stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביוננוטכנולוגיה
ראו גם

ביו-מחשב
דנ"א אוריגמי
מעבדה על שבב
ננו-טוקסיקולוגיה
ננוטכנולוגיית דנ"א
ננו-צוללת
ננו-רפואה
שיגור תרופות
שכפול עצמי
תעלות מרצפות
הערות שוליים

↑  ד"ר מיכל חמו לוטם, רספירוציטים: הננו-רובוטים שיחליפו כדוריות דם אדומות, באתר BeyondMedicine, ‏18 בנובמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007576727005171  LCCN: sh2013000791  NDL: 01192392  NKC: ph291271
פוגרומי אודסה

חברי גדודי העבודה היהודית (הבונד) עם גופות חבריהם שנהרגו באודסה בעת המהפיכה הרוסית בשנת 1905
פרעות אודסה או הפוגרומים באודסה היו סדרה של פוגרומים כנגד יהודים בעיר אודסה שהייתה שייכת לאימפריה הרוסית (מאז קבלת העצמאות באוקראינה). אירועים אלה התרחשו בשנים 1821, 1859, 1871, 1881, 1886. הפוגרום האחרון והגדול ביותר בהיקפו התרחש בשנת 1905.
אודסה היא עיר נמל על חוף הים השחור ואוכלוסייתה האתנית כללה יוונים, יהודים, רוסים, אוקראינים ובני לאומים נוספים.
פרעות מוקדמות - הפוגרומים הראשונים

בשנת 1821 ושוב בשנת 1859 הותקפו יהודי העיר בידי המון נוצרי אורתודוקסי יווני בעקבות מתח בין שתי הקהילות המשמעותיות בעיר. יש חוקרים הטוענים שהייתה קיימת גם יריבות כלכלית בנוסף לעוינות הדתית. בשנת 1821 (ה'תקפ"א) הקהילה היוונית, צאצאי מייסדי העיר, תמכו בהפיכה ביוון שלחמה באותה תקופה על עצמאותה. באיסטנבול (קונסטנינופול) פרצו פרעות בידי המוסלמים נגד הנוצרים היוונים. פטריארך הכנסייה נתלה ביום הפסחא, ויוונים רבים נרצחו בטבח קונסטנטינופול של 1821. יהודי אודסה והיהודים בכלל הואשמו בתמיכה ונאמנות לשלטון הטורקי עות'מאני כחלק מעוינותם כביכול לנצרות ופולחן הפסח הכולל כביכול פגיעה בנוצרים, ובכלל זה הואשמו ברצח הפטריארך. 14 יהודים נהרגו ובתי עסק ניזוקו יחד עם רכוש פרטי רב.
בעקבות מלחמת קרים שהסתיימה בשנת 1856, השתנו תנאי המסחר ונתיביו, וסוחרים יוונים רבים ששלטו עד אז ביצוא הדגן מהנמל ירדו מנכסיהם, וסוחרים יהודים החליפו אותם. הצאר אלכסנדר השני שעלה לשלטון בשנת 1855 התיר ליהודים לגור מחוץ לתחום המושב ושחרר אותם מחטיפות הילדים לצבא, יחד עם חיובם ללמוד רוסית וניסיונות לבולל אותם כנאמנים לממלכתו. בתגובה, ועם החרפת המשבר הכלכלי, העוינות ליהודים הלכה וגברה, ובמהלך הפסחא בשנת 1859 הושמעה עלילת דם בכנסייה היוונית, ושוב הותקפה האוכלוסייה היהודית באשמת פולחן הכולל רצח נוצרים. העיתונות המקומית כינתה זאת קטטה בלבד וטענה שמקורה במלחים יוונים שיכורים שהגיעו לנמל אחרי מסע ימי ארוך. אין מידע לגבי מספר הנפגעים והיקף המהומות.
פרעות תרל"א הפוגרום בשנת 1871

