stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משפטי נירנברג
ההכנות למשפטים > הנאשמים

כמה מהמנהיגים הנאצים הבולטים ביותר - אדולף היטלר, היינריך הימלר ויוזף גבלס, התאבדו ולכן לא ניתן היה לשפוט אותם. התובעים רצו לשפוט מנהיגים ייצוגיים של הפוליטיקה, הכלכלה והצבא הנאצי. רוב הנאשמים נכנעו לארצות הברית או לבריטניה.
הנאשמים, שרובם לא התחרטו על מעשיהם, כללו שרים לשעבר בקבינט של היטלר: פרנץ פון פאפן (שהיה אחראי לעליית היטלר לשלטון); יואכים פון ריבנטרופ (שר החוץ), קונסטנטין פון נויראט (שר החוץ), וילהלם פריק (שר הפנים), ואלפרד רוזנברג (שר השטחים המזרחיים הכבושים). כמו כן הועמדו לדין מנהיגי הכלכלה הגרמנית, כמו גוסטב קרופ פון בוהלן אונד הלבך, נשיא רייכסבנק לשעבר היילמאר שאכט, אלברט שפר ווולטר פונק, יחד עם פריץ זאוקל, האחראי העיקרי לשעבודם של מיליונים לעבודות כפייה שהיה כפוף לשפר. בעוד שהבריטים היו סקפטיים בהעמדה לדין של מנהיגים כלכליים, היה לצרפתים אינטרס חזק להדגיש את האימפריאליזם הכלכלי הגרמני. המנהיגים הצבאים הנאצים היו הרמן גרינג, וילהלם קייטל, אלפרד יודל, אריך רדר וקרל דניץ. כמו כן, נשפטו גם אנשי התעמולה הנאצית יוליוס שטרייכר והנס פריטשה; רודולף הס, סגנו של היטלר שטס לבריטניה ב-1941; הנס פרנק, המושל הכללי של פולין הכבושה; מנהיג הנוער ההיטלראי באלדור פון שיראך; ארתור זייס-אינקווארט, נציב הרייך בהולנד; וארנסט קלטנברונר, מפקד המשרד הראשי לביטחון הרייך וראש האס דה.
למרות שרשימת הנאשמים הושלמה סופית ב-29 באוגוסט, כבר באוקטובר דרש ג'קסון להוסיף שמות חדשים לרשימה, אך הדבר נדחה. מבין 24 הנאשמים שהועמדו לדין, נשפט גם מרטין בורמן שלא בפניו, מאחר שבעלות הברית לא ידעו על התאבדותו במאי 1945; קרופ חלה מאוד ובכך לא הועמד לדין; ורוברט ליי התאבד לפני תחילת המשפט. נאצים לשעבר הורשו לשמש כפרקליטים ועד אמצע נובמבר היו לכל הנאשמים עורכי דין. עורכי דינם של הנאשמים פנו במשותף לבית הדין בטענה שאין לו סמכות לשפוט את הנאשמים; אך עתירתם נדחתה. הסנגורים ראו עצמם כפועלים למען לקוחותיהם, אך גם למען האומה הגרמנית. בתחילה תכננו האמריקאים לנסות לשפוט 14 ארגונים ומנהיגיהם, אך זה הצטמצם לשישה: קבינט הרייך, חיל ההנהגה של המפלגה הנאצית, הגסטפו, האס אה, האס אס והאס דה, המטה הכללי של גרמניה (אנ') והפיקוד העליון של הוורמאכט. המטרה הייתה להכריז על ארגונים אלו כפליליים, כדי שחבריהם יוכלו להישפט במהירות על היותם חברים בארגון פשע. בכירים אמריקאים האמינו שהרשעת ארגונים היא דרך טובה להראות שלא רק המנהיגים הנאצים הבכירים אחראים לפשעים, מבלי לגנות את העם הגרמני כולו.
ההכנות למשפטים > העדויות

במהלך הקיץ נאבקו כל המשלחות הלאומיות לאסוף ראיות לקראת המשפט הקרוב. התובעים האמריקאים והבריטים התמקדו בראיות תיעודיות ובתצהירים במקום בעדויות של ניצולי השואה. אסטרטגיה זו הגבירה את אמינות המקרה שלהם, שכן עדויות מצד ניצולי השואה נחשבו אז לפחות מהימנות וחשופות יותר להאשמות במשוא פנים, אך הפחיתו את העניין הציבורי בהליך. התביעה האמריקאית הסתמכה על דיווחים של המשרד לשירותים אסטרטגיים ומידע שסופק על ידי ייווא והוועד היהודי-האמריקאי, בעוד שהתביעה הצרפתית הציגה מסמכים רבים שקיבלה מהמרכז לתיעוד יהודי בן זמננו. הפרקליטות זימנה 37 עדים לעומת 83 של ההגנה, לא כולל 19 נאשמים שהעידו מטעמם. התביעה בחנה 110,000 מסמכים גרמניים שנתפסו והכניסה 4,600 מהם לראיות, יחד עם סרט באורך 30 ק"מ ו-25,000 תצלומים.
האמנה אפשרה את קבילותן של כל ראיה שנחשבה כבעלת ערך הוכחה, לרבות תצהירים. עקב החוקים שהובילו להתרופפות הצורך בעדויות, לתמונות, לגרפים, למפות ולסרטים היה חלק חשוב בהפיכת פשעים שנחשבו בלתי-אפשריים לביצוע לכאלה שאנשים האמינו כי ניתן היה לבצעם. לאחר שהתביעה האמריקאית הגישה מסמכים רבים בתחילת המשפט, התעקשו השופטים כי כל הראיות יוקראו בפרוטוקול, מה שהאט את התקדמות המשפט. מבנה האישומים גרם גם לעיכובים מאחר שאותן ראיות הוקראו בסופו של דבר מספר פעמים, כאשר הן היו רלוונטיות הן לקנוניה והן לשאר האישומים.
מהלך המשפטים

