זיגפריד יגנדורף
זכרונותיו של יגנדורף

בשנת 1956 החל יגנדורף לכתוב את זיכרונותיו. לאחר יותר מעשר שנים השלים את כתיבתם והציע למוסד יד ושם בירושלים את ארכיון הוועד היהודי בתנאי שהמוסד יפרסם את זיכרונותיו כפי שנכתבו. עם זאת, האחראים בירושלים התנו את הפרסום בבדיקת הנאמר בזיכרונותיו. בעקבות זאת חזר יגנדורף מהצעתו. לאחר מותו מסרה אלמנתו הילדה את ארכיון יגנדורף ליד ושם הכולל תיקים של "ועד המגורשים" במוגילב ושל הטורנטוריה שנלקחו על ידו כשעזב את מוגילב, נשמרו והובאו על ידו לארצות הברית. זהו ארכיון יחידי של הנהגת גטו בטרנסניסטריה. עותק של הארכיון נמצא במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
18 שנה לאחר מותו, החל העיתונאי היהודי אמריקני אהרן הירט-מנהיימר לחקור את סיפור חייו כולל מפגשים וראיונות עם ניצולים מארצות הברית, אירופה וישראל שחייהם ניצלו בעקבות מעשיו, עם אינג'ינר מקס שמיד ועם בנותיו ובני משפחתו של יגנדורף. הירט-מנהיימר ערך ופרסם ב-1991 את ספר הזיכרונות תחת הכותרת "מפעל היציקה של יגנדורף: זכרונות מהשואה הרומנית" (Jagendorf foundry: Memoir of the Romanian Holocaust 1941–1944) תוך הוספת הקדמה ופרקי פרשנות והערות מפורטים לכל אחד משבעת פרקי הספר. בהמשך ב-1997, התפרסם הספר ברומנית תחת שם דומה: Minuena De La Moghilev Memorii 1941-1944 בתרגומו של מרצ'ל בינר. תרגום הזיכרונות לגרמנית פורסם ב-2009.
פרקי הספר מחולקים לפי עונות השנה במהלך תקופת הגירוש למוגילב, טרנסניסטריה. פרק ראשון: סתיו 1941. פרק שני: חורף 1941-1942. פרק שלישי: אביב-קיץ 1942. פרק רביעי: סתיו 1942. פרק חמישי: חורף 1942–1943. פרק שישי: אביב-קיץ 1943. פרק שביעי ואחרון: 1944-1946.
ברשימותיו דיבר יגנדורף על ניסיונו להפוך את העובדים במפעל לבלתי ניתנים להחלפה באמצעות עבודה קשה, יעילות, פרודוקטיביות מרבית ורוח של אלתור תוך מציאת דרך להוכיח את התועלת שלהם. לא רק חזונו של יגנדורף ולא רק התנהגותו הנחרצת והאמיצה, אלא בהחלט גם שרשרת של נסיבות ממוזלות, מקרה מיוחד בתולדות רדיפת היהודים הרומנית, אפשרו לייגנדורף בן החמישים ושש להצליח בשכנוע הגרמנים והרומנים כאחד בסתיו 1941. לדבריו היה נחוש להתנגד. גם המוניטין האישי והאומץ של האיש הזה היו מכריעים ב"פעולת האיזון בין הסתגלות להתנגדות" עוד לפני הגעתו לעיירות שסועות המלחמה אטאקי ומוגילב-פודולסקי היה במעמד של אחראי עיקרי מבין המגורשים מעירו (לפי הירט-מנהיימר). אולם פנייתו למפקד הגרמני במוגילב התבררה כפעולה מסוכנת מאד. יגנדורף לבש מדי קצין רומני, שעדיין היו ברשותו לאחר שחרורו מהשירות הצבאי שנה קודם לכן ושכנראה הצליח להציל במהלך הגירוש. מול הגרמנים התחזה לסגן ראשון רומני במילואים. "אם הוא היה נתפס בשקר, סביר להניח שהוא היה מוצא להורג במקום ". (לפי הירט-מנהיימר). על פי זיכרונותיו, יגנדורף העניק לעצמו לגיטימציה בפני המפקד הגרמני רק במכתב מסימנס-שוקרט-וורקה שבו זוהה כמנהל מכירות לשעבר - ובוודאי נעזר שפתו הגרמנית. הפגישה עם הנציב הרומני של מוגילב, קולונל יון באלאנו, היא אחד האירועים המוצלחים ביותר בסיפור הזה. "נראה", אמר הירט-מנהיימר, "שבאלאנו ויגנדורף שירתו כקצינים בצבא האוסטרו-הונגרי ושמרו על דרגתם לאחר שהפכו לאזרחים רומניים".
