stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ה'תרמ"ט
נפטרו

א' בכסלו – אליעזר הלוי, מזרחן יהודי בריטי ממוצא גרמני, עוזרו ומזכירו של משה מונטיפיורי. (נולד בי' בתמוז ה'תקס"ט)
י"ט בטבת – לורנס אוליפנט דיפלומט בריטי שהגה את התוכנית ליישוב יהודים בארץ ישראל
כ"ז בטבת – הרב שמשון רפאל הירש, רב גרמני מאבות הנאו-אורתודוקסיה, מרא דאתרא בניקלשבורג ובקהילה הנפרדת בפרנקפורט, "עדת ישורון". (נולד בכ"ד בסיוון ה'תקס"ח)
ב' בתמוז – רבי אברהם טברסקי, מייסד חסידות טריסק
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג השג, ובה 385 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
י"ג באדר ב' חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר ב'.
היסטוריה של עם ישראל
מנאנדרוס מאפסוס

| --- | --- |
 לידה:  ? אפסוס, טורקיה 
 פטירה:  המאה ה־2 לפנה״ס 
 שפות היצירה:  יוונית עתיקה 
 
מנאנדרוס מאפסוס (ביוונית: Μένανδρος; פרח בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס) היה סופר יווני שכתב על ההיסטוריה של העיר צור בלבנון.
המקורות היחידים הקיימים לכתבי מנאנדרוס הם ציטוטים של חיבורו הנמצאים בשתי יצירותיו של יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים ונגד אפיון, או בקטעים מצוטטים מתוך חיבוריו אלה אצל סופרים מאוחרים יותר: תאופילוס מאנטיוכיה (אנ'), אוסביוס מקיסריה וגאורגיוס סינקלוס.
מנאנדרוס מאפסוס חי במאה ה-2 לפנה"ס, במידה מקבלים את הזיהוי שלו עם תלמידו של אריסטרכוס, הנזכר בערך "ארטוסתנס" בסודא.
תוכנם של הקטעים ששרדו מתוך חיבורו של מנאנדרוס

יוסף בן מתתיהו ציטט בחיבוריו שלושה קטעים מתוך חיבורו האבוד של מנאנדרוס על ההיסטוריה של צור:
קדמוניות היהודים, ספר שמיני, פרק ה, פסקה ג, סעיפים 144–146 - על חירם מלך צור ויחסיו עם שלמה המלך (מופיע גם ב"נגד אפיון").
קדמוניות היהודים, ספר שמיני, פרק יג, פסקה ב, סעיף 324 - על הבצורת שהתרחשה בימיו של אתבעל, מלך צור.
קדמוניות היהודים, ספר תשיעי, פרק יד, פסקה ב, סעיפים 283–287 - על מלחמת האשורים נגד העיר צור.
נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק יח - הקטע החשוב ביותר, שכולל את ההיסטוריה של חירם ואת רשימת מלכי צור (אנ') שמלכו אחריו.
נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק כא - נראה כי חיבורו של מנאנדרוס הוא גם המקור לתיאורו של יוספוס את ההיסטוריה של צור מנבוכדראצר ועד כורש.
לא ברור מדברי יוסף בן מתתיהו מה היה שמו של חיבורו האבוד של מנאנדרוס. כאשר הוא מצטט אותו, הוא מתאר אותו כך: "מנאנדרוס, שתרגם את תעודות הצורים מלשון פיניקית ללשון ההלנית"; "מנאנדרוס, שחיבר ספר דברי הימים והעתיק את ארכיוני הצורים לשפת ההלנים"; "מֶנאַנדרוס איש אפסוס, שכתב את כל מעשי המלכים אשר קמו ליונים וללועזים ושקד ללמוד את דברי הימים מספרי עם ועם. הוא דבר גם על מלכי צור".
מהתיאור ב"נגד אפיון" ניתן ללמוד כי חיבורו של מנאנדרוס עסק ב"מעשי המלכים אשר קמו ליונים ולברברים".
יוספוס מצטט את מנאנדרוס כאמצעי לספק תימוכין לדבריו שלו, לגבי קדמוניותם של היהודים. הוא מצטט מתוכו על מיזמי הבנייה של חירם, כדי להצביע על אמינות קיומו של המלך חירם המקראי וסיועו לשלמה המלך בבניית בית המקדש בירושלים; הוא משווה את הבצורת בימיו של אליהו עם בצורת שמנאנדרוס אומר שהתרחשה בימיו של אתבעל, מלך צור; לאחר שסיפר על כך ששלמנאסר החמישי היה האחראי לחורבן שומרון, הוא מצטט את מנאנדרוס כעדות נוספת לקיומו של שלמנאסר, שעל פי מנאנדרוס, הטיל מצור (שארך 5 שנים) גם על העיר צור.
בנגד אפיון מצטט יוספוס מתוך חיבורו של מנאנדרוס את רשימת מלכי צור, החל מאביבעל, אביו של חירם, ועד פיגמליון (אנ'), עם מספר שנות שלטונו של כל אחד מהמלכים, כמו גם מספר שנות חייו. לגבי פיגמליון, נכתב כי בשנת שלטונו השביעית, אחותו דידו ברחה וייסדה את העיר קרתגו.
סוף הקטע הזה, שכולל שתי הערות כרונולוגיות (אחת מהן מתייחסת לתאריך הקמת בית המקדש בירושלים), אינו ציטוט ישיר ממנאנדרוס, אולם סביר שהוא מקורו. רוב החוקרים מטילים ספק בכך שהסינכרוניזציה בין עלייתו לשלטון של חירם, הקמת המקדש בירושלים וייסוד קרתגו נובעת ישירות ממנאנדרוס. ייתכן והוא אכן הזכיר את בניית המקדש בירושלים, אך ייתכן גם שאזכור זה נעשה באופן שלא הלם את הרגשות היהודיים ולכן יוספוס בחר שלא לצטט אותו בנושא הזה ישירות.
הערכות מודרניות של כתבי מנאנדרוס > הערכות המבוססות על ניתוח ספרותי

