stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארנקה בהם
ראו גם

נשואיהם של פרידייש קארינתי וארנקה בהם Jakab Judit, Harc életre-halálra– Böhm Aranka és Karinthy Frigyes házassága
פרידייש קארינתי וארנקה בהם. מחדש הלשון והפה הגדול Perjes Andrea, Karinthy Frigyes és Böhm Aranka – a nyelvújító és a nagyszájú
רעיה טובה שווה זהב. Boldizsár Noémi, A jó feleség aranyat ér
רעיות סופרים אגדיות Ács Borbála, Legendás íróféleségek
Simon Katalin, Karinthy Frigyes fantasztikus útja, Utazás a koponyám körül keletkezésének körülménye, Budapesti negyed, 2009.
XY; Karinthy Márton: Karinthy, Karinthy, Karinthy (magyar nyelven). zsido.com, 2010. május 5..”
The family of Karinthy (תצלומים ומלל) (באנגלית)
לקריאה נוספת

נולדתי בועה. זכרונות, דיוקנאות וביפורים Kosztolányi Dezsőné Harmos Ilona, Burokban születtem, Memoár, novellák, portrék, Noran, Bp., 2003
מסע לתוך שבט קארינתי Karinthy Márton, Ördöggörcs, Utazás Karinthyába
Borgos Anna, „Az irodalom vetélytársa”, Karinthyné Böhm Aranka, Budapesti negyed, 2009.
רעיות הניוגט של הסופרים Gajdó Ágnes, „Nyugat-feleségek” a középpontban, Borgos Anna: Portrék a Másikról. Alkotónők és alkotótársak a múlt századelőn
תפקידי הרעיות בספרות Fráter Zoltán, A Nyugat asszonyai. Nők és női szerepek az irodalmi életben, 2007/8
מארטון קארינתי:מהגטו בזלאגרסג גורשה סבתי לאושוויץ
הערות שוליים

↑  מבסיס הנתונים של ממוזיאון הספרותי פטפי
↑  האוניברסיטה ההונגרית המלכותית
↑  Bp. IX. ker. állami házassági akv. 806/1914.
↑  Bp. VIII. ker. állami házassági akv. 1229/1920.
↑  "Borgos Anna, „Az irodalom vetélytársa", Karinthyné Böhm Aranka, 243" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2014-08-03.
↑  Ady Endre összes verse
↑  „A sárga csillag bevezetése után eljött hozzám, tanácsot kérni: maradjon-e Pesten, de a csillagot nem hajlandó felvarrni; vagy fogadjon el egy orvosi állást egy dunántúli elmegyógyintézetben, hol talán biztonságosabban vészelhetné át a háború végét. Ez utóbbit tanácsoltam; Pesten annyi ember ismerte, hogy aligha kerülhetett volna el egy névtelen feljelentést. Az elsők között volt, akiket a németek vidékről elhurcoltak...” (Déry Tibor: Ítélet nincs)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 137233868  ISNI: 0000 0000 5889 4490  LCCN: no2009063303  VIAF: 81453411   WorldCat (עם VIAF): 81453411
תשובה (יהדות)

מאוריצי גוטליב, "יהודים מתפללים בבית הכנסת ביום הכיפורים" (1878). אף שאפשר לעשות תשובה בכל יום ובכל רגע, יום הכיפורים נחשב ליום התשובה הראשי בשנה.
ביהדות, תְּשׁוּבָה היא תהליך של תיקון פנימיות האדם, עילוי מוסרי, לשם הטבתו בימיו ובאחריתו, מכל מדרגה בה הוא נמצא– צדיק, רשע, ומה שביניהם. על פי הרמב"ן התשובה והווידוי הכרוך בה היא מצוות עשה.
מבוא ומקור

