stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נאום הנבואה של היטלר
אזכורי הנבואה > 1943

ב-18 בפברואר 1943, נשא גבלס את הנאום בארמון הספורט.  לדברי הרף, קבלת הפנים הנלהבת לה זכו קריאותיו של גבלס למלחמה כוללת נגד האויב היהודי-בולשביקי העידה על כך שנאמני המפלגה הנאצית עדיין מסכימים עם הנבואה.
ב-8 במאי 1943 כתב גבלס מאמר שכותרתו "המלחמה והיהודים":
אף לא אחת ממילות הנבואה של הפיהרר לא התגשמה באופן שהתגשמה תחזיתו שאם היהדות תצליח להתחיל במלחמת עולם שנייה, התוצאה לא תהיה השמדת הגזע הארי, אלא מחיקת הגזע היהודי. לתהליך זה חשיבות רבה, ויהיו לו תוצאות שלא ניתן לחזותן לאורך זמן. אולם לא ניתן לעוצרו.
המאמר הגיע לאלפי קוראים ומיליוני מאזיני רדיו. לדברי Herf, המאמר "חזר והרחיב את האופן שבו מנגנון התעמולה הנאצית יצר את התדמית לפיה" - היהודים זוממים את השמדת הגרמנים. גבלס יצר חיבור בין הרצח השיטתי המבוצע באוכלוסייה היהודית לבין השקר הגדול של קונספירציה יהודית בינלאומית השולטת בבנות הברית ואשר החלה את המלחמה. גבלס כתב שהוא מרוצה מהאופן שבו התקבל המאמר ותכנן להגביר את השימוש באנטישמיות כטקטיקת תעמולה, כיוון שמצא כי שימוש בתעמולה אנטישמית יעילה כמעט כמו תעמולה העוסקת בבולשביזם. ב-18 במאי מסר משרד התעמולה עותקים של המאמר "דמדומים ליהודים ברחבי תבל!" לפקידים נאצים. מאמרו של גבלס ציטט שוב את נבואתו של היטלר, והוסיף כי האנטישמיות עולה ברחבי העולם כיוון שאנשים החלו להבין ש"כל הסבל, המחסור והקיפוח של המלחמה הזו נובעים אך ורק מהיהודים, שהמלחמה עצמה היא פרי מלאכתו של יהודה."
אזכורי הנבואה > 1944–1945

היטלר המשיך להתייחס לנבואתו גם כשהכף במלחמה החלה לנטות נגד גרמניה והשתמש בנבואה כדי להצדיק את הסכסוך והשלכותיו הקטסטרופליות. גם הערותיו של היטלר על הפתרון הסופי הפכו ברורות יותר; ב-3 בינואר 1944, הוא אמר שתוצאות המלחמה לא הוכרעו, אולם קץ החיים היהודיים באירופה הוא "מעבר לכל ספק".  ב-26 במאי 1944, לאחר הפלישה הגרמנית להונגריה, הוא פנה לקציני צבא בכירים בברגהוף   ואמר שאם מתנגדי הנאציזם ינצחו, "הבולשביזם יהרוג מיליונים ומיליונים ומיליונים מהאינטלקטואלים שלנו. כל מי שלא ימות בירייה בצוואר היה מגורש. ילדי המעמדות הגבוהים ילקחו ויחוסלו. כל ההתנהגות החייתית הזו אורגנה על ידי היהודים".  הוא תיאר את הפצצת המבורג  וכינה את הקהילה היהודית בהונגריה כ"רשת מתואמת של סוכנים ומרגלים" שערערה את מדינתה. היטלר הכריז שהיהודים יהרסו, בדיוק כפי שחזה,   והדברים התקבלו בתשואות על ידי הקהל.
היטלר הזכיר את נבואתו בנאומו הקצר לשנה החדשה,   ששודר ברדיו מעט אחרי חצות ב-1 בינואר 1945, זאת בעת שדן ב"מזימת המלחמה הבינלאומית היהודית". לדברי ההיסטוריון ניקולס סטארגארדט, הנאום לא הביא נחמה למאזינים, אלא עורר חשש שלא יהיה משא ומתן לשלום.  דווח כי ב-13 בפברואר היטלר אמר "נלחמתי בגלוי נגד היהודים. נתתי להם אזהרה אחרונה בפרוץ המלחמה. מעולם לא השארתי אותם בחוסר ודאות שאם הם היו יטילו את העולם שוב למלחמה, הפעם לא ימלטו - השרצים באירופה יוכחדו סופית".   בצוואתו של היטלר, שנחתמה זמן קצר לפני התאבדותו,    כתב היטלר שהמשמעות האמיתית של נבואתו משנת 1939 הייתה "הדברת השרצים ברחבי אירופה".
ניתוח הנבואה > היחס לנבואה אצל הגרמנים

