stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איזמיר
יהודי איזמיר

קהילת איזמיר הייתה אחת הקהילות הגדולות והחשובות באימפריה העות'מאנית, החל מן המאה ה-17. בשיאה, באמצע המאה ה-19, שכנו בעיר כ-40,000 יהודים.
נוכחותם של יהודים באיזמיר (בשמה היווני, סמירנה) בימי קדם מוזכרת בברית החדשה, אך לא התקיימה בעיר קהילה משמעותית בתקופת הביזנטים, וגם לא במאתיים השנה שלאחר כיבוש העיר על ידי העות'מאנים ב-1424. בראשית המאה ה-17, עם עליית חשיבותה המסחרית של איזמיר, החלה להתבסס בעיר קהילה יהודית. רובה הורכבה מצאצאים לגולי ספרד, מהם רבים שהגיעו לאיזמיר מסלוניקי או מאיסטנבול.
בראש הקהילה עמדו רבנים בעלי שם, כגון ר' יוסף איסקפה, ר' חיים בנבנישתי ור' שלמה אלגאזי במאה ה-17, ר' רפאל יוסף חזן, ר' רפאל אשכנזי ור' יום טוב דאנון במאה ה-18.
בעיר חי ופעל רבי חיים פלאג'י,
מגדולי חכמי ספרד במאות השנים האחרונות.
הקהילה נהנתה מאוטונומיה ומחופש דת יחסי, וקיימה מערכות חינוך ומשפט נפרדות. לאורך השנים עסקו בני הקהילה במסחר וכן בענפי ייצור שונים, ואף השתלבו במערכות השלטון. ב-1657 נוסד בעיר בית דפוס עברי, ובמאה ה-19 יצאו לאור עיתונים יהודים, ופעלו בה מוסדות תרבות. בשלהי 1845 הופיע באיזמיר העיתון "פואירטאס דיל אוריינטי" (שערי מזרח), בעריכתו של רפאל עוזיאל, והוא העיתון הראשון שהופיע בשפה הספרדית-היהודית, לאדינו. עד לאמצע המאה ה-20, ראו אור בבתי הדפוס היהודיים באיזמיר קרוב לשש מאות ספרים, בעברית ובלאדינו ועיתונים.
שבתי צבי, משיח שקר שסחף קהילות רבות בעולם היהודי במאה ה-17, היה בן העיר והיו לו חסידים רבים בקרב הקהילה.
במאה ה-19 החלה הקהילה מדלדלת, תהליך שהואץ בעקבות הנזקים שנגרמו לעיר במלחמה עם יוון. כ-10,000 מבני הקהילה עלו לישראל לאחר הקמתה.
כיום מונה הקהילה כ-2,000 יהודים.
ערים תאומות

ישראל הוד השרון, ישראל
רוסיה ירוסלבל, ירוסלבל, רוסיה
איטליה מילאנו, לומברדיה, איטליה
ארצות הברית לונג ביץ', קליפורניה, ארצות הברית
הודו מומבאי, מהאראשטרה, הודו
ישראל תל אביב, ישראל
לוב טריפולי, לוב
מצרים אלכסנדריה, אלכסנדריה, מצרים
אינדונזיה סורבאיה, מזרח ג'אווה, אינדונזיה (מ־1996)
קזחסטן שימקנט, קזחסטן
ראו גם

הרכבת התחתית של איזמיר
הערות שוליים

↑  Turkey: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
↑  Dov Cohen, "Un 'bien conocido negociante i luchador comunal': muevas notisias sovre Refael Uziel (1816-1881), precursor de la prensa en djudeoespaniol", Marie-Christine Bornes Varol & Rosa Sanchez (eds.), La presse judéo-espagnole, support et vecteur de la modernité, Istanbul 2014, pp. 231-253.
↑  אברהם יערי, "הדפוס העברי באזמיר", ארשת א (תשי"ט), עמ' 222-97; דב הכהן, "הדפוס העברי באזמיר", קרית ספר, סד (תשנ"ב-תשנ"ג), עמ' 1423-1403.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559654905171  BnF: cb15239020m (data)  GND: 4096359-7  LCCN: n79042141  MusicBrainz: 73ce7563-7ff6-4aec-afb6-6eb7f67ab767  NARA: 10044334  NKC: ge137887  NLG: 10910  TDVİA: izmir  VcBA: 497/1560  VIAF: 1147602305857640347   WorldCat (עם VIAF): 1147602305857640347
תומאס הווארד מולינה

| --- | --- |
 לידה:  1801? 
 פטירה:  4 בספטמבר 1847 (בגיל 46 בערך) ביירות, האימפריה העות'מאנית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השתייכות:  הצי המלכותי הבריטי 
 דרגה:  לוטננט 
 
