stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנזר מאולברון
שטחי המנזר ואדריכלות > מערכת המים

כמקובל במנזרים ציסטרציאניים ניצב מתחם מנזר מאולברון בראש מערכת ניהול מים מתוחכמת. על ידי ניקוז שטחי הביצות שמסביב למנזר וחפירת סדרת תעלות, יצרו הנזירים כ-20 בריכות ואגמים. נחל מקומי, זלצך (Salzach), הופנה לזרום מתחת למנזר כדי לפנות את הביוב שלו. ניתן היה לשלוט על מפלסי המים באגמים אלה, מה שאפשר לנזירים של מולברון להפעיל את טחנת המים שלהם, אך גם לגדל דגים וצלופחים. באחת הבריכות הללו, האלקישטנזה (Aalkistensee), היו הנזירים יכולים לגדל עד 5,000 קרפיונים. חלק ניכר מהמערכת עדיין בשימוש והיא חלק מאתר המורשת העולמית של אונסק"ו. מערכת המים נחקרה במשרד לשימור מונומנטים בבאדן-וירטמברג (Landesamt für Denkmalpflege Baden-Württemberg) מאז 1989.
שטחי המנזר ואדריכלות > מוזיאונים

החבתן, ליד בית השער, הוא מרכז המבקרים. בקומת הקרקע נמצאת דיורמה של מתחם המנזר ובקומה השנייה חדר מוזיאוני המפרט את החיים שלאחר פירוק המנזר במאולברון. בבניין Frühmesserhaus הסמוך יש תצוגה בשלושה לוחות שהכינו נזירי מאולברון המתעדת את יסודה ואת הנסיבות הקשורות אליה.
בתוך מתחם המנזר נמצא מוזיאון ספרות בן שלושה חלקים, "Besuchen-Bilden-Schreiben", המופעל על ידי מדינת באדן-וירטמברג. הראשון מביניהם, "ביקור" (Besuchen), מציג את דמותו של מנזר מאולברון בספרות. הבא הוא "לימוד" (Bilden), המוקדש לשימוש המנזר כסמינר פרוטסטנטי, ומתמקד בבוגרים בולטים כמו יוהאנס קפלר, פרידריך הלדרלין והרמן הסה. לבסוף, "כיתוב" (Schreiben), מציג את עבודות הנזירים במאולברון וספרייה המשתרעת על פני 800 שנה ו-50 סופרים.
במחסן המנזר נמצא לפידריום (אנ') ותערוכה המפרטת את שיטות הבנייה באבן בהם השתמשו במאולברון.
לקריאה נוספת

Burton, Janet B.; Kerr, Julie (2011). The Cistercians in the Middle Ages. Monastic orders. Vol. 4 (Illustrated ed.). Boydell Press. ISBN 9781843836674.
Gillich, Ante (2017). "Das Wassersystem des Klosters Maulbronn: Ein Projekt zur Bestandserfassung mit hochaufgelösten Laserscandaten". Denkmalpflege in Baden-Württemberg. אורכב מ-המקור ב-2020-02-12.
Jeep, John M. (2001). Medieval Germany: An Encyclopedia. Psychology Press. ISBN 9780824076443.
Kinder, Terryl M. (2002). Cistercian Europe: Architecture of Contemplation. Wm. B. Eerdmans Publishing. ISBN 9780802838872.
Mueller, Carla; Stober, Karin (2009). Maulbronn Monastery. Deutscher Kunstverlag. ISBN 978-3-422-02054-2.
הערות שוליים

↑  Maulbronn Monastery Complex – UNESCO
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Zisterzienserabtei Maulbronn – Geschichte
↑  New national side of euro coins intended for circulation
↑  The Maulbronn 2 Euro Coin
↑  Klosterroute Nordschwarzwald
↑  Stadtgeschichte Maulbronn
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007446754405171  GND: 815692-X  LCCN: nr90001970  MusicBrainz: c10efa35-3892-4bb9-99f5-b3e27330e9c9  NKC: ko2018980151  VIAF: 143506071   WorldCat (עם VIAF): 143506071
מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1899–1918)

מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (ברוסית: Великая Княжна Мария Николаевна Романова‏; 26 ביוני 1899 – 17 ביולי 1918), הייתה נסיכה גדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי השני, אחרון קיסרי רוסיה, ושל אלכסנדרה, נסיכת הסן, אשר נרצחה על ידי הצ'קה יחד עם כל משפחתה ב-17 ביולי 1918.
בשנת 1991 נמצא קבר האחים שבו נקברה המשפחה הקיסרית, אולם גופה אחת הייתה חסרה, מה שהעלה מחדש את הסברה שמריה או אחותה הקטנה אנסטסיה, אכן הצליחה להימלט. אולם סיפור ההימלטות הופרך סופית בשנת 2007, עת נמצא קבר נוסף ובו גופתה החסרה. בדיקות DNA אישרו כי אלו אכן בני המשפחה הקיסרית.
ביוגרפיה > ילדותה

