק הראשון, רוזן לה מרשה). אכן, ענף בורבון-ונדום נועד לרשת גם את כס צרפת: שארל, דוכס ונדום היה סבו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, המלך הראשון של צרפת מבית בורבון.
הערות שוליים

↑  "The Man who Sacked Rome", by Vincent Pitts
↑  "Queens Mate" by Pauline Matarasso
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 184663385  VIAF: 315947369   WorldCat (עם VIAF): 315947369
סכר אימפריאל

| --- | --- |

 מיקום:  עמק נהר הקולורדו התחתון בין מחוז יומה באריזונה, למחוז אימפריאל בקליפורניה בארצות הברית
 סוג:  לוח בטון מחוזק בתומכות
 סוכר את:  נהר הקולורדו
 יוצר את:  מאגר אימפריאל
 אורך:  1,059 מטרים
 רוחב בבסיס:  23 מטרים
 רוחב בראש:  3.6 מטרים
 גובה:  26 מטרים
 נפח סכר:  150,000 מ"ק
 תקופת הבנייה:  1936–1938 (כשנתיים)
 שטח אגם:  23.29 קמ"ר
 נפח אגם:  0.2 קמ"ק
 קואורדינטות:  32°52′59″N 114°27′54″W﻿ / ﻿32.883056°N 114.465°W﻿ / 32.883056; -114.465
  (למפת מערב ארצות הברית מוגדלת) קולורדו יוטה נבדה ניו מקסיקו אריזונה קליפורניה ויומינג איידהו מונטנה אורגון וושינגטון קנדה מקסיקו האוקיינוס השקט סכר אימפריאל(למפת מערב ארצות הברית רגילה) קולורדו יוטה נבדה ניו מקסיקו אריזונה קליפורניה ויומינג איידהו מונטנה אורגון וושינגטון קנדה מקסיקו האוקיינוס השקט סכר אימפריאל(למפת אריזונה רגילה) פיניקס טוסון מסה סקוטסדייל סופרייז יומה פלגסטף גרנד קניון ק ל י פ ו ר נ י ה  נבדה יוטה קו. נ י ו מ ק ס י ק ו  מקסיקוסכר אימפריאל(למפת אריזונה מוגדלת) פיניקס טוסון מסה סקוטסדייל סופרייז יומה פלגסטף גרנד קניון ק ל י פ ו ר נ י ה  נבדה יוטה קו. נ י ו מ ק ס י ק ו  מקסיקוסכר אימפריאל
סכר אימפריאל (באנגלית: Imperial Diversion Dam) הוא סכר בטון מחוזק בתומכות בגובה 26 מטרים על נהר הקולורדו, בגבול בין מחוז יומה באריזונה, למחוז אימפריאל בקליפורניה בארצות הברית, כ-30 קילומטרים צפונית-מזרחית ליומה באריזונה. הסכר נבנה בין 1936 ל-1938 על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית. הסכר נועד לאגור מים להשקיה. המים נאגרים במאגר אימפריאל, מאגר מים מאחורי הסכר, שם מסונן הסחף והמים מוטים לתעלה הכול-אמריקנית, הנהר חילה, ומוביל המים מיזם יומה.
רקע

סכר אימפריאל נבנה משלושה מקטעים. השערים בכל מקטע עוצרים את המים במטרה להטות אותם כלפי מפעל הניקוי מהסחף. שלושה אגנים גדולים מאוד ו-72 להבים באורך 230 מטרים בולמים את המים ומסננים מהם את הסחף. הבוצה של הסחף שסונן מתוך המים מוזרמת באמצעות שישה צינורות מתחת לנהר הקולורדו, אל תעלה המשיבה את הסחף לנהר במורד הזרם. המים שסוננו מושבים לאחד משלושת המקטעים, המטה את המים לאחד משלושה ערוצים. כ-90% מימי נהר הקולורדו מוטים לתעלות בנקודה זו. ספיקת המים המוטים יכולה להגיע ל-1,100 מטרים מעוקבים בשנייה, יותר מפי 50 מהספיקה של הריו גראנדה.
נהר חילה ומוביל המים מיזם יומה מסתעפים לכיוון אריזונה בעוד שהתעלה הכול-אמריקנית פונה לדרום למרחק של 60 קילומטרים לפני שהיא מגיעה לגבול בין קליפורניה למקסיקו ואז פונה מערבה לעבר עמק אימפריאל, האזור החקלאי הפורה ביותר לגידולי חורף בארצות הברית.
הערות שוליים

