stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יגאל כהן (רב)
פעילות ברשת

החל משנת 2015 החלו שיעוריו בבית המדרש להיות מצולמים ומשודרים בערוץ הידברות בטלוויזיה וביוטיוב, וכן בעמוד פייסבוק ייעודי. מדי יום יוצאים על ידי מוסדותיו מספר סרטונים חדשים, הנלקחים מתוך שיעוריו הקבועים ומועלים לרשתות החברתיות. שיעוריו הפכו לפופולריים עם השנים, ונכון למאי 2024 הוא מחזיק בעמוד פייסבוק עם 382 אלף עוקבים, עמוד אינסטגרם עם מעל 154 אלף עוקבים, כמאה קבוצות ווטסאפ, 2 ערוצי יוטיוב עם כ-184 אלף מנויים, 2 ערוצי טיקטוק עם מעל 130 אלף עוקבים וערוץ טלגרם. כמו כן, משודרים ברשתותיו החברתיות שידורים חיים משיעוריו השבועיים ומשיעורי חוץ אותם הוא מוסר מספר פעמים בשבוע.
מוסדותיו הוציאו מעל 12 דיסקים לשמיעה שהחומרים בהם הופקו משיעוריו וחולקו עד היום ברחבי הארץ והעולם במעל 2.5 מיליון עותקים.
הרב כהן היה בעבר בעל טור בעיתון משפחה, והיה בעל טור קבוע בעלון "בית מרן".
ביולי 2024 החל להגיש יחד עם מושיקו שטרן את התוכנית "נפגשים" בערוץ עכשיו 14 המשודרת בימי שישי טרם כניסת-השבת.
בינואר 2005 פירסם הרב כי בכוונתו לרכוש את ערוץ 13 או להקים גוף תקשורת שייטיב את המצב בישראל.
ספריו

יגל ליבי בישועתך – עוסק בענייני אמונה וביטחון, שמחה ואהבת הבורא, ה'תשע"ו.
בחסדך בטחתי – עוסק בענייני חרדות ודיכאון - הבעיה והפתרון, וכן חלק שני העוסק בענייני זוגיות ושלום בית, ה'תשע"ח.
שער הביטחון המבואר – פירוש על השער הרביעי בספר "חובות הלבבות", ה'תש"פ.
שיעורי הרב יגאל כהן – ליקוט משיעוריו שנמסרו במהלך השנים, בנושאי אמונה וביטחון בה', תפילה, מידות טובות, זוגיות וחינוך הילדים, ה'תשפ"ג.
יגל ליבי - שו"ת ב-4 חלקי השולחן ערוך, הספר בסגנון מרובה מקורות כדוגמת סדרת הספרים יביע אומר.
חיים אישיים

