stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משפחת ריבלין
מצאצאי משפחת ריבלין

משפחת ריבלין מונה אלפי צאצאים בישראל ובעולם. בין הריבלינים המוכרים:
פרופ' יוסף יואל ריבלין (1889–1971), מזרחן ישראלי, נודע כמתרגם הקוראן
ראובן (רובי) ריבלין (נשיא המדינה העשירי, בנו של יוסף יואל)
הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא - ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל
משה ריבלין (1925 - 2004), מנכ"ל הסוכנות היהודית ויו"ר דירקטוריון קק"ל
אליעזר ריבלין (שופט בית המשפט העליון)
לאורה ריבלין (שחקנית)
ספי ריבלין (1947-2013) (שחקן)
אשר אליעזר ריבלין (נולד ב-1921) מורה לספרות ומחנך
דן מיכאלי (1933-2006) (קצין רפואה ראשי ומנכ"ל משרד הבריאות)
רבקה מיכאלי (שדרנית, שחקנית וקומיקאית)
חיים ריבלין (עיתונאי)
הרב אברהם ריבלין (משגיח בישיבת כרם ביבנה)
סגן-אלוף אריה בראון שהיה החזן הצבאי הראשי שאמו בת משפחת ריבלין
יובל ריבלין, קולנוען ומרצה לתקשורת
מוטי שקלאר, איש תקשורת, מקים בית ספר "מעלה" לקולנוע, יו"ר רשות השידור ומנכ"ל הרשות השנייה לשעבר.
עידו ריבלין (מלחין מוזיקת פסקול לסרטים ותוכניות טלוויזיה)
פרופ' עו"ד יוסף (יוסי) ריבלין, לשעבר ראש המחלקה לתלמוד ותושב"ע באוניברסיטת בר-אילן. מרצה למשפט עברי בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן
ר' שלמה זלמן ריבלין, חזן בירושלים.
יוסי ריבלין - סופר ואיש יחסי ציבור
יוסי כהן - ראש המוסד איש ביטחון ומודיעין
משה בלוי - יושב ראש אגודת ישראל ואחיו עמרם בלוי - מייסד תנועת נטורי קרתא
לקריאה נוספת

חיים ה. ריבלין, חזון ציון - שקלוב וירושלים תולדות עליית תלמידי הגר"א
אלעזר הורביץ, מוסד היסוד תולדות ראשית היישוב בירושלים על ידי תלמידי הגר"א
יוסף ריבלין, ברית אבות בסערת אליהו - פזמוני ר' יושעה ריבלין, הוצאת אורחות, ירושלים תשס"ד
אלי הראל, מדריך ריבלין בירושלים - מסע ירושלמי בעקבות פועלם והנצחתם של בני המשפחה ברחובות העיר, עת־מול 207, יד בן צבי
הערות שוליים

↑  המידע לגבי שנת עלייתו של הלל משקלוב אינו חד-משמעי: לפי המסורת המשפחתית, הוא עלה בעליית תלמידי הגר"א כבר ב-1809, בעד היסטוריונים מסוימים סבורים שעלה רק ב-1832.
↑  אובן (בגרמנית ofen) היה שמה של העיר בודה, כיום בודפשט.
↑  לא ברור באיזה גירוש מדובר.
↑  הגרסה היידית לשם רבקה
↑  Patrick Hanks, Richard Coates, Peter McClure, The Oxford Dictionary of Family Names in Britain and Ireland, U.K: Oxford University Press, 2016
↑  ספר היחס למשפחת ריבלין, ירושלים, תרצ"ה, באתר היברובוקס
↑  אימו היא מינה ציפורה לבית ווערקער, ספר היחס למשפחת ריבלין, שורה 1357
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286286005171  LCCN: sh85114440
חלומות (יצירת מחול)

חלומות היא יצירת מחול שבאה כתגובה של אנה סוקולוב לזוועות השואה. היצירה הועלתה לראשונה בניו יורק בשנת 1961, ומאוחר יותר הועלתה בישראל על ידי התיאטרון הלירי בביצוע להקת בת שבע ולהקת קול ודממה.
ביצירה זו משתמשת סוקולוב באמצעים שונים, כגון: גבר שרץ מבלי לברוח; הושטת יד מבלי לגעת; משחק נטול רגש; זעקה ללא קול; 6–8 רקדנים לבושים בבגדים אפורים ופשוטים; רקדנית שמטפסת מעל ראשי הגברים הצועדים; בחורים קפואי מבט וחסרי רגש; בחורים שפוסעים מירכתי הבמה עד לקדמתה כשאישה צועדת מעליהם ודורכת על כתפיהם כחולמת להגיע רחוק; שלוש נערות שהגרמנים לקחו את גופן אבל לא את נשמתן, המסומלת באמצעות פרח קטן ואדום החבוי באגרופיהן הקמוצים; ילדה הלבושה בשמלה לבנה מאוד פשוטה שמרימה את ראשה מעלה ואת ידיה לצדדים ומתמוטטת אל זרועות האימה.
בקטעים מסוימים נעשה שימוש במוזיקה מאת יוהאן סבסטיאן באך, אנטון וברן, ותיאו מסרו.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מחול. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לינזוליד