סירת מולינה במרכז המבקרים של מפעלי ים המלח בסדום
הסבר על סירת מולינה במרכז המבקרים במפעלי ים המלח
תומאס הווארד מולינֶה (אנגלית: Thomas Howard Molyneux; סביבות 1801? –  4 בספטמבר 1847) היה קצין הצי המלכותי הבריטי, שביקש במאה ה-19 לשוט בנהר הירדן מהכנרת לים המלח כדי לשרטט את מפת האזור.
באוגוסט 1847 עגנה האונייה שבה שירת מולינה בחופי ארץ ישראל. הוא העביר לכנרת סירת עץ ויצא למסע נועז בחום הכבד של בקעת הירדן. הוא הצליח להגיע לים המלח עם מספר מדידות שערך לפני ששב כשהוא חולה לאונייתו, ומת כעבור כמה ימים בביירות.
הכף הדרומית בלשון היבשתית שבאמצע ים המלח נקראה על שמו כף מולינה, אך כיום לא נותר ממנה זכר בגלל התייבשות ים המלח. סירת העץ של מולינה, השריד האחרון מההרפתקה, הובאה לישראל מאנגליה על ידי זאב וילנאי. היא הוצגה בתחילה במוזיאון בית היוצר שנסגר בהמשך. כיום היא מוצבת בלובי של בניין מרכז המבקרים של מפעלי ים המלח. הסירה נחקרה ושופצה על ידי סטודנטים מהחוג לציויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה.
לקריאה נוספת

זאב וילנאי, "כיצד מצאתי את מצבת קוסטיגן", "כיצד מצאתי את סירת מולינה", ואהבת לארצך כמוך, ירושלים תשל"ה, 171-168.
חיים גורן, ‏ניקולייסון ופין על מסעותיהם ומותם של קוסטיגן ומולינה, קתדרה 85, אוקטובר 1997
Andrew C. A. Jampoler, Sailors In The Holy Land: The 1848 American Expedition To The Dead Sea and The Search For Sodom and Gomorrah, Naval Institute Press (2005) (see chapter 7)
צ'ו (מדינה)

| --- | --- |

    צ'ו (楚) סביב 350 לפנה"ס
 ממשל
 משטר:  רוזנות (לפני 704 לפנה"ס)  מלוכה (מ-704 לפנה"ס עד 223 לפנה"ס)
 שפה נפוצה:  Chu 
 עיר בירה:  דָאן-יָאנְג (丹陽), 1030–680 לפנה"ס  יִינְג (郢), 680–278 לפנה"ס  צֶ'ן (陈) 278–241 לפנה"ס  שׁוֹאוּצ'וּן (壽春) 241–224 לפנה"ס  פֶּנְגְצֶ'נְג (彭城)
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה
 היסטוריה
 הקמה:  ייסוד על ידי שיונג יי
 תאריך:  בערך 1030 לפנה"ס
 פירוק:  כיבוש על ידי שושלת צ'ין
 תאריך:  223 לפנה"ס
 ישות קודמת:  לו, Chen, Ju, Xi, Qi, Cai, Na, Shen Guo 
 ישות יורשת:  שושלת צ'ין
 דמוגרפיה
 דת:  הדת הסינית העממית  פולחן האבות הקדמונים
 כלכלה
 מטבע:  מטבעות סינים קדומים
 
צ'וּ (בסינית: 楚, בפין-יין: Chǔ. בסינית עתיקה: *s-r̥aʔ) הייתה מדינה עצמאית בתקופת שושלת ג'ואו. החל מן המלך ווּ מצ'ו במאה ה-8 לפנה"ס, הכריזו שליטי צ'ו על עצמם מלכים במעמד זהה למלכי ג'ואו. על אף שבתחילה הייתה צ'ו חסרת חשיבות בהיותה ממוקמת בדרום הרחוק ובעלת מנהגים שונים מאלו של המישור המרכזי, הרי שבהמשך יישמה בהצלחה שורת רפורמות מנהליות והפכה למדינה מצליחה ומתרחבת במהלך תקופת האביב והסתיו. עם התרחבותה הפכה צ'ו לכוח משמעותי בתקופת המדינות הלוחמות, עד שנכבשה בידי צִ'ין בשנת 223 לפנה"ס.
צ'ו נודעה גם בשמות גִ'ינְג וגִ'ינְגְצ'וּ, וכללה את רוב שטחם של המחוזות המודרניים חוביי וחונאן, בצירוף חלקים מצ'ונגצ'ינג, גוויג'ואו, חנאן, אנחווי, ג'יאנגסו, ג'ג'יאנג ושאנגחאי. במשך יותר מ-400 שנים הייתה דָאן-יָאנְג, בירתה של צ'ו, ממוקמת בצומת של נהרות דָאן ושִׂי בקרבת נפת סצ'ואן במחוז חנאן של היום, אולם מאוחר יותר הפכה יִינְג לעיר הבירה. במקור המשפחה ששלטה בצ'ו השתייכה לשבט נָאי (嬭) ולשושלת יֵן (酓), אולם בשלב מאוחר יותר נכתב שם השבט בתור מִי (芈), ושם השושלת בתור שְׂיונְ'ג (熊).
היסטוריה > הקמה