נשוי לרבנית ליאת ברכה, ולהם חמש בנות. מתגוררים בעיר בני ברק.
הערות שוליים

↑  גיא עזרא, ‏התפללו להחלמתו: הרב יגאל כהן נדבק בקורונה, באתר "סרוגים", 4 באוקטובר 2020
↑  אלירם משה, מאות משתתפים בהרצאתו של הרב יגאל כהן באשקלון, באתר SchokenGroup, ‏4 בנובמבר 2017; נתי קאליש, הרב יגאל כהן חיתן את בתו: גדולי תורה ורבני עולם התשובה הגיעו, באתר רדיו קול חי, ‏2 בינואר 2022; כיכר השבת, ‏הרב יגאל כהן בוורט לפרשת שמיני • צפו, באתר כיכר השבת, 13 באפריל 2023; ענבל חייט, תמורת מאה אלף דולר: רב מפורסם הפסיק לעשן, באתר ישראל היום, 4 באוקטובר 2021; איציק אוחנה, ‏מי מונע ערך ב'ויקיפדיה' על הרב יגאל כהן?, באתר כיכר השבת, 25 ביולי 2019
↑  תיעוד: ניחום אבלים אצל הרב יגאל כהן, באתר כיכר השבת, 23 ביוני 2018
↑  איך שולטים במחשבות?; שיעורו של הרב יגאל כהן, באתר כיכר השבת, 22 ביוני 2021
↑  מצמרר | הרב יגאל כהן על הילדות בשכונה והמהפך בחיים, באתר קול ברמה, ‏5 בינואר 2020
1 2 3  ישראל פלר, גואל הנשמות, באתר עיתון משפחה, ‏ביולי 2021
↑   הרב יגאל כהן, שנפצע בעת שירותו בצה"ל, נזכר בבני משפחתו שנהרגו על קידוש ה' במלחמות ישראל. הי"ד., סרטון בערוץ "הרב יגאל כהן", באתר יוטיוב (אורך: 04:56)
↑  יהונתן דדון, קורע מצחוק: הרב יגאל כהן מספר על מה שעבר עם אשתו בדרכים, באתר ערוץ 2000
↑  אודות הרב יגאל כהן, באתר מוסדות יביע אומר
↑  רוצים להיפגש עם הרב יגאל כהן? כנסו, באתר כיכר השבת, 30 בספטמבר 2018
↑  אברמי פרלשטיין, הגאון הרב יגאל כהן במסע חיזוק אדיר לקהילות היהודיות בארה"ב, באתר בחדרי חרדים, 28 בפברואר 2023
↑  שנקרא על שם סדרת ספריו של הרב עובדיה יוסף
↑  מאיר פרידמן, מהפך מחושבן, באתר עיתון משפחה, ‏באוקטובר 2022; יוסי אליטוב, אבי בלום, הסוויטה החשאית בוולודרף, באתר עיתון משפחה, ‏באוקטובר 2022
↑  יוסף טולידנו, נפתח המרוץ לתפקיד הרבנים הראשיים לישראל, קול העיר בני ברק, ח' אדר תשפ"ג, עמ' 18; דביר עמר, המירוץ לרבנות מתחמם: הרב יגאל כהן יתמודד למשרת הרב הראשי?, באתר ערוץ 7, 5 במרץ 2023
↑  יעקב גרודקה, "משכונת 'התקווה' למועצת הרבנות הראשית", באתר קול ברמה, ‏18 בפברואר 2025
↑  לינוי משעלי, ‏מרגש: זה הרב שיחתן את נתן גושן הערב, באתר "סרוגים", 16 במרץ 2021
↑  איציק אוחנה, 'מועצת רבני הסלבס' • הצצה לעולם הרבנים שנוגע בזוהר החילוני, באתר בחדרי חרדים, 2 באפריל 2018; מערכת אנשים, ‏יובל שם טוב: "אם לא הייתי פוגש את הרב יגאל, הייתי מתגרש", באתר ‏מאקו‏, 28 בינואר 2018
↑  הרב יגאל כהן, מי רוצה להיות מיליארדר?, באתר עיתון משפחה, ‏2 בספטמבר 2022
↑  עלוני בית מרן, תש"פ, באתר אוצר החכמה
↑  סרטונים בערוץ היוטיוב של עכשיו 14
↑  חני לוין, הרב בשיעורו: "אני רוצה לקנות את ערוץ 13", באתר בחדרי חרדים, 8 בינואר 2025
↑  איציק אוחנה, 'מועצת רבני הסלבס' • הצצה לעולם הרבנים שנוגע בזוהר החילוני, באתר בחדרי חרדים, 2 באפריל 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300378205171  ISNI: 0000 0000 6795 108X  LCCN: n2024039336  VIAF: 97332785   WorldCat (עם VIAF): 97332785
ליגת הפוטבול הישראלית

| --- | --- |

 שם מלא:  ליגת הפוטבול הישראלית על שם משפחת קראפט
 תחום:  פוטבול
 ארגון:  IFL
 מדינות:  ישראל ישראל
 קבוצות:  8
 תקופת הפעילות:  2007–הווה (כ־18 שנים)
 אלופה נוכחית:  תל אביב פיונירס (2022/23)
 מירב הזכיות:  ירושלים ליונס, תל אביב פיונירס (4)
 www.ifl.co.il
ליגת הפוטבול הישראלית על שם משפחת קראפט (Kraft Family - Israel Football League) היא הליגה הבכירה בענף הפוטבול בישראל.
הליגה נוסדה בשנת 2007 כתוצאה מאיחוד של שתי ליגות: ה-AFI שעד אז עסקה בפוטבול דגלים בלבד, וה-IFL שצמחה מהשטח בהובלתם של קבוצת שחקנים שונים.
האלופה הנוכחית (2023) היא קבוצת תל אביב פיונירס, שגם מחזיקה בשיא הזכיות לצד ירושלים ליונס עם ארבע אליפויות.
בישראל פועלות שתי ליגות פוטבול מקבילות, ליגה ארצית של פוטבול דגלים הכוללת 8 קבוצות וליגת תאקל פוטבול הכוללת 8 קבוצות בוגרים ו-9 קבוצות תיכונים (כאשר חלק מהקבוצות נוער משוייכות לקבוצות בוגרים).
מצב הפוטבול בישראל לפני הקמת הליגה

בשנת 1988 הוקמה "ההתאחדות לפוטבול אמריקאי בישראל" ("AFI - American Football in Israel"). ארגון ה-AFI הוא מוסד ללא מטרות רווח שהקים וניהל מאז היווסדו ליגות "פלאג פוטבול" (פוטבול דגל - ללא מגע פיזי) במתכונות שונות ונכון ל-2008 יש בו מעל ל-90 קבוצות ו-1,000 שחקנים ושחקניות המחולקים לקבוצות גיל שונות. בשנת 2004 הוכר הארגון על ידי משרד החינוך, התרבות והספורט כגוף הרשמי שאחראי על משחקי הפוטבול בישראל. הארגון חבר בפדרציית הפוטבול הבינלאומית ושולח נבחרות לאומיות לתחרויות בחו"ל. כמו כן הארגון חבר בהתאחדות אילת, ההתאחדות ישראלית לספורט תחרותי לא אולימפי.
במקביל לפעילותו של ארגון ה-AFI הוקמה בשנת 2005 ליגת ה-IFL כליגת "תאקל פוטבול" (מגע מלא) על ידי חובבי פוטבול בהובלה של עפרי בקר, רביב פייג, גדי גדות, בן פרידמן, יונתן יפעת, אורי שטרנבך ויורם לשם, ששיחקו עד אז באופן פרטי באזור תל אביב וחיפה. בליגה שהוקמה היו שלוש קבוצות תל אביב פיונירס (החלוצים), תל אביב סברס (בעברית: צבר, באנגלית: חרבות) וחיפה אנדרדוגס, ששיחקו עם ציוד ולבוש בסיסיים. באליפות העונה הראשונה זכתה חיפה אנדרדוגס והניפה את גביע עפרי בקר.
שיטת המשחקים

