הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד
היסטוריה

הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד היו מעורבים בהרבה עימותים לכל אורך ההיסטוריה שלהם, כולל עימותים עולמיים, אזוריים ומקומיים. עם זאת, רובם של העימותים התרחשו בדרום-מזרח אסיה. שתי הפלישות הזרות לתאילנד היו בדצמבר 1941 כאשר יפן כבשה את המדינה ובשנות השמונים כאשר פלישות וייטנאמיות לתאילנד הובילו לכמה קרבות. פעולות צבאיות בטריטוריות זרות היו מלחמות טריטוריאליות כמו מלחמת האזרחים בלאוס או עימותים במסגרת פעולות האו"ם.
מלחמת סיאם–צרפת (1893) – התפשטותה המהירה של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית בהודו-סין, גרמה בהכרח לעימותים. המלחמה נעשתה בלתי נמנעת כאשר משלחת צרפתית בראשות אוגוסט פבי (Auguste Pavie) פנתה למלך צ'ולאלונגקורן בניסיון כושל להחיל את השלטון הצרפתי על לאוס. צרפת פלשה לסיאם מצפון-מזרח ושלחה שתי ספינות מלחמה שהפגיזו את המבצרים על הנהר וכיוונו את תותחיהם אל הארמון המלכותי בבנגקוק. כמו כן הם הטילו סגר על העיר, שכמעט גרר אותם לעימות עם הצי המלכותי הבריטי. סיאם הוכרחה לקבל את האולטימטום הצרפתי ומסרה את לאוס לצרפת. כמו כן היא אפשרה לכוחות צרפתים להחזיק בפרובינציה התאית של צ'נטאבורי (Chanthaburi) במשך כמה עשורים.
מלחמת העולם הראשונה (1917–1918) – ב-22 ביולי 1917 החליט המלך ואג'רבודה (Vajiravudh) (ראמה השישי, מלך סיאם) להכריז מלחמה על מעצמות המרכז ולהצטרף למעצמות ההסכמה בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. חיל המשלוח הסיאמי (Siamese Expeditionary Force) שהיה מורכב ממתנדבים, כלל 1,233 חיילים מאומנים ומצוידים בנשק חדיש בפיקוד הפילדמרשל הנסיך צ'אקראבונגסי בהובאנאת (Chakrabongse Bhuvanadh), בנו של המלך. חיל המשלוח כלל כוחות אוויריים וצוות רפואי. הצוות הרפואי השתתף בקרבות באופן מעשי. סיאם הייתה למדינה העצמאית היחידה באסיה שהשתתפה בקרבות באירופה. אף על פי שהשתתפותה הייתה מגובלת יחסית, היא גרמה למעצמות כמו ארצות הברית, בריטניה וצרפת לשנות לחלוטין או אף לבטל את "ההסכמים הבלתי הוגנים" שהיה נהוג לחתום באותה תקופה עם מדינות אסיה ושבין השאר העניקו זכויות יתר לאזרחיהם של המעצמות המערביות. לחיל המשלוח הסיאמי ניתן הכבוד לצעוד במצעד הניצחון בפריז. 19 חיילים סיאמים נהרגו במלחמה ואפרם טמון באנדרטה לזכר מלחמת העולם הראשונה בבנגקוק.
מלחמת תאילנד–צרפת (1940–1941) – מלחמת תאילנד–צרפת החלה באוקטובר 1940 כשהממלכה הייתה תחת שלטונו של הפילדמרשל ראש הממשלה פלק פיבונסונגרם. פיבונסונגרם הוביל התנגשויות באזור הגבול על ידי פלישה להודו-סין הצרפתית, שהייתה תחת שלטון צרפת של וישי, כדי להשיב למדינה שטחים שאיבדה בעבר וליישב סכסוכי קרקע. המלחמה גם חיזקה את המשטר הלאומני של פיבונסונגרם. המלחמה הסתיימה ללא הכרעה מוחלטת כשתאילנד נחלה ניצחון בזירה היבשתית והובסה בזירה הימית. עם זאת, השטחים שבמחלוקת שבהודו-סין הצרפתית הושבו לתאילנד.
מלחמת העולם השנייה (1942–1945) – כדי שתוכל לתקוף את הודו הבריטית, את בורמה ואת מלאיה, הקיסרות היפנית הייתה זקוקה לבסיסים בתאילנד. בתחילת המלחמה יכול היה ראש הממשלה פיבונסונגרם לשמור על עמדה נייטרלית לזמן מה. אך כל זה הסתיים בבוקרו של ה-8 בדצמבר 1941 כאשר פלשה יפן לתאילנד בהפתעה בתשע נקודות לאורך החופים ומהודו-סין הצרפתית. הכוחות התאילנדים התנגדו אך הובסו עד מהרה. בשעה 7:30 הורה ראש הממשלה להפסיק את מעשי ההתנגדות ועד למחרת נכנעו כל הכוחות. ראש הממשלה חתם על הסכם שביתת נשק עם יפן שאפשר לה להכניס את כוחותיה לתוך המדינה. לאחר חודש הפכה תאילנד לחלק ממדינות הציר כאשר פיבונסונגרם הכריז על מלחמה כנגד בריטניה וכנגד ארצות הברית (שגריר תאילנד בוושינגטון סירב להגיש את ההכרזה וארצות הברית המשיכה להתייחס לתאילנד כאל שטח כבוש). תנועת מחתרת שקיבלה סיוע פנימי וחיצוני, "תנועת תאילנד החופשית" (Free Thai Movement) זכתה להצלחות וקיומה גרם לאחר המלחמה להפוך את תאילנד למדינה ידידותית ולא למדינת אויב לשעבר.
