stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רמשטיין (בסיס)
היסטוריה

בניית הבסיס, בשטח שהיה בשליטה צרפתית אחרי מלחמת העולם השנייה, החלה בשנת 1951 והושלמה בשנת 1953. הבסיס הורחב לבסיס של ברית נאט"ו בשנת 1957. בשנים 1953–1994 הוצבו בבסיס טייסות קרב, משנת 1971 מוצבות בו טייסות תובלה, ומשנת 1972 פועלת בו מפקדת חיל האוויר האמריקני באירופה. מטעם נאט"ו מוצבים בבסיס כוחות מקנדה, גרמניה, בריטניה, צרפת, בלגיה, פולין, צ'כיה, נורווגיה, דנמרק והולנד.
ב-28 באוגוסט 1988, במהלך תצוגה אווירית שנערכה בבסיס, שלושה מטוסי אארמקי MB-339 של הפרצ'ה טריקולורי, הצוות האירובטי של חיל האוויר האיטלקי, התנגשו וגרמו למותם של 67 צופים ושלושה טייסים.
הבסיס הוא שער אווירי להובלת פצועים אמריקאים לטיפול בבית החולים הצבאי האמריקאי לנדשטול, הנמצא בקרבתו.
שוליים (טיפוגרפיה)

תנ"ך גוטנברג, ניתן לראות שוליים רחבים מסביב לטקסט וכן בין שני הטורים
בטיפוגרפיה השוליים הם החלק הריק שנהוג להשאיר בין גוף הטקסט לבין קצה גיליון הנייר.
השוליים מקיפים את הטקסט מארבעת צדדיו (וכשהטקסט מחולק לטורים גם בין הטורים) והם ריקים בדרך כלל. לעיתים מופעים בשוליים העליונים כותרות קבועות, מספור עמודים או הערות שוליים. בעבר היה נהוג לעטר שולי כתבי יד באיורים. השולים עשויים גם לשמש את קוראי הספר לכתיבת הערות שלהם על תוכן הספר ('גיליונות').
הטקסט בדרך כלל מיושר לצד ימין או שמאל, ולצידו שוליים. דבר זה נועד להקל על מציאת תחילתה של שורה. שימוש נוסף של השוליים הנהוג אצל אנשים רבים הוא רישום הערות בכתב יד לצידו של הטקסט.
השוליים נועדו גם לצורכי אסתטיקה, ולכן שטחם גדל בפרופורציה לגודל הדף, למרות שהצרכים הפונקציונליים כמו מקום לרישום הערות לא גדלים בהתאם.
ברירת המחדל של שוליים במעבד התמלילים הנפוץ Microsoft Word, הייתה עד גרסת (Word 11.0 (Office 2003, אינץ' אחד (2.54 ס"מ) לשוליים העליונים והתחתונים, ו-1.25 אינץ' (3.17 ס"מ) לשוליים הימניים והשמאליים. החל משנת 2007 בגרסת (Word 12.0 (Office 2007, ברירת המחדל של כל שולי הדף עומדת על אינץ' אחד (2.54 ס"מ),
הערות שוליים

↑  כפי שהעיר פייר דה פרמה בשולי הספר אריתמטיקה: "גיליתי הוכחה נפלאה למשפט זה, אך שוליים אלו צרים מלהכילה".
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רואלד האין

| --- | --- |

 לידה:  12 בספטמבר 1940 (בן 84) אוסלו, נורווגיה 
 מדינה:  נורווגיה נורווגיה
 פרסים והוקרה:  מדליית ההצטיינות של המלך (2010)  ורד הזהב (1976) 
 
רואלד האין (בנורווגית: Roald Øyen; נולד ב-12 בספטמבר 1940) הוא מנחה טלוויזיה נורווגי.
ביוגרפיה

