stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איסוזו 810

| --- | --- |

Isuzu 810
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  איסוזו (באנגלית: Isuzu Motors Ltd, ביפנית: いすゞ自動車株式会社)
 שנות ייצור:  1983–1995
 הרכבה:  יפן יפן
 מודל קודם:  Isuzu New Power
 מודל אחריו:  איסוזו גיגה
 מפרט טכני
 מנוע:  מנועי דיזל 6 צילינדרים, 13,741 סמ"ק המפיק  320 כ"ס, מנוע סוג "6RB1-TC1" (יוצר בין השנים 1983-1989)  V10 צילינדרים, 15,014 סמ"ק, המפיק 295 כ"ס, מנוע מסוג "10PC1-N" (יוצר בין השנים 1983-1989)  V10 צילינדרים, 15,014 סמ"ק, המפיק 330 כ"ס, מנוע מסוג "10PC1-S" (יוצר בין השנים 1983-1989)  V12 צילינדרים, 18,010 סמ"ק המפיק 355 כ"ס, מנוע מסוג "12PC1-N" (יוצר בין השנים 1983-1989)  V12 צילינדרים, 18,010 סמ"ק המפיק 390 כ"ס, מנוע מסוג "12PC1-S" (יוצר בין השנים 1983-1989)  6 צילינדרים, 9,839 סמ"ק המפיק 280 כ"ס, מנוע מסוג "6SD1-TC1" (יוצר בין השנים 1986-1994)  6 צילינדרים, 9,839 סמ"ק המפיק 300 כ"ס, מנוע מסוג "6SD1-TC2" (יוצר בין השנים 1986-1994)  6 צילינדרים, 12,068 סמ"ק המפיק 315 כ"ס, מנוע מסוג "6WA1-TCS" (יוצר בין השנים 1994-1992)  6 צילינדרים, 12,068 סמ"ק המפיק 350 כ"ס, מנוע מסוג "6WA1-TCC" (יוצר בין השנים 1994-1992)  V10 צילינדרים, 16,683 סמ"ק המפיק 305 כ"ס, מנוע מסוג "10PD1-N ", (יוצר בין השנים 1989-1994)  V10 צילינדרים, 16,683 סמ"ק המפיק 340 כ"ס, מנוע מסוג "10PD1-S", (יוצר בין השנים 1989-1994)  V10 צילינדרים, 16,683 סמ"ק המפיק 355 כ"ס, מנוע מסוג "10PD1-H", (יוצר בין השנים 1989-1994)  V12 צילינדרים, 20,019 סמ"ק המפיק 365 כ"ס, מנוע מסוג "12PD1-N", (יוצר בין השנים 1989-1994)  V12  צילינדרים, 20,019 סמ"ק המפיק 395 כ"ס, מנוע מסוג "12PD1-C", (יוצר בין השנים 1989-1994)  V12  צילינדרים, 20,019 סמ"ק המפיק 425 כ"ס, מנוע מסוג "12PD1-S", (יוצר בין השנים 1989-1994)
 הילוכים:  תמסורת ידנית מתוצרת "Isuzu"  תמסורת אוטומטית מתוצרת "Isuzu"
איסוזו 810 (באנגלית: Isuzu 810) היא סדרת משאיות כבדות, מתוצרת יצרן הרכב היפני איסוזו, (באנגלית: Isuzu Motors Ltd, ביפנית: いすゞ自動車株式会社)  בין השנים 1983–1995.
דגמי "איסוזו 810" יוצרו במגוון הנעות (6x2, 6x4, 4x2, 6x4, 4x4, 6x6).
מקור שם הדגם "810" הוא קוד הפיתוח "810".
דגמי "איסוזו 810"

CXM 6×2
CXL 6×2
CXK 6×2
CVZ 6×4
CXZ 6×4
CXG 6×2
CVR 4×2
EXR 4×2
EXD 4×2
EXZ 6×4
CVS 4×4
CXW 6×6
סדרות יצוא "איסוזו 810"

Comfort (סדרת "C")
Economic (סדרת "E")
תמונות

איסוזו 810
איסוזו 810
איסוזו 810
איסוזו 810
איסוזו 810 - כבאית
איסוזו 810 - כבאית (צולם בארצות הברית)
איסוזו 810 - כבאית (צולם בארצות הברית)
איסוזו 810 - כבאית
איסוזו 810 - כבאית
איסוזו 810
איסוזו 810
איסוזו 810
איסוזו 810 - מכלית
איסוזו 810 דגם "EX"
ראו גם

איסוזו
איסוזו גיגה
לקריאה נוספת

איסוזו 810 - גלריית תמונות (אורכב 17.01.2018 בארכיון Wayback Machine), cars--reviews.com
איסוזו 810 -  תמונות, mulierchile.com
איסוזו - היסטוריה, isuzu.co.jp
הערות שוליים

↑  מדגמי חברת איסוזו ranker.com/list/full-list-of-isuzu-models
↑  "איסוזו 810" revolvy
איי פטיט-טר

