stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זמיובסקאיה באלקה
רקע

במהלך מלחמת העולם השנייה, חיילים גרמנים כבשו את רוסטוב פעמיים.
הכיבוש הראשון היה קצר (17 עד 28 בנובמבר 1941) והם לא הספיקו לארגן השמדה המונית של יהודים (למרות זאת, הוצאו להורג כ-1,000 יהודים באותה עת). בפעם השנייה רוסטוב נכבשה ב-24 ביולי 1942, וזמן קצר לאחר מכן כבר הוצא צו שחייב רישום של כל היהודים מגיל 14 ולבישת סימני זיהוי מיוחדים.
הוצאות להורג המוניות

יחידת איינזצגרופן D שבפיקודו של ולטר בירקאמפ הייתה אחראית לביצוע ולניהול מבצע השמדת היהודים באזור, בהוראתו הישירה של מפקד עוצבות המבצע SS–10a‏ אוברשטורמבאנפיהרר קורט כריסטמאן.
ב-5 וב-6 באוגוסט 1942 שבויי מלחמה סובייטים אולצו לחפור בורות גדולים, ולאחר מכן נורו שם למוות. ב-9 באוגוסט פורסם צו של מפקד עוצבות המבצע SS–10a, ד"ר הרץ, לפיו על האוכלוסייה היהודית של רוסטוב להגיע להירשם ולהתאסף לקראת 8 בערב של יום ה-11 באוגוסט בנקודות מפגש לצורך "יישוב מחדש" על מנת להגן עליהם מפני אלימות האוכלוסייה הלא-יהודית. יהודים שהגיעו לנקודות האיסוף הובלו אל אזור זמיובסקאיה 2, שם נאלצו התושבים לעזוב את בתיהם בקבוצות של 200–300 איש אל אתר ההוצאה להורג, היכן שהמבוגרים נורו למוות (חלקם נרצחו במשאיות גז), הילדים נרצחו באמצעות מריחת רעל על השפתיים. באותו היום הוצאו להורג יותר מ-15 אלף יהודים. אך ההוצאות להורג נמשכו גם בלילות ובימים הבאים. יחד עם היהודים בזמיובסקה נהרגו גם מספר בני לאומים אחרים — בעיקר חברי המשפחות היהודיות. בנוסף, נורו שם גם אנשי מחתרת, חולי רוח, שבויי מלחמה ושאר אזרחי ברית המועצות שהתנגדו לכיבוש הנאצי.
חומרים אודות הוצאות להורג המוניות באתר זמיובסקאיה באלקה נאספו בנובמבר 1943 ונכללו בחומרי הוועדה הממלכתית לחישוב הנזק שנגרם על ידי הנאצים (Чрезвычайная государственная комиссия по установлению и расследованию злодеяний немецко-фашистских захватчиков). חברי הוועדה גם סימנו את מיקומם של קברי האחים. מחקר מודרני קבע שמספרם הכולל של הקורבנות הסתכם ביותר מ-27 אלף הרוגים, רובם יהודים.
בין ההרוגים הייתה גם הפסיכואנליטיקאית הידועה סבינה שפילריין ושתי בנותיה.
זיכרון

בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הוצב אובליסק ופסל "שבועת החברים" לזכר ההרוגים. אם כי עובדת היותם של מרבית ההרוגים יהודים טושטשה.
בתחילת שנות השבעים, לפי התוכנית הכללית לפיתוח העיר, תוכנן לסלול כביש מהיר שהיה עובר בשטח אתר הירי ההמוני משנת 1942. ב-1973 נסלל רק חלק מהכביש החדש, כאשר באזור חציית הכביש והמפגש עם מסילת ברזל הוצע להקים אנדרטה לזכר קורבנות הפאשיזם. אלא שבתהליך הבנייה פסל "שבועת החברים" והאובליסק פורקו ללא השלמת בנייתה של אנדרטה אחרת.
מתחם הזיכרון המודרני, שכולל גם את מוזיאון ההנצחה, נבנה ביוזמת הפסל ניקולאי אוודיקוב בסיוע האדריכל הראשי של העיר, נוראד נרססיאנץ, והמימון לפרויקט הגיע מעסקים שונים בעיר.
פארק הזיכרון כולל מדרונות תלולים מכוסים עשבים. על המדרון הצפוני, סמוך לכביש ישנו מעבר כניסה ובו היכל אבל עשוי מבטון. סמוך לכניסה זו ישנו מסדרון המוביל אל "סמטת הצער", שם דולקת אש תמיד. מספר עמודים המזכירים עמודי דגלים, מסמלים מצבות. חלקו התחתון של אתר הזיכרון כולל מבנה זיכרון ענק, המתנשא מעל לקברם הלא מסומן של עשרות אלפי הקורבנות.
ב-9 במאי 1975 נחנך אתר הזיכרון המוקדש לקורבנות הנאציזם. בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21 הידרדר מאוד מצבו של האתר: המוזיאון חדל לתפקד, שבילי האספלט התפוררו, הגז במבער של אש התמיד אזל ולא חודש ורק ב-2009 החלו עבודות שחזור ושיקום ביוזמת הקהילה היהודית המקומית ולבסוף אתר הזיכרון שוחזר עד סוף נובמבר אותה שנה.
ב-2011 במתחם האנדרטה הוחלף שלט ההנצחה. על השלט הקודם, שהוצב בשנת 2004, היה כתוב: ב-11 וב-12 באוגוסט 1942 במקום זה הושמדו על ידי הנאצים יותר מ-27 אלף יהודים. זהו אתר הנצחת השואה הגדול ביותר ברוסיה". בשלט החדש, המילה "יהודים" הוחלפה בכיתוב: "27 אלף אזרחים שלווים של רוסטוב-על-הדון ושבויי מלחמה סובייטיים.
בדצמבר 2013 עיריית רוסטוב, בהתבסס על החלטת ועדה פנימית למתן שמות לאתרים ציבוריים, החליטה לשנות את נוסח הכיתוב. בשלט החדש נכתב כך: כאן, בזמיובסקאיה באלקה, באוגוסט 1942 חוסלו יותר מ-27,000 אזרחים שלווים של רוסטוב-על-הדון ושבויי מלחמה סובייטיים. ביניהם — בני לאומים רבים. זמייבסקייה באלקה הוא אתר ההוצאות להורג הגדול ביותר בשטח רוסיה שבו הפאשיסטים הכובשים הרגו יהודים בתקופת המלחמה הפטריוטית הגדולה.
ביולי 2020 דווח כי חלק מהמדרון התמוטט על שטח מתחם הזיכרון "לזכר קורבנות הפשיזם ב'זמייבסקאיה בלקה'". הסיבה לקריסה הייתה המשקעים הכבדים שירדו באזור, כאשר כ-80 קוב של אדמה ועשב נשטפו בגשמים ומילאו את אתר ההנצחה ואזור הולכי הרגל "דרך האבל".
ראו גם

באבי יאר
דרוביצקי יאר
הערות שוליים

↑  משמעות שם האתר ברוסית הוא "ערוץ" או "נקיק הנחשים". לעיתים נקרא "זמייבסקייה באלקה"
↑  Ростов-на-Дону - Ростовская область - Бабьи Яры России
↑  בגרמנית: Einsatzgruppe D der Sicherheitspolizei und des SD
↑  במקור שמו נכתב Kurt Christmann.
↑  "Холокост в Ростовской области - Змиевская балка - Великая Отечественная война в Ростове-на-Дону". www.donvrem.dspl.ru. נבדק ב-2017-02-19.
↑  "ЗМИЁВСКАЯ БАЛКА: история и современность / Ростов-на-Дону - Памяти жертв фашизма в Змиёвской балке". www.donvrem.dspl.ru. נבדק ב-2017-02-19.
↑  Новости Дон-Тр — В Змиёвской балке восстановлен мемориальный комплекс
↑  С мемориальной доски на «Змиевке» исчезло упоминание о евреях
חפצים שמוצגים במוזיאון ההנצחה של זמיובסקאיה באלקה

מבנה מוזיאון ההנצחה של זמיובסקאיה באלקה
כיכר מגנוליה

| --- | --- |

כיכר מגנוליה בביטולה, עם האנדרטה לפיליפ השני ממקדון, והקונסוליה הרוסית בצד שמאל.
 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית 
 מיקום:  ביטולה 
 מדינה:  מקדוניה הצפונית 
 
 קואורדינטות:  41°01′48″N 21°20′06″E﻿ / ﻿41.030102777778°N 21.335077777778°E﻿ / 41.030102777778; 21.335077777778
 he
 
מזרקת שמש ורגינה בכיכר
כיכר מגנוליה (במקדונית: Плоштад Магнолија) הוא מרחב ציבורי וכיכר העיר של ביטולה במקדוניה הצפונית, הממוקמת בסמוך למגדל השעון. מסביב לכיכר, בתים ישנים בסגנון אדריכלי מקדוני עות'מאני המאכלסים משרדים, בתי קפה וברים.
בביטולה, שהייתה מרכז תרבות מרכזי באימפריה העות'מאנית, יש מבנים מעניינים מזמן שלטון הטורקים, מהם רבים ברחוב מיין ובכיכר מגנוליה.
בכיכר נמצאת גם גלריית אמנות "מגאזה" ו"בניין הזכוכית".
עיריית ביטולה, בשיתוף פעולה עם ממשלת מקדוניה הצפונית, הציבו בכיכר את האנדרטה לכבוד מייסד הרקליאה שגובהה 8.5 מ', ומסביב לה מזרקה ועליה סמל שמש ורגינה וספסלי ישיבה ומנוחה.
הערות שוליים

