stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורונגו
משמעות פולחנית

יש לראות את אורונגו בהקשר הדוק עם פולחן "איש הציפור", אך הוא היה קשור גם לטקסי פוריות (אנ'), כפי שמציעים ציורי הפות הנפוצים. מקום הפולחן שימש גם לפולחן האל מאקה-מאקה, שעל פי המסורת הפולינזית היה בורא העולם ואדון הציפורים.
לדברי כמה אתנולוגים, פולחן "איש הציפור" היה הפולחן המרכזי באי הפסחא. ברור, עם זאת, כי הוא אינו מוגבל לאי הפסחא, ציורים של "איש הציפור" ידועים גם מסמואה, אזור הנהר ספיק (אנ') בגינאה החדשה ומכמה תרבויות מאמריקה הדרומית.
מסורות טקסי "איש הציפור" באי הפסחא הועברו בעל פה, אך הן שונות בפרטים בהיעדר רשומות כתובות. הגרסה הקצרה הבאה מבוססת על המצגת של האתנולוג אלפרד מטרו:
בחודש יולי של כל שנה, החמולות מהכפר מטאוורי נעו בתהלוכה לאורונגו. זה היה הזמן בו השחפיות הטילו את ביציהן על האיונים (מוטו) שמול אורונגו. ראשי החמולות ערכו תחרות כדי לראות מי יצליח להביא את הביצה הראשונה של השחפית הכהה (Sterna fuscata) לחוף. הם לא השתתפו בתחרות באופן אישי, אלא יוצגו על ידי הכפופים להם, ההופו (hopu). הם ירדו במורד הצוקים התלולים ושחו בעזרת צרורות קנים, שעליהם סחבו אספקה מסוימת, לאיון הרחוק ביותר, מוטו נוי (אנ'). המשימה הייתה מסוכנת בגלל החוף התלול, הזרמים החזקים והכרישים. שם הם המתינו במערות שהשחפיות יתרבו. השהייה, שנמשכה לעיתים מספר שבועות, הסתיימה ברגע שהופו גילה ביצת שחפית. הוא הכניס את הביצה לפיסת בד טאפה (אנ'), קשר אותה סביב ראשו והחל בדרך המסוכנת חזרה. הוא הציג את הביצה לראש החמולה שלו, שמאז ואילך נשא את התואר איש הציפור (טאנגאטה מאנו, tangata manu). הוא גילח את כל שיער גופו, צייר על עצמו פסים אדומים ושחורים והלך בתהלוכה – כשהוא, על פי התיאורים, בטראנס (אנ') - למטאוורי. שם היה פסטיבל שנמשך כמה ימים, שעל פי המסורת כלל גם מנהגים מיניים וקניבליסטיים.
"איש הציפור" היה מוקף בהילה של קדושה מיוחדת בחודשים שלאחר מכן. הוא נהנה מעוצמה רבה, נאמר שיש לו כוחות קסם, אך הוא חי גם בבידוד מסוים ונאלץ להיות כפוף להגבלות רבות, למשל הוא לא הורשה לגעת באוכל בידיו. למרות כמה חסרונות, התואר "איש הציפור" היה פופולרי מאוד וקשור ליוקרה פוליטית ודתית נכבדה.
בסרטו העלילתי רפה נוי, מראה קווין קוסטנר את פעילויות הפולחן באורונגו בצורה מאוד חיה, אם כי לא תמיד מדויקת היסטורית.
משמעות פולחנית > תיארוך ומטרה

ארכאולוגים ערכו תיארוכים בשיטות שונות. הם מכסים את התקופה שבין 800 לספירה (התקופה המוקדמת ביותר) ל-1810 (התקופה המאוחרת ביותר). אולם הרוב המכריע של התיארוכים הם במאות ה-15 וה-16 לספירה, כך שניתן להניח כי תקופת הזוהר של אתר הפולחן הייתה בתקופה זו.
במשך זמן רב הייתה ההנחה שפולחן "איש הציפור" החליף בשלב מאוחר יותר את הסגידה לאבות הקדמונים, שהתבטאה בהקמת הפסלים האדירים של אי הפסחא. על פי התיארוך, לא ניתן יותר לקבל הנחה זו, אך יש להניח כי שני הפולחנים התקיימו במקביל, לפחות באופן זמני.
מחקרים ארכאולוגיים אחרונים מצביעים על כך שניתן לייחס את פסלי האבן הענקיים (מואי), את הפטרוגליפים של אורונגו ואת לוחיות הרונגו-רונגו לאותה אוכלוסייה. השקפות קדומות יותר ששיערו את קיומן של שתי תרבויות שונות ("ארוכי האוזניים" ו"קצרי האוזניים" על פי תור היירדאל) באי הפסחא אינן רלוונטיות יותר.
גילוי ומחקר