| --- | --- |

 שם IUPAC
 (S)-N-({3-[3-fluoro-4-(morpholin-4-yl)phenyl]-2-oxo-1,3-oxazolidin-5-yl}methyl)acetamide
 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C16H20N3FO4 
 מסה מולרית:  337.346 g/mol
 נתונים פרמוקוקינטיים
 מטבוליזם:  Hepatic 50–7
 זמן מחצית חיים:  4.2–5.4 hours
 הפרשה:  Renal 80–85%
 בטיחות
 מעמד חוקי:  תרופת מרשם
 קטגוריית סיכון בהריון:  קטגוריית סיכון C (אוסטרליה), קטגוריית סיכון C 
 דרכי מתן:  IV, פומי
 מזהים
 קוד ATC:  J01XX08 
 מספר CAS:  165800-03-3
 PubChem:  441401
 ChemSpider:  390139
 
לינזוליד (Linezolid) היא תרופה אנטיביוטית סינתטית. זוהי התרופה הראשונה שאושרה לשימוש מקבוצת האוקסזולידינונים (oxazolidinone). לינזוליד משמש לטיפול בזיהומים חיידקיים העמידים לטיפולים אחרים, כולל טיפול בזיהומים שמקורם בסטאפילוקוקוס זהוב עמיד למתיצילין methicillin-resistant Staphylococcus aureus או בקיצור MRSA. שם מסחרי בישראל ובאמריקה: Zyvox, שם מסחרי באירופה: Zyvoxid.
היסטוריה

האוקסזולידינונים התגלו לראשונה בשנת 1987 על ידי חוקרים בחברת דופונט (E.I. duPont de Nemours). הלינזוליד פותח בחברת אפג'ון (Upjohn), כיום חלק מפייזר, וקיבלה את אישור מנהל המזון והתרופות האמריקאי בשנת 2000. בזמן פיתוחה תלו בה תקוות גדולות כאנטיביוטיקה שמנגנון הפעולה שלה אינו מאפשר התפתחות של עמידויות חיידקים אך כבר בשנת 1997 תוארו מקרים של עמידות MRSA לאנטיביוטיקה ביפן.
התרופה שייכת כיום לחברת פייזר ומשווקת בישראל על ידי חברת פריגו (לשעבר אגיס).
מנגנון פעולה

עיכוב התחלת תהליך ייצור חלבונים בחיידק. מדובר במנגנון ייחודי לאנטיביוטיקה זו.
מינון

המינון למבוגר הוא 600 מ"ג, פעמיים ביום במתן פומי או ורידי, למשך תקופה של עד 14 ימים.
המינון לילד הוא 10 מ"ג לק"ג משקל גוף שלוש פעמים ביום במתן פומי או ורידי, למשך אותה תקופה.
במקרים של שחפת, ניתן מינון למבוגר של 600 מ"ג פעם עד פעמיים ביום למשך תקופה ממושכת של כמה חודשים, טיפול זה הוא מסוכן. מינון נמוך אינו מקושר עם פחות תופעות לוואי.
טווח פעולה

התרופה מיועדת לטיפול בזיהומים פולשניים הנגרמים על ידי חיידקים גרם חיוביים העמידים לאנטיביוטיקות אחרות כדוגמת enteroccocus faecium עמיד לואנקומיצין (VRE), חיידקי MRSA, חיידקי Streptococcus pyogenes,  חיידקי Streptococcus pneumoniae 
התרופה אינה יעילה כנגד חיידקים גרם שליליים.
צורות שימוש

טבליות, אבקה להכנת תרחיף לשימוש פומי או צורה למתן תוך ורידי.
תופעות לוואי

פריחה, אובדן תיאבון, שלשול או עצירות, בחילה וחום.
תופעות לוואי נדירות כוללות תגובה אלרגית חמורה, טיניטוס (תחושת צלצול באוזניים) ופסאודוממברנוס קוליטיס (זהום הנגרם מחיידק קלוסטרידיום דיפיציל).
דיכוי מח עצם ובעיקר תרומבוציטופניה (ירידה ברמת הטסיות בדם) הנה תופעת לוואי המופיעה כמעט תמיד לאחר שימוש של למעלה משבועיים בתרופה- ולכן מגבילה את אפשרויות הטיפול בזיהומים כרוניים המחייבים טיפול ממושך, כגון אוסטאומיאליטיס ואנדוקרדיטיס.
לינזוליד הוא מעכב חלש של מונואמין אוקסידאז (MAOI) ולכן אין להשתמש בו ביחד עם טיראמין או פסאודואפדרין.
ללינזוליד אפקט טוקסי למיטוכונדריה (ככל הנראה בשל הדמיון בין ריבוזומים מיטוכונדריאליים וחיידקיים). נמצאה עדות חמצת לקטית ונאורופטיה פריפרית המיוחסת לנזק מיטוכונדריאלי (Soriano et al., 2005).
נדב נייטס

