stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איליין שוולטר
לקריאה נוספת

English, Deirdre. “Wollstonecraft to Lady Di”, The Nation. June 11, 2001.
Moi, Toril. Sexual/Textual Politics. London: Routledge, 1985.
Plett, Nicole. “Plague of the Millennium”, PrincetonInfo.com. May 15, 1997.
Rouse, John. "After Theory, the Next New Thing." Urbana: Mar 2004. Vol. 66, No. 4; pg. 452, 14 pgs.
Showalter, Elaine. A literature of their own: British women novelists from Brontë to Lessing. Princeton, N.J.: Princeton University Press, 1977.
Showalter, Elaine. "Toward a Feminist Poetics," Women’s Writing and Writing About Women. London: Croom Helm, 1979.
Showalter, Elaine. "Feminist Criticism in the Wilderness," Critical Inquiry 8. University of Chicago: Winter, 1981.
Showalter, Elaine. The female malady: women, madness, and English culture, 1830–1980. New York: Pantheon Books, 1985.
Showalter, Elaine, ed. New feminist criticism: essays on women, literature, and theory. New York: Pantheon Books, 1985.
Showalter, Elaine. Sexual anarchy: gender and culture at the fin de siècle. New York: Viking, 1990.
Showalter, Elaine. Hystories: hysterical epidemics and modern media. New York: Columbia University Press, 1997.
Showalter, Elaine. Inventing herself: claiming a feminist intellectual heritage. New York: Scribner, 2001.
Showalter, Elaine. Teaching literature. Oxford: Blackwell, 2003.
Showalter, Elaine. Faculty Towers: The Academic Novel and Its Discontents. Pennsylvania: University of Pennsylvania, 2005.
הערות שוליים

↑  ענת פלגי-הקר, מאי-מהות לאימהות, עם עובד, 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267992605171  PLWABN: 9810535581905606  BIBSYS: 90068010  BnF: cb12056090q (data)  CiNii: DA01047291  GND: 122569881  ISNI: 0000 0001 1580 1386  LCCN: n84040048  LNB: 000020276  NDL: 00475037  NKC: uk2008347688  NLA: 35497343  NLK: KAC200408415  NSK: 000221618  NTA: 072133252  RERO: 02-A003828619  SELIBR: 254321  SUDOC: 028799569  VIAF: 108717003   WorldCat (עם VIAF): 108717003
רודולפו גרציאני

| --- | --- |

פילדמרשל רודולפו גרציאני (1940)
 לידה:  11 באוגוסט 1882 פילטינו, פרוזינונה, ממלכת איטליה ממלכת איטליה
 פטירה:  11 בינואר 1955 (בגיל 72) רומא, איטליה איטליה
 מקום קבורה:  Affile 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 השכלה:  Military Academy of Modena 
 השתייכות:  צבא איטליה
 תקופת הפעילות:  1903–1945 (כ־42 שנים)
 דרגה:  מרשל איטליה
 תפקידים בשירות
 ראש המטה הכללי של צבא איטליה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 המסדר הריבוני הצבאי של מלטה (10 בנובמבר 1937)  Commemorative Medal of the African Campaigns  אביר הצלב הגדול במסדר סנט מוריס ולזרוס  מדליית זהב לכבוד תקופת שירות ארוכה בצבא איטליה  Commemorative Medal for the Italo-Turkish War 1911-1912  מדליית הנצחה לאיחוד איטליה  מדליית הנצחה למלחמה האיטלקית-אוסטרית  Allied Victory Medal  אביר הצלב הגדול של המסדר הקולוניאלי של כוכב איטליה  אביר הצלב הגדול של המסדר הצבאי של סבויה  מסדר סילבסטר הקדוש  מדליית ברונזה לגבורה צבאית  מדליית כסף על הצטיינות צבאית  אביר הצלב הגדול של מסדר הכתר האיטלקי  המדליה המאוריציאנית  מדליית הנצחה למבצע הצבאי במזרח אפריקה  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 תפקידים אזרחיים
 משנה למלך במזרח אפריקה האיטלקית
 
פילדמרשל רודולפו גרציאני, המרקיז מנגלי (באיטלקית - Rodolfo Graziani; ‏ 11 באוגוסט 1882 – 11 בינואר 1955) היה איש צבא איטלקי שלחם במלחמת העולם הראשונה, במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה ובמלחמת העולם השנייה. גרציאני התייחס לעמים הכבושים על ידי צבאו בברוטליות ובאכזריות, ודיכא מרידות בשטחי הכיבוש של האימפריה האיטלקית באמצעות מעשי רצח וטבח. מבחינה אידאולוגית תמך גרציאני בפשיזם ועמד לצדו של בניטו מוסוליני עד לימיו האחרונים, כאשר שלט במדינת הבובה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית. לאחר מלחמת העולם השנייה נדון על ידי טריבונל איטלקי ל-19 שנות מאסר בשל שיתוף פעולה עם הנאצים. בפועל ריצה ארבעה חודשים.
מוצא ונעורים, קריירה מוקדמת

