stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיליבר ציראנאנה
רקע משפחתי ושנות צעירותו

לפי הביוגרפיה הרשמית שלו, פיליבר ציראנאנה נולד בשנת 1912 ביישוב אמבריקוראנו במחוז מנדריצארה באזור סופיה בצפון-מערב מדגסקר. למעשה, לידתו אירעה שנתיים מוקדם יותר, בשנת 1910. הוריו, מדיומאנאנה ופיסאדוהה, היו אנשים אמידים, בעלי עדרי בקר (זבו) ונכבדים מקומיים, נוצרים קתוליים, בני האתניה צימיהטי. אתניה זו, שהתגוררה בצפון-מזרח האי, קרוב לאזור שפת הים, בלטה בעבר ברתיעתה מן המוסד המונרכי ובדבקותה בחופש התנועה והתיישבות.
פיליבר עצמו למד בילדותו את מלאכת הבוקרים עד גיל 11, ואחרי מות אביו, אחיו הבכור, זמניסאמבו, שלח אותו ללמוד בבית ספר יסודי באנג'מנגיראנה.
כתלמיד מצטיין, בשנת 1926 התקבל ללימודי תיכון בבית הספר האזורי באנאלאלאווה ובשנת 1930 סיים עם תעודת גמר. בהמשך נרשם למסלול להוראה בבית הספר "לה מיר דה וילר" (Le Myre de Vilers) בעיר הבירה טננריבה, שבו התחנכו בכירי החברה המלגשית.
הוא למד הוראה וסיים עם דיפלומה של מורה לכיתות הראשונות. אחרי שלימד בבית ספר באזור הולדתו, בין השנים 1942–1945 עבר ציראנאנה השתלמויות ומבחן שאיפשרו לו ללמד כעוזר-מורה בבתי ספר אזוריים. ב-1946 קיבל מלגה ללימודים במדרשה למורים (אקול נורמל) בעיר מונפלייה שבצרפת, אותה סיים כעבור ארבע שנים (נובמבר 1946-ספטמבר 1950).
התחלת דרכו הפוליטית

בשנת 1943 הצטרף ציראנאנה לאיגוד המקצועי של המורים ובשנת 1944 ל"קונפדרציה הכללית של העבודה" CGT (Confédération générale du travail) שבחסות המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
בהשפעת המנהיג של התנועה לעצמאות, פול ראלאיוובי (Paul Ralaivoavy), ציראנאנה הצטרף גם ל"קבוצות הלימוד הקומוניסטיות" GEC בארצו ובהמשך, מילא בהן תפקיד של גזבר. במסגרת זו הוא פגש את חבריו לדרך שהקימו איתו את מפלגת המקופחים של מדגסקר PADESM‏ (Parti des déshérités de Madagascar) ביוני 1946.
מפלגה זו ייצגה בעיקר את בני האתניות -הקרויות טאנינדראנה ("של שפת הים") או מאינטי ("שחורים") - שנמצאו בסכסוך ארוך שנים עם בני מרינה, היושבים על הרמה המרכזית של האי ובבירה טננריבה.
המחלוקות הישנות שבין המחנות האתניים נדלקה מחדש לרגל הבחירות הכלליות לאספה הלאומית הצרפתית.
אנשי PADESM ניסו למצוא פשרה עם בני מרינה המאורגנים ב"תנועה הדמוקרטית להתחדשות המלגשית" MDRM‏ (Mouvement démocratique de la rénovation malgache) כדי להתחלק בשני המושבים המובטחים לילידי מדגסקר.
הצדדים הגיעו להסכם לפיהם ז'וזף רבואהאנג'י ייצג באספה את תושבי מזרח האי, בעוד פול רלאיוואבי יהיה נציגם של תושבי שפת הים שבמערב. ההסכם לא כובד לבסוף וגם המושב השני נלקח על ידי בן האתניה מרינה, ז'וזף ראזטה.
ניסיון להגיע להסכמה בבחירות הבאות ביוני 1946 עלה בתוהו.
בנסיבות אלה מפלגת PADESM אימצה מצע שהתנגד להגמוניה של בני מרינה. מאוחר יותר, ציראנאנה הסביר שבגלל הסכסוכים הבינאתניים האלה התנאים לעצמאות מדגסקר לא היו בשלים באותה תקופה.
ביולי 1946, מפני כוונתו לצאת ללימודים לצרפת, סירב ציראנאנה את התפקיד של מזכיר כללי של מפלגת PADESM.
אבל המשיך להיות מעורב בפעילות הפוליטית על ידי מאמרים שכתב בעיתון של המפלגה, "וורומאהרי" (Voromahery), אותם חתם בשם-העט "צימיהטי".
השנים בצרפת

