stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עופר מזרחי
לאחר הפרישה

לאחר תקופה בה ניהל כמה עסקים בעיר אילת חזר לתחום הכדורגל ואימן לזמן מה את הפועל עפולה, בית"ר חיפה, הפועל נצרת עילית ועירוני קריית אתא. לאחר מכן שימש עוזרו של רן בן שמעון, מאמן עירוני קריית שמונה.
בעונת 2011/2012 מונה למאמנה של מכבי צור שלום מליגה א'. מזרחי עזב את הקבוצה באוקטובר 2012, כשחזר לקריית שמונה ומונה לעוזרו של המאמן ברק בכר. בקיץ 2013 חזר למכבי צור שלום, אך לאחר שמונה משחקים פוטר מתפקידו. לאחר מכן שימש מזרחי כמאמן במחלקת הנוער של עירוני מודיעין.
כיום עובד מזרחי בנמל חיפה כנהג גורר מכולות מהאוניות בנמל.
הערות שוליים

↑  תהל אלון‏, עירוני קרית שמונה: עופר מזרחי מונה לעוזר המאמן, באתר וואלה, 10 באוקטובר 2012
יעקב בורובסקי

| --- | --- |

 לידה:  29 ביולי 1951  (בן 73) חיפה ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת חיפה  אוניברסיטת רייכמן 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 דרגה:    ניצב
 תפקידים בשירות
 מפקד מרחב העמקים  מפקד משטרת חיפה  סגן ראש אגף מבצעים  ראש אגף תכנון  מפקד מחוז צפון
 תפקידים אזרחיים
 יועץ למבקר המדינה  חבר מועצת עיריית חיפה
 
יעקב בורובסקי (נולד ב-29 ביולי 1951). הוא עורך דין ישראלי שכיהן כניצב במשטרת ישראל וכיועץ במשרד מבקר המדינה.
ביוגרפיה

בורובסקי נולד בשכונת קריית אליעזר שבחיפה וגדל בעכו. עם גיוסו לצה"ל שובץ בחטיבת גולני. עבר מסלול הכשרה לתפקיד לוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה, ולאחר מכן שימש סגן מפקד פלוגה בגדוד 13 (גדעון).
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים פיקד על מוצב 103 ברמת הגולן בקרבות הבלימה והתקפת הנגד נגד הצבא הסורי ברמה. בהמשך לחם בקרב ההבקעה לרמה הסורית. לאחר המלחמה, בעת מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, שימש מפקד פלוגה בגדוד 51.
הוא בעל תואר ראשון ושני במדע המדינה ובמינהל ציבורי מאוניברסיטת חיפה ובעל תואר במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
במשך 30 שנות שירותו במשטרת ישראל החזיק בורובסקי בשורת תפקידי פיקוד: מפקד מרחב העמקים, מפקד משטרת חיפה בשנים 1993–1995, מפקד המכללה לקצינים בכירים, סגן ראש אגף מבצעים, ולאחר העלאתו לדרגת ניצב - ראש אגף התכנון ומפקד המחוז הצפוני. בשנת 2004 הועלה שמו בין המועמדים לתפקיד מפכ"ל המשטרה.
בשנים 2005–2008 היה בורובסקי יועץ במשרד מבקר המדינה ועמד בראש צוות המאבק בשחיתות שלטונית. בדיקת החשדות נגד אהוד אולמרט ואברהם הירשזון היו בין עיסוקיו העיקריים, עד לפרישתו מהתפקיד בראשית 2008.
בורובסקי התמודד על ראשות עיריית חיפה בבחירות שנערכו בשנת 2008, והגיע למקום השני, אחרי ראש העיר המכהן, יונה יהב, עם כ-37% מהקולות. רשימתו למועצת עיריית חיפה "מהפך" זכתה ב-3 מנדטים במועצת עיריית חיפה והוא כיהן כחבר מועצת עיריית חיפה. בבחירות שנת 2013 התמודד שוב לראשות העיר והגיע שני אחרי יהב, אך הפעם קיבל פחות מ-30% מהקולות. רשימתו "מהפך בחיפה" איבדה מנדט וזכתה בשני מקומות בלבד למועצת העיר. בראשית שנת 2016, לאחר כהונה של 7 שנים, פרש בורובסקי מחברותו במועצת העיר.
ב-2009 היה בורובסקי מועמדו של ראש הממשלה בנימין נתניהו לתפקיד מנהל רשות המיסים, אך לבסוף נשאר המנהל דאז בתפקידו.
ב-2010 היה בורובסקי מועמדו של ראש הממשלה נתניהו לתפקיד יו"ר רשות השידור, אך לא נבחר.
בעשור השני של המאה ה-21, משמש בורובסקי עורך דין-שותף במשרד עורכי הדין "אשבול-בורובסקי ושות'". בדצמבר 2013 החליטה ועדת האתיקה הארצית של לשכת עורכי הדין להעמיד את בורובסקי לדין משמעתי, זאת בעקבות דברים שאמר ושודרו בתוכנית התחקירים "המקור" בערוץ 10. בכתבה נראה בורובסקי מדריך אדם מטעם התוכנית, שהתחזה לפעיל בחירות והסתבך במימון לא חוקי של בחירות מקדימות, כיצד לטוות גרסה למבקר המדינה. במאי 2015 הגיש בורובסקי תביעת דיבה, יחד עם שותפתו למשרד עו"ד שולמית אשבול, נגד ערוץ 10, רביב דרוקר ומיקי רוזנטל, וכן נגד עו"ד רונאל פישר עקב שידור הכתבה. במאי 2017 מחק את תביעת הדיבה לאחר גישור.
בפברואר 2015 נשכר כיועץ על ידי ראש הממשלה נתניהו, בעקבות פרסום דו"ח מבקר המדינה בנוגע להתנהלות במעונות ראש הממשלה, ויצא להגנתו של נתניהו.
במרץ 2021 התראיין בורובסקי לסרט התיעודי "השוטרים הנוקמים" אשר גולל את סיפור פרשת השוטרים הנוקמים בו הטמינו שוטרים מטעני חבלה ברכבו ובבית בבעלותו של העבריין מיכאל מור כנקמה על זריקת רימונים לבתיהם. בורובסקי שהיה מפקד המחוז הצפוני בחלק מהזמן בו התרחשו האירועים לא גינה את מעשיהם של השוטרים וטען כי השוטרים פעלו מתוך חוסר ברירה והגנה עצמית.
בחודש מאי 2023 הכריז בורובסקי על התמודדותו לראשות העיר חיפה בפעם השלישית.
בדצמבר 2024 תקף בחריפות את התנהלות היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה, ומח"ש על חקירת נציב שב"ס קובי יעקובי.
חיים פרטיים

