stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביזת רומא (455)
הביזה

לפני שחדרו לעיר הרסו הוונדלים את כל האקוודוקטים של רומא. בתגובה להסתערות הוונדלים ניסו פטרוניוס וחייליו לברוח מהעיר, אך זה נתפס ונהרג על ידי המון רומאי זועם מחוץ לשערי העיר, ככל הנראה יחד עם בנו פלדיוס. לפי מקורות מהתקופה ביקש האפיפיור לאו הראשון להימנע מהרס העיר ומפגיעה בתושביה, גאיזריק נענה לבקשתו ושערי העיר נפתחו בפניו ללא שפיכות דמים.
גאיזריק בזז כמות גדולה של אוצרות מרומא והחריב מבנים רבים בעלי חשיבות היסטורית ותרבותית כגון מקדש יופיטר הקפיטוליני ממנו הסיר את רעפי הברונזה והזהב עם זאת נמנע מפגיעה במבנים נוצריים. ביזת 455 נחשבת יסודית יותר מהביזה הוויזיגותית של 410 ונמשכה 14 ימים רצופים, בעוד שהוויזיגותים שהו רק שלושה ימים בתוככי רומא. על אף שגאיזריק נמנע מטבח בתושבי העיר הוא לא היסס לשבות רומאים רבים, אותם לקח כעבדים.
הכינוי ונדליזם שהפך למטבע לשון רווח מתקשר לחורבן הרב שהותירו אחריהם הוונדלים ברומא. עם זאת יש מחלוקת בין החוקרים לגבי היקף החורבן וממדיו.
יעקב אינגרמן

| --- | --- |

 לידה:  5 במאי 1919 שפטיבקה, אוקראינה 
 פטירה:  15 בנובמבר 2007 (בגיל 88) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  ישראל
 מקום מגורים:  ברית המועצות, איטליה, ישראל
 כינויים נוספים:  יעקב אינגולוף
 ידוע בשל:  ריגול והפעלת רשת פרטיזנים בזמן מלחמת העולם השנייה, איש מודיעין ישראלי
 השכלה:  אוניברסיטת קייב
 תקופת הפעילות:  1941–1978 (כ־37 שנים)
 מקצוע:  איש צבא
 מפלגה:  קומוניסט
 בת זוג:  שולה אינגרמן
 פרסים והוקרה:  פרס ביטחון ישראל (1961) 
 
אינגרמן שני משמאל בישיבת מפקדת יחידת חצב בשנת 1972
פרס ביטחון ישראל 1961
יעקב אינגרמן (ברוסית: Яков Ингерман;‏ 5 במאי 1919 – 15 בנובמבר 2007) היה מרגל יהודי סובייטי בצבא גרמניה הנאצית, איש מודיעין ישראלי וחתן פרס ביטחון ישראל.
ראשית חייו

אינגרמן נולד בשפטיבקה שבאוקראינה, למד מתמטיקה באוניברסיטת קייב בשנים 1937–1940 ולאחר מכן עבד כמורה.
במלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה גויס לצבא האדום, השתתף בבלימת המתקפה הגרמנית, נפצע, ובבית חולים ברוסטוב גויס למודיעין. לאחר קורס של חצי שנה הוא הופעל במסגרת המודיעין הקרבי לגיוס פעילים בארצות הכבושות על ידי גרמניה הנאצית לפעילות פרטיזנית מחתרתית. הוא הוצנח בשנת 1942 באזור טגנרוג, בזהות בדויה של טרקטוריסט שאמו גרמנייה ואביו קוזאק שנשפט בטיהורים הגדולים. בשל ידיעותיו בשפה הגרמנית התקבל כמתורגמן ביחידה גרמנית ולאחר מכן עבר ליחידה טכנית של הוורמאכט שחיברה קווי חשמל וקווי אספקת מים ושירת בה במשך שנתיים וחצי. במקביל פעל לגיוס פרטיזנים והבריח לרשותם נשק. באוגוסט 1943, כשהוא בדרגת רב"ט, הועבר עם היחידה לאיטליה, שם השתתף בפעולות חבלה של פרטיזנים איטלקים ויוגוסלבים בסמוך לעיר טרנטו, שם הצליח להבריח קבוצת שבויים סובייטים. במאי 1945 הכוחות האמריקאיים הגיעו לאזור.
לאחר מלחמת העולם השנייה

באיטליה נישא לאלברטה, בתה של הדוכסית האיטלקייה שעזרה לפרטיזנים אולגה מָארִיני, היה פעיל בתנועת הבריחה בראשותו של מאיר דודזון, ובשנת 1946 עלו בני הזוג לארץ ישראל, באונייה "יאשיה ווג'ווד" במסגרת ההעפלה, והתיישבו בקיבוץ אילון, שם נולדה בתם, מרים. כעבור זמן קצר שבה רעייתו עם בתם לאירופה.
אינגרמן התגייס לחיל המודיעין ושירת ביחידת ההאזנה 515 (לימים יחידה 8200), בה הכיר את רעייתו שולה הלפרין, ויחד עמה זכה בשנת 1961 בפרס ביטחון ישראל. במסגרת יחידת ההאזנה הוקם על ידי אינגרמן "המדור הרוסי", ובמסגרת יחידת חצב הוקם בפיקודו מדור מזרח אירופה למודיעין ממקורות גלויים ברוסית. לאחר פרישתו מצה"ל הצטרף לארגון נתיב וערך את דברי הסאמיזדאט שנכתבו על ידי יהודי ברית המועצות והופצו ביניהם.
נפטר ב-15 בנובמבר 2007 בגיל 88, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עינת.
משפחתו בישראל

