stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל יוסף שוויג
ביוגרפיה

שוויג נולד בעיר טרנופול  שבגליציה המזרחית, אז חלק מהקיסרות האוסטרו-הונגרית. הוא השתלם בצילום בווינה בשנת 1922, ובאותה שנה עלה לארץ ישראל. 
בשנים 1933–1925 צילם עבור קרן קיימת לישראל. 
בשנים 1946–1934 צילם עבור מחלקת העתיקות הממשלתית.
בשנים 1941–1940 צילם עבור משטרת המנדט סדרת תצלומים של תחנות טגארט.
בשנים 1965–1949 ניהל את מחלקת התצלומים של הסוכנות היהודית.
באפריל 1928 נישא לצביה דיקשטיין, מורה להתעמלות, ריתמיקה, התעמלות יוצרת וריקודי עם, ומחברת שירי משחק.
ב-1929 נולדה בתם, גְדוּלָה, וכעבור שלוש שנים נולד בנם, חנוך.
שוויג נפטר ב-1983 בירושלים. ארכיון של תצלומיו מנוהל על ידי ילדיו.
בתו גְדוּלָה עוֹגֶן היא פסלת ואמנית קרמיקה, שבשנים 1965-1980 כיהנה כראש המחלקה לקדרות ב"בצלאל".
גלריה

ללא כותרת, שנות השלושים או הארבעים
הדפס כסף, גובה 33 ס"מ, רוחב 57 ס"מ
מוזיאון ישראל
קבוצת מתפללים בקיבוץ רודגס, אלבום קרן היסוד, 1925 - 1937, מאוספי הספרייה הלאומית
מגדל דוד, אלבום קרן היסוד, 1925 - 1937, מאוספי הספרייה הלאומית
מפרץ חיפה,  אלבום קרן היסוד, 1925 - 1937, מאוספי הספרייה הלאומית
משטרת הג'יפתליק, 1940
השכלה

1921 – לימודי צילום, וינה ולונדון
1930 – אוניברסיטת לונדון, בית הספר לשפות וצילום, אוניברסיטת לונדון
פרסים

1976 – עמית כבוד, החברה המלכותית לצילום, בריטניה (אנ')
1977 – יקיר ירושלים
1978 – פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום, מוזיאון ישראל, ירושלים
תערוכות וכיבודים

1927 – הנציב העליון הלורד פלומר העניק אלבום צילומים של שוויג למלך אנגליה ג'ורג' החמישי.
1927 – תערוכת יחיד, גלריה סטימצקי, ירושלים
1933 – תערוכת יחיד, גלריה סטימצקי, ירושלים
1971 – תערוכת יחיד, מוזיאון ישראל
1983 – תערוכת יחיד, מוזיאון ישראל
2010 – "צילום כחומר": תערוכה יחיד, המוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל חי.
לקריאה נוספת

ויויאן סילבר-ברודי, 'שמואל יוסף שווייג – צילום ציוני, אסתטי וארכאולוגי', סטודיו 113 (2000), 17–20.
שמואל יוסף שוויג – צילום כחומר ; תערוכה: אוצרת: נעמה חייקין; קטלוג: עורכת: נעמה חייקין; עריכת טקסט עברית ותרגום לאנגלית: עינת עדי, תל חי: המוזיאון הפתוח לצילום - גן התעשייה, 2010. (אפריל 2010)
נעמה חיקין, 'צילום כחומר', 12–25.
רות אורן, 'על אופייה של הארץ: שמואל יוסף שוויג ומורשתו הצילומיות', 26–64.
תערוכה, יצירה. מאמר: מידע 8, 21.05.2010
יצירה. מאמר: נישה, 01.06.2010
תערוכה, יצירה. מאמר: הארץ - מוסף הארץ, 11.06.2010 תחנות בזמן
תערוכה "צילום כחומר", יצירה. מאמר: שישי בגולן, 04.06.
הערות שוליים

