stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ורנר בסט
ראשית חייו

בסט נולד ב-10 ביולי 1903 בדרמשטאדט אך הוריו עברו לדורטמונד כשהיה בן תשע. הם התיישבו במיינץ, שם רכש את השכלתו. אביו היה עובד בדואר ונהרג בצרפת בראשית מלחמת העולם הראשונה. בצעירותו הקים בסט את ליגת הנוער הלאומית הגרמנית והצטרף למפלגת העם הלאומית של מיינץ. בין 1921 ל-1925 למד משפטים בפרנקפורט, פרייבורג, גיסן ואוניברסיטת היידלברג, שם השיג דוקטורט בשנת 1927.
בשל התנגדותו לכיבוש הצרפתי של הרוהר נעצר בסט ונכלא לזמן קצר. בשנת 1930 הצטרף למפלגה הנאצית וב-1931 - לפני שהנאצים עלו לשלטון - כבר היה חבר באס-אס. בשנה זו נאלץ לפרוש מהשירות המשפטי במדינת הסן בעקבות גילוי מסמכים שכתב, שהיו תוכניות לפוטש נאצי.
בתקופת גרמניה הנאצית ומלחמת העולם השנייה

בסט היה עורך דין מיומן, והיידריך והימלר סמכו לאורך שנות השלושים על כישוריו בהמשגת והצדקת החוק הנאצי. חוק זה סייע לספק לאס-אס את כוחו בחברה הגרמנית. בסט הקדיש עצמו למטרה הגזעית-לאומית של הנאצים. בדמותו אפיין בסט את איש המנהל האידיאלי למנגנוני הטרור של האס-אס. בסט עלה במהירות לדרגת בריגדפיהרר באס-אס והפך לראש מחלקה 1 בגסטפו - המחלקה האחראית על ארגון, מינהל וענייני משפט. הוא היה סגנו של היידריך וכהיידריך, ראה גם הוא את הגסטפו כפועל מטעם העם הגרמני באמצעות "טיהור אתני ופוליטי כאחד". ב-1934 דחף ארנסט רהם להשפעה פוליטית גדולה יותר של ארגונו, האס-אה. היטלר ביקש לחסל את האס-אה ככוח פוליטי עצמאי. ב-30 ביוני 1934 פעלו האס-אס והגסטאפו במעצרים המוניים מתואמים שנמשכו יומיים. היידריך ריכז את המבצע מברלין ובסט נשלח למינכן "לפקח על גל מעצרים" בדרום גרמניה. הטיהור נודע כ"ליל הסכינים הארוכות".
עם הזמן החלה החברות בגסטאפו לכלול הכשרה אידאולוגית, במיוחד לאחר שבסט קיבל תפקיד בכיר בהכשרה באפריל 1936. בהפעלת מטפורות ביולוגיות עודד בסט את אנשי הגסטפו לראות עצמם "רופאי" הגוף לאומי במאבק נגד "פתוגנים" ו"מחלות"; בין המחלות המרומזות היו "קומוניסטים, בונים חופשיים והכנסיות, ומעל כל אלה - היהודים."
ב-27 בספטמבר 1939 נכללו האס-דה והסיפ"ו (המורכב מהגסטפו והקריפו) במשרד הביטחון הראשי החדש תחת שליטתו של היידריך. בסט נעשה לראש מחלקה I של המשרד: ניהול ומשפט. מחלקה זו טיפלה בנושאים משפטיים וכוח אדם של האס-אס ומשטרת הביטחון. היידריך והימלר הסתמכו על בסט כדי ליצור בסיס חוקי לפעולות נגד אויבי המדינה ולמדיניות הנאצית כלפי היהודים. בשנת 1939 הפך בסט לאחד ממנהלי קרן היידריך (אנ') והופקד על בחירת מנהיגים לכוחות המשימה של האיינזצגרופן ותת-היחידות שלהם (איינזצקומנדו) מבין משכילים בעלי ניסיון צבאי; רבים מהם היו חברי פרייקור לשעבר.
בשנת 1940 הפסיד בסט במאבק כוחות בתוך ה-RSHA ונאלץ לעזוב את ברלין. עם התואר הצבאי "ראש מינהל המלחמה" (Kriegsverwaltungschef) מונה בסט לראש מדור המינהל (Abteilung Verwaltung) במטה הממשל, תחת ד"ר שמיד, שהיה כפוף למפקד צרפת הכבושה, גנרל אוטו פון שטילפנגל. בסט מילא תפקיד זה עד 1942.
כשליח ה-RSHA בצרפת ניסחו בסט ויחידתו תוכניות לארגון מחדש של מערב אירופה על בסיס עקרונות גזעיים: הוא ביקש לאחד ברייך את הולנד, פלנדריה ושטח צרפת מצפון לנהר הלואר, להפוך את ולוניה ומחוז בריטני בצרפת לפרוטקטורות (מחוזות חסות) של גרמניה, למזג את צפון אירלנד עם מדינת אירלנד החופשית, להקים פדרציה בריטית מבוזרת ולפרק את המדינה הספרדית לגורמים עצמאיים: גליסיה, חבל הבסקים וקטלוניה.
בנובמבר 1942 מונה בסט לשליח הרייך בדנמרק הכבושה, תפקיד שהעניק לו שליטה על נושאים אזרחיים בדנמרק. שלא כמו רוב ראשי המדינות תחת הכיבוש הגרמני הנאצי, נותר המלך כריסטיאן העשירי בשלטון יחד עם הפרלמנט הדני, הקואליציה, הקבינט (הממשלה) ובתי המשפט. כשניסו הנאצים לגרש את יהודי דנמרק, התנגדו הקבינט וכריסטיאן העשירי.
בתקופת גרמניה הנאצית ומלחמת העולם השנייה > בסט והמנהל הגרמני בדנמרק הכבושה

