stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'יגמונד פורייס (רופא, 1896-1845)
לקריאה נוספת

יוז'ף סיניאי:חייבהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים.
לקסיקון ביוגרפי הונגרי I-II . עורכת ראשית. אגנש קניירש. בודפשט, 1967-1969.
לקסיקון יהודי הונגרי. בודפשט, 1929. גישה מקוונת
ספרות הונגרית 1887, 1889, 1904.
הספרנות של קיסלינגשטיין.
ספר הזיכרון של הדייש 217
כתב העת "אומה" 1896. מס' 47 .
"עיתון יום ראשון" 1896. מס' 8
הערות שוליים

↑  "Halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 257/1896. folyószáma alatt".
↑  A pesti neológ izr. hitközség házassági anyakönyve, 181/1879. folyószám.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 1101 6882  VIAF: 161212790   WorldCat (עם VIAF): 161212790
יעקב מלונדון

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־12 
 פטירה:  1217 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
יעקב מלונדון (המאה ה-12 - 1217) היה פרסביטר יהודי אנגליה הידוע הראשון. הוא מונה לתפקיד זה על ידי ג'ון, מלך אנגליה בשנת 1199, שגם נתן לו מסמך הגנה (אנ'). הוא מת ככל הנראה בשנת 1217, כאשר יוסף מלונדון ירש אותו בתפקיד הפרסביטר. ייתכן שזהו רבי יעקב מלונדון שתרגם את ההגדה של פסח לאנגלית, כדי שנשים וילדים יוכלו להבין אותה.
הערות שוליים

↑  רמ"א, דרכי משה, אורח חיים, סימן תע"ג אות י"ז.
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קיר (מאכל)

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  קינוח
 מטבח:  הודי
 מוצא:  הודו הודו
 אופן הגשה:  קר
 מרכיבים עיקריים:  אורז 
 
קיר (בהינדי: खीर; באנגלית: Kheer) הוא פודינג אורז על בסיס חלב הנפוץ במדינות תת היבשת ההודית.
הקינוח מורכב מחלב, סוכר, אורז שאותם מערבבים יחד, מרתיחים ומכניסים לקירור.
לאחר שהקינוח קר, ניתן לקשט אותו בעזרת קוקוס, זעפרן, שקדים, פירות יבשים או פיסטוקים טחונים.
השם קיר נגזר של המילה קיר (क्षीर) משפת הסנסקריט שפירושה חלב.
בדרום הודו, הקינוח קרוי בשם פיאסאם (pāyasam) שפירושו אורז.
הערות שוליים

↑  urmilasantosh, Kheer: The Quintessential Indian Milk Affair, Make Heritage Fun!, ‏2016-07-27 (באנגלית אמריקאית)
↑  Dassana Amit, Kheer Recipe | Rice Kheer, Dassana's Veg Recipes, ‏2022-10-31 (באנגלית אמריקאית)
↑  A truly international dessert, Hindustan Times, ‏2009-10-03 (באנגלית)
ג'וני לוגן

| --- | --- |

Logan, 2024
 לידה:  13 במאי 1954 (בן 70) פרנקסטון, אוסטרליה 
 שם לידה:  שון פטריק מייקל שררד
 מוקד פעילות:  אירלנד 
 תקופת הפעילות:  מ-1978
 סוגה:  מוזיקת פופ
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה
 מספר צאצאים:  4 
 www.johnnylogan.com
 פרופיל ב-IMDb
 
שון פטריק מייקל שררד (באנגלית: Seán Patrick Michael Sherrard; נולד ב-13 במאי 1954), הידוע בשם הבמה ג'וני לוגן (באנגלית: Johnny Logan), הוא זמר אירי, שזכה פעמיים במקום הראשון באירוויזיון; מכונה בפי מעריצי התחרות "מר אירוויזיון".
ביוגרפיה

