stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דינה פורת
מחקריה > מעבר לגשמי: פרשת חייו של אבא קובנר

ספר זה יצא לאור בשנת 2000. זוהי ביוגרפיה של חתן פרס ישראל הסופר והמשורר אבא קובנר (1918–1987). קובנר היה משורר, פרטיזן ואדם מרכזי בתקופת השואה ובחייה של המדינה. הוא גדל בוילנה שבין שתי המלחמות, עיר שבה חייה קהילה יהודית תוססת שפיתחה תרבות עשירה, למד שם בגימנסיה העברית ונעשה חבר בקן השומר הצעיר ועם זמן הפך לראש הקן; שהה בה תחת השלטון הסובייטי שסיפח את ליטא בתחילת מלחמת העולם השנייה, ותנועתו הפכה לתנועת מחתרת; כאשר פלשו הגרמנים והחלו האקציות התחבאו קובנר וכמה מחבריו במנזר סמוך לעיר, ושם כתב קובנר את הכרוז הידוע הקורא להתגונן ולא ללכת כצאן לטבח. לקראת סוף 1941 חזר לגטו שהוקם בינתיים בווילנה והיה ממקימי המחתרת בגטו וממפקדיה. בקיץ 1943, בזמן חיסול הגטו, לאחר שמפקדה הסגיר עצמו לגרמנים, יצאה המחתרת ליער, ושם פיקד קובנר על גדודי פרטיזנים יהודיים. עם תום המלחמה, ולאחר כישלונותיהם של הניסיונות להקים מחדש חיים יהודיים בווילנה, יצא קובנר דרומה ופתח בכך את קו "הבריחה" - היציאה מאירופה – הראשון. לאחר שהגיע אל הבריגדה היהודית בצפון איטליה בראש למעלה מאלף ניצולים פתח בניסיונות לנקום בגרמנים.
אבא קובנר הצטרף לקיבוץ עין החורש בו חי עד מותו. במלחמת העצמאות היה קצין התרבות של חטיבת גבעתי ואז כתב את דפי הקרב שעודדו להילחם, כולל הדף שגינה את כניעתה של ניצנים והליכתה בשבי. בקיבוצו ניהל במשך שנים את חיי התרבות, ותרם לחגים ולאירועים, כשהוא מנסה למסוך יהדות בציונות. ברוח זו של שמירה על מורשת יהודית תכנן והגה את בית התפוצות ומוזיאונים נוספים, ועד יומו האחרון כתב ויצר וניסה להשפיע על החלטות עקרוניות בחייה של הארץ. היה נואם בחסד, אוטודידקט, סופר ומשורר, איש שמשך אש של ביקורת קשה מזה והערצה עצומה מזה.
הספר זכה בפרס יצחק זנדמן מטעם ארגון חיילים ופרטיזנים נכי המלחמה בנאצים ובפרס בוכמן מטעם יד ושם. הוא תורגם לאנגלית, ופורסם על ידי הוצאת הספרים של אוניברסיטת סטנפורד ב-2009 תחת הכותרת THE FALL OF A SPARROW, THE LIFE AND TIMES OF ABBA KOVNER וקיבל את ה-NATIONAL JEWISH BOOK AWARD.
ספרים שכתבה

הנהגה במלכוד, היישוב נוכח השואה, 1942–1945. תל אביב: אופקים, עם עובד, 1986.
Dina Porat (Saul Friedlander- introduction), The Blue and the Yellow Star of David: the Zionist Leadership in Palestine and the Holocaust, 1939-1945. Cambridge, Mass. Harvard University Press, 1990,
מעֵבר לגשמי: פרשת חייו של אבא קובנר, תל אביב: עם עובד ויד ושם, תש"ס-2000.
:Dina Porat, The Fall of a Sparrow: The Life and Times of Abba Kovner ,(Elizabeth Yuval (Translator). Stanford University Press, 2009
Dina Porat, Israeli Society, the Holocaust and Its Survivors, Vallentine Mitchell, 2008.
קפה הבוקר ברוח העשן: מפגשם של היישוב והחברה הישראלית עם השואה וניצוליה, הוצאות עם עובד ויד ושם, ירושלים, 2011.
לי נקם ושילם: היישוב, השואה וקבוצת הנוקמים של אבא קובנר, חיפה: פרדס ואוניברסיטת חיפה, 2020.
ספרים שערכה