מקור השם "תשובה" הוא בתורה, מלשון "שיבה" אל אלוהים והשבה אל הלב. המקור הקדום ביותר של המושג תשובה מצוי במספר מקומות בספר דברים. ביניהם ראויה לציון מיוחד פרשיית התשובה, שנקשרת אל תשובה לאומית כללית ואל גאולת ישראל (דברים, ל', א'–י"ד). רעיון התשובה מופיע גם במקומות רבים בדברי הנביאים.
נביאי ישראל נשלחו לעם ישראל וקראו לו לתקן את דרכיו, על בסיס האמונה ביכולתה של התשובה למחוק את חטאיו של האדם והעם במקרה של חרטה ועזיבת החטא, למנוע את האסון המתקרב או לגאול את העם מגלותו לאחר החורבן. ספר יונה רובו ככולו מוקדש לרעיון כי התשובה מועילה להעביר את רוע הגזרה, גם כאשר מדובר בחטאים חמורים, ולא רק בישראל אלא גם באומות העולם.
בספר יחזקאל, למשל כתוב בפירוש שהאל חפץ בתשובה ומבטיח חנינה וחיים לאלו שיעזבו את הרע ויבחרו בטוב:
וְהָרָשָׁע כִּי יָשׁוּב מִכָּל חַטֹּאתָו [חַטֹּאתָיו] אֲשֶׁר עָשָׂה, וְשָׁמַר אֶת כָּל חֻקוֹתַי, וְעָשָׂה מִשְׁפָּט וּצְדָקָה, חָיֹה יִחְיֶה לֹא יָמוּת. כָּל פְּשָׁעָיו אֲשֶׁר עָשָׂה, לֹא יִזָּכְרוּ לוֹ, בְּצִדְקָתוֹ אֲשֶׁר עָשָׂה – יִחְיֶה. הֶחָפֹץ אֶחְפֹּץ מוֹת רָשָׁע? נְאֻם אֲדֹנָי ה', הֲלוֹא בְּשׁוּבוֹ מִדְּרָכָיו וְחָיָה.
על פי מספר ראשונים מפרשני המקרא הרי שהתשובה היא מצווה ממצוות התורה, אחת מתרי"ג מצוות וסימוך לכך נמצא בתורה בפרשת ניצבים:
וְשַׁבְתָּ עַד ה' אֱלֹהֶיךָ [...] כִּי תָשׁוּב אֶל ה' [...] אֱלֹהֶיךָ בְּכָל-לְבָבְךָ וּבְכָל-נַפְשֶֽׁךָ. כִּי הַמִּצְוָה הַזֹּאת אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוְּךָ הַיּוֹם ...
לפי הרמב"ן, בפירושו על התורה, "המצווה הזאת" מכוונת למצוות התשובה. אף בספר העיקרים פירש כן, והוסיף שגם הכתוב באותה פרשה "אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוְּךָ הַיּוֹם לְאַהֲבָה" (שם, טז) מוסב על ציווי התשובה. כן פירשו גם האברבנל והספורנו. אלא שהרמב"ם, בין בספר המצוות ובין בהלכות תשובה ביד החזקה, אינו מונה את מצוות התשובה מפסוק זה של "ושבת". יתרה מזאת, לא התשובה עצמה היא השם של המצווה אלא הוידוי. וכך מגדיר הרמב"ם את המצווה:
כל מצות שבתורה בין עשה בין לא תעשה אם עבר אדם על אחת מהן בין בזדון בין בשגגה כשיעשה תשובה וישוב מחטאו חייב להתודות לפני האל ברוך הוא שנאמר: "אִישׁ אוֹ אִשָּׁה כִּי יַעֲשׂוּ וגו' וְהִתְוַדּוּ אֶת חַטָּאתָם אֲשֶׁר עָשׂוּ" (במדבר, ה', ו'–ז') זה וידוי דברים. וידוי זה מצות עשה.
האפשרות לעשות תשובה

אדם שחזר בתשובה נקרא בעל תשובה, חז"ל משבחים את החוזר כדברי רבי אבהו, שאמר: ”מקום שבעלי תשובה עומדין צדיקים גמורים אינם עומדין” (בבלי, ברכות דף לד עמוד ב). וכדברי הרמב"ם:
ואל ידמה אדם בעל תשובה שהוא מרוחק ממעלת הצדיקים מפני העונות והחטאות שעשה אין הדבר כן אלא אהוב ונחמד הוא לפני הבורא כאילו לא חטא מעולם ולא עוד אלא ששכרו הרבה שהרי טעם טעם החטא ופירש ממנו וכבש יצרו אמרו חכמים מקום שבעלי תשובה עומדין אין צדיקים גמורין יכולין לעמוד בו כלומר מעלתן גדולה ממעלת אלו שלא חטאו מעולם מפני שהן כובשים יצרם יותר מהם.
כבר בנביאים קיימת התפלמסות עם גישות שסברו כי התשובה איננה אפשרית:
וּבְשׁוּב רָשָׁע מֵרִשְׁעָתוֹ אֲשֶׁר עָשָׂה, וַיַּעַשׂ מִשְׁפָּט וּצְדָקָה, הוּא אֶת נַפְשׁוֹ יְחַיֶּה. וַיִּרְאֶה וַיָּשָׁוב [וַיָּשָׁב] מִכָּל פְּשָׁעָיו אֲשֶׁר עָשָׂה, חָיוֹ יִחְיֶה לֹא יָמוּת. וְאָמְרוּ בֵּית יִשְׂרָאֵל, לֹא יִתָּכֵן דֶּרֶךְ אֲדֹנָי, הַדְּרָכַי לֹא יִתָּכְנוּ בֵּית יִשְׂרָאֵל, הֲלֹא דַרְכֵיכֶם לֹא יִתָּכֵן.
יַעֲזֹב רָשָׁע דַּרְכּוֹ וְאִישׁ אָוֶן מַחְשְׁבֹתָיו, וְיָשֹׁב אֶל ה' וִירַחֲמֵהוּ וְאֶל אֱלֹהֵינוּ כִּי יַרְבֶּה לִסְלוֹחַ: כִּי לֹא מַחְשְׁבוֹתַי מַחְשְׁבוֹתֵיכֶם, וְלֹא דַרְכֵיכֶם דְּרָכָי, נְאֻם ה'.
לִמְדוּ הֵיטֵב, דִּרְשׁוּ מִשְׁפָּט, אַשְּׁרוּ חָמוֹץ, שִׁפְטוּ יָתוֹם, רִיבוּ אַלְמָנָה. לְכוּ נָא וְנִוָּכְחָה יֹאמַר ה', אִם יִהְיוּ חֲטָאֵיכֶם כַּשָּׁנִים - כַּשֶּׁלֶג יַלְבִּינוּ, אִם יַאְדִּימוּ כַתּוֹלָע - כַּצֶּמֶר יִהְיוּ.
מעכבי התשובה