לוגן נולד בפרוור של העיר מלבורן שבאוסטרליה תחת השם שון פטריק מייקל שרארד. אביו, פטריק או'הייגן, היה טנור ידוע אשר הופיע שלוש פעמים בבית הלבן. בגיל שלוש משפחתו של לוגן עברה להתגורר באירלנד. הוא התחיל לשיר בגיל תשע, לנגן בגיטרה ולכתוב שירים בגיל 13. בהמשך למד הנדסת חשמל ועבד במשך חמש שנים כחשמלאי, כשבמקביל הופיע במועדוני פולק ובלוז.
את הקריירה המוזיקלית שלו החל לוגן על הבמה, כשהופיע בשנת 1976 במיוזיקל "אדם וחוה", בו גילם את אדם. שנה אחר כך התפרסם במיוזיקל "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" מאת טים רייס ואנדרו לויד ובר. ב-1979 הוציא את אלבומו הראשון הנקרא "In London". באותה שנה השתתף לראשונה בקדם-אירוויזיון האירי, עם השיר "Angie" וסיים במקום השלישי.
ב-1980 ייצג לוגן את אירלנד באירוויזיון 1980 עם השיר "What's Another Year" והגיע למקום הראשון. השיר היה ללהיט גדול ברחבי אירופה והגיע למקום הראשון במצעד הבריטי, ומכירותיו של הסינגל ברחבי העולם מסתכמות בשלושה מיליון עותקים. ארבע שנים אחר כך כתב והלחין את השיר "Terminal 3", שייצג את אירלנד באירוויזיון 1984 בביצוע לינדה מרטין, שסיים במקום השני בתחרות, שמונה נקודות מהמקום הראשון. ב-1987 ייצג פעם נוספת את אירלנד באירוויזיון כמבצע, עם השיר "Hold Me Now", וכמו כן גם ניצח, בפער של 31 נקודות מהמקום השני, והיה לאומן הראשון שזוכה פעמיים באירוויזיון כמבצע. השיר הגיע למקום השני במצעד הבריטי, וכמו קודמו, זכה להצלחה רבה ברחבי אירופה עם מכירות של מיליוני עותקים מהסינגל. ב-1992 שב למסגרת התחרות כשכתב והלחין את השיר "Why Me?", שייצג את אירלנד באירוויזיון 1992, פעם נוספת בביצוע לינדה מרטין. הפעם השיר זכה בתחרות והיה לניצחון הראשון מתוך שלושה ניצחונות רצופים של אירלנד באירוויזיון.
בתחרות "שיר היובל באירוויזיון" שהתקיימה באוקטובר 2005 הגיעו שני השירים הזוכים של לוגן ל- TOP 14, כש-"Hold Me Now" סיים במקום השלישי.
לוגן הוא אמן בעל קריירה מוזיקלית עשירה הכוללת 28 אלבומים (נכון ל-2007), ובהם אלבומים שיצאו בלעדית בגרמניה, הממלכה המאוחדת, דנמרק והולנד, עשרות סינגלים שיצאו ברחבי אירופה, עשרות הופעות טלוויזיוניות ושיתופי פעולה מוזיקליים עם אמנים אירופאים. כמו כן, כתב ארבעה שירים שהתמודדו בקדם-אירוויזיון האירי, ושני שירים שהתמודדו בקדם-אירוויזיון ההולנדי (בשנים 2004 ו-2005).
מתגורר באשבורן שבמחוז מית' עם אשתו איליס ושלושת ילדיו.
יעקב דוד וילובסקי

.
הרידב"ז
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
הרב יעקב דוד וילובסקי (כונה הרידב"ז; ל' בשבט ה'תר"ה, 7 בפברואר 1845 – א' בתשרי ה'תרע"ד, 2 באוקטובר 1913) היה למדן ידוע ומחבר ספרי הלכה ופרשנות. שימש בין היתר כרב של סלוצק וכראש ישיבה בצפת.
ביוגרפיה

הרידב"ז נולד בעיר קוברין בפלך גרודנו (כיום במחוז ברסט שבבלארוס) בל' בשבט ה'תר"ה (1845) לרב זאב וילובסקי ולאשתו הנדיל. עוד בצעירותו נודע כעילוי. בגיל עשרים ושלש נבחר לרב באיזבלין, ובשנת תרל"א שימש כדרשן בווילנה. הוציא לאור בשנת תרל"ד את ספרו מגדל דוד. שנתיים לאחר מכן מונה לרב בבוברויסק והוציא לאור את ספרו חנה דוד.
בשנת תרמ"ג עבר לפולוצק, בשנת תרמ"ז שימש כרב בווילקובישק, אך נאלץ לפרוש מהרבנות שם בגלל אי ידיעת פולנית (תנאי מחייב לרבנים לפי החוק באותו זמן). בשנת תר"נ עבר לשמש כרב של סלוצק. בתרנ"ו פנה לישיבת סלובודקה וביקש תלמידים לייסד ישיבה במקומו. משנת תרנ"ט עד לתרס"ב ערך והוציא לאור את פירושו על התלמוד הירושלמי. נסע לארצות הברית בשנת תר"ס כדי לגייס כסף להדפסת פירושו על הירושלמי ולמכור את ספריו, שם התקבל בכבוד רב כפי שמתאר עד ראייה תושב בוסטון: ”ביאתו של גאון מפורסם זה לבוסטון עשתה רושם. רבנים, חשובי עדה וטובי עיר, מבוסטון ומערים ועיירות סמוכות לה, יצאו אל בית הנתיבות להקביל פניו וליװהו לוויה של כבוד בכרכרות וצבים לבית שהקצו לו במשך ימי התארחותו בבוסטון. בית זה נעשה תלפיות שכל פני שלומי אמוני ישראל פונים אליו, ויומם ולילה הוא הומה מרוב אורחים שבאו להתחמם כנגד אורו של מאור גולה זה השוכן כבוד בתוכו. זחה דעתם של יהודי בוסטון שזכו לארח בעירם את הגאון הסלוצקאי...”
לאחר המסע אף הקדיש את סדר נזיקין לתומכיו באמריקה. בתרס"ג עבר לארצות הברית במטרה לחזק את היהדות במקום ונתמנה לרב בשיקגו. אולם משנתקל בהתנגדות של רבני המקום ונוכח כי לא יוכל להביא לתיקונים שרצה בהם ויתר על משרת הרבנות.
כי באמת בעיר שיקאגא יש הרבה יראי ד' באמת יוסף ד' עליהם, וכאשר באתי שמה, והקיפוני בני העיר לקבל עלי משרת הרבנות והבטיחו לי שיחזיקו ישיבה אשר איסד, ובאמת יכולת ביד עיר הזאת להחזיק ישיבה גדולה בתבל וחשבתי אולי אהיה שליח להכניס ישיבה גדולה אל המקום אשר רוב ישראל נוסעים יום יום ונעתרתי להתישב שם, [ד' אלקי' לפניך נגל כל תעלומות לבבי ואת מחשבתי]. וכאשר החלותי לראות את הטרפות שבהעיר והתחלתי לתקן וראיתי אשר כל מה שאעשה תקנות לתקן אתקלקל יותר ויותר כי החברה הזאת עם המכונה רב שלהם עמדו לשטן.   וכאשר ראיתי היטב שלא אוכל לתקן כי אין בכח כל העיר לעמוד לנגד העזות מהקטנים שבהם שמחזיקים בידי הנוכל הזה, גמרתי בדעתי לעזוב העיר, כי ידעתי שלא אבטל החברה הקטנה הזאת שהם שלוחים נאמנים מהשטן.
בתרס"ה עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר צפת, שם ייסד ישיבה בה למדו כמאה תלמידים. הייתה לו תוכנית להביא לצפת קבוצה גדולה מתלמידי ישיבות בליטא אשר תלמד בפרט בעיון בכתבי הגר"א אך תוכנית זו לא יצאה לפועל.
נפטר בא' בתשרי ה'תרע"ד בצפת. נקבר בבית הקברות העתיק בצפת, קרוב לקברו של רבי לייב בעל הייסורים.
היתר המכירה