גרציאני נולד בשנת 1882 בעיירה פילטינו בנפת פרוזינונה באיטליה. ב-1903 החל בקריירה צבאית, וב-1904 קיבל דרגת קצונה. בתחילה שירת מספר שנים בצבאותיה הקולוניאליים של איטליה. במלחמת העולם הראשונה הצטיין בלחימה, נפצע מספר פעמים, קיבל עיטורים, והיה לקולונל הצעיר ביותר בצבא איטליה.
בשנות ה-20 פיקד על הכוחות האיטלקיים בלוב. השיטות בהן השתמש לדיכוי מרידות נחשבו לברוטליות במיוחד. הוא כלא את המורדים במחנות ריכוז על חוף הים, ובתקופת שירותו בלוב נהרגו חמישים אלף איש מהאוכלוסייה המקומית כתוצאה מפעולותיו לדיכוי המרידות. ב-1930 היה למושל קירנאיקה והחזיק בתפקיד זה עד 1934. במהלך כהונתו הוא ייסד תחנות מכס על גבול מצרים, יישב במקום מתיישבים איטלקים, סלל דרכים והקים בתי ספר, בתי חולים ובנקים.
ב-1935 היה למושל סומלילנד האיטלקית.
פעולותיו באתיופיה

ב-1935–1936 פיקד על החזית הדרומית במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. כוחותיו פלשו לאתיופיה מסומלילנד האיטלקית, והוא פיקד על הכוחות האיטלקיים בקרבות ג'נאלה, דוריה ואוגדן. הכוח הפולש של גרציאני היה כוח משני לכוח העיקרי שפלש מאריתריאה בפיקודו של אמיליו דה בונו, ולאחר מכן בפיקוד המרשל פייטרו באדוליו. היה זה באדוליו ולא גרציאני שנכנס לאדיס אבבה ב-5 במאי 1936 וזכה בתהילה הכרוכה בכך. עם זאת, ניתן לגרציאני התואר מרקיז מנגלי והוא קודם לדרגת מרשל על תפקידו בפיקוד על זרוע הפלישה הדרומית.
לאחר המלחמה מונה גרציאני לתפקיד המשנה למלך במזרח אפריקה ומושל כללי של מחוז שאווה ואדיס אבבה. כבר מהימים הראשונים בהם שימש בתפקיד נודע על התאכזרות לתושבי המקום, והוצאות להורג שרירותיות. ב-19 בפברואר 1937 נערך ניסיון התנקשות בחייו. בתגובה הורה גרציאני על ביצוע טבח חסר רחמים באוכלוסייה האזרחית, טבח הזכור בתולדות אתיופיה כטבח "ה-12 ביכתית", הוא ה-19 בפברואר בלוח השנה האתיופי. אלפי אזרחים נהרגו, עונו ונכלאו בטבח שנמשך שלושה ימים. בסוף 1937 נקרא לשוב לרומא, והוחלף בדוכס מאאוסטה.
בנובמבר 1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה לראש המטה הכללי של צבא איטליה.
מלחמת העולם השנייה

עם תחילת המלחמה שימש עדיין גרציאני כראש המטה הכללי של צבא איטליה. לאחר מותו בתאונת טיסה של מרשל איטלו באלבו קיבל גרציאני את מקומו כמפקד זירת צפון אפריקה ומושל כללי של לוב. כראש המטה הכללי תכנן גרציאני את הפלישה האיטלקית למצרים וקבע לה תאריך יעד ל-15 ביולי 1940. כמפקד בשדה בצפון אפריקה הטיל ספק במוכנות של אנשיו, במיוחד מבחינת הניידות, ודחה את מועד תחילת המתקפה ככל יכולתו. הוא נקרא לרומא, וננזף על ידי בניטו מוסוליני, שרצה לצאת למתקפה מוקדם ככל האפשר, על מנת להשיג הישגים כנגד בריטניה בטרם יכבוש אותה היטלר.
הפלישה האיטלקית למצרים החלה ב-9 בספטמבר 1940. הכוח הלוחם העיקרי שעמד תחת פיקודו של גרציאני היה הארמייה העשירית של הצבא האיטלקי, ובה חמש דיוויזיות. לאחר התקדמות ראשונית נעצרו האיטלקים והתבצרו. בנובמבר 1940 יצאו הבריטים למבצע מצפן, והביסו את הארמייה העשירית, הצליחו להדוף את האיטלקים ממצרים, ולהתקדם עמוק אל תוך לוב. ב-25 במרץ 1941 התפטר גרציאני ממשרת מפקד הכוחות בצפון אפריקה, והוחלף על ידי איטלו גריבולדי. במשך שנתיים נותר מחוץ לשירות פעיל.
ביולי 1943 הדיחה המועצה הפאשיסטית העליונה, בראשות דינו גראנדי, את מוסוליני והחלה בניהול משא ומתן על שביתת נשק עם בעלות הברית. מוסוליני נעצר, אך שוחרר על ידי צנחנים גרמנים בפיקודו של אוטו סקורצני, והקים בצפון איטליה ממשלת בובות שנקראה "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית", שהייתה למעשה ממשלה פאשיסטית ששימשה לעשיית דברם של הגרמנים. גרציאני היה המרשל היחיד בצבא איטליה שנותר נאמן למוסוליני ולממשלה החדשה. הוא מונה ל"שר ההגנה" בממשלה החדשה, והיה מפקד לצבאה של הרפובליקה, שהיה מורכב מיחידות מעורבות איטלקיות וגרמניות. בתפקידו זה ניהל מלחמה כנגד פרטיזנים איטלקים שלחמו כנגד הפשיסטים.
לאחר המלחמה

