stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סרגיי יסנין
הערות שוליים

↑  לפי הלוח היוליאני שהיה תקף בעת לידתו - 21 בספטמבר
↑  Gordon McVay - Yesenin's posthumous fame and the fate of his friends,. The Modern Language Review vol.67, Nr.3 july 1972
גטרדון מק-וויי, התהילה של יסנין אחרי מותו וגורל ידידיו - מודרן לנגויג' רוויו, כרך 67, מס.3
יולי 1972, באנגלית
↑  פטרי ליוקונן - על יסנין, 2008, באתר סופרים וספרים של אמזון
↑  מצוטט במקדמה לספר "מכתב לאמא" בהוצא כרמל 2006
↑  Michel Niqueux -  Sergej Klyčkov et Sergej Esenin entre le symbolisme et l'aggelisme, Cahiers du monde russe et sovietique vol.18, nr 1-2 1977
מישל ניקה - סרגיי קליצ'קוב וסרגיי יסנין בין סימוליזם ובין אגגליזם - מחברות העולם הרוסי והסובייטי כרך י"ג, מס 1–2, 1977, בצרפתית
↑  עזריאל אוכמני - "תכנים וצרות" - לקסיקון מונחים ספרותיים, ספריית הפועלים, תל אביב 1992, עמ' 34–35
↑  ילנה אברמובסקיך - (2000), עמ' 75
↑  על חיי איזדורה דאנקן וסרגיי יסנין והמחזה של מרטין שרמן על הרקדנית
↑  ק.וו. ריז'וב (2001) עמ' 429
↑  על מות יסנין- באנגלית
↑  ק.וו ריז'וב (2001)
↑  שירו האחרון - והתרגום של רעיה שקולניק בכתב העת "ממעמקים" 2007
↑  אתר כרונוס
↑  דומיניק פרננדז - הערך "יסנין" ב"לקסיקון האוהב של רוסיה", הוצאת פלון, פריז,2003, עמ' 200–202, בצרפתית Dominique Fernandez - Dictionnaire amoureux de la Russie, lon, 2003
↑  דליה קרפל, היה רע לתפארת, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2007
↑  על מופע הבלט "סרגיי יסנין" ב-2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260967805171  PLWABN: 9810646543205606  BIBSYS: 90065409  BNE: XX1735572  BnF: cb120275885 (data)  CANTIC: a20129828  CiNii: DA00914243  GND: 118638947  ICCU: CFIV064377  ISNI: 0000 0001 2139 3809  LCCN: n81033638  LNB: 000041527  MusicBrainz: f28e8fed-1e6d-4bff-84eb-e0a2cce310d2  NDL: 00439006  NKC: jn19990210309  NLA: 35068137  NLG: 72333  NLK: KAC200900817  NSK: 000005168  NTA: 069986584  RERO: 02-A000058101  RSL: 000083253  SELIBR: 185653  SNAC: w6j97c5b  SUDOC: 027325040  Trove: 817185  VcBA: 495/287644  VIAF: 73867394   WorldCat (עם VIAF): 73867394 
בית ילדותו של יסנין בקונסטנטינובו, כעת מוזיאון
סרגיי יסנין וידידו ומורו, ניקולאי
קליוייב (מימין)
סרגיי יסנין ואשתו השנייה איזדורה דאנקן בשנת 1923
המלון "אנגלטר", כיום חלק מקומפלקס בתי המלון "אסטוריה" בפטרבורג. כאן, בחדר מס.5, בליל 27–28 בדצמבר 1925 יסנין שם קץ לחייו
הארמייה השמינית (ארצות הברית)

| --- | --- |

תג הכתף של הארמייה השמינית
 Pacific Victors 
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:  הצבא האמריקני הצבא האמריקני
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2 ביוני 1944 – הווה (80 שנה)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה מלחמת קוריאה
 פיקוד
 יחידת אם:  פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה
 מפקד נוכחי:  לוטננט גנרל כריסטופר להניבי
 מפקדים:  לוטננט גנרל רוברט אייכלברגר לוטננט גנרל וולטון ווקר לוטננט גנרל מת'יו רידג'וויי  לוטננט גנרל ג'יימס ואן פליט  
 
הארמייה השמינית של ארצות הברית היא עוצבה של צבא ארצות הברית, שלחמה בזירת האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה והשתתפה במלחמת קוריאה. מאז מלחמה זו מוצבת מפקדת הארמייה בקוריאה הדרומית וכיום היא משתייכת לפיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה.
מלחמת העולם השנייה

