stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקייבקה

מקייבקה (אוקראינית: Макіївка) היא עיר במחוז דונצק באוקראינה (דה פקטו המחוז בשליטת הרפובליקה העממית של דונצק). העיר נקראה בעבר דמיטרייבסק.
היסטוריה

תאריך ייסוד העיר נחשב ל-1696, אז במקום היה יישוב של הקוזקים. ב-1875 במקום נפתח מכרה פחם הראשון, ב-1899 נפתח מפעל לייצור פלדה.
ב-22 באוקטובר 1941 העיר נכבשה על ידי הגרמנים. ב-6 בספטמבר 1943 העיר שוחררה על ידי חיילי החזית הדרומית. בשנת 1991, עם התפרקות ברית המועצות, הייתה חלק ממדינת אוקראינה העצמאית.
החל ממאי 2014 מקייבקה היא דה פקטו חלק מהרפובליקה העממית של דונצק.
אוכלוסייה

הרכב אוכלוסיית מקייבקה לפי לאום ב-1926:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | לאום | מספר תושבים מכלל אוכלוסייה | אחוז מכלל אוכלוסייה |
| 1 | רוסים | 32,922 | 63,96 |
| 2 | אוקראינים | 14,684 | 28,53 |
| 3 | בלארוסים | 973 | 1,89 |
| 4 | טטרים | 903 | 1,75 |
| 5 | ארמנים | 351 | 0,68 |
| 6 | גרמנים | 331 | 0,64 |
| 7 | יהודים | 287 | 0,56 |
| 8 | פולנים | 276 | 0,54 |
| 9 | יוונים | 114 | 0,22 |
| 10 | לטבים | 32 | 0,06 |
|  | אחרים | 598 | 1,16 |
|  | סה"כ | 51,471 | 100 |
הרכב אוכלוסיית מקייבקה לפי לאום ב-2002:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | לאום | מספר תושבים מכלל אוכלוסייה | אחוז מכלל אוכלוסייה |
| 1 | רוסים | 218,240 | 50,80 |
| 2 | אוקראינים | 194,057 | 45,02 |
| 3 | טטרים | 4,837 | 1,12 |
| 4 | בלארוסים | 4,806 | 1,12 |
| 5 | יוונים | 1,139 | 0,26 |
| 6 | גיאורגים | 1,109 | 0,26 |
|  | אחרים | 6,135 | 1,42 |
|  | סה"כ | 431,023 | 100 |
אקולוגיה

לפי הנתונים של המצפה הגיאופיזי המרכזי של המשרד למקרי חירום של אוקראינה האטמוספירה בעיר היא המזוהמת ביותר באוקראינה כולה. רמת זיהום בנזפירן בעיר היא פי ארבעה וחצי מן הרמה הגבוהה ביותר המותרת.
הערות שוליים

↑  http://www.epochtimes.com.ua/ru/articles/view/3/8920.html Макеевка — самый грязный город Украины.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7666132-5  MusicBrainz: 5e4eac87-4d8e-49ab-a83f-91ede8789a3c
יוסף מלול