ב-20 בנובמבר 1945 החלו המשפטים, לאחר שבקשות לדחות את מועד הפתיחה של התביעה הסובייטית, שרצתה יותר זמן כדי להכין את התיק, נדחו. כל הנאשמים כפרו באשמה. ג'קסון הבהיר כי מטרת המשפטים התרחבה מעבר להרשעת הנאשמים וטען כי בעוד שארצות הברית "לא ביקשה להרשיע את כל העם הגרמני בפשע", גם המשפט "לא שימש לפטור את כל העם הגרמני מאחריות מלבד 21 גברים בתא הנאשמים". אף על פי כן טענו הסנגורים לעיתים קרובות (אם כי לא רוב הנאשמים) שהתביעה ניסתה לקדם אשמה קולקטיבית גרמנית והתנגדה בכוח לאיש קש זה. העדויות שהוצגו על השואה שכנעו כמה משקיפים במשפט שחלק מהגרמנים ודאי היו מודעים לה בזמן הימשכותה.
מהלך המשפטים > התביעה האמריקאית והבריטית

ב-21 בנובמבר מסר ג'קסון את הצהרת הפתיחה של התביעה האמריקאית. הנאום התקבל בחיוב על ידי התביעה, בית הדין, הקהל, ההיסטוריונים ואפילו הנאשמים.
התביעה האמריקאית ירדה מהפסים במהלך ניסיונות לספק ראיות על מעשה התוקפנות הראשון, האנשלוס. ב-29 בנובמבר סירבה התביעה להמשיך ולהציג את הפלישה לצ'כוסלובקיה, ובמקום זאת בחרה להקרין סרט הכולל מראות של מחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית. הסרט, שנערך מצילומי שחרור המחנות, זעזע הן את הנאשמים והן את השופטים, שדחו את המשפט. בחירה חסרת הבחנה והצגה לא מאורגנת של ראיות תיעודיות מבלי לקשור אותן לנאשמים ספציפיים הפריעו לעבודת התובעים האמריקאים על סעיף קשירת קשר לביצוע פשעים נגד האנושות. האמריקאים זימנו את מפקד האיינזצגרופן אוטו אולנדורף, שהעיד על רצח של 80,000 איש על ידי אנשי עוצבותיו, ואת גנרל האס אס אריך פון דם באך-צלבסקי, שהודה כי לוחמה אנטי-מפלגתית גרמנית היא מעט יותר מאשר הסתרת השואה.
התביעה הבריטית כיסתה את סעיף האישום בפשעים נגד השלום, שהיה חופף במידה רבה לסעיף קשירת הקשר האמריקאי. ב-4 בדצמבר נשא שווקרוס את הצהרת הפתיחה של התביעה הבריטית, שחלק ניכר ממנה נכתב על ידי הרש לאוטרפכט. שלא כמו ג'קסון, ניסה שווקרוס למזער את החידוש של ההאשמות בניהול מלחמה תוקפנית, תוך שהוא תולה זאת באמנות האג וז'נבה, אמנת חבר הלאומים, הסכם לוקרנו והסכם קלוג-בריאן. לבריטים נדרשו ארבעה ימים להגיש את טענותיהם. באמצע דצמבר עברו האמריקאים להציג את התיק נגד הארגונים המואשמים, בעוד בינואר הציגו גם הבריטים וגם האמריקאים ראיות נגד נאשמים בודדים. מלבד הארגונים המוזכרים בכתב האישום הזכירו תובעים אמריקאים ובריטים גם את חלקם של משרד החוץ, הצבא והצי הגרמני.
מהלך המשפטים > התביעה הצרפתית

