הארי פוטר ואבן החכמים
סגנון ונושאים

פרופסור פיליפ נל מאוניברסיטת קנזס סטייט הדגיש את השפעתה של ג'יין אוסטן, שאותה העריצה רולינג מאז ילדותה. לדבריו של נל שתי הסופרות עודדו קריאה מחדש, כיוון שפרטים שנראו בלתי חשובים האפילו על האירועים החשובים או על דמויות שהחלו להשפיע רק בשלב מאוחר יותר בעלילה (דוגמת סיריוס בלק שהוזכר בקצרה בספר הראשון והופיע בעצמו רק בספר השלישי). בדומה לגיבורים של אוסטן, הארי נאלץ פעמים רבות לבחון את רעיונותיו השונים לקראת סוף הספרים. חלק מההתנהגות החברתית בספר מזכירה את ספריה של אוסטן, כגון הקריאה המשותפת של מכתבים. שתי הסופרות השתמשו בסאטירה על ההתנהגות החברתית, והעניקו לדמויות שמות המבטאים את האישיות שלהן. אולם, לדעתו של נל, ההומור של רולינג מבוסס יותר על קריקטורה והשמות שהמציאה דומים יותר לאלו שבספריו של צ'ארלס דיקנס, ואילו אמנדה קוקרל טענה שרבים מהשמות מביעים את תכונות בעליהם באמצעות הרמזים שהיו נפוצים במיתולוגיה הרומית ובספרות הגרמנית של המאה ה-18. רולינג, בדומה ל"דברי ימי נרניה" מאת ק.ס. לואיס, חשבה שאין הבדל מובהק בין ספרי ילדים לבין ספרי מבוגרים. נל טען גם, כי בדומה לסופרי ילדים אחרים רולינג שילבה בכתיבתה אלמנטים ממספר סוגות - פנטזיה, סיפורת ילדים-מבוגרים, סיפורי פנימייה, רומן חניכה וכדומה.
נל טען גם כי המאפיינים השליליים של משפחת דרסלי השגרתית והמודעת למעמדה הם דרכה של רולינג להגיב למדיניות של הממשלה הבריטית בסוגיית המשפחה בתחילת שנות ה-90, שלפיה זוגות נשואים הטרוסקסואלים הם "הנורמה המועדפת", בעוד שרולינג עצמה הייתה אז אם חד-הורית. מערכת היחסים של הארי עם קוסמים מבוגרים וצעירים הייתה מבוססת על חיבה ועל נאמנות. דבר זה השתקף בשמחה שלו כשהוא מבקר אצל משפחת ויזלי, ויחסו אל רובאוס האגריד ומאוחר יותר אל רמוס לופין וסיריוס בלק כתחליפי אב.
מספר מבקרים השוו בין הספר לבין סיפוריו של רואלד דאל, שמת ב-1990. חלק מהאלמנטים הסיפוריים בספר דומים לחלקים מסיפוריו של דאל, כגון דודותיו המרושעות (אחת רזה ואחת שמנה) של ג'יימס הנרי טרוטר בספר "ג'יימס והאפרסק הענק", שבדומה לוורנון ולפטוניה דרסלי מתייחסות לג'יימס כאל משרת.
טד ברנאן כתב כי כתיבתה של רולינג דומה לזו של הומרוס: "מהירה, פשוטה, וישירה בביטויים שלה". סטיבן קינג העריץ את "הפרטים השובבים שנראה כי רק הפנטזיות הבריטיות יכולות להם" ובסיכומו אמר כי הצלחתה של רולינג נובעת מיכולתה לצחוק בקצרה ולהמשיך הלאה בנחישות.
ניקולאס טאקר תיאר את הספרים הראשונים בסדרה כבעלי מבט על התקופה הוויקטוריאנית והאדוארדיאנית: הוגוורטס היה בית ספר פנימייתי בסגנון מיושן שבו המורים פונים ברשמיות אל תלמידיהם באמצעות שימוש בשם משפחה, והיו מודאגים מאוד מהמוניטין של הבתים אליהם הם היו קשורים; התכונות האישיות של הדמויות הוצגו באמצעות המראה החיצוני שלהן, בהן משפחת דרסלי; דמויות מרושעות או זדוניות הובסו ולא השתנו, כולל חתולתו של השרת ארגוס פילץ'. הגיבור, שהוא יתום הזוכה ליחס לא צודק שמצא את מקומו האמיתי בחיים, היה כריזמטי ומצטיין בענף ספורט כלשהו, אך מתחשב ומגונן כלפי חלשים ממנו. אולם, קארין וסטרמן השוותה את הספר לבריטניה של שנות ה-90 של המאה ה-20: מערכת מעמדית על סף שבירה, המוגנת על ידי אלו שזכו לשדרוג במעמדם ובכוחם, ההרכב הרב-אתני של תלמידי הוגוורטס, המתחים הגזעיים בין המינים התבוניים השונים, ובריונות בבית הספר.
סוזן הול כתבה כי בספרים אין קיום לשלטון החוק, כיוון שפעולותיהם של אנשי משרד הקסמים לא מבוקרות על ידי חוקים כלשהם, חובת דיווח או מגבלה חוקית כלשהי. מצב זה איפשר לוולדמורט להציע את גרסתו האימתנית לסדר בסוף הספר הרביעי. לדברי הול אחת מההשלכות של מצב זה היא שהארי והרמיוני, שגדלו בעולם המוגלגי עם מערכת כללים מוגדרת, מוצאים פתרונות באמצעות דרכים שאינן מוכרות לקוסמים. לדוגמה, בסוף הספר מצליחה הרמיוני להתגבר על אחד המכשולים בדרך לאבן החכמים, ומציינת כי כיוון שלפתרון החידה דרושה יכולת חשיבה לוגית, רוב הקוסמים אינם מסוגלים להתמודד עמה.