stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב ליטל ביגהורן
מהלך הקרב > לחימתו של קסטר > קסטר בפלג מינקונג'ו

לאחר שהדפו את רינו נפנו הלוחמים האינדיאנים לתקוף את הכוח של קסטר. הנתיב שהוביל את קסטר עד ל'גבעת עד האיש האחרון" נותר במחלוקת. אפשרות אחת סבירה היא שלאחר שהורה לרינו לתקוף המשיך קסטר אף הוא כמו רינו במורד פלג רינו עד למרחק של כ-800 מטר מנהר הליטל ביגהורן. בנקודה זו הוא פנה צפונה וטיפס על הצוקים שעל גדות הנחל. הוא המשיך צפונה והגיע לאזור שאליו יגיע רינו בנסיגה שלו. מנקודה זו (אזור גבעת רינו וגבעת וייר) הוא היה יכול לראות את רינו מסתער על הכפר מדרום. נראה שקסטר ירד עם כוחו לתוך תעלה באזור הנקרא "מדיסין טייל קולי" שהובילה לנהר. חלק מההיסטוריונים גורסים שרק חלק מכוחו של קסטר ירד לתעלה בניסיון להגיע לנהר ולחצותו אל תוך הכפר. חלק מעדויות האינדיאנים מספרות שכוח אינדיאני מיומן בירי למרחק ניצב בגדה הנגדית ועצר ניסיון צליחה זה.
הלוחם האינדיאני שור לבן טען שהוא ירה בקצין אמריקאי לבוש בחליפת עור צבי. בעוד אין אינדיאנים נוספים התומכים בטענה שלו גורסים חלק מההיסטוריונים שאם אכן הוא ירה דמות כזאת ייתכן שקסטר נפצע קשות על ידו. בנוסף לטענה הזו נטען שיחד עם מפקד הצליחה נפצע עוד חייל שנשא את דגל הפלוגה. על פי עדויות האינדיאנים חיילים אמריקאים נאלצו לרדת מסוסיהם על מנת לעזור לפצועים לעלות על הסוסים חזרה. העובדה ששני פצעיו של קסטר היו גורמים למותו המיידי מטילה ספק בדיווחים אלו על פציעתו לכאורה.
הדיווחים על ניסיונות לצלוח את הנהר באזור מדיסין טייל קולי יכולים להסביר את המטרה שקסטר ניסה להשיג בשולחו את רינו למתקפה. שיטה זאת נקראת "שיטת הפטיש והסדן": בעוד רינו יתקוף ויעסיק את האינדיאנים מדרום קסטר יתקוף מצפון וימחץ את האינדיאנים לכיוון של רינו. היסטוריונים אחדים מציינים שאם אכן קסטר ניסה לחצות את הנהר בנקודה זו הוא כנראה חשב ששם הקצה הצפוני של המחנה בעוד בפועל זה היה רק אמצע המחנה.
אדוארד קרטיס, אתנולוג שהתפרסם בזכות מחקריו וצילומיו של האינדיאנים למד לעומק את הקרב על ידי כך שראיין הרבה מאלו שהשתתפו בקרב. בתחילה הוא עבר על שדה הקרב עם שלושה סיירים בני שבט הקרואו ואז שוב עם הלוחם האינדיאני שני ירחים ואיתו כמה לוחמים נוספים משבט השאיין. לאחר מכן הוא הלך לטריטוריית הלקוטה וראיין את הלוחם נץ אדום. לבסוף הוא עבר שוב בשדה הקרב עם שלושת הסיירים הראשונים אבל בפעם הזו התלווה אליהם גנרל צ'ארלס וודרוף משום שקורטיס רצה שאדם עם רקע והבנה צבאית יתרשם מעדויות האינדיאנים גם הוא.
בהתבסס על כל האינפורמציה שאסף הגיע קורטיס למסקנה שקסטר אכן רכב במורד התעלה במדיסין טייל קולאי בכיוון הנהר במטרה לצלוח לצד השני. אלא שהאינדיאנים זיהו אותו וחיכו כבר בגדה הנגדית בכח גדול עם כל לוחמי הסו והשאיין שהתפנו מהמגע עם הכוח של רינו. זו הייתה בעצם תחילת המתקפה על הכוח של קסטר והיא אילצה אותו לסגת לראש הגבעה שם הוא יעמוד את "עמידתו האחרונה" המפורסמת. בעצם, כתב קורטיס, קסטר לא התקיף כלל וכל תנועתו הייתה נסיגה.
מהלך הקרב > לחימתו של קסטר > פרשנויות אחרות על פעולותיו של קסטר בפלג מינקונג'ו