מ-17 בינואר עד 7 בפברואר 1946 הציגה צרפת את האשמותיה וראיות תומכות. בניגוד לשאר צוותי התביעה התעמקה התביעה הצרפתית בהתפתחותה של גרמניה במאה ה-19, בטענה שהיא חרגה מהמערב בשל הפאן-גרמניות והאימפריאליזם. הם טענו שהאידאולוגיה הנאצית, שהגיעה מהרעיונות המוקדמים הללו, הייתה דומה למחשבה פלילית. התובעים הצרפתים, הדגישו יותר מעמיתיהם הבריטים או האמריקאים את מעורבותם של גרמנים רבים בפשעים; הם התמקדו בעיקר בעבודות כפייה, ביזה כלכלית ומעשי טבח. התובע אדגר פור קיבץ יחד מדינויות שונות של גרמניה, כגון סיפוח אלזס-לורן, שלטענתו היא פשע נגד האנושות. בניגוד לאסטרטגיית התביעה הבריטית והאמריקאית, שהתמקדו בשימוש במסמכים גרמניים כדי להגיש תיקים, נטלו התובעים הצרפתים את נקודת המבט של הקורבנות, והגישו דוחות משטרה לאחר המלחמה. 11 עדים, בהם קורבנות רדיפות הנאצים, זומנו לתת עדות; ניצולת אושוויץ מארי קלוד ואילן-קוטוריה (אנ') העידה על פשעים להם הייתה עדה. האשמות התביעה הצרפתית בפשעי מלחמה התקבלו על ידי בית הדין, למעט הוצאתם להורג של בני ערובה. בשל ההגדרה המצמצמת של פשעים נגד האנושות באמנה, החלק היחיד באישומי הגרמניזציה שהתקבלו על ידי השופטים היה גירוש יהודים מצרפת ומחלקים אחרים של מערב אירופה.
מהלך המשפטים > התביעה הסובייטית

ב-8 בפברואר פתחה התביעה הסובייטית את תיקה בנאום של רומן רודנקו, שכיסה את כל ארבעת סעיפי התביעה והדגיש מגוון רחב של פשעים שביצעה גרמניה הנאצית. רודנקו ניסה להדגיש את המשותף עם בעלות הברית האחרות תוך דחיית כל דמיון בין השלטון הנאצי לסובייטי. בשבוע שלאחר מכן גייסה לידיה התביעה הסובייטית את פרידריך פאולוס - פילדמרשל גרמני שנתפס לאחר קרב סטלינגרד - כעד מטעמה וחקרה אותו על ההכנות למבצע ברברוסה. פאולוס הפליל את מקורביו לשעבר, והצביע על קייטל, יודל וגרינג כנאשמים האחראים ביותר למלחמה.
יותר מאשר משלחות אחרות, הראו התובעים הסובייטים את הפרטים הנוראיים על הזוועות שביצעו הנאצים, במיוחד מותם ברעב של 3 מיליון שבויי מלחמה סובייטים וכמה מאות אלפי תושבי לנינגרד במהלך המצור על העיר. למרות שהתובעים הסובייטים עסקו באופן נרחב ביותר ברצח שיטתי של יהודים במזרח אירופה, הם טשטשו לעיתים את גורלם של היהודים עם זה של לאומים סובייטים אחרים. למרות שהיבטים אלה כבר כוסו על ידי התביעה האמריקאית, הציגו התובעים הסובייטים ראיות חדשות מדוחות ועדה סובייטית וחקירות של קציני אויב בכירים. לב סמירנוב הציג עדויות על טבח לידיצה בצ'כוסלובקיה, והוסיף כי הפולשים הגרמנים הרסו אלפי כפרים ורצחו את תושביהם ברחבי מזרח אירופה. התביעה הסובייטית הדגישה את ההיבט הגזעני של מדיניות כגון גירוש מיליוני אזרחים לגרמניה לצורך עבודת כפייה, רצח ילדים, ביזה שיטתית של שטחים כבושים וגניבה או הרס של מורשת תרבותית. התביעה הסובייטית ניסתה גם לזייף אחריות הגרמנית לטבח יער קאטין, שביצע למעשה הנ.ק.ו.ד.. למרות שהתובעים המערביים מעולם לא דחו בפומבי את האישום על ביצוע הטבח מחשש להטיל ספק בהליך כולו, הם היו סקפטיים. ההגנה הציגה ראיות לאחריות סובייטית לטבח והוא לא הוזכר כלל בפסק הדין.
בהשראת הסרטים שהציגה התביעה האמריקאית, הזמינה ברית המועצות שלושה סרטים למשפט שהציגו, בין היתר, הרס ערים סובייטיות, תוך שימוש בצילומים של יוצרי קולנוע סובייטים וכן צילומים מסרטי חדשות גרמניים. הסרט השני כלל צילומים של שחרור מחנות הריכוז וההשמדה מיידנק ואושוויץ ונחשב אפילו יותר מטריד מסרט שהציגה התביעה האמריקאית. עדים סובייטים כללו כמה ניצולים מפשעי הנאצים, ביניהם שני אזרחים שחיו במהלך המצור על לנינגרד, איכר שכפרו נהרס בלוחמה אנטי-מפלגתית, רופא של הצבא האדום שראה חלק מהזוועות במחנות השבויים ושני ניצולי השואה - שמואל רג'זמן (אנ'), ניצול מחנה ההשמדה טרבלינקה והמשורר אברהם סוצקבר, שתיאר את רצח רבבות יהודים מווילנה. עדויות התביעה הסובייטית התקבלו יפה בדרך כלל והציגו ראיות משכנעות לגבי סבל העם הסובייטי ותרומותיו לניצחון במלחמה.
מהלך המשפטים > נעילת המשפט