↑  popara, Битола, popara.mk, ‏9 ביוני 2011 (במקדונית) The history of Bitola (MKD)
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2012-09-14. נבדק ב-2011-10-27. {{cite web}}:  (עזרה)
סמיכה לרבנות

תעודת סמיכה לרב מושב מאת הרבנות הראשית לישראל
ביהדות, סמיכה לרבנות (נקראת גם: היתר הוראה) היא אישור על כושרו של אדם לפסוק הלכה על פי תורת ישראל, ומתן סמכות להיקרא בתואר רב. הסמיכה נעשית על ידי רב מוסמך, ובאישור חתימתו הנקרא "כתב סמיכה".
רקע

הסמיכה המקורית המוזכרת בחז"ל הייתה רשות מיוחדת להיחשב כדיין ולדון דיני נפשות ודיני קנסות ולקדש חודשים ועוד דינים שצריך בהם דיין מוסמך. סמיכה זו נפסקה במהלך הדורות ולא קיימת כיום. בתחילת ימי חז"ל לא היה צורך בסמיכה כדי לפסוק הלכה בדיני איסור והיתר וטומאה וטהרה, וכל מי שידע את ההלכה יכול היה לפסוק. בזמנו של רבי יהודה הנשיא גזרו שתלמיד בחיי רבו אל יורה בכל דבר לאחרים אלא אם כן נטל רשות מרבו.  הגמרא שם מבחינה בין 3 סוגי הסמכה: יורה יורה, ידין ידין, ויתיר בכורות; שני הסוגים הראשונים נהוגים היום, ואילו יתיר בכורות לא נהוג בזמן הזה.
היתר הוראה

למרות שסמיכה במשמעותה ההלכתית לא קיימת כיום, נהוגה במקומות רבים סמיכת רב את תלמידו כדי לתת לו רשות להורות הלכה ולכהן כרב או דיין בעצמו. במדינת ישראל, מלבד סמיכה שסומכים רבנים את תלמידיהם באופן פרטי, לרבנות הראשית בישראל סמכות להעניק סמיכות לרבנות והיא עורכת לשם כך מבחני הסמכה.
רבי יהודה ברצלוני מזכיר ברשימת השטרות "שטר מסמיך" שנהוג לתת לתלמיד חכם כשרוצים להכניסו לישיבת הרבנים, כ"זכר לסמיכה".
היתר הוראה > הסמכה ברבנות הראשית

קיימים ארבעה סוגי הסמכות הניתנות על ידי הרבנות הראשית לאנשים שעברו את מסלול המבחנים הנדרש לכל הסמכה:
זכאות לתעודת "יורה יורה"/ רב שכונה - על המבקש לעבור 6 בחינות, מתוכן 3 בחינות חובה (שבת, איסור והיתר, נידה) ועוד שלוש בחינות בחירה מכלל נושאי הבחינות המנויים במתכונת שפרסמה הרבנות כמו: הלכות תפילה, ברכות ובית הכנסת, הלכות אבלות, הלכות חופה וקידושין, הלכות עירובין, הלכות מקוואות, הלכות מצוות התלויות בארץ וכו'.
זכאות לכושר לרב מושב - על המבקש לעבור 6 בחינות חובה: 1. הלכות שבת. 2. איסור והיתר. 3. נידה. 4. אבלות 5. עירובין 6. חופה וקידושין.
זכאות לכושר לרב אזורי - על המבקש לעבור 9 בחינות חובה.
זכאות לכושר לרב עיר - על המבקש לעבור 11 בחינות חובה ובחינה בע"פ בפני ועדה. תעודת הכשירות לרב עיר ניתנת בכפוף לאישור מועצת הרבנות הראשית לישראל.
ידין ידין - מבחנים על דיני ממונות ואישות, כאשר המוסמך נקרא דיין.
היתר הוראה > סמיכת נשים לרבנות

