stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסגות 8,000 המטרים
רשימת פסגות 8,000 המטרים

| פסגה | גובה (מטרים) | מיקום | העפלה ראשונה | מטפסים ראשונים | כובשי פסגה | נספים בדרך | אחוז נספים | אחוז נספים לפני 1990 | אחוז נספים אחרי 1990 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אוורסט | 8,848 | טיבט/נפאל | 29 במאי 1953 | הניו זילנדי אדמונד הילרי, והשרפה טנזינג נורגיי | 6,338 | 179 | 9.30% | 37% | 4.4% |
| K2 | 8,611 | סין/פקיסטן | 31 ביולי 1954 | אקילה קומפניוני (Compagnoni), לינו לָצֶ'דֶלִי (Lacedelli) | 198 | 53 | 26.77% | 41% | 19.7% |
| קנצ'נג'ונגה | 8,586 | נפאל/הודו | 25 במאי 1955 | ג'ורג' בנד, ג'ו בראון | 185 | 40 | 21.62% | 21% | 22% |
| להוטסה | 8,516 | טיבט/נפאל | 18 במאי 1956 | פריץ לוכזינגר, ארנסט רייס | 243 | 11 | 4.53% | 14% | 2% |
| מקלו | 8,463 | טיבט/נפאל | 15 במאי 1955 | ז'אן קוזי (Couzy), ליונל טריי (Terray) | 206 | 22 | 10.68% | 16% | 8.5% |
| צ'ו אויו | 8,201 | טיבט/נפאל | 19 באוקטובר 1954 | יוזף יֶכלר (Joechler), פאסאנג דאווה למה | 1,400 | 35 | 2.50% | 7% | 2% |
| דהאולָגירי | 8,167 | נפאל | 13 במאי 1960 | ארנסט פורר (Forrer), נימה דורג'ה, נוואנג דורג'ה, פטר דינר, קורט דימברגר, אָלבּין שלברט (Schelbert) | 313 | 56 | 17.89% | 31% | 11% |
| מנסלו (Manaslu) | 8,163 | נפאל | 9 במאי 1956 | טושיו אימנישי, גילאזן נורבו | 240 | 52 | 21.67% | 35.16% | 13.42% |
| ננגה פרבט | 8,125 | פקיסטן | 3 ביולי 1953 | הרמן בוהל | 216 | 61 | 28.24% | 77% | 5.5% |
| אנפורנה 1 | 8,091 | נפאל | 3 ביוני 1950 | מוריס הרצוג, לואי לשנאל (Lachenal) | 130 | 53 | 40.77% | 66% | 19.71% |
| גאשרברום 1 | 8,068 | סין/פקיסטן | 5 ביולי 1958 | אנדרו קאופמן, פיט שונינג | 195 | 21 | 10.77% | 15.5% | 8.75% |
| פסגת ברוד (Broad Peak,‏ K3) | 8,047 | סין/פקיסטן | 9 ביוני 1957 | הרמן בוהל, קורט דימברגר, מרקוס שמוק, פריץ וינטרשטלר | 255 | 18 | 7.20% | 5% | 8.6% |
| גאשרברום 2 | 8,035 | סין/פקיסטן | 8 ביולי 1956 | יוזף לרך, פריץ מורבץ, הנס וילנפָּרט | 650 | 17 | 2.62% | 7.8% | 0.44% |
| שישהפנגמה | 8,027 | טיבט | 2 במאי 1964 | 10 מטפסים בראשותו של חסו צ'ינג | 201 | 19 | 9.45% | 2% | 16.8% |
(הנתונים מעודכנים לספטמבר 2003, מספר החברה הגאוגרפית הסינית.)
גלריית תמונות של הפסגות

אוורסט
‏K2
קנצ'נג'ונגה
להוטסה
מקלו
צ'ו אויו
דהאולגירי
מנסלו
ננגה פארבט
אנפורנה
גאשרברום I
פסגת ברוד
גאשרברום II
שישהפנגמה
פסבדו-דיוניסיוס האראופגיטי

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־5 כנראה 
 פטירה:  המאה ה־6 כנראה 
 מדינה:  האימפריה הביזנטית 
 תקופת הפעילות:  המאה ה־5 – המאה ה־6 (כ־100 שנה) 
 
פסבדו-דיוניסיוס האראופגיטי (ביוונית: Διονύσιος ὁ Ἀρεοπαγίτης), כלומר "איש אראופגוס", היה תאולוג נוצרי ופילוסוף בסוף המאה ה-5 וראשית המאה ה-6. סדרת כתביו נקראת הקורפוס הדיוניסאי (Corpus Areopagiticum או Corpus Dionysiacum) משום שהמחבר מציג עצמו בשם עט בדוי: "דיוניסוס", אתונאי שהתנצר המוזכר בברית החדשה. ואכן, העובדה שהכתבים הוצגו כאילו הם שייכים לעשורים המוקדמים של ראשית הדת הנוצרית העניקה להם סמכות גדולה בעיניהם של תאולוגים במזרח ובמערב המרחב הנוצרי.
הכתבים של פסבדו-דיוניסוס ותורתם המיסטית התקבלו במזרח הן על ידי הכלקדונים והן על ידי מתנגדיהם המיאפיזיטים. השפעתם הייתה רבה גם במיסטיקה הנוצרית המערבית של ימי הביניים המאוחרים, ובמיוחד בהגותו של מייסטר אקהרט. החל מהמאה ה-15 ואילך, עם גילוי העובדה שהמדובר בפסאודואפיגרפיה אשר לאמיתו של דבר שייכת לתקופה מאוחרת בהרבה, פחתה השפעת הכתבים של פסיאודו-דיוניסוס. אולם כיום שב וגבר עניין מחקרי מחודש בכתבים הללו.
מקורותיו ההגותיים