בסוף המלחמה נעצר גרציאני על ידי כוחות גרילה איטלקיים, והוחזק במעצר במילאנו. הוא הוסגר לידי בעלות הברית ונשלח לצפון אפריקה, שם שהה עד פברואר 1946. אז הוחזר לאיטליה והועמד לדין. משפטו נמשך כארבע שנים. במאי 1950 נדון על ידי טריבונל צבאי איטלקי ל-19 שנות מאסר בגין שיתוף פעולה עם הנאצים. הוא זוכה מהאשמות על פשעי מלחמה. לאחר שנלקחו בחשבון השנים בהן בילה במעצר, וכן חנינה שקיבל עם תום המלחמה, נקבע שיישב בכלא רק ארבעה חודשים.
לאחר שיצא מן הכלא חידש, בשנת 1953, את פעילותו הפוליטית במסגרת המפלגה הנאו-פאשיסטית "התנועה הסוציאלית האיטלקית" (Movimento Sociale Italiano) ואף מונה כנשיא כבוד של המפלגה.
בשנת 1955 מת ברומא והוא בן 72.
הערות שוליים

1 2  פילדמרשל רודולפו גרציאני באתר "קומנדו סופרמו".
1 2  האיטלקים בליביה, דבר, 18 בספטמבר 1934
↑  Graziani as Italy's Ethiopia viceroy, פלסטיין פוסט, 28 במאי 1936
↑  Discussion in commons on Ethiopoan massacre, פלסטיין פוסט, 9 במרץ 1937
↑  New viceroy to replace Graziani, פלסטיין פוסט, 21 בנובמבר 1937
↑  E. Bauer, World War II, Orbis, london, 1985, pp. 126
↑  אנדרו רוברטס, סערת המלחמה - היסטוריה חדשה של מלחמת העולם השנייה, הוצאת דביר, 2011, עמ' 148
↑  רבי הפאשיסטים באיטליה נהנים מכל טוב, על המשמר, 17 במרץ 1950
↑  גראציאני נדון למאסר 19 שנים, דבר, 4 במאי 1950
↑  איטליה בפרשת דרכים, מעריב, 5 ביוני 1953
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007573210905171  PLWABN: 9810699216305606  BNE: XX1220866  BnF: cb12100962n (data)  CiNii: DA15112846  GND: 119177560  ICCU: CFIV053586  ISNI: 0000 0001 2126 6957  LCCN: n85221331  NARA: 10569374  NKC: jx20060424003  NTA: 070517487  SNAC: w6z19b80  SUDOC: 029368014  VcBA: 495/152416  VIAF: 32025745   WorldCat (עם VIAF): 32025745 
גרציאני (שני מימין) בלוויית אנשי צבא ו-SS בכירים, ובהם ריינהרד היידריך והיינריך הימלר, ברומא, נובמבר 1940
מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים

מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים (באנגלית: The Philippine–American War; בספרדית: Guerra Filipino-Estadounidense) הייתה מלחמה בין הרפובליקה הפיליפינית הראשונה (אנ') וארצות הברית אשר התרחשה בין השנים 1899–1902.
המלחמה החלה לאחר ההתנגדות העזה של הממשלה הפיליפינית לחוזה פריז, אשר בו הוחלט על העברת הפיליפינים מרשות ספרד לארצות הברית לאחר סיום מלחמת ארצות הברית–ספרד. המלחמה הייתה המשך של ניסיונות העצמאות של הפיליפינים, אשר החלו ב-1896.
הלחימה החלה ב-4 בפברואר 1899, בקרב בין כוחות אמריקאיים לפיליפיניים במנילה. ב-2 ביוני 1899 הכריזה הרפובליקה הפיליפינית הראשונה מלחמה על ארצות הברית. המלחמה נגמרה באופן רשמי ב-4 ביולי 1902, בניצחונה של ארצות הברית. אף על פי כן, מספר קבוצות גרילה נשארו באזור ולחמו בכוחות האמריקאים עד 1913.
רקע > המהפכה הפיליפינית