מריה נולדה בארמון פטרהוף שבסנקט פטרבורג ב-26 ביוני 1899, לניקולאי השני, קיסר רוסיה ולאלכסנדרה, נסיכת הסן, בתם של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ואליס, נסיכת הממלכה המאוחדת. מריה מתוארת כילדה עליזה, אך מופנמת, ובנוסף היא אהבה ללמוד ולצייר. כאשר נולדה אחותה אנסטסיה, הייתה אמה מדוכאת מעט מהעובדה שלא נולד בן שיהיה יורש לכס המלכות, אבל אחת מנערותיה ציינה כי עכשיו יהיו "זוג גדול" (אולגה וטטיאנה) ו"זוג קטן" (מריה ואנסטסיה). ילדי הצאר גדלו בצורה פשוטה ביותר. הם ישנו במיטות מחנה קשות ללא כריות למעט כשהיו חולים, בבוקר התרחצו באמבטיה קרה והיו אמורים לסדר בעצמם את חדריהם. כאשר הם לא היו עסוקים בדבר מה אחר, היה עליהם להכין מעשי רקמה שנמכרו באירועי צדקה שונים. רוב בני הבית, כולל המשרתים, לרוב פנו אל הנסיכה בשמה הפרטי, או בשם החיבה "מאשה".
בגיל צעיר, מריה הרגישה לא אהובה ולא בטוחה, כפי שמעידים מכתב הרגעה מאמה שבה כתבה לה שהיא נאהבת. כמו כן, היא סבלה כילדה צעירה מעודף משקל, אשר גדל עם גיל ההתבגרות. היא הייתה דומה לסבה אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ואף ירשה את כוחו הגופני. מריה סיפרה להוריה כי היא רוצה להתחתן עם חייל, ושיהיה להם משפחה גדולה עם 20 ילדים. לאחר שאחותה אולגה ביטלה את אירוסיה לנסיך הכתר של רומניה, הוא ביקר ברוסיה בשנת 1914 וביקש את ידה של מריה, אך הוריה סירבו משום שהייתה צעירה מדי. לבן דודה הלורד לואי מאונטבאטן, שנקרא בקרב בני המשפחה "דיקי", הייתה תמונה של מריה שעמדה ליד מיטתו עד מותו בשנת 1979.
ביוגרפיה > החברות עם רספוטין

הקיסרית אלכסנדרה והצאר ניקולאי היו בקשר הדוק עם הנזיר גריגורי רספוטין שנודע כבעל כוחות מיסטיים. קשר זה נבע בעיקרו מהתקווה שרספוטין יצליח לרפא את מחלתו של אחיה הצעיר של מריה, נסיך הכתר אלכסיי. בעידוד הוריהם, למדו עד מהרה הנסיכות לחבב ולהעריך את רספוטין. הם חשו בנוח בחברתו, ולעיתים אף נפגשו עמו כשהן לבושות בכותנות הלילה שלהן. הנסיכות נהגו להתייחס אליו כאל "ידידנו" או "החבר שלנו". היחסים החמים של משפחת המלוכה עם רספוטין המשיכו עד רציחתו של זה האחרון ב-30 בדצמבר 1916. על פי תיאורי עדי ראייה, הנסיכות כעסו מאוד כששמעו על הרצח, והיו קודרות מאוד זמן רב לאחר מכן. לאחר מותן התגלה כי ארבע הנסיכות ענדו קמעות עם תמונתו של רספוטין.
ביוגרפיה > המוות