בתו היא ענת מטר, ונכדו הוא חגי מטר.
לקריאה נוספת

יעקב אינגרמן, יהודי ב"שירות" הרייך, הוצאת ביתן, 2001.
הערות שוליים

↑  הוענקו פרסי ביטחון ישראל, מעריב, 12 במאי 1961, עמוד 2
↑  חגי מטר, סבא שלי העביר את המלחמה במדי הצבא הגרמני, באתר "שיחה מקומית", 23 בספטמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299797705171  BnF: cb16134304z (data)  ISNI: 0000 0000 7851 3667  LCCN: no2001036720  SUDOC: 138954127  VIAF: 71040255   WorldCat (עם VIAF): 71040255
שבט שמעון

בול המוקדש לשבט שמעון
שֵׁבֶט שִׁמְעוֹן הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך. הוא נקרא על שם אבי השבט שמעון, שהיה הבן השני שנולד ליעקב וללאה.
ברכה לשבט שמעון > ברכת יעקב

ברכת יעקב לבניו מובאת בפרשת ויחי שבסוף ספר בראשית (פרק מ"ט), ובה יעקב מוסר לבניו אסופת אמירות אישיות כאשר חש שמותו קרב. שמעון קיבל ברכה משותפת עם לוי.
”שִׁמְעוֹן וְלֵוִי, אַחִים כְּלֵי חָמָס מְכֵרֹתֵיהֶם; בְּסֹדָם אַל-תָּבֹא נַפְשִׁי בִּקְהָלָם אַל-תֵּחַד כְּבֹדִי: כִּי בְאַפָּם הָרְגוּ אִישׁ וּבִרְצֹנָם עִקְּרוּ-שׁוֹר; אָרוּר אַפָּם כִּי עָז וְעֶבְרָתָם כִּי קָשָׁתָה; אֲחַלְּקֵם בְּיַעֲקֹב וַאֲפִיצֵם בְּיִשְׂרָאֵל”.
ברכה לשבט שמעון > ברכת משה לשבטים

ברכת משה לשבטים בפרשת וזאת הברכה איננה כוללת ברכה לשמעון. לפי רש"י, משה סירב לברך את שבט שמעון בגלל מעשה זמרי, נשיא שבט שמעון, בפרשת השיטים, אולם רמז לשבט שמעון בברכת יהודה: "וְזֹאת לִיהוּדָה וַיֹּאמַר שְׁמַע ה' קוֹל יְהוּדָה...".
השבט במדבר > סמלי השבט

אבן החושן של השבט היא פִּטְדָה. רבינו בחיי מזהה אותה עם פראשמ"א (ירקן) ומרקד"י. צבע שתיהן הוא ירוק, אלא שהראשונה היא לטושה - מבהיקה ונוצצת ואילו השנייה נופלת ממנה, הן בצבע הירוק והן ב"זיו אורה". האבן ניתנה לשבט שמעון מפני שהוריקו פניו של זמרי בן סלוא, נשיא שבט שמעון, וכל מי שחטאו משבט שמעון עם בנות מואב הוריקו פניהם. דרשו חז"ל שהיא סימן לעבירה הדרוקן: "ת"ר ג' מיני הדרוקן הן של עבירה עבה ושל רעב תפוח ושל כשפים דק".
לפי המדרש, הדגל של שבט זה היה ציור של העיר שכם על רקע ירוק. סמל זה ניתן לו בגלל קנאותו לדינה בת יעקב, ובגלל הנקמה אשר ערכו שמעון ולוי באנשי שכם שחטפוה.
החודש המקושר לשבט שמעון הוא אייר או אב או אלול.
השבט במדבר > נשיאי השבט

במפקד הראשון מוזכר הנשיא שְׁלֻמִיאֵל בֶּן צוּרִישַׁדָּי. ובמניין הנשיאים שחילקו את הארץ, בסוף ספר במדבר, שמואל בן עמיהוד.
המרגל שנשלח מטעם שבט שמעון, בין שנים עשר המרגלים שהלכו לתור את הארץ, היה שָׁפָט בֶּן-חוֹרִי.
השבט במדבר > המסע במדבר

בזמן מסעם של בני ישראל במדבר, חנה שבט שמעון במחנה שבט ראובן, שהיה מדרום למשכן.
היה שני במחנה זה.
במפקד הראשון שערך משה רבנו במדבר הוא מנה 59,300 איש.
במפקד השני שערך משה רבנו במדבר הוא מנה 22,200 איש.
המפקדים מעידים על התמעטותו הדרמטית של שבט שמעון בתוך כארבעים שנה.
קנאותו של שבט שמעון