נשוי לשושי ואב לארבעה.
הערות שוליים

1 2  שלמה רז, חודשים תחת אש - יעקב בורובסקי במלחמת יוה"כ, הפודקאסט "שעת מלחמה", מרשת עושים היסטוריה, באתר Spreaker, ‏9 ביולי, 2023
↑  יעקב בורובסקי, מלחמת המגן הארוכה, ישראל היום, ‏ 11.10.2016.
↑  יעקב בורובסקי‏, ב-73 למדנו לשאול ולהטיל ספק, באתר וואלה, 13 בספטמבר 2013
↑  יואב יצחק, מועמדו של שרון לכהונת מפכ"ל המשטרה: ניצב יעקב בורובסקי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 5 באפריל 2004
↑  ניצב (בדימוס) יעקב בורובסקי פורש ממשרד מבקר המדינה, באתר TheMarker‏, 23 בדצמבר 2007
↑  אורנה נירנפלד ודורון סולומון, ניצחון סוחף ליהב: התגובות בחיפה, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 23 באוקטובר 2013
↑  תוצאות הבחירות למועצת העיר חיפה 2013 באתר City elect
↑  הדר קנה, בלעדי - נתניהו דוחף למהפך ברשות המסים: בורובסקי במקום נסרדישי, באתר כלכליסט, 15 ביוני 2009
↑  אורן פרסיקו, מי באמת מנהל את רשות השידור?, באתר העין השביעית, 2 במאי 2013
↑  האם יועצו של המבקר לענייני שחיתות עבר צד?, באתר nana10‏, 10 בינואר 2012
↑  רויטל חובל, יועץ השחיתות לשעבר של מבקר המדינה יועמד לדין משמעתי, באתר הארץ, 1 בנובמבר 2014
↑  אורן פרסיקו, הסיבה האמיתית לעריכת כתב התביעה, באתר העין השביעית, 13 בדצמבר 2013
↑  אלה לוי-וינריב, ‏יועץ השחיתות לשעבר של מבקר המדינה יועמד לדין משמעתי, באתר גלובס, 11 במאי 2015
↑  אורן פרסיקו, יעקב בורובסקי מבקש למחוק תביעת דיבה שהגיש נגד "המקור" , באתר העין השביעית, 21 במאי 2017
↑  מורן אזולאי, האם הציבור צריך לשאת במימון הוצאות יועצי נתניהו שנשכרו כדי להגן עליו מדו"ח המבקר?, באתר ynet, 19 בפברואר 2015
↑  נועם דביר ומורן אזולאי, נתניהו: ההוצאות גדלו בתקופת מני נפתלי. יש ניסיון להפיל אותי, באתר ynet, 17 בפברואר 2015
 פרקליטו של נתניהו: "העסקת החשמלאי אינה עונה להגדרה של העדפת מקורבים", באתר nana10‏, 17 בפברואר 2015
↑  הברית שכרת יעקב בורובסקי עם בורא עולם וכיצד הובילה אותו להתמודד לראשות עיריית חיפה
↑  103FM, ניצב בדימוס בורובסקי: "קרה פה פיגוע בשלטון החוק", באתר ערוץ 7, 4 בדצמבר 2024
↑  נדב שהרבני, השבת שלי, בעיתון ידיעות המפרץ, 7 בספטמבר 2018
שלמה רז ויעקב בורובסקי מקליטים פרק של הפודקסאט "שעת מלחמה", 1 ביוני 2023
דוד בן הרוש