הפרעות באודסה בשנת תרל"א - 1871 הן הראשונות שקיבלו את הכינוי פוגרום - שמשמעותו ברוסית השמדה. ההתקפה החלה לאחר שמועה שיהודים השחיתו את הכנסייה היוונית או את בית הקברות היווני בחג הפסח. התקפה זו נערכה כנראה בחסות השלטון המקומי ואולי גם בחסות השלטון המרכזי. הפרעות ביהודים תועדו בשנים-עשר ציורים בידי הצייר ואסילי וכרינוב. נהרגו שישה יהודים, עשרים ואחד נפצעו ויותר מאלף עסקים ובתי יהודים ניזוקו. בעקבות מתקפה זו משכילים רבים וביניהם יהודה לייב פינסקר ופרץ סמולנסקין שינו את דעתם ועברו מתמיכה בהתבוללות ואזרחות כלל-עולמית בלא הזדהות לאומית, לתמיכה בציונות.
נטען שהפוגרום היה בחסות השלטון הרוסי המקומי בעיר ובעידודו, בחשדם שהיהודים אינם נאמנים לרוסיה. באחת התמונות שצוירו, נראה מושל העיר על מרפסת ארמונו וכן פרש צבאי וקהל אזרחים לבושים חגיגית הצופים כולם מהצד ביוונים התוקפים סוחרים יהודים ומשליכים את חפציהם וכובעיהם לכל עבר. בהתבוננות מחודשת בתמונות בידי החוקר רוברט וינברג הוא מסיק שהשוטרים היו עסוקים דווקא בפיזור המהומות והגנה על האוכלוסייה היהודית.
עם השנים הפך הדיווח על פוגרום זה, מהאשמת השלטונות בהשתתפות או בעידוד המהומות והטבח, להקטנת חלקם של היוונים עצמם, וטענות לגבי השתתפות רוסים ואוקראינים רבים בהתקפה.
לאחר הפרעות, החל גל הגירה ועזיבת יהודים לערים וארצות אחרות ובראשם לארצות הברית ולארץ ישראל. גל זה התגבר במיוחד לאחר רצח הצר ופרעות שנערכו בדרום רוסיה בשנת 1882 אך לא הגיעו לאודסה. עם זאת, בשנים שלאחר מכן גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר, בעיקר בעקבות חוקי מאי 1882 שאסרו מגורי יהודים בכפרים.
פרעות אודסה תרמ"ו - הפוגרום בשנת 1886

בשנת 1881 (תרמ"א) בעקבות רצח הצאר אלכסנדר השני, תפיסת יהודים שהיו מעורבים ברצח ובראשם חסיה הלפמן, וכן נאום אנטי יהודי של יורשו, בנו אלכסנדר השלישי ומינוי שר פנים עוין ליהודים, ניקוליי איגנטייב, פרצו מהומות ותקיפת יהודים בכל רחבי דרום הממלכה, אך אלו לא הגיעו לאודסה. הפרעות כונו סופות בנגב. מתוך למעלה ממאה (יש הסופרים אף יותר מ-250) מקרים של מהומות בערים השונות, נרצחו לפחות חמישים יהודים במהלך ארבעה ימים באפריל ושלושה ימים במאי. בדצמבר אותה שנה היו פרעות מאורגנות יחד עם חיילים בעיר ורשה. המתח באזור לא שכח. במאי 1882 נחקקו חוקים נגד יהודים בידי שר הפנים שאסרו עליהם מגורים בכפר, הפקיעו את חוקיות שטרות החכירה שבידיהם, ואסרו עליהם את המסחר ביום ראשון, היום בו הגיעו האיכרים לשוק. בקייב היה פוגרום בשנת 1885, ובשנת 1886 הגיעו המהומות לאודסה, אך אין מידע לגבי התקפה זו. בעקבות נפילת הגוש הקומוניסטי נמצא תיעוד מקורי במסמכי השלטונות של אודסה לגבי פוגרום זה ופרעות נוספות שנערכו ביהודים. ייתכן שהיה קשר בין הפרעות הללו למשפט מתוקשר במהלך השנה הקודמת, בו הואשם איש שסייע ליהודים להתחמק מן השירות הצבאי.
פרעות המאות השחורות - פוגרום 1905

בעקבות מהפכת 1905, שבה נאלץ הצאר ניקולאי השני להעניק זכויות אזרחיות ופוליטיות לעם (מניפסט הצאר), התנקמו אנשי הריאקציה ביהודים וערכו פוגרומים בערים ועיירות רבות, לרוב בעידוד הממשל, במה שכונה בשם פרעות המאות השחורות.
הפוגרום באודסה ב-1905 (ב'–ו' בחשוון ה'תרס"ו) היה החמור ביותר בהיסטוריה של אודסה וברחבי האימפריה הרוסית כולה. המשטרה דיווחה כי לפחות 400 יהודים ו-100 לא יהודים, נהרגו בפוגרום וכ-300 איש, רובם יהודים, נפצעו. יותר מ-1,600 בתי יהודים, דירות וחנויות ניזוקו. נתונים רשמיים אלו המעיטו ללא ספק בהיקף האמיתי של הנזק, ומקורות אחרים העידו על מספרים גבוהים משמעותית של הרוגים ופצועים. למשל, העיתון היהודי Voskhod דיווח כי יותר מ-800 יהודים נהרגו וכאלף נפצעו. לא הייתה עיר אחרת באימפריה הרוסית באותה העת שבה נראו רמות הרס ואלימות כה גבוהות.
מאז 1871, נטען שהפוגרומים בוצעו לעיתים קרובות תוך שתיקה, בתמיכה או בעידוד מצד רשויות הצאר. במהלך הפוגרום של 1905 נמצאה עדות המורה על כך שהצבא תמך בהמון הפורע באופן פעיל, ושאנשי השלטון אף היו בין הפורעים. הבולשביק אוזיפ פיטניצקי היה עד ראייה ותיאר זאת כך:
...שם חזיתי במראה הבא: חבורת גברים צעירים, בני 20–25 וביניהם שוטרי חרש בבגדים אזרחיים ואנשי המשטרה החשאית האוכרנה, עצרו ואספו כל מי שנראה כיהודי - גברים נשים וילדים, הפשיטו את בגדיהם והיכו אותם ללא רחמים... ארגנו מיד קבוצה של מהפכנים חמושים באקדחים... רצנו אליהם וירינו בהם, והם ברחו. אך לפתע הופיעה בינינו לבין הפורעים שורה מוצקה של חיילים חמושים עד עור שיניהם ופניהם אלינו. אנחנו נסוגנו. החיילים הלכו, והפורעים יצאו שוב. הדבר חזר על עצמו כמה פעמים. הוברר לנו ללא ספק שהפורעים פועלים יחדיו עם הצבא.
עד נוסף הוא הסופר היידי מנשה הלפרן שהגיע לאודסה בזמן הפוגרום כדי לחלץ את אשתו ובנו, ונחלץ בעצמו מניסיון של נהג העגלה בה נסע להטותו לכיוון הפורעים. הוא פגש שם את חברו, הסופר יהודה שטיינברג. הלפרן תיאר את מה שהוא ושטיינברג ראו כך:
פגשתי את יהודה שטיינברג ויחד איתו ביקרתי בבית הקברות בו היו מונחים 363 הרוגים שחיכו לקבורה. ביקרנו גם בבית חולים בו שכבו יהודים ופורעים במיטות סמוכות. הראשונים נאנחו ובכו והפורעים השמיעו קולות של חרטה, קיללו קללות וטענות נגד הממשלה ששלחה אותם להרוג יהודים עבור 50 קופייקות לראש. ... בפקולטה לרפואה ספרנו חמישים פורעים מתים שנהרגו על ידי ההגנה העצמית של היהודים. שנינו, שטיינברג ואני החלפנו בינינו מבטים מרוצים. תופעה כזו הייתה חדשה בתולדות הפוגרומים.
הערות שוליים

