stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבאות ימי הביניים באירופה

ציור המתאר קרב בין שני חילות פרשים כבדים מהמאה ה-15.
חיילים החמושים בחניתות ארוכות מסוג רומח רגלים - אופייניים לסוף ימי הביניים ותחילת העת החדשה
הצבאות של ימי הביניים באירופה הם היורשים של השבטים הברברים שפלשו לאימפריה הרומית המערבית והאימפריה הרומית המזרחית (גותים, גרמאנים, סלאבים ואחרים) יחד עם השרידים של האימפריה הרומית המערבית במערב אירופה ושטחים שנכבשו מידי האימפריה הרומית המזרחית (האימפריה הביזנטית) במזרחה.
נוהגים למנות את תחילת ימי הביניים מנפילת רומא העתיקה באמצע המאה ה-5 לספירה ולסיימם במאה ה-15 עם תחילת הרנסאנס, אם כי בחלקים מאירופה ימי הביניים נמשכו גם לתוך המאה ה-16.
כלי נשק, ציוד ותורת לחימה

כלי הנשק הנפוצים ביותר בימי הביניים היו קרים. רק לקראת שלהי ימי הביניים הופיעו תותחים וכלי ירייה אישיים שהיו פרימיטיביים מאוד. בדרך כלל השתמשו בסוגים שונים של נשקי מוט, גרזני קרב, חרבות וקשתות. רוב הלוחמים עטו סוג כלשהו של שריון שכלל קסדה, שריון גוף ומגן. את השריונות הכבדים והאיכותיים יותר יכלו להרשות לעצמם רק האבירים העשירים והם עטו שריון שרשראות ושריון לוחות, שסיפקו הגנה טובה מאוד מפני רוב כלי הנשק.
המצור התנהל בעזרת כלי מצור משוכללים שכללו כלי הטלה למיניהם דוגמת הטרבושה, הקטפולטה ואחרים.
לעיתים הוקמו ביצורי שדה בעזרת עגלות וכלונסאות עץ מחודדים, אך לרוב לא היה נהוג להקים מחנות מבוצרים. חיל הפרשים נחשב ברוב הארצות לחיל הבכיר לעומת החילות האחרים ושירתו בו בדרך כלל בני אצולה ממעמד האבירים.
תורת הלחימה נבעה בראש ובראשונה מכלי הנשק שהיו בשימוש. הנשק הקר לא מאפשר פגיעה מרחוק ואפילו טווח הקשת לא עולה על כמה מאות מטרים, וכושר חדירת השריון ירד עם הטווח. בנוסף לכך, קצב הירי של הקשת היה בדרך כלל נמוך יחסית. לכן, רוב הקרבות הוכרעו בקרב פנים אל פנים ולא בירי מרחוק כמו שנהוג בקרבות מודרניים. בדרך כלל הקרב הוכרע בהסתערות פרשים כבדים לתוך גושי האויב, אך לעיתים השתמשו בטקטיקה מתוחכמת יותר דוגמת זו שהייתה בשימוש האנגלים במלחמת מאה השנים (המאות ה-14 וה-15). ארצות אחרות שלא היו להם פרשים רבים הסתמכו על מערכי חי"ר כבד להכרעת הקרב. פרשים קלים וחיל רגלים קל היו בשימוש גם כן, אך לא היו נפוצים כל כך באירופה המערבית.
ארגון הצבאות

תחילת ימי הביניים התאפיינו בהתפוררות השלטון המרכזי באירופה ונפילת היבשת למצב של אנרכיה ו"כל דאלים גבר" אותו ניצלו תקיפים מקומיים (לרדות באוכלוסייה המקומית ולגבות מיסים) וכנופיות שודדים (שחמסו באלימות כסף ורכוש ולא היססו לטבוח בקורבנותיהם).
לאט לאט נוצר סדר חדש, שהתבסס על בעלי אדמות ששלטו מתוך טירה על איכרים צמיתים ששילמו להם מיסים תמורת הגנה. סדר זה נקרא "פיאודליזם" והוא התפתח לפירמידת שליטה שבכל מדרגה בה היו אציל "סניור" שלו היו כפופים מספר ואסאלים (אצילים זוטרים יותר). הסניור העניק לוואסאלים תוארי אצולה וקרקעות, ואילו הם נשבעו לו אמונים, שילמו מיסים והתחייבו לשירות צבאי (הם וחייליהם) כאשר הסניור קורא להם לדגל. בתחתית הפירמידה עמדו האבירים - לוחמים בני אצולה ששירתו סניורים ולהם לא היו וסאלים, ומתחתם הצמיתים - איכרים ופשוטי העם חסרי תואר אצולה שהיו כבולים לאדמתם ונאלצו לשלם מיסים ללורד המקומי ששלט עליהם.
האצילים (הן הסניורים והן הוואסאלים) שלטו על אחוזותיהם מתוך טירה מבוצרת שהיוותה גם מרכז כוח צבאי ומרכז שלטוני. האצילים השונים נלחמו זה בזה על כוח, אדמות ושליטה.
הצבא הפיאודלי היה מגויס לרוב אד-הוק על ידי אציל וכלל את כל הוואסאלים (ותתי-הוואסלאים, וכן הלאה) הכפופים לו, ואת האבירים שלהם וכן לוחמים מקרב הצמיתים שגויסו. בעוד שהאצילים והאבירים שרתו בעיקר כחיל פרשים, הקשתים וחיל הרגלים אוישו גם על ידי צמיתים ושכירי חרב.
את הצבאות הפיאודליים תגברו שכירי חרב - צבאות של לוחמים מקצועיים שנלחמו תמורת תשלום.
באמצע ימי הביניים עלה מעמדם של המלכים, וכל הסדר הפיאודלי הוכפף אליהם, כלומר: המלך עמד בראש הפירמידה הפיאודלית. עם זאת, אצילים רבים סירבו לקבל את מרות המלך והיה צורך ביציאה למלחמות, שלרוב כללו מצור על טירתם, כדי להכניעם.
ימי הביניים המוקדמים (המאה ה-5–10)

