stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עילם (דמות מקראית)
הערות שוליים

↑  ע. ג. חורון, קדם וערב, דביר, 2000, עמ' 154-155, 366
↑  דעת מקרא בראשית, והערך הויקיפדי כדרלעמר
↑  הערך הויקיפדי באנגלית Elamo-Dravidian languages
| צאצאי נח לפי ספר בראשית |
| --- | --- | --- |
| שם ובניו | עילם • אשור • ארפכשד • לוד • ארם • עוץ • חול • גתר • מש • שלח |  |
| חם ובניו | כוש • מצרים • פוט • כנען • סבא • חוילה • סבתה • רעמה • סבתכא • נמרוד • לודים • ענמים • להבים • נפתוחים • פתרוסים • כסלוחים • יבוסי • אמורי • גרגשי • חיוי • ערקי • סיני • ארוודי • צמרי • חמתי |  |
| יפת ובניו | גומר • מגוג • תירס • יוון • תובל • משך • מדי • ריפת • אשכנז • תוגרמה • אלישה • תרשיש • כתים • דדנים |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברוך נאדל

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  10 בפברואר 1926 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  17 בספטמבר 2014 (בגיל 88) ניו יורק, ארצות הברית 
 כינוי:  ברוך אורן, פלמ"חאי 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  דבר, העולם הזה, על המשמר, ידיעות אחרונות 
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב (1972) 
 
ברוך נָאדֶל (נודע גם בשם העט ברוך אורן; 10 בפברואר 1926 – 17 בספטמבר 2014) היה עיתונאי, סופר וסופר ילדים ישראלי. היה עיתונאי חוקר שעסק בנושאים חברתיים וכלכליים. נודע כלוחם נגד שחיתויות ועוולות, ותחקירים וכתבות שפרסם עוררו הדים רבים בציבור הישראלי משנות ה-50 ועד ה-70. חתן פרס סוקולוב לעיתונות.
ביוגרפיה

ברוך נאדל נולד ב-1926 בתל אביב. הוריו, מניה (לבית שיינמן) ומנחם נאדל, ילידי רוסיה, היו סוציאליסטים ופעילים בתנועת פועלי ציון שמאל, וחינכו את בנם ברוח המרקסיזם. בילדותו, התגורר עם בני משפחתו בירושלים ובקיבוץ חפציבה, למד במשמר העמק ובתיכון עין חרוד–תל יוסף, ולבסוף שב עם משפחתו לתל אביב וסיים לימודיו בתיכון חדש.
נאדל היה מעורב בפעילויות מחתרתיות שונות ובהן פעילות ב"הגנה", בפלמ"ח, בנוטרות בגליל העליון ובהברחת עולים בלתי-לגאליים. ב-1948 הצטרף לארגון לח"י, שבו היה פעיל עד שנעצר לכמה ימים כחשוד בהשתתפות בהתנקשות בפולקה ברנדוט.
ב-1950 התגייס לצה"ל, שירת שנתיים בגדוד 51 של חטיבת גבעתי כסמל סיור וחבלה, ופיקד על יחידת סיירים שביצעה פעולות תגמול. השתחרר ב-1952 בעקבות פציעה.
למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה > קריירה עיתונאית