1 2  תולדות תרבות יהודי אודסה 1794-1881 סטיבן י' ציפרשטיין, עמ' 119 (באנגלית)
1 2  אנטישמיות ופוגרומים אריאל פרנסקי (אתר קישורי קהילה)
1 2  פוגרומים (באנגלית, אתר הציונות הישראלי)
1 2  התבוננות חזותית בפוגרומים ברוסיה, רוברט וינברג, מאמר בירחון Jewish History (תקציר, באנגלית, אתר חנות הירחונים JStore)
↑  על אודסה (באנגלית, אתר הספרייה היהודית המקוונת)
↑  מסמכי אודסה (באנגלית, אתר חקר המשפחה שורשים לשורשים)
↑  הדרך אל המהפיכה חלק 2: המהפכה הרוסית הראשונה  אלן ווד (באנגלית, אתר המרקסיזם)
↑  בעניין אהרן פיטניצקי (אוזיפ), מאוחר יותר ראש המחלקה הבינלאומית של הקומוניזם (הקומינטרן), ראו אוזיפ פיטניצקי בוויקיפדיה האנגלית
↑  מנשה הלפרן, פארמעטן, סאו פאולו:1952. עמ' 315. התרגום לעברית 'גווילים' בכתובים וטרם יצא לאור.
תמונת משנת 1919 של אחד המקומות המותקפים בפרעות תרל"א 1871
עבודות דחק

עבודות דחק (באנגלית: Workfare) הן עבודות ציבוריות היזומות על ידי הממשלה על מנת לספק תעסוקה למובטלים.
סוגי עבודות דחק

בתקופת העלייה ההמונית שאפיינה את שנות ה-50, של המאה ה-20 הופנו העולים לעבודות פיזיות ומשרדיות לצורך פרנסתם. לדוגמה: קטיף, עבודות סיקול אבנים מגבעות טרשים, חקלאות, בנייה, סיור, עבודות משרדיות, עבודות פחחות ועבודות צילום.
עבודות דחק בישראל

ההתמודדות עם בעיות התעסוקה של העולים החלה כאשר נאסר על יציאתם מהמחנות לעבודה, בטענה כי צורכיהם מסופקים על ידי "הסוכנות היהודית". עבודות הדחק החלו בישראל בשנת 1950, כדרך להעסיק עולים חדשים שלא השתלבו בעבודות הרגילות במשק. עבודות הדחק שלטו במשך שני העשורים הראשונים של מדינת ישראל כשיטה של התמודדות עם האבטלה, עובדה זו הביאה לכך שהן יושמו גם לפתרון האבטלה בקרב הערבים אזרחי ישראל. עבודות אלה בעיקרן היו עבודות פיזיות קשות בשטחים פתוחים, והשכר עליהן היה מועט.
עבודות הדחק סופקו במשורה, רק כמחצית החודש או מעט יותר, ועשרות אלפי מפרנסים, משך רוב חייהם בארץ מצאו במסגרתן רק תעסוקה חלקית.
מקורן ההיסטורי של עבודות הדחק הוא באנגליה בתקופה הוויקטוריאנית, הן היו דרך לסייע למובטלים ושכרן שימש תחליף לקצבת סעד, בתקופה בה לא הייתה עדיין קצבת אבטלה. גם במדינת ישראל, עבודות הדחק הופעלו כתחליף לתמיכה כספית במובטלים, בהתחשב בעובדה שרבים מהם היו בעלי משפחות גדולות ולא הייתה קצבת אבטלה .
העולים החדשים חיו בתנאים קשים ביותר. כאשר מספר העולים במחנות הגיע ל־100 אלף, ביניהם אלפי רווקים, נוצרה תסיסה מסוכנת.
עבודות דחק בישראל > צירוף נשים לעבודות הדחק