במהלך מלחמת העולם הראשונה, הקיסרית ושתי הבנות הגדולות שימשו כאחיות בצלב האדום וטיפלו בפצועי מלחמה. מריה ואחותה הקטנה אנסטסיה, היו צעירות מכדי לעשות זאת, ועל כן הן הסתובבו בין בתי החולים הצבאיים ועודדו את רוחם של החיילים הפצועים באמצעות משחקי דמקה וביליארד. בשנת 1917 אביה הודח משלטונו במהפכת פברואר, ומשפחת המלוכה הושמה במעצר בית בפושקין. לפי עדותו של אלכסנדר קרנסקי קיבלה ממשלת המעבר בקשות רבות של אזרחים להוציא להורג את הצאר המודח. באוגוסט 1917 הועברה משפחת הצאר לטובולסק. הכוונה הייתה להעביר אותה למקום מרוחק ממסילת רכבת כדי להקשות על הבריחה. לאחר מהפכת אוקטובר הוחלט להעביר את משפחת רומנוב למוסקבה ולהעמיד את הצאר לדין. באביב נפל אלכסיי, ובגלל מחלתו לקה בשיתוק ברגליו. בשל כך עברה המשפחה ליקטרינבורג בשני שלבים. ב-22 באפריל הגיעו ליקטרינבורג ניקולאי, אשתו ובתם מריה, וב-23 במאי הגיעו יתר בני המשפחה ומשרתים.
המשפחה שוכנה ב"בית איפטייב". מבנה שהיה שייך לפני כן לקצין הנדסה ונהרס בשנות ה-70 של המאה ה-20. חוץ ממשפחת המלוכה גרו בבית חמישה משרתים, ובהם רופא המשפחה. כמה פעמים הוצע למשרתים לעזוב את המשפחה אך הם העדיפו להישאר למרות הסכנות. המשפחה התגוררה בבית איפטייב 78 ימים. בני המשפחה סבלו מפחד ומחוסר וודאות. מעידים על כך המכתבים שאנסטסיה שלחה באותה תקופה, המלאים בשגיאות כתיב. הבנות תפרו את תכשיטיהן לתוך בגדיהן בתקווה למנוע את החרמתם. הן ואמן המציאו שמות קוד עבור כל אחד מפריטי הערך שלהם כדי להסתיר אותם (חלקם הוחרמו מיד עם הגיעם ליקטרינבורג).
בלילה שבין 17-16 ביולי 1918, נלקחו בני המשפחה ומעגל המשרתים המצומצם שלהם למרתף בטענה שהבית נמצא בסכנת התקפה של אנרכיסטים. כשירדו העצורים למרתף הבית והתאספו באחד החדרים, ביקשה הקיסרית שני כיסאות עבורה ועבור אלכסיי. הכיסאות הובאו, ולאחר מכן הודיע להם המפקד הבולשביקי שהם מוצאים להורג. הצאר רק הספיק להגיד "מה?" לפני שפתחו החיילים באש והרגו את כולם.
מקום הימצאם של שרידי מריה ואחיה אלכסיי לא היו ידועים במשך עשרות שנים, משום שלא היה ניתן למצוא אותם למרות חיפוש נרחב. בקיץ 2007 הם התגלו על ידי צוות ארכאולוגי, ולאחר בדיקת ה־DNA, אשר פורסם ב-30 באפריל 2008, התברר מעבר לכל ספק כי מדובר בשרידי אלכסיי ומריה.
הערות שוליים

↑  DNA Confirms Remains Of Czar's Children
↑  Mystery Solved: The Identification of the Two Missing Romanov Children Using DNA Analysis
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810556585605606  BIBSYS: 1450443203960  BnF: cb14978832g (data)  GND: 1025434617  ISNI: 0000 0000 3404 511X  LCCN: n2003045688  NTA: 391881191  SUDOC: 202971953  VIAF: 60917912   WorldCat (עם VIAF): 60917912
מריה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה

מריה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה (בגרמנית: Maria Klementine von Österreich; 24 באפריל 1777 - 15 בנובמבר 1801), הייתה בתו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות.
ביוגרפיה

מריה קלמנטינה נולדה בפירנצה ב-24 באפריל 1777, לליאופולד הראשון, הדוכס הגדול של טוסקנה, ולמריה לואיסה, נסיכת ספרד, בתם של קרלוס השלישי, מלך ספרד ומריה אמליה מסקסוניה. בשנת 1790 הפך אביה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, והמשפחה עברה להתגורר בווינה. באותה שנה התארסה מריה קלמנטינה עם בן דודה פרנצ'סקו, נסיך הכתר של נאפולי, ובשנת 1792 מתו שני הוריה.
בשנת 1797 נסעה מריה קלמנטינה לנאפולי, וב-26 ביוני אותה שנה הנערכו הנישואים בטקס פשוט, משום שהייתה זו תקופת מלחמה. נישואי הזוג היו מאושרים, ונולדו להם שני ילדים. ב-15 בנובמבר 1801 מתה מריה קלמנטינה בנאפולי כתוצאה משחפת, ולאחר מותה התחתן בעלה פרנצ'סקו עם בת דודתה מריה איזבלה מספרד, ממנה היו לו 12 ילדים.
משפחתה

ב-26 ביוני 1797 התחתנה מריה קלמנטינה עם פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ממנו נולדו לה שני ילדים:
מריה קרולינה (1798–1870), שהתחתנה עם שארל פרדינן, דוכס ברי, ולאחר מכן עם אטורה קרלו לוצ'סי-פאלי, דוכס דלה גרציה
פרדיננדו (1800–1801)
משה אשקר הכהן

| --- | --- |

 לידה:  1877 
 פטירה:  אוקטובר 1940 (בגיל 63 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ? – אוקטובר 1940 
 
ר' משה יוסף אשקר הכהן (באנגלית: Ashkar או Ashear; ‏1877 – אוקטובר 1940, י"ז בתשרי ה'תש"א) היה מפייטני יהדות חלב במאה ה-19 וה-20.
קורות חיים