היה מהמתנגדים להיתר המכירה וחלק בנושא זה על הרב קוק (תשובה ארוכה של הרב קוק אליו בנושא ניתן לראות באגרות הראי"ה, איגרת תקנ"ה). נסע לפריז להיפגש עם הברון רוטשילד על מנת להסתייע בו בעניין השמיטה. על מנת להסביר את שיטתו בהלכה בנושא השמיטה בשנת תרע"ב הוציא מחדש את ספרו של רבי ישראל משקלוב "פאת השלחן" בתוספת פירוש שלו (בית רידב"ז ושו"ע שבת). עם כל זאת, למרות המחלוקת החריפה ביניהם בעניין הרעיון הציוני והשמיטה, הייתה ביניהם ידידות עמוקה.
משפחתו

הרב וילובסקי נשא לאישה את מרים בלומה, בתו של הרב שלמה וריזל, ולהם נולדו שתי בנות ושלושה בנים:
בתו הגדולה וולה, הייתה נשואה לרב יוסף קאנוויץ, מחבר "דברי יוסף", יורשו ברבנות צפת, ולפני כן רב בליטא ובארצות הברית.
בתו השנייה לאה גיטל, הייתה נשואה לרב ישראל יהונתן ירושלימסקי, רבן של כמה ערים בליטא. היא הייתה חמותו של הרב יחזקאל אברמסקי. בנו של הרב יחזקאל אברמסקי, הסופר יעקב דוד אברמסקי, נולד ארבעה חודשים לאחר פטירתו של יעקב דוד וילובסקי והוא הראשון להיקרא על שמו.
בנו רבי משה בצלאל, חמיו של הרב אברהם ורנר רבה הראשון של נתניה
שני בנים נוספים: אהרן יצחק ושלמה.
ספריו

מגדל דוד - חידושים על התלמוד הבבלי והירושלמי
חנה דוד - פירוש על מסכת חלה
נימוקי רידב"ז - פירוש על התורה
שו"ת הרידב"ז - שאלות ותשובות יצא לאור בשנת תרמ"א בווילנה
ביאור על התלמוד הירושלמי
חידושי רידב"ז - פירוש הקצר (בסגנון פירוש רש"י לבבלי)
תוספות רי"ד - פירוש הארוך (בסגנון תוספות)
ביאור על פאת השלחן לרבי ישראל משקלוב
שו"ע לשבת
בית רידב"ז
קונטריס השמיטה, תרס"ט, באתר היברובוקס
הערות שוליים

