stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אגנס אובל
דיסקוגרפיה > השמעות חיצוניות

| כותרת | פרטי אלבום | מיקומי שיא במצעדים> FRA</br> |
| --- | --- | --- |
| פסטיבל iTunes: פריז |  פורסם: 11 באפריל 2011  תווית: PIAS  פורמטים: הורדה דיגיטלית | 131 |
| פסטיבל iTunes: לונדון 2013 |  פורסם: 25 בספטמבר 2013  תווית: PIAS  פורמטים: הורדה דיגיטלית | - |
"-" מציין מהדורות שלא התאימו.
דיסקוגרפיה > שירים במצעדים נוספים

| סינגל | שָׁנָה | מיקומי שיא במצעדים> BEL</br> | אַלבּוֹם |
| --- | --- | --- | --- |
| "On Powdered Ground" | 2011 | 76 | Philharmonics |
| "The Christmas Song"  </br> ( Smith & Burrows בהשתתפות אגנס אובל) | 2011 | - | Funny Looking Angels |
ראו גם

זמר
פזמונאי
מוזיקאי
דנמרק
איגוד תעשיית ההקלטות הבלגי (BEA)
פסנתר
לקריאה נוספת

Citizen of Glass
Aventine
אוטו בוסה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בספטמבר 1901 סובטסק, רוסיה 
 פטירה:  6 במרץ 1980 (בגיל 78) הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקצוע:  לוחם מחתרת, צייר 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (25 ביוני 1968)  צלב מסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  אוטו בוסה
 
לוחית זיכרון בנס עמים לאוטו בוסה ואשתו. היוזמה להצבת הלוחית הגיעה מהפרטיזנים של ביאליסטוק ובהם חסיה בורנשטיין בילצקי
אוטו בוסה (בגרמנית: Otto Busse;‏ 1901, סובטסק – 1980, גרמניה המערבית), היה מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה.
קורות חיים

בוסה היה הצעיר מבין שבעה אחים. הוא היה צייר וצבע. בשנות השלושים הצטרף למפלגה הנאצית אך עזב אותה בשנת 1935 עקב מדיניותה האנטישמית. ביוני 1939 הצטרף שוב למפלגה בלחצו של הקרייסלייטר (אנ') - פקיד המפלגה הנאצית באזור מגוריו.
קורות חיים > בתקופת מלחמת העולם השנייה

בתקופת המלחמה גויס בוסה לשירות ביחידת מילואים של המשטרה באזור הגבול בין פרוסיה המזרחית לבין פולין. במרס 1943 שוחרר בוסה מתפקידו המשטרתי. הוא הגיע לביאליסטוק בעקבות מפקדו לשעבר, ושם הקים סדנת צביעה. בתור חבר המפלגה הנאצית הוא זכה למעמד מיוחד ולהגנה משטרתית. בין יתר עיסוקיו צבע וחידש בתי חולים ודירות שבעליהם היהודים פונו. למטרה זו העסיק פולנים מקומיים. כמו כן הייתה לו גישה לכוח אדם מקרב יהודי גטו ביאליסטוק.
בין המשימות שהיה עליו לבצע כדי לארגן את כוח האדם שלו, נדרש בוסה למצוא דירות לעובדיו. באחת הדירות שבדק היו שתי צעירות דוברות גרמנית, ובוסה הציע להן עבודה בפקידות. מאוחר יותר גילה בוסה שצעירות אלה היו יהודיות - חייקה גרוסמן מביאליסטוק וחסיה בילצקי מגרודנו - ושהן היו ממנהיגות המחתרת היהודית בביאליסטוק.
בוסה הכליל מספר יהודים ברשימת העובדים שלו ובכך הציל אותם, לפחות לתקופה קצרה, מהגירושים למחנות הריכוז וההשמדה. הוא השיג עבור קבוצת המחתרת אקדחים, סיפק להם בגדים חמים ותרופות על חשבונו, השתתף בפגישת ראשי המחתרת והעמיד לרשותם את מכונת הכתיבה שלו, על מנת שיוכלו להדפיס עלוני מחתרת אנטי נאציים. היא אפשר לחברי המחתרת היהודית להשתמש בדירתו בתור מקום להסתרה זמנית של כלי נשק, לפני שאלה הועברו לפרטיזנים ביערות.
לאחר חיסול גטו ביאליסטוק בסוף 1943 נותרו בעיר שש קשריות: חסיה ביליצקי, חייקה גרוסמן, חברת השומר הצעיר, ממנהיגות המחתרת בביאליסטוק ברוניה קליבנסקי, חברת  תנועת דרור, חברת ה"תא האנטי  פשיסטי בביאליסטוק", ליזה צ'פניק, חברת תנועת קומסומול בגרודנו, אניה רוד, קומוניסטית, חברת מחתרת אי"ל בגטו ביאליסטוק, ממייסדות הוועד האנטי פאשיסטי בגטו, ורבקה מדייסקה, חברת תנועת השומר הצעיר וארגון הפרטיזנים של גטו וילנה. בספרה, "אחת ממעטים" , מציינת בילצקי תושבים גרמנים אשר סייעו לה ולקשריות האחרות בדרכן והיוו תא גרמני במחתרת. ביניהם בוסה. היא עבדה אצלו והוא הפך לאיש סוד ושותף משמעותי בפעילותה. "כמעט שנה תמימה, עד אוגוסט 1944, לא חדל האיש מלעזור. בשלב מסוים הוא כבר לא היה עוזר בלבד, אלא הפך שותף ויוזם"  בנוסף לבוסה פעל עמן גם ארתור שאדה (Arthur Schade), קומוניסט גרמני אשר השתתף בפעילות המחתרת.
ביולי 1944, עקב התקדמות הצבא האדום ותחילת נסיגתו של הצבא הגרמני, נתבקשה בילצקי, יחד עם חברותיה הקשריות, לשרטט מפה של כל העמדות והבסיסים הגרמניים שבסביבת ביאליסטוק. בוסה סייע באיסוף נתוני השטח ובילצקי שרטטה מפה מדויקת של המערך. בוסה ביקש ממנה ומהפעילים הנוספים במחתרת להתגורר במשרד ובדירה שלו, כיוון שחשש שדווקא בימי המלחמה האחרונים יפגעו בהם הפולנים, וכך עשו. עם התקדמות החיילים הסובייטים, הצטרפו בילצקי וארתור שאדה אל הכוחות הפרטיזניים ביערות. הם העבירו את המפה למפקד היחידה של הפרטיזנים אשר העבירה למטה הצבא האדום. בזכות מפה זו כבשו הרוסים את ביאליסטוק ללא נפגעים.
בקיץ 1944, עם התקרבות הצבא האדום, נדרש בוסה לעזוב את ביאליסטוק ולעבור לגרמניה. הוא גויס לצבא הגרמני ונפל בשבי הסובייטי.
קורות חיים > לאחר המלחמה