אברהם תורי, גטו יום יום, יומן גטו קובנה 1944-1941. עריכה מדעית דינה פורת. תל אביב: מוסד ביאליק ואוניברסיטת תל אביב, 1988.
עורכת עם רוני שטאובר את השנתון של המכון לחקר האנטישמיות והגזענות היוצא לאור מאז 1994 Anthisemism Worldwide.
אנטישמיות ותנועות קיצוניות בעולם: נתונים, אפיונים והערכות. עורכים: דינה פורת, רפאל ואגו, רוני שטאובר, תרגום אסתר ובמן. תל אביב: רמות - אוניברסיטת תל אביב, 1998.
העיתונות היהודית בארץ ישראל נוכח השואה. תל אביב: אוניברסיטת תל אביב ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ב 2002. (יחד עם מרדכי נאור).
בין מגן דוד לטלאי צהוב: היישוב היהודי בארץ ישראל ושואת יהודי אירופה 1945-1939. (יחד עם יחיעם ויץ) ירושלים: יד ושם, תשס"ב 2002.
Antisemitism and Terror. edited by Dina Porat and Roni Stauber. Tel-Aviv, Tel-Aviv University, 2003.
שואה ממרחק תבוא-אישים ביישוב הארץ-ישראלי ויחסם לנאצים ולשואה, 1944-1933. יד בן-צבי, 2009.
בעת הזאת: מסמכים ומחקרים על הכנסייה הקתולית והיהודים לנוכח השואה ובעקבותיה (יחד עם כרמה בן יוחנן ורות בראודה), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, 2015 - עוסק בהשפעת השואה על יחסי הכנסייה הקתולית והיהודים.
Legislation for Equality' ארבעה כרכים של חקיקה נגד אפליה על רקע של גזענות, פורסמו על ידי בריך בליידן, הולנד עם הקדמה ולוגו של אונסק"ו, בעריכת עו"ד טליה נעמת, דינה פורת ואחרים.
פרסומים

מבחר מאמרים שכתבה דינה פורת:
סיבות וסיבות למתן ויזות מעבר סובייטיות לפליטי פולין היהודיים בווילנה בשנים 1940–1941, שבות 6, תשל"ט-1979, עמ' 54–67.
מרטין בובר בארץ-ישראל בשנות השואה, 1944-1942, יד ושם י"ז-י"ח, תשמ"ז, עמ' 29–63.
יהודי יוון – דוגמה לשאלת היחס בין מודעות להצלה בתקופת השואה, דפים לחקר תקופת השואה ח', 1990, עמ' 123–134.
צלע ב"משולש יהודי" באיטליה, מפגשם של יהודי איטליה עם ניצולי השואה ועם חיילים ושליחים של היישוב בשנים 1944–1946, ילקוט מורשת נ, תשנ"א 1991, עמ' 91–110.
האגדה על מאבקם של יהודים מן הרייך בפורט התשיעי ליד קובנה, 1942-1941, משואה כ', תשנ"ב 1992, עמ' 95-72.
"בסליחה ובחסד", המפגש בין רוז’קה קורצ’אק לבין היישוב ומנהיגיו 1944–1946, ילקוט מורשת נ"ב, תשנ"ב 1992, עמ' 9–33.
סטריאוטיפים ישנים וחדשים – מה שינתה השואה?, מחניים 9, תשנ"ה-1995, עמ' 228–237.
דרבן – מתקפה אחרת על ישראל והעם היהודי – שנה לוועידה העולמית של האו"מ נגד גזענות בדרום-אפריקה, כיוונים חדשים 7, 2001, עמ' 51–60.
'האיגרת הגיעה אל החוף’, איגרות שהוחלפו בין תלמידי הגימנסיה העברית בווילנה, פולין, לבין חניכות בית הספר הריאלי ותנועת הצופים בארץ ישראל בשנת תרצ"ג (1933), גלעד י"ח, תשס"ב, עמ' שכא-שכז.
ובכן, מה זו בעצם אנטישמיות?, כיוונים חדשים 8, 2003, עמ' 83–94.
עיתונות היישוב ורצח יהודי הונגריה, 19 במרס עד 19 ביולי 1944 - מה ידע היישוב?, העיתונות היהודית בארץ-ישראל נוכח השואה, תשס"ב-2002.
האם עשו שונא ליעקב, ולמה? האנטישמיות החדשה ומאפייניה, גשר 145, תשס"ו-2006.
מגמות בחקר הסיבות לשואה: 2000-1945, זמנים 97, 2007, עמ' 28–39.
משולש בזמן מלחמה ושואה: "הפרוטוקולים של אושוויץ" מגיעים אל ברלס, רונקלי ופיוס ה-12, ילקוט מורשת פ"ז, 2009, עמ' 105–123.
הערות שוליים

↑  לפי דברים שנשאה בתאריך 15 במרץ 2016 ביום עיון לרגל צאתו לאור של ספר היובל לכבודה.
↑  ההיסטוריונית הראשית של יד ושם: "אפשר לחיות עם חלק מהמסמך המשותף לפולנים", באתר ynet, 9 ביולי 2018
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, פרק 2, עמ' 72; עמ' 489, הערה 1: דינה פורת, הנהגה במילכוד, עמ' 308.
↑  ביקורת: דליה עופר, דינה פורת: הנהגה במילכוד, היישוב נוכח השואה 1942–1945, ציון נ"ד (ג), תשמ"ט, עמ' 369-365; דן דינר, ‏היישוב נוכח שואת יהודי אירופה, הציונות י"ג, 1988, עמ' 308-301
↑  ביקורת: גדעון גרייף, מעבר לגשמי, פרשת חייו של אבא קובנר, בשביל הזיכרון 39, 2000, עמ' 49; דניאל בלטמן, [ביקורת], בשביל הזיכרון 40, 2001, עמ' 57-55.
↑  מורדי מילר, ‏סקירת הספר, השילוח, גיליון 1, אוקטובר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266490605171  PLWABN: 9810564497905606  BIBSYS: 90529106  BnF: cb13192467g (data)  CiNii: DA04723655  GND: 1026395518  ISNI: 0000 0001 1684 4003  LCCN: n88263811  LNB: 000253312  NKC: zmp2012730318  NTA: 084901977  RERO: 02-A003705611  SUDOC: 035488751  VIAF: 90726832   WorldCat (עם VIAF): 90726832
גסטרואנטרולוגיה