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  29 בנובמבר 1924 מרוקו
 פטירה:  15 בינואר 1999 (בגיל 74)
 מדינה:  ישראל 
 ידוע בשל:  מייסד ויו"ר ליכוד יוצאי צפון אפריקה
 
דוד בן הרוש (29 בנובמבר 1924 – 15 בינואר 1999) היה המייסד ויושב ראש של ליכוד יוצאי צפון אפריקה, שגרעין חבריו היה מוואדי סאליב. היה אחד הפעילים הבולטים באירועי ואדי סאליב, שהפך לסמל למאבק של המזרחים נגד הקיפוח והאפליה.
ביוגרפיה

בן הרוש נולד במרוקו וסיים שבע שנות לימוד. לאחר מכן עבד בייצור ארנקים. הוא עלה לישראל ב-1948 במסגרת ההעפלה ונכלא למשך מספר חודשים במחנות בקפריסין. בישראל הוא התגורר בוואדי סאליב שבעיר התחתית בחיפה. לאחר שהשתחרר מצה"ל ב-1949 התגייס למשטרה ועבד כנוטר רכבת ישראל עד 1956, עת שוחרר מסיבות בריאותיות. בסיוע משרד הביטחון התקבל לעבודה בחברת החשמל אך התפטר ב-1957. אז קיבל ממשרד הביטחון הקצבה לשם פתיחת בית קפה בוואדי סאליב. את בית הקפה "רוזוליו" נהגו לפקוד בעיקר עולים חדשים ממרוקו. ב-9 ביולי 1959 הגיעו אנשי משטרה לבית הקפה בעקבות קטטה ונהגו באלימות מופרזת. בהמשך לזאת, השתולל אחד מיושבי בית הקפה שהיה שיכור, נורה ברגלו, ונותר משותק בפלג גופו התחתון. בשכונה הופצה שמועה שהאיש נהרג. השמועה שימשה כזרז שגרם להתפרצות זעם ותסכול של תושבי השכונה, על הקושי הכלכלי ועל טענותיהם על אפליה וקיפוח מצד השלטון. בשכונה פרצו מהומות שגלשו למרכז חיפה, שם ניסו תושבי הוואדי, ובן הרוש בראשם, להגיע לשכונות הדר והכרמל וכן לפגוע במשרדי מפא"י וההסתדרות. המהומות דוכאו ביד קשה על ידי המשטרה והיו פצועים בשני הצדדים.
בן הרוש הורשע בהפרעה לשוטר והחזקת אקדח ללא רישיון לאחר שירה ירייה אחת באוויר כדי למנוע משוטרים להיכנס לדירה של אחד מחבריו ונגזרו עליו 24 חודשי מאסר בפועל. בערעור בפני יצחק כהן, אוגניה וינוגרדוב ויעקב אזולאי הופחת העונש ל-10 חודשים לאחר שבית המשפט קבע שמכיוון שהעבירות נעשו בשרשרת אחת של התרחשויות, העונשים על העבירות צריכים להיות חופפים. בתום אחד מהדיונים במשפט תקף בן הרוש שוטר. בעקבות תקרית זו נגזרו עליו חודשיים מאסר בפועל. בסך הכל ריצה בן הרוש שישה חודשי מאסר בלבד וזאת לאחר שנשיא המדינה יצחק בן-צבי חנן אותו.
בעקבות האירועים מונתה ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט משה עציוני כדי לבדוק את הגורם למהומות ומצבם של עולי צפון אפריקה בישראל.
בן הרוש העלה את נושא האפליה בפני חברי הוועדה. בן הרוש הצביע על היד הנעלמה שטיפלה בחלוקת הרכוש הנטוש בוואדי. הוא הציע לוועדת החקירה לבדוק את אי השוויון בין העולה מאירופה והעולה ממרוקו.
בעודו במאסר התמודד בן הרוש בבחירות לכנסת הרביעית מטעם רשימת ליכוד יוצאי צפון אפריקה. הרשימה קיבלה כ-8,200 קולות וחסרו לה 1,200 קולות כדי לעבור את אחוז החסימה.
לאחר יציאתו לחופשי עבר בן הרוש להתגורר בקריית חיים ונעלם מהנוף הפוליטי. הוא נפטר בשנת 1999 בגיל 74, והובא למנוחות בבית העלמין בצור שלום .על שמו רחוב בחיפה.
לקריאה נוספת