שהותו לשם לימודים בצרפת, אז הרפובליקה הרביעית, בין 1946–1950, איפשרה לו לא להכתים את שמו במעורבות במרד המלגשי משנת 1946 על מאורעותיו העקובים בסם. נרגש מהמתרחש במולדת, השתתף ב-21 בפברואר 1949 בהפגנה האנטיקולוניאליסטית במונפלייה. זאת אף על פי שבאותה תקופה לא דגל בעצמאות.
בעת שהותו במטרופולין, ציראנאנה נעשה מודע לבעיית בתי הגידול של האליטות בארצו. גילה כי מתוך 198 סטודנטים שלמדו בצרפת, רק 17 שייכים לאתניות משפת הים. ולהערכתו, אחדות כנה בין כל המלגשים לא תוכל להתגשם כל עוד יישאר פער תרבותי בין אזור שפת הים ואזור הרמות הגבוהות.
על מנת לתקן את המעוות, בחזרתו למולדת, הוא ייסד שני ארגונים: באוגוסט 1949 - את אגודת הסטודנטים תושבי שפת הים AEMC‏ (Association des étudiants malgaches côtiers) ובספטמבר 1951 את האגודה התרבותית של האקדמאים המלגשים תושבי שפת הים ACIMCO‏ (l'Association culturelle des intellectuels malgaches côtiers). בני מרינה מתחו ביקורת על יוזמותיו שהתפרשו כעוינות.
פעילותו אחרי שובו למולדת

בחזרתו ל"אי הגדול" בשנת 1950, התמנה למורה לחינוך טכני בבית הספר לתעשייה בטננריב, באזור "הרמות הגבוהות". ציראנאנה לימד שם צרפתית ומתמטיקה.
אך לא הרגיש בנוח במסגרת הזאת, והעדיף לעבור לבית הספר "לה מיר דה וילר", שבו ידעו להעריך יותר את כישוריו. ציראנאנה חזר גם לפעילותו במסגרת האגף השמאלי של המפלגה PADESM מתוך שאיפה להשפיע לכיוון רפורמה בארגון.
באותה תקופה התחיל לתמוך ברעיון איחוד כל המלגשים ללא הבדל אתני. ב-24 באפריל 1951 כתב בביטאון "וארומאהרי" את מאמרו המפורסם "על מנת שנתאחד" (Mba Hiraisantsika) שבו קרא לפיוס בין בני שפת הים ובין בני מרינה לקראת הבחירות הקרובות.
חזר על אותו מסר גם בדו-הירחון Ny Antsika (האנשים שלנו) שייסד בעצמו.
תדמיתו השמאלנית ואף ה"קריפטו-קומוניסטית" שלו עוררה חשדנות כלפיו בקרב השכבה הפעילה פוליטית של בני אזור שפת הים. כשהציג מועמדותו בבחירות לאספה הלאומית הצרפתית באזור שפת הים המערבית, העדיפו על פניו את ה"מתון" ראוולוסון-מהסאמפו.
ב-30 במרץ 1952 נבחר ליועץ מחוזי באזור מג'ונגה, באזור האלקטורלי מס.3, מטעם הרשימה היחידה "Progrès social" ("קדמה חברתית"). בו זמנית כיהן כיועץ של אספת הנבחרים של מדגסקר.
באותה שנה, במאי 1952, ניסה שוב את מזלו בבחירות לחמשת הסנטורים מטעם מדגסקר שעמדו להיכנס למועצת הרפובליקה הצרפתית, אבל הובס על ידי פייר רמאמפי.
מדגסקר יוצגה לבסוף בסנאט של צרפת על ידי שלושה סנטורים מקרב האוכלוסייה המלגשית, ועל ידי שני מתיישבים אירופאים שנבחרו על ידי מסרת בחירות (collège électoral) נפרדת.
בשנת 1954 מחה ציראנאנה באופן גלוי בפני שלטונות המושבה נגד שיטת הבחירות הזאת שהפלתה לדעתו את האולכלוסיה הילידית והציע לפייר מנדס פראנס הנהגת מסגרת אלקטורלית יחידה.
ב-1954 הצטרף ציראנאנה למפלגה בשם "הפעולה המדגסקרית" (Action Madécasse), שהתחילה לפעול כ"כוח שלישי" בתווך בין הלאומנים הבלתי מתפשרים ובין חסיד הסטטוס קוו.
המפלגה החדשה הטיפה לשלום חברתי מתוך עקרונות של שוויון וצדק. על ידי צעד זה הפוליטיקאי הצעיר ביקש להיפטר מכתם הפלגנות הפרובינציאלית של מפלגת PADESM. כמו כן התחיל לצדד לא עוד ב"מדינה חופשית" במסגרת האיחוד הצרפתי, אלא בעצמאות שתיבנה בשלבים תוך משא ומתן עם צרפת.
בקדמת הזירה הפוליטית בארצו > נבחר באספה הלאומית בפריז