היסטוריונים אחרים טוענים שקסטר מעולם לא כיוון להגיע לנהר. לטענתם הוא ירד בתעלה אך טיפס מצידה השני והמשיך צפונה על הרכס לנקודה שבה בסופו של דבר הותקף. על פי תאוריה זו כשקסטר הותקף היה זה מאוחר מדי לחבור דרומה היכן שאולי היה עולה בידי רינו ובנטין להעניק לו סיוע.
עדויות ארכאולוגיות וניתוח מחודש של עדויות מהקרב הובילו לפרשנות מחודשת של הקרב. ב-1920 חוקרים מצאו בשדה הקרב מאות תרמילי קליעים לאורך הרכס "ניי-קארת'רייט" בין דרום מדיסין טייל קולי ובין התעלה הצפונית במדיסין טייל קולי שנקראת "קולי העמוקה". היסטוריונים אחדים מאמינים שקסטר חילק את כוחו לשני חלקים (ואולי אף לשלושה). על חלק אחד הוא פיקד בעצמו בעוד את החלק השני נתן תחת פיקודו של קפטן ג'ורג' ייטס. הסבר זה תומך בתאוריה נוספת שלפחות פלוגה אחת של קסטר ביצעה מתקפת הסחה שנועדה להוריד מהלחץ שהופעל על הכוח של רינו.
הטענה שכוח ירד מרכס ניי-קארת'רייט למתקפת הסחה נתמכת בידי עדויות של לוחמי שאיין שראו במרחק רב סוסים לבנים (כנראה מפלוגה E בעלת הסוסים האפורים) מתקדמים. הם נצפו על ידי אינדיאנים שעמדו בקצה הצפוני של המחנה. ממעלה הצוק סיפקה להם פלוגה נוספת חיפוי על ידי ירי לטווח רחוק.
ייתכן והלוחמים האינדיאנים נחפזו לתקוף את הכוח שירד וגרמו לו לסגת חזרה לצוקים דרך מדרון אחר צפונית מהמדרון שבו ירדו החיילים. ע"פ התאוריה, הכוח המחפה נסוג בדרך למפגש עם הכוח שירד תוך כדי ירי מטחים בהשאירו אחריו מאות תרמילים שנמצאו כעבור חמישים שנה.
מהלך הקרב > לחימתו של קסטר > "העמידה האחרונה"

בסופו של הקרב כנראה ופסגת הגבעה הייתה קטנה מלהכיל את כל הניצולים והפצועים. ירי מכיוון דרום מזרח מנע מחייליו של קסטר להציב הגנה היקפית אפקטיבית על הגבעה.
על פי עדויות האינדיאנים, במהלך הקרב על הגבעה ספגו האינדיאנים יותר אבדות מבמהלך הקרב כולו. מידת הנחישות של האמריקאים מהווה אינדיקציה לכך שלא היו לחיילים ספיקות לגבי סיכויי הישארותם בחיים. ע"פ העדויות שרשרת הפיקוד על הגבעה נשברה במהירות אף על פי שהיו כיסי התנגדות קטנים יותר שהחזיקו מעמד. עד מהרה הכוח שהיה על הגבעה (פלוגות F,E וחצי C) הושמד כליל. ע"פ רוב העדויות השמדת הכוח לא ארכה יותר משעה. דייוויד מילר שראיין בין השנים 1935–1955 את אחרוני האינדיאנים ששרדו מהקרב כתב שהקרב נמשך לא יותר מחצי שעה. אינדיאנים תיארו בעדותם שהקרב נמשך "כמו הזמן שלוקח לאדם רעב לאכול ארוחה". ע"פ העדויות לקראת סוף הלחימה סוס משוגע הוביל מתקפת פתע מצפון הגבעה. החיילים האמריקאים המופתעים שמטו את נשקיהם והאינדיאנים רמסו אותם עם סוסיהם. בעדויות תיארו זאת האינדיאנים כ"צייד בופאלו".
מהלך הקרב > לחימתו של קסטר > ניסיון הימלטות אחרון בידי 28 חיילים

מחקרים מודרניים טוענים שכלל לא הייתה "עמידה אחרונה" כמו זאת המתוארת בהיסטוריה המקובלת. על פי מחקרים אלו בסוף הקרב החיילים לא היו מכותרים אלא נתונים תחת הסתערות מכיוון בודד. נתון זה מתיישב עם העדות על ההסתערות שהוביל סוס משוגע שגרמה לפאניקה בקרב החיילים. לפחות 28 מהגופות כולל זו של הסייר של קסטר, מיץ' בוייר נמצאו בגיא קטן מתחת לגבעה מה שהוביל את החוקרים לחשוב שהם ניסו במאמץ נואש אחרון לסגת מהגבעה. הריגתם הייתה כנראה הפעולה האחרונה של הקרב.
מהלך הקרב > סוף הקרב