אף על פי שאי הפסחא התגלה לאירופאים על ידי יאקוב רוחבן כבר בשנת 1722, האירופי הראשון שנכנס למקום הפולחן היה ככל הנראה האב אז'ן אירו (Eugène Eyraud), שנשאר כמיסיונר באי הפסחא במשך תשעה חודשים בשנת 1864, ומאוחר יותר בין השנים 1866 עד 1868. הוא לא השאיר שום תיאור בעצמו. עם זאת, יורשיו איפוליט רוסל (Hippolyte Roussel) וגספר זומבום (Gaspar Zumbohm) דיווחו רבות על פולחן "איש הציפור" במכתבים לממונים עליהם. על פי תיאורם, טקס "איש הציפור" האחרון התקיים בשנת 1862. מנקודה זו ואילך כבר לא נעשה שימוש באורונגו לשם פולחן והאתר הלך והידרדר.
בשנת 1868 ביקרה הספינה האנגלית טופז באי הפסחא. הצוות הוציא את המואי הואה-האקה-ננה-איה מאחד מבתי האבן ולקח אותו לאנגליה.
בין 20 ל-25 בספטמבר 1882, ביקרה ספינת התותחים הויאנה (SMS Hyäne) באי הפסחא במהלך משלחת נרחבת לים הדרומי. בהוראת מפקדת הצי הקיסרית ערך הקפטיין וילהלם גייסלר (Wilhelm Geiseler) מחקר מדעי עבור מחלקת האתנוגרפיה במוזיאון הפרוסי המלכותי בברלין. במסגרת משלחת זו נערכו התחקירים השיטתיים הראשונים של אתר הפולחן באורונגו עם תיאורים מפורטים, רישומי ממצאים ותוכנית סקירה כללית.
ארבע שנים אחר-כך הגיע לאי הסלופ המלחמתי האמריקני מוהיקן (USS Mohican). בשהות בת אחד עשר הימים של הסלופ באי, בין 18 ל-31 בדצמבר 1886, ערך ויליאם תומסון (William Thomson), קצין האפסנאות והשלם של הספינה, סיור מקיף באי והכין תיעוד מקיף על הביולוגיה והארכאולוגיה של האי. הוא גם היה הראשון לצלם את אורונגו. הוא הסיר כמה פטרוגליפים שנמצאים כעת בבעלות מכון סמית'סוניאן בוושינגטון הבירה.
קתרין רטלג' הבריטית ביצעה מחקר על בסיס מדעי בשנים 1914/15. אף על פי שהיא לא הייתה ארכאולוגית מיומנת, היא זכתה לתמיכת המוזיאון הבריטי והאוניברסיטאות של אוקספורד וקיימברידג'. רטלג' הכינה תוכנית מפורטת של האתר ותיאור מדויק של כל הבתים. היא גם הציגה תיאור ופרשנות של טקסי "איש הציפור", בהתבסס על הערכה של המסורות שבעל פה של התושבים.
מטרת המשלחת הצרפתית-בלגית בשנים 1934/35 עם האתנולוג השווייצרי אלפרד מטרו והארכאולוג הבלגי אנרי לוושרי (Henry Lavachery) הייתה חקירת של אורונגו. לוושרי הכין קטלוג שלם של הפטרוגליפים של אורונגו, בעוד מטרו ביצע פרשנות מקיפה (מחדש) של פולחן "איש הציפור".
החפירות הארכאולוגיות המודרניות הראשונות שכללו גם חפירות סטרטיגרפיות ותיארוך פחמן-14, התבצעו על ידי אדווין פרדון במסגרת משלחת היירדאל בשנים 1955–56 ועל ידי ויליאם מולוי ב-1974.
בשנת 1983 כתבה האתנולוגית היידה-מרגרט אסן-באור (Heide-Margaret Esen-Baur) מאוניברסיטת גתה בפרנקפורט עבודה סטנדרטית מקיפה על חשיבותו של אתר הפולחן באורונגו.
מצב נוכחי ומידע לתיירים

אורונגו היא יעד חשוב לכל התיירים המגיעים לאי הפסחא. אתר הפולחן נמצא כ-8 קילומטר מהאנגה רואה. כביש מתפתל במעלה ראנו קאו אל חניון בסמוך למתחם המגודר. הכניסה בתשלום אל מבנה המכיל מוזיאון קטן והסברים על האתר ופולחן "איש הציפור". ממנו מוביל שביל מעגלי מוגן באמצעות מעקות במקומות המסוכנים המקיף את שולי הקלדרה כשמצד אחד תצפית אל האיונים ומצד שני תצפית אל הקלדרה כשבשטח מסומנים האתרים החשובים.
לוחות האבן המצוירים בבתים שתוארו על ידי גייזלר הוסרו או הושחתו. חלקם מוצגים במוזיאון בהאנגה רואה. מלבד זאת בתי האבן במצב טוב, אך אין להיכנס לחלל הפנים. הפטרוגליפים על הסלעים היו פעם נגישים ישירות, אך קטע זה של השביל נחסם בגלל סכנת התמוטטות ואפשר לצפות בפטרוגליפים מרחוק בלבד.
לקריאה נוספת