ב-31 באוגוסט הוצגו הטיעונים המסכמים. במהלך המשפט העלו פשעים נגד האנושות ובמיוחד נגד יהודים (שהוזכרו כקורבנות פשעי הנאצים הרבה יותר מכל קבוצה אחרת) את סעיף האישום בניהול מלחמה תוקפנית. בניגוד להצהרות הפתיחה של התביעה, כל שמונת הטיעונים המסכמים הדגישו את השואה; והתביעה הצרפתית והבריטית הפכו אותה לסעיף האישום העיקרי, בניגוד לסעיף התוקפנות. כל התובעים מלבד האמריקאים הזכירו את המושג "רצח עם", שהומצא על ידי המשפטן הפולני-יהודי רפאל למקין. התובע הבריטי שוקרוס ציטט עדויות על משפחה יהודית שנרצחה מדובנו, אוקראינה. במהלך הצהרות הסיום אכזבו רוב הנאשמים את השופטים בשקרים ובהכחשות. שפר הצליח ליצור רושם של התנצלות מבלי לקחת אשמה אישית או לנקוב בשמות של קורבנות אחרים מלבד העם הגרמני. ב-2 בספטמבר ניתן פסק הדין של בית הדין; והשופטים נסוגו להסתגרות כדי להכריע בפסק הדין ובגזרי הדין, שהיו בדיון מאז יוני. פסק הדין נוסח על ידי סגן השופט הבריטי במשפט נורמן בירקט (אנ'). כל שמונת השופטים השתתפו בדיונים, אך הסגנים לא יכלו להצביע.
הכרעת הדין

בית הדין הצבאי הבין-לאומי קיבל את עמדת התביעה וקבע כי סעיף התוקפנות הוא האישום החמור ביותר נגד הנאשמים, מכיוון ש"מלחמה היא בעצם דבר רע" ו"לפיכך, ליזום מלחמת תוקפנות, אינו רק פשע בין-לאומי; זהו הפשע הבין-לאומי העליון השונה רק מפשעי מלחמה אחרים בכך שהוא מכיל בתוכו את הרוע המצטבר של השלם". עבודת השופטים הפכה לקשה בשל היקף הפשעים המפורטים באמנת נירנברג. השופטים לא ניסו להגדיר את עבירת התוקפנות ולא הזכירו את הרטרואקטיביות של האישומים בפסק הדין. למרות הספקות המתמשכים של חלק מהשופטים, קבעה הפרשנות הרשמית של בית הדין כי לכל האישומים יש בסיס מוצק במשפט הבין-לאומי המנהגי וכי המשפט היה הוגן מבחינה פרוצדורלית. השופטים היו מודעים לכך שגם בעלות הברית וגם מדינות הציר תכננו או ביצעו מעשי תוקפנות, וכתבו את פסק הדין תוך שהקפידו להימנע מהכפשה של ממשלות בעלות הברית או של מדינות בית הדין.
השופטים קבעו כי הייתה קנוניה מתוכננת לביצוע פשעים נגד השלום, שמטרותיה היו "שיבוש הסדר האירופי" ו"יצירת גרמניה הגדולה מעבר לגבולות 1914". בניגוד לטענתו של רוברט ה. ג'קסון, לפיה החלה הקנוניה עם ייסוד המפלגה הנאצית ב-1920, תיארך פסק הדין את תכנון התוקפנות ל"ועידת הוסבאך" ב-1937. האשמת הקנוניה גרמה לחוסר הסכמה משמעותי בקרב השופטים; דונדייה דה ואבר רצה לבטל את האישום. באמצעות פשרה שהציעו השופטים הבריטים, הומר האישום בקשירת קשר לביצוע פשע למלחמה תוקפנית. רק שמונה נאשמים הורשעו באישום זה; כל השמונה נמצאו אשמים גם בפשעים נגד השלום. כל 22 הנאשמים הואשמו בפשעים נגד השלום, ו-12 הורשעו. האישומים בפשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות החזיקו מעמד בצורה הטובה ביותר, כאשר רק שני נאשמים שהואשמו בטענה זו זוכו. השופטים קבעו כי פשעים נגד האנושות הנוגעים ליהודי גרמניה לפני 1939 אינם בסמכותו של בית המשפט משום שהתביעה לא הוכיחה קשר למלחמה תוקפנית.
ארבעה ארגונים נקבעו כפליליים: חיל ההנהגה של המפלגה הנאצית, האס אס, הגסטפו והאס דה, אם כי כמה דרגים ותתי-קבוצות נמוכים יותר לא הוגדרו כך. פסק הדין אפשר להטיל אחריות פלילית אינדיבידואלית רק אם ניתן היה להוכיח חברות מרצון וידע על המטרה הפלילית, מה שמסבך את מאמצי הדה-נאציפיקציה. האס אה, הקבינט של היטלר, המטה הכללי והפיקוד העליון של הוורמאכט לא הואשמו ולא הוגדרו כארגוני פשע. אף על פי שהנהגת הוורמאכט לא נחשבה לארגון לפי האמנה, היה מצג שווא של פסק הדין כזיכוי אחד מהיסודות של מיתוס הוורמאכט החף מפשעי מלחמה. למרות זאת הביא המשפט לסיקור פשעי המלחמה השיטתיים שלו בעיתונות הגרמנית.
גזרי הדין נידונו ארוכות על ידי השופטים. 12 מהנאשמים נידונו למוות (גרינג, ריבנטרופ, קייטל, קלטנברונר, רוזנברג, פרנק, פריק, שטרייכר, זאוקל, יודל, זייס-אינקווארט ובורמן). ב-16 באוקטובר 1946 נתלו עשרה מהם, כשגרינג התאבד יום קודם לכן. שבעה נאשמים (הס, פונק, רדר, דניץ, שיראך, שפר ונויראט) נשלחו לכלא שפנדאו כדי לרצות את עונשם. כל שלושת הזיכויים (פאפן, שאכט ופריטשה) התבססו על מבוי סתום בין השופטים; זיכויים אלה הפתיעו את המשקיפים במשפט. השופט ניקיטצ'נקו התנגד לכך, דרש להרשיע את כל המזוכים, לגזור גזר דין מוות על הס ולהרשיע את כל הארגונים.
משפטי נירנברג הנוספים

