stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תאונת המכרה בצ'ילה (2010)
היבטים דתיים

הכורים הלכודים, רובם בני הדת הקתולית, ביקשו שיועברו אליהם חפצי קודש, כולל ספרי תנ"ך, צלבים, מחרוזות תפילה ופסלים של מריה הבתולה וקדושים אחרים. לאחר שהאפיפיור בנדיקטוס השישה עשר שלח מחרוזת תפילה לכל אחד מהכורים, הן הועברו באופן אישי למכרה על ידי הארכיבישוף של סנטיאגו, פרנסיסקו חאבייר אראסוריס אוסה. לאחר שלושה שבועות שבהם היה לכוד במכרה, ביקש אחד מהאנשים מאשתו, שלה הוא היה נשוי במשך 25 שנים בנישואים אזרחיים, לבוא איתו בברית הנישואין במסגרת דתית. הכורים הקימו קפלה זמנית בתוך המכרה ומריו גומס, זקן הלכודים, שימש כרועה רוחני לחבריו וניהל את התפילות על בסיס יומי.
בין הכורים, היו כאלה שייחסו משמעות דתית לאירועים שהם חוו. מריו ספולבדה אמר, "הייתי עם אלוהים ועם השטן ואלוהים לקח אותי". מוניקה אראיה, רעייתו של ראשון הכורים שהועלה אל פני הקרקע, פלורנסיו אבלוס, ציינה: "אנחנו באמת אנשים דתיים, אני ובעלי, כך שאלוהים תמיד היה נוכח בחיינו. זהו נס, החילוץ הזה היה כה קשה, זהו נס גדול". כפי שדווח באחת הכתבות בעיתון הבריטי, דיילי מייל, "אמונה דתית עמוקה הייתה הכוח המניע מאחורי מבצע ההצלה הזה. הכורים ומשפחותיהם וכן המחלצים האמינו שתפילותיהם נענו".
הן נציגי הממשלה והן הציבור הצ'יליאני זקפו שוב ושוב את הישרדותם של הכורים בחיים להשגחה העליונה והציבור ראה בחילוצם של הכורים כנס. הנשיא פיניירה ציין, "כאשר הכורה הראשון יחולץ בריא ושלם, אני מקווה שכל פעמוני הכנסיות בצ'ילה יצלצלו בכוח, עם שמחה ותקווה. האמונה הזיזה הרים". כאשר יצא אסטבן רוחס מקפסולת החילוץ, הוא מיד כרע ארצה כשהוא מצמיד את ידיו בתפילה ואז הניף את ידיו בהוקרה. לאחר מכן עטפה אותו רעייתו בגובלן שנשא את דמותה של מריה הבתולה, חיבקה אותו ופרצה בבכי.
"מחנה התקווה"

"מחנה התקווה" (Campamento Esperanza) היה עיר אוהלים שצמחה במדבר סביב למכרה. בתחילה התאספו קרובי משפחותיהם של הכורים בכניסה למכרה וישנו ברכביהם כאשר הם המתינו והתפללו למידע על התקדמות מבצע החילוץ. עם חלוף הימים והשבועות, הביאו להם ידידיהם אוהלים וציוד מחנאות נוסף כדי לספק להם מחסה מפני האקלים המדברי הקשה. המאהל התרחב עם הגעתם של חברים וקרובים נוספים, צוותי הצלה נוספים ואנשי תקשורת. שרי הממשלה העבירו תדרוכים שוטפים למשפחות ולעיתונאים במחנה. "אין בכוונתנו לנטוש את המחנה עד אשר אחרון הכורים יועלה אל פני הקרקע", אמרה מריה סגוביה, אחותו של הכורה דריו סגוביה, "יש שם 33 אנשים, ואחד מהם הוא אחי".
רבים מבין בני משפחותיהם של הכורים במחנה היו קתולים אדוקים שהתפללו מסביב לשעון לשובם של יקיריהם. בעודם ממתינים, הקימו בני משפחות מודאגים מצבות זיכרון ללכודים, הדליקו נרות והתפללו. על הגבעה הסמוכה המשקיפה על המכרה, הניפו המשפחות 32 דגלים צ'יליאנים ודגל בוליביאני אחד. מקדשים קטנים הוקמו למרגלות כל אחד מהדגלים ובין האוהלים מוקמו תמונותיהם של הכורים, איקוניות דתיות ופסלים של מריה הבתולה וקדושים אחרים.
מריה סגוביה, אחותו הבכורה של דריו סגוביה, נודעה כ"ראשת עיר האוהלים" (La Alcaldesa), בשל מיומנויות הארגון שלה ודיבורה הבוטה. כאשר החלו המשפחות להיות מאורגנות יותר, החלה הממשלה לנקוט בצעדים לשיפור הנוחות שלהם, ובסופו של דבר הקצתה אזור נפרד לשמירת פרטיותם של המשפחות כדי למנוע את הטרדתן הממושכת על ידי נציגי התקשורת. תשתיות כמו מטבח, מזנון, מתקנים סניטריים, וסידורי אבטחה הוספו בהמשך. לוחות מודעות צצו ברחבי המחנה והממשל המקומי דאג לשירות הסעות. במשך הזמן נבנו בית ספר ואזור משחקים עבור הילדים ובמקביל הגיעו מתנדבים לעבודות סיוע למשפחות. ליצנים דאגו לבידור עבור הילדים וארגונים שונים העניקו סיוע נפשי ורוחני כדי לתמוך במשפחות הממתינות. כוחות משטרה וצבא הובאו מהבירה סנטיאגו כדי לשמור על הסדר והביטחון. במובנים רבים גדל המחנה להיות עיר קטנה.
תוכניות ההצלה

