stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משכנות שאננים
רקע

עד אמצע המאה ה-19 השתרעה ירושלים על השטח התחום בתוך חומות העיר העתיקה בלבד. שהייה מחוץ לחומות, בייחוד בשעת לילה, נחשבה מסוכנת ביותר בשל כנופיות שודדים שהפילו חיתתן על האזור. בין חומות ירושלים העות'מאנית הצטופפו תושבים מוסלמים, יהודים, נוצרים וארמנים במספרים גדלים והולכים, בצד אנשי ממשל עות'מאנים, קבוצות אנשי דת ופילנתרופים ממדינות שונות ונציגים דיפלומטיים של מעצמות שונות שגילו עניין גובר והולך בירושלים. בשלהי התקופה העות'מאנית הגיעה הצפיפות בעיר שבין החומות לממדים בלתי נסבלים, דבר שהשפיע על תנאי המחיה, התברואה והכלכלה של העיר.
גורמים שונים ובהם מעצמות זרות וכנסיות, שהיו זקוקים לשטח למפעליהם המתוכננים בירושלים, החלו לגלות עניין ברכישת קרקעות בשטחים הסובבים את העיר, בעיקר ממערבה ומצפונה. בין אלה היה הפילנתרופ משה מונטיפיורי, שבביקוריו בעיר הוטרד ממצוקת הדיור של יהודי ירושלים בין חומות העיר העתיקה, מהיעדרם של שירותי רווחה ובריאות הולמים ומהיעדר אמצעי כלכלה שיאפשרו ליהודים להשתחרר מן התלות בנדבות לקיומם.
מספר מפעלים פרטיים שהוקמו מחוץ לחומות בשנות החמישים של המאה ה-19 קדמו למשכנות שאננים, ובהם בית הקיץ של הקונסול ג'יימס פין בטלביה ומפעלו בכרם אברהם, או המוסד החינוכי הפרוטסטנטי בית הספר גובאט שהקים הבישוף סמואל גובאט על הר ציון, אולם אלה לא היו שכונות. ב-1860, כמעט בו זמנית עם משכנות שאננים, החלו בהקמת מגרש הרוסים ובית היתומים של שנלר, וזאת בעקבות שינוי חוק הקרקעות העות'מאני ב-1857, שאפשר רכישה של קרקעות ברחבי האימפריה גם בידי מי שאינם מוסלמים או עות'מאנים.
לרשות מונטיפיורי עמדה קרן של כספי העיזבון של הנדבן היהודי-אמריקני יהודה טורא, שבמותו השאיר בידי מונטיפיורי $50,000 לטובת עניי ירושלים.
הקמה

הקרקע למשכנות שאננים נרכשה בקיץ 1856 לאחר ביקורו הרביעי של מונטיפיורי בארץ. השטח שנקנה היה מגרש של 18,000 מ"ר מעל לבריכת הסולטאן מול הר ציון. מאחר שרכישת קרקע באותם ימים על ידי נתין זר הייתה בלתי אפשרית, הוצא לשם כך צו מיוחד מטעם השלטונות אשר התיר למונטיפיורי את רכישת הקרקע מפחת ירושלים תמורת 120,000 גרוש מצרי.
תחילה ייעד מונטיפיורי את הקרקע להקמת בית חולים ליהודי העיר, אך הוא שינה את דעתו מסיבות לא ידועות ובנה במקום זה שכונת מגורים חדשה ומרווחת, במטרה להעניק ליושביה אלטרנטיבה לחיים הצפופים והתלותיים שבין החומות. הטענה כי תוכנית בית החולים נגנזה בעקבות כך שמשפחת רוטשילד הקדימה את מונטיפיורי כשבנתה את בית החולים רוטשילד בעיר העתיקה, נסתרת מתוך כך שבית חולים זה עמד על תלו כבר ב-1854, עוד לפני שמונטיפיורי רכש את הקרקע מחוץ לחומות.
טחנת הרוח

במעלה הגבעה הקים מונטיפיורי עוד לפני בתי השכונה טחנת קמח, שנועדה לספק למתיישבים מקום תעסוקה ופרנסה. הוא קיווה שהטחנה תספק שירותים במחיר נמוך מזה של הטוחנים הערבים וכך תקל על עניי ירושלים. מונטיפיורי שלח ציוד מלא מלונדון והטחנה הוקמה בחלק המערבי של המגרש ב-1858. בתחילה הפעילוה טוחנים מאנגליה ואחר כך נמסרה המלאכה לצעיר ירושלמי בשם יוסף רוזנטל שהשתלם לשם כך באנגליה. במשך הזמן התקלקלו חלקי מערכת של הטחנה מדי פעם ותיקונם נמשך זמן רב. מכיוון שהוקמו בעיר טחנות קיטור, הטחנה נעזבה וחדלה מלפעול ב-1876 לאחר כמעט שני עשורים של פעילות.
במלחמת העצמאות, שימשה הטחנה את הלוחמים היהודים כמקום אסטרטגי במיוחד. בשל גובהה, היא היוותה נקודת תצפית מצוינת על התקדמות הלחימה.
הקמת השכונה

