stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאיר שורץ

| --- | --- |

 לידה:  28 בינואר 1926 נירנברג, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  12 בינואר 2022 (בגיל 95) ירושלים 
 ענף מדעי:  בוטניקה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  הר הזיתים
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  המכון לחקר הנגב (1960–1967)  המרכז האקדמי לב (1984)  המוסד לעלייה ב' (1946)  האוניברסיטה העברית בירושלים (1978–1984)  אוניברסיטת בר-אילן (1970–1978)  מכללה ירושלים 
 פרסים והוקרה:  פדויי שבי (2008), ציונות דתית תשס"ד (2004), אות מלחמת הקוממיות (1958), אות ההגנה, עיטור לוחמי המדינה (1968), אות המשמר (1963), עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית (1997), עיטור יקיר ירושלים (2001)
 מספר צאצאים:  7 
 תרומות עיקריות
 מחלוצי שיטת ההידרופוניקה  חקר שואת יהודי גרמניה
 
מאיר שוַרץ (28 בינואר 1926 – 12 בינואר 2022) היה בוטניקאי, פעיל העפלה וחוקר השואה. מחלוצי שיטת ההידרופוניקה בעולם. מייסד עמותת "בית אשכנז" לחקר שואת יהודי גרמניה ולתיעוד הקהילות היהודיות שנחרבו בשואה. כיהן כנשיא אגודת ההידרופוניקה הבינלאומית, וכנשיא אגודת מדענים שומרי תורה ובעל סמיכה לרבנות.
קורות חיים

נולד בנירנברג שבגרמניה לאליעזר (לודוויג) ומיילא. אביו אליעזר שעסק לפרנסתו כסוכן של מיכשור ליצירת יין, היה אחד ממנהיגי קהילת "עדת ישראל" בעיר, קצין בצבא גרמניה במלחמת העולם הראשונה וצאצא של הרב יהוסף שוורץ, חוקר ארץ ישראל, בעל הספרים "תבואות-שמש" ו"תבואות-הארץ". אביו נרצח על ידי הנאצים (בשל יהדותו), עוד לפני המלחמה כאשר מאיר היה בן 12. אימו, ילידת בלאופלדן נפטרה בשנת 1939 מחוסר קבלת טיפול רפואי. לשורץ היה אח בשם יוסף שנרצח באושוויץ.
מאיר חווה את ליל הבדולח וביתו ואחיו נפגעו בלילה זה, יחד עם עוד משפחה שהייתה בשכונתו שבנירנברג. באוגוסט 1939 בגיל 13 עלה בגפו לארץ ישראל באמצעות עליית הנוער. לאחר תקופה בפנימיית חורב בירושלים, הצטרף ב-1941 לחברת הנוער של קיבוץ חפץ חיים והיה למעשה מראשוני מקימיו.
בשלהי שנת 1946, גויס לפעילות במוסד לעלייה ב'. במסגרתו היה אחראי להעלאת פליטי שואה מצרפת. פיקד מטעם ההגנה על אחת מספינות הגירוש של אניית המעפילים אקסודוס (אושן וייגור) (אנ') ושימש כמנהיג מחנה העקורים בפפנדורף. בזמן מלחמת העצמאות שירת בהגנה והשתתף במלחמה בנגב, ובליווי שיירות לירושלים.
בשנת 1951 (התשי"ב) שהייתה שנת שמיטה, בעקבות המלצתו של בנימין מינץ, התחיל לחקור את שיטת גידול מים (הידרופוניקה) בקיבוץ חפץ חיים, כדי לתת פתרון הלכתי לחקלאות בשמיטה. ב-1954 היה ממייסדי המכון לחקר החקלאות על פי התורה בקיבוץ חפץ חיים. בשנים 1960–1967 כיהן כחוקר ראשי במכון לחקר הנגב בבאר שבע, במחלקה לגידולי מים. ב-1965 עסק במחקר בשימוש בטיהור מי שופכין לגידול צמחים.
סיים את לימוד התואר הראשון (1968) והשני (1972) במדעי הטבע באוניברסיטת בר-אילן. ב-1983 קיבל את הדוקטורט מהאוניברסיטה העברית בירושלים. תחום מחקרו היה בעמידות הצמח למלח, שנחשב כשינוי בתפיסה שהייתה עד אז.
בין השנים 1970–1978 הרצה באוניברסיטת בר-אילן במחלקות לתלמוד וביולוגיה. באותה תקופה הוזמן מטעם האו"ם לבצע מחקר, ופרסם במסגרתו ספר חקלאות לארצות מתפתחות שתורגם לשלוש שפות.
הוא גם הצליח בבר-אילן להשפיע על ייסוד מחלקה ללימודי ארץ ישראל. בשנים אלו גם ייסד את המחלקה למדעי הטבע במכללת ירושלים ועמד בראשה. החל משנת 1973 כיהן כמפקח ארצי ללימודי הביולוגיה בישראל. בין השנים 1978 ל-1984 עסק במחקר במחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית. מאז 1984 עסק בריכוז מחקרים במרכז האקדמי לב בתחומי העניין שלו, והיה חבר בוועדה מפקחת של משרד החינוך בתוכניות לימודי ארץ ישראל (1988).
בשנת 1986 הקים את עמותת "בית אשכנז" לחקר שואת יהודי גרמניה, אותה ניהל עד שנת 2013.
היה נשוי למרים ואב לשבעה ילדים, וכן נכדים ונינים. חתנו הוא הרב יהושע אידלשטיין מחכמי הקבלה בירושלים שהוציא את ספריו של הרב שלמה אלישיב לאור מחדש. התגורר ברובע היהודי בירושלים מאז שחרורו במלחמת ששת הימים.
נפטר ב-12 בינואר 2022 ונקבר בירושלים.
בוטניקה והידרופוניקה