כדי לאתר את הכורים הלכודים נעשה שימוש בקידוחי גישוש, שחלק מהם נחלו בסופו של דבר הצלחה. ממשלת צ'ילה יזמה תוכנית חילוץ מקיפה שהתבססה על מקרה דומה שאירע במחוז סאמרסט שבפנסילבניה, ארצות הברית ב-2002, בו חולצו בהצלחה תשעה כורים לאחר 77 שעות. חילוץ זה עצמו התבסס על מבצע חילוץ של 11 כורים בגרמניה ב-1963. בשני מבצעי החילוץ הללו נעשה שימוש בקפסולת חילוץ כדי להעלות את הכורים אל פני הקרקע בזה אחר זה. צוותי החילוץ הצ'יליאנים תכננו לעשות שימוש בשלוש טכנולוגיות קידוח לפחות, כדי ליצור פירים רחבים דיים שדרכם ניתן יהיה להעלות את הכורים באמצעות הקפסולות בצורה המהירה ביותר האפשרית. "המכרה ישן מאוד וקיימת דאגה שתתרחש התמוטטות נוספת" אמר הנרי לאס, מנכ"ל חברת "מוראי ורוברטס" מדרום אפריקה, אחת החברות שהיו מעורבות במבצע החילוץ, "שיטת החילוץ צריכה לפיכך להיות זהירה מאוד".
תוכניות ההצלה > תוכניות הקידוח

שלושה קידוחים ליצירת פירי חילוץ נקדחו במקביל תוך שימוש בכמה סוגי ציוד שסופקו על ידי תאגידים בינלאומיים רבים והם התבססו על שלוש אסטרטגיות שונות. בעת הגעת הקידוח הראשון (והיחיד) אל הכורים, היו שלושה קידוחים בביצוע:
תוכניות ההצלה > תוכניות הקידוח > תוכנית A

תוכנית זו עשתה שימוש במקדח Strata 950 שנבנה באוסטרליה, שנועד במקור ליצור פירים בחתך עגול בין שני מפלסים של מכרות ללא שימוש בחומרי נפץ. הציוד ששימש לביצוע תוכנית זו סופק על ידי חברת הכרייה הדרום אפריקאית, "מוראי ורוברטס" (Murray & Roberts). המקדח סיים זמן קצר קודם לכן עבודת יצירת פיר במכרה נחושת אחר בצ'ילה ומיד הועבר למכרה סן חוסה. מאחר שמשקלו של המקדח היה 28 טונות, הוא הועבר בחלקים על גבי שיירת משאיות גדולה. מקדח זה היה הראשון מבין השלושה שהחל את עבודתו. אם פעולת הקידוח הייתה מושלמת, קידוחים נוספים היו גורמים למפולת סלעים והכורים הלכודים היו נדרשים לפנות כמה טונות של פסולת.
תוכניות ההצלה > תוכניות הקידוח > תוכנית B