אף על פי שברוב פלגי היהדות האורתודוקסית מקובל כיום לעודד נשים ללמוד מעט תורה (בעיקר תנ"ך ומעט הלכות שרלוונטיות לגביהן), מעטות הנשים המקדישות את מרבית זמנן ללימוד תורה, ובאופן מסורתי רק גברים לומדים בצורה עיונית את החומר הנדרש כדי להיות מוסמכים לרבנות. בתנועות היהדות הפרוגרסיביות שכיחה סמיכת נשים לרבנות באופן שוויני לגברים. נשים שהוסמכו לרבנות מעדיפות לרוב את התואר "רב" או "רבה" (ברבים, "רבות"), משום שהתואר "רבנית" ניתן מסורתית לאשתו של רב. עם זאת, במקרים בודדים הוסמכו נשים לרבנות גם בשולי הזרם האורתודוקסי של היהדות. כך הוסמכה למשל אוולין גודמן-טאו על ידי הרב הירושלמי יהונתן צ'יפמן, על מנת לכהן כרבה של הקהילה הרפורמית בווינה.
הרבה הראשונה הייתה רגינה יונאס שהוסמכה בגרמניה בשנת 1935. מאז 1972, כאשר סאלי פריסנד הוסמכה מטעם התנועה הרפורמית, היברו יוניון קולג' הסמיך 520 רבות (נכון ל-2007). איימי איילברג הייתה לרבה הקונסרבטיבית הראשונה בשנת 1985 (מתוך 177 נכון ל-2006). באירופה, מכון ליאו בק הסמיך לראשונה את ג'קי טאביק ב-1975 ומאז עוד 30 רבות.
על אף שכמעט ולא מתקיים דיון לגבי סמיכת נשים כרבנים רשמיים ביהדות האורתודוקסית, בשנים האחרונות מוקמות מסגרות שונות להכשרת נשים לתפקידים הלכתיים מקצועיים שונים:
בארצות הברית, הרבנים אבי וייס ושאול ברמן הקימו מכון חינוכי לנשים בשם 'תורת מרים'. הם אינם טוענים כי בוגרות המכון הן רבניות, אך מצפים כי ישתלבו בתפקידים מקצועיים בהנהגת הקהילה ותפקוד בית הכנסת.
הרב אריה סטריקובסקי עבד בשנות ה-90 עם הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא (אז הרב הראשי לישראל) להקמת תוכנית להכשרת טוענות רבניות בבתי הדין הרבניים. מאז הוכשרו למעלה מ-70 נשים כטוענות. סטריקובסקי טוען כי "הידע הנדרש להפוך לטוענת רבנית גדול מזה של סמיכה רגילה". הטוענות עובדות בישראל עם כל מגזרי היהדות השונים, כולל חרדים.
בישראל, קיימות מספר תוכניות להכשרת נשים כיועצות הלכה, בפרט בענייני נשים וטהרת המשפחה (באוניברסיטת בר-אילן, מדרשת נשמת, מוסדות אור תורה סטון ועוד).
עם זאת, כל הרבנים החרדים וכן כמעט כל הרבנים האורתודוקסים, אינם מתירים סמיכת נשים לרבנות.
ראו גם

דיני פניות ציבור במשרדי מדינת ישראל בנושאי דת
לקריאה נוספת

מרדכי ברויאר, "הסמיכה האשכנזית", ציון לג [א–ב] (תשרי–טבת תשכ"ח), עמ' 15–46.
אפרים אלימלך אורבך, ‏תולדות ההסמכה לרבנות, מעריב, ג' בסיון תשמ"א, באתר Academia.edu
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ה', עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ה', עמוד א'
↑  בארצות הברית, אין פיקוח רשמי על הסמכה לרבנות, אך להסתדרות הרבנים דאמריקה, ישנה רשימה של ישיבות ורבנים שהיא מכירה בסמיכותיהם.
↑  ספר השטרות, עמ' 132–134, באתר דעת.
↑  מתכונת חדשה במבחני הרבנות הראשית לישראל, ג' בטבת ה'תשע"ז (1 בינואר 2017).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531627505171
לבנה רפואי

| לבנה רפואי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אברשאים
משפחה:: לבניים
סוג:: לבנה
מין:: לבנה רפואי
שם מדעי
 Styrax officinalis ‏לינאוס, 1753
לבנה רפואי עם פרות
לִבְנֶה רְפוּאִי (שם מדעי: Styrax officinalis) הוא עץ או שיח נשיר ממשפחת הלבניים המגיע לגובה של כ-6 מטרים. הלבנה הרפואי הוא המין היחיד מהסוג לבנה הגדל בארץ ישראל בטבע.
העלים לבנים בצד התחתון וגם הפרחים. הפריחה באביב והיא ריחנית. מראה הפרח מזכיר פריחת הדרים, והוא אף מפיץ למרחוק ריח נעים המזכיר ריח הדרים, אף שאין ביניהם כל קרבת מוצא. העץ כולו שופע פריחה, והפרח שופע צוף, לכן הוא ידוע כצמח דבש חשוב.
הפרי ירקרק ובו זרע.זרעי הליבנה הרפואית רעילים מאד.
התפוצה היא ביערות של אלון התבור ובחורשים של אלה ארצישראלית ואלון מצוי בעיקר באזורים ההרריים של ארץ ישראל, מדרום הרי יהודה ועד החרמון. לבנה רפואי הוא צמח מוגן בישראל.
הערות שוליים

↑  לבנה רפואי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
טירת יגנסטורף

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מבנה אדריכלי, מכלול מבנים, שאטו 
 כתובת:  General-Guisanstrasse 1, 3, 5, 3303 Jegenstorf 
 מיקום:  יגנסטורף 
 מדינה:  שווייץ 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־12
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־12 
 מידות
 גובה מעל פני הים:  521.9 מ' 
 