| --- | --- |

 לידה:  1873 ה'תרל"ג מרוקו אייט אטאב, מרוקו
 פטירה:  1968 (בגיל 95 בערך) ה'תשכ"ח
 מקום קבורה:  נתיבות, ישראל
 מקום פעילות:  אייט אטאב במרוקו, נתיבות בישראל
 תקופת הפעילות:  ?–1968 
 תחומי עיסוק:  רבנות, דיינות וקבלה
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה ושוחט
הרב יוסף מלול (1873–1968) היה מקובל, ראש ישיבה, ורב העיר אֵייט עטַּאב שבמרוקו.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1873 (ה'תרל"ג) לערך באייט עטאב שבמרוקו לרב דוד ולפרחה מלול, בן למשפחה שמוצאה בספרד. למד והתחנך בילדותו אצל הרב רפאל אוחיון במשך שנתיים, משם המשיך ללמוד אצל הרב ימין הכהן, וכשהתבגר החל ללמוד בישיבתו של הרב דוד סויסה במרקש. בישיבה שימש גם כמורה לתלמידים, אותם הכין לשיעורי ראש הישיבה, במשך חמש שנים.
בהמלצת רבו, נשלח בשנת 1893 (ה'תרנ"ג) לערך לבית הדין הרבני במרקש, שם קיבל סמיכה לרבנות ודיינות, וחזר לעיר מולדתו, אייט עטאב. ביום חזרתו הגיע לעיר מישראל השד"ר הרב נחמן אנג'יל, שם ישב ודן עמו בלימוד תורה ונושאים נוספים. השד"ר ביקש ממנו לחזור עמו לישראל, אך לבסוף ויתר על הבקשה, באמרו לרב מלול: "אם אקחך מכאן, תחרב כל הסביבה".
כבר מגיל צעיר עסק בקבלה מעשית, בהשבעות מלאכים ובצירופי שמות קדושים. ועל ידי כך ביטל גזרות ומגפות במרוקו והסביבה.
עם שובו לאייט עטאב, ייסד בה ישיבה בבית הכנסת הגדול בעיר. תלמידיה הורכבו מתושבי העיר, ושאר כפרי הסביבה. בתקופה זו נישא לגידא בת הרב מימון מלכה, והתפרנס למשך תקופה מסחורה שרכש במרקש ומכר בעירו.
תקופה קצרה לאחר שייסד את הישיבה, מונה לשמש כרב העיר, והוסמך לשחיטה על ידי הרב ישראל אבוחצירא. בעקבות סירובו לקבל שכר על תפקידו, עסק במסחר צאן ובקר כשותף עם מוסלמים מקומיים, ובהמשך סחר בבדי פשתן ובתבואה בערי וכפרי הסביבה.
במשך שנות שהותו במרוקו למד כחברותא עם הרב אהרון הכהן אזוג. בשנת 1950 (ה'תש"י) סייע בהוראת תלמידים לבנו, בעיר תַּאלְסִינְתְּ. בחודש פברואר 1958 (אדר ה'תשי"ח) עלה לישראל בהפלגה והתיישב בעיר נתיבות, שם הוצעה לו משרת דיינות, אך סירב.
בשנים האחרונות לחייו התעוור, ונכדיו היו מקריאים בפניו ספרי קודש שבחר ללמוד. הלך לעולמו ב-4 במרץ 1968 (ד' באדר ה'תשכ"ח), בגיל 95 ונקבר בבית העלמין המקומי בנתיבות. יש נוהגים להתפלל על קברו.
שמו הונצח על ידי קריאת רחוב על שמו בעיר נתיבות. בניו היו הרב דוד מלול, רבה של ירוחם והרב מנשה מלול, רבה של אור עקיבא.
לקריאה נוספת

אברהם סולובייצ׳יק, בנתיבות ירוחם - תולדות חייהם של הרב יוסף והרב דוד מלול, ה'תשע"ב (עמ' 12 - 77)
אביאל חיים חורי, בן הבית והעלייה - הרב דוד מלול מספר על אביו הרב יוסף מלול, תור הזהב 80, ל' אדר א' תשע"ט.
ספר צפונות יוסף : אור במערב : עם ספר נתיבות יוסף : תיעוד מקיף של מעל מאה שנות היסטוריה, ביוגרפיה וזכרונות / מורשת, מולדת, מנהגים צפונותיו, קהילותיו ואמריו של רבי ויסף מלול ; כתב, חקר וערך נכדו שמעון אליהו מלול. ©2022.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012598877005171
חואן פרים

דיוקן של פרים משנת 1844
גנרל פרים במהלך שירותו במרוקו
קירקטורה בכתב העת הרפובליקני "לה פלאקה" משנת ייסודו 1869 המלגלג על מאמציו של פרים למצוא מלך חדש
הרצח של פרים
דון חואן פרים (בספרדית: Juan Prim; ‏6 בדצמבר 1814 - 30 בדצמבר 1870) היה איש צבא ופוליטיקאי ספרדי ממוצא קטלאני. היה ממנהיגי "המהפכה המהוללת", ולאחר מכן הפך לאחד האנשים המשפיעים ביותר בספרד. ארגן את הכתרתו של אמדאו הראשון לבית סבויה כמלך ספרד, אולם נרצח במדריד זמן קצר לאחר מכן.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

פרים נולד ב-6 בדצמבר 1814 בעיר ראוס (Reus) שבממלכת ספרד למשפחה ממוצא קטלאני. אביו, פבלו פרים, היה נוטריון, אשר מאוחר יותר שרת כקפטן בלגיון הקטלאני הראשון של הצבא הספרדי במהלך מלחמת חצי האי. אמו נקראה תרזה וילנובה.
בשנת 1833 פרצה "המלחמה הקרליסטית הראשונה" בין תומכי איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ובין תומכי הנסיך קרלוס. שנה לאחר פרוץ המלחמה, בהיותו בן 19 שנים, התגייס פרים לצבאם של תומכי איזבלה. בניגוד למרבית החיילים בני גילו, פרים לא עבר שום הכשרה צבאית ולא בא ממשפחת אצולה, כך שכדי לעלות בדרגה, פרים היה חייב להוכיח את עצמו. עד מהרה הוא אכן עשה זאת, כבר בהתנגשות הראשונה עם הקרליסטים הוא הפגין אומץ לב יוצא דופן. באוגוסט 1835 קודם לדרגת לוטננט. בשנת 1838 עלה לדרגת קפטן וזכה ב"צלב סן פרננדו". על גבורתו בקרב על סולסונה (Solsona) הועלה לדרג קומנדנט. בשנת 1840 הסתיימה המלחמה, ופרים כבר היה קולונל מוערך ומפורסם.
ביוגרפיה > כניסתו לפוליטיקה

