stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אולומואוצקי טברוז'ק
הערות שוליים

↑  https://catvusa.com/traditions/olomouc-aged-cheese/
↑  ההיסטוריה של גבינת טברוז'ק
↑  תולדות קהילת יהודי לושטיצה
↑  רשימת העיסוקים של יהודי לושטיצה ובהם יצרני הגבינה
↑  https://groups.jewishgen.org/g/main/message/4258
↑  https://ec.europa.eu/info/food-farming-fisheries/food-safety-and-quality/certification/quality-labels/geographical-indications-register/details/EUGI00000013913
↑  https://www.fondazioneslowfood.com/en/ark-of-taste-slow-food/olomouc-cheese/
↑  אתר יצרנית הגבינה A.W
↑  אתר מוזיאון הטברוצקי
↑  בית קפה המציע תפריט המבוסס על גבינת טברוז'ק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph123729 
יצרן גבינת טברוז'ק אמיל לנגר בחצר המחלבה עם בנותיו והעובדים. ברקע שולחנות לייבוש הגבינות
כלי לעיצוב צורת הגבינה הקרוי קלפצ'קה
מכשירים לייצור גבינת טברוז'ק במוזיאון
פייר וינאנט

| --- | --- |

 לידה:  5 במרץ 1939 (בן 85) בריסל, בלגיה 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (2004)  כוכב מישלן  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 
פייר וינאנט (בצרפתית: Pierre Wynants; נולד ב-5 במרץ 1939) הוא שף בלגי. וינאנט הוא הבעלים של מסעדת "קום שה סואה" (Comme Chez Soi) בבריסל.
ביוגרפיה

פייר וינאנט נולד בסן-ז'וס-טן-נודה (Saint-Josse-Ten-Noode) שבבלגיה, בנו של לואי וינאנט ונכדו של ז'ורז' קובלייה, הבעלים של מסעדת "קום שה סואה". וינאנט התלמד אצל השף מקסן קודרוי (Maixent Coudroy) במסעדת סבוי בבריסל בין השנים 1955–1958. שירת כטבח ספינה בצבא בשנים 1958–1959, עבד במלון "קינגסווי" בגרימסביף קליתרוהפס (Cleethorpes), בבריטניה, בשנת 1959. עבד במלון "Hideux" בנוארפונטן בשנת 1960. התלמד במסעדות "לה גראן ופור" ו"לה טור ד'ארז'אן" בשנת 1961. עבד כשף בחצרו של הנסיך אלברט מלייז' (לימים המלך אלברט ה-2). בשנת 1962 שב למסעדה המשפחתית "קום שה סואה".
קום שה סואה

מסעדת "קום שה סואה" (Comme Chez Soi, פירוש השם הוא "כמו בבית") נוסדה בידי ז'ורז' קובלייה (Georges Cuvelier) בשנת 1926, במקור כורה פחם בלגי מאזור Borinage. בשנת 1936 היא עברה למיקומה הנוכחי, בית המעוצב בסגנון אר נובו אותו תכנן המעצב הבלגי ויקטור הורטה, בכיכר רופ (Place Rouppe) שבבריסל, הוא פתח מסעדה פשוטה שהגישה בתחילה אוכל בלגי עממי, היא קיבלה כוכב ראשון במדריך מישלן האדום ב-1953. בתו של קובלייה נישאה לקצב המומחה לחזירים, לואי וינאנט שב-1950, הפך לשף המסעדה.
ב-1966 תחת שרביטו של לואי וינאנט, חתנו של קובלייה, קיבלה "קום שה סואה" כוכב מישלן שני. לואי וינאנט הלך לעולמו ב-1973. ב-1979 זכתה המסעדה לכוכב מישלן שלישי מידיו של פייר, בנו של לואי. היא זכתה בציון המקסימלי של 19.55 נקודות בגו מיו בשנת 1988, ניקוד בו החזיק עד לשנת 1996. הוא זכה ב"פרס הגדול של בישול גורמה" (Grand prix of Gourmet Cooking) מידיה של האקדמיה לגסטרונומיה (Academy of Gastronomy). ב-2003 נבחרה המסעדה לשביעית בטיבה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם של המגזין רסטורנט, 

ב-2006 נבחרה למקום ה-49 בעולם.
המסעדה החזיקה בניקוד של שלושה כוכבי מישלן במשך 27 שנים, עד שפייר וינאנט הודיע שהוא עוזב את המטבח לטובת חתנו השף ליונל ריגולה (Lionel Rigolet) והמסעדה הורדה לשני כוכבים במישלן (2007), אולם ריגולה נבחר לשף השנה של הגו מיו ב-2007. כיום מנהלות את המסעדה בנותיו ורוניק ולורנס. בעלה של לורנס, ליונל ריגולה, הוא שף המסעדה.