הצוות שביצע קידוח זה היה הראשון שהגיע אל הכורים הלכודים דרך פיר מילוט. תוכנית B עשתה שימוש בשיטת קידוח של ליבת אוויר דחוס (Air core drilling) והפעילה מקדח של חברת Schramm Inc מדגם T130XD בבעלות חברת Geotec S.A (מיזם צ'יליאני-אמריקאי משותף), שנבחר על ידי חברת Drillers Supply SA, המפעילה הראשית של תוכנית B, כדי להרחיב את אחד הקידוחים בקוטר של 14 ס"מ שכבר שימשו להעברת האספקה לכורים הלכודים באמצעות קפסולות "היונים". קידוחים מעין אלה משמשים בדרך כלל לתעשיית הנפט והגז ולחיפוש מינרלים ובארות מים. מערכת זו העסיקה כוח אדם של חברות שונות מארצות שונות. בנוסף למקדח ה-Schramm שהיה כבר בצ'ילה בעת התמוטטות המכרה, הובא ציוד נוסף מארצות הברית על ידי חברת United Parcel Service. שימוש בטכנולוגיה זו מאפשר לקדוח יותר מ-40 מטרים ביום עבודה אחד באמצעות ארבעה פטישי אוויר במקום אחד.
מקדח ה-Schramm T-130 כוון לחדור אל תוך חלל הסדנא, שהיה נגיש לכורים. המקדח החל להיות זמין לעבודה ב-5 בספטמבר והופעל בשלושה שלבים. בשלב הראשון היה צורך להרחיב את הקידוח בקוטר של 14 ס"מ לקידוח בקוטר של 30 ס"מ. לאחר מכן הורחב הקידוח בקוטר של 30 ס"מ לקידוח בקוטר של 71 ס"מ. "אם היינו מרחיבים את הקידוח של ה-14 ס"מ ישר לקוטר של 71 ס"מ, מומנט הכוח היה גבוה מדי והיה מופעל לחץ גבוה מדי על המקדח", אמר מנהל אזור אמריקה הלטינית של חברת Schramm, קלאודיו סוטו. בכל אופן, על ידי שימוש באותו קידוח, עדיין הופעל לחץ נוסף על המקדח. עיכובים בעבודה התרחשו בשל בעיות בצוואר המקדח שנגרמו עקב זווית הקידוח. המחלצים לא יכלו לקדוח בזווית אנכית, מאחר שזה היה מחייב אותם למקם את הציוד במקום לא מתאים. כמו כן, היה על הצוות להימנע מקידוח לתוך המנהרות שהשתרעו מעל מקום המקלט של הכורים. במהלך מבצע החילוץ הוסיף סוטו, "זהו קידוח קשה, הוא מעוקל ועמוק. המסלע הקשה שחק את הפלדה של המקדח".
השפוכת שנוצרה מהקידוח נפלה דרך הקידוח הצר שנקדח כבר קודם לכן, כחצי טון של סלעים שנפלו מטה מדי שעה. כשהם עובדים במשמרות סביב לשעון, היה על הכורים לשמור על המעבר פנוי באמצעות שימוש במטאטאים תעשייתיים חשמליים, יעים אופניים ומריצות שנלכדו יחד איתם. על הכורים היה להעביר בעצמם את כל מסת הקידוח במשקל של 700 טונות.
העיכוב הראשון בקידוח זה נגרם עקב התקלות המקדח בקורת פלדה של המכרה הישן. קצה המקדח השבור הוחלף על ידי שליחת צינור פלדה שנקרא "עכביש", שקצהו נחתך לשמונה שיניים ארוכות. כאשר הגיע העכביש לנקודת החסימה בקידוח, התלבשו שיניו סביב לקצה המקדח ובאמצעות לחץ נוסף הוא עטף את קצה המקדח, אחז בו ואז העלה אותו לפני הקרקע. העיכוב השני נגרם עקב החלפת קצה המקדח שנשחק.
תוכניות ההצלה > תוכניות הקידוח > תוכנית C

תוכנית זו בוצעה באמצעות מקדח שמן עוצמתי RIG-421 מתוצרת קנדה שהופעל על ידי חברת Precision Drilling מקלגרי. היה זה צוות הקידוח האחרון שהצטרף למבצע החילוץ והוא החל את עבודתו ב-19 בספטמבר. המקדח, שבדרך כלל היה בשימוש לקידוחי נפט ולחפירת בארות מים, היה מסוגל באופן תאורטי לקדוח פיר רחב דיו בלי קידוח מקדים. גובהו של מקדח זה הוא 43 מטרים והוא מונע בחשמל ובדיזל. נדרשו 40 משאיות כדי להעביר את חלקיו מעיר הנמל איקיקה אל אתר המכרה. הוא נבחר להשתתף במבצע החילוץ בשל יכולתו לקדוח חורים בעלי קוטר גדול ובשל מהירותו הגבוהה בהשוואה למקדחי מכרות. בתוכנית זו היו מספר עיכובים משמעותיים עקב הקושי לכוון מקדח גדול כזה לכוון מטרה כה קטנה. יותר מכך, רמת הקושי של הסלע גרמה לקצה המקדח לסטות מנתיבו המתוכנן והיה צורך להזיזו בחזרה. רבים מבני משפחות הכורים תלו תקוות במקדח גדול זה, אך לא הייתה ברירה אלא להקטין את קוטר המקדח וכך פיגרה תוכנית זו מאחורי השתיים האחרות.
תוכניות ההצלה > תוכניות הקידוח > תוצאות הקידוחים

ב-9 באוקטובר 2010, בשעה 8:05 בבוקר (זמן מקומי), הגיע מקדח ה-Schramm T130XD של תוכנית B אל הכורים הלכודים. כבר ב-8 באוקטובר, הגיע מקדח ה- Strata 950 של תוכנית A ל-85% מעומק היעד שלו (598 מ') ועדיין לא החל בהרחבת הפיר. מקדח ה-RIG-421 של תוכנית C, המקדח היחיד באתר שהיה מסוגל לקדוח חור רחב מספיק לחילוצם של הכורים ללא צורך בקידוח מקדים, הגיע לעומק של 372 מטרים, 62% מהיעד שלו.
מבצע החילוץ היה מאמץ בינלאומי שבו היו כרוכים לא רק שימוש בטכנולוגיה, אלא גם שיתוף פעולה ושימוש במשאבים של חברות ושל יחידים מכל רחבי העולם, כולל אמריקה הלטינית, דרום אפריקה, אוסטרליה, ארצות הברית וקנדה. המומחים של נאס"א סייעו בניהול סוגיית בריאותם של הכורים. אף על פי ששיתוף הפעולה הבינלאומי היה חשוב להצלחת המבצע, הוא היה מעל הכול מאמץ שהובל על ידי צ'ילה. אחד מהמומחים של נאס"א, שביקר באתר המכרה בשלבים הראשונים של מבצע החילוץ, אמר: "הצ'יליאנים היו אלה שבאופן בסיסי כתבו את ספר המבצע".
תוכניות ההצלה > תוכניות החילוץ > קפסולת החילוץ של פניקס