נולד בשנת 1877 בעיר חלב שבסוריה. כשהיה בן שש, בשנת 1883 התייתם מאביו, ור' רפאל ענתבי, מגדולי פייטני חלב, לקח עליו את חסותו, והוא הפך לתלמידו הקרוב. מאחר שענתבי היה עיוור, אשקר העלה על הכתב רבים מפיוטיו של רבו. ממנו למד את המוזיקה הערבית ואת הכתיבה הפיוטית בלשון העברית. כשהתחתן אשקר חיבר ענתבי פיוט, "מלך רחמן", ובו מוזכרים תלמידו משה, ואבי הכלה יעקב: ”כַּלַּת מֹשֶׁה הִיא בַּת יַעֲקֹב אִישׁ תָּם”.
בשנת 1903 מונה לחזן ולבעל הקורא של בית הכנסת הגדול של העיר חלב. בשנת 1912 היגר לניו יורק שבארצות הברית עם אמו. תחילה חי במנהטן ולאחר מכן בברוקלין, שם שימש כחזן בית הכנסת מגן דוד (אנ') במשך 28 שנים. הוא הביא לניו יורק את מסורת השירה החלבית ואת הפיוטים שחיבר, וכן חיבר בעיר פיוטים חדשים, וכך ייסד את מסורת השירה החלבית בארצות הברית. פעל לשמר ולהעביר הלאה את מסורת ה"פזמונים".
נהג להאזין ללחנים מצריים, טורקיים וחלביים, ואף ללחנים אירופיים, ועל פיהם לכתוב את שיריו. השתדל לשמור על המצלול המקורי של מילות השיר הערבי, ולמרות מגבלה זאת, שיריו מצטיינים בכתיבה איכותית. חיבר פיוטים רבים, שחלקם מושרים עד היום בקהילות ישראל השונות. בין שאר הפיוטים שחיבר "אל מאד נעלה".
נפטר ביום השני של חול המועד סוכות ה'תש"א, 1940.
הערות שוליים

↑   הפיוט משה אשקר הכהן, באתר הפיוט והתפילה.
↑  Kay Kaufman Shelemay, Let Jasmine Rain Down: Song and Remembrance Among Syrian Jews, University of Chicago Press, 1998, pp.207–211
↑  Mark Kligman, "Diversity and Uniqueness: An Introduction to Sephardic Liturgical Music", In: Zion Zohar (ed.), Sephardic and Mizrahi Jewry: From the Golden Age of Spain to Modern Times, NYU Press, 2005, p. 268
↑  Pizmonim, באתר ברוקלין קולג', עמ' 3
מריה קיסליובה

מריה אלכסנדרובנה קיסליובה (ברוסית: Мария Александровна Киселёва; ‏נולדה ב-28 בספטמבר 1974) היא שחיינית צורנית סובייטית ורוסייה בעבר. היא אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב ואלופת עולם בעלת 2 מדליות זהב.
ביוגרפיה

מריה קיסליובה נולדה למשפחת מהנדסים בעיר סמרה. עד לשנת 1978 המשפחה התגוררה בסמרה ואחר כך עברה ללנינגרד. בשנת 1980 עברה משפחתה להתגורר במוסקבה. בהיותה בת 10 החלה להתאמן בשחייה צורנית.
בשנת 1993 זכתה קיסליובה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד שבאנגליה. בשנת 1994 היא סיימה במקום רביעי בתחרות הקבוצתית באליפות העולם בשחיה שנערכה ברומא.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) השתתפה קיסליובה לראשונה, במשחקים האולימפיים וסיימה במקום רביעי בתחרות הקבוצתית. באותה שנה היא החלה את לימודיה באוניברסיטת מוסקבה בפקולטה לעיתונאות.
ביוגרפיה > אלופת עולם

באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת' שבאוסטרליה בשנת 1998 זכתה קיסליובה במדליית זהב, בתחרות הזוגות ביחד עם אולגה ברוסניקינה.
ביוגרפיה > אלופה אולימפית

חודשיים לפני אולימפיאדת סידני (2000) נמצאה קיסליובה חיובית לאפדרין וקיבלה הרחקה של שלושה חודשים מתחרויות. ההרחקה קוצרה לחודש אחד וכך יכלה להשתתף במשחקים האולימפיים. במשחקים עצמם היא זכתה בשתי מדליות זהב בתחרות זוגות ובתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה בשנת 2003 זכתה קיסליובה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה קיסליובה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
לאחר הפרישה מספורט

