stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רנסאנס
מקורות הרנסאנס > המוות השחור

תאוריה נוספת למקורה של הרנסאנס טוענת כי ההרס שנגרם על ידי המוות השחור בפירנצה ובשאר אירופה גרם לשינוי בתפיסת העולם של אנשי המאה ה-14. איטליה נפגעה בצורה קשה במיוחד על ידי המגפה, ויכול להיות שהיכרות זו עם המוות גרמה למלומדים של התקופה לחשוב יותר על חייהם העכשוויים ופחות על החיים שלאחר המוות. נטען גם כי המוות השחור גרם לגל חדש של אדיקות, אותו ניתן לראות בעלייה בהזמנות של יצירות אמנות דתיות. אולם תאוריה זו לא מסבירה לגמרי מדוע הרנסאנס התרחש דווקא באיטליה, שכן המוות השחור השפיע על אירופה כולה. בנוסף, חוקרים מאמינים כי המוות השחור שחרר למעמד האריסטוקרטי הון שלאחר מכן הושקע בתרבות ואומנות.
מקורות הרנסאנס > קצו של צי הסוחר הערבי ועליית ציי הסחר האיטלקיים

עם נפילת בית עבאס בשל פלישת המונגולים החלו ציי הסחר הערביים, ששלטו ללא מתחרים בסחר בים התיכון, להיחלש. בהדרגה החליפו אותם ספינות סוחר איטלקיות. יתר על כן, קיומה של האימפריה המונגולית ששלטה באסיה ממערב עד מזרח פתח דרכי סחר חדשות רבות. העושר החדש שזרם לערי איטליה היווה לדעת רבים גורם חשוב במימון תנועת התחייה של הרנסאנס.
מקורות הרנסאנס > התנאים החברתיים בפירנצה

לא ברור מדוע הרנסאנס החל דווקא בעיר פירנצה. חוקרים מציינים מספר מאפיינים שהיו ייחודיים לחיים התרבותיים של פירנצה ושיכלו לגרום לתנועה תרבותית שכזו. רבים מדגישים את התפקיד ששיחקה משפחת מדיצ'י כפטרונית ומעודדת האמנות. לורנצו דה מדיצ'י שילם סכומי עתק לאמנים המובילים של פירנצה, כמו לאונרדו דה וינצ'י, סנדרו בוטיצ'לי ומיכלאנג'לו עבור יצירת עבודות אמנות.
אולם תקופת הרנסאנס החלה עוד לפני עלייתו של לורנצו לשלטון ואפילו לפני עלייתה לגדולה של משפחת מדיצ'י. היסטוריונים מסוימים טוענים כי הרנסאנס נולד בפירנצה פשוט במקרה, כתוצאה מהיוולדם של אנשים גדולים ומוכשרים באזור. אולם היסטוריונים אחרים, המאמינים כי "מקריות" כזו אינה סבירה, טוענים כי אנשים גדולים אלו עלו לגדולה הודות לתנאים התרבותיים והחברתיים של התקופה באזור.
מאפייני הרנסאנס > הומניזם

ההומניזם לא היה ממש פילוסופיה, אלא יותר שיטת לימוד. בניגוד לשיטה הסכולסטית, שהתמקדה בפתרון סתירות בין סופרים שונים, ההומניסטים למדו טקסטים עתיקים מקוריים והעריכו אותם באמצעות שילוב של היגיון וראיות אמפיריות. החינוך ההומניסטי התבסס על לימוד של שירה, דקדוק, אתיקה ורטוריקה. אנשי הרנסאנס ניסו לחדש את הרוח הקלאסית, המנוגדת לרוח הכנסייה, שהעמידה במרכז את האל ולא את אושרו של האדם בעולם הזה. מעל לכל, ההומניסטים האמינו בכישרונו של האדם וביכולת הייחודית והמדהימה של המוח האנושי.
מלומדים הומניסטים עיצבו את הנוף האינטלקטואלי לכל אורך התקופה המודרנית המוקדמת. פילוסופים פוליטיים כמו מקיאבלי ותומאס מור החיו את הרעיונות של המלומדים היוונים והשתמשו בהם בביקורות על הממשל המודרני. תאולוגים מהתקופה, ובמיוחד ארסמוס ולותר, מרדו בסטטוס קוו האריסטוטלי והציגו לראשונה רעיונות מהפכניים של אמונה שהסתמכו גם הם על ההומניזם.
מאפייני הרנסאנס > דת