בתחילת ימי הביניים הצבאות היו מורכבים בעיקר מחיל רגלים. חלקם של הפרשים עלה בהדרגה, עד אשר הגיע לשיאו ברב ארצות אירופה המערבית לקראת המאה ה-10. במאה ה-9 נכנסה הקשת האופקית לשימוש צבאי. נשק זה היה חזק יותר מקשת רגילה, אבל קצב הירי בו היה איטי יותר; כיוון שלא נראה יתרון ברור של הקשת האופקית על-פני קשת רגילה (או להפך), שתיהן נשארו בשימוש. רוב חיילי החי"ר היו בעלי חימוש קל, עם מגיני עץ ושריון קשקשים במקרה הטוב, ובדרך כלל ללא כל שריון. מדינות מסוימות שמרו על חיל רגלים כבד, אך הם לא היו נפוצים כל כך. חיילי חי"ר כבדים השתמשו בשריון קשקשים או בשריון שרשראות ומגן. האבירים היו מוגנים בדרך כלל בשריון שרשראות והיה להם מגן עץ גדול, המחוזק על ידי פסי פלדה. המבצרים היו בנויים מעץ. מלאכת המצור הייתה מפותחת מאוד, ומהנדסי התקופה היו מסוגלים לבנות מגוון רחב של מכונות מצור.
הטקטיקה הייתה פשוטה ביותר. לא היה תכנון מוקדם של מהלכי הקרב ולא היה מטה. בדרך כלל החיילים סודרו בגושים גדולים והגוש הגדול יותר ניצח.
ימי הביניים התיכוניים (המאה ה-10–14)

חיל הפרשים הכבד התחיל לדחוק את רגלי החי"ר משדות הקרב וברב ארצות אירופה המערבית הפך לחיל הדומיננטי. בעקבות מסעות הצלב, האירופאים התחילו לבנות מבצרים מאבנים. השיפורים בטכנולוגית יצור הקשתות במאה ה-13 - הקשת האופקית והקשת הארוכה הביאו לשכלולים בשריון האישי. במקום שריון השרשראות החלו לעשות את שריון הלוחות (המוכר מסרטים הוליוודים). באותה תקופה החלה עלייה באיכות וכמות החרבות והפגיונות. החרב נהפכה לכלי נשקו הרשמי של האביר ושימשה גם למטרות טקסיות. בנוסף לחרב השתמש האביר במגוון רב של כלי נשק כגון רמחים ואלות.
המצור והגנה על מקומות מבוצרים עדיין היו האסרטגיה החשובה.
הטקטיקה נשארה דומה פחות או יותר - גוש נגד גוש, רק שבמקום גוש חי"ר התנגשו זה בזה גושי פרשים כבדים. במקרים הבודדים בהם הופעלה מחשבה רציונלית בשדות הקרב, הצבא המאוזן בדרך כלל ניצח. עם השינויים במבנה הקשתות, המבנה הפך לחשוב יחסית והקשתים סודרו בדרך כלל בגושים גדולים על מנת להעצים את הקטל.
ימי הביניים המאוחרים (המאה ה-14–15)