בשנת 1955, בעת חופשה, ביקר בצרפת ובהזדמנות זו הצטרף ל"מחלקה הצרפתית של אינטרנציונל הפועלים" SFIO, כפי שנקראה באותם המפלגה הסוציאליסטית בצרפת.
בימי הממשלה הצרפתית האוהדת של פייר מנדס פראנס, אחרי שקנה לעצמו שם בחיים הפוליטיים המקומיים, בינואר 1956, נתמכה מועמדותו לאספה הלאומית הצרפתית על ידי הנציב העליון הסוציאליסט אנדרה סוקאדו שהתרשם כי מדובר בזן של לאומן שקול-דעת, וגם על ידי "החזית הלאומית המלגשית", פלג של בני מרינה שנפרד מתוך "הפעולה המדגסקרית". הפעם ציראנאנה נבחר ברוב מוחץ של 253,094 קולות מתוך 330,915 באזור האלקטורלי המערבי.
בהגיעו לאספה הלאומית הצרפתית בארמון בורבון הצטרף במהרה לסיעה הסוציאליסטית. התפרסם תוך תקופה קצרה כדובר חסר תסביכים של עמו. נאבק להגדלת מספר בתי הספר בארצו ולמען זכויות חברתיות נוספות. במרץ 1956 הוקיע את האיחוד הצרפתי כשינוי קוסמטי בלבד של הקולוניאזים הפראי של פעם, כמו כן דרש ביטול חוק הסיפוח מאוגוסט 1896. המשיך להיאבק על אחדות המלגשים וביולי 1956 תבע את שחרור כל האסירים הפוליטיים שנעצרו עקב המרד המלגשי.
עמדותיו בעד עצמאות ואחדות לאומית ובמקביל בעד המשך הידידות עם צרפת, ביססו את מעמדו כמנהיג לאומי בעל שיעור קומה.
כחבר בפרלמנט הצרפתי דאג ציאנאנה ליצוג טוב יותר של תושבי האזור הצפוני והצפוני-מערבי של מדגסקר באספה הטריטוריאלית, בנימוק שהופלו לרעה בעבר.
כמו כן פעל במרץ נגד הניהול הריכוזי של הפרובינציות.
פעילות זו משכה נגדו בקורת חריפה מצד המפלגה הקומוניסטית באי, בעלת ברית של הסיעות הלאומיות שבטננריבה, שטענה כי ציראנאנה שואף לבלקניזציה של מדגסקר ומעודד את ה"שבטיות" (הטריבליזם). עימותים אלה הגבירו את טינתו כלפי הקומוניסטים איתם לא הסכים אף בנושאים הכלכליים.
ב-20 בפברואר 1957 הגיש ציראנאנה את הצעת החוק האישית היחידה, שהייתה חשובה למצביעיו: הצעה זו ביקשה להחמיר בעונשים נגד גונבי הפרות, נושא שלדעתו, לא נידון כראוי בקובץ החוקים הפליליים הצרפתיים.
בקדמת הזירה הפוליטית בארצו > מייסד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית במדגסקר

עם הזמן התבלט ציאנאנה כמנהיג של האוכלוסייה המלגשית מאזור שפת הים. יחד עם חברי האגף השמאלי של מפלגת PADESM, ב-28 בדצמבר 1956 הקים ציראנאנה במאג'ונגה את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המסונפת למפלגה הסוציאליסטית SFIO בצרפת.
ציבור אוהדי המפלגה החדשה כלל, מעבר למצביעיה המסורתיים של מפלגת PADESM ופרט לכל הנכבדים הכפריים שבאזורי שפת הים, גם את אותם הפקידים והתומכים ברעיון העצמאות של מדגסקר, שהיו חשדנים כלפי הקומוניסטים.
מלכתחילה המנהל הקולוניאלי הצרפתי העדיף את המפלגה הזאת, כיורשת פוטנציאלית של השלטון באי, בתהליך המעבר לאוטונומיה בהתאם לחוק המסגרת על שם דפר.
חוק זה עמד להיכנס לתוקף אחרי הבחירות הטריטוריאליות בשנת 1957.
ב-31 במרץ 1957 נבחר ציראנאנה כיועץ מחוזי על רשימת "אחדות וקדמה חברתית" עם 82,121 קולות מתוך 99,179. כראש הרשימה נתמנה ליושב ראש האספה המחוזית של מג'ונגה ונבחר שוב ב-10 באפריל 1957 ליועץ באספת הנבחרים של מדגסקר.
ב-27 במאי אותה שנה, בחרה אספת הנבחרים ממשלה (מועצת ממשל) בראשות הנציב העליון הצרפתי אנדרה סוקודו, כשסגן יושב ראש שלה הוא פיליבר ציראנאנה.
אחרי כניסתו לתפקיד זה, חיזק ציראנאנה עוד יותר את מעמדו במושבה. ב-12 ביוני 1957 ייסד סניף נוסף של מפלגתו PSD במחוז טולאר אליו הצטרפו 16 יועצים מן האספה המחוזית. לפיכך המפלגה הסוציאל-דמוקרטית השיגה רוב בטולאר.
באספת הנבחרים המפלגה PSD מיוצגת על ידי 9 חברים.
יד ימינו של ציראנאנה, אנדרה רזאמפה, התמנה לשר החינוך.
סמכויותיו המוגבלות כסגן יושב ראש הממשלה העיקו על ציראנאנה מאוד. הוא התלונן על כך באפריל 1958 בנאום בקונגרס השלישי של מפלגתו, תוך מחאה נגד האופי הדו-ראשי של הממשלה. לדבריו לא היה ראוי שראש הממשלה יהיה הנציב העליון עצמו.
עלייתו של הגנרל דה גול לשלטון ביוני 1958 שיחקה לידיו.
לפי פקודה של הממשלה הצרפתית החדשה, הסדר ההיירארכי בטריורטויות שמעבר לים השתנה לטובת נבחרי המקומיים.
כך שב-22 באוגוסט 1958 הכריז ציראנאנה על עצמו ראש הממשלה הרשמי של מדגסקר (יו"ר מועצת הממשל).
בקדמת הזירה הפוליטית בארצו > קידום הקהיליה הפרנקו-אפריקאית