לאחר המלחמה קיבל פרים מושב בפרלמנט שהרכיב העוצר החדש, הגנרל בלדומרו אספרטרו. כאשר ברצלונה מרדה, אספרטרו הפציץ אותה באכזריות רבה, מה שקומם את פרים. ב-20 בנובמבר 1842 פרים מחה בפרלמנט על פרשת ברצלונה, ומיד נמלט מספרד מחשש לפעולת נקמה מצד אספרטרו. הוא הגיע לפריז, ושם חבר אל העוצרת הגולה מריה כריסטינה, אמה של המלכה הקטינה איזבלה. בשנת 1843 ביצעו לאופולדו או'דונל ורמון מריה נרוואז הפיכה צבאית-פוליטית והדיחו את אספרטרו, מה שאפשר לפרים לחזור לספרד. הוא הועלה לדרגת לוטננט-גנרל, ונרוואס שלח אותו לדכא התקוממות שפרצה בקטלוניה (במיוחד בברצלונה), ואשר זכתה לכינוי "בולאנגואס" (בקטלאנית: bullanga "המולה").
מאוחר יותר באותה שנה הואשם בניסיון לרצוח את נארוואז, ולמרות שזוכה מאוחר יותר, נידון לשש שנות מאסר באיי מריאנה. למזלו של פרים, נארוואז התפטר כעבור זמן מה, ויורשו, חואקין פרנסיסקו פצ'קו, העניק לפרים חנינה ב-1847. הוא מונה למושל של פוארטו ריקו, מינוי שהיה לטעמו, שכן הוא חזר לספרד בחוסר כל. בשנת 1848 פרץ מרד במושבה הצרפתית מרטיניק. פרים חשש שהמרד עלול להתפשט גם לפוארטו ריקו, ונקט צעדים קשים נגד האוכלוסייה השחורה. בהמשך פרץ מרד גם במושבה הדנית הסמוכה סנט קרואה. כוחות ספרדיים בפיקודו של פרים נחתו בסנט קרואה וסייעו לדנים לדכא את המרד. הקונסול הבריטי בסנט קרואה כתב בזעזוע אודות אכזריות הספרדים, אולם פרים טען שאלו צעדים הכרחיים. כאות תודה, קיבל פרים את אות מסדר דננבורג מאת ממשלת דנמרק. עם זאת, למרות כל מאמציו, בכל זאת המרד התפשט, ונעשה ניסיון למרוד גם בפוארטו ריקו. פרים הוציא להורג את שני מנהיגי המרד, והלקה את שאר הקושרים. בספטמבר של אותה שנה הוא הוחלף בתפקידו ונקרא לחזור לספרד.
לאחר חזרתו לספרד, נבחר שב לפרלמנט, ונתפס כמגן האינטרסים של הקטלונים. עם פרוץ מלחמת קרים, מונה פרים לראש ועדת המלחמה הספרדית שנשלחה להשקיף על המלחמה, וקיבל את עיטור מסדר המג'ידיה מאת הסולטאן. בשנת 1854 נבחר כחבר בקורטס חנרלס. ובשנת 1856 הועלה לדרגת לוטננט-גנרל. בשנת 1859 הוא פיקד על כוחות במלחמה הספרדית-מרוקנית. עם סיום המלחמה בשנת 1860 הוא קיבל תואר מרקיז. פרים פיקד על כוח ספרדי שנלחם במקסיקו כנגד חיל ההתערבות הצרפתית במקסיקו ששלח נפוליאון השלישי. בשובו לספרד הצטרף לאופוזיציה שהתנגדה לשלטון העריץ של המלכה איזבלה.
ביוגרפיה > המהפכה המהוללת