כיום (2010) מחזיקה המסעדה בשני כוכבי מישלן.
המסעדה חברה במדריך "השולחנות הגדולים בעולם" (Les Grandes Tables du Monde de Traditions et Qualité).
ב-20 בנובמבר 2004 קיבל פייר וינאנט את תואר לגיון הכבוד.
תקרית המישלן

ב-2004 יצר וינאנט את התפריט למסעדת "המלכה אוסטנדה" (Ostend Queen). המסעדה הופיע במדריך מישלן האדום של בנלוקס לשנת 2005 וזכתה לציון טוב, אם כי היא טרם נפתחה בזמן פרסום המדריך. הדבר הביא לביקורת חריפה על המישלן בעיתונות הבלגית. זמן קצר אחרי התקרית, מנהלי המישלן בבלגיה החזירו את כל עותקי המדריך, חמישים אלף במספרם.
ספריו

Comme chez Soi. Robert Laffont, 1985. ISBN 2221042913
L'Equilibre Gourmand. Renaissance du Livre, 1990. ISBN 2871480281
Le Coeur Gourmand de la Belgique. Editions Standaard, 2001. ISBN 9002210108
Carnet de cuisine - Pierre Wynants - Recettes de chez Moi, avec Jan Van Hemeledonck et Philippe Bidaine, Éditions Racine, Bruxelles, 2009, 192 p. (ISBN 978-2-87386-601-3)
לקריאה נוספת

שגיא כהן, מדריך מפה למסעדות הטובות בעולם, הוצאת מפה, תשס"ג 2003, עמ' 37.
הערות שוליים

↑  מסעדת קום שה סואה מדורגת כשביעית בטיבה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2003
↑  מסעדת קום שה סואה מדורגת כשביעית בטיבה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2006
↑  "ליונל ריגולה, שף השנה: בלגיה", אתר גו מיו בלגיה, 13 באוגוסט 2007
↑  מסעדת "קום שה סואה" במדריך "השולחנות הגדולים בעולם"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12043533b (data)  GND: 1200897153  ISNI: 0000 0000 6644 1838  LCCN: n85379960  NTA: 071814590  SUDOC: 132489961  VcBA: 495/326801  VIAF: 93931599   WorldCat (עם VIAF): 93931599
הטבח בטיל

| --- | --- |
 תאריך:  9 ביוני 1944 
 מקום:  טיל 
 קואורדינטות:  45°15′06″N 1°45′10″E﻿ / ﻿45.251666666667°N 1.7527777777778°E﻿ / 45.251666666667; 1.7527777777778
 סוג:  רצח המוני 
 הרוגים:  213
 he
 
הטבח בטיל (בצרפתית: Massacre de Tulle) היה ריכוז ורצח של 213 אזרחים בעיר הצרפתית טיל על ידי דיוויזיית הפאנצר אס אס השנייה Das Reich ביוני 1944, שלושה ימים לאחר נחיתת יום ה-D במלחמת העולם השנייה. מתוך הנרצחים, 99 נתלו ביום אחד בעיר.
לאחר מתקפה של תנועת ההתנגדות הצרפתית פרנק-טירר (Francs-tireur) ב-7 וב-8 ביוני 1944, הגעתם של חיילי Das Reich אילצה את המאקי לברוח מהעיר טיל (במחוז קורז, Corrèze) בדרום מרכז צרפת. ב-9 ביוני 1944 עצרו אנשי אס אס ואס דה את כל הגברים בגילים שש עשרה עד שישים בעיר והורו לתלות 120 מהאסירים. 99 נתלו. בימים שלאחר מכן נשלחו 149 גברים למחנה הריכוז דכאו, שם מתו 101. פעולות הוורמאכט, הוואפן אס אס והאס דה גבו את חייהם של 213 אזרחים תושבי טיל.
יום לאחר מכן, אותה דיוויזיית פאנצר, Das Reich, הייתה מעורבת בטבח באורדור-סור-גלאן.
רקע > דיוויזיית הפאנצר אס אס השנייה