בתקופה זו חלה התפתחות ניכרת בנשק ובשריון. תפוצת שריון הלוחות גדלה באופן ניכר שכן היה ביכולתו להתמודד מול רוב כלי הנשק, לרבות קשת ארוכה. כדי לחדור את השריונות האלה פותחו מגוון רב של כלי נשק ייעודיים לצורך כך, חלקם נועדו לתפעול בידי חי"ר פשוט שבא מהמעמדות הנמוכים. כלי נשק אלה כללו את פטיש הקרב והמוט-גרזן (שהיו שיפורים של כלי נשק קיימים עם מוט הנפה ארוך, חוד חנית וקרס-מקור אחורי), נשקי מוט (Pole Arms) שכללו מגוון להבים וקרסים המותקנים על כידונים ארוכים, רובה קשת כבד (עם עוצמה לחדור שריון) וחרבות דו-ידניות כבדות שנועדו לחדור שריונות כבדים.
השיפורים הנוספים בכלי הנשק, בעיקר בנשק החם, הביאו לתבניות מסודרות יותר בשדות הקרב. לא עוד גושי אבירים חסרי משמעת הדוהרים כנגד האויב, אלא תכנון מוקדם של הקרב.
בתקופה זו הוכנסו לראשונה התותחים לשימוש צבאי. שימושם העיקרי היה לצורכי מצור על מבצרים וטירות בעיקר בגלל משקלם הרב, הקושי לניידם והקושי לתפעלם. עם התפתחות טכנולוגיית התותחנות ועיבוד המתכות פותחה גם ארטילריית השדה.
מסדרים צבאיים

מקורם של רוב המסדרים הצבאיים הוא בארץ ישראל בתקופת מסעות הצלב (המאה ה-12). מדובר בארגונים נוצרים שלצד עבודת הקודש עסקו גם בלחימה. מסדרים אחרים הוקמו בחצי האי האיברי ומקומות נוספים בדרך כלל הייתה הפרדה בין הכמורה ללוחמים בארגונים אלו. בשונה מהאבירים האירופאים, אבירי המסדרים הצבאיים היו ממושמעים מאוד. הדבר הזה תרם רבות לניצחונותיהם על הכוחות הערביים ברוב הקרבות בארץ ישראל.
להלן רשימה חלקית:
מסדר אבירי היכל שלמה (טמפלרים)
הוספיטלרים
מסדר האבירים הטבטוני
ראו גם

פאודליזם
שריון
קשת
חיל רגלים
חיל הפרשים
קזוריקי

Katsuobushi kezuriki, עם הכיסוי להב שלו שהוסר ועם מגירת איסוף פתוחה
קזוריקי, בשם מלא Katsuobushi kezuriki (ביפנית: 鰹節削り器;かつおぶしけずりき) הוא כלי מטבח יפני מסורתי, בדומה למקצועה או למנדולינה. הוא משמש לפריסת Katsuobushi (טונה מבושלת, מעושנת ומותססת), כלומר בלוקים מיובשים של אטונס שחור קווים (Katsuo).
מאפיינים

המכשיר וההטכניקה משמשים להכנת מרכיב בישול באמצעות משיכה ודחיפה (כמו פריסה) של גוש Katsuobushi על פני הלהב במכשיר קזוריקי בתנועה קדימה ואחורה. השבבים המתקבלים נלכדים במגירת עץ בתחתית המכשיר ונשלפים על ידי פתיחת וריקון של המגירה. לאחר מכן השבבים הממוינים גס לשני גדלים לשימושים שונים.
השבבים הם מרכיב עיקרי של המטבח היפני. שבבים גדולים ועבים יותר, הנקראים Kezurikatsuo, מבושלים עם קומבו (מין אצה) להכנת דאשי. שבבים קטנים ודקים יותר, הנקראים Hanakatsuo, משמשים כחומר טעם וכתוספת למאכלים יפניים רבים, כמו Okonomiyaki (טפניאקי יפני).
כיום, משקי בית יפניים רבים אינם משתמשים יותר ב-Katsuobushi kezuriki, אלא בוחרים לקנות חבילות של Hanakatsuo או Kezurikikatsuo בסופרמרקטים שכבר פרוסים/מפוררים.
לקריאה נוספת

מנדולינה
אורושיגאנה (Oroshigane), קטגוריית הפומפייה המשמשת בבישול יפני
הערות שוליים

↑  Albala, Ken (2019-11-01). "A Katsuobushi Story: Preserving Fish and Preserving Tradition". Gastronomica (באנגלית). 19 (4): 42–48. doi:10.1525/gfc.2019.19.4.42. ISSN 1529-3262.
↑  Hachisu, Nancy Singleton (2012-09-04). Japanese Farm Food (באנגלית). Andrews McMeel Publishing. ISBN 978-1-4494-1829-8.
צהוב עולה

| --- | --- |

 סינגל בביצוע אתניX ואיזי
 יצא לאור:  2013 
 שפה:  עברית 
 אורך:  3.02 דק' 
 כתיבה:  דידי הררי 
 לחן:  זאב נחמה 
 
