stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ארצות הברית – פקיסטן

| יחסי ארצות הברית – פקיסטן |
| --- | --- |
ארצות הברית: פקיסטן


ארצות הברית: פקיסטן
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 796,095
אוכלוסייה
346,357,555: 253,252,891
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 338,368
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,996: 1,336
משטר
רפובליקה נשיאותית פדרלית: רפובליקה אסלאמית פדרלית ודמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי ארצות הברית–פקיסטן מתייחסים ליחסים הבילטרליים בין ארצות הברית לפקיסטן. ב-20 באוקטובר 1947, חודשיים ושישה ימים אחרי עצמאותה של פקיסטן, כיננה ארצות הברית יחסים דיפלומטיים עם פקיסטן, מה שהפך אותה לאחת מן המדינות הראשונות שקיימו יחסים עם המדינה החדשה. פקיסטן כרתה ברית עם ארצות הברית בתקופת המלחמה הקרה נגד ברית המועצות, והייתה שחקנית אינטגרלית בארגוני ברית בגדאד ו-SEATO.
פקיסטן שיחקה תפקיד מכריע בהסדרת ביקורו של ריצ'רד ניקסון ברפובליקה העממית של סין ב-1972, שהוביל להסדרה ביחסי ארצות הברית-סין. למרות הרעה ביחסים בעקבות עליית מפלגת העם הפקיסטנית לשלטון בהנהגת זולפיקאר עלי בהוטו, היחסים השתפרו במהירות והתהדקו במהלך מבצע ציקלון בשנות ה-80 של המאה ה-20, אשר הופנה נגד ההתפשטות הסובייטית במרכז ודרום אסיה, בידי מימון והדרכת מוסלמים מוג'אהדינים באפגניסטן כדי שילחמו בברית המועצות. היחסים שקעו שוב לאחר נפילת מסך הברזל, כאשר ארצות הברית אישרה סנקציות שהוטלו על פקיסטן על ידי קבלת "תיקון פרסלר", אשר נחקק נגד פקיסטן ותוכנית הגרעין שלה. פקיסטן שוב קיבלה על עצמה תפקיד מפתח באינטרסים הגאופוליטיים של ארצות הברית באזור בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, ובמהלך המלחמה העולמית בטרור. היחסים התחזקו, שכן ארצות הברית הגדירה את פקיסטן כבעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו ב-2002, מה שאפשר את שחרורם של יותר מ-25 מיליארד דולר אמריקני לפקיסטן. מאמצי ההבראה של אמריקאים בעקבות רעידת האדמה בקשמיר ב-2005 זכו להערכה רבה מהציבור הפקיסטני.
היחסים הפכו למתוחים כאשר שני הצדדים החלו למתוח ביקורת זה על זה על האסטרטגיה של האחד והשני במלחמה בטרור, וממשלת ארצות הברית מאשימה את פקיסטן לעיתים תכופות בנתינת מחסה לאנשי טליבאן, ואילו פקיסטן טענה כי ארצות הברית לא עשתה די מאמצים לשמירת הביטחון במזרח אפגניסטן. יתר על כן, כתוצאה מהאירוע של ריימונד אלן דייוויס בלאהור, המבצע הסודי של ארצות הברית באבוטאבאד (שהוביל למותו של אוסמה בן-לאדן) ובעקבות זאת לתקיפות נאט"ו בפקיסטן, נעשו היחסים בין שתי המדינות מתוחים יותר ויותר בשנים האחרונות המאופיינים בחוסר אמון. דעת הקהל בפקיסטן מרבה לדרג את ארצות הברית כאחת המדינות הפחות מועדפות על הציבור, ולהפך. בשנת 2015, על פי סקר עולמי של חברת גאלופ, 15% מהאמריקאים בעלי השקפה חיובית על פקיסטן.
ארצות הברית עוסקת כיום בסיוע כלכלי, חברתי ומדעי נרחב, ומקיימת יחסים צבאיים עם פקיסטן, בעוד פקיסטן ממשיכה לתפוס עמדה אסטרטגית באינטרסים של ארצות הברית במרכז ודרום אסיה. ארצות הברית היא הספקית השנייה בגודלה של ציוד צבאי לפקיסטן לאחר סין העממית, והיא אחת התורמות הגדולות ביותר של פקיסטן לסיוע חוץ. נציגות פקיסטן בארצות הברית מטפלת בעניינים הקונסולריים גם של אזרחי איראן, מדינה שלה אין קשרים דיפלומטיים ישירים עם ארצות הברית.
היחסים במהלך המלחמה הקרה > 1958–1971: יחסים במהלך הדיקטטורה הצבאית של איוב ח'אן