בהתאם להחלטת הקבינט הדני ב-9 באפריל 1940 לשתף פעולה עם שלטונות גרמניה, שיתפה המשטרה הדנית פעולה עם כוחות הכיבוש הגרמניים. הסדר זה נותר בתוקף גם לאחר שהתפטרה ממשלת דנמרק ב-29 באוגוסט 1943. ייתכן כי בסט חיבל בריכוז האוכלוסייה היהודית בדנמרק כדי להימנע מלעורר את האוכלוסייה הדנית הכללית נגד גרמניה. בהצלת יהודי דנמרק, מסלול הבריחה העיקרי היה חציית מצר ארסונד לשוודיה בסירה. בתקופה זו, באוקטובר 1943, סירות הסיור הגרמניות באזור הוכנסו לנמל למשך שלושה שבועות לשיפוצים. ייתכן שבסט הודיע למקורב יהודי על כך, אך הרשויות הדניות מעריכות כי יד ימינו של בסט, גאורג דוקוויץ, הוא שהשיג את המידע על הגירוש המתוכנן ותרם לבריחתם של יהודים. במהלך משפטו בדנמרק התעקש בסט כי היהודים הצליחו לברוח מכיוון שהוא-עצמו סיפק את התאריכים לדוקוויץ.
בינואר 1944 הציע מזכיר הקבע של משרד החוץ הדני, נילס סוונינגן, להקים מחנה מעצר בתוך דנמרק כדי להימנע מגירוש דנים למחנות ריכוז גרמניים. בסט קיבל את ההצעה, אך דרש שהמחנה יוקם סמוך לגבול גרמניה. מחנה הכלא פרוסלב (Frøslev) נפתח באוגוסט 1944. ב-12 במאי 1944 דרש בסט כי המשטרה הדנית תישא באחריות להגנה על 57 מפעלים שהיו בסכנת חבלה מצד תנועת ההתנגדות הדנית. בסט איים שאם הממשל האזרחי הדני לא יעשה זאת, כוחה של המשטרה הדנית יופחת ל-3,000 גברים. נילס סוונינגן, שתפקד כראש ממשלה אזרחי דני בהיעדר ממשלה דנית, נטה לקבל דרישה זו, אולם המשטרה הדנית התנגדה לכך. ב-19 בספטמבר 1944 החל הצבא הגרמני לעצור אנשי כוחות משטרה דניים; 1,984 שוטרים מתוך 10,000 נעצרו וגורשו למחנות ריכוז ושבויים, רובם לבוכנוואלד.
ב-3 במאי 1945 ניסה בסט להימנע מיישום מדיניות אדמה חרוכה בדנמרק. בסט שמר על מעמדו בדנמרק עד תום המלחמה במאי 1945, גם לאחר שהמפקד הצבאי הגרמני הרמן פון האנקן - שעודד על ידי היטלר לשלוט בדנמרק ביד ברזל - קיבל שליטה ישירה על הממשל הדני ב-29 באוגוסט 1943.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה העיד בסט כעד במשפטי נירנברג. הוא ניסה להציג את הגסטאפו כארגון ממלכתי לא פוליטי, בדומה למשטרה הפלילית. הוא טען כי הגסטאפו חוקר בתגובה לדיווחים מהציבור וכי רק מקרים חמורים של בגידה הצדיקו "חקירות משופרות" תחת הנחיות קפדניות, שבמהלכן לא נסחטו מעולם הודאות בכוח.
בשנת 1948 נידון בסט למוות בבית משפט דני אך בערעור הופחת עונשו ל-12 שנים. בסט שוחרר בשנת 1951 במסגרת תוכנית חנינה דנית לפושעי מלחמה נאצים. בשנת 1958 נקנס ב-70,000 מארק על ידי בית משפט לדה-נאציפיקציה בברלין בעוון מעשיו כקצין אס אס במהלך המלחמה. במרץ 1969 הוחזק בסט במעצר ובפברואר 1972 הואשם שוב בפשעי מלחמה אך שוחרר באוגוסט 1972 בטענה של אי כשירות רפואית לעמוד לדין. לאחר מכן היה בסט חלק מרשת שסייעה לנאצים לשעבר ועסק ב"קמפיין לחנינה כללית". הוא מת במילהיים על הרוהר שבנורדריין-וסטפאליה ב-23 ביוני 1989.
הערות שוליים