1 2  1466 | Encyclopedia of the Founders and Builders of Israel, www.tidhar.tourolib.org
↑  אפרים ליסיצקי, ‏"בכף הקלע" (בין סלוצק לבוסטון: ההגירה לאמריקה בעיניו של אפרים ליסיצקי), השילוח,  3, פברואר 2017
↑  אוצר ישראל, ערך רידבז.
↑  ראו בהרחבה בחוברת ספר הרידב"ז והכשרות http://israel613.com/books/SEFER_RIDBAZ_KASHRUT-H.pdf
↑  תיאור קבר הרדב"ז (באנגלית)
↑  ראו כאן בעניין זה.
| פרשני התלמוד הירושלמי |
| --- | --- | --- |
| המאה ה-16 | רבי שמואל יפה אשכנזי • רבי אלעזר אזכרי • רבי שלמה סיריליו |  |
| המאה ה-17 | רבי יהושע רפאל בנבנישתי (שדה יהושע) • רבי משה בן שלמה אבן חביב |  |
| המאה ה-18 | רבי אליהו מפולדא • רבי דוד פרנקל (קרבן העדה) • רבי יעקב כהנא • רבי משה מרגלית (פני משה) • הגאון מווילנה • רבי נחום טרייביטש (שלום ירושלים) |  |
| המאה ה-19 | רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין • רבי אברהם אשכנזי (נחמד למראה) • רבי מאיר מארים שאפיט • רבי יוסף שאול הלוי נתנזון • רבי יהושע אייזיק שפירא (נועם ירושלמי) • רבי יעקב דוד וילבסקי (הרידב"ז) • רבי ישראל משקלוב |  |
| המאה ה-20 | רבי יחיאל בר לב • רבי ישראל חיים דייכס • רבי חיים קניבסקי • רבי יצחק אייזיק קרסילשציקוב • רבי חיים אלעזר שפירא • רבי שאול ליברמן • רבי ישכר תמר • רבי משה פיינשטיין |  |
| פירושים אבודים | הרמב"ם • רבי יהודה בר יקר • רבי מנחם זמבה |  |
| פירושים שלא פורסמו | רבי משה זכות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522925405171  PLWABN: 9810703861305606  GND: 105348559X  ISNI: 0000 0000 6694 0282  LCCN: nr92011971  VIAF: 19540920   WorldCat (עם VIAF): 19540920
צנחני היישוב

קבוצה מצנחני היישוב בתמונה מספטמבר 1944 בבארי שבאיטליה. עומדים מימין: ראובן דפני, צדוק דורון, אבא ברדיצ'ב. יושבים מימין: שרה ברוורמן, אריה פיכמן וחביבה רייק
בול דואר ישראל משנת 1955 לציון עשור לצנחני היישוב
פסל פלמ"חניק צנחן במערת הפלמ"ח במשמר העמק
"צנחני היישוב" הוא כינויה של קבוצה של 37 צנחנים שהתארגנה ביישוב העברי בארץ ישראל במסגרת התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה ואומנו במיוחד לביצוע משימותיהם. 26 מתוכם הוצנחו על ידי הבריטים באירופה הכבושה בידי גרמניה הנאצית בין 1943 ל-1944, במטרה לסייע למאמץ המלחמתי של בעלות הברית; חלק מהנותרים הונחתו במטוסים והשאר המתינו לצאת לשליחותם במצרים, בדרום איטליה ובטורקיה - אך לא נשלחו ליעדיהם.
היסטוריה