בעבודות הדחק הועסקו בעיקר גברים. עבודות אלה התקיימו ברשויות המקומיות ובדרך כלל היו אלה עבודות ניקיון. הנשים שעסקו בעבודות אלה היו לרוב מוגבלות ביכולתן, נשים קשות יום שאולצו לפרנס את עצמן ולעיתים קרובות גם את בני משפחתן בעבודות מפרכות ובשכר נמוך מאוד.
עבודות דחק בישראל > עבודות דחק במגזר הערבי

בשנות החמישים והשישים למגזר הערבי היו מספר בעיות ייחודיות בכמה מישורים. המגזר הערבי היה ברובו כפרי שעסק בחקלאות כתוצאה כך לא התפתחה בו תעשייה שתוכל לקלוט את שאר העובדים שלא נדרשו לחקלאות. אוכלוסייתו ובעיקר הגברים שבה שהיו ברובם המפרנסים, נחשדה בעוינות ובחוסר נאמנות למדינה, ולכן היא הייתה נתונה תחת ממשל צבאי. הממשל הצבאי הגביל את חופש התנועה של ערביי ישראל, דבר שהקטין עוד יותר את אפשרויות התעסוקה שלהם, ולכן נדרשה התערבות של השלטון להקלת המצב התעסוקתי וצירופם של יותר בעלי המגזר הערבי לשוק העבודה.
הביקורת על עבודות הדחק בעולם

עבודות הדחק שנויות במחלוקת בעולם, לדוגמה בארצות הברית, טוענים המבקרים כי העבודות המבוצעות הן ברוב המקרים דומות לעבודות קהילתיות שבוצעו על ידי עברייניים פלילים בעבודות שירות והן לא מקצועיות.
ארגוני צדקה רבים וארגוני עובדים העבירו ביקורת על עבודות הדחק והם פועלים להפסיקן.
ראו גם

עבודה עונתית
תיק עבודות
שיפוצניק
העסקת ילדים
הערות שוליים

↑  עבודות דחק, באתר מט"ח
1 2 3 4 5  שושנה מרום, [-	https://www.btl.gov.il/Publications/Social_Security/bitahon95/Documents/30-holer.pdf עבודה לקבלת דוקטורט שושנה מרום]
↑  דייויד סלע, עבודה ומלאכה, באתר נוסטלגיה אונליין
המחאה נגד עבודות הדחק
מיקי מעוז

| --- | --- |
 סוג:  מגזין קומיקס
 תדירות:  דו-שבועי
 סוגה:  קומיקס
 פורמט:  צבע
 מו"ל:  יהושע טן-פי
 מייסד:  יעקב מיבר עמנואל יפה
 תאריכי הופעה:  1947
 שפה:  עברית
 מערכת:  תל אביב
 תפוצה:  500–1,000
 מדינה:  ארץ ישראל
 
מיקי מעוז הוא מגזין הקומיקס הראשון בארץ ישראל, שיצא בשנת 1947 בתל אביב. המגזין היה דו שבועי והכיל מספר עלילות קומיקס שנכתבו ואוירו על ידי יעקב מיבר ועמנואל יפה בהתאמה, אודות דמויות של חברת וולט דיסני, בהם מיקי מאוס ששמו תורגם ל"מיקי מעוז", ועל שמו נקרא העיתון. העיתון פרסם סיפורים לילדים בהם מככבות דמויות מבית דיסני, מה שהיה הפרה חמורה של דיני זכויות יוצרים. העיתון היה קיים בשנים 1947–1948 ונסגר לאחר שיצאו 9 גליונות.
היסטוריה