stomach colon rectum diagram
גסטרואנטרולוגיה (Gastroenterology, או גסטרולוגיה, Gastrology; מיוונית, הלחם המילים gaster שמשמעה "בטן" ו-enteron, שמשמעו "מעי") היא ענף ברפואה העוסק בחקר מחלות מערכת העיכול.
התחום עוסק במחלות הוושט, הקיבה, התוספתן, המעי הדק והמעי הגס. כמו כן, יש המכלילים בתוכו את הכבד. במדינת ישראל הגסטרואנטרולוגיה עשויה להיות התמחות שנייה לאחר סיום ההתמחות במקצוע הרפואה הפנימית, או התמחות עצמאית, במסלול המשלב פרקי התמחות ברפואה פנימית.
חולים הפונים לרופא בעל תחום התמחות זה עוברים בדרך כלל בדיקה גופנית עם דגש על אזור הבטן ובמידת הצורך תבוצע על ידי הגסטרואנטרולוג בדיקה רקטלית על מנת להעריך הימצאות טחורים או חיפוש ממצא גושי באזור החלחולת. על מנת להרחיב את הבירור יבצע הגסטרואנטרולוג, לעיתים, בדיקות משלימות כגון גסטרוסקופיה, שמהותה הכנסת צינורית עם מצלמה דרך פיו של הנבדק המדגימה את מערכת העיכול העליונה (ושט, קיבה וחלקו הראשון של התריסריון) ומאתרת בעיקר כיבים, בקעים, דמם וממצאים החשודים כגידוליים.
בדיקה נוספת שייתכן ותבוצע היא קולונוסקופיה שמהותה העברת צינורית עם מצלמה דרך פי הטבעת של הנבדק על מנת לדגום את המעי הגס בכללותו. בדיקה זו מאתרת בעיקר מחלות מעי דלקתיות, סעיפים (diverticulosis), וממצאים החשודים כגידוליים.
בדיקה נוספת שעלולה להיכלל בתחום הגסטרואנטרולוגיה היא ביופסיית כבד שמטרתה היא לבדוק מחלות כ- הפטיטיס מסוגי A,B,C,D,E הנמצאות בכבד וכן דלקות נוספות. הבדיקה מתבצעת על ידי החדרת מחט לתוך אזור הכבד והוצאת רקמה ממנה אשר לאחר מכן נבדקת.
ייתכנו הדמיות נוספות כגון CT בטן, צילום בטן ריק (ללא חומר ניגוד), חוקן עם חומר ניגוד או צילום של מערכת עיכול עליונה לאחר בליעת חומר ניגוד, בהתאם להערכת הצורך בכך על ידי הגסטרואנטרולוג.
מחלות בדרכי העיכול

דוגמאות למחלות בדרכי העיכול: מחלת קרוהן (דלקת במעי הדק), דלקת התוספתן, שחמת הכבד (דלקת בכבד), דיזנטריה ושלשול, גסטרופרזיס, קוליטיס (דלקת במעי הגס).
הפניות לרופא גסטרואנטרולוגיה

בדרך כלל הפניה לרופא גסטרו מתבצעת לאחר הפניה של רופא משפחה, וכאשר יש חשד למחלה חריפה או כרונית של דרכי העיכול. הפניה לרופא גסטרו מתבצעת בדרך כלל במקרים הבאים:
שלשולים והקאות כרוניים
עצירות
מחלות דלקתיות
צרבות וכאבי בטן
חשד לסרטן המעי הגס
אנמיה
הפרעה בתפקודי כבד
זיהומים בדרכי העיכול
גסטרואנטרולוגיה ברפואת ילדים

רופא בעל מומחיות בגסטרואנטרולוגיה של ילדים התמחה ברפואת ילדים כללית לאחר סיום לימוד הרפואה (התמחות שאורכה כארבע וחצי שנים). לאחר סיום ההתמחות עבר הרופא תת-התמחות נוספת, בגסטרואנטרולוגיה של ילדים. סך זמן ההכשרה של רופא מומחה כזה הוא בין 6 ל– 8 שנים, מלבד לימודי הרפואה הכלליים.
ראו גם

גסטרוסקופיה
קולונוסקופיה
colorectalcancer
הישאם אל-איח'תיאר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1941 דמשק, המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון 
 פטירה:  20 ביולי 2012 (בגיל 71 בערך) דמשק, סוריה 
 מדינה:  הרפובליקה הסורית השנייה, הרפובליקה הערבית המאוחדת, סוריה 
 מפלגה:  מפלגת הבעת' הסורית 
 