קבוצת 37 הצנחנים נבחרה מבין 240 מתנדבים במקור, מהם נבחרו 110 שנשלחו לאימונים. החלק הראשון של האימונים נערך בארץ במסגרת הפלמ"ח, כשהבריטים אינם מעורבים ישירות. בחלק השני - עברו השליחים אימוני צניחה, במתקנים (ובמדים) של הצבא הבריטי. שלב האימונים השלישי התבצע בקהיר בבסיס צבאי בריטי, שם הוכשרו בין היתר בנהיגה ושיפור האנגלית. דגש רב הושם על תחום הקשר, על אמצעים לאיסוף מודיעין והעברתו, וכן על שיפור ספציפי של שפת הדיבור בארץ היעד. המטרות שקבעו הבריטים לצנחנים היו השגת מידע מודיעיני וחילוץ צוותי אוויר של בעלות הברית שצנחו בשטח האויב לאחר שמטוסיהם נפגעו. הצנחתם הייתה גם חלק ממאמץ ההטעיה הגדול שנועד לשכנע את גרמניה הנאצית שפלישת בעלות הברית לאירופה תבוא מדרום. הבריטים העלימו עין מכך שהנהגת היישוב (הסוכנות היהודית) הטילה עליהם גם משימת ניסיון לפעול להצלת יהודים באירופה, ובעיקר חידוש הקשר עם שרידי הקהילות. הפיקוד הבריטי הסתפק בדרישה כי השליחים יתרכזו בביצוע המשימות שהוטלו עליהם (איסוף מידע, דיווחים שוטפים וכו'). אם במהלך המבצע יעסקו גם ב"דברים נוספים", היה זה עניינם הפרטי - ועל אחריותם.
12 מחברי הקבוצה נפלו בשבי, ושבעה מן השבויים הוצאו להורג או נרצחו על ידי הנאצים.
שבעת צנחני היישוב שהוצאו להורג הם:
חנה סנש - צנחה ביוגוסלביה. נתפסה במעבר להונגריה והוצאה להורג בבודפשט ב-7 בנובמבר 1944. על שמה היישוב יד חנה.
אנצו סרני - צנח בצפון איטליה. נתפס ונרצח במחנה הריכוז דכאו ב-18 בנובמבר 1944. על שמו היישוב נצר סרני.
חביבה רייק - נחתה בסלובקיה. נתפסה ונרצחה בקרמניצ'קה ב-20 בנובמבר 1944. על שמה היישוב להבות חביבה.
רפאל רייס - צנח בסלובקיה. נתפס ונרצח יחד עם חביבה רייק בקרמניצ'קה ב-20 בנובמבר 1944.
צבי בן יעקב - צנח בסלובקיה. נתפס ונרצח במחנה הריכוז מאוטהאוזן בין דצמבר 1944 לינואר 1945.
אבא ברדיצ'ב - צנח ביוגוסלביה. אחר כך הונחת בסלובקיה. נתפס ונרצח במחנה הריכוז מאוטהאוזן ב-26 בינואר 1945. על שמו היישוב אלוני אבא.
פרץ גולדשטיין - צנח ביוגוסלביה. עבר להונגריה. נתפס ונרצח במחנה הריכוז אורניינבורג ב-1 במרץ 1945.
בהספדו להם כתב בין היתר יצחק טבנקין:
"שבעה צנחנים הם שלא חזרו. מי יודע מה עוללו להם! אבל בטוחים אנו שעמדו בכבוד. אין נחמה אבל יש ביטחון שכזאת הייתה צריכה להיות גאוות שליחותנו. אין להם קבר כאן, אבל הם חיים עמנו פה. עולמם עולמנו. בתוכנו ובשליחותנו הלכו ופעלו ובלכתם מטילים הם שליחות עלינו".
שאר חברי הקבוצה הם:
אריה אורני - צנח ברומניה סמוך לבוקרשט, נלכד מיד ונחקר, שוחרר מהשבי ב-1944.
אריה גוקובסקי (שם עט - יהודה אחישר) - צנח ברומניה סמוך לבוקרשט, נלכד מיד ונחקר, שוחרר מהשבי ב-1944.
נסים ארזי
יצחק בן-אפרים - צנח ברומניה במטרה לחלץ טייסים בריטים עם שייקה דן.
אהרון בן-יוסף
חיים בן-שושן
שרה ברוורמן - לא השלימה את קורס הצניחה.
צדוק דורון
שייקה דן - צנח ברומניה במטרה לחלץ טייסים בריטים עם יצחק בן-אפרים.
ראובן דפני
אפרים דפני
יעקב הובר
דב הררי
יוסף ורון
אלי זוהר
חיים חרמש
חיים יערי
אריה לופסקו
דן לנר
יצחק שחם (מקרסקו)
רחבעם עמיר
שלום פינצי
יואל פלגי
ששון פנקס
פנחס קליימן
ברוך קמין
אוריאל קנר
יונה רוזן
פרץ רוזנברג
יעקב שפירא
ארבעה מהצנחנים נספו ב-29 ביולי 1954, באירוע המכונה "אסון מעגן": דב הררי, אריה אורני, יהודה אחישר ושלום פינצי. באירוע נספה גם דניאל סרני, בנו של אנצו סרני. מטוס קל שנטל חלק במטס בטקס התרסק לתוך הקהל ו-17 מהנוכחים נהרגו.
הנצחתם

בבית הקברות הצבאי בהר הרצל נבנתה יד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה - חלקת הנצחה לשבעת צנחני היישוב שהוצאו להורג, בה טמונים אלה ששרידיהם נמצאו, ולידם מצבות לזכרם של מי שגופותיהם לא נמצאו מעולם. שמותיהם מופיעים על אנדרטת הצנחנים.
ביער הקהילתי בשכונת פסגת זאב בירושלים ישנו אתר הנצחה וזיכרון לכל 37 הצנחנים שגויסו ליחידה.
בגבעת התחמושת בירושלים הוקמה תערוכה לזכרם של צנחני היישוב.
כאמור, על שמם של הצנחנים קרויים היישובים נצר סרני, להבות חביבה, יד חנה ואלוני אבא, וכן המוסד החינוכי גבעת חביבה.
ביולי 2021, במלאת 100 שנה להולדת חנה סנש ו-77 שנה לאחר שצנחה יחד עם חבריה ליישוב העברי, מפקדי ולוחמי צה"ל שחזרו במבצע "ברק השמיים" את הצניחה ההיסטורית בסלובניה, בהשתתפות צנחנים מארבעה צבאות שונים - הונגריה, סלובניה, קרואטיה ואנגליה. במסגרת המסע, צעדו 150 חברי המשלחת בדרך הגבורה, שבה הלכו צנחני היישוב העברי ביערות הפרטיזנים.
צנחנים אחרים בשירות בעלות הברית

צנחנים נוספים פעלו בשורות הצבא הבריטי וחיל האוויר המלכותי, אולם היישוב הנציח רק את אלה שנשלחו לאירופה מטעמו, והיו אמורים לסייע למאמצי ההצלה של יהדות אירופה. יחיאל אשר קספ, לדוגמה, התגייס לצבא הבריטי במסגרת הגיוס של היישוב היהודי בארץ ישראל, אולם לא החל את שירותו כצנחן. הוא התגייס לחיל החפרים הבריטי ונשלח ליוון עם חיל המשלוח הקיסרי, שנכנע אחרי שבועות מספר לגרמנים. לאחר שנמלט במבצע נועז מהשבי הגרמני ביוון, התנדב ליחידה בריטית מיוחדת ועוטר באות השירות המצוין על פעולות מסוכנות באיטליה. קספ נהרג בעת מבצע לחילוץ שבויי מלחמה של בעלות הברית ויהודים, בצפון איטליה, ומקום קבורתו לא נודע.
ראו גם