Mulloy, William. Investigation and Restoration of the Ceremonial Center of Orongo. International Fund for Monuments Bulletin No. 4. New York (1975).
Mulloy, W.T., and S.R. Fischer. 1993. Easter Island Studies: Contributions to the History of Rapanui in Memory of William T. Mulloy. Oxford: Oxbow Books.
Katherine Routledge 1919. The Mystery of Easter Island; the Story of an Expedition. London, Aylesbury, Printed for the author by Hazell, Watson and Viney. ISBN 0-932813-48-8 (1998 US reprint)
Thor Heyerdahl, Edwin Ferdon u. a., Reports of the Norwegian Archaeological Expedition to Easter Island and the East Pacific (Volume 1). London George Allen & Unwin Ltd., 1966.
Thor Heyerdahl, The Art of Easter Island, Doubleday, 1975,
שחזור פולחן באורונגו
שרטוט שערך וילהלם גייסלר ב-1882 של אחד מבתי האבן
מבט אל השביל המעגלי במתחם, משמאל ראנו קאו ובהמשך התמונה הסלעים עם הפטרוגליפים (שאין אליהם גישה)
חורבות מבנה ומבט אל השביל המעגלי במתחם
פאבל פלווה

| --- | --- |

פאבל פלווה
 לידה:  30 ביוני 1850 מוסקבה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  28 במרץ 1916 (בגיל 65) מוסקבה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 השכלה:  מכללת חיל הפרשים של הצאר ניקולאי 
 השתייכות:   צבא האימפריה הרוסית
 תקופת הפעילות:  1863–1916 (כ־53 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל הפרשים
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפרשים ה-2 מפקד הקורפוס ה-13 מפקד הארמייה החמישית מפקד הארמייה ה-12 מפקד החזית הצפונית
 פעולות ומבצעים
 המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 אביר במסדר אלכסנדר נבסקי  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 2  עיטור  ולדימיר הקדוש, דרגה 3  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 1  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3  אות מסדר העיט הלבן  עיטור  אנה הקדושה,  דרגה ראשונה  מסדר סנטה אנה, דרגה 2  דרגה רביעית במסדר גאורגיוס הקדוש 
 
פאבל אדמוביץ' פלווה (ברוסית: Па́вел Ада́мович Пле́ве; 30 ביוני 1850 - 28 במרץ 1916) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על ארמיות במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

פלווה נולד ב-30 ביוני 1850 בעיר מוסקבה שהשתייכה אז לאימפריה הרוסית. בשנת 1868 התגייס לצבא האימפריה הרוסית הוא למד במכללת חיל הפרשים ובתום לימודיו ב-1870, והוצב ברגימנט האולאנים של המשמר. בשנת 1877 הוא סיים את האקדמיה לפיקוד ומטה, ונשלח עוד באותה שנה להילחם במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) כקצין מטה בקורפוס ה-13. הוא חזר לרוסיה עם החתימה על חוזה השלום ב-1878, ונשלח לנסיכות בולגריה שזה עתה הוקמה, לסייע בארגונו של הצבא הבולגרי. הוא שירת בתפקידי מטה שונים בצבא הבולגרי, וב-1880 הוחזר לרוסיה. בשנת 1890 קיבל פיקוד על רגימנט הפרשים ה-12, וב-1893 הועבר למטכ"ל המחוזי בווילנה. ב-1895 מונה למפקד בית הספר לפרשים ניקולאי, וב-1899 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-2. ב-7 במרץ 1905 מונה למפקד המבצר בוורשה, אבל ב-4 ביולי של אותה שנה הועבר לפקד על הקורפוס ה-13. ב-1906 מונה לסגן מפקד חיל המצב של וילנה, וב-6 בדצמבר 1907 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים. ב-17 במרץ 1909 מונה למושל המחוז הצבאי של מוסקבה.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, מונה פלווה למפקד הארמייה החמישית. הארמייה שתחת פיקודו פלשה לגליציה שהייתה תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית. הארמייה לחמה בקרב גליציה ובכלל זה בקרב קרשניק, ובקרב קומרוב שבו ספגה אבדות כבדות, אולם לאחר מכן נחלה הצלחה גדולה בקרב רווה, והשתתפה בהדיפת הכוחות האוסטרים אל מעבר לנהר הסן. בהמשך השתתפה הארמייה בקרב על הוויסלה, ובקרב לודז', אשר במהלכו קיבל פלווה את הפיקוד על כל הכוחות הרוסיים בלודז' וסביבותיה. על חלקו בקרב גליציה קיבל את עיטור גאורגי הקדוש. בהמשך פיקד פלווה על הארמייה במסגרת הנסיגה הגדולה משטחי פולין וגליציה. ב-14 בינואר 1915 קיבל פיקוד על הארמייה ה-12 ולחם עמה בקרב השני על האגמים המזוריים. במהלך הקרב, ארגן פלווה מתקפת נגד מוצלחת אשר בלמה את המתקפה של צבא הקיסרות הגרמנית. ב-8 ביולי 1915 הוחזר לפקד על הארמייה החמישית עד 6 בדצמבר של אותה שנה עת הועבר לפקד על החזית הצפונית. בשל מצבו הבריאותי המעורער, שוחרר מהצבא ב-6 בפברואר 1916.
פלווה מת בביתו שבמוסקבה ב-28 במרץ 1916, בגיל 65 ושרידיו קבורים בבית הקברות לחללי מלחמת העולם הראשונה בעיר.
פאול פון רננקמפף