נאדל עסק בכתיבה עוד בתקופת המחתרות. הוא פרסם מאמרים ורשימות בעיתונים "דבר" ו"על המשמר", ובעיתונים המחתרתיים של ארגון הלח"י (בהם "מברק" של תנועת "הלוחמים"), ובין היתר שיגר כתבות מירושלים הנצורה. בשנת תש"ח הופיע ספרו הראשון, "במצור: אמת-ירושלים". כתב בבמות נוספות, בהן "סולם" של ישראל אלדד. על רבים מפרסומיו חתם בשם "ברוך אורן".
אחרי שחרורו מהצבא ב-1952 החל לעבוד ב"ידיעות אחרונות". זמן קצר אחרי שהחל את עבודתו, נקלע כעיתונאי לאירוע הפיגוע בצירות הסובייטית. בהיותו בין הראשונים שנקלעו למקום, ובגלל עברו במחתרת, נחשד כאילו היה חבר בתנועת "מלכות ישראל", שעמדה מאחורי הפיגוע. הוא היה עצור במשך 10 ימים, שוחרר ולא הואשם. לאחר שחרורו תיאר במשך תקופה ארוכה בסדרת כתבות בעיתונו את חוויותיו מהמעצר ואת הליכי המשפט של חברי התנועה. לאחר מכן פרסם כתבות תחקיר על שחיתויות במועצות מקומיות. היה מקורב לחברי שורת המתנדבים.
ב-1955 עבר לכתוב בשבועון "העולם הזה", ופרסם מחיפה סדרת כתבות על ראש העיר אבא חושי. הוא תיאר שחיתות מוניציפלית בקנה מידה נרחב, וכינה את העיר "חושיסטאן", המתנהלת כאחוזה פרטית של ראש העיר. פרסום הכתבות עורר סערה ציבורית וגרר תביעת דיבה מגורמים בעיריית חיפה נגד השבועון, עורכו אורי אבנרי ונאדל עצמו.
חודשים אחדים לאחר פרסום התחקיר פרש מ"העולם הזה" ומעולם העיתונות בכלל, ועבד במשך 12 שנים בעבודות שונות, ובהן מדריך נוער, מנהל משרד יחסי ציבור, ובעל עסק למכירת מוצרי חשמל.
ב-1967, אחרי מלחמת ששת הימים, שב ל"ידיעות אחרונות", תחילה כעיתונאי מן המניין המסקר אירועים שונים, וכעבור שנתיים עבר להתמקד בתחקירים עיתונאיים שעסקו בשחיתויות בכל רובדי החברה הישראלית.
סגנונו הייחודי של נאדל היה פורץ דרך בעיתונו ובעיתונות הממוסדת בכלל. הוא השתמש בביטויים קשים ונוקבים על מושאי תחקיריו, בשפה שלא נכתבה עד אז בעיתונות הממוסדת. על הכוונת שלו היו מפעלים ובעלי הון, פקידים בכירים ואנשי ציבור. אחד משיאי הישגיו העיתונאיים היה פרסום תחקיר ב-1975 על מס הכנסה ועל ההון השחור. הנתונים שהציג על היקף ההון השחור בישראל של שנות ה-70 עוררו סערה ציבורית, נדונו בכל כלי התקשורת והגיעו לדיון בכנסת. את התחקיר הוא פרסם בספר שנקרא "דוח נאדל" (1975).
ב-1972 הוענק לנאדל פרס סוקולוב לעיתונות על "הישגו העיתונאי האישי בהגנת זכויות הצרכן הישראלי". במשך שנים רבות היה נאדל כתובת לתלונות של אנשים בנושאי צרכנות ועוולות ממסדיות, שאותן פרסם במדור קבוע בעיתון "ידיעות אחרונות".
בשלהי שנות ה-70 חדל להתרכז בתחקירי שחיתויות ובמקום זאת ערך בעיתונו מדור שנקרא "סימפוניית הצעצועים" שעסק במוצרים וחוויות הקשורים להורות, ילדים ונוער, וכן עסק בביקורות על ספרים ומופעי תרבות.
ב-1981 פרש לגמרי מעולם העיתונות.
ביוגרפיה > יצירה ספרותית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ב-1980 עלה על במת תיאטרון באר שבע המחזה פרי עטו "ראש העיר הבא".
ברומן הקצר "פרשת הלוחם יונתן" (תרמיל, 1976), שהועלם מהחנויות כמה שבועות לאחר הופעתו בהוראת משרד הביטחון, יש הטוענים, שנגולה לראשונה פרשת חיסולו של איש-המחתרת אליהו גלעדי, בהוראת יצחק שמיר. הספר היווה השראה למחזה שהועלה בתיאטרון ולדרמת טלוויזיה -"גופה בחולות", בבימויו של ריקי שלח. אחרים סוברים שהרומן, חלקו בדיוני, חלקו תיעודי, עניינו אינטרס משותף של הפלמ"ח והלח"י לחסל את "הלוחם יהונתן", איש לח"י, תהא זהותו האמיתית אשר תהא, שמחד, הסגיר להגנה את סודות יצורו של חומר נפץ משופר, סוד שמור של הלח"י ומאידך, עמד לחשוף את דבר האמת הקשה אודות גורלם של נעדרי הפעולה לפיצוץ גשר א-זיב, שלפלמ"ח היה אינטרס להחריש מחשש נקמה בבריטים מצד לוחמי הפלמ"ח. האינטרס המשותף הוליד שיתוף פעולה ו"יונתן" חוסל על ידי הלח"י. עצם חשיפת שותפות האינטרסים בין הארגונים הייתה היא כשלעצמה בעלת פוטנציאל הרסני מבחינה פנים יישובית ואל מול היחסים עם הבריטים.
לדברי המבקר מיכאל וילף, "שני יסודות מאפיינים את כתיבתו: הסנסציוני וההירואי, כאשר הראשון נובע, מן הסתם, מידיעתו הרחבה ומסקרנותו המקצועית של עיתונאי-חוקר, ואילו השני קשור, כנראה, לתקופת הבראשית של ההוויה הישראלית כאשר נאדל נטל חלק פעיל בעשייתה."
חייו האישיים

בגיל 20 נישא ברוך נאדל לג'נטילה, בתו של המשורר היידי והעסקן הציוני-סוציאליסטי דניאל לייבל (נודעה בהמשך כמתרגמת בשם העט "ג. אריוך"). לשניים נולדה בת אחת, דינה.
ב-1956 התגרש ונישא לאילנה שן, גרושתו של יעקב חרותי, ממנהיגי הארגון המחתרתי "מלכות ישראל". מנישואים אלה נולדו לו שתי בנות, טל וגילי ובן. בנו יובל נאדל (1960–1981) נפטר במהלך שירותו הצבאי כקצין חינוך בשריון.
ב-1981 עזב את ישראל עם אשתו אילנה ובתם גילי והיגר לארצות הברית. הם עברו להתגורר בניו יורק, שם עסק באיסוף כספים עבור מוסדות וארגונים ישראליים ויהודיים. מאז שקע אל האלמוניות ונעלם מהבמה התקשורתית, למעט גיחה קצרה לריאיון עיתונאי שהעניק ב-1993, לרגל הוצאת ספרו "לחצות את הפירנאים עם סוזן". את ארכיונו האישי מסר לאוניברסיטת ייל והוא שמור בספרייה על שם סטרלינג באוניברסיטה.
ב-17 בספטמבר 2014 הלך נאדל לעולמו בניו יורק, בגיל 88.
ספריו