אחרי שהשמידו את הכוח של קסטר התאחדו לוחמי השאיין והלקוטה וחזרו לתקוף את רינו ובנטין. התקפתם נמשכה עד חשכה וברובו של יום המחרת. רינו שיבח את בנטין לאחר הקרב על המנהיגות שגילה בהודפו מספר התקפות קשות על גבעת רינו. ב-27 ביוני טורו של גנרל טרי הגיע מצפון והאינדיאנים החלו להתרחק בכיוון ההפוך. סייר משבט הקרואו היה הראשון לספר לגנרל טרי שכוחו של קסטר נמחק. לחיילים הפצועים של רינו ובנטין ניתנה עזרה כפי היכולת. חמישה מהם מתו מאוחר יותר מפצעיהם. רק אחד משלושת רופאי הרגימנט, ממלא המקום ד"ר הנרי פורטר, ניצל. אחד נהרג על יד קסטר וד"ר דה-וולף נהרג במהלך הנסיגה של רינו לגבעת רינו.
החדשות על התבוסה הכו בתודעה האמריקנית במהלך ציון יובל המאה לארצות הברית. הציבור שהיה מורגל בניצחונות כבירים והיה בטוח בעליונות על האינדיאנים הוכה בתדהמה. הצבא החל לחקור אך החקירה לא הייתה אפקטיבית בשל הצורך לדאוג לפצועים מהקרב ובשל החשש של הקצינים מפגיעה בשמם הטוב.
מנקודת המבט של האינדיאנים לתוצאות הקרב היו השלכות מרחיקות לכת ביותר. היה זה תחילת הסוף של מלחמות האינדיאנים. חלקם אף תיארו זאת כ"עמידתם האחרונה של האינדיאנים באזור". תוך 48 שעות התפרק המחנה האינדיאני העצום לקבוצות קטנות משום שהעשב באזור לא הספיק להאכלת הסוסים של מחנה כה גדול.
אנשי הסו והשאיין המפוזרים חגגו במהלך חודש יולי ללא כל איום מצד הצבא. אחרי החגיגות חמקו אינדיאנים רבים חזרה לשמורות. עד מהרה ירד מספר האינדיאנים העוינים באזור ל-600 בלבד. יחידותיהם של גנרל טרי ושל גנרל קרוק נותרו נייחות לעוד שבעה שבועות בהמתינם לתגבורת. טרי וקרוק לא היו מוכנים לצאת כנגד האינדיאנים עד שיהיו ברשותם 2000 חיילים לפחות. באוגוסט שבו טרי וקרוק לשדה המערכה כנגד האינדיאנים. גנרל נלסון מיילס לקח פיקוד על המערכה באוקטובר 1876. במאי 1877 ברח שור יושב לקנדה. סוס משוגע נכנע לצבא בפורט רובינסון. המערכה נסתיימה ב-7 במאי כשגנרל מיילס הכניע קבוצה קטנה של לוחמי סו.
ועדה מיוחדת קבעה מתווה על פיו האינדיאנים ימסרו את אזור הגבעות השחורות לידי ממשלת ארצות הברית ואם לא יעשו זאת הממשלה תפסיק את האספקה לשמורות. עקב חששם מהרעבה העבירו האינדיאנים את השטח לידי ארצות הברית. בשבט הסו מעולם לא קיבלו את המתווה ואת החוקיות של העסקה. אחרי לחצים על הקונגרס להקמת ועדה שתדון בטענות שבט הסו ולאחר דיונים שנמשכו יותר מארבעים שנה בית המשפט העליון של ארצות הברית פסק ב-1980 בתיק "ארצות הברית נגד אומת הסו" שהשטח נלקח מהאינדיאנים ללא פיצוי ותמורה. בשבט הסו סירבו לקבל את הכסף שהממשלה הציעה והמשיכו להתעקש על זכותם לקבל את השטח חזרה.
נפגעים > נפגעים אינדיאנים

אין מספר רשמי של הרוגים בקרב האינדיאנים. ההערכות למספרם משתרעות על טווח רחב של החל מ-36 הרוגים ועד ל-300 הרוגים. המצביא האינדיאני סוס אדום אמר ב-1877 לקצין אמריקאי שלאינדיאנים היו 136 הרוגים ו-160 פצועים.
היסטוריונים רבים לא סומכים על המספרים האלו וטוענים שהאינדיאנים כלל לא אספו נתונים סטטיסטים כאלה.
נפגעים > נפגעי הרגימנט ה-7

52% מכלל הכוח נפגע. 16 קצינים ו-242 חיילים נהרגו או מתו מפצעיהם. קצין אחד ו-51 חיילים נפצעו. כל החיילים בחמש הפלוגות שהיו עם קסטר נהרגו אך בשנים שלאחר הקרב נפוצו שמועות עקשניות שבפועל היו ניצולים. בין ההרוגים היו אחיו של קסטר, בוסטון ותומס, גיסו ג'יימס קלאהו ואחיינו הנרי ריד. בעל החיים היחיד ששרד בכוח של קסטר היה סוסו של קפטן קיו, קומנצ'י, שנאסף על ידי חייליו של גנרל טרי משדה הקרב. ההשערה הרווחת היא שעוד בעלי חיים נשארו בחיים אך נלקחו בידי האינדיאנים כשלל. הסוס קומנצ'י נלקח על ידי החיילים לאוניית הקיטור Far West שהחזירה אותו ל"פורט אברהם לינקולן" להתאוששות.
ב-1878 העניק הצבא עיטורי כבוד ל-24 חיילים על חלקם בקרב. בכללם היו 19 החיילים שירדו מגבעת רינו להביא מים מהנהר.
נפגעים > נפגעים אזרחים