האידיאלים ההומניסטיים החדשים, אף על פי שהיו חילוניים בעיקרם, התפתחו בתקופה שנשלטה על ידי הנצרות באירופה ללא עוררין. כמעט כל יצירות האמנות החדשות הוזמנו על ידי הכנסייה או הוקדשו לה. עם זאת לרנסאנס הייתה השפעה רבה על התאולוגיה של התקופה, ובמיוחד על הדרך שבה אנשים ראו את היחסים בין האדם לאל. רבים מהתאולוגים החשובים של התקופה, ובהם ארסמוס, תומאס מור, ז'אן קלווין ומרטין לותר, היו בעצמם הומניסטים.
הרנסאנס החל בתקופה של אי-שקט דתי. ימי הביניים המאוחרים היו עת של אינטריגות פוליטיות שסבבו סביב האפיפיורות וששיאן היה הקרע המערבי. בעוד שהקרע נפתר על ידי ועידת קונסטנץ בשנת 1414, במאה ה-15 הנצה תנועת הרפורמה הפנימית של הקונקיליאריזם (Conciliarism), שביקשה להגביל את כוחו של האפיפיור ולהדגיש את סמכותן של מועצות בכירי הכנסייה כנגדו. האפיפיורות יצאה אמנם לבסוף ממאבקים אלה כאשר ידה על העליונה, אולם הטענות שהועלו כנגד השחיתות שלה, ובעיקר השחיתות המוסרית של האפיפיור אלכסנדר השישי שהואשם בין היתר במכירת מינויים כנסייתיים, בנפוטיזם ובהולדת ארבעה ממזרים, המשיכו לעלות.
אנשי כנסייה כמו ארסמוס ולותר הציעו רפורמות כנסייתיות, רובן מבוססות על ביקורת הומניסטית על הברית החדשה. בחודש אוקטובר 1517 פרסם לותר את 95 התזות שלו, בהן הוא מוחה על הסמכות של האפיפיור ומבקר את השחיתות בכנסייה ובעיקר את מכירות כתבי המחילה. תזות אלו הובילו לרפורמציה ולניתוק מהכנסייה הקתולית הרומאית, שלפני כן טענה להגמוניה במערב אירופה.
מאפייני הרנסאנס > אמנות

עוד קודם לתקופת הרנסאנס התעניינו אמנים ביצירות ריאליסטיות יותר וסימבוליות פחות ממה שהיה מקובל באמנות הנוצרית של ימי הביניים. באמנות הכנסייתית היה עקרון הייצוגיות חשוב בהרבה מהדיוק. אמנות הרנסאנס, לעומת זאת, העניקה חשיבות לסימטריה, קומפוזיציה, אור ופרספקטיבה.
אחד מסימני ההיכר של אמנות הרנסאנס היה התפתחותן של טכניקות פרספקטיבה ריאליסטיות. ג'וטו די בונדונה (1267–1337) היה הראשון שהשתמש בחלל בתוך ציור, אולם רק עם פרסום כתביהם של אדריכלים כמו ברונלסקי (1377–1446) ואלברטי (1404–1472) הפרספקטיבה הוגדרה כטכניקה אמנותית רשמית. התפתחות הפרספקטיבה הייתה חלק מנטייה רחבה יותר לכיוון הריאליזם באמנות. למטרה זו פיתחו ציירי התקופה טכניקות נוספות, למדו את משחקי האור והצל, ואפילו, כמו במקרה של לאונרדו דה וינצ'י, למדו את האנטומיה של גוף האדם. ביסוד השינויים הללו באמנות עמד רצון מחודש לתאר את יופיו של הטבע ולבדוק את האקסיומה של האסתטיקה. יצירותיהם של דה וינצ'י, מיכלאנג'לו ורפאל מייצגות את השיאים האמנותיים שאמנים רבים אחרים ניסו לחקות.
באותה התקופה, בהולנד, התפתחה תרבות אמנותית תוססת, והיצירות של אמנים הולנדים חשובים כמו יאן ואן אייק השפיעו על ההתפתחות של הציור באיטליה, גם מבחינה טכנית עם השימוש החדש בצבעי שמן ובבד, וגם מבחינת הסגנון עם השימוש בנטורליזם. מאוחר יותר, יצירותיו של פיטר ברויגל האב נתנו השראה לאמנים רבים לתאר בציוריהם את חיי היום-יום.
באדריכלות, פיליפו ברונלסקי היה האמן החשוב ביותר בלימוד המבנים הקלאסיים, ועם הידע שהתגלה מחדש מכתביו של ויטרוביוס והפריחה במדע המתמטיקה הוא פיתח את סגנון הרנסאנס באדריכלות. היצירה החשובה ביותר של ברונלסקי, שהייתה מבצע הנדסי מורכב, הייתה הכיפה של קתדרלת פירנצה, שבנייתה נמשכה 16 שנה והסתיימה בשנת 1436. היצירה הארכיטקטונית החשובה ביותר של תקופת סוף הרנסאנס הייתה בזיליקת פטרוס הקדוש, שנבנתה בתחילת המאה ה-17.
מאפייני הרנסאנס > מדע