| --- | --- |

 לידה:  18 באוקטובר 1982 (בן 42) כוכב יאיר, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 מקום לימודים:  בית צבי 
 פרסים והוקרה:  זוכה פרס התיאטרון הישראלי לשחקן המבטיח על משחקו במחזמר "אחים בדם" זוכה פרס התיאטרון הישראלי לשחקן הראשי הטוב ביותר על משחקו בהצגה "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה"
 פרופיל ב-IMDb
 
נדב נייטס (נולד ב-18 באוקטובר 1982) הוא שחקן ישראלי, זוכה שני פרסי התיאטרון הישראלי.
ביוגרפיה

נייטס גדל בכוכב יאיר. בין השנים 2004–2006 למד בבית צבי ובמסגרת לימודיו שיחק במחזות "רחוב", "טרטיף", "מלאכים באמריקה", "אוריאל אקוסטה" בתפקיד אוריאל אקוסטה, "רוברטו זוקו" ו"המוקיון". לאחר מכן, בין השנים 2006–2009 למד בסטודיו למשחק ניסן נתיב, שם שיחק במחזות "שבת ראשון שני", "אידיוט" מאת דוסטויבסקי), "עד בלי ירח", "שרופים" ו"לוויה חורפית".
השתתף בפרסומות ל"גולדסטאר", "נטוויז'ן", "סטימצקי" ,אלרין" וh&0.
נשוי לשחקנית אלינור קלוגר, ואב לשתי בנות ובן. מתגורר בזכרון יעקב.
קריירה > תיאטרון

נייטס שיחק במספר מחזות. בתיאטרון בית ליסין שיחק ב"השחקנית", "משאלה אחת ימינה", "המוגבלים", "אחים בדם", על משחקו במחזה זה הוא זכה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית השחקן המבטיח, "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה", עליו זכה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית ההופעה הטובה ביותר של שחקן בתפקיד ראשי, "ביבר הזכוכית" בתפקיד טום וינגפילד ו"הים הכחול העמוק". שיחק בהבימה בהצגה "עקומים". בתיאטרון הקאמרי משחק את השחקן המתחזה לנכד במחזה "הנכד", בהצגה "אהבה ומגפה" בתור מתארח במלונית קורונה, ב"לילה בפריז", בהצגה "עוץ לי גוץ לי" בתור מלך עוץ, בהצגה "פיטר פן", במחזה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר ובשני חלקיו של המחזה "מלאכים באמריקה" (חלק א' – "המילניום מתקרב", וחלק ב' – "בנייה מחדש") מאת טוני קושנר בתפקיד ג'ו פיט. במחזה טרטיף מאת מולייר הוא מגלם את טרטיף.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער שיחק במחזה "משחקים בחצר האחורית" מאת עדנה מזי"א בהשראת פרשת האונס בשמרת. בתיאטרון תמונע שיחק במחזה "אדם גייסט" ובמופע המוזיקלי "דיוקן של ציפור" המבוסס על שיריו של ז'אק פרוור. בתיאטרון הקאמרי שיחק בעיבוד מחודש של "רומיאו ויוליה". הוא לקח חלק בהצגות הילדים "פינוקיו דל'ארטה" ו"הקוסם מארץ עוץ". בתיאטרון הסימטה שיחק במחזה "והערב אדיפוס". בתיאטרון הספרייה שיחק במחזות "תחת שמי פריז", "שרים סינטרה וחברים", ו"פרח לב הזהב".
קריירה > טלוויזיה וקולנוע