השכונה עצמה הוקמה ב-1860 על שליש מהשטח שרכש מונטיפיורי כבמבנה ארוך אחד של בתים טוריים, שבנייתו ארכה כשנה. המבנה כלל 16 דירות מרווחות יחסית במושגי אותם ימים, כשלכל אחת מהן חלקת אדמה קטנטנה. שתי דירות נוספות בטור שימשו כבתי כנסת - אחד אשכנזי ואחד ספרדי - ושתי דירות נוספות פעלו כבית מדרש ובית מרקחת. לאורך שורת הבתים נבנה בור מים עם משאבה, מה שהיה חידוש של ממש במושגי הסניטציה של ירושלים באותה תקופה. ב-1865 בנה מונטיפיורי מבנה נוסף, קצר יותר, מאחורי המבנה הארוך ובו ארבע דירות נוספות.
את הדירות ייעד מונטיפיורי לנזקקים מבני העיר העתיקה. בחירת המועמדים הוטלה על הכוללים. כן הייתה כוונה שמחצית הדירות ייועדו לאשכנזים וחצי לספרדים. על פי התוכנית הראשונה היו צריכים הדיירים להתחלף כל שלוש שנים ולא לדרוש חזקה על הדירות (סעיף י"ג בספר תקנות השכונה), כך שכל עניי ירושלים ייהנו מהבתים. בפועל, לאחר סיום הבנייה כמעט ולא היו בנמצא משפחות שניאותו להתיישב במקום מפחד השודדים בלילה והריחוק ממרכז היישוב היהודי. על כן החליט מונטיפיורי לפתות את עניי ירושלים לצאת מהחומות על ידי כך שהבטיח להעניק להם את הבתים לצמיתות ואף תמך בהם כספית מדי שנה.
משכנות שאננים במלחמת העצמאות

במסגרת התקפות הערבים על השכונות בירושלים עוד טרם סיום המנדט הבריטי ספגו השכונות הקרובות לעיר העתיקה התקפות כבדות. ביום שלישי, ל' בשבט תש"ח 10.2.1948, בשעות הבוקר המוקדמות, תקפו כ־300 ערבים חמושים מכיוון הר־ציון ובהמשך מכיוון שער יפו את השכונה במטרה להשמיד אותה על יושביה. בעיתון "הארץ" נאמר באותו שבוע כי היה זה הקרב הגדול ביותר מאז קבלת תוכנית החלוקה. מגיני השכונה, וביניהם אברהם מיכאל קירשנבוים, הצליחו להדוף את ההתקפה אך ספגו אבידות.
בחירת השם

השם משכנות שאננים ניתן לה בהשראת פסוק מספר ישעיהו, פרק ל"ב, פסוק י"ח: "וישב עמי בנוה שלום ובמשכנות מבטחים ובמנוחת שאננות", ונועד לשקף את "שאננותם" של מתיישביה שהעזו לעזוב את הביטחון היחסי שהקנו להם חומות העיר העתיקה. יש הטוענים כי בחירת השם התקבלה לאחר שמונטיפיורי התייעץ עם הרב נתן מרקוס אדלר מאנגליה והחליט לקרוא למקום משכנות שאננים "כדי שלא לבייש את יושביהם בקרא להם בתי מחסה לעניים."
המרכבה

ב-1910 הובאה מווינה המרכבה של מונטיפיורי ששימשה אותו במסעותיו באירופה. היא הוצבה בתחילה בחצר בית הספר לאמנות בצלאל ברחוב שמואל הנגיד, עד שהועברה ב-1967 והוצבה ליד טחנת הרוח במשכנות שאננים. ב-1986 הוצתה המרכבה על ידי גורם לא ידוע וכל חלקיה הדליקים נשרפו. כיום מוגנת המרכבה המשוחזרת על ידי קיר זכוכית מחוסמת. על המרכבה ניתן לראות את סמלה של משפחת מונטיפיורי, שבו כתוב "הוֹדֵה וַחֲשׁוֹב" (THANK & THINK). שלט דומה מופיע על פתח טחנת הרוח.
משכנות שאננים כיום

המבנים המקוריים של השכונה נמצאים היום בחסות קרן ירושלים, ששיפצה אותם כמרכז לפעילות אמנותית ותרבותית של דיאלוג, סובלנות ופלורליזם. במקום פועל מרכז הכנסים ע"ש קונראד אדנאואר וכן בית הארחה ליוצרים ואנשי רוח עם יחידות אירוח מפוארות, והוא מהמבנים ההיסטוריים והמרשימים שבעיר.
במשכנות שאננים פועלים המרכז לאתיקה בירושלים, והמרכז למוזיקה ירושלים - אחד המרכזים החשובים בארץ למוזיקה קאמרית, המלווה אמנים צעירים בדרכם המוזיקלית על ידי מתן בימה לרסיטלים, הופעות וכיתות אמן (המועברים לעיתים בשידור חי ברדיו), חזרות והקלטות.
גלריית תמונות