בגלל קנאותו הרבה לא קיבל שבט שמעון נחלה משל עצמו אלא בתוך שבט יהודה.
כמו כן גם משה רבנו לא נתן להם ברכה אלא כללם בברכת יהודה.[דרוש מקור] על פי חז"ל שבט שמעון היו מלמדי תינוקות.
אולי הסיבה לכך משום שבנחלתם המדברית קשה להיות חקלאי, המקצוע המרכזי באותם ימים.
קנאותו של שבט שמעון באה לידי ביטוי ברמיזת התורה לכך ששמעון הוא האחראי למכירת יוסף:
(כא) וַיֹּאמְרוּ אִישׁ אֶל אָחִיו אֲבָל אֲשֵׁמִים אֲנַחְנוּ עַל אָחִינוּ אֲשֶׁר רָאִינוּ צָרַת נַפְשׁוֹ בְּהִתְחַנְנוֹ אֵלֵינוּ וְלֹא שָׁמָעְנוּ עַל כֵּן בָּאָה אֵלֵינוּ הַצָּרָה הַזֹּאת:
(כב) וַיַּעַן רְאוּבֵן אֹתָם לֵאמֹר הֲלוֹא אָמַרְתִּי אֲלֵיכֶם לֵאמֹר אַל תֶּחֶטְאוּ בַיֶּלֶד וְלֹא שְׁמַעְתֶּם וְגַם דָּמוֹ הִנֵּה נִדְרָשׁ:
(כג) וְהֵם לֹא יָדְעוּ כִּי שֹׁמֵעַ יוֹסֵף כִּי הַמֵּלִיץ בֵּינֹתָם:
(כד) וַיִּסֹּב מֵעֲלֵיהֶם וַיֵּבְךְּ וַיָּשָׁב אֲלֵהֶם וַיְדַבֵּר אֲלֵהֶם וַיִּקַּח מֵאִתָּם אֶת שִׁמְעוֹן וַיֶּאֱסֹר אֹתוֹ לְעֵינֵיהֶם: (ספר בראשית, פרק מ"ב)
הסיבה שיוסף אוסר דווקא את שמעון מעידה על איבה מיוחדת בין השניים, וכן רומזים לעובדה זו שלושת הפסוקים הקודמים בכך שהם חוזרים שלוש פעמים על השורש שׁמ"ע (בכל פסוק פעם אחת).[דרוש מקור: לפי איזה פרשן?]
וכן דברי המדרש בבראשית רבה:
"לקח את שמעון ואסר אותו לעיניהם מפני שהוא דחפו לבור".
קנאתם של בני שמעון נתקלת בקנאת בני לוי, לאחר חטא נשיא בית אב לשמעוני, זמרי בן סלוא.
זמרי נהרג על ידי פנחס הכהן (מצאצאי לוי) שמקנא את קנאת ה'. מובן שמדובר בשני מקרים הפוכים.
בשניהם יש התמקדות בסוגיית התבוללות ביושב הארץ.
במקרה הראשון מגינים בני שמעון על אחותם, ובשני, דווקא נשיא משבטם הוא ראש לחוטאים.
אולי לאור מעשה זה, שבט שמעון, הוא השבט שמספרו פחת בסכום הגבוה ביותר במהלך מסע בני ישראל במדבר.
במהלך 40 השנה לאחר חטא המרגלים איבדו בני שמעון 37,100 אנשים.
ההסבר המסורתי לירידה הקיצונית במניין שבט שמעון הוא כי עיקר המגפה על חטא בעל פעור פגעה בשבט זה. אולי מפני שהם חנו בצד הקרוב למואבים, אולי מפני שהייתה להם חיבה יתרה כלפיהם, או מפני שמנהיגיהם עודדו אותם .
ראו גם

היסטוריה של עם ישראל
ארכאולוגיה מקראית
מצבת ישראל
שבט מנשה
סקר הר מנשה
ספר יהודית
הערות שוליים