↑  Shmuel Joseph Schweig
↑  הוענקו 12 פרסי "יקיר ירושלים", דבר, 16 במאי 1977
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 281329  NLI: 987007513440805171  GND: 1061297810  ISNI: 0000 0001 2209 2717  LCCN: no2002053044  PIC: 334595  SUDOC: 19452146X  ULAN: 500478472  VIAF: 19346885   WorldCat (עם VIAF): 19346885 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שלוש עשרה (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של הסדרה
 שיר הנושא:  "In Your Dreams" של להקת Dark Dark Dark
 סוגה:  דרמה
 יוצרים:  מרני דיקנס
 כותבים:  מרני דיקנס
 בימוי:  ונסה קזוויל (פרקים 1–3) צ'ינה מו-יאנג (פרקים 4–5)
 שחקנים:  ג'ודי קומר
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  5
 הפקה
 מפיק:  יו וורן
 מפיקים בפועל:  אליזבת' קילגריף
 אתר צילומים:  בריסטול, אנגליה
 אורך פרק:  60 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC Three
 רשת שידור בישראל:  Yes הטלוויזיה בלוויין
 פורמט (תמונה):  16:9 1080i
 פורמט (קול):  סטריאו
 תקופת שידור מקורית:  28 בפברואר 2016 – 27 במרץ 2016
 קישורים חיצוניים
 אתר אינטרנט
 דף התוכנית ב-IMDb
שלוש עשרה (באנגלית: Thirteen) היא מיני-סדרה בריטית, דרמה טלוויזיונית שיצרה וכתבה מרני דיקנס. הסדרה מתמקדת בדמותה של אייבי מוקסאם (ג'ודי קומר), צעירה בת 26 שנמלטה מהמרתף בו הייתה כלואה במשך 13 שנה.
הפרק הראשון שודר בערוץ BBC Three בבריטניה ב-28 בפברואר 2016. בארצות הברית שודרה הסדרה לראשונה ב-23 ביוני 2016 ב-BBC America. כל פרק שודר שבוע אחר כך בערוץ BBC Two. בארצות המזרח התיכון החלו שידורי הסדרה באוגוסט 2016. שיר הנושא הוא "In Your Dreams" מתוך האלבום "Wild Go" של להקת Dark Dark Dark. בפרק החמישי והאחרון שיר הנושא הוא "Out of the Black" של בילי מרטן.
ב-27 במרץ 2016 הודיעה מרני דיקנס, התסריטאית, שלא תהיה עונה שנייה לסדרה. התכנון היה של מיני-סדרה חד פעמית.
צוות השחקנים

ג'ודי קומר – אייבי מוקסאם
אניירין ברנרד – טים הובסון
ואלין קיין – סמלת בילוש ליזה מרצ'נט
ריצ'רד רנקין – מפקח בילוש אליוט קארן
נטשה ליטל – כריסטינה מוקסאם
סטיוארט גרהם – אנגוס מוקסאם
פיטר מקדונלד – מארק וייט
ג'ו לייטון – קרייג ווטס
קתרין רוז מורלי – אמה מוקסאם
אלינור ויילד – אלואיז ויי
אריון באקייר – רב פקד בארידג'
ניקולס פארל – הנרי סטון
קמי-בו ג'ייקובס – יאז
מלינה מתיוס
צ'יפו צ'אנג
קולין מייס
סוזט לואלין
צ'ארלס באבלולה – ג'סי
אתרי צילומים

הסדרה צולמה באתרים שונים בעיר בריסטול. הבית בסצנת הסיום הוא בפרוור לוקליז בבריסטול, שם נמצא מגדל התקשורת Purdown BT Tower.
הערות שוליים

↑  "BBC Three announces cast for Thirteen, original drama series by Marnie Dickens". BBC. 28 ביולי 2015. נבדק ב-13 באוגוסט 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "BBC America to Air Peter Moffat's 'Undercover,' Marnie Dickens' 'Thirteen' in 2016". Variety. 31 ביולי 2015. נבדק ב-13 באוגוסט 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hannah J Davies. "Thirteen: the kidnap thriller that's redefining teen drama". the Guardian.
↑  "Will there be a Thirteen Series two?". נבדק ב-17 בספטמבר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
שלמה פלסנר

ערך זה עוסק בבמאי ושחקן. אם התכוונתם לרב אורתודוקסי, דרשן ומתרגם, ראו .
אין תמונה חופשית
שלמה פלסנר (נולד ב-1964) באשקלון. הוא במאי, שחקן, רקדן ומורה לתיאטרון ישראלי. הוא עובד בתיאטרון תמונע, מביים הצגות פרינג', והמנהל אמנותי של פסטיבל המחול "אינטימדאנס" בשנים 2006-2005. מלמד בימוי ומשחק בבית הספר "מנוע חיפוש" ובבית הספר לאמנויות הבמה ע"ש סופי מוסקוביץ'. החל משנת 2011 מלמד ומביים בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה

אביו של שלמה פלסנר הוא יליד ברלין שעלה לארץ בגיל שמונה, שירת בצבא קבע, ולאחר פרישתו עבד כמנהל כוח אדם במפעל באשדוד. אמו, ממוצא רוסי, נולדה בקיבוץ גשר, הייתה גננת ומורה בבית ספר מיוחד לבנות. פלסנר צעיר משני אחיו הבוגרים.

פלסנר החל את לימודי התיאטרון, בתיאטרון הטכניון בשנים 1986–1988 כאשר היה עדיין סטודנט מצטיין נשיא בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. הפסיק לימודיו בטכניון והתקבל ללימודי משחק. בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב. שיחק בהצגות "תפילה", "המלך ליר", "עקומים" ועוד. רקד בלהקת המחול של ליאת דרור וניר בן גל. ביים את מופע הסיום: "האביב מתעורר", עם בוגרי מגמת מחול בסמינר הקיבוצים. כתב וביים בשיתוף עם עידו בורנשטיין את ההצגות "כינים" ו"אלוורה" בתיאטרון תמונע, וכן את ההצגה "רעב" שזכתה בפרס "הצגת הפרינג' של השנה" - פרס התיאטרון 2004, מוזיקה מקורית: קורין אלאל.
בשנת 2006 ביים את ההצגה "דולפינים" מאת מאיה שעיה, שזכתה בפרס פסטיבל פותחים מסך 2006.
בשנת 2000 שיחק בסרט הקולנוע "זאיה", בבימויו של יונתן פז. הסרט לא הופץ ונערך שוב בשנת 2016 בשם "מבחן החלב"
פלסנר ביים את הצגות הפרינג' "נעורי ורדה'לה" ו"קרום" מאת חנוך לוין, "גן ריקי" מאת דויד גרוסמן, ואת "נשות טרויה", מאת אוריפידס, עיבוד: ז'אן-פול סארטר, בתיאטרון תמונע, בהשתתפות אסתי זקהיים. ביים את "זריחה" מאת עידו בורנשטיין, במסגרת פסטיבל "פותחים במה" בתיאטרון בית ליסין וביים את ההצגה "כלבים" - קומדיה מאת עידו בורנשטיין. בשנת 2009 הקים עם עידו בורנשטיין את "תיאטרון כאן" בתל אביב. בשנת 2011 "תיאטרון כאן" מופיע עם הצגתו "כלבים" בתיאטרון תמונע. בשנת 2012 "תיאטרון כאן" מופיע עם הצגתו "זריחות" (כתיבה: עידו בורשטיין, בימוי: שלמה פלסנר, בהשתתפות אסתי זקהיים), בתיאטרון תמונע. באותה שנה, שלמה פלסנר מביים את ההצגה "הלוויה חורפית" מאת חנוך לוין, בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה. ב-2013 מחדש את ההפקות: "גן ריקי", "כלבים", "זריחה" בתיאטרון תמונע.
בשנת 2015 פלסנר מביים את ההצגה "פרויקט S" ההצגה מתקיימת בחלל אלטרנטיבי מתחת גבירול - מתחם לתרבות ואמנות. באותה שנה מביים פלסנר את ההצגה "S2: רק סצנות סקס" באותו מתחם, מתחת גבירול.

פלסנר מביים את הצגותיו ב"תיאטרון תמונע", שם הוא נחשב לבמאי בית, וב"תיאטרון יפו", ב"תיאטרון הידית" בישראל וב"פסטיבל הבינלאומי לתיאטרון פרינג׳" בניו יורק.
הערות שוליים