יעקב קצנשטיין סבור כי העובדה שמנאנדרוס מכנה את שלמה "מלך ירושלים" מוכיחה כי אכן מדובר במקור צורי ולא בדברים שיוספוס שם בפיו, מאחר שמלכי החוף הפיניקי שלטו בעיקרון על עיר אחת וסביבותיה ולכן ראו גם בשלמה שליט של עיר, כמותם. כמו כן, יוספוס אף לא ניסה לתקן את ה"פגם" הזה, אפילו בתיאור שבו הוא עושה מאמץ כדי להאדיר את שלמה. דברים אלה של מנאנדרוס, יחד עם דברי דיוס (היסטוריון הלניסטי נוסף המצוטט על ידי יוספוס), שכינה את שלמה "השליט בירושלים", הם האזכורים היחידים של שמו של שלמה במקור פגאני. קצנשטיין מעיר כי רשימת המלכים של מנאנדרוס נראית אותנטית גם משום שיוספוס אינו סוטה ממנה הצידה, אפילו לא כדי להעיר על אזכורו של אתבעל, חותנו של המלך אחאב, אף על פי שהוא נזכר במקרא.
ויליאם בארנס מציין שנראה כי הרשימה מקורה בארכיון רשמי כלשהו, כי לצרכיו של יוספוס ציון שנות חייהם של המלכים מהווה חזרה מיותרת על סיכום שנות שלטונם.
הערכות מודרניות של כתבי מנאנדרוס > הערכות המבוססות על כתובות שנמצאו

בטקסט המצוטט של מנאנדרוס, הוא מציין גם מלכים שלא היו כל כך מפורסמים, ובהם גם אלה שעד לאחרונה לא היו להם עדויות מלבד מנאנדרוס.
ב"נגד אפיון" מציין מנאנדרוס את "באלאזרוס" כסבו של פיגמליון. חוקרים מסוימים השוו את באלאזרוס זה (בעל-עזר השני (אנ')) עם "בעל-מזר" שהעלה מס לשלמנאסר השלישי בשנת 841 לפנה"ס.
ב"נגד אפיון" נזכר "פיגמליון" כשליט צור. כתובת מהמאה ה-9 לפנה"ס שנמצאה בסרדיניה ככל הנראה מזכירה את השם "פיגמליון".
ב"קדמוניות היהודים" (ספר תשיעי), מזכיר מנאנדרוס את אלולאוס כמי שמסרב להעלות מס לסנחריב. קיומו של עימות בין סנחריב ל"לולי" נתמך על ידי לפחות שלוש כתובות של המלך האשורי, כאשר היסטוריונים בדרך כלל משווים בין "לולי" באכדית לצורה היוונית "אלולאוס".
כתובות אלו, המזכירות מלכים פחות ידועים שאינם נזכרים במקרא, מקנות אמינות לכתבי מנאנדרוס, מאחר שלגבי כל אחד מהם, התקופה שמנאנדרוס משייך אותם אליה תואמת לתקופה של הכתובת המעידה עליהם, על פי קביעת היסטוריונים מודרניים.
לקריאה נוספת

Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I, XX. Menander of Ephesus, pp. 119-122
הערות שוליים