יד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה
ישראל מהרי"ק
MI9
לקריאה נוספת

יהודית תידור באומל, גיבורים למופת: צנחני היישוב במלחמת העולם השנייה ועיצוב הזיכרון הקולקטיבי הישראלי, הוצאת מכון בן-גוריון, שדה בוקר; אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, תשס"ד.
תהילה עופר וזאב עופר. חביבה - סיפור חייה, שליחותה ונפילתה של הצנחנית חביבה רייק, הוצאת ספרית פועלים, 2004
הערות שוליים

↑  גלעד שלמור ניר דבורי, ‏צפו | מגובה 12 אלף רגל בשמי סלובניה: מפקדי צה"ל בצניחה מיוחדת לזכרה של חנה סנש, באתר ‏מאקו‏, 20 ביולי 2021
↑  ביקורת: מעוז עזריהו, ‏הגיבורים בעם, קתדרה 121, ספטמבר 2006, עמ' 194-189.
| התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| כללי | התנדבות היישוב לצבא הבריטי • היישוב במלחמת העולם השנייה • הבריגדה היהודית • לוי בנימין - מפקד הבריגדה • הפלמ"ח • צנחני היישוב • מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי • שבויי היישוב במלחמת העולם השנייה • הרבנים הצבאיים • אות ההתנדבות |  |
| היחידות | פלוגת ההובלה 462 • פלוגת הנדסה 745 ("סולל בונה") • מתנדבי היישוב בחיל החפרים  •  מתנדבי היישוב בבאפס • הרגימנט הארץ-ישראלי • חיל העזר לנשים • פלוגת מובילי המים 148 • יחידת הקומנדו 51 • קבוצת החקירה המיוחדת |  |
| אתרים | פיוג'י • טרוויזיו • בריזיגלה • המערכה על נהר סניו • בית הקברות הצבאי ברוונה |  |
| אישים | משה שרת • יוסף אלמוגי • יצחק בן-אהרן • מרדכי מקלף • עזר ויצמן • חיים הרצוג • אהרן רמז • חיים לסקוב • מאיר זורע • שלמה שמיר |  |
ראו גם פורטל היישוב
יד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה
שלט הנצחה לצנחני היישוב ברחוב הצנחנים בפתח תקווה
מחנה בוטובו

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 תאריך הקמה:  אוגוסט 1937 
 קואורדינטות:  55°32′00″N 37°35′40″E﻿ / ﻿55.53339°N 37.59434°E﻿ / 55.53339; 37.59434
  (למפת מוסקבה מוגדלת) מחנה בוטובו(למפת מוסקבה רגילה) מחנה בוטובו
 
תל המכסה את אחד מקברי ההמונים של בוטובו
מטווח הירי של בוטובו או מחנה בוטובו (ברוסית: Бутовский полигон) הוא אחוזה פרטית לשעבר בסמוך לכפר דרוז'ינו (ברוסית: Дрожжино) במחוז המשנה לנינסקי, שבמחוז מוסקבה, ליד מחוז יוז'נויה בוטובו במוסקבה שנכבש על ידי הסובייטים לאחר מהפכת 1917 ואחריה שימש את המשטרה החשאית כמושבה חקלאית ומטווח ירי, ובשנים 1938 עד 1953, כאתר להוצאות להורג וקברי אחים של אנשים הנחשבים "אויבי העם". המספר המדויק של הקורבנות שהוצאו להורג נותר לא ידוע, שכן רק נתונים מקוטעים סווגו על ידי השירותים החשאיים. עם זאת, בין 1937 ל-1938, מרבית קורבנות הטרור הגדול של יוסיף סטלין, 20,761 אסירים הועברו למקום והוצאו להורג, בדרך כלל ביריות בחלק האחורי של הראש. הקורבנות הבולטים כללו את בלה קון, גוסטב קלוטסיס, סרפים צ'יצ'אגוב, כמו גם מעל 1,000 אנשי הכמורה האורתודוקסית הרוסית. הכנסייה הרוסית האורתודוקסית השתלטה על המגרש בשנת 1995 והקימה כנסיית זיכרון. כיום ניתן לבקר בקבר האחים מדי יום.
היסטוריה

המקום מתואר לראשונה בטקסטים היסטוריים משנת 1568 שהיה בבעלות מקומית של בויאר בשם פיודור דרוז'ין, עד המאה ה-19. בשנת 1889 הפך בעל האחוזה, נ.מ. סולובוב, את המקום לחוות הרבעה גדולה עם אורוות ומסלול מרוצים. צאצאיו, תרמו את החווה למדינה בעקבות מהפכת אוקטובר בתמורה לזכות לברוח מהארץ. החווה הפכה אז לשטח של הצבא האדום.
בשנות העשרים של המאה העשרים, הצבא האדום העביר את האתר, שנקרא בשם בוטובו, לידי אוגפא"ו, המשטרה החשאית הסובייטית, כמושבה חקלאית. לאחר ששולב בסוכנות הביטחון והמודיעין (NKVD) בשנת 1934, הוקף חלק מהרכוש בגדר גבוהה והפך למטווח ירי קטן.
הליך ההוצאה להורג