הארמייה השמינית הוקמה בארצות הברית ב-2 ביוני 1944. כמפקדה נתמנה לוטננט גנרל רוברט אייכלברגר (Robert L. Eichelberger). בספטמבר 1944 החליפו יחידות הארמייה את יחידות הארמייה האמריקנית השישית בזירת האוקיינוס השקט – בגינאה החדשה, בריטניה החדשה, איי האדמירליות (אנ') ומורוטאי. הדבר נעשה על מנת שהארמייה השישית תוכל להיערך לפלישה לפיליפינים, אשר החלה בחודש שלאחר מכן.
בדצמבר 1944 שוב החליפו יחידות הארמייה השמינית את אלו של הארמייה השישית בשדה הקרב של האי לייטה שבפיליפינים. ב-29 בינואר 1945 נחתו חיילי הארמייה השמינית באי לוזון שבפיליפינים, כאשר הקורפוס ה-11 נחת בסן אנטוניו ואילו הדיוויזיה המוטסת ה-11 נחתה בצד השני של מפרץ מנילה כעבור יומיים. בשילוב עם הקורפוסים ה-1 וה-14 של הארמייה השישית הם כיתרו את בירת הפיליפינים מנילה. בהמשך לחמה הארמייה השמינית לטיהור דרום הפיליפינים מכוחות יפניים, ובכלל זה באי מינדנאו. בסך הכל השתתפו יחידות הארמייה השמינית בזירת האוקיינוס השקט בשישים פעולות של נחיתה אמפיבית.
הארמייה יועדה ליטול חלק במבצע קורונט – השלב השני של מבצע נפילה, המבצע המתוכנן לפלישה ליפן עצמה, אך כניעת יפן באוגוסט 1945 ביטלה את הצורך בפלישה זו. כוחות מן הארמייה נחתו ביפן ב-30 באוגוסט ובראשית שנת 1946 הפכה הארמייה לחיל הכיבוש של האיים היפניים כולם.
מלחמת קוריאה

לאחר פרוץ מלחמת קוריאה ב-25 ביוני 1950 באו הכוחות המזוינים של ארצות הברית לעזרת צבא קוריאה הדרומית שם. כוחות הארמייה השמינית (אז בפיקודו של לוטננט גנרל וולטון ווקר הפליגו מיפן לקוריאה במהירות האפשרית ונכנסו שם לקרב נגד צבא קוריאה הצפונית הפולש, שכבש את בירת המדינה סיאול והתקדם דרומה במהירות. בחמש השנים שבין תום מלחמת העולם השנייה לפרוץ מלחמת קוריאה פחתה מאוד המוכנות הקרבית של הארמייה, ועובדה זו הורגשה בקרבות הראשונים שניהלה. בכל זאת הצליחה הארמייה בצוותא עם כוחות אחרים (שהפכו כולם לכוחות האו"ם בקוריאה) לבסס את מתחם ההגנה של פוסן בדרום המדינה. שתי מפקדות קורפוסים הוקמו בארצות הברית והובאו תחת פיקוד הארמייה כדי לשפר את שליטתה בדיוויזיות שהיו תחת פיקודה.
לאחר הנחיתה האמריקנית באינצ'ון ושחרור העיר סיאול בספטמבר 1950 בשילוב עם מתקפה של הכוחות שהיו נצורים במתחם פוסן החלו כוחות קוריאה הצפונית שצרו עליו לסגת. הארמייה השמינית החלה להתקדם צפונה בעקבותיהם. היא השתתפה בשחרור קוריאה הדרומית, כיבושו של מרבית שטח קוריאה הצפונית וההתקדמות אל נהר יאלו שבגבול קוריאה הצפונית וסין.
כניסת צבא סין למלחמת קוריאה ב-25 באוקטובר שינתה את מצב המלחמה מעיקרו. הארמייה השמינית נוצחה על ידי הכוחות העדיפים של הצבא הסיני בקרב על הנהר צ'ונגצ'ון בסוף חודש נובמבר, סבלה אבדות כבדות ונאלצה לסגת דרומה כדי למנוע את כיתורה על ידי הסינים. ב-4 בינואר 1951 נפלה סיאול שנית.
ב-23 בדצמבר 1950 נהרג בתאונת דרכים מפקד הארמייה, הגנרל ווקר, והוחלף על ידי לוטננט גנרל מת'יו רידג'וויי (Matthew Ridgway). רידג'ווי הצליח לשקם את הארמייה, שהייתה מדולדלת וירודת מורל, ותחת פיקודו היא הצליחה לבלום את המתקפות הסיניות ולכבוש את סיאול מחדש ב-14 במרץ 1951. קו החזית בין כוחות האו"ם לבין הצבא הסיני התייצב באזור קו רוחב 38 צפון (הגבול המקורי בין קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית).
ב-10 באפריל 1951 החליף הגנרל רידג'ווי את הגנרל מקארתור כמפקד העליון של כוחות האו"ם בקוריאה. הפיקוד על הארמייה השמינית עבר לידי לוטננט גנרל ג'יימס ואן פליט. הוא עמד בראש הארמייה במהלך מלחמת ההתשה שניהלה מול צבאות סין וקוריאה הצפונית בשנתיים שלאחר מכן, עד לשביתת הנשק במלחמה ב-27 ביולי 1953.
לאחר מלחמת קוריאה