"צהוב עולה זה מכבי" הוא שיר אליפות של מועדון הכדורגל מכבי תל אביב. השיר נכתב על ידי דידי הררי והולחן על ידי זאב נחמה לרגל זכייתה של מכבי תל אביב באליפות המדינה בעונת 2012/2013, ומבוצע על ידי להקת אתניX ואיזי בעיבוד מוזיקלי של יורם פויזנר, עם שחקני הקבוצה ששרים את פזמון השיר. זהו שיר האליפות השני שדידי הררי כותב וזאב נחמה מלחין, אחרי "צהוב עולה זה מכבי" מ-1996.
תוכן השיר

השיר מורכב משלושה בתים מחורזים וקטע ראפ לפני הבית האחרון. שני הבתים הראשונים מחולקים לשני חלקים, שהחלק הראשון מדבר על שחקני הקבוצה והחלק השני על האוהדים אשר שרים לשחקנים. הבית השלישי מחולק לשני חלקים, שהחלק הראשון הוא פניה מהאוהדים אל השחקנים והחלק השני קורא לשאר האוהדים להצטרף לשירה.
קטע הראפ, שמבוצע על ידי איזי, מספר על הציפייה שהייתה לאוהדי הקבוצה לאחר 10 שנים ללא אליפות, כציון לכך שהאליפות הקודמת הייתה בעונת 2002/2003. פזמון השיר הוא קריאה קצבית של "צהוב עולה" במבנים שונים.
הערות שוליים

↑  אסף נבו, ‏אתניקס ומכבי תל אביב בשיר האליפות הרשמי, באתר ‏מאקו‏, 1 במאי 2013
פרס בן-גוריון

| --- | --- |
 תיאור:  פרס לאנשי רוח ומעשה המקיימים את מורשת בן-גוריון
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  יד דוד בן-גוריון 
 תקופת הפרס:  1987–הווה (כ־37 שנים) 
 נקרא על שם:  דוד בן-גוריון 
 www.yadbg.com/blank-5
 
פרס בן-גוריון הוא פרס ישראלי המוענק על ידי "יד דוד בן-גוריון", עמותה שהוקמה ביוזמתו של דוד בן-גוריון לשם פיתוח הנגב.
העמותה החלה להעניק את הפרס בשנת 1987 והוא מיועד "לחוקרים, סופרים, מחברים, אנשי רוח, אנשי מעשה, שבפעלם ומעשיהם מנציחים את חזונו של דוד בן-גוריון ומקיימים מורשתו".
במקביל לפרס זה מעניקה המועצה להנצחת נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה פרס על עבודות או יצירות בתחום המחקר או האומנות ו/או על פעילות בתחום החינוך, החברה או הכלכלה, הקשורות קשר ישיר והדוק לדמותו, להגותו או לפועלו של בן-גוריון, המוענק אחת למספר שנים.
רשימת הזוכים

| שנה | זוכה |
| --- | --- |
1987   תשמ"ח: שבתי טבת   הקיבוצים חולית וסופה   פרס הוקרה ליוסף יעקובזון
1988   תשמ"ט: מפעלי ים המלח והמנכ"ל אריה שחר (שוורצמן)
1989   תש"ן: פרופ' חיים גבריהו   מושב נבטים
1990   תשנ"א: טדי קולק
1991   תשנ"ב: דוד ברטוב   זימנה ברהני   אורי לוברני
1992   תשנ"ג: חיים ישראלי
1993   תשנ"ד: פרופ' מאיר אביזוהר   יעקב עורב
1994   תשנ"ה: ד"ר זהבה אוסטפלד
1995   תשנ"ו: אלוף (מיל.) שלמה שמיר   פרופ' משה פריבס
1996   תשנ"ז: פרופ' עמוס ריצ'מונד
1997   תשנ"ח: מאיר שמגר
1998   תשנ"ט: יצחק נבון
1999   תש"ס: פרופ' אבישי ברוורמן
2000   תשס"א: אלחנן ישי
2001   תשס"ב: ס. יזהר
2002   תשס"ג: סם אביטל   פרופ' בולסלב גולדמן
2003   תשס"ד: לובה אליאב   מרדכי בן-פורת   פרס הוקרה מיוחד למשה נצר
2004   תשס"ה: סנטה יוספטל   גד יעקבי
2005   תשס"ו: אהרון ידלין   פרופ' מיכאל בר-זוהר
2006   תשס"ז: מלכה ליף   עמוס דגני
2007   תשס"ח: עו"ד משה שליט   ד"ר מרדכי נאור   פרופ' יהודה ניני
2008   תשס"ט: יהודה דומיניץ   צבי צמרת
2009   תש"ע: פרופ' שמשון בן-יהושע   עמרם מצנע
2010   תשע"א: פרופ' אריה איסר
2011   תשע"ב: צה"ל
2012   תשע"ג: דבורה הכהן   שלמה גזית
2013   תשע"ד: פרופ' יהודה קידר   פרופ' דב שורץ
2014   תשע"ה: שלמה הלל   פרופ' זאב צחור
2015   תשע"ו: צביקה גרינגולד
2016   תשע"ז: פרופ' דוד פיימן   ד"ר איליין סולווי
הערות שוליים