במקביל לעבודתם של שלושת צוותי הקידוח, החלה העבודה על בניית קפסולת החילוץ שתוציא את הכורים הלכודים בשלום אל מעל פני האדמה. קפסולת החילוץ שהייתה עשויה פלדה, כונתה "פניקס" - Fénix (עוף החול בספרדית) והיא נבנתה על ידי חיל הים הצ'יליאני על פי תוכניות שהתקבלו מנאס"א. הצי יישם את רוב ההצעות של נאס"א וייצר שלוש קפסולות חילוץ: "פניקס 1", "פניקס 2" ו"פניקס 3", כולן דגמים משופרים של הקפסולה שפותחה בשנות החמישים בגרמניה (Dahlbusch Bomb). "פניקס 1" הוצגה לעיתונאים ולקרובי משפחותיהם של הכורים.
הקפסולה שבסופו של דבר שימשה לחילוצם של הכורים הייתה "פניקס 2". היה זה מתקן בקוטר של 54 ס"מ, צר דיו כדי להימנע מפגיעות בדפנות פיר החילוץ. המתקן היה מצויד בגלגלים שאפשרו תנועה חלקה שלו על פני דפנות המנהרה, באספקת חמצן, תאורה, תקשורת וידאו ואודיו, תקרה מחוזקת להגנה מפני מפולות סלעים ופתח מילוט כדי לאפשר לנוסע בקפסולה לצאת ממנה במקרה שהיא נתקעת.
תוכניות ההצלה > תוכניות החילוץ > ההכנות לפעולת החילוץ

אף על פי שהקידוח הסתיים ב-9 באוקטובר, הודיע לורנס גולבורן, שר המכרות הצ'יליאני, שפעולת החילוץ לא צפויה להתקיים לפני 12 באוקטובר, עקב עבודות ההכנה המורכבות שנדרשו. משימות ההכנה כללו בדיקה של פיר החילוץ כדי לוודא לאיזה חלק ממנו נחוצה הרכבת מעטפת (Casing) כדי למנוע נפילת סלעים שעלולים לתקוע את קפסולת החילוץ. כפועל יוצא של פעולה זו, התקנתם של צינורות הפלדה הנדרשים הייתה אמורה לארוך עד 96 שעות. לאחר מכן, בוצעה יציקה של משטח עבור כננת ההרמה של הקפסולה ובמקביל הורכבה הכננת עצמה. לבסוף, בוצעה בדיקה יסודית של הקפסולה ושל מערכת ההרמה שלה.
גולבורן גם הודיע שהוא מצפה שמעטפת תותקן רק ב-100–200 המטרים הראשונים של הפיר, משימה שיכולה לארוך לא יותר מעשר שעות. בסופו של דבר, רק ב-56 המטרים הראשונים של הפיר הותקנה מעטפת הפלדה. התקנתה של מערכת ההרמה של הקפסולה ארכה 48 שעות נוספות.
זמן קצר לפני תחילת פעולת החילוץ, אמר גולבורן לכתבים שהמחלצים מעריכים שהעלאתו של כל כורה אל פני הקרקע תארך כשעה. לפיכך הוא צפה ששלב החילוץ כולו יארך עד 48 שעות.
"מבצע סן לורנסו"

שלב העלאתם של הכורים אל פני הקרקע החל ביום שלישי, 12 באוקטובר 2010, בשעה 19:00 (שעון מקומי). שם המבצע היה "מבצע סן לורנסו" (בספרדית: Operación San Lorenzo), על שמו של סן לורנסו, הקדוש המגן של הכורים. עיכוב של שלוש שעות חל עקב בדיקות בטיחות סופיות. בשעה 23:18 (זמן מקומי) הורד אל המכרה המחלץ הראשון, מנואל גונסאלס, מומחה חילוץ מנוסה. במהלך 18 הדקות של ירידתו, שרו צוותי החילוץ ובני המשפחות את המנון צ'ילה. בשעה 23:36 הגיע גונסאלס אל המכרה וחבר אל הכורים הלכודים.
"מבצע סן לורנסו" > תחילת החילוץ

אף על פי שהסיכונים בתהליך החילוץ הופחתו ככל האפשר, עדיין היה צורך במשנה זהירות למקרה שיתעוררו בעיות. עקב כך, על פי תוכנית החילוץ, ארבעת הכורים הראשונים שהועלו היו הכשירים ביותר מבחינה גופנית ונפשית. לאחר מכן הם יכלו לדווח לצוות החילוץ ולחבריהם שעדיין לא חולצו על חוויית העלייה מעלה. לאחר חילוצם של ארבעת הכורים הראשונים המשיכו צוותי החילוץ להעלות את שאר הכורים כשלאלה במצב הבריאותי הירוד יותר ניתנה עדיפות בסדר החילוץ.
"מבצע סן לורנסו" > התהליך

