יוליסס ס. גרנט
הגנרל המפקד > הדחת ג'ונסון > בחירות 1868

כשעוד היה הגנרל המפקד, נכנס גרנט למירוץ הרפובליקני של 1868 בתמיכת הרדיקלים לאחר העימות מול ג'ונסון. הרפובליקנים בחרו בגרנט כמועמד הרפובליקני לנשיאות בוועידה הרפובליקנית בשיקגו ב-20 במאי 1868, ללא כל יריב ממשי. המצע הרפובליקני תמך בזכויות הצבעה לשחורים בדרום כחלק מהענקת אזרחות מלאה לעבדים לשעבר. הוא הסכים לתת למדינות הצפון להחליט בעצמן האם להעניק זכויות הצבעה לשחורים. בנוסף התנגד לשימוש בכסף מנייר לתשלום חובות מדינה, עודד הגירה, תמך בזכויות מלאות לאזרחים מהגרים, ותמך בשיקום הרדיקלי במקום במדיניות המתונה של הנשיא ג'ונסון.
את מכתב קבלת המועמדות שלו חתם גרנט בשורה "הבה ונכונן שלום בינינו", שהייתה לסיסמת הבחירות שלו. הסיסמה קסמה לרבים מהאמריקנים באותה התקופה: סיום לעימות האלים והמעייף. המילים רמזו לפיוס בין הצפון והדרום, אולם הזהירו שאלימות תהיה בלתי נסבלת.
בתור סגנו, בחרו הצירים בסקיילר קולפקס.
במהלך מסע הבחירות, פקודת גירוש היהודים הפכה לנושא חשוב. גרנט הודיע שאין לו שום דעה קדומה כנגד כל גזע או דת, ושישפוט כל אדם לפי אישיותו.
יהודים רבים נטשו אמנם את המפלגה הרפובליקנית, אולם אחרים הקימו "מועדון עברי למען גרנט" (Hebrew Grant Club) ומספר נכבדים יהודים פרסמו הצהרות תמיכה בו.
גרנט היה נשיא ידידותי מאוד ליהודים ומינה אותם לתפקידים ממשלתיים בכירים.
את אדוארד ס. סולומון מינה למושל טריטוריית וושינגטון ולג'וזף זליגמן הציע לשמש שר האוצר.
הוא היה הנשיא הראשון שגינה את האלימות כנגד היהודים באירופה, והיה הראשון שהכניס את נושא זכויות האדם אל מדיניות החוץ האמריקנית.
כשפרצו פוגרומים ברומניה ב-1870, מינה יהודי לקונסול בבוקרשט, כדי להפעיל לחץ על ממשלת רומניה להפסיק את ההתקפות על היהודים.
גרנט היה מעורב בעניינו של אדגרדו מורטארה, ילד יהודי שנחטף על ידי רשויות האפיפיור באיטליה במטרה לגדלו כקתולי, וכתב לאפיפיור פיוס התשיעי בבקשה לשחררו, בקשה שזכתה להתעלמות מצד האפיפיור האנטישמי. כנהוג באותה התקופה, לא לקח גרנט חלק פעיל במסע הבחירות אלא היה בביתו (שניתן לו בידי תושבי העיר כהוקרת תודה על שירותו במלחמה). הרפובליקנים שניהלו את משא הבחירות התמקדו בהמשך השיקום ובתשלום חובות לציבור.
היו שני נושאים חשובים בבחירות: הראשון היה המשך השיקום בדרום. הדמוקרטים תמכו במתן זכויות לחיילי הקונפדרציה לשעבר, ואילו הרפובליקנים הציעו את התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, שירשה לשחורים להצביע. הנושא האחר היה תשלום איגרות חוב מתקופת המלחמה בכסף מזהב או בכסף מנייר. הדמוקרטים רצו לשלם על האגרות במאה מיליון דולרים מנייר, ואת השאר בזהב, כדי לגרום לאינפלציה. הרפובליקנים תמכו בתשלום בזהב בלבד, עמדה שקסמה לבנקאים ולמשקיעים.
הדמוקרטים החליטו להתעלם מהנשיא ג'ונסון ובחרו במושל ניו יורק, הורשיו סימור. מסע הבחירות שלהם דרש סיום לתקופת השיקום והחזרת השליטה בדרום למעמד בעלי המטעים הלבנים, דבר שפגע בהם בקרב הדמוקרטים הצפוניים שתמכו במלחמת האזרחים. הדמוקרטים תקפו את השיקום ואת תמיכת הרפובליקנים בזכויות לשחורים, וטענו שגרנט היה מנהיג ה"צבא השחור". סימור היה שמרן עשיר והותקף בידי הרפובליקנים כחלש וכאדם שתמך במתנגדי המלחמה. הרפובליקנים הציגו את הדמוקרטים כבוגדים. גרנט ניצח בבחירות בהפרש של 300,000 קולות מתוך 5,716,082 בלבד, אולם השיג 214 אלקטורים לעומת 80 של סימור. הוא היה בן 46, והיה הנשיא הצעיר ביותר שנבחר עד אז. עקרונותיו היו שמרניים: כסף יציב, ממשלה קטנה ושיקום הדרום. הוא היה הנשיא הראשון שנבחר לאחר ביטול העבדות ומתן האזרחות לעבדים. אולם מימוש הזכויות היה לוקה בחסר: רק בשש עשרה מדינות מתוך שלושים ושבע הצביעו שחורים, ורוב המדינות הללו היו בדרום. גרנט הפסיד בלואיזיאנה ובג'ורג'יה בגלל אלימות מצד הקו קלוקס קלאן כנגד מצביעים שחורים, אולם בשש מדינות דרומיות שבהן שלטו הרפובליקנים הרדיקלים, הוא ניצח. במהלך מערכת הבחירות, שחורים רבים יכלו להצביע בוושינגטון.