מאז תום המלחמה נשארה מפקדת הארמייה השמינית בקוריאה, והתמקמה במחנה יונגסאן שבסיאול. הכוחות שעמדו שם תחת פיקודה הלכו ופחתו (בשנות השישים מנו כוחות אלו שתי דיוויזיות רגלים, וב-1971 הועברה אחת מהן מקוריאה). חשיבותה הצבאית של מפקדת הארמייה והכוחות המעטים שבפיקודה פחתה. כנגד זאת גברה חשיבותו של תפקידה הפוליטי: יחידות הארמייה הוצבו בקרבת האזור המפורז (DMZ) בגבול שבין שתי הקוריאות, באופן שמתקפה עתידית של קוריאה הצפונית דרך הגבול תיתקל בכוחות ארצות הברית ותהווה התקפה גם עליה. בעבר עמד לרשות יחידות הארמייה השמינית בקוריאה גם נשק גרעיני טקטי.
בשנת 2003 הוכרז על תוכנית להסיג את כוחות הדיוויזיה השנייה מקרבת הגבול בין קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית אל דרום המדינה. מפקדת הארמייה צפויה להשלים מעבר מסיאול למחנה דרומי יותר עד 2019. תוכנית זו שנויה במחלוקת ציבורית ופוליטית בקוריאה הדרומית.
ביאורים

↑  מחנה זה שימש כמפקדה של הצבא היפני בקוריאה בשנים 1910–1945.
| הארמיות האמריקניות במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| הזירה האירופית | הארמייה הראשונה • הארמייה השלישית • הארמייה החמישית • הארמייה השביעית • הארמייה התשיעית • הארמייה החמש-עשרה |  |
| זירת האוקיינוס השקט | הארמייה השישית • הארמייה השמינית • הארמייה העשירית |  |
חיילי הארמייה השמינית בקרב בקוריאה, 20 בנובמבר 1950
אנדרטת הארמייה השמינית במחנה יונגסאן
בית הספר בית חנה

בית הספר בית חנה הוא רשת של בתי חינוך לבנות הגדול והמרכזי של חסידות חב"ד בירושלים, הכולל תיכון ובית ספר יסודי ממלכתי דתי ולומדים בהם כ-860 תלמידות.
בית הספר היסודי

בית הספר הוקם לקראת שנת הלימודים תשכ"ו (1965) לזכר הרבנית חנה שניאורסון, אמו של הרבי מלובביץ', על ידי עסקני חב"ד בירושלים, הרבנים עזריאל זליג סלונים, אברהם חנוך גליצנשטיין וטוביה בלוי. מטרת הקמתו הייתה להעניק חינוך לבנות חב"ד בירושלים על פי הדגשים שחשובים לתנועה חסידית זו.
בית הספר היה כעשרים שנה בבעלות הנהלת "מוסדות חינוך חב"ד" עד שבעקבות קשיים תקציביים בשנת תשמ"ה (1985), הועבר לבעלות משרד החינוך כבית ספר ממלכתי דתי. בית הספר שכן באותן שנים בבית יהודיוף-חפץ המכונה 'הארמון של המשיח' ועם התרחבותו נוספו אליו כיתות במבנים סמוכים. בשנת תש"ע (2009) שוּכן בבניין חדש בשכונת רמת שלמה.
בית הספר משרת אוכלוסיות מכל שכונות ירושלים, ומהיישובים הסמוכים. כיום מונה בית הספר כ-600 תלמידות בכיתות א' עד ח', כשלוש כיתות בשכבה.
בית הספר היסודי > צוות בית הספר

צוות ההוראה מונה כחמישים מורות, ביניהן מורות לחינוך מיוחד. בתחום בריאות הנפש, פועלת בבית הספר יועצת חינוכית ופסיכולוגית בית הספר היא שרה נתניהו.
כל הצוות רכש את מקצוע וההסמכה בהוראה ובכל תחומיו במסגרת דתית, בסמינרים במכללות ובאוניברסיטאות.
עד שנת תשנ"ח (1998) נוהל בית הספר על ידי סימה רלב"ג וכיום מתנהל על ידי רבקה בלוי.
בית הספר תיכון

בפסקה זו אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים.
בית הספר נפתח לקראת שנת תשל"ד (ספטמבר 1973) כחטיבה עליונה המשך לתלמידות המחזור הראשון של בוגרות בית הספר היסודי בית חנה בירושלים שנוסד 8 שנים קודם. בית הספר נוסד על ידי הרב טוביה בלוי, שמכהן כ"ראש מוסד" גם כיום.
בשנתיים הראשונות להקמת בית הספר שכנו 2 כיתות (ט'+ י') בדירה שכורה ברחוב נחום במרכז ירושלים, בשנת תשל"ו (1975) עבר בית הספר, שמנה אז 3 כיתות (ט-יא), לקומה שנייה בתוך מבנה בית כנסת חב"ד בשכונת סנהדריה. בשנה שלאחריה (תשל"ז) הקצתה עיריית ירושלים לבית הספר חצי קומה בבניין ברחוב עזרא, ובמשך הזמן קיבל גם את המחצית השנייה של הקומה (קומת קרקע). בית הספר שכן במקום זה עד שנת תשס"א. בשנת תשס"ב (2001) עבר לבניין הנוכחי ברחוב שמעון הצדיק 23 בירושלים.
הערות שוליים