בהמלצת נאס"א, שש שעות לפני חילוצם, עברו הכורים לצרוך תפריט נוזלים עשיר בסוכרים, מינרלים ואשלגן. הם גם חגרו אבנט סביב למותניהם כדי לשמור על לחץ דם יציב ונטלו כדורי אספירין כדי למנוע מצב של פקקת. כל אחד מהכורים נקשר לרתמה בתוך הקפסולה ברוחב של 53 ס"מ, לבש סרבל ירוק עמיד למים ומשקפי שמש כדי למנוע נזק לרשתית העין מהחשיפה הראשונית לאור החזק שמחוץ למכרה. ציוד הקפסולה כלל מסכות חמצן, מוניטור לבדיקת הלב ומצלמות וידאו. מרגע שהכורה המחולץ היה בטוח בתוך הקפסולה, היא הועלתה בקצב של מטר אחד לשנייה כשזמן העלייה המשוער היה 9 עד 18 דקות. לאחר שהכורה המחולץ הגיע אל פני הקרקע, נבדקה ערנותו על ידי רופא, ורק לאחר מכן הוא הוצא ממנה והתאחד עם קבוצה קטנה של בני משפחה קרובים לקול מחיאות הכפיים של עובדי צוותי החילוץ, בני המשפחות והצופים סביב.
במשך כל מבצע החילוץ שארך 24 שעות, כל אחד ואחד מהכורים זכה לברכה אישית של הנשיא פיניירה ובמקרים רבים גם של רעיית הנשיא. לאחר מכן הובל הכורה שחולץ באלונקה אל בית חולים שדה לצורך בדיקה ראשונית. מאחר שאף אחד מהאנשים לא נזקק לטיפול חירום מידי, הועברו כל הכורים לאחר חילוצם אל בניין המשרדים בתחומי המכרה לפגישות איחוד עם בני משפחתם הקרובים.
לבסוף, הועברו הכורים בקבוצות של ארבעה באמצעות מסוק אל בית החולים של העיר קופיאפו, 60 ק"מ משם, להשגחה וטיפולים של 24–48 שעות.
"מבצע סן לורנסו" > החילוץ

על פי התוכנית המקורית היו אמורים שני אנשי צוות החילוץ לרדת למכרה לפני שהכורים הלכודים יעלו מעלה. אף על פי כן, כדי להימנע מעיכוב, הוחלט להעלות את הכורה הראשון אל פני הקרקע בשובה של הקפסולה שלקחה את איש החילוץ גונסאלס למטה. יום קודם לכן בוצע ניסוי של הורדת הקפסולה עד למרחק של 15 מטרים מקצה פיר החילוץ.
לאחר בדיקת בטיחות נוספת, 15 דקות מאוחר יותר החל הכורה פלונסיו אבלוס לעשות את דרכו החוצה מהמכרה. מצלמות טלוויזיה בתוך המכרה ועל פני הקרקע צילמו את האירוע שהועבר לשידור ברחבי העולם. מנהל המשמרת של קבוצת הכורים, לואיס אורסואה, שתפקד כמנהיגם, היה האחרון לעלות אל פני הקרקע.
כל עליה של הקפסולה אל מחוץ למכרה או ירידה שלה אליו, הייתה אמורה לארוך 15 דקות, וכולל זמן הכניסה וההוצאה של הכורים אל ומתוך הקפסולה היה אמור כל מחזור חילוץ לארוך כשעה וכל תהליך חילוצם של הכורים היה אמור לארוך כ-33 שעות. בפועל, לאחר החילוצים הראשונים, היה ברור שמשך העלייה של הקפסולה יארך פחות מ-15 דקות וכל מחזור חילוץ יארך פחות משעה. לאחר שהכורה ה-18 חולץ, הודיע שר המכרות גולבורן: "התקדמנו בקצב מהיר יותר מהמתוכנן. אני צופה שמבצע החילוץ יסתיים לפני תום הלילה".
לאחר שהוצא מתוך הקפסולה ולאחר שנפגש עם בנו, פנה לואיס אורסואה לנשיא פיניירה באומרו: "אני מעביר לך את אנשי המשמרת הזו, כפי שסיכמנו שאעשה". הנשיא הגיב באומרו: "אני מקבל בשמחה את המשמרת שלך, שכן סיימת את תפקידך ועזבת אחרון את המכרה כמו כל קפטן טוב". הנשיא פיניירה הוסיף: "אתה אינך אותו אדם לאחר כל זה, וגם צ'ילה לא תהייה אותה מדינה שוב".
דגל צ'ילה גדול שנתלה בחלל המכרה במהלך פעולת החילוץ, הובא מעלה על ידי אורסואה. לאחר שכל הכורים חולצו בשלום, הניפו אנשי צוות החילוץ שעדיין נותרו למטה שלט שעליו נכתב "המשימה הושלמה צ'ילה" (בספרדית: Misión cumplida Chile). מנואל גונסאלס היה איש צוות החילוץ הראשון שירד מטה אל המכרה והאחרון לעזוב אותו ובסך הכול הוא בילה במכרה 25 שעות ו-14 דקות. כאשר עלה מעלה אחרון המחלצים, כיסה הנשיא פיניירה את פתח פיר החילוץ במכסה מתכת. בסך הכול עשתה ה"פניקס 2" 39 סבבים ועברה מרחק של כ-50 ק"מ.
"מבצע סן לורנסו" > סדר עליית הכורים

