stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דון בלאק

| --- | --- |

דון בלאק, 2007
 לידה:  28 ביולי 1953 (בן 71) ארצות הברית את'נס, אלבמה, ארצות הברית
 שם לידה:  סטיבן דונלד בלאק
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום מגורים:  וסט פאלם ביץ', פלורידה
 ידוע בשל:  נאו-נאציזם, עליונות לבנה, אנטישמיות, Stormfront
 השכלה:  אוניברסיטת אלבמה
 תקופת הפעילות:  מ-גיל תיכון
 תואר:  האשף הגדול של הקו קלוקס קלאן
 תקופת כהונה:  1979–1981
 מפלגה:  המפלגה הנאצית האמריקנית
 השקפה דתית:  נצרות פרוטסטנטית
 בת זוג:  קלואי בלאק
 צאצאים:  דרק בלאק
סטיבן דונלד בלאק (באנגלית: Stephen Donald Black; נולד ב-28 ביולי 1953) הידוע בקיצור כדון בלאק הוא פעיל עליונות לבנה אמריקאי. בלאק הוא מייסד ומנהל אתר הפורום האינטרנטי Stormfront המהווה במה לדעות אנטישמיות, נאו-נאציות, הומופוביות, אסלאמופוביות, עליונות לבנה, הכחשת שואה וגזענות באופן כללי. בלאק היה האשף הגדול של הקו קלוקס קלאן בין השנים 1979–1981 וחבר במפלגה הנאצית האמריקאית מאז שנות ה-70, אף על פי שבעת הצטרפותו, היא הייתה ידועה בשם "מפלגת העמים הלבנים הנאציונל-סוציאליסטית". בלאק הורשע ב-1981 בניסיון הפיכה מזוין כנגד ממשלת דומיניקה תוך הפרת חוק הנייטרליות של ארצות הברית.
ראשית חייו

בלאק נולד באת'נס, אלבמה, והפך לפעיל בתנועות עליונות לבנה מגיל צעיר כשהחל להפיץ את העיתון הגזעני "White Power and the Thunderbolt" בבית הספר התיכון שלו, אקדמיית מדיסון. הדבר הוביל לכך שמועצת בית הספר החליטה לאסור הפצת ספרות פוליטית. בלאק הגיב לאיסור על ידי שליחת העיתונים לכתובות המגורים של התלמידים, כתובות אותן השיג ממסד הנתונים של בית הספר.
בקיץ 1970, לאחר שנת לימודיו הראשונה בבית הספר התיכון, נסע בלאק לסוואנה, ג'ורג'יה, כדי לסייע בקמפיין הבחירות לתפקיד מושל ג'ורג'יה של ג'יי ב. סטונר, תומך הפרדה גזעית ומנהיג מפלגת זכויות המדינות הלאומיות (באנגלית: National States' Rights Party או בראשי תיבות NSRP). בסופו של דבר הפוליטיקאי ג'ימי קרטר, שעתיד להיות נשיא ארצות הברית ה-39 זכה בבחירות לתפקיד מושל ג'ורג'יה. בלאק התבקש להשיג עותק של רשימת חברי ה-NSRP על ידי רוברט לויד, מנהיג מפלגת העם הלבן הלאומית-סוציאליסטית, שנקראה לפני כן המפלגה הנאצית האמריקאית. באותה תקופה היה בלאק חבר בסניף הנוער של המפלגה, תנועת הנוער הלאומית-סוציאליסטית.
כמו כן, בלאק היה מעורה במסע הפרסום של סטונר ג'רי ריי, אחיו של ג'יימס ארל ריי, שביצע את ההתנקשות במרטין לותר קינג ב-25 ביולי 1970. ג'רי ריי ירה בבלאק (שהיה אז בן 16) בחזה עם כדור 38 קליבר הולופוינט כדי למנוע ממנו לגנוב מסמכים ממשרד הקמפיין שלו. ריי זוכה מכל האישומים, בטענה שהוא ירה למען הגנה עצמית לאחר שהבחין שבלאק התעסק בחפץ שהיה נראה כנשק. בלאק סיים את שנתו האחרונה באקדמיית מדיסון, בית הספר הפרטי בהאנטסוויל בו למד. לאחר התיכון, בלאק סיים את לימודיו באוניברסיטת אלבמה בטסקלוסה ב-1975. בתחילת שנות ה-70, נסע בלאק לוועידה של המפלגה הנאצית האמריקאית בווירג'יניה עם עמיתיו מהתנועות לעליונות לבנה דייוויד דיוק וג'וזף פול פרנקלין (האחרון הורשע מאוחר יותר במספר מעשי טרור על רקע גזעני ואנטישמי והוצא להורג בגין רצח סדרתי).
הקו קלוקס קלאן ומבצע כלב אדום