↑  טקס הענקת פרס בן-גוריון לשנת תשע"ד - פרופ' דב שורץ אתר הוועדה לאנרגיה אטומית
↑  פרופ' (אמריטוס) דוד פיימן - חתן פרס דוד בן-גוריון תשע"ז אתר אוניברסיטת בן-גוריון מתאריך 07/11/2016
קזחטלקום

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  17 ביוני 1994 – הווה (30 שנה) 
 חברת אם:  Samruk-Kazyna 
 מיקום המטה:  אסטנה 
 ענפי תעשייה:  digital economy 
 מוצרים עיקריים:  טלקומוניקציה 
 עובדים:  22,863 (נכון ל־2017) 
  
 www.telecom.kz
 
קזחטלקום (בקזחית: Қазақтелеком או Qazaqtelekom) היא חברת תקשורת המספקת שירותי טלפון ואינטרנט. החברה הוקמה בשנת 1994 כחברה ממשלתית האחראית על שירותי התקשורת במדינה. זו אחת מהחברות הגדולות בקזחסטן וחברת התקשורת הגדולה במדינה. נסחרת בבורסה המקומית. החברה נוטלת חלק בפרויקטים ממשלתיים בתחום התקשורת האלקטרונית והיא מפתחת את מיזם הממשל האלקטרוני ואת מערכת המחשוב של הבחירות לפרלמנט ולנשיאות.
בעלי מניות

51.00% - AO Samruk-Kazyna JSC - קרן העושר הלאומי של ממשלת קזחסטן
16.90% - Bodam BV (אמסטרדם, הולנד)
14.60% - בנק אוף ניו יורק
9.60% - Deran Services Limited
3.00% - Optimus Ltd
0.70% - מניות נסחרות ב-KASE
4.20% - בעלי מניות אחרים
חברות בת

K-Cell
אלטל
נאו-קזחסטן
הערות שוליים

↑  "Telecom.kz".
↑  http://www.telegeography.com/cu/article.php?article_id=16678
↑  "Telecom.kz".
פראק

וינסטון צ'רצ'יל לובש פראק וחובש צילנדר 1912
ערך זה עוסק בפריט לבוש. אם התכוונתם למדינה במלזיה, ראו .
פְרָאק (בעברית: מִכְנָף) הוא בגד עליון, מהודר ורשמי לגברים. נהוג היה ללבוש אותו בשילוב עם כובע צילינדר, כדי ליצור פרופורציה בין המקטורן הארוך לבין הכובע הגבוה. הפראק החל להיות נפוץ בשנת 1730, והפך פופולרי יותר בשלהי המאה ה-18. את הפיכתו למלבוש פופולרי מקובל לזקוף לזכותו של הנסיך אלברט - בן זוגה של המלכה ויקטוריה. לבוש אחר שכונה "פראק" היה ידוע במאה ה-18, אך לא היה קשר בינו לפראק הידוע בימינו. כמו כן קיים גם בלבול בין מעיל זנבות לפראק, כאשר מעיל זנבות ארוך רק מאחור, ופראק ארוך לכל אורכו.
מעיל זנבות
ארכו של הפראק עד למטה מהברך, והוא מכופתר בחלקו העליון בלבד. הוא מסתיים בחלקו העליון בצווארון גבוה המתקפל לצדדים (דשים), ויש לו חזית כפולה (מכופתר חזית על חזית, שני טורים של כפתורים). שרווליו ארוכים ומכסים כמעט את כל אורך היד חוץ כדי לחשוף גם את קצוות שרוולי החולצה (חפתים). הוא שסוע מאחור החל ממרכז הגב, ומעליו 2 או 3 כפתורים לקישוט. גם בחלק האחורי שלו במרכז הבגד ישנם שני כפתורי קישוט. הפראק מתאפיין בכך שהדשים והצוארון שלו עשויים מפיסת אריג נפרדת מגוף המעיל (כמו בחליפת טוקסידו), ובכך שהיקף המותניים שלו צר. (מעיין צורת שעון חול), לרוב הוא נתפר מצמר או משי.
היסטוריה