הופעתו הקולנועית הראשונה הייתה בשנת 2006 כאשר לוהק לשחק בסרטו של איתן פוקס "הבועה" בתפקיד חייל במחסום. בשנת 2007 שיחק בסרט הקולנוע "החוב", לצדם של איתי טיראן, גילה אלמגור, נטע גרטי, יחזקאל לזרוב ועוד. בשנת 2008 שיחק בסרט הקולנוע "שבע דקות בגן עדן". ב-2012 שיחק בסדרת הדרמה "אלנבי", ששודרה בערוץ 10. בשנת 2014 החל לגלם את דמותו של "ערן" בסדרת הדרמה של הערוץ הראשון "משפחה טובה".
בשנת 2015 לוהק לשחק בתפקיד הראשי את דמותו של נמרוד במיני-סדרה "אם וכאשר" בערוץ 10. בשנת 2016 החל לשחק בסדרה "מטומטמת" בהוט 3.
בשנת 2017 שיחק בסדרה "בשבילה גיבורים עפים" את דובי, אחיה של יעלי שנעלמה לאחר תאונה בקולומביה.
בשנת 2019 גילם בסדרה "ביום שהאדמה רעדה" את הדמות הראשית, יואל רוסו.
בשנת 2019 גילם בסדרה "מטומטמת" את הדמות המשנית, נמרוד.
בשנת 2020 שיחק בסדרה "משיח".
בשנת 2024 שיחק בעונה השלישית של הסדרה "מנאייכ" בתפקיד עוז, הייטקיסט, בן זוגה של טל.
בשנת 2024 גילם את גלעד קני בסדרה "אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו".
פרסים

זוכה פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2011 בקטגוריית השחקן המבטיח על משחקו במחזמר "אחים בדם"
זוכה פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2014 בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר על משחקו בהצגה "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה"
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', נדב נייטס: "הפכתי אילם כשעמדתי מול אנשים", באתר ynet, 11 בדצמבר 2011
↑  אלי ליאון, המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 25 במרץ 2014
↑  מאיה נחום שחל, "כוכבות היא עניין של בחירה", באתר כלכליסט, 19 בפברואר 2014
↑  אילה בלופולסקי, פרסי התיאטרון: "קברט" ניצח בגדול, תיאטרון חיפה הפתיע, באתר הארץ, 11 במאי 2012
↑  הקאמרי מוביל את רשימת הזוכים בפרסי התיאטרון, באתר ‏מאקו‏, 19 ביוני 2015
↑  גיל משעלי, ‏נדב נייטס לוהק לעונה השלישית של "מנאייכ", באתר ‏מאקו‏, 20 באפריל 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011196482005171  GND: 1028228430  ISNI: 0000 0003 7991 5272  LCCN: no2012089879  VIAF: 258627225   WorldCat (עם VIAF): 258627225
כפר צבי סיטרין

| --- | --- |
כפר צבי סיטרין, 2018
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: חיפה
מועצה אזורית: חוף הכרמל
גובה ממוצע: ‎46 מטר
תאריך ייסוד: 1953
סוג יישוב: יישוב מוסדי
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 187 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 182 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) כפר צבי סיטרין(למפת הגליל המערבי רגילה) כפר צבי סיטרין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כפר צבי סיטרין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כפר צבי סיטרין32°43′11″N 34°58′11″E﻿ / ﻿32.7197349056496°N 34.9697724434238°E﻿ / 32.7197349056496; 34.9697724434238  heמפת היישובים של מועצה אזורית חוף הכרמל באדום - בית צבי בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 2 מתוך 10

כפר צבי סיטרין (גם: בית צבי) הוא כפר נוער בתחום המועצה האזורית חוף הכרמל. נוסד בשנת 1952 ונקרא על שם צבי סיטרין, בנו של יחיאל סיטרין, ממנהיגי הפועל המזרחי בארצות הברית אשר יסד את הכפר לזכרו.
היסטוריה