↑  7,200 Jews and 700 of their non-Jewish relatives were safely transported to Sweden thanks to the efforts of Denmark's leadership. Rozett, Spector, 2009, p. 186
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258785305171  PLWABN: 9810637799805606  BnF: cb13748632t (data)  CiNii: DA03068689  GND: 118844458  ISNI: 0000 0001 1082 5311  LCCN: n82010830  NKC: jx20121123001  NTA: 069015198  SNAC: w6zh4b1s  SUDOC: 08192061X  VcBA: 495/62119  VIAF: 110176538   WorldCat (עם VIAF): 110176538 
בסט בהנצחה לחללי חיל שלבורג (אנ'), קופנהגן, 17 באוקטובר 1943.
בסט (מימין) עם אריק סקבניוס, ראש הממשלה הדני בשנים 1942-43.
U-47 (1938)

| --- | --- |

U-47 ב-1939–1940
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  הצוללות הגרמניות במלחמות העולם הראשונה והשנייה 
 צי:  הצי הגרמני במלחמת העולם השנייה
 דגל הצי:  
 סדרה:  German Type VIIB submarine 
 אוניות בסדרה:  הצוללות מדגם VIIB
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  גרמניה ורפט 
 הוזמנה:  21 בנובמבר 1936
 הושקה:  29 באוקטובר 1938
 תקופת הפעילות:  17 בדצמבר 1938 – 7 במרץ 1941 (שנתיים)
 אחריתה:  נעלמה במהלך סיור באזור אירלנד
 מיקום:  60°N 13°W﻿ / ﻿60°N 13°W﻿ / 60; -13 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה (המערכה בנורווגיה, המערכה באוקיינוס האטלנטי, Arandora Star disaster) 
 מידות
 הֶדְחֶק:  753 טון בציפה, 857 טון בצלילה
 אורך:  66.5 מטר, 48.8 מטר אורך גוף הלחץ
 רוחב:  6.2 מטר, 4.2 מטר רוחב גוף הלחץ
 שוקע:  4.74 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  17.9 קשר בציפה, 8 קשר בצלילה
 עומק צלילה:  230 מטר
 גודל הצוות:  44 עד 60 איש
 טווח שיוט:  16,112 ק"מ בציפה במהירות 10 קשר, 170 ק"מ בצלילה רציפה במהירות 4 קשר
 הנעה:  2 מנועי דיזל 6 צילינדרים בעלי 2,800–3,200 כוח סוס, 2 מנועים חשמליים בעלי 740 כוח סוס
 אמצעי לחימה
 חימוש:  5 צינורות טורפדו 21 אינץ' – 4 בחרטום ו-1 בירכתים, תותח 88 מ"מ על הסיפון, 220 פגזים, תותח נ"מ 20 מ"מ, 14 טורפדות או 26 מוקשים
 
הצוללת הגרמנית U-47 הייתה צוללת מטיפוס VIIB של הקריגסמרינה של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. היא הונחה ב-25 בפברואר 1937 ב-Friedrich Krupp Germaniawerft בקיל כמספר 582 ונכנסה לשירות ב-17 בדצמבר 1938 בפיקודו של גינתר פרין.
במהלך הקריירה של U-47, היא הטביעה בסך הכל 31 ספינות אויב, כולל את אוניית המערכה הבריטית אה"מ רויאל אוק, ופגעה בתשע ספינות קרב נוספות. U-47 מדורגת כאחת מהצוללות הגרמניות המצליחות ביותר במלחמת העולם השנייה.
בשנת 2016 נמצא וזוהה אחד הטורפדות הפגומים שנורו לעבר אה"מ רויאל הוק.
תכנון