כתביו של פסבדו-דיוניסוס עוסקים במיסטיקה ומושפעים מאוד מן ההגות הנאו-פלטונית. כך למשל, הוא משתמש במשל של פלוטינוס אודות האמן המפסל החותך החוצה את כל מה שאיננו מתאים לדמות המפוסלת שהוא טורח בהכנתה. הכתבים משקפים גם את היכרותו עם כתביו של פרוקלוס. השפעות ניכרות אחרות על פסבדו-דיוניסוס הם כתביהם של קלמנט מאלכסנדריה, שלושת אבות הכנסייה מקפדוקיה (בסיליוס הגדול, גרגוריוס מנזיאנזוס ובמיוחד גרגוריוס מניסה), אוריגנס ואחרים.
הערות שוליים

↑  הברית החדשה, מעשי השליחים, פרק י"ז, פסוק 34.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312423105171  PLWABN: 9810546345205606  BIBSYS: 90059833  BNE: XX1163110  BnF: cb120910205 (data)  CANTIC: a10493190  CiNii: DA01498246  GND: 118679694  ICCU: CFIV009506  ISNI: 0000 0001 2146 3424  LCCN: n50028822  LNB: 000132169  NKC: jo2004213802  NLA: 35037279  NLG: 42403  NLK: KAC200704997  NSK: 000121287  NTA: 072145951  RERO: 02-A000051738  SELIBR: 183853  SUDOC: 027541150  Trove: 808340  VcBA: 495/32608  VIAF: 59878274   WorldCat (עם VIAF): 59878274 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרשת טפאני

פרשת טפאני (ידוע גם בשם מרד טפאני) התרחשה ב-1915 והייתה מההתקוממויות הגדולות ביותר בידי בני האן ואבורג'ינים בטאיוואן נגד השלטון היפני. במהלך ההתקוממות הכריזו המורדים על הקמת "הרפובליקה הטאיוואנית" (泰共和国) אשר שרדה למשך 12 ימים בלבד לפני שפורקה בידי היפנים.
המרד

תחנות משטרה יפניות ספגו הסתערויות על ידי לוחמים אבורג'ינים וסינים בפיקודם של צ'אנג טינג ויו-צ'ינג פאנג. בשלב זה הכריזו המורדים על הקמת "הרפובליקה הטאיוואנית" (泰共和国) שהתקיימה לאורך 12 ימים בלבד לפני שפורקה.
השלכות המרד

היסטוריונים כיום מנסים לאפיין את המרד משני היבטים: התקוממות סינית (למטרת איחוד עם סין) או טאיוואנית (לעצמאות). היפנים לעומתם ראו במרד כתקרית בקנה מידה גדול בראשות עבריינים פליליים. עם זאת, הפרשה שונה מניסיונות מרידה אחרים בטאיוואן, משום שהיא כללה מאפיינים מילניאריסטיים ודתיים. עובדה זו אפשרה לגייס פעילים רבים שהאמינו כי אינם פגיעים בפני כלי הנשק המודרניים.
קווי הדמיון בין הרטוריקה של מנהיגי המרד לבין זו של מרד הבוקסרים בסין גרמה ליפן אחרי המרד להשקיע מאמצים רבים בחיזוק הממשל הקולוניאלי בדרום האי.
האבורג'ינים המשיכו להפעיל מאבק אלים נגד היפנים, בשעה שבני האן עצרו את פעולותיהם אחרי המרידה שנכשלה.
הערות שוליים

↑  Maritime Taiwan: Historical Encounters with the East and the West. M.E. Sharpe. 2009. pp. 134–. ISBN 978-0-7656-4189-2.
↑  Shih-Shan Henry Tsai (18 בדצמבר 2014). Maritime Taiwan: Historical Encounters with the East and the West: Historical Encounters with the East and the West. Taylor & Francis. ISBN 978-1-317-46516-4. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Katz, Paul R. (2005). When Valleys Turned Blood Red: The Tapani Incident in Colonial Taiwan. Honolulu: University of Hawaii Press. p. 110. ISBN 9780824829155.
↑  Steven Crook (5 ביוני 2014). Taiwan. Bradt Travel Guides. pp. 16–. ISBN 978-1-84162-497-6. {{cite book}}:  (עזרה)
פרדריק גרוניך