↑  מנוע חיפוש אתר מקושר לבית הספר מנוע חיפוש.
↑  אתר בית הספר
↑  בהערות על ההצגה "זריחה" בבימוי שלמה פלסנר במה. וגם בהערה 1.
↑  מיכאל הנדלזלץ, נשי טרויה: תזכורת נחוצה, באתר הארץ, 21 ביולי 2009
↑  בשיחת טלפון עם מר שלמה פלסנר, נתקבל אישור לערך כולו.
↑  מרב יודילוביץ', "ישראלים, ערבים והומואים? מסוכן מדי", באתר ynet, 24 בנובמבר 2010
↑  Ensemble Can אתר תיאטרון כאן
שלמה פרחון

| --- | --- |
 לידה:  מצודת בני חמאד
 חיבוריו:  מחברת הערוך 
 
"מחברת הערוך להחכם הקדמון ר' שלמה ב"ר אברהם הידוע ן' פרחון ממלכות ארגון מ"כ", העתיק והוציא לאור זלמן בן גוטליב שטרן, הוצאת שמיד, 1844 ברטיסלאבה. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 198
רבי שלמה בן אברהם בן פַּרחוֹן, מילונאי יליד 'מצודת בני חמאד' שבאלג'יריה שהיגר לאיטליה, והיה ממפיצי תורת הלשון הספרדית באיטליה במאה ה-12, בן דורו של רבנו תם, ומחבר 'מחברת הערוך'.
שם משפחתו יחיד במינו, אך מכך שהוא כותב בצמוד לשם משפחתו "הידוע" נראה שהיה מוכר בשם זה.
קורות חייו

בן פרחון נולד לפי דבריו במצודת בני חמאד. לימים היגר לסלרנו שבדרום איטליה, ושם השלים את מילון המקרא שלו, מחברת הערוך. לא ידוע תאריך לידתו או תאריך פטירתו, אך לפי דבריו בסיום ספרו הוא מעיד שסיים את ספר הדקדוק שלו בשנת 1161 בעיר סלרנו שעל שפת הים (בדרום איטליה).
באין מסמכים או תאריכים, יש מלומדים שהתעמקו וסוברים כי פרחון נולד בקלעת איוּבּ, היא בימינו קלטיוד (Calatayud) אשר בחבל אראגון, ספרד. מכאן הכתוב על הוצאת 'מחברת הערוך' ועוד, ר' שלמה בן פרחון ממלכת אראגון, ובכתבים בלועזית Abraham Salomon Ibn Parḥon Aragonensis.
הערוך

בן פרחון התפרסם בעיקר על ידי ספרו 'הערוך'. על אף שהמחבר עצמו כינהו 'הערוך', הספר נקרא בפי כל "מחברת הערוך" כדי להבדילו מספר הערוך שחיבר רבי נתן מרומי, אף על פי ש"מחברת" הוא שם הניתן לכל אוסף כתבים.
הספר מקיף את הלקסיקוגרפיה העברית של ימי הביניים לאחר רבי יונה אבן ג'נאח, והוא גם מודיע בהקדמתו כי שאב מספרי יונה אבן ג'נאח ויהודה חיוג' וספר השרשים הוא הבסיס שעליו הוא ייסד את מילונו. בספרו הוא מזכיר את מילוניהם של מנחם בן סרוק ורבי נתן מרומי בן יחיאל.
לפי דבריו קיבל בן פרחון תורה מפי שלשה חכמים גדולים – רבי אברהם אבן עזרא, רבי יהודה הלוי, ורבי אפרים מקלעה (תלמידו של הרי"ף); אך נראה שלא היה תלמידם של רבי אברהם אבן עזרא ורבי יהודה הלוי ממש, אלא דן אתם בסוגיות מספר כדבריו: ”וכל מה שהוקשה לי בקשתי פירושו מרבותיי”, אך לרבי אפרים מקלעה היה תלמיד חבר.
ב-1170 טען רבי יהודה אבן תיבון ש"הערוך" אינו אלא פלגיאט של מילון אבן ג'נאח; אך טענה זו אינה צודקת, הואיל ובימי הביניים מקובל היה יחס ליברלי לגבי השימוש בספרי אחרים. בנוסף לכך, מכיל ספרו של פרחון חומר מקורי, בין היתר חומר בעל עניין היסטורי-ספרותי והלכתי, וכן פירושים מקוריים לקטעים מקראיים.
עיקר חשיבותו של ספרו בהיותו כתוב עברית – עבור היהודים שישבו בעולם הנוצרי – ומביא להם את הישגי הבלשנות העברית שהושפעה מהבלשנים הערביים בספרד. זוהי גם מטרתו המוצהרת של פרחון, ובכך הלך בעקבות מורו אבן עזרא. הספר זכה לתפוצה רבה בשל בהירותו, רהיטותו וסגנונו המלוטש.
את החיבור העתיק והוציא לאור זלמן בן גוטליב בן כוכב טוב בשנת תר"ד (1844). בעמוד האחרון של הספר כותב המעתיק:
החכם מו"ה יש"ר נ"י כתב אלי במכתב "לא אמנע מהגיד לך, כי היה בידי זה שנים ספר כתיבת יד על קלף כולל ביאור על נביאים וכתובים בקיצור מופלג על פי הדקדוק ומלוקט מן המפרשים הקדמונים, מתחיל מספר מלכים והולך על הסדר עד סוף דברי הימים, ומן החרוזות הנמצאות בסוף הספר נראה שמחבר הביאור הזה הוא ר' שלמה פרחון עצמו. ויוקר הביאור גלוי לעין כל, באשר הוא כולל דעות בן גנאח וחיוג ושאר הקדמונים על כמה פסוקים קשי ההבנה.
ולסיום מוסיף מעתיק הספר בשמו של מ"א גינזבורג: ”טוב מעתיק דברים מועילים, ממחבר דברים בטלים”.
הערות שוליים