כפר סיטרין נוסד בשנת 1952 כבית ספר מקצועי דתי, ונקרא על שם צבי (האווארד) סיטרין, בן למשפחה פעילה ומבוססת בחוגי הפועל המזרחי בארצות הברית שתרמה לבניית המוסד לאחר שזה מצא את מותו בצעירותו באסון משפחתי.
עד שנת 2006 הייתה במקום מכללה טכנולוגית שנקראה באנגלית "Technological Yeshiva College", ובעברית "המכללה הטכנולוגית ע"ש צבי סיטרין" או "ישיבת כפר צבי סיטרין".
במכללה היו 5 מגמות:
א. טכנאות שיניים
ב. אלקטרוניקה
ג. מכשור ובקרה
ד. מגמת רכב
ה. מגמה ימית
שנים רבות בית הספר נוהל על ידי משפחת בורשטיין.
בית הספר כלל גם פנימיה, ובית מדרש גדול. מעבדות אלקטרוניקה, ומוסך גדול ללימודי רכב.
לבית ספר היו קשרים עם חיל הים ובוגרי מגמה ימית השתלבו בחייל.
בתקופת העלייה בית הספר קלט עולים מחבר העמים וגם מאתיופיה.
ניתן סיוע לתלמידים במימון הלימודים דרך פרויקט עליית הנוער, משרד החינוך ומשרד הרווחה.
המקום הוגדר כישיבה תיכונית והיו בו רק תלמידים ולא תלמידות. אף על פי שבשנותיו האחרונות היה כבר כבית ספר תיכון מקצועי טכנולוגי דתי לכל דבר.
במקום פעל בית הספר להנדסאים במתכונת י"ג - י"ד. בית הספר פעל מכיתה ט' עד כיתה י"ב ולאחר מכן במתכונת של עתודה טכנולוגית. נסגר בשנת 2007 עקב חוסר הולך ומתמשך בתלמידים.
בית הספר פיתוח לעצמו מערכת ניהול פדגוגי של כל מערך התלמידים המורים והמקצועות ואף מערך של ניהול ספריה. התוכנה המיוחדת הזו שהוביל את פיתוחה מנהל התיכון דאז מנחם בורשטיין נמכרה למספר בתי ספר, למשל חב"ד ונחלים, וגם לגוף אקדמי בשינויים מסוימים, האקדמיה לאומנות בצלאל השתמשה בתוכנת מחשוב הסטודנטים שפותחה בסיטרין במשך שנים רבות החל משנת 1983.
בשנת 2005 נרכש הכפר על ידי איש העסקים לב לֶבַיֶיב.
בשנת 2018 נפתחה ישיבה גדולה של כיתות י״ג - י״ד.
מנכ"ל כפר הנוער הוא אברהם קירנברג.
בכפר קיים בית ספר וישיבת "סיטרין" על שם צבי סיטרין, ו"אור אבנר חב"ד" על שם אביו של לבייב, וכן ישיבה לעולים מחבר המדינות במסגרת תוכנית נעל"ה בשיתוף עם שלוחי חב"ד. סביב המוסדות נבנתה קהילה של חסידי חב"ד המונה כעשרים משפחות, בעיקר של זוגות צעירים ומדריכים העובדים במוסדות.
בנוסף, פועלת המכינה לישיבה (כיתות ז' וח') וישיבה קטנה לנוער חרדי המתקשה במסגרות אחרות, וכן תלמוד תורה לבנים ובית ספר חב"ד לבנות.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 מתקיים בכפר מדי שנה מחנה קיץ של תנועת צעירי אגודת ישראל. במאה ה-21 מקיימת בו תנועת חב"ד בישראל מחנה בשם "קעמפ גן ישראל - ארץ הקודש".
היסטוריה > הישיבה התיכונית החרדית

ישיבה תיכונית חרדית המשלבת לימודי קודש וחול עם אפשרות לבגרות ברמות שונות.
הישיבה מתנהלת ברוח שיטת חב"ד וכל הצוות התורני משתייך לחסידות. מלבד הלימודים מפעילה הישיבה פעילויות פנאי וחוגים מורחבים. במקום קיים חדר כושר, קיוסק וספרייה.
מוסדות הכפר

ישיבה תיכונית חרדית
תלמוד תורה חב"ד
מכינה לישיבה
ישיבה גדולה לכיתות י"ג - י"ד
ישיבת נעל"ה לעולי רוסיה
בית הספר "בנות חב"ד" לבנות
מעונות וגנים
בית הארחה
מכון סת"ם
ראו גם

חנוך לנער
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  הצופה, כפר הנוער על שם צבי סיטרין, באתר עיתונות יהודית היסטורית, ‏23 באפריל 1952
↑  היימן (יחיאל) סיטרין, באתר אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו
↑  עמנואל הראובני, לקסיקון ארץ ישראל, משרד החינוך ומטח, 2010
↑  בכפר צבי סיטרין: מגמה חדשה מכשירנות אלקטרונית, באתר הצופה, ‏22 במרץ 1963⁩
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568788005171  VIAF: 35146462556227771193   WorldCat (עם VIAF): 35146462556227771193 
...
תזמורת ישיבת כפר סיטרין, 1964
במרכז הנואם ישראל יצחק גרינץ בחנוכת בית כנסת בכפר סיטרין. באמצע סגן שר הפנים ישראל שלמה בן - מאיר משמאל הרב מרדכי פוגלמן רבה של קריית מוצקין
מעריב

ערך זה עוסק בעיתון יומי לשעבר בישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
סמל העיתוןסמל העיתון

 תדירות:  עיתון יומי
 סוגה:  חדשות
 פורמט:  טבלואיד
 מייסד:  עזריאל קרליבך
 בעלים:  אלי עזור
 עורך ראשי:  דורון כהן   גולן בר יוסף
 תאריכי הופעה:  1948 (על ידי עזריאל קרליבך) – ב-2014 אוחד עם השבועון "סוף השבוע" ושינה את שמו ל"מעריב השבוע"
 שפה:  עברית
 מערכת:  האחים מסלוויטה 15, תל אביב
 מדינה:  ישראל
 https://www.maariv.co.il/
 