בתחילת 1944, לאחר שספגה אבדות כבדות בחזית המזרחית, הגיעה דיוויזיית הפאנצר השנייה של האס אס בפיקוד גרופנפיהרר אס אס היינץ לאמרדינג לוואלנס-ד'אז'אן (Valence-d'Agen) כדי להתכונן ליציאה לחזית המערבית. הם היו אמורים להגיב לנחיתה משוערת של 18,000 חיילי בעלות הברית וכלי רכב משוריינים קלים וטנקים.
לפי פיטר ליב (Lieb), חיילי דיוויזיית הפאנצר השנייה האמינו באידאולוגיה של הנאציונל-סוציאליזם, היו בעלי ניסיון קרב בחזית המזרחית, ראו עצמם כיחידה צבאית מובחרת, וכבר השתתפו בהתנגשויות עם תנועת ההתנגדות הצרפתית.
לאחר הפלישה לנורמנדי, דיוויזיית הפאנצר השנייה קיבלה פקודות להתמקם באזור שבין טיל ללימוז' כדי לדכא את מחתרת המאקי, שבתיאום עם פלישת בעלות הברית, הגבירה את ההתקוממות נגד הכוחות הגרמניים.
הפקודה לתקוף את הפרטיזנים נודעה בשם "פקודת שפרלה", על שם סגן מפקד החזית המערבית. לפי פקודה זו, האוגדה הייתה אמורה לתקוף את ה"מחבלים" בכל הזדמנות, ואם אזרחים ייהרגו, הדבר יהיה מצער, אך באחריות ה"מחבלים". הצווים קראו גם לאבטח את השטח ולשרוף כל בית המשמש את ההתנגדות או תומכיה, ללא קשר לבעליו. בין פקודות מפקד האוגדה הייתה הפקודה: "יש למחוק את ההתנגדות על ידי איגוף שלה". ב-5 ביוני 1944 אישר גנרל האס-אס לאמרדינג את השימוש באמצעי דיכוי שיושמו במזרח אירופה לשם דיכוי המאקי. הוראותיו כללו שימוש בתעמולה נגדית ואפליה, ופעולות אחרות שנועדו "להפנות את הציבור נגד המחבלים". הפקודה אישרה מעצרים המוניים, כיבוש יישובים ופיקוח על כלי רכב. נכתב כי "על כל גרמני שנפצע או נהרג, נהרוג עשרה מחבלים". מטרת הפקודה הייתה להפריד את לוחמי ההתנגדות משאר אזרחי צרפת ולהפנות את הציבור נגדם.
בין תחילת מאי ל-9 ביוני, הדיוויזיה, במיוחד גדוד הפיהרר (Der Führer), ערכה חיפוש נרחב אחר תומכי ההתנגדות. בפעולות נגד הפרטיזנים נהרגו שישים פרטיזנים ועשרים גורשו למחנות עבודה. כמאה אזרחים נהרגו. מאות בתים נשרפו.
רקע > פעולה גרמנית בקורז

אזור קורז (Corrèze) ובמיוחד העיר טיל וסביבתה היו יעד להתערבויות תכופות של שירותי הביטחון הגרמניים. ב-1944 הגיעה לטיל יחידת אס דה בת 12 חברים בפיקוד אוגוסט מאייר, מפקד המשטרה החשאית ושירותי הביטחון בלימוז'. תחת פיקוד האופטשטורמפיהרר אס אס פרידריך קורטן (Korten), יחידה זו, עם חלק מלגיון צפון אפריקה (North African Legion) בפיקודו של אנרי לאפונט (Lafont), פעלה נגד המאקי.
בשיתוף עם אוגדה שנוצרה עם כוחותיו של מיור גנרל ולטר ברמר (Brehmer), נסרק האזור באפריל 1944 עם יחידות שבאופן זמני פעלו יחד, כולל הגדוד הראשון של דיוויזיית הביטחון 325 והגיאורגים מגדוד הרגלים 799 שגויסו מקרב שבויי מלחמה של הצבא האדום. בין 1 ל-7 באפריל 1944 דיוויזיית ברמר עצרה 3000 איש; בכפר לונזאק (Lonzac) נטבחו 17 תושבים ונשרפו 24 בתים; בבריב (Brive) נעצרו 300 בני אדם וגורשו למחנות עבודה בגרמניה. דיוויזיית ברמר הייתה אחראית ל-1,500 מעצרים, 55 מקרי ירי, 128 פשעים ב-92 יישובים ו-200 יהודים שנרצחו, אך ללא עימות ישיר עם המאקי. דיוויזיית ברמר עזבה את קורז במאי, לאחר שהרסה חלקים מדורדון ו-ויין עילית. בתגובה פעל המאקי בניסיון לשים קץ לסבל האוכלוסייה, ובתגובה לפעילות המאקי אירע הטבח בטיל.
קרב טיל > שחרור העיר