שורץ התמקד במיוחד בהידרופוניקה, מכיוון שראה בתחום פתרון לגידולי שדה בשנת שמיטה. את מחקריו עשה בהתייעצות בפן ההלכתי עם החזון איש והרב יוסף שלמה כהנמן שדרבנו לעניין. שורץ הוציא מספר ספרים בנושא, שבין היתר תורגמו לאנגלית וקוריאנית, ופרסם כ-60 פרסומים מדעיים בנושא בכתבי עת מדעיים, (חלקם עם שותפים נוספים). נחשב למומחה בינלאומי בתחום. שימש כנשיא אגודת ההידרופוניקה הבינלאומית, כמומחה בתחום השתתף במשלחות מטעם ארגון המזון והחקלאות של האו"ם למדינות שונות. בין היתר הוזמן כחבר במשלחת מדענים לשיפור החקלאות בסינגפור (1971), לעומאן והודו (1999), לפרו ואף לאיי בהאמה. גם הוזמן לסוכנות החלל האמריקנית נאס"א, בה חקר היתכנות של גידול צמחים בחלל (1986).
במסגרת מחקריו קבע את המינון המדויק של 16 היסודות הדרושים לגידול צמח, ערער על הקביעה כי הצמח צריך חומר ממקור אורגני, וערער על המושג של קרקע לא פורייה, והצליח בכך לא רק לייתר את הצורך במחזור הזרעים, אלא למעשה להביא כל קרקע לפוריות, בהוספה של היסודות החסרים בהזנה מינרלית–כימית. כמו כן פרסם מאמר העוסק בשימוש במי שופכין מטוהרים (1965), ואף ערער על הקביעה שלא ניתן לגדל צמחים במים מלוחים, והצליח להוכיח כי ניתן לגדל צמחים בסביבה מלוחה.
יהדות גרמניה וחקר השואה

בשנת 1986 הקים בירושלים את עמותת "בית אשכנז", לחקר ושימור מורשת הקהילות היהודיות ובתי הכנסת באשכנז - גרמניה, אוסטריה, אלזס וחבל הסודטים שלפני השואה, מפעל אותו ניהל עד 2013. במלאכת איסוף דקדקנית נאספו כ-15,000 תמונות של בתי כנסת מתוך ה-19,000 שהיו ידועים. וכ-3,500 מסמכים ותעודות. ואף נאספו כ-50 תמונות של בתי כנסת שעלו באש בליל הבדולח, שצולמו למרות האיסור לצלם, חלקם בידי הנאצים עצמם. במסגרת מחקריו, שבהם ניתנה לו גישה למסמכים גרמניים רשמיים, שהיו חסויים לציבור הרחב, הפריך את התוצאות הרשמיות שפרסמה ההנהגה הנאצית בהקשר של ליל הבדולח והיו חלק מספרי ההיסטוריה עד ימינו. במסגרת פעילות העמותה הוצאו לאור שישה ספרים העוסקים בנושאים אלו. מאיר שורץ היה יושב ראש עמותת צנטרה, איגוד יוצאי קהילות מרכז אירופה (ע"ר).
שורץ שאף לחדש את המנהגים הדתיים של 2,000 הקהילות היהודיות בגרמניה, שנשכחו בשל הכחדתן. אחד מהם היה ניפוץ כוס החתונה על גבי אבן חופה ("חופה שטיין") שהיה קבוע על קיר חיצוני של בית הכנסת. בהשפעתו נקבע לוח כזה בחצר בית הכנסת הגדול בירושלים. מנהג נוסף היה חגיגת ההול-קרייש, שנועד לקבוע שמות יהודיים לבנות. מנהג נוסף היה הווימפל – חגורה רחבה של ספר תורה שנתרמה לבית הכנסת בהגיע ילד לגיל שלוש, שעליה נרקמו שם הילד, תאריך לידתו ואיחולים טובים.
פרסומים > ספרים

גידולי חצץ בישראל, משרד החקלאות, 1958.
הידרופוניקס, המכון לחקר החקלאות על פי התורה, 1960. (תורגם לאנגלית וקוריאנית)
Soilless Culture Management, Publisher: Springer Verlag, 1995
מעפילי "אקסודוס 1947" : הסיפור האמיתי, (עורך: שמחה רז), ירושלים, בהוצאת המחבר, תשע"א-2011.
פרסומים > חוברות