יפעת וייס, וואדי סאליב: הנוכח והנפקד, ירושלים: מכון ון ליר בירושלים: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ז 2007
רון שפיגל ואלי נחמיאס, "ואדי סאליב המיתוס ושברו": מאורעות ואדי סאליב במבט מחקרי חדש, הוצאת "לחמן", חיפה, 2009
הערות שוליים

↑  סופר דבר, בן הרוש מודה שארגן ההפגנה ביום ההתפרעות בואדי סאליב, דבר, 27 ביולי 1959
↑  ש. שחורי, כתבה, דבר, 2 בנובמבר 1959
↑  בן הרו נידון למאסר שנתיים, דבר, 23 בספטמבר 1959
↑  הופחת עונשו של בן הרוש; חבריו זוכו מחוסר הוכחות, דבר, 1 בנובמבר 1959
ירון פרסלני

ירון פרסלני (נולד ב-24 במרץ 1959) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה

פרסלני נולד בשכונת קריית חיים. הוא החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי חיפה, ועלה לקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 1977. הוא לקח חלק ב-176 משחקי ליגה, 23 משחקי גביע המדינה, ומשחק גביע הטוטו. פרסלני היה גם קפטן הקבוצה, השתתף בשישה משחקים במסגרות אירופאיות, והיה חלק מסגל הקבוצה שזכה בשתי האליפויות הראשונות של מכבי חיפה. בשנת 1985 עזב את הקבוצה, ולאחר מכן שיחק גם במכבי פתח תקווה, הפועל כפר סבא ובית"ר תל אביב, עד שפרש ממשחק פעיל בתחילת שנות ה-90.
פרסלני התבלט בכדורגל הישראלי כבלם אחורי, אך למרות תפקידו ההגנתי הוא גם הבקיע 19 שערים (בעיקר בראשו) לזכות מכבי חיפה. פרסלני סבל מפציעות קשות וסיבוכים, שגרמו לו להיעדר מהרבה משחקים ופגעו במעמדו בקבוצה ובנבחרת.
לזכותו של פרסלני 20 הופעות בנבחרת ישראל. ב-15 בפברואר 1983 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות נגד נבחרת בלגיה. במרץ 1988 יצאה נבחרת ישראל בכדורגל לסדרת משחקים באוסטרליה ובניו זילנד, ששימשו כטורניר המוקדמות לקראת אולימפיאדת סיאול. המשחק הראשון בשלב זה היה מול נבחרת אוסטרליה בקרייסטצ'רץ', והוא נחשב לאחד האלימים ביותר בתולדות הנבחרת. בתחילת המחצית השנייה הוכשל פרסלני, ותוך כדי שהיה שרוע על הדשא ספג בעיטה מכוונת מצד האוסטרלי גארי מקדאוול, שהורחק בכרטיס אדום. הופעתו האחרונה בנבחרת הייתה ב-16 באפריל 1989, במשחק מול אוסטרליה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990.
חיים אישיים

פרסלני אב לשלושה. אביו, נתן פרסלני ואחיו ג'ימי ואריה היו כדורגלנים אף הם.
גיא וטל פרסלני אחיינים של ירון הלכו בדרך אחרת ושיחקו בהפועל חיפה כדורסל ומכבי חיפה כדורסל.
הערות שוליים

↑  אשר גולדברג‏, "אני מבקש סליחה, זה הולך איתי כל החיים", באתר וואלה, 24 בדצמבר 2021
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סטפן לנדס

| --- | --- |

 לידה:  30 באוקטובר 1946 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 נהרג:  6 ביוני 1982 (בגיל 35) א-נבטיה, לבנון 
 תאריך עלייה:  1959/1960
 לימודי רפואה:  הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר, אוניברסיטת תל אביב  הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט, הטכניון  אוניברסיטת בולוניה
 התמחות:  קרדיולוגיה
 תפקידים:  רופא 
 מחלקות ובתי חולים:  המרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי  מגן דוד אדום
 הנצחה:  גן לנדס
 
סטפן אלכסנדר לנדס (30 באוקטובר 1946, בוקרשט, רומניה – 6 ביוני 1982 נבטיה, לבנון), היה קרדיולוג בכיר, מראשוני הרופאים במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי, והיה מיוזמי שח"ל – שירות חולי לב, (כיום נט"ן) וממקימיה. מראשוני הנופלים במבצע שלום הגליל.
ביוגרפיה

