תחנת דייוויס
היסטוריה

התצפית המתועדת הראשונה של קו החוף בו מוצבת כיום תחנת דייוויס הייתה ב-9 בפברואר 1931, במהלך המסע השני של משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה (BANZARE) על סיפון הדיסקברי. סר דאגלס מוסון וסטיוארט קמפבל ראו את יבשת אנטארקטיקה ממטוס ימי וקראו שטח הגבוה בדרום מזרחה הנסיכה אליזבת.
ההגעה המתועדת הראשונה לאזור הייתה ב-20 בפברואר 1935. צייד הלווייתנים הנורווגי קפטן קלריוס מיקלסן יחד עם אשתו ושבעת אנשי הצוות הגיעו בספינה תורשאן ועגנו במפרץ קטן על אי ללא שם בקצה הצפוני של גבעות וסטפולד. מיקלסן קרא לגבעות הללו בשמן על שם מחוז וסטפולד של נורווגיה. קרוליין מיקלסן הייתה האישה הראשונה שרגלה דרכה ביבשת אנטארקטיקה והמשלחת הניפה את הדגל הנורווגי על תורן מאולתר ובנתה תל סלעים לציון האתר. הרוגם הזה נתגלה על ידי חברי משלחות החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה (ANARE) ב-1960, אך אבד במשך שנים רבות עד לגילויו מחדש ב-1995. (ב-1995 קרוליין מיקלסן עדיין חיה וקיבלה הודעה על הגילוי מחדש של תורן הדגל המקורי). קפטן מיקלסן קרא לאזור "ארץ אינגריד כריסטנסן" על שם אשתו של בעל הספינה, לארס כריסטנסן. גברת כריסטנסן הייתה אמורה להגיע מאוחר יותר לאנטארקטיקה בעצמה - ב-30 בינואר 1937, למונולית סקאלין (שהנורווגים כינו הר קלריוס מיקלסן).
המבקרים הבאים שהגיעו לאזור היו החוקר האמריקני לינקולן אלזוורת' וטייס המטוס האוסטרלי שלו סר יוברט וילקינס, בספינתו של אלזוורת' וויאט ארפ. למרות מחאותיו של וילקינס על כך שדאגלס מוסון כבר תבע את האזור עבור אוסטרליה, אלזוורת' תכנן להגיש תביעה נגדית עבור אמריקה. בתגובה לכך, וילקינס נקט בפעולת מנע וביצע שתי נחיתות. הראשונה הייתה באחד מאיי ראואר, ב-68° 46' דרום, 77° 50' מזרח ב-8 בינואר 1939, והשנייה על מחשוף סלע ב-68° 22' דרום 70° 33' מזרח ב-11 בינואר 1939. בשני המקומות הללו הוא הפקיד צווים המכירים בזכותה של אוסטרליה "לנהל... את החלקים האלה של שלטון הוד מלכותו בים האנטארקטי". יחד עם הצו הוא השאיר עותק של המגזין הגאוגרפי האוסטרלי המפורסם Walkabout. מבין שלושת האתרים הללו, אותר רק תל האבנים הצפוני ומכאן השם "Walkabout Rocks".
ב-1947 במהלך מבצע קפיצה לגובה של ארצות הברית באנטארקטיקה הספינה האמריקאית USS Currituck ביקרה באזור, אך לא עגנה.
העגינה הראשונה של משלחת החקר האנארקטית הלאומית של אוסטרליה (ANARE) בגבעות וסטפולד בוצעה ב-3 במרץ 1954 על ידי פיליפ לאו, פיטר שו, ג'ון הנסן, ארתור גווין ור' תומפסון. הם הניפו את דגל אוסטרליה בכיפת לא, מצפון לתחנת דייוויס, אך נאלצו לחזור לספינתם זמן קצר לאחר מכן עקב הידרדרות מזג האוויר.
ב-12 בינואר 1956 נחתו חברי המשלחת האנטארקטית הסובייטית בחוף אינגריד כריסטנסן, כהכנה לשנה הגיאופיזית הבינלאומית (1957–1958). הסובייטים לא נשארו זמן רב אבל קראו לכמה מקומות בשמות רוסיים מובהקים (ביניהם אגמי לבד, זבזדה ודרוז'בי). מאוחר יותר הם הקימו את בסיסם בתחנת מירני, כ 350 קילומטרים (220 מיל) ממזרח לדייוויס.
כפי שנזכר פיליפ לאו במהלך ביקור קצר בדייוויס ב-11 בינואר 1998, הם הרגישו שאם אוסטרליה לא תקים בסיס בגבעות וסטפולד הרוסים יעשו זאת, וכך ב-1955 הודיעה ממשלת אוסטרליה שתוקם תחנה חדשה בגבעות וסטפולד.
ביקור חקר נוסף נערך על ידי ANARE בינואר 1955 וכלל שני צוותים. במהלך ינואר 1957, משלחת ANARE בראשות ד"ר פיליפ לאו ששטה בספינה קיסטה דן ניסתה לאתר אתר מתאים לתחנה. הדבר התגלה כקשה בשל מחסור במעגני ספינות טובים ומחסור במקורות מים מתוקים. ב-12 בינואר, לאחר יומיים של ניסיון למצוא אתר מתאים, התקבלה ברגע האחרון החלטה למקם את התחנה על רמה סלעית קטנה הממוקמת מעל חוף חולי שחור. הפריקה החלה מיד וב-13 בינואר 1957 נערך טקס קטן לפתיחת התחנה החדשה באופן רשמי. התחנה נקראה דייוויס "כדי לכבד את קפטן ג'ון קינג דייוויס, נווט וקפטן מפורסם באנטארקטיקה... חבר בוועדת התכנון של ANARE". לאחר הטקס החלה הפריקה מחדש ונמשכה עד 20 בינואר, אז הפליגה קיסטה דן. קיסטה דן ערכה ביקור חוזר בדייוויס מאוחר יותר והורידה כלבים ועוד שליח אחד.
בוב דינגל, אלן הוקר, נילס לייד, ביל לוקאס וברוס סטיניר הרכיבו את המשלחת הראשונה לחורף בגבעות וסטפולד. עם זאת, המשלחת לא הייתה מבודדת לחלוטין מכיוון שמטוסי אוסטר טסו בין תחנת מאוסון לדייוויס מספר פעמים באותה שנה והחליפו כוח אדם ואספקה.
דייוויס נסגרה זמנית ב-25 בינואר 1965 כדי להעמיד משאבים עבור הבנייה מחדש של תחנת קייסי. היא נפתחה מחדש ב-15 בפברואר 1969 ומאז היא מאוישת ברציפות. הצריפים הקטנים המקוריים ("דונגות") בלו משימוש והתקלקלו מסוף שנות ה-70 - תחילת שנות ה-80, והתחנה נבנתה מחדש.
דייוויס הפכה לאחת מהתחנות האנטארקטיות העמוסות ביותר של אוסטרליה התומכות במגוון רחב של מחקרים מדעיים הן באזורים המקומיים והן בסביבה במהלך הקיץ. במהלך החורף, פעילות המחקר העיקרית היא פיזיקה של האטמוספירה העליונה.