מצוות התלויות בארץ, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן
ישוב ארץ ישראל, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן
מנהגי ארץ ישראל, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן
הלוח העברי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן
פרסים

צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1997)
אזרחות כבוד יקיר ירושלים תשס"א (2001)
הערות שוליים

↑  מאיר שורץ, זכרונות על ראשית הגידולים במצע מנותק / פרופ' מאיר שורץ, באתר מכון שלמה אומן
↑  יהונתן גוטליב, מאיר שוורץ הלך לעולמו, באתר ערוץ 7, 16 בינואר 2022
↑  על לוח זה שהיה ברוחב ואורך של 40 ס"מ, ונקבע בגובה של 2 מטר, היו חקוקות המילים "קול ששון וקול שמחה". החתן לאחר ששתה מכוס האירוסין ונתן לכלתו לשתות, היה מנפץ את הכוס על האבן.
↑  באירוע זה היולדת לאחר שהחלימה מהלידה הגיעה לבית הכנסת, ובתום התפילה היו ילדי המקום מבקרים בביתה, ואז היו מכריזים על השם העברי של הילדה, ומחלקים ממתקים לילדים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267731805171  BIBSYS: 90834606  BnF: cb13089212z (data)  CiNii: DA09034748  GND: 12156360X  ISNI: 0000 0001 1780 2710  LCCN: n94093981  NKC: xx0181488  NTA: 308946650  SUDOC: 172068541  VIAF: 114318682   WorldCat (עם VIAF): 114318682
עברות

מודעה בנוגע לעברות שמות, התפרסמה בכסלו תרפ"ז (1926) בגיליון חד-פעמי שיצא לאור תחת השם "נר חנכה: לזכר אליעזר בן יהודה"
מכתבו של יחזקאל דנין (סוכובולסקי) לרשויות העות'מאניות בנושא עברות שם המשפחה מסוכובולסקי לדנין
קריאה בעיתון "דבר" (1937): "למתאזרחים בארץ: הסירו את שמות הנכר מקרבכם! יבחר לו כל אזרח בישראל שם עברי מקורי, שהוא נאה לחיינו המתחדשים בארץ."
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
הוראות לשכת ההדרכה של הסוכנות היהודית לעניין עברות שם ולוח שמות משפחה (תש"ד 1944)
עִברוּת הוא מתן צורה עברית למילה, ובפרט שינוי שמו של אדם משם לועזי לשם עברי.
עברות שמות בתקופת היישוב

עברות שמות החל כבר בתקופת היישוב, ונשא לעיתים מטען סמלי רב, כ"שלילת הגלות". ביולי 1920 עמד אבא שנֶלֶר (לימים ראש עיריית חיפה) בראש קבוצה של 131 חברי השומר הצעיר שעלו לארץ ישראל מפולין. בליל עלייתם ארצה כינס שנלר את הקבוצה ודרש מכולם לשרוף את דרכוניהם ולעברת את שמותיהם; הוא עצמו עברת את שם משפחתו ל"חוּשי" (תרגום שמו המקורי).
רבים ממנהיגי היישוב עברתו את שמם; כך דוד גְרִין עברת את שמו לדוד בן-גוריון (על שם יוסף בן גוריון, מראשי היישוב היהודי בירושלים בימי המרד הגדול ברומאים), לוי שְׁקוֹלְניק היה ללוי אֶשְכּוֹל ומשה שֶרְתוֹק למשה שָרֵת, שניאור זלמן רוּבָּשוֹב שינה את שם משפחתו לשַזָּר (ראשי התיבות של שמו המלא), יצחק שִימשֶלֶביץ' היה ליצחק בן-צבי (על שם אביו), אוֹבְּרִי אִיבּן נודע כאבא אבן, גולדה מאירסון היא גולדה מאיר ושמעון פֶּרְסְקי הוא שמעון פֶּרֶס.
עברות שמות מאולץ

