פארק קליין-גליניקה
אזורי הפארק המרוחקים

אזורי הפארק המרוחקים הופרדו ממגרש התענוגות על ידי קירות, גדרות או מה שמכונה גדרות מוסתרות, ובכך שמרו על חיות משק וחיות בר שהסתובבו בפארק המרוחק. באמצע הפארק של היום שוכן החלק של "כרי הדשא הגדולים" (Großer Wiesengrund). בחלקו המערבי נמצא החלק של "שביל רכס החוף" (Ufer-Höhenweg) שממשיך צפונה בחלקו אל "חצר הצייד" (Jägerhof). בצפון-מזרח החלק של ה"קרפתן" (Karpathen) הוא פארק הררי עם מדרונות תלולים. החלק הדרומי וממזרח לכרי הדשא הגדולים משתרע חלק שנשלט על ידי "העמקים המיוערים" (Waldtäler-Partie). מדרום לכביש ברלין-פוטסדם נמצאים פארק בטכרברג (Böttcherberg-Park) עם אזור הבקתות האלפיניות בסגנון שווייצרי ו"גן ארמון הציד" הצמוד (Jagdschlossgarten). האזור מזרחית לחצר הצייד והעמקים המיוערים הפך לחלק מהפארק כאשר פרידריך וילהלם, שהפך למלך פרוסיה ביוני 1840, העניק את האזור על בסיס של שכירות תמידית לאחיו קרל כמתנת חג המולד בשנת 1840. פארק בטכרברג היה שייך כבר לאחוזת לינדנאו מאז שנת 1804, אולם המאמץ העיקרי לעיצוב הנוף החל רק בשנת 1841. החלק הגדול ביותר של קרפתן נקנה בשנת 1851. עבודתו של קרל על תכנון גן ארמון הציד החלה בערך בתקופה שאחיו המלך סבל כמה פעמים משבץ מוחי בקיץ 1857. הבקתות האלפיניות בסגנון שווייצרי בפארק בטכרברג נבנו בשנים 1863–1867, לאחר שהבעלים של פארק בבלסברג הסמוך, וילהלם, יורש העצר ואחיו של קרל, הפך למלך בשנת 1861. חלק משמות החלקים הם היסטוריים. "שביל רכס החוף", "כרי הדשא הגדולים", החלק של "חצר הצייד" והחלק של "העמקים המיוערים" הם שמות משניים שכן השמות המסורתיים של קרל ומשפחתו אינם ידועים.
עיצוב הפארק של לנה מאופיין בנקודות תצפית מפתיעות רבות בפארק עצמו כמו גם במכלול התרבותי של פוטסדאם. גם השילוב הרציף של כרי הדשא אופייני ללנה. ערוגות פרחים צורניות, בריכות שוקקות חיים מעוצבות וחלקי פארק הרריים מעוצבים אופייניים לאדריכלות נוף של הרמן פון פיקלר-מוסקאו. הנסיך קרל איחד בגליניקה את שתי הגישות, אולם החלקים המערביים של הפארק מראים בבירור את מעשה ידיו של לנה. לגבי עיצוב הפארק קרל לא פגש את פיקלר באופן אישי במשך עשרות שנים, אם כי הם נפגשו בקונגרס אקס-לה-שאפל (אנ') בשנת 1818. עם זאת קרל השתמש ביאקוב רדר (Jacob Rehder), עובד לשעבר של פיקלר שעבד בפארק בבלסברג, כדי להתייעץ איתו בנוגע לגישתו של פיקלר לעיצוב נוף בזמן שפיקלר טייל בצפון אפריקה והמזרח הקרוב בין השנים 1834 עד 1840. בסביבות 1837–38 סטה קרל מעקרונות העיצוב של לנה כאשר תכנן שלושה "נקיקים" בחלק של שביל רכס החוף והחל לחלק את הפארק המעוצב המאוחד של לנה לחלקים. פיקלר החל את הראשון משמונה ביקוריו אצל הנסיך קרל בגליניקה רק בשנת 1853, באותה שנה פרש גנן החצר פרידריך שויאן (Friedrich Schojan), שכבר שירת את הרדנברג. שויאן הוחלף באוגוסט גיזלר (August Gieseler) שעבד בעבר בפארק מוסקאו.
1824 הייתה שנה עמוסה עבור קרל בגליניקה. מלבד העבודות האדריכליות עם שינקל ופרזיוס הוא עבד עם לנה ושויאן בנוגע לתכנון הפארק והזמין כמה שיותר עצים לשתילה בסתיו ובאביב. בשלב הראשון נרשמה שתילה של כ-26,000 עצים, בעיקר אלונים, צפצפות, עצי רוביניה ועצי לילך. המספר העצום של העצים חייב למאמץ לוגיסטי גדול. בשטח הפארק באותה תקופה נטיעות בקנה מידה עצום של בין 40,000 עד 50.000 עצים התרחשו בשנים הראשונות. רכישת השתילים הייתה קשה אף על פי שרובם היו שתילי אשור אירופי (אנ') צעירים נפוצים. כשמשתלות העצים והיערות התרוקנו במהירות משתילים, נאלץ לנה, שהיה האחראי, לחפש באזורים רחוקים יותר, במיוחד ביערות המדינתיים לודרסדורף (Lüdersdorf) באוקרמרק (Uckermark, אזור היסטורי בצפון-מזרח גרמניה של ימינו). במקומות החשופים יותר בפארק ניטעו עצים בני 40 שנים בעלויות גבוהות במהלך השנים הבאות.