| --- | --- |

 לידה:  17 באפריל 1854 (יוליאני) Konuvere manor, האימפריה הרוסית 
 הוצאה להורג:  1 באפריל 1918 (בגיל 63) טאגאנרוג, Ukrainian Soviet Republic 
 מקום קבורה:  טאגאנרוג 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית הקיסרית הרוסית 
 השתייכות:  חיל פרשים 
 תקופת הפעילות:  מ-1873 
 דרגה:  גנרל, גנרל חיל הפרשים 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  קרב גומבינן  הקרב הראשון על האגמים המזוריים  קרב מוקדן  קרב ליאויאנג  קרב לודז' 
 עיטורים
 מסדר סנטה אנה, דרגה 2  מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 2  עיטור  ולדימיר הקדוש, דרגה 3  דרגה רביעית במסדר גאורגיוס הקדוש  מסדר גאורגיוס הקדוש, דרגה שלישית  חרב הזהב של גבורה  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 3  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2  עיטור  אנה הקדושה,  דרגה ראשונה  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 1  מסדר סטניסלב הקדוש 
 
פאול פון רננקמפף (בגרמנית: Paul von Rennenkampf; ברוסית: Па́вел Ка́рлович фон Ренненка́мпф, פאוול קרלוביץ'; 17 באפריל 1854 – 1 באפריל 1918) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית שהשתתף בקרבות בתחילת מלחמת העולם הראשונה. הוצא להורג על ידי הבולשביקים.
ביוגרפיה

הוא נולד באסטוניה במשפחה של גרמנים-בלטים. בגיל 19 התקבל לבית ספר צבאי בהלסינקי. הוא הצטיין בלימודיו והמשיך באקדמיה הצבאית ניקולאייבסקי בסנקט פטרבורג. הוא טיפס בתפקידים ובדרגות.
בשנים 1900–1901 השתתף במאבק במרד הבוקסרים, ניהל מספר קרבות מוצלחים במנצ'וריה והצליח להסיר את השתלטות הבוקסרים על חרבין. לאחר דיכוי המרד הוצע לו פיקוד על המשמר המלכותי של הצאר אבל הוא סירב.
הוא נפצע במלחמת רוסיה–יפן (1904–1905). הוא השתתף ביחד עם אלכסנדר סמסונוב בקרב מוקדן וסמסונוב האשים אותו בתבוסה בכך שלא מיהר לעזור לו בלחימה.
ב-1905 נשלח לסיביר ודיכא שם מרד מקומי. לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל והתמנה לראש המטה הצבאי במחוז וילנה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה התמנה פון רננקמפף למפקד הארמייה הראשונה ופלש לפרוסיה המזרחית. בתחילה נחל ניצחון בקרב גומבינן אבל קיבל ביקורות קשות ודרישה להדיחו לאחר שלא עזר לעמיתו, הגנרל אלכסנדר סמסונוב שהארמייה השנייה עליה פיקד הושמדה על ידי הגרמנים בקרב טננברג, תבוסה שגרמה להתאבדותו של סמסונוב.
לאחר שהגרמנים השמידו את הארמייה של סמסונוב הם התפנו לטפל ברננקמף ובקרב הראשון על האגמים המזוריים, בספטמבר 1914, נחל רננקמפף תבוסה קשה ונאלץ לסגת מפרוסיה.
לאחר כישלונו בקרב לודז' בנובמבר 1914, הוא הודח מתפקידו והואשם בחוסר תפקוד ואף בבגידה (בגלל מוצאו הגרמני). ב-6 באוקטובר 1915 הוא פוטר מהצבא.
במהפכת פברואר, 1917, הוא נאסר על ידי ממשלת המעבר הרוסית ונכלא במבצר פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג באשמה של תפקוד לקוי ומעילה.
במהפכת אוקטובר הוא שוחרר ועבר לעיר טגנרוג לחוף ים אזוב, שם חי בשם "מנדוסאקיס" וטען שהוא אזרח יווני.
הבולשביקים גילו את זהותו והציעו לו תפקיד פיקודי בצבא האדום במלחמת האזרחים ברוסיה. לאחר שסירב הוא נידון למוות והוצא להורג ב-1 באפריל 1918.
דובאי מירקל גרדן