↑  Bureau of Reclamation (29 ביוני 2009). "Imperial Diversion Dam". U.S. Department of the Interior. אורכב מ-המקור ב-2011-06-14. נבדק ב-2016-06-11. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Fighting For Water In Arid Imperial Valley". National Public Radio. 10 בפברואר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10038426
סטיבן תומאס ארלוויין

סטיבן תומאס ארלוויין (2017).
סטיבן תומאס ארלוויין (באנגלית: Stephen Thomas Erlewine; נולד ב-18 ביוני 1973) הוא מבקר מוזיקה אמריקאי ועורך בכיר במאגר המוזיקה המקוון AllMusic. הוא מחברם של ביוגרפיות רבות של אמנים ומפרסם קבוע של ביקורות אלבומים עבור AllMusic, כמו גם כותב עצמאי וכותב הערות אלבומים.
ארלוויין נולד באן ארבור, מישיגן, והוא אחיינו של המוזיקאי לשעבר ומייסד AllMusic מייקל ארלוויין. הוא למד באוניברסיטת מישיגן, שם התמחה באנגלית, והיה עורך מוזיקלי (1993–1994) ולאחר מכן עורך אמנויות (1994–1995) של עיתון בית הספר The Michigan Daily, ודי ג'יי בתחנת הרדיו בקמפוס, WCBN  הוא כתב ותרם לספרים רבים, כולל All Music Guide to Rock: The Definitive Guide to Rock, Pop, and Soul ו-All Music Guide to Hip-Hop: The Definitive Guide to Rap & Hip-Hop.
הערות שוליים

↑  סטיבן תומאס ארלוויין, באתר AllMusic
↑  Walters, John (17 ביוני 2003). "All About the Music: Web Site a Treasure Trove of Reviews, Bios". Redeye. The Chicago Tribune. p. 28. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  סטיבן תומאס ארלוויין, באתר AllMusic
↑  Smith, Ernie (24 בספטמבר 2016). "The Story of AllMusic, the Internet's Largest, Most Influential Music Database". Vice. Vice Media Group. נבדק ב-6 ביוני 2021. By the way, Stephen is related to Michael Erlewine—his nephew, to be exact. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Walters, John (7 ביולי 2003). "Guide Editor: All Music, All the Time". The Hartford Courant. p. D4. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Bogdanov, Vladimir; Woodstra, Chris; Erlewine, Stephen Thomas (2003). All music guide to the blues: the definitive guide to the blues (באנגלית). San Francisco, CA; Berkeley, CA; Milwaukee, WI: Backbeat Books ; Distributed to the Book trade in the U.S. and Canada by Publishers Group West ; Distributed to the music trade in the U.S. and Canada by Hal Leonard. ISBN 978-0-87930-736-3. OCLC 51389035.
↑  "All Music Guide to Hip-Hop". Backbeat Books. Hal Leonard Books. נבדק ב-24 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14596039x (data)  ISNI: 0000 0000 3347 0616  LCCN: n2001079946  NTA: 238989593  SUDOC: 078156149  VIAF: 42089715   WorldCat (עם VIAF): 42089715
ניק סידי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בפברואר 1966 (בן 58) מנצ'סטר, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 פרופיל ב-IMDb
 
ניק סידי (באנגלית: Nick Sidi; נולד ב-22 בפברואר 1966) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה

סידי נולד במנצ'סטר שבאנגליה. הוא נשוי לבתה של השחקנית רוזלינד נייט וגיס של השחקנית סוזאנה אליוט-נייט. סידי מרבה להופיע בתפקידי דרמה וקומדיה בטלוויזיה, ומשחק לעיתים קרובות בתוכניות דרמה של ה-BBC.
הערות שוליים

↑  Kate Kellaway "'When it goes well it is like falling in love. It gives you an incredible high'", The Observer, 29 October 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2016047491  VIAF: 7146095221100370843   WorldCat (עם VIAF): 7146095221100370843
נטעים (אגודה)