ב-7 ביולי 1892 הקים אנדרס בוניפסיו, פקיד ממנילה, את ארגון ה"קטיפונאן", ארגון אנטי-ספרדי אשר שם לעצמו למטרה לשחרר את הפיליפינים מהכיבוש הספרדי. הארגון החל לבצע פעולות גרילה כנגד כוחות ספרדיים, בעיקר בפרובינציה קביטה בפיקודם של מספר מפקדים, ביניהם גם אמיליו אגינלדו, אשר כוחותיו השתלטו על רוב הפרובינציה. לאחר זמן מה צבר אגינלדו כוח ומונה לראש הארגון. ב-1897 מונה לנשיא הרפובליקה הפיליפינית הראשונה, והוא נחשב לנשיא הראשון של הפיליפינים.
רקע > גלותו וחזרתו של אגינלדו

בדצמבר 1897 הגיע המאבק בספרדים למצב של מעין תיקו. באוגוסט 1897 החל משא ומתן על הפסקת אש בין הנציב הספרדי, פרננדו פרימו דה ריביירה (אנ') לבין אמיליו אגינלדו. באמצע דצמבר הגיעו שני הדברים להסכם, לפיו ישלמו הספרדים 800,000 פסו מקסיקני לאגינלדו אם יצא לגלות. אגינלדו יצא לגלות ושכן בהונג קונג. לפני שעזב קרא למהפכנים להתפרק מנשקם ולהפסיק את הלחימה מול הכוחות הספרדיים. אף על פי כן, המשיכו מספר קבוצות לבצע פעולות גרילה כנגד השלטון הספרדי.
באפריל 1898, נפגש אגינלדו עם קונסולים אמריקאים בסינגפור, והם שכנעו אותו שיחזור לפיליפינים וישתלט על המהפכה, בתמורה למספר שירותים מצד האמריקאים.
במאי 1898 הורתה מחלקת הצי של ארצות הברית לאדמירל ג'ורג' דיואי (אנ'), שהיה האחראי מטעם הצי על הנושא, לנתק מגעים עם אגינלדו מחשש שיציע יותר משתוכל ארצות הברית לתת.
רקע > מקורות סכסוך

ב־22 באפריל 1898, בעת הגלות, נפגש אגינלדו בפגישה פרטית בסינגפור עם הקונסול האמריקני ספנסר פראט, ולאחר מכן החליט שוב לקחת את המנהיגות במהפכה הפיליפינית. לדברי אגינלדו, פראט יצר קשר עם ג'ורג' דיואי (מפקד השייטת האסיאתית של חיל הים האמריקני) והעביר את הבטחותיו של דיואי לאגינלדו, כי ארצות-הברית תכיר בעצמאותה של הפיליפינים בחסות הצי האמריקני. פראט הצהיר כי אין צורך להיכנס להסכם כתוב רשמי, משום שדברי האדמירל וקונסול ארצות-הברית היו זהות להבטחה הרשמית של ממשלת ארצות-הברית. עם הבטחות כאלה הסכים אגוינאלדו לחזור לפיליפינים.
ההיסטוריון הפיליפיני תיאודורו אגונצ'ילו כתב על "כפירה אמריקאית", ואמר כי האמריקאים היו הראשונים שפנו לאגוינאלדו בהונג קונג ובסינגפור כדי לשכנע אותם לשתף פעולה עם דיואי בהשתלטות על השלטון הספרדי. בהנחה שדיואי לא הבטיח לאגינלדו הכרה אמריקאית ועצמאות פיליפינית (לדיואי לא הייתה סמכות להבטחות כאלה), הוא כתב שלדיואי ולאגינלדו הייתה ברית בלתי רשמית להילחם באויב משותף. דיואי הפר את הברית הזאת על ידי משא ומתן חשאי לכניעה ספרדית לכוחות אמריקניים, וכי הוא טיפל באגינלדו בקשיחות לאחר הכניעה. אגונצ'ילו הסיק כי היחס האמריקאי לאגינלדו "... הראה שהם הגיעו לפיליפינים לא כעמית, אלא כאויב ערמומי".
ההסכם הסודי של קומודור דיואי ותא"ל ווסלי מריט, עם המושל החדש של ספרד, פרמין יודנס ועם קודמו, באזיליו אוגוסטין, קבע כי הכוחות הספרדים יכנעו רק לכוחות האמריקאים, לא למהפכנים הפיליפינים. כדי להציל את כבודם, הכניעה הספרדית תתקיים לאחר קרב מדומה במנילה שבו הספרדים יפסידו; הפיליפינים לא יורשו להיכנס לעיר. ערב הקרב כתב תומאס אנדרסון אל אגינלדו, "אל תתנו לכוחות שלכם להיכנס למנילה ללא אישור המפקד האמריקאי, בצד זה של נהר פאסיג תהיו תחת אש". ב-13 באוגוסט כבשו הכוחות האמריקנים את העיר מנילה מידי הספרדים.
ב־21 בדצמבר 1898 פרסם הנשיא ויליאם מקינלי צו בעניין הפיליפינים. הגנרל סטיבן אוטיס המושל הצבאי של הפיליפינים באותה עת - עיכב את פרסומו. ב-4 בינואר 1899 פרסם הגנרל אוטיס גרסה מתוקנת שנערכה כדי לא לתת משמעות למונחים "ריבונות", "הגנה", שהיו קיימים בגרסה המקורית. אולם, מרכוס מילר - מאוחר יותר, בעיר אילוילו - שלא ידע על הגרסה המתוקנת שפורסמה על ידי אוטיס - העביר עותק של ההצהרה המקורית לפקיד פיליפיני באילוילו. הגרסה הזאת הגיעה אל אגינלדו, שהוציא ב-5 בינואר הצהרה נגדית. בהצהרה הוא הביע מחאה בפני העולם, על ההתנהגות התוקפנית האמריקאית, של מי שהציגה את עצמה כמגינת העמים המדוכאים. הוא הביע מחאה על חדירת האמריקאים לתחום הריבונות של האיים הפילפיניים.
אוטיס ראה את מחאתו של אגינלדו כהכרזת מלחמה, הוא התריע על המצב לכוחותיו. מאידך גיסא, הכרוז של אגינלדו העניק לפיליפינים נחישות להילחם במי שנתפס תחילה כבעל ברית והפך לאויב.
פרוץ המלחמה