עם זאת, אף שנקבע שאין דבר העומד בפני התשובה, ישנם דפוסי התנהגות או חטאים חמורים שמעכבים או שנועלים את דרכי התשובה בשל חומרתן או בשל הקושי להתנער מהן. הרמב"ם מסווג 24 דברים שמעכבים את התשובה לפי קטגוריות שונות:
ארבעה מהן עוון גדול; והעושה אחד מארבעתן, אין הקדוש ברוך הוא מספיק בידו לעשות תשובה, לפי גודל חטאו...מהם חמישה דברים שנועלים את התשובה בפני עושיהן... ומהם חמישה דברים העושה אותן אי אפשר לו שישוב תשובה גמורה, לפי שהן עוונות שבין אדם לחברו... ומהן חמישה דברים העושה אותן אין חזקתו לשוב מהן, לפי שהן דברים קלים בעיני רוב האדם, ונמצא חוטא והוא ידמה שאין זה חטא... ומהן חמישה דברים העושה אותן יימשך אחריהן תמיד, והן קשים לפרוש מהן.
בכלל העבירות החמורות הוא מונה את האדם ה”מחטיא את הרבים” (תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף מ"ז, עמוד א') והמטה חברו מדרך טובה לדרך רעה, כגון מסית ומדיח, או מי שאומר אחטא ואשוב או אחטא ויום הכיפורים יכפר. בכלל עבירות הנועלות הוא מונה את הפורש מן הציבור, החולק על דברי חכמים, והמלעיג על המצוות. בכלל העבירות שקשה לפרוש מהם הוא מונה בין היתר בעל לשון הרע, בעל חמה, ובעל מחשבה רעה.
אף על פי שהתשובה מכפרת על הכול, על פי התלמוד (תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף פ"ה, עמוד ב'), לעיתים תהליך של כפרה גמורה מצריך עוד דברים. ישנם חטאים קלים שמתכפרים מיד לאחר תשובה. ישנם חטאים שמתכפרים רק אחרי תשובה ויום כיפור, ישנם חטאים שמתכפרים רק אחרי תשובה, יום כיפור וייסורים, וישנו חטא אחד שנחשב לחמור ביותר (חילול השם – שהוא מקרה שבו אדם חשוב שמייצג את הדת היהודית חוטא ובזה גורם להשפלת ערכה בעיני הציבור) שמתכפר לאדם לאחר כל התשובה רק ביום המיתה: ”אִם יְכֻפַּר הֶעָו‍ֹן הַזֶּה לָכֶם עַד תְּמֻתוּן” (ישעיהו, כ"ב, י"ד).
ישנן גזרות של חז"ל שנעשו על מנת להקל את התשובה, כמו לא לקבל החזר מידי גזלנים ומלווים בריבית, שאם ידעו שהם צריכים להחזיר לא יעשו תשובה.
המניעים לתשובה

התלמוד מבחין בין שתי מדרגות של תשובה: תשובה מיראה ותשובה מאהבה:
אמר ריש לקיש: "גדולה תשובה, שזדונות נעשות לו כשגגות, שנאמר: (הושע יד, ב) "שובה ישראל עד ה' אלהיך כי כשלת בעונך". הא עון מזיד הוא, וקא קרי ליה מכשול!" איני? והאמר ריש לקיש, "גדולה תשובה, שזדונות נעשות לו כזכיות, שנאמר (יחזקאל לג, יט) "ובשוב רשע מרשעתו ועשה משפט וצדקה עליהם (חיה) יחיה"." לא קשיא, כאן מאהבה כאן מיראה.
על פי הפרשנות שנתן לכך הרב קוק בתשובה מיראה האדם מתחרט על החטא בשל התוצאות הצפויות ממנו. אפילו אם בעבר בחר בחטא במודע, הוא מגיע להכרה שבחירה זו הייתה מוטעית, ולפי הכרתו החדשה החטא הוא בבחינת שגגה - טעות. אבל הנטייה למעשה האסור ממשיכה להעיב על נפשו של האדם. לעומת היראה מהאל שהיא בבחינת פירוד, אהבת ה' היא בבחינת ייחוד, ואדם שהגיע למדרגה זו רואה את כל שעבר עליו בעולמו של ה' כמוביל לטוב. לפיכך גם הרע מצטרף לטוב, והזדונות נעשות כזכויות.
עיתוי התשובה