בלאק הצטרף לקו קלוקס קלאן בשנת 1975, שנה אחת לאחר ההשתלטות של דייוויד דיוק על הארגון. בלאק עבר לברמינגהם, אלבמה, כדי להיות ראש הארגון במדינה. לאחר התפטרותו של דיוק ב-1978 מראשות הארגון, בלאק הפך לאשף הגדול, תואר המקביל למנהל הראשי של הארגון. ב-1979 הוא התמודד על ראשות עיריית ברמינגהאם, וזכה ל-2.5% מהקולות. ריצ'רד ארינגטון ג'וניור ניצח בבחירות לראשות העיר, והפך לראש העיר האפרו-אמריקאי הראשון של ברמינגהאם.
ב-27 באפריל 1981, בלאק ותשעה שכירי חרב נוספים, שגויסו מארגונים המזוהים עם האידאולוגיה של הקו קלוקס קלאן נעצרו בניו אורלינס כשהם התכוננו לעלות על סירה מצוידת בנשק חם ותחמושת על מנת לפלוש למדינת האי דומיניקה במה שהם כינו מבצע כלב אדום. כלי תקשורת מקומיים כינו את הניסיון הכושל כ"Bayou of Pigs", משחק מילים ל"Bay of Pigs Invasion" (הפלישה למפרץ החזירים) הלא מוצלחת בקובה ב-1961.
מאוחר יותר הסביר בלאק את ניסיון הפלישה כניסיון להקים משטר אנטי-קומוניסטי, ואמר: "מה שעשינו היה לטובת ארצות הברית וביטחונה בחצי הכדור [המערבי], ואנחנו מרגישים נבגדים על ידי הממשלה שלנו". הפלישה נועדה להחזיר את ראש הממשלה לשעבר פטריק ג'ון לאי הקריבי השחור ברובו. התובעים אמרו שהמטרה האמיתית של הפלישה הייתה להקים אתרי תיירות, הימורים, בנקי הלבנת כספים וכריתת עצים באי העני.
ב-1981 נידון בלאק לשלוש שנות מאסר על תפקידו בניסיון הפלישה והפרת חוק הנייטרליות. בלאק שוחרר ב-15 בנובמבר 1984. במהלך שהותו בכלא הפדרלי בלאק לקח שיעורי תכנות מחשבים שהובילו אותו להקים את אתר האינטרנט Stormfront מספר שנים מאוחר יותר.
בלאק התמודד לתפקיד נוסף באלבמה, הפעם כמועמד המפלגה הפופוליסטית לסנאט האמריקאי.
Stormfront

ב-1995 הקים בלאק את Stormfront, שהיה אתר אינטרנט המשמעותי הראשון שדגל בשנאה גזעית. האתר נותר בין הפטלפורמות המקוונות הפופולריות ביותר עבור אלו הנמשכים לאידאולוגיות גזעניות. האתר מציג את כתביהם של ויליאם לותר פירס ודייוויד דיוק וכן מחקרים מכחישי שואה של המכון לסקירה היסטורית. יחד עם המאמרים הללו, האתר מארכב ספרייה של כתבי גאווה לבנה, נאו-נאציזם ועליונות לבנה להורדה, ומספר קישורים לאתרים לאומנים לבנים אחרים.
בראיון משנת 1998 לשבועון האלטרנטיבי מיאמי ניו טיימס, אמר בלאק: "אנחנו רוצים לקחת את אמריקה בחזרה. אנחנו יודעים שאומה יוגוסלבית רב-תרבותית לא יכולה להחזיק מעמד יותר מדי זמן. ללבנים לא תהיה ברירה אלא לבצע פעולה צבאית בנושא. עלינו להגן על האינטרסים שלנו למען ילדינו".
בשנת 1999, בלאק יצר את האתר "martinlutherking.org", המנוהל על ידי Stormfront. אתר זה נוצר כדי להשמיץ את דמותו של מרטין לותר קינג. בינואר 2018, האתר עדיין פעל ואף עקף אתרים המכילים תוכן אמין בתוצאות החיפוש של גוגל.
בדצמבר 2007, בלאק זכה לתשומת לב ציבורית בשל תרומת כסף שתרם למען הריצה לנשיאות של רון פול ב-2008.
ב-2008, אמר בלאק כי ביסוס הגאווה הלבנה כקבוצת אינטרסים מיוחדת בתוך המפלגה הרפובליקנית הוא עניין קריטי. כשנשאל על ידי מראיין לעיתון האיטלקי לה רפובליקה אם Stormfront הוא לא רק הקו קלוקס קלאן החדש, בלאק השיב בחיוב, אך ציין שלעולם לא יגיד זאת לעיתונאי אמריקאי.
ב-5 במאי 2009, הוכרז כי בלאק הוא אחד מ-22 האנשים ברשימת משרד הפנים הבריטי של אנשים שנאסר עליהם להיכנס לממלכה המאוחדת בשל "קידום פעילות פלילית חמורה וטיפוח שנאה שעלולה להוביל לאלימות בין-קהילתית".
הפורום המקוון של Stormfront פועל כאחד מאזורי הכינוס המקוונים הגדולים בעולם של בעלי דעות גזעניות ומכחישי שואה, כאשר שרשורים בנושא זה זוכים למאות אלפי צפיות. מספר תוכניות רדיו שפורסמו על ידי אתר האינטרנט תמכו בהכחשת שואה.
משפחה