לפני תחילת מבצע החילוץ, חולקו הכורים הלכודים לשלוש קבוצות: "מיומנים" (בספרדית: hábiles), "חלשים" (débiles) ו"חזקים" (fuertes). חלוקה זו התבססה על התאוריה שהאנשים הראשונים לצאת צריכים להיות אלו המיומנים יותר ובעלי היכולת הפיזית הטובה יותר, שכן הם יהיו מסוגלים להתמודד ללא סיוע במקרה שתתרחש תקלה במנגנון הקפסולה או במקרה של התמוטטות הפיר. המחשבה הייתה גם שהם יהיו מסוגלים לתקשר בבהירות יותר ולדווח על בעיות שיצוצו לצוות החילוץ. הקבוצה השנייה כללה כורים שסבלו בבעיות רפואיות, מבוגרים ואלה שסבלו מבעיות נפשיות. הקבוצה השלישית והאחרונה כללה את כל אלה שהיו חזקים נפשית והיו מסוגלים לשאת את חרדת ההמתנה, או במילותיו של שר הבריאות מנייליץ': "לא אכפת להם להישאר 24 שעות נוספות בתוך המכרה".
התגובות לחילוץ

נשיא צ'ילה, סבסטיאן פיניירה ורעייתו, ססיליה מורל, נכחו באתר המכרה בעת החילוץ. נוכחותו באתר של נשיא בוליביה, אוו מוראלס, הייתה אמורה להיות מתוזמנת אף היא לחילוצו של הכורה הבוליביאני, קרלוס מאמאני, אך הוא לא הצליח להגיע בזמן. מוראלס ביקר את מאמאני בבית החולים יחד עם פיניירה מאוחר יותר באותו יום. מספר מנהיגים זרים התקשרו לפיניירה כדי להביע סולידריות ולהעביר את ברכותיהם לצ'ילה כאשר יצא מבצע החילוץ לדרך. בין המברכים היו נשיאי ארגנטינה, ברזיל, קולומביה, פרו, דרום אפריקה, אורוגוואי, ונצואלה ופולין. כמו כן התקבלו ברכות מראשי הממשלות של הממלכה המאוחדת, ספרד ואירלנד. מנהיגים זרים נוספים כמו נשיא מקסיקו, פליפה קלדרון, ונשיא ארצות הברית, ברק אובמה, שיבחו את מאמצי החילוץ והעבירו את תקוותיהם ואת תפילותיהם לכורים ולבני משפחותיהם. האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר העביר מסר מצולם בספרדית בו התפלל להצלחת מבצע החילוץ.
לאחר סיומו המוצלח של מבצע החילוץ, נשא פיניירה נאום באתר המכרה, בו הוא הילל את צ'ילה, באומרו שהוא היה "גאה להיות נשיאם של כל הצ'יליאנים". הוא התייחס לחגיגות המאתיים לעצמאותה של צ'ילה שהתקיימו חודש לפני כן ואמר שהכורים חולצו ב"אחדות, תקווה ואמונה". הוא הודיע שהאחראים להתמוטטות המכרה יתנו את הדין על כך ושתנאי עבודתם של הכורים ישונו.
הכורים לאחר החילוץ

ב-19 באוקטובר שוחרר אחרון הכורים מבית החולים. כל הכורים מלבד שניים שוחררו לבתיהם תוך 48 שעות מתום מבצע החילוץ. מריו ספולבדה נותר באשפוז להערכה פסיכולוגית נוספת בשל דאגות שהוא יתקשה להתרגל לחיים מחוץ למכרה, אך ב-16 באוקטובר הוא שוחרר לביתו. במקביל, נותר ויקטור סמורה להמשך טיפול בדלקת שסבל ממנה בשיניו והוא שוחרר לביתו ב-19 באוקטובר.
הכורים לאחר החילוץ > סוגיות רפואיות