 
 
הישאם אל-איח'תיאר (ניתן להגות את שם משפחתו גם בח'תיאר; ערבית: هشام الاختيار, תעתיק מדויק: השאם אלאח'תיאר; 1941 – 20 ביולי 2012) היה בכיר צבאי סורי רשמי, ויועץ לביטחון לאומי לנשיא בשאר אל-אסד.
ביוגרפיה

נולד ב-1941 למשפחה סונית. בשנת 2001 מינה אותו בשאר אל-אסד לעמוד בראש מינהל הביטחון הכללי הסורי במקום עלי חמוד, שהפך לשר הפנים, תפקיד אותו מילא עד שנת 2005. כמו כן, שימש גם כמזכיר אזורי של מפלגת הבעת' בפיקוד הסוכנות לביטחון לאומי. הוא נכלל עם המקורבים ביותר לנשיא, ובמיוחד לגיסו של הנשיא אסף שווכאת. בשנת 2006 מחלקת האוצר של ארצות הברית הודיעה שאזרחים וארגונים אמריקאים מנועים מלעשות עסקים או קשרים כלשהם עם יחטיאר, ובשנת 2007 הוא נמנה עם ברשימת אזרחי סוריה האסורים לכניסה לארצות הברית.
ב-19 במאי 2012 הודיע הצבא הסורי החופשי שסוכן שלהם הצליח לחדור לפורום השמינייה, שהקים הנשיא לטיפול במהומות, ולהרעיל לפחות 6 מהם. הודעה זו הוכחה כלא נכונה לאחר ששניים שנחשבו למתים התראיינו בטלוויזיה הסורית והכחישו את מותם תוך אמירה שההודעה היא חסרת בסיס.
ב-18 ביולי 2012 נפגע איח'תיאר בפיגוע התאבדות במהלך ישיבה במטה הביטחון הלאומי בדמשק, המשמש את שירותי המודיעין הסורי. בפיגוע נהרגו בכירים מהצמרת הביטחונית והמדינית של סוריה ביניהם אסף שווכאת, דאוד ראג'חה וחסן עלי טורקמאני. ב-20 ביולי הודיעה הטלוויזיה הסורית שאיח'תיאר מת מפצעיו.
הזמנה לבכי

"הזמנה לבכי" היא רשימה קצרה פרי עטו של העיתונאי ארנון לפיד, בן קיבוץ גבעת חיים איחוד, שנכתבה מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, ונתפרסמה תחילה ב"איגרת", שבועון איחוד הקבוצות והקיבוצים ולאחר מכן, בינואר 1974, בירחון "שדמות". הרשימה, שקראה לבכות על האלים שהכזיבו ולבכות בקול את חללי המלחמה ולהניח לאתוס הישראלי של התגברות על הכאב הפרטי למען המאמץ הלאומי, עוררה סערה וזכתה לביקורות רבות, גם מחוץ לתנועה הקיבוצית. חלקן אוהדות וחלקן שליליות. הרשימה נחשבת כבעלת משמעות בשינוי התרבותי שעבר על חלקים בחברה הישראלית, מהתמקדות בכלל להתמקדות באני הפרטי; במיוחד בתחום השכול עוז אלמוג מציין כי על רקע תרבות ההדחקה שהייתה שלטת באותה עת, "נדרשו 'אומץ' ו'חוצפה' לא מעטים לכתוב את מה שכתב לפיד באותה עת". וכי לרשימה היה חלק במעבר מתרבות האיפוק וההבלגה בנושא השכול, ששלטה ממלחמת העצמאות, אל תרבות המקבלת בכי וקינה פומביים. שינוי זה הוא תולה במה שהוא מכנה "פסיכולוגיזם" ובמיוחד בנכונות החדשה, באותה עת, לחשיפה רגשית וגילוי הנפש.
יש מבקרים הרואים ב"הזמנה לבכי" המשך הגישה שזכתה לכינוי "יורים ובוכים", שהחלה עם "שיח לוחמים" לאחר מלחמת ששת הימים. גישה זו ספגה ביקורת משני צדי המתרס. המצדדים בחוזק, באיפוק ובשמירה על המורל הלאומי גינו גישה זו בשל ה"תבוסתנות" הכרוכה בה לדעתם, ואילו מצדדי המוסר, טוהר הנשק והשאיפה המתמדת לשלום גינו גישה זו בשל חוסר המעש של יוצריה והמשך שרותם המבצעי בצה"ל.
אזכורים מאוחרים בתרבות

המשורר אליעז כהן הוציא מחזור שירים בשם זהה שהתייחס לפינוי גוש קטיף ב-2005 וכתב בהערות הסיום של קובץ השירים כי השירים מתייחסים ל"הזמנה לבכי" המקורית בכך שהוא חש שהפינוי הוא "יום הכיפורים של הכיפות הסרוגות". כהן עצמו אף מעיד כי חנן פורת סיפר לו כי קריאת רשימתו של לפיד ב-1974, בעת שהחלים מפציעה קשה במלחמת יום הכיפורים, הביאה אותו ל"הכרה שמוכרחים להשיב את רוחו של העם בישראל" וכהן מוסיף: "מחשבת הייסוד הראשונה של 'גוש אמונים', החלה להתפתח אצלו מאותו רגע".
מילות הרשימה אף הולחנו על ידי יורם צדוק והשיר בוצע על ידי להקת האשקולית של בית השיטה.
הערות שוליים