בוסטון קסטר - אחיו של קסטר, אחראי המזון של הרגימנט
מארק קלוג - עיתונאי
הנרי ארמסטרונג ריד - אחיינו של קסטר, אחראי הסוסים של הרגימנט
מורשת הקרב > שיקום הרגימנט ה-7, יולי 1876

החל מחודש יולי מונו קצינים חדשים לרגימנט והחלו מאמצי גיוס במטרה למלא את השורות המדולדלות. הרגימנט, שאורגן מחדש במבנה של שמונה פלוגות, נשאר באזור כחלק מכוחו של גנרל טרי שהיה מתוגבר בטורו של גיבון. באוגוסט 1876, אחרי שגנרל טרי קיבל תחת פיקודו גם את רגימנט הרגלים ה-5, מסע המלחמה המשיך לאורך נהר הרוסבד במרדף אחר הלקוטה. הכוח התחבר עם כוחו של גנרל קרוק והכוח המאוחד מנה כ-4000 חיילים. הכוח המאוחד המשיך במרדף אחר הלקוטה בכיוון צפון מזרח לנהר המיזורי. גשם שוטף וקשיים לוגיסטיים מנעו לבסוף מהכוח להתקדם והוא נאלץ לחזור לנקודת ההתחלה. הרגימנט ה-7 חזר לפורט אברהם לינקולן לצורך שיקום.
מורשת הקרב > הגדלת הצבא

הקונגרס האמריקאי אישר להגדיל את גודל הצבא ב-2500 חיילים על מנת לענות על הצרכים הדחופים שעלו עקב תבוסת הרגימנט ה-7. לתקופה מסוימת המפלגה הדמוקרטית ששלטה בבית הנבחרים זנחה את הקמפיין שניהלה להקטנת הצבא. הידיעות על גורלו של קסטר הגיעו לקונגרס ה-44 בזמן דיוני ועדה מיוחדת שדנה בהתנגדויות שהועלו להצעת הסנאט, שנשלט בידי הרפובליקנים, בדבר גודל הצבא. הוועדה החליטה להגדיל את מצבת פלוגות הפרשים ב-100 חיילים לפלוגה. בנוסף הם העלו את תקרת גודל הצבא ב-2500 חיילים.
מחלוקות סביב הקרב > פיקודו של רינו

לבקשתו של רינו ב-1879 הוקמה ועדת חקירה צבאית בשיקגו לבחון את אופן פיקודו. עדויות אחדות האשימו את רינו בכך שהיה שיכור ופחדן. הוועדה מצאה שתפקודו של רינו היה ללא דופי. אחדים האשימו את רינו בכך שההחלטה על הנסיגה הייתה פזיזה והנסיגה הייתה לא מסודרת. מגניו של רינו בוועדה טענו שאמנם הנסיגה לא הייתה מסודרת אך רינו לא נסוג מעמדותיו עד שהיה זה ברור שהוא בנחיתות מספרית ומאוגף על ידי האינדיאנים. עדויות חדשות גם מצביעות על כך שהסייר של רינו, סכין מדממת, נפגע מירי בעת שניצב לידו ודמו ניתז על רינו מה שגרם להגברת הפאניקה והלחץ של רינו.
מחלוקות סביב הקרב > טעויותיו של קסטר

גנרל טרי ואחרים טענו שקסטר עשה טעויות אסטרטגיות לכל אורך המערכה. לדוגמה, הוא סירב לקחת איתו את יחידת המקלענים משום שפחד שהם יעכבו את קצב התקדמותו. קצב התקדמותו המהיר בכיוון הליטל ביגהורן (כ-50 ק"מ ביום) מעיד שהערכותיו היו מדויקות ושאכן הוא היה מתעכב. קסטר תכנן "לחיות ולנוע כמו האינדיאנים..". באופן כזה, הוא כתב בשדר ששלח, הכוח יוכל להגיע לכל מקום שהאינדיאנים יגיעו אליו.
כל מקלע גטלינג דרש ארבעה סוסים לשאת אותו. לעיתים קרובות נאלצו החיילים לגרור את המקלעים בידיהם על מנת להעבירם על פני מכשולים בדרך. כל מקלע ירה בקצב של 350 כדורים לדקה, קצב אש מרשים, אך המקלעים נודעו בנטייתם למעצורים בירי. במהלך מערכת בלק הילס, כשנתיים קודם הקרב, מקלע גטלינג התהפך, התגלגל במורד הר והתנפץ לרסיסים.
קסטר האמין שהרגימנט ה-7 יוכל להתמודד לבדו עם כל כוח אינדיאני. כשגנרל טרי הציע לו כתגבורת את רגימנט הפרשים ה-2 הוא ענה לו ש (הרגימנט) "ה-7 יכולים להתמודד עם כל דבר". על ידי כך שחילק את כוחו קסטר כמעט וגרם להשמדת הכוח כולו, אלמלא רינו ובנטין חברו והצליחו בנואשות אך בהצלחה להגן על הגבעה שעליה התבצרו.
ההיסטוריון ג'יימס דונובן סובר שייתכן וקסטר חילק את כוחו לחלקים משום שלא הייתה לו היכרות מספקת עם השטח. כמו כן הוא התעלם מדברי סייריו שהזהירו אותו.
ב-1934 פרסם פרדריק ואן דה ווטר את הביוגרפיה שכתב על קסטר "רודף הכבוד", ביוגרפיה ביקורתית ביותר כפי שניתן להבין מהשם שנתן לספר. רק במחצית השנייה של המאה העשרים החלו היסטוריונים להוביל את הקהל האמריקני להבנה של ההתעמרות ההיסטורית שביצעו באינדיאנים בתהליך יישוב המערב ולהבנה של תפקידו של חיל הפרשים האמריקני בדיכוי האינדיאנים. תהליכים חברתיים אלה גרמו להבנה מחודשת של סיפור הקרב ושל תפקידו של קסטר. כעת הקרב נחשב להתעמתות בין האינדיאנים המנסים להגן על אדמותיהם ועל אורח חייהם המסורתי ובין המתיישבים האירופיים-אמריקנים שמנסים להתרחב מערבה מהטריטוריה ההיסטורית שלהם ונעזרים בצבא ארצות הברית.
מחלוקות סביב הקרב > ההערצה לקסטר