התמורות שחלו בענפי האמנות ומדעי הרוח השתקפו בתקופה דינמית של שינויים בעולם המדע. יש הרואים בשטף פעילות זה מהפכה מדעית של ממש, שבישרה על התחלתו של העידן מודרני. אחרים רואים בו פשוט האצה של תהליך ממושך שהחל בעת העתיקה ונמשך עד היום. בכל מקרה, ישנה הסכמה כללית כי ברנסאנס היו שינויים משמעותיים בדרך בה ראה האדם את היקום ובשיטות בעזרתן ניסו המדענים להסביר תופעות טבעיות.
המדע והאמנות היו שלובים מאוד זה בזה בתקופת הרנסאנס, עם אמנים כמו לאונרדו דה וינצ'י שאיירו איורים מפורטים של אנטומיה וטבע. אולם ההתפתחות החשובה ביותר של התקופה לא הייתה תגלית מסוימת, אלא דווקא תהליך שהוביל לתגליות, הנקרא "השיטה המדעית". דרך מהפכנית זו ללמידת העולם התמקדה בראיות אמפיריות, בחשיבות המתמטיקה ובשלילת תאוריית הסיבה הסופית לטובת פילוסופיית המכניות, הטוענת כי כל התופעות הטבעיות יכולות להיות מוסברות על ידי סיבות פיזיקליות. תומכים מוקדמים של הרעיונות הללו כללו את קופרניקוס ואת גלילאו. השיטה המדעית החדשה הובילה לתרומות גדולות לתחומי האסטרונומיה, הפיזיקה, הביולוגיה והאנטומיה.
האסטרונומיה של ימי הביניים המאוחרים הייתה מבוססת על המודל הגאוצנטרי של תלמי, אולם מעט מאוד אסטרונומים ממש קראו את כתביו של תלמי אלא הסתמכו על מבואות וסיכומים לתאוריה שלו. בסוף המאה ה-15 פורסם לראשונה ספר מקיף על האסטרונומיה של תלמי, שכלל בתוכו את מחקריהם של אסטרונומים מהתקופה וכן חלקים מספרים יווניים שלא היו ידועים לעולם המערבי עד אז, שהובאו מקונסטנטינופול. ההתפתחות החשובה ביותר באסטרונומיה של תקופת הרנסאנס הייתה עבודתו של קופרניקוס (1473–1543). קופרניקוס היה שייך לדור הראשון של אסטרונומים שחונכו בעזרת הספרים המקיפים החדשים. בתחילת המאה ה-16 הוא החל לחקור רעיון חדש ומזעזע לזמנו לפיו כדור הארץ סובב את השמש. הוא בילה את שארית חייו בניסיון להוכיח מתמטית את המודל ההליוצנטרי שלו, וכשהוא פרסם לבסוף את מחקריו בשנת 1543 הוא כבר היה על ערש דווי. אולם קופרניקוס היה מדען רנסאנס ולא מהפכן כפי שחושבים, משום שהוא נהג לפי שיטותיו של תלמי ואפילו לפי סדר ההצגה שלו. ניתן להגיד כי הרנסאנס של האסטרונומיה הסתיים עם התאוריות החדשניות של קפלר (1571–1630) וגלילאו (1564–1642).
מאפייני הרנסאנס > המודעות העצמית ברנסאנס

כבר במאה ה-15 היו סופרים ואמנים באיטליה מודעים לשינויים החשובים שהתרחשו בתקופתם והשתמשו בביטויים כמו Modi Antichi (בדרך העתיקה) או Alle Romana et alla Antica (בדרך של הרומאים ושל אנשי העת העתיקה). אולם המונח "לידה מחדש" (Rinascita באיטלקית) לא הופיע אלא לראשונה בספרו של ג'ורג'ו וזארי, "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר", שפורסם בשנת 1550. וזארי חילק את תקופת הרנסאנס לשלושה חלקים: החלק הראשון כלל את תקופתו של ג'וטו, החלק השני את תקופתם של ברונלסקי ודונטלו, והחלק השלישי סבב סביב לאונרדו דה וינצ'י והגיע לשיאו עם מיכלאנג'לו. לפי וזארי, הייתה זו לא רק המודעות הגדלה לתקופה העתיקה שגרמה להתפתחות זו, אלא גם הרצון החדש ללמוד ולחקות את הטבע.
מאפייני הרנסאנס > צבא ואמצעי לחימה