כיום משתתפות בליגת ה-IFL שמונה קבוצות.
בשנים 2010-2012 (שתי עונות) הליגה הייתה מחולקת לשני בתים - בית צפוני ובית דרומי. כל קבוצה הייתה משחקת עשרה משחקים במסגרת העונה הסדירה, פעמיים נגד ארבע הקבוצות מהבית שלה (פעם במשחק בית ופעם במשחק חוץ) ופעמיים נגד שתי קבוצות (הנקבעות בהגרלה) מהבית השני. בתום העונה הסדירה עולות שלוש הקבוצות הראשונות מכל בית לשלב הפלייאוף, שנערך בשיטת נוק אאוט של משחק אחד. בכל בית, הקבוצה שסיימה את העונה הסדירה במקום הראשון מעפילה ישירות לשלב חצי הגמר, בעוד הקבוצות שסיימו במקומות השני והשלישי בבית מתמודדות ביניהן בסיבוב הראשון על הזכות לעלות לשלב חצי הגמר, ולשחק נגד הקבוצה שסיימה ראשונה. המנצחות במשחקי חצי הגמר עולות למשחק הגמר, כאשר המנצחת בו מוכתרת לאלופה.
כיום, לכל קבוצה יש עשרה משחקים במסגרת העונה הסדרה, כאשר כל קבוצה משחקת נגד כל אחת משאר קבוצות הליגה משחק אחד (בסך הכול שבעה משחקים) ובנוסף, כל קבוצה תשחק נגד שלוש הקבוצות שסיימו את העונה הקודמת במיקום קרוב בטבלה משחק אחד נוסף.
בתום העונה הסדרה שש הקבוצות שנמצאות בראש הטבלה ממשיכות לשלב הפלייאוף, שנערך כמו בשנים הקודמות בשיטת הנוק אאוט של משחק אחד.
טבלת אליפויות

משחק הגמר זכה גם לכינוי הישראבול (Israbowl).
| עונה | אלופה | יריבה בגמר | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007/08 | ירושלים ליונס | חיפה אנדרדוגס | 18-24 |
| 2008/09 | מודיעין פיונירס | ירושלים ליונס | 26-32 |
| 2009/10 | תל אביב סייברס | ירושלים ליונס | 22-26 |
| 2010/11 | מורדי יהודה | תל אביב סייברס | 30-32 |
| 2011/12 | תל אביב סייברס | תל אביב פיונירס | 42-44 |
| 2012/13 | תל אביב סייברס | מורדי יהודה | 26-48 |
| 2013/14 | תל אביב פיונירס | ירושלים ליונס | 28-80 |
| 2014/15 | מורדי יהודה | תל אביב פיונירס | 10-20 |
| 2015/16 | מורדי יהודה | תל אביב פיונירס | 14-32 |
| 2016/17 | ירושלים ליונס | תל אביב פיונירס | 36-42 (ה) |
| 2017/18 | ירושלים ליונס | פתח תקווה טרופרס | 20-28 |
| 2018/19 | ירושלים ליונס | פתח תקווה טרופרס | 26-29 |
2019/20: העונה שוחקה במלואה אך האליפות בוטלה עקב הקורונה (ירושלים סיימה שוב במאזן מושלם כפי שסיימה בעונה הקודמת)
| 2020/21 | תל אביב פיונירס | ירושלים ליונס | 8-13 |
| 2021/22 | רמת השרון האמרס | תל אביב פיונירס | 14-18 |
| 2022/23 | תל אביב פיונירס | רמת השרון האמרס | 36-42 |
2023/24: העונה בוטלה עקב פרוץ מלחמת חרבות ברזל ושרות מילואים של חלק גדול של שחקני הליגה
| 2024/25 | רמת השרון האמרס | ירושלים ליונס | 8-16 |
הערות שוליים

↑  AFI - About us באתר ה-AFI (באנגלית)
↑  פוטבול בארץ הקודש באתר הזיקית
↑  פוטבול ישראל: הסכם חסות חדש עם משפחת קראפט, באתר וואלה, 31 באוקטובר 2008
↑  האליפות של תל אביב!, 15 ביולי 2021
↑  Israbowl XVIII
משחק הגמר של שנת 2008 בין ירושלים ליונס (בלבן) לחיפה אנדרדוגס (בשחור).
הזצסיון הווינאי

| --- | --- |

בניין הזצסיון הווינאי ברחוב פרידריך, הרובע הראשון של וינה, העיר הפנימית, וינה, אוסטריה.
 מדינה:  אוסטריה 
 מידע כללי
 מבנים עיקריים:  בניין הזצסיון הווינאי
 