לנדס, בן יחיד להוריו, אריקה וליביו, נולד בשנת 1946 בבוקרשט שברומניה, שם סיים את חוק לימודיו היסודיים. בשנת 1959, בהיותו כבן 13 עלה עם הוריו לארץ, ולמד בגימנסיה העברית "הרצליה" שבתל אביב.
באוגוסט 1965 התגייס לנדס לצה"ל, שירת בפלוגת חיל קשר, ולחם במלחמת ששת הימים. עם שחרורו מצה"ל נסע לאיטליה, שם החל את לימודי הרפואה באוניברסיטת בולוניה, בהמשך חזר לישראל והמשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט של הטכניון בחיפה, ולאחר מכן בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1974 סיים את לימודי הרפואה בהצטיינות, אף על פי שבשנת 1973 החסיר חודשי לימודים רבים, בעקבות שירות מילואים ארוך, במלחמת יום הכיפורים.
עם סיום הלימודים החל את התמחותו בבית חולים איכלוב בתל אביב. לנדס נשאר לעבוד בבית החולים במחלקה לטיפול נמרץ, גם לאחר ההתמחות, תוך שהוא הופך לאחד הקרדיולוגים הבולטים בישראל. לנדס ראה לנגד עיניו את החשיבות שבקידום רפואת החירום בישראל, ועבד גם במגן דוד אדום. שם הגה את הרעיון של ניידות לטיפול נמרץ, והיה ממקימי שירות חולי לב, שנקרא אז שח"ל, ומאוחר יותר שינה את שמו לנט"ן. במסגרת עבודתו זאת, וביחד עם ד"ר ננסי קרוליין, יזם קורסי הכשרה לפרמדיקים (מקצוע שטרם הונהג עד אז בישראל), והמחזור הראשון שהוסמך כתוצאה מיוזמה זאת, היה בשנת 1981.
בינואר 1976 נתמנה סטפן לקצין רפואה בצה"ל, ובשנת 1979 התמנה לתפקיד רופא תעופתי, בטייסת ציפורי המדבר. באפריל 1982, קיבל דרגת סרן.
ב-21 בנובמבר 1978, בסביבות השעה 10:00 בבוקר, פרצה שרפה בפיר, בתוך המבנה הצפוני, של בית הדר דפנה שבשדרות שאול המלך בתל אביב. ד"ר לנדס ביחד עם ד"ר עודד אייזנברג, שניהם רופאי היחידה הניידת לטיפול נמרץ של בית החולים איכלוב, היו בדרכם אל הבנק, כאשר הבחינו בעשן הכבד, ושמעו את הקריאות לעזרה של הלכודים. הם החלו לפלס את דרכם אל גג הבניין, באמצעות מדרגות החירום, וחייל שנלווה אליהם נשא על גבו מכשיר הנשמה. עקב הרוח שיצרו להבי מסוק משטרתי, התחדשה האש בקומה השמינית, ולנדס וחבריו ניסו לכבות אותה, באמצעות הזרנוקים שהיו במקום. לנדס טיפל במספר אנשים, ואף עבר מחלק אחד של הגג אל משנהו באמצעות סולם, כדי לבצע את משימתו.
ב-4 באוגוסט 1981, לקה הסופר יעקב שבתאי בהתקף לב. בניידת טיפול הנמרץ שהוזעקה, היה לנדס, שעלה לביתו של שבתאי ופיקח על העברתו לניידת. במבוא הבית קיבל לנדס החלטה רפואית, ובו במקום ביצע ניתוח חירום, פתח את חזהו של שבתאי, ועיסה את ליבו. שבתאי הובהל לבית החולים, אך לבו לא עמד בכך, והוא נפטר באותו לילה.
בעקבות ניסיון ההתנקשות בחייו של השגריר שלמה ארגוב, בידי אנשיו של אבו נידאל, וההחלטה על מבצע שלום הגליל, גויס לנדס לקו הראשון, כרופא מוטס במסוק. עם פרוץ הקרבות, הוא הצטרף למסוק אנפה, שפטרל בקו מחניים – קריית שמונה, הלוך וחזור. בשלב מסוים קיבל המטוס הנחיה לצאת לפנות שני חיילים שנפצעו באזור נבטייה. עקב טעות טרגית במפת הקוד הופיעו שתי נקודות שונות, שנקראו באותו השם. בעוד שהחיילים הפצועים המתינו לאנפה בנקודה אחת, המסוק חיפש אותם בנקודה השנייה. במטרה למצוא את החיילים הנמיכו הטייסים את המסוק מעל הנקודה השנייה, ונכנסו לטווח הירי של חוליית מחבלים שהסתתרה במקום. המסוק טווח, נפגע, והופל. צוות המסוק ובתוכם, סרן ד"ר סטפן אלכסנדר לנדס, נהרגו במקום.
הנצחה