האיום בהשמדת היהודים הוא הביטוי הידוע ביותר מנאומיו של היטלר.  ההיסטוריון קרשו כותב שבתקופת השואה (בין 1941 ל-1945), כל המנהיגים הנאצים היו מודעים לנבואת היטלר, נבואתו הייתה " מטפורה מרכזית ל'פתרון הסופי'." קונפינו כותב ש"הייתה רק נבואה אחת בחברה הגרמנית בתקופת המלחמה, ומשמעותה הייתה דבר אחד"; הנבואה התגלתה כ"ביטוי נפוץ, משותף, אוניברסלי בקרב גרמנים ויהודים" לרצח העם המתמשך. הוא טוען שהנבואה שיקפה את האנטישמיות שכבר רווחה בחברה הגרמנית. קונץ כותב כי תחזיתו הפומבית של היטלר להשמדת יהודים בינואר 1939 הצביעה על אמונתו שהציבור יקבל את השיטות הדרקוניות הננקטות נגד היהודים. היא טוענת שההערכתו הייתה נכונה.
ניתוח הנבואה > "השמדה"

קיימת מחלוקת בין פרשנים באשר לנבואה בין האסכולות של פונקציונליזם ואינטנציונליזם, הנבדלות זו מזו בַּמִּדָּה שֶׁבָּהּ הן סבורות כי השואה תוכננה מראש על ידי היטלר לעומת האפשרות שהיא יוזמה של הביורוקרטיה הנאצית ברוח הנבואה.   היסטוריונים מוקדמים של גרמניה הנאצית, כמו הלמוט קראוסניק וג'רלד רייטלינגר, היו משוכנעים שהיטלר תכנן את רצח העם כבר מאז שנות ה-20, ולכן מיותר להוכיח קשר ישיר בין הנאום לבין הרצח ההמוני. בשנות ה-60 צמחה אסכולת הפונקציונליזם, זו אפיינה את היטלר כדיקטטור חלש וטענה שמדיניות אנטי-יהודית הייתה יוזמת הפקידות הנאצית ככל שהמלחמה התפתחה. בשנות ה-90, תשומת הלב שבה והתמקדה בתפקידו של היטלר, אך הפעם עלתה התזה שהוא קיבל את ההחלטה ב-1941.
סוגיה מרכזית היא מה הייתה הכוונה, או כיצד הובן, השימוש במונח "השמדה" (Vernichtung) בשנת 1939. לדעת ההיסטוריונית שרה גורדון, היטלר בחר במילה זו (המתורגמת גם ל"סוף", או "הרס") בשל עמימותה, שכן הוא רצה להפחיד את היהודים כדי לגרום להם להגר, מבלי לקרוא במפורש לרצח, זאת לאחר שהציבור הגרמני הגיב באופן שלילי לאירועי ליל הבדולח. קונפינו כותב כי "אף אחד בגרמניה לא ידע בדיוק מה משמעותו המעשית של המונח, או איך המטפורה הזו של 'השמדה' תתממש".  לדעת קונפינו הביטוי עורר דימויים למראות ליל הבדולח ובתי הכנסת הבוערים באותו היום ולא תאי הגזים של אושוויץ, או קברי האחים בבאבי יאר (אירועים אשר עדיין לא היו התרחשו). קונפינו טוען כי אף על פי שאפילו היטלר לא ידע למה הוא מתכוון ב"השמדה", הנאום הוכיח שהיטלר ומאזיניו כבר חזו "עולם שבו הופעלה אלימות קיצונית כדי להיפטר מיהודים ולחסל את היהדות".
ניתוח הנבואה > "השמדה" > רצח עם

היסטוריונים הנוקטים בגישה אינטנציוליסטית מדגישים את חשיבות הנאום ומביאים אותו כהוכחה לכך שרצח העם תוכנן עוד לפני המלחמה ולא התגבש בדרגה.  לוסי דווידוביץ' מבליטה את מקומו של הנאום בהחלטתו של היטלר להתחיל ברצח העם, וטענה שהעם הגרמני היה צריך להבין זאת כהכרזה מוקדמת על הפתרון הסופי.  ההיסטוריון סטפן קלי מציין שאם היטלר אכן הביע ב-1939 את כוונתו הנחרצת לבצע רצח עם, הדבר מאושש את ההנחות האינטנציונליסטיות באשר לתפקידו המכריע של היטלר ומפריך טיעונים פונקציונליסטיים.
הרף מאמין שהנבואה הייתה "האיום הציבורי החד-משמעי הראשון של היטלר להשמיד (כלומר לרצוח) - לא רק להרחיק, לגרש או להביס" - את יהודי אירופה. ההיסטוריון שלמה אהרונסון תיאר את ההצהרה כאיום פומבי לרצוח את היהודים והצהרה על כוונתו לעשות זאת, שכן כבר באותה עת תכנן את המלחמה. ההיסטוריון גרהרד ויינברג טען כי "רצח יהודים נועד להיות חלק בלתי נפרד מהמלחמה עליה [היטלר] כבר החליט". ההיסטוריון דניאל גולדהגן רואה בנאום הצהרה על שאיפתו וכוונתו של היטלר, אם תיקרה לו הזדמנות אך לא תוכנית מוגדרת ליישום מיידי.  ההיסטוריון רוברט ויסטריך טוען כי הנבואה "הייתה התפרצות יוצאת דופן של מנהיג מעצמה גדולה, וקשה לתת לה פירוש המצמצם אותה ל"מטפורה" בלבד או לרטוריקה אוטופית... התוקף שבו נשא היטלר דברים בקטע המסוים הזה של נאומו, ומחיאות הכפיים הנלהבות של חברי הרייכסטאג, מבהירים שהיה זה איום רציני לחלוטין".
ניתוח הנבואה > "השמדה" > הגירה או גירוש