האין נולד בנורווגיה, ב-1961 החל לשמש כבמאי ב-NRK, רשת השידור הציבורית של נורווגיה.
בשנות השבעים עבר לתחום ההנחיה בטלוויזיה כשהגיש את תוכנית חידות הטריוויה "Bit for bit, bilde for bilde", הוא היה בתפקיד זה עד 1987.
ב-1968 שיחק בסרט "Snow Treasure" המבוסס על ספר ילדים באותו שם העוסק בנורווגיה תחת הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה.
ב-1994 הפיק את סרט הטלוויזיה "Beslutningen".
ב-1995 הופיע בפרק של "Lille lørdag", תוכנית מערכונים של ערוץ NRK1.
ב-2010 הוענק לו העיטור "King's Medal of Merit" על ידי בית המלוכה הנורווגי.
ב-1963, 1980, 2001 ו-2003 הגיש את הניקוד הנורווגי באירוויזיון.
ב-1968, 1972, 1984 פרשן לטלוויזיה הנורווגית את האירוויזיון.
ב-1968 נישא לעיתונאית נינה בורג.
הערות שוליים

↑  Anders Grønneberg, Roald Øyen om det dramatiske fallet: - Et under at jeg lever, Dagbladet.no, ‏2017-03-31 (בנורווגית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 162148995741259750173   WorldCat (עם VIAF): 162148995741259750173 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רוז'ה דיוואזן

| --- | --- |

 לידה:  28 באוגוסט 1904 ז'נבה, שווייץ 
 פטירה:  30 ביוני 1980 (בגיל 75) ניו ג'רזי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 שפות היצירה:  גרמנית, אנגלית 
 פרסים והוקרה:  מדליית קולדקוט (1948) 
 
רוז'ה אנטואן דיוואזן (בצרפתית: Roger Duvoisin; ז'נבה, 28 באוגוסט 1904 – ניו ג'רזי, 30 ביוני 1980) היה צייר וסופר אמריקאי ממוצא שווייצרי. נודע בספרי הילדים שכתב ואייר.
ביוגרפיה

רוז'ה דיוואזן נולד לאב ארכיטקט. גדל והתחנך בז'נבה, בה סיים את האקדמיה לאמנויות, תוך שהוא מתמחה בציור תפאורות-תיאטרון ובציור קיר.
ב-1926 נסע לצרפת, שם ניהל תחילה מפעל לקדרות בעיירה פרני-וולטיר ואחר כך נתמנה מנהל אמנותי של מחלקת הציור במפעל-טקסטיל בעיר ליון.
כעבור שנה הוזמן לנהל מפעל דומה בניו יורק. אך בבואו לארצות הברית פשט המפעל את הרגל. 
דיוואזן החליט לנסות להגשים חלום ישן שלו — איור ספרי-ילדים.
ב-1938 קיבל אזרחות אמריקנית, ומאז אייר וכתב עשרות ספרים, רובם לגיל הרך. ספריו מצטיינים בשילוב של טקסט וציור. סגנונו תמציתי ובהיר וציוריו הצבעוניים שופעי שימחת-חיים.
בשנת 1959 הוא אייר את הספר הראשון מסדרת סיפורי עם של המדינות מאת וירג'יניה הבילנד.
ספריו

"ותהי אמריקה" (1938) — סיפור גילויו של העולם החדש
"הם ירדו לים" (1943. פרס פסטיבל האביב) — הרפתקאות ימאים וגלאים
"לויתן חג-המולד" (1945)
"שלג לבן, שלג בהיר" (1947. עם אלוין טרסלט. פרס קלדקוט)
"ארבע פינות תבל" (1948) — סיפור-חייו של פרנסיסקו פיסארו
סדרת "פטוניה" הפופולרית, על קורותיה המשעשעות של אווזה סכלה:
"פטוניה והזר" (1951)
"פטוניה יוצאת לטיול" (1952)
"פטוניה, הזהרי" (1958)
"ורוניקה שלנו נוסעת אל חות פטוניה" (1962)
"א היא אניה" (1952)
"בית ארבע העונות" (1956) — בני משפחה נחלקים בדעתם מה הצבע המתאים לביתם החדש
"הצייד המאושר" (1960. עיטור 'ניו יורק טיימס')
סדרת "ורוניקה" (1961 ואילך) — מעשיה בסוסת-יאור שיצאה לטיול והגיעה העירה
"הקטור פנגויך (1972. עיטור 'ניו יורק טיימס')
"נחש מה אני" (1974. פרס אקדמית ניו יורק לספרי-מדע לילדים. תר' פ. חותם 1980) — סיפור-חידות מצויר המושתת על משחקי צבע
"יסמין" (1975)
"ליטורינה" (1977) — מעשה בג'ירפה המנסה להתיידד עם סביבתה
"שלגי ויערי" (1979) — שני דובים מסייעים להסוות זה את זה
פרסים