בשנת 1986 הקימה קרן תל אביב לפיתוח את גן לנדס לזכרו של ד"ר לנדס. את הגן תכנן האדריכל חיים כהנוביץ, והוא ממוקם בשכונת יד אליהו, בצומת שבין הרחובות יצחק שדה ויגאל אלון, אלכסונית לסינרמה. הגן ידידותי לסביבה, ובו מפל מים מלאכותי, וגבעה מלאכותית האוטמים אותו מן הרעש של הרחובות הסואנים. כמו כן בגן פינת משחקים לילדים, מדשאה, ופינה עם מתקני כושר, לרשות הציבור המעוניין להתאמן.
במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי, בו עבד לנדס כרופא בכיר ביחידה לטיפול נמרץ לב, נחנכה בשנת 2011 רחבה בשם "רחבת סטפן לנדס." הרחבה ממוקמת במפלס מינוס – 1, שבין בניין סוראסקי, לבין בניין עופר, שבמרכז הרפואי. היוזמה להקמת הרחבה, הייתה של הנהלת בית החולים, בשיתוף עם חבריו, ומוקירי זכרו. ברחבה מוצב פסל, של האמן הישראלי, צדוק בן דוד.
ד"ר לנדס, הונצח ביחד עם בני העיר תל אביב, שנפלו במלחמות ישראל, באנדרטה בגן הבנים, שבפארק הירקון, ובאנדרטה שבבית יד לבנים ברחוב פנקס בעיר. עם חללי חיל הרפואה, באתר ההנצחה, שבבית ההחלמה הצבאי ברחוב אצ"ל בחיפה. עם החללים מקרב בוגרי ומורי הגימנסיה העברית "הרצליה", באתר ההנצחה שבתיכון, הנמצא בצפון מרכז תל אביב, ועם חללי אוניברסיטת תל אביב, באנדרטה שבמרכז הקמפוס, ברמת אביב.
ב-15 בדצמבר 1982, נערך בנמל התעופה בן-גוריון, בשיתוף מגן דוד אדום, חיל הרפואה, ושירותי החירום של נמל התעופה, תרגיל חילוץ גדול, המדמה חילוץ, והגשת עזרה רפואית לפצועים ממטוס הנוחת נחיתת אונס. התרגיל קיבל את השם ס"ל, על שמו של סטפן לנדס.
הסדנאות לרפואת חירום, של הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, נושאות את שמו של ד"ר סטפן לנדס המנוח, שהיה אחד המדריכים הראשונים, בסדנאות אלו.
ראו גם

גן לנדס
הערות שוליים

↑  אבי רז, לכודים במגדל הלוהט זרקו פתק: אי-אפשר לנשום, 21 בנובמבר 1978, מעריב
↑  אלישע פורת, הדבר גובל בשערורייה, ייסוריו של יעקב שבתאי כסופר מתחיל, באתר הארץ, 26 באוגוסט 2011
↑  אור יעקב, אנפה, רות סוף, בטאון חיל האוויר, גיליון 149, 1 בפברואר 2003 - אתר חיל האוויר
↑  דן ארקין, "הפצועים" זעקו בתרגיל חילוץ גדול בנמל-התעופה, 16 בדצמבר 1982, מעריב
גן לנדס, בשכונת יד אליהו
כתובת ברחבת לנדס במרכז הרפואי תל אביב
רחבת סטפן לנדס בבית החולים איכילוב
הזצסיון במינכן

הזצסיון במינכן (בגרמנית: Münchener Secession) הייתה אגודה של אמנים חזותיים, שהתנתקה מאיגוד האמנים של מינכן ב-1892, כדי לקדם ולהגן על האמנות שלהם לנוכח מה שהם ראו פטרנליזם רשמי ומדיניות שמרנית. הם פעלו כצורה של שיתוף פעולה, תוך שהם משתמשים בהשפעתם כדי להבטיח את הישרדותם הכלכלית ולקבל עבודות. במהלך השנים הם התפצלו מספר פעמים.
רקע

בסוף המאה התשע עשרה, יותר אמנים חיו במינכן מאשר גרו בווינה ובברלין. עם זאת, קהילת האמנות שם נשלטה על ידי העמדות השמרניות של התאחדות האמנים במינכן ותומכיה בממשלה. עמדות אלה קיבלו ביטוי ב"הצהרות המשימה" הרשמיות, שנכתבו על ידי מי שכונה "נסיך הציירים״ פרנץ פון לנבאך. העניינים הגיעו לשיא בשנת 1891 כאשר הנסיך יורש העצר מבוואריה הקים את קרן פרינצרגנט-לויטפולד לקידום אמנות, האמנות במינכן, קרן המוקדשת לקידום ציור היסטורי מסורתי בשירות המדינה. קרן זו יצרה ושמרה על איכות אמנותית גבוהה והביאה תשומת לב עולמית לאקדמיה לאמנויות, אך התנגדה בתוקף לאימפרסיוניזם, אקספרסיוניזם, סימבוליזם ומגמות מודרניות אחרות בעולם האמנות.
גורם נוסף היה הכישלון הכספי המלא של תערוכה ב-1888 בארמון הזכוכית, שארגנה אגודת האמנים. הדבר הוביל לוויכוח מר על האחריות והתוכן של התערוכה. הוויכוח משך את תשומת הלב של משרד המדינה למדע ואמנות.
כדי להתמודד עם המצב שנוצר, קבוצת אמנים עם תפיסה מתקדמת התכנסה בשנת 1892, הודיעה על ניתוקה מאגודת האמנים הרשמית והקימה את ה"זצסיון במינכן", עם תוכנית להציג בתערוכה הקולומביאנית העולמית הקרובה. הם קראו לשנות את הרעיונות של מה שמהווה אמנות וקידמו את הרעיון של חופש של אמנים להציג יצירות ישירות לציבור.
הם הצהירו שצריך לראות בתערוכות כל צורה של אמנות, בין אם ישנה או חדשה, שתהיה לתפארת מינכן, שהאמנות בה תתפתח עד לפריחתה המלאה. בהצהרת עקרונות זו הצהירו האמנים על כוונתם להתרחק מעקרונות מיושנים ומתפיסה שמרנית של מהי אמנות.
ההקמה