הכניסה לבית הזצסיון הווינאי
"דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר" (1907) מאת גוסטב קלימט
בית הזצסיון הווינאי
הזצסיון הווינאי (בגרמנית: Wiener Secession) או הפרישה הווינאית הייתה תנועה של אמנים, אדריכלים ומוזיקאים, אשר התפטרו מאיגוד האמנים האוסטרים במחאה על תמיכתו הבלעדית בסגנונות אמנותיים מסורתיים יותר. בווינה הוקמה הקבוצה בשנת 1897 על ידי קבוצת ציירים אוסטרים, גרפיקאים, פסלים ואדריכלים, ביניהם יוזף הופמן, קולומן מוזר, אוטו וגנר, אדולף הלצל, וגוסטב קלימט.
התנועה הזו בווינה הוקמה מעט לאחר הופעת התנועה במינכן ב-1892, שם היא גם קיבלה את השם "הזצסיון במינכן". אחריה הופיע גם הזצסיון הברלינאי וקבוצות אחרות נוסדו בדרזדן, בקרלסרוהה, בדיסלדורף, בלייפציג ובוויימאר.
היסטוריה

תנועת הזצסיון הווינאי הוקמה ב-3 באפריל 1897 על ידי האמן גוסטב קלימט, המעצב קולומן מוזר, האדריכלים יוזף הופמן ויוזף מריה אולבריך, מקס קורצוויל, וילהלם ברנציק ואחרים. האדריכל אוטו וגנר הצטרף לקבוצה זמן קצר לאחר הקמתה. המטרות שהוצגו בזמן ההקמה כללו יצירת קשר והחלפת רעיונות עם אמנים מחוץ לאוסטריה, ויכוח על הלאומנות באמנות, חידוש האמנות הדקורטיבית. יצירת "אמנות טוטאלית", המאחדת בין ציור, אדריכלות ואמנות דקורטיבית. ובמיוחד בהתנגדות לשליטת האקדמיה הרשמית לאמנויות של וינה, ומכוני האמנות הרשמיים, באוריינטציה מסורתית להיסטוריציזם. התנועה קיבלה את שמה מתנועת הזצסיון במינכן שנוסדה בשנת 1892. מטרותיה של התנועה החדשה בווינה התבטאו על ידי מבקר הספרות הרמן בהר בגיליון הראשון של כתב העת החדש שפרסמה הקבוצה, המכונה Ver Sacrum. בהר כתב, "האמנות שלנו איננה לחימה של אמנים מודרניים כנגד אלה של פעם, אלא קידום האומנויות נגד הסוחרים שמתייצבים כאמנים ובעלי אינטרס מסחריים שלא לתת לאמנות לפרוח. הבחירה בין מסחר לאמנות היא הנושא העומד על הפרק בסדר היום שלנו. זה לא ויכוח על אסתטיקה, אלא עימות בין שני מצבים רוחניים שונים."
בתחילת דרכה מנה הזצסיון הווינאי כחמישים חברים, ונבחר בה הצייר גוסטב קלימט כנשיאה. חברים מייסדים אחרים כללו את האדריכל יוזף הופמן, המעצב קולומן מוזר, המעצב והאדריכל יוזף מריה אולבריך, והציירים מקס קורצווייל, ואלפונס מוכה הצ'כי שהתגורר בפריס וכבר התפרסם בזכות הכרזות בסגנון הארט נובו שלו. הצייר המבוסס רודולף פון אלט, בן שמונים וחמש, נבחר כנשיא הכבוד של הקבוצה, והוא הוביל משלחת שהזמינה את הקיסר פרנץ-יוזף להשתתף בתערוכה הראשונה.
עקב תמיכתם של אילי הון יהודים באמני הזצסיון, בניגוד לטעם הרווח, כינה המבקר היהודי המומר קרל קראוס את יצירות התנועה בלעג "טעם יהודי" (בצרפתית: Le goût Juif).
פעילות