↑  חוברת לקט ופרט מאת הרב טוביה בלוי, חלק חמישי עמוד קצט, בהוצאת חזק ה'תשע"ט
↑  בירושלים נחנך הבניין החדש של בית הספר "בית חנה", אתר שטורעם ו' טבת תש"ע
↑  אתר משרד החינוך
↑  נתניהו בכפר חב"ד: רעייתי עובדת בבית חנה בירושלים, באתר חב"ד אינפו, ‏2 באוקטובר 2021
↑  השלמות של כל אישה – לימוד תורה, ריאיון עומק עם הרבנית סימה רלב"ג באתר בית חיה
↑  חב"ד בית חנה – דבר המנהלת, באתר beit-chana.tik-tak.net
פרדריק המילטון-טמפל-בלקווד

פרדריק טמפל המילטון-טמפל-בלקווד, מרקיז דפרין ואווה הראשון (באנגלית: Frederick Temple Hamilton-Temple-Blackwood, 1st Marquess of Dufferin and Ava;‏ 21 ביוני 1826 – 12 בפברואר 1902) היה פקיד ממשלתי בריטי וחבר בולט בחברה הוויקטוריאנית. בנעוריו הוא היה דמות פופולרית בחצר המלכות של המלכה ויקטוריה ונודע בציבור לאחר שפרסם דיווח רב-מכר על מסעותיו בצפון האוקיינוס האטלנטי.
לימים הוא נודע כאחד הדיפלומטים המוצלחים ביותר בתקופתו. הקריירה הארוכה שלו בשירות הציבורי החלה כאשר הוא שימש כנציג דיפלומטי בסוריה ב-1860, שם כישרונותיו הדיפלומטיים סייעו לאינטרסים הבריטיים למנוע מצרפת להקים מדינה קליינטית בלבנון. לאחר הצלחתו בסוריה שירת דפרין בממשלת בריטניה כצ'נסלור של דוכסות לנקסטר וכתת-שר המלחמה. ב-1872 הוא מונה למושל הכללי של קנדה, השלישי מאז איחוד קנדה, חיזק את הקשרים האימפריאליים בשנים הראשונות של הדומיניון, וב-1884 הוא הגיע לפסגת הקריירה הדיפלומטית שלו כמשנה למלך של הודו.
לאחר פרישתו מהשירות הדיפלומטי ב-1896 עברו שנותיו האחרונות בצל טרגדיה אישית וניסיונות עגומים להבטיח את מעמדה הכלכלי של משפחתו. בנו הבכור נהרג במלחמת הבורים ובן אחר שלו נפצע קשה. הוא שימש כיושב הראש של חברת כרייה, שפשטה את הרגל לאחר שנפלה קורבן לנוכלות, אף על פי שהוא לא התמצא בנושא. הביוגרף שלו, דוונפורט-הנייס אמר שהוא היה "בעל דמיון, סימפתי, בעל לב חם ותכליתי".
ראשית חייו

המילטון-טמפל-בלקווד היה בן לאליטה האנגלו-אירית. מצד אמו הוא היה צאצא של מתיישבים סקוטים שהיגרו למחוז דאון בראשית המאה ה-17. משפחת בלקווד הפכה לבעלת קרקעות בולטת באלסטר במאתיים השנים הבאות. ב-1763 הוענק לה תואר ברונט וב-1800 תואר ברון דפרין. למשפחה הייתה השפעה בפרלמנט בשל שליטתה במחוז קיליי (Killyleagh). הנישואים במשפחה הועילו רבות לבעלותה על קרקעות ולקשירת יחסים בחברה הגבוהה. אמו, הלן סלינה שרידן, הייתה נכדתו של המחזאי ריצ'רד ברינסלי שרידן, וייחוס זה קישר אותו למעגלים הספרותיים והפוליטיים של אנגליה.
הוא נולד ב-1826 בפירנצה, אז בירת הדוכסות הגדולה של טוסקנה שבחצי האי האיטלקי. הוא התחנך באיטון קולג' ולמד בקולג' כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד, שם הוא היה לנשיא אגודת אוקספורד (Oxford Union) לדיבייט, אף על פי שהוא עזב את אוקספורד לאחר שנתיים בלבד מבלי להשלים את לימודי התואר. עוד בתקופת לימודיו הוא ביקר בסקיברן שבמחוז קורק כדי לבחון מקרוב את השפעתו של רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד. הוא הזדעזע ממראה עיניו והוא החליט לגייס כספים לטובת העניים הרעבים. ב-1841, עוד בעת לימודיו, הוא ירש את תואר הברון מאביו וב-1849 מונה כלורד במשק הבית המלכותי (Lord-in-Waiting) של המלכה ויקטוריה. ב-1850 הוענק לו בנוסף תואר ברון קלנבוי.
ב-1856 הוזמן דפרין להפלגה על הסקונר "פואם" (Foam) ויצא למסע ברחבי צפון האוקיינוס האטלנטי. היבשה הראשונה שאליה התקרב הייתה איסלנד, שם הוא ביקר בבירה הקטנה של האי, רייקיאוויק, במישורי ת'ינגווליר ובגייזיר (Geysir). בשובו לרייקיאוויק נגררה ה"פואם" צפונה על ידי ספינה צרפתית. הוא הפליג בקרבת האי יאן מאיין, אך לא עלה בידו לנחות עליו בשל שכבת קרח עבה והוא הצליח לצפות רק בקטע קטן מאדמת האי מבעד לערפל. משם הפליגה הספינה הלאה לצפון נורווגיה ועצרה בהמרפסט לפני שהפליגה לשפיצברגן.
בשובו פרסם דפרין ספר אודות מסעותיו משם "מכתבים מקווי הרוחב הגבוהים" (Letters from High Latitudes). ביחסו הציני וקצבו מלא החיים, נחל ספר זה הצלחה רבה וניתן לראות בו כאב הטיפוס לספרי המסעות הקומיים. הוא הודפס ושוב במשך שנים ותורגם לצרפתית ולגרמנית. בספר מופיעים מכתביו של דפרין שמוענו לאמו, שאתה הוא פיתח יחסים קרובים מאוד לאחר מות אביו כאשר הוא היה בן 15.
קריירה דיפלומטית