מותו של הגנרל לאופולדו א'ודונל, בשנת 1867 היה הקש ששבר את גב הגמל מבחינת מתנגדי המלכה. תנועת ההתנגדות חצתה קווים מפלגתיים, ושמה לה למטרה להפיל את שלטון בית בורבון לטובת משטר יעיל יותר. בספטמבר 1868 כוחותיו של האדמירל חואן באוטיסטה טופטה התמרדו בקאדיז. פרים וגנרל נוסף בשם פרנסיסקו סראנו הצטרפו למרד בהתלהבות, ובעקבות כך ערק מרבית הצבא הספרדי לצד המורדים. המלכה איזבלה חצתה את הגבול לצרפת מותירה את השלטון במדינה בידי המורדים.
הניצחון המהיר היה מפתיע מאוד. המורדים שהתחלקו לליברלים, מתונים, ורפובליקנים, התפלגו עד מהרה ונאלצו כעת להרכיב ממשלה שתתאים לכולם. סראנו מונה כראש הממשלה באופן זמני, ופרים מונה כשר הצבא. פרים וסראנו מיהרו לפזר את המיליציות והחונטות המהפכניות, והנהיגו חוקה ובחירות. פרים דחה את הרעיון להפוך את ספרד לרפובליקה, והעדיף לחפש עבור ספרד מלך חדש.
בשל מעמדה האסטרטגי של ספרד, הביקוש לכתר היה גדול. בתחילה הוצע להמליך את בנה של איזבלה אלפונסו, אולם פרים דחה את ההצעה בנימוק שייתכן כי אלפונסו ירש את מידותיה של אמו, וייתכן שהוא יהפוך למעשה לשפוט שלה. לאחר מכן הציע פרים את הכתר לפרננדו השני, מלך פורטוגל, אולם פרננדו דחה את ההצעה בנימוס, והצביע על חתנו, הנסיך הגרמני לאופולד פון הוהנצולרן כמועמד פוטנציאלי. עם זאת, פליטת פה מאוחרת יותר של פרים מלמדת על כך שהיוזם האמיתי של הצעת הכתר ללאופולד היה הקנצלר הפרוסי אוטו פון ביסמרק. לאופולד לא נטה לקבל את ההצעה, אולם בלחצו של ביסמרק הסכים. הסכמו של לאופולד עוררה סערה בצרפת, שחששה שאם הן פרוסיה והן ספרד יישלטו בידי שושלות גרמניות היא תמצא את עצמה מוקפת במדינות עוינות. הקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי איים על פרים, והוא נאלץ לבקש מלאופולד שיוותר על הכתר. לאופולד ויתר בשמחה, אולם הפרשה התגלגלה לאירוע שזכה לכינוי "מברק אמס" ובעקבותיו פרצה מלחמת צרפת–פרוסיה והוקם הרייך השני.
באותו זמן שלט באיטליה ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה. ויטוריו אמנואלה היה בעיני פרים מופת למונרכיה מסוג חדש, מתונה בהרבה, שתתאים לצרכים של ספרד. פרים הציע את הכתר לבנו של ויטוריו אמנואלה, אמדאו, והמלך קידם יוזמה זו בשמחה אף שהנסיך הצעיר לא מצא בה עניין רב. פרים יצא בראש משלחת לאיטליה, וחברי המשלחת התרשמו מאוד מאמדאו, התנהגותו הייתה מכובדת ופשוטה, ידע להקשיב לבן שיחו, הביע עניין במצב בספרד ודיבורו היה מאופק. ב-16 בנובמבר 1870 נערכה הצבעה בקורטס בשאלת המשטר הבא בספרד, ו-191 מתוך 301 הצביעו בעד אמדאו. משלחת פרלמנטרית הפליגה לפירנצה כדי להביא את הבשורה לנסיך, שאישר את הסכמתו למהלך ב-4 בדצמבר. ב-30 בדצמבר 1870 נחת אמדאו בקרטחנה וב-2 בינואר הגיע למדריד.
פרים לא זכה לראות את מאמציו מגיעים לקיצם. ב-27 בדצמבר התקיימו בקורטס הצבעות אחרונות בעניין בית המלוכה החדש, ובשעות הערב נכנס פרים למרכבתו שהייתה אמורה להסיע אותו לביתו. באמצע הדרך שתי עגלות אחרות חסמו את המעבר, והרכב נאלץ לעצור בפינת הרחוב המתינו שלושה אנשים חמושים ברובים, שפתחו באש על המרכבה מיד כשזו נעצרה. בקושי רב הצליחו להביא את פרים הפצוע לביתו, אולם עד מהרה נאלצו הרופאים לקבוע את מותו. זהות הרוצחים נותרה עלומה עד ימינו. יש המצביעים על סראנו כעל מי ששלח אותם, וסוברים שסראנו רצה לשלוט במלך החדש בעצמו ללא פרים לצדו. אחרים סוברים שהרוצחים היו רפובליקנים שהתאכזבו מכך שספרד חזרה להיות מונרכיה ולא הפכה לרפובליקה. יש המאשימים את הנסיך הצרפתי אנטואן ד'אורליאן, שרצה לנקום בפרים על שבחר באמדאו למלך ולא בו. יש אף הסבורים שהרוצחים היו אנשי עסקים מקובה, שחששו מפני שינויים שפרים תכנן להנהיג במדיניות הקולוניאלית של ספרד.
גבול איראן–טורקיה

מפת הגבול בין איראן לטורקיה
גבול איראן–טורקיה (בטורקית: İran–Türkiye sınırı; בפרסית: مرز ترکیه و ایران) הוא הגבול בין הרפובליקה האסלאמית של איראן והרפובליקה הטורקית. אורכו של הגבול הוא כ-534 קילוטרים והוא נמשך ממשולש גבולות של זוג המדינות עם אזרבייג'ן בצפון ועד משולש הגבולות עם עיראק בדרום.
הגבול מתחיל עם משולש הגבולות של איראן וטורקיה עם נחצ'יבאן, שהיא רפובליקה אוטונומית של אזרבייג'ן בצמוד לנהר אראס. לאחר מכן הגבול ממשיך לכיוון דרום עד משולש הגבולות עם עיראק.
היסטוריה