לצוללות הגרמניות מטיפוס VIIB קדמו הצוללות הקצרות יותר מסוג VIIA. ל-U-47 הייתה תפוסה של 753 טונות (741 טונות ארוכות) כאשר שטה על פני השטח ו-857 טונות (843 טונות ארוכות) בזמן הצלילה. היה לה אורך כולל של 66.50 מטרים (218 רגל 2 אינץ'), אורך גוף לחץ של 48.80 מ' (160 רגל 1 אינץ'), רוחב של 6.20 מטרים (20 רגל 4 אינץ'), גובה של 9.50 מ' (31 רגל 2 אינץ'), ושוקע של 4.74 מטרים (15 רגל 7 אינץ'). הצוללת הונעה על ידי שני מנועי Germaniawerft F46 ארבע פעימות, שישה צילינדרים דיזל מוגדשים, המייצרים בסך הכל 2,800–3,200 כוחות סוס (2,060–2,350 קילוואט) לשימוש מעל פני השטח, שני מנועים חשמליים שתי פעימות מסוג AEG‏ GU 460/8-276 המייצרים סך של 740 כוחות סוס (550 קילוואט) לשימוש בזמן הצלילה. היו לה שני גלי הנע ושני מדחפים בקוטר 1.23 מטרים (4 רגל). הצוללת הייתה מסוגלת לפעול בעומקים של עד 230 מטרים (750 רגל).
לצוללת הייתה מהירות מרבית מעל פני השטח של 17.9 קשרים (33.2 קמ"ש) ומהירות צלילה מקסימלית של 8 קשרים (15 קמ"ש). כשהצוללת מתחת לפני המים, היא יכלה לפעול לאורך 90 מיילים ימיים (170 ק"מ) במהירות של 4 קשרים (7.4 קמ"ש); כאשר עלתה, היא יכלה לשוט 8,700 מיילים ימיים (16,100 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). ל-U-47 הותקנו חמישה צינורות טורפדו בקוטר 53.3 סנטימטרים (21 אינץ') (ארבעה מותאמים בחרטום ואחד בירכתיים), 14 טורפדו, תותח ימי 8.8 ס"מ (3.46 אינץ') SK C/35 אחד, 220 פגזים ותותח נ"מ 2 ס"מ (0.79 אינץ') C/30 אחד. לצוללת היו בין 44 ל-60 אנשי צוות.
היסטוריית שירות

U-47 ביצעה עשרה סיורים קרביים ובילתה בסך הכל 238 ימים בים. היא הטביעה 31 ספינות אויב (בסך הכל 162,769 BRT ו-29,150 טון) ופגעה בשמונה נוספות. לפני היעלמותה במרץ 1941, איבדה U-47 איש צוות אחד, היינריך מאנטיק, שנפל מהסיפון ב-5 בספטמבר 1940.
היסטוריית שירות > סיור ראשון

U-47 הוקצתה לשייטת הצוללות השביעית ב-17 בדצמבר 1938 (היום שבו נכנסה לשירות). היא פעלה תחת השייטת השביעית במשך כל הקריירה שלה. U-47 נשלחה לים בצעד מנע לפני פרוץ המלחמה בספטמבר 1939; מהלך זה יאפשר לה להטביע כלי אויב מיד עם תחילת המלחמה. היא יצאה לסיור המלחמה הראשון שלה ב-19 באוגוסט 1939 (שבועיים לפני תחילת הלחימה), מנמל קיל. במהלך הסיור הראשון שלה, היא הקיפה את האיים הבריטיים ונכנסה למפרץ ביסקאיה כדי להתחיל את הסיור באזור I. ב-3 בספטמבר הוכרזה מלחמה ו-U-47 קיבלה פקודות ליזום פעולות איבה נגד ספינות בריטיות, אך היא לא נתקלה באף אונייה ביום הראשון. חדשות על טביעת SS אתניה על ידי U-30 הגיעה לפרין למחרת, יחד עם הוראות נוספות לדבוק בקפדנות בפרוטוקול הצוללות. הספינה הראשונה שנתקלה בה U-47 במהלך המלחמה הייתה ספינת משא יוונית נייטרלית שפרין בדק אך שחרר ללא פגע. שני כלי שיט נייטרליים נוספים נתקלו ופרין סירב אפילו לעצור אותם.
מיד לאחר עלות השחר ב-5 בספטמבר, אנגלברט אנדרס – ששירת כקצין שמירה ראשון על סיפון U-47 – הבחין ב-SS "בוסניה" מזגזגת ובמצב חשוך. פרין עלה על פני השטח וירה ירייה בודדת מתותח הסיפון 88 מ"מ שלו כדי לעצור את הספינה, אך במקום זאת "בוסניה" הגבירה מהירות והחלה לשדר התראה ('SSS') יחד עם שמה ומיקומה. לאחר מכן פרין ירה מיד ארבעה פגזים נוספים מתוכם שלושה פגעו בספינה, מה שגרם לצוותה לנטוש את הספינה. U-47 העניק סיוע לצוות של בוסניה, העלה אותם על הצוללת וסייע בחילוץ סירת הצלה שהתהפכה במהלך בריחת הצוות. ספינה נורווגית הגיעה גם היא והעלתה את כל הניצולים. לאחר עזיבתה, פרין ירה טורפדו בודד שהרס את הספינה שטבעה עם מטען הגופרית שלה כמעט מיד. ה-2,407 BRT בוסניה הפכה לכלי השיט הבריטי השני, ולספינת המשא הראשונה, שטבעה אחרי אתניה.
מאוחר יותר למחרת U-47 נתקלה בספינת משא בריטית גדולה יותר, ה-4,086 GRT SS "ריו קרלו". שוב, פרין בחר לעלות על פני השטח וליזום התקפת תותח על אוניית הסוחר. בעוד שהריו קרלו אכן הפסיקה לנוע, היא בכל זאת שידרה את התראת הצוללות, מה שגרם לפרין לירות יריית אזהרה לא יעילה. שלוש יריות נוספות מתותח הסיפון אל הגשר של ריו קרלו, כאשר השידור נפסק והצוות נטש את הספינה. לאחר שהצוות נעלם, פרין הטביע את כלי השיט ושלח את המטען המעורב שלו לתחתית עם טורפדו בודד. בזמן שצוות ה-U-47 בחן את סירות ההצלה והבטיח שלניצולים יש אספקה, הופיע כלי טיס ו-U-47 צללה, עזבה את האזור והותירה את הצוות לאחרים שיחלצו אותם.
ב-7 בספטמבר, פרין נתקל בספינת משא בריטית נוספת, ושוב יזם עליה מתקפה עילית. בניסיון להימלט, SS גרטבון שידרה את התראת הצוללת, משכה אש מתותח הסיפון. התורן ואנטנת הרדיו נהרסו בשריפה והספינה הגיעה בזמן שהצוות הוכנס לסירת הצלה. פרין הופתע, מאחר שצוות הגרטבון הפנה את הספינה לכיוונו בניסיון לתקוף את הצוללת התוקפת. היא החלה להפליג לאחר שהצוות שלה עזב ופרין נאלץ לנקוט באמצעי חירום כדי להימנע מהספינה. לאחר שהתחמק מגרטבון הנטושה, פרין בדק את סירת ההצלה ולאחר שצוותה דחה את ההצעה להביא סירת הצלה שנייה מספינת המשא הסובבת, הוא עזב אותם (כולם שרדו). פרין סירב להתקשר לסיוע בגלל הניסיון לדפוק אותו. הוא חזר לגרטבון וניסה לסיים אותה כפי שעשה בפעמים הקודמות, אך הטורפדו התקלקל ופרין השתמש בתותח הסיפון כדי להרוס את הספינה ולהטביע את מטען עפרות הברזל שלה.
במהלך סיור ראשון זה, שהסתיים עם הגעתה לקיל ב-15 בספטמבר 1939, הוטבעו שלושה כלי שיט בסכום כולל של 8,270 GRT‏.
היסטוריית שירות > הטבעת אה"מ רויאל אוק