בתחילה תוכנן להקים בית דין בין-לאומי שני שישפוט תעשיינים גרמנים, אך הדבר מעולם לא יצא אל הפועל בגלל חילוקי דעות בין מדינות בעלות הברית. 12 משפטים נוספים נערכו אך ורק על ידי ארצות הברית באותו אולם בו התכנס בית הדין הצבאי הבין-לאומי. בהתאם לחוק שאומץ על ידי מועצת השליטה של בעלות הברית, עצרו כוחות ארצות הברית כמעט 100,000 גרמנים באשמת ביצוע פשעי מלחמה. משרד היועץ הראשי לפשעי מלחמה זיהה 2,500 פושעי מלחמה מרכזיים, מתוכם נשפטו 177. רבים מהפושעים הגרועים ביותר לא הועמדו לדין מסיבות לוגיסטיות או כלכליות.
סדרה אחת של משפטים התמקדה במעשיהם של אנשי מקצוע גרמנים: משפט הרופאים התמקד בניסויים בבני אדם ובתוכנית האותנסיה, משפט השופטים בתפקידה של מערכת המשפט בפשעי הנאצים ומשפט המיניסטריונים באשמתם של פקידים של ממשלת גרמניה, בפרט משרד החוץ. כמו כן הועמדו גם תעשיינים למשפט - במשפט פליק, משפט אי גה פארבן ומשפט קרופ - בגין שימוש בעבודות כפייה, ביזת רכוש ומימון זוועות האס אס. חברי האס אס הועמדו לדין במשפט פוהל, שהתמקד באנשי המשרד הראשי למשק ומנהל, שפיקח על הפעילות הכלכלית של האס אס, ולרבות על מחנות הריכוז בגרמניה הנאצית; משפט RuSHA שהתמקד במדיניות הגזע הנאצית (אנ'); ומשפט האיינזצגרופן, שבו הועמדו לדין חברי האיינזצגרופן בגין רצח של יותר ממיליון איש מאחורי החזית המזרחית. גנרל הלופטוואפה ארהרד מילך נשפט על העסקת כוח אדם בתנאי עבדות וגירוש אזרחים. במשפט בני הערובה נשפטו כמה גנרלים בגין הוצאתם להורג של אלפי בני ערובה ושבויי מלחמה, ביזה, שימוש בעבודות כפייה וגירוש אזרחים בבלקן. גנרלים אחרים נשפטו במשפט הפיקוד העליון בגין תכנון מלחמות תוקפניות, הוצאת צווים פליליים, גירוש אזרחים, שימוש בעבודות כפייה וביזה בברית המועצות.
משפטים אלו הדגישו את הפשעים שבוצעו במהלך השואה. במשפטים העידו 1,300 עדים, הכניסו יותר מ-30,000 מסמכים לראיות ופרוטוקוליהם התפרסו על גבי 132,855 עמודים, בעוד שפסקי הדין הסתכמו ב-3,828 עמודים. מתוך 177 נאשמים הורשעו 142 מהם ו-25 נידונו למוות; חומרת העונש הייתה קשורה לקרבתו של הנאשם לשואה.
תגובות