אגודת נטעים הייתה חברה ציונית בבעלות פרטית, שנועדה לקדם התיישבות יהודית בארץ ישראל. היא נוסדה בשנת 1905 על ידי אהרן אייזנברג, חיים מיכל מיכלין וד"ר יצחק לוי. תוכנית הפעולה של אגודת נטעים הייתה להכין נחלות, מושבות ומטעים המוכנים להתיישבות ונושאים את עצמם כלכלית ולמכור אותם ברווח לעולים, כדי לחסוך מהעולים את הצורך להתחיל את ההתיישבות מבראשית. באפריל 1910 נרשמה החברה באופן רשמי אצל השלטונות העות'מאניים כחברה להתיישבות ברחבי האימפריה העות'מאנית, עם הון של 1,250,000 פרנק, שמקום מרכזה הרשמי הוא בקושטא. בכך הייתה נטעים האגודה ההתיישבותית הראשונה שהצליחה להרשם כחוק אצל השלטונות העות'מאניים.
אנשי האגודה

מנהל החברה בפועל היה אייזנברג שישב ברחובות, ושליחה בקושטא היה גד פרומקין שלמד שם משפטים באותה תקופה, ונרשם כמנהל הרשמי של האגודה. מנהלי מרכזי הנטיעות כללו את יוסף ויץ שניהל את המרכז ברחובות בשנים 1912–1915 ואחר כך עבר לנהל את חוות סג'רה, משה ליובין בחדרה, שמואל ישראל שטרנין במרכז הנטיעות עטה, אוריה פלדמן שהיה אגרונום ברחובות ואחר כך מנהל מרכז הנטיעות בחוות סג'רה, נחום וילבוש שניהל את אחד המרכזים בחדרה ויצחק אוקראינץ שעבד כמנהל בחוות סג'רה ומ-1918 כמנהל בחוות חפציבה.
בין קוני המניות של אגודת נטעים היו אישים ציוניים רבים וחברי הוועד האודסאי, בהם נורמן בנטוויץ', יוהאן קרמינצקי, בני משפחת ויסוצקי, מנחם אוסישקין, הארי פרידנוואלד ודוד וולפסון.
בשנת 1927 כיהנו בוועד האגודה: אהרן אייזנברג, יהודה גור (מטעם בנק אפ"ק), דב גיסין, חיים מיכל מיכלין, יצחק גולדברג, זאב גלוסקין וד"ר גולדבלאט.
עד מלחמת העולם הראשונה

כנס היסוד של האגודה התקיים ברחובות ב-16 באוגוסט 1905. בשנים 1905–1906 הקימה האגודה שלושה מרכזי נטיעות: חוות חפציבה שהוקם בקיץ 1905, עטה מדרום לחדרה בסוף 1905 ומרכז ליד רחובות ב-1906. המרכזים בחפציבה ועטה יועדו בעיקר לפרדסים והמרכז ברחובות בעיקר לשקדים וזיתים. באוקטובר 1912 רכשה האגודה מידי הוועד האודסאי שטח של 1,200 דונם מזרחית לחדרה, אשר נרכשו זמן קצר קודם לכן על ידי הוועד מידי חברת הכשרת היישוב. לאחר כחצי שנה רכשה האגודה מגאולה עוד 700 דונם באותו אזור, והשטח הכולל יועד להיות מרכז נטיעות זיתא.
בשנת 1913 הקימה האגודה מרכז נטיעות בחוות סג'רה, אותו רכשה מידי יק"א. רוב מרכזי הנטיעות יועדו לחלוקה לנחלות ומכירתן למתיישבים במושבות קיימות סמוכות, אך חוות חפציבה הייתה אמורה להפוך למושבה עצמאית. עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה השקיעה האגודה במרכזי הנטיעות שהשתרעו על כ-18,000 דונם, כ-1.3 מיליון פרנק שכשלושת רבעי מהם הגיעו מ-200 בעלי המניות של האגודה ו-23 הלקוחות והשאר מהלוואות.
אידאולוגיה