בשנת 2008, כלי תקשורת שונים דיווחו כי אשתו של בלאק, קלואי, עבדה כעוזרת בכירה של איל הסוכר חוסה פנג'ול, המנכ"ל של חברת Florida Crystals ובעל עסקי נדל"ן במדינות אמריקה הלטינית. בין השאר, מטלות העבודה שלה כללו את פעולתה כדוברת של בית ספר צ'רטר "כדי להוציא ילדים שחורים והיספנים מוחלשים מהעוני". הסיפור הביא לכך שבלאק ספג ביקורת על ידי מספר פעילים לאומנים לבנים אחרים. קלואי הייתה נשואה בעבר לדייוויד דיוק.
באוגוסט 2008, בנו בן ה-19 של בלאק, דרק בלאק, נבחר לאחד מ-111 הצירים בוועדה הרפובליקנית של מחוז פאלם ביץ', פלורידה, עם 167 מתוך 287 קולות. עם זאת, הוועדה סירבה לאשרר את מינויו של בלאק, בנימוק של שבועת נאמנות שעליה לא חתם לפני שרשם את מועמדותו. השבועה קובעת כי המועמדים חייבים להימנע מפעילויות "שעשויות לפגוע בשמה של המפלגה הרפובליקנית". בין השאר, דרק הנחה תוכנית רדיו בשם "המופע של דרק בלאק" בימי חול בתחנת הרדיו המקומית ווסט פאלם ביץ', פלורידה, אליה שילם דון בלאק 600 דולר לשבוע בעד שידור התוכן. שידורי תוכנית הרדיו הסתיימו בינואר 2013, כאשר דרק בלאק הופיע בכמה מהפרקים האחרונים.
החל מקיץ 2013, החל דרק בלאק להטיל ספק באידאולוגיות הגזעניות שלו, והוא חזר בו מאידאולוגיית העליונות הלבנה, ובין השאר פרסם התנצלות פומבית בפני אלו שנפגעו ממעשיו ואמונותיו הקודמות. על פי הדיווחים הוויתור שלו זעזע את אביו ואנשים המקורבים אליו. עד 2016, דרק בלאק ויתר לחלוטין על דעותיו הלאומניות והתבטא באופן פעיל נגד דעות כאלה בעיתונות. כתב של הוושינגטון פוסט אלי ססלו פירט את השינוי האידאולוגי של דרק שהוביל לריחוק ממשפחתו, עבר למישיגן, שינה את שמו ובסופו של דבר החל לימודי דוקטורט באוניברסיטת שיקגו, בלימודי תור הזהב של האסלאם. בשנת 2024 יצא מהארון כא-בינארית.
הערות שוליים

↑  White Supremacists Extend Their Reach Through Websites, באתר הניו יורק טיימס.
1 2  Don Black / Stormfront, מאורכב באתר וייבאק מאשין.
↑  Billionaire won't fire assisant for KKK link, מאורכב באתר וייבאק מאשין.
↑  A Local Election’s Results Raise Major Questions on Race, באתר הניו יורק טיימס.
↑  UK 'least wanted' list published, באתר BBC.
↑  Contemporary voices of white nationalism in America, באתר ארכיון האינטרנט.
↑  Contemporary voices of white nationalism in America, באתר ארכיון האינטרנט.
↑  Hate.com expands on the net, באתר BBC.
↑  The rise of David Duke, באתר ארכיון האינטרנט.
↑  Web trackers hunt racist groups online, באתר CNN.
↑  Father and son team on hate site, באתר USA Today.
↑  The 1970 Split In The NSWPP: A First Hand Account, ה. מייקל בארט
↑  HATE WEBSITE STORMFRONT SEES RAPID GROWTH OF NEO-NAZI COMMUNITY, באתר המרכז המשפטי לדרום העני.
↑  Man Acquitted Of Shooting Nazi, מתוך גיליון The Dispatch.
↑  Jerry Ray Acquitted, מתוך גיליון Times-News.
↑  The Racist Next Door, באתר New Times.
↑  Hate Groups Effectively Use Web as a Recruiting Tool, באתר ABC.
↑  MartinLutherKing.Org is Owned by Neo-Nazis, באתר The Daily Beast.
↑  Ron Paul keeps cash from supremacist, מאורכב באתר וייבאק מאשין.
1 2  Fermeremo Barack Obamasiamo il nuovo Ku Klux Klan, באתר לה רפובליקה.
↑  Home Office name hate promoters excluded from the UK, מאורכב באתר וייבאק מאשין.
↑  Woman With Ties to White Supremacists Represents School for Blacks and Hispanics, באתר פוקס ניוז.
↑  White Supremacist Derek Black Wants to Maintain Republican Seat, מאורכב באתר וייבאק מאשין.
↑  STORMFRONT RADIO GOING OFF AIR?, באתר המרכז המשפטי לדרום העני.
↑  DEREK BLACK: HAVE STORMFRONT FOUNDER’S SON’S POLITICS CHANGED?, באתר המרכז המשפטי לדרום העני.
↑  The white flight of Derek Black, באתר הוושינגטון פוסט.
↑  Why I Left White Nationalism, באתר הניו יורק טיימס.
↑  TAKE THE MONEY AND RUN: HOW DON BLACK’S SON ESCAPED THE WHITE SUPREMACIST MOVEMENT HE WAS BORN TO INHERIT, באתר המרכז המשפטי לדרום העני.
דייוויד אירווינג