מעמדו, השפעתו והמוניטין של יגנדורף היו נתונים לתנודות ולאיומים מתמידים במהלך שלושים החודשים שבהם התקיים גטו מוגילב. נראה כאילו החומה שהפרידה בינו לבין תבוסתו, כישלונו וסופו תמיד הייתה דקיקה. אחראים לכך היו השינויים המתמידים במשקל ובעימותים מצד הצבא הגרמני והמנהל האזרחי הרומני, כמו גם מהלך המלחמה, לא מעט כוחות מנוגדים בדמות השירות החשאי הרומני. אבל גם מתחים וסכסוכים בקהילת המגורשים עצמם היו חלק מחיי היום-יום. הרומנים - בניגוד לגרמנים - פעלו באופן יותר מהוסס בהתנכלויותיהם למגורשים, לעיתים אף עשו מאמצים למצוא דו-קיום נסבל במסגרת משימותיהם הצבאיות והמנהליות כמו גם בחיי היומיום. עם זאת, זה נעשה בעיקר מתוך אינטרס אישי. הרומנים טרפדו תכופות את כוונותיהם ומטרות המלחמה של הגרמנים.
יגנדורף כותב כי המדיניות הרומנית בטרנסניסטריה לא נקטה כיוון אחיד. "גם כאשר הרשות התעשייתית הרומנית הכירה בערך העבודה היהודית המאורגנת, הצבא או השירות החשאי קשרו קשר להשמידנו". בתחילת אוקטובר 1942, הורה השירות החשאי לראש המחוז החדש - קולונל נסטורס לגרש 3,000 יהודים ממוגילב למחנה הריכוז פצ'ורה, מה שאיים להביא למותם. ייגנדורף הזכיר בזכרונותיו את "יחסיו הטובים מאוד עם ראש העיר החדש של מוגילב, קפטן ניקולאי בוטה".
בזכרונותיו תיאר יגנדורף את פגישתו האישית עם מושל טרנסניסטריה, ג'ורגה אלקסיאנו בספטמבר 1942. "להפתעתי", אומר יאגנדורף, "פרופסור ג'ורגה אלקסיאנו נתן לי את ידו ומיד אחר כך גם המפקד הגרמני עשה זאת. [...] בנגרייה [. ..] "המושל שיבח את הישגינו ולחץ את ידי בפעם השנייה". אף על פי כן, מסקנתו מלאת הסרקזם של יגנדורף הייתה: "מוגילב לא היה מיועד לנאיבים".
בחורף 1941/42 נדחקו היהודים בהמוניהם מהמחנות בטרנסניסטריה בחזרה למוגילב. הדבר הוביל לקשיים מול הממשל הרומני, אשר הורה על דיווח של החוזרים למשטרה. השלטון העצמי היהודי סיפק אז ל"בלתי חוקיים" את היתרי השהייה של יהודים שנפטרו. בדצמבר 1941 פרצה מגפת הטיפוס. "מאות יהודים מתו מדי יום מהמחלה המדבקת הזו שהועברה על ידי כינים. היינו צריכים להכפיל את מספר הקברנים. משפחות שלמות נמחקו". בסוף פברואר ותחילת מרץ 1942 היו בעיר כ-15,000 יהודים. באישור הממשל הרומני, יגנדורף הקים יחידת משטרה יהודית ו"משרד לתיאום העבודה היהודית".