מעריב הוא עיתון יומי ישראלי שיצא לאור בישראל מ-15 בפברואר 1948 ועד לאפריל 2014. העיתון נוסד על ידי קבוצת עיתונאים, בראשות עזריאל קרליבך, שפרשו מ"ידיעות אחרונות". בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 היה העיתון הנפוץ בישראל, אך לאחר מכן הפך לשני בתפוצתו בין העיתונים הנמכרים בישראל, לאחר "ידיעות אחרונות". עד שנות ה-90 של אותה מאה הוא נשלט על ידי חברה בבעלות העיתונאים, אך מאז עברה החברה לשליטתם של משקיעים, והיה עד לשנת 2012 בבעלותה של "מעריב החזקות בע"מ", הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנותיו האחרונות עבר העיתון לפורמט טבלואיד עם תמונות צבע רבות וכותרות גדולות, המאפיין את ז'אנר העיתונות הפופולרית בעולם. כדי למשוך קהל קוראים גדול, הוא מאופיין בסגנון כתיבה קליל ותמציתי בעברית מדוברת ועוסק במגוון נושאים, מפוליטיקה וכלכלה עד בידור ורכילות.
באפריל 2014 נמכר העיתון לקבוצת "ג'רוזלם פוסט" שבשליטת אלי עזור, שאיחד אותו עם השבועון סוף שבוע, ושינה את שמו ל"מעריב השבוע". מהדורת סוף השבוע של העיתון, החל מ-2 במאי 2014 מוזגה עם השבועון "סופהשבוע", והמהדורה המשולבת מופיעה בשם "מעריב סופהשבוע", לאחר איחוד העיתון עם "מעריב" מלבד מהדורת "סופהשבוע" הוא הפך לעיתון יומי ומותג מחדש בשם "מעריב השבוע", לו מהדורה חינמית מקוצרת בשם "מעריב הבוקר". עורכי העיתון הם דורון כהן וגולן בר יוסף.
היסטוריה > הקמה

תחילתו של "מעריב" בסכסוך שהתגלע בין עורך "ידיעות אחרונות", עזריאל קרליבך, לבין הבעלים, יהודה מוזס. יחד עם רוב אנשי המערכת, המנהלה והדפוס עזב קרליבך את "ידיעות אחרונות", וייסד בן לילה עיתון חדש, שלו קרא "ידיעות מעריב", ב-15 בפברואר 1948. המחלוקת בין מוזס וקרליבך, משקפת, בין היתר, את הפער שבין הגישה הרואה בעיתון עסק כלכלי גרידא, אותה ייצג מוזס, לבין הגישה שעיתון משמש קודם כמכשיר ציבורי. בעקבות צעד זה, שכונה "הפוטש", ירדה מאוד תפוצת "ידיעות אחרונות", בעוד שתפוצת "מעריב" הגיעה ל-25 אלף עותקים בממוצע ובימים מיוחדים אף ל-33 אלף עותקים.
גיליונו הראשון של העיתון נשא את המילה "ידיעות" באותיות גדולות, ומתחת, באותיות קטנות, נכתבה המילה "מעריב". מוזס תבע את קרליבך, ודרש את סגירת העיתון. בית המשפט קבע שהקמת העיתון חוקית, אולם על מנת למנוע הטעיה, יש לוודא שהמילה "מעריב" תהיה גדולה מהמילה "ידיעות". לאחר מספר חודשים, כשבתודעה הציבורית התקבע השם "מעריב", הוסרה המילה "ידיעות" משמו של העיתון, ושמו החדש נותר "מעריב", שם המתאר את היותו עיתון ערב (באותה עת).
כיוון שלא היה בידי מקימי "מעריב" מספיק הון להקמתו ואחזקתו הסדירה של עיתון יומי, הוחלט להיעזר במשקיעים חיצוניים (ובראשם משפחות חפץ ובן-עמי), שרכשו כמחצית ממניותיה של חברת ההוצאה-לאור שהוקמה לצורך כך, הוצאת מעריב-מודיעין בע"מ. יתר המניות נמסרו לידיהם של העובדים. בעיתון החדש הונהגה הפרדה גורפת בין המערכת ובין הבעלים. עם זאת, ובניגוד לרושם שעשוי היה להיווצר מהצהרת הכוונות של המקימים, מערכת העיתון לא התנהלה באופן דמוקרטי לחלוטין, שכן בישיבות הנהלת המערכת לקחו חלק אך ורק אנשי דור המייסדים.
ב"מעריב" שבעריכת קרליבך התרכזו מיטב העיתונאים הבכירים של ארץ ישראל עוד מתקופת המנדט. הבולטים שבהם, בנוסף לעורך: אריה דיסנצ'יק, שלום רוזנפלד, שמואל שניצר, משה ז"ק, ד"ר דוד לאזר, דוד גלעדי, אהרן אבן-חן ואחרים. הם היו מוכרים לקהל הקוראים עוד מהתקופה שכתבו ב"ידיעות אחרונות" וקודם לכן בעיתוני בוקר, רובם בעיתוני הימין הרוויזיוניסטי. כך גם אהרן קלאוס, שכיהן כעורך החדשות של העיתון מ-1949 ועד 1961.
"מעריב" דיבר אל לבה של האוכלוסייה שאפיינה את ארץ ישראל המנדטורית וראשית המדינה: יוצאי אירופה, אשכנזים, משכילים שהתגוררו בעיקר בערים הגדולות.
מעריב, שבניגוד ל"ידיעות אחרונות" נשלט על ידי העיתונאים עצמם, הצליח להפוך לעיתון הנפוץ בישראל והתהדר בתואר זה שנים רבות: בראש העיתון, מתחת לשמו התנוססה במשך שנים רבות הססמה "העיתון הנפוץ ביותר במדינה". העיתון הוסיף לשגשג גם אחרי מותו הפתאומי של קרליבך ב-1956 והעברת שרביט העורך לאריה דיסנצ'יק.
היסטוריה > שנות ה-60 של המאה ה-20