על אף ההצלחה הכבירה של ספרו, לא פיתח דפרין קריירה ככותב, אף על פי שהוא היה ידוע בשל כתיבתו הכישרונית לכל אורך חייו. תחת זאת הוא היה למשרת ציבור, כשהמינוי המשמעותי הראשון שלו היה מינויו ב-1860 לנציג הבריטי במשלחת לסוריה שתפקידה היה לחקור את הגורמים לפרוץ מלחמת האזרחים מוקדם יותר אותה שנה, שבה סבלה האוכלוסייה הנוצרית מרונית ממעשי טבח מצדה של האוכלוסייה המוסלמית והדרוזית. בעבודתו המשותפת עם הנציגים הצרפתים, הרוסים, הפרוסים והעות'מאנים בוועדה, התבלט דפרין בהשגת המטרות של המדיניות הבריטית במרחב. הוא חיזק מחדש את שלטונה של האימפריה העות'מאנית באזור, מנע מהצרפתים להקים מדינה קליינטית בלבנון ומאוחר יותר הבטיח את יציאתו של כוח הכיבוש הצרפתי מסוריה. הוא גם הגן על האינטרסים של העדה הדרוזית, שאתה היה לבריטניה שיתוף פעולה ארוך ימים. שאר חברי הוועדה נטו לדכא את הדרוזים, אך דפרין גרס שאם הנוצרים ינצחו במלחמה יתחולל מרחץ דמים. במסגרת התוכנית לטווח ארוך הוסכם על ידי הוועדה שהשלטון באזור יופרד, על פי הצעתו של דפרין, בין סוריה לבין לבנון.
הישגיו של דפרין בסוריה היוו פתיחה לקריירה הארוכה והמוצלחת שלו בשירות הציבורי. ב-1864 הוא מונה לתפקיד תת-מזכיר המדינה לענייני הודו וב-1866 הוא מונה לתפקיד תת-שר המלחמה. ב-1868 הוא התמנה לתפקיד הצ'נסלור של דוכסות לנקסטר בממשלתו של ראש ממשלת בריטניה ויליאם גלאדסטון. ב-1871 הוענק לו תואר אצולה, רוזן דפרין במחוז דאון וויקונט קלאנדבוי.
רוסיה וטורקיה