↑  הגיית השם ביוונית: מננדרוס, במלעיל דמלעיל (ההטעמה בהברה הראשונה).
↑  סודא, ארטוסתנס – Suidas, s.v. Ἐρατοσθένης
1 2 3 4 5  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, vol. I, p. 119
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק כא.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר שמיני, פרק ה, פסקה ג, סעיף 144.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר תשיעי, פרק ה, פסקה ג, סעיף 283.
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק יח.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר שמיני, פרק ה, פסקה ג, סעיף 145.
↑  ספר מלכים א', פרק י"ז.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר שמיני, פרק יג, פסקה ב, סעיף 324.
↑  ספר מלכים ב', פרק י"ז, פסוקים ג'–ו'.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר תשיעי, פרק יד, פסקה ב, סעיפים 283–287.
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, vol. I, p. 122
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר שמיני, פרק ה, פסקה ג, סעיפים 149-147; נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק יז.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 102399050  ISNI: 0000 0003 9634 8644  NTA: 06983217X  VIAF: 34843947   WorldCat (עם VIAF): 34843947
ה'תרצ"א

ה'תרצ"א (5,691) ובקיצור תרצ"א – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-23 בספטמבר 1930, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 11 בספטמבר 1931.
המולד של תשרי חל ביום שלישי, 7 שעות ו-452 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג גכה. איננה מעוברת, ואורכה 354 ימים.
זו שנת שמיטה, ושנת 10 במחזור העיבור ה-300. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 7 (סימנה זידא) במחזור השמש ה-204.
שנה זו היא שנת 1,862 לחורבן הבית, ושנת 2,242 לשטרות.
אירועים

כ"ח בתשרי – בריטניה מפרסמת את הספר הלבן השני
י"ז בטבת – תומאס אלווה אדיסון מגיש את הפטנט האחרון שלו
י"ד באדר – הקונגרס מאשר את "הדגל זרוע הכוכבים" כהמנון ארצות הברית
כ"ג בניסן – האצ"ל נוסד בירושלים על ידי פורשים מ"ההגנה", בראשות אברהם תהומי
א' באייר – אורי קיסרי מפרסם ב"דואר היום" את המאמר "אנחנו עלי–הצבר!" ובו הושווה לראשונה הישראלי יליד הארץ עם צמח הצבר המצוי
ו' בתמוז – נוסדה ברית עברית עולמית בברלין
נולדו

כ"ד בתשרי – דן פגיס, משורר ומתרגם עברי וחוקר של שירה יהודית (נפטר ב-ה'תשמ"ו)
ג' בכסלו – נפתלי הריברטו הבר, פרופסור לספרות, סופר ומורה ישראלי–ארגנטינאי
י"ז בכסלו – דני קרוון, פסל וצייר ישראלי, חתן פרס ישראל
כ"ג בכסלו – נתן זך, משורר ישראלי
י' בשבט – יעקב כ"ץ, ראש ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית בכפר חב"ד, ורב בית כנסת חב"ד בבני ברק. (נפטר ב-ה'תשע"ה)
י"ב בשבט – ידידיה בארי, פעיל אצ"ל וחבר הכנסת מטעם הליכוד (נפטר ב-ה'תשס"ד)
כ"ו באדר – יוסף האפרתי, חוקר ספרות ישראלי (נפטר ב-ה'תשל"ד)
י' בניסן – יעקב בודו, שחקן וקומיקאי ישראלי
ט' באייר – אמנון עברון, עורך דין ישראלי וראש משרד המבורגר עברון ושות'. (נפטר ב-ה'תשס"ו)
ד' בסיוון – ישראל קיסר, מזכ"ל ההסתדרות, שר וחבר הכנסת מטעם המערך
ח' בסיוון – אליעזר גולדברג, שופט בית המשפט העליון ומבקר המדינה
כ"ד בסיוון – ג'קי מייסון, קומיקאי יהודי–אמריקאי
ד' באלול – הרב ברוך דב פוברסקי, מראשי ישיבת פוניבז'
נפטרו

ז' בטבת – הלורד מלצ'ט (אלפרד מונד) נדבן ומדינאי יהודי-בריטי: פעל למען ארץ ישראל והשתתף בהקמת הסוכנות היהודית
כ"ט בניסן – רחל המשוררת, מן המשוררות הבולטות בשירה העברית המודרנית (נולדה ב-ה'תרנ"א)
ב' באלול – ציון כהן יהונתן, רב ואב בית דין בג'רבא (נולד ב-ה'תרל"ב)
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג גכה, ובה 354 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "כסדרה": שבה חשוון בן 29 יום ואילו כסלו בן 30 יום
היסטוריה של עם ישראל
פולמון הראשון

| --- | --- |
 לידה:  65 לפנה״ס 
 פטירה:  8 לפנה״ס (בגיל 57 בערך) 
 תפקיד:  מונרך 
 בן או בת זוג:  פיתודורידה  דינאמיס 
 