↑  מחברי ימי הביניים משתמשים במושג "הידוע", במשמעות "מכונה", אנו מוצאים לשון זו גם אצל ראב"ע
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266360105171  GND: 104278153  ISNI: 0000 0000 6200 522X  LCCN: nb2009015659  NTA: 170863190  VcBA: 495/247650  VIAF: 90489505   WorldCat (עם VIAF): 90489505
שמורת אינדיאנים

מפת שמורות האינדיאנים בארצות הברית.
מפה המדגימה אילו חלקים של ארצות הברית אינם שטחים בריבונות אינדיאנית (השטחים בריבונות אינדיאנים מופיעים בצבע לבן במפה).
שמורת אינדיאנים (באנגלית: Indian reservation) הוא שטח אדמה בתוך ארצות הברית המנוהל על ידי שבטים של אינדיאנים במסגרת הלשכה לענייני אינדיאנים במשרד הפנים של ארצות הברית.
בשטחים אלה ניתנת אוטונומיה מסוימת לשבטים, אשר יכולים להחיל בהם את הדין השבטי בעניינים מסוימים. בעניינים אחרים חל בשטחים אלה הדין הפדרלי של ארצות הברית, אך לא הדין המדינתי. כך לדוגמה בשמורות רבות מותרים ההימורים, האסורים במדינה בה ממוקמת השמורה, דבר המאפשר הקמת בתי קזינו בשמורות, והפיכתן לאתרי תיירות.
ברחבי ארצות הברית 310 שמורות אינדיאנים כך שלא לכל 550 השבטים האינדיאנים יש שמורות, מה גם שלחלק מהשבטים יש יותר משמורה אחת. כמו כן, בשל חלוקת שטחי אדמה לאישים פרטיים, ומכירתם לאנשים שאינם חברי השבט, שטחי שמורות רבות אינו רציף, ויש בתוכן מובלעות של אדמות פרטיות.
ברחבי ארצות הברית 225,410 קמ"ר של שטחי שמורות (2.3% משטחי ארצות הברית). שתים עשרה מהשמורות גדולות משטח מדינת רוד איילנד (3,144 קמ"ר) ותשע שמורות גדולות משטח מדינת דלאוור (5,327 קמ"ר). שטח שמורת שבט הנאוואחו גדול משטחה של מדינת וירג'יניה המערבית.
מרבית שמורות האינדיאנים מצויות במערב ארצות הברית, ממערב לנהר המיסיסיפי.
מרבית האינדיאנים בארצות הברית אינם חיים בשמורות, אלא בערים הגדולות של ארצות הברית.
מקור המונח