בוסה היה במחנה שבויים סובייטי בקייב במשך חמש שנים. עם שחרורו חזר לגרמניה המערבית. ב-1951 התחתן. בשנת 1958 יצר קשר עם בייליצקה וגרוסמן, שהתגוררו בישראל. בשנת 1969 היגר לישראל וחי ביישוב נס עמים אם כי חזר לגרמניה לתקופות שהות ממושכות. בשנת 1972 שב לגרמניה עקב בעיות בריאות. כשחלה בעודו בגרמניה, הפרה גרוסמן את שבועתה שלא תבקר בגרמניה ונסעה לגרמניה לבקרו.
הכרה והנצחה

בשנת 1968 הכיר יד ושם באוטו בוסה בתור חסיד אומות העולם.
הערות שוליים

↑  על קליבנסקי באתר יד ושם
↑  אתר ההתנגדות היהודית בשואה
↑  חסיה בורנשטיין- ביליצקיה ונעמי יצהר, אחת ממעטים. מורשת (2003).
↑  חסיה בורנשטיין- ביליצקיה ונעמי יצהר, אחת ממעטים. מורשת (2003). עמ' 208.
↑  חסיה בורנשטיין- ביליצקיה ונעמי יצהר, אחת ממעטים. מורשת (2003). עמ' 229, 232.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 130274992  VIAF: 60185100   WorldCat (עם VIAF): 60185100
איוואן רילסקי

| --- | --- |

 לידה:  876 סקרינו, האימפריה הבולגרית הראשונה 
 פטירה:  18 באוגוסט 946 (בגיל 70 בערך) מנזר רילה, האימפריה הבולגרית הראשונה 
 חג:  18 באוגוסט, 19 באוקטובר 
 
איור של איוואן רילסקי משנת 1860
איוואן רִילְסְקִי ("מרילה"; בבולגרית: Свети  Иван Рилски;‏ 867, סקרינו, האימפריה הבולגרית הראשונה – 18 באוגוסט 946, מנזר רילה, הרי רילה, האימפריה הבולגרית הראשונה) היה קדוש נוצרי אורתודוקסי, שפעל בתחומי בולגריה של ימינו.
רילסקי היה נזיר מתבודד, שהוכרז כקדוש עוד בחייו. חסידיו הקימו לזכרו כנסיות רבות, כאשר האתר המפורסם מביניהם הוא מנזר רילה, מקום בו הלך לעולמו ובשנת 1983 הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. בשנת 2008 נתגלתה בחפירות ארכאולוגיות כנסייה שהוקמה לזכרו, ליד עיר הבירה העתיקה של האימפריה הבולגרית בווליקו טרנובו.
תולדות חייו