↑  ארנון לפיד, "הזמנה לבכי", שדמות נג (ינואר 1974), עמ' 51-50
↑  לפיד, ארנון, באתר העין השביעית, 19 בפברואר 2008
↑  גלעד גרוסמן, ממופת למבקרי הממשל – היסטוריית השכול, מעריב, 30 בספטמבר 2006
↑  תרצה הכטר, מלחמת יום-כיפור כמיתוס (ב'), ספטמבר 2004
1 2 3  עוז אלמוג, מקשיחות והדחקה לשיח המצוקה, אתר "אנשים ישראל - המדריך לחברה הישראלית", 11 בנובמבר 2009
↑  ניר מן, עבים קודרים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 בנובמבר 2010
↑  ציטוט מאמר מאת בועז עברון ותגובה מאת דודו פלמה, איך נהנים מכל העולמות, "לא למות טיפש" - בלוג של עידן לנדו, 7 ביוני 2010
↑  יעל שנקר, למשוררים דתיים אין אבא משלהם, אתר "מקום לשירה", גיליון 40, ינואר 2011
↑  אליעז כהן, מן החלום אל העקירה, "פנים - רבעון לתרבות חברה וחינוך", גיליון 39, יוני 2007
↑  דברים דומים שאמר פורת מופיעים גם בספרו של חגי הוברמן, "חנן פורת - סיפור חייו", ידיעות ספרים, 2013, עמ' 76
↑  הזמנה לבכי, אתר שירונט
↑  האשקולית של בית השיטה – האוסף 73-86, אתר "סטריאו ומונו"
חצבת

| --- | --- |

פריחה על עורו של חולה חצבת
 תחום:  מחלות זיהומיות 
 תסמינים:  חום, אנורקסיה, שלשול, כתמי קופליק, דלקת הלחמית, לימפדנופתיה, נזלת, פריחה מקולופפולרית, שיעול, Stimson's triad 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  article/966220 
 DiseasesDB:  7890
 MeSH:  D008457
 MedlinePlus:  001569
 סיווגים
 ICD-10:  B05
 ICD-11:  1F03 
 
חצבת (בלטינית: Morbilli) היא מחלה נפוצה הנגרמת על ידי נגיף מסוג מורביליווירוס התוקף את המערכת החיסונית. חצבת היא אחת המחלות הזיהומיות השכיחות בעולם, גם כיום, עם הימצאו של חיסון יעיל נגד המחלה. חצבת נחשבת למחלה הנגיפית המידבקת ביותר, כאשר בחשיפה אליה הסיכון להידבק הוא 90%.
דיווחים ראשונים על חצבת מתועדים עוד משנת 700 לספירה. ההסבר המדעי הראשון של המחלה והבחנתה מאבעבועות שחורות מיוחס לרופא הפרסי אל-ראזי (860–932), אשר פרסם את הספר "אבעבועות שחורות וחצבת". בשנת 1954 בודד ג'ון פרנקלין אנדרס את הנגיף המחולל את המחלה.
בשנת 1963 אושר לשימוש חיסון מורשה למניעת המחלה. יעילות החיסון אחרי מנה אחת היא 93%, ולאחר שתי מנות היעילות היא 97%.
אטימולוגיה

מקור המילה העברית "חצבת" הוא במילה הערבית המציינת מחלה עם פריחה - חַצְבַּה.
השם Rubeola בלועזית נגזר מהמילה הלטינית rubeus, שפירושה "אדמדם". הצבע מציין את צבע הפריחה.
המחלה > מהלך המחלה

תקופת הדגירה (הזמן בין ההידבקות במחלה ועד פרוץ הסימנים לה) נמשכת כ־7 עד 18 ימים, כאשר הזמן השכיח הוא 10–12 ימים. לאחר תקופת הדגירה מופיעים חום לא גבוה וסימני הצטננות, כגון נזלת, דלקת הלחמית, כאבי גרון ואודם בעיניים. כן מופיעים כתמים ברירית הפה, בצד הפנימי של הלחי, הנקראים כתמי קופליק, על שם רופא ילדים אמריקני שתיאר אותם לראשונה. כתמים אלו הם נקודה לבנה שיש מסביבה הילה אדומה. לאחר 4–5 ימים מופיע חום גבוה ופריחה על העור, הטיפוסית למחלה: כתמים אדומים עם מרכז בהיר על העור וברירית הפה. הפריחה נמשכת כארבעה ימים, וכל אותה תקופה סובל החולה משיעול, מנזלת, מכאב ראש, מחום ומהרגשה כללית רעה. לאחר מכן הפריחה מחווירה ונעלמת.
בכ־30% מהחולים מופיעים סיבוכים. סיבוכי החצבת הם דלקת ריאות ודלקת המוח, ולכן ממליצים על שכיבה במיטה וביקורת רפואית במשך כל תקופת המחלה. דלקת המוח מחצבת עלולה להוביל למוות או במקרים קלים יותר לחירשות, פיגור או פרכוסים. אחד מסיבוכי החצבת הוא דלקת טרשתית תת-חריפה של כלל המוח, המופיעה לעיתים שנים לאחר שהילד חלה בחצבת, שנגרמת על ידי נגיף מוטנטי של החצבת אשר נשאר חביוני במערכת העצבים. הנגיף גורם בהדרגה לפגיעה בלתי הפיכה במוח ולמוות. בעבר סיבוך זה נחשב לנדיר ביותר (1 למיליון) אולם מחקר שנעשה בקליפורניה ופורסם בשנת 2017 הראה שהשכיחות של הסיבוך בתינוקות שנדבקו עד גיל שנה הוא 1 ל-609 נדבקים, ובילדים שנדבקו עד גיל 5 הסיכון הוא 1 ל-1,367.
המחלה > פגיעה במערכת החיסונית