במצור: אמת-ירושלים, תל אביב: יונתן, תש"ח.
עלילות פלמ"ח: תש"א–תש"ז, תל אביב: נ' טברסקי, תש"י. (בשם העט 'פלמ"חאי'). (מהדורה ב: תש"י 1950)
המטוסים קורקעו עם שחר, תל אביב: י' גוטמן, תשכ"ח. (סיפור על רקע מלחמת ששת הימים)
רצח ברנאדוט, תל אביב: י' גוטמן, תשכ"ח 1968. (על רצח פולקה ברנדוט)
נטי והאוצר במדבר יהודה: הרפתקאות חבורה אחת; ציורים: ניסן בר-דיין, תל אביב: מ' מזרחי, 1970. (לילדים; נט"י = ראשי תיבות של חבריה: ניסי, טלי ויובל)
נטי וסוד המבצר בעכו: הרפתקאות חבורה אחת; ציורים: ניסן בר-דיין, תל אביב: מ' מזרחי, 1972. (לילדים)
נטי ומוראות הסלע האדום; ציורים: ניסן בר-דיין, תל אביב: מ' מזרחי, 1974. (לילדים)
דו"ח נאדל: הכל על מס ההכנסה בישראל, תל אביב: א.ל. הוצאה מיוחדת, תשל"ה.
אילנה וברוך נאדל, מה רואים מלמטה; צייר: גיורא כרמי, תל אביב: עם עובד, תשל"ו. (לילדים)
אילנה וברוך נאדל, גילי רוצה סיפורים; ציירה: רבקה אדרת, ירושלים – תל אביב: ניצנים, 1976. (לילדים)
אילנה וברוך נאדל, גילי רוצה עוד סיפורים; ציירה: רבקה אדרת, ירושלים – תל אביב: ניצנים, 1976. (לילדים)
אילנה וברוך נאדל, בקתן אשר מתחת לפטריה; ציורים: דני קרמן, רמת גן: שלגי, 1979. (לילדים)
חלומה של טלי; צִיְּרה: איה שמואלי, תל אביב: יבנה, תש"ם 1980. (לילדים)
לחצות את הפירנאים עם סוזן: וסיפורים אחרים, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ד 1993. (22 סיפורים, שנכתבו בשנים 1946–1986)
פרשת הלוחם יונתן, ספרית תרמיל, 1976.
ספריו > עריכה ותרגום