אף שזמנה של התשובה הוא בכל השנה וכדברי הרמב"ם: "שהתשובה והצעקה יפה לעולם", ישנה תקופה המיוחדת לה, והיא התקופה שבין ראש השנה ליום כיפור מיועדת במיוחד לתשובה, ונקראת עשרת ימי תשובה, שבה התשובה מיד מתקבלת, ועל ימים אלו נכתב ”דִּרְשׁוּ ה' בְּהִמָּצְאוֹ, קְרָאֻהוּ בִּהְיוֹתוֹ קָרוֹב” (ישעיהו נ"ה, ו). ולבסוף יום כיפור הוא יום התשובה, הסליחה והכפרה החשוב ביותר בשנה. ישנה בתלמוד תפיסה כי יום כיפור עצמו מכפר, אף מבלי שהאדם עשה תשובה ומבלי שהוא התענה – "עיצומו של יום מכפר", אך להלכה נפסק שעיצומו של יום מכפר אבל רק בתנאי שעשה תשובה.
לעיתוי התשובה במהלך חייו של האדם ישנה גם חשיבות. ככלל, התשובה נחשבת למעולה יותר כשהיא נעשית בתנאים שאינם מגבילים את האדם מלחטוא שוב, כמו זקנה, מחלה או בית כלא. ולכן הרמב"ם אומר שאדם שחטא חטא מסוים והחליט לחזור בתשובה ופתאום נזדמן לו לחטוא באותו החטא באותן הנסיבות שהיו בעבר, ואף על פי כן הוא נמנע ולא חטא שוב זהו הוא בעל תשובה גמורה, בניגוד לאדם זקן שכבר אין בכוחו לחטוא, אם שב בתשובה הדבר נחשב לו לתשובה, אבל לא באותה רמה של צעיר שנמצא במלוא כוחותיו ויכול לחטוא, ואף על פי כן חוזר בתשובה.
מרכיבי תהליך התשובה

הרמב"ם מסביר את מהות התשובה כעזיבה מוחלטת של החטא, הן במעשה הן במחשבה:
ומה היא התשובה? הוא שיעזוב החוטא חטאו, ויסירנו ממחשבתו ויגמור בליבו שלא יעשהו עוד, שנאמר ”יַעֲזֹב רָשָׁע דַּרְכּוֹ וְאִישׁ אָוֶן מַחְשְׁבֹתָיו” (ישעיהו, נ"ה, ז') וכן יתנחם על שעבר, שנאמר ”כִּי אַחֲרֵי שׁוּבִי נִחַמְתִּי, וְאַחֲרֵי הִוָּדְעִי סָפַקְתִּי עַל יָרֵךְ” (ירמיהו, ל"א, י"ח); ויעיד עליו יודע תעלומות שלא ישוב לזה החטא לעולם, שנאמר ”וְלֹא נֹאמַר עוֹד אֱלֹהֵינוּ לְמַעֲשֵׂה יָדֵינוּ אֲשֶׁר בְּךָ יְרֻחַם יָתוֹם” (הושע, י"ד, ד') וצריך להתוודות בשפתיו, ולומר עניינות אלו שגמר בליבו.
על תהליך התשובה לכלול את המרכיבים הבאים כדי להחשב ככזה:
עזיבת החטא: האדם צריך מבחינה מעשית לעזוב את החטא, אחרת ייחשב ל"טובל ושרץ בידו".
חרטה: האדם צריך להתחרט ולהצטער על המעשה הרע שעשה.
וידוי דברים: האדם צריך לומר בקול ולפרט את חטאו בפני עצמו, כדי להיות מודע למעשה.
קבלה לעתיד: האדם צריך לקבל על עצמו, שמכאן ואילך הוא לא יעשה את המעשה הזה יותר.
על פי גישת חז"ל, מספיק שהאדם הרהר בתשובה, הדבר הזה גורם לו להיות צדיק באותו רגע. כך שאדם שמוחזק כרשע, אם אמר לאשה, "תתקדשי לי, על מנת שאהיה צדיק גמור", מקודשת מספק, שמא הרהר בתשובה באותו רגע. באותו עניין הם אמרו, שאם ראית תלמיד חכם חוטא בלילה, אל תהרהר אחריו ביום, כי לבטח עשה בינתיים תשובה ונמחל לו.
על פי הרב יוסף דב סולובייצ'יק (על התשובה, עמ' 61–65) הווידוי הכרחי לתשובה מכיוון שהוא נועד להבהיר ולגבש לאדם עצמו את הרהוריו המעורפלים בשפה ובמלל ברור ומדויק, ולגרום לאדם להסתכל לאמת בעיניים, בשבירת מנגנון ההדחקה הטבעי, שדוחה עובדות שאינן נוחות לאדם, כך שהאדם יודה בפה מלא ויקרע את המסווה שהוא שם על פניו ואת המחיצות שהקים בינו לבין עצמו.
בנוסף לכך הרמב"ם מאפיין בעל תשובה אמיתי באפיונים נוספים, שמעידים עליו שעבר מהפך רוחני עמוק, כמו תפילה מרובה, עשיית צדקה, התרחקות מהחטא שחטא בו, ואף שינוי שמו ויציאה לגלות:
תשובת פסולי עדות