רילסקי נולד בשנת 867 לספירה בכפר סקרינו שבהרי אוסוגובו, ליד הנהר סטרומה בקרבת העיר דופניצה של ימינו. הוא חי בזמנם של המלכים בוריס הראשון, בנו סימאון הראשון ונכדו פטר הראשון. בגיל 25 הפך רילסקי לכומר בכנסיית דמטריוס הקדוש ואחר בחר בחיי פרישות. הוא חי בהתבודדות באתרים שונים, לפני שבחר באתר שהרי רילה, שם התגורר במערה שהותאמה לתנאי מגורים. שמו יצא למרחוק כקדוש המסוגל לחולל נסים, ונוצרה סביבו עדת חסידים שהלכו בדרכו וכן נהירה של אוכלוסייה מקומית לקבל את ברכתו. כך, החלו להתפתח סביב מערת ההתבודדות (הרמיטאז'), מבנים ארעיים אשר בהמשך הפכו לקומפלקס מנזר רילה. שמעו של הנזיר הסגפן, הגיע גם לאוזני המלך פטר הראשון, בבירה טרנובו והוא הגיע אישית כדי לפגוש את רילסקי, כדי לקבל עצה ותמיכה רוחנית, אך התקשה להגיע למערת ההתבודדות בשל תנאי השטח הקשים. מתוך סיפורי הפולקלור הבולגריים, אנו למדים, כי רילסקי סירב לפגוש את המלך פנים מול פנים, כדי לא לאבד מענוותו וחוסן אמונתו, בשל כבוד המלכים שהורעף עליו. מסופר כי השנים נפגשו ממרחק וקדו האחד לשני, לאות כבוד. רילסקי הסכים לקבל רק מנחת מזון ולא כל תשורה אחרת.
מקום קבורתו

לאחר מותו הועברו שרידי גופתו לסופיה על ידי המלך פטר הראשון. לאחר כיבוש העיר בשנת 1183 על ידי המלך ההונגרי בלה השלישי, הועברו עצמותיו לעיר הבירה של הממלכה ההונגרית באסטרגום ונותרו שם 4 שנים, עד שהוחזרו לסופיה בשנת 1187. בשנת 1194, ציווה הצאר איוואן אסן הראשון, שליט האימפריה הבולגרית השנייה, להעביר את עצמותיו של רילסקי לבירת הממלכה, טרנובו. העות'מאנים, אשר כבשו את העיר בשנת 1393, לא פגעו בשרידים, ובשנת 1469 הם הועברו באישור הסולטאן מוראט השני למקום מנוחתם האחרונה במנזר רילה.
איוואן רילסקי בפולקלור הבולגרי

רילסקי הוא הקדוש הנוצרי החשוב ביותר בעיני הבולגרים ובכלל זה בני העם החיים בתפוצות תבל. הוא נחשב למייסד מנזר רילה, שהוא אתר העלייה לרגל החשוב ביותר לתושבי המדינה ואחד מהמתוירים ביותר בקרב תיירים המגיעים אליו מחוץ לבולגריה. צלמית של רילסקי מופיעה על גבי מטבע בולגרי של 1 לב ועל שטר באותו ערך. הבולגרים מציינים במהלך השנה שני ימי חג לזכרו של רילסקי, האחד ב-18 באוגוסט והשני ב-19 באוקטובר. הכנסייה האורתודוקסית בבולגריה מציינת בתאריך ה-1 ביולי בכל שנה את השבת עצמותיו מהונגריה לבולגריה.
הערות שוליים

↑  Pick, Albert (1994). Standard Catalog of World Paper Money: General Issues. Colin R. Bruce II and Neil Shafer (editors) (7th ed.). Krause Publications.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007349943505171  PLWABN: 9810580047805606  BNE: XX1088951  BnF: cb13327921n (data)  GND: 118967258  ISNI: 0000 0000 8060 6133  LCCN: n91041121  NKC: js2006312277  NLG: 263509  SUDOC: 035664819  VcBA: 495/206852  VIAF: 78821729   WorldCat (עם VIAF): 78821729 
מערת ההתבודדות (הרמיטאג') שבה התבודד רילסקי ובה הלך לעולמו בשנת 946
איזידור הפועל