חלק מצוואת יהודה טורא שהופיע בעיתון המגיד ב-1859. הקטע המודגש מציין את העזבון שניתן למשה מונטיפיורי להקמת משכנות שאננים.
שער משכנות שאננים
טחנת הקמח במשכנות שאננים
שער הכניסה העתיק למשכנות שאננים
שער הכניסה למשכנות שאננים היה נסגר בלילות מחשש לפריצות שודדים
בלילה
קיר אמנות שיצרה לאה מג'רו-מינץ בשכונה
המבנה הקצר, 1865 ובחזיתו גלריה (אנ')
משכנות שאננים כפי שהיא נראית מאבו תור
ראו גם

ימין משה
לקריאה נוספת

ראובן גפני, חלומות ורוח: משכנות שאננים 2010-1860, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2011
הערות שוליים

↑  איילת כהנא, רמבו היהודי: הגיבור שהציל בתש"ח את משכנות שאננים זוכה סוף־סוף להכרה, באתר מקור ראשון, ‏כ״ד בתמוז תשפ״א
↑  אליעזר הלוי, ספר הזכרונות לסיר משה מונטיפיורי ורעיתו יהודית, חלק שני, וורשא: תושיה, תרנ"ט
| היציאה מן החומות |
| --- | --- | --- |
| היציאה הנוצרית מהחומות | בית הספר התיכון של הבישוף סמואל גובאט בהר ציון (1850) • החווה החקלאית כרם אברהם ובית הקיץ של ג'יימס פין (1850) • מגרש הרוסים (1860) |  |
| היציאה היהודית מהחומות | משכנות שאננים (1860) • מחנה ישראל (1865) • נחלת שבעה (1869) • בית דוד (1873) • מאה שערים (1874) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265419605171  GND: 16340384-3  LCCN: n88006479  VIAF: 123709331   WorldCat (עם VIAF): 123709331 
המרכבה של מונטיפיורי
שני בנייני שכונת משכנות שאננים מוזכרים במפת ירושלים משנת 5–1864 על ידי צ'ארלס וילסון, בשם: Motefire Cotages. פרויקט מפות עתיקות.
Ordnance Survey of Jerusalem - By Captain W. Wilson, R.E. under the direction of Colonel Sir Henry James.1864-5.jpg
השועל בלול התרנגולות (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  ספר של אפרים קישון
 בימוי:  אפרים קישון
 הופק בידי:  אפרים קישון, איציק קול
 תסריט:  אפרים קישון
 עריכה:  הדסה שני
 שחקנים ראשיים:  שייקה אופיר ספי ריבלין זהרירה חריפאי
 מוזיקה:  נורית הירש
 צילום:  דוד גורפינקל
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1978
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 תקציב:  5,500,000 ל"י
 הכנסות:  48,200 צופים
 דף הסרט ב־IMDb
 
השועל בלול התרנגולות הוא סרט סאטירה ישראלי משנת 1978 בכתיבתו, הפקתו ובימויו של אפרים קישון, עם שייקה אופיר וספי ריבלין בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספרו של קישון "עין כמונים" (1954) שיצא בפעם השנייה בשם "השועל בלול התרנגולות" (1968).
הסרט הוא סאטירה על תקופת שלטון ההסתדרות ומפא"י. עסקן הסתדרותי מגיע בחלומו לכפר קטן ושלו, הנדמה בעיניו כה נחשל עד ש"עדיין לא נוצרו בו הפערים החברתיים שיש לבטלם", והוא ודואג להפוך את הכפר לבוקה ומבולקה של יצרים ומריבות. רוב השחקנים מופיעים בתפקידים כפולים - במציאות ובחלום.
הסרט הופק לאחר המהפך כשמפא"י כבר לא הייתה בשלטון, והקהל לא התעניין בסאטירה הזאת. הסרט שהושקעו בו 5,500,000 ל"י נחל כישלון חרוץ. בעקבות הכישלון, האשים קישון את הציבור הישראלי בכך שלא הבין את מהות הסרט, וכן את מבקרי הקולנוע. לאחר סרט זה הוא הפסיק לביים סרטים, ולאחר מכן ירד מישראל לתקופת זמן קצרה.
הסרט צולם באולפני הרצליה, שם הוקם לצורך הצילומים הכפר "עין כמונים".
נורית הירש הלחינה את פסקול הסרט. הפסקול מכיל מכיל שני שירים למילותיו של קישון ובביצוע דודו זכאי: "שיר עין כמונים" (לחן: בוריס מוקרואוסוב) ו"שיר אהבה לפרה" (לחן: נורית הירש).
אפרים קישון מופיע בתחילת הסרט בתפקיד קמע קצר בתור חבר כנסת.
תקציר העלילה