תשובה, על כלל מובניה, מתרחשת בתווך שבין האדם למקום. ומכיוון ש"ה' יראה ללבב", אין עיקר התשובה תלוי אלא בעומק הלב. לסממן חיצוני, שיבטא את התשובה, אין צורך. שונה היא התשובה המבוארת בפרק ג' במסכת סנהדרין, פרק זה בורר. המדובר הוא בהכשרו של מי שנפסל לעדות על ידי עבירה. התשובה אמנם מכשירתו, אך אין לחברה כלים לבדוק ששב באמת ובתמים ("האדם יראה לעיניים" ויש לחוש "דילמא איערומי קא מערים").
על מנת להשיב לאדם את נאמנותו מצד בית הדין תיקנו חז"ל שיש למבצע העבירה לעשות פעולה המורה על התרחקות יתירה מאותו החטא שנפסל על ידו:
"החשוד על הטרפות אין לו תקנה עד שילך למקום שאין מכירין אותו ויחזיר אבדה בדבר חשוב או שיוציא טרפה מתחת ידו בדבר חשוב משלו"; "המשחקים בקוביא משישברו את פספסיהן ויחזרו בהן חזרה גמורה דאפילו בחנם לא עבדי"; "מלוה ברבית דאפילו לעכו"ם לא מוזפי".
התשובה בהגות חז"ל

חז"ל ככלל הפליגו במעלתה של התשובה, וטענו שיש בה גדולה מיוחדת שאין בדבר אחר. רבי אבהו סבר כי התשובה קדמה לבריאת עולם, על פי הפסוק "בטרם הרים יולדו - תשב אנוש עד דכא.". רבי לוי סבר שגדולה תשובה שמגעת עד כיסא הכבוד. רבי יהושע סבר כי תשובה גדולה מן הצדקה, שהצדקה, פעמים שהוא נותנה למי שאינו כדאי, אבל התשובה מעצמו הוא נותן. רבי יונתן סבר שגדולה תשובה שמקרבת/שמביאה את הגאולה, ושמארכת שנותיו של אדם, רבי מאיר סבר כי גדולה תשובה שבשביל יחיד שעשה תשובה מוחלין לכל העולם כולו, רבי יוחנן סבר כי גדולה תשובה שדוחה את לא תעשה שבתורה, וריש לקיש סבר כי גדולה תשובה שזדונות נעשות לו כשגגות או כזכויות. רבי יוחנן סבר עוד כי גדולה תשובה שמקרעת גזר דינו של אדם ורבי חמא ברבי חנינא סבר כי גדולה תשובה שמביאה רפואה לעולם.
חז"ל זיהו דמויות מקראיות כמו קין ודוד עם רעיון התשובה. רבי יוחנן בשמו של רבי שמעון בן יוחאי ראו את חטאיהם של דוד בבת שבע ודור המדבר בחטא העגל כלא ראויים להם מצד עצמם, שנעשו רק על מנת שיהיה קיים בעולם רעיון התשובה, שאם יחטא יחיד יאמרו לו ללמוד לעשות תשובה מדוד, ואם יחטאו רבים יאמרו להם ללמוד מדור המדבר. דמות תלמודית שמובאת בהקשר של תשובה, היא רבי אלעזר בן דורדיא, שמסופר עליו שלא הניח בעולם זונה שלא בא עליה. בסיפור זה דווקא הזונה היא המעוררת את בן דורדיא לתשובה: "בִּשְׁעַת הֶרְגֵּל דָּבָר הֵפִיחָה. אָמְרָה: כְּשֵׁם שֶׁהַפִּיחָה אֵינָהּ חוֹזֶרֶת לִמְקוֹמָהּ כָּךְ אֱלִיעֶזֶר בֶּן דֻּרְדְּיָא אֵין מְקַבְּלִין אוֹתוֹ בִּתְשׁוּבָה". בן דורדיא פונה בבקשת סיוע ורחמים לכל גורמי הטבע ולבסוף "אָמַר: אֵין הַדָּבָר תָּלוּי אֶלָּא בִּי".מיד לאחר מכן "הניח ראשו בין ברכיו וגעה בבכיה עד שיצתה נשמתו, יצתה בת קול ואמרה רבי אלעזר בן דורדיא מזומן לחיי העולם הבא", ועליו בכה רבי ואמר "יש קונה עולמו בשעה אחת", ולא די שמקבלים אותו אלא אף קוראים לו רבי.
ראו גם

חזרה בתשובה
וידוי
מודה ועוזב ירוחם
תורת התשובה בחסידות אשכנז
לקריאה נוספת > ספרות ראשונים

משנה תורה לרמב"ם הלכות תשובה - חיבור העוסק מעבר להלכות הוידוי והחזרה בתשובה גם ביסודות הפילוסופיים שלה, בעקרון הבחירה החופשית והתפלמסות עם הפאטאליזם, תורת הגמול, העולם הבא ועוד. חיבור זה נחשב לעמוד השדרה של רעיון התשובה ביהדות.
רבנו יונה, שערי תשובה
לקריאה נוספת > ספרות אחרונים