במהלך מלחמת העולם הראשונה, החל באזור המזרח התיכון המרד הערבי, שנתמך על ידי הבריטים, שחשקו בנפט שהיה באזור, ודחפו את הערבים למרוד באימפריה העות'מאנית ששלטה על מרבית המזרח התיכון. כתוצאה מהסכם סייקס–פיקו שנחתם ב-1916, השיגו הבריטים את השליטה באזורי מוסול, בגדאד ובצרה, אזורים שכבשו הבריטים עם הקמת המנדט הבריטי בעיראק ב-1920.
על פי הסכם סוור חולקה האימפריה העות'מאנית, והאזורים שמצפון למוסול יועדו להיות חלק ממדינה כורדית עצמאית או אוטונומית. הלאומנים הטורקים זעמו על האמנה ותרמו לאווירה שבעקבותיה פרצה מלחמת העצמאות הטורקית. ההצלחה הטורקית במלחמה ייתרה את ההסכם וביטלה את הקשר בינו לבין המציאות. לאחר חתימת הסכם לוזאן, הטורקים השיגו הישג טריטוריאלי נדיב בהרבה מההסכם הקודם, אך נאלצו לוותר באופן רשמי על תביעה שהייתה להם במזרח התיכון. במזרח נשמר הגבול העות'מאני-פרסי לשעבר, שכעת הפך למשולש גבולות בין עיראק, איראן וטורקיה הצעירה.
באפריל 1929 נחתם באנקרה אמנה בין הטורקים לפרסים לגבי הגבול המשותף שלהן, הסכם שהיה תגובה למרד אררט שבוצע על ידי הכורדים באזור הגבול. רק בוועידה שנערכה בטהראן ב-1932, הוחלט באופן סופי על החלפת שטחים. השטח העיקרי שעליו ויתרו האיראנים לטורקים היה אררט הקטן. כ-8 שנים לאחר מכן, במאי 1937 נחתם בין המדינות הסכם הגבולות הסופי.
ב-2017 החלה טורקיה להקים גדר גבול בגבול עם איראן, גדר שמטרתה היא למנוע הסתננות והברחות בלתי חוקיות. הגבול צפוי להיות באורך של כ-144 קילומטרים. נכון לדצמבר 2017, רק חצי מהיעד הושלם. לטענת הגורמים האחראים, הגדר הייתה אמורה להיות מושלמת עד אביב 2019, אך נכון ליוני 2021 היא טרם הושלמה. האיראנים בירכו על הקמת הגדר.
הערות שוליים

↑  CIA World Factbook - Iran, נבדק ב-5 באפריל 2020 {{citation}}:  (עזרה)
↑  Treaty of Peace with Turkey signed at Lausanne, Lausanne, Switzerland, 24 ביולי 1923, נבדק ב-28 בנובמבר 2012 {{citation}}:  (עזרה)
↑  International Boundary Study No. 28 – Iran-Turkey Boundary (PDF), 3 בפברואר 1964, נבדק ב-5 באפריל 2020 {{citation}}:  (עזרה)
↑  Hürriyet Daily News: "Turkey builds 700 kilometer long wall on Syrian border" 15 Jun 2017
↑  Tehran Times: "Erdogan says to build walls on Iran, Iraq borders" 2 Jun 2017
↑  Yeni Şafak: "TOKİ’den Türkiye’nin Kuzey-Doğu hattına 144 kilometrelik duvar" 13 May 2017
↑  The Jerusalem Post "Turkey to complete wall on Iranian border by spring 2019" Jan 10 2018
↑  PressTV "Iran asks Turkey for explanation over deaths of border guards" May 29, 2017
רבי אלעזר בן פדת

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־2 בבל, בבל 
 פטירה:  279 
 תקופת הפעילות:  שני ושלישי דור שני ושלישי לאמוראים בארץ ישראל
 רבותיו:  רבי יוסי בן זמרה הכהן, רבי חנינא בר חמא,  רב, רבי יוחנן
 בני דורו:  רבי אמי ורבי אסי, רבי זירא ועוד
 צאצאים:  רבי פדת 
 
רבי אלעזר בן פדת, היה כהן, אמורא בדור השני והשלישי של אמוראי ארץ ישראל, הוא הנקרא בתלמוד בשם הסתמי רבי אלעזר (כאשר מדובר באמורא. ואולם, בלבול מסוים נוצר לעיתים מכיוון שישנו גם תנא בסתם רבי אלעזר והוא רבי אלעזר בן שמוע). עלה מבבל לאחר שלמד בישיבתם של רב ושמואל.
ביוגרפיה