אמיץ דולניקר (שייקה אופיר) הוא חבר כנסת ועסקן הסתדרות ותיק, ידוע בכושרו לנאום נאומים חוצבי להבות על סוציאליזם ושוויון אבל למעשה לא הקים דבר בחייו. עוזרו הנאמן הוא זאב (ספי ריבלין) המלווה אותו בכל המקומות ומייעץ לו איך לא לטעות. בתחילה נואם דולניקר בפתיחת כביש ומברך את הנהגים התקועים במקום על פתיחת תערוכת הפרחים וזאב מתקן אותו והנהגים צופרים בעצבנות עד שעוזרו (אברהם סלקטר) מגיש לו מספרים לגזירת הסרט.
לאחר זאת הוא ממהר לכנסת ומתווכח בלהט עם יושב ראש הכנסת (יוסף באשי) כשלידו חבר כנסת מנומנם (אפרים קישון). כחבר ועדת הספורט הוא מתכבד לבעוט בעיטת פתיחה במשחק כדורגל אך מתקשה בכך.
לאחר זאת הוא נואם בכנס של חברות הסתדרות עד שאשתו (זהרירה חריפאי) קוטעת אותו והוא ממהר למפעל בו הוכרזה שביתה. בעל המפעל (מוסקו אלקלעי) לא רוצה להעלות את שכר הפועלים ודולניקר מתחיל לנאום להם על חשיבות העבודה. הם צועקים לעברו והוא מרגיש חולשה ומתמוטט.
הוא מועבר לאמבולנס בו נמצאים הנהג (שלמה וישינסקי), אחות (ניצה שאול), רופאו ד"ר הרמנוביץ (גדעון זינגר), אשתו וזאב. תוך זמן קצר הוא שוקע בחלום.
דולניקר וזאב נוסעים במשאית המובילה אספקה ליישוב "עין כמונים" הנהג (אברהם רונאי) מסביר להם כי השם נובע מגידול כמון ובמקום אין עיתונים או תקשורת והוא מביא אספקה פעם בחודשיים לפי דרישה שמגיעה בפתק צמוד ליונת דואר.
דולניקר רוצה להיות "איקוגניטו" ומופתע שאף לא אחד מזהה אותו. הם שוכרים חדר בבית של בעל הפונדק אליפז הרמנוביץ (גדעון זינגר) ואשתו (זהרירה חריפאי). בלילה מתבלבל דולניקר ונכנס למיטתם של בני הזוג ונאלץ לברוח על נפשו. הוא מתחיל לפתח רומן עם אשת הרמנוביץ. זאב מפתח רומן עם דבורה גורביץ' (ניצה שאול) בתו היפה והאילמת של הסנדלר גורביץ' (מוסקו אלקלעי).
דולניקר מתפלא שאין במקום ראש כפר. הוא נפגש עם הספר זלמן חסידוב (יעקב בודו) שממלא בהתנדבות את תפקיד הממונה על האספקה וממנה אותו "דה פקטו" להיות ראש הכפר תמורת רכב צמוד בצורת עגלה עם סוס נהוג בידי עגלון הכפר (היינץ ברנרד). אשתו של חסידוב (שושיק שני) נהנית מהמעמד החדש שלה, נוסעת ברכב הצמוד וכולם מקנאים בה.
התושבים מכונסים בפונדק ושרים את "עין כמונים" ו"שיר אהבה לפרה". דולניקר ממנה את השוחט (יוסף באשי) לרב הכפר. הוא מבקר בסנדלריה ומשכנע את הסנדלר הזקן (מרדכי בן זאב) לעמוד על זכויותיו ולבקש תוספת שכר אך מתברר לו שהזקן הוא אביו של הסנדלר גורביץ'.
בינתיים ראש הכפר ואשתו נהנים ממטעמי המעמד. חסידוב ממנה את שוטה הכפר (אברהם סלקטר) למזכירו והוא מחלק אישורים לפי קרבת המבקשים לראש הכפר.
דבורה גורביץ' נכנסת להיריון וזאב נאלץ להתחתן אתה בנוכחות כל אנשי הכפר.
דולניקר מחליט לערוך בחירות למועצת הכפר ומיד מתגבשות מפלגות ומתחילים ריבים. דולניקר ממנה את רועה הכפר (שלמה וישינסקי) לשוטר.
ביום הבחירות מתחוללת בכפר מהומה גדולה עם מכות ופיצוצים ודולניקר וזאב נמלטים משם כל עוד רוחם בם.
כעת מתעורר דולניקר ומכיר בעובדה שהוא כעת זקן ללא תועלה ומורה לנהג להגיע לבית אבות.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| שייקה אופיר | אמיץ דולניקר | חבר כנסת |
| ספי ריבלין | זאב | עוזר של דולניקר |
| זהרירה חריפאי | מלכה הרמנוביץ' / גאולה דולניקר | אשת דולניקר |
| יעקב בודו | זלמן חסידוב / פוליטיקאי בטקס | ספר הכפר/ראש הכפר |
| שושיק שני | רבקה חסידוב / אשת פוליטיקאי |  |
| מוסקו אלקלעי | צמח גורביץ' / מנהל מפעל | סנדלר בכפר |
| ניצה שאול | דבורה גורביץ' / אחות באמבולנס | בת הסנדלר |
| מרדכי בן זאב | גורביץ' האב / פועל במפעל |  |
| שלמה וישינסקי | מיכה / נהג אמבולנס | רועה/שוטר הכפר |
| גדעון זינגר | אליפז הרמנוביץ' / ד"ר הרמנוביץ' | בעל מסעדה |
| אברהם רונאי | נהג משאית |  |
| יוסף באשי | רבי /שוחט/ יו"ר הכנסת | רב הכפר |
| אברהם סלקטר |  | מזכיר הכפר/עוזר של דולניקר |
| אפרים קישון | חבר כנסת |  |
| היינץ ברנרד |  | עגלון הכפר |
| זישא גולד |  | תושב הכפר |
הערות שוליים