המהר"ל מפראג, נתיבות עולם, נתיב התשובה
רבי שניאור זלמן מליאדי (אדמו"ר הזקן), איגרת התשובה - החלק השלישי בספר התניא, חיבור בן שנים עשר פרקים, מסביר את עניין התשובה הן מהפן הגלוי והמעשי והן מהפן הפנימי והנסתר של תורת הסוד.
ראי"ה קוק, אורות התשובה - מכסה את התשובה מהיבטים פסיכולוגיים, קבליים ופילוסופיים.
הרב יעקב משה חרל"פ, מי מרום - אורי וישעי (חלק ז') - על ימים נוראים.
ה"צמח צדק" רבי מנחם מענדל מליובאוויטש, דרך מצותיך, מצות וידוי ותשובה.
רבי צדוק הכהן מלובלין, תקנת השבין.
הרב עדין אבן-ישראל (שטיינזלץ), תשובה: עצה והדרכה בדרכי התשובה, המכון הישראלי לפרסומים תלמודיים, תשס"ד.
הגרי"ד סולבייצ'יק על התשובה.
עדיאל קדרי, עיוני תשובה: הלכה, הגות ומחשבה חינוכית בהלכות תשובה להרמב"ם, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2010.
הרב שג"ר, שובי נפשי
הרב ישראל דנדרוביץ, סור מרע ועשה טוב (א), בתוך: קובץ היכל הבעש"ט, גיליון כ, תשרי תשס"ח, עמ': נח-עב; סור מרע ועשה טוב (ב), בתוך קובץ היכל הבעש"ט, גיליון כא, כסלו תשס"ח, עמ': מט-ס.
לקריאה נוספת > ספרות מחקרית

פרופ' נחום רקובר, תקנת השבים, פרק שביעי: "דרכים להוכחת התשובה ולהחזרת האמון", 307. הוצאת ספרית המשפט העברי; משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, 2007
ערקא

ערך זה עוסק בכפר בצפון לבנון. אם התכוונתם לכפר בנפת ג'נין ברשות הפלסטינית, ראו .
ערקא (בערבית: عرقا, במכתבי אל-עמארנה עַרקַתַ וגם עִרקַתַ, באכדית אשורית: Arqâ, ביוונית: Αρχα), הוא כפר בצפון לבנון השוכן 22 ק"מ מצפון-מזרח לטריפולי ליד החוף. הכפר ידוע באתר הארכאולוגי תל ערקא המכיל שרידים ארכאולוגים מהתקופה הנאוליתית ועד התקופה הצלבנית. העיר מוזכרת במכתבי אל-עמארנה ובתעודות אשוריות. בתקופה הרומית נודעה בשם קיסריה של לבנון (בלטינית: Caesarea ad Libanum, ביוונית: Καισάρεια Λιβάνου) או בשם ערקה קיסריה (בלטינית: Arca Caesarea). הקיסר הרומי אלכסנדר סוורוס, ששלט במאה השלישית, נולד בה.
האתר נבדק בשנת 1925 על ידי הארכאולוג ויליאם פוקסוול אולברייט. הוא מצא באתר חרסים מתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת.
העת העתיקה > תקופת הברונזה

העיר נזכרת בכתבי המארות בשתי הסדרות. בסדרה הראשונה שנכתבה על גבי חרסים ומתוארכת למאה ה-20 לפנה"ס העיר מופיעה בשם ערקם. בסדרה השנייה שנכתבה על גבי צלמיות מוזכרת משפחת הערקתי ומושל ערקת. העיר ושכנותיה נהרסו על ידי תחותמס השלישי בעת מסעו בשנת 42 למלכותו לכיבוש קדש שליד האורונטס.
בתקופת אל-עמארנה הייתה ערקת, עיר-מדינה. במכתבי אל-עמרנה שם העיר מופיע בשמונה מכתבים בתעתיק עַרקַתַ או עִרקַתַ המכתבים הם: א"ע 62, 75, 88, 100, 103, 109, 139 ו-140. המכתבים עוסקים בהשתלטות של מלכי ממלכת אמורו על ערקת ועל צומור וניסיון ההשתלטות על גבל, וזאת במסגרת הסכסוך עם השלטון המצרי והרצון לעבור מחסות מצרית לחסות האימפריה החתית.
במכתב 62, פונה עַבְּדִאַשִירִתָה מלך אמורו לנציב המצרי פַּחַנַתֶ ומנסה לתרץ ולהסביר למה הוא כבש את צומור. מכתבו נכתב מערקת. הוא כותב במפורש שהוא יושב בערקת ב"בית המנוחה". ומכאו שהעיר נכבשה על ידו. מכתב א"ע 75 הוא מכתבו של ריבהדה מושל גבל למלך מצרים, הוא מתלונן על מעשיו של עבדיאשירתה, ומציין שהעפירו הרגו את אַדּוּנַה מלך ערקת. לאחר חיסולו של עבדאשירתה, המשיכו בניו לפעול לניתוק ממלכת אמורו ממצרים והעברתם לחסות המלך החתי שופילוליומש השני. הם המשיכו במסעות כיבוש של הערים השכנות. הבולט שבהם היה בנו עזירו. ריבהדה מלך גבל המשיך בהתנגדותו למהלכים שלהם. במכתב 103 כותב ריבהדה למלך מצרים שכל הארץ שייכת לבני עבדיאשירתה ורק ערקת וצומור נשארו למלך, ומכאו שבשלב מסוים, ערקת שנכבשה לפני כן, חזרה לשליטת הנציב המצרי. במכתב 109 הוא כותב שערקת נכבשה על ידם שוב. מכתב א"ע 100 נכתב על ידי זקני העיר ערקת למלך מצרים בו הם מביעים את נאמנותם למלך:
הלוח הזה הוא לוח מערקת, למלך אדוננו, כה (אמרו) ערקת וזקניה. לרגלי המלך אדוננו שבע פעמים ושבע פעמים נפלנו. לאדוננו, השמש, כה (אמרה) ערקת. יידע נא לב המלך האדון, כי אנו שומרים על ערקת למע[נו], כאשר המלך אדוננו שלח את אַפִּחַעִ, הוא אמר ל[נ]ו: כה (אמר) המלך: שמור את ערקת! בנֵי הבוגד במלך זוממים מל[חמה], (ואילו) ערקת מבקשת להיות נאמנה למלך. 
 הואיל ונתנו [כסף] לארץ [סֻ]בַּרֻ יחד עם 30 סוסי מרכבה, (רצוננו ש)תדע את כוונת ערקת: כשהגיע אליה לוח המלך, הארץ אשר תפסו המ[ורדים] במלך, נלחמה בנו נגד המלך, אדוננו. אשר לאיש שמי[ני]ת [אותו] עלינו עודנו שומרים (עליו).
 ישמע־נא המלך אדוננו את דברי עבדיו הנאמנים ויתן־נא מתנה לעבד<י>ו למען יראו אויבנו ויאכלו עפר. נשיפת המלך לא תמוש מאתנו. ננעל את שער העיר עד הגעת נשיפת המלך אלינו. עזה האיבה נגדנו מאוד מאוד
מכתבים א"ע 139 ו-140 הם מכתביו של אִילִירַפִא שהיה מושל גבל לאחר ריבהדה שכותב למלך מצרים שעזירו הרג את מלך ערקת ומלכים נוספים, והתקיף את כל ארצות עמקו.
העת העתיקה > תקופת הברזל