במהלך שנות הדיקטטורה של איוב ח'אן, פקיסטן נהנתה ממערכת יחסים קרובה עם ארצות הברית. איוב ח'אן היה פרו-אמריקאי מובהק, ובביקורו בארצות הברית ב-1954, לפני שהיה ראש המדינה, הוא אמר לבריגדיר גנרל הנרי ביירוד, "לא באתי לכאן כדי להסתכל על בסיסים צבאים. הצבא שלנו יכול להיות שלך אם תרצה אותנו, אבל בוא נחליט". השקפתו על ארצות הברית נותרה חיובית גם כשהשתלט על השלטון. למעשה, בשנות ה-60 של המאה ה-20 הייתה אוכלוסיית פקיסטן פרו-אמריקאית, ובעלת השקפה חיובית על ארצות הברית.
בשנת 1960 איוב ח'אן אישר לארצות הברית להוציא משטחו את משימות הריגול הראשונות שלה לברית המועצות מבסיס חיל האוויר שבפשאוור. במאי 1960 אירע משבר מטוס הריגול U-2, שבה נשבה הטייס פרנסיס גארי פאוורס בידי ברית המועצות. ה-CIA הודיע לאיוב ח'אן על האירוע בעת ששהה בלונדון במסגרת ביקור ממלכתי - על פי הדיווחים הוא משך בכתפיו וציין כי ציפה שתקרית כזו תתרחש בסופו של דבר.
ב-1961 ערך ח'אן את ביקורו הראשון בארצות הברית כראש מדינה. הסולידריות האמריקאית כלפי ח'אן ניכרה בארוחת ערב ממלכתית ומכובדת שהתקיימה במאונט ורנון, ובתהלוכה שנערכה לכבודו בניו יורק.
הסיוע הצבאי האמריקאי התרכז במערב פקיסטן, כאשר הטבות כלכליות נשלטו על ידי מערב פקיסטן, כמעט בשימוש בלעדי. מזרח פקיסטן כעסה על היעדר פיתוח כלכלי מצד ארצות הברית. הפרלמנט המזרח-פקיסטני העביר החלטה המגנה את הברית הצבאית של המערב עם ארצות הברית בשנת 1954.
היחסים במהלך המלחמה הקרה > 1958–1971: יחסים במהלך הדיקטטורה הצבאית של איוב ח'אן > תפקידה של פקיסטן ביחסי ארצות הברית-סין

ארצות הברית ניצלה את קשריה של פקיסטן עם הרפובליקה העממית של סין, שהביא לביקורו הסודי של הנרי קיסינג'ר בסין ביולי 1971. מגעים אלו בין ארצות הברית לסין, הביאו לביקורו של הנשיא ריצ'רד ניקסון בסין, ונרמול היחסים בין שתי המדינות ב-1972.
היחסים במהלך המלחמה הקרה > מלחמת הודו-פקיסטן

עם פרוץ מלחמת האיבה בין הודו לפקיסטן, דחק הנשיא ניקסון את יחיא ח׳אן, לרסן את הכוחות הפקיסטנים כדי למנוע הסלמה במלחמה, ולשמור על האינטרסים של פקיסטן. ניקסון חשש כי פלישה הודית למערב פקיסטן, תחזק את מעמדה של ברית המועצות.
ארצות הברית איימה על פקיסטן כי תפסיק לה את הסיוע הצבאי, אם לא תפסיק בפעולות האיבה נגד הודו. אך במקביל חששה כי הודו תשלוט גם בנוף הפוליטי החדש של דרום אסיה.
לקראת סוף המלחמה, הכיר הנשיא ניקסון בתבוסתה של פקיסטן, אך שלח את ה- USS Enterprise למפרץ ההודי, במה שנתפס כאיום על הודו.
היחסים במהלך המלחמה הקרה > הממשלה הדמוקרטית של פקיסטן (1971–1977)

לאחר הבחירות לנשיאות פקיסטן, נהפך זולפיקאר עלי בהוטו, סוציאליסט דמוקרטי כריזמטי לנשיא פקיסטן ב-1971 ולאחר מכן לנשיא ב-1974. תקופה זו נחשבה כ״מלחמה קרה שקטה״ בין ארצות הברית לפקיסטן, אשר הייתה מונהגת תחת שלטון סוציאליסטי-דמוקרטי.
תחת בוטו, פקיסטן התקרבה לברית המועצות ויצרה עמהמ קשרים הדוקים. בוטו ניסה לשמור על איזון עם ארצות הברית, אבל ניסיונותיו נדחו על ידי ארצות הברית. בוטו התנגד לתפיסות השמאלניות פקיסטניות, אבל תמך בפוליטיקה של השמאל, שארצות הברית התנגדה אליו כבר מהתחלה.
היחסים בין שתי המדינות הידרדרו משמעותית תחת נשיאותו של ג'ימי קרטר, אשר היה אנטי-סוציאליסטי והידק את האמברגו על פקיסטן.
היחסים במהלך המלחמה הקרה > דיקטטורה צבאית (1977–1988)