ב-1 באוקטובר 1939, פרין קיבל את ההוראה ממפקד צי הצוללות (BdU) קרל דניץ לחדור לנמל הצי הבריטי סקפה פלו. דניץ נתן לפרין לפחות 24 שעות לחשוב על המשימה ההתנדבותית, אבל פריין הסכים כבר למחרת. פקודה זו דמתה ל"קומנדו התאבדות", מאחר שהנמל היה מאובטח בכבדות, שתי צוללות גרמניות (SM U-18 ו-SM UB-116) כבר הוטבעו במשימות דומות במלחמת העולם הראשונה וההתקפה עקב זרם חזק הייתה אפשרית רק על פני השטח.
ליל 13–14 באוקטובר נבחר כתאריך התקיפה על מנת לנצל את החושך העמוק של ליל ירח חדש. ב-8 באוקטובר, U-47 יצאה מקיל ויצאה למסע הארוך כ-1100 ק"מ. למרות כל המכשולים בדמות ספינות טבועות, רשתות חסימה, סירות סיור ולילה בהיר באופן בלתי צפוי בגלל זוהר השמש, הצליח פרין לחדור אל סקפה פלו מעל המים בסביבות חצות. בערך בשעה 1:00 הוא ירה שלוש טורפדות לעבר אוניית ראשה אותה ראה, אך רק טורפדו אחד התפוצץ בחרטום או בשרשרת העוגן של אוניית המערכה אה"מ רויאל אוק. מאחר שהמפקדים הבריטים לא ייחסו את הפיצוץ לפגיעת אויב, הנמל נשאר רגוע. פרין ניצל זאת, טען מחדש את צינורות הטורפדו, וחמש עשרה דקות לאחר ההתקפה הראשונה, ירה שלוש טורפדות נוסות, שכולם פגעו ברויאל אוק. הספינה טבעה 13 דקות לאחר הפגיעה, 833 מלחים מתו.
היסטוריית שירות > סיור שלישי

לאחר חגיגה מפוארת בברלין על הטבעת אה"מ רויאל אוק שבה התקבלו אנשי הצוות של U-47 על ידי אדולף היטלר ועוטרו, חזרה הצוללת לים ב-16 בנובמבר 1939. לאחר שהצוללת עזבה את קיל ב-16 בנובמבר, היא יצאה לים הצפוני. לאחר שנסעה ברחבי האי הבריטי אל מפרץ ביסקאיה ותעלת למאנש, U-47 הטביעה שלוש ספינות נוספות, נאבסוטה ב-5 בדצמבר, ספינת הקיטור הנורווגית MV Britta ב-6 בדצמבר ו-"Tajandoen" ב-7 בדצמבר. לאחר טביעת נאבסוטה, משחתות בריטיות ירו לזמן קצר מטעני עומק לעבר הצוללת, אך היא הצליחה להתחמק בבטחה מהתקיפה ללא כל נזק.
היסטוריית שירות > סיור רביעי