לאחר המשחקים האולימפיים בשנת 2000 בסידני פרשה קיסליובה מספורט תחרותי והחלה לעבוד בטלוויזיה בהנחיית מספר תוכניות. לאחר הפסקה של כשנתיים היא חזרה להתאמן
לאחר המשחקים האולימפיים בשנת 2004 פרשה קיסליובה בפעם השנייה מספורט תחרותי וחזרה לעבוד כמנחת שעשועון הטלוויזיה הפופולרי החוליה החלשה.
מרסל גרשרי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 ביוני 1876 
 פטירה:  25 באפריל 1961 (בגיל 84) 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1940 
 דרגה:  גנרל הצבא 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 
ז'אן-ז'ול-מרסל גרשרי (בצרפתית: Jeanny-Jules-Marcel Garchery;‏ 16 ביוני 1876 – 25 באפריל 1961) היה גנרל צרפתי במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

גרשרי נולד ב-16 ביוני 1876, ובשנת 1894 התגייס לצבא צרפת ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. בזמנים שונים בקריירה שלו, שימש כרמטכ"ל ארמיית המזרח (לבנט). ב-16 ביולי 1930 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה ומונה למפקד החטיבה ה-85, וב-12 במאי 1932 מונה לראש מטה ארמיית המזרח. ב-8 ביוני 1934 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה, וב-12 בספטמבר אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-25. ב-25 במאי 1936 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה קורפוס ומונה למפקד האזור הצבאי ה-14, וב-21 במאי 1938 הוא הועלה לדרגת ז'נרל ד'ארמה ומונה למושל הצבאי של ליון. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא מונה למפקד הארמייה השמינית, ופיקד עליה עד ה-21 במאי 1940.  לאחר תבוסת צרפת הוא פרש מהצבא ב-20 באוגוסט 1940, והוא מת ב-25 באפריל 1961.
הערות שוליים

↑  Garchery, Jeanny-Jules-Marcel. Generals from France. General.dk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb108990686 (data)  ISNI: 0000 0003 5999 185X  VIAF: 220488985   WorldCat (עם VIAF): 220488985
מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה

מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה (בגרמנית: Herzog Maximilian Joseph in Bayern; 4 בדצמבר 1808 - 15 בנובמבר 1888) היה דוכס בווארי מבית ויטלסבאך אשר התפרסם כאביה של אליזבת, נסיכת בוואריה ("סיסי"), וכסבא רבא של לאופולד השלישי, מלך הבלגים.
ביוגרפיה