הביקורת על קסטר לא הייתה נחלת הכלל. כשחקר את שדה הקרב, לוטננט גנרל נלסון מיילס, כתב בשנת 1877 : "ככל שאני למד יותר ככה גדלה ההערצה שלי לקסטר". הצבא שעמד בפני קיצוצים תקציביים משמעותיים רצה להימנע מתקשורת עוינת ומצא דרכים להאדיר את שמו של קסטר. הצבא תלה את האשם בתבוסה בעובדה שהאינדיאנים החזיקו ברשותם מספר עצום של רובים מהירי טעינה משחלה ואת יתרונם המספרי העצום.
אלמנתו של קסטר, אליזבת (שלא נישאה מחדש) כתבה שלושה ספרים מצליחים שבו היללה את בעלה ואת שמו. בשל אי נעימות מהאלמנה נמנעו מחקרים רבים על תפקודו של קסטר עד מותה בשנת 1933. בנוסף ספר של פרדריק וויטקרס משנת 1876 שהילל את קסטר זכה להצלחה רבה ותרם ליצירת המיתוס של קסטר.
מחלוקות סביב הקרב > הוויכוח על יעילות נשקם של הפרשים

בהגנתם על קסטר, היסטוריונים אחדים טוענים שלעומת האינדיאנים שהיו מצוידים ברובים בעלי טעינה מהירה משחלה, מהדגמים "ווינצ'סטר", "ספנסר" ו"הנרי", היו החיילים האמריקנים מצוידים ברובים מדגם ספרינגפילד מודל 1873 "טרפדור" (כנראה דגם מקוצר, קרבין פרשים), בעלי יכולת ירי של כדור בודד בכל טעינה (טעינת מכנס Breech loading, "דלת מלכודת"). כמו כן התחמושת לרובי הספרינגפילד האלה הייתה כדורים בעלי תרמילים מנחושת שנטו להתרחב יותר מדי ולהיתקע בפתח המכנס של הנשק לאחר הירי. חיילים נאלצו לחלוץ את התרמילים התקועים בעזרת סכינים. הייתה טענה שבשל כך הרובים כמעט ולא היו שימושיים בקרב ושימשו בעיקר כאלות. לאחר הקרב סיפרו חיילים שנלחמו בגבעת רינו על קפטן פרנץ' שישב חשוף לאש האינדיאנים וחילץ תרמילים מרובים תקועים. חיילים מסרו לו רובה תקוע והוא היה מביא להם רובה טעון לירי.
רובה הספרינגפילד מודל 1873 נבחר על ידי מחלקת החימוש של הצבא לאחר בדיקות ממושכות והשוואה לרובים אחרים. הוא נחשב לרובה אמין ביותר. הצבא בחר ברובה זה על פני הרובים ה"מהירים", הניטענים משחלה, במטרה למנוע בזבוז תחמושת על ידי החיילים. מחיר התחמושת עלה מאוד בתקופה זאת וכן היו עלויות גבוהות של הובלת התחמושת לכיוון החזית.
בשאר הקרבות של מערכת בלק הילס לא היו דיווחים של חיילים על מעצורים ועל כלי נשק תקועים ולכן ייתכן והמעצורים בכוח של קסטר נבעו מההיכרות המועטה של החיילים עם הנשק שאותו קיבלו רק כמה שבועות לפני הקרב.
מבדיקה של הממצאים הארכאולוגיים עולה שרק כ-3% מבין התרמילים שנאספו מהגבעה של קסטר ומהגבעה של רינו נחלצו מרובים תקועים. נתונים אלו מעידים שהדיווחים על כלי נשק תקועים נבעו מהטעיה או ממיתוס שנפוץ לאחר הקרב.
בנוסף לרובים החזיקו האינדיאנים גם בכלי נשק מסורתיים כמו קשתות וחצים. על פי עדויות לפחות חצי מהאינדיאנים החזיקו רק בקשת וחצים כנשקם העיקרי. הרבה אינדיאנים העידו שהרובה הראשון שהם החזיקו ברשותם נלקח מחייל שנהרג בקרב. כך שבעוד חייליו של קסטר נהרגים, קצב האש של האמריקאים ירד ולעומת זאת קצב האש של האינדיאנים רק הלך וגבר עם כל נשק שנלקח שלל בידיהם. לוחם השאיין שור לבן תיאר לוחמים אינדיאנים שמפשיטים חיילים מנשקם ומחגור התחמושת שלהם.
הקשתות של האינדיאנים היוו יתרון משמעותי בגלל המבנה החשוף של הגבעות שמעל הנחל. בנוסף התקשו החיילים לירות מנקודה גבוהה ומבעד לצמחייה הגבוהה ישירות על האינדיאנים בעוד שהאינדיאנים יכלו לירות את חיציהם כלפי מעלה מעבר למכשולים. הרבה מגופות החיילים נמצאו עם מספר גבוה של חיצים נעוצים בהם.
מחלוקות סביב הקרב > טענות על השתתפות בקרב