פולמון פיתודורוס (ביוונית: Πολέμων Πυθόδωρος; מת בשנת 8 לפנה"ס), הידוע גם כפולמון הראשון, היה מלך קליינט של רומא בקיליקיה, פונטוס, קולכיס והממלכה של בוספורוס הקימרי.
חייו

פולמון היה בנו ויורשו של זנון וייתכן של טריפאינה (Tryphaena). הוא היה יווני מאסיה הקטנה.
אביו, זנון, היה נואם ואריסטוקרט חשוב מלאודיקי על הליקוס (אנ').‏ זנון עודד את המקומיים להתנגד לגנרל הרומאי קוינטוס לביאנוס (אנ') ולמלך הפרתים פקורוס הראשון (אנ'), כאשר צבאותיהם פלשו לסוריה ואסיה הקטנה. זנון היה חבר ובעל ברית של חבר הטריומווירט מרקוס אנטוניוס ושיחק תפקיד ראשי במהלך הפלישה הפרתית בשנת 40 לפנה"ס.
עבור סיועו של זנון למלחמה הפרתית, מינה אנטוניוס ב-39 לפנה"ס את פולמון למלך קליינט על קיליקיה, במקום דאריוס מפונטוס (אנ'), בנו של פרנאקס השני מפונטוס (אנ'). בשנת 37 לפנה"ס, לאחר מותו של המלך ארסאקס מפונטוס (אנ'), מינה אותו אנטוניוס למלך קליינט על פונטוס.
ב-36 לפנה"ס סייע פולמון לאנטוניוס במסע המלחמה שלו נגד הפרתים. אולם הפרתים הביסו את אנטוניוס ופולמון. פולמון נלקח בשבי על ידי המלך הפרתי. לאחר שאושר סכום כופר, הוא שוחרר. בתקופה זו שלט פולמון מאיקוניום (כיום קוניה) בליקאוניה (אנ').
בשנת 35 לפנה"ס סייע פולמון לאנטוניוס ליצירת ברית עם ארטוואסדס הראשון (אנ') מלך מדיה ארטופדנה, כאשר הצליח לנתקו מהברית שלו עם הפרתים.
בזמן קרב אקטיום ב-31 לפנה"ס, שלח פולמון לאנטוניוס חיל עזר, אולם עוד לפני הקרב, הצליח להשלים עם חבר הטריומווירט אוקטביאנוס והפך לבן בריתו. לאחר מותו של אנטוניוס, הפך אוקטביאנוס לקיסר הרומי אוגוסטוס, וכבר בתחילת שלטונו, הכיר בפולמון כמלך קליינט של רומא ובממלכות עליהן שלט. אוגוסטוס העניק לו שרביט משנהב וגלימת ניצחון רקומה, וברך אותו במילים "מלך, בן-ברית וחבר". הכרה זו הייתה מסורת שהכירה בבעלי בריתה של רומא וגמלה להם.
כמלך הבוספורוס, הוא הרחיב את הממלכה עד נהר טנאיס (אנ'). פולמון מלך לתקופה ארוכה ומשגשגת. בשנת 8 לפנה"ס השתתף במסע צבאי נגד האספורגיאני (אנ') - שבט נוודים שחי מעל הרי פאנאגוריה. פולמון הובס על ידם, נלקח בשבי והוצא להורג.
נישואיו ויורשיו

בשנת 16 לפנה"ס התערב המדינאי הרומאי מרקוס ויפסניוס אגריפה בממלכה של בוספורוס הקימרי. אגריפה גילה ששואף לשלטון בשם סקריבוניוס התחזה לקרוב משפחתה של המלכה השלטת דינאמיס (אנ'), אלמנתו של המלך אסאנדרוס (אנ'). סקריבוניוס רצה להינשא לדינאמיס, כדי שיוכל לשלוט על הממלכה, אולם אגריפה גילה את מעשה בגידתו וציווה על מותו. לאחר מותו, ביקש אגריפה מפולמון לתפוס את מקומו של סקריבוניוס.
לאחר שנישא פולמון לדינאמיס בשנת 16 לפנה"ס, הוא עזב את איקוניום כדי לשלוט בממלכה של בוספורוס. דרך דינאמיס, הפך פולמון לאביו החורג של טיבריוס יוליוס אספורגוס (אנ'), בנה מנישואיה הראשונים. כאשר היא מתה ב-14 לפנה"ס, הפך פולמון לשליט יחיד בממלכה.
מאוחר יותר ב-14 לפנה"ס, נישא פולמון לאשתו השנייה, פיתודורידה (אנ'). היא הייתה אצילה, חצי יווניה מאסיה הקטנה וחצי רומאית, ונכדתו הראשונה של אנטוניוס. היא ילדה לפולמון שני בנים ובת אחת:
זנון, ידוע גם כזנו-ארטאקסיאס או ארטאקסיאס השלישי (אנ'), שבשנת 18 הפך למלך ארמניה עד מותו בשנת 35.
מרקוס אנטוניוס פולמון פיתודורוס, הידוע גם כפולמון השני.
אנטוניה טריפאינה (אנ'), שנישאה לקוטיס השלישי (אנ'), מלך תראקיה.
לאחר מותו של פולמון, ירש אותו אספורגוס כמלך הבוספורוס, ואילו פיתודורידה מלכה כשליטת-יחיד בקיליקיה, פונטוס וקולכיס.
הערות שוליים