על פי האגדות שמציין סה-מה צ'יין ברשומות ההיסטוריון, מוצאה של המשפחה המלכותית של צ'ו הוא מן הקיסר הצהוב ומנכדו ויורשו ג'וואנש'ו. נינו של ג'וואנש'ו, ווּחְווֵי (吳回) מונה על ידי הקיסר קו לאחראי על האש תחת התואר ג'וז'ונג. לבנו של ווּחְווֵי, לוּג'ונְג (陸終) היו שישה בנים, שכולם נולדו בניתוח קיסרי. הצעיר מביניהם, גִ'ילְייֵן לקח לעצמו את שם המשפחה מִי. צאצא של גִ'ילְייֵן בשם יוּ'שְׂיונְ'ג היה מורהו של המלך וֶן משושלת ג'ואו (מלך ב-1099-1050 לפנה"ס). לאחר ששושלת ג'ואו הפילה את שושלת שאנג, העניק המלך צֶ'נְג (מלך 1042-1021 לפנה"ס) לשְׂיונְ'ג יִי נינו של יוּ'שְׂיונְ'ג את נחלת צ'ו ואת התואר השושלתי 子 (zǐ,, דְזְה, "רוזן"). שְׂיונְ'ג יִי בנה את הבירה הראשונה של צ'ו בדָאן-יָאנְג (אזור סצ'ואן במחוז חנאן של היום).
היסטוריה > שושלת ג'ואו המערבית

ב-977 לפנה"ס, במהלך מסע מלחמה נגד צ'ו, טבעה ספינתו של ג'או, מלך ג'ואו והוא טבע בנהר חאן. לאחר מותו הפסיקה ג'ואו להתרחב אל הדרום, ובכך איפשרה לשבטים הדרומיים ולצ'ו לקבע אוטונומיה הרבה לפני שהדבר התאפשר למדינות צפוניות יותר. רוזן צ'ו שְׂיונְ'ג צ'וּ' כבש את מדינת אֶה ב-863 לפנה"ס, והפך את בירתה אֶג'וֹאוּ לאחת מערי הבירה שלו. בשנת 703 או 706 לפנה"ס שליט צ'ו שְׂיונְ'ג טונְג הכריז על עצמו מלך, והביא לעצמאותה המוחלטת של מדינת צ'ו משושלת ג'ואו.
היסטוריה > תקופת האביב והסתיו

בראשית ימיה הייתה צ'ו מדינה מצליחה, כובשת ומיליטריסטית, שנודעה כמי שמכפיפה ומספחת בעלות ברית. כך גדלה צ'ו ממדינה קטנה לכדי ממלכה גדולה. תחת שלטונו של המלך גְ'וָאנְג הגיעה צ'ו לשיא כוחה, ונחשבה לאחת מחמשת ההגמונים של התקופה. לאחר מספר קרבות עם מדינות שכנות, בין השנים 695 ל689 לפנה"ס, עברה בירת צ'ו מדָאן-יָאנְג דרום מזרחה אל יִינְג. בתחילה ביססה צ'ו את כוחה על ידי סיפוח מדינות קטנות באזור המקורי שלה (חוביי של היום), ואז התפשטה צפונה לכיוון המישור המרכזי של סין. בקיץ של שנת 658 לפנה"ס, סיפחה צ'ו את מדינת חְוָאנְג.
האיום מצד צ'ו גרם להיווצרות מספר בריתות תחת ההנהגה של גִ'ין. הבריתות הללו הגבילו את צ'ו, עד שזו הפסידה לראשונה בקרב משמעותי בצֶ'נְגְפּוּ בשנת 632 לפנה"ס. במהלך המאה השישית לפנה"ס התקיימו מספר קרבות בין ג'ין לבין צ'ו על השליטה במישור המרכזי. ב596 לפנה"ס הביסה צ'ו את ג'ין בקרב בִּי, וניטרלה זמנית את יכולתה של ג'ין לבלום את התפשטות צ'ו. צ'ו השתמשה באיומים והפחדות כדי לייצר ברית עם מדינת גֶ'נְג והשתמשה בה אסטרטגית כנציגה שלה במישור המרכזי. מהעבר השני יצרה ג'ין שוב ושוב בריתות עם מדינות לוּ, וֵיי (הקטנה) וסונְג כדי לאזן את ההשפעה של צ'ו. המתח בין ג'ין לצ'ו המשיך עד שנת 579 לפנה"ס, כאשר שתי המדינות חתמו על הסכם שביתת נשק.
בתחילת המאה השישית לפנה"ס חיזקה ג'ין את מדינת ווּ ליד הדלתא של היאנגצה כדי שתשמש משקל נגד לצ'ו. ווּ הביסה את צִ'י ופלשה לצ'ו ב-506 לפנה"ס. בעקבות קרב בָּוֹג'וּ' היא כבשה את יִינְג בירת צ'ו וגרמה למלך גָ'או להימלט עם בני בריתו אל יוּ'ן ואל סְווֵי לבסוף שב המלך גָ'או אל יִינְג, אולם לאחר התקפה נוספת מצד ווּ ב-504 לפנה"ס הוא העביר זמנית את בירתו לאזור שבעבר היה מדינת זְ'ווֹ. צ'ו החלה לחזק את מדינת יְוֵּ'ה באזור גֶ'גְ'יָאנְג של היום כך שתשמש בת ברית כנגד ווּ. יְוֵּ'ה בתחילה הייתה משועבדת למלך פֿוּצָ'אי מווּ עד שהוא שחרר את מלכה גְווֹגְ'ייֵן ממאסר, וזה החליט לנקום בשוביו לשעבר, וכך ריסק וכבש את כל שטחה של ווּ.
היסטוריה > תקופת המדינות הלוחמות