 קואורדינטות:  47°02′52″N 7°30′34″E﻿ / ﻿47.0478°N 7.50944°E﻿ / 47.0478; 7.50944
 www.schloss-jegenstorf.ch
  (למפת שווייץ מוגדלת) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.טירת יגנסטורף(למפת שווייץ רגילה) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.טירת יגנסטורף
 
טירת יגנסטורף (בהולנדית: Schloss Jegenstorf) היא טירה ואתר מורשת שווייצרי בעל חשיבות לאומית שנמצא בעיריית יגנסטורף (אנ'), קנטון ברן, שווייץ.
היסטוריה

הלורדים מיגנסטורף הוזכרו לראשונה במאה ה-12, בשירות בית צרינגן. הם בנו את מגדל הטירה המרובע הגדול באותה תקופה. הטירה המקורית הוקפה ככל הנראה בקירות מעץ. במהלך המאות ה-13 וה-14, הוחלפו קירות העץ בקירות מסלע. ב-1300, זמן קצר לפני שנפטרו הלורדים מיגנסטורף, רכשה משפחת ארלאך את טירת יגנסטורף. עם זאת, האחזקות של הטירה כבר חולקו והטירה נותרה בידי ארלאך עד המאה ה-14 או ה-15. באמצעות שילוב של נישואים פוליטיים ורכישות, ב-1519, נהיה יוהאן פון ארלאך (1474–1539) לשליט הטירה, הכפר, ההרשפט ובית המשפט של יגנסטורף. באותה שנה, הוא נהיה הפך לשולטהייס (אנ') מברן. הטירה נשארה בבעלות בידי משפחת ארלאך עד ל-1584, כאשר בשנה זו הבעלות על הטירה הועברה למשפחת פון בונשטטן, שהחזיקה בה עד ל-1675. לאחר מכן, הבעלות על הטירה הועברה למשפחת פון ווטנויל שהחזיקה בה עד ל-1720, כאשר בשנה זו קנה אלברכט פרידריך פון ארלאך את הטירה בחזרה. כשהבעלות הייתה תחת אלברכט פרידריך, הטירה הורחבה ושופצה. המגדל הישן של הטירה נבנה מחדש כבית מגדל בארוק והטירה הוסבה לבית אחוזה כפרית.
במאה ה-18, בעלות הטירה הועברה למשפחת שטורלר. ב-1765, אנטון לודוויג שטורלר מכר את הטירה לאחיו, יוהאן רודולף שטורלר, שהעביר אותה לבנו, יוהאן רודולף, ב-1789. ב-1798, הטירה לא קיבלה שום נזק במהלך הפלישה הצרפתית לשווייץ (אנ'). למרות זאת, ב-1812, יוהאן רודולף היה בקשיים כלכליים ומכר את הטירה לבן דודו, רודולף גבריאל שטורלר מסרו. ב-1913–1915, הטירה שופצה ונהייתה יותר מודרנית, כאשר הטירה הייתה בבעלותו של ארתור אלברט וינץ פון שטורלר. לאחר מותו של ארתור אלברט וינץ פון שטורלר ב-1934, הטירה נרכשה על ידי עמותת שימור.
ב-9 באוקטובר 1944, הגנרל השווייצרי אנרי גיזאן, העביר את מוצב הפיקוד שלו מאינטרלאקן ליגנסטורף. במקביל, חלק ניכר מהמטכ"ל הצבאי עבר לבורגדורף גיזאן אף הקים את עמדת הפיקוד שלו בטירת יגנסטורף. הוא קיבל שני חדרים לשימושו האישי באגף הדרום-מערבי של הטירה.
ב-1954, הוקמה קרן לשימור והפעלת הטירה וליצירת מוזיאון. מ-1955, מוזיאון הכפר של יגנסטורף נמצא בטירה.
מבנה הטירה

במקור, הטירה כללה גם מגדל מרובע. במהלך שיא ימי הביניים, הטירה התרחבה יחד עם מגדל עוז שהיה בפינה, אגף דיור וחצר מרכזית. הטירה הוקפה בחפיר כפול. ב-1720, הטירה הוסבה לבית אחוזה בארוק. שלושה מגדלי פינות נוספים נוספו כדי להצטרף למגדל הפינה הדרומי-מזרחי המקורי ומסדרון שנוסף בשביל לחבר בין המגדלים. ארבעת המגדלים יצרו תיבה סימטרית סביב הטירה המקורית. הכניסה הצפונית הראשית למתחם עודכנה בגרם מדרגות מפואר, מרפסת וגילופים דקורטיביים. החזית הדרומית והחוזית המזרחית יצרו משולש גמלון.
פנים הטירה שופצה שופצו ב-1913–1915. חדר האוכל עוטר בסדרת ציורים אלגוריים של קתרינה פרגו-פון ווטנוויל, שצוירו ב-1690 על ידי ג'וזף ורנר לטירת רייכנבאך (אנ'). מספר תנורי חימום (אנ') מהמאה ה-18 הועברו לטירה במהלך שיפוץ זה. שניים מתנורי החימום מכוסים באריחים מזוגגים כחולים והם חתומים על ידי אורס יוהאן וויסוולט ומתוארכים ל-1723. באחד מהאריכים, שנקרא Herkulessaal (אולם הרקולס), ישנו עיטור של הרקולס שנלחם בהידרה והוא מתוארך למאה ה-17. הטירה מוקפת בפארק גדול עם אורנגריה (אנ') מהמאה ה-18 וביתן נאו-גותי שנבנה ב-1890. הביתן מעוטר בפסל של מינרווה שנחצב על ידי יוהאן פרידריך הראשון פונק ב-1773.
לקריאה נוספת