הרופאים הביעו תמיהה על האופן בו שמרו הכורים על בריאותם במהלך התקופה בה שהו במכרה, אך מה שהדאיג יותר את שר הבריאות מנייליץ', הייתה החגיגה התקשורתית סביב הכורים לאחר חילוצם. הוא פנה בבקשה לכלי התקשורת להתייחס לכורים "בהתחשבות ובכבוד", בהוסיפו שהם זקוקים ל"מנוחה ולמרגוע" ולסיכוי להשלים עם אירועי 70 הימים האחרונים. "הם עדיין תחת השפעתה של רכבת הרים רגשית". הפסיכולוג של הצוות הרפואי, אלברטו איטורה, הזהיר שהכורים מותשים, "כשדבר כזה מתרחש, הרגישות שלך עולה למקסימום ובמקביל הסובלנות שלך יורדת כמעט לאפס", הוא הסביר. ללא קשר לנושאים אלו, אתגר הנשיא פיניירה את הכורים במשחק כדורגל ידידותי והזמין אותם לאירועים רשמיים, כולל ביקור בארמון הנשיאות ולטקס הפתיחה הרשמי של הכביש המהיר הטרנס יבשתי.
מרק סיגל, פרופסור חבר לרפואה במרכז הרפואי לנגון של אוניברסיטת ניו יורק, אמר שמחסור באור שמש עלול באופן פוטנציאלי לגרום לבעיות בשרירים, בעצמות ובאיברים נוספים. ג'יין אובין, מנהלת המכון לבריאות השרירים והשלד ולדלקת פרקים במכון הקנדי למחקר רפואי, אמרה שהכורים צריכים להיות תחת מעקב צמוד. "הם לא היו פעילים פיזית כפי שהם צריכים להיות, ולפיכך הם ללא ספק עלולים לחוות  דלדול שרירים. אובין אמרה ש"ככל הנראה לאחר תקופה ממושכת זו, בסביבה מוגבלת וחשוכה כזאת, הם ככל הנראה חוו גם דלדול עצם". צוות הפסיכולוגים ששוחחו עם הכורים על בסיס יומי בעת שהותם במכרה המשיך לעקוב אחר התקדמותם לאחר החילוץ.
פקידי ממשל שקלו לבטל את התוכניות לתפילת הודיה לכורים ולבני משפחותיהם ב"מחנה התקווה", ב-17 באוקטובר, בשל חששות ששיבה מוקדמת לאתר עלולה להזיק לכורים. "זהו לא רעיון טוב כל כך לשוב למכרה כה מוקדם", אמר הפסיכולוג איטורה. דר' חורחה דיאס, ראש הצוות הרפואי שטיפל בכורים בבית החולים האזורי בקופיאפו, אמר: "יש לנו קבוצה של אנשים שהם עובדים נורמליים לחלוטין, הם לא נבחרו מתוך קבוצה של מועמדים להיות אסטרונאוטים, והם לא אנשים שעברו מבחנים קפדניים, לפיכך אין אנו יודעים מתי תופיע אצלם הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
לעומת זאת, שגשוג פוסט-טראומטי (Posttraumatic growth), שינוי פסיכולוגי כתוצאה ממאבק עם נסיבות חיים מאתגרות, יכול היה להיות גם הוא תוצאה של האירוע. ניצחונם של הכורים בסביבה מאתגרת יכול היה גם הוא להגדיל את הביטחון העצמי שלהם ולחזק את הקשרים של כל אחד מהם עם חבריו ושל כולם עם בני משפחותיהם. "כאשר אנשים מקופחים... זה עלול לגרום לתחושות שליליות, זה עלול להוציא את האדם משיווי משקלו. בנוגע לבחורים האלה, הם היו ביחד", אמר צ'ארלס נלסון, פסיכולוג במרפאה לטיפול במצבי לחץ בבית החולים פרקווד בלונדון, אונטריו. פיטר סודפלד, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת קולומביה הבריטית, אמר שחזרתם של הכורים לעבודתם תהיה ככל הנראה קלה יותר. "מלחים שספינתם נטרפה, למשל... רבים מהם שבים לים", הוא ציין. "הם יחושו שהם מסוגלים להתמודד עם כל דבר שעלול לצוץ".
הכורים לאחר החילוץ > פעילויות הכורים לאחר החילוץ

ביום א', 19 באוקטובר 2010, השתתפו שישה מ-33 הכורים בטקס רב-דתי בהנחיית כומר אוונגלי וכומר קתולי באתר "מחנה התקווה", בו המתינו בני משפחותיהם לחילוצם מהמכרה. כמה מהמחלצים שסייעו להעלותם אל פני הקרקע נכחו גם הם בטקס. התקהלותם של צוותי התקשורת סביב לכורים גרמו למשטרה לפעול למען הגנתם. משפחתו של עומר רייגדס נמחצה על ידי צוותי התקשורת כאשר הם יצאו מן הטקס ונינתו בת השנתיים פרצה בבכי כאשר הם נדחפו על ידי ההמון. כאשר רייגדס הרים את הילדה המצלמות התמקדו בהם. הוא נותר רגוע, אך תשובתו היחידה לשאלותיהם של העיתונאים הייתה: "יש לי סיוטים בימים אלה, אך הסיוט הגרוע ביותר הוא מכם".
בהתבסס על החוויה שעברו, תכננו הכורים להתחיל בפעילות למען הבטיחות במכרות. יוני בריוס אמר: "אנו חושבים ליצור קרן שתפתור את בעיות הבטיחות בתעשיית המכרות. עם הניסיון שעברנו אנו צריכים להיות מסוגלים לפתור את הבעיות הללו". חואן אייאנס אמר לעיתון הצ'ילאני El Mercurio, "עלינו להחליט כיצד לנהל את הפרויקט שלנו כדי שאירוע מסוג זה לא יקרה שוב. הדבר צריך להעשות, אך דברים כאלו לא מתרחשים כה מהר".
ב-24 באוקטובר 2010 השתתפו הכורים בקבלת פנים שאירח הנשיא פיניירה בארמון הנשיאות בסנטיאגו דה צ'ילה והם עוטרו במדליות לציון יום העצמאות ה-200 של צ'ילה. מחוץ לארמון, הם הצטלמו עם קפסולת ה"פניקס 2" שהעלתה אותם על פני השטח ושמאוחר יותר הוצבה בכיכר המרכזית של סנטיאגו. לאחר מכן, באצטדיון הלאומי, שיחקו הכורים משחק כדורגל כנגד קבוצה שכללה את הנשיא פיניירה, שר המכרות גולבורן ואת שר הבריאות מיינליץ'. קבוצת הכורים, שכל שחקניה נשאו את המספר 33 על חולצותיהם, הפסידה 2–3 לקבוצת השרים.
בנובמבר 2010 ביקרו הכורים בלוס אנג'לס והופיעו ברשת CNN. ב-13 בדצמבר הוזמנו 26 מהכורים למחנה אימונים של קבוצת הכדורגל מנצ'סטר יונייטד באנגליה. בפברואר 2011, היו 31 מתוך 33 הכורים אורחיו של משרד התיירות הישראלי בביקור עלייה לרגל בישראל, בו הם ביקרו באתרים קדושים לנצרות וליהדות.
השלכות התאונה > היבטים פוליטיים

