היפרבולוס
דמותו של היפרבולוס

היפרבולוס, כמו קודמו קליאון, נחשב לדמגוג, וכמו קליאון, הוא היה מטרה בולטת ללעגם של כותבי הקומדיות האתונאיים של זמנו. בין השאר הוא תואר כמי שמוצאו היה זר, או מזרע עבדים, האשמה שאין לה כנראה בסיס. בין תוקפיו ניתן למנות את המחזאים אאופוליס והרמיפוס.
ביקורת נוקבת במיוחד על היפרבולוס נמצאת בכתביו של אריסטופאנס, גדול מחברי הקומדיה באתונה העתיקה. היפרבולוס מאוזכר בשבע קומדיות מ-11 הקומדיות של אריסטופאנס שנשתמרו ובכולן הוא מוצג באור שלילי ומהווה מטרה ללעג:
בקומדיה האכארנים, בזמן שגיבור המחזה דיקאיופוליס, שחתם על הסכם שלום פרטי עם ספרטה, ניצב בשוק הפרטי שהקים, המקהלה מציינת שורה של אישים מפוקפקים, או לא נעימים שהגיבור יוכל להימנע מלפגוש מעתה והלאה בשוק של אתונה. היפרבולוס מופיע ברשימה הזאת, בשל מעורבותו היתרה במערכת המשפט האתונאית.
בקומדיה הפרשים, היפרבולוס מכונה על ידי המקהלה כ"אזרח נתעב", ומותקף בשל מדיניותו התוקפנית והאימפריליסטית. אריסטופאנס מאניש את ספינות המלחמה של אתונה, מכנס אותן לאספה, ושם בפיהן סלידה מוחלטת מהיפרבולוס, לעג לעיסוקו המסחרי, וסירוב גורף לאפשרות שהוא יפקד עליהם בקרב.
בקומדיה העננים, היפרבולוס מאוזכר כמי ששילם הון כדי ללמוד לנאום ולתמרן את מערכת המשפט, ומובא כדוגמה לאדם לא צנוע ולא מוסרי, שלמרות חסרונות אלו זכה להצלחה ולעושר .
בקומדיה הצרעות שעיקרה ביקורת חריפה על מערכת המשפט באתונה, והשימוש בבתי הדין למטרות פוליטיות ואישיות, היפרבולוס מאוזכר כדוגמה לאדם שמתמרן את המושבעים.
בקומדיה השלום היפרבולוס מוצג כאבן נגף בפני השלום, כאדם שלא ראוי להיות מנהיג, וכאיש נכלולי: כאשר אלת השלום והאל הרמס לומדים שהיפרבולוס הוא מנהיג העם הנוכחי באתונה, הראשונה מעווה את פניה בגועל, בעוד האחרון מביע פליאה וזלזול. לקראת סיומו של המחזה, לאחר שבמסגרת העלילה הוחזר השלום ליוון, המקהלה דורשת שכחלק מהחגיגות, היפרבולוס, "איש המזימות", יוגלה מאתונה.
בקומדיה חג הנשים, אריסטופאנס, דרך קולה של ראש המקהלה, מתקיף את אימו של היפרבולוס, מכנה אותה מלווה בריבית, שולל את זכותה לחלוק מקום עם נשים מכובדות, ואף קורא לקחת את רכושה בכוח. כול אלו נחשבים כעונש ראוי לאישה זאת, לפי אריסטופאנס, על כך שהיא אמו של היפרבולוס.
בקומדיה הצפרדעים, שתי דמויות, פונדקיות השוכנות בהאדס (ממלכת המתים במיתולוגיה היוונית) מאזכרות את היפרבולוס וקליאון כפטרוניהן. לפי אהרן שבתאי, בתקופת כתיבת הקומדיה בעלות אכסניה נתפסו כנבזיות וקמצניות, ועיסוקן נחשב שפל כמו עיסוקם של בעלי בתי זונות וגובי מס.
דמותו של היפרבולוס מוצגת כשלילית גם בכתבי ההיסטוריונים של העת העתיקה; תוקידידס, היסטוריון אתונאי בן התקופה ומחברה של תולדות המלחמה הפלופונסית, מתאר את היפרבולוס כ"איש נקלה", ותולה את סיבת הגלייתו מאתונה לא בנסיבות הפוליטיות, כי אם בשל היותו איש שפל, שהטיל קלון על אתונה. פלוטרכוס, שהביוגרפיות, שחיבר מהוות את המקור העיקרי לפרשת ההרחקה של היפרבולוס, מתאר אותו כ"אדם רשע ונקלה", ומאשים אותו בעזות פנים, פזיזות והתנהגות שנובעת מ"טירוף הדעת".
כאמור, היפרבולוס נחשב לדמגוג, ואף על פי שלמונח זה הייתה במקור משמעות נייטרלית של "מנהיג העם", כבר בסוף המאה ה-5 לפנה"ס המונח החל לקבל הקשר שלילי, הקשר שהתלווה אליו עד לתקופה המודרנית. המחקר המודרני מציג גישה מאוזנת יותר לאלו שכונו דמגוגים, כגון היפרבולוס, ושאבו את כוחם מאספת העם. אפרים דוד למשל, מציין שכול המקורות הקיימים מהתקופה הם עוינים לדמגוגים, ויש חשש שהם מציגים תמונה שטחית ומגמתית, כאשר העוינות נובעת, בין השאר, בשל מוצאם ועיסוקם של הדמגוגים, וסגנונם הרטורי והפוליטי.
ביחס לדמותו של היפרבולוס בקומדיות של אריסטופאנס, דוד מזהיר באופן כללי מלהשתמש באחרונות כמקור היסטורי ללא הפעלת שיקול דעת, הן בשל המגמתיות השלילית של מחברן ביחס לדמגוגים, והן כיוון שחלקן, כגון הפרשים, מהוות סטירות הבנויות על קריקטורות מוגזמות. לפי ההיסטוריון הישראלי אלכסנדר פוקס, אריסטופאנס תקף באופן שיטתי את כול הדמגוגים ביצירותיו, אותם הוא ראה כרודפי בצע המוליכים שולל את המדינה האתונאית. פוקס גם קבע שקו בולט בכול הקומדיות של אריסטופאנס הייתה הדרישה או השאיפה לשלום בין מדינות יוון. כיוון שהיפרבולוס היה מתנגד חריף למדיניות הנ"ל, וכיוון שהוא שאב את השפעתו מאספת העם ומבתי הדין, ונחשב לדמגוג, לאריסטופאנס היה תמריץ ניכר להשמיץ ולתקוף אותו בכתביו.