| --- | --- |

דייוויד אירווינג
 לידה:  24 במרץ 1938 (בן 86) ברנטווד, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  David John Cawdell Irving 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום מגורים:  לונדון 
 מקום לימודים:  יוניברסיטי קולג' לונדון, אימפריאל קולג', בית ספר ברנטווד 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 www.fpp.co.uk
 
דייוויד אירווינג במהלך משפטו
דייוויד אירווינג (באנגלית: David Irving; נולד ב-24 במרץ 1938) הוא סופר והיסטוריון חובבן בריטי המתמחה בהיסטוריה פוליטית וצבאית של מלחמת העולם השנייה, בדגש על "הרייך השלישי". עבודותיו של אירווינג זכו לביקורת רבה בשל הסימפתיה שהוא רוחש לאנטישמיות ולגזענות, והוא הוכר על ידי בית המשפט כמכחיש השואה.
ביוגרפיה

אירווינג נולד ב-24 במרץ 1938 באסקס שבאנגליה, לאביו: קצין בצי המלכותי ולאמו
שעסקה כמאיירת. ב-2 במאי 1942 הוטבעה הספינה שבה שירת אביו. הוא ניצל, אך בעקבות אירוע זה ניתק את קשריו עם אשתו וילדיו.
אירווינג למד פיזיקה באימפריאל קולג' שבלונדון, וכלכלה פוליטית ביוניברסיטי קולג' בעיר אך לא סיים את לימודיו עקב בעיות כלכליות. במקביל ללימודיו באימפריאל קולג' הועסק בעיתון סטודנטים בשם "קרניבל טיימס" (Carnival Times) בתפקיד עריכה. לפי דברי הליגה נגד השמצה, בתקופה זו החל להשמיע טענות כגון "העיתונות נשלטת בידי היהודים", פרסם מאמר שבו הגדיר את היטלר כ"הכוח המאחד הגדול ביותר שידעה אירופה מאז קרל הגדול" וכתב כי "איחודה של אירופה מתפרש כיצירה של גזע עליון והיהודים תמיד ראו בחשד כל עלייה של גזע עליון מלבד כמובן הגזע שלהם". כמו כן פרסם קריקטורות גזעניות, תמך באפרטהייד בדרום אפריקה והביע תמיכה בגרמניה הנאצית. בשל כך סולק מתפקידיו בעיתון הסטודנטים.
בשנת 1959 עבר אירווינג למערב גרמניה ועבד במפעל פלדה בחבל הרוהר. יותר מאוחר עבר לספרד, שם עבד כפקיד ונישא לאשתו הראשונה.
ב-1981 התגרש אירווינג מאשתו הראשונה והחל בזוגיות עם דוגמנית דנית.
ספריו > השמדתה של דרזדן

בשנת 1962 החל בכתיבת ספרו הראשון על הפצצת דרזדן בידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. הספר, "השמדתה של דרזדן" (The Destruction of Dresden) (אנ'), יצא לאור בשנת 1963 בתקופה שבה התנהל ויכוח בבריטניה  על המוסריות בהפצצת דרזדן. הספר זכה להצלחה רבה והפך לרב מכר. במהדורה הראשונה העריך אירווינג את מספר המתים מההפצצה בכ-100,000 עד 250,000, מספר גבוה בהרבה מההערכות הקודמות. הערכה שגויה זאת הפכה במשך כמה שנים למקובלת בקרב חוקרים. קורט וונגוט שכתב את בית מטבחיים חמש בשנת 1969 התבסס על הערכתו של אירווינג וכך היא זכתה לתפוצה ציבורית רחבה.
אירווינג ביסס את הערכתו על המסמך הנאצי המזויף "TB 47" ועל עדותו של הפקיד הנאצי הנס וויגנט מבלי שהצליב את הנתונים עם מסמכים רשמיים שהיו זמינים בדרזדן. כאשר התגלה כי מסמך ה-"TB 47" הוא זיוף ב-1966, התנער אירווינג מהערכתו הראשונית ובמהדורות הבאות הוריד בהדרגה את הערכתו לגבי מספר הנספים ל-50,000 עד 100,000. במשפטו של אירווינג נגד דברה ליפשטדט בשנת 2000, הציג ההיסטוריון ריצ'רד ג'. אוונס עדות לפיה אירווינג ביסס את הערכתו למספר הנספים על דבריו של אדם אחד בלא שיהיה ביסוס לכך במסמכים, השתמש במסמכים מזויפים וציטט אדם שלטענת אירווינג היה רופא בבית החולים של דרזדן באותה תקופה, אותו אדם טען מאוחר יותר כי אירווינג טעה בזיהוי לגביו וכי דבריו התבססו על שמועות לגבי מספר הנספים ולא על עובדות מבוססות. כיום ההערכה המקובלת למספר הנספים בדרזדן עומדת על 22,500-25,000 הרוגים.
כלומר פחות מרבע מהערכתו הנמוכה ביותר של אירווינג.
ספריו > ספרים אחרים על מלחמת העולם השנייה