פעולות ההתנגדות בטיל תוכננו על ידי מפקד המחתרת הקומוניסטית בצרפת ז'אק שאפו (chapou), המכונה קלבר, באמצע אפריל או בתחילת מאי 1944. המתקפה תוכננה ללא קשר לנחיתה בנורמנדי, שמועדה עדיין היה לא ידוע. המטרה הייתה לפרק גרמנים מנשקם, ואם אפשר, להשמיד יחידות גרמניות, לקחת שלל נשק וכלי רכב מיחידות מילואים ניידות, לנטרל את המיליציה הצרפתית (של וישי) ואת משתפי הפעולה, לפתוח פערים בהגנת החוף והמרחב הגרמנית, לגרום ליחידות גרמניות לסגת לטיל ולעכב את פעולתן נגד המאקי, אך בלי לפעול נגד מרכזים עירוניים.
לפי דלרו (Delarue), על טיל הגן חיל מצב של שבע מאות איש מהגדוד השלישי של רגימנט הביטחון הגרמני ה-95 של הוורמאכט, אליו נוספו 600–700 איש מקבוצת המילואים הניידת והמשטרה; ברונו קרתהויזר (Kartheuser) מעריך שהגדוד כלל 289 גברים שהגיעו מהפלוגות ה-8 וה-13 וממטה הרגימנט, על סמך רישומים מ-17 במאי. מולם היו לכוחות ההתנגדות 1350 לוחמים, מתוכם 450 לא השתתפו במתקפה. ז'אן ז'אק פושה (Fouché) וג'ילבר בובטי (Beaubatie) מעריכים שהגרמנים מנו מעט יותר משלוש מאות איש. ארבע מאות חברי תנועת ההתנגדות הקומוניסטית תקפו עם מאה וחמישים לוחמים נוספים ב-7 וב-8 ביוני 1944.
המתקפה החלה ב-7 ביוני 1944 בשעה 05:00 ביריית בזוקה על צריפים של כוחות הביטחון בשאן דה מארס (Champ de Mars). עד השעה 06:00 זוהו מבנים בהם שכן חיל המצב הגרמני. כוחות ההתנגדות כבשו את סניף הדואר ובית העירייה והקימו בהם עמדות פיקוד. בשעה 08:00 נכבשה תחנת הרכבת. שמונה עשר שומרים ועובד של הרכבת הוזמנו להצטרף למאקי, אך החליטו להמתין לסוף הלחימה בתחנה. בשעה 11:30 הניפו חלק מכוחות הגרמנים דגל לבן על צריף השאן דה מארס ובעקבות משא ומתן יצאו מהעיר בסביבות השעה 16:00 כשהם נושאים את כל הציוד שלהם. חלק מהלוחמים הצרפתים ראו זאת ככישלון, כי אחת ממטרות המבצע הייתה לתפוס כלי נשק ולשלול תחבורה מכוחות הגרמנים. אך כוחותיהם היו קטנים מכדי להמשיך את ההתקפה נגד חיל המצב הגרמני, ובמקביל לאלץ את הנסוגים להיכנע ללא תנאי.
באחת בצהריים ניצלו הכוחות הגרמניים נסיגה חלקית של המאקי מהגבעות מסביב לטיל והחזירו לעצמם את השליטה לזמן קצר על תחנת הרכבת, שם מצאו את השומרים עונדים סרטי זרוע לבנים. השומרים נלקחו מהבניין, וללא חקירה וללא חיפוש בכליהם, נורו על ידי חיילים גרמנים בחצר התחנה ולאורך המסילות המובילות לתחנה באש צולבת, כולל של מכונת ירייה, בגבם, כשהם מתחננים על חייהם. רק אבל לבלאן (Abel Leblanc) שרד.
בליל 7 ביוני, לוחמי המאקי נסוגו לגבעות מסביב לעיר והגרמנים התאגדו בשני בתי ספר ובמפעל נשק. הלחימה התחדשה ב-8 ביוני בבוקר. הצרפתים תקפו את בית הספר לבנות, המעוז העיקרי של החיילים הגרמנים, והציתו את הבניין בצהריים. אחרי הצהריים ניסו הגרמנים לעזוב. אחד מהם נופף דגל לבן, אך אחרים נשאו רימונים חיים ואנשי המאקי פתחו באש בנשק אוטומטי. כמה חיילים נורו מטווח קצר. חלקם נפגעו מרימונים שהתפוצצו. לאחר כניעת הכוחות הגרמניים זוהו תשעה מחברי האס דה בעזרת לוחמי מאקי משוחררים, נלקחו לבית הקברות ונורו ללא משפט. הלחימה פסקה. הפצועים הגרמנים והצרפתים נלקחו לבית חולים.
עשרות גרמנים נהרגו ונפצעו. רוב האסירים הגרמנים נורו כנראה לאחר מכן, מלבד קומץ חיילים ממוצא פולני שהסכימו להצטרף למאקי.
קרב טיל > כיבוש מחדש על ידי הגרמנים

ב-8 ביוני בלילה, הטנקים הראשונים של דיוויזיית הפאנצר אס אס השנייה הגיעו לטיל משלושה כיוונים והפתיעו את המאקי. עמדות הצרפתים נפגעו על ידי הטנקים וננטשו. לוחמי המאקי נמלטו מהעיר לגבעות. הם ויתרו על ירי בזוקות על הטנקים מחשש לגרימת אבדות בקרב האוכלוסייה האזרחית. הוואפן אס אס הקים עמדת פיקוד בעיר. הקצין הבכיר ביותר של האס אס בטיל היה שטורמבאנפיהרר קובאץ' (Kowatsch), קצין מודיעין ממפקדת הדיוויזיה. במשך ליל 8 ביוני סייר האס אס בעיר.
ב-9 ביוני בשעה 06:00 ערכו הגרמנים חיפוש במחוז ואיימו להוציא להורג את הנציב טרוייה (Trouillé), לאחר שמצאו כלי נשק ותחמושת שננטשו על ידי צרפתים. הוא היה אמור להיירות על ידי קצין האס אס הבכיר ביותר שהיה נוכח, אך טען שתפקידו מקנה לו דרגה מקבילה לדרגת גנרל ודרש לדבר עם קצין בכיר יותר לפני הירי. הוא הצליח להשיג שיחה עם קצין בכיר שהגיע לבקר את הפצועים הגרמנים המטופלים בבית החולים. במהלך הביקור, גרמני פצוע אישר שהנציב מנע מלוחמי התנגדות לירות בהם והציל את חייהם.
הטבח > מעצרים המוניים