ב-1944 הטיל הוועד הלאומי על מרדכי נימצַבִּיצקי את ניהול הפעולה וההדרכה למען ההתאזרחות והשם העברי. נימצביצקי המליץ על עברות מאורגן של שמות משפחה לועזיים, כלומר קביעת שם עברי אחיד. כדוגמה אישית עברת את שם משפחתו ל"נמצא-בי".
בעיצומה של מלחמת העצמאות הוקמה בצה"ל "ועדת שמות עבריים", שעליה הופקד נמצא-בי. הוועדה פרסמה באלפי עותקים את החוברת "בחר לך שם עברי!", שנועדה להמריץ את החיילים להחליף את שמותיהם הלועזיים בשמות בעלי ניחוח צברי.
הוראות הממליצות לבחור בשם עברי ניתנו לשגרירים, לקצינים בכירים בצה"ל (הוראת בן-גוריון אינה מחייבת אלא ממליצה), לשופטים ולנציגי המדינה בגופים בינלאומיים.
עם מינוי אלופי צה"ל בתקופת ההפוגה הראשונה, דרש בן-גוריון מכל האלופים לעברת את שמם. מפקד הפלמ"ח, האלוף יגאל פייקוביץ', לא התייחס לרעיון העברות ברצינות ולא העביר שם עברי למתכנני טקס הענקת הדרגות. עם הגיעו לטקס, הוברר לו כי דוד בן-גוריון החליט לעברת את שמו ליגאל הגלעדי מבלי לשאול את פיו; הוא לא אהב את השם, והחליט לשנותו ליגאל אלון. ב-1955 קבע בן-גוריון כשר הביטחון כי רק אנשי צבא בעלי שמות עבריים יוכלו לייצג את צה"ל בחו"ל.
עד שנות ה-80 רווח בצה"ל נוהג שלפיו עם קבלת דרגת סגן-אלוף מעברת מקבל הדרגה את שמו.
כשנדרש ראש השב"כ השני, איזידור רוט, לשנות את שם משפחתו לשם עברי, בהתאם להנחיות שהיו נהוגות באותה עת בשירות המדינה, הפגין את שנינותו ושינה את שמו לאיזי דורות, וכך ציית להוראה מבלי ששמו יישמע אחרת. דרך אחרת, ששימשה את מי שרצה לשמור על שמו המקורי אך נאלץ לציית להוראה להחלפת השם, היא שימוש בשם כפול - השם המקורי והשם החדש.
בשלב מסוים[דרושה הבהרה] נפסקה הפניית דרישה זו לעובדי השירות הציבורי.
בקרב עולי שנות ה-50 רווח המנהג לעברת את שמם, פעמים רבות ניתן לעולים שם עברי על ידי הגורמים שטיפלו בקליטתם. פרנץ הופמן, למשל, קיבל מפקיד הסוכנות היהודית את השם אפרים. לדבריו, פקיד הסוכנות שאל אותו לשמו, וכאשר נענה "פרנץ" אמר: "אין דבר כזה", ורשם "אפרים". בהמשך הוא בחר לעברת גם את שם משפחתו ל"קישון".
הסופר אהרן אפלפלד, שנקרא בילדותו ארווין אפלפלד, סיפר על שינוי שמו עם עלייתו ארצה: ”הייתה רתיעה מכל מה שהוא גלות, כולל החלפת השמות, שקוממה אותי. אם ארווין היה השם שאמא ואבא בחרו לי ואהבו אותו, למה אני חייב להחליפו לאהרן? אצל היהודים לא מורידים שם, אלא מוסיפים שם, למשל אחרי מחלה קשה או סכנה. באותן שנים ההמרה הייתה כורח לאומי. לא לקחו בחשבון שבכריתת השם הישן אתה כורת חלק מפנימיותך”.
הסופר יצחק אוורבוך-אורפז תיאר כיצד נדרש לבחור שם עברי, לקראת הקראת סיפור הביכורים שלו ב"קול ישראל": ”דיברו איתי מקול ישראל וביקשו לקרוא לי בשמי העברי. עניתי שעוד אין לי. אמרו לי: צלצל לקרן קיימת לישראל ויבחרו לך את השם. צלצלתי לקרן קיימת - אז הקבלן הלאומי לעִברוּת שמות - הציעו אורפז, וקיבלתי”.
בשנות ה-50 וה-60 נהגו לעברת את שמות מלכות היופי של ישראל, דוגמת חבצלת דרילמן שעברתה לחבצלת דרור ואביבה פרלמן שעברתה לאביבה פאר.
עברות שמות משפחה

נפוץ עברות שם משפחה יהודי המזוהה עם עדה מסוימת לשם משפחה ישראלי. לדוגמה, הסיומת "שווילי" בשם המשפחה נפוצה בין העולים מגאורגיה, בין יוצאי אוזבקיסטן-בוכרה הסיומת "וב", בין עולי ברית המועצות הסיומת "סקי" ובין יוצאי עדת בני ישראל מהודו "קֵר"; בעברות שם המשפחה לשם ישראלי נעלם המקור העדתי. יש אנשים שחושבים שהעברות ימנע מהם אפליה על רקע עדתי, ויקל עליהם בהיטמעות בחברה הישראלית.
עברות שמות נדיר למדי בקרב עולי ברית המועצות לשעבר בעליית שנות ה-90, ורבים מהם שמרו על שמם המקורי. בגל העולים מאתיופיה של שנות ה-90 ותחילת המאה ה-21, הוחזר המנהג במידת מה. ניתן לתלות זאת בכך ששמות העולים זרים וקשים להגייה ללשון הישראלית, ועל כן יש צורך לספק שם עברי על מנת להקל על ההיטמעות. עם זאת, רבים מהעולים שמרו על שמותיהם, כחלק מתהליך שמירת זהות עדתית, תרבותית ואישית. 
כיום כחלק מחקירת זהות משפחתית אישית, בניית עצי משפחה והנגשת המידע כחלק משלשלת הדורות, ישנה התעוררות מסוימת בהחזרת שמות משפחה מקוריים והבנת מקורם.
עברות שמות בספרות

