פינגר סטייל
היסטוריה

נגני גיטרה קלאסית וגיטרת פלמנקו השתמשו באצבעותיהם לפריטה לפחות מאז המאה ה-17. ואולם חלק מטכניקות הפריטה שלהם קשות יותר לביצוע בגיטרה אקוסטית, המצוידת במיתרי מתכת בעלי מתיחות גדולה פי שניים לערך. סגנון הפינגר סטייל המודרני החל להתפתח בארצות הברית, בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, במקביל לפיתוח הגיטרה האקוסטית שם. נגני בלוז אפרו-אמריקאים, כמו מיסיסיפי ג'ון הארט, בליינד למון ג'פרסון, סקיפ ג'יימס ורוברט ג'ונסון, חיקו באמצעות הגיטרה את טכניקת הנגינה של רגטיים על פסנתר. האגודל של הגיטריסט מילא את תפקיד יד שמאל של הפסנתרן בפריטת קו הבס, בעוד ששאר האצבעות של הגיטריסט מילאו את תפקיד יד ימין של הפסנתרן בפריטת המלודיה ו/או האקורדים. נגני בלוז כמו מיסיסיפי פרד מקדואל שילבו את הפריטה באצבעות עם טכניקות של גיטרת סלייד וכיוונים חלופיים שונים. וילי מקטל העיוור ולדבלי ניגנו בגיטרות 12 מיתרים, אשר קשות אף יותר לפריטה באצבעות, אך מפיקות צליל עשיר יותר. מרבית המוזיקאים האלו היו כמעט אלמוניים בימי-חייהם, אך המוזיקאי וחוקר הפולקלור אלן לומקס תיעד ופרסם את הטכניקות שלהם בסיוריו בארצות הברית ובבריטניה. אליזבת קוטן החלה להקליט את פריטת הפינגר סטייל הייחודית שלה רק בהיותה בת 60 לערך, כשהתגלתה על-ידי פיט סיגר.
החל משנות ה-40, גם נגני קאנטרי מסוימים בארצות-הברית אימצו את הטכניקה, המפורסמים שבהם מרל טראוויס (Merle Travis), צ'ט אטקינס ודוק ווטסון. גיטריסטים רבים עדיין מכנים תבניות פריטה בסיסיות בפינגר סטייל "תבניות טראוויס" או "פריטת טראוויס". אך למעשה, טראוויס פרט באגודל ובאצבע המורה בלבד, בעוד אטקינס, שהושפע מטראוויס, פיתח את הטכניקה בצורה משמעותית על-ידי פריטה באגודל באצבע המורה, באצבע האמה, ובקמיצה, ושילב מגוון נרחב של סגנונות מוזיקה מערביים על מנת ליצור סגנון חדש של מוזיקת קאנטרי. מרק נופלר, גיטריסט וסולן להקת הרוק הבריטית דייר סטרייטס מנגן אף הוא בסגנון זה בגיטרה חשמלית (בסגנון רוק רך מעורב בקאנטרי), ומשתמש בשתי אצבעות ואגודל. התוצאה הייתה סגנון ייחודי בעל מורכבות ובהירות רבה, אשר קיבל את השם "פינגר פיקינג" (Finger Picking).
החל משנות ה-50, כמה גיטריסטים וירטואוזים בסגנונות הקאנטרי, הבלוז, הבלוגראס והפולק בארצות הברית ביססו במודע את נגינתם על טכניקות עממיות פשוטות, בעיקר של פינגר פיקינג. סגנון זה נקרא לפעמים "פרימיטיביזם" (אולי על משקל סגנון הציור) או "גיטרה אמריקנית פרימיטיבית" (American primitive guitar), ומזוהה עם גיטריסטים כג'ון פאהי ולאו קוטקה. נגנים כאלו לעיתים גם מחקים על הגיטרה טכניקות פריטה באצבעות שפותחו בכלי פריטה עממיים אחרים, כגון הבנג'ו והיוקולילי. למשל, פריטת הקלוהאמר (Clawhammer) היא טכניקת פריטה עממית האופיינית לבנג'ו, אך הותאמה מאוחר יותר גם לנגינת גיטרה.