ב-4 באפריל 1892, תשעים וששה אמנים שהתפטרו מהאיגוד הרשמי, הקימו את איגוד האמנים החזותיים של מינכן. ברונו פיגליין נבחר לנשיא הראשון ופאול הקר הפך למזכיר הראשון. בתוך כמה חודשים השם המקורי פינה את מקומו לשם הפופולרי יותר: הזצסיון במינכן.
בין האמנים המרכזיים בארגון היו: ברונו פיגלהיין, הוגו פון הברמן, פאול הקר, פריץ פון אוהדה, אלברט פון קלר, גוטהארדט קיל (אנ'), רוברט פצלברגר (אנ'), פרנץ פון שטוק, לודוויג פון הרטריך, לודוויג דיל, ברנהרד באטרסאק והיינריך פון ציגל, אדולף הלצל, כריסטיאן לנדנברגר, הנס פון האייק, יוליוס אקסטר, לוביס קורינת, בנו בקר.
התמיכה הכספית הגיעה בתחילה משלושה מקורות: גאורג הירט (Georg Hirth), אספן אמנות ומו"ל שנתן את המילה "זצסיון" (התנתקות/התפצלות) כדי לתאר את רוח תנועות האמנות השונות באותה תקופה. בשנת 1896 הוא הקים את כתב העת "אר-נובו"; גאורג פון פולמר (Georg von Vollmar), עורך הארגון הרשמי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבווארית, והרוזן הנס וייט פון תרינג-יטנבאך, חבר האופוזיציה הליברלית.
באותה שנה הוקמה עמותה פורצת דרך אחרת, קבוצת לויטפולד, שהורכבה מאמנים מתונים יותר שרצו לשמור על הסטנדרטים האיכותיים של האקדמיה. תנועת "הזצסיון הווינאי" הוקמה חמש שנים מאוחר יותר, ו"הזצסיון הברלינאי" הוקמה בשנת 1898.
תערוכות

בתחילת דרכם היה קצת קשה למצוא בניין לתערוכות של הזצסיון במינכן. העיר פרנקפורט הציעה לספק את השטח הדרוש ותמיכה כספית אם הקבוצה תעבור לשם לצמיתות. התערוכה הראשונה שלהם התקיימה למעשה ב"בניין התערוכות הלאומי" בברלין בתחילת 1893.
המפקח על הבניית בעיר, פרנץ פון ברנדל, סיפק לזצסיון קרקעות בחינם בפינת פרינצרגנטנשטראסה ופיילוטישטראסה. הבנייה החלה מיד ותערוכת הבכורה שלהם התקיימה ב-16 ביולי 1893, בחלקו הראשון של הבניין שהושלם. למעלה מ-4,000 מבקרים הגיעו לראות 876 יצירות של 297 אמנים.
הצלחת מאמץ זה איפשרה להם בסופו של דבר להגיע להסכמה עם פרנץ פון לנבאך ועמותת האמנים המסורתית. כתוצאה מכך הועבר בניין תערוכת האמנות בקניגספלאץ לזצסיון בשנת 1897.
היסטוריה מאוחרת

בשנת 1933 החלה המפלגה הנאצית במסע הצלב שלה כדי להביא את כל צורות הביטוי האמנותי לשליטתה: תהליך המכונה גלייכאלט (הכנסה למסגרת). בסופו של דבר נדרשו אמנים לקבל אישור ממלכתי על כל יצירותיהם. אלה שנחשבו כשייכים ל"אמנות מנוונת" לא הורשו להמשיך לצייר. בשנת 1938 התפרק הזצסיון במינכן כחלק מתהליך "הניקוי התרבותי".
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1946, נוסדה התאחדות האמנים החדשה של מינכן והובילה להקמתה של "האגודה הפדרלית של אמנים חזותיים".
בשנת 1992 חגגה תנועת הזצסיון במינכן מאה שנה להיווסדה, ובחודש מרץ בשנה שלאחר מכן הוקמה עמותת החברים והספונסרים של הזצסיון במינכן כדי לתמוך ביעדים המתמשכים של הזצסיון, לקיים ולקדם תערוכות ברוח התנועה.
הערות שוליים