בראשית ימי תחיית השפה העברית יצאו לאור תרגומים אחדים שבהם עוברת שם הגיבורים. זכורים במיוחד בהקשר זה תרגומיו של יצחק סלקינסון לכתבי שייקספיר, שבהם עוברתו רומיאו ויוליה ל"רם ויעל", ואותלו קיבל את השם "איתיאל הכושי". בהוצאה חדשה יותר של תרגומים אלה ("מקורות", 1930) כתב בהקדמה לספר המו"ל אברהם כהנא: "ראינו להחזיר העטרה ליושנה ולהכניס השמות הפרטיים כמו שהם במקורם האנגלי".
ספרו של אריך קסטנר "שלושים וחמישה במאי", שתרגומו הראשון יצא ב-1947, יצא לאור מחדש, בשנת 1999, בתרגומו של מיכאל דק. אחד ההבדלים הבולטים בין שני התרגומים: בעוד שבתרגום הראשון עוברתו שמות הגיבורים, הרי בתרגום השני הם נותרו במקורם הגרמני. גיבור הספר, הקרוי בתרגום הראשון דני, הוא קונרד בתרגום השני, ודודו, הדוד סבוני, הוא הדוד רינגלהוט. אין ספק שהתרגום השני נאמן יותר למקור, אך זאת במחיר רהיטות הקריאה של הקורא העברי הצעיר.
עברות שמות מפורסם שנותר עד היום הוא הסיפור "עמי ותמי", שבמקור הוא "הֶנְזֶל וּגְרֶטֶל". דוגמאות דומות נוספות הם: עליזה בארץ הפלאות, שלגיה, לכלוכית ויהושע הפרוע.
שיטות עברות

רבים מהמעברתים את שמם בוחרים לעשות זאת בשיטה המשמרת קשר בין השם העברי לשם הלועזי. לכך משמשות דרכים אחדות:
תרגום מילולי של השם. דוגמה: המילונאי אברהם אבן-שושן בחר בשם זה על-פי שמו הלועזי, רוזנשטיין. הלשונאי והתשבצאי, הלל הרשושנים בחר בשם זה על-פי שמו הלועזי, רוזנברג.
בחירת שם עברי השומר על הצליל של השם הלועזי. דוגמה: אבא אבן, ששמו הלועזי היה אוברי איבן.
שינוי קל בשם הלועזי, כך שיהפוך לעברי. דוגמה: יפתח רון-טל עבר לשם זה משמו הלועזי, רוזנטל.
דרכים נוספות:
שם המנציח קרוב משפחה שנפטר, כגון בן-חיים, אחי-יצחק, אבי-שמואל, אבנרי, יעקבי, אהרון.
שם המציין שנפתח/נסגר על-ידי יצירת הלחמי בסיסים.
שם המציין שמות קרובי משפחה על ידי יצירת הלחמי בסיסים או אף באמצעות נוטריקון.
על שם היישוב או אזור המגורים כגון: חולדאי, שרון, גולן, גלבוע, גליל.
שם עברי נאה-למשמע-אוזניים  שאינו קשור כלל לשם הלועזי.
עברות של שמות יישובים

יישובים רבים בישראל קרויים על שמם של אישים. לא תמיד לאישים שם עברי, ולכן לעיתים ניתן ליישוב שם לועזי, למשל כפר טרומן, על-שמו של הארי טרומן. ועדת השמות הממשלתית מתנגדת בדרך-כלל למתן שם לועזי ליישוב, ופעמים אחרות תושבי המקום מתנגדים בחריפות לשם הלועזי. דוגמאות לכך הם היישוב נצר סרני, שקיבל את שמו חרף התנגדותה של ועדת השמות הממשלתית, והתנגדותם של תושבי זרעית לשנות את שם יישובם ל"כפר רוזנוולד".
פתרון לבעיות אלה הוא לעיתים עברות של השם הלועזי. דוגמה בולטת לכך היא המושב טל שחר, הקרוי על-שמו של הנרי מורגנטאו (הבן), ומהווה עברות של שמו. 
היישוב "פי נר", המוכר יותר בשם נופית, קרוי על שמו של לודוויג פינר. 
כמו כן, "כוכב יאיר" נקרא כך לזכרו של אברהם שטרן (יאיר), מפקד הלח"י (שטרן, מ-Stern בגרמנית, פירושו כוכב).
יש גם עברותים של שמות ערים בארצות הברית, כגון; קריית מלאכי, שקרויה כך על-שם לוס אנג'לס שבקליפורניה, ומושב מי עמי שנקרא כך כעברות, מבוסס על מצלול שם העיר מיאמי שבפלורידה.
ישנם יישובים שנקרא בראשי תיבות, וכך נמנעים מאזכור שם לועזי:
מצפה אבי"ב שבצפון קרוי על שם הגאוגרף אברהם יעקב ברוור
מושב ייט"ב, שבדרום בקעת הירדן, נקרא על שמו של יצחק טבנקין (יד יצחק טבנקין).
גבעת ח"ן (ע"ש ח"נ ביאליק),
דוב"ב (ע"ש דוד בלוך-בלומנפלד),
עלי זהב (על שמה של עליזה בגין - עלי זה בגין)
עין הנצי"ב (ע"ש הרב נפתלי צבי יהודה ברלין; אמנם עוד טרם הקמת היישוב, הרב ברלין נודע כ"הנצי"ב מוולוז'ין").
ראו גם