העיתון הוקם על ידי יעקב מיבר, סופר ומשורר שהיה נוהג לכתוב סיפורים קצרים לילדים, ועמנואל יפה, מאייר, מלחין וסופר ילדים, בשנת 1947. השניים כתבו כמה מעשיות אודות דמויות של חברת וולט דיסני בהם מיקי מאוס, דונלד דאק ופינוקיו. פרסום אותן עלילות היה לא חוקי לחלוטין, שכן השימוש בדמויות ללא אישור של חברת וולט דיסני הוא הפרה חמורה של דיני זכויות יוצרים וכיום היה יכול להגיע למשפט. כדי להימנע מהדבר, הצייר עמנואל יפה הקפיד שלא לצייר את מיקי מעוז כמו העכבר המדויק, אלא כהעתק מדויק של דמות עכבר דומה להפליא של חברה מתחרה, ובכך למנוע תביעה מצד וולט דיסני, אלא מצד החברה המתחרה שהייתה פחות חזקה. כך או כך בארץ ישראל של שנת 1947 החוק והסדר המשפטי היו בחיתוליהם, וספק אם מישהו בחברת וולט דיסני אפילו ידע על קיומו של העיתון.
העלילות שפורסמו במגזין אמנם עסקו בדמויות לועזיות, אך שמותיהם תורגמו לעברית ומכאן שם העיתון "מיקי מעוז" - מיקי מאוס. כמו כן גם דונלד דאק תורגם לשם דני אוזני. העיתון היה לעיתון לילדים הראשון בארץ ישראל שיצא בצבע, ואכן כל העיתון היה מודפס בצבע. בין המוציאים לאור של העיתון נמנה יהושע טן-פי, שהיה לזמן קצר המו"ל ולאחר מכן חזר לעיתון הארץ.
העיתון יצא באופן דו-שבועי בתל אביב, עם מספר מצומצם של עותקים, מסוף שנת 1947 ועד תחילת 1948. לאחר קצת יותר מחודש מיציאת הגיליון הראשון קרס כלכלית העיתון (בעיקר בגלל מחיר הצבע) והוא נשכח.
כיום קיימים בין 500 ל-1,000 גיליונות בארץ, שחלקם מוצעים למכירה באינטרנט כפרטי אספנות לחובבי קומיקס ארץ ישראלי. מחיר חוברת כיום יכול להגיע עד ל-300 דולר אמריקני. בשנת 2018 נמכרה במכירה פומבית אינטרנטית החוברת השנייה של העיתון תמורת 134 דולר אמריקני.
הערות שוליים

↑  10 עובדות מפתיעות שלא ידעתם על קומיקס, באתר חדשות 13
1 2  מיקי מעוז - נוסטלגיה אונליין
1 2 3 4  מיקי מעוז - חוברת שניה - ת"א 1947 | Winners Auctions, באתר winners-auctions.com
↑  גיבורים מאוירים בתרבות הישראלית, באתר lib.cet.ac.il
חמצן-16

|  כללי |
| --- | --- |
 סמל:  16O
 נייטרונים:  8
 פרוטונים:  8
 מידע גרעיני
 שכיחות יחסית:  99.76%
 זמן מחצית חיים:  יציב
 מסה איזוטופית:  15.99491461956 u
 ספין:  0
חמצן-16 הוא איזוטופ טבעי ויציב של היסוד חמצן, לחמצן-16 יש 8 נייטרונים ו8 פרוטונים בגרעין שלו. רוב החמצן בכדור הארץ הוא חמצן-16, בדומה לאיזוטופים ביסודות  אחרים בהם יש סימטריה בין מספר הנייטרונים לפרוטונים, כמו הליום-4 ופחמן-12. הסיבה לפיה איזוטופים אלו נפוצים מאוד נעוצה בכך שחלקיק אלפא, שהוא הליום-4 ייצור איזוטופים כאלו, גם בתהליכים של  כמה חלקיקי אלפא (אנ'). בשלד האלמוגים יש הבדל בין חמצן-16 לחמצן-18, כאשר טמפרטורת מי הים עולה, יש יותר חמצן-16 בשלד האלמוג.
ראו גם

איזוטופים של חמצן
חמצן-18
הערות שוליים

↑  שכיחות של חמצן-16
↑  http://meyda.education.gov.il/files/Mazkirut_Pedagogit/Chimya/coral.doc
ערך זה הוא קצרמרבנושא כימיה ובנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפקודה המחפירה

ב-17 במרץ 1808 קבע נפוליאון הראשון שלוש גזרות בניסיון כושל לקדם את שוויון היהודים, ולשלבם בחברה הצרפתית, ובנה על האמנציפציה היהודית של 1790–1791. לשלישית מבין הגזרות – הפקודה המחפירה, או הצו המחפיר (בצרפתית: Décret infâme) – היו השפעות שליליות. אף שמטרתה הייתה להעניק אזרחות שווה, היא הגבילה את הלוואות הכסף מצד יהודים (הקתולים לא הורשו לבצע חיוב ריבית כרווח על הלוואות), ביטלה את כל החובות של חייבים לא-יהודים ליהודים, והגבילה את תושבותם של יהודים חדשים בצרפת על ידי הגבלת פעילותם העסקית, תוך מתן אפשרות לעבודה בחקלאות ובמלאכה. גזרות אלה החלישו את מצבם הכספי של יהודים, שהיו בעברם מלווים בריבית.
רקע