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  2013
 נתונים ומידות
 שטח:  0.78 קמ"ר
 מיקום
 מדינה:  איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות
 מיקום:  דובאי 
 קואורדינטות:  25°03′35″N 55°14′40″E﻿ / ﻿25.05981°N 55.24454°E﻿ / 25.05981; 55.24454
 אתר רשמי
  (למפת דובאי מוגדלת) דובאי מירקל גרדן(למפת דובאי רגילה) דובאי מירקל גרדן he
 
דובאי מירקל גרדן (באנגלית: Dubai Miracle Garden; בערבית: حديقة الزهور بدبي) הוא גן הפרחים הגדול בעולם, הנמצא בדובאי שבאיחוד האמירויות הערביות.
הגן נמצא במדבר והוא הוקם במסגרת הסכם של חברת דובאילנד לנדל"ן עם חברת גינון וחקלאות חקלאית בראשות איש העסקים הירדני עבד אל נאצר ראחל.
הגן נפתח בשנת 2013 והוא משתרע על פני 780,000 מ"ר, והוא מכיל מעל 50 מיליון פרחים וכ-250 מיליון צמחים. הפרחים מופיעים בתצוגות שונות החל מערוגות פרחים ועד לקשתות בצורת לב וטירות מעוטרות. התערוכות בגן מתחלפות מדי עונה.
ההשקיה בגן נעשית בשעות הלילה בהן הגן סגור באמצעות טפטפות שנמצאות במערכת תת-קרקעית, העושות שימוש בכמות ממוצעת של 757,082 ליטר מים אפורים ליום. המים הם המים האפורים של העיר דובאי, והגן עושה להם תהליך טיהור שהופך אותם למים נקיים ברמה גבוהה במיוחד.
חלק מהגן הוא גן פרפרים מקורה שנפתח בשנת 2015 ובו 15,000 פרפרים מ-26 מינים.
הגן סגור בחודשי הקיץ בשל החום הרב השורר באזור.
הגן מהווה שיא גינס של הגן האנכי הגבוה בעולם.
הערות שוליים

↑  לא תאמינו איפה נמצא גן הפרחים הגדול ביותר בעולם, באתר כלכליסט, 25 ביוני 2015
↑  הכי מטורפת בעולם: זה מה שקורה בדובאי, באתר ‏מאקו‏, 4 במרץ 2018
אלטינום

| --- | --- |

האתר הארכאולוגי אלטינום. שרידי הדקומנוס בשכונה הצפון-מזרחית
 היסטוריה
 תרבויות:  ונטים אדריאטים, רומא העתיקה 
 אתר ארכאולוגי
 אתר אינטרנט:  https://polomusealeveneto.beniculturali.it/musei/museo-nazionale-e-area-archeologica-di-altino 
 מיקום
 מדינה:  איטליה 
 קואורדינטות:  45°32′47″N 12°23′56″E﻿ / ﻿45.54638889°N 12.39888889°E﻿ / 45.54638889; 12.39888889
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןאלטינום(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןאלטינום
 
אלטינום (ברומית: Altinum, ביוונית: Αλτίνον, באיטלקית: Altino) הייתה עיר עתיקה אמידה ששכנה בשפך הנהר סיליס (סילה), בשטח הנוכחי של הכפר קוארטו ד'אלטינו בנפת ונציה שבאיטליה. העיר נמצאת 11.2 ק"מ צפונית לוונציה ו-15 ק"מ דרומית מזרחית מטרוויזו, מצפון לשדה התעופה מרקו פולו.
במקור יישוב קדום של הוונטים, אחרי כיבושה על ידי הרומים התפתחה למרכז עירוני ומסחרי חשוב, הודות לעמדתה הגאוגרפית על הלגונה ונטה ובצומת של כמה דרכים חשובות. אחרי המאות ה-6-4 ננטשה בהדרגה על ידי תושביה שעברו לטורצ'לו, מוראנו וונציה. נתגלו במקום שרידים מן העיר העתיקה המהווים יעד לחפירות ארכאולוגיות ולמוזיאון מקומי. הם נמצאים בימינו בשטח השייך לכפר קוארטו ד'אלטינו.
היסטוריה > מקור השם