השם ערקי מופיע בספר בראשית, פרק י', פסוק י"ז כאחד מהבנים שנולדו לכנען: ” וּכְנַעַן יָלַד אֶת צִידֹן בְּכֹרוֹ וְאֶת חֵת. וְאֶת הַיְבוּסִי וְאֶת הָאֱמֹרִי וְאֵת הַגִּרְגָּשִׁי. וְאֶת הַחִוִּי וְאֶת הַעַרְקִי וְאֶת הַסִּינִי. וְאֶת הָאַרְוָדִי וְאֶת הַצְּמָרִי וְאֶת הַחֲמָתִי – וְאַחַר נָפֹצוּ מִשְׁפְּחוֹת הַכְּנַעֲנִי.” רשימה דומה, ובה מופיע גם הערקי, נמצאת בספר דברי הימים א', פרק א', פסוקים י"ג–ט"ז.
העיר השתתפה בקרב קרקר שהתקיים במאה ה-9 לפנה"ס. הקרב התנהל בין שלמנאסר השלישי מלך אשור לבין ברית של 12 מלכים מקומיים שקיוו להדוף את התרחבות האימפריה האשורית לכיוון מערב. אחד המלכים היה מלך ערקה. על פי תיאור הקרב המופיע על גבי המונולית מכורח למלך ערקה היו "10 מרכבות ועשרת אלפים רגלים", מספר הנראה לחוקרים מוגזם. בין המלכים הנוספים שנלחמו בקרב היה גם אחאב מלך ישראל.
המלך האשורי תגלת פלאסר השלישי שמלך במאה ה-8 לפנה"ס סיפר שהושיב אנשי הרים ("קותו") בערים על חוף הים הפיניקי, ביניהן ערקה. בהמשך הוא סיפח ערים פיניקיות לאימפריה שלו, ובין אותן ערים ערקת.
העת העתיקה > שלהי העת העתיקה

ערקה מופיעה גם בכתבי יוסף בן מתתיהו. בפירושו ללוח העמים המופיע בקדמוניות היהודים הוא מספר על ערקה שבלבנון, הוא מספר גם על הסמבטיון שנמצא בין ערקה של אגריפס השני ובין רפנאה.
תקופת מסעי הצלב