נפוליאון בונפרטה זכה בתחילה בנאמנותם של יהודים כאשר בשנת 1797 שחרר יהודים באנקונה שבאיטליה. הוא בחר רשמית בשני הכוהנים הגדולים של האומה היהודית ובשבעה חברי מועצה לכוהנים הגדולים.[דרושה הבהרה] יש טוענים כי הוא עודד יהודים להחזיר את שליטתם בירושלים, בשנת 1799 בעזרת צבאו במכתב שהופנה לרב בירושלים, אך רבים חושדים כי המכתב הוא זיוף. הוא לא פעל נגד היהודים עד תחילת המאה ה-19, אז העביר את שלוש הגזרות, אחת מהן נודעה כפקודה המחפירה. יש מי שמייחסים את שינוי הגישה, כמו הסופר פרנץ קובלר, לזיקתו החדשה לצרפת ולרצונו החדש להגן על האינטרסים של העם הצרפתי. גם כשהיה גיבור היהודים, הוא עדיין היה פטריוט נלהב של אי הולדתו, קורסיקה.
בצרפת, בתחילת המאה ה-19, המלשינים האשימו את היהודים באלזס בגביית ריבית ובשימוש לרעה בזכויות אחרות, שניתנו להם באמנציפציה שלהם בשנת 1791 תחת המלך לואי ה-16. נפוליאון צידד בדעה הצרפתית העממית. אף על פי שנפוליאון חפץ בשוויון ליהודים, הוא כינה אותם "הבזויים ביותר מבין הגברים" והכריז, במכתב של 1808 לאחיו ז'רום בונפרטה, שהוא לא רוצה שמספרם יגדל.
אף על פי שהוויעוד הראשון של הסנהדרין הגדולה, ב-4 בפברואר 1807, היה טקסי וחגיגי, המפגש לא היה אפקטיבי מאחר ששום דבר לא נעשה במהלך החודש בו נפגשו. כדי לשפר את התנאים שיוטלו על היהודים על ידי הגזרות הקרבות. במהלך שמונה המפגשים נאלצה חברי הסנהדרין הגדולה לאפשר נישואי תערובת בין צרפתים ובין יהודים, כדי שהיהודים ייקלטו בצרפת, מכיוון שהיהודים נחשבו לאזרחים לא תקניים ונדרשו להיקלט או להיות מגורשים. הוויעוד נאלץ לתמוך גם בפעולות אחרות להטמעת היהודים, כגון אישור שירות צבאי לצירוף צעירים יהודים לצבא צרפת. צעדים כאלה היו הקדמה להעברת שלוש הגזרות ב-17 במרץ 1808.
ביטול הפקודה המחפירה

מראש נקבעה הפקודה ל-10 שנים ועם חלוף השנים, ב-1818, דנו בתי המחוקקים של צרפת באפשרות להאריך אותה, אך לא עשו זאת ובכך התבטלה הפקודה. הקונסיסטוריה של פריז הוציאה כרוז, שנועד ליהודי אלזס ובו קראה להם לנהוג יפה בבני ארצם הצרפתים.
הערות שוליים

↑  כרוניקה של העם היהודי בעת החדשה 1818
הבית האדום (מוצא)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית חרושת 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1923
 תאריך פתיחה רשמי:  1923 
 מידות
 גובה מעל פני הים:  590 מ' 
 
 קואורדינטות:  31°47′40″N 35°10′11″E﻿ / ﻿31.794573°N 35.169687°E﻿ / 31.794573; 35.169687
  (למפת ירושלים מוגדלת) הבית האדום(למפת ירושלים רגילה) הבית האדום(למפת הרי ירושלים רגילה) הבית האדום(למפת הרי ירושלים מוגדלת) הבית האדום he
 
הבית האדום במוצא הוא מבנה ששימש במקור כמפעל לייצור רעפים ולבנים במושבה מוצא.
היסטוריה

הבית הוקם בשנת 1923 ביוזמתו של יחיאל מיכל שטיינברג שרכש את חלקת האדמה במטרה לטעם בה כרם. במהלך עיבוד הקרקע גילה כי האדמה מכילה חרסית שיכולה לשמש חומר גלם איכותי לייצור לבנים ורעפים. תחילה הקים ב-1912 בית מלאכה קטן, ולאחר כעשר שנים בעזרת שותפים הקים על אדמתו מפעל לייצור לבנים ורעפים. את המפעל החדש והגדול תכננו האדריכלים-שותפים אליעזר ילין ווילהלם הקר. הודות לחומר הבנייה העיקרי שבאמצעותו נבנה הבניין, לבנים שרופות בגוון אדום, נקרא "הבית האדום". בשנת 1933 העסיק המפעל כ-40 עובדים. מנהל העבודה שלו, פסח פרידמן, הקים בשנות ה-40 של המאה ה-20 את מפעל הקרמיקה "לפיד".
המפעל זכה להצלחה ורבים מבתי ירושלים שנבנו בעשורים הבאים הורכבו מתוצרת המפעל. במהלך פרעות הערבים בשנת תרפ"ט ותרצ"ו נפגע המפעל אך הפעילות בו המשיכה. לאחר מכן, אף רכש שטיינברג מיכון מתקדם אך המצב הכלכלי והביטחוני הלא יצב ששרר בארץ לא הביא להצלחה. ב-1949 נפטר שטיינברג, אך המפעל המשיך בייצור עד 1959 אז נסגר.
פיתוח המתחם