Berner Schreibmöbel des 18. Jahrhunderts. hrsg. von der Stiftung Schloss Jegenstorf, Jegenstorf 2008 (Ausstellungskatalog, Schloss Jegenstorf, 10. Mai – 12. Oktober 2008).
Hermann von Fischer: Wohnkultur des Alten Bern vom 17. bis 19. Jahrhundert im Schlosse Jegenstorf. Bern 1959.
Hans A. Haeberli: Aus der Besitzergeschichte des Schlosses Jegenstorf. Nachzeichnung und Katalog der Ausstellung zum 50jährigen Bestehen des Vereins Schloss Jegenstorf. 1936–1986. Hrsg. Stiftung und Verein Schloss Jegenstorf, Jegenstorf 1987.
Georges Herzog: Schloss Jegenstorf. (Schweizerische Kunstführer, Nr. 339). Hrsg. Gesellschaft für Schweizerische Kunstgeschichte GSK. Bern 1983, ISBN 978-3-85782-339-8.
Manuel Kehrli: Burg, Schloss und Wohnmuseum. Schloss Jegenstorf und der wandelnde Anspruch seiner Besitzer. In: Alpenhorn-Kalender. Brattig für das Berner Mittel- und Oberland, Jg. 80 (2005), S. 140–150.
Manuel Kehrli: «Je la trouvay à mon goût». Die bernischen Schlösser und ihre Interieurs im 18. Jahrhundert, in: Zeitschrift für schweizerische Archäologie und Kunstgeschichte, Bd. 72 (2015), S. 273–284. doi:10.5169/seals-632560
Toni P. Labhart: Kamine aus bernischen Marmoren. Schloss Jegenstorf. Stiftung Schloss Jegenstorf, Bern 2003, ISBN 3-9522728-0-9.
Mario Marguth: Das Schloss Jegenstorf als Kommandoposten des Generals. In: Berner Zeitschrift für Geschichte und Heimatkunde. 7. Jg., 1945, ISSN 0005-9420, S. 244–248, online (אורכב 11.01.2017 בארכיון Wayback Machine).
Heinrich Türler und Emanuel Jirka Propper: Das Bürgerhaus im Kanton Bern, II. Teil. Zürich 1922, S. LXVII−LVII und Taf. 70–72.
Schloss Jegenstorf. Von der Burg zum Schloss. Schloss Jegenstorf im Wandel der Jahrhunderte. hrsg. von der Stiftung Schloss Jegenstorf, Bern 2004, ISBN 3-9522728-1-7.
הערות שוליים

↑  "Kantonsliste A-Objekte". KGS Inventar (בגרמנית). Federal Office of Civil Protection. 2009. אורכב מ-המקור ב-28 ביוני 2010. נבדק ב-25 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 2181 276X  LCCN: nr2001030365  VIAF: 148750398   WorldCat (עם VIAF): 148750398 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "טירת יגנסטורף".
טירת יגנסטורף, סמואל הירונימוס גרים (אנ'),‏ 1764
ציור של סמואל ברונר ומשפחתו ממוזיאון יגנסטורף
הומנה

הוּמֶנֶה (בהונגרית: Homonna, בגרמנית: Homenau, ביידיש: הימענע) היא עיירה במחוז פרשוב ("קראג'") במזרח סלובקיה והעיירה השנייה בגודלה במחוז זמפלין ההיסטורי. היא שוכנת בקרבה להרי הגעש ויהורלט ובמפגש הנהרות לאבורק וסארוצ'ה.
הומנה משמשת מרכז למחוזות המזרחיים בסלובקיה. המקומות האטרקטיביים ביותר בסביבתה הם הרי ויהורלט המתהדרים באגם מורסקֶה הוקו וקטע מהרי ביישצ'די בגבול סלובקיה, פולין ואוקראינה, שהם חלק מהפארק הלאומי פולוני. הומנה מוקפת בשרידים של טירות מימי הביניים ומוזיאון פתוח לארכיטקטורה הממוקם בפארק העירוני.
מקור שמה ממילה סלאבית נפוצה humno" (gumьno)", שפירושה בסלובקית "חצר אחורית", והמשמעות המדויקת עשויה להיות שונה בין ניבים.
היסטוריה