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים הקריבי 
 קואורדינטות:  16°10′15″N 61°06′55″W﻿ / ﻿16.170833333333°N 61.115277777778°W﻿ / 16.170833333333; -61.115277777778
 שטח:  1.48 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 מדינה:  צרפת 
 אזור זמן:  UTC-4
 מגלה:  כריסטופר קולומבוס 
 תאריך גילוי:  1493 
  (למפת גוואדלופ מוגדלת) באס-טר גראן-בור לז אבים סנט-רוז לה דזיראד פואנט-א-פיטר הים הקריביאיי פטיט-טר(למפת גוואדלופ רגילה) באס-טר גראן-בור לז אבים סנט-רוז לה דזיראד פואנט-א-פיטר הים הקריביאיי פטיט-טר
 
איי פטיט-טר (בצרפתית: Îles de la Petite-Terre) הם שני איים לא מיושבים השייכים לגוואדלופ, צרפת. את שני האיים ("טר דה או" ו"טר דה בא") מקיפה שונית אלמוגים. האי מקושר מבחינה אדמיניסטרטיבית לאי לה דזיראד. איי פטיט-טר נמצא 12 ק"מ מדרום לאי לה דזיראד ו-12 ק"מ דרום-מזרחית לחצי אי פואנט דה שאטו שהוא הנקודה המזרחית ביותר של האי גרנד טר.
האיים מוגנים והם שמורות טבע לאומיות של צרפת.
היסטוריה

תושביהם הקדומים של האיים הקריביים חיו באיים מהמאה החמישית לתחילת המאה השש עשרה והם חיו מגידול מקנה, דייג וגידול כותנה שהתאפשר באגירת מי גשמים בבורות.
האיים התגלו על ידי כריסטופר קולומבוס ב-1493 אך לא יושבו על המאה השבע עשרה בגלל מחסור במי שתייה. ההתיישבות האנושית באי הסתיימה ב-1972.
גאוגרפיה

הארכיפלג מורכב משני איים. הגדול מביניהם הוא טר דה בא ששטחו 1.5 קמ"ר ובו נמצא המגדלור הקדום ביותר בגוואדלופ ומגיע לגובה 35 מטר. האי השני הוא טר דה או ששטחו 0.2 קמ"ר.
הפאונה מורכבת מאיגואנת האנטילים הקטנים עם 9,500 פריטים, ציפורים נודדות, צבי ים שמטילים את ביציהם בחופים. כמו כן, דגים רבים גרים בסביבות האיים ובלגונות ומוגנים על ידי שונית האלמוגים. על מנת לשמור על בעלי החיים הוכרזו האיים כשמורת טבע מאז 1998.
הערות שוליים

↑  אתר שמורות הטבע של צרפת (בצרפתית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אזור העמקים של צ'יאפס

מיקומה של צ'יאפס
אזור העמקים של צ'יאפס משמש כמעבר טבעי מאזור הרכסים הגבוהים של צ'יאפס (Los Altos), לקצה המזרחי הרחוק, הנמוך והטרופי של מקסיקו, הקרוי אזור סלבה לקנדונה (Selva Lacandona). אזור זה מאוכלס עד היום בעיקר על ידי אינדיאנים משבטי הצלטאלס והטוחולבלס. אזור הכנדס, ובמיוחד עמק אוקוסינגו המצוי במרכזו, נוצל בתקופה הקולוניאלית לגידול בקר ולגידולים מותאמים לאקלים ממוזג. במחצית השנייה של המאה העשרים החלו מאכלסות את העמק קבוצות מגוונות של אנשים: הגיעו לשם איכרים אינדיאנים שחיפשו קרקעות פנויות עליהן יוכלו להשתלט; הגיעו פליטים שנמלטו מתנאי המחיה הקשים והקסיקיזם השולטים בקהילות ההר; וכן, הגיעו פליטים שנרדפו בקהילות ההר על בסיס דתי. גלי ההגירה יצרו מתחים עזים בין המתיישבים החדשים לבין הרנצ'רוס הגדולים (חוואים פרטיים לבנים) של האזור. המדינה הוסיפה לבעירה שמן משלה במדיניות "שסתום הביטחון" האגררית שלה, שסיכסכה בין הפולשים לבין עצמם ועימתה אותם עם החוואים. המרד בצ'יאפס פרץ באזור העמקים בשנת 1994.
היסטוריה > עד שנות ה-70 של המאה ה-20