בשנת 1979, קבוצה של סטודנטים פקיסטנים שרפו את שגרירות ארצות הברית באסלמבאד.
לאחר עידן בוטו, יחסי פקיסטן וארצות הברית השתפרו מאוד. ב-24 בדצמבר 1979, פלשה ברית המועצות לאפגניסטן. בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, פתחו ארצות הברית ופקיסטן במבצע ציקלון, הנועד להביס את הסובייטים באפגניסטן ולסכל את המשטר הקומוניסטי במדינה זו. במהלך המשטר הצבאי של הגנרל זיא-אול-חאק, היחסים בין ארצות הברית לפקיסטן הגיעו לנקודה מקסימלית וארצות הברית העניקה לפקיסטן סיוע צבאי של כמיליארד דולר.
הפלישה הסובייטית לפקיסטן הדגישה את האינטרס המשותף לארצות הברית ולפקיסטן בהתנגדות לברית המועצות.
ב-1981, סיכמו ארצות הברית ופקיסטן על סיוע צבאי וכלכלי שיינתן לפקיסטן בסך 3.2 מיליארד דולר.
במהלך כהונתו של רונלד רייגן כנשיא ארצות הברית, תמך רייגן במשטר הצבאי בפקיסטן ובמהלך כהונתו בוצעו כמה עסקאות נשק בין ארצות הברית לפקיסטן.
לאחר המלחמה הקרה > הממשלה הדמוקרטית של פקיסטן (1988-1998)

לאחר מותו של זיא, שוקמה הדמוקרטיה בפקיסטן. במקום המשטר הצבאי של זיא, הוקמה שוב ממשלה דמוקרטית בפקיסטן. במהרה היחסים בין שתי המדינות שוב התדרדרו. ארצות הברית נקטה עמדה קשה נגד התפתחותה הגרעינית של פקיסטן והתקרבה להודו.
לאחר המלחמה הקרה > הממשלה הדמוקרטית של פקיסטן (1988-1998) > הקרע ביחסים

ב-1992, יעץ שגריר ארצות הברית בפקיסטן, ניקולס פלאט כי אם פקיסטן תמשיך לתמוך בטרוריסטים בהודו, מזכיר המדינה עשוי למצוא עצמו מגדיר את פקיסטן ברשימת המדינות המממנות טרור.
לאחר המלחמה הקרה > 2001 ואילך

לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הפכה פקיסטן לבעלת ברית של ארצות הברית במלחמה בטרור.
ב-2003, ארצות הברית מחקה לפקיסטן חוב של כמיליארד דולר, עקב מלחמתה בטרור.
בעקבות רעידת האדמה בקשמיר, הבטיחה מזכירת המדינה האמריקאית, קונדוליזה רייס, כי ארצות הברית תתמוך במאמצי הסיוע ותעזור לפקיסטן לבנות מחדש את האזורים שנהרסו.
לאחר המלחמה הקרה > 2001 ואילך > הברית בין פקיסטן לארצות הברית במלחמה בטרור

לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הצטרפה פקיסטן לברית עם ארצות הברית במטרה להילחם בטרור.
לאחר שפקיסטן לא הצליחה לשכנע את הטליבאן למסור את אוסאמה בן לאדן ואנשים נוספים באל-קאעידה, סיפקה פקיסטן לארצות הברית מידע על מספר נמלי תעופה צבאיים ותמיכה לוגיסטית בהתקפה על אפגניסטן. לאחר הפיגוע, פקיסטן עצרה מעל 500 חברי אל-קאעידה.
בהמשך לברית הצבאית בין ארצות הברית לפקיסטן, הסירה ארצות הברית את הסנקציות על פקיסטן והעניקה לה סיוע, בעיקר צבאי, של כ-20 מיליארד דולר בין 2001 ל-2010. ביוני 2004, הגדיר הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, את פקיסטן כבעלת ברית חשובה של ברית נאט"ו, וזו זכאית בין היתר לטכנולוגיה אמריקנית מתקדמת.
פקיסטן איבדה אלפי חיילים ואזרחים מאז הצטרפותה למלחמה בטרור עם ארצות הברית. אזורים שלמים הפכו לאזורים מוכי טרור בשליטת הטליבאן, ופיגועי התאבדות היו דבר שכיח בפקיסטן מאז 2001.
הסיוע הצבאי של ארצות הברית לפקיסטן מאז פיגועי 11 בספטמבר

פקיסטן היא בעלת ברית של נאט״ו.
בשנת 2002, קיבלה פקיסטן כ-25 מיליארד דולר בסיוע צבאי וכלכלי ומכירת ציוד צבאי. הציוד אשר קיבלה פקיסטן היה שמונה מטוסי F-16 חדשים, שמונה מטוסי פטרול ימיים מסוג 6,000, טילים נגד טנקים מסוג 500, שני טילי אוויר-אוויר מסוג 6, מטוסי תובלה מסוג 20 ועוד.
במחצית מחלוקת חבילת הסיוע הייתה בעת ממשל בוש וכמחצית בעת ממשל אובמה. הסיוע שנתן אובמה לפקיסטן היה יותר כלכלי מאשר צבאי.
אלירם אזולאי