בערב הארבעה בפברואר טוראי ויליאם גרייסון ירה את היריות הראשונות במלחמה בפינת הרחובות סוסיו וסילנסיו, בפתיחת האש הזאת הרג גרייסון קצין פיליפיני וחייל פיליפיני נוסף. היסטוריונים פיליפינים טוענים כי החיילים שנרצחו לא היו חמושים. פעולה זו עוררה את קרב מנילה ב-1899. למחרת הגיע הגנרל הפיליפיני איזידורוס טורס דרך הקווים עם דגל לבן, כדי למסור הודעה מאגינלדו לגנרל אוטיס. בהודעה נאמר כי הלחימה החלה בטעות, ואגינלדו מעוניין להפסיק את פעולות האיבה באופן מיידי והציע להקים אזור נייטרלי בין שני הכוחות. אוטיס דחה את הבקשות האלה, והשיב כי "הלחימה, שהתחילה, חייבת להימשך עד הסוף". ב־5 בפברואר הורה הגנרל ארתור מקארתור על כוחותיו להתקדם נגד הכוחות הפיליפינים, והחלה התנגשות מזוינת בקנה מידה מלא.
פרוץ המלחמה > אסטרטגיית המלחמה האמריקאית

הסיפוח של הפיליפינים על ידי ארצות הברית היה מוצדק על ידי הממשלה וכלי התקשורת בארצות הברית בשם שחרור והגנה על העמים במושבות הספרדיות לשעבר. סטיוארט קרייטון מילר כתב: "האמריקאים יצאו למלחמה נגד ספרד כדי לשחרר את הקובנים, הפורטוריקנים והפיליפינים מעולמם הרודני. אם ישהו זמן רב בפיליפינים, המעשה אמור להגן על הפיליפינים מפני כובשים אירופים שממתינים לנסיגה אמריקאית. וכן כדי להדריך את הפיליפינים בדמוקרטיה אמריקאית. "
ב־11 בפברואר 1899 - שבוע לאחר הירייה הראשונה במלחמה - כוחות חיל הים האמריקני הרסו את העיר אילוילו בהפגזה של ספינות קרב. העיר נכבשה על ידי כוחות קרקע בראשות גנרל מרקוס מילר, ללא אובדן בחיי האמריקנים.
חודשים לאחר מכן, לאחר שטיהרו את מנילה מהכוחות הפיליפינים, פנו הכוחות האמריקנים צפונה, ועסקו במרדף אחר כוחות המורדים שנמלטו. בתגובה לשימוש בטקטיקת לוחמת גרילה על ידי הכוחות הפיליפינים, החל בספטמבר 1899, האסטרטגיה הצבאית האמריקאית עברה לדיכוי ההתנגדות. הטקטיקה התמקדה בשליטה על שטחים מרכזיים עם מעצר והפרדה של האוכלוסייה האזרחית ב"אזורי הגנה "מלוחמי הגרילה. (בשיטה אסטרטגית זו ארצות הברית השתמשה עשרות שנים מאוחר יותר, במהלך מלחמת וייטנאם). בשל אירועי המלחמה והתנאים התברואתיים, רבים מהאזרחים הפיליפינים נפטרו מדיזנטריה.
גנרל אוטיס זכה לגינויים על כמה מפעולותיו בפיליפינים. אף על פי שמפקדיו בוושינגטון פקדו עליו למנוע סכסוך צבאי, הוא עשה מעט מאוד כדי למנוע את פריצת המלחמה. אוטיס סירב לקבל כל מצב מלבד כניעה ללא תנאי מצבא הפיליפינים. לעיתים קרובות הוא קיבל החלטות צבאיות גדולות בלי להתייעץ תחילה בוושינגטון. הוא פעל באגרסיביות בהתמודדות עם הפיליפינים בהנחה שההתנגדות שלהם תתמוטט במהירות. גם לאחר שההנחה הזאת הוכחה ככוזבת, הוא המשיך להתעקש כי ההתקוממות הובסה, וכי שאר הנפגעים נגרמו על ידי "קבוצות מבודדות של פורעי חוק".
אוטיס גם היה פעיל בצנזורה של המידע על הטקטיקה הצבאית מהתקשורת האמריקאית. כשמכתבים שתארו את הזוועות האמריקניות הגיעו לתקשורת האמריקנית, מחלקת המלחמה התערבה ודרשה מאוטיס לחקור את מקוריותם. אוטיס העביר כל קטע עיתון כזה אל מפקדו של מחבר המכתב המקורי, שהיה משכנע או מכריח את החייל לכתוב הכחשה על המכתב המקורי.
