רצח אברהם שטרן (יאיר)
הרצח

ביום 12 בפברואר 1942, כ"ה בשבט ה'תש"ב, בשעה 06:00 בבוקר, הגיעה חיסיה שפירא לדירה בה שטרן הסתתר. שפירא הביאה את הדואר ועזבה את הדירה לאחר שעתיים. לאחר הביקור חש שטרן כי מתבוננים בבית דרך שלבי התריס הפתוחים. טובה סבוראי, שהסתירה את שטרן בדירתה, סגרה את השלבים במחשבה שאלו הם בעל הבית ואשתו התולים את כביסתם על הגג. לאחר מכן שטרן אכל ארוחת בוקר ופנה לכתיבה כהרגלו מדי יום ביומו. מספר דקות אחר כך, בשעה 09:30 בבוקר לערך, נשמעה דפיקה קלה בדלת. שטרן פנה ישירות לארון, וטובה ניגשה לפתוח את הדלת לאחר שסגרה את הארון אחריו. בפתח עמד הקצין הבריטי תומאס ג'יימס וילקין, ששלט היטב בשפה העברית, ביחד עם שני בלשים אנגלים. וילקין הודיע לטובה כי הגיע על מנת לקחת עמו מספר פרטי לבוש עבור משה בעלה שיעבור היום לבית הסוהר המרכזי בירושלים (משה סבוראי שכב פצוע בבית החולים לאחר שנפצע באירוע "דיזנגוף 30"). טובה נכנסה לחדר הפנימי, אספה מספר לבנים וחליפה שתלו על דלת החדר, והגישה אותם לוילקין. וילקין ניסה לפתח שיחה עם טובה באשר לפעילותו של בעלה, וכאשר זו השיבה בשלוות נפש, איבד וילקין את קור רוחו ובבת אחת התפרץ ואמר כי סוף "אנשי שטרן" יהיה דומה לסופם של נרצחי "דיזנגוף 30". לשמע שמותיהם של הנרצחים השיבה טובה לקצין כי היא עוד תזכה לראות את הבריטים בורחים מהארץ.
וילקין הורה לפתוח בחיפוש בתוך הבית. שני הבלשים החלו בחיפוש, ווילקין ניגש לשולחן בו ישב שטרן לפני מספר דקות וקרא את תוכן הפתקים שהיו עליו. אחד מהבלשים עלה לגג והביא עמו שתי שכנות שהתגוררו בבניין. אחד הבלשים פנה לחפש בארון הבגדים הגבוה, תחב את ידו לארון, נתקל בגופו של שטרן ומיד משך אותו החוצה. טובה הבחינה בבלש מושיט יד אל אקדחו, קפצה ממקומה ונעמדה בין הקצין לשטרן. "לא לירות, לא לירות או שתירה בי", הפצירה טובה בבלש. וילקין הגיע מיד למשמע השיח והבחין בשטרן. לאחר שהבלש הושיב את שטרן על ספה בחדר, וילקין הושיב גם את טובה עליה, ולאחר מכן שטרן ביקש מטובה להביא לו את נעליו. כעבור מספר דקות הגיעו שני בחורים צעירים ובידם כבלים. אחד הבלשים מיהר לכבול את שטרן בעוד שאקדחו ואקדח הבלש השני מופנים אליו. וילקין מצא מספר עיתונים בארון הספרים בהם מופיעים תמונות של שטרן, העיתונים הוצגו בפני השכנות שהובאו מעליית הגג. לאחר מכן אמר וילקין לשכנות: "זה הרוצח, סוף סוף תפסנו אותו". טובה הפצירה בשכנות לא לסמוך על וילקין, וכי שטרן הוא "אדם יקר ויהודי גדול האוהב את עמו וארצו." אך שטרן טען בפני סבוראי כי לא הייתה צריכה להשיב לו. מהר מאוד התמלא הבית בבלשים אנגלים, בהם ג'פרי מורטון, מפקד הבולשת הבריטית באזור תל אביב. את טובה סבוראי הובילו החוצה לאחר שנערך עליה חיפוש והיא החליפה את בגדיה. טובה ושתי השכנות שהובאו מעליית הגג הובאו לניידת משטרה שהייתה במקום, ובסמוך אליה עמד וילקין.
ג'פרי מורטון, אחד מהבלשים שהגיעו לדירה מאוחר יותר, הורה לשטרן להתקרב לכיוון החלון. שטרן נשמע למורטון ולפתע נשמעו שלוש יריות. טובה, שהייתה בניידת המשטרה שמעה את היריות, והבינה מיד ששטרן נרצח ופרצה בזעקות ברחוב ”יהודים, יאיר נרצח!”. גופתו של שטרן הורדה לרכב הצלב האדום והלווייתו נערכה לפנות ערב בבית העלמין בנחלת יצחק שבתל אביב. אנשי משפחה ספורים נכחו בהלוויה תחת אבטחה כבדה של המשטרה הבריטית, שחששה מניסיון פעולה מצד המחתרת.
ב-14 בפברואר, יומיים לאחר הרצח, שלח מפקד "המרכז המודיעיני של המזרח התיכון" (The Middle East Intelligence Center) מכתב ברכה לארתור פרדריק ג'יילס, מפקד הבולשת הבריטית, על הריגת שטרן.
שנים רבות לאחר הרצח, מסר סרג'נט דניאל דיי לאיש הלח"י מתתיהו שמואלביץ', בשמו של השוטר טנאנט אשר היה היחיד שנותר בחדר עם מורטון ושטרן, תיאור של האירוע:
לאחר שציווה מורטון על כולם לעזוב את הדירה ולקחת איתם את טובה סבוראי, נשארנו עם שטרן רק שנינו, מורטון ואני. ואז ניגש מורטון אל מאחורי גבו של שטרן, דחף אותו אל החלון וירה בראשו. שטרן נפל ומורטון המשיך לירות בחזה. אחר כך הפנה את ראשו אליי ואמר: אתה ראית שהוא ניסה לברוח.
בתחילה הכחיש מורטון את מעשיו, וטען כי ביצע זאת משום ששטרן ניסה לברוח. אולם בספרו של מורטון, "Just the Job – Some experiences of a Colonial Policeman" שיצא ב-1957, טען כי ירה בשטרן בשל הפחד כי שטרן יפוצץ עצמו באמצעות מוקש או חגורת נפץ.
ב-1948 ברח משה סבוראי מבית הסוהר המרכזי בירושלים, והפציר במרכז לח"י להקים ועדת חקירה שתחקור את הסיבות והדרך בה הגיעו הבלשים אל מקום המסתור של יאיר. בקשתו של סבוראי סורבה, והמרכז טען כי "אין צורך בחקירת הנושא".