אלירם אזולאי (נולד ב-25 בדצמבר 1976) הוא ראש מועצה אזורית הר חברון.
ביוגרפיה

נולד באופקים וגדל בגוש קטיף ביישוב נוה דקלים שהוריו היו ממייסדיו. למד בבית הספר נאות קטיף בנוה דקלים ובישיבה תיכונית יד בנימין. בשנים 1995-1994 למד במכינה קדם צהלית 'עצם' כשהייתה ביישוב עצמונה שבגוש קטיף. בשנים 1998-1995 שירת כלוחם ביחידת אגוז. הוא המשיך להתנדב למילואים כלוחם ופרמדיק מוטס בהיחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669).
בשנים 2013-2008 כיהן כמזכיר היישוב סנסנה.
בשנים 2015-2013 לקח חלק בתנועת אור כמנהל התיישבות נגב.
בשנים 2021-2015 כיהן כמנכ"ל מועצת הר חברון.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד מול ארי אודס, תושב מצפה עשהאל ומזכיר היישוב טנא עומרים. אזולאי ניצח ברוב של כ-56.3%.
חיים אישיים

בעל תואר ראשון ברפואת חירום ותואר שני במנהל ציבורי.
נשוי ואב לחמישה. מתגורר בסנסנה.
הערות שוליים

↑  תוצאות הבחירות
יעקב לב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1920 בגדאד, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  2003 (בגיל 83 בערך) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 סוגה:  ריאליזם סוציאליסטי 
 זרם ספרותי:  ריאליזם סוציאליסטי
 יצירות בולטות:  "הגחלת הראשונה"
 
יעקב (בַּלְבּוּ֫ל) לב (ידוע בערבית בשמו: يعقوب بل; לעיתים נהגה בִּלְבּוּ֫ל; 1920–2003) היה סופר ומשורר יהודי-עיראקי. יצירתו הספרותית התפרסמה בערבית, והוא זכה להכרה כבר בשנת 1936 לאחר שפרסם מאמר בירחון "אל-חטיף" בעיראק. בלבול נודע בתיאוריו הספרותיים הריאליסטיים, ונחשב לאחד מראשוני הסופרים בזרם הריאליזם הסוציאליסטי בעיראק וחלוץ בתחום הרומן העיראקי והסיפור הקצר. בשנת 1951 עלה לישראל ובאחת פסקה יצירתו והוא פנה לעסקים.
תולדות חייו

בלבול נולד בבגדאד לשאול וגורג'יה בלבול. הוא למד בחטיבת הביניים של בית הספר אליאנס ותיכון שמאש, שם השלים תעודת בגרות ממשלתית בשנת 1938. עם סיום לימודיו החל לעבוד בלשכת המסחר של בגדאד, אותה אף ניהל החל משנת 1945 ועד לעלייתו ארצה בשנת 1951. בשנות עבודתו בלשכת המסחר אף שימש כעורך ירחון הלשכה.
עם עלייתו לישראל, החל ללמוד בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב (לימים הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב). הוא סיים את לימודי המשפטים בשנת 1956. מעת סיום לימודיו ועד לפטירתו ניהל יעקב לב עסקים בתל אביב, והיה פעיל בקהילת יוצאי עיראק בישראל בתחומי חינוך ותרבות. הוא נפטר בשנת 2003.
נישא לבלאנש, אב לשאול, אורנה ואיתן.
יצירתו

בלבול פרסם את ספרו הראשון, בשם "הגחלת הראשונה" (אל-ג'מרה אל-אולא) בשנת 1938‏. הספר, ובו סיפורים קצרים, מתואר כספר היחיד של ספרות יפה אשר פורסם בעיראק באותה שנה.
בעת עבודתו בלשכת המסחר בבגדאד, תחת ניהולו של מאיר בצרי, אף הוא משורר יהודי עיראקי, החיו בלבול ובצרי את סגנון שירת המושחאת, סגנון שירה אנדלוסי, השונה מסגנון השירה הערבית המסורתי. בצרי ואף בלבול כתבו גם סונטות בסגנון שייקספירי. יצירותיו הספרותיות של בלבול, כמו גם המאמרים שכתב בנושאי כלכלה ועסקים, התפרסמו בעיראק ובמצרים.
כאות לשאיפתו של בלבול לכתוב תאורים מציאותיים ולהגיע לקהל קוראים רחב, רבים מן הדיאלוגים בסיפוריו כתובים בערבית מדוברת עיראקית, ולא בערבית ספרותית כמקובל בכתיבת פרוזה. לצד שבחים על יכולתו בכתיבת סיפורים קצרים, על בהירותם, אחידותם, והריאליזם הסוציאליסטי שבהם, הוא אף ספג ביקורת על היותם של סיפוריו נאיביים, חסרי מקוריות, וחלשים בבנייתן של הדמויות בהם. למרות זאת, בלבול נחשב לאחד הסופרים הבולטים והחשובים בתחום הרומן והסיפור הקצר בעיראק בין השנים 1920 - 1955.
כתיבתו הספרותית של בלבול, בעת שחי בעיראק, איננה יהודית באופיה, היא מיועדת לקהל הערבי הרחב ובעלת זיקה למורשת הערבית וללאומיות העיראקית. גישתו זו אף קיבלה ביטוי מפורש בדברים שכתב באותה עת. ב-21 ביולי 1938 פרסם מאמר בעיתון המקומי "אל-אכבר" ובו כתב כי: "הנוער היהודי אינו רואה בציונות יותר מאשר ביטוי של קולוניאליזם ושליטה.". דוגמת סופרים יהודים עיראקים אחרים בשנות ה-30 וה-40, כתיבתו של בלבול באותה תקופה הושפעה מספרות המערב והספרות הערבית כאחד, והוא חש עצמו סופר עיראקי ולא סופר יהודי. יעקב (בלבול) לב, לא פרסם מיצירותיו בשפה העברית. לאחר מותו התפרסם ספרו "גחלת ראשונה ולבטי מחשבה: מבחר סיפורים ושירים" בערבית ובתרגום לעברית.
הערות שוליים