חוקרים פונקציונליסטים נוטים להדגיש את ההשלכות הטקטיות של הנאום בהחזקתם של יהודי גרמניה כבני ערובה נגד התנהגותה של ארצות הברית במלחמה שעמדה לפרוץ, אף שהם מודים כי הנאום מבסס קשר רעיוני בין מלחמה להשמדה. עובדה אחת העומדת כנגד פרשנות זו היא שהיטלר התייחס ל"יהודי אירופה" ולא רק ל"יהודי גרמניה".
ההיסטוריון כריסטופר בראונינג אמר בראיון כי במהלך הנאום ב-1939 התכוון היטלר לומר לחסידיו שבמקרה של מלחמה, היהודים יגורשו מאירופה. בראונינג אמר כי יש לשקול את הנאום על רקע המדיניות האנטי-יהודית שננקטה בשנתיים שלאחריו, ולא עם הידע הרטרוספקטיבי של פעולת מחנה ההשמדה באושוויץ. בראונינג כתב גם כי המשך המדיניות האנטי-יהודית בה נקטו הנאצים מ-1939 ועד תחילת 1941 (לפני התחלת הפתרון הסופי), היה מביא לצמצום ניכר באוכלוסייה היהודית וטען כי הדבר היה נתפס כהגשמת הנבואה. ההיסטוריון מארק רוזמן טוען כי "אין ראיות לכך שב-1939 היה תכנון של השמדה המונית" ומציין שהיטלר לא הדגיש את דבר נבואתו ב-1940. הוא טוען שאי אפשר לדעת מה הייתה כוונתו של היטלר ב-1939 בהתבסס על הנבואה. הוא גם טוען שלא ברור אם המונח "השמדה" התייחס לגירוש, או לרצח המוני, ומציין שהיטלר דיבר שוב ושוב על גירושם הכפוי של היהודים מגרמניה.
קונץ כותב שייתכן שהגרמנים באותה תקופה חשבו שהמונח "השמדה" בנבואה אינו יותר ממטפורה, "בדומה למילים 'לרסק' או 'לחסל' יריב". ביטוורק (Bytwerk) טוען שאין זה הכרחי, או הגיוני, להסיק שנבואת היטלר, בהקשרה שעה שנאמרה, התייחסה להרג הלכה למעשה.  מומזן מתאר את הנבואה כלא יותר מ"מחווה רטורית שנועדה להפעיל לחץ על הקהילה הבינלאומית" כדי לאפשר הגירה של יהודי גרמניה:   "באותה תקופה זה היה מאוד לא סביר שהציבור הגרמני או הבינלאומי יכול היה לפרש את דבריו כהצהרה לא מוסווית על כוונה רצינית לחסל את היהודים הנמצאים תחת השלטון הגרמני במקרה של מלחמה".
ניתוח הנבואה > "השמדה" > משמעויות מרובות

יהודה באואר מפרש את הנבואה כמבטא את נחישותו של היטלר להיפטר מיהודי גרמניה. העדפתו הראשונה לפתרון הבעיה הייתה בהסכם בינלאומי שיוביל להגירה, ואז גירוש אלים וכוחני. המלחמה, אותה תכננה ההנהגה הנאצית באותה תקופה, הייתה דרך נוספת שבה ניתן לחסל יהודים. באואר מסיק כי בזמן שהמטרה הנאצית הייתה קבועה - היעדר נוכחות יהודית ברייך המתרחב - ניתן להשיג מטרה זו באמצעים מגוונים וכי אף על פי שמנהיגים נאצים אולי שקלו השמדה פיזית כאמצעי, בשנת 1939 לא הייתה תוכנית קונקרטית כזו.
ירסאק טוען ש"היטלר תכנן לגרש את היהודים מגרמניה 'לפני' שהוא תכנן לכבוש מרחב מחיה":  היטלר הוציא צווים מ-1937 עד 1939 שמטרתם להאיץ את ההגירה היהודית. ירסאק טוען שהיטלר הכיר בכך שאם גרמניה תהיה מעורבת במלחמת עולם מדינות הציר לא ינצחו. לכן הוא ראה בהרג שיטתי של יהודים "אלטרנטיבה רדיקלית" למקרה שלא יצליח במלחמה. במצב כזה, "המלחמה תשמש כסות להשמדה והלחימה תסתיר את מטרת המלחמה האמיתית" - רצח היהודים. ירסאק מצטט את הצהרתו של היטלר משנת 1939 "מי זוכר את השמדת הארמנים" כעדות לכך שהיטלר האמין שתהיה התעלמות מפשעים המבוצעים בזמן מלחמה.  לונגריך כותב שלנבואתו של היטלר "היו כמה רבדים פוטנציאליים של משמעות", שהראשון שבהם היה רצונו הטקטי של היטלר להפחיד יהודים כדי שיהגרו.
ניתוח הנבואה > מלחמה > קונספירציה יהודית