↑  רבינו בחיי, בפירושו לפרשת תצוה, פרק כ"ח
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ל"ג, עמוד א'
↑  במדבר רבה, פרשה ב', פסקה ז'.
↑  רבי פינחס ברבי יעקב הכהן, קידוש ירחים לחודש אייר.
↑  רבי יוסף ג'יקטיליה, שערי אורה, סוף שער ה'.
↑  רבי אברהם בן עזריאל, ערוגת הבושם, חלק א' עמוד 289.
↑  במדבר, א', ו'.
↑  ל"ד, כ'.
↑  במדבר, י"ג, ה'. המרגלים נחשבו גם כן כנשיאים בתוך שבטם, כמו שנאמר שם בפסוק ב': ”כֹּל נָשִׂיא בָהֶם”.
↑  מדרש רבה, מהדורת וילנא, פרשה צא.
↑  ירושלמי סוטה ז ד – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  רש"י על במדבר כו יג, באתר he.wikisource.org
↑  שמואל אחיטוב, אנציקלופדיה מקראית, הוצאת מוסד ביאליק, עמ' 132–136, ירושלים, 1982
1 2 3  אדם זרטל, בארץ הפרזי והרפאים, בתוך: מנוודות למלוכה, בעריכת: נדב נאמן וישראל פינקלשטיין, יד יצחק בן-צבי, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, עמודים 53–100, ירושלים, 1990
↑  ספר דברי הימים א', פרק ד'
↑  ישראל גוטמן, תולדות שבט שמעון, עבודה לשם קבלת תואר M.A, האוניברסיטה העברית בירושלים, החוג לתולדות עם ישראל, תקופת המקרא, עמ' 27–30, באר שבע, 1990
↑  ישראל גוטמן, תולדות שבט שמעון, עבודה לשם קבלת תואר M.A, האוניברסיטה העברית בירושלים, החוג לתולדות עם ישראל, תקופת המקרא, עמוד 37, באר שבע, 1990
↑  יוחנן אהרוני, לכסיקון מקראי ב' , עמוד 858, הוצאת דביר, 1965
↑  A. Alt, Erwaegungen ueber die Landnahme der Israeliten in Palestina, KS I, Munchen, 1953, p. 135
↑  שמואל אחיטוב, אנציקלופדיה מקראית, הוצאת מוסד ביאליק, עמוד 135, ירושלים, 1982
↑  שמואל אחיטוב, אנציקלופדיה מקראית, הוצאת מוסד ביאליק, עמ'135, ירושלים, 1982
↑  ישראל גוטמן, תולדות שבט שמעון, עבודה לשם קבלת תואר M.A, האוניברסיטה העברית בירושלים, החוג לתולדות עם ישראל, תקופת המקרא, עמוד 105, באר שבע, 1990
↑  H. G. Graf: Der Stamm Simeon, Ein Beitrag zur Geschifhte der Israeliten; - Jahresbericht ueber die koenigliche Saechsische Schule Meissen (Meissen, 1866), pp. 87-1
↑  J. H. Groenbaek: Juda und Amalek, Ueberlieferungsgeschichtliche Erwaegungen zu Exodus 17 18-16; Studia Theologica 18(1964), Aarhurst, Denmark, pp 26-45.
אבן משוערת של "פטדה" - Olivine (peridot)‎
דגל שמעון על פי המדרש
נחלות שבטי ישראל
מפה של שבט שמעון משנת 1658
ברוס אקרמן

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1943 (בן 81) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  בית הספר למשפט של ייל 
 מעסיק:  בית הספר למשפט של ייל, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת פנסילבניה 
 בן או בת זוג:  סוזן רוז-אקרמן 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1985)  פרס ברלין (2015)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  סטרלינג פרופסור 
 אתר רשמי
 
ברוס ארנולד אקרמן (באנגלית: Bruce Arnold Ackerman נולד ב-19 באוגוסט 1943) הוא משפטן חשוב בתחום המשפט החוקתי בארצות הברית ומופקד הקתדרה על שם סטרלינג בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ייל ואחד המשפטנים המצוטטים ביותר בארצות הברית, עם כ-46 אלף ציטוטים. הוא חבר ב-American Law Institute וב-אקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (נבחר ב-1986).
ביוגרפיה

ברוס אקרמן קיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת הרווארד ב-1964 ואת התואר הראשון במשפטים מהפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ייל ב-1967. הוא התמחה אצל שופט בית המשפט העליון לערעורים הנרי ג'י פרנדלי מ-1967 עד 1968, ואחר כך אצל שופט בית המשפט העליון מרשל הארלן בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1968 עד1969.
אקרמן הצטרף לסגל של אוניברסיטת פנסילבניה ב-1969. הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת ייל מ-1974 עד 1982 ובאוניברסיטת קולומביה מ-1982 עד 1987. מ-1987 הוא מופקד על הקתדרה על שם סטרלינג בפקולטה למשפטים ולמדע המדינה באוניברסיטת ייל. הוא מלמד באוניברסיטת ייל קורסים על תפיסות הצדק, ועל התאוריות שלו הנוגעות לתמורות חוקתיות (כלומר, על השינויים בחוקת המייסדים בעקבות מלחמת האזרחים בארצות הברית, תקופת השיקום והניו דיל).
אקרמן הוא חבר באקדמיה אמריקאית לאמנויות ולמדעים משנת 1986, וחבר גם במסדר ההצטיינות הצרפתי. הוא זכה בפרס הנרי פיליפ על מפעל חיים מטעם החברה הפילוסופית האמריקאית.
אשתו, סוזן רוז-אקרמן, מכהנת אף היא כפרופסור בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ייל, ומלמדת קורסים על חוק ומנהל. בנם, ג'ון מיל אקרמן, הוא אקדמאי החי ועובד במקסיקו.
עבודותיו