אין תמונה חופשית
פרדריק גרוניך (באנגלית: Frederick Gronich;‏ 18 בפברואר 1916 – 21 ביוני 2003) היה איש צבא יהודי-אמריקאי שהגיע למדינת ישראל זמן קצר לאחר הכרזת העצמאות ויעץ לדוד בן-גוריון בענייני צבא במהלך מלחמת העצמאות, כשהוא מוכר בשם "פרד האריס".
קצין מודיעין בצבא ארצות הברית

פרדריק זיגפריד גרוניך נולד בצ'כוסלובקיה בשנת 1916, בן למלכה ונתן גרוניך. בשנת 1929, בהיותו בן שלוש עשרה, היגרה משפחתו לארצות הברית. בצעירותו למד גאולוגיה. במלחמת העולם השנייה שירת כקצין במפקדתו של הגנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה ומי שיהיה לימים נשיאה ה-34 של ארצות הברית. גרוניך נפצע קשות באלג'יר במערכה בצפון אפריקה. לאחר החלמתו צנח בסיציליה והשתתף בכיבוש איטליה. ב-1944 עבר עם מטהו של אייזנהאואר לבריטניה, שם השתתף כקצין מודיעין בדרגת לויטננט קולונל (סגן-אלוף) בתכנון הפלישה לנורמנדי. בחודשי המלחמה האחרונים השתתף במבצע למיון וקיטלוג מסמכי האויב משלל המלחמה וכאלה שנתפסו מידי שבויי מלחמה גרמנים. לאחר המלחמה השתתף גרוניך במאמץ לגילוי פושעי מלחמה נאצים לשם העמדתם לדין.
הקשר עם ארגון "ההגנה"

בשנת 1947 יצא טדי קולק בראש משלחת מטעם ארגון "ההגנה" לארצות הברית, במטרה לרכוש נשק להגנת היישוב העברי, שעמד על סף עצמאותו, ולגייס אנשי צבא יהודים לקראת המלחמה הצפויה. כמו כן קיבל קולק על עצמו ליצור קשרים בין המודיעין האמריקאי לבין ההנהגה הצבאית של היישוב. מאמצים אלה לא צלחו בתחילה. פריצת הדרך הייתה כשפגש קולק את גרוניך ונעזר בו. גרוניך יזם פגישה, שנערכה בבית מלון בניו יורק, בין קולק לבין שני אנשי מודיעין אמריקאים בכירים, ששמותיהם לא היו ידועים עד אז לקולק. האחד היה גנרל שיעמוד לאחר מכן בראש המודיעין של נאט"ו ושני היה ג'יימס אנגלטון מבכירי ה-CIA. הפגישה הביאה ליצירת שיתוף פעולה מודיעיני ארוך שנים בין שירותי המודיעין האמריקאים והישראלים.
לאחר הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב יצא גרוניך, ביוני 1948, בדרכו לישראל, לאחר ששוכנע על ידי טדי קולק ודוד מרכוס לבוא לעזרת המדינה שזה קמה, כפי שעשו מרכוס עצמו, שהיה לאלוף הראשון של צה"ל, ובן דונקלמן, שהיה למפקדה השני של חטיבה 7.
במלחמת העצמאות