↑  אורין מוריס, המקרה המוזר של השועל בלול התרנגולות, מקור ראשון, מוסף "שבת", 23 בינואר 2015
טרבה

| --- | --- |

מראה למורד העמק
 מידע כללי
 סוג:  גן
 על שם:  גורבו
 תאריך הקמה:  1831
 מבקרים בשנה:  יותר מ-105,000 (נכון ל־2000)
 אדריכל:  צ'ארלס פוקס
 מייסדים:  משפחת פוקס
 בעלות:  קרן הנאמנות של גן טרבה
 גוף מנהל:  קרן הנאמנות של גן טרבה
 כניסה בתשלום:  £16.00
 נתונים ומידות
 שטח:  0.105218 קמ"ר
 מאפיינים עיקריים:  שפך נהר הלפורד
 מיקום
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מיקום:  קורנוול
 קואורדינטות:  50°06′15″N 5°07′24″W
 רחובות סמוכים:  בודוק וין וגרוב HI
 אתרים בפארק:  הספסל של אליס הקסט, האמפיתיאטרון, בית טרבה ובית הסירות.
 https://www.trebahgarden.co.uk/
טרבה (בקורנית: Tre Worabo "החווה של גורבו") הוא גן סובטרופי המשתרע על שטח של 105 דונם (105,218 מ"ר) בקורנוול, אנגליה, הממלכה המאוחדת. ליד גן גלנדרגן על שפך נהר הלפורד, הוא נמצא בנפת מאונאן שבתוכה נמתאים גם היישובים טרבה וורת'ה וטרבה וולאס שהוקמו בימי הבניים. בגן קיימים בית סירות על חוף הים, אמפיתיאטרון, משתלה ובית קפה. וב-2023 נפתח על מגרש טניס לשעבר "Court Garden" ("גן המגרש" בתרגום חופשי). בגן יש צמחים רבים מרחבי העולם בניהם שרך מאוסטרליה בן יותר ממאה שנים מקור השם "טרבה" הוא בקלטית (tre baya) ומשמעותו היא: בית על החוף.
היסטוריה

ב-1831 טרבה נרכש על ידי משפחת פוקס שהקימה את גן גלנדרגן. הוא נשתל לראשונה כדי לשמש כגן תענוגות על ידי צ'ארלס פוקס, אדם יצירתי במיוחד שהקדיש תשומת לב למיקומו המדויק של כל עץ. חתנו, אדמונד בקהאוס, מ.פ. פור דרלינגטון, המשיך את עבודתו. בשנת 1907 הגן נקנה על ידי צ'ארלס הוקינס הקסט, שעבר עם מותו בירושה לאשתו, אליס שהחזיקה בו עד 1939 ובנתה בו ספסל גדול עם הצללה גן נחשב אז לאחד הגנים היפים באנגליה. ומשם הגן הוזנח עד 1981.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה שימש הגן למטרות צבאיות, הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944 בחוף אומהה יצאה מחוף פולגווידן, למרגלותיו של הגן.
אחד מבעליו של הגן היה דונלד הילי, מעצב מכונית שהחזיק בו בשנות ה-60. שפירק חלק ממבני הבטון הצבאיים, ובנה בית סירות על חוף הים.
היסטוריה > בני הזוג היברט

ב-1981 ביום הולדתם ה-64 בני הזוג טוני ואיירה היברט קנו את בית טרבה כבית האבות שלהם, הם שוכנעו על ידי המוכר, ד"ר צ'אלינר סי דייוויס לוותר על שלוש השנים הראשנות של הפנסיה שלהם כדי לשקם את הגן.
אך כשטום הסכים לשלוש שנים, הוא לא שהם יהפכו לרבע מאה. ההחלטה בסוף, כתב: "העניקה לנו את עשרים וארבע השנים המאושרות בחיינו ואם לא היינו נעתרים לאתגר, היינו מזמן מתים מהרעלת ג'ין ושעמום."
היסטוריה > קרן הנאמנות