נהר לאבורק והרי הקרפטים עיצבו מראש את התפתחות העיירה וסביבתה. תודות למיקומה ולאקלים הנעים השורר בה, המושפע מההרים הסמוכים לה, העיירה הייתה יעד אטרקטיבי עבור אנשים מאז תקופת האבן. החל מהמאה ה-5 אבותיהם הסלאביים של הסלובקים עברו בהדרגה לאזור במהלך הגירת העמים הגדולה.
התיישבות משמעותית ומאורגנת באזור זה החלה כבר באמצע המאה ה-13, לאחר הפשיטות המונגוליות. המסמך הכתוב הראשון המזכיר את הומנה מתוארך לשנת 1317. ההיסטוריה של הומנה קשורה קשר הדוק עם משפחת דרוגט, משפחת אצולה מכובדת שמקורה בנאפולי. בני משפחת דרוגט התיישבו בהומנה והפכו אותה למרכז של אחד המחוזות הפיאודליים הגדולים בהונגריה העליונה. המלך מתיאש קורווינוס העניק זכויות אזרחיות (מעמד של עיירה) לעיר. באותה תקופה חצה את העיירה נתיב סחר חשוב שחיבר את ממלכת הונגריה עם ממלכת פולין.
אנדרטת העיר החשובה ביותר, היא טירה מתקופת הרנסאנס, שנבנתה על מקומה של טירת אבן מקורית בשנת 1610 לערך. הטירה הפכה למאפיין מרכזי של העיר והיא משמשת כיום למטרות מוזיאוניות ותרבותיות. בשנת 1613, במהלך הקונטרה-רפורמציה, הוקמה מכללה ישועית כבית הספר התיכון הראשון בתולדות הומנה. בשנת 1619, כ-10,000 פרשים פולנים – ליסובצ'י – בראשות ולנטי רוגאבסקי, הביסו את צבאו של ג'ורג' הראשון רקוצ'י בקרב הומנה.
ביטול חלק מהחובות הפיאודליות והרפורמות של מריה תרזה קידמו את פיתוח המלאכות, והומנה הפכה למושב של מה שמכונה "משרד המלח". אוכלוסיית העיירה כללה סלובקים, רותנים, הונגרים ויהודים. הלטינית שימשה כשפה מנהלית, ששימשה גורם מייצב בשל תערובת הלאומים שחיו בה.
משפחת אנדראשי מטרנסילבניה החלה להשפיע על ההיסטוריה של הומנה במאה ה-19, תקופה המאופיינת בצמיחה כלכלית. יתרה מכך, מבנים חדשים רבים הוקמו באותה תקופה. תחומי הפעילות העיקריים של תושבי העיירה היו חקלאות, מלאכה ומסחר. הרכבת הראשונה בהומנה הופיעה ב-1871, והובילה להתפתחות המסחר ועיסוק בחיתוך עץ. בשנת 1899 הוקמה בהומנה האקדמיה לעסקים הראשונה באוסטריה-הונגריה. לקראת סוף המאה ה-19 מנתה הומנה 4,000 תושבים.
המאה ה-20 הביאה לתחייה תרבותית. הומנה התפרסמה בזכות השווקים והירידים שלה. התפתחות מבטיחה זו, אם כי הססנית, נקטעה במלחמת העולם הראשונה. תקופה קצרה של קיומה של צ'כוסלובקיה בין שתי מלחמות העולם התבררה כבעלת השפעות חיוביות על מצבה של הומנה. אולם, בעקבות מלחמת העולם השנייה, התפתחות העיירה נעצרה. ב-26 בנובמבר 1944, הומנה נכבשה על ידי כוחות הארמייה ה-18 הסובייטית, שפעלה כחלק מהחזית האוקראינית הרביעית, ולאחר מכן העיר הפכה שוב לחלק מצ'כוסלובקיה.
עד שנת 1956 הייתה הומנה מרכז מנהלי. אולם אז הוקם בה מפעל לייצור סיבי פוליאמיד טקסטיל, חברת Chemlon הנוכחית, והיא הפכה גם להיות מרכז כלכלי חשוב. הומנה הפכה בהדרגה למרכז של תעשיות כימיות, בניין, מזון והנדסת מכונות. הייתה לכך השפעה חיובית על התפתחות המכללות הטכניות. הפיתוח התעשייתי כלל פרויקטי דיור רחבי היקף, ואת אזור העיירה השלימו שיכונים חדשים. ב-1948 חיו בהומנה 7,000 תושבים, וכיום האוכלוסייה מונה למעלה מ-33,000.
דמוגרפיה