בינתיים, טען אוטיס כי מורדים פיליפינים עינו שבויים אמריקאים בצורה "שטנית". בחודשים האחרונים של 1899 ניסה אגינלדו להציע כי גורמים נייטרליים - עיתונאים זרים או נציגי הוועד הבינלאומי של הצלב האדום - יבדקו את פעולותיו הצבאיות. אוטיס סירב, אבל אגינלדו הצליח להבריח ארבעה עיתונאים - שני אנגלים, קנדי אחד ויפני אחד - לפיליפינים. הכתבים חזרו למנילה כדי לדווח כי השבויים האמריקאים "טופלו יותר כאורחים מאשר אסירים", "קיבלו את מיטב המזון שהמדינה נותנת, והכל נעשה לטובתם". ארבעת הכתבים גורשו מהפיליפינים מיד עם פרסום הכתבות שלהם. גם סגן מפקד חיל הים האמריקני ג'. ג' גילמור, שהיה שבוי בעצמו, הודה כי הוא קיבל "יחס סביר" והוא לא היה רעב יותר מאשר החוטפים שלו.
כאשר הגיע פ' א' בלייק מ"הוועד הבינלאומי של הצלב האדום" לבקשתו של אגינלדו, אוטיס מנע ממנו לצאת ממנילה. צוותו של אוטיס סיפר לו על כל ההפרות המשפט ההומניטארי הבינלאומי על ידי החיילים הפיליפינים. בלייק מעולם לא חצה את הקווים האמריקניים, אבל אפילו בתוך שטחם ראה כפרים שרופים ו"גופות מושחתות להחריד, עם בטן פתוחה". בלייק המתין לדווח על ממצאיו עד שחזר לסן פרנסיסקו, שם אמר לאחד הכתבים כי "חיילים אמריקנים נחושים להרוג כל פיליפיני באופק".
פרוץ המלחמה > אסטרטגיית המלחמה הפיליפינית

האומדנים של הכוחות הפיליפינים נעים בין 80,000 ל-100,000 לוחמים. עם עשרות אלפי אנשים בכוחות עזר. רוב הכוחות היו חמושים רק בסכינים, קשתות וחצים, חניתות וכלי נשק פרימיטיביים אחרים, שהיו נחותים בהרבה מהתותחים וכלי הנשק האחרים של הכוחות האמריקניים.
מערכת חברתית נוקשה למדי הייתה קיימת בפיליפינים בתקופת הקולוניאליזם הספרדי. המטרה שהציבה לעצמה הרפובליקה הפיליפינית הראשונה הייתה לייסד מדינה ריבונית, עצמאית ויציבה, בהנהגת האוליגרכיה המורכבת מחברי המעמד המשכיל (הידועה כמעמד אילוסטרדו). מושלים מקומיים, בעלי קרקעות, אנשי עסקים - אלה ששלטו בפוליטיקה המקומית. המלחמה הייתה בשיאה כאשר מעמד האילוסטראדו והאיכרים היו מאוחדים בהתנגדות לסיפוח ארצות-הברית. לאיכרים, שייצגו את רוב הכוחות הלוחמים, היו אינטרסים שונים ממנהיגיהם וממנהיגי כפריהם. יחד עם הפיצול האתני והגאוגרפי, התאמה בין האינטרסים של אנשים מקבוצות חברתיות שונות הייתה משימה קשה. האתגר של אגוינאלדו והגנרלים שלו היה לשמור על התנגדות ציבורית פיליפינית מאוחדת, מה שהיווה את מרכז הכובד האסטרטגי של המהפכנים.
מרכז הכובד הפיליפיני המבצעי היה היכולת לקיים כוח של 100,000 חיילים לא סדירים. הגנרל הפיליפיני פרנסיסקו מקאבולוס תיאר את מטרת המלחמה של הפיליפינים - "לא להביס את צבא ארצות הברית אלא לגרום להם הפסדים מתמידים ". בשלבים המוקדמים של המלחמה השתמש הצבא המהפכני הפיליפיני בטקטיקה הצבאית הקונבנציונלית של התנגדות חמושה מאורגנת. התקווה הייתה לגרום לנפגעים אמריקניים רבים, שיביאו לתבוסתו הפוליטית של מקינלי על ידי ויליאם ג'נינגס בריאן בבחירות לנשיאות 1900. הם קיוו שבריאן, שהיה בעל דעות אנטי-אימפריאליסטיות חזקות, יסיג את הכוחות האמריקאים מהפיליפינים.
ניצחון הבחירות של מקינלי בשנת 1900 הביא לדמורליזציה עבור המורדים, ושכנע פיליפינים רבים כי ארצות הברית לא תצא מהאיים במהירות. יחד עם שורה של הפסדים קשים בשדה הקרב נגד כוחות אמריקאים, שהיו מצוידים בטכנולוגיה מעולה, אגינלדו השתכנע שצריך לשנות את גישתו. החל ב־14 בספטמבר 1899 קיבל אגינלדו את עצתו של גנרל גרגוריו דל פילר ונתן פקודה לשימוש בלוחמת גרילה במקום בפעולות צבאיות נוספות באי בולאקאן.
פרוץ המלחמה > מלחמת גרילה