לאחר עזיבתו את אוטווה ב-1878 עם סיום תפקידו, שב דפרין לבריטניה כדי להמשיך את הקריירה הדיפלומטית שלו. בין השנים 1879 – 1881 הוא שימש כשגריר בריטניה באימפריה הרוסית ולאחר מכן ועד לשנת 1884 כשגריר באימפריה העות'מאנית. אף על פי שקודם לכן הוא שירת תחת ממשלות ליברליות התרחק דפרין בהדרגה מהשקפותיו של גלאדסטון בנוגע למדיניות הפנים ולמדיניות באירלנד, במיוחד בנוגע לחוקי הקרקעות האיריות מהשנים 1870 ו-1881 שבשניהם נעשו ניסיונות לפתור את סוגיות זכויות המחזיקים בקרקעות ובעליהן. לתפקיד השגריר ברוסיה הוא מונה על ידי ראש הממשלה השמרני בנג'מין דיזראלי.
תקופת שהותו של דפרין ברוסיה הייתה שקטה יחסית מהבחינה הפוליטית והדיפלומטית ומכתביו מאותה תקופה עסקו בעיקר בחיי החברה שלו שם. בעת שהותו שם הוא החל ללטוש את עיניו לתפקיד הדיפלומטי הבכיר ביותר, מושל הודו. אף על פי כן, ב-1880 ירש לורד ריפון את הלורד לייטון בתפקיד, בעיקר בשל אמונתו הקתולית של ריפון, שבשל כך לא יכול היה לשבת בקבינט ממשלת בריטניה. תפקידו הדיפלומטי הבא של דפרין היה בקונסטנטינופול.
תקופת כהונתו שם עמדה בסימן כיבוש מצרים על ידי בריטניה, שהייתה אז מבחינה טכנית חלק מהאימפריה העות'מאנית, ושבוצע באמתלה של "השבת החוק והסדר" בעקבות הפגנות נגד זרים באלכסנדריה שבהם נהרגו כמעט חמישים נתינים זרים ודפרין היה מעורב מאוד באירועים שנגעו לכיבוש. הוא הצליח להבטיח שלאימפריה העות'מאנית לא תהיה דריסת רגל צבאית במצרים ופייס את האוכלוסייה המקומית לאחר שמנע את הוצאתו להורג של עוראבי פאשה שעמד בראש מרד עוראבי. עוראבי הוביל את ההתנגדות להשפעות הזרות על מצרים ולאחר הכיבוש הבריטי היו רבים בקבינט שרצו לראותו על עמוד הגרדום. דפרין, בהאמינו שצעד כזה עלול לעורר רק התנגדות נוספת, דאג שתחת זאת יוגלה עוראבי לציילון.
ב-1882 נסע דפרין למצרים כדי לעמוד על תהליך הארגון מחדש של הארץ. הוא כתב דו"ח בו פירט כיצד היטיב הכיבוש עם מצרים באמצעות תוכניות לפיתוח שבהן היו המקומיים מעורבים בניהול המדינה. רפורמות שהונהגו בהמשך הותוו בעיקר לאור קווי המתאר שהוא קבע.
מושל הודו

ניסיונו ברוסיה ובטורקיה חיזקו אף יותר את מודעותו של דפרין למקומה של האימפריה הבריטית במארג היחסים הבינלאומיים ותקופת כהונתו ברוסיה סיפקה לו תובנה עמוקה בנוגע לאיום הרוסי על שלטונה של בריטניה בהודו. ב-1884 הוא הגיע סוף סוף לפסגת שאיפותיו הדיפלומטיות כאשר התמנה לתפקיד מושל הודו.
כמו בקנדה, הוא היה אחראי על מספר לא מבוטל של שינויים שהתחוללו אז בתת-היבשת. קודמו בתפקיד, הלורד ריפון, על אף האהדה שרחשו לו המקומיים, לא היה אהוד כלל וכלל על האוכלוסייה האנגלית המקומית, שהתנגדה לקצב המהיר של הרפורמות שהונהגו על ידו. כדי לנחול הצלחה כלשהי בתפקידו, היה על דפרין להשיג את תמיכתן של שתי הקהילות. מכל הבחינות הוא נחל הצלחה מרובה בכך והתמיכה שהוענקה לו הייתה מכל חלקי האוכלוסייה בהודו. הוא הצליח לקדם את עניינם של הלאומנים ההודים מבלי לספוג התנגדות מהלבנים השמרנים. בין שאר הדברים, נוסדה ב-1885 מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי והוא הניח את היסודות להקמתו של צבא הודו הבריטית כאשר הוא הקים את "גיס השירות האימפריאלי" (Imperial Service Corps) שקציניו היו הודים מקומיים.
לעיתים מזומנות הוא עסק בסוגיות מקומיות במהלך תקופת כהונתו. הוא טיפל ב"תקרית פנג'דה" באפגניסטן ב-1885, שבה כוחות רוסיים חדרו לשטח המדינה באזור נווה המדבר פנג'דה. בריטניה ורוסיה היו מעורבות מזה עשרות שנים במלחמה קרה וירטואלית במרכז אסיה ובהודו, שהייתה ידועה בכינוי המשחק הגדול ותקרית פנג'דה איימה להצית עימות בעצימות גבוהה. דפרין ניהל משא ומתן להסדר שעל פיו המשיכה רוסיה להחזיק בפנג'דה, אך ויתרה על שטחים אחרים שתפסה במהלך התקדמות חייליה. תקופת כהונתו של דפרין כמושל הודו עמדה גם בסימן סיפוחה של בורמה העילית ב-1886, לאחר שנים רבות של לוחמה שקטה ומעורבות בריטית בפוליטיקה הבורמזית הפנימית.
ב-1888 פרסם דפרין "דין וחשבון על מצב המעמדות הנמוכים של אוכלוסיית בנגל" (שנודע כ"דו"ח דפרין"). דו"ח זה כיוון את אור הזרקורים למצבן של השכבות החלשות של בנגל והלאומנים עשו בו שימוש כדי לסתור את הטענה ששלטון בריטניה בהודו היטיב עם השכבות החלשות של החברה ההודית. בעקבות פרסום הדוח המליץ דפרין על הקמתן של מועצות ארציות ומחוזיות בשיתוף חברים הודים, וזאת על פי דרישת המפתח של הקונגרס הלאומי ההודי באותה תקופה.
תקופת כהונתו כמושל הודו תוארה בפואמה של רודיארד קיפלינג, "משנה למלך אחד פורש" (One Viceroy Resigns), שנכתבה מנקודת מבטו של דפרין הנותן עצה ליורשו בתפקיד, הלורד לנדסאון.
ליידי דפרין ליוותה את בעלה במסעותיו בהודו וקנתה שם לעצמה בזכות פעילותה החלוצית בהדרכה רפואית לנשות הודו. סיפורי מסעותיה ותמונותיה מאותה תקופה, לצד פעילותה הרפואית, היוו אתגר לכמה הנחות יסוד מסורתיות בנוגע לתפקידן של הנשים בחברה הקולוניאלית.
שנותיו האחרונות