בשלב זה המנהיג המלגשי שאף יותר לאוטונומיה פנימית מחוזקת מאשר לעצמאות. לאומנותו הייתה אכן מתונה מאוד:
"אנו סבורים שמוטב שעצמאותנו תוכן כראוי, מפני ש עצמאות מדינית טרם העת תוביל אותנו לתלות הכי אכזרית שיכולה להיות, התלות הכלכלית. אנו ממשיכים לבטוח בצרפת וסומכים על התבונה הצרפתית שתמצא, בבוא הרגע המתאים, נוסחה בסגנון חבר העמים הבריטי. זאת מפני שאנחנו המלגשים, איינו רוצים להיפרד לעולם מצרפת. אנחנו בני תרבות צרפתית ונישאר צרפתים".
דה גול, הנשיא הצרפתי החדש, התכוון לספק את תביעות המושבות לחופש, שוויון ואוטונומיה, והחליט לשים קץ לאיחוד הצרפתי. על מנת להחליפו בארגון מסוג אחר, פנה ב-23 ביולי 1958 ולעד יועצים שבו נכללו כמה מהמנהיגים האפריקאים והמלגשים.
במסגרת ועד זה נידונו טבע היחסים שין צרפת ובין מושבותיה לשעבר. המנהיג מקוט ד'איבואר,
פליקס הופואה-בואני הציע "פדרציה", הסנגלי לאופולד סדאר סנגור היה בעד "קונפדרציה". לבסוף נבחר הפתרון של "קהיליה" שיזם ציראנאנה, בהשראת אחד ממחברי החוקה של הרפובליקה הצרפתית החמישית, רֶמון ז'אנו.
במשאל-העם מ-28 בספטמבר 1958 באופן טבעי ניהל ציראנאנה בצורה פעילה את המערכה למען ה"כן", לצידו של האיחוד של הדמוקרטים הסוציאליים של מדגסקר UDSM שבראשותו של הסנטור נורבר זאפימהובה, במטרת הצטרפות האי לקהיליה הצרפתית בהתאם לחוקת 1958 של צרפת.
המאבק הנגדי, למען "לא" נוהל בעיקר על ידי איחוד האוכלוסיות המלגשיות UPM. ה"כן" זכה ב-1,361,801 קולות לעומת 391,166 קולות "לא". תמורת מהלך זה, קיבל ציראנאנה מהגנרל דה גול את ההבטחה שיבוטל חוק הסיפוח משנת 1896 ומדגסקר תוכל להיות רפובליקה חופשית בהמסגרת הקהיליה.
אכן, ב-14 באוקטובר 1958 בקונגרס היועצים המחוזיים הוכרזה הרפובליקה האוטונומית המלגשית עם פיליבר ציראנאנה כראש ממשלה זמני. למחרת בוטל התוקף של חוק הסיפוח משנת 1896.
הקמת המוסדות האוטונומיים המלגשים > התמרונים הפוליטיים נגד האופוזיציה

ב-16 באוקטובר 1958 בחר הקונגרס, לפי מפתח רשימות מז'וריטריות בכל מחוז, אספה לאומית חוקתית המורכבת מ90 צירים. שיטת בחירות זו איפשרה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית PSD ולבת בריתה UDSM למנוע כל נוכחות של מתנגדי ה"כן" באספה. נורבר זאפימהובה נבחר ליושב ראש האספה.
בתגובה להקרמת האספה, הארגונים האופוזיציוניים - UPM, FNM ואיגוד ידידי האיכרים התאחדו ב-19 באוקטובר והקימו את מפלגת הקונגרס למען עצמאות מדגסקר" (AKFM). בראש המפלגה החדשה, בעלת אוריינטציה מרקסיסטית, עמד הפסטור רישאר אנדריאמנג'אטו.
ציראנאנה מיהר להקים במחוזות ממסד שיאפשר בלימת האופוזיציה.
קודם כל מינה מזכירי מדינה בכל המחוזות. בהמשך, ב-27 בינואר 1959 פיזר את מועצת העיר דייגו סוארז שנשלט על ידי האופוזיציה המרקסיסטית. לאחר מכן, החוק מ-27 בפברואר 1959 הגדיר עבירה של פגיעה בכבוד המוסדות הלאומיים והקהיליתיים", מה שנתן לו כלים להעניש כלי תקשורת מסוימים.
הבחירות לנשיאות הרפובליקה המלגשית