המתחם בו עמד המפעל כלל גם בניינים נוספים, בנייני מגורים ויקב. בשנת 1984 רכש איש העסקים הירושלמי אלי גיל את מבנה המפעל ופתח במקום מסעדה בשם "הבית האדום". המסעדה נסגרה לאחר כ-10 שנים ובשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקם במתחם פרויקט מגורי יוקרה בו כ-50 דירות, מבנה המפעל שומר חלקית (הקירות החיצוניים) והוסב למבנה מגורים, במגרש הוקמו מבנים נוספים ומרכז מסחרי קטן. בשנת 2000 הפקיעה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה ירושלים חלק מהשטח לצורך עבודות פיתוח כבישים באזור. בית המגורים של משפחת שטיינברג בסמוך למפעל, שהיה הבית הראשון שנבנה במושבה, נהרס בשנת 2010 לטובת הקמת בניין בגובה חמש קומות למסחר ולמגורים. מאוחר יותר התברר שבעלי המגרש קיבלו היתר מעיריית ירושלים להרוס את הבית עד היסוד בגלל "טעות ביורוקרטית". בעקבות כתבה בנושא בעיתון "הארץ" וגל מחאה ציבורי, שכלל גם החלטה של ועדת החינוך של הכנסת בעד שימור המבנה, מצאו היזמים בשיתוף עם העירייה פתרון, לפיו הבית יוקם מחדש באותה צורה ומאותן אבנים במיקום מעט שונה, והוא ישולב כחלק מהמרכז המסחרי ובניין המגורים.
בניית בית החרושת לרעפים (1904)
הבית האדום במוצא (2019)
הבית האדום (2023)
הערות שוליים

↑  ראו: יחיאל מיכל שטיינברג, הכחשה, דבר, 25 באוגוסט 1933
↑  מיכל אייזקס, האם הירושלמים מבלים, מעריב, 4 במאי 1984
↑  הרצל לוי יבנה את "הבית האדום" במוצא בכ-4.5 מיליון דולר, באתר גלובס, 7 ביוני 1999
↑  אלעזר לוין, ‏מוצא: נמכרו 4 דירות בבית האדום, באתר גלובס, 7 בנובמבר 1999
↑  גל ניסים, ‏מוצא: בקשה לפינוי "הבית האדום", באתר גלובס, 7 באפריל 2002
↑  ניר חסון, הבית הראשון במוצא שבירושלים יהרס ובמקומו יבנה מרכז מסחרי, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2009
↑  ניר חסון, הבית שיועד לשימור במוצא הפך לערימת אבנים, באתר הארץ, 25 בינואר 2011
דן זסלבסקי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  12 במאי 1931 גבעת ברנר, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  8 באוגוסט 2018 (בגיל 87) 
 מקום קבורה:  בית עלמין תל רגב, חיפה
 עיסוק:  נציב המים מדען ראשי של משרד האנרגיה דיקן הפקולטה להנדסה חקלאית בטכניון
 
דן זסלבסקי (12 במאי 1931 – 8 באוגוסט 2018) היה מהנדס קרקע ומים ישראלי. שימש כנציב המים, מדען ראשי של משרד האנרגיה, פרופסור ודיקן הפקולטה להנדסה חקלאית בטכניון שבחיפה וראש המועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי. עסק בפיתוח שיטות לניצול אנרגיית השמש ושיטות להתפלה.
ביוגרפיה

זסלבסקי נולד בקיבוץ גבעת ברנר לדוד וחיה וגדל החל מגיל 3 ברחובות. בבגרותו שהה תקופה קצרה בקיבוץ. כשביקש ללמוד הנדסה חקלאית או הנדסה אזרחית, והדבר לא הסתייע, עזב את הקיבוץ. זסלבסקי למד לתואר ראשון בהנדסה אזרחית עם התמחות בהנדסת מים (סיום ב-1955) ולתואר שני בתחום הנדסת מים וקרקע (סיום ב-1957) בפקולטה להנדסה אזרחית בטכניון. את לימודי הדוקטורט עשה בנושא פיזיקה של הקרקע באוניברסיטת מדינת איווה (אנ') בארצות הברית (סיום ב-1960). התגורר בחיפה בשכונת נווה שאנן ותקופות קצרות בארצות הברית. כמו כן גר זמן מה ברחובות, בירושלים ובהולנד.
זסלבסקי שרת בארגון ההגנה, אך סייע לאצ"ל להעביר נשק לחוף מהאלטלנה. נלחם במלחמת הקוממיות בקרבות בבית עפה בדרום ובמקומות נוספים. במלחמת ששת הימים, לחם ברמת הגולן ושרת בחטיבה 8. פיקד על פלוגת החרמ"ש שהשתתפה בכיבוש הכפר זעורה. בהמשך, כשנהרג מפקד הפלוגה השנייה בגדוד, פיקד על שתי פלוגות גם יחד עמן הגיע עד קוניטרה. במלחמת יום הכיפורים לחם בסיני מסגרת אוגדה 162. לאחר המלחמה, גויס ושרת כמפקד המילואים של תח"ש (תורת חיל שריון). סייע לגייס את מיטב המוחות בטכניון למאמץ הטכנולוגי, שיזם לאחר המלחמה. בין המיזמים: מחקר טכני גדול על מהלך המלחמה. השתתף בין השאר בפיתוח שריון ריאקטיבי נגד מטען חלול, העשן מהמפלט, אחסנה יבשה, מרגמה קטנה לשימוש טנקים (מרגמת 60 מילימטר) ופרץ דרכים טכנולוגיות רבות.
זסלבסקי היה מהנדס ואיש אקדמיה בטכניון. החל מ-1971 שימש בתפקיד פרופסור מלא בטכניון בפקולטה להנדסה חקלאית. העמיד אחריו דורות רבים של מהנדסים, חוקרים ואנשי מקצוע בתחום החקלאות, הקרקע, הבנייה, המים והאנרגיה.
היה היזם, הממציא והרוח החיה מאחורי המיזם של דרכי הביצות או כבישי הפלסטיק בבלוזה: הכבישים נבנו במשך כמה חודשים בסיוע של מומחי מיכון חקלאי מהפקולטה להנדסה חקלאית בטכניון וכן בסיוע של מתנדבים רבים שחלקם היו חיילים ששרתו במקום והתנדבו בסוף השרות הצבאי שלהם לעבוד במשך תקופה נוספת במיזם.
דחף ללא לאות מיזמים שונים בתחום המים וההתפלה. עסק במיזמים שעדיין לא הושלמו כמו: המבוע, ארובת שרב ומיזמים רבים אחרים. נשא בתפקידים שונים: דיקן פקולטה, המדען הראשי במשרד האנרגיה (1983–1985), נציב המים (1992–1993). שימש ראש המועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי (2004-2007), ויועץ בשיחות מדיניות רבות, שחלקן חשאיות, עם בעלי ברית ומול אויבים.
חיים אישיים