↑  שמואל מורה, מהפכה בשירה הערבית
↑  Nissim Rejwan, The last Jews in Baghdad: remembering a lost homeland. University of Texas Press 2004. p. xvi.
↑  Nancy E. Berg, Exile from exile: Israeli writers from Iraq. NY:SUNY Press 1996. p. 35.
↑  Berg, p. 36.
↑  נסים קזז, המרות דת בקרב יהודי עיראק בעת החדשה. פעמים, תש"ן;42:‏157-166. מול ה"ש 7.
↑  Giladi, G. N. (1990). Discord in Zion: conflict between Ashkenazi & Sephardi Jews in Israel. Scorpion Publishing. ISBN 090590687X, 9780905906874. p. 84.
↑  גחלת ראשונה ולבטי מחשבה: מבחר סיפורים ושירים. ערך והקדים שמואל מורה. ירושלים: אגודת האקדמאים יוצאי עיראק בישראל, 2006. בגוגל ספרים, מסת"ב 9657315077.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309021805171  ISNI: 0000 0001 1792 4873  LCCN: no2008162007  VIAF: 96986044   WorldCat (עם VIAF): 96986044
הסדר טיעון

הסדר טיעון, הידוע גם בשם עסקת טיעון, הוא הסכם שנערך במסגרת משפט פלילי, בין רשויות התביעה לנאשם. במסגרת ההסדר, הנאשם מודה בחלק מן האישומים המיוחסים לו, ובתמורה התביעה מסירה חלק מן האישומים מתוך כתב האישום. לעיתים ההסדר כולל הסכמה על חומרת העונש שידרש בגין האישומים בהם הודה הנאשם.
הסדר טיעון מאפשר לתביעה ולנאשם להסכים על תוצאת המשפט הפלילי ובכך הוא חוסך את ניהול המשפט, ואף מספק לצדדים ודאות באשר לתוצאתו. כאשר מדובר בעבירות מין, התביעה בוחרת להתקשר בהסדר טיעון כדי למנוע מקורבן העבירה את הצורך להעיד בבית המשפט. הסדר הטיעון הוא המקבילה הפלילית לפשרה, המקובלת במשפט האזרחי.
בחלק מהמדינות, כגון ארצות הברית, הסדר הטיעון יכול לכלול הסכמה על העונש שיגזר על הנאשם. במדינות אחרות, כמו אנגליה ואוסטרליה, העונש נקבע על ידי בית המשפט ואין לצדדים אפשרות להסכים עליו ביניהם.
בארצות הברית, כ-95% מההרשעות הן תוצאה של הודאות באשמה, לרוב במסגרת הסדרי טיעון.
בישראל > לאחר הרשעה