חופשייה מקשייה עם ווּ, סיפחה צ'ו את צֶ'ן ב-479 לפנה"ס, ועלתה על צָאי בצפון בשנת 447 לפנה"ס. מדיניות ההתרחבות המשיכה עד הדור האחרון לפני נפילת צ'ין (לוּ נכבשה בידי המלך קָאולְיֵה ב-223 לפנה"ס.) אולם בסוף המאה ה-5 לפנה"ס ממשלת צ'ו נעשתה כבר מושחתת ובלתי יעילה, ומרבית אוצר המדינה שימש בעיקר לתשלומים לפמליית המלך. לפקידים רבים אז לא היה תפקיד ממשי מלבד משיכת המשכורת, וצבא צ'ו, גם אם היה גדול, היה באיכות ירודה.
בתחילת המאה הרביעית לפנה"ס, מינה המלך דָאו מצ'ו את ווּ צִ'י לראש ממשלתו. הרפורמות של ווּ החלו בשנת 389 לפנה"ס להפוך את צ'ו למדינה יעילה וחזקה באמצעות הורדת משכורות הפקידים ופיטורי פקידים מיותרים. ווּ גם חוקק תקנות בניה כך שהבירה יִינְג תיראה תרבותית יותר. על אף הסלידה מווּ צִ'י בקרב המעמד השליט בצ'ו, חיזקו הרפורמות שלו את המלך ונתנו למדינה עוצמה רבה שנשמרה עד סוף המאה הרביעית לפנה"ס, אז עלו לגדולה המדינות גָ'או וצִ'ין. גם הצבא החזק של צ'ו חזר לנצח, והביס את המדינות וֵיי ויְוֵּ'ה, אם כי האחרונה הייתה מחולקת בין צ'ו לצִ'י ב-334 או 333 לפנה"ס. ואולם נקמת הפקידים של צ'ו לא איחרה לבוא, וווּ צִ'י נרצח בהלווייתו של המלך דָאו ב-381 לפנה"ס. לפני ששימש בשירות מדינת צ'ו, חי ווּ במדינת וֵיי, שם תועד ביצירתו הגדולה "וו דזה" ניתוח צבאי של שש המדינות הלוחמות. על צ'ו הוא אמר אז:
"תצורות הצבא של צ'ו הן מלאות, אך לא ניתן לשמרן לאורך זמן."
אנשי צ'ו רכי-לבב וחלשים. אדמותיהם משתרעות לכל עבר, והממשלה לא מצליחה לנהל ביעילות את המרחב. חייליהם שחוקים, ואף על פי שמערכיהם סדורים היטב, אין להם המשאבים לשמר את עמדותיהם לאורך זמן. על מנת להביס אותם, עלינו להכות בחטף, בהפתעה, ולסגת במהירות לפני שיוכלו לארגן מתקפת נגד. הדבר ייצור חוסר שקט בקרב חייליהם השחוקים ויפגע ברוח הקרב שלהם. כך, בעקביות, נתן להביס את צבאם.
במהלך סוף תקופת המדינות הלוחמות, צ'ו חוותה לחץ גובר ממערב לה, מצד צִ'ין, ובמיוחד לאחר שצִ'ין חוקקה ושימרה את הרפורמות הלגאליסטיות של שאנג יאנג. ב-241 לפנה"ס חמש משבע המדינות הלוחמות העיקריות: צ'ו, גָ'או, וֵיי, יֵן והָאן כרתו ברית כדי להילחם בכוחה העולה של צִ'ין. המלך קָאולְיֵה מצ'ו הוכרז מנהיג הברית ובראש הצבא עמד האדון צ'וּנְשֶׁן. לפי ההיסטוריון יָאנְג kaun, המצביא פָּאנְג נְווָאן (庞煖) מגָ'או היה המפקד בפועל בקרב. חברות הברית תקפו את צִ'ין במעבר הָאנְגוּ האסטרטגי, אולם נחלו תבוסה. המלך קָאולְיֵה האשים את האדון צ'וּנְשֶׁן בהפסד ופיתח חוסר אמון כלפיו. מאוחר יותר העבירה צ'ו את בירתה מזרחה לשׁוֹאוּצ'וּן, רחוק מהאיום של צִ'ין.
גודלה וכוחה של צ'ו הפכו אותה למדינת מפתח בברית נגד צ'ין. כאשר צ'ין כבשה חלקים מצ'ו, נאלצה צ'ו להתרחב דרומה ומזרחה תוך שהיא סופגת השפעות תרבותיות מקומיות לאורך הדרך. ועם זאת, עד סוף המאה הרביעית לפנה"ס, מעמדה הבכיר של צ'ו הידרדר, ולאחר מספר פלישות של גָ'או ושל צִ'ין, צ'ו הוכפפה לבסוף לצִ'ין.
היסטוריה > שושלות צ'ין והאן