דיוואזן קיבל עיטורים ואותות-כבוד על תרומתו בת-הקיימא לספרות-הילדים. ביניהם:
מדליית קולדקוט (1948)
פרס איגוד המאיירים (1961)
פרס רוטגרס (1966)
מועמד סופי לפרס אנדרסן (1968)
פרס קרלן (1976)
משפחתו

רעייתו, הסופרת לואיז פטיו (נולדה 1904), חיברה בין השאר את הסדרה רבת-ההצלחה, אותה אייר, "האריה המאושר" (1954). הסדרה תורגמה ל-14 שפות ונפוצה במיליון עותקים.
רמרו

| --- | --- |
סמל רמרוסמל רמרו
זריחה על נהר האוב - רמרו
זריחה על נהר האוב - רמרו
 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  גראנד אסט
 מחוז:  אוב
 ראש העיר:  M. Gérald Tarin
 שטח:  13.6 קמ"ר
 גובה:  93 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  411 (1 בינואר 2021)
  ‑ צפיפות:  28 נפש לקמ"ר (2009)
 קואורדינטות:  48°31′12″N 4°17′35″W﻿ / ﻿48.52°N 4.2931°W﻿ / 48.52; -4.2931
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי רמרו(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי רמרו(למפת גראנד אסט רגילה) שטרסבורג מילוז מץ נאנסי אפינאל ורדן שאלון-אן שמפאן  ריימס שרלוויל מזייר  טרואה שומון בורגון-פראנש-קונטה א. דה פ.  או-דה פראנס  בלגיה לוקס. גרמניה שווייץרמרו(למפת גראנד אסט מוגדלת) שטרסבורג מילוז מץ נאנסי אפינאל ורדן שאלון-אן שמפאן  ריימס שרלוויל מזייר  טרואה שומון בורגון-פראנש-קונטה איל דה פראנס  או-דה פראנס  בלגיה לוקסמבורג גרמניה שווייץרמרו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
רמרו (בצרפתית: Ramerupt; בספרות העברית גם רמרוג) היא עיירה קטנה בת 386 תושבים (נכון לשנת: 2009) הנמצאת במחוז אוב בחבל גראנד אסט, קנטון רמרו שבצרפת.
עד למסע הצלב השני חיו יהודים ברמרו, ואף חיו בה גדולי תורה כגון בעלי התוספות רבי מאיר מרמרו, ובניו רבנו תם ורשב"ם.
אוכלוסייה

כאמור רמרו היא עיירה קטנה, שגודל אוכלוסייתה נע בין 3 ל-4 מאות נפש. בטבלה, תוצאות מפקדים שנערכו ממחצית המאה ה-20 לערך.
| שנת המפקד | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2009 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| כמות האוכלוסייה | 368 | 370 | 329 | 362 | 347 | 357 | 372 | 386 |
רם וינוגרד

| --- | --- |

 לידה:  1 בפברואר 1967 (בן 57) ארצות הברית 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת אוקספורד
 השתייכות:  מערכת בתי המשפט הישראלית
 תקופת כהונה:  2003–הווה (כ־21 שנים)
 תפקידים בולטים:  שופט בית המשפט המחוזי בירושלים שופט בית משפט השלום
 
רם וינוגרד (נולד בכ"א בשבט ה'תשכ"ז 1 בפברואר 1967) הוא שופט וסגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
ביוגרפיה

נולד בארצות הברית ליוסף ורבקה, שהיו בשליחות חינוכית בארצות הברית וחזרו באותה השנה לישראל. למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים ובמסלול הסדר בישיבת הר עציון. שירת ביחידת מגלן[דרוש מקור]. בשנת 1992 הוסמך לרבנות.
בשנת 1994 סיים את לימודי המשפטים בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים. את ההתמחות עשה בבית המשפט העליון אצל השופט אליעזר גולדברג וכעבור שנתיים הוסמך לעריכת דין. בשנת 1996 סיים לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטת אוקספורד באנגליה. עבד כעורך דין במשרד העוסק בתחום האזרחי בירושלים ועם השנים נעשה שם לשותף. שימש כמורה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובמכללה האקדמית למשפטים ברמת גן.
בשנת 2003 התמנה לשופט בבית משפט השלום בירושלים. בשנת 2012 התמנה לשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים, בשנת 2024 התמנה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
בשנת 2021 נכנס בשלישית לרשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון לאחר שמועמדויותיו הקודמות בשנים 2017 ו-2018 לא צלחו.
נשוי לעו"ד תהלה וינוגרד, סגנית היועץ המשפטי במשרד מבקר המדינה, אב לארבעה וסב לנכדים. גר בירושלים.
מפסיקותיו