הטופונים הלטיני "אלטינום" נגזר ככל הנראה ממילה ונטית שתורגמה במילה altus, כלומר "גבוה".
היסטוריה > ההתחלות

המקום אוכלס מדי פעם עוד באלפים 8-5 לפנה"ס, אך רק בתקופת הברונזה, במאות 15-13 לפנה"ס הפך ליישוב קבע של בני אדם. בתחילת האלף הראשון לפנה"ס הוקם כיישוב ונטי. החל משלהי המאה ה-6 הייתה אלטינום נמל ידועה, תחנת מעבר חובה להובלות המסחריות שחיברו את האמפוריה ספינה ואדריה עם האזורים הצפוניים.
לא ידועים פרטים רבים על תקופה זו.
באותם הזמנים, ככל הנראה,לא היה לאלטינום מראה של יישוב אחיד והיא כללה מספר גרעינים עשויים בקתות שנשענו על תלוליות, כפי שנהגו בערים הוונטיות הקדומות. מסביב לאזורי המגורים התפתחו נקרופולים.
היסטוריה > התקופה הרומית

במאה ה-2 לפנה"ס, יחד עם כל האזור, ונטיה סופחה אלטינום ללא קרב לרפובליקה הרומית.
תהליך הרומניזציה התחיל בסביבות 131 לפנה"ס, עם בניית ויה אניה בין אטריה ולאקוויליה: מאותם הימים התחיל היישוב לאמץ את האידאולוגיה העירונית של הכובשים והחל מ-89 לפנה"ס עבר שלב ראשון של עיור שהסתיים בשנת 49 לפנה"ס כשאלטינום קיבלה על עצמה את המשפט הרומי, נרשמה כחלק מנחלת השבט הרומי סקאפטיה והוכרזה מוניקיפיום.
בימי אוגוסטוס והקיסרים שבאו אחריו בניית דרכים נוספות כמו ויה קלאודיה אוגוסטה שחיברה את אלטינום עם הלימס בצפון-מזרח על הדנובה ואלו שחיברו אותה ישירות לטרוויזיום ולאופיטרגיום תרמו להפיכת אלטינום למרכז מסחרי חשוב, צומת מרכזי בדרכים בין הים התיכון ולצפון. תהליך זה הושלם במאה ה-1 לספירה.
מלבד העדויות העולות מממצאים ארכאולוגיים, תקופת הפריחה הזאת בתולדות המקום הונצחה בעדויות רבות של בני הזמן. במוזיאון האזורי טורצ'לו נשמר ארכיטרב בו כתוב כי טיבריוס תרם לעיר מקדשים, גלריות וגנים. מרטיאליס באפיגרמות שלו, גם תולדות הטבע של פליניוס הזקן ו"על החקלאות" מאת קולומלה, מציינים את הכלכלה הפורחת של אלטינום, שהתבססה על ייצור הצמר, על גידול צדפות מאכל ופרות חולבות. מרטיאליס הזכיר גם את הווילות המפוארות שנבנו והתרבו בעיר הודות לאקלים הנוח שלה שהושוו על ידי סטראבון לאלו שבבאיה (Baiae).
העיר שהייתה מוקפת ביצות התאפיינה גם עבודות הידראוליות שוויטרוביוס וסטראבון- השוו אותן לאלו שברוונה ובאקוויליה. העיר ששכנה באזור ביצתי, נעזרה במערכת יעילה של נהרות ותעלות שהבטיחו את חילופי המים. מרכז העיר עצמו ניצב מעל רשת תעלות שנחצו על ידי גשרים ומעבורות, בדומה לוונציה העתידית.
בסביבות אלטינום מת בשנת 169 הקיסר לוקיוס ורוס ששב לאיטליה יחד עם אחיו מרקוס אורליוס אחרי מסע נגד המרקומנים בזמן המלחמות המרקומניות.
בדומה לעוד ערים שבאזור ונציה, החל מן המאה ה-2 התחילה העיר לרדת מגדולתה, כפי שמעידה גם הפחתת הממצאים הארכאולוגיים.
לזמן קצר שמר העיר תפקיד מרכזי: "מפת פויטינגר" ממחצית המאה ה-4 מציגה את אלטינום כעיר מוקפת חומות עם שני מגדלים. אצל סרוויוס ניתן לקרוא קטע המתאר איך הציד, לכידת הציפורים ואף עבודות חקלאיות התנהלו בעזרת סירות, מה שמוכיח כי מערכת התעלות הייתה עדיין תקינה.
היסטוריה > אלטינום הנוצרית