בתחילת הרנסאנס, חיל פרשים כבד שהורכב מאבירים עטויי שריון לוחות וחמושים ברומח וחרב ארוכה, היווה את עיקר הצבא לצד חיל רגלים כבד שהורכב משכירי חרב וחיל רגלים קל וקשתים. בתקופה זו עדיין היה "מרוץ חימוש" בין השריון לנשק ובשדה הקרב הלוחמים הרגליים היו חמושים בעיקר בגרזן-חנית, האלברד ומגוון נשקי מוט אחרים שהותאמו במיוחד נגד שריון לוחות, עם חרב לגיבוי. מנגד, שריון הלוחות הגיע לשיאו וסיפק הגנה טובה ללוחם, ברמה כזאת שהוא ייתר את השימוש במגן ואפשר ללובש אותו להילחם עם כלי נשק דו-ידניים. שריונות לוחות היו זמינים רק לאבירים או לוחמים עשירים, ושאר הלוחמים השתמשו בשריונות זולים ופשוטים יותר כגון שריון שרשראות ושריון עור מחוזק. הלוחמים חבשו גם קסדה להגנה על ראשם.
עם התפתחות כלי הירייה מבוססי אבק שריפה גבר השימוש בנשק חם, בעיקר בעקבות פיתוח הארקבוז ויותר מאוחר המוסקט, שהיו רובים יחסית אמינים וקלים לתפעול לתקופתם. רובים אלו חדרו בקלות כל שריון, כולל שריון לוחות כבד, והביאו בהדרגה להיעלמות השריון משדה הקרב. עם ירידת השימוש בשריון בסוף הרנסאנס (המאה ה-17), ירד גם השימוש בכלי נשק קרים כבדים וגדולים (כגון חרב דו-ידנית) והחל מעבר לרובים, רמחים ארוכים, חרבות רפייר, חרבות קלות וסיף פרשים. חרבות שימשו יותר לדו-קרב שנעשה נפוץ בתקופה זו ופחות בשדה הקרב שם כלי הנשק העיקריים היו התותח, הרובה, הרומח וסיף פרשים.
התפשטות הרנסאנס

במאה ה-15 הרנסאנס החל להתפשט במהירות ממולדתו בפירנצה, קודם לשאר חלקי איטליה ובמהרה לרחבי אירופה. המצאת הדפוס על ידי יוהאן גוטנברג איפשרה את ההעברה המהירה של הרעיונות החדשים של התקופה. ככל שאלה התפשטו, הם השתנו והסתגלו לתרבויות המקומיות. במאה ה-20 חוקרים החלו לחלק את תקופת הרנסאנס לתנועות מקומיות ולאומיות:
הרנסאנס האיטלקי
הרנסאנס הצפוני
הרנסאנס האנגלי
הרנסאנס הגרמני
הרנסאנס הצרפתי
הרנסאנס ההולנדי
הרנסאנס הפולני
הרנסאנס הספרדי
התפשטות הרנסאנס > הרנסאנס הצפוני

הרנסאנס שמחוץ לאיטליה נקרא בשם הרנסאנס הצפוני. הוא הגיע תחילה לצרפת על ידי המלך שארל השמיני, לאחר פלישתו לאיטליה. תקופת שלטונו של המלך פרנסואה הראשון נחשבת כשיא הרנסאנס הצרפתי, משום שהוא ייבא למדינה יצירות אמנות איטלקיות והביא אמנים איטלקיים, כמו לאונרדו דה וינצ'י, ואף בנה ארמונות מרהיבים ויקרים שניצלו עד תום את הסגנון האדריכלי החדש. סופרים, כמו פרנסואה רבלה, פייר דה רונסאר ומישל דה מונטן, וכן ציירים ומוזיקאים צרפתיים, שאבו השראה רבה מרוח הרנסאנס האיטלקי.
במחצית השנייה של המאה ה-15 הביאו עימם האיטלקים את הסגנון החדש להונגריה, בעיקר כתוצאה מהנישואין בין מלך הונגריה, מתיאש הוניאדי, לבתו של מלך נאפולי, ביאטריקס. במהרה הפכה בודה לאחד המרכזים האמנותיים החשובים ביותר של הרנסאנס צפונית להרי האלפים, אך הכיבוש העות'מאני של הונגריה בשנת 1526 הביא את "הרנסאנס ההונגרי" הקצר לקיצו. אמנים איטלקיים רבים הגיעו גם לפולין עם בונה ספורצה, בתו של דוכס מילאנו, שנישאה בשנת 1518 למלך פולין זיגמונד הראשון, ובכך תרמו להתפשטות הרנסאנס הפולני.
רוח התקופה התפשטה מצרפת אל ארצות השפלה ואל גרמניה, ולבסוף הגיעה, בשלהי המאה ה-16, לאנגליה ולסקנדינביה. באזורים אלו הפך ההומניזם להיות קשור באופן הדוק לרפורמציה הפרוטסטנטית, והאמנות והספרות של הרנסאנס הגרמני משקפות בעיקר את המחלוקות הדתיות הרבות של התקופה.
באנגליה, סימל העידן האליזבתני את שיאו של הרנסאנס האנגלי, בעבודותיהם של סופרים אנגלים כוויליאם שייקספיר, כריסטופר מרלו וג'ון מילטון, וכן ביצירות של אמנים, אדריכלים ומלחינים אנגלים.
הרנסאנס הגיע לחצי האי האיברי דרך שטחי ממלכת אראגון על הים התיכון וכן דרך עיר המסחר החשובה ולנסיה. בשיאו של הרנסאנס הספרדי ניתן היה למצוא סופרים חשובים כמו לופה דה וגה ומיגל דה סרוואנטס ואמנים משפיעים כמו אל גרקו.
בעוד רוח הרנסאנס עברה מאיטליה צפונה, התפשטות סימולטנית של רעיונות חדשניים בתחום המוזיקה התחוללה מצפון אירופה דרומה. המוזיקה שהתפתחה במאה ה-15 בדוכסות בורגונדי ציינה את תחילת תקופת הרנסאנס במוזיקה, וסגנון הפוליפוניה החדש שהגיע מהולנד לאיטליה יצר את הבסיס לסגנון הבין-לאומי האמיתי הראשון במוזיקה מאז הזמרה הגרגוריאנית של המאה ה-9. בסוף המאה ה-16 הפכה איטליה שוב למרכז החדשנות המוזיקלית באירופה עם התפתחות סגנון האסכולה הוונציאנית, שהתפשט צפונה אל גרמניה בסביבות 1600.
הציור של הרנסאנס האיטלקי שונה מזה של הרנסאנס הצפוני. האמנים האיטלקיים היו בין הראשונים שציירו סצנות חילוניות והרחיקו בכך את עצמם מנושאי האמנות של ציירי ימי הביניים שהתרכזו בעיקר בנושאים נוצריים-דתיים. אמני הרנסאנס הצפוני המשיכו בתחילה להתרכז בנושאים דתיים, כמו המהפכות הדתיות של התקופה שתוארו בידי האמן הגרמני החדשן אלברכט דירר. מאוחר יותר, סיפקו יצירותיו של פיטר ברויגל השראה לאמנים לצייר סצנות יומיומיות במקום סצנות דתיות או קלאסיות. בנוסף, שיכללו האחים ואן אייק הפלמיים במהלך הרנסאנס את טכניקת הציור בשמן, שאיפשרה לאמנים להפיק צבעים חזקים על משטחים קשים ששרדו מאות שנים.
ההיסטוריוגרפיה של הרנסאנס > היווצרות המונח