"נבואתו" של היטלר ב-30 בינואר 1939 היה ליבת התרבות הנאצית במלחמת העולם השנייה. גוף היסטורי הנקרא "יהדות בין-לאומית" הביא לפרוץ מלחמת העולם השנייה בכוונה להביא לבולשביזציה של העולם. הוא יכשל במשימתו. במקום זאת, גרמניה הנאצית תנקום על התוקפנות הזו ותשמיד את היהודים. היא תנהל "מלחמה" נגד היהודים בתגובה ל"מלחמה" שהיו פתחו בה. ההיגיון ההפוך הזה של הצדקת תגובה היוותה את ליבת התעמולה האנטישמית הנאצית בין 1939 ו-1945.
לונגריך רואה בנאום 1939 חלק מאסטרטגיה ארוכת טווח לתפול על היהודים את פרוץ המלחמה המתקרבת. בפברואר 1939, הימלר הקדים את העיתוי לפרוץ מלחמת העולם הקרובה, והעריך שהיא תתרחש בקרוב ולא בעשור הבא בגלל התגובה לליל הבדולח. בהערות לנאום הוא כתב, "פתרון קיצוני של הבעיה היהודית גורם ליהדות להילחם בנו, במידת הצורך על ידי פתיחה במלחמת עולם". לונגריך רואה קשר ברור בין הדברים לנאומו של היטלר.  גרלאך כתב כי הנבואה הגשימה את עצמה, משום שבמחשבה הלאומנית של היטלר, כל התנגדות לנאציזם נתפסה כתוצאה של קונספירציה יהודית בינלאומית.  היטלר ומנהיגי הנאצים האמינו שהמזימה היהודית היא אמיתית. גרמנים רבים האמינו לנבואה באופן מילולי. ביומניו מתאר ויקטור קלמפרר כי גרמנים, בהם כאלה שלא היו נאצים, התעמתו עמו ואמרו לו שיהודים פתחו במלחמה והם ראויים לגורלם.
הרף מציין שכאשר היטלר תכנן מלחמה ב-1939, "הוא הורה לאנשי התעמולה שלו לטעון שבדיוק ההפך מתרחש". הרף כותב גם, "לאלה שהם חסרי התובנה לאידאולוגיה הנאצית, קונספירציה זו שתוכננה על ידי היטלר ועושי דברו ככוח המניע של ההיסטוריה המודרנית, אינה גלויה... כשהמעצמות הגדולות התנגדו לגרמניה הנאצית, הם עשו זאת בתור "משרתי היהודים",(Judenknechte)"  תאוריית קשר זו עומדת בניגוד ל-כרונולוגיה והסיבתיות ומעלה טענות סותרות בדבר גזע השולט בעולם לעומת הגרמנים המצטיירים כקורבנות תמימים שהותקפו על ידי קונספירציה יהודית רבת עוצמה.  ההיסטוריון אנטוני ביבור כותב כי "הבלבול עוצר הנשימה של סיבה ותוצאה של הנבואה נמצא בלב רשת השקרים וההונאה העצמית של היטלר".
ניתוח הנבואה > מלחמה > שיקולים אסטרטגיים