לקבוצה לא היה סגנון צורני אחיד, אלא שאיפה משותפת ליצור אמנות המנותקת מן העבר הקלאסיציסטי ומן האקדמיה האוסטרית לאמנות.
הפרויקט האדריכלי הראשון של הזצסיון הווינאי היה יצירת חלל תצוגה שיביא אמנים בינלאומיים ותנועות אמנות לווינה. האדריכל היה יוזף מריה אולבריץ', תלמידו של אוטו וגנר. בשנת 1897 הוקם בווינה 'בית הזצסיון', בתכנונו של האדריכל יוזף מריה אולבריך. על הבניין חרוטה הכתובת: "לכל עידן האמנות שלו, ולאמנות את חירותה". בתוך הבניין יצר גוסטב קלימט עבודות עמוסות במוטיבים קישוטיים, גאומטריים וצמחיים.
בניין הגלריה והכיפה שלה, עם אפריז פיסולי מעל הכניסה, במרכז וינה, הפך לסמל התנועה. זו הייתה הגלריה הראשונה לאמנות מודרנית בעיר. היא עזרה להפוך את האימפרסיוניסטים הצרפתים ואמנים מדרנים אחרים למוכרים לציבור הווינאי.
תערוכת הזצסיון בשנת 1902 שתוכננה על ידי יוזף הופמן הוקדשה ללודוויג ואן בטהובן הייתה מפורסמת במיוחד. במרכז עמד פסל בטהובן מאת מקס קלינגר, סביבו נבנה אפריז בטהובן של קלימט. אפריז קלימט שוחזר וניתן לראות אותו בגלריה.
המגזין של התנועה, "Ver Sacrum", הציג את עבודותיהם הדקורטיביות של חבריה, במסורת האר דקו.
באדריכלות של סגנון זה הייתה נטייה לקישוטיות. דוגמה לכך אפשר למצוא במיוליקה-האוס, בניין שתכנן האדריכל אוטו וגנר (Otto Wagner) בווינה, בשנת 1898.
פיצול הזצסיון

בשנת 1899 עזב אולבריך את וינה כדי להצטרף למושבת האומנים של דרמשטאדט. בשנת 1900 הוא קיבל אזרחות פרוסית ולא עבד שוב באוסטריה.
בשנת 1903 הקימו הופמן ומוזר את "הווינר וורקסטשטט" כחברה לאמנויות יפות במטרה לבצע רפורמה באומנויות היישומיות (אומנות ומלאכה). בשנת 1907 הפכו וינר וורקסטאט והופמן באופן אישי לחברים מייסדים של דויטשר וורקבונד.
תוך זמן קצר התגלעה מחלוקת חשובה בתוך הזצסיון הווינאי בין אלה שרצו לתת עדיפות לציירים ולאמנויות היפות המסורתיות, ואחרים, כולל קלימט, הופמן, וגנר, מוזר ואחרים שהעדיפו יחס שווה לאמנויות הדקורטיביות. סכסוך זה הגיע לשיאו בשנת 1905 כאשר צייר בולט בקבוצה, קרל מול, הציע שהקבוצה תרכוש את גלריית מיטקה, כמקום תצוגה לאמנויות המסורתיות. המהלך נתמך על ידי קלימט, וגנר, הופמן, מוזר ואחרים. הנושא הועלה להצבעה על ידי החברים, וקלימט ותומכיו הפסידו בקול יחיד. ב-14 ביוני 1905 התפטרו קלימט, הופמן, מוזר וקבוצת אמנים נוספים מהזצסיון.
גלריית ציורים

"וימפייר" – ארנסט שטהר, איור בגיליון ה-12 של בטאון הקבוצה "Ver Sacrum"
גוסטב קלימט, קטע מתערוכת בטהובן
פוסטר לתערוכה ב-1902
קולומן מוזר, רקדנים
מקסימיליאן ליבנוויין, איור לנערת האווזים
מקסימיליאן לנץ, "שירת האביב", 1913
מקס קורצוול, אשה בצהוב
גוסטב קלימט, הנשיקה
אדריכלות

יחד עם ציירים ופסלים, כמה אדריכלים בולטים נקשרו לזצסיון הווינאי, בעיקר יוזף מריה אולבריך אוטו וגנר ויוזף הופמן. בשנים 98–1897 אולבריך תכנן את בניין הזצסיון כדי להציג את האמנות של קלימט וחברי הקבוצה, וכן על ידי אמנים זרים, ביניהם מקס קלינגר, יוג'ין גראסט, צ'ארלס רני מקינטוש וארנולד בוקלין. יוזף הופמן הפך למעצב הראשי של תערוכות בבית התנועה. הכיפה והחזית המסוגננת הפכו לסמל התנועה.
קבוצת אמנים ובהם קולומן מוזר, עותמר שימקוביץ, יוז'ה פלצ'ניק ואחרים, בניהולו של האדריכל אוטו וגנר, עיטרה שני בנייני דירות שתכנן וגנר. בנייני לינקה וינזיילה בשנים 1898–1899. הבניין ב Linke Wienzeile 40 ידוע בשם Majolikahaus או בית Majolica. חזיתו מכוסה כולה במיוליקה, או אריחי חרס צבעוניים בעיצוב פרחוני. קישוטי החזית בארט נובו נעשו על ידי תלמידו אלואה לודוויג הבניין האחר, לינקה ווינזה 38, ידוע כבית עם מדליונים בגלל עיצובו של מדליוני טיח מוזהבים של תלמידו של וגנר ומשתף פעולה תכוף, קולומן מוזר. העיטור הקודם הוסר אך הוחזר מאוחר יותר.
בתקופה זו בנה אוטו וגנר גם תחנות מסוגננות להפליא עבור מערכת התחבורה העירונית החדשה בווינה, ה-Stadtbahn, שהפכה גם לסמלים של סגנון הזצסיון. המפורסמת שבהן היא תחנת קרדלפלאץ סטאדטבאהן במרכז וינה, יוזף מריה אולבריך היה משתף הפעולה שלו בפרויקט זה. הסגנון של מבנים אלה סימן מעבר לכדי צורות גאומטריות יותר, ותחילת המודרניזם.
הבניינים המאוחרים יותר של ואגנר שנבנו לאחר 1899, כולל כנסיית סנט ליאופולד (1902–1907) ובמיוחד בנק הדואר האוסטרי (1903–1906, הוארך בשנים 1910–1912), היו בעלי קווים ישרים וצורות גאומטריות, שימוש מדהים חדש חומרים, כגון בטון מזוין ואלומיניום, ומינימום קישוט בחזית או בפנים.
עבודתו של יוזף הופמן הראתה גם מעבר הדרגתי הרחק מעיצובים פרחוניים וקווים עקומים. בבניין הידוע ביותר שלו, פאלה סטוקלט בבריסל, היה מגדל של צורות מוערמות, קישוט מינימלי בחזית, זוויות ישרות ועיצובים גאומטריים. האלמנטים היחידים בארט נובו היו ציורי הקיר של גוסטב קלימט. פאלה סטוקלט הדגים בצורה הטובה ביותר את המעבר של הופמן מארט נובו למודרניזם.
גלריית בניינים