תושבי טיל, פעלתם על פי הנחיותי ונשארתם רגועים בצורה מופתית בימים הקשים שעברה עירכם זה עתה. אני מודה לכם. הגישה הזו וההגנה על חיילים גרמנים פצועים היו שני הדברים שאפשרו לי לקבל ביטחונות מהפיקוד הגרמני שהחיים הרגילים יתחדשו תוך יום. – כרוז של הנציב פייר טרוייה (Trouillé), ששודר ברמקול ב-9 ביוני 1944 בשעה 10 בבוקר.
ב-9 ביוני בין השעות 09:00-10:00 הכריז קובאץ' בפני הנציב טרוייה שייקח זאת בחשבון לטובת האוכלוסייה כשידון בתגובה לתגמול הבלתי נמנע על תקיפת חיל המצב בטיל, אותה הגדיר "פשע". הוא אמר שהמעצרים ההמוניים כבר החלו, עצר את כל הגברים בני שש עשרה עד שישים ואישר לשחרר רק את החיוניים לאחר אימות נאמנותם.
טרוייה ופקיד המחוז רוש (Roche) טענו שקובאץ' קיבל פקודות ישירות מהגנרל לאמרדינג, ככל הנראה בקשר רדיו. המעצרים ההמוניים השפיעו על האוכלוסייה שכבר נפגעה מהקרב: "בקבוצות קטנות סרקו האס אס את הבתים והרחובות; הם נכנסו למקומות לינה, בדקו את הגברים שמצאו שם; לנשים טענו שמדובר בבדיקת זהות., שהיעדרם של בעלם, בניהם או אחיהם לא יימשך זמן רב כדי לא להטריד את נתיבי האספקה". קרוב לחמשת אלפים אנשים ונערים רוכזו באתר בעיר.
הטבח > סלקציה

קובאץ' אישר את שחרור החיוניים לחידוש הפעילות בעיר. פקידים צרפתים ניהלו משא ומתן על שחרור העצורים. נציגי ממשלת צרפת השיגו את שחרורם של 3,500 מתוך 5,000 הגברים והצעירים. ביניהם היו עובדי המדינה והמחוז, לשכת ראש העיר, חברת הדואר, הטלגרף והטלפון, חברת הגז, חברת המים, אנשי כספים ועובדי מחנות נופש, חשמלאים ומנהלי עבודה, מפקחי מפעל, כולל מפעל הנשק, אופים, עובדי מכולת, גננים ורופאים, אבל לא רופאי שיניים ולא מורים. חלק מהעצורים עברו עינויים, בהם חברי הרזיסטנס.
לאחר התערבות השלטונות הצרפתיים המקומיים, עשו הגרמנים שוב סלקציה בבני הערובה.
האב ז'אן אספינאס (Espinasse), שנעצר בביתו, תיאר את עושה הסלקציה שמאלד (Schmald) כ"גרמני לובש מעיל ישן ועלוב, ללא סמלים, חשוף ראש, עייף". שמאלד פנה אליו "בצרפתית מצוינת" ואמר: "אני אחד מארבעה ניצולים מהקרב אתמול. [... ] כמעט כולנו קתולים. היינו רוצים כומר בסביבה."
בני הערובה הנותרים עברו סלקציות שוב ושוב, עד ששמאלד שלח את הנותרים לקבוצה שעמדה בצד. הוא שמר על מספר של 120 אנשים שנועדו להוצאה להורג בתלייה.
הטבח > תליות

ארבעים חיילים גרמנים נרצחו בצורה הנוראה ביותר על ידי חבורת קומוניסטים. [... ] אנשי הגרילה ועוזריהם ייענשו בהוצאה להורג בתלייה. [... ] גופותיהם יושלכו לנהר. - כרזה חתומה על ידי הגנרל המפקד של הכוחות הגרמניים, תלויה בטיל.
בסביבות 15:30, בתגובה לפנייה של הנציב הצרפתי בבקשה כי ההוצאות להורג לא יתבצעו בתלייה, השיב קובאץ' כי "פיתחנו בחזית הרוסית את נוהג התלייה. תלינו למעלה ממאה אלף איש בחרקוב ובקייב, זה כלום עבורנו". קבוצת אסירים גדולה נדרשה להיות נוכחת בהוצאות להורג. בהגיעם גילו האסירים, על פני מאות מטרים, לולאות תלויות על עצים, עמודי תאורה ומרפסות. ההכנות נעשו עד סוף הבוקר על ידי אנשי אס אס שהתנדבו.