עד לשנות השלושים של המאה העשרים יושב חלק מדינה זה, המכוסה בצפיפות בצמחייה טרופית, בדלילות על ידי קבוצות אינדיאנים ממוצא מאיה, שאחדות מהן, בעיקר במחוזות אוקוסינגו ואלטמירנו קיבלו שטחים במסגרת הרפורמה האגררית המהפכנית. נכחו באזור גם מספר חברות פרטיות שניצלו את העץ היקר ששפע בו. חלקם הגדול של השטחים הסוב-טרופיים היה תפוס על ידי רנצ'וס גדולים שגידלו בקר וגידולי חקלאות. החל מאותן שנים דאגו החוואים, שחששו מהפקעת חוותיהם במסגרת הרפורמה האגררית, לפצל את החוות בין בני משפחה ולמסור לעובדיהם שטחים שוליים באריסות, תמורת מספר ימי עבודה שבועיים בשטחי החוות. הצע שטחים אלה לכל דורש הביא לכך שהאזור המרכזי והמזרחי של צ'יאפס, שבין אוקוסינגו לנהר אוסומסינטה, אזור הפעילות של הזפטיסטים היום, החל מתמלא במתיישבים.
בשנות החמישים והשישים הגיעו לאזור הכנדס מתנחלים חדשים משבטי הצוצילס, הצלטאלס, הטוחולבלס והצ'ולוס, שחיפשו אדמות פנויות להתנחלות. אולם, משגילו שאדמות הכנדס כבר תפוסות, פנו המתנחלים החדשים מזרחה, אל האזור הנידח יותר של המדינה. ההתיישבות באזור זה אפשרה להם להתנתק מקהילות האם שלהם.
היסטוריה > שנות השבעים

בשנות השבעים הגיע למקום גל מתיישבים חדש, הפעם בעידוד ממשלתי. מקורו לא היה בצ'יאפס בלבד וגם לא מן ההר או הכנדס. הממשל, שביקש להנמיך את רמת האלימות ואי-הנחת במדינה כולה לאחר מרד הסטודנטים של 1968 והטבח שנעשה בסטודנטים בראשית אוקטובר, בכיכר טלטלולקו, החליט לנקוט מדיניות נאו-אגרריסטית התיישבותית. מתיישבים מכל חלקי צ'יאפס והרפובליקה, שביקשו לשפר מצבם, הוזמנו להתיישב במזרח המדינה. תהליך זה היה אסוני מבחינה אקולוגית: הוא לווה בפתיחה מסיבית של שטחי יער גשם טרופי למזרע ומרעה, שגרמה עד מהרה לארוזיה ודלדול הקרקע, הבלתי פורייה ממילא. הירידה ההדרגתית בטיב הקרקע והארוזיה הגוברת שלה, גרמו לצמצום משמעותי בהיקפי שטחי המזרע והמרעה. התחרות על הקרקע גברה איפוא. מציאות זו הולידה סדרה של מתחים חברתיים בין המתיישבים, שהתחרו על כל פיסת אדמה, תוך שהם הולכים ומתרוששים כלכלית. המדינה, שניסתה להופיע כלפי האינדיאנים והאיכרים בכלל כמיטיבתם, לא זכתה עוד באמון. ואכן, כאשר ניסה הממשל הפדרלי לתקן את המצב על ידי מפעל פיתוח תשתיתי חדש, שחייב להעתיק קהילות אינדיאניות שונות ממקומן תמורת קרקע חלופית (אחד ממרכיכי התוכנית היה הקמת סכר אנגוסטורה הענק), הרימו האינדיאנים קול זעקה, והתארגנו ביוזמה עצמית להגנה על זכויותיהם (הקמת OCEZ - Organización Campesina Emiliano Zapata).
בתוך כל המהומה הזינה ממשלת אצ'ווריה עוד את גלגלי המתח בהעניקה ב-1971 בלעדיות לטוחולבלס על שטח יער טרופי (סלבה) בן 641,000 דונם, תוך התעלמות מקבוצות אחרות, במיוחד מן הצלטאלס והצ'ולוס, שישבו על דרכי הגישה לסלבה ואשר קיבלו, בממשל הקודם של גוסטבו דיאס אורדס זכות חוקית לנצל את הקרקעות שהובטחו זה עתה בלעדית לטוחולובלס, שהגיעו לאזור רק במאות ה-17 וה-18 בעקבות גירוש של קבוצות אינדיאניות אחרות. הטוחולובלס היו קבוצה אתנית קטנה שמנתה מאות אנשים בלבד. הם החלו לסחור בקרקעות שקיבלו מהמדינה ובסופו של דבר מכרו אותן לחברות עץ ששמו עינן בעץ היקר הקיים באזור (מסוג קופולסה) וכן למגדלי בקר. זאת בניגוד לחוק האגררי שאסר כל העברה או מכירה של הקרקעות שהוענקו על ידי המדינה. אלא שהמדינה העלימה עין ובשלב מסוים השתלטה גם היא על שטחים אחרים של הנחלה הטוחולובלית לצורכי הפקת נפט. תהליך זה גרם לנזק סביבתי ניכר.
הנשיא החדש, לופס פורטיו, שחזה בהרס הסלבה הטרופית, וניסה להציל לפחות את חלקה, חתם ב-1978 על צו שהפך את רכסי מונטס אזולס, שבלב הנחלה הטוחולבלית בסלבה (סה"כ 2,494,330 דונם), לשמורת טבע האסורה לכל סוג של עיבוד. אלא שהנשיא פורטיו לא לקח בחשבון את האוכלוסייה שהתגוררה בשטח המופקע, ועיבדה אותו למחייתה.
הערות שוליים