כל הכוח שהיה תחת פיקודו הישיר של קסטר הושמד לחלוטין. למרות זאת בשבעים השנים שלאחר הקרב לפחות 120 אנשים ונשים שונים טענו שהם "הניצול היחיד" מהקרב. התופעה נפוצה כל כך שאחד ההיסטוריונים כתב "לו כל האנשים שטוענים שהם ניצולים מהקרב אכן היו משתתפים בקרב לקסטר לא היה רק רגימנט מאחוריו אלא חטיבה שלמה..".
ההיסטוריון ארל ברינינסטול טען שאסף לפחות שבעים סיפורים של "ניצול יחיד" מהקרב. ההיסטוריון החובב מיכאל נונאלי כתב ספרון שמסכם את עדויותיהם של 30 "ניצולים יחידים" מהקרב. גם אליזבת קסטר האלמנה קיבלה מכתבים עם עדויות של אנשים שטענו שניצלו מהקרב.
לפרנק פינקל מהעיירה דייטון, וושינגטון, הייתה עדות כה משכנעת שצ'ארלס קולמן, פרופסור להיסטוריה מאוניברסיטת נברסקה, השתכנע ואף כתב ספר שהגן על אמיתות עדותו של פינקל. רוב מוחלט של היסטוריונים שולל את סיפורו של פינקל.
חלק מהניצולים לכאורה הפכו לסלבריטאים בארצות הברית וחלקם אף פרסמו אוטוביוגרפיות מצליחות עם תיאורים מהקרב.
שימור שדה הקרב

האתר הוכרז כבית עלמין לאומי כבר ב-1879 במטרה להגן על קברי החיילים שנפלו בקרב. ב-1946 שונה שם המקום ל-"אתר הלאומי 'שדה הקרב של קסטר' " על מנת לבטא את הקשר של המקום לקסטר. ב-1967 מרכוס רינו נקבר מחדש באתר בהלוויה צבאית ועם מטח כבוד. בסוף המאה העשרים הקונגרס האמריקני הבין את המשמעות ההיסטורית של הקרב בין שתי התרבויות ושינה (ב-1991) את שם האתר ל"אתר הלאומי שדה הקרב ליטל ביגהורן". מאמצי הזיכרון החלו ב-1879 כשהוצבה מצבה זמנית לזכר החיילים הנופלים. ב-1881 הציב הצבא את המצבה הנוכחית עם שמות הנופלים. ב-1890 הוצבו במקום לבני שיש שסימנו את נקודות נפילת החיילים.
100 שנה לאחר הקרב הבינה ממשלת ארצות הברית שההקרבה של הלוחמים האינדיאנים ראויה גם היא לזיכרון. החוק לשינוי שם האתר מ-1991 התיר גם הצבת אנדרטה ללוחמים האינדיאנים. במקום הוצבה יצירה של האמן האינדיאני קולין קאטסשאל. ביום הזיכרון לקרב ב-1999 ארצות הברית הניחה שתי לבנות גרניט שציינו את מקום נפילתם של לוחמים אינדיאנים.
הקרב בתרבות

הקרב הונצח באינספור יצירות: שירים, ציורים, סרטים, מחזות, שידורי רדיו ואפילו במשחקי וידאו.
הקרב תואר בקולנוע בסרטו של ראול וולש "הם מתו עם מגפיהם על רגליהם" (They Died with Their Boots On ; ‏1941) בו גילם ארול פלין את קאסטר. כן תואר הקרב במבט אירוני בסרטו של ארתור פן "איש קטן גדול" (Little Big Man; ‏1970) ששמו מהווה משחק מילים על שם הקרב. הסרט מבוסס על ספרו של תומאס ברגר משנת 1964 הנושא את אותו השם.
נגיף RNA