רוב הפארק היה נגיש באמצעות רשת דרכי פארק ושבילי הליכה. שבילי הליכה בלבד נוצרו בשטחים קשים. במדרונות תלולים מאוד היו זמינים שבילים עם מדרגות שאבדו כאשר רוב הפארק הפך ל"פארק העם" (Volkspark) בתקופת גרמניה הנאצית. שביל אחד עם מדרגות עבר על פני החלק המכונה קרפתן, דרך אחרת קישרה בין כביש הפארק הראשי, לבין שמשיית הציד הגדולה. היו גם שבילים עם מדרגות כדי להגיע לחלקים התחתונים של גשר האלנוס (Erlenbrücke) בחלק של שביל רכס החוף.
סיור בפארק גליניקה באמצעות כרכרה נעשה על הדרייב (Drive), כביש הפארק הראשי, שהחל בשער האמצעי, כיום מדרגות לא בולטות בכביש ברלין-פוטסדאם (Königstraße). כאשר הורחב הכביש והפך לרייכסשטראסה 1 הועלה מפלס הרחוב לגובה הפארק. השער האמצעי כבר לא היה בגובה של כרי הדשא הגדולים מה שחייב הקמת מדרגות. כדי לגשת ל"פולקספארק" (Volkspark) נבנה גרם מדרגות מונומנטלי מאבן גיר כנראה בשנת 1935 שהוחלף בגרם מדרגות צנוע יותר לאחר 1945. במאה ה-19 המבקרים נסעו דרך השער האמצעי, ואז חלפו על פני הסלע התועה הגדול עם תאריך 1 במאי 1824 (תאריך רכישת האחוזה על ידי הנסיך קרל), ולאורך כרי הדשא הגדולים, שם נראתה בריכת הארמון ומגורי העובדים, כדי להגיע סוף סוף לחלק הפתוח של חצר הגן בו נכנסו לארמון. מהארמון כביש הדרייב, המאפשר תצפית על חצר בית הכרכרות, פנה צפונה לאורך רכס החוף עם ה"אוהל" כנקודת התצפית הגבוהה ביותר. קרוב לחצר הצייד לאחר עיקול חד למדי, פנתה דרך הפארק בשנים הראשונות דרומה לכרי הדשא הגדולים. רק בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19 עם השלמת שלושת ה"נקיקים" עם הגשרים הרלוונטיים על רכס החוף ובניינים כמו בית חצר הגנן עם מגדל המים הצמוד של תחנת השאיבה הגדילה משמעותית את מספר הנופים בתוך הפארק לאורך קווי התצפית מכביש הדרייב. עם הרחבות הפארק לאחר 1840, הורחב גם כביש הדרייב כדי לכלול את החלקים החדשים בצפון ובמזרח. מספר פעמים עוצבה העקומה בצפון מחדש לרדיוס גדול יותר המאפשר מסלול חדש בצפון שהציע למשל נוף נהדר של אי הטווסים מכביש הדרייב. דרך הפארק המרכזית הפכה דרמטית יותר במזרח. מסכר היא הובילה לנופים בולטים בדרום-מזרח לתוך ה"נקיקים" המעוטרים בסלעים תועים. לאחר מעבר ההרמיטאז' ירד כביש הדרייב לחלקים המיוערים, ומשם בעיקול גדול מערבי הוא עלה לקצה מדרון תלול שהיה מרשים יחסית לטופוגרפיה האזורית הרגילה. מנקודות תצפית ניבט נוף מרהיב למרחקים ארוכים על המכלול התרבותי בפוטסדאם. בשער העליון נחצה כביש ברלין-פוטסדאם והסיור המשיך לפארק בטכרברג. לאחר עלייה תלולה נוספת הציע מדרון אלכסנדרה (Alexandrabank) מבט אל הערוץ שם. ברונדל (Rondell) היה הסיור ממשיך בדרך כלל לפארק בבלסברג הסמוך. בסיור קצר יותר הכרכרה הייתה נוסעת מהרונדל דרך השער האמצעי בחזרה לארמון.
דרכי הפארק נבנו בשכבות. חומר גס כוסה בחומר דק גרגיר. הכביש נבנה כשמרכזו גבוה משוליו להבטיח שגשם יזרום במהירות מעל פני השטח. במדרונות היו בשולי דרכי הפארק מרזבים צרים ושטוחים שהוקפו על ידי חלוקי של סלעים תועים המונעים סחיפה. בצמתים המרזבים חצו את הכביש.