ההיסטוריון דייוויד ריינולדס טוען שייתכן שהיטלר חשב גם על רוזוולט כשנשא את הנאום ב-1939. באותו זמן, נשיא ארצות הברית ניסה לשכנע את האמריקאים לנטוש את מדיניות אי-התערבות וקידם הגירת יהודים מאירופה.  ויינברג טוען כי בזמן נאום הנבואה, היטלר התחרט על שאיפשר לנוויל צ'מברלין למנוע פרוץ מלחמה ב-1938, והיה נחוש לצאת למלחמה לפני 1940. לפי וינברג, היטלר כבר תכנן להשתמש במלחמה כדי לחולל מהפכה דמוגרפית עולמית, שבה לרצח שיטתי של יהודים היה אמור להיות חלק מכריע. הרף טוען שבנאומיו המאזכרים את הנבואה, הבהיר היטלר כי הוא רואה "קשר סיבתי ומהותי, לא מקרי, עם כוונתו להשמיד את היהודים".  קרשו כותב כי "ה'נבואה' ציינה קשר בל-ינתק במוחו [של היטלר] בין מלחמה לנקמה ביהודים".  קונץ כותב כי בנאומו משנת 1939, "היטלר התחזה לפוסק המוסרי היחיד של הפולק [אומתו] במלחמה בשתי חזיתות: גזעית וגאופוליטית".
ניתוח הנבואה > מלחמה > בני ערובה

לפי לונגריך, התייחסותו של היטלר ל"מממנים יהודים בין-לאומיים" חזתה נסיבות שבהן ארצות הברית ומעצמות מערביות אחרות יתערבו כדי למנוע את ההתפשטות הגרמנית באירופה, שהיטלר כבר היה מחויב לה. בתרחיש כזה, "המממנים היהודים הבינלאומיים" יואשמו במלחמה שנוצרה והיהודים שנותרו בגרמניה יוחזקו כבני ערובה עם איום להשמדתם. אם מאמצי עידוד ההגירה יכשלו ומעצמות המערב ימנעו מהיטלר להגשים פאן-גרמניות, או שיצטרפו למלחמה כלל-אירופאית, כל האפשרויות תהיינה פתוחות להעצמה נוספת של המדיניות הנאצית האנטי-יהודית. אוונס מצטט את האמונה הנאצית בקונספירציה יהודית בינלאומית כדי לטעון שמטרתו של היטלר הייתה להחזיק את היהודים כבני ערובה כדי למנוע את כניסת ארצות הברית למלחמה. אם ארצות הברית תנהג כך, היהודים ברחבי אירופה ירצחו.
על פי ההיסטוריון מומזן, כיוון שהנאצים האמינו בקונספירציה יהודית בינלאומית אשר שלטה בממשלות העולם, היה זה הגיוני לאיים על היהודים בגרמניה כדי להשפיע על מדינות אחרות.
אף ההיסטוריון אהרונסון רואה באיום כמופנה כלפי המערב, החזקת היהודים כבני ערובה נועדה להבטיח שהיטלר יוכל להתמודד עם כל אחת מן המדינות באופן נפרד. רוזמן כותב כי היטלר קיווה שעל ידי החזקת יהודי גרמניה כבני ערובה, ניתן יהיה לשלוט באחיהם במדינות אחרות. קרשו טוען כי הנבואה הייתה בחלקה מכוונת למניעת כניסת ארצות הברית למלחמה "על ידי איום בדבר מה שיקרה ליהודי אירופה". ירסק טוען כי הנאום שימש כ"אזהרה מוקדמת לארצות הברית שלא להתערב באירופה. נראה שבאותה עת נולד אף הרעיון כי יהודים אמריקאים הנמצאים בגרמניה עשויים לשמש כבני ערובה נגד השתתפות אמריקאית נוספת במלחמה שעשויה להתרחש באירופה."
סטרגרדט כותב כי הרעיון של שליטה בארצות הברית בעזרת בני ערובה יהודים היה קיים עד ספטמבר 1941, כאשר פורסמה הכרזה עם הציטוט השבועי מתוך הנאום. מעת שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה איבדו היהודים את ערכם כבני ערובה וניתן היה להורגם ללא חשש מתוצאות המעשה.
ניתוח הנבואה > מלחמה > מלחמת עולם