הקורבנות שנבחרו לתלייה הובלו בקבוצות של עשרה למקום הוצאתם להורג. "כל אחד מהם הובל למרגלות סולם בידי שני מוציאים להורג. שני אנשי אס אס עמדו ליד כל חבל; אחר כך טיפס אחד מהם במדרגות הסולם או הסולם עם הנידונים. לאחר שהגיע לגובה הרצוי, הניח עליו איש אס אס חבל, אחז בו, ואז איש האס אס השני הסיר באכזריות את הסולם של האסיר." במקרים מסוימים, התליינים, כולם מתנדבים, נתלו על רגליו של הקורבן, פגעו בו או חיסלו אותו לאחר התלייה בתת-מקלע או אקדח.
מדוע הופסקו ההוצאות להורג ב-99 קורבנות? [...] 99 הוא מספר אקראי שאי אפשר להסביר. תעלומה. – ז'אן ז'אק פושה וז'ילבר בובטי.
הגופות הורדו בערב על ידי צרפתים ונקברו במזבלה בקואיי (Cueille), ללא מאמץ לזיהוי, בטקס מאולתר קצר שנקטע על ידי הגרמנים, במהלכו הכומר אספינאס, בנוכחות פקידי עירייה צרפתיים, בירך את הגופות.
הטבח > גירושים

ב-10 ביוני טופלו בני הערובה במפעל הנשק בטיל כמו בבחירת הקורבנות לתלייה אמש: משא ומתן בין דיוויזיית הפאנצר השנייה לבין האס דה, כולל שמאלד, וכן השלטונות הצרפתיים, וחלוקה לקבוצות המיועדות לגירוש ולאלה שזכו לחנינה. 311 גברים ו-660 צעירים הועברו ללימוז'. לאחר סלקציה שוחררו כמה אנשים. 149 מהאסירים הנותרים הועברו לפואטייה, לאחר מכן לקומפיין ומשם למחנה הריכוז דכאו ב-2 ביולי. 101 לא שרדו.
ב-11 או 12 ביוני החלה דיוויזיית הפאנצר השנייה לנוע צפונה כדי להצטרף לחזית נורמנדי. עם מעשי הטבח בטיל, באורדור-סור-גלאן וברציחות אחרות, רצחה דיוויזיה זו 4,000 אנשים, כולל אזרחים רבים.
הדיכוי נמשך בטיל בשבועות שלאחר התלייה. בין 11 ביוני ל-31 ביולי שימשה המעבדה של מפעל הנשק מרכז עינויים. ב-21 ביוני נשלחו 80 גברים לעבודות כפייה באוסטריה. החיילים הגרמנים בקורז נסוגו ב-16 באוגוסט 1944.
ב-12 ביוני, באזור יער לה ור (Le Vert) ליד מיימק (Meymac) ממזרח לטיל, פרטיזנים צרפתים הוציאו להורג 47 אסירים גרמנים ומשתף פעולה שנתפסו בטיל.
פשעי הוורמאכט, הוואפן אס אס והאס דה גבו את חייהם של 218 קורבנות אזרחיים בטיל. "גנרל האס אס השיג את מטרתו: הרחקת האוכלוסייה האזרחית מכוחות ההתנגדות והטלת טרור על האוכלוסייה".
ניתוח

הכרוזים וההסברים הפומביים שנתנו הגרמנים לשלטונות צרפת מתייחסים לרצח חיילים גרמנים לא חמושים. לפי הטיעון הגרמני, פעולות התגמול תאמו את החוק הצבאי הבינלאומי, במסגרת שביתת הנשק מ-22 ביוני 1940 ותחת אמנת האג השנייה. בעקבות המשפט שנערך בבלגיה לחיילים גרמנים שהוציאו להורג בני ערובה ומשפט שנערך באיטליה בגין הטבח בפוסה ארדיאטינה, נראה שהטבח בטיל הפר את אמנת האג הרביעית משנת 1907 בדבר דיני ומנהגי המלחמה ביבשה וכן "סעיף מרטנס" (אנ') הקדמה של אותה אמנה. ברונו קרתהויזר (Kertheuser) מתנגד לשימוש במונח "פעולות תגמול" בפרשת טיל: "מוות וגירוש של מאות תושבי טול ב-9 וב-10 ביוני הם פשע מלחמה. כל שם אחר, כמו פעולות תגמול, הוא ז'רגון שנותן פטור למבצעי פשעים אלה."
הטבח בטיל בוצע במטרה להעניש עיר בה פעל הרזיסטנס, על מנת להטיל אימה על אזורים אחרים, בהתאם לשיטות המקובלות של הוורמאכט והוואפן אס אס בחזית המזרחית.
ניתוח > רוויזיוניזם