מקור המונח "reservation" ("שמורה") בהנחה שהייתה מקובלת בראשית ימיה של ארצות הברית, ובתקופה לאחר שהתקבלה חוקת ארצות הברית ואושררה, שהשבטים האינדיאנים הם אומות עצמאיות נפרדות. בתקופות אלה נחתמו הסכמי שלום בין ארצות הברית לאומות אלה. לרוב הסכמים אלה היו כפויים ותחת לחץ, בהם נאלצו האומות "לוותר מרצונם" על שטחיהם ולהגר "מרצונם" מערבה. במסגרת חלק מההסכמים הוסכם על כך שחלק מהשטח "ישמר" ("reserved") בידי האומות האינדיאנים, ושטחים אלה נקראו "שמורות" ("reservations").
מונח זה נשמר בשימוש גם לאחר שהממשל הפדרלי החל לבצע חילופי שטחים עם השמורות, והעביר את האינדיאנים לשטחים אליהם לא היו להם קשרים היסטוריים.
היסטוריה > תחילת הקמת השמורות

בשנת 1851 נחקק בקונגרס ארצות הברית "חוק ההקצאות האינדיאני" אשר הסמיך את הממשל הפדרלי להקים שמורת אינדיאנים בשטח בו ממוקמת כיום מדינת אוקלהומה. על אף הקמת השמורה המשיכו מתיישבים מערביים להתיישב בשטחיה ולהשתמש במשאביה הטבעיים.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 ניסה נשיא ארצות הברית יוליסס ס. גרנט לפתור את הסכסוך עם השבטים האינדיאנים ב"דרכי שלום". במסגרת מטרה זו אורגנה מחדש המחלקה האינדיאנית של משרד הפנים הפדרלי - שמטרתה הייתה אז להביא ליישוב מחדש של השבטים האינדיאנים, כאשר אלה הועברו מהשטחים בהם התגוררו (ואשר ממשלת ארצות הברית רצתה ליישב) אל שטחים שלא נדרשו על ידה. כמו כן התוכנית כללה החלפת אנשי הממשל המנהלים את השמורות באנשי דת נוצריים במטרה לנצר את האינדיאנים. השבטים שהתנגדו לצווי הפינוי גורשו בכוח על ידי צבא ארצות הברית. בנוסף, הצבא נאלץ לשמור על האינדיאנים בשטחי השמורות ולמנוע מאותם אינדיאנים שניסו לחזור למקום מגוריהם ההיסטורי לעשות זאת. התקריות בין הצבא לאינדיאנים כונו לימים "מלחמות האינדיאנים". הידועות שבהן הם מלחמת הסו בין השנים 1876–1881, במסגרתה אירע קרב ליטל ביגהורן, ומלחמת נז פרס.
על אף העובדה שהממשל הפדרלי העניק את השמורות לשבטים השונים, הוא לא מנע ממתיישבים להתיישב בשטחים, דבר שהביא להקטנה חוזרת ונשנית של שטחי השמורות. דוח של הקונגרס האמריקאי משנת 1868 קבע כי השחיתות בקרב הסוכנויות המטפלות בשבטים רבה, וכי מצבם של השבטים עצמם קשה.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 התברר כי מדיניותו של גרנט נחלה כישלון, בשל שפיכות הדמים הרבה שהיא גרמה. בשנת 1877 הורה הנשיא רתרפורד הייז על שינוי המדיניות, ובשנת 1882 הוצאו כל הגורמים הדתיים מהטיפול באינדיאנים והטיפול הושב לסוכנויות הפדרליות.
בשנת 1887 נחקק חוק דאווס, שהחליף את מתן שטחי האדמה לשבטים כגוף אחד, במתן שטחי אדמה לאנשי השבט בנפרד. שינוי זה הביא לכך שבמקרים רבים, בשל מספר אנשי השבט הקטן שנותר לאחר התקריות האלימות, נותרו שטחים רבים שלא חולקו, ואלה חולקו למתיישבים לבנים (כך אירע לדוגמה בשמורת אומטילה).
מדיניות זו נמשכה עד חקיקת חוק הארגון מחדש האינדיאני בשנת 1934.
היסטוריה > חוק האינדיאנים הפדרלי