↑  הגיית השם ביוונית: פּולֵמון פיתודורוס. פולמון במלעיל ופיתודורוס במלעיל דמלעיל (ההטעמה בהברה השלישית מהסוף).
1 2 3 4 5 6  Smith, William, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, 1. Polemon I, p. 434
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 102403678  VIAF: 29921028   WorldCat (עם VIAF): 29921028
קונון (מיתוגרף)

קונון (ביוונית: Κόνων; סוף המאה ה-1 לפנה"ס ותחילת המאה ה-1 לספירה) היה פילולוג ומיתוגרף יווני מתקופת אוגוסטוס קיסר.
קונון חיבר יצירה ששמה "סיפורים" (Διηγήσεις), המוקדשת לארכלאוס פילופאטור, מלך קפדוקיה (אנ'). היה זה אוסף של 50 סיפורים המתייחסים לתקופה המיתית וההירואית, ובמיוחד לייסודן של מושבות.
תקציר של היצירה נשמר בביבליותקה של פוטיוס, הפטריארך של קונסטנטינופול במאה ה-9, שמשבח את הסגנון האטי של קונון, ומעיר שניקולאוס איש דמשק שאל ממנו הרבה.
דיון כריסוסטומוס מזכיר רטוריקן בשם "קונון", שייתכן וניתן לזהותו עם קונון המיתוגרף.
הסיפור ה-40 ביצירה מתאר את תולדותיה של אנדרומדה ומקשר אותה עם העיר יפו, בהתאם למסורת ארוכה בספרות היוונית, אולם אינו מציין שהיא נמצאת בארץ יהודה, אלא בארץ שנקראה באותו הזמן "יפו", שקיבלה את שמה מעיר החוף ו"נקראה לאחר מכן פיניקיה".
לקריאה נוספת

Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I, LI. Conon the Mythographer, pp. 352-354
הערות שוליים

1 2 3  Smith, William, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, Conon, literary, Vol I, p. 826
↑  פוטיוס, ביבליותקה, קודקס 186.
↑  פוטיוס, ביבליותקה, קודקס 189.
↑  קונון אצל פוטיוס, סיפור 40.
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, LI. Conon the Mythographer, p. 352
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007321901005171  PLWABN: 9810624721105606  BIBSYS: 95000906  BnF: cb145656778 (data)  GND: 10076911X  ISNI: 0000 0000 7973 0567  LCCN: nr2002039898  NLG: 306702  NTA: 06988966X  SUDOC: 116504145  VcBA: 495/42019  VIAF: 268861696   WorldCat (עם VIAF): 268861696
לילך דקל-אבנרי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 באוקטובר 1970 (בת 54) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה 
 https://cargocollective.com/lilachDekelAvneri
 
לילך דקל-אבנרי (נולדה ב־2 באוקטובר 1970) היא במאית תיאטרון, דרמטורגית ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה

דקל-אבנרי נולדה ב-1970 למשפחה עם שורשים מזרח אירופיים.
גדלה ברמת השרון.
בילדותה רקדה בלהקת בת דור, אך בגיל 16 עזבה את הלהקה כי רצתה ללמוד קולנוע.
בוגרת תיכון אלון ברמת השרון.
בתום שירות צבאי כקצינה סיימה תואר ראשון בקולנוע ובאומנות,
לאחר מכן התגוררה שנתיים בפריז, למדה צרפתית בסורבון, וכששבה לארץ סיימה תואר שני בהצטיינות בכתיבה, דרמטורגיה ובימוי באוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיה יזמה וניהלה אמנותית את פסטיבל Smallבמה, תיאטרון הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2007–2012 הייתה במאית הבית, דרמטורגית ויועצת אמנותית בתיאטרון תמונע, ובמסגרת תפקידה יזמה את עונת "שייקספיר אנפלאגד" (2008), העונה הנורווגית (2009), פסטיבל ביופידבק (2009) והעונה הגרמנית שהופקה בשיתוף מכון גתה (2010).
הייתה חברה בוועדה האמנותית של פרויקט "נקודת פתיחה" של מפעל הפיס, והתנדבה כחברת ועדה בתיאטרון תמונע ובאמנות-לעם.
מאז 2016 היא מנהלת את הוועדה העברית של רשת "יורדרם", ומנהלת אמנותית את פסטיבל "מדרום" באופקים, שיתוף פעולה בין מכללת ספיר לעיריית אופקים, ובאותה שנה גם זכתה דקל-אבנרי בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה כיוצרת מצטיינת.
ב-2017 פיתחה עבודת פרפורמנס במסגרת רזדנסי בבית הנסן שהוצגה בתערוכה של משתתפי הרזדנסי ובפסטיבל מדרום 8, באופקים.
דקל-אבנרי העבירה סדנאות לסטודנטים למשחק ולבימוי במסגרות שונות, לימדה במכללת לוינסקי וספיר וניהלה אמנותית את פסטיבל מדרום לאמנות בינתחומית, באופקים. היום מלמדת בימוי בנקודת פריצה.
קריירה מקצועית > בימוי