על פי הדיווחים של שטורמבאנפיהרר אוטו ויידינגר, עשרות חיילים גרמנים נהרגו לאחר כניעתם וגופות רבות נשאו עדויות להשחתה. תזה זו מועצמת על ידי רוויזיוניסטים אחרים, שאחד מהם היה איש ואפן אס אס לשעבר והשני איש הנוער ההיטלראי.
אברהרד יקל מפקפק בטענות אלה ומעריך שהזוועות שימשו להצדיק את התנהגות האס אס.
קרתהויזר הפריך טענות אלה וקבע שהטבח היה מנוגד לאמנת האג משנת 1907 בדבר חוקי ומנהגי המלחמה ביבשה שקובעים ש"אסור [...] להרוג או לפצוע אויב אשר הניח נשק, או שאין לו עוד אמצעי הגנה". באשר לטענה שתשעה מחברי האס דה והגסטפו הוצאו להורג ללא משפט ב-8 ביוני אחר הצהריים, טען שמדובר היה ביריות מקלעים. סיפור זה מאושר על ידי ד"ר היינץ שמידט, רופא הגדוד השלישי של משטרת הביטחון: "רצינו להצדיק את פעולות התגמול שלנו, ולכן צוטטתי כרופא עם הרופא הראשי של חטיבת דאס רייך. בניגוד לטענות שכך היה, הצהרתי נחרצות שלא ראיתי כל מום בשישים ההרוגים שראיתי."
היסטוריוגרפיה

יצירות רבות מוקדשות לטבח בטיל כמו גם לטבח באורדור סור גלאן.
שתי יצירות נכתבו על ידי בני ערובה ששרדו, ז'אן לואי בורדל ואנטואן סולייה. ספרו של סולייה נחשב ל"אחד הסיפורים המדויקים והנוגעים ביותר של הדרמה. המחבר, מורה שבנו נתלה, היה בין הפעילים בשחזור האירוע ובמציאת האחראים."
אספינס הדגיש את חשיבותו באירוע, וזיכרונותיו בעייתיים כמקור היסטורי.
לפחות 7 ספרים פורסמו בנושא בין 1960 ל-1990. רק חלקן הן מאת אנשים שחוו אירועים אלה. חלקם מאופיינים בחוסר ידע בארכיונים ומסמכים גרמניים, וחלקם לא מזכירים אירועים שקדמו לטבח. עם זאת, מחקרי המשך מתאפיינים בהצגה פרטנית של העובדות ושל מניעי הרוצחים כפי שמופיעים בכתביהם ובמסמכיהם.
שם רחוב בטיל, "Rue du 9-Juin-1944", מנציח את האירועים הללו.
ראו גם

דיני שימוש בכוח
מאקי (מלחמת העולם השנייה)
גרמניה הנאצית
צרפת של וישי
הערות שוליים

↑  Fouché, Jean-Jacques; Beaubatie, Gilbert (2008). Tulle. Nouveaux regards sur les pendaisons et les événements de juin 1944. Lucien Souny. ISBN 978-284886171-5.
1 2  Delarue, Jacques (1993) [First published 1968]. Trafics et crimes sous l'occupation [Trafficking and crime under the occupation] (in French). Paris: Fayard. ISBN 978-221303154-5. OCLC 722598561.
↑  "French Resistance man breaks silence over German prisoners executed in 1944". BBC. 16 במאי 2023. נבדק ב-17 במאי 2023. {{cite news}}:  (עזרה)"98-jähriger Franzose bricht Schweigen über mutmaßliches Kriegsverbrechen 1944". Spiegel (בגרמנית). 17 במאי 2023. נבדק ב-2023-07-01. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Fouché, Jean-Jacques (2001). Oradour (in French). Paris: Liana Lévi. ISBN 978-286746271-9.
1 2  Text of the convention
↑  David 2008, p. 143.
1 2  Kartheuser, Bruno (2004). Les pendaisons de Tulle. Walter, SD à Tulle: la tragédie du 9 juin 1944 (in French). Vol. 3. Neundorf: Krautgarten.
↑  Schneid 1979.
↑  Taege 1981.
↑  Eberhard 1968.
↑  Google Maps Rue du 9-Juin-1944, Tulle, Corrèze, Limousin, France.
סמל של דיוויזיית הפאנצר אס אס השנייה, Das Reich
מסלול דיוויזיית הפאנצר השנייה במאי ויוני 1944.
סמל האס דה, תפור לתחתית השרוול השמאלי של מדי האס אס.
בניין הכניסה הראשי של מחנה הריכוז דכאו
יהודה יוחננוף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 במרץ 1968 (בן 56) תל אביב
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 890  סגן מפקד חטיבת הצנחנים  מפקד גדוד גפן  ראש תורת חי"ר וצנחנים במפקדת קחצ"ר  מפקד חטיבת החרמון  מפקד קורס כללי במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון   האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן   מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן   מבצע צוק איתן
 