עם הקמת השמורות, אשר היו קטנות בשטחן משטחי היישוב המקוריים של השבטים, ולאור העובדה שהשבטים הועברו מאתרי מגוריהם ההיסטוריים לאתרים חדשים, אשר לרוב לא התאימו מבחינת אפשרויות ניצול הקרקע לאורח החיים המסורתי של השבטים, קרסה המערכת השלטונית והחוקית (המנהגית) של השבטים. הממשל הפדרלי פרסם תקנות להסדרת החיים של השבטים. בראשית הקמת השמורות היה זה צבא ארצות הברית שפרסם את התקנות ולאחר מכן מחלקת ענייני האינדיאנים.
מתן הקרקעות לשבטים הפך אותם לישויות משפטיות האחראיות על קביעת דרכי השימוש בקרקע. השבטים נאלצו לשאת ולתת עם מחלקת האינדיאנים על זכויות הכרייה וכריתת העצים בשמורות, אולם נותרה לשבטים הסמכות לקבוע את השימושים החקלאיים של הקרקע והשימושים התיירותיים.
כאמור, חוק דאווס משנת 1887 הביא להפרטת אדמות רבות וחלוקתן לאנשי השבט, במקום בעלות קולקטיבית של השבט באדמות. חוק זה אפשר לתושבי השמורה למכור חלק מאדמותיהם (דבר שהותר על פי החוק רק לאחר חלוף 25 שנים מחקיקתו). כמו כן, בעקבות פטירת אינדיאנים שלא היו להם יורשים, עברה האדמה לבעלות המדינה בה ממוקמת השמורה. על מנת למנוע מצב זה, קבע הקונגרס כי יחולו חוקי הירושה השבטיים ולא החוקים המדינתיים, ובכך אפשר לשבטים לרכוש מחדש את השטחים. חקיקה זו הביאה למצב בו בשמורות רבות מספר התושבים הלא אינדיאנים גדול ממספר התושבים האינדיאנים. בתי המשפט קבעו כי השטחים שנרכשו על ידי לבנים אינם חלק מהשמורה וחוקי השמורה אינם חלים עליהם, דבר אשר הקטין משמעותית במהלך המאה ה-20 את שטחי השמורות.
היסטוריה > חוק הארגון מחדש של 1934

חוק הארגון מחדש האינדיאני של 1934, המכונה גם "חוק האוורד וילר" או "הניו דיל האינדיאני" קבע את זכויות השבטים ושינה את החוקים שאפשרו מכירת הקרקעות והוצאתן משטחי השמורות.
החוק עודד את האוטונומיה של השבטים ואת השלטון העצמי שלהם בשטח.
במהלך עשרים השנים שלאחר חקיקת החוק השקיעה ממשלת ארצות הברית בפיתוח התשתיות, הבריאות והחינוך בשמורות, ושטח של 8,000 קמ"ר הוענק לשמורות על מנת להגדילן.
לאחר פרישתו של ג'ון קולייר אשר יזם את "הניו דיל" החלה ממשלת ארצות הברית לשנות שוב את מדיניותה לרעת השמורות, והחלה תוכנית לפיה הממשל הפדרלי יפסיק התערבותו בשמורות במטרה להביא לביטול השמורות. על פי גישה זו ימכרו אדמות השמורות, והאינדיאנים יפוצו בגין גזילת האדמות ויוכלו לעבור להתגורר בערים.
במסגרת תוכנית זו בוטלו חמש שמורות (הקושאטה, האוטה, הפייוטה, המנומיני והקלאמת) בטרם המחאה הציבורית הביאה לביטול התוכנית. שליש מבין תושבי שבטים אלה אשר עברו לערים, שבו לשמורות בתוך עשור שנים.
כיום מנוהלות השמורות בצורה אוטונומית למחצה, ובאמצעות שתי סוכנויות ממשלתיות: המחלקה לעניינים אינדיאנים ומחלקת הבריאות האינדיאנית.
איכות החיים בשמורות נמוכה, ומצב החיים בהן מקביל למצב החיים במדינות מתפתחות. מחוז שאנון שבדקוטה הדרומית, בו ממוקמת שמורת האינדיאנים פיין רידג' הוא המחוז העני ביותר בארצות הברית.
הימורים

בשנת 1979 הקים שבט הסמינול בפלורידה שירות בינגו (מעין לוטו) בשטח השמורה. מדינת פלורידה ניסתה לסגור את מנגנון ההימורים בהתאם לחוקי המדינה אולם בתי המשפט קבעו כי הדין המדינתי אינו חל על השמורה. בשנת 1988 נחקק על ידי קונגרס ארצות הברית חוק הסדרת המשחקים האינדיאנים, אשר הכיר בזכות השבטים להקים בתי קזינו והימורים בשטחי השמורות, כל עוד בשטח המדינה בה ממוקמת השמורה יש צורה כלשהי של הימורים חוקיים (כגון לוטו מדינתי). כיום משמשים בתי קזינו רבים בשמורות שונות כמקור תיירות והכנסה לתושבי השמורות.
ראו גם