ב-31 ביולי 1937 הוציא הנקוו"ד את צו 00447 "על הפעלת דיכוי הקולאקים לשעבר, פושעים וגורמים אנטי-סובייטיים אחרים." הדיכוי הפוליטית שבא בעקבותיה הביא לגזר דין מוות גדול ולהוצאות להורג המוניות. בתי קברות מקומיים במוסקבה לא הצליחו להכיל את ההיקף העצום של קורבנות הטיהור שהוצאו להורג בבתי כלא באזור וכדי לטפל בנושא הקצתה המשטרה החשאית שני מתקנים מיוחדים חדשים - בוטובו וגיא ההריגה בקומונארקה - שישמשו כשילוב של אתר הוצאה להורג וקבר אחים.
91 הקורבנות הראשונים הועברו לבוטובו מבתי הכלא במוסקבה ב-8 באוגוסט 1937. במהלך 14 החודשים הבאים, 20,761 הוצאו להורג ונקברו במקום, כאשר עוד 10,000 עד 14,000 נורו ונקברו בקומונארקה הסמוכה. בממוצע 50 אנשים הוצאו להורג ביום במהלך הטיהור. בחלק מהימים לא הוצאו להורג, ואילו באחרים נורו מאות. מהתיעודים עולה כי היום העמוס ביותר היה 28 בפברואר 1938, אז הוצאו להורג 562 איש.
קורבנות הוקפצו ברגע שניתן גזר דין על ידי גופים שאינם שיפוטיים: ועדות של שלושה אנשים, או של שני אנשים, או של בית הדין הצבאי של בית המשפט העליון. לאחר מכן הם הועברו לבוטובו במשאיות המסומנות בשלטים "לחם" או "בשר" כדי להסוות את הפעולות מתושבי האזור. חלק מהאסירים נהרגו מיד עם הגעתם כאשר משאיתם הוצפה בפחמן חד-חמצני, ואז גופותיהם הושלכו בתעלות סמוכות. רובם הובלו לצריף ארוך, לכאורה לבדיקה רפואית, שם נערך מפקד ותיוק של אנשים עם תמונותיהם. (אותן תמונות מתוך קובצי המשטרה החשאית ישמשו אחר כך כאנדרטת זיכרון לקורבנות). רק לאחר השלמת הניירת, השוטרים הכריזו על עונש המוות. לאחר זריחת השמש, קציני המשטרה, שהיו שיכורים לעיתים קרובות מהוודקה שסופקו להם, היו מלווים את האסירים הרחק מהצריפים ויורים בהם מטווח קצר בחלק האחורי של הראש, לעיתים קרובות עם אקדח נאגנט .
רבים מתו מבלי להבין באילו פשעים הואשמו. קורבנות הירי הושלכו לאחת מתוך 13 תעלות, בסך הכל 900 מטרים באורכן. רוחב כל תעלה היה 4–5 מטר והעומק היה בערך 4 מטרים. ההוצאות להורג והקבורות נעשו ללא הודעה לקרובי משפחה וללא שירותי לוויות דתיות או אזרחיות. קרובי משפחה שנורו החלו רק בשנת 1989 לקבל תעודות המציינות את התאריך המדויק וסיבת המוות.
הקורבנות