↑  קרקעות היער במקסיקו הן רדודות מאוד, וללא כיסוי הנוף היערני הטבעי מאבדת הקרקע עד מהרה - בטווח של שנתיים בדרך כלל - לא רק את רטיבותה אלא גם את עושרה המינרלי
↑  הארגון מכונה בקיצור "קיפטיק".
↑  תת-המפקד מרקוס טען שניצני הארגון החלו להתגבש ב-1983.
אלכסנדר ורנק

| --- | --- |

 לידה:  26 בפברואר 1782 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  31 במרץ 1843 (בגיל 61) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית העלמין טיחווין 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1803) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אוריינטליזם 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב גדולה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1803) 
 
אלכסנדר ורנק (באנגלית: Alexander Varnek;‏ 1782 – 1843 ) היה צייר רוסי, שנודע בזכות דיוקנאותיו של דמויות החברה הרוסית.
ביוגרפיה

הוא היה תלמידם של דמיטרי לויצקי וסטפן שצ'וקין באקדמיה הקיסרית לאמנויות. הוא יצא לאירופה (1801–1809) כנציג האקדמיה ולאחר מכן חזר כפרופסור ויועץ.
יחד עם אמנים אחרים מהתקופה, ורנק היה מוגבל בבחירת נושאי הציור שלו בשל האקלים הפוליטי והצנזורה שפעלו, במיוחד בתקופת שלטונו של ניקולאי הראשון. תחת הצנזורה, ציפו מהאמנים להיות שאננים לגבי תנאי החיים הרוסיים. הם התפרנסו מפטרונים שהזמינו עבודות, וכמעט ולא סטו מנושאים דתיים והיסטוריים מקובלים, בעוד שאמנים שבחרו את הנושאים שלהם נטו להסתפק בציור "נושאים בטוחים". לפיכך, המומחיות של ורנק הפכה לפורטרטים. בֿימי חייו הוא נחשב כ"אמן מפורסמים".
יצירה

הוא זכה לציון בציור המופתי שלו, בצביעה ההרמונית, אם לא החיה במיוחד, ביכולת ללכוד דמיון קרוב, בתאורה מתאימה, ובכלל בביצוע שלו ללא קישוטים. בני זמנו העריכו מאוד את דיוקנאותיו, וכתוצאה מכך הוא יצר יצירות רבות מסוג זה: דיוקן של מאדאם ח'טובה (אשתו של הגנרל אלכסנדר איליך ח'טוב), דיוקן בגודל טבעי של הרוזן אלכסנדר סטרוגנוב, דיוקן של נשיא האקדמיה לשעבר, אלכסיי אולינין, והציורים "ראשו של טורקי צעיר", " ילד עם כלב", ו"כנר".
בנוסף, ורנק צייר אייקונים המייצגים את הבשורה ואת ארבעת האוונגליסטים. אלה האחרונים נמצאים בקפלה של האקדמיה לאמנויות.
גלריה

טורקי צעיר
דיוקן ואסיל סטסוב
דיוקן אלכסיי אולינין
דיוקן אנה ברונינה
הערות שוליים

↑  Gosudarstvennyĭ russkiĭ muzeĭ, The Russian Museum: A Short Guide: Ancient Russian Art, 18th Century Art, Art in the First Half of the 19th Century, Saint Petersburg, (Russia), Foreign Languages Publishing House, 1955, p. 106; Hunter-Stiebel, P., Stroganoff: the palace and collections of a Russian noble family, Portland Art Museum in collaboration with Harry N. Abrams, 2000, p. 161
↑  Neverov, O., Borisovich, M P., The Hermitage: Essays on the History of the Collection, Slavia Art Books, 1997, p. 71
↑  Perkins, E.L., "Nicholas I and the Academy of Arts," Russian History, Vol. 18, No. 1, 1991
↑  Neverov, O., Borisovich, M P., The Hermitage: Essays on the History of the Collection, Slavia Art Books, 1997, p. 14
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 131925318  ISNI: 0000 0000 2838 8503  LCCN: n85242716  RKD: 352939  ULAN: 500341854  VIAF: 20830747   WorldCat (עם VIAF): 20830747
איי פן

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |
 לידה:  לא ידוע
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 ידועה בשל:  לקיחת חלק משמעותי במציאת נגיף הקורונה
 השכלה:  Tongji Medical College (1997) 
 מעסיק:  בית החולים המרכזי של ווהאן 
 
איי פן היא רופאה סינית ומנהלת מחלקת החירום של בית החולים המרכזי של ווהאן שהייתה שותפה במציאת נגיף הקורונה.
ב־29 במרץ 2020, דווח כי איי פן נעלמה. עיתונאים ללא גבולות ציינו כי פורסם סרטון של איי פן בחשבון ה-Weibo שלה ב־13 באפריל, מה שמראה כי היא חופשייה.
קריירה