בדרכו לארץ עבר פרדריק גרוניך בארצות ערב בכיסוי של עיתונאי, אסף מידע רב על צבאותיהן, והביאו לארץ. הוא ניתח את המידע עבור צה"ל תוך ניצול ניסיונו הצבאי והכשרתו המודיעינית. היה זה למעשה הדו"ח המקצועי הראשון על צבאות ערב שעמד לרשות המודיעין הצבאי הישראלי – להבדיל מסקירות הש"י אשר למחבריהן חסר היה הרקע המקצועי לניתוחן.
דבר בואו הצפוי לארץ של קצין המודיעין האמריקאי הבכיר, שבא לסייע לצה"ל, הובא לידיעת ראש ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון. בהגיעו לנמל התעופה לוד חיכה לו נחמיה ארגוב, שלישו הצבאי של בן-גוריון, ולקח אותו הישר אל בן-גוריון.
בן-גוריון התרשם מיד מהאיש והפך אותו ליועצו הצבאי הבכיר. תחת מעטה סודיות הסתובב גרוניך, במדים וללא תגים ודרגות, כשהוא מזדהה בשם "פרד האריס", בחזיתות ובבסיסים והשתתף בישיבות המטכ"ל. חרף חשיבות תפקידו הוא לא גויס באופן רשמי לצה"ל ולא נשבע לו שבועת אמונים. בן-גוריון קיבל ממנו דיווחים על ממצאיו בצבא ושמע את עצותיו. בן-גוריון הביע הערכה לידיעותיו, ניסיונו והבנתו בענייני צבא ואמר עליו: "עד כמה שידוע לי, אין איש בארץ העולה עליו בעניינים אלה".
גרוניך הביע גם ביקורת חמורה על הצד המקצועי של הצבא על האלתור הנהוג בו, שגרמו לריבוי הרוגים ללא צורך, ועל הבזבוז העצום הנהוג בו. על מחנה האימונים תל ליטוינסקי (לימים בסיס תל השומר) אמר כי על 1,200 החיילים המתאמנים בו מופקד סגל של 500 איש.
גרוניך סיפק לבן-גוריון גם הערכות על מפקדי הצבא הבכירים. הוא אמר לו כי אף אחד ממפקדי החזיתות אינו מתאים לתפקידו. את חיים לסקוב העריך כחייל הטוב ביותר. אחריו בסדר ההערכה בא, לדבריו, מרדכי מקלף, אך הוא סבר שמקלף זקוק ליתר השכלה ואימון. את משה דיין העריך כמצוין ומבטיח, אך גם הוא, לדבריו, היה זקוק לאימון נוסף.
גרוניך תיאר לבן-גוריון את מראות הכיבוש שהיה עד להם, על רצח אזרחים ועל גירושים. הוא ניסה לשכנע את בן-גוריון לבטל את הממשל הצבאי, אותו תיאר כנוגד את רוח העם היהודי, מיותר ומזיק.
בסיוריו ביחידות הצבא ובישיבות המטכ"ל דיבר גרוניך באנגלית ודבריו תורגמו לעברית. בין הקצינים פשטה השערה כי הוא פועל בשליחותם של השירותים החשאיים האמריקאיים, ויש שסברו אף כי הוא מרגל.
בן-גוריון זימן אותו לפגישה עם מפקדי הפלמ"ח. פגישה זו לא עלתה יפה. מפקדי הפלמ"ח, בעלי הזיקה הפרו-סובייטית, ראו בו נטע זר אמריקאי וחשדו בו כי בכוונתו לגרור את ישראל אל המערך האסטרטגי האמריקאי. גם האלוף יגאל ידין, שמילא בפועל את מקומו של הרמטכ"ל יעקב דורי, כשנבצר מדורי למלא את התפקיד עקב מחלתו, לא ראה את נוכחותו של גרוניך בעין יפה. היו ביניהם חילוקי דעות מקצועיים, אך גם לא נעדר מהם האלמנט האישי – ידין ככל הנראה ראה בו מתחרה. גרוניך מצדו הביע דעתו כי ידין איננו גנרל גדול. כששאל בן-גוריון לדעתו על האפשרות למנות את ידין לרמטכ"ל, שלל גרוניך את המינוי. כשמונה ידין לרמטכ"ל בנובמבר 1949, הבין גרוניך כי אין לו יותר מה לעשות בצה"ל ושב לארצות הברית. כשעזב את הארץ השביע אותו חיים לסקוב, כי כשיגיע יומו יוחזר לישראל כדי להיקבר לידו.
בתעשיית הקולנוע בארצות הברית

עם שובו לארצות הברית נתמנה פרדריק גרוניך בשנת 1950 לתפקיד ניהולי בכיר בחברת ההפקה הקולנועית RKO. בשנת 1951 הצטרף גרוניך להתאגדות הקולנוע של אמריקה (Motion Picture Association of America), גוף שמושבו בעיר פרנקפורט בגרמניה, שיצג שישה מגדולי האולפנים האמריקאים, בהפצת סרטיהם במדינות מערב אירופה, סקנדינביה, טורקיה, יוון וישראל. בשנת 1958 עבר במסגרת תפקידו לפריז, ובה מילא את תפקידו כשני עשורים. הוא לא זנח את קשריו עם ישראל, וידידו טדי קולק גייס אותו בשנת 1973 לסייע להקמת סינמטק ירושלים, שהקמתו הסתיימה שנה לאחר מכן. בשנת 1980 עבר גרוניך במסגרת תפקידו ללונדון. בשנת 1990 פרש לגמלאות.
סוף דרכו

לאחר שפרש מתפקידו בתעשיית הקולנוע האמריקאית חזר בשנת 1990 לישראל והשתקע ברמת אביב ג', שם חי עד לפטירתו בשנת 2003. זמן קצר לפני מותו העניק לו משרד הביטחון את אות מלחמת הקוממיות.
גרוניך היה נשוי לרחל לבית מזרחי (1921-2013; שימשה כמזכירה של טדי קולק, כך הכירו השניים) ולשניים הייתה בת אחת, דפנה.
לאחר פטירתו פעל נחום אדמוני, ראש המוסד לשעבר, אשר הכיר את גרוניך מתקופת היותו בפריז, להתיר לטמון אותו בבית עלמין צבאי. שר הביטחון נעתר לבקשה וגרוניך הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי קריית שאול. בכך נתמלאה משאלתו של חיים לסקוב, הטמון בבית עלמין זה, כי כאשר יגיע יומו של גרוניך הוא ייקבר לידו.
לקריאה נוספת

תום שגב, 1949 הישראלים הראשונים. הוצאת דומינו 1984. עמ' 252 – 257.
נתן דונביץ', נאשמים – דרמות מבית המשפט. הוצאת זמורה ביתן 2000. עמ' 227 – 267.
תיק פלילי 247/49 של בית המשפט המחוזי בתל אביב. היועץ המשפטי לממשלה נגד מרדכי בילצקי ואחרים, פסקים מחוזיים כרך ז' עמוד 231.
הערות שוליים