במשך רוב 1899, המנהיגות המהפכנית ראתה את לוחמת הגרילה, רק כאפשרות טקטית של נסיגה סופית, לא כאמצעי פעולה שמתאים יותר למצבם הירוד. ב־13 בנובמבר 1899 קבע אמיליו אגינלדו כי מלחמת הגרילה תהיה האסטרטגיה. ההחלטה הפכה את הכיבוש האמריקאי של הארכיפלג הפיליפיני לקשה עוד יותר עבורם בשנים הקרובות. בארבעת החודשים הראשונים של מלחמת הגרילה, היו לאמריקנים כמעט 500 נפגעים. הצבא הפיליפיני החל לערוך מארבים ומבצעי דמים. בתחילה נראה היה שהפיליפינים יוכלו להילחם באמריקאים ולכפות עליהם לסגת. הנשיא מקינלי שקל נסיגה כאשר החלו פשיטות הגרילה.
פרוץ המלחמה > ממשל צבאי

ב-20 בדצמבר 1900, הגנרל ארתור מקארתור הבן, שהחליף את אלוול אוטיס כמושל הצבאי האמריקני ב-5 במאי, הכריז בפיליפינים ממשל צבאי, תוך הוצאת צו כללי של צבא ארצות הברית. הוא הודיע כי פעולות הגרילה לא יהיו נסבלות ותיאר את הפעולות שינקוט הצבא האמריקאי באנשי הגרילה ובאזרחים. לוחמי גרילה שלא לבשו מדים אלא בגדי איכרים, ועברו ממעמד אזרחי למעמד צבאי, יהיו אחראים למשע הגרילה. כמו כן יפגעו בחברי הוועדות שאספו כספים עבור המהפכניים, וגם אלה ששיתפו לכאורה פעולה עם ארצות הברית, בערים הכבושות, אבל בפועל נתנו סיוע לאנשי הגרילה. לכל אלה יתייחסו כאל "מורדים או בוגדים". מנהיגים פיליפינים שהמשיכו לפעול למען עצמאות פיליפינית גורשו לגואם.
סוף הרפובליקה הפיליפינית הראשונה

הצבא הפיליפיני המשיך לספוג תבוסות מצבא ארצות הברית החמוש יותר במהלך שלב הלוחמה הקונבנציונלית, ואילץ את אגינלדו לשנות את בסיס הפעילות שלו לאורך כל תקופת המלחמה.
ב - 23 במרץ 1901, הגנרל פרדריק פונסטון וכוחותיו לכדו את אגינלדו בקרב בפלנאן, בעזרתם של כמה פיליפינים [87] [88] שהצטרפו לצד האמריקאים. האמריקנים העמידו פנים שהם שבויים לבושים במדי צבא פיליפיני. כאשר נכנסו פאנסטון ו"שוביו" למחנהו של אגוינאלדו, הם מיד פגעו בשומרים, והשתלטו במהירות ועצרו את אגינלדו.
ב־1 באפריל 1901, בארמון מלאקניאן במנילה, נשבע אגוינאלדו שבועת נאמנות, וקיבל את הסמכות של ארצות-הברית על הפיליפינים, והבטיח את נאמנותו לממשל האמריקני. ב־19 באפריל הוא פרסם כרוז של כניעה פורמלית לארצות הברית, ואמר לחסידיו להניח את נשקם ולהרים ידיים.
תפיסתו של אגינלדו הנחיתה מכה קשה על העניין הפיליפיני, אך לא כפי שהאמריקאים קיוו. הגנרל מיגל מלוואר השתלט על הנהגת הממשלה הפיליפינית או על מה שנותר ממנה. במקור הוא נקט עמדה הגנתית נגד האמריקאים, אבל עכשיו יצא למתקפה כוללת נגד הערים באזור בטנגס. הגנרל ויסנטה לוקבאן שבסמאר וקציני צבא אחרים, המשיכו במלחמה באזוריהם.
לבסוף נכנע מלוואר, יחד עם אשתו החולה וילדיו וכמה מקציניו, ב־16 באפריל 1902. עד סוף החודש נכנעו גם כ-3,000 מאנשיו. עם כניעת מאלוואר, החל מאמץ המלחמה הפיליפיני להידלדל עוד יותר.
סוף רשמי למלחמה