ממלכת צ'ו בשיא כוחה הייתה ממלכה נרחבת עם עמים רבים ומנהגים מגוונים. אך על אף הגיוון, אנשי צ'ו היו מאוחדים בכבוד שרחשו לטבע, לעל טבעי ולמורשתם, ובנאמנותם לבית השולט ולאצולה, והדבר ניכר אצל המשורר המדינאי המפורסם של צ'ו, qu yuan, ובספר השירים של צ'ו. אוכלוסיית צ'ו באזורים שנכבשו על יד צִ'ין התעלמה במופגן מהחוקים והממשל הנוקשים של צִ'ין, כפי שתועד בפיסות הבמבוק של צ'ין מshuihudi, טקסט אשר כתב פקיד של צ'ין בחוביי ונמצא בחפירות ארכאולוגיות באזור. צ'ו הייתה אחת המדינות האחרונות להיכבש, ואנשיה שאפו להתנער מעולו הכואב של שלטון צִ'ין ולהקים מחדש מדינה עצמאית. גישה זו הונצחה בביטוי סיני המבטא עוינות בלתי ניתנת לכיבוש: "אף על פי שלצ'ו יש רק שלושה שבטים, מי שיביס את צ'ין היא צ'ו" (楚雖三戶, 亡秦必楚).
לאחר שיִינְג גֶ'נְג הכריז על עצמו הקיסר הראשון ושלט תקופה קצרה, אנשי צ'ו ובית המלוכה המקורי שלה ארגנו את ההתקוממות האלימה הראשונה נגד ממשל צִ'ין החדש. הם התרעמו במיוחד על עבודות הכפיה של צִ'ין. שירי עם מן התקופה מבטאים את העצב והיגון של משפחות צ'ו שהגברים בהן הועסקו בצפון הקפוא בבניית החומה הגדולה של סין.
התקוממות דָאדְזֶשְׂיָאנְג התרחשה ב-209 לפנה"ס תחת הנהגתו של צֶ'ן שֶׁנְג, איכר מצ'ו שקרא לעצמו "המלך של צ'ו העולה" ההתקוממות דוכאה על ידי צבא צִ'ין, אך היא סיפקה השראה לגל חדש של מרידות אחרות. אחד המנהיגים, גִ'ינְג ג'וּ' מצ'ו, הכתיר את עצמו למלך החדש של צ'ו. את גִ'ינְג ג'וּ' הביס בסופו של דבר כוח מורדים אחר בהנהגת שְׂיָאנְג לְיָאנְג, אשר הושיב על כיסא המלוכה את שְׂיונְ'ג שִׂין, נצר לבית המלוכה המסורתי של צ'ו, תחת השם המלך חְווָאי השני. בשנת 206 לפנה"ס, לאחר נפילת אמפריית צִ'ין, הכתיר שְׂיָאנְג יוּ', אחיינו של שְׂיָאנְג לְיָאנְג, את עצמו בתואר "המלך-ההגמון של צ'ו המערבית" והעלה את המלך חְווָאי השני לעמדת "הקיסר יִי. לאחר מכן דאג שיִי יירצח בהתנקשות. אז נכנס שְׂיָאנְג יוּ' למאבק ארוך מול לְיוֹ בָּאנְג, מורד בולט אחר נגד צִ'ין, על השליטה באדמות האימפריה-לשעבר של צ'ין. מאבק זה נודע בשם "עימות צ'ו-האן". ההתנגשות הסתיימה בניצחונו של לְיוֹ בָּאנְג, והוא הקים את שושלת הָאן, וקיבל בשלב מאוחר יותר את כינוי הכבוד גָאודְזוּ. שְׂיָאנְג יוּ' המובס התאבד.
האנשים והמנהגים של צ'ו השפיעו בצורה משמעותית על העידן החדש של האן. ליו באנג ציווה מיידית על ממשל יותר מסורתי ופחות פולשני מזה שהיה בצ'ין, הביא לשלום עם השיונגנו באמצעות קשרי נישואים פוליטיים, תגמל את בעלי בריתו בנחלות גדולות ואיפשר לאוכלוסייה לנוח אחרי מאות שנים של לוחמה. עד זמנו של הקיסר ווּ מהאן, כבר נעשו התרבות העממית והאסתטיקה העממית של צ'ו למשולבות במסורת הקונפוציאנית בחסותה של האן, ובממשל המרכזי המושפע מצ'ין עד לכדי יצירת תרבות "סינית" ייחודית.
השפעות לשוניות

טקסטים שנחפרו בצ'ו, כמו גם מילים מקומיות שתועדו בספר "הניבים" (方言, Fangyan), מראות על השפעות לשוניות שמיוחסות לשפות תאי-קדאי, המונג-מיין, ושפות אוסטרו-אסיאתיות.
בירוקרטיה