1 2  פסק הדין במשפט "קול העם" - בן גוריון, על המשמר, 30 באוגוסט 1951
↑  נאום מחפיר של ראש הממשלה, קול העם, 14 באוקטובר 1949, המשך, קול העם, 14 באוקטובר 1949
↑  קול העם נאשם בהוצאת דיבה, דבר, 16 בינואר 1950
↑  י. שדה: פקודת הנסיגה מאל-עריש מנעה כיתור הצבא המצרי ע"י צה"ל, על המשמר, 21 בפברואר 1951, המשך
↑  עדות ראש הממשלה במשפט קול העם, הצופה, 9 באפריל 1951
↑  סילופים בזדון וזריעת איבה בין ישראל למדינות אחרות, דבר, 9 באפריל 1951
↑  שר הבטחון מגלה תעלומת פ. האריס, חרות, 11 במאי 1951, המשך
קברו של פרדריק גרוניך, בבית הקברות הצבאי קריית שאול
פרשת טביעתה של האונייה רוסטוק

רוסטוק (בגרמנית: Rostock) הייתה אוניית משא, שנבנתה ב-1973 במספנת Heztun Rostock, אז בגרמניה המזרחית, עבור ברית המועצות. אחרי התפרקות ברית המועצות האונייה שטה תחת דגל אוקראיני.
האונייה, שאורכה היה 117 מטר ומשקלה 5,657 טונות, הפליגה ב-2 בספטמבר 1991 עם מטען של 5,000 טונות מוטות פלדה, מהנמל האוקראיני רני לכיוון תוניסיה, דרך תעלת סולינה. האונייה שקעה אנכית במייל 31 של הדנובה, במקום הצר ביותר של תעלת סולינה וחסמה בכך את מעבר השיט בתעלה.
עד הראיה המקומי היחיד היה גריגורה פאדיי (Grigore Fadei), מהליפובנים. הוא סיפר שהימאים לא נפגעו וקפצו מהאונייה אל היבשה עם מטענם ואחרי זה נאספו ושתו אלכוהול, כשהם מדברים רוסית, אותה חשבו שהוא אינו מבין, אך ליפובנים מבינים רוסית. לדבריו הם דיברו על כך שהרומנים כבר לא יוכלו לעבור בתעלה.
ניגודי אינטרסים וחשדות

רומניה ואוקראינה חולקות את השליטה על דלתת הדנובה, אולם זרועות השיט של הדנובה עוברות בשטח רומני ומעבר כלי שיט אוקראינים מחויב בתשלום דמי מעבר. האוקראינים רצו ליצור זרוע שיט, שתחבר נמל אוקראיני לים השחור מבלי לעבור בשטח רומני ולשם כך תכננו את יצרת תעלת בסטרואה, אולם קמו התנגדויות, בגלל הפגיעה הצפויה בשמורות של דלתת הדנובה וכמובן אי רצונה של רומניה ליצירת זרוע שיט מתחרה.
האונייה רוסטוק הייתה ישנה, לקראת סוף השימוש בה וטביעתה במקום הטוב ביותר לחסימת נתיב השיט, מבלי פגיעות במאים עוררה חשדות בצד הרומני ובאמצעי תקשורת השונים נדונה היתכנות של מזימה לחסימת נתיב השיט הרומני כדי לקדם חפירת תעלת בסטרואה האוקראינית.
הרחבת התעלה וניסיון החילוץ שנכשל

חסימת התעלה כלאה כלי שיט במורד התעלה וקטעה את השיט לכפר פרטיזני הסמוך וליישובים שבמורד התעלה. במשך יותר משנה נאלצו להעביר הספקה בדרך היבשה והנוסעים לאורך התעלה נאלצו לרדת בכפר, ללכת מרחק מה ברגל ואז לעלות לכלי שיט אחר מעבר לחסימה. החסימה גרמה להפסדים של עשרות מיליוני דולרים לתקציב הרומני ואוניות נאלצו לעבור בתעלת דנובה-הים השחור, שם תעריפי המעבר היו יקרים יותר.
לאחר שנה נעשו עבודות להרחבת התעלה באזור החסימה ובמהלך העבודות נאלצו להרוס מספר בתים במסלול ההרחבה ולהעביר את התושבים למקום אחר, שם נבנו להם בתים חדשים.
בשנת 1994 נחתם חוזה עם החברה היוונית דרוסינוס אלפטריוס Drossinos Elefterios, שהתחייבה להציף את האונייה הטבועה, אך מאמצי היוונים לא צלחו.
הוצאת האונייה מתוך התעלה