בשנת 1997 סיימה איי את הלימודים במכללה הרפואית טונג'י (כיום חלק מאוניברסיטת המדע והטכנולוגיה של הואז'ונג), ועבדה במחלקה לרפואה קרדיו וסקולרית בבית החולים המרכזי ווהאן. איי כיהנה כמנהלת מחלקת החירום בשנת 2010.
התפרצות נגיף הקורונה

ב־18 בדצמבר 2019 איי באה במגע עם המקרה הראשון של הנגיף בו היא תיארה את הנגיף בתור "צללים מרובעים מטושטשים".[דרוש מקור] ב־27 בדצמבר, היא קיבלה מטופלת שנייה שהייתה נשאית של אותו "זיהום". בשעות אחר הצהריים של 30 בדצמבר, תוצאות הבדיקה של החולה השני הראו כי הוא נדבק בנגיף הקורונה.
ב־1 בינואר 2020, איי דיווחה למחלקת הבריאות הציבורית של בית החולים ולמשרד הרפואה על הנגיף, בתקווה למשוך את תשומת לב של המשרד.
הערות שוליים

↑  "Whistleblowing doctor missing after criticizing Beijing's coronavirus censorship". Reporters Without Borders. 10 באפריל 2020. אורכב מ-המקור ב-16 באפריל 2020. נבדק ב-16 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ai, Fen. Shared video.
↑  龚菁琦 (10 במרץ 2020). "发哨子的人" (בChinese (China)). 人物周刊. אורכב מ-המקור ב-10 במרץ 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אליעזר רחמילביץ

אין תמונה חופשית
אליעזר רחמילביץ (23 במרץ 1935 - 17 בדצמבר 2017) היה המטולוג ופרופסור לרפואה באוניברסיטה העברית.
קורות חייו

רחמילביץ' נולד למשה רחמילביץ', מאבות מקצוע הרפואה בישראל ולחווה לבית פומרנץ. הוא גדל בירושלים ולמד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, אותו סיים ב-1952. הוא למד רפואה באוניברסיטה העברית וסיים לימודיו ב-1961. הוא התמחה ברפואה פנימית והמטולוגיה בבית החולים הדסה וכן בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טאפטס בבוסטון. ב-1966 הצטרף לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית וב-1978 מונה לפרופסור מן המניין. הוא כיהן כראש המחלקה להמטולוגיה בבית החולים הדסה הר צופים בשנים 1976 עד 1980 ובראש המחלקה בעין כרם מ-1981 עד 2000 עת עבר לעמוד בראש המכון ההמטולוגי בבית החולים וולפסון.
רחמילביץ ריכז את הטיפול בחולי תלסמיה, מחלה תורשתית של תאי הדם האדומים, בישראל. הוא הכניס את הטיפול בסילוק עודפי ברזל אצל החולים במחלה ומחקריו סייעו באפיון הגנטי של התלסמיה בארץ, להכנסת בדיקות טרום-לידתיות של המחלה ולהבנת המנגנון האחראי על הרס הכדוריות האדומות.
רחמילביץ טיפח קשרים בינלאומיים רבים. הוא יזם קשרים רפואיים עם מרכזים רפואיים ערביים בגדה המערבית, במצרים וירדן, ובפרט הכשיר רופאים למרפאות ההמטולוגיות הראשונות בשכם ובית ג'אלא. הוא ארגן בישראל חמישה קונגרסים בינלאומיים להמטולוגיה.
גד גלזר היה שותף לפרופ' אליעזר רחמילביץ במחקרים בתחום התלסמיה ופיתוח בדיקות סקר גנטיות מהראשונות מסוגן בישראל.
רחמילביץ היה נציב קבילות הציבור הראשון במשרד הבריאות ויו"ר הוועדה לניסויים קליניים במשרד הבריאות. הוא השתתף בוועדת נבון לבדיקת פרשת השמדת מנות הדם של עולי אתיופיה.
אחיו דניאל אף הוא פרופסור לרפואה באוניברסיטה העברית.
פרשת דסי רבינוביץ'