| --- | --- |

דמותו של איזידור הקדוש; צייר אלמוני מאסכולת קוסקו, המאה ה-18 לערך
 לידה:  1070 לערך מדריד
 פטירה:  15 במאי 1130 מדריד
 קדוש עבור:  הכנסייה הקתולית
 תארים:  "המוודה"
 ביאטיפיקציה:  2 במאי 1619, רומא על ידי האפיפיור פאולוס החמישי
 קאנוניזציה:  12 במרץ 1622, רומא על ידי גרגוריוס החמישה עשר
 חג:  15 במאי
 פטרון של:  חקלאים, פועלי יום; מקומות: סן איזידורו (בואנוס איירס); קוסקוס (צ'ילה); לימה ואייקוצ'ו, פרו;  אנגונו (ריזאל), דיגוס סיטי, טלברה (נואבה אסיחה), טיאבאס סיטי (קווזון), לוקבן (קווזון), מורונג (ריזאל), נבס (אקלן), סריאיה (קווזון), פולילן (בולקן) ופולופנדן (נגרוס אוקסידנטל), הפיליפינים; סבנה גרנדה, פוארטו ריקו; אסטפונה, האיים הקנריים, לאון, מדריד, סביליה, סרגוסה וקסטלה, ספרד
איזידור הפועל (1070 לערך - 15 במאי 1130) הוא קדוש נוצרי, הידוע גם כאיזידור החקלאי (ספרדית: San Isidro Labrador). איזידור היה פועל יום הידוע בחסד שנטה אל העניים והחיות. הוא הקדוש המגן של החקלאים ושל העיר מדריד (כמו גם של מספר רב אחר של מקומות, בעיקר בפיליפינים ובספרד). יום חגו הוא ה-15 במאי.
איזידור נולד למשפחה ענייה באזור מדריד. הוא הפך לפועל בשירותו של אדם בשם חואן דה ורגס, שהפך אותו אחר כך למנהל אחוזה על כל קרמנקה התחתית. יחד עם אשתו מריה עזר לעניים. כשמת, נקבר בכנסייה במדריד. לאחר 40 שנים, נפתח הקבר, והגופה לא נרקבה.
ב-1622 הוכרז כקדוש יחד עם פיליפו נרי ופרנסיסקו חאווייר.
איוואן ריבקין

איוואן פטרוביץ' ריבקין (ברוסית: Ива́н Петро́вич Ры́бкин; נולד ב-20 באוקטובר 1946) הוא פוליטיקאי רוסי. הוא שימש כיושב ראש הדומה הממלכתית של רוסיה בשנים 1994–1996 וכמזכיר מועצת הביטחון בשנים 1996–1998. הוא התמודד לתפקיד נשיא רוסיה בשנת 2004, לפני שנשר מהמרוץ לאחר שנחטף וכביכול סומם על ידי קציני שירות הביטחון הפדרלי.
חיים מוקדמים

הוא נולד בכפר סמיגורקה, שבמחוז וורונז'. בשנת 1968 סיים ריבקין את לימודיו במכון החקלאי של וולגוגרד ובשנת 1991 באקדמיה הסובייטית למדעי החברה.
קריירה פוליטית

לאחר קריירה בשורות נמוכות יותר של המפלגה הקומוניסטית, נבחר ריבקין לציר בקונגרס הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית בשנת 1990. בשנת 1993 הפך ריבקין לחבר במפלגה האגררית של רוסיה ובאותה שנה בדצמבר הוא נבחר לחבר הדומה הממלכתית.
קריירה פוליטית > יושב ראש הדומה

בשנת 1994 נבחר ריבקין ליושב ראש הדומה. בינואר 1995 הוא הפך לחבר במועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית וביולי של אותה שנה מונה ריבקין למנהיג גוש איוואן ריבקין, לקראת הבחירות הפרלמנטריות.
גוש איוואן ריבקין קיבל 1.39% מהקולות בבחירות לרשות המחוקקת ברוסיה בשנת 1995 וירד אל מתחת לאחוז החסימה שעמד על 5%.
במרץ 1998 מונה ריבקין לסגן ראש הממשלה לענייני חבר המדינות.
קריירה פוליטית > מועמד לנשיאות וחטיפתו

בשנת 2004 ריבקין היה מועמד מטעם המפלגה הליברלית של בוריס ברזובסקי לבחירות לנשיאות רוסיה. במהלך הקמפיין, ב-2 בפברואר 2004, הוא האשים את הנשיא המכהן ולדימיר פוטין בארגון פעולות הטרור ברוסיה בשנת 1999 ובמעורבות בפעילות עסקית עם יורי קובאלצ'וק, מיכאיל קובאלצ'וק, גנאדי טימצ'נקו, בעסקות מפוקפקות בנוגע לחברת KiNEx ובנק "רוסיה". הוא האשים את פוטין במעילה בחלק עצום מהתזרים הכספי של המדינה.
מועמדותו של ריבקין התאימה מאוד לפוליטיקה של ברזובסקי. למרות שהאמינו כי ריבקין, ולו באופן אופטימי, לא יוכל לקבל יותר מ-2% מהקולות, האמינו גם שהוא עשוי לקבל מימון מספיק משמעותי מברזובסקי כדי שיוכל לתזמן כמות משמעותית של מחאה נגד פוטין בקמפיין לקראת הבחירות.
בפברואר 2004 נעלם ריבקין למשך 4 ימים בנסיבות מסתוריות. יממה לאחר חזרתו האשים את ממשל פוטין בשותפות להתקפות במוסקבה בשנת 1999 שהובילו למלחמה ברפובליקה הצ'צ'נית. חמישה ימים לאחר מכן הופיע ריבקין בקייב. מאוחר יותר הצהיר כי נחטף וסומם על ידי סוכני שירות הביטחון הפדרלי שפיתו אותו לאוקראינה והבטיחו לתאם פגישה עם מנהיג צ'צ'ניה לשעבר אסלאן מסחאדוב. עם הגעתו הוצע לו כיבוד בדירה, ואז הוא חש "מנומנם מאוד". לאחר שהיה מחוסר הכרה, התעורר ב-10 בפברואר. עם התעוררותו הוצגה לו קלטת וידאו בה הוא מבצע "מעשים מרדניים" בניצוחם של "סוטים איומים". נאמר לו שהקלטת תפורסם ברבים אם ימשיך בקמפיין הנשיאותי שלו. לדברי אלכסנדר ליטוויננקו, ככל הנראה סוכני הפ.ס.ב. טיפלו בריבקין בסם אמת.
ריבקין אמר כי הוא חושש לשלומו אם יחזור לרוסיה, ובעוד הוא ממשיך בתחילה במסע הפרסום שלו מעבר לים, ב-5 במרץ 2004, הוא נסוג מהמרוץ ואמר שאינו רוצה להיות חלק מ"הפארסה הזו", שכן הוא קרא לבחירות.
ריבקין תמך בתנועות האופוזיציה הרוסית, במהלך המחאות ברוסיה בשנת 2011, אך מאז צמצם מאוד את פעילותו הפוליטית ואינו משתתף באירועים ציבוריים.
הערות שוליים