לאחר כישלון מאמצי היוונים רעיון הוצאת האונייה נזנח לשנים רבות, אך ב-2004, כאשר האוקראינים חגגו סיום השלב הראשון של תעלת בסטרואה, נזעקו הרומנים ונזכרו בנושא. חוזה חדש נחתם עם קונסורציום בינלאומי המורכב מהחברות מולטראשיפ Multraship (הולנד), טיטאן Titan (ארצות הברית) ו-דלתאקונס Deltacons (רומניה) ולאחר מאמצים הצליח הקונסורציום לחתוך את האונייה לארבעה חלקים ולהוציא את החלקים מהמים ביום 30 בנובמבר 2005.
במהלך העבודות טבעו הצוללן האנגלי אנתוני אק Anthony James Eke והצוללן האמריקאי ג'ון וויטקטל John Whitekettle והוקמה להם אנדרטה על חוף התעלה.
חלקי האונייה, שחולצו מהמים, נועדו למכירה עבור המתכת, אולם לא הוצבה שמירה עליהם וגנבים לא ידועים גנבו את מכסי המתכת של מחסני האונייה. הגאות העלתה את גובה המים והם חדרו למחסני האונייה חסרי המכסים, הוציאו משם חומרים שונים, שגרמו לזיהום מי שמורות הטבע וחלקי האונייה, בתוספת המים, שחדרו לתוכם, שקעו שוב בתוך התעלה. להצפה המחודשת של החלקים נדרשו להוצאות נוספות.
ליגורים

מפה אתנולשונית של איטליה בתקופת הברזל, לפני ההתפשטות והכיבוש הרומאי של איטליה. הליגורים ממוקמים בפינה השמאלית העליונה של המפה (ירוק).
הליגורים או הליגוראנים (בלטינית: Ligures) היו עם קדום שעל שמו קרויה ליגוריה, אזור בצפון-מערב איטליה של ימינו.
בתקופה הפרה-רומית, הליגורים כבשו את האזור האיטלקי של ליגוריה, פיימונטה, צפון טוסקנה, מערב לומברדיה, מערב אמיליה-רומאניה וצפון סרדיניה, והגיעו גם לאלבה וסיציליה. הם גרו גם באזור הצרפתי פרובנס-אלפ-קוט ד'אזור וקורסיקה. עם זאת, נהוג להאמין שבסביבות המאה ה-20 לפני הספירה, הליגורים כבשו שטח הרבה יותר גדול, והגיע עד למה שהיא היום קטלוניה (בפינה הצפון-מזרחית של חצי האי האיברי).
מוצאם של הליגורים הקדומים אינו ברור, ומוצא אוטוכטוני סביר יותר ויותר. מעט ידוע על השפה הליגורית העתיקה, המבוססת על שמות מקומות וכתובות על סטלות המייצגות לוחמים. היעדר ראיות אינו מאפשר סיווג לשוני מסוים; היא עשויה להיות פרה-הודו-אירופית או שפה הודו-אירופית.
בגלל ההשפעות הקלטיות החזקות על שפתם ותרבותם, הם היו ידועים בעת העתיקה גם כצלטו-ליגורים.
שם

הליגורים מכונים ליגיס (Λιγυες) על ידי היוונים וליגורים (ליגוסים מוקדם יותר) על ידי הרומאים. לפי פלוטרכוס, הליגורים קראו לעצמם אמברונות, מה שיכול להצביע על מערכת יחסים עם האמברונים של צפון אירופה.
אזור גאוגרפי של ליגוריה העתיקה

הגאוגרפיה של סטראבון, מתוך ספר 2, פרק 5, סעיף 28 :
אזור זה מתאים לאזור הנוכחי של ליגוריה באיטליה, כמו גם למחוז ניס לשעבר, שניתן להשוות היום לאלפים ימיים.
הסופר, חוקר הטבע והפילוסוף הרומי פליניוס האב כותב בספרו "ההיסטוריה הטבעית" ספר ג' פרק 7 על הליגורים וליגוריה.
היסטוריה > תקופת הנחושת והברונזה

כריית נחושת מתחילה מאמצע האלף הרביעי לפנה"ס בליגוריה עם מכרות ליביולה ומונטה לורטו המתוארכים לשנת 3700 לפנה"ס. אלו מכרות הנחושת העתיקים ביותר במערב אגן הים התיכון. בתקופה זו של תקופת הנחושת באיטליה אנו מוצאים ברחבי ליגוריה מספר רב של אסטות אנתרופומורפיות בנוסף לחריטות סלע.
היסטוריה > תרבויות קנגרייט וגולאסקה

תרבות הקנגרייט (המאה ה-13 לפני הספירה) עשויה לייצג את גל הנדידה הראשון של אוכלוסיית הפרוטו-קלטית מהחלק הצפון-מערבי של האלפים, אשר דרך מעברי האלפים, חדרה והתיישבה בעמק הפו המערבי בין אגם מאג'ורה לבין אגם קומו (תרבות סקמוצינה). הם הביאו מנהג הלוויה חדש - שרפת גווייה - שהחליפה את הקבורה. כמו כן הוצע כי נוכחות פרוטו-קלטית עתיקה יותר ניתן לייחס לתחילת תקופת הברונזה התיכונה (המאה ה-15–16 לפני הספירה), כאשר צפון מערב איטליה נראה קשור קשר הדוק לגבי ייצור חפצי ברונזה, כולל קישוטים, לקבוצות המערביות של תרבות הטומולוס (מרכז אירופה, 1600 לפנה"ס - 1200 לפנה"ס). נושאי תרבות הקנגרייט שמרו על ההומוגניות שלה במשך מאה שנה בלבד, ולאחר מכן היא התמזגה עם האוכלוסיות הליגוריות ועם איחוד זה הוליד שלב חדש בשם תרבות הגולאסקה המזוהה בימינו עם הלפונטי. ושבטים קלטו-ליגוריים אחרים.
היסטוריה > ייסוד ג'נובה