ב-29 באפריל 1959 האספה החוקתית אישרה את החוקה שחוברה על ידי הממשלה. היא קיבלה השראה מחוקת הרפובליקה החמישית בצרפת, אך שמרה על כמה אפיונים עצמאיים.
ראש המדינה היה גם ראש הממשלה ובידיו כל הכוח המבצע. לסגן ראש הממשלה היה תפקיד שולי. הפרלמנט הורכב משני בתים, חידוש לעומת מדינות אחרות באפריקה הפרנקופונית.
בנוסף, המחוזות, שבכל אחד מהם הייתה קיימת מועצה מחוזית, נהנו מאוטונומיה מסוימת. בסופו של דבר, ניתן היה להגדיר את המשטר כנשיאותי מתון.
ב-1 במאי 1959 במסגרת קולגיום שכלל את היועצים המחוזיים ונציגי היישובים, הפרלמנט בחר בנשיא הרפובליקה המלגשית. היו ארבעה מועמדים: פיליבר ציראנאנה, בזיל ראזאפינדראקוטו, פרוספר רג'ולסון ומוריס קירמר. בסוף -נבחר ציראנאנה בפה אחד - 113 קולות בעד וקול אחד נמנע.
ב-24 ביולי 1959 הגנרל דה גול מינה ארבה מנהיגים אפריקאים, וציראנאנה ביניהם, לשרים-יועצים של הממשלה הצרפתית בעיניני הקהיליה הצרפתית. ציראנאנה ניצל את התפקיד החדש כדי לבקש את הגשמת העצמאות המלאה בשביל ארצו. דה גול נתן את הסכמתו ובפברואר 1960 משלחת מלגשית בראשות אנדרה רזאמפה נסעה לפריז כדי לשאת ולתת על העברת הסמכויות.
ציראנאנה עמד על כך שכל הארגונים המלגשים יהיו מיוצגים במשלחת, פרט ל-AKFM.
ב-2 באפריל 1960 בהוטל מטיניון ההסכמים הצרפתיים-מלגשים נחתמו על ידי הנשיא ציראנאנה וראש הממשלה הצרפתי מישל דברה. הפרלמנט המלגשי אישר פה אחד את ההסכמים ב-14 ביוני וב-26 ביוני 1960 מדגסקר זכתה בעצמאותה.
בראש הרפובליקה המלגשית העצמאית > שבע "שנות החסד"

כנשיא, שאף ציראנאנה להגיש את האחדות הלאומית באמצעות מדיניות מבוססת על יציבות ומתינות.
כדי לחזק את הלגיטימציה של מעמדו כ"אבי העצמאות", ב-20 ביולי 1960 החזיר למדינה את שלושת המנהיגים שהוגלו לצרפת בעקבות המרד ב-1947:ז'וזף ראוואהנדזי, ז'וזף ראזטה וז'אק רבמנאנג'רה (Jacques Rabemananjara). החלטה זו עוררה הדים גדולים באי ברמה עממית ופוליטית.
ציראנאנה הציע ל"גיבורי שנת 1947" האלה להיכנס לממשלתו השנייה ב-10 באוקטובר 1960.
ז'וזף ראוואהנז'י קיבל את משרד הבריאות וז'אק ראבמנאנג'ארה - את משרד הכלכלה.
לעומת זאת ז'וזף ראזטה דחה את ההצעה והצטרף לAKFM.
בראש הרפובליקה המלגשית העצמאית > שבע "שנות החסד" > חסיד של דמוקרטיה מוגבלת

ציראנאנה נהג להכריז תכופות את דבקותו לגוש המערבי:
"אנחנו משתלבים בהחלט בעולם המערבי, מפני שהוא העולם החופשי, ומפני ששאיפתנו העזה ביותר היא לחירות האדם ולחירות העמים".
ואכן לרפובליקה של ציראנאנה היו אפיונים רבים ההולמים דמוקרטיות, כגון עיתונות חופשית שעוררה באופן מתמיד דיונים על ענייני דיומא, מערכת משפט עצמאית ושמירת זכויות האדם.
החוקה משנת 1959 קידשה את הפלורליזם ואת העקרונות הגדולים של הדמוקרטיה הליברלית.
ציראנאנה התנגד לכל אורך נשיאותו להנהגת משטר חד-מפלגתי, להבדיל ממנהיגי רוב הארצות האפריקאיות האחרות.
"מפלגה יחידה מובילה תמיד לדיקטטורה" טען. "אנחנו, PSD, כפי שמציין שם מפלגתנו, הננו סוציאל-דמוקרטים ומתנגדים למפלגה כזאת. יכולנו בנקל לכונן אותה בארצנו, אך אנו מעדיפים שתתקיים אופוזיציה".
מוסדות רבים במדינה מילאו גם תפקיד אופוזיציוני. לדוגמה, הכנסיות הפרוטסטנטיות והכנסייה הקתולית שהשפעתן בקרב האוכלוסייה הייתה רבה. כמו כן האיגודים המקצועיים, איגודי הנשים והאגודות של הסטודנטים היו פעילות מאוד המרכזים העירוניים ויכלו להתבטא בחופשיות.
עם זאת, הדמוקרטיה תחת נשיאותו של ציראנאנה ידעה גם מגבלות רבות, בעיקר רחוק מהערים הגדולות, שם היו נעשים מניפולציות וזיופים בבחירות.
בראש הרפובליקה המלגשית העצמאית > שבע "שנות החסד" > מניפולציות פוליטיות ברמה מוניציפלית