אגודת נטעים דגלה בשיתוף פעולה עם השלטונות הטורקים והסביבה הערבית, ביחד עם נאמנות מלאה לרעיון הציוני. אידאולוגיה זאת תאמה את זאת של הברון רוטשילד וראשי יק"א, דבר המסביר את הסכמתם המהירה לשתף פעולה עם האגודה.
אגודת נטעים העסיקה במרכזי הנטיעות שלה פועלים רבים והקפידה על העסקה של כ-75% יהודים מתוך אידאולוגיה של עבודה עברית למרות העלות הגבוהה משמעותית, לעומת העסקת פועלים ערבים. בכך הייתה האגודה למעביד הגדול ביותר של פועלי העלייה השנייה ובשנת 1914 היא העסיקה כמאתיים בני העלייה השנייה שהיוו כ-15% מהפועלים החקלאיים בני העלייה השנייה בארץ ישראל. עם זאת, הקפידה האגודה על העסקת ערבים מתוך אידאולוגיה של עבודה מעורבת. בחוות סג'רה הדבר הביא לעימות בין אגודת נטעים ובין פועלי העלייה השנייה אשר ראו בהעסקת הערבים במקום סכנה ביטחונית עבורם. הועלתה גם ההשערה שהעימות פרץ בחוות סג'רה ולא במקומות אחרים, בגלל שבמקומות אחרים היו מטעי האגודה ליד מושבות בהם עבודה ערבית הייתה מקובלת, בעוד חוות סג'רה בגליל התחתון הייתה מנותקת ממושבות אחרות ובה ניתן היה להשיג תקדים של עבודה עברית בלבד.
בשנים 1911–1912 בקשה הנהלת נטעים לקיים פעילות התיישבותית בסביבות קושטא. ההנחה הייתה שפעילות כלכלית לפיתוח האימפריה העות'מאנית תביא להידוק היחסים עם השלטונות העות'מאניים ותקל על הפעילות הציונית בארץ ישראל. אולם התנגדות של פעילים ציונים מרכזיים בארץ ישראל לכל פעילות מחוץ לארץ ישראל גרמה להם לנטוש את הרעיון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה

מלחמת העולם הראשונה הביאה קשיים כלכליים על האגודה והיא נאלצה לקחת הלוואות מבנק אפ"ק ולמשכן כנגדם את פרדסיה. על רקע טענות שהאגודה אינה מעסיקה די פועלים יהודים נוצרה מתיחות בינה ובין הפועלים היהודים.
פעילותה של האגודה הייתה מודל עבור הסתדרות בני בנימין אשר בשנות ה-20 עסקה בהקמת משקים למכירה לבעלי הון.
לקריאה נוספת

יוסי כץ, התיישבות יהודית מחוץ לא"י: פרשת טורקיה 1911–1912, בתוך ציון, שנה מ"ט, חוב' ג', תשמ"ד, עמודים 267–270
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "חיים מיכל מיכלין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 377
↑  דוד תדהר (עורך), "יוסף וייץ", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 859
↑  דוד תדהר (עורך), "משה ליובין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 655
↑  דוד תדהר (עורך), "שמואל ישראל שטרנין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1795
↑  דוד תדהר (עורך), "אוריה פלדמן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1268
↑  דוד תדהר (עורך), "נחום וילבוש (וילבושביץ)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 951
↑  דוד תדהר (עורך), "יצחק אוקראינץ", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך י (1959), עמ' 3514
1 2  ב"אגודת נטעים", דבר, 2 ביוני 1927
↑  עלילת הספר מתרחשת ב-1904, שנה לפני שהאגודה נוסדה
↑  הטעות במקור
↑  עם הזרם ונגדו: מניה שוחט איגרות ותעודות 1906–1960, יד יצחק בן צבי, 2005, עמ' 73–74, הערה 6
↑  י. שיוו, עטה, דבר, 4 בספטמבר 1932
1 2  יוסף כץ, אברהם רובינשטיין, בשבילי התחייה, אוניברסיטת בר־אילן, 1989, עמודים 52-54
↑  יוסי כץ, התיישבות יהודית מחוץ לא"י: פרשת טורקיה 1911–1912, בתוך ציון, שנה מ"ט, חוב' ג', תשמ"ד, עמודים 270-288
↑  חדרתי, לגורל העבודה העברית בפרדסי אפק, דבר, 31 במאי 1928
↑  ועידת בני בנימין, דבר, 10 ביוני 1926