מדיניות לשונית בישראל
אינגלוז
לקריאה נוספת

מרדכי נמצא-בי, בחר לך שם עברי!, תל אביב: שרות התרבות של צבא ההגנה לישראל, בשיתוף מטכל – אכא 2 – ועדת שמות עבריים, תש"ט.
יעקב א' אריכא, בחר לך שם-משפחה עברי, ירושלים: המזכירות המדעית של האקדמיה ללשון העברית ("לשוננו לעם": מחזור ה, קונטרס ט–י), תשי"ד.
משה חנינא אשל, שמות המשפחה בישראל, חיפה: פינת הספר, 1967.
גדעון טורי, 'עברות שמות משפחה בארץ-ישראל כ"תרגום תרבותי": תרגיל שלדי במסגרת הסמיוטיקה של התרבות', בתוך: נורית גרץ (עורכת), נקודות תצפית: תרבות וחברה בארץ-ישראל, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשמ"ח, עמ' 152–171.
מעוז עזריהו, 'לעברת ארץ: יצירת המפה העברית בשנות החמישים', גשר 137 (תשנ"ח), 63–68.
מעוז עזריהו, 'עברית ועברות: היבטים של יצירת זהות תרבותית', מדעי היהדות 40 (תש"ס), 77–88.
אברהם שטאל, 'כפיית שמות עבריים על עולים חדשים בעבר ובהווה', ידע-עם 61–62 (תשס"א), 167–175. (הופיע גם בגרסה אנגלית בתוך: Names 42,2 (1994)‎)
רות בונדי, 'עברות השמות בשנים הראשונות של המדינה', גשר 144 (תשס"ב), 73 ואילך. (גרסת html)
מרדכי נמצא-בי, תש"ד: שנת התאזרחות והשם העברי. חלק ב': השם העברי הוצאת יועץ הסוכנות היהודית לענייני הג"א/ לשכת ההדרכה המרכזית, תל אביב תש"ד
Y. Katz, 'Identity, Nationalism and Placenames: Zionist Efforts to Preserve the Original Local Hebrew names in Official Publications of the Mandate Government of Palestine,' Names 43,2 (1995), 103-118.
ביאורים

↑  בעבר היה מקובל: עִברוּר
↑  במקור "אליס"
↑  על אף ש"ברג" ו"בורג"=מציינים גבעה – כש"מונט" ו"מונטי" הם התרגומים המילוליים להר בעברית
↑  דוגמה: שחקן נבחרת צה"ל בכדורסל ונבחרת ישראל בכדורסל, ישראל ברלינסקי נדרש לפני תחרויות ייצוגיות בחו"ל, בשורות נבחרת צה"ל, לעברת את שמו בהוראת מפקדיו. את שם משפחתו החדש, "אמיר" בחר כנוטריקון של שמות הוריו, שמו ושם אחותו: אריה, מלכה, ישראל ורחל.
הערות שוליים

↑  ביבליוגרפיה,  במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית
↑  חגי חריף, ההיסטוריה הלועזית של הספורטאים העבריים, באתר מכון וינגייט.
↑  וראו: ד. ג., קצינים וחיילים "מעברים" את שמותיהם: גדודים שלימים יחזרו לחיים אזרחיים – כששמותיהם עבריים, מעריב, 8 בספטמבר 1948.
↑  וראו הודעה בעיתון "דבר" מיום ההשבעה של צה"ל, המונה את שמות מפקדי הצבא, כאשר שמם המקורי (הלועזי) מופיע בסוגריים: ואלה שמות המפקדים הראשיים, דבר, 28 ביוני 1948.
↑  רק בעלי שמות עבריים ייצגו את צה"ל בחו"ל, דבר, 19 ביוני 1955.
↑  מתוך ארכיון צה"ל ומעהב"ט
↑  אילת נגב, "חלומות מבית אמא", ידיעות אחרונות, 25 בפברואר 2010.
↑  יצחק אוורבוך-אורפז, באתר פרס ישראל
↑  עדית זרטל, איפה המלכות כולן, דבר, 22 באפריל 1966
חייל - החלף את שמך הלועזי לשם עברי.
סיסמה על מעטפה של דואר צבאי
משה פראגר

| --- | --- |

הרב משה פראגר
 לידה:  14 ביולי 1908 פראגה פולודנייה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  2 באוקטובר 1984 (בגיל 76) בני ברק, ישראל 
 כינוי:  משה יחזקאלי 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 2 באוקטובר 1984 
 