אזור ג'נובה מיושב מאז האלף החמישי או הרביעי לפני הספירה. על פי חפירות שנערכו בעיר בין השנים 1898–1910, האוכלוסייה הליגורית שחיה בג'נובה קיימה קשרי מסחר עם האטרוסקים והיוונים, שכן נמצאו מספר חפצים מאוכלוסיות אלו. במאה החמישית לפני הספירה נוסדה העיירה הראשונה, או אופידום, בראש הגבעה שנקראת היום קסטלו (טירה), שנמצאת כעת בתוך העיר העתיקה מימי הביניים.
תוקידידס (המאה החמישית לפני הספירה) מדבר על כך שהליגורים גירשו את הסיקאני, שבט איברי, מגדות נהר סיקאנוס (אנ'), באיבריה.
היסטוריה > מגעים ראשונים עם רומאים

קברים ליגוריים של הריביירה האיטלקית ושל פרובאנס, קיימו שרפת גופות, מציגים השפעות אטרוסקיות וקלטיות.
במאה השלישית לפני הספירה היו הרומאים בקשר ישיר עם הליגורים. עם זאת, ההתפשטות הרומית הופנתה לעבר השטחים העשירים של גאליה ושל החצי האי האיברי (אז בשליטה קרתגית), ושטחם של הליגורים היה על הכביש (הם שלטו בחופי הליגוריים ובדרום-מערב האלפים).
למרות המאמצים הרומיים, רק כמה שבטים ליגורים כרתו הסכמי ברית עם הרומאים, בעיקר הגנואטס. השאר התגלו עד מהרה עוינים. פעולות האיבה נפתחו בשנת 238 לפני הספירה על ידי קואליציה של ליגורים ובואי גאלים, אך עד מהרה מצאו את עצמם שני העמים בחילוקי דעות והמערכה הצבאית נעצרה עם פירוק הברית. בינתיים, צי רומי בפיקודו של קווינטוס פביוס מקסימוס ניתב ספינות ליגוריות על החוף (234-233 לפנה"ס), מה שאיפשר לרומאים לשלוט על נתיב החוף מגאליה וממנו ולהתמודד עם ההתפשטות הקרתגית באיבריה, בהתחשב בעובדה שפיזה - לוני - נתיב הים של ג'נובה היה עכשיו בטוח.
היסטוריה > הכיבוש הרומי של הליגורים

בשנת 200 לפני הספירה, הליגורים וה-Boii ביטלו והרסו את המושבה הרומית פלקנטיה (היום פיאצ'נצה), ובכך שלטו למעשה על הכניסה החשובה ביותר של עמק הפו.
באותה תקופה, הרומאים היו במלחמה עם האפואני. מאמצים רומיים רציניים החלו בשנת 182 לפני הספירה, כאשר גם צבאות קונסולריים וגם צבא פרוקונסולרי נשלחו נגד הליגורים. המלחמות נמשכו בשנות ה-150 לפני הספירה, כאשר גנרלים מנצחים חגגו שני ניצחונות על הליגורים. גם כאן, הרומאים גירשו ילידים רבים מאדמתם והתיישבו במקומם במושבות משלהם (למשל, לונה ולוקה בשנות ה-170 לפני הספירה). באותה תקופה היו הרומאים במלחמה עם השבטים הליגורים של צפון האפנינים.
לאחר מכן התרחש השלב שני של הסכסוך (197-155 לפני הספירה), שמאופיין בעובדה שהליגורים האפואנים התבצרו בהרי האפנינים, משם ירדו מעת לעת לשדוד את השטחים שמסביב. הרומאים, מצדם, ארגנו משלחות רצופות להרים, בתקווה להקיף ולהביס את הליגורים (בדאגה לא ליפול במארבים). במהלך המלחמות הללו, חגגו הרומאים חמישה עשר ניצחונות וספגו לפחות תבוסה רצינית אחת.
שבט הפרינטיאטס נכנעו בשנת 175 לפנה"ס, ואחריהם סטאטיאלי (172 לפנה"ס) והווליאטס (158 לפנה"ס). ההתנגדות האחרונה של אפואני הוכנעה בשנת 155 לפני הספירה על ידי הקונסול מרקוס קלאודיוס מרקלוס (אנ').
ההכנעה של הליגורי החוף וסיפוח הרי האלפים מריטימה התרחשו בשנת 14 לפנה"ס, בסמוך לאחר כיבוש האלפים המרכזיים בשנת 15 לפנה"ס.
השבטים הליגוריים האחרונים (למשל הווקונטי והסאלווי) שהיו עדיין אוטונומיים, וכבשו את פרובנס, הוכנעו בשנת 124 לפני הספירה.
תיאוריות על מוצאם של הליגורים