בשנת 2012 הורה על פינוי שלוש משפחות יהודיות מבית מגורים בעיר חברון לאחר שקיבל את טענות הבעלות של העותרים הפלסטינים.
בדצמבר אותה שנה ישב בהרכב שופטים שהרשיע את הרב אליצור סגל בעבירת "העלבת עובד ציבור", בגין מאמר שפרסם ב-2004 נגד הרב הצבאי הראשי, תא"ל ישראל וייס. לימים בשנת 2017 הפך בית המשפט העליון את פסק הדין ובהרכב של תשעה שופטים, זיכה את סגל פה אחד.
בשנת 2014 פסק כי פעילות נגד התבוללות אינה מהווה בהכרח עבירה פלילית.
בשנת 2015 קיבל את ערעורו של פעיל הר הבית וחבר המחתרת היהודית יהודה עציון וביטל את הרחקתו מההר. בהחלטתו ביקר את התנהלות המשטרה בפרשה וקבע כי התנהגותה כלפי עציון מהווה "מדרון חלקלק".
בדצמבר 2017 דחה את תביעת העותרים הפלסטינים, תוך כדי גילוי שליטה בחוקי הקרקעות העות'מאניים, וקבע כי אדמות קיבוץ ראש צורים שבמרכז גוש עציון, שייכות לחברת הימנותא שבבעלות הקרן קיימת לישראל.
בשנת 2018 דחה את תביעת 130 מיליון הש"ח של עיריית ירושלים נגד יזם פרויקט הולילנד הלל צ'רני, והשית עליה הוצאות משפט של יותר ממיליון ש"ח.
בינואר 2019 ישב בהרכב שופטים שהחמיר את העונש שהשית בית משפט השלום על מהנדס הבטיחות אורן ורשבסקי, שהורשע בגרימת מותה ברשלנות של סגן הילה בצלאלי בטקס המשואות ב-2012. הרכב השופטים ווינוגרד ביניהם לא הסתפקו ב־400 שעות לתועלת הציבור שהשית בית משפט השלום על ורשבסקי, וגזרו עליו תשעה חודשי מאסר. זאת בשל קביעתם כי "אין ראיות התומכות בהחלטת בית משפט השלום להקל בעונשו של ורשבסקי בשל מצבו הבריאותי".
במרץ 2021 דן בעתירה שהוגשה נגד הנגשת מערת המכפלה לנכים באמצעות בניית מעלית באתר המקודש תוך הפקעת שטח מידי עיריית חברון, יוזמה של כמה ארגוני נכים וארגון בצלמו ביניהם. עתירה זו זכתה להד תקשורתי רב ואחרי כמה דיונים במסגרתם דחה בקשת נכים להצטרף למשיבים בעתירה, אישר וינוגרד את ההנגשה תוך דחיית טענת חוסר המידתיות עליה עמדו העותרים.
הערות שוליים