בניין הזצסיון הווינאי
אוטו וגנר, מאיוליקה-האוס
קולמן מוזר, המדליון
אוטו וגנר, כנסיית שטיינהוף (אנ')
אוטו וגנר, בניין בנק הדואר בווינה
שנים מאוחרות יותר

הזצסיון המשיכה לתפקד לאחר עזיבתם של קלימט, הופמן, וגנר ותומכיהם, והציגה תערוכות קבועות בבניין הזצסיון, אך חסרה להם מקוריות והתרגשות של התקופה הקודמת. המעצב פיטר בהרנס הפך לחבר בזצסיון בשנת 1938.
כמו בגרמניה, שאמני הזצסיון נרדפו והוחרמו ועבודתם סולקה מהמוזיאונים, כך היה גם בווינה. בתקופת שלטונו של היטלר והנאצים הושמד בניין הזצסיון כסמל לאמנות מנוונת, אך שוחזר בצורה נאמנה אחרי המלחמה.
בשנת 1945, לאחר המלחמה, הצטרף הופמן שוב לזצסיון הווינאי, התנועה האמנותית ממנה הוא, קלימט וגנר פרשו באופן דרמטי בשנת 1905. הוא נבחר לנשיא התנועה בין 1948 ל-1950. תנועת הזצסיון הווינאי ממשיכה לפעול גם בהווה, ומקיימת תערוכות קבועות.
אמנים בתנועת הזצסיון הווינאי

גוסטב קלימט
אגון שילה
אוסקר קוקושקה
קולומן מוזר
קרל מול
רודולף בקר
יוזף מריה אולבריך
אדן לכנר, "הגאודי ההונגרי"
אוטו וגנר
מרגרט מקדונלד מקינטוש
צ'ארלס רני מקינטוש
מקסימיליאן ליבנוויין
מקסימיליאן לנץ
יאצק מלצ'בסקי
אמילי מדיץ-פליקאן
תרזה פודרובנה רייס
יאן סטניסלבסקי
יוזף מהופר
תאודור אקסנטוביץ'
ליאון ויצ'ולקובסקי
אברהם נוימן
אלפרד מולר
מילבה רולר
אלבין אגר-לינץ
ראו גם

הזצסיון הברלינאי
הזצסיון במינכן
הערות שוליים

↑  The Vienna Secession Movement Overview, The Art Story
↑  Vereinigung Bildender Künstler Österreichs Secession [Hrsg.: Ver sacrum: Mittheilungen der Vereinigung Bildender Künstler Österreichs (1.1898)], digi.ub.uni-heidelberg.de (בגרמנית)
↑  אן-מרי אוקונור, האשה בזהב, הוצאת ידיעות אחרונות, 2013 עמ' 75
↑  Exhibition catalogues of the Vienna Secession in the digital library of Belvedere, Vienna, digitale-bibliothek.belvedere.at
↑  Wiener Werkstaette, web.archive.org, ‏2006-02-23
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269794505171  BIBSYS: 90566432  BnF: cb11868155d (data)  CANTIC: a11436852  CiNii: DA0164142X  GND: 32262-3  ISNI: 0000 0001 0941 5999  LCCN: n80103753  NKC: kn20050510042  NSK: 000423382  SUDOC: 142331589  VIAF: 133252020   WorldCat (עם VIAF): 133252020 
כרזה של אדמונד אדל (Edmund Edel) משנת 1900
צ'דומיר וברנקו באוור

צ'דומיר באוור (בלועזית: Cedomir Bauer; נולד ב-1900 - ?) וברנקו באוור (בלועזית: Branko Bauer ; נולד ב-1921) הם אב ובנו שהוכרו כחסידי אומות העולם על הצלת אישה יהודיה בשואה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