1 2  münchener secession::Historisches, www.muenchenersecession.de
↑  Maria Makela: The Munich Secession. Art and Artists in Turn-Of-The-Century Munich. Princeton University Press, Princeton (NJ) 1992
↑  Hermann Glaser: Wie Hitler den deutschen Geist zerstörte. Kulturpolitik im Dritten Reich. Ellert & Richter, Hamburg 2005,
↑  Neue Münchner Künstlergenossenschaft, www.neuemuenchner-hausderkunst.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270766205171  CANTIC: a19357126  CiNii: DA10668154  GND: 1038102-8  ISNI: 0000 0001 2162 4566  LCCN: n88207749  LNB: 000239629  NKC: xx0182703  SUDOC: 030211255  ULAN: 500329591  VIAF: 134979012   WorldCat (עם VIAF): 134979012 
פוסטר לתערוכת הזצסיון במינכן, 1897
ברונו פיגליין, הנשיא הראשון של הזצסיון במינכן
בניין התערוכות בברלין שהציג את הזצסיון, 1885
עבד עאבדי

| --- | --- |

 לידה:  פברואר 1942 (בן 82) חיפה, פלשתינה (א"י) 
 תחום יצירה:  ציור, פיסול 
 פרסים והוקרה:  Palestine Award for the Arts (2019) 
 אתר רשמי
 
עבד עאבדי (בערבית: عبد عابدي, נולד בפברואר 1942 בחיפה) הוא פסל וצייר ערבי ישראלי.
ביוגרפיה

עאבדי נולד בשכונת ואדי סאליב שבחיפה. דוד אמו הוא עבד אל-רחמן אל-חאג', שהיה ראש עיריית חיפה משנת 1920 ועד יוני 1927. במלחמת העצמאות עזבו אמו הוא ואחיותיו את העיר והפליגו מעכו ללבנון. תחילה התיישבו במחנה הפליטים מיה מיה (אנ') שליד צידון בלבנון, ואחר כך במחנה הפליטים אל-ירמוכ שבדמשק. בשנת 1952 שב לישראל להתאחד עם אביו במסגרת איחוד משפחות.
בארץ הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ושם למד מאמני הריאליזם החברתי שהיו קשורים למפלגה. ב-1962 התקבל לאגודת הציירים והפסלים בחיפה, והיה לאמן הערבי הראשון שנמנה עם חברי האגודה. הוא קיבל מלגה ממק"י שבזכותה נסע בשנות ה-60 ללמוד באקדמיה לאמנות בדרזדן שבגרמניה במשך שבע שנים, שם עשה תואר שני, והתמחה בה בגרפיקה ובציורי קיר ובאמנות במרחב. בהונגריה פגש בסטודנטית הונגריה, ג'ודית, לה נישא. לזוג שלושה ילדים.
עם שובו מגרמניה בשנות השבעים החל לשמש כמאייר ומבקר אמנות בעיתונות הערבית בישראל, בין השאר ב-"אל אתיחאד" ו"אל-ג'אדיד". עאבדי אייר ספרים של מיטב הכותבים הערבים ישראל, בהם אנטון שמאס, סמיח אל קאסם, אמיל חביבי וסלמאן נאטור.
הוא התבלט כאמן דפוס במשך 20 שנה בעיקר בזכות רישומיו והדפסי האבן שבהם התמחה.
הוא לימד במכללה הערבית לחינוך בחיפה. הוא מפעיל סטודיו וגלריה לאמנות בשדרות הציונות, בשכונת ואדי ניסנאס שבחיפה המציגה את עבודותיו לצד תערוכות של אמנים או תלמידים שלו. כמו כן הוא מנהל את עמותת "ערבל" לקידום אמנות. בשלוש השנים האחרונות הוא אוצר שותף בפסטיבל החג של החגים המתקיים בוואדי ניסנאס.
עאבדי היה לערבי הראשון שהתקבל כחבר באגודת הציירים והפסלים והערבי הראשון שזכה בפרס שר המדע, התרבות והספורט לאמנות פלסטית לשנת 2008.
כמו כן זכה בפרס הרמן שטרוק להדפס. עבד עאבדי הוענק תואר יקיר העיר חיפה על ידי ראש העיר יונה יהב ב-2010.
עאבדי הוא גם אחד ממקבלי תואר "מגן הנגיד לסובלנות", שניתן לגופים ולאישים המסמלים את הסובלנות הבינעדתית בארץ.
הערות שוליים

1 2  קציעה עלון, ‏מלחמה וזיכרון, באתר גלובס, 15 באפריל 2008
↑  משכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד: הזוכים 2008 פרסי משרד התרבות והספורט לאמנות, עיצוב ואוצרות
↑  תמונות מהטקס
↑  עיריית חיפה - עירונט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 275640  NLI: 987007311028605171  BnF: cb166242181 (data)  ISNI: 0000 0001 1938 636X  LCCN: no2010015013  VIAF: 106926458   WorldCat (עם VIAF): 106926458