באואר כותב כי המלחמה שהיטלר רצה, לצד פולין לפלוש לברית המועצות, לא הייתה המלחמה שהוא קיבל בספטמבר 1939. אפילו אחרי הסכם מולוטוב-ריבנטרופ היטלר ניסה להימנע ממלחמה בשתי חזיתות ומפתיחת עימות מול בריטניה, ארצות הברית וצרפת. באותה עת הגרמנים עשו שימוש בביטוי "מלחמת עולם" לכל עימות צבאי גדול בין המעצמות האירופיות. גולהאגן כותב כי פלישה לברית המועצות היוותה הזדמנות להיטלר "למלא אחר הבטחתו" בנבואה. ביטוורק כותב כי בעת מלחמה "המונח 'הרס' מקבל הקשר פיזי שחסר בעת שלום". על ידי אזכור הנבואה בעת המלחמה, היטלר הבהיר "כי הוא היה רציני לחלוטין באשר לאיומו להרוס את היהודים. ירסק טוען כי "המערכה נגד ברית המועצות הפכה למלחמה נגד היהודים" באותו המועד בו פחתו הסיכויים לניצחון גרמני; החל מספטמבר 1941, פעולות נגד היהודים לא רק הוצדקו אלא אף הונעו על ידי פחד מתאוריית הקשר היהודי. קרשו כותב כי המלחמה ומשימתו של היטלר להיפטר מן היהודים "הגיעו לנקודת איחוד ברעיון של 'מלחמת שמד' נגד ברית המועצות". קרשו מוסיף כי נראה שהנבואה תמיד הייתה במוחו של היטלר במהלך מערכת החורף הרוסית 1941–1942 והיא העסיקה את מחשבותיו לאחר המתקפה על פרל הארבור. לדעת ירסק לערך בזמן שבו היטלר החליט לרצוח את "היהודי האחרון על אדמת אירופה", מעשה שהנאצים האמינו ש"ישבור את 'הכוח החתרני' של 'היהודי הבין-לאומי'". בראונינג מתנגד להסבר זה ומציין כי ההשמדה השיטתית של יהודים כבר החלה בברית המועצות ונבואתו של היטלר לא הייתה "קשורה ל'מלחמת עולם' המוגדרת בהצטרפות ארצות הברית". לונגריך כותב כי נאומו של היטלר מ-12 בדצמבר 1941 "אינו מכיל דבר חדש" אולם, כיוון שגרמניה הייתה מעורבת באותו שלב במלחמת עולם, ה'נבואה' הייתה קרובה יותר להגשמתה".
ניתוח הנבואה > מלחמה > אשמה בגין ההרס במלחמה

בחורף 1941–1942 פעולות כוחות הברית, במיוחד הפצצות אסטרטגיות, גבו מחיר הולך וגובר של חיילים ואזרחים גרמנים. לטענת הרף, על פי עמדת התעמולה הנאצית וגרמנים רבים, היהודים היו אחראים לכל אדם שנהרג ועליהם לשלם על כך במחיר זהה. הרף טוען כי "למיליוני גרמנים הסיסמה המופשטת 'היהודים אשמים' קיבלה משמעות רגשית ישירה." על פי קרשו, היטלר ראה ברצח העם של יהודים כ"נקמה טבעית להרס שנגרם על ידי היהודים - במיוחד במלחמה שאותה ראה כמעשה כפיהם." כאשר בנות הברית למדו על הרצח השיטתי של יהודים וגינו את המעשה, היטלר ותעמלנים נאצים לא הכחישו את הדיווחים. במקום זאת, כפי שהרף מסביר, הם העדיפו "להציג את ההתקפה הנאצית על היהודים כמעשה צודק של הגנה עצמית, פעולת גמול ונקמה בתגובה לנזקים שהיהודים גרמו לגרמניה."
ניתוח הנבואה > תקשורת > חלקו של היטלר בשואה

היטלר היה מקבל ההחלטות העיקרי בשואה אבל לא התגלה אף מסמך כתוב המעיד על כך ורוב ההיסטוריונים טוענים שמסמך כזה מעולם לא נוצר. תחת זאת, היטלר ככל הנראה נתן הרשאה בעל פה להחלטות חשובות הקשורות לפתרון הסופי. קרשו טוען כי פרשנות מחזיקי הגישה האינטנציוליסטית והפונקציונליסטית גם יחד שגויה. אף על פי שמשימת השמדת העם היהודי בידי הנאצים לא החלה אלא שנים לאחר הנאום, הוא טוען שהנאום בשנת 1939 הוא חיוני בהבנת תפקידו של היטלר בפתרון הסופי והנבואה היא "מפתח להבנת הלך מחשבתו של היטלר ולדרכים שבהן נתן 'הנחיות פעולה'". הוא טוען כי פעולותיו של היטלר היו ברובן מוגבלות לעולם התעמולה, במיוחד הנבואה, כיוון שהיה זה "לא בסגנונו ולא בנטייתו" לערב עצמו בפרטי היום-יום. הנבואה שימשה כ"רצועת הנעה בין אמונתו הפנימית של היטלר" שהמלחמה תוביל לרצח עם של יהודי אירופה והרציחות יבוצעו על ידי מי שכפופים לו. נאמני המפלגה הבינו את הוראות הנבואה כקריאה לפעולה קיצונית נגד היהודים מבלי שניתנו בה הוראות מפורשות. קרשו טוען כי החזרה על תוכן הנבואה בתקשורת ההמונים סייעה ל"התניית האוכלוסייה הכללית נגד תחושת סימפתיה אנושית" ואותתה להגברת הרצח ההמוני.
ירסק טוען כי "ההיפותזה שההוראה לרצח יהודי אירופה אינה קשורה לנבואה מניחה... שהיטלר, אשר איזכר תכופות את הנבואה שלו, לא התכוון למה שאמר".
ההיסטוריון אברהרד יקל משער כי ייתכן שהמוטיבציה של היטלר הייתה להראות את אישורו לרצח המוני או ל"תיעד את הפתרון הסופי". בהתאם לרוזמן, הרטוריקה של היטלר, כולל החזרות התכופות על הנבואה, אפשרה למבצעי השואה לדעת שהיטלר תומך בפעולותיהם.
ניתוח הנבואה > תקשורת > עמימות