רק במאה ה-19 המילה הצרפתית "רנסאנס" הפכה לשכיחה לתיאור התנועה התרבותית שהחלה במאה ה-14. תקופת הרנסאנס הוגדרה לראשונה על ידי ההיסטוריון הצרפתי ז'ול מישלה (1798–1874), בספרו משנת 1855 "ההיסטוריה של צרפת". מישלה טען כי הרנסאנס הביא איתו התפתחות מדעית יותר מאשר אמנותית או תרבותית, וכי הוא התרחש בין סוף המאה ה-15 לאמצע המאה ה-17. כלאומן צרפתי, ניסה מישלה לייחס את הרנסאנס לצרפת ולהגדיר אותה כתנועה צרפתית.
ההיסטוריון השווייצרי יעקב בורקהרדט, לעומת זאת, בספרו "תרבות הרנסאנס באיטליה", תחם את הרנסאנס בין המאה ה-14 לאמצע המאה ה-16. הוא ראה בתקופה זו את היווצרות הרוח המודרנית של האינדיבידואליות, שדוכאה במהלך ימי הביניים. ספרו של בורקהרדט היה רב-מכר והוא השפיע רבות על התפתחות הפירוש המודרני של הרנסאנס האיטלקי. בשנים האחרונות נהוג להגדיר את הרנסאנס לא כעידן היסטורי רצוף בעל התחלה וסוף, אלא כתנועה תרבותית שהתרחשה במקומות ובתרבויות שונים במקביל.
ההיסטוריוגרפיה של הרנסאנס > הרנסאנס כשינוי חיובי

רוב הדיון סביב הרנסאנס בתקופה האחרונה נסב סביב השאלה האם הוא היווה "שיפור" מתרבות מימי הביניים. הן מישלה והן בורקהרדט דיברו בהתלהבות על ההתקדמות שהתחוללה בימי הרנסאנס לקראת העת החדשה, ובורקהרדט אף השווה התקדמות זו לצעיף שמוסר מעיני האדם כך שהוא יכול לראות ביתר בירור.
מצד שני, מדגישים היסטוריונים רבים כיום כי רוב הגורמים החברתיים השליליים המיוחסים לתקופת ימי הביניים, כמו עוני, מלחמות, רדיפות דתיות ועוד, הפכו לגרועים יותר בתקופת הרנסאנס עם מקיאבלי, מלחמות הדת, האפיפיורות המושחתת וציד המכשפות המתגבר במאה ה-16. רבים מאלה שחיו בעידן הרנסאנס לא ראו בו את "תור הזהב" כפי שדמיינו אותו סופרים במאה ה-19, אלא דאגו לבעיות החברתיות הרבות אותן חוו. למרות זאת, האמנים, הסופרים והפטרונים שהיו מעורבים בתנועה החדשנית הזו כן האמינו שהם עדים לעידן חדש שהיווה מעבר חד מימי-הביניים.
ההיסטוריון ההולנדי יוהאן הויזינחה (1872–1945) הכיר בקיומו של הרנסאנס, אך הטיל ספק בהיותו שינוי חיובי. בספרו "בסתיו ימי-הביניים" הוא טען כי הרנסאנס הייתה תקופת שקיעה ביחס לתקופת שיא ימי הביניים. השפה הלטינית, לדוגמה, התפתחה רבות מהעידן הקלאסי והייתה עדיין שפה חיה בימי הביניים, אולם הדיבוק של הרנסאנס עם הטוהר של העת העתיקה עצר את התפתחות השפה והחזיר אותה לצורה הקלאסית שלה. חוקרים אחרים טוענים כי הרנסאנס הייתה תקופה של מיתון כלכלי ושל האטה בהתקדמות המדעית, שהוסוותה על ידי התקדמות אמנותית.
חוקרים רבים החלו גם לטעון כי המילה "רנסאנס" טעונה מדי ומרמזת על התפתחות מתקופת ימי הביניים ה"חשוכים והפרימיטיביים". היסטוריונים רבים מעדיפים כיום להשתמש במונח "מודרני מוקדם" כדי להגדיר את התקופה, משום שהוא נייטרלי יותר ומדגיש את היות התקופה מעבר בין ימי הביניים לעת החדשה, העת המודרנית.
ראו גם