הפראק הקדום היה בגד בסגנון כפרי, שהפך שכיח בסביבות שנת 1730. משנת 1780 הפך הפראק לבגד עירוני ופופולרי יותר.
פראק הופיע כבגד לשימוש צבאי בסביבות 1816, והתאפיין בצווארון גבוה שכונה "צווארון צבאי - פרוסי". בתחילת המאה ה-19 נחשב כבר ללבוש אזרחי בלתי-פורמלי - אך נפוץ, והפך פופולרי יותר משנת 1830 ואילך. הפראק הפך פופולרי בתקופה הוויקטוריאנית והאדוארדית, וכונה מעיל בסגנון הנסיך אלברט.
עם הופעתו שימש הפראק כבגד עבודה בלתי רשמי, ולקראת סוף שנות העשרים של המאה ה-19, החלו לתפור את הפראק עם חתך מותני צר, כדי להפוך אותו לאופנתי יותר - באנגליה, אירופה וארצות הברית. גזרה זאת דמוית שעון חול, המשיכה להיות נפוצה בשנות הארבעים של המאה ה-19
מראשית שנות השמונים של המאה ה-19, ובמהלך התקופה האדוארדית, החל מעיל רכיבה חדש שנקרא Newmarket coat, לתפוס את מקומו של הפראק. מעיל זה התחבב על הדור הצעיר, והחל דוחק את רגליו של הפראק כלבוש האופנתי לשעות היום,. הפראק הפך ללבוש אנכרוניסטי של דיפלומטים ומשפטנים.
פראק אינו לבוש נפוץ בימינו בקרב ההמון, למעט בציבור החרדי, וכן במוסדות וחברות בעלי אוריינטציה שמרנית.
בתרבות הישראלית

מסופר על דוד בן-גוריון ראש ממשלתה הראשון של מדינת ישראל, שנהג ללבוש בגדי חאקי, שכאשר נסע לפגישות רשמיות - לבוש בפראק וצילינדר, היה מתנצל, בהומור, על כך שהוא לבוש בבגדי עבודה.
בפואמה היידית "אין מלכות פון צלם" (במלכות הצלב), בה מבקש המשורר אורי צבי גרינברג להמחיש את השתוקקות היהודי העולה לישראל, להשתחרר מהתדמית הרשמית האירופאית, וללבוש את החזות האקזוטית המזרחית. הוא שם בפיו את המילים המבקשות להשליך את הפראק:
טוט מיר אן אין א ברייטער אראבער-אבאייע, פארווארפט אויף מיין אקסל א טלית
פלאקערט אויף מיט א מאל דער פארלאשן-געווארענער מזרח אין ארעמען בלאט מיר
און - נאט אייך דעם פראק, און דעם שניפס, און די לאק שיך
ואס איך האב געקויפט אין איי - רא - פע.
לבוש חרדי

בציבור החרדי ליטאי, הפראק הוא פריט לבוש חשוב וסמל-סטטוס רבני. נוהגים ללבוש אותו רבנים, פוסקים, ראשי ישיבות, משגיחים מגידי שיעור ודיינים בבתי הדין. הפראק הפך נפוץ גם בקרב ראשי ישיבות ורבנים ספרדיים, שבארצותיהם לבוש זה לא היה נהוג. בקרב רבנים, לבוש הפראק מלווה לעיתים גם בחבישת כובע הומבורג. לעיתים גם רבנים ממגזרים אחרים לובשים פראק כמלבוש רבני.
חתנים רבים בני המגזר הליטאי והספרדי נוהגים ללבוש פראק בחתונתם. מנהג זה החל בישיבת פונוביז' בבני ברק ומאז התפשט במהרה כמעט בכל עולם הישיבות שבמגזר החרדי, הסיבה לדבר היא שזהו מלבוש שמסמל רבנות ורב הוא בהגדרת מלך מאן מלכי רבנן, וחתן דומה למלך לכן גם חתנים לובשים פראק. לאחר החתונה משמש הפראק בדרך כלל את הגברים הנשואים בחגים ובאירועים מיוחדים.
לדעת חלק מהפוסקים חייב בציצית מכיוון שיש לו ארבע כנפות. לדבריהם, השסע האחורי ארוך דיו כדי להחשיב את שני קצותיו לשתי כנפות - בנוסף לשתיים הקדמיות. כדי לפטור את הצורך בחיבור ציציות אל קצות הפראק, יש שנוהגים לעגל אחד משני קצות השסע, מה שגורם לבגד להיחשב כבגד בעל שלוש כנפות בלבד הפטור מציצית.
חסידי חב"ד לובשים סירטוק, הנראה כמו פראק אך מעט קצר יותר ומגיע עד הברך בדיוק. חסידי חב"ד נהוגים ללבוש סירטוק בשבתות ומועדי ישראל וכן בשמחות ואירועים מיוחדים. לעיתים, רבנים ובעלי תפקידים מכובדים אחרים, לובשים את הסירטוק גם בימות החול.
ראו גם