U-47 יצאה מנמל וילהלמסהאפן והחלה את הסיור הרביעי שלה ב-11 במרץ 1940. במשך 19 ימים היא שוטטה בים הצפוני בחיפוש אחר שיירות של בעלות הברית. עם זאת, היא הצליחה לטרפד את אוניית הקיטור הדנית בריטה מצפון לסקוטלנד רק ב-25 במרץ. לאחר טביעת בריטה, U-47 חזרה לווילהלמסהאפן ב-29 במרץ.
היסטוריית שירות > סיור חמישי

הסיור החמישי של U-47 היה הסיור הראשון שלה שלא הביא להטביעת ספינות. היא עזבה את וילהלמסהאפן ב-3 באפריל 1940 ויצאה שוב אל הים הצפוני. היא אמנם לא הטביעה שום כלי שיט של בעלות הברית בסיור החמישי שלה, אבל בסביבות 19 באפריל, היא ירתה טורפדו שכוון לעבר ספינת הקרב הבריטית אה"מ וורספייט אבל הטורפדו החטיא את מטרתו או לא הצליח להתפוצץ עם הפגיעה. כמה משחתות סמוכות ניסו להטביע את הסירה באמצעות מטעני עומק אך U-47 הצליחה להימלט.
היסטוריית שירות > סיור שישי

הסיור השישי של U-47 היה הרבה יותר מוצלח. לאחר שעזבה את קיל ב-3 ביוני 1940, היא יצאה לים הצפוני ופעלה מול החוף הדרומי של אירלנד. יחד עם שש צוללות נוספות בלהקת זאבים פרין, היא תקפה את שיירה HX 47 והספינה הראשונה שנפלה קורבן לצוללת הייתה ה-SS "Balmoralwood" הבריטית; שהוטבעה ב-14 ביוני. תוך פחות מחודש הטביעה הסירה שבעה כלי שיט נוספים, "סן פרננדו" ב-21, "קתרין" ב-24, "לנדה" ו"לטיסיה" ב-27, "Empire Toucan" ב-29, "גאורגיוס קיריאקידס" ב-30 ו-SS ארנדורה סטאר ב-2 ביולי. הצוללת הגרמנית חזרה לקיל ב-6 ביולי לאחר 34 ימים בים ושמונה ספינות אויב שטובעו.
היסטוריית שירות > סיור שביעי

הסיור השביעי של U-47 כלל הפלגה מצפון לאיים הבריטיים ואל צפון האוקיינוס האטלנטי, מדרום לאיסלנד. במהלך תקופה של 30 יום, היא הטביעה בסך הכל שישה כלי אויב ופגעה באחר. הניצחון הראשון של U-47 במהלך הסיור השביעי שלה היה הטבעת ספינת הנוסעים הבלגית "Ville de Mons" ב-2 בספטמבר 1940. לאחר מכן, הטבעת כלי שיט בריטי, "טיטאן", ב-4 בספטמבר "וגרו", "חוסה דה לארינאגה" ו"נפטוניאן" ב-7. ב-9, U-47 הטביעה את אוניית הסוחר היוונית "פוסידון", וב-21 בספטמבר היא גרמה נזק לספינת הסוחר הבריטית "Elmbank". בעקבות הניצחונות הללו, ב-25 בספטמבר, U-47 נכנסה לנמל הצרפתי לוריאן, שהיה כעת בשליטה גרמנית בעקבות הקרב המכריע על צרפת.
היסטוריית שירות > סיור שמיני

הסיור השמיני של U-47 החל ב-14 באוקטובר 1940 כשעזבה את נמל הבית שלה, לוריאן. בעוד הסיור השמיני שלה נמשך עשרה ימים, היא הטביעה ארבעה כלי שיט אויב ופגעה בשניים נוספים תוך יומיים בלבד. ב-19 באוקטובר, U-47 פגעה בכלי השיט הבריטי "שיראק" והטביעה את "אוגנדה" ו-"Wandby", ששניהם היו רשומים כבריטיים. למחרת, הצוללת גרמה נזק לספינה הבריטית "Athelmonarch" והטביעה "את לה אסטנסיה" וכן את "ויטפורד פוינט". היא חזרה לנמל שלושה ימים לאחר מכן ב-23 באוקטובר.
היסטוריית שירות > סיור תשיעי

U-47 עזבה את נמל הבית שלה לוריאן ב-3 בנובמבר 1940 ויצאה לצפון האוקיינוס האטלנטי בחיפוש אחר שיירות בעלות הברית. במהלך הסיור התשיעי שלה, היא גרמה נזק לשלוש ספינות, "Gonçalo Velho"‏, "Conch" ו-"Dunsley", והטביעה את ויל ד'ארלון. U-47 חזרה ללוריאן בפעם האחרונה ב-6 בדצמבר.
היסטוריית שירות > העלמות