י' סאלווין שאפירא, עולם על פרשת דרכים: (ניתוח מדיני, היסטורי, חברתי וכלכלי של המאה העשרים); תרגם מאנגלית: ב' נאדל, ירושלים: אחיאסף, 1953.
מיטב ספורי עלילה; ליקט ותרגם ב' נאדל, ירושלים: אחיאסף, 1959. (הדפסה חוזרת: בים וביבשה: מכלול ספורי עלילה ליקט ותרגם: ב' נאדל, תל אביב: אבינועם, תש"ך)
יוסף דוריאל, הביטחון הלאומי של ישראל: מבוא לגישה חדשה; דברי הקדמה והבאה לדפוס: ברוך נאדל, תל אביב: סטודיו ציזר, 1974. (המחבר חתם בכינוי "X")
זכֻיּות הילד: (סדרת סִפורים מצֻיַּרים לילדים); נוסח עברי: אילנה וברוך נאדל, תל אביב: רביבים; (מהדורת ידיעות אחרונות), תשל"ט 1979. (10 כרכים: 1. "הילדים של ספרי הספורים"; 2. "הילדים שלמדו לחיֵּך"; 3. "הילדה ללא שם"; 4. הילד שבכה בלילה"; 5. "הנער בעל שתי העיניים"; 6. "ילד והרובוט שלו"; 7. "הילדים והמלכים השוטים"; 8. "עיר ללא ילדים"; 9. "הילד הענק"; 10. "אני, הילדה שאינה נראית")
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "מנחם נאדל", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ו (1955), עמ' 2484
↑  ראו לדוגמה: בימי מצור-ישראל על בירתו: ירושלים תש"ט בצל חברון תרפ"ט, חרות, 11 במאי 1949; המשימה – לא לכבוש את ירושלים, חרות, 2 באוקטובר 1949 (רשימה מתוך ספרו "במצור: אמת-ירושלים" (תש"ח).
↑  על המחזה: שרית פוקס, מי מפחד מהקאפו השחור, מעריב, 4 באפריל 1980. ביקורת: חוה נובק, אחרי בכורה | הפנס של ברוך נאדל, דבר, 9 ביולי 1980.
↑  "הלוחם יונתן" היה עילוי בתחום הכימיה ופיתח עבור שימושי המחתרת חומר נפץ אמין וזול שהיה עמיד מפני טלטלות מסוכנות. חומר זה היה מסוג בלתי־ידוע אז לשלטונות המנדט הבריטי וגם לא לראשי המחתרות המתחרות בלח"י — הגנה, פלמ"ח ואצ"ל. לאחר ההצבעה באו"ם ב-29 בנובמבר 1947 וקבלת ההחלטה הבינלאומית על חלוקת הארץ לשתי מדינות עצמאיות גמלה אצל יונתן ההכרה שיש להעביר לאנשי הפלמ"ח את סוד ייצורו של חומר הנפץ, שהרי החלטת האו"ם ההיסטורית ייתרה למעשה את קיומו הנפרד של לח"י
↑  שהבריטים הם ששבו, חיסלו וקברו בסתר את שנים עשר נעדרי הפעולה
↑  חנן חבר ומאיר שניצר, פרשת הלוחם יונתן ששקעה באוקיינוס ההשתקה הציונית: | חלק א' | חלק ב' | חלק ג' | חלק ד' | באתר הארץ, מרץ-אפריל 2022
* תגובה:
  ברוך פלח, בין בלבול לבדיה ופשר ההחרמה, באתר הארץ, 3 במאי 2022
↑  מיכאל וילף, על המשמר, 11 במרץ 1994.
↑  Baruch Nadel papers, Archives at Yale
1 2 3  אורי קציר, מסעות המחקר של חבורת נט"י, בבלוג שלו: "אפלטון", 8 בספטמבר 2006.
↑  ביקורת: מאיר בראלי, הכוונה היתה טובה, דבר, 18 בנובמבר 1970.
↑  לחצות את הפירנאים עם סוזן באתר כנרת זמורה-ביתן דביר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305546305171  PLWABN: 9810635733105606  ISNI: 0000 0000 8007 9409  LCCN: nr91031432  VIAF: 97251037   WorldCat (עם VIAF): 97251037
פרץ וזרח

.
לידתם של פרץ וזרח. את פרץ רוחצים בתחתית התמונה
שלט רחוב על שם פרץ בן יהודה, שכונת בקעה, ירושלים
פֶּרֶץ וְזָרַח הם דמויות תנ"כיות, בניו התאומים של יהודה מתמר כלתו, בעקבות מעשה יהודה ותמר. כנאמר בספר דברי הימים א', פרק ב':
וְתָמָר, כַּלָּתוֹ, יָלְדָה לּוֹ, אֶת-פֶּרֶץ וְאֶת-זָרַח; כָּל-בְּנֵי יְהוּדָה, חֲמִשָּׁה.
פרץ זכה לשמו לאחר שזרח, הוציא את ידו מהרחם, והמיילדת קשרה עליה חוט שני, כאשר זרח החזיר את ידו, ואחיו יצא, אמרה לו המילדת: "מה פרצת עליך פרץ?". (בראשית, ל"ח, כ"ט).
לפי ספרות חז"ל, הם נולדו בשנת ב'רכ"ח.
הרמב"ן, בפירושו לסיפור לידת התאומים, מביא מדבריו של רבי נחוניא בן הקנה, המספר כי פרץ מייצג את הלבנה, הנפרצת ונחסרת לעיתים, וזרח את החמה, הזורחת. לפי פרשנות זו, זרח ופרץ מייצגים שני כוחות הפעילים תמיד בתוך העם היהודי, הכוח היציב והקבוע של זרח מול הכוח התוסס והפעיל, המחפש מאבק מתמיד, המיוצג בידי פרץ.
פרץ הוא אביו של חצרון והוא הראשון בשושלת רבת דורות המוליכה, לפי ספר דברי הימים וסוף מגילת רות, מיהודה אל דוד המלך.
בניו של זרח הם זמרי (או זבדי), איתן, הימן, כלכל ודרע, ונכדו מאיתן הוא עזריה.
הדמות המוכרת ביותר שיצאה מזרח היא עכן שהעז למעול בחרם שהטיל יהושע לאחר כיבוש יריחו. על-פי המדרש התנגד שבט יהודה כולו להסגרת עכן בידי יהושע, ורק לאחר הפצרות רבות של יהושע כלפי זקני השבט, עכן הסגיר את עצמו.
ראו גם