תחומי מחקרו כוללים תאוריות חוקתיות, פילוסופיה פוליטית, משפט השוואתי ופוליטיקה, משפט וכלכלה, היסטוריית החוקה האמריקנית, סביבה וצדק חברתי.
עבודותיו העיקריות כוללות את "צדק חברתי במדינה הליברלית" (1980), "אנו העם: המייסדים" (1991) ו"אנו העם: טרנספורמציה" (1998).
ספרו הנודע ביותר הוא "אנו העם: המייסדים", בשל טיעונו של "תפנית הזמן", שלפיה הרכב מסוים של בית המשפט העליון החליף את הפילוסופיה המשפטית שלו לכזו שהתירה באופן נרחב יותר את התחיקה של הניו דיל.
אקרמן כתב בצוותא עם אן אלסטוט את "חברת מחזיקי הפקדונות" בשנת 1999, שמשמש בסיס לקרן הנאמנות לילד בבריטניה.
ספריו

Economic foundations of property law / edited by: Bruce A. Ackerman, Boston : Little, Brown, C1975
Private property and the Constitution / Bruce A. Ackerman, New Haven : Yale University Press, 1977
Social justice in the liberal state / Bruce A. Ackerman New Haven : Yale University Press, 1980
Reconstructing American law ,Harvard University Press, 1984
We the people / Bruce Ackerman, Published: Cambridge, Mass. : Belknap Press of Harvard University Press, C1991
The future of liberal revolution / Bruce Ackerman, New Haven: Yale University Press, C1992
Perspectives on property law / [edited by] Robert C. Ellickson, Carol M. Rose, Bruce A. Ackerman, Edition: 2nd ed. Boston : Little, Brown, c1995
The stakeholder society / Bruce Ackerman, Anne Alstott . New Haven : Yale University Press, C1999
What Brown v. Board of Education should have said : the nation’s top legal experts rewrite America’s landmark civil rights decision / edited with an introduction by Jack M. Balkin ; Bruce Ackerman ... [et al.]. New York: New York University Press, c2001.
Voting with dollars : a new paradigm for campaign finance / Bruce Ackerman and Ian Ayres. New Haven: Yale University Press, 2002.
Bush v. Gore : the question of legitimacy / edited by Bruce Ackerman. New Haven: Yale University Press, 2002
Perspectives on property law / [edited by] Robert C. Ellickson, Carol M. Rose, Bruce A. Ackerman Edition: 3rd ed. New York : Aspen Law & Business, c2002
Before the next attack : preserving civil liberties * in an age of terrorism / Bruce Ackerman, New Haven : Yale University Press, 2006
הערות שוליים

↑  Bruce Ackerman, scholar.google.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257589705171  PLWABN: 9810679542605606  BIBSYS: 90385983  BNE: XX863484  BnF: cb12278014v (data)  CiNii: DA00926049  GND: 118997475  ICCU: CFIV036988  ISNI: 0000 0001 0892 9648  LCCN: n80034382  LNB: 000010292  NDL: 001192701  NKC: skuk0000003  NLA: 35000769  NLK: KAC201002917  NSK: 000320379  NTA: 067554288  RERO: 02-A002906866  SUDOC: 085835900  Trove: 784656  VIAF: 44358823   WorldCat (עם VIAF): 44358823
יוסף מוקיר שבת

יוסף מוקיר שבי (יוסף מכבד שבתות), על פי התלמוד הבבלי, היה יהודי שחי בתקופת חז"ל וזמנו המדויק אינו נודע. הוא מוזכר בתלמוד פעם אחת בלבד, כשהתלמוד מספר עליו את הסיפור המפורסם, הידוע בשם יוסף מוקיר שבת. המסר העיקרי העולה מן הסיפור הוא השכר המגיע מהשמים לאלו המכבדים את השבת בכל מאודם ואף מעבר ליכולתם.
סיפור זה עבר במשך השנים עיבודים רבים, שימש כדוגמה וכסמל לכיבוד השבת והשכר המובטח למתענגים בה, וכן שימש השראה למשוררים רבים שהזכירוהו בזמירות ובפיוטים שכתבו, כך למשל בפיוט "יום שבת קודש הוא" מזמירות לליל שבת, נאמר המשפט "יוסף חצה דג ומצא מרגלית בבשרו".
המעשה בתלמוד

יוסף מוקיר שבי (רש"י: מכבד שבתות), הוה ההוא נכרי בשבבותיה, דהוה נפישי נכסיה טובא.

אמרי ליה (רש"י: להאי נכרי) כלדאי (רש"י: חוזים בכוכבים): "כולהו נכסי יוסף מוקר שבי אכיל להו (רש"י: סופך ליפול בידו)."

אזל זבנינהו לכולהו ניכסי, זבן בהו מרגניתא, אותבה בסייניה (רש"י: עשה לו כובע של לבד, ושבצו במשבצות של זהב, וקבע בו מרגליות, וקבע את זו עמהם).

בהדי דקא עבר מברא - אפרחיה זיקא, שדייה במיא, בלעיה כוורא. אסקוה, אייתוה אפניא דמעלי שבתא. אמרי: "מאן זבין כי השתא?!"