באמצע שנות ה-90 טיפל רחמילביץ בנערה דסי רבינוביץ', שחלתה בלוקמיה ובסרטן הלימפה. בשלב מסוים של טיפוליה החליטה לעבור לטיפול בבית החולים רמב"ם. רחמילביץ הורה לאנשי מחלקתו שלא לתת לרבינוביץ' טיפול תומך במחלקה אותה ניהל בבית החולים הדסה, בלא אישורו, בשל העובדה שעברה להיות מטופלת אצל רופא אחר. התחקיר הראשוני שהביא לידיעת הציבור את מאבקה של רבינוביץ' במערכת הבריאות פורסם ב-25 ביוני 1996 על ידי רונאל פישר בעיתון מעריב. הסיפור עורר הדים רבים, בין היתר בשל מעמדו של רחמילביץ, והפנה את תשומת הלב הציבורית לנושא היחסים שבין רופא לחולה.
בעקבות הפרסום, הוקמה על ידי משרד הבריאות ועדה שבדקה את התלונה והחליטה להגיש קובלנה נגד פרופ' רחמילביץ, באשמה של "רשלנות והתנהגות שאינה הולמת רופא". באוגוסט 1998 קבעו רוב חברי ועדת הקובלנות כי "התנהגותו של פרופ' רחמילביץ אינה הולמת רופא וכי אין ספק שההנחיה של פרופ' רחמילביץ הייתה בעלת פוטנציאל לפגיעה גופנית קשה ואף מסכנת חיים". הוועדה החליטה להסתפק בנזיפה, ושר הבריאות יהושע מצא אימץ את ההחלטה.
גרסתו של רחמילביץ לפרשה מוצגת באוטוביוגרפיה שלו "הדם הוא הנפש"[דרושה הבהרה].
הופעות בתקשורת

רחמילביץ הרבה להופיע באמצעי תקשורת ואף הנחה תוכניות שונות העוסקות בבריאות. כרופאו האישי של בנימין נתניהו, פרסם בהתאם לבקשתו דו"ח מפורט על מצב בריאותו ב-2006..
לקריאה נוספת

אליעזר רחמילביץ, הדם הוא הנפש, הוצאת ידיעות אחרונות, 2005
מתי גולן, רופא, משה רחמילביץ', זמורה ביתן מוציאים לאור, תל אביב תשמ"ט.
הערות שוליים

↑  רן רזניק, עיתון "הארץ", 28 בדצמבר 1998
↑  מזל מועלם, נתניהו חשף את תיקו הרפואי, באתר הארץ, 16 בינואר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007368338805171  LCCN: no2005024597  VIAF: 68658794   WorldCat (עם VIAF): 68658794
איליין פייג'

| --- | --- |

פייג' באירוע של BBC Radio 2,‏ 2006
 לידה:  5 במרץ 1948 (בת 76) צ'יפינג ברנט, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  איליין ג'יל ביקרסטף
 מוקד פעילות:  בארנט, לונדון, אנגליה
 תקופת הפעילות:  מ-1964
 מקום לימודים:  בית הספר למשחק איידה פוסטר 
 עיסוק:  זמרת, שחקנית
 סוגה:  מחזמר 
 סוג קול:  מצו-סופרן 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 פרסים והוקרה:  פרס אוליבייה  קצינה במסדר האימפריה הבריטית 
 elainepaige.com
 פרופיל ב-IMDb
 
איליין פייג' (באנגלית: Elaine Paige; נולדה ב-5 במרץ 1948) היא זמרת ושחקנית אנגלייה המוכרת בזכות עבודתה במחזות זמר.
ביוגרפיה

היא גדלה בבארנט, צפון לונדון, ולמדה בבית ספר איידה פוסטר לאומנויות הבמה. הופעתה המקצועית הראשונה על במת התיאטרון התרחשה בשנת 1964, כשהייתה בת 16. הופעתה ב-1968 במחזמר "שיער" היא שסימנה את תחילת הקריירה שלה בווסט אנד. ב-1978, לאחר שהשתתפה במספר הפקות נוספות, נבחרה פייג' לגלם את דמותה של אווה פרון בהפקה הראשונה של המחזמר "אוויטה". הופעתה בתפקיד זה חשפה אותה לקהל הרחב, והביאה לזכייתה בפרס אוליבייה להופעת השנה במחזמר. לאחר מכן, היא הייתה הראשונה לגלם את דמותה של גריזבלה במחזמר "קאטס", מתוכו זכה השיר "Memory", בביצועה, להיכנס לעשיריה הראשונה במצעד הפזמונים הבריטי.
ב-1985, יצא לאור השיר "I Know Him So Well", שיתוף פעולה של פייג' עם ברברה דיקסון מתוך המחזמר "Chess", שמחזיק עד היום בתואר השיר הנמכר ביותר בביצוע זוג נשים. היא השתתפה במחזמר זה בהפקתו המקורית, ובתפקיד ראשי בגרסה למחזמר "Anything Goes", אותה היא הפיקה יחד עם הפזמונאי טים רייס. ב-1996 הופיעה פייג' לראשונה בתיאטרון ברודוויי, בתפקיד נורמה דזמונד, הדמות הראשית במחזמר "שדרות סאנסט". היא זכתה בשבחי הביקורות, והמשיכה לתפקיד ב"המלך ואני" ב-2000. כעבור שש שנים חזרה פייג' לבמות הווסט אנד בהפקה "The Drowsy Chaperone". כמו כן, היא גילמה מספר תפקידים בטלוויזיה.
בנוסף לחמש מועמדויות בפרסי אוליבייה, זכתה פייג' בפרסים רבים על תפקידיה בתיאטרון וכונתה "ֿהגברת הראשונה של המחזמר בבריטניה" הודות לכישוריה ולאריכות הימים של הקריירה שלה. היא הוציאה לאור 22 אלבומי סולו, מתוכם שמונה הגיעו למעמד אלבום זהב וארבעה אחרים למעמד מולטי-פלטינה. פייג' מופיעה גם בשבעה אלבומי הפקה, ושרה בהופעות ברחבי העולם. החל מ-2004 היא מארחת תוכנית רדיו עצמאית ב-BBC Radio 2.
אולימפיאדת מלבורן (1956)