עץ משפחה של דמויות מקראיות - מתרח ועד שלמה
מעשה יהודה ותמר
הערות שוליים

↑  ראו סדר עולם זוטא פרק רביעי; סדר הדורות אלף השלישי
↑  יהושע, ז', י"ח
| ספר בראשית |
| --- | --- | --- |
| פרשת בראשית | בריאת העולם • תוהו ובוהו • רקיע • המים העליונים • בריאת אדם וחוה • אדם וחוה • פרייה ורבייה • גן עדן • נחש הקדמוני • חטא עץ הדעת • קללת האדם והאשה • עץ החיים • קין והבל • שירת למך • מעשה בני האלוהים |  |
| פרשת נח | תיבת נח • המבול • ברית הקשת • שבע מצוות בני נח • שכרות נח • תולדות בני נח • מגדל בבל |  |
| פרשת לך לך | מסע אברהם לארץ כנען • ירידת אברהם למצרים • פרידת אברהם ולוט • מלחמת ארבעת המלכים את החמישה • מלכי-צדק • ברית בין הבתרים • בריחת הגר ולידת ישמעאל • ברית המילה |  |
| פרשת וירא | ביקור המלאכים באוהל אברהם • מהפכת סדום ועמורה • לוט ובנותיו • ירידת אברהם לגרר • גירוש הגר וישמעאל • ברית אברהם ואבימלך • עקדת יצחק |  |
| פרשת חיי שרה | רכישת מערת המכפלה • מציאת אישה ליצחק • נישואי אברהם וקטורה • תולדות ישמעאל |  |
| פרשת תולדות | לידת יעקב ועשו • מכירת הבכורה • ירידת יצחק לגרר • הריב על הבארות • ברית יצחק ואבימלך • גנבת הברכות • בריחת יעקב מעשו |  |
| פרשת ויצא | חלום יעקב • נישואי יעקב עם רחל ולאה • לידת בני יעקב • מעשה הדודאים • בריחת יעקב מלבן • ברית יעקב ולבן |  |
| פרשת וישלח | מפגש יעקב ועשו • מאבק יעקב והמלאך • מעשה שכם ודינה • מעשה שמעון ולוי • קיום הנדר בבית אל • מות רחל וקבורתה • מעשה ראובן ובלהה • פרשת שמונת מלכי אדום |  |
| פרשת וישב | מכירת יוסף • מעשה יהודה ותמר • לידת פרץ וזרח • יוסף ואשת פוטיפר • חלומות שר המשקים ושר האופים |  |
| פרשת מקץ | חלומות פרעה • ירידת אחי יוסף למצרים |  |
| פרשת ויגש | התוודעות יוסף לאחיו • ירידת יעקב למצרים • מכירת ארץ מצרים לפרעה |  |
| פרשת ויחי | שבועת יוסף ליעקב • ברכת אפרים ומנשה • ברכת יעקב לבניו • מות יעקב וקבורתו |  |
| דמויות מרכזיות | אדם וחוה • קין והבל • נח • אברהם ושרה • לוט • הגר וישמעאל • יצחק ורבקה • עשו • יעקב רחל ולאה • בלהה וזלפה • ראובן • שמעון • לוי • יהודה • תמר • יששכר • זבולון • דן • נפתלי • גד • אשר • יוסף • בנימין |  |
ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים
אנדריאה דל בוקה

| --- | --- |

אנדריאה דל בוקה, 2015
 לידה:  18 באוקטובר 1965 (בת 59) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 מדינה:  ארגנטינה 
 תקופת הפעילות:  מ-1969 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנדריאה דל בוקה (בספרדית: Andrea Del Boca, נולדה ב-18 באוקטובר 1965; בואנוס איירס, ארגנטינה) היא שחקנית ארגנטינאית שזכתה לעיקר פרסומה מהופעה בסוגת הטלנובלות.
חייה

אנדריאה דל בוקה נולדה לניקולס ולאנה מריה בוקה. הוריה פעילים בתחום הקולנוע: אמה אנה מריה היא שחקנית לשעבר, ואביה ניקולס הוא במאי בארגנטינה ואף ביים את רוב הטלנובלות בהן השתתפה בתו. היא החלה לשחק כבר בגיל ארבע, ומאז שיחקה במספר גדול של טלנובלות. בשנת 1991 גבר פרסומה כאשר השתתפה בטלנובלה הפופולרית "סלסטה", ולאחר מכן ב-1992 ב"אנטונלה". שתי הסדרות, בהן כיכבה לצד גוסטבו ברמודס, זכו להצלחה גם בישראל.
בשנת 2005 קיבלה דל בוקה בטקס ה"מרטין פיירו" (המקבילה של מסך הזהב בארגנטינה) פרס מפעל חיים על פועלה במשחק 36 שנים. עבודתה האחרונה הייתה בטלקומדיה "הגלדיאטורים של פומפז'ה", אשר שיחקה לצידה של קמילה בורדונבהבה שודרו כ-24 פרקים.
כיום היא עוסקת בהפקה ועובדת על מספר פרויקטים.
אנדריאה דל בוקה היא אם חד הורית לבת בשם אנה (על שם סבתה) שנולדה בשנת 2000 מגבר שנפרד ממנה זמן קצר לפני הלידה.
ישראל

בישראל, הייתה אנדריאה דל בוקה מפורסמת בזכות הטלנובלות הרבות בהן השתתפה בשנות ה-90. היא ביקרה בישראל פעמיים: בביקורה הראשון, בשנת 1994, הצטלמה בארץ למספר פרקים מהטלנובלה "פנינה שחורה". באותה עת הייתה מאוד פופולרית בישראל. בפעם השנייה, בשנת 1999, הגיעה לקדם את השגרירות הארגנטינאית בישראל.
טלנובלות בהשתתפותה