באוור היה אלמן קרואטי שהתגורר עם בנו ברנקו בזאגרב והתפרנס מהשכרת דירות.
באביב 1943, באוור הסתיר אישה יהודיה בשם לירקה מיקץ' שחיפשה מקום מסתור מפני הגרמנים. לרקה הייתה נשואה לקרואטי קתולי, אך התגרשה ממנו ב-1938, ועברה מעיירה לעיירה בחיפוש אחר מקום מקלט בבתים קרואטים, עד שלבסוף היא שכרה חדר אצל באוור. תחילה, באוור לא ידע כי היא יהודייה, אך לאחר שהמשטרה הגיעה אליו כדי לחפש יהודים, היא גילתה לו שהיא יהודייה, ולמרות הסכנה הכרוכה בהסתרתה, הוא המשיך לתת לה לגור אצלו. בני המשפחה ידעו על כך ועזרו להסתיר אותה. הבן ברנקו, תכנן תוכנית בריחה עבורה.
בסתיו 1944 בעקבות הלשנה הגיעה המשטרה לביתו של באוור כדי לעצור אותה. באוור התקשר למפקד המשטרה, שאותו הכיר מתקופת הלימודים בבית הספר, ושכנע אותו שהחשדות חסרות שחר ולירקה שוחררה.
לאחר המלחמה

בסיום המלחמה לירקה מיקץ' היגרה לאנגליה. לימים הפך ברנקו באוור לבמאי קולנוע ידוע בקרואטיה.
הכרה והנצחה

צ'דומיר באוור ובנו ברנקו הוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם בינואר 1993, ושמותיהם נחקקו בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Bauer Čedomir, @yadvashem (באנגלית)
1 2 3  תיק חסיד אומות העולם מס' M.31.2/4653/1 ארכיון יד ושם
↑  Branko Bauer(1921-2002)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "צ'דומיר וברנקו באוור".
קואמה אסארה

קואמה אסארה הידוע כג'ייקוב סאם (באנגלית ושפות אקאן:Kwame Asare, 19, בהתאמה Jacob Sam ‏ 1903 = שנות ה-1950) היה
גיטריסט, מלחין ומפיק מוזיקלי גאנאי. הוא היה הראשון שהקליט מוזיקת היילייף
והגיטריסט הראשון שניגן מוזיקה זאת.
קורות חייו

קואמה אסארה נולד בקייפ קוסט בקולוניה הבריטית "חוף הזהב", גאנה של היום, ועבד כצורף זהב.
בצעירותו למד מימאי ליברי לנגן בגיטרה. קואמה אסארה עבר לקומסי והקים בה את שלישיית קומסי. הוא היה הראשון שהקליט - בלונדון - מוזיקת גאנאית היילייף -שלוש גרסאות של הלהיט "יא אמפונסה" "Yaa Amponsah" על מלים מאת אחיינו, קואה מנסה. ההקלאה נערכה ב-1928 בסדרות London's Kingsway Hall EZ של חברת Zonophone . הוא התלווה על ידי שלישיית קומסי, הגיטריסט ה.א.ביני (H.E.Binney) והמקישן קואה קאנטה. אסארה ניגן מנגינות בפריטת אצבע
תחת שם הבמה "קואנין" הוא הקליט גם בקול בסדרות JZ בשפות פאנטה.
האחיין שלו, קואה מנסה, היה תלמידו ומוזיקאי ידוע, "מלך" "מוזיקת "פאם-ויין".
יצירות

Yaa Amponsah - 1928 על מלים מאת קואה מנסה בשפת אקאן. מנגינתו שימשה מאוחר יותר את פול סיימון בשיר "Spirit Voices" באלבום Rythm of the Saints
לקריאה נוספת

Ronnie Graham - Gold Coast - Highlife and roots rhythms of Ghana
in Simon Broughton, Mark Ellingham, David Muddymnan and Richard
1994 Trillo - World Music The Rough Guide,
הערות שוליים

1 2 3  1994 R.Graham עמ' 290
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קואמה אסארה".
קונטרה (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  סנקה וורטמן 
 הופק בידי:  כריסטוף מולר 
 תסריט:  דורון ויסוצקי
 עריכה:  Martin Wolf 
 שחקנים ראשיים:  כריסטוף מאריה הרבסט Stefan Gorski Meriam Abbas ארנסט שטוטוצנר Hassan Akkouch Mohamed Issa בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוזיקה:  מרטין טודשארוב
 צילום:  הולי פינק 
 מדינה:  גרמניה
 הקרנת בכורה:  1 באוקטובר 2020 
 משך הקרנה:  108 דק' 
 שפת הסרט:  גרמנית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 פרסים:  Civis Media Prize 
 דף הסרט ב־IMDb
 
קונטרה (בגרמנית: Contra) הוא סרט קולנוע גרמני משנת 2020 בבימויו של זונקה וורטמן, שעלה לאקרנים בגרמניה ב-28 באוקטובר 2021.
עלילה