לאחר שובו מהודו המשיך דפרין את הקריירה הדיפלומטית שלו ובין השנים 1888 –1891 הוא שימש כשגריר בריטניה באיטליה. בעת מינויו לתפקיד זה הוענקה לו דרגת אצולה גבוהה יותר כמרקיז דפרין ואווה במחוז דאון ובפרובינציית בורמה וכרוזן אווה בפרובינציית בורמה. בין השנים 1891 – 1896 הוא שימש כשגריר בצרפת ובתפקידו זה הוא ניהל כמה משברים ביחסי הממלכה המאוחדת-צרפת והוא הואשם על ידי גורמים מסוימים בעיתונות הצרפתית שהוא ניסה לחתור תחת יחסי צרפת-רוסיה. באותה תקופה הוא סייע להקים אגודה אנגלו-צרפתית שהייתה מעורבת מאז בניהולו של המכון בפריז של אוניברסיטת לונדון. לאחר שובו מצרפת נבחר דפרין לתפקיד נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית ולרקטור אוניברסיטת אדינבורו ואוניברסיטת סנט אנדרוז. ביוני 1901 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת גלאזגו.
במשך כל ימי חייו היה דפרין ידוע כמי שחי מעבר לאפשרויותיו הכלכליות והוא שיעבד את אחוזותיו כדי לממן את סגנון חייו ואת התוספות שבנה באחוזותיו. ב-1875, כאשר חובותיו הגיעו לסכום של 300,000 ליש"ט, הוא עמד בפני פשיטת רגל ונאלץ למכור נתח ניכר מהקרקעות שבבעלותו כדי לשלם את חובותיו. ב-1896, לאחר פרישתו מהשירות הדיפלומטי, הוא קיבל כמה הצעות מספקולנטים שקיוו לעשות שימוש במוניטין שלו כדי למשוך משקיעים. ב-1897, מתוך דאגה למצבה הפיננסי של משפחתו, הוא השתכנע להתמנות לתפקיד יושב ראש התאגיד הפיננסי של לונדון, חברה שעסקה בקידום מיזמי כריה והחזקות ושנשלטה על ידי ויטיקר רייט, אך בנובמבר 1900 התרסקו מניות החברה ועקב כך הוא שוב עמד בפני פשיטת רגל. כתוצאה מכך נחשף שרייט היה נוכל ודפרין הפסיד סכום כסף נכבד בחלקו בחברה, אך הוא לא הואשם בשום מעשה רמייה ומעמדו המוסרי נותר ללא רבב.
זמן קצר לאחר מכן נהרג בנו הבכור של דפרין במלחמת הבורים. דפרין שב למעונו הכפרי בקלנדבוי שליד בנגור, מחוז דאון. לאחר התרופפות בריאותו, מת הלורד דפרין ב-12 בפברואר 1902. ליידי דפרין מתה ב-25 באוקטובר 1936.
משפחתו