ההיסטוריון דוד בנקיר מציין כי הנבואה "חסרת מסגרת של מקום וזמן ואינה מספקת פרטים על הדרך שבה ייושם הפתרון הסופי. ב'נבואה' היהודים יעלמו מבלי שצוין מבצע המעשה." ביבור כותב כי "למרות דבריו האפוקליפטים נגד היהודים" ומאמציו לקדם אלימות, היטלר "נמנע באופן בולט מלשמוע פרטים על ההריגות ההמוניות". הרף מתאר את מאמרו של גבלס "היהודים אשמים" כ"פרדיגמה של התעמולה האנטישמית" כיוון ש"הלשון הקיצונית מלווה בהיעדר מוחלט של גילוי פרטים באשר היכן, מתי וכיצד יתבצע הרצח ההמוני". במילים אחרות, המאמר "הותיר די עמימות והיעדר פרטים כדי לאפשר הכחשת ידיעה".
קרשו כותב כי למרות "רמזים אפלים ש'נבואתו' מתגשמת", היטלר ניסה להסתיר את מעורבותו הישירה בשואה. קרשו משער כי "אפילו בשיא כוחו הוא פחד מכוחם, ומהאפשרות שיבוא יום ל'נקמתם'". או אולי, היטלר האמין כי "העם הגרמני לא היה מוכן ללמוד את הסוד הנורא". קרשו מציין כי כאשר התייחס לרצח ההמוני של יהודים, היטלר הצהיר על דברים שלא היו עוד נכונים, או "התייחס להרחקת היהודים מאירופה (לעיתים קרובות בהקשר של 'נבואתו') בנקודת זמן כלשהי בעתיד". קרשו מוסיף כי היטלר רצה "לתבוע את מקומו ב'סוד המפואר של ההיסטוריה שלנו' בעודו מרחיק עצמו מהמציאות הרעה ונוראה של רצח המוני". לכן, היטלר לא פרסם בשום שלב הצהרה בדומה לנאומי פוזן של הימלר, גם לא בחוגים פרטיים בחברת מנהיגים נאצים אחרים. היטלר גם רצה להימנע מהתנגדות מצד הביורוקרטיה או מערכת המשפט, בדומה להתנגדות שנתקל בה לאחר שחתם על הצו לתוכנית T4.. הימלר השתמש באותה גישה אסטרטגית של עמימות כאשר הביע דעתו על גורלם של היהודים.
ניתוח הנבואה > תקשורת > הידיעה אודות התרחשות השואה

לאחר תום מלחמת העולם השנייה גרמנים רבים טענו לחוסר ידיעה באשר לפשעים שביצע השלטון הנאצי וכי אזכורים ל"השמדת" היהודים לא הובנו באופן מילולי. היסטוריונים חלקו על טענות אלה. קונץ כותב כי הנבואה הייתה סיבה אחת לכך ש"אף אזרח מן השורה לא יכול להכחיש את כוונת ההנהגה הנאצית להכחיד את היהודים, בדרך אחת או אחרת". לדעת קרשו, אזכורי הנבואה בתקשורת יצרו בציבור "מודעות לעובדה שהריסת היהודים מתרחשת באופן בלתי נמנע, בעוד שבעוד שלא הופץ מידע מפורט או מפורש". בנקיר כותב כי הנבואה "לא הותירה ספקות כי, בדרך כלשהי, גורלם של היהודים יהיה הכחדה פיזית". הוא מוסיף כי בצהרה פומבית של מטרותיהם, ההנהגה הנאצית רצתה לבחון את נאמנותם לשלטון של גרמנים מן השורה. קונפינו טוען כי גרמנים ידעו באופן כללי על השמדת יהודי אירופה, אפילו אם לא ידעו את הפרטים. הרף טען כי כאשר נבואתו של היטלר אוזכרה בתקשורת ההמונים הגרמנית במהלך המלחמה, הקוראים הבינו כי היהודים הוכרזו "אשמים" לפרוץ המלחמה וכי השלטון הנאצי מוציא לפועל את אזהרתו שפורסמה בעבר להשמידם.
במשפטי נירנברג (1946-1945), עורך העיתון "דר שטירמר" הורשע בפשעים נגד האנושות בהתבסס על כך ש"עודד רצח והשמדה" של יהודים. בפסק דינו צוטט מאמר שפורסם בעיתונו בינואר 1943 שבו כתב דברי הלל להיטלר על שהוא מגשים את נבואתו להכחיד את היהודים.
מיכאל שניידר

| --- | --- |
מיכאל ולאה שניידר בבוכרה
מיכאל ולאה שניידר בבוכרה
 לידה:  26 ביולי 1957 מוסקבה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות
 פטירה:  24 בספטמבר 2020 (בגיל 63) ירושלים, ישראל
 ענף מדעי:  מחשבת ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  משה אידל 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 אתר רשמי
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
מיכאל שניידר (26 ביולי 1957, מוסקבה, ברית המועצות – 24 בספטמבר 2020, ירושלים, ישראל) היה חוקר ישראלי בתחום היהדות, מומחה בקבלה ומיסטיקה יהודית, ופרופסור בחוג למחשבת ישראל בבר-אילן.
ביוגרפיה > בתקופה הסובייטית