בראשית שנות ה-60 היה עדיין הפער בין שני העיתונים של אחד לשלושה – תפוצה של 60 אלף גיליונות ל"ידיעות אחרונות" ו-180 אלף ל"מעריב". נקודת המפנה החלה במלחמת ששת הימים, שבמהלך תקופת ההמתנה שקדמה לה יזם דב יודקובסקי, העורך הראשי של "ידיעות אחרונות" רעיון שיווקי מוצלח: העיתונים חולקו חינם בין מאות אלפי המגויסים, וכך נחשפו לעיתון אנשים שלא הכירו אותו כלל. בראשית שנות ה-70 התחילה התפוצה של שני העיתונים להשתוות. תפוצת "מעריב" הלכה וירדה ושל "ידיעות אחרונות" עלתה.
היסטוריה > שפל שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20

בשנות ה-70 וה-80 ירדה קרנו של "מעריב". שלא כעיתון "הארץ", הוא לא קנה לו אחיזה חזקה בחוגי האליטות, ומצד שני הציבור הרחב החשיב אותו למשעמם ול"כבד". מתחרהו, "ידיעות אחרונות", שנחשב "צהוב" ועממי יותר, גבר עליו בפופולריות. סיסמתו של "מעריב", "העיתון הנפוץ ביותר במדינה", הוסיפה להתנוסס מתחת לשם העיתון עוד שנים אחדות לאחר שחדלה לשקף את המציאות.
עורכי העיתון בשנים אלו, שלום רוזנפלד ואחריו שמואל שניצר ועידו דיסנצ'יק, לא הצליחו להתגבר על המשבר.
בסוף שנות ה-80 וראשית שנות ה-90 ירדה תפוצת "מעריב" לפחות ממאה אלף עיתונים ביום, שליש מתפוצת "ידיעות אחרונות" באמצע השבוע. העיתון נקלע להפסדים כבדים.
ב-1987 השיקו דיסנצ'יק והמעצב שמעון זנדהאוז מהפכה עיצובית ב"מעריב", ובכללה החלפת הגופן הנפוץ והמסורתי שבו נדפס הטקסט - פרנק-ריהל, בגופן חדש שעוצב במיוחד עבור העיתון, "כסלו". הכותרות המשיכו להידפס בגופן הקודם. השינויים לא התקבלו אצל הקוראים, ותפוצת העיתון, שגם כך הייתה בירידה, ירדה באופן תלול. כעבור שנתיים וחצי חזר בו העיתון מהשינוי.
ב-11 באוקטובר 1989 ערק לישראל בסאם עאדל, טייס של חיל האוויר הסורי, עם מטוסו מדגם מיג 23ML. "מעריב" נחפז להוציא מהדורה מיוחדת ובה סיפור העריקה, אך לא היו בידיו כל פרטים, מלבד עצם הידיעה על העריקה. כדי להתגבר על בעיה זו, פרסם העיתון בעמודו הראשון ידיעה בדויה, פרי דמיונו של כותב הידיעה, שתיארה את הגעתו של העריק לישראל ואת קבלת הפנים שנערכה לו.
היסטוריה > הרכישות וההתאוששות