סיבוך אפשרי של החצבת בחולים רבים הוא מחיקת הזיכרון החיסוני של החולה. תופעה זאת זוהתה כבר בסוף המאה ה-19, בקרב חולי שחפת שהיו בתקופת רמיסיה, ובעקבות הידבקות בחצבת שבו לסבול מתסמיני השחפת במלוא העוצמה. תופעה דומה זוהתה בקרב חולי עגבת. בכך חצבת הייתה המחלה הראשונה שנודעה כמוחקת את הזיכרון החיסוני. בקרב חולים במחלת כליות אוטואימונית נמצא שהמחלה נעלמה בעקבות הידבקות בחצבת, ועל כן היו רופאים שטיפלו במחלות כליות כאלו על ידי הדבקה בחצבת. עיקר הפגיעה של החצבת, שאחראי גם לחלק נכבד מאירועי המוות מחצבת נובעת מפגיעת החצבת בעמידות הריאות והמעיים שמביאות להידבקות בדלקת ריאות או בשלשול.
לממצאים מתחילת שנות האלפיים נמצאו גם תימוכין מאוחרים יותר. בשנת 2019 למשל, פורסם מחקר הולנדי שבדק ילדים קטינים שלא חוסנו נגד חצבת חודשיים לפני שנדבקו במחלה וחודשיים לאחר מכן. הבדיקה הראתה כי לאחר שחלו בחצבת, הקטינים איבדו בין 11-70% מהנוגדנים השונים שהיו מצויים בגופם לפני המחלה. במחקר היו שתי קבוצות ביקורת נוספות של ילדים שנדבקו בחצבת אך חוסנו נגדה מבעוד מועד, ושל ילדים שלא חוסנו בחצבת וגם לא נדבקו בה.
הפגיעה בזיכרון החיסוני נובעת מדלקת מוגברת בתאים וברקמה של מערכת הלימפה.
אפידמיולוגיה

בשנת 1980, לפני הכנסת החיסון נגד חצבת, המחלה הייתה אחראית לתמותה עולמית של 2.6 מיליון אנשים בשנה. גם כיום מדובר בגורם משמעותי למות לילדים בעולם (1.3% מתמותת ילדים עד גיל חמש). על פי הערכת ארגון הבריאות העולמי בשנת 2010 מתו 139,300 אנשים מחצבת, רובם ילדים מתחת לגיל 5. בעקבות הכנסת החיסון ירדה התמותה העולמית מחצבת ב-74% בין השנים 2000 ל–2010.
בעקבות החיסון ההמוני נגד החצבת, המחלה הפכה לנפוצה הרבה פחות. עם זאת, ישנן התפרצויות של המחלה שמתרחשות בעיקר בשל שיעורי התחסנות נמוכים.
ירידה בכיסוי החיסוני עלולה להביא לחזרה של המחלה ולפגיעה בעיקר בלא-מחוסנים, בתינוקות, בקשישים ובבעלי מערכת חיסונית חלשה.
| אזור של ארגון הבריאות העולמי | 1980 | 1990 | 2000 | 2005 | 2014 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אזור אפריקה | 1,240,993 | 481,204 | 520,102 | 316,224 | 71,574 |
| אזור האמריקות | 257,790 | 218,579 | 1,755 | 66 | 19,898 |
| אזור המזרח התיכון | 341,624 | 59,058 | 38,592 | 15,069 | 28,031 |
| אזור אירופה | 851,849 | 234,827 | 37,421 | 37,332 | 16,899 |
| אזור דרום-מזרח אסיה | 199,535 | 224,925 | 61,975 | 83,627 | 112,418 |
| אזור המערב הפסיפי | 1,319,640 | 155,490 | 176,493 | 128,016 | 213,366 |
| כל העולם | 4,211,431 | 1,374,083 | 836,338 | 580,287 | 462,186 |
היסטוריה