מקסימיליאן נולד בבמברג שבממלכת בוואריה ב-4 בדצמבר 1808, כבנם היחיד של פיוס אוגוסט, דוכס בבוואריה ואמלי לואיזה, נסיכת ארנברג. בין 1817-1824 הוא למד במינכן במוסד שהשתייך למסדר הבנדיקטינים. מגיל צעיר הוא יועד להינשא למקסימיליאנה, נסיכת בוואריה בתו של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה, אולם זו מתה בשנת 1821, ולפיכך אירס אותו המלך לבת אחרת שלו, לודוביקה. הם נישאו ב-9 בספטמבר 1828. הנישואים נכפו על שני הצדדים, במיוחד על לודוביקה שהייתה מאוהבת בנסיך הפורטוגזי מיגל (לימים מיגל הראשון, מלך פורטוגל).
לאחר נישואיו, היה מקסימיליאן אדם עשיר מאוד. הוא בנה לעצמו ארמון מפואר במינכן, אשר עוצב בידי לאו פון קלנצה וידוע עד היום בכינוי "ארמון הדוכס מקס". ב-1834 הוא רכש את טירת פוסנהופן על יד אגם שטרנברג, וזה היה ביתו העיקרי למשך שארית חייו. ב-1838 הוא רכש גם את טירת אונטרוויטלבך, שבה פועל כיום "מוזיאון סיסי". בנוסף על כך הוא גם רכש גם את "מנזר באנץ" ו"מנזר טגרנסה", וכן נכסים נוספים שחלקם נמצאים עד היום בידי צאצאיו (כיום בעליהם של הנכסים הוא הנסיך מקס, דוכס בבוואריה).
ב-20 בינואר 1838 הוא יצא עם פמליה קטנה למסע סביב הים התיכון. הוא עבר בוונציה, קורפו, פטרס ואתונה ואז הגיע אל מצרים. הוא ביקר באלכסנדריה ובקהיר, ובזמן שטיפס על הפירמידות הורה למשרתיו לשיר יודל ולהעמיד פנים שהוא מטפס על הרי האלפים. הוא רכש מספר עתיקות במצרים, ביניהן מומיות ואבנים מקברים ומקדשים. חלק מהפריטים מוצגים כיום במנזר באנץ. הוא גם קנה ושחרר מספר ילדים בשוק העבדים של קהיר. לאחר מכן המשיך אל ארץ ישראל, ביקר בירושלים ותרם כסף לשיפוץ קפלת ההלקאה בוויה דולורוזה. הוא חזר למינכן ב-17 בספטמבר של אותה שנה, ומאוחר יותר פרסם ספר על הרפתקאותיו בשם "מסע למזרח ב-1838" (Wanderung nach dem Orient im Jahre 1838). הוא קיבל תואר כבוד של חבר באקדמיה למדעים של בוואריה.
מבין כל ילדיו, מקסימיליאן יוזף אהב יותר מכל את בתו אליזבת אשר כונתה "סיסי". סיסי ירשה מאביה את אופיו ההרפתקני, וכן את החיבה למסעות ולרכיבה על סוסים. ב-1853, הציעה אחותה של אשתו לודוביקה, סופי, קיסרית אוסטריה, להשיא את בנה בן ה-23 הקיסר פרנץ יוזף, לבתם הבכורה של מקסימיליאן ולודוביקה, הלנה ("ננה") בת ה-18. מקסימיליאן ולודוביקה קיבלו את ההצעה, ולודוביקה נסעה עם הלנה כדי לקבל את הצעת הנישואים הרשמית מפרנץ יוזף. סיסי בת ה-15 התלוותה אליהם בדרך. פרנץ יוזף התאהב דווקא בסיסי, והודיע לאמו שאם לא יינשא לה, הוא לא יינשא כלל. בלית ברירה אישרה הקיסרית את הנישואים, וסיסי הפכה לקיסרית האימפריה האוסטרית. בין השנים 1997–1998 הופקה סדרת הטלוויזיה "סיסי הנסיכה", המתבססת בצורה רופפת ביותר על סיפורה של סיסי. מקסימיליאן מופיע בה תחת השם "הדוכס מקס".
מקסימיליאן זכור עד היום כאחד המקדמים הבולטים של המוזיקה העממית בבוואריה. הוא קידם במיוחד את הציתר, אשר כיום נחשב לכלי הנגינה הלאומי של בוואריה. מקסימיליאן ניגן בעצמו על הציתר, ואף חיבר מנגינות עבורו. בשל התעניינותו הרבה בכלי זה, הוא כונה "ציתר מקסל" (Zither-Maxl). יצירותיו המוזיקליות נאספו לספר. הוא נפטר במינכן ב-15 בנובמבר 1888 לאחר שני אירועים מוחיים. בהלווייתו נכחו אנשים רבים שבאו לחלוק כבוד אחרון לדוכס הפופולרי. הופיעו בה בין היתר חתנו הקיסר פרנץ יוזף, ונכדו רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה. סיסי לעומת זאת לא הגיעה, כיוון שהיא שהתה באותו הזמן בחופשה בקורפו.
משפחתו

יחסיו של מקסימיליאן יוזף עם אשתו לודוביקה, נסיכת בוואריה היו קרירים ביותר במשך רוב שנות נישואיהם. לקראת חתונת הזהב שלהם חל שיפור ביחסיהם, והם חיו את שארית חייהם בהרמוניה מוחלטת. לודוביקה ילדה לו עשרה ילדים:
לודוויג וילהלם, דוכס בבוואריה (1831-1920), נישא בנישואים מורגנטיים לשחקנית הנרייטה מנדל, ולאחר מכן לשחקנית אחרת בשם ברברה אנטוניה בארת'
וילהלם קרל (1832-1833)
הלנה, נסיכת בוואריה (1834-1890), נישאה למקסימיליאן אנטון, נסיך טורן וטקסיס
אליזבת, נסיכת בוואריה (1837-1898), נישאה לפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה
קרל תאודור, דוכס בבוואריה (1839-1909), נישא לסופיה, נסיכת סקסוניה, ולאחר מכן למריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל
מריה סופיה, נסיכת בוואריה (1841-1925), נישאה לפרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות
מתילדה לודוביקה, נסיכת בוואריה (1843-1925), נישאה ללואיג'י, רוזן טראני
מקסימיליאן (1845)
סופיה שרלוטה, נסיכת בוואריה (1847-1897), התחתנה עם הנסיך פרדיננד, דוכס אלנסון
מקסימיליאן עמנואל, דוכס בבוואריה (1849-1893), נישא לאמליה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה
משבר הכפור הלילי