| נגיף RNA |
| --- | --- |

מיון מדעי

הדמיית מחשב של Rotavirus, נגיף RNA הגורם העיקרי לשלשול בקרב ילדים
נגיפי RNA הם נגיפים שהגנום שלהם מבוסס RNA. בדרך כלל הגנום עשוי RNA חד-גדילי (ssRNA), אך בנגיפים שונים RNA דו-גדילי (dsRNA). מחלות בולטות באדם נגרמות על ידי נגיפי RNA, כדוגמת הצטננות, שפעת, אדמת, חצבת, הפטיטיס C, הפטיטיס E, מחלות נגיפי קורונה (כדוגמת סארס), כלבת, קדחת מערב הנילוס, שיתוק ילדים ומחלת נגיף אבולה.
הוועדה הבין-לאומית לטקסונומיה של נגיפים מסווגת כנגיפי RNA את הנגיפים המשתייכים לקבוצה III, קבוצה IV, וקבוצה V בסיווג בולטימור, ולא מחשיבה רטרו-וירוסים כנגיפי RNA, אף על פי שגם להם גנום RNA מפני שבמהלך ההכפלה שלהם מתבצע שעתוק לאחור ל-DNA. מונח מקביל לקבוצה נגיפית זו, שממעט במפורש את הרטרו-וירוסים הוא ריבו-וירוסים (ribovirus).
וירואידים ונגיפי לווייניים, קרובים לנגיפי ה-RNA, אך אינם נחשבים לחלק מקבוצת נגיפי ה-RNA.
מאפיינים > נגיפי RNA חד-גדילי

ניתן לחלק נגיפי RNA החד-גדילי על פי קריאוּת הגדיל (Sense), לנגיפי RNA בעלי גדיל בודד חיובי (ssRNA+), ולנגיפי RNA בעלי גדיל בודד שלילי (ssRNA-).
גדיל RNA עם קריאות חיובית דומה ל-RNA-שליח ויכול להיות מתורגם ישירות לחלבון על ידי התא הפונדקאי.
לעומת זאת, RNA בעל קריאות שלילית אינו יכול להיתרגם ישירות ונצרכת יצירת RNA קריא על ידי RNA רפליקאז לפני התרגום לחלבון.
לכן החדרת RNA נקי של נגיף עם קריאות חיובית לתאים עשוי לגרום להדבקה, אם כי אולי יהיה מידבק פחות ביחס לחדירת נגיף שלם, ואילו החדרת RNA נקי של נגיף עם קריאות שלילית אינה מידבקת כשלעצמה.
אצל נגיפי ambisense-RNA (דו-קריאות) חלק מהגנום עם קריאות חיובית ועשוי להיות מתורגם ישירות, וחלק עם קריאות שלילית וזקוק ל-RNA רפליקאז שייצר את הגדיל הקריא המקביל.
מאפיינים > נגיפי RNA דו-גדילי

נגיפי RNA דו-גדילי משתייכים לקבוצה מגוונת של נגיפים שלה מנעד רחב של מאכסנים (בעלי חיים ובכללם האדם, צמחים, פטריות וחיידקים), של מספר מקעי הגנום (1–12), ומבני הוויריון.
כמה מחברי הקבוצה, ובכללם ה-Rotavirus, ידועים כגורמים השכיחים ביותר לדלקות קיבה ומעיים בילדים קטנים. ו-Picobirnavirus כנגיף השכיח ביותר בצואת אדם ובעלי חיים ללא סימני שלשול.
נגיפי Bluetongue הוא פתולוג בעל משמעות כלכלית גדולה בבקר ובצאן.
בשנים האחרונות נעשתה התקדמות גדולה בהבנת המבנה המולקלורי של חלבוני מפתח של קפסיד הוויריון בנגיפים דו-גדיליים, ומצאו תכונות מבניות משותפות בתהליך ההכפלה של נגיפים רבים מקבוצה זו.
מאפיינים > קצב מוטציות

באופן כללי, לנגיפי RNA יש קצב מוטציות גבוה ביחס לנגיפי DNA (ראו אופני אבולוציה מהירים) משום שלפולימראזות RNA אין יכולת הגהה (proofreading) שלא כמו נגיפי DNA.
זו אחת הסיבות לכך שקשה ליצור חיסונים למחלות הנגרמות על ידי נגיפי RNA. גם לרטרו-וירוסים יש קצב מוטציות גבוה, אף על פי שיש להם DNA כחומר ביניים, משום ששגיאות הנוצרות במהלך השעתוק לאחור, נכנסות לשני גדילי ה-DNA עוד לפני שעובר אינטגרציה לגנום המאכסן.
לכמה מהגנים בנגיפי RNA יש תפקיד קריטי בתהליך ההכפלה, ומוטציות בהן לא יאפשרו הכפלה תקינה, ולכן רצפים אלה בגנום שמורים יחסית.
הכפלה