בשנות ה-60, מוזיקאים בסצנת הפולק רוק הבריטית הושפעו ממוזיקת בלוז ומקאנטרי אמריקאים, כמו גם מביצועים של גיטריסטים קלאסיים כג'וליאן ברים וג'ון וויליאמס ליצירות שנכתבו במקורן ללאוטה על-ידי ג'ון דאולנד, יוהאן סבסטיאן באך ומלחינים נוספים ממוזיקת הבארוק. בין הגיטריסטים הבריטיים שפרטו באצבעות היו מרטין קארת'י (Martin Carthy), דייווי גרהאם(Davey Graham), ג'ון רנבורן, ברט יאנש ודונובן. הם השפיעו בחזרה על סצנת הפולק רוק האמריקאית, למשל על פול סיימון שלמד מקארת'י פריטה באצבעות של הבלדה האנגלית העתיקה יריד סקרבורו. זמרים יוצרים אחרים בתחום הרוק והפולק הפורטים לעיתים קרובות באצבעות כדי ללוות את שירתם הם ג'וני מיטשל, ג'ואן באאז, פיטר, פול ומרי, ג'יימס טיילור, ג'ף באקלי, ניק דרייק וג'ון מאייר. בוב דילן, בדומה לזמרים יוצרים רבים אחרים, ליווה את עצמו על גיטרה בעיקר באמצעות מפרט, אך אף הוא נעזר מדי פעם בפריטה באצבעות, למשל בהקלטה הראשונה של שירו Don't Think Twice, It's All Right. הביטלס למדו פריטה באצבעות מדונובן, ועשו בה שימוש מפורסם בשיר Blackbird. שיר מפורסם נוסף הוא Dust in the Wind של להקת קנזס, שאף חובר במקורו מתוך תרגול פריטה באצבעות.
בשנים האחרונות הורחבה ההגדרה גם לסגנונות נגינה הנגזרים מגיטרה קלאסית כמו בוסה נובה או מוזיקה עממית - אשר גם בהם פורטים באמצעות האצבעות. סגנון זה ידוע כיום בשם פינגר סטייל (Fingerstyle). לעיתים משתמשים במונח פינגר פיקינג כמונח נרדף למונח פינגר סטייל, ולעיתים מייחדים אותו לתבניות הפריטה הקבועות יותר שקדמו לו. יש נגני פינגר סטייל עכשוויים הנוטים להתרחק מנוסחאות הפריטה המסורתיות של פינגר פיקינג, ומנגנים בסגנון "חופשי" ורך יותר. בין הבולטים בהם ניתן לציין את טומי עמנואל האוסטרלי, את לורנס ג'ובר (Laurence Juber) הבריטי וכן את מרסל דאדי הצרפתי (ממוצא יהודי) המנוח שתרם רבות לפיתוח הסגנון מחוץ לארצות הברית.
הסגנון השפיע גם על גיטריסטים בתחומים רבים אחרים ברחבי העולם. בתחום הג'אז, גיטריסטים שהחלו את נגינתם על גיטרה קלאסית או פלמנקו, כמו ג'אנגו ריינהארדט ואדי לאנג, לעיתים פרטו באצבעות. עד שנות ה-40, גיטריסטים בתחום הג'אז ניגנו בגיטרות אקוסטיות ופרטו בעיקר באמצעות מפרט, עקב הצורך להפיק צליל רם דיו להישמע על רקע כלי הנשיפה וכלי ההקשה האופייניים להרכבי ג'אז. אך מאז מנגנים מרבית הגיטריסטים בתחום הג'אז על גיטרות מוגברות חשמלית, ולפיכך אין עוד צורך להשתמש במפרט בכדי להפיק צליל רם יותר, ונפתחה האפשרות לפרוט גם באצבעות. למשל, גיטריסט הג'אז ג'ו פאס, שניגן בעיקר על גיטרה חשמלית, עבר מפריטה באמצעות מפרט לפריטה באצבעות בשנות ה-70, באלבום הסולו שלו "וירטואוזו". פט מתיני למד פריטה באצבעות, וטאק אנדרס, הגיטריסט של צמד הג'אז טאק ופטי (Tuck & Patti) פורט באצבעות בלבד. גיטריסטים באפריקה, כמו עלי פארקה טורה, וגיטריסטים במוזיקת עולם ובמוזיקת העידן החדש כמו מייק אולדפילד וראלף טאונר, לעיתים פורטים באצבעות. עידן האינטרנט ויוטיוב סייעו לפרסם וירטואוזים בסגנון הפינגרסטייל שאינם נעזרים בלהקות ליווי, כמו האוסטרלי טומי עמנואל, האמריקאי אנדי מקי והקוריאני סונגה ג'ונג.