במאה ה-4 הועלתה העיר למעמד של מושב בישופות - מרכז הדיוקסיה אלטינום. משלהי אותה המאה הרביעית הגיעו אלינו עדויות על העיר מהתכתבותם בין הירונימוס הקדוש ולהליודורוס הקדוש, הבישוף הראשון של אלטינום. אגרותיהם מספרות על נוכחות נוצרית מושרשת בעיר, שבה פעלו קתדרלה, כנסיות וגם קפולות מוקדשות לפולחן הקדושים המעונים. ניתן בהן תיאור של הקתדרלה (duomo) המוקדשת ככל הנראה למרים הקדושה ושהיו לה כניסה מרכזית ושערים צדדיים מכוסים בווילונות, מזבח יחיד, וחדר תשמישי קדושה, רצפות מלוטשות וקירות ללא עבודות גילוף. אולם לא נמצאו על כך עדויות ארכאולוגיות, פרט לכמה חפצים מקושטים בצלבים.
במסגרת הכנסייה הקתולית קיימת בימינו בישופות טיטולרית הנקראת "של אלטינום".
היסטוריה > קץ העיר

בערוב פלישת ההונים של אטילה, אלטינו, שהצטמצמה באותה תקופה בין הגבולות שבימי אוגוסטוס קיסר, שמרה עדיין צביון עירוני משלו. פאולוס הדיאקון מזכיר אותה בשורה אחת עם הערים אקוויליה, קונקורדיה ופאדואה.
ההיסטוריונים בימינו הטילו ספק רב ברעיון הפופולרי לפיו הקמת ונציה הייתה קשורה להרס אלטינום על ידי ההונים בשנת 452. היישוב התגבר בסופו של דבר על האסון והמשיך להתקיים עוד כמה מאות שנים. היעלמותו הייתה תוצאה של פלישות נוספות כמו של הלומברדים (568) וההונגרים ומעל כל של שינויים באקלים ובסביבה, עקב עליית מפלס הים ונטישת מערכת הוויסות ההידראולית.
באותן השנים התחילה העברת מוסדות הכנסייה העיקריים, במיוחד מושב הבישוף שהועבר בשנת 647 לטורצ'לו ומנזר סטפנוס הקדוש שהוקם מחדש באי סן סרוולו.
לאורך ימי הביניים אלטינום, באיטלקית אלטינו, נותר כיישוב כפרי צנוע מוקף ביצות. ישנם מעט תעודות עליו, במיוחד בנוגע למספר מוסדות כנסייתיים - מנזר הקדושים פליקס ופורטונאטוס, מנזר סן ג'ורג'ו מג'ורה, הבישופות טורצ'לו, ולמשפחות קרבונארה (מטרוויזי), קולאלטו, מרצ'לו וקווריני שברשותם היו נכסים באזור. תעודה משנת 1095 מדברת על קיומם של שני יישובים: אלטינו מאיורה ואלטינו פיטולו, סימן שהמקום התפצל לשניים, כמו כן מוזכרות עדיין הקתדרלה הישנה מרים הקדושה, הכנסיות סן מרטינו וסנט' אפולינארה.
במאה ה-15 ידוע על יישוב קבוע בקרבת קווארטו ד'אלטינו של ימינו, בעוד שההתיישבות בסביבה המידית של אלטינום התחדשה רק במאה ה-19.
בימינו

בימינו שרד מן העיר הקדומה רק אתר ארכאולוגי שבו מבוצעות חפירות.
מצילומים מן האוויר הוסקה המסקנה כי העיר נמצאה בגובה של 2-3 מטר מעל פני הים ונחצתה על ידי תעלה נוויטה. בשנת 2008 צוות גאומורפולוגים מאוניברסיטת פדובה (פאולו מוצי ואחרים) הודיע על ממצאי מחקר המבוסס על צילומים מן האוויר וצילומי לוויין שבוצעו בימי הבצורת- של שנת 2007 שאיפשרו שחזור מפת העיר במלואה וחשפו קיומם מתחת לשדות הסויה ותירס, של שרידי שכונות ובניינים קדומים שלא היו ידועים עד אז. ביניהם נחשף קיומו של אמפיתיאטרון בעל קוטר 150x110 מטר (500x370 רגל רומית), ממדים קרובים לאלו של הארנה של ורונה.
מבחינת הממדים והמונומנטים שלה, אלטינום ניתנת להשוואה לפומפיי והיא העיר הגדולה היחידה בצפון איטליה הקדומה שנשתמרה בצורה שלמה, מפני שלא כוסתה על ידי בתי ערים בימי הביניים ובתקופה המודרנית. חומרים מן השרידים הקדומים שימשו לאורך השנים לבנייה במקומות אחרים, למשל בטורצ'לו.
המחקרים החדשים הנ"ל הצביעו כי העיר הוקפה נחלות ותעלות, לרבות תעלה גדולה שחצתה את המרכז וחיברה אותו עם הלגונה.
אגרו אלטינאטה