↑  נעלם אחד המתמודדים על נשיאות רוסיה, באתר הארץ, 8 בפברואר 2004
↑  Чуракова, Ольга (22 באוגוסט 2013). "Выбирай или проиграешь: лучшие предвыборные ролики российских политиков". Большой город (ברוסית). {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "RUSSIAN ELECTION WATCH Vol.3, No.6" (PDF). Harvard University (Belfer Center for Science & International Affairs, Davis Center for Russian & Eurasian Studies) and Indiana University-Bloomington. במרץ 2004. נבדק ב-23 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "RUSSIAN ELECTION WATCH Vol.3, No.4" (PDF). Harvard University (Belfer Center for Science & International Affairs, Davis Center for Russian & Eurasian Studies) and Indiana University-Bloomington. בינואר 2004. נבדק ב-29 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Politkovskaya, Anna (2007) A Russian Diary: A Journalist's Final Account of Life, Corruption, and Death in Putin's Russia
↑  Alex Goldfarb and Marina Litvinenko.
↑  "Russian candidate 'was kidnapped'". BBC. 13 בפברואר 2004. נבדק ב-18 בנובמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Biles, Peter (13 בפברואר 2004). "Russia's 'spy thriller' saga". BBC. נבדק ב-18 בנובמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑
↑  "Rybkin drops challenge to Putin". 5 במרץ 2004. {{cite news}}:  (עזרה)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אין. המשרה נוצרה | יושב ראש הדומה הממלכתית  14 בינואר 1994 – 17 בינואר 1996 | הבא: גנאדי סלזניוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 115759557  ISNI: 0000 0001 1072 692X  LCCN: n95030205  NKC: js20020925348  NTA: 136905552  SUDOC: 18299709X  VIAF: 79383971   WorldCat (עם VIAF): 79383971
אייבר

אֵייבַּר (בבסקית: Eibar; בספרדית: Éibar) היא עיר במחוז גיפוזקואה שבחבל הבסקים, ספרד. באייבר 27,138 תושבים נכון ל-2018.
היסטוריה

העיר נוסדה על ידי אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה בשנת 1346 וקיבלה ממנו את השם וילאנובה דה סן אנדרוס דה היבר. לאייבר, כמו לשאר היישובים בעמק, הייתה תעשייה המבוססת על ייצור ברזל ונשק. בשנת 1794, העיר הותקפה על ידי הצרפתים שהרסו את העיר.
במאה ה-19, תנועת העבודה והסוציאליזם התחזקה במיוחד באייבר. בשנת 1931, אייבר הייתה העיר הראשונה בספרד שהכריזה על הרפובליקה הספרדית השנייה כהוקרה, קיבלה את הכיוני "עיר מופתית".
בשנות מלחמת האזרחים בספרד, נהרסה אייבר כמעט לחלוטין. הבנייה המחודשת הביאה את העיר לכדי פיתוח תעשייתי חשוב ועלייה דמוגרפית, שכן אייבר הגיע לכמעט 40,000 תושבים בתוך שנים ספורות.
בשל חוסר המקום ביחס לגידול בדמוגרפיה, מספר מפעלים גדולים עזבו את העיר והמשבר התעשייתי בשנות ה-80 גרם לחלק ניכר מאוכלוסיית העיר לעזוב.
ספורט