הדיעות חלוקות לגבי התקופה בה נוצרה החצבת. היו שטענו שמקורו של וירוס החצבת כבר בתקופה הפרהיסטורית. אולם, על פי הערכות סטטיסטיות, גודל האוכלוסייה הנדרשת כדי להחזיק את החצבת בחיים במצב בו מי שנדבק במחלה נהיה חסין כלפיה, עומד על לפחות 200,000-500,000 תושבים, כמות שהחלה להתקיים בין השנים 2500–3000 לפני הספירה. יש הטוענים שהמחלה ללא ספק התקיימה כבר בתקופה זאת, בערים הגדולות של המזרח התיכון. בהתאם לכך מזהים מגפות שונות שתוארו בכתובים כמו זאת באתונה בשנת 4 לפני הספירה, כמגפות חצבת. אחרים רואים את וירוס החצבת כמוטציה של וירוס דבר הבקר שנוצרה לאחר הספירה. על פי ניתוח לשוני, הוערך שהחצבת נודעה בין המאה ה-5 למאה ה-7. העובדה שקלאודיוס גלנוס, בן המאה ה-2, תיאר בדייקנות את האבעבועות השחורות ולא תיאר את החצבת, מהווה אינדיקציה לכך שהמחלה לא הייתה קיימת בתקופתו. אצל אל-ראזי, שחי בסוף המאה ה-9, יש תיאור של מחלה הדומה לחצבת שהוא מציין כנבדלת מאבעבועות שחורות. דיווחים על מגפות שככל הנראה היו חצבת קיימים מהמאות ה-11 וה-12. ניתוח של ההבדלים הגנטיים בין וירוס החצבת לבין וירוס דבר הבקר מצביעים על התפצלות, כלומר היווצרות החצבת, במאה ה-11 או ה-12.
במאה ה-16 החצבת עשתה שמות באוכלוסיות שונות ביבשת אמריקה, שנדבקו בבת-אחת במחלה. למשל, בקובה מתו מהמחלה כשני שלישים מהאוכלוסייה במגפה שפרצה בשנת 1529. במאה ה-17 אבחן תומאס סידנהאם את החצבת באופן מדויק והבדיל אותה מהאבעבועות השחורות ובהתאם לכך הייתה מאז הבדלה ברורה בין המחלות ברשומות הרפואיות שנאספו מאז.
בשנת 1846, בעקבות התפרצות של מגפת חצבת באיי פארו שהדביקה את הרוב הגדול אוכלוסיית האי, אך לא פגעה במבוגרים מעל גיל 65 שהיו בחיים בעת התפרצות ידועה קודמת של החצבת באי בשנת 1781, הסיק הרופא הדני פטר פאנום (אנ') שמי שנדבק במחלה נותר מחוסן לה לכל ימי חייו. התרחבות האוכלוסיות בערים הביאו לירידה בגילאי החולים במחלה, כך שהמחלה עברה מלהיות מחלה של מבוגרים למחלה של ילדים.
ההבנה של דרכי ההידבקות במחלות מידבקות במחצית השנייה של המאה ה-19, ובעקבות זאת ההקפדה על הגיינה בחברה המערבית, הביאו לכך שהתפרצויות של חצבת הדביקו רק חלק קטן מהאוכלוסייה במחלה. עובדה זאת החזירה את המחלה לפגוע יותר במבוגרים. כמו כן, שיעור האוכלוסייה שהיה מחוסן למחלה ירד, דבר שסיכן תינוקות רכים שכבר לא נהנו בהכרח מהחיסון למחלה של אמותיהם שהועבר אליהם ביניקת חלב אם. עם זאת, המחלה עדיין הייתה בעיה רצינית גם בחברות המערביות המפותחות. בארצות הברית למשל בעשור שלפני הפצת החיסון נדבקו במחלה מעל חצי מיליון בני אדם מדי שנה, מהם מתו בין 400–500 חולים, 48,000 אושפזו בבתי חולים וכ-1000 סבלו מנזק מוחי.
בשנת 1911 זוהתה מחלת החצבת כמחלה נגיפית, לאחר שנוזלי גוף שנשאו את המחלה הועברו דרך מסנן למניעת מעבר חיידקים ובכל זאת הדביקו קוף במחלה. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 נעשו ניסיונות לבודד את הגורם לחצבת כדי לפתח לה חיסון.
על פי נתוני המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן האמריקאים שעקבו אחר התפתחות המחלה לאורך השנים בקרב אזרחים אמריקאים, במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 חלה ירידה בתמותה מהמחלה מאלפים בכל שנה למאות, הודות לשיפור באיכות החיים ובשירותי הרפואה שיכלו לספק מענה לתופעות הלוואי אליהן נחשפו החולים במסגרת המחלה. אלא שבמהלך שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 (טרם הושק החיסון), חלה עצירה בירידה והיחס בין תמותה לתחלואה נשאר זהה, עקב היעדר טיפול מתאים לזיהום עצמו. היחס בין תחלואה לתמותה נשאר זהה גם בעשורים שלאחר מכן, והירידה בתמותה בעקבות כניסת החיסון לשימוש נבעה מכך שאנשים לא נדבקו במחלה.
היסטוריה > חיסון