הסרט עוקב אחר נאימה חמיד, צעירה ממוצא מרוקאי החיה עם אמה ואחיה בפרנקפורט, בתנאים כלכליים קשים ועם אי-ודאות לגבי זכויות השהייה שלהם. חמיד היא הראשונה ממשפחתה שנרשמת ללימודים אקדמיים במשפטים באוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
כאשר היא מאחרת לשיעור, פרופ' ריצ'רד פוהל, הידוע בסגנון הדיבור הסרקסטי שלו, נוזף בה בפומבי תוך שימוש באמירה סטריאוטיפית. בעקבות כך מופץ הסרטון באינטרנט, ופוהל עומד בפני הליך משמעתי ואיום בפיטורים. נשיא האוניברסיטה מציע לו לאמן את חמיד לתחרות ארצית של דיבייטים על מנת לשפר את סיכוייו בהליך המשמעתי. חמיד מצליחה בתחרות ומתפתחת מערכת יחסים של הערכה הדדית עם פרופ' פוהל, עד שהיא מגלה שהוא מנצל אותה לטובתו. למרות זאת, בסופו של דבר היא בוחרת להשתתף בתחרות ומגנה עליו מול ועדת המשמעת.
הפקה

הסרט מבוסס על הסרט הצרפתי הבריליאנטית מיס ניילה (בצרפתית: Le brio) מ-2017, שהיה מועמד לפרס הסזאר לסרט הטוב ביותר.
צילומי הסרט התקיימו בקיץ 2019 בקלן, בון, ברלין ופרנקפורט, והושלמו ב-9 באוגוסט 2019. את פסקול הסרט הלחין מרטין טודשארוב.
הקרנת הבכורה התקיימה בספטמבר 2020 בלייפציג, ובהמשך הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים בציריך.
הערות שוליים

↑  מתוך ראיון עם הבמאי: Sönke Wortmann im Interview". Süddeutsche Zeitung (in German). 2021-10-27. Retrieved 2023-06-18.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קונטרה (סרט)".
יתומות הסערה

| --- | --- |

 בימוי:  ד. וו. גריפית' 
 הופק בידי:  ד. וו. גריפית' 
 תסריט:  ד. וו. גריפית' 
 עריכה:  ג'יימס סמית 
 שחקנים ראשיים:  ליליאן גיש רוס סמית ג'יימס סמית פלורה פינץ' לואיס וולהיים פרנק לוזי פרנק או'קונור לי קוהלמר מורגן וולאס קית' ברוס קרייטון הייל ג'וזף שילדקראוט דורותי גיש מונטה בלו לוסיל לה ורן שלדון לואיס פרנק פוגליה מרשה האריס 
 מוזיקה:  לואיס פ. גוטשאלק 
 צילום:  בילי ביצר, הנדריק סרטוב 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  יונייטד ארטיסטס 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1921 
 משך הקרנה:  150 דק' 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט אילם 
 מקום התרחשות:  פריז 
 דף הסרט ב־IMDb
 
יתומות הסערה (אנגלית: Orphans of the Storm) הוא סרט ראינוע אמריקאי שהופק בשנת 1921. הסרט העוסק בתקופת המהפכה הצרפתית בוים בידי ד. וו. גריפית'.
עלילה

במרכז העלילה נמצאות הנרייט ולואיס האסופית, שגדלות יחד כאחיות. כאשר לואיס מתעוורת, הן נוסעות לפריז על מנת לברר אם אפשר לרפא את עיוורונה של לואיס. שם, מתאהבת הנרייט באציל. מקסימיליאן רובספייר דן אותו למוות, והנרייט נידונה עמו לאותו גורל. ז'ורז' דנטון מציל את הנרייט מהגיליוטינה והיא חוזרת ומטפלת באחותה.
בסרט מתרחשות במקביל שתי עלילות. מחד, סיפור חייהן של שתי האחיות, ומאידך סיפורה של האומה הצרפתית המסומל על ידי ההמון. הסרט העוסק בפשוטי העם יוצר אצל הצופה תחושת הזדהות כמשתתף במהפכה הצרפתית.
ראו גם

יתומי הסערה (קומיקס)
אליפות צרפת בטניס 1936

| --- | --- |

מראה של מגרש
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  24 במאי 1936 – 1 ביוני 1936 (9 ימים) 
 מספר תחרות:  41 
 עיר מארחת:  אצטדיון רולאן גארוס 
 זוכה:  גברים:גוטפריד פון קראם (גרמניה הנאצית) נשים:הילדה קרנווינקל (גרמניה הנאצית) זוגות גברים:ז'אן בורוטרה/מרסל ברנר (צרפת) זוגות נשים:סימון מתייה (צרפת)/בילי יורק (הממלכה המאוחדת) זוגות מעורבים: בילי יורק (הממלכה המאוחדת)/מרסל ברנר (צרפת)
 
 → אליפות צרפת הפתוחה 1935 אליפות צרפת הפתוחה 1937 ← 
 
אליפות צרפת 1936 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-24 במאי והסתיימו ב-1 ביוני. זו הייתה האליפות ה-41 מאז ייסודה.