היסטוריה של מדינת ישראל
הציונות והחלטות חשובות שקדמו להקמת המדינה

ראשית ההיסטוריה של מדינת ישראל בהתעוררות יהודים ברחבי העולם לעלייה לארץ ישראל; כהמשך לתנועת העלייה לארץ ישראל במשך הדורות. מספר הוגי דעות יהודים, הנחשבים למבשרי הציונות, ניהלו תעמולה לעלייה לארץ ישראל כדי להקים בה מדינה, דהיינו ריבונות יהודית עצמאית, בהם רבי יהודה בן שלמה חי אלקלעי, משה הס, הרב צבי הירש קלישר, יהודה לייב פינסקר, ומשה לייב לילינבלום, אשר פרסמו ספרים ומאמרים שטענו כי הקמת מדינה יהודית היא הפתרון למצוקתו של העם היהודי. הדוגמאות הבולטות להתעוררות זו היו העלייה היהודית מתימן בשנת 1881 ותנועת חובבי ציון באימפריה הרוסית.
בשנת 1896 פרסם בנימין זאב הרצל את ספרו "מדינת היהודים" שבו שרטט את חזונו למדינה יהודית. הרצל ניהל מגעים דיפלומטיים להפצת רעיונותיו ולהשגת צ'רטר (הרשאה מאת הסולטאן העות'מאני ליישב יהודים בארץ ישראל). הרצל הנהיג את הזרם של הציונות המדינית. בניגוד לאישים אחרים בתנועה הציונית, ראה הרצל חשיבות רבה בהשגת הכרה בינלאומית ומשפטית בזכויות העם היהודי על ארץ ישראל, קודם לתחילת ההתיישבות בפועל. בכך, ביקש הרצל לעקר מתוכן את התנגדותם הצפויה של תושביה הערביים של ארץ ישראל להתיישבות הממשמשת ובאה.
בשנת 1897 כינס הרצל את הקונגרס הציוני העולמי הראשון בבזל שבשווייץ, שם הוקמה ההסתדרות הציונית העולמית. התנועה הציונית שמה לעצמה למטרה להקים "בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל במשפט העמים", כפי שהגדיר זאת הקונגרס, הגדרה שנודעה בשם "תוכנית בזל". ההסתדרות הציונית החלה בהקמת תשתיות ליסוד מדינה יהודית בארץ ישראל: רכישת קרקעות (באמצעות קרן קיימת לישראל), הקמת מוסדות פיננסיים, ניהול מדיניות חוץ והכוונה ועזרה להתיישבות היהודית בארץ ישראל. הרצל הנהיג את התנועה הציונית מהיווסדה ב-1897 עד מותו ב-1904. אחד הפעילים הבולטים לצד הרצל, בייחוד בתחום הדיפלומטי, היה חיים ויצמן, שהפך לאחר מותו של הרצל לאחד ממוביליה, ולימים לנשיא מדינת ישראל.
מדיניות החוץ של ההסתדרות הציונית נחלה הצלחה רבתי עם פרסומה של הצהרת בלפור ב-2 בנובמבר 1917 שבה הצהירה ממשלת בריטניה שהיא רואה בעין יפה בית לאומי ליהודים בארץ ישראל. ההצהרה הפכה למשמעותית ביותר בעקבות השלמת כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה. על סמך הצהרה זו קיבלה בריטניה מחבר הלאומים מנדט לשליטה על ארץ ישראל, שהותנה בהקמת גוף יהודי שייעץ לבריטים בעניינים הקשורים לבית הלאומי היהודי.
גוף זה אכן הוקם וזכה לשם הסוכנות היהודית. עם הקמתה, הפכה הסוכנות את היישוב היהודי בארץ ישראל ל"מדינה בדרך", כאשר כמעט כל המאפיינים של מדינה מופיעים בזה אחר זה: מדיניות וכוחות ביטחון, מדיניות חוץ ופנים, כלכלה וכו'. מידת השליטה של הנהגת היישוב על אלמנטים אלה עדיין לא הייתה מוחלטת, אך הנהגת היישוב תפקדה עד להכרזת המדינה כממשלה לכל דבר, מה שהקל על המעבר משלטון זר לעצמאות. בשנות ה-20 וה-30 היו כמה גלי עלייה לארץ שחיזקו את היישוב היהודי בארץ, מדינת היהודים החלה להתגבש, אמנם עדיין לא הייתה מדינה, אך יהודים רבים החלו לגור ביישוב היהודי בארץ ולהתארגן בו.
בעקבות הפרעות שהיו בארץ הקימה בריטניה ב-1936 את ועדת פיל שתדון בעניין. ועדת פיל קבעה כי ארץ ישראל תחולק לשתי מדינות בהתאם לגודל האוכלוסייה, מדינה יהודית שתכלול את עמק יזרעאל, בית שאן והגליל התחתון, ומדינה ערבית שתכלול את עבר הירדן המזרחי ומערב ארץ ישראל (שטחי יהודה ושומרון של ימינו). הערבים דחו את תוכנית החלוקה של ועדת פיל, הם חשבו שאין מקום להכרה בזכותם של היהודים על חלק מן הארץ, רעיון החלוקה של ועדת פיל נדחה.
בשנת 1942 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, עוד לפני שנודעו ממדי השואה, הביא יושב ראש הסוכנות, דוד בן-גוריון לקבלת תוכנית בילטמור. תוכנית זו פתחה את המאבק להקמת המדינה, גם במחיר ויתורים טריטוריאליים. דבר שהוביל בסופו של דבר לכך, שהנהגת היישוב תחליט לנצל את ההזדמנות ההיסטורית ולהכריז על הקמת המדינה.