לפי מפקד האוכלוסין של 2012, היו בעיר 34,634 תושבים. עם זאת, יחד עם הכפרים שמסביב המרכיבים את טבעת העיירה, יש בהומנה כ-42 אלף תושבים. 79% מהתושבים היו סלובקים, 6.5% רוסינים, 2.33% רומאים, 1.16% אוקראינים ו-0.49% צ'כים. ההרכב הדתי היה 57.91% רומאים קתולים, 23.00% יוונים קתולים, 8.69% אנשים ללא השתייכות דתית, 5.91% אורתודוקסים ו-0.98% לותרנים.
השואה

בעקבות סיפוח דרום סלובקיה להונגריה הורו הרשויות ב-5 בנובמבר 1938 לגרש מהומנה 123 יהודים לשטח הפקר בגבול הונגריה. בשנת 1940 התגוררו בהומנה 2,127 יהודים, וכאלף נוספים גרו ביישובי הנפה. בשנת הלימודים 1941/1940 סולקו הילדים היהודים מבתי-הספר הציבוריים, והקהילה פתחה למענם בית ספר אזורי. במהלך 1941 איבדו יהודים רבים את מקורות פרנסתם ורכושם הוחרם. רוב בתי העסק של היהודים נסגרו בהוראת השלטונות. בשלהי 1941, ערב הגירושים, הגיעו להומנה כ-120 פליטים יהודים מברטיסלאבה, ובתחילת ינואר 1942 היו בה 2,285.
באמצע מרץ 1942, כשנודע על הגירוש הצפוי של הצעירים, התעוררו רבים לפעולה. מקצתם חיפשו מקומות מסתור ואחרים נמלטו מן העיר. נערות רבות נשלחו לאושוויץ, ובין הבחורים שנקראו להתייצב לגירוש חלק הסתתרו וחלק שולחו למחנה הריכוז ז'ילינה ובהמשך למיידנק.
במאי 1942 רוכזו רוב יהודי הומנה והסביבה בבית הכנסת הישן ומשם גורשו בשני טרנספורטים. בסך הכול גורשו כ-1,900 יהודים – 78% מכלל יהודי הומנה והסביבה. ביניהם היו גם ר' חיים אריה ארנרייך, ר' מנחם מנדל כהנא, ר' יהושע רוזנברג ור' שלמה זלמן וייסברג. עם הפסקת הגירושים עוד נותרו בעיירה כ-400 יהודים. מוסדות הקהילה המשיכו לפעול. הילדים המעטים שעוד נותרו במקום המשיכו ללמוד בבית הספר היהודי. בית הכנסת הוחרם ושימש מחסן של הצבא.
בתחילת 1944 התגוררו בהומנה 696 יהודים בעלי תעודות חסות. מרביתם פונו למערב סלובקיה, ובמקום נותרו 32 יהודים. עם פרוץ המרד הסלובקי הצטרפו כמה יהודים מהומנה לפרטיזנים. כמה משפחות יהודיות שנותרו לאחר דיכוי המרד נתפסו בידי הנאצים ושולחו למחנות ריכוז.
השואה > לאחר המלחמה

לאחר השחרור התקבצו בהומנה כמה מאות יהודים בני העיר והסביבה, ששרדו במחנות או הסתתרו אצל סלובקים. חיי הקהילה חזרו לפעול והפעילות הציונית התחדשה. בשנת 1947 נאספו בהומנה 110,000 קרונות לקרן קיימת לישראל לנטיעת "יער קדושי צ'כוסלובקיה" בהרי ירושלים. ב-1949 רוב יהודי הומונה עלו לישראל ומעטים מהם היגרו לארצות אחרות. כיום כבר לא קיימת קהילה יהודית בהומונה אבל גרות שם כמה משפחות יהודיות.
יהודים בולטים שחיו בקהילה

משה גרינוולד – רב הקהילה, מגדולי רבני הונגריה בסוף המאה ה-19, מחבר הספר "ערוגת הבושם".
חיים יהודה ארנרייך – רב הקהילה, חוקר תלמוד ועורך כתב העת "אוצר החיים".
שרגא פייבל מנדלוביץ' – ממנהיגי היהדות החרדית בארצות הברית במאה ה-20.
פנחס אפרתי – רופא פנימי בעל שם עולמי ופרופסור באוניברסיטה העברית.
ארנה דיינש (במקור גרינבלט,1891 – 1937) היה רופא ילדים יהודי-הונגרי.
לקריאה נוספת

יהושע רוברט ביכלר, פנקס הקהילות, כרך 11, סלובקיה, ירושלים: יד ושם, תשס"ג, 156–161.
אברהם פוקס, ישיבות הונגריה בגדולתן ובחורבנן, ב, 1978, עמ' 15–19.
יצחק יוסף כהן, חכמי הונגריה והספרות התורנית בה, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1997.