טוקסידו
פוריסודה
קפוטה
הערות שוליים

↑  How A Suit Should Fit - Jacket & Dress Pants, ‏2017-09-22 (באנגלית אמריקאית)
↑  הלבוש הסיני, בולטין - ביטאון איגוד יוצאי סין - גיליון 383, עמוד 27, מאמר בשם הלבוש הסיני. (מהמאמר עולה כי 50 שנה לפני בן-גוריון, נאמרה הלצה זאת על ידי ד"ר סון יאט-סן הסיני).
↑  ראש הישיבה לחתן: תלבש פראק, או שלא אבוא לחתונה. באתר כיכר השבת
↑  בגד בעל ארבע כנפות מחויב על פי ההלכה בציצית.
↑  כ"כנף" נחשבת פינה מרובעת בלבד - לא עגולה. הרב מרדכי אליהו, הלכות ציצית, אתר ישיבת בית אל.
| לבוש חרדי |
| --- | --- | --- |
| ליטאים | מכנסים ארוכים • חולצה לבנה • חליפה קצרה • מגבעת קנייטש ובשבת עניבה נושאי משרות תורניות לובשים פראק ולעיתים גם הומבורג הנמנים עם חוג חזון איש (ואנשי ירושלים): חליפה ארוכה • מגבעת קנייטש או מגבעת עגולה |  |
| חסידים | בימות החול: מכנסים ארוכים (או קצר עם גרביים ארוכים שחורים, אצל חסידי גור הויזען אין די זאקען) • חולצה לבנה • חליפה ארוכה • מגבעת לבד עגולה או כובע סמט • גרטל בשבתות וימים טובים: מכנסים ארוכים (או קצר עם גרביים ארוכים לבנים) • חולצה לבנה • קפוטה • כובע פרווה (שטריימל או ספודיק אצל חסידי פולין). יוצאים מן הכלל הם חסידי חב"ד הלובשים סירטוק ומגבעת קנייטש |  |
| חסידים ירושלמים | אברקיים • ירמולקה • ג'ובה • קאפטן ירושלמי • געלע קאפטן • גרטל ירושלמי |  |
יהדות חרדית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7715778-3 
פראק בסגנון החרדי
הרב הראשי דוד לאו לובש פראק
צב יבשה מדברי

| צב יבשה מדברי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: צבים
תת־סדרה:: צבים חבויי-צוואר
על־משפחה:: צבי יבשה
משפחה:: צבים יבשתיים
סוג:: צב יבשה
מין:: צב יבשה מדברי
שם מדעי
 Testudo werneri ‏Lortet, 1883
תחום תפוצה
   תפוצה בעבר  תפוצה נוכחית

צב יבשה מדברי (שם מדעי: Testudo werneri) הוא מין של צב יבשה, שבעבר נחשב לתת-מין של צב היבשה המצרי. ההבדל הבולט ביותר בינו לבין צב היבשה המצרי הוא צבע השריון. השריון של צב היבשה המצרי כהה יותר, ויש עליו פסים שחורים עבים, בניגוד לפסי השחורים הדקים של צב היבשה המדברי. הוא אנדמי לחלוטין לנגב המערבי ולמישור ימין בישראל. גודל האוכלוסייה העולמי מוערך ב-3,000 פרטים, שרובם המכריע חי כיום בתחומי ישראל.
אזור מחיה

בעבר חי צב היבשה המדברי גם בצפון-מזרח מצרים (מזרחית לשפך הנילוס) ובצפון חצי האי סיני, אולם אוכלוסיות אלו נכחדו או שנותרו מהן פרטים בודדים בלבד, מה שהפך אותו לאנדמי לישראל, ובגלל זה כיום הוא מוגדר בסכנת הכחדה חמורה.
צב-היבשה המדברי מאכלס אזורי חולות מדבריים. בישראל הוא נמצא כיום באזור הנגב, באזורי החולות דרומית ומערבית לבאר שבע וכן באזורים מבודדים מזרחה משם, כגון מישור ימין ומישור רותם. ההתמעטות והפגיעה באזורי החולות פוגעים קשות בצב היבשה המדברי. הוא חי באזורים של נחלי אכזב בנגב, וניזון מצמחייה מדברית. בין האיומים על שטחי החולות (ועל צב היבשה המדברי) ניתן למנות שטחי אימונים של צה"ל, רמיסת אזורי חולות בידי עדרי עזים וכבשים, פעילות ספורט מוטורי באזורי החולות והפיכת אזורי חולות לאזורים חקלאיים.
מאפיינים

רבים מהמטיילים הנתקלים בצבי-יבשה מדבריים טועים בהם וחושבים אותם לצבי-יבשה מצויים (הנמצאים גם הם בסכנת הכחדה ואסורים באיסוף) ואוספים אותם לבתיהם. ההבדל העיקרי בין שני מיני צבי היבשה הוא בכך שצבי-היבשה המדבריים קטנים וגודלם אינו עולה בדרך כלל על 12–13 ס"מ, במרכז לוחיות שריון הגב שלהם אין נקודות שחורות, שולי שריון הגב בולטים אחורה ומעט כלפי מעלה ושריון הבטן שלהם בהיר ומתאפיין בשני כתמים שחורים בלבד, בצורת משולש.
פרט לכך ששיא פעילותם של צבי היבשה המדבריים הוא בחורף, רק מעט מאוד ידוע על אורחות חייו של צב-היבשה המדברי בטבע. ממחקרים ותצפיות שנערכו בארץ עולה כי הפרטים הם טריטוריאליים, אם כי קיימת חפיפה בין טריטוריות של פרטים שונים. עיקר פעילותו בעונות הסתיו, החורף והאביב ואילו את הקיץ החם הוא מבלה בתרדמת קיץ, בעיקר בתוך מחילות מכרסמים מתחת לשיחים. עיקר פעילותו של צב היבשה המדברי היא חיפוש מזון. בניגוד לצב-היבשה המצוי, צב-היבשה המדברי הוא צמחוני.
רבייה