אגרו אלטינאטה (Agro altinate) הוא שם השטחים הקשורים למוניקיפיום אלטינום. הם השתרעו באזור שבין הנהרות מוזון וסילה (Sile) (שהפרידה אותם מאזולו ומטרוויזו). העיר עצמה שכנה בשוליים, בקצה הדרום-מערבי של האזור.
ארגון הקנטוריאציה של האדמות שיושמה ככל הנראה בערך ב-49 לפנה"ס הוא שנוי במחלוקת. לפי ג'ון ברדפורד מידות החלקות הקרויות "קנטוריות" היו 15X40 אקטוס, בעוד פליניו פראקארו ומגדה לאקיני סברו שדובר ב-30X40 אקטוס.
כיוון הרחובות היה מערב-מזרח (דקומני) ודרום-צפון (קרדינות).מערכת זו נשמרה עד ימינו, כשכיוונם של צירים שונים של כבישים וחפירים של ימינו תואמים את זה שבימי הקדם. "דקומנוס מקסימוס" תאם בערך את מסלול הדרכים הנוכחיות קורטלאצו, ואנצו (בכפר מוליאנו ונטו), מוליאנזה-קפלה, מוליאנזה, רונקי (בכפר סקורצה), סטנה מרגריטה (בכפר נואלה), פוסאלטה (בכפר טרבזלגה); "קרדו מקסימוס" היה ככל הנראה מסלול הרחוב ספניולו בייושב מונייגו בכפר נואלה. אוטמבליקוס אם כך הדבר, "אומביליקוס אגרי" נמצא בין סקורצה לקאפלטה (נואלה). הקרדינות נשמרו טוב יותר מהדקומאנים, כנראה מפני שהאחרונים עברו שינויים עקב עבודות הידרולוגיות לפני שחצו את רוב זרמי הנחלים. ניתן להבחין טוב יותר את החלק המערבי יותר של הרשת, ככל שעם העלמות העיר התובלה התרחשה בעיקר באזור זה, בקרבת ויה אורליה.
מוזיאון

בשנת 1960 קם במקום מוזיאון ארכאולוגי לאומי. עם הזמן אוספי הממצאים גדלו מאוד עד כי נדרשו עבודות הרחבה של המוזיאון שנמשכו מספר עשורים.
לקריאה נוספת

Andrea Ninfo, Alessandro Fontana, Paolo Mozzi, Francesco Ferrarese The Map of Altinum, Ancestor of Venice Vol. 325 no. 5940 p. 577 Science 31 July 2009 DOI: 10.1126/science.1174206
הערות שוליים

↑  קלאודיוס תלמי, "גאוגרפיה", 3.1.30
↑  מרטיאליס - אפיגרמות ד, כ"ה
↑  סטראבון 5,1
↑  מסלול הנהר שונה במאה ה-17 על ידי שלטונות ונציה:האפיק הישן תואם את מוזון וקיו Muson Vecchio ונחל צ'יאמטו של ימינו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554232205171  LCCN: sh2005004701  VIAF: 315170402   WorldCat (עם VIAF): 315170402 
אלטינום.שרידים של מקדש קטן ומאחור - בניין המוזיאון
בריי-צ'רוויניה

| --- | --- |

 מדינה:  איטליה איטליה
 מחוז:  ואל ד'אוסטה ואל ד'אוסטה
 גובה:  2,012 מטרים
 קואורדינטות:  45°56′04″N 7°37′52″E﻿ / ﻿45.934444444444°N 7.6311111111111°E﻿ / 45.934444444444; 7.6311111111111 
 אזור זמן:  UTC+1
 https://www.cervinia.it/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןבריי-צ'רוויניה(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןבריי-צ'רוויניה(למפת ואל ד'אוסטה רגילה) אאוסטה סארה מון בלאן מטרהורן שווייץ פיימונטה צרפתבריי-צ'רוויניה(למפת ואל ד'אוסטה מוגדלת) אאוסטה סארה מון בלאן מטרהורן שווייץ פיימונטה צרפתבריי-צ'רוויניה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בריי-צ'רוויניה (איטלקית: Breuil-Cervinia; צרפתית וגם פרנקו-פרובנסאלית: Breuil) היא עיירה ואתר סקי במחוז ואל ד'אוסטה שבצפון־מערב איטליה. העיירה היא פרציונה (תת-יחידה מוניציפלית) של הקומונה ואלטורננש המצויה כ־6 קילומטרים מדרום לה.