בראשית ימי הביניים הייתה העיר מבצר חשוב ששלט על הדרך שבין טרטוס לטריפולי, והייתה בשליטת הקאדי של טריפולי. בשנת 1099 בעת מסע הצלב הראשון לאחר המצור על אנטיוכיה, פנו חלק מהכוחות הצלבניים, תחת פיקודו של רמון הרביעי, רוזן טולוז, דרומה לכיוון אמירות טריפולי מתוך תקווה לכבוש לעצמם נחלה במקום. בדרך לטריפולי ב־14 בפברואר 1099 הם הטילו מצור על מבצר ערקה. המצור ומריבות חוזרות בין מנהיגי המסע הקרינו על האווירה המתוחה במחנה והתפשטו גם לאנשי הכמורה הנלווים ללוחמים ולהמון פשוטי העם שהיוו את רוב הכוח הלוחם. הצלבנים נאלצו להפסיק את המצור ובלחץ הלוחמים ושאר הצלבנים החליטו לצעוד לכוון ירושלים.
לאחר כישלונו לתפוס נחלה במסגרת הנסיכויות הצלבניות שהתגבשו לאחר מסע הצלב הראשון ולאחר כישלונו של מסע הצלב של 1101 חזר רמון ללבנון וניסה להיאחז בשטח החוף הלבנוני תוך שהוא מרכז את עיקר מאמציו לכיוון העיר טריפולי מבלי שהצליח להביא לכיבוש העיר מידי שליטה האמיר הקאדי פח'ר אלמלך משושלת הבנו עמר. עם מותו של רמון בשנת 1105 עבר הפיקוד על צבאו לידי גיום ז'ורדן (אנ') רוזן סרדניה, שהידק את המצור על טריפולי, תושבי העיר ניצלו את העדרו של פח'ר אלמלך ובמצוקתם הכירו במרות הפאטימים וחיל המצב של ערקא הזמין, בחורף של שנת 1108, את טוגתכין (אנ') אמיר דמשק לפרוש את חסותו ושלטונו על המבצר. גשמי החורף האטו את תנועת הצבא המוסלמי של דמשק שיצא לתפוס את נכסיו החדשים, צבא הרוזנות הצלבנית שמנה לא יותר מ-300 פרשים ו-200 חיילים רגלים תקף את המוסלמים מהמארב והללו נפוצו וברחו עד לחומס, משהתברר גודלו האמיתי, הקטן יחסית, של הצבא הצלבני יצאו אליו צבאות האמירים של שייזר אך גם אלו הוכו שוק על ירך, גיום ז'ורדן עלה על ערקא ולאחר מצור קצר של 3 שבועות נכנע המבצר ונתפס על ידי הצלבנים.
מבצר ערקא הפך לנקודה אסטרטגית על גבול רוזנות טריפולי לצד מצודת קוליעאת וחיל המצב שלה היה איום תמידי על שטחי ההשפעה של אמירות דמשק ועל הערים חומס וחמאת. בשנת 1167 המבצר היה נתון למצור של נור א-דין שלא הצליח לכבוש אותה. אמלריך הראשון, מלך ירושלים העביר את העיר לידי ההוספיטלרים.
המבצר הצלבני נפל סופית לידיים מוסלמיות במהלך מסע המלחמה של השליט הממלוכי ביברס בשנת 1266 לכיבוש המבצר הצלבני הגדול של צפת. צבא ממלוכי במאמץ משני יצא מחומס תחת פיקודו של קלאון, תקף את מבצרי הגבול של רוזנות טריפולי וכבש את מבצר ערקא.
לקריאה נוספת

אנציקלופדיה מקראית, כרך ו בעריכת בנימין מזר, הוצאת מוסד ביאליק, 1971, עמ' 400–401
הערות שוליים

1 2  Hayim Tadmor, Shigeo Yamada, The Royal Inscriptions of Tiglath-Pileser III (744–727 BC) and Shalmaneser V (726–722 BC), Kings of Assyria, Eisenbrauns, 2011, עמ' 44, 46
1 2  S.M. Cecchini, "Tell'Arqa" in: Enciclopedia dell' Arte Antica, Treccani, 1997
↑  אנציקלופדיה מקראית, כרך ו עמ' 400
↑  יוחנן אהרוני, "כתבי המארות", ארץ ישראל בתקופת המקרא: גאוגרפיה היסטורית הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1987, עמ' 118
↑  למלך אדוני: מכתבי אל-עמראנה, כמד, תענך, ומכתבים נוספים מהמאה הארבע-עשרה לפסה"נ (ספריית האנציקלופדיה המקראית, כ), תרגמה: ציפורה כוכבי-רייני, מוסד ביאליק, ירושלים; והוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ה, עמ' 140
↑  Hayim Tadmor, Shigeo Yamada, The Royal Inscriptions of Tiglath-Pileser III (744–727 BC) and Shalmaneser V (726–722 BC), Kings of Assyria, Eisenbrauns, 2011, עמ' 105, 109, 131
↑  Steven Runciman, History of the crusades, vol 2, page 67, Cambridge university press, 1954
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 235713709   WorldCat (עם VIAF): 235713709 
מטבע של אלכסנדר סוורוס מקיסריה אד ליבנום, היא ערקה
שרידי המצודה הצלבנית
חצר חסידית

תנועת החסידות שפרחה החל מתקופת הבעל שם טוב מתאפיינת החל מהדור השני בפיצולים רבים ובאדמו"רים עצמאיים שאינם כפופים זה לזה. סביב האדמו"רים התגבשו "חצרות" או קהילות של חסידים שקיבלו את מרותם, והשתייכו אל החצר החסידית.
בדרך כלל מכונים החצרות בשם "חסידות" (למשל "פלוני משתייך לחסידות חב"ד").
השתייכות

חצר חסידית ניכרת בראש ובראשונה בהנהגתו של האדמו"ר. החסידים מנהלים את חייהם לפי הדרכתו ופונים אליו כשהם נזקקים לסעד רוחני או חומרי.
מלבד זאת מתאפיינים החצרות בהקמת מסגרות ייעודיות לבני החסידות, תלמוד תורה לילדי החסידות, ישיבה לבחורי החסידות וכולל לאברכי החסידות, במוסדות החסידות ניתן דגש בין היתר על לימוד תורת החסידות. בנוסף לכך ישנן חסידויות שמקימות קופות צדקה שמתמקדות בנצרכי הקהילה, כמו בחסידות בעלז וחסידות ויז'ניץ.