לרוב, יגובש הסדר טיעון לפני תחילת המשפט או בשלביו המוקדמים. עם זאת, לעיתים מגיעים הצדדים להסכמה לגבי הסדר הטיעון לאחר שהנאשם הורשע. הדוגמה הבולטת ביותר היא הסדר טיעון הנערך במהלך הערעור על פסק הדין המרשיע. שופטי בית המשפט העליון נחלקו ביחס לשימוש בהסדרי טיעון לאחר ההרשעה. השופטת עדנה ארבל הבחינה בין הסדר טיעון שנערך לפני ההרשעה, להסדר שהתגבש לאחריה. לשיטתה, דרושות נסיבות מיוחדות כדי להצדיק הסדר טיעון שנערך לאחר הרשעת הנאשם:
"אין דינו של הסדר טיעון אשר נערך לפני הרשעה כדינו של הסדר טיעון הנערך לאחר הרשעתו של הנאשם בביצוע העבירה. חלק ניכר מיתרונות הסדר הטיעון שהוזכרו אינם מתקיימים כשהצדדים מגיעים להסדר טיעון לאחר הרשעת הנאשם בערכאה הדיונית, ומכאן שעל התביעה לשכנע את בית המשפט כי לאחר ההרשעה נוצרו נסיבות שיש בהן כדי להצדיק את הסטייה מהכרעת בית המשפט קמא... השלב שבו מוגשת הבקשה לאישורו של הסדר הטיעון במקרה דנן מחייב איפוא את התביעה לבאר מה נשתנה בין השלב הדיוני לשלב הערעורי המצדיק את השינוי בהכרעה השיפוטית, זאת במיוחד משפסק הדין המרשיע היה מפורט ומנומק וניתן על דעת כל השופטים, גם אם הנמקותיהם שונות."
לעומתה, השופט יורם דנציגר סבר שהסדר טיעון הוא פרקטיקה ראויה גם לאחר הרשעת הנאשם:
"לאור יתרונותיו הרבים של הסדר הטיעון ראוי הוא כי סטיה הימנו תיעשה במקרים חריגים ונדירים בלבד. ואכן, זוהי המגמה אשר מסתמנת בשנים האחרונות בפסיקתו של בית משפט זה ... אינני סבור כי העובדה שהסדר הטיעון הושג לאחר הרשעת הנאשם ואף בשלב הערעור, כמו במקרה שלפנינו, מצדיקה שינוי מגמה מצמצמת זו בכל הקשור לסטיית בית המשפט מהסדרי טיעון."
גם נשיא בית המשפט העליון, אשר גרוניס, תמך בעריכת הסדרי טיעון בשלב הערעור שלאחר ההרשעה:
"כאשר מתייצבת המאשימה בפני ערכאת הערעור ומודיעה על הסכמתה לקבלת הערעור על ההרשעה ולזיכויו של הנאשם, האם ומתי תתערב ערכאת הערעור? התשובה לשאלה זו היא פשוטה. ערכאת הערעור לא תתערב בהחלטה כזו. ... דומה, שגם במקרה בו מודיעה המאשימה בפני ערכאת הערעור כי היא מסכימה להקלה מסוימת בעונש יקבל בית המשפט את עמדת התביעה וייקל בעונש. מה לומדים אנו מן העיון הקצר בנושא של התערבות בית המשפט בהחלטותיה של התביעה הכללית המתקבלות בשלב שלאחר מתן פסק הדין בערכאה הדיונית? התשובה ברורה: אם כלל תהא התערבות, הרי היא תעשה אך במקרים חריגים שלא לומר חריגים ביותר, וזאת כאשר הרשות פעלה מתוך חוסר תום לב או בחוסר סבירות קיצוני. לטעמי, דין דומה צריך לחול אף במקרה בו מושג הסדר טיעון בשלב הערעור. אין כל סיבה שערכאת הערעור תתייחס בצורה שונה להסדר טיעון בערעור מאשר להסכמת התביעה לזיכוי או להקלה בעונש באותו שלב. היפוכו של דבר, אם בית המשפט שלערעור אינו מתערב מקום שהמאשימה מודיעה על הסכמתה לזיכוי, מקל וחומר שאין מקום להתערבותו בהסדר טיעון."
בישראל > חזרה מהסדר טיעון

סעיף 153(א) לחוק סדר הדין הפלילי קובע: "הודה הנאשם בעובדה, אם בהודיה שבכתב לפני המשפט ואם במהלך המשפט, רשאי הוא בכל שלב של המשפט לחזור בו מן ההודיה, כולה או מקצתה, אם הרשה זאת בית המשפט מנימוקים מיוחדים שיירשמו".
במקרה בו נאשם הודה ברצח במסגרת הסדר טיעון שאפשר לאחיו הרשעה בסיוע ברצח בלבד, קבע בית המשפט העליון שהנאשם רשאי לחזור בו מההודאה בהסדר הטיעון ולנהל משפט מלא (לרבות שמיעת עדויות והבאת ראיות), לאור העובדה שהאחים היו מיוצגים על ידי אותו עורך דין וכי מלכתחילה הנאשם עצמו לא הרוויח דבר מההודאה.
דוגמה מפורסמת לחזרה של נאשם מהסדר טיעון היא מקרהו של נשיא המדינה, משה קצב, שבו נחתם הסדר טיעון בין קצב לפרקליטות המדינה. למחרת החתימה הגיש קצב את התפטרותו מתפקיד נשיא המדינה שנכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2007. בעקבות הסדר הטיעון הגישה הפרקליטות כתב אישום מתוקן נגד קצב, בו הוסרה הטענה לאונס ונותרו ההאשמות רק על הטרדה מינית ועל הטרדת עד. אך בעת פתיחת משפטו ב-8 באפריל 2008, שבו היה אמור קצב להודות בחשדות המיוחסים לו, הודיעו פרקליטיו כי קצב חזר בו מהסדר הטיעון. בעקבות חזרתו של קצב מהסדר הטיעון, גיבשה פרקליטות המדינה כתב אישום מחמיר הכולל עבירות של אונס וזה הוגש לבית המשפט המחוזי בתל אביב ב-19 במרץ 2009.
לקריאה נוספת