באוקטובר 1959 בבחירות המוניציפליות, מפלגת האופוזיציה העיקרית AKFM זכתב רק בעיר הבירה טננריבה, שבה נבחר לראש העיר הפסטור רישאר אנדריאמנז'אטו, בעיר דייגו-סוארז, שבה נבחר בפוליטיקאי יליד ראוניון, פרנסיס סוטרון.
MONIMA, התנועה הלאומית לעצמאות מדגסקר, זכתה גם היא בעיר טוליאר, שבה נבחר לראש העיר מונז'ה ז'אונה, ובעיריית אנציראבה, שבה נבחר אמיל ראסאקאיזה.
ממשלת ציראנאנה הצליחה באמצעות מניפולציות פוליטיות להשתלט זו אחר זו על כל העיריות הללו.
קודם כל, על ידי הצו מס. 60.085 מ 24 באוגוסט 1960 החליטה כי "מהיום הלאה ניהול העיר טננריבה יוטל על פקיד ממונה על ידי שר הפנים ושישא את השם "ממונה כללי" (Délégué général). כך הממשלה רוקנה מתוכן את תפקיד ראש העיר אנדריאמנג'אטו.
לאחר מכן, ב-1 במרץ 1961 הנשיא אילץ את מונג'ה ג'ואנה להתפטר מתפקידו כראש העיר טוליאר.
חוק נוסף מ-15 ביולי 1963 שאסר על אזרחים צרפתים למלא את התפקידים של ראש עיר וסגן ראש עיר, מנע מפרנסיס סוטרון להציג מחדש את מועמדותו לראשות העיר דייגו-סוארז בדצמבר 1964.
כשבעקבות אותן הבחירות מדצמבר 1964- באנציראבה מפלגות האופוזיציה AKFM ו Monima הצליחו להרכיב קואליציה עם רוב של 22 מושבים מתוך 36, המנהיג המקומי של AKFM בלז ראקוטומאבו נבחר לראש העיר. אולם כעבור חדשים ספורים, שר הפנים, אנדרה רזאמפה פיזר את המועצה בתירוץ שהעיר אינה ניתנת לניהול.
בשנת 1965 התקיימו בעיר בחירות חוזרות זבהן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית זכתה ברוב.
בראש הרפובליקה המלגשית העצמאית > שבע "שנות החסד" > תרגילים אלקטורליים גם בבחירות לפרלמנט

כשב-4 בספטמבר 1960 המלגשים התייצבו לבחור בנציגיהם לפרלמנט, הממשלה קבעה שיטת בחירות על בסיס מז'וריטרי, מה שהבטיח ניצחון למפלגה הסוציאל-דמוקרטית השלטת בכל האזורים ובמיוחד במג'ונגה ובטוליאר.
לעומת זאת בעיר הבירה, טננריבה, מבצר של מפלגת AKFM, הבחירות התנהלו לפי השיטה הפרופורציונלית.
כך התאפשר ל-PSD עם 27,911 קולות בבירה, לשלוח לפרלמנט שני נציגים, בעוד מפלגת AKFM עם 36,271, שלחה רק שלושה נציגים, אחד מהם ז'וזף ראזטה.
בסוף הבירות הארציות PSD קיבלה 75 מושבים, בני בריתה - 29, בעוד AKFM - רק 3. רשימות של 13 המפלגות המקומיות הקטנות, המאוגדות ב"כוח השלישי" ושהשיגו 30% מהקולות, לא השיגו אף מושב בפרלמנט.
באוקטובר 1962 התקיים מה שנקרא "הקולוקוויום" באנציראבה, שבו המליץ ציראנאנה לצמצם את מספר המפלגות הפוליטיות, אז 33 במספרן. בהמשך מפלגתו יוצגה באספה הלאומית על ידי 104 חברים ובזירה הפוליטית במדגסקר התחוללה הקצנה של הקיטוב הבלתי שיוויני. מחד - המפלגה השלטת - PSD, ומאידך - מפלגת העצמאות AKFM בעלת אוריינטציה מרקסיסטית ופרו-סובייטית. שאר המפלגות - בהן MONIMA שבראשות המנהיג הלאומן השמאלני מונג'ה ג'אונה, שפעלה בתקיפות למען האינטרסים של הדרום העני, כמעט שלא זכו להדים בדעת הקהל.
בבחירות הפרלמנטריות ב-18 באוגוסט 1965 ה-PSD נהנית מרוב ענק של 94% מהקולות (2,304,000) עם 104 מושבים. מצידו, AKFM זכה ל-3.4% מהקולות (145,000) ו-3 מושבים.
ציראנאה פירש את המצב על ידי "חוסר האחדות" של האופוזיציה ועל ידי כך ש"הם מדברים יותר מדי מבלי שיעבדו". לדעתו, מפלגתו - הסוציאל-דמוקרטית, מאורגנת וממושמעת יותר, נמצאה במדע מתמיד עם העם העובד ולכן זכה לתמיכתו.
בראש הרפובליקה המלגשית העצמאית > שבע "שנות החסד" > הבחירות הנשיאותיות והמחוזיות ב-1965