טריסטן ואיזולדה בוורשה - במסגרת פסטיבל Small במה. הזירה הבין-תחומית. 2002.
עובדיה בעל מום - על פי ש"י עגנון. הזירה הבין-תחומית, 2004.
דג בבטן - על פי שלושה סיפורים מאת אפרת דנון. ההצגה זכתה בפרס קיפוד הזהב למבצעת. תמונע, 2006
פדרה מאוהבת - עיבוד מודרני לסיפור המיתולוגי של פדרה והיפוליטוס מאת שרה קיין. זוכת פרס קיפוד הזהב לשחקנית הטובה ביותר. תמונע, 2007
מקבת' - עיבוד מודרני למחזה מאת ויליאם שייקספיר בכיכובן של הרקדנית איריס ארז והמוזיקאית קרני פוסטל. תמונע, 2008
מישהו בדרך הנה - מאת המחזאי הנורווגי יון פוסה ובתרגום דורון תבורי. תמונע, 2009
אדם גייסט - מאת המחזאית הגרמניה דאה לוהר. זוכת פרס קיפוד הזהב לעיצוב חלל. תמונע, 2010.
פרא או האיש עם העיניים העצובות - קריאת המחזה מאת הנדל קלאוס במסגרת פסטיבל העונה הגרמנית. תמונע, 2010.
מגי מחפשת את בריק - אינטרפרטציה לחתולה על גג פח לוהט של טנסי ויליאמס בתרגומו של אהוד מנור. סטודיו ניסן נתיב, 2013.
רוחות מורנוב - קומדיה שחורה על פי הסיפור הקצר פרי עטה של המחזאית הפולנייה סילביה חוטניק בעיבודה של דקל-אבנרי, ששילבה במחזה גם שתי סצנות מק. צטניק. ההצגה עלתה במקביל בתיאטרון דרמטיצ'ני בוורשה, ובאולם נחמני בתל אביב במסגרת שיתוף פעולה עם הקאמרי ואנסמבל עיתים.
גן העדן האבוד - מופע שנכתב כתגובה לטרגדיה היוונית פרומתאוס הכבול מאת אייסכילוס, במסגרת בפסטיבל עכו, 2014. המופע זכה בפרסים להצגה הטובה ביותר, עיצוב הסאונד, עיצוב החלל ופרס שחקנית המשנה ללני שחף.
אמסטרדם - בעקבות המחזה של מאיה ערד יסעור. אוניברסיטת דרום קליפורניה, 2019.
חדר אמנים, חדר לדוגמה - פרויקט אינטרנטי במסגרת פסטיבל "הערה 13". 2020.
דיור מוגן - פרויקט אינטרנטי שהופק במהלך תקופת הקורונה במסגרת פסטיבל ויראלי. 2020.
She will find Solace - פרויקט פרפורמטיבי תלוי חלל שהוצג במוזיאון ווזנסנסקי במוסקבה במסגרת פסטיבל מסכת הזהב. 2020
פרויקט אייכמן - טרמינל 1 - מופע פרפורמטיבי למצלמה בפסטיבל ישראל, זוכה פרס קיפוד הזהב ליצירה לדיגיטל, 2021
קריירה מקצועית > כתיבה

אדם בתוך עצמו - המחזה שפתח את פסטיבל הקריאות המבוימות. צוותא, 2002.
תחת גגות שלהבת - פורסם באנתולוגיה "קולות חדשים בדרמה הישראלית" בעריכת שמעון לוי. 2006
מחזאות גרמנית של המאה ה-21 - עורכת שותפה באנתולוגיה של הוצאת רסלינג בשיתוף מכון גתה.
קריירה מקצועית > תרגום

מטוהרים - מחזה מאת שרה קיין
ארורים - מחזה מאת שרה קיין
אחרי הסוף - מחזה מאת דניס קליי
אלוהים הוא DJ - מאת פאלק ריכטר. תרגום משותף עם מתיאס נאומן עבור מכון גתה.
S-27 - מאת שרה גרוחאלה(אנ')
פאתוס-מאתוס