"החוק הפיליפיני" התקבל ב־1 ביולי 1902 - ואישר את הצו המינהלי הקודם של הנשיא מקינלי, שהקים את "הוועדה הפיליפינית השנייה". החוק קבע גם כי תוקם אספה מחוקקת המורכבת מבית התחתון נבחר, האספה הפיליפינית, ובבית העליון המורכב מהוועדה הפיליפינית. החוק גם נתן אפשרות הרחבה להסכם זכויות האדם של ארצות הברית בפיליפינים. ב־2 ביולי שר-המלחמה של ארצות-הברית ביטל את תפקידו של המושל הצבאי. ב-4 ביולי, הנשיא החדש תיאודור רוזוולט, שנבחר לאחר ההתנקשות בנשיא מקינלי, הכריז על חנינה לאלה שהשתתפו בקונפליקט.
ב - 9 באפריל 2002 הכריזה נשיאת פיליפינית גלוריה מקאפאגל ארויו כי מלחמת פיליפינים-אמריקה הסתיימה ב-16 באפריל 1902, עם כניעת הגנרל מיגל מלוואר. היא הכריזה על יום השנה המאה מאותו מועד כחג עבודה לאומי.
סוף רשמי למלחמה > נפגעים

מספרם הכולל של הפיליפינים שמתו במלחמה נתון לוויכוח. מקורות מודרניים מצטטים כמות של 200,000 אזרחים פיליפינים מתים, כאשר רוב התמותה מיוחסת לרעב ולמחלות. הערכות מסוימות מגיעות ל-1,000,000 (מיליון). ב-1908 כתב מנואל אראלנו רמונדו, בגאוגרפיה הכללית של האיים הפיליפינים: "האוכלוסייה ירדה בגלל המלחמות, בחמש השנים שבין 1895 ל-1900, שכן בתחילת ההתקוממות הראשונה נאמדה האוכלוסייה ב-9,000,000, וכעת (1908), תושבי הארכיפלג אינם עולים על 8,000,000 ". ראמל מעריך כי לפחות 16,000 ~ 20,000 חיילים פיליפינים ו-34,000 אזרחים נהרגו, עם עד 200,000 אזרחים, בעיקר ממגפת כולרה. רודולף רומל טוען כי 128,000 פיליפינים נהרגו על ידי ארצות הברית בדמוסייד. מחלקת המדינה של ארצות הברית קובעת שהמלחמה "גרמה למותם של יותר מ-4,200 אמריקנים וליותר מ-20,000 לוחמים פיליפינים", וכי "כ - 200,000 אזרחים פיליפינים מתו מאלימות, מרעב ומחלות".בוב Couttie ציין בשנת 2016 כי הערכות של מקרי מוות של אזרחים נע בין 200,000 ל-3,000,000.
לאחר המלחמה > סכסוכים לאחר המלחמה

לאחר סיום השלטון הצבאי ב-4 ביולי 1902, הוקמה משטרת פיליפינים ככוח משטרה רחב ידיים כדי לשמור על חיי היום-יום ולהתמודד עם שרידי תנועת המורדים. השלטונות הפיליפינים נטלו בהדרגה את האחריות לדיכוי פעילות גרילה ושודדים, מידי יחידות צבא ארצות הברית. שרידי קבוצות התנגדות אחרות נותרו פעילים בלחימה צבאית בפיליפינים במשך קרוב לעשור לאחר סיום המלחמה הרשמי. עם תום המלחמה, לעומת זאת, העדיף המושל הכללי טפט להסתמך על משטרת הפיליפינים ולטפל בחשודים כדרך של אכיפת החוק ולא כפעולה צבאית המחייבת את מעורבות הצבא האמריקני. במשך תקופה של מספר שנים, היו ניסיונות התנגדות במקומות שונים באיי הפיליפינים, האחרונה מבין הקבוצות האלה הובסה או נכנעה למשטרת הפיליפינים ב־1911.
ממשלת ארצות הברית חתמה על אמנת קיירם-בייטס עם סולטנות סולו עם פרוץ המלחמה, שאמורה הייתה למנוע התנגדות בחלק זה של הפיליפינים (שכללה חלקים ממינדנאו, ארכיפלג סולו, פאלוואן וסבח). אולם, ארצות הברית, שמעולם לא התכוונה לכבד את האמנה, בגדה בהם, ביטלה את האמנה והחלה ליישב על אדמת מורו, פעולה אשר עוררה את מרד מורו שנמשך עד 1913.