לאחר הצלחת ספרו על דרזדן המשיך אירווינג לפרסם ספרים על מלחמת העולם השנייה, חלקם מזווית ראייה של היסטוריה רוויזיוניסטית. ספרו על רקטות ה-V זכה לתפוצה רחבה ולביקורות טובות. אירווינג תרגם את זכרונותיו של הפילדמרשל קייטל מגרמנית לאנגלית ב-1965.
ב-1967 פרסם ספר על תאונת המטוס שבה נהרג הגנרל הפולני ולדיסלב שיקורסקי. בספרו טען אירווינג כי התאונה הייתה בעצם התנקשות בשיקורסקי שהוזמנה על ידי וינסטון צ'רצ'יל שרצה להעלים את הגנרל הפולני כדי לא לפגוע ביחסי בריטניה עם סטלין.
ב-1967 פרסם אירווינג מחקר על השמדתה של שיירה PQ-17 בשנת 1942. השיירה ובה אספקה לברית המועצות, הושמדה כמעט כולה על ידי חיל הים הגרמני, במחקרו האשים באסון את מפקד השיירה קומנדר ג'ק ברום. ברום תבע את אירווינג על הוצאת דיבה וזכה במשפט. אירווינג אולץ לשלם פיצויים בסכום 40,000 לירות שטרלינג וספרו הורד מהמדף.
לאחר מכן המשיך אירווינג לפרסם ספרים בנושא מלחמת העולם השנייה, בעיקר ביוגרפיות. ב-1969 פגש אירווינג את רוברט קמפנר, אחד מהתובעים במשפטי נירנברג, בעת ביקורו בגרמניה ושאל אותו האם התיעוד הרשמי של המשפטים זויף. מאוחר יותר כתב קפנר כי דבריו של אירווינג היו מלאים בהצהרות אנטי-אמריקאיות ואנטי-יהודיות.
ספריו > ספרים על היטלר

בין 1975 ל-1977 פרסם את אחד הספרים המרכזיים שלו - "מלחמתו של היטלר" (Hitler’s War) - ביוגרפיה בשני חלקים. בהקדמה לספר במהדורה הגרמנית כתב אירווינג כי יומנה של אנה פרנק הוא זיוף וכי בית המשפט בניו יורק קבע כי היומן נכתב על ידי התסריטאי מאיר לוין בשיתוף עם אוטו, אביה של אנה פרנק, זאת למרות שבית המשפט בניו יורק מעולם לא פסק זאת.
אירווינג טען כי מטרתו בפרסום הביוגרפיה היא לחשוף את היטלר האמיתי מאחר שדמותו תוארה אך ורק כשלילית על ידי ההיסטוריונים. אירווינג ניסה להראות את התהליכים מנקודת מבטו של היטלר עצמו, ככל הניתן. בספר היטלר תואר כמנהיג רציונלי ואינטליגנטי שמטרתו היחידה הייתה להעלות את שגשוגה של גרמניה והשפעתה באירופה אבל תוכניותיו הוכשלו על ידי אנשים לא-מוכשרים ובוגדניים בתוך הממשלה הגרמנית. אירווינג האשים בספרו את מנהיגי בעלות הברית, במיוחד את צ'רצ'יל, בהידרדרות למלחמה וטען כי היטלר פתח במלחמה נגד ברית המועצות כמלחמת מנע נגד האגרסיביות הסובייטית. בנוסף טען כי היטלר לא ידע על השואה, אבל לא הכחיש את קיומה. לטענתו, הימלר והיידריך היו המתכננים והמבצעים העיקריים של השואה ואת חוסר נגיעתו של היטלר לעניין ביסס על כך שאין שום מסמכים רשמיים הקושרים את היטלר לביצוע ההשמדה.
התגובות לספר היו לרוב ביקורתיות, הן לגבי תיאור העובדות והן לגבי המסקנות. ההיסטוריון האמריקאי צ'ארלס סינדור (Charles Sydnor) ציין כי בעבודתו של אירווינג טעויות רבות, בין השאר אמירתו של אירווינג שהיהודים שהתקוממו בגטו ורשה היו חמושים היטב בנשק שקיבלו מבעלות הברית. סינדור ציין כי דו"ח שהוגש להיטלר על ידי הס"ס בנובמבר 1942 הכיל דיווח על השמדתם של 363,211 יהודים בשטחי ברית המועצות על ידי האיינזצגרופן וכי טענתו של אירווינג שהאיינזצגרופן היו אחראים לשמירה על מחנות ההשמדה מראה כי אירווינג לא מכיר את נושא השואה לעומקו מאחר שהאיינזצגרופן לא היו קשורים כלל למחנות ההשמדה.
ב-1978 אירווינג פרסם ספר נוסף על היטלר - "הדרך למלחמה" (The war path) - בו תיאר את השתלשלות העניינים עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה גם כן מאותה נקודת מבט כמו ב"מלחמתו של היטלר". למרות ביקורות רבות הספר הפך לרב מכר.
ספריו > ספרים נוספים