U-47 יצאה מלוריאן בסיור העשירי והאחרון שלה ב-20 בפברואר 1941. היא נעלמה ב-7 במרץ 1941 ובאותה העת האמינו שהוטבעה על ידי המשחתת הבריטית אה"מ וולבריין ממערב לאירלנד, כאשר צוללת הותקפה על ידי אה"מ וולבריין ואה"מ וריטי. הערכה לאחר המלחמה הראתה שהצוללת שהותקפה שם הייתה UA, שרק ניזוקה. אה"מ וולבריין ביצעה התקפה מוקדמת יותר על צוללת בשעה 05:10, 5 דקות לאחר מתקפת הטורפדו הידועה האחרונה של U-47 על הספינה של מפעל הלווייתנים "Terje Viken". שום דבר נוסף לא נשמע מ-U-47 לאחר זמן זה. נכון להיום, אין תיעוד רשמי של מה שקרה ל-U-47, אם כי קיימות מגוון אפשרויות אחרות, כולל מוקשים, כשל מכני, קורבן של הטורפדות שלה, או אולי מתקפה מאוחרת יותר שלא אושרה על פי טענות של צוות הקורבטות אה"מ קמליה ואה"מ ארבוטוס. על U-47 היה צוות של 45 קצינים ומלחים במהלך הסיור האחרון שלה בצפון האוקיינוס האטלנטי בתחילת 1941, שכולם ככל הנראה מתו.
במהלך שירותה בקריגסמרינה, U-47 הטביעה 30 ספינות סוחר בסך 162,769 GRT וספינת מלחמה אחת של 29,150 טון; היא גם פגעה בשמונה ספינות מסחריות בסך 62,751 GRT וספינת מלחמה אחת של 10,035 טון.
הערות שוליים

1 2 3  Helgason, Guðmundur. "Ships hit by U-47". German U-boats of WWII – uboat.net. נבדק ב-28 בפברואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Helgason, Guðmundur. "The Most Successful U-boats". German U-boats of WWII – uboat.net. נבדק ב-23 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Found torpedo likely used during U-boat raid March 4, 2016, Washington Post.
1 2 3 4  Blair, Clay. Hitler's U-Boat War: The Hunters, 1939–1942. ISBN 0394588398.
↑  "Gartavon (British Steam merchant) – Ships hit by German U-boats during WWII – uboat.net".
↑  Helgason, Guðmundur. "Patrol info for U-47 (First patrol)". U-boat patrols – uboat.net. נבדק ב-21 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Helgason, Guðmundur. "Patrol info for U-47 (Third patrol)". U-boat patrols – uboat.net. נבדק ב-23 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Helgason, Guðmundur. "Patrol info for U-47 (Fourth patrol)". U-boat patrols – uboat.net. נבדק ב-26 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Helgason, Guðmundur. "Patrol info for U-47 (Fifth patrol)". U-boat patrols – uboat.net. נבדק ב-26 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Helgason, Guðmundur. "Patrol info for U-47 (Sixth patrol)". U-boat patrols – uboat.net. נבדק ב-26 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Helgason, Guðmundur. "Patrol info for U-47 (Seventh patrol)". U-boat patrols – uboat.net. נבדק ב-28 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Helgason, Guðmundur. "Patrol info for U-47 (Eighth patrol)". U-boat patrols – uboat.net. נבדק ב-30 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Helgason, Guðmundur. "Patrol info for U-47 (Ninth patrol)". U-boat patrols – uboat.net. נבדק ב-30 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  'Gunther Prien and U-47' Dougie Martindale p..159
↑  "Terje Viken (British Whale factory ship) – Ships hit by German U-boats during WWII – uboat.net".
↑  Helgason, Guðmundur. "Patrol info for U-47 (Tenth patrol)". U-boat patrols – uboat.net. נבדק ב-31 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4571036-3  LCCN: no2009196952  NKC: olak2005225721  VIAF: 146985998   WorldCat (עם VIAF): 146985998 
חדירת U-47 לסקפה פלו
מפקד הצוללת גינתר פרין
SS ארנדורה סטאר הוטבעה ב-2 ביולי 1940
דגם של "U-47" במבט מהצד
מבט על "U-47" מלמעלה
You Really Got Me

"You Really Got Me" (בעברית: "באמת השגת אותי") הוא שיר של להקת הקינקס, שנכתב על ידי סולן הלהקה ריי דייוויס ונכלל באלבום הבכורה שלהם. השיר תוכנן במקור להיות בסגנון יותר בלוזי, בהשראת אמנים כמו לדבלי וביג ביל ברונזי. שתי גרסאות של השיר הוקלטו ולבסוף נבחרה זו המוכרת כיום. את השיר אפפה שמועה שגויה שגיטריסט לד זפלין, ג'ימי פייג', הוא זה שביצע את סולו הגיטרה בשיר.
לאורך השיר נעשה שימוש באקורדי כוח, דבר שהשפיע מאוחר יותר על מוזקאים רבים בייחוד בתחומי ההבי מטאל ופאנק רוק. מילות השיר תוארו על ידי דייב דייבס כ"שיר אהבה למען ילדי הרחוב."
השיר שוחרר ב-4 באוגוסט 1964, בתור הסינגל השלישי של הלהקה והגיע למקום הראשון במצעד הבריטי לאחר חודש, שם נותר במשך שבועיים. השיר היווה את להיט הפריצה של הלהקה וביסס אותם כאחת הלהקות המרכזיות בפלישה הבריטית. גרסת כיסוי של השיר בוצעה על ידי להקת ואן היילן ב-1978.
רקע