זסלבסקי היה נשוי, אב לשלושה וסב.
הערות שוליים

↑  בלעדי: פרופסור דן זסלבסקי "הגיע הזמן לסיים את עידן הדלק", באתר www.tashtiot.co.il
↑  ממאמריו של זסלבסקי באתר News1
↑  "קצינים גבוהים היו באים לתרגילים שביצענו". נעמוש / הרמה הסורית / מלחמת ששת הימים. 2014-10-24. נבדק ב-2018-08-12.
↑  דן זסלבסקי, איך מייצרים חשמל מפירות השמש בלילה?, באתר ynet, 20 בספטמבר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270130405171  BnF: cb12210843g (data)  ISNI: 0000 0001 2276 7147  LCCN: n87104802  NTA: 073589691  SUDOC: 174627262  VIAF: 13816579   WorldCat (עם VIAF): 13816579
אקליפטוס המקור

| אקליפטוס המקור |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: הדסאים
משפחה:: הדסיים
סוג:: אקליפטוס
מין:: אקליפטוס המקור
שם מדעי
 Eucalyptus camaldulensis ‏דהנהארד
אקליפטוס המקור (שם מדעי :Eucalyptus camaldulensis)הוא אחד מיני סוגים רבים של עץ האקליפטוס. אזור גידולו הטבעי של אקליפטוס המקור הוא ביבשת אוסטרליה. זהו עץ גדול מאוד, נפוץ ומוכר, בעל גזע עבה עם קליפה חלקה אפורה לבנבנה ומתקלפת היכול להגיע לגובה של עד 50 מטר. עליו צרים וארוכים דמויי אזמל ומחודדים בקצה. הם בעלי צבע ירקרק והריח שלהם הוא ריח הדסי. אורך העלים 7 ס"מ ורוחבם ס"מ אחד.
העץ מאופיין בפרחים לבנים אשר סגורים לפני פתיחתם ב"כפתורים" בעלי מכסה מחודד דמוי מקור, ניתן לדמות זאת למעין חרוט. התפרחת היא בעלת 7–11 פרחים חסרי כותרת, ובעלי אבקנים רבים בצבע קרם. עונת הפריחה היא מחודש מרץ עד מאי ומחודש ספטמבר עד תחילת נובמבר. העץ מאופיין בסביבת גידול לחה של גדות נחלים וביצות.
עץ זה הפך למין המקובל ביותר כעץ ייעור ונוי כי הוא גדל במהירות וסתגלן, גזעו מתעבה וקוטרו מגיע לממדים מרשימים. יכול לחיות עד כ 1000 שנים.
תת-מינים לאקליפטוס המקור

כיום מתוארים בספרות 7 תת-מינים של אקליפטוס המקור, הנבדלים זה מזה בגלל תבנית האופרקולום (מכסה הפרח בפקע בוגר). המין הנפוץ ביותר הוא תת־מין ארידה (Eucalyptus camaldulensis subsp - arida) ניתן למצוא אותו במרבית מדינות יבשת אוסטרליה, למעט בוויקטוריה. סוג זה מאופיין בעלווה צעירה בצבע כחלחל וגם העלים הבוגרים יוצרים צמרת בצבע כחלחל. בישראל ההנחה היא ששני תת-המינים הנפוצים ביותר הם מסוג: ארידה והמקור.