מיכאל שניידר נולד במוסקבה בשנת 1957 למשפחה יהודית, אמו יבגניה דיכטר, רופאה כירורגית שנלחמה במלחמת העולם השנייה, ואביו אלכסנדר שניידר, היסטוריון שהתמחה בתולדות רוסיה של המאה הי"ט ובשירתו של אלכסנדר פושקין.
עוד בהיותו בבית הספר עסק במתמטיקה גבוהה ובגיל 15, לאחר שדילג על שתי כיתות, ניסה שניידר להתקבל ללימודי מתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה, אך נדחה מטעמים אנטישמיים ועל כן פנה ללימודי מתמטיקה בטכניון להנדסת תחבורה. קיבל תואר שני במתמטיקה בשנת 1977.
בעת לימודיו פגש מיכאל את לאה פורמן, והם נישאו בשנת 1977.
בהיותו סטודנט החל שניידר בתהליך חזרה בתשובה ולימודי עברית. עד מהרה כתב יחד עם גרגורי רוזנשטיין את החיבור "אני מאמין" שלו שעסק בעקרונות האמונה היהודית. שניידר לימד יהדות באופן מחתרתי בברית המועצות הקומוניסטית והיה בין המשפיעים על תנועת החזרה בתשובה וההתעניינות ביהדות של רבים מהקהילה היהודית במוסקבה. בהמשך עסק בתרגומים נוספים לרוסית, בין השאר של סידור התפילה והחלקים הקבליים של ספר התניא, וכן את סידור תהילת השם המקובל בתנועת חב"ד.
כבוגר אוניברסיטה נשלח לעבוד כמהנדס. במהלך הפסקה בעבודה נתפס על ידי המנהל שלו מעיין בספר יהודי וזה בתגובה החרים את ספרו ואף שבר את משקפיו של שניידר כשזה ניסה לקחת את ספרו בחזרה. בהמשך הוצע לו על ידי הרשויות בברית המועצות לעבור הכשרה ולקבל את תפקיד הרב הראשי של מוסקבה, תפקיד בעל השפעה ופוטנציאל להפוך לרב הראשי של כל המדינה אך שניידר סירב להצעה.
ביוגרפיה > בישראל

בשנת 1979, יחד עם אשתו לאה ובתו אסתר, עלה לישראל, שם התגורר בתחילה בירושלים. שניידר למד בכמה ישיבות, לימד בארגון "שמיר", השתתף בתרגום מספר ספרי קודש לרוסית ו"ספר התניא". לתקופה קצרה היה גם העורך הראשי של כתב העת האקדמי "תרגום". באוניברסיטה העברית בירושלים שניידר למד לראשונה פילוסופיה יהודית אצל פרופסור שלום רוזנברג וקבלה אצל פרופסור משה אידל. תרגם מערבית לרוסית את הכרך הראשון של יצירתו הקלאסית של הרמב"ם מורה נבוכים והוסיף לתרגום פרשנות משלו. ב-2007 סיים את הדוקטורט. עבודת הדוקטורט הייתה: "מראה כהן - תיאופניה, אפותיאוזה, ותאולוגיה בינארית בין ההגות הכהנית בתקופת הבית השני לבין המיסטיקה היהודית הקדומה". הוא עצמו העביר מספר קורסים באוניברסיטה העברית.
החל לעבוד כמרצה בכיר באוניברסיטת בר-אילן במחלקה לפילוסופיה יהודית ומחשבת ישראל. שניידר כתב שני ספרים ומספר לא מבוטל של מאמרים. קרא וחקר מאמרים וספרות בשפות רבות ביניהן: יוונית, לטינית, פרסית, סלאבית כנסייתית עתיקה, מנדעית, עברית, ערבית וארמנית. שניידר הוא מחברם של מספר מאמרים בנושא קבלה עבור האנציקלופדיה הפילוסופית החדשה. בנוסף הוא לימד בקביעות גם בביתו במעלה אדומים, במיוחד בקרב חברי קהילת מחניים.
למיכאל שישה ילדים ותשעה נכדים. שניידר נהרג בתאונת אופניים בספטמבר 2020, לאחר מותו משפחתו תרמה את אבריו לארבעה אנשים.