יהודה יוחננוף (נולד ב-18 במרץ 1968) הוא אלוף-משנה במילואים, שפיקד על גדוד 890 וחטיבת החרמון.
ביוגרפיה

יוחננוף נולד וגדל בתל אביב. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1986 התנדב לצנחנים לגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום קורס הקצינים שב לגדוד כמפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 890 והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון וכסגן מפקד הגדוד. בשנים 2002-2000 פיקד על גדוד 890 והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה לרבות מבצע אחים לנשק.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד חטיבת הצנחנים, בין היתר במבצע חומת מגן. בהמשך פיקד על גדוד גפן בבה"ד 1. בשנת 2005 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לראש תורת חי"ר וצנחנים (תחצ"ן) במפקדת קחצ"ר. בשנים 2006–2009 פיקד יוחננוף על חטיבת החרמון. לאחר מכן שימש כמפקד קורס כללי במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
במהלך השנים 2015 - 2017 שימש יוחננוף כמנכ"ל מועצת בנימינה גבעת עדה. בשנת 2018 הוחלט בצה"ל על מינויו, כאזרח עובד צה"ל, למדריך במכללה לביטחון לאומי.
יוחננוף משמש כרמ״ט חטיבת הצנחנים במהלך מלחמת חרבות ברזל
הערות שוליים

↑  אביחי בקר, 48 שעות בבית ג'אלה, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2001.
↑  פליקס פריש, בית לחם, בית לחם: מו"מ תחת אש, באתר ynet, 25 באפריל 2002.
↑  עמוס הראל, מעל ראשי הנושאים והנותנים בחליפות, התנהלה לחימה, באתר הארץ, 25 באפריל 2002, כפי שהועלה באתר וואלה.
↑  העלייה בגיל המג"דים בעידן של מציאות משתנה סיכונים והזדמנויות, מערכות 451 (אוקטובר 2013), עמוד 20.
↑   סיכום דיון שיבוצי הקצינים הבכירים בצה"ל, באתר צה"ל, 2 ביולי 2018
אספלט צהוב

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  דני ורטה
 הופק בידי:  דני ורטה
 תסריט:  דני ורטה
 עריכה:  יבגני רומן
 שחקנים ראשיים:  מוטי כץ סמי סמיר טטיאנה בלאכר (אנ') ראידה אדון
 מוזיקה:  איב תואתי
 צילום:  יורם מילוא
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  יונייטד קינג
 הקרנת בכורה:  2000
 משך הקרנה:  87 דקות
 שפת הסרט:  עברית ערבית
 הכנסות באתר מוג'ו:   yellowasphalt
 דף הסרט ב־IMDb
אספלט צהוב הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2000 בכתיבתו, הפקתו ובימויו של דני (נוקיו) ורטה.
זאת אנתולוגיה של שלושה סיפורי מדבר המתרחשים במדבר יהודה בשבט ערב אל-ג'האלין. הסיפורים הם "כתם שחור", "כאן ולא שם" ו"גגות אדומים".
הסרט צולם במאהל שבט הג'האלין במדבר יהודה ומשתתפים בו אנשי השבט כשחקנים וכניצבים.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה והיה מועמד לשלושה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2000:
פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר – דן ורטה
פרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר – איב תואתי
פרס אופיר לצילום הטוב ביותר – יורם מילוא
כן זכה הסרט בוכן בפרס מיוחד של צוות השופטים בפסטיבל הסרטים הים-תיכוני בקלן ובאדינבורו.
הסרט "גגות אדומים" הוא הארוך ביותר באנתולוגיה הזאת ועליו מבוסס הסרט ההודי-בריטי "לפני הגשמים" (אנ') (2007). הוא מנסה לתאר את התנגשות הציביליזציות של תרבות הבדואים ותרבות המערב מבלי לצדד באחד הצדדים וללא התייחסות פוליטית.
תקציר העלילה > כתם שחור

מכלית דלק עושה את דרכה על כביש אספט שחור ומפותל מוקף בגבעות צהובות במדבר יהודה. בתא הנהג יושבים הנהג זאביק (זאב רז) ועוזרו (משה איבגי) באחד הפיתולים הם נתקלים בילד בדווי והנהג לא מספיק לעצור ודורס אותו. הם יורדים המומים מן הרכב. זאביק מגלה שהנער מת ומחליט להחביא אותו בין הדיונות סמוך לכביש ולהימלט מהמקום.
המנוע לא מתניע והם מנסים להתגבר על התקלה אבל תוך זמן קצר הם מוקפים באנשי השבט שמצאו את הגופה ומתקרבים אליהם בפנים זועמות.
זאביק אומר להם כי הכל מאלוהים והם מחליטים לתת לבדווים את הגלגל הרזרבי הגדול של המכלית. הבדווים מתרצים נוכח המתנה ועוזבים.