ב-1981 אירווינג פרסם שני ספרים - "המלחמה בין הגנרלים" (The War Between the Generals) - בו הוא תיאר את יחסי מפקדי הכוחות של בעלות הברית ואת חייהם האישיים, ו"התקוממות!" (Uprising!‎), על ההתקוממות האנטי-סובייטית בהונגריה ב-1956. אירווינג טען כי ההתקוממות הייתה ביסודה התקוממות אנטי-יהודית מאחר שרוב צמרת המפלגה הקומוניסטית ההונגרית הייתה מורכבת מיהודים. מבקרים רבים האשימו את אירווינג באנטישמיות לאור תיאורו את המשטר הסובייטי בהונגריה כמשטר יהודי שנועד לדכא גויים. בנוסף היו טענות שאירווינג הגזים במספר היהודים שהיו בצמרת השלטון והתעלם מהעובדה שגם מנהיגים בעלי שורשים יהודים כמו ראקושי (Rákosi) וגרו (gerő) שללו לחלוטין את היהדות והביעו בעצמם טענות אנטישמיות. היסטוריונים כמו ניל ארצ'רסון וקיי בירד טענו כי ספרו מכיל הערות אנטישמיות רבות כמו למשל התיאור של ראקושי כ"בעל טאקט של שוחט כשרות".
עמדותיו בנושא השואה ואנטישמיות

במשך השנים עמדתו של אירווינג כלפי נושא השואה השתנתה בצורה ניכרת. עד לשנת 1988 אירווינג לא הכחיש את השואה בגלוי ואומנם הספר "מלחמתו של היטלר" תיאר את היטלר באור חיובי, אך לא הוגדר כבעל תוכן אנטישמי. אירווינג גם נזהר מלקשור עצמו למכחישי השואה אחרים וסירב להופיע בכנסים של מכחישי השואה ושל המכון לסקירה היסטורית (Institute for Historical Review- IHR) למרות שנתן רשות למכון לפרסם את ספריו בארצות הברית. ההסבר שניתן בזמנו להימנעותו מהכחשת השואה היה כי אירווינג רצה לפתוח בקריירה פוליטית ולייסד את מפלגת "פוקוס" (Focus) שאמורה הייתה לאחד את כל הזרמים הנאו-נאצים בבריטניה עם אירווינג בראשם. אירווינג עצמו תיאר את דעותיו כ"פשיסט מתון". בעקבות כישלון הקמת המפלגה מסיבות כלכליות אירווינג הרגיש חופשי יותר להזדהות עם מכחישי השואה וב-1983 בפעם הראשונה נוכח בוועידה שאורגנה על ידי הIHR. באותה ועידה אירווינג לא השמיע דעות שאפשר לפרשן כמכחישות השואה אך ציין כי הוא התרשם עמוקות מהטענות שהועלו כי שימוש בגזי פלטה של מכוניות לרצח יהודים במחנות ההשמדה לא היה אפשרי. בהרצאתו בוועידה טען אירווינג כי "כמה זה נוח לתל אביב לטעון שדייוויד אירווינג מדבר שטויות וכמובן שהיטלר ידע מה קורה באושוויץ וטרבלינקה ובאותה נשימה לטעון שמר בגין לא ידע מה קורה בסברה ושתילה". באותו נאום טען אירווינג כי "היטלר היה ידידם הגדול ביותר של היהודים ברייך השלישי".
בעת ביקורו באוסטרליה ב-1986 טען אירווינג כי התמונות שצולמו במחנות הריכוז באפריל 1945 של הניצולים והמתים מוכיחות כי היהודים נרצחו על ידי בעלות הברית. כמו כן טען כי השואה לא הייתה מעשה ידיהם של מנהיגי הנאצים אלא על ידי פושעים אנונימיים שפעלו מתוך יוזמה אישית באווירה האלימה של המלחמה, אווירה שבין השאר הפצצות בעלות הברית על גרמניה שיחקו בה תפקיד. בהרצאה אחרת באטלנטה ב-1986 אירווינג אמר כי "להיסטוריונים ישנו עיוורון כשזה נוגע לשואה כי כמו טאי זקס, השואה היא מחלה יהודית הגורמת לעיוורון". בסוף שנות ה-80 אירווינג קשר את עצמו לחלוטין עם IHR והחל לטעון כי לא הייתה השמדה מכוונת ומאורגנת של יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתחילת שנות ה-90 אירווינג כבר טען בגלוי כי לא היו תאי גזים באושוויץ אלא זיופים שנבנו אחרי המלחמה על ידי הפולנים ובינואר 1990 אירווינג טען כי רק 30,000 איש מתו באושוויץ בין השנים 1940–1945 וכולם מסיבות טבעיות מה שלטענתו היה שווה ערך למות אזרחים גרמניים מהפצצות בעלות הברית על ערי גרמניה. בעקבות אמירות אלה בעת ביקורו בגרמניה פסק בית המשפט במינכן כי אירווינג הוא מכחיש השואה וחייב אותו בקנס של 10,000 מארקים גרמניים ומאוחר יותר כניסתו לגרמניה נאסרה.
בנוסף, השמיע אירווינג במהלך השנים דעות אנטישמיות רבות, בין שאר טען כי ישנה קונספירציה יהודית לשלוט בעולם וכי השואה היא חלק מאותה קונספירציה. אירווינג תיאר את היהודים כ"האויבים המסורתיים של האמת" וטען כי "היהודים מתנהגים בטיפשות בכך שהם ממשיכים להיאחז בתאוריית תאי הגזים שלהם... גל נוסף של אנטישמיות יתפרץ בגלל השימוש היהודי במיתוס השואה."
בשל הכחשת השואה נאסרה כניסתו של אירווינג למספר מדינות. בנוסף לאיסור כניסתו לגרמניה, ב-1989 נאסרה כניסתו לאוסטריה אחרי שנתן שתי הרצאות בהן הכחיש את השואה. ב-1992 הוא סולק מקנדה חזרה לבריטניה. כמו כן כניסתו נאסרה לאיטליה ולאוסטרליה.
המשפט נגד הוצאת פינגווין ודברה ליפשטדט