↑  טובה צימוקי, זו רשימת המועמדים הסופית לעליון. המומלץ של שקד - אלוף ברה"מ לנוער בשחמט, באתר ynet, 8 בינואר 2018
↑  יהושע בריינר‏, פסיקה: מתנחלים יאלצו לפנות בית בחברון תוך חודש, באתר וואלה, 22 באפריל 2012
↑  חיים לוינסון, רב שכתב מאמר נגד הרב הצבאי הראשי הורשע בהעלבת עובד ציבור, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2012
↑   רויטל חובל, 9 שופטי עליון זיכו רב מהעלבת עובד ציבור: חופש הביטוי גובר במקרים של אמירה פוליטית, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2017
↑  חיים לוינסון, המחוזי על מעצר פעילי להב"ה: פעילות נגד התבוללות אינה עבירה, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2014
↑  רועי ינובסקי, ביהמ"ש קיבל את ערעורו של פעיל שהורחק מהר הבית כי הניף ידיו בצורת תפילה, באתר ynet, 28 בדצמבר 2015
↑  שלמה פיוטרקובסקי, פסק דין: אדמות ראש צורים - של יהודים, באתר ערוץ 7, ‏13/12/16
↑  משה גורלי, עיריית ירושלים תשלם הוצאות של 1.4 מיליון שקל ליזמי הולילנד, באתר כלכליסט, 7 בינואר 2018
↑  דרור ליבה, "המסע נגמר": המהנדס מאסון הר הרצל נשלח לכלא, באתר ynet, 6 בינואר 2019
↑  אהרן רבינוביץ, המהנדס שגרם למותה של הילה בצלאלי נידון לתשעה חודשי מאסר בפועל, באתר הארץ, 6 בינואר 2019
↑  אברהם בלוך, ‏בית המשפט קבע: מערת המכפלה תונגש לנכים, באתר "סרוגים", 4 במרץ 2021
רעידת האדמה בפרו (1970)

| --- | --- |

 סוג:  רעידת אדמה
 תאריך התרחשות:  31 במאי 1970
 שעה:  15:23
 עוצמה:  7.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט
 במדינות או באזורים:  פרו פרו
 מוקד:  מעמקי האוקיינוס האטלנטי ליד חופי פרו
 הרוגים:  בין 66,794 ל–70,000
 פצועים:  50,000
 חסרי קורת גג:  800,000
 קואורדינטות:  9°28′S 78°19′W﻿ / ﻿9.47°S 78.31°W﻿ / -9.47; -78.31
  (למפת פרו מוגדלת) לימה איקיטוס ארקיפה קוסקו צ'יקלאיו טרוחיו מאצ'ו פיצ'ו טאקנהאקוודור קולומביה ברזיל בוליביה צ'ילה האוקיינוס השקטרעידת האדמה בפרו(למפת פרו רגילה) לימה איקיטוס ארקיפה קוסקו צ'יקלאיו טרוחיו מאצ'ו פיצ'ו טאקנהאקוודור קולומביה ברזיל בוליביה צ'ילה האוקיינוס השקטרעידת האדמה בפרו
 
רעידת האדמה בפרו (ידועה גם כרעידת האדמה הפרוויאנית הגדולה) הייתה רעידת אדמה בעוצמה של 7.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט, אשר התרחשה ב–31 במאי 1970, בשעה 15:23, לפי השעון המקומי. מוקד הרעידה היה במעמקי האוקיינוס האטלנטי לצד חופי אזור אנקש בפרו. רעידת האדמה הורגשה מהעיר צ'יקלאיו שבצפון פרו ועד לעיר בירתה לימה הנמצאת במרחק של יותר מ-400 מייל (650 ק"מ). לרעידה התלוותה מפולת סלעים ושלגים חסרת תקדים. מעריכים כי רעידת האדמה בשילוב עם המפולת גבתה את חייהם של בין 66,794 ל–70,000 איש. היה זה אסון הטבע החמור ביותר בתולדות פרו, והמפולת נחשבת למפולת השלגים הקטלנית בעולם.
רקע > ממדי האסון

רעידת האדמה גרמה להרס רב בפרו, ובעקבות טכניקות בנייה לקויות ובנייה באזורים בהם האדמה לא יציבה, ההרס החמיר אף יותר. על פי ההערכות רעידת האדמה גבתה את חייהם של 70,000 בני אדם, כ-50,000 בני אדם נפצעו, כ-200,000 בתים ומבנים נהרסו וכ-800,000 בני אדם נותרו ללא קורת גג. כתוצאה מרעש האדמה ומפולת השלגים שהכתה את האזור מספר המתים הלך וגדל בעקבות קור ורעב שפקדו את האזור. לפי הדיווחים כ־95% מהמבנים בעיר ואראס התמוטטו. רעידת האדמה בפרו נחשבת לאחת מרעידות האדמה ההרסניות ביותר שהתרחשו באמריקה הלטינית.
רקע > המפולת