אורהו קקונן וניקיטה חרושצ'וב, בחגיגות ה-60 לקקונן, 1960
משבר הכפור הלילי (בפינית: Yöpakkaset; בשוודית: Nattfrosten) היה משבר פוליטי ביחסי ברית המועצות–פינלנד שהתרחש בסתיו 1958. המשבר נבע מחוסר שביעות רצון סובייטי ממדיניות הפנים הפינית, ובפרט מהרכב הממשלה השלישית שהוקמה תחת ראש הממשלה קארל-אוגוסט פאגרהולם.
במהלך המשבר ברית המועצות נקטה בצעדים דיפלומטיים וכלכליים על מנת להפעיל לחץ על פינלנד. צעדים אלו כללו את החזרת השגריר הסובייטי מהלסינקי, ביטול ביקורים רשמיים והקפאת הסחר בין שתי המדינות. המשבר העצים את המתיחות בין שתי המדינות והוביל לנפילת ממשלת פאגרהולם בינואר 1959.
המשבר קיבל את שמו מניקיטה חרושצ'וב, מנהיג ברית המועצות באותה תקופה, שהצהיר כי היחסים בין המדינות הפכו נתונים ל"כפור לילי".
רקע

המשבר החל באוגוסט 1958, כאשר ממשלת פאגרהולם, שהושבעה זמן קצר לפני כן, לא קיבלה את אישורה של ברית המועצות. מוסקבה לא יכלה לקבל את העובדה שווינו לסקינן ואולווי לינדבלום, שייצגו את האגף הימני של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, היו בממשלה באישורו של וינו טאנר, מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שנחשב לבוגד בברית המועצות בשל פעולותיו במהלך מלחמת החורף. ברית המועצות גם קשרה את שמו של נילו קוסולה, נציג מפלגת הקואליציה הלאומית ושר החקלאות, עם אביו ויהטורי קוסולה, שהיה מנהיג תנועת לפואה הימנית הקיצונית של שנות ה-30. בנוסף לכך, הליגה הדמוקרטית העממית הפינית (uomen Kansan Demokraattinen Liitto) הודרה מהממשלה למרות הצלחתה בבחירות לפרלמנט.
יוהנס וירולאינן, שהיה מעורב באופן מרכזי בהקמת הממשלה והפך לשר החוץ, ניסה ברגע האחרון לפנות לוינו טאנר שלא לקבל את וינו לסקינן לממשלה, וטאנר השיב: "על מה אתה מדבר, איש צעיר? אנחנו מקימים כאן את הממשלה הפינית, לא את הסובייטית". הנשיא אורהו קקונן כבר הזהיר את וירולאינן מפני הצטרפות לאותה ממשלה עם לסקינן. לאחר שהכריז על הממשלה ב-29 באוגוסט, קקונן אמר את מה שהתקבע כציטוט מפורסם: "זה היה הנאום הגרוע ביותר שאי פעם נשאתי, אבל לפחות הוא לא נכתב על ידי".
בנוסף לקודמתו, בסוף אוגוסט התקיימה חגיגות 40 שנה למפלגה הקומוניסטית של פינלנד. עם זאת, לא הונפקה אשרת כניסה לחבר המשלחת המקורי של ברית המועצות, אוטו וילה קוסינן, ראש ממשלת טריוקי בתקופת מלחמת החורף, שסומן על ידי הפינים כבוגד. שר החוץ של ממשלת פאגרהולם השלישית, יוהנס וירולאינן, הסתמן כאחראי להחלטה, אם כי היא התקבלה על ידי הממשלה הקודמת, יחד עם הנשיא אורהו קקונן. ניקיטה חרושצ'וב גם הבין את דחיית הוויזה של קוסינן, אבל העיתון הרשמי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, פראבדה, בכל זאת השתמש במקרה כנשק נגד ממשלת פאגרהולם.
מהלך המשבר

הלחץ הסובייטי על פינלנד היה בתחילה בעל אופי כלכלי: המשא ומתן על השימוש בתעלת סיימה הושהה, האמנה על זכויות הדיג במפרץ פינלנד נדחתה, ומשא ומתן להסכמים מסחריים עוכב. במהלך הסתיו, מוסקבה החלה להפעיל לחץ גם ברמה הפוליטית. באוקטובר, שגריר ברית המועצות בפינלנד, ויקטור לבדב, יצא ל"חופשה", ולא ביקר את שר החוץ, יוהנס וירולאינן, כנדרש בפרוטוקול, ובהמשך הוכרז כי הוא הועבר לתפקידים אחרים ללא תוכניות למנות לו מחליף. בנובמבר, ליגת האיכרים (Maalaisliitto) אילצה את שריה להתפטר מהממשלה והנשיא אורהו קקונן החל לתמרן להפלת הממשלה. לבסוף, ב-4 בדצמבר, וירולאינן הודיע כי הוא מתפטר ומיד לאחר מכן פאגרהולם הודיע על התפטרות הממשלה כולה. ב-13 בינואר 1959, קקונן עלה לשידור רדיו וטלוויזיה ממלכתיים והודיע על הקמת ממשלת מיעוט אגררית בראשות סוקסליינן.
המשבר משך תשומת לב בינלאומית. בפגישה שתיווך אז ראש הגוף המייצג את התעשיות הפיניות, יוהאן ניקופ, הסנטור האמריקאי ומי שהפך לימים לסגן הנשיא, יוברט האמפרי נפגש עם הנשיא קקונן בנובמבר 1958, בעוד האמריקני היה בדרכו למוסקבה, והציע לפינלנד תמיכה כלכלית כדי להקל על הלחץ הסובייטי. משרד החוץ הפיני מצא את עצמו במצב קשה ובסופו של דבר דחה את הצעת העזרה, מחשש שהיא תגרום יותר נזק מתועלת למוניטין הבינלאומי של פינלנד.
פתרון המשבר