פראגר בחנוכת הבית של כולל גור בבני ברק, יולי 1969
פראגר עם הרב פנחס הכהן לוין, 1947
פראגר קובע מזוזה בחנוכת הבית של כולל גור בבני ברק, 1969
בסמינר בית יעקב בירושלים. בתמונה גם ראש עיריית ירושלים טדי קולק והרב הלל ליברמן, מנהל הסמינר, 1967
דוד בן-גוריון עונד לפראגר את אות ההגנה, 1964
פראגר בבית ראש הממשלה דוד בן-גוריון עם קבלת האות, 1964
משה פראגר (14 ביוני 1908, ה'תרס"ט - 2 באוקטובר 1984, ו' בתשרי ה'תשמ"ה), היה סופר ופובליציסט חרדי, עסק בחקר השואה, בייחוד מהפן של הגבורה היהודית הרוחנית שנתגלתה בה. לשם כך יזם והקים את גנזך קידוש השם.
תולדותיו

משה פראגר נולד בשנת ה'תרס"ט בפרוור פראגה שבוורשה, פולין, למשפחת מרק, משפחה חרדית שנמנתה על חסידות גור. אביו היה צאצא למייסד חסידות גור, האדמו"ר רבי יצחק מאיר אלתר, הידוע בספרו "חידושי הרי"ם". בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה השתתף באופן פעיל בכתיבה פובליציסטית ביומון היידי הנפוץ "דאס יודישע טאגבלאט", שנמנה עם עורכיו.
בעת פלישת גרמניה לפולין, שהה משה מרק בוורשה. לנוכח מעשי ההרג וההשמדה של הנאצים, החליט לפעול לתיעוד המעשים. הוא יזם לשכה חשאית בשיתוף הג'וינט בוורשה, שתפקידה היה לרכז חומר על הרציחות והחורבן ולהבריחו לחו"ל, כדי לעורר את דעת הקהל היהודית והעולמית לפעול להצלת יהודי פולין. בעת פעילותו החשאית אימץ לעצמו את שם המשפחה פראגר, על-שם הפרוור הוורשאי פראגה, בו נולד.
פראגר ניצל את תפקידו בג'וינט, כדי לסייע בהצלת האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר ומשפחתו. הוא עצמו הצטרף לפמליית האדמו"ר, שהצליחה להבריח את הגבולות ולהגיע לארץ ישראל. פראגר קיווה שיוכל להציל אף את אשתו וילדיו, אך הם נרצחו על ידי הנאצים.
לאחר שעלה ארצה ב-1940  המשיך פראגר לתעד את זוועותיהם של הנאצים. במשך שנות המלחמה הוא פרסם מאמרים וספרים שעסקו בנושא זה. חלק נכבד מהם התפרסמו בעיתון דבר. בכתיבתו תיאר את קורות יהודי פולין באותה העת, וחשף מידע חדש לציבור בארץ.
לאחר המלחמה חזר לאירופה, והשתדל לחזק את רוחם של הניצולים שפגש במחנות העקורים. המפגש עמם והסיפורים ששמע מהם הביאו אותו ליצירה ספרותית ענפה בנושא הגבורה היהודית בשואה. ספרות זו כוללת ספרים, מאמרים ומסות עיוניות. הוא הוזמן לכתוב את הערך "האנטישמיות בגילויה הנאצי" באנציקלופדיה העברית וכתב ערך בן 40 טורים.
במשך שנים ערך את הירחון "בית יעקב" ופרסם בו מאמרי הגות ופולמוס, מסות, סיפורת ושירה. חלק ניכר מכתיבתו הייתה בנושאי השואה והגבורה היהודית. התכתב עם מנהיגי המדינה ובהם דוד בן-גוריון, ואת חליפות המכתבים ביניהם פרסם בעיתון.
פראגר חי ונשם את השואה במשך כל חייו. הוא ראה את עצמו כשליח ללמד, לחנך, לספר ואף לשיר בנושא זה. באחד משיריו הוא כתב בין השאר:
מדי ערב נשרף אני בכבשנים 
 ומדי בוקר גח אני מתוכם חי וקיים 
 ואז יש כי אני חש בעליל 
 כי אני אינני כלל "אני", 
 מכיוון שאותו "אני" שלי 
 עלה בלהבות טרבלינקה 
 יחד עם כל בני משפחתי, 
 יחד עם כל אנשי קהילתי - ווארשה, 
 אלא שמתוך אותן הלהבות התנשא עם הרוח 
 איזו נשורת של עפר ואפר, 
 ונשורת זו נצמדה במרומי שחק 
 לאות מנגינת הנצח שנפרצה 
 מתוך הלהבות: "שמע ישראל" - "אני מאמין"...
פראגר נפטר בלא בנים. את עזבונו הוריש לחסידות גור, שהיה מקורב אליה, ולמפעלו המרכזי - גנזך קידוש השם.
גנזך קידוש השם

גולת הכותרת של פעילותו הציבורית של פראגר הייתה הקמת ארכיון השואה והגבורה היהודית "גנזך קידוש השם - מכון לתיעוד, מחקר והנצחה". פראגר שהיה קודם לכן חבר מועצה ביד ושם ועסק רבות בנושא תיעוד השואה ותנועות המרי, הבחין כי לא ניתנה חשיבות מספקת לגילויי הגבורה היהודית הרוחנית ולמעשי קידוש השם שהתרחשו רבות בתקופת השואה. לשם כך יזם בשנת 1964 הקמת ארכיון שירכז תיעוד בנושאים אלו. התיעוד כולל מסמכים ותמונות, סרטים והקלטות, מחקרים וראיונות אישיים עם ניצולי שואה. כן קיימת במכון ספרייה ענפה בנושאי ההיסטוריה היהודית בראי המסורת כשבמרכזה השואה והתקומה.
ספריו > בנושא השואה