אייבר היא ביתה של מועדון הכדורגל אייבר (סוסיאדד דפורטיבה אייבר) אשר משחק בלה ליגה, הליגה הבכירה בספרד מאז 2014. הקבוצה משחקת באצטדיון העירוני איפורואה ובו 7,083 מקומות ישיבה. קבוצת הנשים בכדורגל של העיר משחקת גם היא בליגה הבכירה (Primera División) החל מעונת 2019/2020.
מאז שנת 2009 העיר מארחת סיום שלב שנתי בטור של חבל הבסקים, לרוב לאחר שהרוכבים רכבו באלטו דה ארייט.
הערות שוליים

↑  Historia de Eibar — Patrimonio Cultural de Eibar - Egoibarra.eus, egoibarra.eus (בספרדית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562291705171  BNE: XX451682  GND: 4682183-1  LCCN: n86095144  MusicBrainz: 3823d897-cec6-45b9-85a2-dbeec59ea7ed  VIAF: 156023440   WorldCat (עם VIAF): 156023440
איאם-י הא

איאם-י הא (בפרסית: ایام هاء; בערבית: أيام الهاء, תעתיק מדויק מערבית: איאם אל-האא'; תרגום: "ימי ה (אות) ה") היא תקופה בת ארבעה או חמישה ימים בלוח השנה הבהאי, עת המאמינים חוגגים פסטיבל בשם זה. איאם-י הא חלים בין התאריכים 26 בפברואר ל-1 במרץ בכל שנה, והם מתאימים את לוח השנה הבהאי לשנת השמש המונה בדרך כלל 365 ימים, אז הם מונים ארבעה ימים, או 366 ימים בשנה מעוברת החלה אחת לארבע שנים, ואז הם מונים חמישה ימים.
הבאב, מייסד הבאביזם, הנהיג את לוח השנה הבאבי, המבוסס על 19 חודשים שבכל אחד מהם 19 ימים. עוד הנהיג הבאב את "ימי ההתאמה", המסדירים את אורך הלוח הבאבי ומתאימים אותו ללוח השנה השמשי. עיקרון זה היווה סטייה משמעותית מהאסלאם שלוח השנה שלו נוהג לפי השנה הירחית, ללא התאמה לשנת השמש, שכן הקוראן אסר מפורשות על התאמה כזו. עם זאת הבאב לא קבע מתי יחולו ימים אלה ולא העניק להם שם. מועדם של ימי האא, כמו גם שמם, נקבע מאוחר יותר על ידי בהאא אללה, אשר קבע כי יחולו לפני החודש האחרון בשנה הבהאית, הוא חודש הצום:
וקִבעו את הימים הנוספים על החודשים לפני חודש הצום, כי אנו שמנו אותם בין הלילות והימים, למען יהיו בהם התגלויות ה(אות) ה"א. משום כך לא הוגבלו (אלה הימים) בחשבון השנה והחודשים.
איאם-י הא קיבלו את שמם משמה של האות האות ه (هاء) באלפבית הערבי, המקבילה לאות ה בעברית. אות זו מסמלת את הישות האלוהית בדת הבהאית, וכמו בעברית ערכה בגימטריה שקול למספר 5, שהוא מספרם המרבי של איאם-י הא.
במהלך איאם-י הא, המשמשים גם כימי הכנה לחודש הצום, חוגגים הבהאים את קיומה של הישות האלוהית ואת יחידותה, על ידי הפגנת אהבה, אחווה ואחדות. במהלך ימים אלה נהוג להעניק מתנות כאות לידידות ולחברות, ועל כן נתפסים ימים אלה לעיתים כסוג של חג מולד בהאי. מתן צדקה נהוג גם הוא בימים אלה.
הערות שוליים

↑  סורת א-תַוּבַה, 37
↑  בהאא אללה, אל-כתאב אל-אקדס, פס' 16, בתרגומו של משה שרון.
| הדת הבהאית הכוכב הבהאי |
| --- | --- | --- |
| דמויות מרכזיות | עלי מוחמד שיראזי, הבאב • בהאא אללה • עבד אל-בהאא • שוגי אפנדי |  |
| הכתבים הבהאיים | אל-כתאב אל-אקדס • כתאב-י איקאן • המילים הנסתרות • שבעת העמקים • ארבעת העמקים • האיגרת אל בן הזאב • באיאן • איגרות אל המלכים והשליטים • מפציעי השחר |  |
| מוסדות עיקריים | מנגנון המנהל הבהאי • המרכז הבהאי העולמי • בית הצדק העולמי • האסיפות הרוחניות |  |
| עקרונות כלליים | עקרונות הדת הבהאית • התגלות מתמשכת • מעמד האישה בדת הבהאית • אחדות בדת הבהאית • עבדות בדת הבהאית • להט"ב והדת הבהאית |  |
| היסטוריה ופילוגים | באביזם • היסטוריה של הדת הבהאית • סובח-י אזל • אבראהים ג'ורג' ח'יראללה • צ'ארלס מייסון רמי • רות וייט |  |
| אנשים | אותיות הח"י •  ידי האמונה • שליחי בהאא אללה • טאהרה • בהיה ח'אנום • מרתה רוט • לואה גטסינגר • פיבי הרסט • ת'ורנטון צ'ייס |  |
| לוח השנה הבהאי | חגים בהאיים • נורוז • רידוואן • הולדת בהאא אללה • יום הברית • איאם-י הא • צום תשעה עשר הימים |  |
| בית התפילה הבהאי | אשגבאט • שיקגו • קמפלה • סידני • פרנקפורט • פנמה סיטי • סמואה • דלהי • סנטיאגו דה צ'ילה |  |
| קהילות בהאיות | הקהילה הבהאית הבין-לאומית • אוזבקיסטן  • אוסטרליה • אינדונזיה • איראן  • אנגליה • ארצות הברית  • ברזיל  • גרמניה  • דרום אפריקה • הודו  • טורקיה  • טורקמניסטן • מצרים  • ניו זילנד • סין • ספרד • קנדה • רוסיה |  |
| מנהגים ופולחן | סמלים בהאיים • עלייה לרגל • תפילה • חקוק אללה • צום |  |
איאיידו