עונת הרבייה של הצבים היא בחורף. באביב, לפני הכניסה לתרדמת הקיץ מטילות הנקבות ביצים, 1–3 ביצים בכל תטולה, בתוך גומה מכוסה בחול. כל נקבה מטילה בדרך-כלל 2–3 תטולות בכל עונה. לאחר 2.5–3.5 חודשים בוקעות הביצים והצבים הצעירים מתחילים את חייהם העצמאיים.
מצב שימור

אוכלוסיית הצב בארץ יציבה יחסית. במהלך חייהם לא צפויים צבי-היבשה המדבריים לפגוש הרבה אויבים טבעיים. הכוח האפור עשוי לטרוף אותם, אולם כיוון שהכוח הוא בעיקרו פעיל קיץ הסיכויים למפגש בין שני המינים הם נמוכים יחסית. עם זאת, שועלים וכלבים שמגיעים עם ההתיישבות האנושית עשויים אף הם לסכן את הצבים. תוחלת חייו של צב-היבשה המדברי בטבע, בהנחה שאינו נטרף או נדרס, מוערכת בלפחות 20 שנה, אם כי תוחלת החיים המרבית של הצבים אינה ידועה.
אחת הבעיות העיקריות המאיימות על המין, כמו גם על מיני צבי יבשה רבים אחרים, היא איסוף פרטים להחזקה כחיות מחמד. בישראל קיים גרעין רבייה ייחודי לצבים אלה בגן החיות התנ"כי, שפועל מתחילת שנות האלפיים, ומשחרר מדי שנה מספר צבים לטבע. בנוסף קיים גרעין רבייה בחי בר יטבתה. בחודשי החורף והאביב של 2004–2005 נערך סקר על אוכלוסיית הצב בארץ במהלכו תועדו לא רק הצבים החיים אלא ממצאים נוספים כגון עקבות שיכולים להעיד על פעילות צבים באזור מסוים. שישה אזורי חולות במערב הנגב נבחנו: חולות שמורת הטבע משאבים, עגור, שונרה, נחל סכר, נחל צאלים ונחל ניצנה. כל אזור נבדל מהאחרים בגורמי הסיכון הקיימים בו, דבר שעשוי לרמוז על הגורמים המסוכנים ביותר עבור צב היבשה מדברי. כמות הממצאים הגבוהה ביותר הייתה בתחומי שמורת הטבע משאבים, אזור שכמעט ואינו מופרע על ידי פעילות אנושית כלשהי. לעומת זאת, באזור ניצנה לא נמצאו כלל סימנים לפעילות, פרט לשרידי צבים ישנים. אזור זה הוא אזור של התיישבות חדשה שבה לא רק שונה בית הגידול באופן קיצוני והפך לאזור חקלאי, אלא ישנה באזור גם כמות גדולה יחסית של בעלי חיים עוקבי אדם, כגון עורבים, שועלים או כלבים, אשר טורפים את ביצי הצבים ואת הצבים הצעירים ואולי אף צבים מבוגרים יותר. מינים אלה אינם מקומיים לאזור ומגיעים בעקבות בני האדם והפסולת שהם מייצרים ומשאירים בשטח. עד להגעתם של הטורפים עוקבי האדם היה הכוח האפור הטורף העיקרי של צב היבשה המדברי. גורם סיכון נוסף שהתבלט הוא פעילות כלי רכב. בחולות צאלים, אזור של פעילות רכבי צבא כבדים, נמצאו מעט מאוד סימני פעילות, וגם בחולות עגור ושונרה, אזורים החביבים על נהגי רכבי השטח האזרחיים למיניהם, לא נמצאו ממצאים רבים.
קריאה נוספת

אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, עמודים: 25-27, 281 (מהדורה שלישית 2022). ISBN 978-965-91880-2-4
פרנאן פואן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בפברואר 1897 לואן, צרפת 
 פטירה:  4 במרץ 1955 (בגיל 58) ויין, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Cimetière du Pipet 
 
פרנאן פואן (בצרפתית: Fernand Point;‏ 25 בפברואר 1897 – 4 במרץ 1955) היה שף צרפתי אשר נחשב למשפיע ביותר בצרפת בין השנים 1930 - 1955.