קדר (שבט וממלכה)
היסטוריה > תולדות הקדרים > תקופת "הזוגות" - יתיה-בסקאנו ותלחנו-חזאל

בסוף המאה השמינית לפנה"ס ובתחילת השביעית, ניכרים סימנים להתרחבות שטחי הנוכחות והפעילות של הקדרים גם לדרום מסופוטמיה (דרום בבל) ולגבולה הדרומי של ממלכת יהודה בנגב. כתובות מתקופת סנחריב, מלך אשור בשנת 703 לפנה"ס, מזכירות יישובים רבים בעלי שמות ערביים בדרום בבל, כגון דֻר-אָבִיָתָ, דֻר-אֻעָיִת, דֻר-בִרְדָדָ, דֻר-אֻֻגֻרִ, דֻר-אָקִיָ וקִדְרִנָ, וייתכן שקיים קשר כלשהו בין יישובים אלה לממלכה הערבית. כל היישובים הללו נמצאו בשטחים של שבטי בית-אמוקני ובית-דוקארי הכשדיים בין העיר בבל לעיר אור. נוכחות כה בולטת של יישובים ערביים באזור זה קשורה לתנועה ערה של סחר בציר מזרח-מערב בין דרום מסופוטמיה למערב המזרח הקדום, וכן לציר הסחר מדרום חצי האי ערב ומרכזו למסופוטמיה העשירה. עם זאת, נוכחות זו לא הגיעה למפרץ הפרסי עצמו ולא התערבה ישירות בפעילות המסחרית של ממלכות דילמון ומגן שם.
בתקופה זו עמדו בראש הממלכה הקדרית אח ואחות: מלכת הערבים יָתִיֶה (אנ') ואחיה בָאָסְקָנֻ. אלה חברו בשנת 703 לפנה"ס אל מלך בבל, מרודך בלדאן השני, יחד עם ממלכת עילם, ומרדו באימפריה האשורית. סנחריב נקט ביד קשה נגד מרד זה, ניצח את צבאו של מרודך בלאדן ונטל שלל רב, כולל כזה המזוהה עם רכוש הערבים. בקצה המערבי של אזורי פעילותם, תמכו הקדרים גם במרד חזקיהו, מלך יהודה בשנת 701 לפנה"ס. כתובת מלכותית אשורית מתארת את דיכוי המרד, ובכלל זה מזכירה את הערבים לצדו של חזקיהו: "...את חזקיהו הוד האימה של מלכותי הכריע, והערבים ולוחמיו המובחרים אשר העביר לעיר בירתו ירושלים ברחו...". מעורבותם במרד מצביעה על אינטרסים שהיו להם סביב ממלכת יהודה ונוכחותם באזור סביב יהודה – כנראה בדרום עבר הירדן ובנגב. גם אם המניע של הקדרים להצטרף למרידות נגד סנחריב היה כלכלי (שמירה על עצמאות ודומיננטיות בדרכי הסחר), מעורבותם הפעילה במרידות מצביעה על תפיסתם העצמית כגורם מדיני משמעותי בזירה האזורית וכפועל יוצא על נכונותם לפעול לטובת האינטרסים שלהם באופן צבאי-פוליטי. שלטונם של יתיה ובסקנו נמשך משנת 710 לפנה"ס עד 695 לפנה"ס, כלומר, משלהי תקופת סרגון השני ובחלק מתקופת שלטונו של סנחריב.
גם יורשיהם של יתיה ובאסקנו, תֶלְחֻנֻ, "מלכת הערבים", ואחיה חזאל, מלך הערבים, ששלטו יחד מאז 695 לפנה"ס למשך 5–6 שנים, מוכרים בעיקר משום שמרדו באשורים. במקרה זה, התיעוד האשורי מאפשר הצצה לחלוקת התפקידים בין המלכה לאחיה – בעוד שתלחונו עסקה בעניינים אזרחיים ודתיים, אחיה פיקד על הצבא וניהל את המלחמה באשורים. במרד, במהלך 690-689 לפנה"ס, ניצח סנחריב את צבאו של חזאל, רדף את צבא הקדרים מדרום בבל לעבר הבירה דומה, פשט על בירת הקדרים, ולקח עמו לאשור את תלחונו, את בתה תָבֻאָה ואת צלמי האלים ממקדשם. האם והבת שוכנו כאסירות בארמון המלך האשורי, וחזאל, לאחר שנכנע לאשורים, נשאר לשלוט בקדר לבדו לעוד כ-14 שנים, עד 676 לפנה"ס, במהלך שלטונו של אסרחדון, בנו של סנחריב. כמו במקרה של שמשי, גם במקרה זה ניצחון צבאי של האשורים על קדר אין משמעו חורבן והרס, הן משום שקיים קושי להחריב רכוש של נוודים והם משום הרווח ההדדי של הערבים ושל האשורים בשמירה על מסגרת ששולטת על צירי סחר.
בתקופת שלטון חזאל השתפר הקשר בין קדר לאשורים, הן משום רצונו של חזאל להחזיר את תלחונו וצלמי האלים חזרה לדומה, והן במסגרת מדיניות הפיוס הכללית שהנהיג אסרחדון אחרי המאבקים הסוערים שאפיינו את אביו. כך גם בתקופת שלטון בנו יָוֻתָע. דוגמה ליחסיו הטובים של אסרחדון עם הערבים (לא בהכרח הקדרים), היא הסיוע החיוני שקיבל מהם במסעו למצרים. ללא עזרתם של הערבים בנשיאת ציוד הצבא בחול המדברי ובניווט במדבר, הוא לא היה מצליח להשלים את מסעו. בערוב ימיו של חזאל נזכרת בתיעוד האשורי פנייה שלו אל אסרחדון בבקשה להחזיר למקומם את תלחונו ובתה וכן את הצלמים שנלקחו ממקדש הקדרים. תבואה אכן הוחזרה יחד עם הצלמים, שחלקם אף הורכבו מחדש לאחר שהתפרקו או נופצו בעת מעברם לנינוה. זאת בתמורה להעלאת המיסים של הקדרים לאשור, כולל בשמים שמרמזים על המשך שליטת קדר בהתנהלות השוטפת של דרך הבשמים מדרום ערב. בעת חזרתם ב-677 לפנה"ס חזאל כבר לא היה בין החיים, ומשלב זה החל שלטון משותף של תבוּאה ויותע.