קורבנות הגיעו מכל חלקי החברה הסובייטית. הם היו פועלים, איכרים, כמרים, קולאקים, אנשי המשמרות הלבנים לשעבר ו"גורמים אנטי-סובייטיים" אחרים, בעיקר אליטה רוסית שלפני המהפכה, בולשביקים לשעבר, גנרלים, ספורטאים, טייסים ואמנים, אלמנטים חברתיים מסוכנים כמו קבצנים, גנבים, פושעים זעירים, ואשמים ב"תסיסה ותעמולה אנטי-סובייטית ". רובם המוחלע היו גברים (95.86% מכלל הקורבנות) ורובם היו בני 25 עד 50 במותם. מביניהם, 18 אנשים היו מבוגרים מגיל 75 ו-10 ילדים בגיל 15 ומטה.  הצעיר שהוצא להורג היה מישה שמונין בן ה-13, ילד רחוב יתום, שהואשם בגנבת שתי כיכרות לחם.  יותר מ-60 לאומים שונים היו גם בקרב הקורבנות, כולל צרפתים, אמריקאים, איטלקים, סינים ויפנים.  כמעט 1,000 אנשי כמורה רוסיים אורתודוקסים הוצאו להורג בבוטובו, כמו גם אנשי כמורה לותרנים, פרוטסטנטים וקתולים (בעיקר מפולין או אוסטריה).
52 הקורבנות האחרונים של הטיהור של סטלין הוצאו להורג בבוטובו ב-19 באוקטובר 1938. לאחר מכן המשיכה האדמה לשמש כאתר קבורה המונית לקבורת כל אלה שנורו בבתי הכלא במוסקבה. בזמן מלחמת העולם השנייה הוקם מחנה שבויים גרמני בסמוך לאתר. אסירים שימשו בעבודות כפייה לבניית כביש ורשה; אלה שהיו חולים מדי או מותשים לעבודה נורו ונזרקו לתעלות. לשכת המפקד הייתה ממוקמת רק 100 מטרים מתעלות אלה ובהמשך הפך לצריף מנוחה עבור קציני נקוו"ד הבכירים שזכו לעיתים קרובות לביקור של לברנטי בריה . אף על פי כן, ההוצאות להורג נמשכו במקומות סמוכים כמו סוחאנובקה וקומונארקה עד 1941 לפחות ונראה שגם בשנת 1953. בפרט, הקומונארקה שימשה להוצאות להורג של דמויות פוליטיות וציבוריות בעלות פרופיל גבוה מליטא, לטביה, אסטוניה ומנהיגי הקומינטרן מגרמניה, רומניה, צרפת, טורקיה, בולגריה, פינלנד, הונגריה. ההנהגה הבכירה של מונגוליה, כולל ראש הממשלה לשעבר אנאנדין אמר ו-28 מקורבים, הוצאו להורג בקומונמרקה ב-27 ביולי 1941.
בין ההרוגים וקבורים בבוטובו היו המפקד הצבאי הסובייטי הייק בז'ישקיאן; מדינאי הצאר ולדימיר דז'ונקובסקי ; המהפכן הבולשביקי והפוליטיקאי ניקולאי קרילנקו; מנהיגה לשעבר של הונגריה בלה קון, במהלך המשטר הקומוניסטי הקצר שלה; הצייר אלכסנדר דרווין, שחקנית הקולנוע מריה לייקו והצלם גוסטב קלוציס שהיו כולם לטבים; הבישוף האורתודוקסי סרפים צ'יצ'גוב והנסיך דמיטרי שוחובסקוי ; נשיא הדומה פ. גולובין, ניקולאי דנילבסקי, טייס המטוס הרוסי הראשון; אוטו שמידט, חוקר ארקטי; מיכאיל חיטרובו-קרמסקוי, מלחין; חמישה קציני הצאר ונציגים של משפחות אצולה רוסיות כמו רוסטופצ'ין, טוכקוב, גאגרין, אולבנסקי, אולסופייב וביביקוב.
חברי המפלגה הקומוניסטית הגרמנית (KPD) היו גם בין הקורבנות, למשל הרמן טאובנברגר וולטר האניש. למעלה ממאתיים נורו באישור מפורש של מנהיגי המפלגה וילהלם פייק וולטר אולבריכט, לאחר שהוסגרו לידי נקוו"ד.
קורבנות הטיהור הסטליניסטי שמתו בבוטובו
סרפים (צ'יצ'גוב), לפני שנידון למוות ונורה.
בלה קון לאחר שנעצר על ידי נקוו"ד בשנת 1937
יוקומס ואסיטיס: מפקד צבא סובייטי לטבי
קיר תמונות של הקורבנות בבוטובו
הנצחה

מטווח הירי של בוטובו אובטח בכבדות על ידי המשטרה החשאית הסובייטית ומאוחר יותר על ידי שירותי הביטחון הרוסיים עד 1995. ב-7 ביוני 1993 ביקרו במקום קבוצה קטנה של פעילים, פקידים וכמה קרובי משפחה של מתים בבוטובו. באוקטובר של אותה שנה נחנך לוח בו נכתב "באזור זה של מטווח הירי של בוטובו, כמה אלפי אנשים נורו, בשנים 1937–1938, בסתר ונקברו." שנה לאחר מכן התעניינה הכנסייה הרוסית באתר כאשר הארכיונאים גילו כי דמות בכירה בכנסייה, סרפים, מטרופוליט לנינגרד, נהרגה שם. בשנת 1995 העבירו סוכנויות הביטחון הרוסיות את בוטובו ואת קומונארקה לידי הכנסייה האורתודוקסית לצורך "שימוש ללא הגבלת זמן". כנסיית עץ קטנה, כנסיית הקדושים, נחנכה ב-16 ביוני 1996. כנסיית התחייה, מבנה אבן לבן גדול יותר, הושלמה בשנת 2007.
ב-30 באוקטובר 2007 הנשיא הרוסי ולדימיר פוטין הנציח את יום השנה ה-70 לדיכוי בביקור במטווח הירי של בוטובו. שם, פוטין ייחס את מותם של רבים כל כך ל"השלכות הסכסוך הפוליטי." המבקרים ציינו כי הצהרה זו סימנה את כישלונו של פוטין, ואולי החברה הרוסית כולה, להתמודד עם העובדה שקורבנות בוטובו נהרגו לא מפני שהם היו מתנגדים פוליטיים לסטלין, אלא פשוט בגלל הרקע שלהם, לאומים, או שהם פשוט נקלעו למנגנון הטיהור שביקש להדחיק או לחסל חלקות גדולות של מתנגדים פוטנציאליים לשלטונו של סטלין.
בספטמבר 2017 נפתחה אנדרטה חדשה, "גן הזיכרון". האנדרטה מורכבת משני לוחות גרניט שעליהם חרוטים שמותיהם של 20,762 אנשים שמתו בבוטובו. אורך האנדרטה 984 רגל ו-6.5 מטר גובהה.
ראו גם

מטווח הירי של קומונארקה
סנדארמוך