רעידת האדמה בפרו הובילה למפולת שלגים שמקורה בהר וסקראן שהביאה למותם של 18,000 בני אדם. המפולת הכילה מים, ברי קרח, בוץ וסלעים. מהירותה הגדולה של המפולת הובילה בין היתר גם לקריסת גשרים, הריסת כבישים ומסילות רכבת, שבירת סכרים וקריסת מבנים. חומת קרח שקרסה מהר גבוה בפרו גרמה למחיקתה של העיירה יונגאי.
רקע > סיוע הומניטרי

בעקבות רעידת האדמה וההרס הרב שנגרם ברכוש ובחיי אדם, נשיא פרו באותה תקופה, חואן ולאסקו אלואראדו, ביקש סיוע הומניטרי ממדינות העולם. כ-60 מדינות נענו לבקשתו.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

↑  Ancash earthquake of 1970 | Peru | Britannica, www.britannica.com, ‏2023-05-24 (באנגלית)
↑  Landslide | Definition, Types, Causes, & Facts | Britannica, www.britannica.com, ‏2023-05-05 (באנגלית)
↑  Peru earthquake of May 31, 1970; engineering geology observations, pubs.geoscienceworld.org
↑  ⁨רעידת אדמה חדשה בבירת פרו חדשה הור ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 4 יוני 1970 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨אלפים ניספו ברעידת אדמה קשה בצפון פרו ⁩ | ⁨למרחב⁩ | 2 יוני 1970 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
1 2  Peruvian Earthquake, Air Mobility Command Museum (באנגלית אמריקאית)
↑  "In pictures: Peru's most catastrophic natural disaster". BBC News (באנגלית בריטית). 2020-05-30. נבדק ב-2023-06-28.
שולינקה – ילדה קטנה של אמא

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מנוחה בקרמן
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  בקרמן
 תאריך הוצאה:  ה'תשס"ו, 2006
 מספר עמודים:  472
 סדרה
 הספר הבא:  שולינקה – ילדה גדולה של אבא
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002595259
"שולינקה – ילדה קטנה של אמא" הוא הספר הראשון בסדרת הספרים "שולינקה", אשר נכתב על ידי הסופרת מנוחה בקרמן. תחילה פורסם הסיפור בהמשכים במוסף "בית נאמן" של יתד נאמן, אך סופו של הסיפור לא פורסם שם.
הספר יצא לאור בשנת 2006 בהוצאת 'בקרמן'.
רק אלוהים יודע, מר אליסון

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  רומן של צ'ארלס שו
 בימוי:  ג'ון יוסטון
 הופק בידי:  באדי אדלר, יוג'ין פרנק
 תסריט:  ג'ון יוסטון, ג'ון לי מהין
 עריכה:  ראסל לויד
 שחקנים ראשיים:  רוברט מיצ'ם דברה קר
 מוזיקה:  ז'ורז' אוריק
 צילום:  אוסוואלד מוריס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 במרץ 1957
 משך הקרנה:  106 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט פעולה, סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט רומנטי 
 תקציב:  2,905,000 דולר
 הכנסות:  4,200,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
רוברט מיצ'ם ודבורה קר ב"רק אלוהים יודע, מר אליסון"
רק אלוהים יודע, מר אליסון (באנגלית: Heaven Knows, Mr. Allison) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1957 בבימויו של ג'ון יוסטון, עם רוברט מיצ'ם ודברה קר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת צ'ארלס שו (אנ') משנת 1952 המתאר לוחם מארינס ונזירה שנקלעים לאי בדרום האוקיינוס השקט הכבוש על ידי היפנים.
הסרט צולם בשיטת הסינמסקופ בטרינידד וטובגו.
תקציר העלילה