ב-16 ביוני 1962 הונהגו במדינה בחירות לנשיאות על ידי הצבעה ישירה כללית.
בפברואר 1965 החליט הנשיא להקדים בשנה את סיום כהונתו ולקיים בחירות נשיאותיות ב-10 במרץ 1965.
כנגדו הציג את מועמדותו ז'וזף ראזטה, שעזב בשנת 1963 את מפלגת AKFM כדי להקים מפלגה משלו, FIPIMA - האיחוד הלאומי המלגשי. ראש MONIMA, הביע מצידו את הרצון להציג מועמדות. לעומת זאת, מפלגת AKFM העדיפה בטננבריב את ההצבעה לטובת ציראנאנה על פני תמיכה בראזטה.
ציראנאנה ניהל מערכת בחירות ענפה שהקיפה את כל האי, בעוד יריביו הסתפקו במערכות מקומיות.
הנשיא נבחר מחדש על ידי 2,451,441 קולות (97%), לעומת ראזטה - 54,814 קולות ואלפרד ראזאפיאריסו - 812 קולות.
בבחירות למועצות הכלליות ב-15 באוגוסט 1965 המפלגה השלטת PSD זכתה ב-2,605,371 קולות (95%), בעוד האופוזיציה השיגה בקושי 143,090 קולות - בעיקר בטטננריבה, דייגו-סוארז, טאמטאב, פיאנאראנצו וטוליאר.
בראש הרפובליקה המלגשית העצמאית > מעצב "הסוציאליזם המלגשי"

אחרי השגת העצמאות, ציראנאנה וממשלתו יצאו להגשמת המצע של ה"סוציאליזם המלגשי" שבו ראו פתרון לבעיות הכלליות והחברתיות של הארץ. הנשיא הגדיר את גישתו כפרגמטית והומניסטית.
ניתוח המצב בכלכלי היה על סדר היום של "הימים המלגשים של הפיתוח" שאורגנו בטננריבה בין 25 באפריל ובין 27 באפריל 1962.
מדגסקר תוארה באותם הדיונים כארץ גדולה השרויה בתת-התפתחות, בעלת אמצעי תחבורה דלים, הנתונה במצוקה מבחינת גישה למקורות מים ואנרגיה. דלת אוכלוסין (5,5 מיליון תושבים) ובעל אופי רוראלי מובהק (89% מתושביה גרו בכפרים, לפי הנתונים משנת 1960)
אולם, בדומה לארצות אחרות מן העולם השלישי, הייתה עדה לעליה דמוגרפית שעקבה מקרוב אחרי קצב העלייה הממוצעת השנתית במוצרים חקלאיים (בשווי של 3.7%).
שר הכלכלה, ז'אק ראבמנאנג'ארה, נדרש לפנות לשלשה יעדים ממשלתיים: גיוון הכלכלה על מנת להפחית את התלות שלה ביבוא,(שווי היבוא היה אז 20 מיליון דולר), להפחית את הגרעון מסחרי (בשווי 6 מיליון דולר) על מנת לחזק את עצמאות המדינה, ולשפר את כוח הקנייה ורמת החיים של האוכלוסייה, כשהתוצר הלאומי הגולמי לא עברה את הסף של 101 דולר לתושב בשנה.
בראש הרפובליקה המלגשית העצמאית > מעצב "הסוציאליזם המלגשי" > סוציאליזם ליברלי פרגמטי