| --- | --- |
 
 ארץ מקור:  יפן יפן (איי ריוקיו)
 מייסד:  נקאיאמה האקודו
 התפתחה מ:  איאייג'וטסו
 ספורט אולימפי:  לא
השתחוות לחרב, אחד מטקסי האיאיידו
איאיידו (居合道 iaidō) היא אמנות לחימה יפנית מודרנית (גנדאי בודו) המבוססת על אמנויות הלחימה העתיקות (קוריו) איאייג'וטסו (居合術 iaijutsu), ובאטוג'וטסו (抜刀術 battōjutsu). אמנות זו עוסקת בשליפת הקטאנה, שיסוף היריב, והחזרתה של הקאטנה לנדן, בתנועה זורמת אחת. בימינו, העוסקים באיאיידו משתמשים, בדרך כלל, באיאייטו (חרב קהה המשמשת לאימונים) ולא בשינקן (חרב חדה במיוחד), לפחות בשלבי הלימוד הראשונים.
הדגש באמנות לחימה זו הוא על שליפת החרב ולמעבר להתקפה במהירות המרבית. מצבי ההתחלה יכולים להיות מעמידות קרביות או מתנוחות ישיבה ועמידה רגילות. העוסקים באיאיידו צריכים לצפות למתקפת פתע בכל רגע, והיכולת להגיב במהירות מכל תנוחה יום-יומית נחשבה לחיונית.
הטנשין שודן קאטורי שינטו ריו כלל בתוכנית הלימודים שלו איאייג'וצו כבר במאה ה-15 ובתי ספר שהוקדשו רק לשליפת החרב הופיעו במהלך המאה ה-16 או בתחילת המאה ה-17. רוב בתי הספר המודרניים רואים בסמוראי האיאשיזאקי ז'ינוסקה מינאמוטו נו שיגנובו (1546–1621) את מייסד האיאיידו. מעט מאוד ידוע על חייו, ויש חוקרים הטוענים שהוא לא היה קיים כדמות היסטורית כלל. שני בתי-הספר הגדולים לאיאיידו כיום, מוסו שינדן ריו (Muso Shinden Ryu) ומוסו ג'יקידן איישין ריו (Muso Jikiden Eishin Ryu), טוענים לשושלת שהתחילה מהיישיזאקי.
בדרך כלל, איאיידו משמעותו אמנות הלחימה לשיפור עצמי הנלמדת ב-AJKF ‏(All Japan Kendo Federation) והתאחדויות איאיידו אחרות, לעומת טכניקות לחימה עתיקות יותר, הנלמדות בקוריו (koryu), והנקראות איאייג'וצו. את המילה "איאיידו" קבע נקאיאמה האקודו בתחילת המאה ה-20. לפניו השתמשו בשמות אחרים, כגון "באטו" (battō), "באטוג'וצו" (battōjutsu) ו"סאיאה נו אוצ'י" (saya no uchi).
החלק החשוב באיאיידו, הנקרא לפעמים "החיים של האיאיידו", הוא ה"נוקיצוקה" (nukitsuke). זוהי טכניקת שליפה מהירה מאוד, שבה הנדן נמשך לאחור במקביל לשליפת החרב ממנו. בעזרתה ניתן להגיע למצב של התקפה בשיסוף במהירות.
ראו גם

חרב יפנית
אחמד זוויל

| --- | --- |

 לידה:  26 בפברואר 1946 דמנהור, מצרים 
 פטירה:  2 באוגוסט 2016 (בגיל 70) פסדינה, ארצות הברית 
 שם לידה:  أحمد حسن زويل 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  מצרים, ארצות הברית
 מקום קבורה:  שישה באוקטובר 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פנסילבניה (1974)  אוניברסיטת אלכסנדריה 
 מוסדות:  המכון הטכנולוגי של קליפורניה 
 פרסים והוקרה:  פרסים ואותות הוקרה
 מספר צאצאים:  4 
 אתר רשמי
 תרומות עיקריות
 עבודתו החלוצית בחקר תגובות כימיות בטווחי זמן קצרים ביותר
 