2013-2014 - האישה הזו
2010 - מישהו שאוהב אותי
2008 - לאהבה שלך - דליה
2007 - נשים רוצחות - סוניה
2006 - הגלדיאטורים של פומפז'ה - פומפז'ה
2005 - הצילני מריה - מריה (הטלנובלה הייתה כישלון עקב הרייטינג הנמוך).
2001 - אהבה תוססת - סופיה קמפוס
1998 - קטנטנות - תפקיד אורח
1997 - שלי ורק שלי - מיה בנבידס
1996 - זינגרה - סיבינקה / פלומה פרס קמפנה
1994 - פנינה שחורה - פרלה
1993 - סלסטה, תמיד סלסטה - סלסטה / קלרה
1992 - אנטונלה - אנטונלה
1991 - סלסטה - סלסטה
1987 - כוכב קטן שלי - אסטרז'יטה
1983 - מאה הימים של אנה - אנה
1980 - אנדריאה סלסטה - אנדריאה סולדד
1980 - העלמה אנדריאה - אנדריאה סולדד
1972 - ליבו של אבא - אנחליקה דה מריה
סרטים בהשתתפותה

2008 - היי סקול מיוסיקל, האתגר (High School Musical: el desafío) - המורה לאומנות
2000 - הופעה חיצונית (Apariencias) - ורוניקה אורטיז
1995 - פפרינה ( Peperina) - פטריסיה
1993 - פונס, אהבה גדולה (Funes, un gran amor) - ביאטריס נונז
1990 - מאה פעמים לא (Cien veces no debo) - לידיה ביאטריס סירי
1980 - ימים של אשליה (Días de ilusión) - חימנה
1975 - עולם של אהבה (Un mundo de amor) - מרסלה
1974 - אבא לב רוצה להתחתן (Papá Corazón se quiere casar) - אנחליקה מריה
1973 - אנדריאה (Andrea) - אנדריאה
אדאפה

אָדָאפָּה הוא אפוס מסופוטמי קדום, שמעורבים בו בני אדם ואלים. האגדה מספרת על קורות האדם הראשון.
תקציר

אגדה זו והאלים המתוארים בה הם חלק מהמסורת האכדית והמיתולוגיה המסופוטמית.
האגדה נמצאה בכמה גרסאות שונות ובמיקומים שונים. הגרסה המקיפה ביותר כתובה על הלוח 348VAT (על פי שיטת הקטלוג של מוזיאון וורדרסיאטשס (אנ')) נמצאה באל-עמארנה במצרים ומשויכת למאה ה-14 לפנה"ס. גרסאות נוספות נמצאו בספריית אשורבניפל, משויכות למאה ה-7 לפנה"ס וכתובות על הלוחות: 15072K, 8743K, 8214K, 9994K, על פי שיטת הקיטלוג של קארל ביזולד.
הדמויות המרכזיות בעלילה הם 'אדאפה' האדם הראשון, האל 'אאה' – אל המים המתוקים שיצר את אדאפה, שוטו הרוח הדרומית, והאלים אנו, דומוזי וגיזידה. העלילה עוסקת בבריאת האדם הראשון, מטרתו בעולם ועל הטרגדיה בכך שאדאפה לא זכה בחיי נצח בשל קנאותם של האלים.
סיפור העלילה

האגדה מספרת על אאה, אל המים המתוקים, שיצר שבעה חכמים. מטרתם הייתה ללמד ולחנך את העולם לדרכי עבודה נאותות, והראשון שבהם הוא אדאפה, שניחן בחכמת האלים אך לא באלמותיות. אדאפה שימש ככהן לאל אאה בעיר ארידו. שם, בין כלל תפקידיו ככהן, אדאפה היה צריך להגיש דגים שהיה דג מהים במקדשו של האל.
יום אחד כשהיה אדאפה בעיצומו של דיג בסירתו, הגיעה שוטו הרוח הדרומית והעיפה את אדאפה מסירתו. אדאפה שלא חווה קושי עד אז בחייו, ושלא היה צריך להתמודד עם בעיות מעין אלה בעבר, קילל את הרוח ש'כנפיה יישברו'. עוצמת דיבורו הייתה חזקה כל כך, עד שכנפיה של שוטו נשברו והרוח לא נשבה שבוע שלם. חוסר פעילותה של שוטו הורגש על ידי האלים במשכנם בשמים, שהפסיקו להרגיש בנעימות האוויר הקר שהיה עולה כמו בעבר. בעקבות זאת, דרש אל השמים אנו להביא את העבריין בפניו למשפט על מעשיו הרעים.
אאה, יוצרו של אדאפה, שהכיר את דרכי האלים, תדרך את אדאפה לפני עלייתו למרומים כדי שיצא מהמשפט בשלום. אדאפה עקב אחר הנחיותיו של אאה והתייצב בפני שומרי הסף של ארמונו של אנו, דומוזי וגיזידה - אלי הצמחייה והירקות. לבושו האבל ומילותיו החנפניות של אדאפה, גרמו לאלים לחוס עליו ולזכות אותו במשפט. אנו הציע לאדאפה לאכול ולשתות מהלחם והמים של האלים, שיגרמו לו להפוך לבן אלמוות. אדאפה סירב – מפני שאאה הזהיר אותו שלחם ומים אלו יהרגו אותו. סירובו של בן התמותה לאכול מלחם האלים הצחיק את אנו, ואדאפה נשלח חזרה לארץ.
בעקבות העלילה