ב-2014 הקימה דקל-אבנרי את קבוצת התיאטרון והפרפורמנס פאתוס-מאתוס, אותה היא מנהלת אמנותית.
ב-2015 השיקה קבוצת פאתוס-מאתוס את פרויקט "בחדרי חדרים" - סדרה של מפגשים תלויי חלל, בחללים אלטרנטיביים בתל אביב ובפורמט אינטימי, בעקבות נשים במקרא ללא שם. הפרויקט זכה לתמיכה של 929 וקרן רבינוביץ.
בעקבות הפרויקט עלה ב-2016 מופע של כ-4 שעות באלמא בזכרון יעקב, ובאותה השנה הופיעו חברי הקבוצה עם המשחק הפרפורמטיבי "אמת או חובה בחדרי חדרים", בגלריה משונע, בתיאטרון תמונע, ובבית הגפן בחיפה.
ב-2018 יזמה דקל-אבנרי בשיתוף חברי הקבוצה רועי פביאן ונדב משעלי, את פרויקט "מניפסטאובייקט" פרויקט פלייסמייקינג, בשיתוף ובתמיכת עיריית אופקים וארגון הפדרציות היהודיות בצפון אמריקה.
במסגרת פסטיבל עכו 2021 עלה המופע בימי כתר שיצרה דקל אבנרי בהשתתפות חברות הקבוצה ומתאר הוויה אנושית־נשית בתקופת הקורונה. המופע זכה בצל"ש על יצירה הפורצת את גבולות המדיום.
קריירה בינלאומית

בשנת 2010 השתתפה דקל-אבנרי עם ההצגה "אדם גייסט" בפסטיבל בתיאטרון דרמטיצ'ני בוורשה, תחת ניהולו האמנותי של פאבל מיצ'קביץ, וב-2012 הזמין אותה מיצ'קביץ לביים בתיאטרון.
בשנת 2013 נבחרה על ידי האגף לקשרי תרבות ומדע במשרד החוץ, מינהל התרבות של משרד התרבות והמכון למחזאות ישראלית לנהל אמנותית את אירועי "ישרא-דרמה" - פרויקט לחשיפת תיאטרון ישראלי למנהלי תיאטראות ומחזאים ברחבי העולם.
ב-2014 כיהנה כנשיאת חבר השופטים בפסטיבל הבינלאומי בבלגרד 48Bitef.
כמו כן השתתפה בפסטיבלי תיאטרון באירופה, ביניהם פסטיבל "מפגש תיאטרון" בברלין, "תיאטרון העולם" במנהיים, פסטיבל של האקדמיה לאמנויות בברלין(אנ'), ופסטיבל PUF בפולה שבקרואטיה.
המופע "פרויקט אייכמן" שיצרה עבור פסטיבל ישראל השתתף בשנים 2021–2022 בפסטיבל Dramatiker בגראץ, בפסטיבל Femart בקוסובו, בפסטיבל Segal בניו יורק ובפסטיבל Chutzpah בוונקובר.
חיים אישיים

אימה של דקל-אבנרי היא צופיה דקל, אוצרת אומנות ובעברה יוזמת מוסף גלריה של עיתון הארץ. אחותה היא האמנית שחף דקל, יוצרת סדרת הרשת "י (ו)צרים".
נשואה לאיציק אבנרי וב-2005 נולד בנם היחיד.
הערות שוליים