הבירוקרטיה של צ'ו הייתה נבדלת מהבירוקרטיה של מדינות אחרות בתקופת שושלת ג'ואו. על פי "בחינת שמות הפקידים בדְזְווֹ גְ'ווָאן" (左傳官名考) של לִי טְיָאויְוֵּ'אן, השכבה העליונה בקרב הפקידים של צ'ו כללה את תפקידי המוֹאָו (莫敖) והלִינְגְיִין, ומפקד הצבא של צ'ו נקרא סְה-מָה, "שר הסוסים". המוֹאָו, הלִינְגְיִין והסְה-מָה ביחד נקראו "שלושת האדונים" (三公) של צ'ו. בתקופת האביב והסתיו נוספו "מושל השמאל" (左尹) ו"מושל הימין" (右尹) כמשנים ללִינְגְיִין. בהתאם, קיבל גם הסְה-מָה שרי סוסים של השמאל והימין. עם הזמן התדרדר מעמדו של המוֹאָו, עד שהלִינְגְיִין והסְה-מָה נעשו עמדות בעלות כוח רב יותר בחצר המלוכה של צ'ו.
שרים שתפקידם משתנה לפי תארם נקראו "יִין" (尹). כך בשמו של הלִינְגְיִין שהיה מקביל לראש ממשלה, הגונְגְיִין האחראי על העבודות הציבוריות, ואחרים. השר הממונה על טקסי הדת, וסוג של כהן בכיר בצ'ו נקרא Shenyin (沈尹), וניתן למצוא בכמה מקומות בדזוו ג'וואן התייחסות אליו כמגיד עתידות. במחוזות ובמפקדות שימש פקיד בשם שְׂייֵן-יִין ("מושל מחוז") או גונְג (公 "אדון") כאחראי.
במקרים רבים משרות בבירוקרטיה של צ'ו עברו בירושה בקרב חברים של ענף משני של בית מִי, בית המלוכה של צ'ו. כדוגמה, המוֹאָו, אחד משלושת השרים של צ'ו, היה נבחר בלעדית מתוך שבט צ'ו' (屈). בתחילת תקופת האביב והסתיו וטרם מרד זְ'ווֹאָו, החזיקו בני שבט זְ'ווֹאָו, משמע משפחות דְווֹ (成) וצֶ'נְג (鬭) במשרת הלִינְגְיִין.
גאוגרפיה

המרחב של צ'ו היה אחד הגדולים מבין המדינות העתיקות של סין. על פי המסורת, מוצאם של האבות הקדמונים של צ'ו, כגון הרוזן שְׂיונְ'ג יִי היה מהרי גִ'ינְג, שרשרת הרים הממוקמת במחוז חוביי של היום. השליטים של צ'ו שינעו בצורה עקבית אוכלוסיות של מדינות מסופחות אל הרי ג'ינג כדי לשלוט בהם בצורה יעילה יותר. ממזרח להרי ג'ינג נמצאים הרי טוּ (塗). בצפון מזרח צ'ו נמצאים הרי דָאבְּיֵה. אגני הניקוז מתחלקים בין נהר חְווָאי לנהר היאנגצה. הבירה הראשונה של צ'ו, דָאן-יָאנְג (丹陽), הייתה ממוקמת בגְ'ה-גְ'יָאנְג במחוז חוביי של היום. יִינְג (郢), אחת הבירות המאוחרות של צ'ו, ידועה כיום בשם גִ'ינְגְג'וֹאוּ. בגבולה הצפוני של צ'ו נמצא הר פָאנְגְצֶ'נְג. מבחינה אסטרטגית, הר פָאנְגְצֶ'נְג הוא מחסום אידיאלי נגד מדינות המישור המרכזי. בשל חשיבותו האסטרטגית, נבנו מספר טירות על הר פָאנְגְצֶ'נְג.
במישור גְ'יָאנְגְהָאן התקיים בעבר אגם יוּ'נְמֶנְג, שהיה אגם מים מתוקים אשר השתייך היסטורית לממלכת צ'ו, ונהר יֵנְדְזְה חצה אותו. שמו של האגם מורכב משמות שני חלקיו: יוּ'ן (雲 ענן) הדרומי, ומֶנְג (夢 חלום) הצפוני. האגם כיסה חלקים מג'ג'יאנג, גְ'ייֵנְלִי, שְׁשׁוֹאוּ, מָאצֶ'נְג, חְוָאנְגְגָאנְג ו-אָנְלוּ.
מעבר שָׁאושִׂי היה מאחז חשוב בגבול המערבי ההררי של צ'ו. הוא היה ממוקם היכן שכיום נמצאת העיירה ווּגְווָאן בנפת דָאנְפֶנְג במחוז שאאנשי. כל כוח צבאי שהגיע אל צ'ו ממערב, ובעיקר מצ'ין, היה חייב לעבור בשָׁאושִׂי.
רשימת המדינות אשר צ'ו סיפחה

863 לפנה"ס אֶה
704 לפנה"ס צְ'וֵ'אן
690 לפנה"ס לְווֹ
688-680 לפנה"ס שֶׁן
684-680 לפנה"ס שִׂי
678 לפנה"ס דֶנְג
648 לפנה"ס חְוָאנְג
אחרי 643 לפנה"ס דָאו
623 לפנה"ס גְ'יָאנְג
622 לפנה"ס לְיָאו
622 לפנה"ס לוּ (六).
אחרי 622 לפנה"ס זְ'ווֹ
611 לפנה"ס יוּנְג
601 לפנה"ס שׁוּלְיָאו
באזור המאה ה-6 לפנה"ס ג'ונְגְלִי
אחרי 506 לפנה"ס סְווֵי
574 לפנה"ס שׁוּיוּנְג
538 לפנה"ס לָאי (賴國)
512 לפנה"ס שׂוּ'
479 לפנה"ס צֶ'ן
445 לפנה"ס צִ'י
447 לפנה"ס צָאי
431 לפנה"ס ג'וּ'
אחרי 418 לפנה"ס פִּי
בערך 348 לפנה"ס דְזוֹאוּ
334 לפנה"ס יְוֵּ'ה
249 לפנה"ס לוּ
מפורסמים