אמרי להו: "זילו אמטיוהו לגבי יוסף מוקר שבי, דרגיל דזבין." אמטיוה ניהליה, זבניה, קרעיה, אשכח ביה מרגניתא.

זבניה בתליסר עיליתא דדינרי דדהבא (רש"י: עליות מלאות דינרי זהב; וגוזמא בעלמא הוא, כלומר הון עתק מאד).

פגע ביה ההוא סבא, אמר: "מאן דיזיף שבתא - פרעיה שבתא."
בעיירה אחת גר יהודי ושמו יוסף שהיה ידוע בכך שמכבד ומענג את השבת, משום כך כינו אותו הבריות יוסף מוקיר שבת.
בשכנותו גר נכרי עשיר. יום אחד אמרו לנוכרי החוזים בכוכבים: כל נכסיך עתידים ליפול, לידי יוסף שכנך היהודי. נבהל הנוכרי, הלך ומכר את כל נכסיו וקנה בהם מרגלית ואת המרגלית תפר לכובעו. כך היה בטוח שיהא בידו לשמור על רכושו תחת ידו. אך יום אחד בעת שעבר בגשר, העיפה הרוח את הכובע והטילה אותו לנהר, שם בלע את הכובע דג גדול.
כעבור ימים אחדים נצוד הדג, והובא לשוק ביום שישי. מפאת השעה המאוחרת לא נמצאו קונים בשוק, אמרו לדייגים: לכו והביאוהו אצל יוסף מוקיר שבת, כי רגיל לקנות דג לכבוד שבת, וודאי ישמח בדג גדול ויפה. ואכן הביאו את הדג אל יוסף ששמח על שביכולתו לענג את השבת כראוי וקנה את הדג. והנה חותך יוסף את בשרו ומצא בתוכו מרגלית. לאחר השבת מכר יוסף את המרגלית בסכום גבוה והפך לעשיר מופלג. פגשו זקן אחד ואמר לו: מי שלווה בשביל השבת, השבת תפרע לו חובותיו.
פרשנויות

במקור המופיע בתלמוד בבלי (הגמרא) מופיע שערכו של היהלום היה שווה ל-13 עליות (מחסנים) מלאים דינרי זהב.
בפירוש עובדה זו נחלקו פרשני הגמרא והראשונים:
רש"י סובר, כי ודאי ערכו של היהלום היה רב מאוד, אך הגמרא נוקטת לשון גוזמא כדרכה לפעמים על מנת לסבר את האוזן, כראיה לדבריו הוא מביא את המספר 13 שמופיע מספר פעמים בגמרא כמספר כללי וללא כוונה לערכו הנקוב.
ראשונים אחרים חולקים על דבריו ומביאים אסמכתאות מן הגמרא לדבריהם שעליות הן אכן מידה שמודדים בה דינרים בכמות רבה מאד.
בפירוש התוספות המופיע גם הוא על דף הגמרא מוסבר ש'עליות' הן שם כלי ואין הכוונה לחדר מלא דינרי זהב.
מסורת מקום קבורה

בכתב היד מן הגניזה הקהירית המכונה "רשימת אילן א'" (כנראה מהמאה ה-14 לסה"נ) שפורסם על ידי צבי אילן, ומכיל רשימת קברי צדיקים ברחבי ארץ ישראל, נאמר ש"בקיומיה היא מקום ר' יוסי מוקירשבי על א[ם] הדרך ועל[יו] גל אבנים". אילן ציין שברשימות קברי צדיקים וכתבי מסעות יהודיים מאוחרים יותר הקבר בקיומיה (היא קיומה או ח'רבת אלקיומיה שליד צפת) יוחס דווקא לרבי יוסי דמן יוקרת. הדמיון בין שני השמות כנראה גרם לבלבול בזיהוי הקבר, אולם לא ברור איזו מסורת קדומה יותר.
בתרבות

הסיפור נחשב לקלאסיקה שבסיפורי היהדות לנוער, והוא זכה לעיבודים רבים בספרים, קלטות, שירים, וסרטים.
בעיבודים השונים נוספו לסיפור פרטים רבים, ביניהם תיאורו של יוסף כאדם עני, שחוסך במשך כל השבוע כסף ומאכלים משובחים לכבוד שבת, ותיאורו של הנכרי העשיר כשונא יהודים, קמצן ורשע. בחלק מהעיבודים מתואר שמי שמצא את היהלום בתוך הדג לא היה יוסף בעצמו אלא אשתו שהכינה את הדג. מירי ברוך החליפה את החוזים בכוכבים במלאך שהתגלה לגוי בחלומו, והוסיפה שיוסף עבד אצל העשיר וקיבל ממנו משכורת זעומה, וכשהוא מצא את היהלום הוא רצה להחזיר אותו לעשיר, אך העשיר חזר בתשובה ואמר, שכל כספו בא לו בזכות עבודתו של יוסף, ולכן הוא צריך להישאר בידיו.
בשנות ה-2000 יצא סרט קולנוע חרדי של האחים יהודה ואברהם גרובייס בשם 'אין לאן לברוח' העוסק בסיפורו של יוסף.
ראו גם