במאה ה-19, מוצא הליגורים משך תשומת לב מחודשת של חוקרים. אמדי תיירי, היסטוריון ועיתונאי צרפתי, קישר אותם עם האיבריים. ההיסטוריון של הבורגון והמומחה לתרבות הגאלית שלה, דומיניק-פרנסואה-לואי רוג'ה, הברון דה בלוגה, טען מאוחר יותר למוצא גאלי של הליגורים. בתקופת הברזל השפה המדוברת, האלוהויות העיקריות והעבודה של החפצים שנחשפו באזור ליגוריה (כגון קישוטי הצוואר הרבים שנמצאו) היו דומים לאלו של התרבות הקלטית הן בסגנון והן בסוג.
ישנם אחרים כמו דומיניק גרסיה, ששואלים האם הליגורים יכולים להיחשב כקבוצה אתנית או תרבות נפרדת מהתרבויות שמסביב.
כלכלה

הכלכלה הליגורית התבססה על חקלאות פרימיטיבית, גידול כבשים, ציד וניצול יערות.
הודות למגע עם "מחפשי המתכות" הברונזה, התמסרו הליגורים גם לכרייה.
שבטים

אזור ג'נובה מיושב מאז האלף החמישי או הרביעי לפני הספירה. על פי חפירות שנערכו בעיר בין השנים 1898–1910, האוכלוסייה הליגורית שחיה בג'נובה קיימה קשרי מסחר עם האטרוסקים והיוונים, שכן נמצאו מספר חפצים מאוכלוסיות אלו. במאה החמישית לפני הספירה נוסדה העיירה הראשונה, או אופידום, בראש הגבעה שנקראת היום קסטלו (טירה), שנמצאת כעת בתוך העיר העתיקה מימי הביניים.
ראו גם

ליגורית
ליגוריה
ג'נובה
לקריאה נוספת

Berthelot, André. "LES LIGURES." Revue Archéologique 2 (1933): 245–303. www.jstor.org/stable/41750896.
ARSLAN E. A. 2004b, LVI.14 Garlasco, in I Liguri. Un antico popolo europeo tra Alpi e Mediterraneo, Catalogo della Mostra (Genova, 23.10.2004-23.1.2005), Milano-Ginevra, pp. 429–431.
ARSLAN E. A. 2004 c.s., Liguri e Galli in Lomellina, in I Liguri. Un antico popolo europeo tra Alpi e Mediterraneo, Saggi Mostra (Genova, 23.10.2004–23.1.2005).
Bietti Sestieri, Anna Maria (2010). L'Italia nell'età del bronzo e del ferro: dalle palafitte a Romolo (2200-700 a.C.) (באיטלקית). Carocci. ISBN 978-88-430-5207-3.
Raffaele De Marinis, Giuseppina Spadea (a cura di), Ancora sui Liguri. Un antico popolo europeo tra Alpi e Mediterraneo, De Ferrari editore, Genova 2007 (scheda sul volume).
John Patterson, Sanniti, Liguri e Romani, Comune di Circello;Benevento
Giuseppina Spadea (a cura di), I Liguri. Un antico popolo europeo tra Alpi e Mediterraneo (catalogo mostra, Genova 2004–2005), Skira editore, Genova 2004
פסגור

פסגור (הלחם בסיסים של פס וסְגוֹר; באנגלית: Lock Zipper Bag) היא שקית בעלת פס סגירה לשימוש רב־פעמי. בדרך כלל מעל פס־הסגירה מסומן פס בצבע אדום, שנועד להדגיש שזהו פסגור.
שימושים

בפסגור נעשה שימוש רב בתעשייה לרוב באריזות עבור מוצרים אלקטרוניים כאמצעי לאחסון רכיבים.
שימוש נפוץ נוסף בפסגור הוא לאריזת מזון ושימורו.
גלריה

פסגורים
פסגורים המכילים רכיבי חומרה שבדרך כלל מקבלים בחבילה של מוצר חשמלי
פסגורים תעשייתיים
ראו גם

שומרן
שקית
פרדריק מתיאס אלכסנדר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בינואר 1869 ויניארד, אוסטרליה 
 פטירה:  10 באוקטובר 1955 (בגיל 86) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  אוסטרליה 
 
פרדריק מתיאס אלכסנדר (באנגלית: Frederick Matthias Alexander;‏ 20 בינואר 1869 - 10 באוקטובר 1955), שחקן תיאטרון אוסטרלי שפיתח את השיטה החינוכית הידועה כיום בשם שיטת אלכסנדר, שמטרתה לעזור לאדם לשפר את השימוש בגופו על מנת להיטיב את תפקודו ואת מצבו הבריאותי.