בשנת 1960 הודיעו חוקרים מהרווארד בראשות ג'ון פרנקלין אנדרס על פיתוח חיסון לחצבת. בתחילת 1961 הוחל בניסוי רחב היקף בחיסון בסטטן איילנד ובניגריה. החיסון נמצא כיעיל, אך בשנת 1961 טרם היה ברור לכמה זמן הוא תקף. באפריל 1962 אומץ החיסון לשימוש נרחב בארצות הברית.
פיתוח החיסון לא עבר באופן חלק בכל העולם. בשנת 1962 דווח שבאירופה נעשה ניסוי בחיסון שהתברר ככושל ובמקום לחסן הוא הדביק במחלה. בשנת 1969 הוסרו מהמדפים באנגליה חיסונים של אחת החברות בגלל חשש שהחיסון גרם לדלקת קרום המוח במספר ילדים שחוסנו.
לצד זאת, החל מאז שהופץ באופן מלא בסוף שנות ה-60, ההצלחה של החיסון בהורדת התחלואה ומקרי המוות הייתה מידית. לאחר הפצת החיסון בארצות הברית, ירד מספר מקרי המוות ממאות בכל שנה לעשרות ובהמשך לבודדים, בעוד שמקרי התחלואה צנחו ממאות אלפים בשנות ה-50 לאלפים בתחילת שנות ה-80. השקת החיסון השני הובילה אף היא לירידה חדה.
על פי הערכות שבוצעו בדיעבד נראה שהחיסון הפחית את תמותת הילדים באופן כללי, ולא רק מחצבת. מכיוון שאחד התסמינים של חצבת היא ירידה בזיכרון החיסוני, מניעת המחלה מנעה גם את ההידבקות במחלות קטלניות אחרות, ועל פי הערכות שבוצעו באזורים מסוימים באפריקה, תמותת הילדים הכללית לאחר החיסון ירדה בכ-30%, על אף שרק כ-4% מהירידה בתמותה שויכה ישירות למניעת החצבת עצמה.
במהלך שנות ה-2000 פעל ארגון הבריאות העולמי להפצת החיסון ביתר מדינות העולם שרבות מהן סובלות מאיכות נמוכה של תברואה ושירות רפואי. מאז חלה ירידה של 84% ממקרי המוות מחצבת בשנה: מ-550,100 בשנת 2000, ל-89,780 בשנת 2016 כאשר עיקר מקרי המוות הנותרים הם במדינות אסיה ואפריקה הסובלות במיוחד משירותי רפואה לקויים. הארגון כיום פועל למגר את המחלה ב-5 מתוך 6 האזורים בעולם עד לשנת 2020.
היסטוריה > טיפול בעבר

עד להשקת החיסון לא היה טיפול באופן ישיר לזיהום עצמו, אלא הטיפול היה בדרכים עקיפות בלבד.
בשנת 1950 הומלץ בעיתון:
"את [החולה] יש לבודד. יש לשמור עליו לבל יצטנן, ובמיוחד להימנע מרוח פרצים, אם כי אין — כמובן — למנוע את אוורור החדר. אין זה כלל נחוץ ... להאפיל את החדר, ... נכון יהיה רק למנוע אור חזק מאוד מעיני הילד המודלקות. כשהעיניים נוטות להסגר בגלל המוגלה יש לרוחצן במי בוריק... האוכל יהיה קל ונוזל בייחוד מוטב להרבות במיצי פירות. על העור כדאי לפזר אבקת טלק נקייה."
בשנת 1959, עדיין בטרם השקת החיסון, תואר הטיפול בחצבת כך:
"מנוחה במיטה, תזונה קלה, תרופות להקלת השיעול ולשיכוך כאב־ראש (בזמן עליית החום). ולעיתים — ... מתן סמי סולפא או אנטיביוטיקה.
...מניעת המחלה דרושה רק לגבי תינוקות קטנים או ילדים תשושים. לשם כך יש בידנו אמצעי בדוק והוא — זריקות של גלובולין־גאמא... כשמדובר בילדים מעל לגיל שנה וחצי־שנתיים, בריאים, מוטב לתת להם לעבור את המחלה ולא לחסנם כנ"ל באופן מלאכותי, שכן החיסון המלאכותי בעזרת גלובולין־גאמא מחזיק מעמד רק שבועות אחדים, בעוד שהחיסון הטבעי (על ידי המחלה) מחזיק מעמד לאורך כל החיים."
החצבת בישראל > חיסון

חיסון נגד חצבת, ניתן בישראל החל מינואר 1967. בשלב הראשון, החיסון (שנקרא באותן ימים "שוורץ") ניתן לפעוטות בגילאי 9 חודשים ועד גיל שנתיים.
בישראל מקבלים ילדים את החיסון נגד חצבת בשני חלקים: חיסון אחד בגיל שנה, ופעם נוספת בכיתה א' או ב'. החיסון הוא חלק מחיסון MMRV, המכיל תרכיבים נגד חצבת, חזרת, אדמת ואבעבועות רוח.
לילידי 1978 ואילך ניתנות שתי מנות חיסון לחצבת, כשעל פי תוכנית החיסונים הנהוגה כיום החיסון ניתן בגיל שנה ולילדי בית ספר.