אַחְמַד חַסַן זֶווֵיל (בערבית: أحمد حسن زويل; באנגלית: Ahmed Hassan Zewail;‏ 26 בפברואר 1946 – 2 באוגוסט 2016) היה כימאי מצרי-אמריקני שזכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1999 על עבודתו החלוצית בחקר תגובות כימיות בטווחי זמן קצרים ביותר. הוא כיהן כפרופסור בקתדרה לכימיה ע"ש לינוס פולינג, פרופסור לפיזיקה ומנהל המרכז לביולוגיה פיזית למדע וטכנולוגיה אולטרה-מהירים במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
ביוגרפיה

זוויל נולד בדמנהור, 60 קילומטרים דרום-מזרחית לאלכסנדריה, וגדל בדאסוק במשפחה מוסלמית. הוא היה בנם של חסן זוויל, מכונאי במקצועו שעבד בהמשך כפקיד ממשלתי, ושל אשתו, רווחיה דאר.
סיים תואר ראשון באוניברסיטת אלכסנדריה ואחר כך עבר לארצות הברית, שם קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת פנסילבניה. לאחר מחקר בתר-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, עבר בשנת 1976 למכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) ומאז ועד מותו כיהן בו כחוקר. בשנת 1990 מונה לראש הקתדרה לכימיה פיזיקלית על שם לינוס פאולינג.
בעבודתו פיתח זוויל שיטה למעקב אחר אטומים ומולקולות במהלך התגובה הכימית, באמצעות הבזקי לייזר מהירים במרווחי זמן של פמטו-שניות (femtoseconds). כך התחקה במדויק אחר שבירתו של הקשר הכימי ויצירתו מחדש, והוכיח את קיומם של תוצרי ביניים שהיו תאורטיים בלבד לפני כן.
בשנת 1993 הוענק לאחמד זוויל, בישראל, פרס וולף לכימיה. בשנת 1999 היה למצרי השלישי שקיבל פרס נובל, אחרי אנואר סאדאת בשנת 1978 (פרס נובל לשלום) ונגיב מחפוז בשנת 1988 (פרס נובל לספרות). מאז עסק זוויל, לצד מחקרו, גם בפעילות ציבורית, א-פוליטית, להנחלת המחקר המדעי התקין במדינות מוסלמיות, במדינות ערב ובמיוחד במצרים.
חיים פרטיים

אחמד זוויל היה נשוי פעמיים. את אשתו הראשונה הכיר בעת לימודיו באוניברסיטת אלכסנדריה. הוא התגרש ב-1979 ובשנת 1989 התחתן שוב עם רופאה ממוצא סורי, דמה פאהם. נולדו לו ארבעה ילדים, שניים מכל מערכת נישואים.
פרסים ואותות הוקרה

מלגת גוגנהיים (1987)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פקין (2004)
חבר זר של החברה המלכותית (2001)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לונד (2003)
אביר בלגיון הכבוד (30 ביוני 2012)
פרס הרברט פ. ברוידה (1995)
פרס ארל פלילר בסקטרוסקופיה מולקולרית (1993)
פרס ויליאם ה. ניקולס (1998)
עמית האקדמיה האפריקאית למדעים (2001)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ייל (19 במאי 2014)
פרס המהגרים הגדול (2010)
פרס ארנסט לורנס (1998)
פרס פטר דביי (1996)
מדליית הזהב על שם אותמר (2009)
פרס לינוס פאולינג (1997)
פרס אדגר ברייט וילסון בספקטרוסקופיה (1997)
פרס ולש בכימיה (1997)
עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית (1982)
מדלית פריסטלי (2011)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מדריד (2008)
הפרס העולמי למדע על שם אלברט איינשטיין (2005)
פרס וולף לכימיה (1993)
פרס במדעים כימיים של האקדמיה הלאומית למדעים (1996)
מדליית דייווי (2011)
פרס נובל לכימיה (1999)
מסדר הנילוס (1999)
מדליית מנדל (2012)
פרס המלך פייסל הבין-לאומי במדעים (1989)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לוזאן (1997)
פרס טולמן (1997)
פרס קרל צייס (1992)
מדליית בנג'מין פרנקלין (1998)
קצין במסדר ההצטיינות הלאומי
הסרט הגדול של מסדר הארז
פרס קמיל דרייפוס
ספרים

1992 - The chemical bond: structure and dynamics
1994 - Femtochemistry: ultrafast dynamics of the chemical bond שני כרכים
2008 - Physical biology: from atoms to medicine
ספרים > אוטוביוגרפיה

2002 - Voyage through time. Walks of life to the Nobel Prize