שנת 1944, אי שם בדרום האוקיינוס השקט, סירה גומי מתנודדת על הגלים ובתוכה לוחם מרינס קורפורל אליסון (רוברט מיצ'ם) שננטש בקרב. הוא מגיע לאי ולאחר שיטוט קצר הוא מגלה מחנה צריפים קטן ובו כנסייה ונזירה אחת שמציגה עצמה בשם האחות אנג'לה (דברה קר). גם היא ננטשה באי לאחר שתושביו המעטים נמלטו מפחד היפנים והיא נשארה לטפל בכומר הקשיש שמת כעבור זמן קצר.
הם מתחילים לשתף פעולה כדי לשרוד למרות ההבדלים הגדולים בין שניהם. היא קוראת לו "מר אליסון" והוא קורא לה "גבירתי" (ma'am). הם מתחילים לבנות רפסודה כדי לשוט לפיג'י אך יפנים משתלטים על האי והכנסייה וכל הצריפים עולים באש. אליסון מוצא מערה בה הם מתחבאים. הוא מצליח להתגנב למחנה היפנים ולגנוב אוכל. עם הזמן הוא מתאהב בה ומפני שעדיין לא אשרה את נדריה לנזירות הוא מבקש להתחתן אתה אך היא מסרבת כי היא קשורה לישו ואלוהים.
היפנים עוזבים את האי ואליסון מוצא שם שוב מזון ובקבוקי סאקה. הוא משתכר ואומר לאנג'לה כי הם כמו אדם וחווה בגן עדן. זה מכעיס אותה והוא בורחת ממנו בגשם שוטף ומצטננת. בינתיים חוזרים היפנים ואליסון מתגנב למחנה שלהם כדי לגנוב שמיכות, מתגלה על ידי חייל והורג אותו. אנג'לה קודחת מחום ואליסון מטפל בה.
היפנים מחפשים אחריהם בכל האי ובשלב מסוים מוכנה אנג'לה להתמסר להם אך אליסון מונע ממנה. לבסוף מתחילה הפגזה של האמריקאים על האי לפני נחיתה. אליסון מתגנב לתותחי החוף היפנים, מחבל בהם ונפצע. האמריקאים כובשים את האי ואליסון הפצוע מפונה משם כשאנג'לה לידו.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| רוברט מיצ'ם | קורפורל אליסון | לוחם בחיל הנחתים |
| דברה קר | האחות אנג'לה | נזירה |
פרסים

דבורה קר הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר - ג'ון יוסטון וג'ון לי מהין
רוברט מיצם היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי
מועמדות לפרס באפט"א לסרט הטוב ביותר מכל מקור
רוז'ה מרטן די גאר

| --- | --- |

 לידה:  23 במרץ 1881 ניי-סיר-סן, צרפת 
 פטירה:  22 באוגוסט 1958 (בגיל 77) Château du Tertre, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Cimetière de Cimiez 
 מקום לימודים:  תיכון קונדורסה, בית ספר הלובר, אקול נסיונל דה שרט, תיכון ז'אנסון-דה-סאי 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 יצירות בולטות:  Jean Barois, בית טיבו 
 בן או בת זוג:  Hélène Foucault 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1937)  אביר בלגיון הכבוד 
 חתימה:   
 
רוז'ה מרטן די גאר (בצרפתית: Roger Martin du Gard‏; 23 במרץ 1881 – 22 באוגוסט 1958), סופר צרפתי זוכה פרס נובל לספרות.
חייו

די גאר נולד בנוי שעל הסן למשפחת משפטנים, בשנת 1898 התחיל את לימודיו באוניברסיטת סורבון בפקולטה למדעי הרוח וסיימם באוניברסיטת "שארט" בצרפת, שם עסק במספר נושאים בארכאולוגיה ופלאוגרפיה.
בשנת 1902 די גאר התגייס לצבא ושירת בחיל הרגלים, ב-1905 הוא קיבל תואר אקדמי על סמך עבודה בשטל בתחום הארכאולוגיה. שנה מאוחר יותר התחתן ויצא לסייר בצפון אפריקה ובשנת 1907 נולדה בתו כריסטינה.
בשנת 1908 פורסם ספרו להיות. די גאר גויס לצבא למלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 והשתחרר רק בפברואר 1919. לאחר המלחמה די גאר השתקע בפריז והמשיך בפעילותו הספרותית.
בשנת 1937, בעת ששקד על האפילוג של בית טיבו, הוענק לו פרס נובל לספרות "על החיות האומנותית והנאמנות בהן צייר את הניגודים בחיי האנשים כמו כן את האספקטים היסודיים של חיי תקופתנו".
במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1939 - 1945, הוא שהה בניס ועבד על זכרונותיו של סגן-אלוף מאמור.
די גאר מת ב-22 באוגוסט 1958 באחוזתו ונקבר בפאתי העיר ניס בצרפת.
יצירתו