הגן נפתח לציבור ב־1987 ועד 1987 מספר המבקרים הגיע ל־36,000. מאוחר משפחת הברט העניקה את הבית, הקוט'גים והגן עצמו לקרן הנאמנות של גן טרבה (Trebah Garden Trust) ארגון צדקה, כדי לשמור על הגן לדורות הבאים בשנת 2000 מספר המבקרים עלה על 105,000, ומענק של 1.94 מיליון לירות שטרלניג מקרן הפיס הבריטית וקרן פיתוח המבנים האירופאית, איפשרה לקרן הנאמנות לבנות מרכז מבקרים, לתקן את הספסל שהוסיפה אליס הקסט, להחזיר את המשתלה לפעילות, ולשפר את הגינון ואדריכלות הנוף במידה רבה. בשנת 2024 נפתח בית הארחה במבנה ישן ששופץ.
בבילוגרפיה

Trebah My Story"—Major Hibberts Log" (כמו שאורכב ב-20 באוגוסט 2011)
הערות שוליים

↑  Trebah Garden, Mawnan Smith - Cornwall | Muddy Stilettos, Trebah Garden, Mawnan Smith - Cornwall | Muddy Stilettos
↑  Feock, Truro, Cornwall, Tr3 6qj, Trebah Garden, Fal River Cornwall
↑  Star-News, Star-News
↑  How To Find Us, www.trebahgarden.co.uk
↑  The Boathouse Reopens!, www.trebahgarden.co.uk
↑  Trebah Amphitheatre, www.trebahgarden.co.uk
↑  Eat & Drink in Cornwall, www.trebahgarden.co.uk
↑  The Court Garden, www.trebahgarden.co.uk
↑  Sarah Chapman, David Chapman, Iconic Cornwall, Alison Hodge Publishers, 2008, ISBN 978-0-906720-57-8
↑  George Plumptre, The English Country House Garden, White Lion Publishing, 2018-10-02, ISBN 978-0-7112-3976-0
↑  Trebah's Heritage & History, www.trebahgarden.co.uk
1 2  Trebah my story p13, web.archive.org, ‏2013-06-17
↑  Rebecca Ricks, Trebah Gardens: An Unlikely Part Of D-Day's Success?, www.forcesnews.com, ‏2019-06-05
↑  Cornwall Beach with Cafe | AONB, www.trebahgarden.co.uk
↑  Kirsty Fergusson, Cornwall & The Isles of Scilly, Bradt Travel Guides, 2023-09-08, ISBN 978-1-80469-233-2
↑  Trebah Lodge, www.trebahgarden.co.uk
בית טרבה
הספסל שהוסיפה אליס הקסט
לוחית זיכרון בטרבה עה הכיתוב:" לקציני ואנשי הדיוויזיה ה-29 שיצאו מטרבה ביוני 1944 לפלישה לנורמנדי בחוף אומהה, נזכור אותם."
ילד טוב ירושלים

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  רועי פלורנטין
 הופק בידי:  משה אדרי, לאון אדרי, דפנה פרנר, שי אינס
 תסריט:  רן אפלברג
 עריכה:  ניר נחום
 שחקנים ראשיים:  עמוס תמם מיטל גל סויסה מלי לוי גרשון 
 מוזיקה:  אביב כהן השני
 צילום:  בועז יהונתן יעקב
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  2016
 משך הקרנה:  98 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  קומדיה רומנטית 
 
ילד טוב ירושלים הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת קומדיה רומנטית, בבימויו של רועי פלורנטין ועל פי תסריט של רן אפלברג, שיצא לאור בשנת 2016. הסרט מספר על אדם שגילה שנותר לו זמן קצר לחיות, ובזמן הקצר שנותר לו הוא משנה באופן משמעותי את אורח חייו.
"ילד טוב ירושלים" היה סרטו הראשון של פלורנטין כבמאי, וכן סרטו הראשון של אפלברג כתסריטאי. הסרט לא נתמך על ידי קרנות הקולנוע, והוא הופק על ידי משקיעים פרטיים (האחים משה ולאון אדרי).
תיאור העלילה