הממשל ציראנאנה יישם מדיניות כלכלית שקיבל השראה מהגישה הנאו-ליברלית המתונה, ששילבה עידוד היוזמה הפרטית (לאומית וזרה) עם האילוצים של התערבות ממשלתית.
משום כך, בשנת 1964 הוא אימץ תוכנית חומש שקבעה את יעדיו הגדולים בתחום ההשקעות. הם נועדו לאפשר את פיתוח החקלאות וקידום מעמד האיכרים.
לשם הגשמת התוכנית, המגזר העסקי נדרש להשתתף בה בסכום של עד 55 מיליארד פרנקים מלגשים.
על מנת לעודד השעות אלו, ניסתה הממשלה לגייס מירב האשראי הודות השימוש בארבעה גופים:
המכון להנפקות, האוצר הציבורי, הבנק הלאומי המלגשי ובמיוחד בחברה הלאומית להשקעות שהשתתפה בחברות הגדולות - מלגשיות וזרות - בתחום המסחר והתעשייה.
ציראנאנה דאג להרגיע את המשקיעים ותוך הבעת התנגדותו להלאמות שבהן ראה גנבה:
אני סוציאליסט ליברל, הוא אמר. לפיכך על המדינה לשחק את תפקידה תוך כדי השארת חופשיות למגזר הפרטי. אנחנו, עלינו למלא את חסרים, כי איננו רוצים בהלאמות עצלניות, אלא להפך, דינמיות, כלומר, אל לנו לנשל אחרים, והמדינה לא תתערב אלא כאשר המגזר הפרטי ייכשל".
עמדה זו לא הרתיעה ,עם זאת, את הממשלה להטיל מיסים של 50% על הרווחים המסחריים שלא הושקעו בחזרה בתוך מדגסקר.
למרות התנגדותו לכל רעיון של הלאמת אמצעי היצור, הממשל ציראנאנה עודד התפתחותם של קואופורטיבים ושיטות אחרות של שיתוף מרצון.
דגם הקיבוצים מישראל נראה באותה תקופה מפתח לפיתוח החקלאות.
ברוח זו הוקמה בשנת 1962 נציבות כללית לקואופרציה, שנועדה לקדם באי הקמת קואופרטיבים ליצור ולשיווק באי.
בשנת 1970 המגזר הקואופרטיבי היה בעל המונופול בקטיף הווניל, כמו כן שלט בענף הבננות - כולל בקטיף באריזה וביצוא. הקואופרטיבים היו פעילים גם בענפי הקפה, הציפורנים והאורז.
בראש הרפובליקה המלגשית העצמאית > מעצב "הסוציאליזם המלגשי" > סוציאליזם ליברלי פרגמטי > המאבק בנחשלות

המכשול הראשי בדרך להתפתחות היה, במידה רבה, בתכנון האזורי.
על מנת לפתור את הבעיה, המדינה הקציבה ל"פוקונולונה", התא המסורתי המלגשי, השקול כנגד "מועצה מקומית", את העבודות הקטנות בשטח. הפוקונולונה ביצעה את עבודות השטח - כדוגמת בניית סכרים קטנים, המסגרת תוכנית אזורית לפיתוח.
במשימות אלונעזרה בכוחות הז'נדרמריה הפעילים במיוחד בעבודות היעור, וב"שרות האזרחי".
מוסד זה - השרות האזרחי - הוקם בשנת 1960 על ידי ציראנאנה, לצורך המאבק בעצלנות. הוא איפשר לנוער המלגשי לקבל השכלה כללית והכשרה מקצועית.
פרט לעבודות שטח אלה, הפרויקטים הגדולים בתכנון המים והחקלאות בוצעו על ידי חברות כלכליות מעורבות כמו חברת SOMALAK לתכנון האסם אלאוטרה, שגייסה מעל 5,000 מגדלי אורז.
עם זאת, בתחום אמצעי התחבורה המדינה נשארה נחשלת. תחת שלטונו של ציראנאנה לא היו קיימים אלא שלושה צירי מסילות ברזל: טננריבה-טאמטאב עם קישור לאגם אלאוטרה, טננריבה-אנציראבה ופיאנאראנצואה-מנאקארה.
3,800 ק"מ דרכים, מתוכם 2,560 ק"מ עם אספלט שימשו בעיקר לקשר את טננריבה עם ערי הנמל. אזורים גדולים נותרו עדיין מבודדים. הנמלים, מצוידים בצניעות, איפשרו הובלות והסעות במידה מסוימת.
בתחום החינוך, נעשה מאמץ להעלאת רמת האוריינות של האוכלוסיות הכפריות. הוצאות החינות עלו מ 8 מיליארד פרנקים מלגשים ל-20 מיליארד בשנת 1970, כלומר מ-5.8% ל-9% מהתוצר המקומי הגולמי.
החינוך היסודי הונהג ברוב הערים והכפרים. מספר התלמידים בחינוך היסודי עלה מ-450,000 למיליון, בחינוך התיכוני - מ-26,000 ל-1,080,000 ובחינוך האקדמי מ-1,100 ל-7,000. נפתחו בתי ספר תיכון בכל האזורים ובאוקטובר 1961 המרכז ללימודים גבוהים בטננריבה הפך לאוניברסיטה.
הצעירים המגויסים על ידי השרות האזרחי סייעו בתוכניות הקניית האוריינות.
הודות לשיפור רמת החינוך, מדגסקר הייתה מסוגלת לגדל אנשים מוסמכים במקצועות טכניים ומנהליים.