בסך הכל הוסמכו 249 עיתונאים לסקר את המשפטים מבית הדין הבין-לאומי, והונפקו 61,854 כרטיסי מבקרים. בצרפת נתקל גזר דינו של רודולף הס וזיכוי ארגונים נאצים בזעם, שכן הם נתפסו כעונשים מקלים מדי. בממלכה המאוחדת, על אף שדווח על מגוון רחב של תשובות, היה קשה להחזיק את ההליך המשפטי לאורך זמן. כשהתובע אוכזב מגזר הדין, התרצתה ההגנה.
בזמן המשפטים התמקדו גרמנים רבים במציאת מזון ומחסה. למרות זאת הם קראו ברובם דיווחים בעיתונות על המשפטים. בסקר משנת 1946 טענו 78% מהגרמנים כי המשפט מנוהל כהוגן, אך ארבע שנים לאחר מכן ירד המספר ל-38%, כאשר 30% חשבו שהוא לא נוהל כהוגן. עם תחילת המלחמה הקרה החלה הסביבה הפוליטית המשתנה במהירות להשפיע על יעילות המשפטים. המטרה החינוכית של בתי הדין הצבאיים בנירנברג הייתה כישלון, בין השאר בגלל ההתנגדות למשפטי פשעי מלחמה בחברה הגרמנית, אבל גם בגלל סירובו של צבא ארצות הברית לפרסם את תיעוד המשפט בגרמנית מחשש שהדבר יערער את המאבק נגד קומוניזם.
הכנסיות הגרמניות, הקתוליות והפרוטסטנטיות כאחד היו תומכים קולניים בהענקת חנינה לפושעי המלחמה שהורשעו במשפטים. הדבר זכה גם לתמיכה חוצת מפלגות בגרמניה המערבית שהוקמה ב-1949. האמריקאים סיפקו את הרצונות הללו לקשור את גרמניה המערבית לגוש המערבי, והחלו בשחרורים מוקדמים של מורשעי בית הדין הצבאי בנירנברג ב-1949. בשנת 1951 ביטל נציב בעלות הברית העליון ג'ון מקלוי (אנ') את רוב גזרי הדין שניתנו במשפטים ושלושת האסירים האחרונים, שכולם הורשעו במשפט האיינזצגרופן, שוחררו ב-1958. הציבור הגרמני ראה בכך אישור למה שהם ראו כחוסר לגיטימיות של המשפטים. נאשמי בית הדין הבין-לאומי בנירנברג נזקקו לאישור מברית המועצות על מנת שישחררו אותם; שפר לא הצליח להשתחרר שחרור מוקדם והס נשאר בכלא עד להתאבדותו שם ב-1987. בסוף שנות ה-50 החל קונצנזוס זה בגרמניה המערבית להישחק, עקב גילויים חדשים של פשעים מצד הנאצים.
מורשת

בית הדין הצבאי הבין-לאומי ואמנתו סימנו את "תחילתו האמיתית של המשפט הפלילי הבין-לאומי". המשפט זכה לקבלת פנים מעורבת, החל מהאדרתו ועד לגינויו. בתחילה היו התגובות למשפט שליליות בעיקרן, אך הפכו לחיוביות יותר עם הזמן.
התביעה הסלקטיבית אך ורק של מדינות הציר המובסות והצביעות של כל ארבע המעצמות זכו לביקורת עיקשת ביותר. פעולות כמו הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, גירוש מיליוני גרמנים ממרכז ומזרח אירופה, גירוש אזרחים לעבודות כפייה ודיכוי אלים של התקוממויות אנטי-קולוניאליות נחשבו לבלתי חוקיות לפי ההגדרות של פשעים בין-לאומיים באמנת נירנברג. מחלוקת נוספת נבעה ממשפט הנאשמים בגין מעשים שלא הוגדרו כפליליים אז, בפרט פשעים נגד השלום. חדשניים באותה מידה אך פחות שנויים במחלוקת היו פשעים נגד האנושות, האשמת קנוניה ועונשים פליליים על יחידים בגין הפרות של החוק הבין-לאומי.
בית הדין הבין-לאומי הצבאי למזרח הרחוק שאל רבים מרעיונותיו מבית הדין הצבאי הבין-לאומי בנירנברג, כולל כל ארבעת האישומים, והוא נועד לחזק את המורשת המשפטית של בית הדין הצבאי הבין-לאומי. ב-11 בדצמבר 1946 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות פה אחד החלטה המאשרת את "עקרונות המשפט הבין-לאומי המוכרים על ידי מגילת בית הדין בנירנברג ופסק דינו של בית הדין". בשנת 1950 ניסחה ועדת המשפט הבין-לאומי (אנ') את עקרונות נירנברג, שהן הקודקוד של המשפט הפלילי הבין-לאומי. אולם המלחמה הקרה מנעה את אימוץ העקרונות הללו עד שנות ה-90. האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם הייתה מוגבלת הרבה יותר מהרעיון המקורי של רפאל למקין ויעילותה הוגבלה עוד יותר בעקבות המלחמה הקרה. בשנות ה-90 הוקמו בתי דין פליליים בין-לאומיים אד-הוק ליוגוסלביה ולרואנדה, אשר נתפסו כחלק מהמורשת של משפטי נירנברג וטוקיו. בית דין פלילי בין-לאומי קבוע, שהוצע ב-1953, הוקם ב-2002.
בארמון הצדק נמצא מוזיאון על המשפטים והאולם שבו נערכו הפך לאטרקציה תיירותית, ומשך אליו 13,138 מבקרים ב-2005. המשפטים הם מהנחקרים ביותר בהיסטוריה, ונוצרו בהשראתם שלל ספרים וסרטי קולנוע דוגמת "משפטי נירנברג" (1961) ו"זיכרון הצדק" (1976).
לקריאה נוספת