בצעירותו חי בבבל, שם למד אצל רב.
עלה לארץ ישראל, נסמך שם וישב בוועד סוד העיבור. למד רבות אצל רבי יוחנן, והיה מוסר שמועות (=ציטוטים הלכתיים) באופן סתמי, כלומר בלי לציין ששמע אותן מרבי יוחנן, וריש לקיש גער בו על כך. גם רבי יוחנן בעצמו הקפיד עליו בשל כך, ורבי יעקב בר אידי פייסו ואמר לו: ”כתוב בתורה כאשר צווה ה' את משה כן עשה יהושע בן נון. וכי כל דיבור ודיבור שהיה יהושע יושב ודורש, אמר כך אמר משה? אלא יושב ודורש, והכל יודעים שהתורה של משה היא! אף אתה - אליעזר יושב ודורש, והכל יודעין שהתורה שלך היא!” הגיב רבי יוחנן: ”מפני מה אין אתם יודעין לרצות כבן אידי חבירינו?”. בתלמוד נראה כי אכן העובדה כי תורתו של רבי אלעזר כולה אשר שמע מפי רבי יוחנן רבו הייתה כל כך מפורסמת, עד שגם כאשר היה אומר פסקי דין על דעת עצמו חשבו שרבי יוחנן רבו אמר אותם.
למד גם אצל רבי חנינא בר חמא, והוא מביא בשמו את המשפט "כל האומר דבר בשם אומרו מביא גאולה לעולם".
היה פרנס, ולכן כאשר רבי זירא עלה לארץ ישראל הוא צם מאה תעניות שרבי אלעזר לא ימות, ויפלו עליו צורכי הציבור למרות זאת הוא היה עני מרוד. מסופר עליו, כי כאשר הקיז דם, לא היה לו מה לאכול, והוא תחב בפיו ראש של שום, והתעלף מחולשה. הקב"ה התגלה אליו בחלומו ושאל אותו אם ברצונו שיהפוך את העולם ויברא אותו מחדש, כדי שאולי הפעם ייוולד רבי אלעזר במזל טוב. אמר רבי אלעזר בן פדת: "כולי האי ואפשר?" (=כל זה, ורק אולי?!). הוא הוסיף ושאל אם כבר חי את רוב שנות חייו, ומשנענה בחיוב ויתר על הצעתו של ה'.
על אף שהיה אביון ביותר לא הסכים לקבל מתנות ולא להתארח אצל אחרים בנימוק "שונא מתנות יחיה".
גדלותו הייתה מפורסמת, והוא כונה "מרא דארעא דישראל" (בארמית, ופירושו: האדון של ארץ ישראל).
היה נושא ונותן עם חכמי דורו בארץ ישראל - רבי אמי ורבי אסי, רבי זירא ועוד. וכן היה שולח איגרות לחכמי בבל של אותם ימים. כאשר ריש לקיש נפטר, ורבי יוחנן התאונן שאין לו חברותא, החליטו חכמי הדור לשלוח לרבי יוחנן את רבי אלעזר ”משום דמחדדי שמעתיה” כלומר שמועותיו ברורות ומאירות. למרות זאת רבי יוחנן לא התנחם, שכן הוא רצה בחברותא כריש לקיש, שהיה מפריך את דבריו.
היה לו בן, ושמו רבי פדת כשם סבו.
לקריאה נוספת

בנימין לאו, "רבי אלעזר בן פדת", בספרו: חכמים, כרך רביעי: ממשנה לתלמוד, ידיעות ספרים, 2012, עמ' 285-274.
ענבל ליברמן

| --- | --- |
גרפיטי של ענבל ליברמן שבוצע על ידי האמנים דניאל עמית וגרפיטיול בקריית המלאכה בתל אביב
גרפיטי של ענבל ליברמן שבוצע על ידי האמנים דניאל עמית וגרפיטיול בקריית המלאכה בתל אביב
 לידה:  9 באוקטובר 1997 (בת 27) ניר עם, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 ידועה בשל:  התנהלותה בהגנה על קיבוץ ניר עם בעת טבח שבעה באוקטובר
 תפקיד:  רכזת ביטחון שוטף בקיבוץ ניר עם
 פרסים והוקרה:    אות מצטיין הנשיא
 
ענבל ליברמן (נולדה ב-9 באוקטובר 1997) היא רכזת הביטחון לשעבר של קיבוץ ניר עם. במהלך טבח שבעה באוקטובר פיקדה על כיתת הכוננות של הקיבוץ, ובכך עזרה למנוע את חדירת המחבלים לקיבוץ.
ביוגרפיה