מלחמת קוריאה (1950–1953) – במהלך מלחמת קוריאה, שלחה תאילנד את הרגימנט ה-21 שכלל כ-1,294 חיילים. הממלכה גם סיפקה 4 ספינות ומטוסי תובלה. חיל המשלוח היה מעורב בקרבות וספג לא מעט אבדות, כולל 139 הרוגים, ושב לתאילנד ב-1955.
מלחמת וייטנאם (1955–1975) – עקב קרבתה של וייטנאם לתאילנד, בוצע בבנגקוק מעקב צמוד על המתרחש במסגרת מלחמת וייטנאם. מעורבותה של תאילנד לא נעשתה רשמית עד לתחילת המעורבות המלאה של ארצות הברית ב-1963. תאילנד התירה לארצות הברית לעשות שימוש במתקני חיל האוויר והצי שלה. בהמשך תרמה תאילנד למאמץ המלחמתי יחידות חיל רגלים ומשאבים נוספים. הצבא המלכותי של תאילנד ספג 1351 הרוגים. עם זאת הייתה תאילנד יותר מעורבת במלחמת האזרחים בלאוס, "המלחמה הסודית", בין השנים 1964 עד 1972. ב-1975 היחסים בין בנגקוק לבין וושינגטון הורידו פרופיל וב-1975 פינה הנשיא קרטר את כל הכוחות האמריקנים מתאילנד.
ההתקוממות הקומוניסטית (1976 עד שנות השמונים) – הניצחון הקומוניסטי בווייטנאם ב-1975 עודד את צמיחתה של המפלגה הקומוניסטית בתאילנד, שהייתה קיימת מאז שנות העשרים. לאחר הטבח באוניברסיטת תאמאסאט (Thammasat University) ב-1976 ומדיניות הדיכוי של ראש הממשלה מהמחנה הימני טאנין קראיויקסיאן (Thanin Kraivichien), גברה האהדה למפלגה. בשנות השבעים הוערך שבמסגרת המפלגה היו כ-12,000 חמושים. רובם היו ממוקמים בחלקה הצפון-מזרחי של תאילנד לאורך הגבול עם לאוס. בשנות השמונים דוכאו כבר כל המרידות. ב-1982 העניק ראש הממשלה פרם טינסולאנונדה (Prem Tinsulanonda) חנינה לכל המורדים הקומוניסטים לשעבר.
פלישות הגבול הווייטנאמיות (1979–1988) – במסגרת מלחמת וייטנאם–קמבודיה ב-1978 וייטנאם הקומוניסטית החזיקה כוחות בסדר גודל של כ-300,000 איש בלאוס ובקמבודיה. מצב זה היווה איום פוטנציאלי על תאילנד והיא לא יכלה יותר להסתמך על קמבודיה כמדינת חיץ. תקריות גבול התרחשו לעיתים כאשר כוחות וייטנאמים חצו את הגבול לתאילנד במרדפים אחר כוחות הקמר רוז'. עם זאת לא הוכרז כל מצב לוחמה רשמי בין שתי המדינות וגם אף אחת מהן לא הייתה מעוניינת בכך.
מלחמת הגבול בין תאילנד ללאוס (1987–1988) – עימות קצר זה התנהל בשטחים ההרריים שעל גבול שתי המדינות ונסב על שטח קטן שנוי במחלוקת עקב אי בהירות במפה שסרטטו הצרפתים כ-80 שנה קודם לכן. המלחמה הייתה למעשה יוזמה מקומית של מפקד בצבא תאילנד והסתיימה על ידי חזרה לסטטוס קוו שלפניה. מחיר הדמים של המלחמה בשני הצדדים הגיע ל-1,000 הרוגים.
מזרח טימור (1999–2002) – לאחר המשבר במזרח טימור השתתפה תאילנד יחד עם עוד 28 מדינות בכוח הבין-לאומי במזרח טימור (INTERFET). למפקד הכוח מטעם האו"ם מונה לוטננט גנרל ווינאי פטיואקול (Winai Phattiyakul). הכוח היה ממוקם בדילי הבירה ושהה שם מאוקטובר 1999 עד מאי 2002.
מלחמת עיראק (2003–2004) – עם סיום מלחמת עיראק שלחה תאילנד 423 כוחות בלתי חמושים באוגוסט 2003 למשימות שיקום וסיוע רפואי בעיראק שלאחר סדאם חוסין. שני חיילים תאילנדים נהרגו וחמישה נפצעו בהפצצות על כרבלא בדצמבר 2003. עם זאת נחשבה משימתו של הכוח התאילנדי מוצלחת והיא הסתיימה באוגוסט 2004. תוצאת לוואי של משימה זו הייתה הכרזתה של ארצות הברית על תאילנד כבעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו בשנת 2003.
ההתקוממות בדרום (2004 עד היום) – ההתקוממות בדרום החלה עוד הרבה לפני שנת 2004. ההתקוממות החלה מצדם של מיעוטים מלזים ומורדים מוסלמים בשלושה מחוזות בדרום תאילנד אך היא תמיד הייתה בעצימות נמוכה. בשנת 2004 נעשתה ההתקוממות אינטנסיבית יותר כאשר מתקפות טרור בוצעו כנגד אזרחי ממוצא תאילנדי במחוזות אלה. כוחות ההגנה המלכותיים של תאילנד הגיבו בכוח רב. נכון לסוף שנת 2012 נמנו בעימות 3380 הרוגים, כולל 2316 אזרחים, 372 חיילים, 278 שוטרים, 250 מורדים, 157 מורים ושבעה נזירים בודהיסטים. המורדים הרחיבו את התקפותיהם כלפי אזרחים ממוצא מלזי שלא תומכים במאבקם.