The Memory of Judgment: Making Law and History in the Trials of the Holocaust, by Lawrence Douglas, Yale University Press, 2001
The Nuremberg Military Tribunals and the Origins of International Criminal, by Kevin Jon Heller, Oxford University Press, 2011
'Crimes Against Peace' and International Law, by Kirsten Sellars, Cambridge University Press, 2013
"Holocaust on Trial: Mass Observation and British Media Responses to the Nuremberg Tribunal, 1945–1946" by Caroline Sharples in Britain and the Holocaust: Remembering and Representing War and Genocide, pp. 31–50, Palgrave Macmillan UK, 2013
The Crime of Aggression in International Criminal Law: Historical Development, Comparative Analysis and Present State, by Sergey Sayapin, T.M.C. Asser Press, 2014
The Betrayal: The Nuremberg Trials and German Divergence, by Kim Christian Priemel, Oxford University Press, 2016
Soviet Judgment at Nuremberg: A New History of the International Military Tribunal after World War II, by Francine Hirsch, Oxford University Press, 2020
Postwar Soldiers: Historical Controversies and West German Democratization, 1945–1955, by Jörg Echternkamp, Berghahn Books, 2020
ג'ואל דימסדייל, אנטומיה של רשע: חידת פושעי המלחמה הנאצים, מושב בן שמן: כתר ספרים, 2018 (הספר בקטלוג ULI)
משפט נירנברג: פסק הדין של בית הדין הצבאי הבינלאומי, בהוצאת "יד ושם", תשכ"ב
ג.מ. גילברט, יומן נירנברג, הוצאת מסדה, 1961
לאון גולדנסון, נירנברג 1946 - הראיונות הגנוזים עם פושעי המלחמה הנאצים, הוצאת עברית, 2006
יעקב רובינסון, העקוב למישור – יהודי אירופה בפני השואה לאור האמת ההיסטורית ומשפט אייכמן בירושלים לפי הנוהג הבינלאומי, ירושלים 1965, עמודים 6 - 95
אריה י' כוכבי, הדרך למשפטי נירנברג - גיבוש מדיניות הענישה כלפי פושעי המלחמה, הוצאת יד ושם, 2006
יורם פרי, משפטי הזיקית, משפטי נירנברג בראי המשפט וההיסטוריה, הוצאת ספרי ניב, 2018
המילון האנגלי של אוקספורד

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ג'ון סימפסון, אדמונד ויינר, ג'יימס מארי 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מילון השפה האנגלית 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת אוניברסיטת אוקספורד 
 מקום הוצאה:  אוקספורד 
 
המילון האנגלי של אוקספורד (באנגלית: Oxford English Dictionary; בראשי תיבות: OED) הוא מילון אנגלי־אנגלי שראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד. המילון נחשב בעיני רבים כמילון המקיף והמהימן ביותר לשפה האנגלית. נכון לסוף שנת 2005 המילון מכיל 301,100 ערכים ראשיים היוצרים 986,500
מילים בהטיות שונות. המהדורה המודפסת השלמה האחרונה יצאה לאור בשנת 1989.
מדיניותו הרשמית של המילון היא לתעד את כל צורות הביטוי והשימוש של כל מילה בכל נוסחי האנגלית, בהווה ובעבר.
היסטוריה > העורכים הראשונים