הומניזם
הרפורמציה הפרוטסטנטית
המהפכה המדעית
מוזיקה כנסייתית
ועידת טרנטו
האסכולה הוונציאנית במוזיקה
האסכולה הוונציאנית בציור
האסכולה הרומאית
לקריאה נוספת

יעקב בורקהרדט, תרבות הריניאסנס באיטליה (פורסם ב-1860), תרגם: יעקב שטיינברג, מוסד ביאליק, תש"ט 1949.
אפרים שמואלי, אנשי הריניסאנס – גדולתו ושברו של העולם האזרחי, הוצאת "מסדה", 1966.
מיכאל הרסגור, מבוא לתקופת הרנסאנס, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, סדרת אוניברסיטה משודרת, תשל"ח 1978.
מיכאל ליבמן, דמותו החברתית של האמן בתקופת הרנסאנס, מוסד ביאליק, ירושלים, תשנ"ז 1997.
בנימין ארבל, הרנסאנס האיטלקי – צמיחתה של תרבות חילונית, תל אביב: משרד הביטחון, תש"ס 2000.
הערות שוליים

↑  Burke, P., The European Renaissance: Centre and Peripheries (Blackwell, Oxford 1998).
↑  תורגם לשפה העברית על ידי מרים שוסטרמן, מוסד ביאליק, ירושלים 1985
↑  יצא לאור בעברית על ידי מוסד ביאליק, שנת 1949. תורגם על ידי יעקב שטיינברג.
↑  בשל צורתה הגאוגרפית מכנים את איטליה "ארץ המגף"
| זרמים באמנות |
| --- | --- | --- |
| אמנות העת העתיקה | יוון העתיקה • רומא העתיקה • מצרים העתיקה • הסהר הפורה |  |
| אמנות ימי הביניים | אמנות מרובינגית • אמנות קרולינגית • אמנות רומנסקית • אמנות גותית • ביזנטיון |  |
| הרנסאנס | מנייריזם |  |
| אמנות מזרחית | אמנות סינית • אמנות יפנית |  |
| אמנות העת החדשה | בארוק • רוקוקו |  |
| אמנות מודרנית | נאו-קלאסיציזם • רומנטיציזם • פרה-רפאליטים • אר נובו • אר דקו • ריאליזם (אמנות) • פוינטיליזם • אימפרסיוניזם • פוסט-אימפרסיוניזם • נאו-אימפרסיוניזם |  |
| אמנות המאה ה-20 וה-21 | אמנות מופשטת • קוביזם • אקספרסיוניזם • פוטוריזם • קונסטרוקטיביזם • סוריאליזם • אקספרסיוניזם מופשט • פוביזם • פופ ארט • אופ ארט • נאו-גאו • דאדא • אסתטיקת יחסים |  |
פורטל האמנות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531641605171  BnF: cb13318531w (data)  GND: 4049450-0  HDS: 011181  LCCN: sh85112806  LNB: 000050408  NDL: 00569811  NKC: ph125119 
דיוקן של דנטה, כפי שצויר על ידי ג'וטו
פירנצה
לורנצו דה מדיצ'י
מרטין לותר
המונה ליזה (לה ג'וקונדה), אחת מיצירות האמנות המפורסמות ביותר של הרנסאנס
לוחם בשריון לוחות וגרזן-חנית היה אופייני לסוף ימי הביניים ותחילת הרנסאנס.
מלך צרפת פרנסואה הראשון, נחשב כהתגלמות השליט הרנסאנסי האמיתי
ההיסטוריון הצרפתי ז'ול מישלה, הראשון שהגדיר את הרסנאנס
גודפרי נלר

| --- | --- |

 לידה:  8 באוגוסט 1646 ליבק, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  19 באוקטובר 1723 (בגיל 77) לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 שם לידה:  Gottfried Kniller 
 מקום קבורה:  St Mary's Church, Twickenham 
 הושפע על ידי:  רמברנדט, פרדיננד בול 
 יצירות ידועות:  Portrait of Cornelis de Bruyn, Draughtsman and Traveler, Portrait of the first Earl of Albemarle, An old scholar 
 פרסים והוקרה:  Knight Bachelor 
 