ב-1996 הגיש אירווינג תביעה כנגד ההיסטוריונית דברה ליפשטדט והוצאת "ספרי פינגווין", בטענה כי אלו הוציאו דיבתו רעה בספרה של ליפשטדט "מכחישים את השואה". ליפשטדט כתבה בספר שאירווינג הוא מכחיש השואה שעיוות וזייף את הראיות בכוונה, כדי לתמוך בדעותיו האידאולוגיות. אירווינג טען כי הוא אינו מכחיש השואה כי לטענתו אין מה להכחיש. על פי החוק הבריטי, שכוונתו להגן על שמו הטוב של הפרט, הוטל על ליפשטדט נטל הראיה להוכיח כי טענותיה הן אמת. ליפשטדט ופינגווין שכרו את עורך הדין אנתוני ג'וליוס כראש הצוות, ריצ'רד רמפטון כטוען בבית הדין, ואת ההיסטוריון מאוניברסיטת קיימברידג' ריצ'רד ג'. אוונס על מנת להציג את טיעוניהם. אוונס בילה שנתיים בבחינת עבודתו של אירווינג, והציג את הכשלים בעבודתו, לרבות העובדה שהשתמש כמקור במסמכים מזויפים ביודעין; כך התייחס אירווינג בטענותיו לדו"ח לוכטר, למרות שידע כי הדו"ח אינו אמין. כמו כן הארכיטקט ההולנדי רוברט יאן ואן-פלט העיד במשפט כי מחנות ההשמדה נבנו ועוצבו למטרת השמדת בני אדם. השופט צ'ארלס גריי שוכנע על ידי עדויות אלו וכתב פסק דין ארוך שבו גינה את אירווינג, ואישר את האשמותיהם של ליפשטדט ואוונס, תוך שהוא מזכה את ליפשטדט מכל אשמה. המשפט הביא לידיעת הציבור את הכשלים בעבודותיו של אירווינג, אשר קודם לכן לא היו ידועים דיים, והוא אף נאלץ לשלם את הוצאות המשפט בסך 2 מיליון לירות שטרלינג ובעקבות כך הכריז על פשיטת רגל ב-2002.
לאחר המשפט