עדי לוי (עמוס תמם) הוא איש משפחה בורגני הנשוי לעורכת דין ואב לילד. עדי התייתם מאביו בעת שהיה בן 5. לפני שאביו עלה ללבנון הוא ביקש ממנו להיות אדם אחראי והשביע אותו להיות "ילד טוב ירושלים". בבגרותו עדי לוי הוא אדם שעוזר לסובבים אותו, אך אלה אינם מעריכים אותו בשל כך. הוא אדם שהולך בתלם, מרצה אחרים ואינו עומד על שלו.
בעת בדיקה שגרתית בקופת החולים, טעות קשה בזיהוי,(כאשר הוא מקבל כרטיס מגנטי של פציינט עם שם משפחה דומה לשלו) גורמת לכך שהוא מתבשר בטעות שהוא חולה בסרטן הלבלב, גופו מלא בגרורות, ונותר לו זמן קצר לחיות.
עם הבשורה מתקשה עדי לחיות. הוא לא מצליח לספר לאשתו מעיין (מלי לוי גרשון) על מצבו הרפואי. יתרה מכך, הוא רואה מרחוק את אשתו מתנשקת עם מישהו אחר. בעת שנסע במכוניתו, מאבד עדי את הריכוז ודורס כלב שמולך על ידי דוגווקרית, ההולכת עם קבוצה של כלבים. עדי אוסף את הדוגווקרית נטליה (מיטל גל סויסה) לרכבו בדרכם לטיפול רפואי לכלב. בין עדי לנטליה הרווקה הצעירה מתפתח קשר, תחילה אפלטוני, ולאחר מכן קשר מיני. עדי מחליט שאין הוא רוצה יותר לרצות אחרים, וכי הגיע הזמן שיעשה את מה שהוא רוצה. הוא ממשיך בקשר עם נטליה ומנצל הזדמנות לספר לאשתו ואמו על דבר מחלתו. הוא אף מתעמת עם אשתו שיודעת על הקשר עם האשה האחרת, ומתעמת עם בנו איתו היה לו עד עתה קשר רופף. עדי משנה את צורתו החיצונית לאופן "חנוני" פחות ומתחיל לעשן. הוא מתפטר מעבודתו ושורף את המשרד, מתעמת עם אימו וממשיך בקשר עם נטליה. עדי אף פורץ לבתים בהם חיים כלבים עליהם משגיחה נטליה, וגונב מהם חפצי ערך וכסף.
עדי מתבשר על ידי אמו שלמעשה אביו לא מת כחייל בלבנון, אלא כשעלה על מוקש בעת עסקת סמים בלבנון. מפגש מקרי עם שוטר שמבקש ממנו להציג רישיונות, מגלה לעדי כי כרטיס קופת החולים שניתן לו הוחלף בטעות. גילוי זה מביא את עדי לקופת החולים בה הוא מתבשר שאכן נעשתה טעות מצערת של בלבול עם שם דומה, וכי הוא עצמו בריא לחלוטין. על אף ניסיונות התקרבות מצד רעייתו, וניתוק קשר עם נטליה, עדי לבסוף מספר לאשתו כי ברצונו להתגרש ממנה. הוא מנסה לחזור אל נטליה, שפוטרה בינתיים מעבודתה בשל פרשת הגנבות, והחלה לעבוד בדוכן גלידות. עדי מצליח לבסוף לשכנע את נטליה לשוב אליו.
שחקנים

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
עמוס תמם: עדי לוי
מיטל גל סויסה: נטליה
מלי לוי גרשון: מעיין, אשתו של עדי
אוולין הגואל: אמו של עדי
ארי נשר: קים, בנו של עדי
מל מלכה: דולב, חבר של קים
ענת וקסמן: מורה של עדי כשהיה ילד
ציון ברוך: פפו, ניהל בעבר רומן עם נטליה
הערות שוליים

↑  אביב כהן השני, באתר cinema of israel
↑  אביב כהן השני, באתר אישים
↑  אורן שמיר, "ילד טוב ירושלים": מה קרה לעמוס תמם?, באתר הארץ, 22 באפריל 2016
גבעת חלפון אינה עונה

| --- | --- |
כרזת הסרט המקורית
כרזת הסרט המקורית
 בימוי:  אסי דיין
 הופק בידי:  נפתלי אלטר  יוסף דיאמנט  יצחק (איז'ו) שני
 תסריט:  אסי דיין נפתלי אלטר
 עריכה:  דוד טור
 שחקנים ראשיים:  ישראל פוליאקוב שייקה לוי גברי בנאי
 מוזיקה:  נפתלי אלטר יצחק גרציאני אבנר קנר
 צילום:  יעקב קלח
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  27 בספטמבר 1976
 משך הקרנה:  92 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט קומדיה
 מקום התרחשות:  מצרים 
 תקציב:  $300,000
 דף הסרט ב־IMDb
 
עטיפת ה-DVD של הסרט
השקת פסקול הסרט ע"ג תקליט ויניל, חנות האוזן השלישית, 17 ביולי 2021
"גבעת חלפון אינה עונה" הוא סרט קומדיה ישראלי, משנת 1976 ונמנה עם סרטי הבורקס, בבימויו של אסי דיין ובכיכובם של חברי שלישיית "הגשש החיוור", שהפך לימים לסרט פולחן. הסרט מציג את ההוויה האבסורדית של שירות המילואים בצה"ל בראי התקופה שלאחר מלחמת יום הכיפורים. שמו של הסרט הוא פרפרזה על שמו של הסרט הפטריוטי "גבעה 24 אינה עונה" שהופק כעשרים ואחת שנה קודם לכן. את שיר הנושא של הסרט ואת השיר "תן לשים ת'ראש על דיונה" כתב במאי ותסריטאי הסרט אסי דיין והלחין נפתלי אלטר, שהיה גם שותף בהפקה ובכתיבת התסריט ואף הופיע בתפקיד משני (הש"ג).
שחקנים ודמויות