טבעת פוליקרטס
שלמה המלך ואשמדאי
פרה שומרת שבת
יום שבת (פיוט)
לקריאה נוספת

יוסף מוקיר שבת; עִבֵּד אוריאל אופק, תל אביב: עופר, תש"ם.
הערות שוליים

↑  ייתכן, משום שכפי הידוע המספר 13 ביהדות ערכו גבוה מאד, כמו י"ג מידות הרחמים, י"ג מידות שהתורה נדרשת בהם, י"ג עיקרים של אמונה ועיקרם במילה "אחד" המסמלת את ייחודו של הבורא בעולם, שהיא בגימטריא =13
↑  צבי אילן, קברי צדיקים בארץ ישראל, ירושלים: כנה, תשנ"ז, עמ' 95, שורות 13-12
↑  חיים גורן, ידיעת הארץ במאה הי"ח: 'ספר ידי משה' לר' משה ירושלמי, קתדרה 34, תשמ"ה, עמ' 81, הערה 44
↑  צבי אילן, קברי צדיקים בארץ ישראל, ירושלים: כנה, תשנ"ז, עמ' 92
↑   אברהם פריד - הלהיטים הגדולים - יוסף מוקיר שבת avraham fried - greatest hits- yosef mokir shabbat, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 7:00)
↑  יוסף מוקיר שבת/מירי ברוך, באתר בית הספר בין גוריון ראשון לציון
בישופות ליבק

| --- | --- |


 
 ממשל
 שפה נפוצה:  לטינית 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1160 
 תאריכי פירוק:  1803 
 ישות קודמת:   דוכסות סקסוניה
 ישות יורשת:   דוכסות אולדנבורג
 
הנסיכות-בישופות של ליבק (בגרמנית: Hochstift Lübeck‏; Fürstbistum Lübeck‏; Bistum Lübeck) הייתה נסיכות כנסייתית של האימפריה הרומית הקדושה עד 1803. במקור נשלטה על ידי בישופים קתולים, לאחר 1586 היא נשלטה על ידי מנהלים ובישופים מבית הולשטיין-גוטורפ הפרוטסטנטי של בית אולדנבורג. הנסיכים-הבישופים ישבו והצביעו על ספסל הכנסייה של מועצת הנסיכים השליטים של הדיאט הקיסרי.
אין לבלבל בין הנסיכות-בישופות של ליבק, שהייתה ישות מדינית, לבין הדיוקסיה של ליבק, כלומר המחוז שהיה כפוף לבישוף בחלוקה הכנסייתית הפנימית, שהתפרשה על שטח רחב יותר מהנסיכות.
היסטוריה

הדיוקסיה המקורית נוסדה בערך בשנת 970 על ידי הקיסר אוטו הראשון במרקיזות בילונג באולדנבורג בהולשטיין (אלדינבורג או שטאריגרד), בירתו לשעבר של שבט ואגרים הפגאני. אולדנבורג הייתה אז דיוקסיה כפופה לארכיבישופות ברמן, ותפקידה היה להמיר את דתם של שבט אובוטריטים לנצרות. עם זאת, במהלך מרד הסלאבים ב-983, הוואגרים התנערו מעליונות הקיסרות ובשנת 1038, נאסר על הבישופים להיכנס לתחומי הדיוקסיה. בשנת 1052 פוצלו הדיוקסיות רצבורג ושוורין מאולדנבורג ולא מונה בישוף חדש לאחר 1066.
לאחר שהרוזן הסקסוני היינריך מבאדווידה ערך מסע בארצות ואגריה ממזרח ל-Limes Saxoniae בשנים 1138/1139, מונה בישוף חדש לאולדנבורג, ויסלינוס, בשנת 1149. הדוכס  היינריך הארי מסקסוניה העביר את מושב הדיוקסיה מאולדנבורג לליבק ב-1160. כאשר דוכסות סקסוניה פורקה עם הדחתו של היינריך ב-1180, קיבלה הבישופות מעמד של מדינה אימפריאלית. מחלוקות פרצו לאחר שהעיר ליבק זכתה לעצמאות אימפריאלית ב-1226, וכיוון ששטח המדינה התרכז סביב אויטין, הפכה העיר ב-1309 למושב הבישופים.
הבישופות לא ניסתה להילחם ברפורמציה הפרוטסטנטית. בשנת 1531 העיר החופשית ליבק, בהשפעת יוהנס בוגנהאגן, הפכה לפרוטסטנטית, דבר שהקשה עוד יותר על קיום עבודת כמרים קתוליים בחלק של דיוקסיית ליבק שהיה תחת שליטת העיר. ובשנת 1535 אימצו מועצת הקתדרלה של ליבק ולאחר מכן כל שטחי הדיוקסיה את הווידוי הלותרני. הנסיך-הבישוף נבחר על ידי המועצה, ומאז 1586, כל המנהלים של הנסיכות-בישופות היו מענף הולשטיין-גוטורפ של בית אולדנבורג. לאחר שלום וסטפאליה ב-1648, ליבק הייתה אחת משתי נסיכויות-בישופויות פרוטסטנטיות בלבד באימפריה (יחד עם אוסנבריק, שאותה הנהיגו לסירוגין בישופים פרוטסטנטים וקתולים).
נסיכות ואזור ליבק