השיר נכתב על ידי ריי דייוויס, סולן הלהקה, בין ה-9 ו-12 במרץ 1964, בעת שניגן בפסנתר בביתו. תחילה השיר היה שונה מאוד סגנונית ונטה להיות יותר בלוזי. ריי אמר שהשיר היה אחד מחמשת השירים הראשונים שכתב.
ריי שתכנן שהשיר יהיה יותר רגוע ונינוח ניגן את האקורדים לאחיו, דייב דייוויס, גיטריסט הלהקה. דייב החליט כי הריף יהיה הרבה יותר מוצלח על גיטרה, וכך שונה אופי השיר לסגנון יותר רוקיסטי.
הקלטה

השיר הוקלט על ידי הלהקה פעמיים בקיץ 1964. הדמו של הלהקה היה בסגנון בלוזי כשגרסת האולפן הייתה יותר איטית ופחות תקיפה מהגרסה הסופית. למרות הלהקה רצתה להקליט שוב את השיר, חברת התקליטים, פאי, סירבה לממן הקלטה נוספת לאור כישלונם של שני הסינגלים הראשונים. ריי דייוויס שנא את ההקלטה המקורית ואיים לא לבצע או לקדם את השיר אלא אם יוקלט מחדש ולבסוף הלהקה מימנה את ההקלטות בעצמה ולא חברת התקליטים. נחישותו של ריי דייוויס בנוגע לשיר ביססה את מעמדו בתור מנהיג הלהקה וכותב השירים הבכיר בה. דייוויס אמר בנושא "באותה תקופה ניסיתי למצוא זהות. ב-1964 הצלחתי לעשות את זה כשהייתי מסוגל להצדיק את עצמי ולומר 'אני קיים, אני כאן'. למעשה נולדתי מחדש כאשר השיר הזה הפך ללהיט".
עיוות הצליל של הגיטרה בשיר נוצרה לאחר שהגיטריסט, דייב דייוויס, חתך את הרמקול של מגבר הגיטרה שלו עם סכין גילוח . ב-2014, דייב דייוויס האשים את אחיו ריי בכך ששיקר בנוגע לעיוות הצליל. דייב כתב בעמוד הפייסבוק שלו ב-2014 "אח שלי משקר. אני לא יודע למה הוא עושה את זה, אבל המגבר היה שלי ומתוך תסכול חתכתי את הרמקול עם סכין גילוח. הופתעתי מאוד שזה עבד והדגמתי את הקול לריי ולפיט... ריי אהב את הצליל וכתב את הריף על הפסנתר וכך יצר את הבסיס של השיר. אני הוא זה שיצר את הצליל הזה."
סולו הגיטרה

סולו הגיטרה בהקלטה היא מושא למיתוס לאורך השנים לפיו הוא לא נוגן על ידי דייב דייוויס, אלא על ידי ג'ימי פייג' שהצטרף מאוחר יותר ליארדבירדס ולד זפלין. פייג' הכחיש את השמועה. היסטוריון הרוק, דאג הינמן, טוען כי השמועה הופצה על ידי גורמי רית'ם אנד בלוז שהתנגדו לאפשרות שלהקה כה צעירה ואלמונית יכולה לייצר משום מקום שיר כה עוצמתי.
מילים

מסיבות מסחריות ריי דייוויס הונחה לכתוב שיר בסגנון הביטלס, אך הוא לא הסכים לכך.
דייב דייוויס אמר על השיר 'זה שיר טהור, שיר אהבה עבור ילדי רחוב. הם לא יוצאים איתה למסעדה, הם לא יודעים בדיוק איך לשוחח איתה. [הם פשוט אומרים] 'אני רוצה אותך—בואי הנה.'"
הפצה

השיר שוחרר בתור הסינגל השלישי של הלהקה ב-4 באוגוסט 1964 והיה לשיר הראשון של הלהקה שהגיע לפסגת המצעד.
בשנת 1999 השיר נכנס להיכל התהילה של גראמי. מגזין הרולינג סטון הציב את שיר במקום ה-82 ברשימת 500 השירים הגדולים של כל הזמנים ובמקום ה-4 ברשימת 100 שירי הגיטרה הגדולים של כל הזמנים. בתחילת 2005, השיר נבחר לשיר הבריטי הטוב ביותר בין השנים 1955–1965 בסקר של רדיו BBC.
ביקורות > רשימות כל הזמנים

| ארגון | רשימה | מיקום | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| בילבורד | 500 שירי הפופ של כל הזמנים | 162 |  |