השם אדאפה. לשם אדאפה שני מובנים מהמסורות העתיקות. רשימה לקסיקונית מסופוטמית עתיקה, משייכת לשם אדיפו - את המשמעות של חכמה, משמעות המסתדרת עם האגדה העתיקה יותר, בה אדאפה הוא החכם הראשון מבין שבעה שנוצרו על ידי האל 'אאה'. בשפה שומרית עתיקה - מובן המילה אדאפה הוא 'נוצר מן הים', שהרי יוצרו, האל 'אאה' הוא אל המים המתוקים.
צחוקו של אנו. לפני ששלח את אדאפה חזרה לארץ, אנו צחק עליו. ישנם הסוברים שצחוקו נובע משום טיפשותו של בן האנוש, שהיה יכול להפוך לבן אלמוות ופספס את ההזדמנות. אחרים טוענים ש'אוכל האלים' שהציע אנו לאדאפה, היה בעצם אוכל ממית, ולא היה לאנו שום כוונה להפוך את אדאפה לבן אלמוות. במקרה כזה צחוקו של אנו מבטא צחוק של תסכול על כך שאאה הצליחה להערים עליו ולהציל את אדאפה מידיו.
כוונת אאה. אדאפה פספס הזדמנות להפוך לבן אלמוות בגלל אזהרותיו של אאה. לא ברור מהטקסט האם כוונותיו של האל היו טהורות או לא. יש הסוברים שכוונותיו אכן היו טובות, ואאה חשש שאנו יגיש לאדאפה את לחם המוות, מה שהסתבר בסוף כשגוי. מצד שני יש הסוברים שאאה ידע שאנו יציע לאדאפה את לחם החיים, וחוסר רצונו של אאה שאדאפה יהפוך גם הוא לאל כמותו, גרם לו למנוע ממנו לאכול.
אדאפה וסיפור הבריאה המקראי

תפקידי האדם הראשון. אאה יצר את אדאפה ועוד שישה חכמים אחריו במטרה להביא חכמה ולהיות מנהיג בארץ. בדומה, תפקידו של האדם הראשון בתנ"ך מתואר בפסוק: "וַיִּקַּח ה' אֱלֹהִים אֶת הָאָדָם וַיַּנִּחֵהוּ בְגַן עֵדֶן לְעָבְדָהּ וּלְשָׁמְרָהּ:" האדם גם נתן שמות לבעלי חיים, ובכך רואים את פן החכמה והמנהיגות שלו: "וַיִּקְרָא הָאָדָם שֵׁמוֹת לְכָל הַבְּהֵמָה וּלְעוֹף הַשָּׁמַיִם וּלְכֹל חַיַּת הַשָּׂדֶה"
איסור האכילה. בדומה לאיסור שאאה הטיל על אדאפה שלא יאכל מאוכל האלים, האל התנ"כי אסר על האדם הראשון לאכול מעץ הדעת: "וּמֵעֵץ הַדַּעַת טוֹב וָרָע לֹא תֹאכַל מִמֶּנּוּ כִּי בְּיוֹם אֲכָלְךָ מִמֶּנּוּ מוֹת תָּמוּת:"
חכמת האלים. חכמתו של אדאפה הניתנת לו על ידי אאה מתוארת כחכמה אלוהית, וההבדל המשמעותי בין אדאפה לאלים הוא האלמותיות. אמנם בתנ"ך האדם הראשון לא מקבל חכמה כזאת מהאלוהים, אך לאחר האכילה מ'עץ הדעת' מקבל האדם חכמה אלוהית: "וַיֹּאמֶר ה' אֱלֹהִים הֵן הָאָדָם הָיָה כְּאַחַד מִמֶּנּוּ לָדַעַת טוֹב וָרָע". בפועל, בסופם של שני הסיפורים, אדאפה ואדם שניהם מנהיגים את הארץ בעזרת חכמה אלוהית.
חיי הנצח. בדומה לאגדה בה אדאפה מוחזר לארץ ממשכן האלים, כך האדם הראשון מגורש מ'גן עדן', שניהם ללא חיי הנצח. בדומה לסוברים שאאה התכוון למנוע מאדאפה חיי נצח בכוונה תחילה, כך גם הסיבה המובאת לגירושו של האדם הראשון בתנ"ך - כדי שלא יאכל מעץ החיים, ויזכה בטעות בחיי נצח: "וְעַתָּה פֶּן יִשְׁלַח יָדוֹ וְלָקַח גַּם מֵעֵץ הַחַיִּים וְאָכַל וָחַי לְעֹלָם: וַיְשַׁלְּחֵהוּ ה' אֱלֹהִים מִגַּן עֵדֶן". עם זאת, החשש מאכילתו של האדם מעץ החיים עולה רק לאחר שאכל מעץ הדעת, שרק הוא נאסר עליו, ונראה שקודם החטא היה זכאי להנות מחיי נצח.
ראו גם