אחרי המשפט והחשיפה התקשורתית השלילית אירווינג המשיך להיות מוקצה בציבור הבריטי. בשנת 2004 הוזמן לתת הרצאה בניו זילנד על ידי מועדון העיתונאים הלאומי אך כניסתו נאסרה למדינה. המועדון טען כי הזמנתו הייתה כדי להתעמת עם דעותיו ולא לתמוך בהן, אך בקשתו נדחתה.
ב-11 בנובמבר 2005 נעצר אירווינג באוסטריה, על-פי צו מעצר שהוצא כנגדו בשנת 1989 באשמת הכחשת השואה בנאום שנשא דאז (עבירה שעונשה עד 10 שנות מאסר באוסטריה). ב-20 בפברואר 2006 נגזר דינו של אירווינג ל-3 שנות מאסר. משפטו של אירווינג, שהודה באשמה אך טען כי שינה את דעתו וכעת הוא משוכנע ברצח העם שביצעו הנאצים בעקבות כך שב-1991 קרא את יומניו של אדולף אייכמן, הסתיים תוך יום אחד בלבד. אירווינג ערער על גזר הדין וב-20 בדצמבר 2006 הוחלט על ניכוי שני שלישים מעונשו ובעקבות כך על שחרורו המיידי, לאחר שריצה 13 חודשים בכלא האוסטרי מאז מעצרו.
לאחר שחרורו וחזרתו לבריטניה אירווינג חזר בו מהצהרתו כי הוא מכיר בשואה וטען כי "עכשיו אני לא צריך להסתיר עוד את דעותיי על השואה". מאז אירווינג עובד כפרילנסר למרות התדמית הציבורית השלילית שלו. כמו כן אירווינג נותן הרצאות לקבוצות ימניות-קיצוניות בארצות הברית ובריטניה, הרצאות אשר מושכות ביקורת רבה כלפיו.
במרץ 2019 יזם אירווינג סיור לפולין לאתרים מרכזיים ולמחנות השמדה שקשורים לשואה ולמלחמת העולם השנייה ובתוכם: טרבלינקה, בלזץ, מיידנק, סוביבור ומאורת הזאב. הסיור לווה בפרסום פרובוקטיבי המציג את מחנות ההשמדה עם ההערה "שנויים במחלוקת". על רקע זה שלח הרב פנחס גולדשמידט, רבה של מוסקבה ונשיא ועידת רבני אירופה, מכתב לראש ממשלת פולין, מטאוש מורבייצקי, בדרישה לאסור את כניסתו של אירווינג למדינה. גם מדינת ישראל הציגה בקשה רשמית למניעת כניסתו למדינה. בעקבות הפניות, יאצק צ'פוטוביץ', שר החוץ של פולין, הודיע כי ארצו תאסור את כניסתו של אירווינג עקב החוק הפולני האוסר הכחשת השואה.
בתרבות

משפט הדיבה המפורסם קיבל ייצוג בסרט הכחשה, בו השחקן טימותי ספול שיחק את אירווינג.
הערות שוליים

↑  http://www.london-student.net/2009/05/26/50-years-on-david-irving-apartheid-and-ulu/ (הקישור אינו פעיל)
↑  PQ17 Libel
1 2 3  Guttenplan, D. D. (2001). The Holocaust on Trial. New York: W. W. Norton & Company. ISBN 0-393-02044-4.
↑  Report: Dresden Bombing Deaths Overestimated
↑  Lipstadt, Deborah (2005). History on Trial: My Day in Court with David Irving. New York: Ecco Press. ISBN 0-06-059376-8
↑  Sydnor, Jr, Charles W. (June 1979). "The Selling of Adolf Hitler: David Irving's Hitler's War". central European History 12 (2). pp. 169–99.
1 2  Van Pelt, Robert J. (2002). The Case for Auschwitz: Evidence from the Irving Trial. Bloomington, IN: Indiana University Press. ISBN 0-253-34016-0.
1 2 3 4  Lipstadt, Deborah (1993). Denying the Holocaust: The Growing Assault on Truth and Memory. New York: Free Press. ISBN 0-02-919235-8.
↑  Stern, Kenneth (1992). Holocaust Denial. New York: American Jewish Committee.
↑  Holocaust denier to try another visit to Australia
↑  Holocaust denier made bankrupt
↑  David Irving's September 2004 New Zealand tour
↑  אסף אוני ועמירם ברקת, הארץ‏, השופט ששיחרר את אירווינג תומך בהיידר, באתר וואלה, 20 בדצמבר 2006
↑  Ritz Knife Fight Reveals "War" Between White Supremacists
↑  מכחיש השואה לא יכנס לפולין, ערוץ 7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263113305171  PLWABN: 9810696195905606  BIBSYS: 90061863  BNC: 000201960  BNE: XX953386  BnF: cb11908271v (data)  CANTIC: a19670187  CiNii: DA01878564  GND: 119222094  ISNI: 0000 0001 2031 4697  LCCN: n50037665  LNB: 000036213  NDL: 00444290  NKC: jn19990003908  NLA: 36197014  NLG: 177998  NSK: 000029383  NTA: 068370350  SELIBR: 320484  SNAC: w6jm3dj8  SUDOC: 069649278  Trove: 343150  VIAF: 100259089   WorldCat (עם VIAF): 100259089