1 2 3 4  תיאטרון - להתחרות באליזבת טיילור ופול ניומן, באתר www.habama.co.il
1 2   תמר רותם, לילך דקל־אבנרי תנהל את "חשיפה בינלאומית לתיאטרון”, באתר הארץ, 23 ביוני 2013
↑  תיאטרון - עובדיה בעל מום – נצחון הרוח המורדת, באתר www.habama.co.il
↑  תיאטרון - "דג בבטן" – על ציר הזמן, באתר www.habama.co.il
↑  פדרה מאוהבת, באתר www.tmu-na.org.il
↑  רותי זוארץ, ‏דם חדש למקבת, באתר גלובס, 9 בינואר 2008
↑  לילך וולך, מישהו בדרך הנה: סיוט יפהפה ומפתה, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2009
↑  מיכאל הנדלזלץ, "אדם גייסט": האדם וכל הרוחות, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2010
↑  פסטיבלים - העונה הגרמנית בתיאטרון תמונע, באתר www.habama.co.il
↑  תיאטרון - רוחות מורנוב, באתר www.habama.co.il
↑  תיאטרון - הקירות הצועקים של שכונת מורנוב, באתר www.habama.co.il
↑   תמר רותם, ההצגה הזוכה בפסטיבל עכו: "גן העדן האבוד", באתר הארץ, 14 באוקטובר 2014
↑  אמסטרדם – Israeli Dramatists Website, באתר dramaisrael.org
1 2  לילך דקל-אבנרי, אתגר הקורונה: התרבות לא נעלמה. אבל איפה לעזאזל אייכמן?, באתר טיים אאוט, ‏2020-12-23
↑  דיור מוגן, באתר Viral Festival
↑  Pathos Mathos company, Tomorrow (Saturday) is the premiere of our director Lilach Dekel-Avneri “She will find solace ” in Moscow for the Theatrum Festival, in the Museum of Voznesensky, www.facebook.com, ‏14 באוגוסט 2020
↑  תיאטרון - אדם בתוך עצמו הוא גר, באתר www.habama.co.il
↑  הספר קולות חדשים בדרמה הישראלית / לוי שמעון - עריכה (2006), באתר www.bookholder.co.il
↑  מחזאות גרמנית של המאה ה-21 – רסלינג הוצאת ספרים
↑  תיאטרון - תמונות מתוך "מטוהרים", באתר www.habama.co.il
↑  Blasted // 9-10.11, www.facebook.com
↑  מרב יודילוביץ', תיאטרון תמונע מציג: העונה הגרמנית, באתר ynet, 3 בפברואר 2010
↑   יאיר אשכנזי, מפנים זרקור אל הסיפורים הזוועתיים של נשות התנ"ך חסרות השם, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2016
↑  פסטיבל מדרום - מכללת ספיר, מניפסטאובייקט, באתר www.facebook.com, ‏29 באפריל 2018
↑  yuval saar, בימי כתר: שנת הספה של לילך דקל־אבנרי, באתר מגזין פורטפוליו, ‏2021-09-17
↑  פסטיבלים - ההצגה אדם גייסט לפולין, באתר www.habama.co.il
↑   תמר רותם, האם לילך דקל אבנרי תשנה את התיאטרון הישראלי, באתר הארץ, 10 ביולי 2013
↑  Dramatikerinnenfestival 2022, EICHMANN PROJECT – TERMINAL 1 by Lilach Dekel-Avneri and the Pathos-Mathos Company, www.dramatikerinnenfestival.at
↑  The Eichmann Project - Terminal 1 by Lilach Dekel-Avneri, Pathos-Mathos company, Segal Center Film Festival on Theatre and Performance (FTP) 2022, ‏2022-02-11 (ב־)
↑  Chutzpah! Festival & The Norman Rothstein Theatre, Israeli theatre artist Lilach Dekel-Avneri and the Pathos Mathos company explore this trial and its enduring relevance in their digital theatre piece “The Eichmann Project - Terminal 1.”, www.facebook.com, ‏18 באוקטובר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007337312705171  LCCN: no2001049177  VIAF: 71042403   WorldCat (עם VIAF): 71042403
נכתנבו השני

| --- | --- |
נכתנבו השני
נכתנבו השני
 לידה:  380 לפנה"ס
 פטירה:  343 לפנה״ס (בגיל 37 בערך) 
 מדינה:  מצרים העתיקה 
 
נכתנבו השני (תעתיק של מנתון ליוונית ממצרית עבור נח'ת-חר-חבת (Nḫt-Ḥr-Ḥbt), שפירושו "הורוס מֵחביית הוא המנצח") היה מלך מצרים בין השנים 360–342 לפני הספירה, המלך השלישי והאחרון בשושלת השלושים של מלכי מצרים והמלך האחרון ממוצא מצרי במצרים העתיקה.
בתקופת שלטונו הייתה פריחה כלכלית במצרים, שבה יצרו האמנים המצרים סגנון ייחודי שהשפיע רבות על סגנון הפיסול של התבליטים בתקופה התלמית. כמו המלך נכתנבו הראשון, גילה גם נכתנבו השני עניין רב בנושא הפולחן המצרי. עדויות לכך נמצאו בלמעלה מ-100 אתרים במצרים. הוא השקיע בשיקום ושחזור המקדש הגדול של איזיס, "האיזיאום".
במשך מספר שנים הצליח נכתנבו השני לשמור על עצמאותה של מצרים מהאימפריה האחמנית, אך לבסוף נוצח בשנת 343 לפנה"ס בידי ארתחשסתא השלישי, שיצא לקרב לאחר שכרת ברית צבאית עם מספר ערים יווניות. בשנת 342 לפנה"ס נכנסו הפרסים לממפיס, ולאחר מכן כבשו את כל מצרים כשהם מספחים אותה לאימפריה הפרסית. נכתנבו ברח דרומה למצרים העליונה ולאחר מכן לנוביה, שם קיבל מקלט. במשך תקופה מסוימת שמר על כוחו. גורלו הסופי לא נודע.
את נכתנבו החליף בשלטון ארתחשסתא השלישי, שהיה הפרעה הראשון בשושלת ה-31 במצרים.