טרנץ' היה אומנם דמות מפתח בימיו הראשונים של הפרויקט אך תפקידו בכנסייה לא אפשר לו להשקיע את הזמן הדרוש לתפקיד עורך המילון ולאחר מספר חודשים הוא הוחלף על ידי הרברט קולרידג' שנחשב לעורך הראשון.
ב־12 במאי 1860 פורסמה תוכנית העבודה של קולרידג' והמחקר החל. ביתו שימש כמשרד העורך והוא התקין בו מערך של 54 תאים שיכלו להכיל עד 100,000 דפי ציטוט. באפריל 1861 פורסמו דפי הדוגמה הראשונים. בשלהי אותו חודש נפטר קולרידג' עצמו ממחלת השחפת והוא בן 31.
מלאכת העריכה הוטלה על פרדריק ג'יימס פורנוויל, שהיה אומנם בעל מוטיבציה ובקיאות גדולה אך לא ניחן באורך הרוח שנדרש לניהול פרויקט בסדר גודל כזה. גישתו הנמרצת הובילה לגיוס עוזרים חדשים לפרויקט ול־2 טונות של דפי ציטוט שנשלחו לביתו מהציבור הרחב. פורנוויל הבין שכדי לייעל את הפרויקט יש להקים מערכת סינון. ב־1864 הקים פורנוויל את החברה לחקר האנגלית המוקדמת וב־1865 הקים את חברת צ'אוסר. החברות עסקו באיסוף ובהכנת טקסטים שיועילו לפרויקט. במשך 21 שנים המשיכו בעבודה מקדימה זו ובסוף התקופה היוזמה קיבצה כ־800 מתנדבים. אחד המתנדבים שתרם חומר רב לפרויקט, ויליאם מיינור, התגלה לימים כחולה נפש שאושפז במוסד סגור באשמת רצח. ככל שהפרויקט התמהמה החל פורנוויל לאבד שליטה על המתנדבים ורבים מהם חשבו שהפרויקט נזנח. אחרים נפטרו ולא זכו לקבל לידיהם את דפי הציטוט ששלחו. סט שלם של דפי ציטוט לאות H נמצא לימים בטוסקנה, אחרים נחשבו לבזבוז נייר ונשרפו כחומר בעירה.
ב־1870 חיפש לו פורנוויל מחליף. הנרי סוויט והנרי ניקול סירבו לבקשתו ולבסוף מונה ג'יימס מארי לעורך החדש.
היסטוריה > הקונטרסים

בתחילת שנת 1894 כבר יצאו לאור 11 קונטרסים, בקצב של קונטרס בשנה בקירוב: ארבעה לאותיות A-B, חמישה לאות C ושניים לאות E. מתוכם שמונה היו באורך של 352 עמודים והאחרון בכל קבוצה קוצר כדי לסיימו בסוף האות. בשלב זה הוחלט להוציא לאור את הקונטרסים בכרכים ובפרקי זמן קצרים יותר– אחת לשלושה חודשים. החל מ־1895 הכיל כל קונטרס 65 עמודים ועלה 2.6 שילינג. כשהצטבר מספיק חומר, פורסמו יחדיו 128 ולעיתים אף 192 עמודים. קצב זה נמשך עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה שהובילה לקיצוצים בכח האדם. כשהצטבר מספיק חומר רציף הוא פורסם בשנית במסגרת החוברות הארוכות המקוריות.
ב־1895 נקרא המילון לראשונה בשם "המילון האנגלי של אוקספורד". הכותרת הופיעה על הכריכה החיצונית של הקונטרסים אך השם המקורי המשיך להיות השם הרשמי והופיע בכל מקום אחר.
הקונטרס ה־125 והאחרון, שכלל את הערכים החל מהמילה Wise ועד סוף האות W, פורסם ב־19 באפריל 1928 ובעקבותיו פורסם המילון הכרוך המלא.
היסטוריה > המהדורה הראשונה וכרך המילואים הראשון

על פי התכנית המקורית המילון האנגלי־אנגלי החדש היה אמור לראות אור בעשרה כרכים בחלוקה לאותיות A, B, C, D, F, H, L, O, Q, Si, Ti; אך ככל שהפרויקט התקדם הכרכים נעשו יותר ויותר עבי כרס. המהדורה המלאה שיצאה ב־1928 אומנם שמרה על החלוקה המקורית אך שני הכרכים האחרונים חולקו לשניים בתחיליות Su ו־V בהתאמה. ניתן היה גם לקבל את הסדרה כולה מחולקת ל־20 חצאי כרכים שכאלה בשני סוגי כריכה אפשריים. המילון כיסה 414,825 ערכים המבוססים על כ־5 מיליון ציטוטים ו־2 מיליון מהם בקירוב הודפסו בפירוט במילון עצמו.
מאז פרסום הכרך הראשון של A-Ant עברו 44 שנה. השפה האנגלית הספיקה להתפתח ולהשתנות והכרכים הראשונים של המילון כבר נראו מיושנים. הפתרון לבעיה זו היה הוצאת כרך מילואים שיעסוק בערכים שדרשו עדכון. כרך המילואים איפשר לעורכים גם לתקן טעויות ולהשלים חוסרים שהתגלו במהדורה הראשונה. לרוכשי מהדורת 1928 הובטח כי יזכו בעותק חינם של כרך המילואים לכשייצא.
כמו בכרכים הקודמים, גם על כרך המילואים עבדו שני עורכים במקביל. קרייגי שהתגורר בארצות הברית עשה את רוב המחקר על האנגלית האמריקנית. בנוסף הוא ערך את האותיות A-K ואת S-T. העבודה כולה ארכה 5 שנים נוספות.
ב־1933 יצא מחדש המילון כולו, לראשונה תחת הכותרת "המילון האנגלי של אוקספורד". אורכם של הכרכים שראו אור אחרי ששת הראשונים אוזן כך שכבר לא היה צורך בחצאי הכרכים. התוצאה הסופית הייתה 12 כרכים על פי התחיליות A, C, D, F, H, L, N, Poyesye, S, Sole, T, V. כרך המילואים היה הכרך ה־13.
פרדריק ג'יימס פורנוויל
ג'יימס מארי