ענבל ליברמן נולדה ב-1997 בקיבוץ ניר עם. בוגרת מכינת עלמה למנהיגות נשית. לאחר גיוסה לצה"ל שירתה כלוחמת ביחידת עוקץ, ולאחר מכן עברה לתפקיד מש"קית תיאום. ב-2020 קיבלה את אות מצטיין הנשיא.
בדצמבר 2022 מונתה לרכזת הביטחון השוטף הצבאי (רבש"צית) של ניר עם. תפקידיה כללו סיוע לאבטחת תושבי הקיבוץ במצבים קריטיים עד הגעת תגבורת מהמשטרה או מהצבא. ליברמן היא הרבש"צית הראשונה בעוטף עזה ב-23 השנים האחרונות. לאחר המינוי היא זכתה לברכות מאופיר ליבשטיין, ראש המועצה האזורית שער הנגב.
ביוגרפיה > קרב ניר עם

בשעה 06:30 ב-7 באוקטובר 2023, נשמעו בקיבוץ אזעקות צבע אדום לכניסה למרחבים מוגנים. ליברמן שמעה רעשים חריגים ליד הקיבוץ, שגרמו לה לשקול מחדש את המצב. היא הכינה תוכנית עבודה חדשה, יצרה מארבים למחבלים, והעמידה חברים חמושים על הגדר של הקיבוץ.
עקב נפילת הרקטות נפל החשמל בניר עם. ליברמן הורתה שלא להחזיר אותו, כדי שלא יצליחו לפתוח את שערי הקיבוץ. היא חימשה את 11 חברי כיתת הכוננות של הקיבוץ והציבה אותם בעמדות הגנה, זאת אף על פי שההוראה הרשמית הייתה רק להכין את כיתת הכוננות לקראת פעילות.
פלוגה א' של גדוד 13 (גולני), בפיקודו של רס"ן יוני כהן, נלחמה במחבלים במשך שמונה עשרה שעות. הכוח נעזר בטנק מגדוד 77, בפיקודו של סגן גיא חיון. במהלך הקרב נהרגו שישים וחמישה מחבלים לפחות. אחד המחבלים נורה על ידי חבר בכיתת הכוננות. כל השאר חוסלו בידי כוחות צה"ל ומג"ב. באחת עשרה בבוקר הגיע לקיבוץ כוח של היחידה הטקטית של משמר הגבול שחיסל את שאר המחבלים. במהלך הקרב נפלו חייל גולני מתן אברג'יל ולוחם מג"ב רומן גנדל. מי ששהה בקיבוץ ניצל.
ב-18 באוקטובר 2023, בעת ביקור נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בישראל, הוא נפגש עם ניצולים מטבח שבעה באוקטובר, ובהם עם ליברמן.
בשנת 2024 נבחרה להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל.
ביוגרפיה > פרסים והוקרה

בשנת 2024 זכתה בפרס רפפורט לנשים פורצות דרך.
הערות שוליים

1 2  אלדה נתנאל, ענבל ליברמן, הרבש"צית הראשונה של שער הנגב שהצילה בזכות התושייה שלה את תושבי קיבוץ ניר עם, באתר יישובניק נט, ‏9 באוקטובר 2023
↑  תחיה ברק, הרבש"צית ענבל ליברמן: "לא מרגישה שאני חייבת ליישב מחדש את ניר־עם", באתר ynet, 15 בינואר 2024
↑  הדלקת 12 המשואות ביום העצמאות ה-76, נבדק ב-2024-05-13
1 2  מרב סבר, הגיבורה של ניר עם: הרבש"צית שהצילה קיבוץ שלם ממחבלי החמאס, באתר ישראל היום, 10 באוקטובר 2023
1 2  רן שמעוני, "לא הייתי שם לבד": הרבש"צית שהצילה את ניר עם מסרבת להיות גיבורה, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2023
↑  צה"ל, "היינו טנק בודד בגזרה, הבנו שאין שם מישהו אחר", באתר גבורת המעשה ועוצמת הרוח, ‏יולי 2024
↑  מוריה אסרף וולברג, ביקור היסטורי של הנשיא ביידן בישראל: "יש לכם זמן למהלך בעזה", באתר חדשות 13, 18 באוקטובר 2023
↑  אלו הזוכות בפרס רות רפפורט 2024 - נשים פורצות דרך בעקבות ה-7 באוקטובר
מערב אפריקה הגרמנית

מערב אפריקה הגרמנית (בגרמנית: Deutsch-Westafrika) היה תואר לא רשמי לאזורים במערב אפריקה, שהיו חלק מהאימפריה הקולוניאלית הגרמנית בין השנים 1884–1919. המונח שימש בדרך כלל לשטחי קמרון וטוגו. מערב אפריקה הגרמנית לא הייתה יחידה מנהלית. עם זאת, במסחר ובשפת העם המונח היה לעיתים בשימוש.
אינטרסים גרמניים במערב אפריקה לפני 1884