צ'וּ' יְוֵּ'אן, המפורסם בשירתו ובסיפור על כך שפסטיבל סירות הדרקון מציין את מותו.
האדון צ'וּנְשֶׁן, אחד מארבעת האדונים של המדינות הלוחמות.
שְׂיָאנְג יוּ', המלך-ההגמון של צ'ו המערבית, אשר הביס את צ'ין בג'וּ'לוּ והתייצב מול לְיוֹ בָּאנְג בסכסוך צ'ו-האן.
לְיוֹ בָּאנְג, מייסד שושלת האן.
צ'ו באסטרונומיה

באסטרונומיה הסינית המסורתית, צ'ו מיוצגת על ידי כוכב באסטריזם "תריסר האחוזות", המהווה חלק מ-אחוזת הירח "בת" בסימן "צב שחור". אין הסכמה בשאלה אם הכוכב הוא Phi Capricorni או 24 Capricorni. צ'ו גם מיוצגת על ידי הכוכב epsilon ophiuchi באסטריזם "הקיר הימני" במתחם "השוק השמיימי".
צ'ו בביולוגיה

טקסוני הווירוסים Chuviridae ו-Jingchuvirales נקראים על שם צ'ו.
לקריאה נוספת

Sima, Qian. Records of the Grand Historian (史記).
Zuo Qiuming,Zuo Zhuan (左传）
张淑一. 《先秦姓氏制度考察》. (בסינית)
Defining Chu: Image And Reality In Ancient China, Edited by Constance A. Cook and John S. Major, ISBN 0-8248-2905-0
So, Jenny F., Music in the Age of Confucius, ISBN 0-295-97953-4
Cook, Constance. Death in Ancient China: The Tale of One Man's Journey. Leiden: Brill, 2006 ISBN 90-04-15312-8
Miyake, Marc. 2018. Chu and Kra-Dai.
יורי פינס, גדעון שלח, יצחק שיחור, כל אשר מתחת לשמיים: תולדות הקיסרות הסינית. 2011, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה.
קייסרי

| --- | --- |
סמל קייסרי

פוטומונטז' של קייסרי
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 מחוז:  מרכז אנטוליה
 נפה:  קייסרי
 ראש העיר:  ממדוה בייקקלץ' (מפלגת הצדק והפיתוח)
 על שם:  קיסר 
 שטח:  17,043 קמ"ר
 גובה:  1,050 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  1,445,683 (2023)
  ‑ במטרופולין:  1,204,711 (2023)
  ‑ צפיפות:  84.83 נפש לקמ"ר (2023)
 קואורדינטות:  38°43′00″N 35°28′00″E﻿ / ﻿38.71667°N 35.46667°E﻿ / 38.71667; 35.46667
 אזור זמן:  UTC +3
 http://www.kayseri.bel.tr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורקייסרי(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורקייסרי(למפת נפת קייסרי רגילה) קייסרי(למפת נפת קייסרי מוגדלת) קייסרי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קייסרי (בטורקית: Kayseri) היא עיר בקפדוקיה שבמרכז טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה. לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה") המחולקת לחמש עיריות. שתיים מהן - קוג'סינן (Kocasinan) ומליקגזי (Melikgazi) מהוות את גרעינה של העיר, ובשנת 2004 נוספו לה שלוש עיריות נוספות - הג'לר (Hacılar), אינג'סו (İncesu) וטאלס (Talas). לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסיית העיר מנתה כ-1.4 מיליון בני אדם, מתוכם כ-1.2 מיליון התגוררו בחמשת הרבעים יחד. קייסרי היא העיר השלישית בגודלה במחוז מרכז אנטוליה (אחרי אנקרה וקוניה) ומהגדולות בטורקיה כולה.
העיר מרוחקת 262 ק"מ דרום-מזרחית לבירה אנקרה וגובהה כ-1,050 מטרים מעל פני הים. הר ארג'ייס (Erciyes Dağı) המתנשא לגובה של 3,916 מטר החולש על קייסרי מדרום היה לסימן ההיכר שלה ומופיע על סמל העיר.
היסטוריה