"יוון מצולה החדש" - יהדות פולניה בציפורני הנאצים, הוצאת מסדה, 1941
"על חורבן יהדות אירופה" - תל אביב, 1944
"מורדי הגטו" - הוצאת ראובן מס, 1945
"חורבן ישראל באירופה" - הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1947
"שואת ילדי היהודים"
"ניצוצי גבורה" - עלילות קידוש השם בימינו, הוצאת נצח, 1952
"מן המיצר קראתי" - גטאות ושואה, פרטיזנים ונקמה - הוצאת מוסד הרב קוק, 1954
"דברי ימי ועד ההצלה" - ניו יורק 1957
"נס ההצלה של הרבי מגור" - הוצאת ישורון, 1959
"הצלת הרב מבעלז מגיא ההריגה בפולין" - הוצאת ישורון, 1962
"אלה שלא נכנעו" - קורות תנועת מרי חסידית בגטאות - הוצאת נצח, 1963
"מגילת השואה" - קינה על חורבן יהדות אירופה - הוצאת מפעל ההנצחה לקדושי השואה, 1967
"לאות ולעד - פנקס זיכרון לבתי עלמין שנהרסו וחוללו בשנות השואה" - הוצאת חברה קדישא תל אביב-יפו, 1973
"גלעד ליהדות אירופה" - מורשת 2000 שנות יהדות באירופה - הוצאת גנזך קידוש השם, 1976
"אח ואחות" - סיפור גבורה לנוער ולילדים על תקופת השואה - הוצאת משאבים, 1982
ספריו > הגות ופובליציסטיקה

"לאור האמונה" - אסופה של המחשבה הדתית בתקופה האחרונה - הוצאת המכון לחקר בעיות היהדות החרדית, ניו יורק 1958
"מאובדן אלי פדות" - במלאת עשור למדינת ישראל - הוצאת מוסד הרב קוק, 1958
"לאור הנצח" - בעיות היהדות בזמננו באספקלריית המחשבה הדתית - הוצאת המכון לחקר בעיות היהדות החרדית, ניו יורק 1962
ספריו > ספרות ביידיש

"אויף די וועגן פון ארץ ישראל", (בדרכֵי ארץ ישראל) - ספר מסע, הוצאת מנורה, וורשה 1934
"די זיבן זינד פון די אחדות-ברעכער", (שבעת החטאים של שוברי האחדות), הוצאת הגנה, גרמניה 1948
"אנתולוגיה פון רעליגעזע לידער און דערציילונגן" (אוסף שירים וסיפורים מאת סופרים דתיים) - הוצאת פארשונגס אינסטיטוט פון רעליגעזע יודנטום, ניו יורק 1955
ספריו > שונות

"TREASURE IN THE DESERT" (מטמון במדבר), על מגילות מדבר יהודה - ניו יורק 1954
"המעפילים הקטנים" - הוצאת לדור, ניו יורק 1955
"רבי ישראל בעל-שם-טוב" - סיפור חייו - הוצאת ישורון, 1960
"נוף מולדתי מספר לי" - אסופת סיפורים, ב' ברלוי, 1953
"פרופסור חווקין" - סיפורו של פרופ' ולדימיר חבקין - הוצאת לדור, 1971
"שרה שנירר - אם בישראל" - סיפור חייה וקורותיה של מייסדת בית יעקב - הוצאת מרכז בית יעקב, ירושלים 1978
"כך התגלה הבעל-שם-טוב הקדוש" - הוצאת משאבים, 1982
"צדיק תמים - סיפור נפלאות - כך חי ופעל החפץ חיים" - הוצאת משאבים, 1983
"תפארת בית ישראל" - תיעוד היסטורי של הווי חיים יהודי
פראגר כתב ארבעה ספרים נוספים, שטרם יצאו לאור. ספרים אלה עוסקים באדמו"ר רבי בונם מפשיסחא, באדמו"ר מגור, במייסד ישיבת פוניבז' הרב יוסף שלמה כהנמן, ובשחרור הכותל המערבי במלחמת ששת הימים.
ראו גם

זיכרון השואה בישראל
לקריאה נוספת

מלי איזנברג, בתוך מערבולת הימים: משה פראגר, היסטוריון שואה חרדי, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות ויד ושם, 2021.
הערות שוליים

↑  יד ושם, בתוך מערבולת הימים: משה פראגר – היסטוריון שואה חרדי, באתר יד ושם, ‏2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266776505171  PLWABN: 9810542557605606  BnF: cb15097220k (data)  GND: 1124402780  ISNI: 0000 0001 0264 3577  LCCN: n82013639  NTA: 306224429  VIAF: 89855891   WorldCat (עם VIAF): 89855891