העניין הגרמני במערב אפריקה נמשך מהמאות ה-17 וה-18, כאשר דוכסות קורלנד וברנדנבורג-פרוסיה הקימו ביצורים ומוצבי מסחר באזור. לאחר 1720 לא הייתה נוכחות גרמנית במערב אפריקה עד אמצע המאה ה-19, כאשר חברות סחר גרמניות ובהן C. Woermann, Jantzen &amp; Thormählen, Wölber & Brohm ו-GL Gaiser הפכו לפעילות בחוף מערב אפריקה. מיסיונרים גרמנים, כמו אגודת המיסיון בצפון גרמניה, נכחו גם הם מאמצע המאה ה-19.
בתחילת 1880 אינטרסים גרמנים במערב אפריקה כללו:
עמדות סחר בגינאה המודרנית בקפיטאי ובקובה שהופעלו על ידי פרידריך קולין.
עמדות סחר בטוגו המודרנית בבגוידא ובפופו הקטנה משנת 1857
עמדות סחר והסכמים עם שליטי מספר כפרי חוף בקמרון המודרנית, כולל בימביה, מלימבה, בטנגה, קריבי. היו עמדות סחר והסכמים גרמניים בארצם של בני הדואלה, באקווה-טאון, בל-טאון ודידו-טאון, שהיו להם גם הסדרים דומים עם סוחרים בריטיים ואחרים.
האמנה האנגלו-צרפתית משנת 1882 הובילה לדאגה בקרב סוחרי המבורג כי האינטרסים שלהם מאוימים, והם החלו לחפש את הגנת האימפריה הגרמנית על פעילותם. במקביל לאינטרסים המסחריים הגרמניים שהוקמו במערב אפריקה הם חיפשו תמיכה ממשלתית וימית, התנועה החברתית הרחבה יותר לטובת קולוניזציה תפסה מקום. האגודה הקולוניאלית הגרמנית ("Deutscher Kolonialvereinl") הוקמה ב-6 בדצמבר 1882 בפרנקפורט אם מיין עם הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג כנשיאה הראשון, ובמהרה היו בה כ־15,000 חברים.
נציב קיסרי למערב אפריקה

הקנצלר אוטו פון ביסמרק ביקש לשמוע על התערבות גרמנית פוטנציאלית במערב אפריקה מצד הסנאטים של ליבק, המבורג וברמן. בתגובה הגיש וורמן בפני הקנצלר תוכניות להקמת מושבת סחר גרמנית במערב אפריקה בשנת 1883, שביסמרק קיבלה בתחילה בהסתייגויות מסוימות. אולם בדצמבר 1883 הממשלה התחייבה לנקוט צעדים להגנת הסוחרים הגרמניים על ידי שליחת נציב קיסרי למערב אפריקה להיכנס להסכמות רשמיות עם שליטים מקומיים.
במאי 1884 החליט ביסמרק למנות את גוסטב נכטיגל לנציב הקיסרי. משימתו הייתה להפליג ממש לאורך החוף האטלנטי של היבשת, לחקור ולבדוק את האינטרס הגרמני הקיים באזור, ובמידת האפשר להקים יישובים חדשים. תוכניתו של ביסמרק הייתה להשתמש באמנות של נכטיגל כדי לבסס את הריבונות הגרמנית על אזורים מרכזיים במערב אפריקה, אשר אז תישלט בעקיפין, כאשר הממשל יופעל בעיקר על ידי חברה מסחרית.
ביוני 1884 הגיע נכטיגל למפרץ סנגרייה ולאיי לוס. הוא שלח משלחת לחוף לחפש חוזים עם שליטי קפיטאי וקובה. עם זאת, עד שהגיעה המשלחת, הצ'יפים המקומיים כבר הגיעו להסכמות עם צרפת, ולא רצו לחתום על אמנות חדשות. בשל כך נכטיגל נותר בעמדות המסחר הגרמניות במפרץ בנין.
ב-5 ביולי 1884 חתם נכטיגל על אמנה עם מלאפה השלישי, שליט טוגו (כפר המכונה היום טוגוויל) שהקים פרוטקטורט גרמני על פני שטח החוף. זה היווה את הבסיס למושבה הגרמנית העתידית טוגולנד. ב-14 ביולי 1884 הניף נכטיגל את דגל גרמניה בעיירה בל וחתם על חוזים והציב תחת ההגנה הגרמנית את האזורים שהפכו למושבה קמרון. הוא בילה כמה שבועות בביקור בנמלים שונים סביב מפרץ ביאפרה לפני ששט דרומה לגבון, אנגולה ודרום מערב אפריקה. הוא שב בחזרה לקמרון בדצמבר 1884 ולדלתה של נהר ניז'ר בינואר 1885. ב-29 בינואר 1885 הוא חתם על אמנה שהביאה את מיינלנד להגנת גרמניה. לאחר מכן החל נכטיגל את מסעו חזרה לגרמניה אך נכנע למלריה ומת בחופי גינאה באפריל.