גוֹדְפְרִי נֶלֶר (באנגלית: Godfrey Kneller, נולד כגוֹטְפְרִיד קְנִילֶר בגרמנית: Gottfried Kniller‏; 8 באוגוסט 1646 – 19 באוקטובר 1723) היה צייר הדיוקנאות המוביל באנגליה בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18, והיה צייר חצרות מלכים אנגלים. הוא צייר סדרה של עשרה מלכים אירופיים מכהנים, כולל לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ועשר "יפהפיות" (אנ') בחצרו של ויליאם השלישי, מלך אנגליה, כדי להתאים לסדרה דומה של עשר מפילגשיו של צ'ארלס השני ("יפהפיות וינדזור" (אנ')) שצייר קודמו פיטר לילי.
ביוגרפיה > ראשית חייו

נלר נולד כגוֹטְפְרִיד קְנִילֶר, בעיר החופשית ליבק, בנו של זכריאס קנילר, צייר פורטרטים. נלר למד בליידן, ןבהמשך נעשה תלמידם של פרדיננד בול ורמברנדט באמסטרדם. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-17 נסע עם אחיו ג'ון זכריה קנילר, שגם היה צייר, לרומא ולונציה, וצייר נושאים היסטוריים ודיוקנאות בסטודיו של קרלו מאראטה (אנ'), ומאוחר יותר עבר להמבורג.
ביוגרפיה > קריירה

האחים הגיעו לאנגליה בשנת 1676, וזכו בחסותו של ג'יימס סקוט, דוכס מונמות' הראשון. באנגליה התרכז נלר כמעט אך ורק בפורטרטים. הוא הקים סטודיו שהכין פורטרטים בקנה מידה כמעט תעשייתי, תוך שהוא מסתמך על סקיצה קצרה של הפנים עם פרטים שנוספו למודל קבוע, בעזרת האופנה של פאות מלאות. דיוקנאותיו קבעו דפוס שהלך בעקבותיו עד ויליאם הוגארת וג'ושוע ריינולדס.
הוא ביסס את עצמו כאמן פורטרטים מוביל באנגליה. כאשר נפטר סר פיטר לילי בשנת 1680, מונה נלר לצייר הראשי של חצר המלך על ידי צ׳ארלס השני. במשך כ־20 שנה (1682–1702) הוא גר בקובנט גארדן. בשנות ה-90 של המאה ה-17 צייר נלר את ״היפות מהמפטון קורט״ המתארות את הנשים הזוהרות ביותר של החצר המלכותית עליו קיבל את תואר האבירות מויליאם השלישי. הוא הפיק סדרת פורטרטים של 48 פוליטיקאים מובילים ואנשי תרבות, חברי מועדון Kit-Cat. הוא היה גם ראש האקדמיה לציור ורישום בין השנים 1711–1716 שמנה אמנים כמו תומאס גיבסון. ציוריו זכו לשבחים על ידי אנשי עילית כמו ג'ון דריידן, ג'וזף אדיסון, ריצ'רד סטיל ואלכסנדר פופ.
ביוגרפיה > חייו האישיים

הוא נישא לאלמנה, סוזנה גרייב, ב־23 בינואר 1704 בכנסיית סנט בריד, לונדון. היא הייתה בתם של הכומר ג'ון קאולי, בעל מעמד חשוב בכנסייה האנגליקנית באזור לונדון, ונכדתו של ויליאם קאולי. לבני הזוג לא היו ילדים.
ביוגרפיה > מותו

נלר נפטר בשנת 1723 ונקבר בטוויקנהאם. אלמנתו נקברה לידו ב־11 בדצמבר 1729.
מורשת

אנדרטה לזכרו הוקמה במנזר וסטמינסטר. צוואתו של נלר העניקה קצבה של 100 ליש"ט לשנה לעוזרו אדוארד בינג שהופקד על סיום כל העבודות הלא גמורות של נלר. בינג גם ירש את הציורים בסטודיו של נלר.
את מרבית הונו ירש נכדו, גודפרי נלר האקל, שהיה בנה של אנייס האקל, בתו הלא חוקית של נלר מפילגשו הגברת ווס, ואשר קבל את שם משפחתו של סבו (נלר) כתנאי לקבלת הירושה.
יצירות

בעיר הולדתו ליבק ניתן לראות יצירות של נלר במוזיאון סנט אן ובכנסיית סנט קתרין. עבודותיו בכנסיית סנט מרי הושמדו על ידי הפצצת ליבק בשנת 1942. דיוקן שמן גדול של ג'יימס השביעי מסקוטלנד (המלך ג'יימס השני של אנגליה) תלוי על גרם המדרגות הראשי של מועדון החברים הפרטיים, מועדון קלדוניאן בבלגרביה, לונדון.
דיוקן של אן, מלכת בריטניה, שייך לבית החולים טריניטי ברטפורד, נוטינגהמשייר מיוחס לנלר אף שהוא אינו חתום. לבית החולים יש קשר חזק עם המלכה אן, המייסדת היא בת דודה ראשונה של סבתה. הדיוקן שוחזר ונוקה בשנת 1999.
הערות שוליים