הלורד דפרין הוסיף לעצמו את השם "המילטון" על פי הרשאה מלכותית ב-9 בספטמבר 1862, זמן קצר לפני נישואיו להריוט ג'ורג'ינה רואן-המילטון ב-23 באוקטובר אותה שנה. היה לו קשר משפחתי רחוק למשפחתה של אשתו ומטרת הנישואין הייתה בין השאר לגשר על עוינות ארוכת שנים בין שתי המשפחות. ב-13 בנובמבר 1872 הוא הוסיף לעצמו גם את השם "טמפל". לזוג נולדו שבעה ילדים. השניים הצעירים, בן ובת, נולדו בקנדה:
ארצ'יבלד ג'יימס לאופריק טמפל-המילטון-טמפל-בלקווד, רוזן אווה (28 ביולי 1863 – 11 בינואר 1900) היה לוטננט ברגימנט הרמחים ה-17 וחבר באגודה הקולוניאלית המלכותית. הוא היה עיתונאי בדרום אפריקה במהלך מלחמת הבורים ונפצע במהלך המצור על ליידיסמית'. שבוע לאחר מכן הוא מת מפצעיו. הוא לא נשא אישה.
ליידי הלן הרמיוני המילטון-טמפל-בלקווד (1865 – 9 באפריל 1941) נישאה ב-31 באוגוסט 1889 לרונלד מונרו פרגוסון, לימים ויקונט נובאר הראשון והמושל הכללי של אוסטרליה. לא נולדו להם ילדים.
טרנס המילטון-טמפל-בלקווד, מרקיז דפרין ואווה השני (16 במרץ 1866 – 7 בפברואר 1918).
ליידי הרמיוני קתרין הלן המילטון-טמפל-בלקווד (1869 – 19 באוקטובר 1960) למדה לימודי סיעוד והוסמכה כאחות ב-1901. שירתה בצרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה ועבור שירותה הוענקה לה מדליית ההוקרה הצרפתית. מתה לא נשואה.
לורד איאן בזיל גאווין טמפל המילטון-טמפל-בלקווד (4 בנובמבר 1870 – 3 ביולי 1917) היה עורך דין. למד בבייליול קולג', אוקספורד והיה חלק מ"גן הילדים" של הלורד מילנר. ב-1900 הוא מונה לתפקיד עוזר לשופט בדרום אפריקה, ב-1902 למזכיר הנציב העליון הבריטי לדרום אפריקה, ב-1903 לעוזר המזכיר הקולוניאלי במושבת נהר אורנג', למזכיר הקולוניאלי בברבדוס בין השנים 1907–1909 ולעוזר מזכיר הוועדה לפיתוח קרקעות באנגליה בין השנים 1910–1914. בין השנים 1914–1916 הוא סופח לרגימנט הרמחים התשיעי ולגיס המודיעין ולאחר מכן מונה לתפקיד המזכיר הפרטי של איוור גסט, הלורד לוטננט של אירלנד. הוא שב לשירות פעיל במשמר הגרנדירים ונהרג בקרב ב-1917. מורשתו הבולטת ביותר קובץ של איורים שהוא יצר עבור ספרו של הילר בלוק. הוא לא היה נשוי.
ליידי ויקטוריה אלכסנדרינה המילטון-טמפל-בלקווד (1938-1873) הסנדקית הראשית בטקס ההטבלה שלה הייתה המלכה ויקטוריה והיא נקראה על שמה. היא נישאה לראשונה ב-1894 לויליאם פלנקט, ברון פנלקט החמישי ויחד איתו הביאה לעולם שמונה ילדים. נישואיה השניים היו לקולונל פרנסיס פאוול בריתוויט.
פרדריק המילטון-טמפל-בלקווד, מרקיז דפרין ואווה השלישי (26 בפברואר 1875 – 21 ביולי 1930).
זמן קצר לאחר נישואיו התרגז הלורד דפרין מנישואיה של אמו לידידו, ג'ורג' היי, רוזן גילפורד, שהיה צעיר ממנה ב-17 שנים. נישואים אלו היו שערורייה חברתית, אך הלורד גילפורד מת שבועיים בלבד לאחר חתונתם. על אף חוסר שביעות רצונו מנישואיה השניים של אמו, מותה ב-1867 השפיע עליו קשות והוא בנה מגדל לזכרה באחוזת קלנדבוי. מפרץ סמוך נקרא גם הוא על שמה.
רוח הרפאים

לעיתים קרובות נהג דפרין לספר כיצד הוא נתקל פעם ברוח רפאים שהצילה את חייו. ב-1849, באחד הלילות, כאשר הוא התארח בבית במחוז אופאלי שבאירלנד, הוא שמע קול של עגלת מתים. הוא הביט מטה וראה אדם חוצה את המדשאה כשהוא נושא ארון מתים על גבו. האיש עצר והביט אל דפרין ומבטיהם נפגשו לרגע קט לפני שהאיש המשיך לצעוד ונעלם באפלה. דפרין היה סבור שכל האירוע היה רק חלום רע, אך בבוקר המחרת אמרה לו בעלת הבית שבפעם הבאה שהוא יראה מחזה כזה, הוא ימות.
שנים לאחר מכן, בעת כהונתו כשגריר בפריז, זיהה דפרין נער מעלית במלון גרנד בעיר כאותו אדם שהוא ראה באותו לילה באירלנד. הוא סירב להיכנס למעלית ורגע אחד לאחר מכן המעלית התרסקה וכל הנוסעים בה, כולל אותו אדם, נהרגו. אותו נער מעלית מסתורי החל את עבודתו במלון באותו בוקר.
העיתונאי הצרפתי פול הוז הגיע ב-1922 למסקנה, שבמשך כל השנים, אירע מקרה מוות במעלית של המלון רק ב-1878, שנים לפני בואו של דפרין לפריז. תחקיר מאוחר יותר שנעשה על ידי כתב ה-BBC מלווין האריס, הראה שהסיפור היה לא יותר מאגדה אורבנית שדפרין הוסיף עליה כדי לספרה כאנקדוטה אישית.