משנות ה-80 החלו להתפתח בתחום הפינגר סטייל טכניקות של הקשה על הגיטרה (Percussive fingerstyle) על-ידי גיטריסטים כמייקל הדג'ס, אריק רושה ודון רוס. הסגנון משלב טכניקות פינגר סטייל רגילות עם תפיפה (Tapping) באצבעות יד שמאל ויד ימין על המיתרים מעל לשחיף האצבעות, ועם תיפוף על לוח התהודה וצידי הגיטרה באמצעות יד ימין בעיקר, ולעיתים גם יד שמאל. טכניקות תפיפה ביד שמאל פותחו לראשונה על-ידי נגני פלמנקו לביצוע מעין "עיטורים" של הקו המלודי, והתקבלו כחלק בסיסי בנגינת גיטרה קלאסית עוד במאה ה-18. אך בשיטה המודרנית נעזרים באצבעות שתי הידיים, וניתן לנגן על שחיף האצבעות של הגיטרה כמעט כאילו היה פסנתר. מכיוון שתפיפה מפיקה צליל חלש אף מאשר פריטה באצבעות, שימוש נרחב בה התאפשר רק עם ההשתכללות של טכנולוגיות הגברה חשמלית. שימוש זה אף הוביל לפיתוח כלי מוגבר חשמלית ייעודי לתפיפה: צ'פמן סטיק על-ידי מוזיקאי הג'אז אמט צ'פמן, שהחל את הקריירה שלו כגיטריסט. טכניקת הקשה דומה היא הסלאפינג (אנגלית: "סטירה"): הקשה על המיתרים בצד האגודל או לעיתים אצבעות אחרות, אשר נשאלה מטכניקת הנגינה בגיטרה בס בסגנונות הפאנק והפיוז'ן. סלאפינג לעיתים קרובות משולב כיום בפריטת פינגר סטייל, למשל על-ידי גיטריסט הרוק ג'ון מאייר, כתנועת הקשה העוברת מיידית לפריטה באגודל על אותו מיתר, ומאפשרת ביצוע של מוזיקת פופ קצבית וסינקופית. בשנות ה-2000, הופעות וירטואוזיות בסגנון זה התפרסמו באינטרנט וביוטיוב, בביצוע אנדי מקי וגיטריסטים וירטואוזים אחרים. חברת התקליטים העצמאית האמריקנית קנדיראט (CandyRat Records) חתמה על חוזים עם דון רוס ואנדי מקי, ומתמחה בסגנון הפינגר סטייל. "האליפות הבינלאומית בנגינת פינגר סטייל" מתקיימת מדי שנה בפסטיבל וולנאט וואלי (Walnut Valley Festival) בקנזס.
עם זאת, למרות התפתחות טכניקות הפינגר פיקינג והפינגר סטייל, בגיטרה אקוסטית ובגיטרה חשמלית הן נותרו טכניקות יוצאות-דופן. במאה ה-21 הן עדיין מאפיינות בעיקר גיטריסטים וירטואוזים בעלי רפרטואר רחב, נגינה ללא להקת ליווי, והשפעות ממוזיקה עממית וקלאסית. לעומתם, במרבית סגנונות הגיטרה המודרניים ובפרט בפופ, רוק, ג'אז, בלוז, קאנטרי ובלוגראס, מרבית הגיטריסטים עדיין פורטים רוב הזמן באמצעות מפרט המוחזק בין האגודל והאצבע המורה. בנגינה כזו, תפקיד הגיטרה נוטה להתחלק לשניים, שלעיתים מנוגנים על-ידי שני גיטריסטים באותה הלהקה: "גיטרה מובילה" (Lead guitar) המנגנת בעיקר את הקו המלודי, ו"גיטרת קצב" (Rhythm guitar) המנגנת ליווי של אקורדים קצביים באמצעות פריטה על כל המיתרים (Strum).