במרץ 1942 הוקם מחנה סקזינץ (Skasinetz, קילומטרים ספורים מצפון-מזרח למוגילב). הנציב של מוגילב, קולונל יון באלאנו, ראה במחנה פתרון ארוך טווח לבעיית היהודים המוברחים (שלא חוקית) לעיר ממחנות הגטו בטרנסניסטריה. יגנדורף, לעומת זאת, ניצל את ההזדמנות להקים חווה יהודית בסקזינץ בעזרת מומחים לחקלאות מקרב המגורשים, שיכולה לספק מזון ל-15,000 המגורשים במוגילב. אבל התוכנית נכשלת עם העברתו של באלאנו מתפקידו ויוזמת המושל לגרש לאלתר 4,000 יהודים ממוגילב לסקזינץ, ללא קשר למצב הקטסטרופלי של המחנה באותה עת. "פחדתי", אומר יגנדורף, "שגן האביב שלנו סקזינץ יהפוך לבית קברות". לוועד היהודי בראשות זיגפריד יגנדורף היו סכסוכים עם השלטונות הרומניים, "הרשויות", כפי שהוא מכנה אותם, אך במקביל נאלץ לנטרל את התגובה הפנימית היהודית לתנאים הקשים, לחוסר חופש, דיכוי ואלימות חיצונית. כאשר תחומי האחריות בתוך המחוז הרומני והממשל המקומי, המשטרה והצבא השתנו, היה צורך להתאים מחדש את הכוחות המאוזנים בעמל על בסיס קבוע. תחת יגנדורף "הממשל היהודי קיבל יותר ויותר אופי של מדינה אוטונומית עם מחלקת כספים ומרכז אגרות, משטרה יהודית, מערכת משפט, שירות רפואי, מחלקות לסטטיסטיקה, יצירת מקומות עבודה ושירות הלוויה".
"עד סוף קיץ 1942 פעלה הטורנטוריה במלואה והחיתה את כלכלת האזור. ייצרנו ציוד חקלאי ושלל חלקי חילוף שנעשו נדירים ומילאו את המחסן שלנו. [...] ככל שהביקוש למוצרינו גדל, הרחבנו את המחלקות ובכך את יכולתנו לייצור אביזרים בהתאמה אישית. הזמנות הגיעו מכל רחבי טרנסניסטריה."
ביוני 1942 התפטר יגנדורף מראשות הוועד היהודי לאחר שעמד בראשו מאז נובמבר 1941. הסיבות להתפטרות, ש"לא היו קשורות לאובדן כוח כלשהו" (לפי הירט-מנהיימר), מוצגות באופן סותר על ידי יגנדורף והירט-מנהיימר. עם זאת, שמר יגנדורף על "תפקידו היוקרתי כמנהל הטורנטוריה, בסיס הכוח האמיתי שלו". (לפי הירט-מנהיימר)
יגנדורף לא החמיץ הזדמנויות לשפר את תנאי החיים והעבודה האומללים של עובדי המפעל. בסתיו 1942, המזל שיחק לידיו כאשר דר. בלקס, סגן שר העבודה והמושל הרומני ג'ורגה אלקסיאנו מגיעים למוגילב. יגנדורף שכנע את בלקס בצורך ב"משרד מרכזי לתיאום עובדים יהודים ברחבי טרנסניסטריה", כמו גם בצורך בשכר הוגן לעובדיו במפעל היציקה. הוא גם ביקש מבלקס לפרק את כל המחנות, במיוחד סקזינץ. כאשר דרש הממשל הרומני "להעביר את כל היהודים במוגילב לידי הגרמנים" באוקטובר 1942, דחה אלקסיאנו בקשה זו. "לאחר שבדק את הטורנטוריה, הוא ודאי הגיע למסקנה שנשרת את מטרותיו טוב יותר בחיים מאשר מתים." (יגנדורף)
עדיין קו המדיניות הרומנית כלפי המגורשים היה משתנה לסירוגין. כשהוכתבו גירושים נוספים מגטו מוגילב למחנה פצ'ורה באוקטובר 1942, ויתר יוזף שאואר על תפקידו כיושב ראש הוועד היהודי ויגנדורף קיבל שוב את התפקיד בדצמבר 1942. הגירושים היוו הקזת דם אדירה לגטו מוגילב. באוקטובר של אותה שנה בלבד פונו 3,000 איש תושבי הגטו לפצ'ורה בקרונות בקר. "במחנה השומם הזה, תנאי החיים היו כל כך מחרידים, שלפי דיווחי עדים, הקורבנות ניסו לשרוד באמצעות קניבליזם. [...] בתוך פחות משנה, כולם מתו מלבד 28 איש מתוך 3,000 היהודים שהובאו מ - מוגילב לפצ'ורה ". (לפי הירט-מנהיימר)