הספר הראשון של די גאר שפורסם היה להיות. היצירה הגדולה הראשונה שכתב היא הרומן ז'אן בארוא, ספר המבוסס על פרשת דרייפוס, כאשר המוטיב בו הוא שאלת האמונה. מוטיב דומה נמצא בספרו צוואת אבא לולו.
די גאר החל בכתיבת רומן בהמשכים בשם בית טיבו בשנת 1922. הספרים בסדרה תורגמו לשפות רבות וסדרת טלוויזיה הוסרטה עליהם. היצירה זכתה לשבחים רבים והוגדרה על ידי הביקורת כ"רומן נוסח המאה ה-19" די גאר תיאר את הסכסוכים שערערו את יסודות החברה הצרפתית ובעיקר את פרשת דרייפוס ואת מלחמת העולם הראשונה.
בסוף חייו התרכז די גאר בכתיבת זכרונותיו של סגן-אלוף מאמור, שחלקו הראשון זכה לתשומת לבו של אנדרה ז'יד André Gide.
מספריו בעברית

לחיות, 1908.
אחד מאיתנו (L'Une de Nous), שנת 1909.
ז'אן בארוא (Jean Barois), שנת 1913.
בית טיבו Les Thibault תורגם לעברית על ידי מנשה לוין והופיע בהוצאת ספרית פועלים. חלקי הרומן השונים:
הספר האפור (1922) (Le Cahier gris)
בית הכלא (1922 ) (Le Pénitencier)
העונה היפה (1923) (La Belle Saison)
הייעוץ (1928) (La Consultation)
סורלינה (1928) (La Sorellina)
מות האב (1933) (La Mort du père)
קיץ 1914 (1936) (L'Été 1914)
אפילוג (1940) (Épilogue)
התכתבות עם אנדרה ז'יד (1968) (Correspondance avec) - פורסם לאחר מותו.
זכרונותיו של סגן-אלוף מאמור (1983) (Le Lieutenant-colonel de Maumort) - פורסם לאחר מותו.
הערות שוליים

↑  אברהם שאנן, מלון הספרות החדשה - ערך "מרטין די גאר, רוז'ה". הוצאת יבנה, 1970.
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265184205171  PLWABN: 9810561156505606  BIBSYS: 90096329  BNE: XX996363  BnF: cb119147766 (data)  CANTIC: a11000557  CiNii: DA01969411  GND: 118672614  ICCU: RAVV048558  ISNI: 0000 0001 2132 6497  LCCN: n50054894  LNB: 000041552  Léonore: 251686  NDL: 00449010  NKC: jn19981001818  NLA: 35331341  NLK: KAC199635259  NSK: 000006329  NTA: 069042209  RERO: 02-A003565623  SELIBR: 195656  SNAC: w6417hc6  SUDOC: 027271803  Trove: 914433  VcBA: 495/338472  VIAF: 51692954   WorldCat (עם VIAF): 51692954
רק אני יודע

"רק אני יודע" הוא שיר של הזמר הישראלי סטפן לגר, שיצא לאור כסינגל ב-18 ביוני 2023, באמצעות חברות התקליטים גאגא מיוזיק, הליקון ארומה מיוזיק ו-D-Music. השיר נכתב על ידי לגר ביחד עם רון ביטון, סטטיק וצמד המוזיקאים Triangle, שגם הפיקו את השיר. הוא כולל דגימה מתוך "אם תלך" של הפרויקט של עידן רייכל בביצועה של דין דין אביב, שנכתב על ידי עידן רייכל, אשר זכה לקרדיט ככותב בשיר.
רקע וכתיבה

"רק אני יודע" הוא שיר בסגנון דריל בשפה העברית, אשר משלב בתוכו מספר ביטויים בצרפתית. הפזמון החוזר של השיר מבוסס על הלחן של "אם תלך" של הפרויקט של עידן רייכל, שאף נדגם בשיר. את השיר כתב לגר על בגידה שחווה.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ של השיר פורסם ב-18 ביוני 2023, יחד עם הסינגל עצמו, בבימויו של דין פרליס.