↑  Rossetti, William Michael, Kneller, Sir Godfrey, 1911 Encyclopædia Britannica Volume 15
1 2 3  Cokayne, George Edward (1906) Complete Baronetage. Volume V. Exeter: W. Pollard & Co. LCCN 06-23564. pp. 27–28
↑  Kneller, Sir Godfrey [formerly Gottfried Kniller, baronet (1646–1723), history and portrait painter], Oxford Dictionary of National Biography (באנגלית)
↑  Chambers's Encyclopedia, Pergamon Press, 1967. (באנגלית)
↑  The Piazza: Notable private residents in the Piazza | British History Online, www.british-history.ac.uk
↑  Sir Godfrey Kneller (1646-1723) - Miss Agnes Voss, daughter of Mrs Voss and Sir Godfrey Kneller, afterwards Mrs Huckle., www.rct.uk (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280775405171  PLWABN: 9810675592905606  AGSA: 3764  BnF: cb14980197d (data)  GND: 119080958  ICCU: TO0V325805  ISNI: 0000 0000 8154 5352  KulturNav: d09e07c1-1e0b-4b1b-81ca-781977ba87a1  LCCN: n82103048  NGV: 1061  NKC: mzk2012693885  NLA: 35216965  NSK: 000626245  NTA: 070619433  RKD: 45019  SNAC: w6qn6fmm  SUDOC: 02805475X  TePapa: 37526  Trove: 869450  ULAN: 500015875  VcBA: 495/91677  VIAF: 74127041   WorldCat (עם VIAF): 74127041 
גודפרי נלר, אייזק ניוטון, 1689
הבשורה של מפלצת הספגטי המעופפת

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  בובי הנדרסון 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  כתבי קודש, הומור, סאטירה, ספרות דתית 
 נושא:  בריאת העולם, מפלצת הספגטי המעופפת 
 הוצאה
 הוצאה:  Villard 
 תאריך הוצאה:  28 במרץ 2006 
 
הבשורה של מפלצת הספגטי המעופפת הוא ספר סאטירי שנכתב על ידי בובי הנדרסון המגלם את האמונות העיקריות של דת הפארודיה של כנסיית מפלצת הספגטי המעופפת או פסטפאריזם. מפלצת הספגטי המעופפת (FSM) נוצרה על ידי בובי הנדרסון במכתב פתוח למועצת החינוך של מדינת קנזס, בו הוא עשה פרודיה על הרעיון של תכנון תבוני. לאחר שהנדרסון פרסם את המכתב באתר האינטרנט שלו, הוא הפך לתופעה אינטרנטית והוצג בעיתונים גדולים רבים, מה שמשך את תשומת לבן של הוצאות ספרים.
הספר פורסם במרץ 2006 בהוצאת Villard Books, והוא מרחיב את האמונות והפרקטיקות של הפסטפאריזם שנכתבו במכתב הפתוח.
הבשורה כוללת מיתוס בריאה, סט של שמונה 'דיברות' שמתחילות במשפט "אני באמת מעדיף שלא", מדריך לבשורות, והיא דנה בהיסטוריה ובאורח החיים הרצוי מנקודת מבטה של מפלצת הספגטי המעופפת.
הנדרסון משתמש בסאטירה כדי להציג את בעיותיה הלוגיות של הבריאתנות ו"להוכיח" את "קיומה" של מפלצת הספגטי המעופפת באמצעים אלו. בדומה לכך, הספר מציע אלטרנטיבה לתנועת התכנון התבוני. הספר, שנמכר ביותר מ-100,000 עותקים, התקבל בדרך כלל בצורה טובה על ידי המבקרים.
הערות שוליים

↑  Boyles, Michael (30 במרץ 2006). "A buffet of carbs for your soul". U. Pittsburgh: BOOK REVIEW. Financial Times Ltd. נבדק ב-28 בינואר 2010. The Gospel of the Flying Spaghetti Monster is a light and enjoyable read that takes a humorous approach to the Intelligent Design/Evolution debate, leaving neither side unscathed in the process. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Vergano, Dan (27 במרץ 2006). ""Spaghetti Monster" is noodling around with faith". USA Today Science & Space article. אורכב מ-המקור ב-23 ביוני 2006. נבדק ב-5 בפברואר 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Henderson, Bobby (2006). "The FSM Book". Church of the Flying Spaghetti Monster. Venganza.org. אורכב מ-המקור ב-27 באפריל 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
תדע שאני פה

"תדע שאני פה" הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת הישראלית עדן בן זקן. הוא יצא לאור ב-11 בנובמבר 2024 תחת הוצאת חברת שרית הפקות.