עם חילון הרייך בשנת 1803, הנסיכות-בישופות עברה חילון. היא הפכה לנסיכות ליבק וניתנה לדוכסות אולדנבורג, שכן הנסיך-הבישוף האחרון (פטר הראשון מהולשטיין-גוטורפ) היה גם יורש העצר של אולדנבורג. בשנת 1803 כללה הנסיכות 9.5 מיילים רבועים גרמניים עם 22,000 תושבים. בירתה הייתה אויטין.
בין השנים 1810 ו-1814 סופחה הנסיכות לצרפת כחלק ממחוז שפך האלבה (צר'), לפני שהוחזרה לדוכסות אולדנבורג. דוכסות אולדנבורג, שנקראה על שם בירתה אולדנבורג באולדנבורג, חלקה אפוא את שמה עם העיירה אולדנבורג בהולשטיין, מקום מושב הבישוף המקורי, רק במקרה.
לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה ב-1867 הורחבה הנסיכות על ידי הנחלה ההולשטיינית לשעבר של אהרנבוק, כפיצוי על תביעות ירושה של בית אולדנבורג להולשטיין. לאחר שאולדנבורג הפכה לרפובליקה ב-1918, האזור נותר מובלעת של המדינה החופשית אולדנבורג שנקראת כיום אזור ליבק.
בשנת 1937 הוכלל האזור בפרובינציית שלזוויג-הולשטיין הפרוסית על ידי פריסה טריטוריאלית מחדש על פי חוק המבורג רבתי. מחוז ליבק הפך אז למחוז אויטין, אשר אוחד עם מחוז אולדנבורג השכן בהולשטיין ליצירת המחוז החדש של מזרח הולשטיין ב-1970.
הכנסייה הלותרנית, שכללה מאז הרפורמציה הפרוטסטנטית את רוב התושבים, נותרה ישות נפרדת, בשם "הכנסייה הלותרנית האוונגליסטית של מחוז אולדנבורג", בהנהגת פרובסט או בישוף באויטין, הכנסיות המקומיות השכנות לכנסייה הלותרנית האוונגליסטית החדשה של אלביה הצפונית ב-1977.
גאוגרפיה

המדינה כללה שטח של 541 קילומטרים רבועים (209 מילים רבועים); מכיוון שהעיר הקיסרית ליבק לא שולבה, העיר היחידה שלה הייתה אויטין.
הערות שוליים

↑  המועצה התחלקה לספסל הכנסייה, שכלל את הבישופים והארכיבישופים, ולספסל האצולה, שכלל את האצילים, וכל קבוצה הצביעה לבדה
↑   מייל גרמני רבוע (גר')=21.25 מיילים רבועים או 55.05 קמ"ר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w6q9122j 
שטח הנסיך-בישוף של ליבק
קתדרלת ליבק .
הסמל של נסיכות ליבק נכון ל-1829.
המובלעות של אולדנבורג: נסיכות ליבק משנת 1868 (למעלה) ונסיכות בירקנפלד (למטה).
סמל של מחוז יוטין.
מרקו קוך

מרקו קוך (בגרמנית: Marco Koch; נולד ב-9 ביולי 1990) הוא שחיין גרמני, הוא אלוף העולם (קאזאן 2015), אלוף העולם לבריכת 25 מטר (וינדזור 2016), אלוף אירופה (ברלין 2014) ושיאן עולם במשחה ל-200 מטר חזה (בריכת 25 מטר) וכן אלוף העולם לבריכת 25 מטר (וינדזור 2016) במשחה ל-100 מטר חזה.
ביוגרפיה

קוך נולד בדרמשטט.
ביוגרפיה > 2012

באליפות אירופה שנערכה בדברצן הונגריה בשנת 2012 זכה קוך במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.26 דקות, אחרי דניאל גיורטה מהונגריה (2:08.60 דקות) ולפני פנגיוטיס סמילידיס מיוון (2:09.72 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקם רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.99 דקות.
ביוגרפיה > 2013 > סגן אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013 זכה קוך במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:08.54 דקות, אחרי דניאל גיורטה שקבע שיא אליפות ושיא אירופה חדש של 2:07.23 דקות ולפני מטי מטסון מפינלנד (2:08.95 דקות).
ביוגרפיה > 2014 > אלוף אירופה

באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה בשנת 2014 זכה קוך במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אליפות חדש של 2:07.47 דקות, לפני רוס מורדוך מבריטניה (2:07.77 דקות) וגיאדריוס טיטניס מליטא (2:08.93 דקות).