נגיפי RNA דו-גדילי מכילים 1–1 מקטעי RNA, שכל אחד מהם מקודד לחלבון נגיפי אחד או יותר.
בנגיפי RNA חד-גדילי חיובי, הגנום עובר בריבוזום התאי תרגום ישיר לחלבון בודד שביחד עם חלבונים תאיים ונגיפיים יוצר מגוון חלבונים הנחוצים להכפלה.
אחד מחלבונים אלה הוא RNA רפליקאז שמשכפל את ה-RNA הנגיפי ויוצר מבנה דו-גדילי שמביא ליצירת עותק חדש של הגנום הנגיפי.
נגיפי RNA שלילי, זקוקים ל-RNA רפלקאז כדי להיתרגם לחלבון, ולכן RNA רפליקאז חייב להיות כלול בוויריון החודר למאכסן. ה-RNA רפלקיאז יוצר גדיל קריא, שמתורגם לחלבונים בריבוזום של התא המאכסן.
רטורו-וירוסים, שלהם גנום RNA חד-גדילי, אף שנהוג לא לסווגם כנגיפי RNA, מכפלים באמצעות ריברס-טרנסקריפטאז, המבצע שעתוק לאחור, ויוצר עותק DNA דו-גדילי שעובר אינטגרציה לגנום המאכסן באמצעות החלבון הנגיפי, אינטגראז, ביטוי של הגנים המקודדים נחוץ ליצירת ויריון חדש.
מיון

מיון וסיווג נגיפי RNA מהווה בעיה קשה, בין השאר בגלל קצב המוטציות הגבוה. מיון בסיסי נעשה על בסיס סוג גנום (דו-גדילי, חד-גדילי חיובי, חד-גדילי שלילי), מספר הגנים, וארגון הנגיף. כיום מוכרות 5 סדרות ו-47 משפחות של נגיפי RNA. יש גם סוגים ומינים רבים של נגיפי RNA שאינם מסווגים למשפחות ולסדרות.
מחקר של אלפי נגיפי RNA הראה על לפחות 5 קבוצות עיקריות:
קבוצת levivirus (אנ') ונגיפים קרובים.
על-קבוצה: picornavirus (אנ')
על-קבוצה: alphavirus (אנ') + נגיפי flavivirus (אנ') הנותרים
נגיפי RNA דו-גדילי
נגיפי RNA חד-גדילי שלילי
גלריה

נגיף לאסה
Lymphocytic choriomeningitis virus
Hantavirus
נגיף מרבורג
נגיף האבולה
נגיף אינפלואנזה (נגיף שפעת)
נגיף החצבת
נגיף החזרת
Human respiratory syncytial virus
Parainfluenza
נגיף כלבת
MERS-CoV
ראו גם

נגיף DNA
הערות שוליים

↑  Patton JT (2008). Segmented Double-stranded RNA Viruses: Structure and Molecular Biology. Caister Academic Press. ISBN 978-1-904455-21-9.
↑  "Listing in Taxonomic Order – Index to ICTV Species Lists". נבדק ב-2008-04-11.
↑  "Mutation rates among RNA viruses". Proc. Natl. Acad. Sci. U.S.A. 96 (24): 13910–13.
↑  PMID 12782362
↑  Patton JT (2008). Segmented Double-stranded RNA Viruses: Structure and Molecular Biology. Caister Academic Press. ISBN 978-1-904455-21-9.
↑  >Sanjuan, R.; Nebot, M. R.; Chirico, N.; Mansky, L. M.; Belshaw, R. (2010). "Viral Mutation Rates". Journal of Virology. 84 (19): 9733–48. doi:10.1128/JVI.00694-10. ISSN 0022-538X. PMC 2937809. PMID 20660197.
↑  Klein, Donald W.; Prescott, Lansing M.; Harley, John (1993). Microbiology. Dubuque, Iowa: Wm. C. Brown. ISBN 978-0-697-01372-9.
↑  Steinhauer DA, Holland JJ (1987). "Rapid evolution of RNA viruses". Annu. Rev. Microbiol. 41: 409–33. doi:10.1146/annurev.mi.41.100187.002205. PMID 3318675.{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541430205171  BNE: XX541525  BnF: cb12257006k (data)  GND: 4254833-0  LCCN: sh85143842  LNB: 000117569  NKC: ph254779 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
התמה של איבריה

התמה של איבריה (יוונית: θέμα 'Ιβηρίας) הייתה תמה (אנ') - יחידה צבאית ומינהלית של האימפריה הביזנטית, שנוצרה על ידי קיסרי האימפריה הביזנטית ממספר אזורים ארמניים וגאורגיים במאה האחת עשרה. התמה נוסדה לראשונה עקב הסיפוח של בסיליוס השני חלקים משליטת הבגרטידים לאימפריה הביזנטית, בשנים 1000-1021. מאוחר יותר הגדיל בסיליוס את שטח התמה על חשבון מספר ממלכות ארמניות, טיפין טיפין במהלך המאה האחת עשרה. אוכלוסיית התמה הייתה מולטי-אתנית עם רוב ארמני, ובכללם מספר ניכר של קהילות ארמניות, שהשתייכו לכלקדונים, ושזוהו אתנית, על ידי הביזנטים, כאיברים, שהוא הכינוי היווני-רומי (אנ') לגאורגים.