| שם השחקנ/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| ישראל פוליאקוב | סרג'יו קונסטנצה | נוכל ערמומי ומקסים ממוצא רומני שמסתבך עם ויקטור חסון |
| שייקה לוי | ויקטור חסון | איש עסקים מזרחי נוקשה ומסורתי, אביהן של שפרה ויעלי |
| גברי בנאי | רפאל "ג'ינג'י" מוקד | סמל ראשון בסדיר, מפקד מצטיין ואמביציוני, מאוהב ביעלי, בתו של מר חסון |
| אריה מוסקונה | שולקה | חייל מילואים |
| רפי גינאי | חיליק | חייל מילואים |
| אושיק לוי | ג'חנון | חייל מילואים, שלא מקבל חופשה ומרבה להתלונן על כך |
| מנחם זילברמן | וסרמן | חייל מילואים |
| משה איש כסית | יוסיפון | הטבח הגברתן של המוצב |
| טוביה צפיר | שמגר | המ"פ, מפקד המוצב, רודף שמלות |
| לאנס קראונר | אריק | קצין מהאו"ם, חבר של סרג'יו |
| מיקי קם | שפרה חסון | בתו הבכורה הביישנית של מר חסון |
| ניצה שאול | יעל "יעלי" חסון | בתו הצעירה של מר חסון, מאוהבת בג'ינג'י |
| חנה לסלאו | חרמונה | פקידתו של המח"ט |
| ראובן אדיב | בונדי | המח"ט, מפקד החטיבה בגזרת סיני |
| ראובן דיין | הקצין המצרי | מפקד המוצב המצרי |
| נפתלי אלטר | הש.ג. | חייל |
הפקה וביקורת

הרעיון הבסיסי לסרט נוצר אצל אסי דיין בחודשים שלאחר מלחמת יום הכיפורים, בעת שהיה עדיין מגויס וישב חודשים ארוכים ללא מעש עם יחידתו בסיני. לאחר שדיין, שנקלע לחובות בעקבות כישלונו המסחרי של סרטו "חגיגה לעיניים" (1975), הצליח מסחרית בסרטו הבא, "יופי של צרות!" (1976), שהיה סרט הבורקס, הוא החליט לשלב את רעיונותיו מתקופת המילואים בסיני עם הז'אנר של סרטי הבורקס שהצליח בקולנוע המסחרי, וכך נוצר "גבעת חלפון אינה עונה".
הסרט צולם בחולות ניצנים במשך שלושה שבועות, בקיץ 1976. תקציב הסרט היה 300,000 דולר, שמתוכם 50,000 דולר יועדו לשכרם של חברי "הגשש החיוור". הסצנה האחרונה שבה הגששים עוברים עם עגלת נפט ברחוב יהודה הלוי בתל אביב צולמה ונכנסה לסרט ברגע האחרון, מספר ימים לפני יציאת הסרט לאקרנים. כבר עם סיום הצילומים, החל הביקוש לסרט מצד בעלי בתי הקולנוע בישראל, שחשו כי יש לו פוטנציאל מסחרי.
"גבעת חלפון אינה עונה" מכר 672,000 כרטיסים בישראל (שאוכלוסייתה מנתה אז כ-3.5 מיליון), וזאת למרות ביקורות שליליות של מבקרי הקולנוע בעיתונות הישראלית.
השפעת הסרט

למרות הביקורות השליליות של מבקרי הקולנוע בעיתונות הישראלית, הפך "גבעת חלפון" לסרט פולחן ישראלי וסביבו (וסביב ה"גששים" בכלל) התפתחה תרבות שלמה במגזרים רחבים של האוכלוסייה.
עד היום, ישנם אנשים הזוכרים בעל פה סצנות שלמות מהסרט, אף שחלקם נולדו אחרי שהסרט יצא לאקרנים. משפטים רבים מהסרט הפכו לנכסי צאן ברזל של החברה והשיר הבולט בסרט, "תן לשים ת'ראש על דיונה", נבחר בשנת 2008 במקום ה-6 במצעד "שיר ה-60" של גלי צה"ל, וכן הושמע רבות בתחנות רדיו לאחר מלחמת לבנון השנייה (ביחד עם "אלף שיר לצפון").
באותה שנה הגדיר מבקר הקולנוע של "הארץ", אורי קליין, את הסרט: כ"קומדיה הסוריאליסטית הגדולה ביותר בתולדות הקולנוע הישראלי."
סרט המשך

תחילת הצילומים של סרט המשך ל"גבעת חלפון אינה עונה" תוכננה לינואר 2008. בטור אישי שפורסם ב"ידיעות אחרונות" בעקבות פטירתו של ישראל פוליאקוב בסוף אוקטובר 2007, הודיע הבמאי אסי דיין על ביטול ההכנות לתסריט שכבר כתב כשהוא מתייחס אל הסרט בשם "גבעת חלפון השנייה". דיין, לוי ובנאי מתייחסים לנושא גם בראיונות רטרוספקטיבה של ה-DVD "גבעת חלפון אינה עונה", בהוצאתו החדשה בשנת 2010. כשלושה חודשים לאחר מותו של דיין פורסמו בדף הפייסבוק האישי שלו דפי הטיוטה עם תקציר לסרט ההמשך ל"גבעת חלפון אינה עונה".