אורן גזל, "הסדר טיעון ובעיית החף", משפטים לה(1), 2005
הערות שוליים

↑  הילה רז, "שיעור הסדרי הטיעון בישראל הוא מהגבוהים בעולם - זה מטריד", באתר TheMarker‏, 15 במאי 2012
1 2  ע"פ 1958/98 פלוני נ' מדינת ישראל, ניתן ב־25 בדצמבר 2002
↑  ע"פ 9145/09 חיים איטח נ' מדינת ישראל, ניתן ב־17 בפברואר 2010
↑  רע"פ 9486/11 יוסי סבן נ' מח"ש, ניתן ב־28 בדצמבר 2011
↑  רע"פ 6374/08 אלון גנני נ' מדינת ישראל, ניתן ב־6 בפברואר 2012
↑  אורן גזל אייל ואבישלום תור, השפעת חפות על הסדרי טיעון: ממצאים אמפיריים תובנות פסיכולוגיות, והשלכות נורמטיביות" משפטים לט (1) (2009)
↑  אורן גזל אייל, ענבל גלון וקרן וינשל-מרגל, שיעורי הרשעה וזיכוי בהליכים פליליים.
↑  וראו גם: ע"פ 7165/07 פלוני נ' מדינת ישראל, ניתן ב־12 באפריל 2010
↑  ע"פ 635/05 אמג'דת דענא נ' מדינת ישראל, ניתן ב־26 בנובמבר 2007
↑  אריק בנדר ושני מזרחי, קצב הנבצר התפטר ויהפוך לנשיא לשעבר, באתר nrg‏, 29 ביוני 2007
↑  מסמך: כתב האישום נגד קצב, באתר nrg
↑  רוני מלול ואפרת זמר, "החלטתי ללכת בדרך הקשה ולהוכיח חפותי", באתר nrg‏, 8 באפריל 2008
↑  עפרה אידלמן, כתב האישום נגד נשיא המדינה לשעבר, משה קצב, הוגש לבית המשפט בתל אביב, באתר הארץ, 19 במרץ 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555830105171  LCCN: sh85103422  NKC: ph705695
11 ביולי

11 ביולי הוא היום ה-192 בשנה (193 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה, נשארו עוד 173 ימים.
אירועים היסטוריים ביום זה

472 – לאחר מאבק כוחות ברומא, הקיסר אנתמיוס נרצח על ידי הגנרל ריקימר
1302 – קרב דורבנות הזהב. ניצחון של פלנדריה על צרפת
1533 – המלך הנרי השמיני מנודה על ידי האפיפיור. באותם הימים לנידוי משמעות דיפלומטית ראשונה במעלה
1740 – היהודים מגורשים מאוקראינה
1798 – מוקם חיל הנחתים האמריקאי
1811 – המדען האיטלקי אמדאו אבוגדרו מפרסם את כתביו על התוכן המולקולרי של גזים
1864 – מלחמת האזרחים האמריקנית: כוחות מדינות הקונפדרציה מנסים לפלוש לוושינגטון די. סי.
1920 – מוקם "ויצו", ארגון נשים יהודיות בישראל ובעולם
1921 – שביתת נשק מוכרזת במלחמת העצמאות האירית
1921 – נשיא ארצות הברית לשעבר ויליאם הווארד טאפט מושבע כנשיא העשירי של בית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא האדם היחיד עד כה שהיה גם נשיא וגם נשיא בית המשפט העליון
1921 – מונגוליה מקבלת עצמאות מהרפובליקה הסינית
1927 – מתרחשת רעידת אדמה שמרכזה באזור יריחו במגניטודה 6.2. 300 הרוגים
1943 – מלחמת העולם השנייה: הגרמנים פותחים בהתקפת-נגד בסיציליה
1947 – ספינת המעפילים אקסודוס יוצאת לדרכה
1953 – במשאל עם ממונה אדיב שישקלי לנשיא סוריה
1962 – שידור הטלוויזיה הלוויני הטרנס-אטלנטי הראשון
1962 – הקוסמונאוט הרוסי מיכולייב מבלה ארבעה ימים בחלל, שיא באותה תקופה
1966 – אנגליה ואורוגוואי מסיימות בתיקו 0:0 במשחק הפתיחה של מונדיאל 1966
1967 – המשחתת אח"י אילת וזוג טרפדות של חיל הים מטביעות שתי טרפדות מצריות בקרב רומני
1973 – מטוס בואינג 707 מברזיל מתרסק ליד פריז בדרך לנחיתה בנמל התעופה אורלי. 122 איש נהרגים
1975 – ארכאולוגים סינים מגלים אתר קבורה שבו 6,000 פסלים של לוחמים המכונים "צבא הטרקוטה"
1982 – איטליה מנצחת את גרמניה המערבית בתוצאה 3 – 1 במשחק הגמר של מונדיאל 1982
1987 – לפי נתוני האו"ם, אוכלוסיית העולם חצתה את קו 5 המיליארד
1991 – מטוס DC-8 ניגרי מתרסק במהלך נחיתה בג'דה, ערב הסעודית, 261 איש נהרגו
1991 – ליקוי חמה מלא נצפה בהוואי
1995 – נקשרים קשרים דיפלומטיים בין ארצות הברית ווייטנאם
1995 – הסרבים כובשים את העיר המוסלמית סברניצה, רבים מהתושבים נרצחים על ידי הפולשים
1995 – מטוס אנטונוב 24 קובני מתרסק לתוך הים הקריבי דרומית-מזרחית לקובה, 44 הרוגים
2000 – מתחילה פסגת קמפ דייוויד, בחסות נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון ובהשתתפות אהוד ברק ויאסר ערפאת. הפסגה מסתיימת ב-25 ביולי ללא תוצאות
2010 – ספרד ניצחה את הולנד בתוצאה 1:0 בגמר מונדיאל 2010, וזכתה במונדיאל בפעם הראשונה בתולדותיה
2011 – הפיצוץ בבסיס הימי אוונגלוס פלורקיס בקפריסין גרם ל-13 הרוגים ולנזק כלכלי חמור
2021 – בג"ץ פסק כי תיקון חוק הפונדקאות שנחקק ב-2018, שמפלה זוגות חד-מיניים וגברים יחדניים המעוניינים בהליך פונדקאות, יתוקן בהוראת בג"ץ, וייכנס לתוקפו תוך חצי שנה
נולדו