מיתולוגיה מסופוטמית
אנכי
אנו
לקריאה נוספת

Shlomo Izre’el, Adapa and the South Wind (Winona Lake, Indiana: Eisenbrauns, 2001)
Gwendolyn leick, Mesopotamia- the Invention of the City (England: Penguin Books, 2001), p. 24–25
Tryggve N.D. Metinger, The Eden Narrative (Winona Lake, Indiana: Eisenbrauns, 2007), p. 107–109
ספר בראשית, פרקים ב'–ג'.
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק ב', פסוק ט"ו
↑  ספר בראשית, פרק ב', פסוק כ'
↑  ספר בראשית, פרק ב', פסוק י"ז
↑  ספר בראשית, פרק ג', פסוק כ"ב
↑  ספר בראשית, פרק ג', פסוקים כ"ב–כ"ג
| המיתולוגיה המסופוטמית |
| --- | --- | --- |
| הפנתאון השומרי והאכדי | אבזו – אפסו (אנ') • אוּתוּ – שַמַש (אנ') • איננה – אשתר • אנו • אנכי – אאה • אנליל • אשור • מרדוך • נינגל (אנ') – נִכַּל • נינורתה • נינחורסג – בלת־אילי • נינליל • נינקאסי • נינתינוגה (אנ') • נרגל • ננה – סין • שלמנו • תיאמת • דומוזיד – דואוזו (תמוז) |  |
| יצירות ספרותיות חשובות | אנומה אליש • הוראות שורופק • עלילות גילגמש |  |
| יצורים מיתולוגיים | אנזו (מפלצת) • חומבבה • למסו • פזוזו • פר השמיים (אנ') |  |
| גיבורים | אותנפישתים • אנכידו • גילגמש • זיאוסודרה • אדאפה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14450178n (data)  GND: 122397819  SUDOC: 078602475  VIAF: 67347099   WorldCat (עם VIAF): 67347099
אסף שור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 במרץ 1976 (בן 48) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת תל אביב 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ברנשטיין (2007) 
 
אסף שוּר (נולד בירושלים ב־1976) הוא סופר, מתרגם ומבקר ספרות ישראלי.
ביוגרפיה

שור למד תיאטרון ופילוסופיה (באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב). לצד כתיבתו הספרותית הוא עורך ספרי מקור ומתרגם. בנוסף למד טיפול התנהגותי בכלבים, מתאמן ומאמן באמנות הלחימה וו-ווי גונג-פו. שימש מבקר הספרות של "העיר" ומגיה בעיתון, וכן מבקר ספרים עבור המגזין "7 לילות" של עיתון ידיעות אחרונות. לימד כתיבה בבית הספר קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות.
שור זכה בפרס ברנשטיין לשנת 2009 על ספרו "עמרם", ופרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת התשס"ט. היה מועמד סופי לפרס רוהר לספרות יהודית בשנת 2013. ספרו "ארזת לבד" היה מועמד ברשימה הארוכה לפרס ספיר בשנת 2021. ספרו "הדוב" היה מועמד ברשימה הארוכה לפרס ספיר בשנת 2023.
שור נשוי וגר במושב יציץ שליד רחובות.
ספריו

עמרם, הוצאת בבל, 2007. הספר זכה בפרס ברנשטיין.
מוטי, הוצאת בבל, 2008.
סיגל, הוצאת בבל, 2009.
כה אמר וינסנט, החתול הטיפש, הוצאת כתר, 2011.
למה דג ציפור, הוצאת כתר, 2014.
ארזת לבד, הוצאת כתר, 2020.
הדוב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2023.
ספריו > תרגומיו

ד"ה לורנס, השועל, הבתולה והצועני, הוצאת כרמל, 2002.
ברברה ארנרייך, כלכלה בגרוש: איך (לא) להצליח באמריקה, הוצאת בבל, 2004.
רג'א שחאדה, כשהדרור הפסיק לשיר, רמאללה במצור - יומן, ספרי עליית הגג, 2005.
ג. ק. צ'סטרטון, תמימותו של האב בראון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
ריימונד צ'נדלר, האישה באגם, הוצאת כתר, 2014.
ריימונד צ'נדלר, פלייבק, הוצאת כתר, 2014.
נטלי באביט, מעיין הנצח, הוצאות מודן ואוקיינוס, 2015.
סקוט אודל, ערי הזהב הנסתרות, הוצאות מודן ואוקיינוס, 2016.
וולטר אייזקסון, החדשנים: על חבורת ההאקרים, הגאונים והגיקים שיצרה את המהפכה הדיגיטלית, הוצאת כנרת זמורה-דביר, ספטמבר 2017.
דן בראון, מקור, הוצאת כנרת זמורה, 2018.
רוברט לואיס סטיבנסון, אי המטמון, הוצאות מודן ואוקיינוס, 2020.