העיר והאזור נושבו כבר בשנת 3000 לפנה"ס לערך, ואחד היישובים העתיקים באנטוליה - קילטפה (Kültepe) - נמצא כ־20 קילומטרים צפון-מזרחית לעיר. באתר זה מצויים שרידיה של קַרוּם כַּנֵש ושל נשש הצמודה לה, בירתם הראשונה של החתים) באנטוליה. קייסרי עצמה נודעה בעת העתיקה בשם מזאקה (Mazaka) ושכנה בצומת דרכים חשוב. בין היתר חלפו בה דרך המשי, דרך המלך הפרסית, וצירים שחצו את אנטוליה מחופי הים השחור בצפון לעמק הפרת דרומית-מזרחית לה.
החל בתקופה הרומית, ככל הנראה בימי קלאודיוס, נקראה העיר בשם "קיסריה" (Caesarea), וזה השתבש לשמה הנוכחי. מהתקופה הרומית לא נשתמרו שרידים רבים שכן העיר חרבה בידי המלך הסאסני שאפור הראשון בשנת 260.
במאה הרביעית לספירה, קיסריי היוותה מרכז נוצרי חשוב, בהיותה מושבו של בזיליוס הקדוש מקיסריה (המכונה גם בזיליוס הגדול) שכיהן בין השנים 370 - 379 בתור בישוף קיסריי ומיטרופולית קפדוקיה. בתפקיד זה שלט על האזור שבין הרי הבלקן, הים התיכון, הים האגאי ונהר הפרת. הוא נחשב לאחד האבות החשובים ביותר של הכנסייה האורתודוקסית.
חלק מהעיר היה מוקף חומה חזקה והפך למצודה בימי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון. המצודה (Kale) עומדת על תילה בכיכר הרפובליקה (Cumhuriyet Meydanı) במרכזה של העיר עד היום.
העיר נפלה לידי הסלג'וקים בראשות אלפ ארסלאן בשנת 1064. הסלג'וקים החריבו את העיר והרגו את רוב תושביה, והעיר נותרה שוממת במשך עשרות שנים. מאז הכיבוש הפסיקה הבישופות של קיסריי להתקיים, אך תואר הכבוד "בישוף קיסריי מקפדוקיה" נשמר. משנת 1925, תואר "ממלא מקום כס הבישופות של  קיסריי מקפדוקיה" מוענק לפטריארך הכנסייה האורתודוקסית הרומנית[דרוש מקור].
העיר נבנתה מחדש בשנת 1134 על ידי השליט הדנישמנדי מליק מהמד גאזי והייתה לאחר מכן למרכז חשוב בסולטנות רום הסלג'וקית. הסלג'וקים הותירו בעיר מבני ציבור חשובים כמו המסגד הגדול (Ulu camii), המדרסה הכפולה (Çifte medrese) מ-1206 ומתחם הונד האטון (Hunad Hatun) משנת 1238 שבו מסגד ומדרסה.
קייסרי נכבשה בידי המונגולים ב-1243, וב-1446 צירף אותה הסולטאן מהמט השני לאימפריה העות'מאנית. העות'מאנים הותירו בעיר את חותמם בדמות ח'אן (Kervansaray) משנת 1500 לערך, "המסגד (המכוסה ב)-עופרת" (Kurşunlu camii) מ-1585 אשר זכה לשמו בשל לוחות העופרת המשמשים לו כגג והבזאר מהמאה ה-19.
בעת מלחמת יוון–טורקיה, כאשר הצבא היווני איים על אנקרה, נעשו הכנות להעברת האספה הלאומית הגדולה של טורקיה לבית הספר התיכון בעיר.
העיר כיום

למרות התפתחותה המהירה של קייסרי, הנחשבת בטורקיה כ"עיר בתנופה", והעובדה שהייתה למרכז תעשייתי, פיננסי ומסחרי חשוב במרכז אנטוליה, העיר עדיין שומרת על מאפיינים מסורתיים, ומערבת ישן וחדש, מודרני וכפרי. 80% מתעשיית הריהוט במדינה מתרכזת בעיר, וכן פועלות בה גם תעשיות מזון, מתכת וטקסטיל.
שדה התעופה הבינלאומי של קייסרי (Kayseri Erkilet Havaalani) שוכן במרחק של 5 ק"מ מצפון למרכז העיר, ודרך תחנת הרכבת שבמרכזה עוברות הרכבות המקשרות בין איסטנבול ואנקרה למזרח טורקיה. בעיר נחנך בשנת 2009 קו רכבת קלה המכונה "קייסראי" (KayseRay - צירוף של שם העיר והמילה הטורקית לפס רכבת). אורכו 17.8 ק"מ, ולאורכו 28 תחנות.
ב-1978 הוקמה בעיר אוניברסיטת ארג'ייס (Erciyes Üniversitesi) ובשנת 2007 למדו בה כ-23,000 תלמידים.
ערים תאומות

סוריה חומס, סוריה
בוסניה והרצגובינה מוסטר, בוסניה והרצגובינה
רוסיה נלצ'יק, קברדינו-בלקריה, רוסיה
גרמניה זארבריקן, גרמניה
הונגריה מישקולץ, הונגריה
קוריאה הדרומית יונגין, קוריאה הדרומית
פקיסטן סיאלקוט, פנג'אב, פקיסטן
ראו גם

קפדוקיה
הר ארג'ייס
ארג'ייספור
הערות שוליים

↑  Turkey: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550581805171  GND: 4136229-9  LCCN: n81089610  MusicBrainz: c858bf59-5973-49a1-87e9-057a5e8cc360  VIAF: 140168756   WorldCat (עם VIAF): 140168756 
חומות קייסרי ב-1897