1274 – רוברט דה ברוס, מלך סקוטלנד (נפטר ב-1329)
1767 – ג'ון קווינסי אדמס, הנשיא השישי של ארצות הברית (נפטר ב-1848)
1913 – פול לינברגר, שנודע בשם העט קורדוויינר סמית, סופר מדע בדיוני אמריקאי (נפטר ב-1966)
1916 – גוף ויטלם, ראש ממשלת אוסטרליה ה-21 (נפטר ב-2014)
1919 – בנימין תמוז, מחבר ואמן ישראלי (נפטר ב-1989)
1920 – יול ברינר, שחקן (נפטר ב-1985)
1923 – ריצ'רד פייפס, היסטוריון וסופר יהודי אמריקאי (נפטר ב-2018)
1926 – זאב ייבין, ארכאולוג ישראלי, מבכירי רשות העתיקות (נפטר ב-2015)
1927 – הרברט בלומסטדט, מנצח תזמורת שוודי יליד ארצות הברית
1928 – סיני אדלר, רבה הראשי של אשדוד, ומרבני כולל מר"ץ במבשרת ציון (נפטר ב-2020)
1930 – הרולד בלום, מבקר ספרות וסופר יהודי-אמריקאי (נפטר ב-2019)
1931 – דרור דורי, מתרגם ישראלי (נפטר ב-2012)
1934 – אביבה ברושי, מתרגמת, עורכת וסופרת ישראלית
1934 – ג'ורג'ו ארמני, מעצב אופנה
1937 – חיים אלבלדס, ניצב במשטרת ישראל (נפטר ב-2005)
1937 – עדין אבן ישראל, חסיד חב"ד ומחבר פורה של ספרי הגות יהודית וביאורים, בפרט לתלמוד ולחסידות (נפטר ב-2020)
1938 – לורל תאצ'ר אולריך, חוקרת והיסטוריונית פמיניסטית אמריקאית
1944 – לו הדסון, כדורסלן אמריקאי (נפטר ב-2014)
1944 – אילן גולדהירש, סופר ופזמונאי ישראלי (נפטר ב-2018)
1944 – הלל שמיד, חוקר ארגונים ישראלי
1944 – עמירם הלוי, יושב ראש איגוד הכדורסל בישראל וחקלאי
1947 – ריאד איסמט, איש ציבור סורי, מפיק תיאטרון ומחזאי (נפטר ב-2020)
1950 – שלמה בראבא, שחקן ישראלי
1951 – יחיאל אקשטיין, סופר ופעיל ציבור אמריקאי-ישראלי, מקים ונשיא הקרן לידידות (נפטר ב-2019)
1951 – מרים פיירברג, ראש עיריית נתניה
1953 – לאון ספינקס, מתאגרף אמריקאי (נפטר ב-2021)
1955 – מיכל אביעד, במאית, תסריטאית ומפיקה
1956 – סילה וורד, שחקנית אמריקאית
1958 – הוגו סנצ'ז, כדורגלן מקסיקני
1959 – סוזן וגה, זמרת אמריקאית
1959 – ריצ'י סמבורה, זמר וגיטריסט (בון ג'ובי)
1961 – גידי אביבי, מפיק סרטים ואיש תקשורת ישראלי
1962 – אלברט בן יצחק יעקב, משורר ומבקר עברי
1964 – סמי תורג'מן, אלוף בצה"ל
1965 – ערן צור, זמר ויוצר ישראלי
1970 – אמיר שלח, כדורגלן ישראלי
1975 – ליל קים, ראפרית ומפיקה אמריקאית
1989 – דייוויד הנרי, שחקן קולנוע אמריקאי
1989 – ליאל קולט, זמרת ישראלית
1990 – קרוליין ווזניאקי, טניסאית דנית
1994 – קיילב יואן, אופני כביש אוסטרלי
1997 – פאוול סיבאקוב, רוכב אופני כביש רוסי