שינוי חל לאחר כניסתו של רוברט מקסוול כמשקיע בעיתון ב-1988. איל ההון היהודי בעל העבר הססגוני, שרכש בתחילה רבע ממניות העיתון, ניסה להפיח רוח חדשה בעיתון. פורמט הגיליון השתנה חדשות לבקרים. הוכנסו לשימוש מכונות דפוס צבעוניות, והמטרה המוצהרת הייתה החזרת "מעריב" למעמד הבכורה שהיה לו בעבר. בתחילת שנות ה-90 הגדיל מקסוול את אחזקתו והפך לבעל המניות העיקרי.
מותו המסתורי של מקסוול בלב ים וקריסת האימפריה הפיננסית שלו הובילו לטלטלה נוספת ב"מעריב". בתחילת שנת 1992, קנתה את היומון משפחת נמרודי תמורת כ־15 מיליון דולר. עופר נמרודי, המו"ל החדש, תיאר את מצב עיתונו כך: "הוא היה על סף פשיטת רגל. קנינו, למעשה, גל של מכונות דוממות, גרוטאות ברזל ועיתון שאיבד את דרכו".
לעורך מונה דן מרגלית. מרגלית ונמרודי לא הצליחו לשמור על יחסי עבודה תקינים לאורך זמן. לדברי מרגלית, נמרודי התערב ללא הרף בנושאי עריכה והעיתון נאלץ להתיישר לפי אינטרסים כלכליים וחברתיים שלו ושל משפחתו. סופר כי פעם אפילו נעצרה מכונת הדפוס, למנוע פרסום תמונה של אחד ממקורבי נמרודי שלא הייתה מחמיאה.
בינתיים הגיעה התחרות בין "מעריב" ל"ידיעות אחרונות" לשיא. נחשפה פרשה חמורה של האזנות סתר, שהיו מעורבים בה בכירי שני העיתונים. בעקבותיה נשלח עופר נמרודי לכמה חודשי מאסר, וגם אנשים מ"ידיעות אחרונות" הורשעו בפלילים.
"מעריב", שעורכו אחרי מרגלית היה יעקב ארז, המשיך בתהליך הפיכתו לקליל יותר. על תהליך זה נמתחה גם ביקורת. העיתונאי אמנון אברמוביץ', בעצמו חבר מערכת "מעריב", קבל ב-1993 על הכיוון שנטלו עיתונו והעיתון המתחרה, ידיעות אחרונות:
תהליך טבלואידיזציה מהיר ועמוק עבר על שני העיתונים הגדולים והעמיד אותם בשורה אחת עם עיתוני הרכבת התחתית, מבלי שיש כאן עדיין רכבת תחתית. הכותרות הצעקניות, היחס בין כותרת לטקסט, בין טקסט לתמונות, השטחיות, הרשלנות, התקינות הלשונית, איות השמות והמונחים, שלא לדבר על טעויות דפוס והגהה.
משנדמה היה שלעיתון מגיע עידן של שלווה, באה פרשה חדשה, חמורה יותר, וערערה אותו. נמרודי הואשם כי קשר קשר לרצח והושם במעצר. העיתון, הלום מהסתבכותו של בעליו, דיווח על המתרחש באובייקטיביות ולא ניסה לטשטש את ההאשמות החמורות. בהמשך, נתווספה פרשה נוספת, בהובלתו ומעורבותו של האב, יעקב נמרודי, (ומי שהיה אז מקורבו, הסופר אריה קרישק), שהסתיימה אף היא בהרשעות.
בהדרגה התברר כי אין הוכחות העומדות מאחורי הפרסומים, ואף שנמרודי הורשע לבסוף, בפעם השנייה, היה זה על עבירות קלות יחסית. בעת הזו כבר שב "מעריב" לעמוד מאחורי המו"ל שלו. בין המגינים עליו בלט העיתונאי אמנון דנקנר.
בספטמבר 1995 עורר העיתון סערה ציבורית כאשר חשף את פרשת הסיליקון בחלב.
תחקיר אחר חשוב של "מעריב" הוביל לחקיקת חוק השבת נכסי הנספים בשואה. חוק זה בא בעקבות דו"ח ועדת החקירה הפרלמנטרית בראשות ח"כ קולט אביטל, שנוסדה בעקבות שני תחקירים מאת עו"ד דוד לביא שפורסמו ב-24.12.99 וב-17.3.00 ב"מעריב". תחקירים אלה חשפו לראשונה שמדינת ישראל מחזיקה ברשותה רכוש של קורבנות השואה. ח"כ יוסף לפיד, שר המשפטים לשעבר, שיזם את החוק להשבת נכסי הנספים בשואה, אמר כי "זה אחד החוקים החשובים ביותר בתולדות המדינה. חבל שהוא לא נחקק לפני 50 שנה".