| --- | --- |

 עיר מארחת:  מלבורן, אוסטרליה
 מדינות משתתפות:  67
 ספורטאים משתתפים:  3,314 (2,938 גברים, 376 נשים)
 תחרויות:  145 תחרויות ב-17 ענפים
 טקס הפתיחה:  22 בנובמבר 1956
 טקס הנעילה:  8 בדצמבר 1956
 נפתח רשמית על ידי:  דוכס אדינבורו
 השביע את המשתתפים:  ג'ון לאנדי
 הדליק את הלפיד האולימפי:  רון קלארק
 האצטדיון הראשי:  אצטדיון הקריקט של מלבורן
 → אולימפיאדת הלסינקי אולימפיאדת רומא ← 
אולימפיאדת מלבורן (1956) היא האולימפיאדה ה-16 בעת החדשה. היא נמשכה 16 ימים, מ-22 בנובמבר עד ל-8 בדצמבר 1956. השתתפו בתחרויות 3,314 ספורטאים מ-67 מדינות. היו אלה המשחקים הראשונים שלא נערכו בצפון אמריקה או באירופה והמשחקים הראשונים בחצי הכדור הדרומי. זו גם הייתה האולימפיאדה היחידה שבה תחרויות נערכו בשתי מדינות, תחרויות רכיבת הסוסים נערכו ביוני, בשוודיה.
המכרז האולימפי

בישיבה ה-43 של הוועד האולימפי הבינלאומי, שנערכה ברומא ב-28 באפריל 1949, נבחרה מלבורן והועדפה על פני מקסיקו סיטי, בואנוס איירס, מונטריאול ו-6 ערים נוספות מארצות הברית.
| תוצאות מכרז המשחקים האולימפיים 1956 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| עיר | מדינה | סיבוב 1 | סיבוב 2 | סיבוב 3 | סיבוב 4 |  |
| מלבורן | אוסטרליה אוסטרליה | 14 | 18 | 19 | 21 |  |
| בואנוס איירס | ארגנטינה ארגנטינה | 9 | 12 | 13 | 20 |  |
| לוס אנג'לס | ארצות הברית ארצות הברית | 5 | 4 | 5 | — |  |
| דטרויט | ארצות הברית ארצות הברית | 2 | 4 | 4 | — |  |
| מקסיקו סיטי | מקסיקו (1934-1968) מקסיקו | 9 | 3 | — | — |  |
| שיקגו | ארצות הברית ארצות הברית | 1 | — | — | — |  |
| מיניאפוליס | ארצות הברית ארצות הברית | 1 | — | — | — |  |
| פילדלפיה | ארצות הברית ארצות הברית | 1 | — | — | — |  |
| סן פרנסיסקו | ארצות הברית ארצות הברית | 0 | — | — | — |  |
| מונטריאול | קנדה (1921-1957) קנדה | 0 | — | — | — |  |
רקע