משבר הכפור הלילי נפתר במהלך ביקור פרטי של אורהו קקונן בלנינגרד בינואר 1959, שם הוא "במקרה" פגש את ניקיטה חרושצ'וב ושר החוץ אנדריי גרומיקו. במהלך ארוחת הצהריים שבעקבות המשא ומתן, חרושצ'וב הכריז כי בעוד שלפינלנד יש את הזכות להחליט על ממשלותיה, גם לברית המועצות יש את הזכות להחליט מה היא חושבת עליהן. דעתו של הנשיא קקונן הייתה שמשבר הכפור הלילי נגרם על ידי המחלוקות הפנימיות בתוך המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. ב-3 בפברואר 1959, היחסים הדיפלומטיים בין המדינות שוקמו כאשר ברית המועצות מינתה את אלכסיי זכרוב כשגריר החדש בפינלנד.
השלכות

כתוצאה מהטיפול שלו במשבר הבינלאומי, מעמדו של אורהו קקונן כמנהיג המדיניות הפנים בפינלנד התחזק. במהלך עשרים השנים הבאות, קקונן קבע את הרכב הממשלות הפיניות ואין מפלגה או אדם שיכלו להיכנס לממשלה ללא הסכמתו. ההיסטוריונים עדיין חלוקים בדעותיהם לגבי המניעים של קקונן להפלת ממשלת פאגרהולם.
הערות שוליים

↑  "Neuvostoliiton salaisia papereita julki – sisältävät uutta aineistoa myös Kekkosen idän-suhteista - Aamulehti". Aamulehti (בפינית). 2017-10-18. נבדק ב-2018-02-19.
↑  "Presidentti Kekkosen yöpakkaspuhe" (בפינית). נבדק ב-2018-02-19.
מרמוסט

| מרמוסט |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: קופים רחבי אף
משפחה:: מרמוסטיים
סוג:: מרמוסט
שם מדעי
 Callithrix ‏ארקסלבן, 1777
תחום תפוצה


מרמוסט (שם מדעי: Callithrix) הוא סוג של פרימט השייך למשפחת המרמוסטיים.
מאפיינים

אורכם של המרמוסטים הוא כ-20 ס"מ. לסוג מאפיינים פרימיטיביים ביחס לשאר הקופים: טפרים במקום ציפורניים, שערות חישה על פרק כף היד, ומבנה מוחם פרימיטיבי. טמפרטורת גופם משתנה באופן חריג, שינוי היכול להגיע ל-4 מעלות ביום.
קופי המרמוסט פעילים מאוד. הם חיים בחופה העליונה של עצי היער, וניזונים מחרקים, פירות ועלים. החותכות התחתונות שלהם ארוכות, ובעזרתן הן יכולים לנקוב חורים בגזעי וענפי עצים כדי להיזון על הגומי שבתוכם. חלק מהמינים הם אוכלי גומי מומחים.
המרמוסטים (יחד עם הגיבונים) הם בין הפרימטים היחידים שמנהלים אורח חיים מונוגמי. הם חיים בקבוצות משפחתיות קטנות הכוללות זוג וצאצא. נראה שהם טריטוריאליים. ברוב המינים, המלטות תאומים הן הנורמה ושלישיות אינן נדירות. ההורים מגלים דאגה רבה לצאצא, והאב הוא זה שנושא אותו בעת שהמשפחה נודדת.
המרמוסט מוזכר במחזהו של ויליאם שייקספיר, הסערה, כאשר קאליבן אומר שידריך את אדונו החדש סטפאנו "כיצד ללכוד את המרמוסט הזריז" לאוכלה, באי הבודד בו מתרחש המחזה (מערכה שנייה, תמונה שנייה).
מינים

מרמוסט מצוי (Callithrix jacchus)
מרמוסט שחור-טופר (Callithrix penicillata)
Callthrix kuhlii
מרמוסט ג'ופרי (Callithrix geoffroyi)
Callithrix flaviceps
Callithrix aurita
גלריה

מרמוסט מצוי
מרכז עדן-תמיר למוזיקה

מרכז עדן-תמיר למוזיקה (לשעבר מרכז טארג למוזיקה) הוקם בשנת 1968 על ידי צמד הפסנתרנים ברכה עדן ואלכסנדר תמיר וממוקם בעין כרם.