מיד לאחר התמוטטותו של מכרה סן חוסה, פיטר הנשיא פיניירה בכירים ב"שירות הלאומי לגאולוגיה ולכרייה", והצהיר שהוא יבצע בדק בית מעמיק בשירות לאור לקחי התאונה. בימים שלאחר ההתמוטטות, נסגרו 18 מכרות ו-300 נוספים הועמדו בפני סכנת סגירה. מאז התאונה סגור מכרה סן חוסה ולא מתוכנן לפתוח אותו מחדש.
ב-25 באוקטובר 2010, עוד לפני תאריך היעד שהוקצה לכך, קיבל הנשיא פיניירה דוח מקדים שהוגש לו על ידי ועדה לבטיחות בעבודה שהוקמה כתגובה למקרה. הדוח כלל 30 הצעות, החל משיפורים בהיגיינה ועד לשיתוף פעולה טוב יותר בין רשויות האכיפה המקומיות. אף על פי שהוטל על הוועדה להגיש את הדוח הסופי שלה ב-22 בנובמבר, היא דיווחה שביקורות בטיחות בסנטיאגו ובאזורים בכל רחבי צ'ילה אפשרו לה לקבל תמונה ברורה על המצב מוקדם משהיא צפתה. בסך הכול קיימה הוועדה 20 ישיבות וקיבלה 119 הצעות. במשך כל ימי הפרשה, הדגיש הנשיא פיניירה שהעלות הכספית לא מהווה שיקול בנוגע להצלת הכורים. עלות מבצע ההצלה הוערכה ב-20 מיליון דולרים, לא כולל ההוצאות על בניית, תחזוקת ואבטחת "מחנה התקווה". ההוצאות חרגו מעבר לחוב העסקי הכללי של בעלי המכרה, "חברת הכרייה של סן אסטבן". חברת הכרייה הממשלתית, "קודלקו", תרמה כ-75% לעלויות החילוץ וחברות פרטיות תרמו שירותים בעלות של 5 מיליון דולרים.
סוכנות דירוג האשראי הצרפתית, COFACE, הכריזה שלחילוץ הדרמטי מהמכרה הייתה השפעה חיובית על המוניטין הכלכלי של צ'ילה. "המבצע נתן למשקיעים הבינלאומיים תדמית של מדינה שבה ניתן לעשות עסקים בבטחה", אמר המנהל של COFACE בריטניה, קסוויר דנקר. "המבצע נתן רושם טוב במונחים של טכנולוגיה, סולידריות ויעילות". COFACE מדרגת ארצות על פי הסתברות הצלחתן של חברות במגזר הפרטי. צ'ילה מחזיקה בדירוג האשראי הגבוה ביותר בדרום אמריקה: A2. בריטניה לעומתה מדורגת בדירוג A3, שהוא נמוך יותר.
השלכות התאונה > היבטים משפטיים

בעקבות התאונה הוגשה תביעה משפטית כנגד חברת סן אסטבן על ידי קרובי הכורים ובמקביל הקפיא שופט 2 מיליון דולר מנכסי החברה. עורך דין שייצג כמה ממשפחות הכורים תיאר זאת כהפרכה לטענה של החברה ש"אין לה מספיק כסף כדי לשלם אפילו משכורות".
ב-21 באוקטובר, פרסמו מנהל התפעול הראשי של חברת סן אסטבן, קרלוס פיניה, ומנהל המכרה, פדרו סימונוביק, הצהרה שבה הם עמדו על כך שלאף גורם ניהולי בחברה "לא היה מושג קל שבקלים שהאסון עמד להתרחש". הכורה חורחה גאיארדו טען שלא ייתכן שבעלי המכרה לא היו מודעים למצב, מאחר שהוא תיעד את כל שהתרחש ביומן הבטיחות היומי שנחתם אישית על ידי פנילה. הכורה שחולץ, ויקטור סמורה הגיב על כך, "מה שמעציב אותי הוא שאנשים מתו משום שהחברה חשבה על כסף על חשבון הבטיחות".