המשחקים נערכו בעת תקופה מתוחה מבחינה מדינית בעולם: המלחמה הקרה הייתה בשיאה והמעצמות ראו בניצחון הספורטאים הוכחה לכך כי צורת השלטון שלהן עדיפה.
כשלושה שבועות לפני המשחקים קרו שני אירועים פוליטיים משמעותיים: מרד אנטי קומוניסטי דוכא בהונגריה, והתחרשה מלחמת סיני. המרד בהונגריה הוביל להחרמה של המשחקים מצד הולנד, ספרד, ושווייץ ואילו מלחמת סיני הביאה להחרמת המשחקים מצד מצרים, עיראק ולבנון, עקב תמיכת אוסטרליה בבריטניה שלחמה במצרים, והקטינה משמעותית את המשלחת הישראלית למשלחת סמלית של 3 אתלטים בלבד. הולנד, ספרד, שווייץ ומצרים (בנוסף לקמבודיה) הספיקו לשלוח ספורטאים לתחרויות הרכיבה בשוודיה שנערכו כחצי שנה לפני המשחקים, ועל כן נחשבו ככאלה שהשתתפו במשחקים. על כך נוספה סין (העממית) שהחרימה את המשחקים בגלל השתתפותה של סין הלאומנית. מנגד, ספורטאים מגרמניה המערבית ומגרמניה המזרחית התחרו לראשונה במשלחת אחת, המשלחת הכלל-גרמנית.
ההגעה למלבורן המרוחקת, טרם עידן מטוסי הסילון, הייתה משימה יקרה, ארוכה ומורכבת (כך למשל מסעה של המשלחת הישראלית ערך חמישה ימים, וכלל חניות ביניים בדרווין, סייגון וטהראן). ולכן מלבד ברית המועצות, כל המשלחות מאירופה אמריקה הלטינית והמזרח התיכון הביאו כמויות ספורטאים נמוכות משמעותית ממה שהגיעו להלסינקי, שנעו בין חמישית לשלושה רבעים מהכמויות שהיו ב-1952. כך נוצר מצב שכמות הספורטאים ירדה בשליש: מ-4,925 בשנת 1952 ל-3,342 בשנת 1956. קיום המשחקים בחודשים נובמבר ודצמבר במקום ביולי ואוגוסט שינתה את מחזורי האימון של הספורטאים מאירופה וצפון אמריקה.
על כל אלה נוספו חששות רבים שררו בוועד האולימפי הבינלאומי טרם המשחקים: נראה היה כי מלבורן מתקשה להכין את המתקנים בזמן למשחקים. סכסוכים פנימיים ומחסור בתקציבים עיכבו את ההכנות. בשלב מסוים, הציע ראש הוועד האולימפי הבינלאומי דאז, אייברי בראנדייג', שרומא, שהתכוננה למשחקים האולימפיים בשנת 1960 תארח את המשחקים, כיוון שהייתה בשלבי הכנה מתקדמים יותר.
עם תחילת המשחקים פגו כל החששות והמשחקים יצאו לדרך ללא אירועים משמעותיים. המשחקים אף כונו "המשחקים הידידותיים".
המשחקים > מרוץ הלפיד

כנהוג, הודלקה האש בעזרת קרני השמש באצטדיון באולימפיה, ומשם הועברה על ידי 350 רצים במסלול שאורכו 350 קילומטרים עד לאתונה. משם הוטס הלפיד, (בתוך פנס כורים, שהתקבל במתנה מהוועד האולימפי הסובייטי) לדרווין ומשם הוטס עד לקיירנס בצפון מזרח אוסטרליה. משם החל הלפיד מועבר על ידי 2,746 רצים, שרצו מייל אחד כל אחד. סך הכול עבר הלפיד 20,000 קילומטרים, מתוכם 4,768 קילומטרים בריצה.
המשחקים > טקס הפתיחה

המשחקים נפתחו בטקס רב רושם בנוכחותו של פיליפ, דוכס אדינבורו, שגם הכריז על פתיחת המשחקים. 5,000 יוני דואר שוחררו, ו-21 מטחי כבוד נורו.
המשחקים > תחרויות הסוסים

החקיקה באוסטרליה באותה תקופה, דרשה שסוסים צריכים להיות בהסגר של חצי שנה טרם הגעתם למדינה. פגישה ב-1953 של הרשויות הפדרליות באוסטרליה קבעה שהם לא ישנו את חוקי ההסגר עבור הסוסים האולימפיים. לכן, תחרות סוסים לא יכלו להתקיים במדינה. בשנת 1954 בחר הוועד האולימפי הבינלאומי בסטוקהולם כמקום חלופי לאירועי סוסים. לכן, אירועי הרכיבה לא היו מופרדים רק לפי עיר או מדינה, אלא גם יבשות, כאשר אירוע הרכיבה נערך בחודש יוני (קיץ בחצי הכדור הצפוני) ושאר ענפי הספורט נערכו בנובמבר (סוף האביב בחצי הכדור הדרומי). הלפיד האולימפי הודלק באולימפיה, הוטס למאלמו ומשם הועבר על ידי 100 פרשים, לסטוקהולם. מצרים, שווייץ וספרד, שלא השתתפו במשחקים עצמם, נטלו חלק בתחרויות הסוסים. לאחר תום התחרויות הוחלט כי בעתיד לא יפוצלו המשחקים.
המשחקים > משחק הדמים

בעקבות המרד בהונגריה שרר במשחקים האולימפיים מתח רב, בין הספורטאים של משלחת הונגריה לבין אלו של ברית מהמועצות. המתח בא לידי ביטוי בטורניר הכדורמים במשחק חצי הגמר בין שתי הנבחרות. המשחק היה אלים מאוד והוחלפו בו בעיטות ומהלומות. הכוכב ההונגרי ארווין זאדור שהבקיע שני שערים, נאלץ לעזוב את הבריכה בדקות האחרונות של המשחק כשנבחרתו כבר הובילה 0:4 לאחר שקיבל אגרוף בפניו מוולנטין פרוקופייב. על מנת למנוע התפרצות מהומות הופסק המשחק כשנותרה דקה לסיום, והמשטרה נכנסה לזירה על מנת לפנות את הקהל. תמונותיו של זאדור השותת דם התפרסמו בעיתונות העולמית והובילו לכינוי ה"דם במים", אף על פי שהדיווחים כאילו המים בבריכה האדימו מדם הם ככל הנראה הגזמה.