שמורת האומות הראשונות - מונח מקביל המתייחס לשמורות אינדיאנים בקנדה
שמורת האינדיאנים פורט מוהאבי
"שמורת לגונה", שמורת אינדיאנים בניו מקסיקו, 1943. מרבית השמורות, ובהם שמורת לגונה, היו בשטחים צחיחים שאינם מתאימים לעיבוד חקלאי של האדמות.
תאונים

תאונים (מיוונית: תיאוס (Θεός), "אל" , אונומה (όνομα), "שם") הוא שמה התקין של אלוהות.
תיאונימיה, חקר שמות אלוהיים, הוא ענף של אונומסטיקה; הוא עוזר בפיתוח הבנה של התפקוד וההשקפות החברתיות של אלים מסוימים ועשוי לעזור בהבנת מקורותיה של שפת החברה.
ניתוח תיאונים היה שימושי בהבנת הקשרים של שפות הודו-אירופיות, ואולי גם הדת שלהן. בכל השפות, ניתוח המקור האטימולוגי האפשרי של תיאונים יכול לשמש בסיס לתיאוריות על מקורו ההיסטורי. משמעויות מטאפיזיות ומיסטיות מובחנות גם בתיאונים, כמו בקבלה. מילים תיאוניות יכולות להופיע גם כשם או חלק משם עבור אדם, בעל חיים, דבר או מקום.[דרוש מקור]
ייצוגים (אמנותיים או לפולחן): דוגמאות מנצרות, אתוניזם, זורואסטריות והינדואיזם באלינזי.
ראו גם

תאולוגיה
נומנקלטורה
אונומסטיקה
שם תאופורי
הערות שוליים

↑  "What does theonym mean". findwords.info (באנגלית). נבדק ב-2019-10-14.
שלמה יצחק

שלמה יצחק (1893 ~ 21 ביוני 1920) היה אחד מתלמידי יעקב פייטלוביץ', אשר למדו בארץ ישראל.
ביוגרפיה

על פי פייטלוביץ' יצחק נולד בצ'ילגה, לפי המשפחה המורחבת נולד בסקלט. שמו האמהרי היה סולומון.סביו היה הכהן הגדול אבא זרו ירמיאס המכונה "אבא סמעו זרו". אביו יצחק זרו היה אחיהם של המנהיגים הרוחניים אבא יעקב זרו ואבא לווי זרו ,חמיו של ברהן ברוך. התייתם מהוריו בגיל צעיר ועבר לגור יחד עם הכהנים הגדולים בכפר גורבה, שם היה חניך כהונה.
במהלך מסעו השני לאתיופיה (1909-1908) בליווי גטה ירמיהו, פגש פייטלוביץ' בשלמה יצחק, בן דודו של ירמיהו אשר המליץ עליו שישלח לארץ ישראל למטרת לימודים. ב-1909 החל ללמוד יחד עם ירמיהו בבית הספר למל של חברת עזרה שבירושלים תחת השגחתו של אברהם צבי גולדשמידט והתחנכו על ידי אשר בן נתן. ב-1912 הועבר ירמיהו ללימודים באירופה ויצחק נותר לבדו כאשר לעיתים רחוקות פייטלוביץ', עמנואל וירמיהו יוצרים עמו קשר.
בזמן שהותו בירושלים כתב יומן אישי ושם מתוארים רבים מאירועי חייו לרבות פירוט ניכר של כיבוש ירושלים בידי הבריטים ומצב העיר בזמן מלחמת העולם הראשונה, ביומנו ישנו גם תיאור של מלחמת השפות. היומן נכתב במחברת של בית הספר "למל" שבירושלים. היומן עבר דיגיטציה ומקוטלג באוניברסיטת תל אביב. יצחק היה אדם בודד ואדוק בדת היהדות הרבנית שאותה אימץ לחלוטין והיה בקשר קרוב עם הקהילה הנוצרית אתיופית בירושלים. בשנת 1918 עזב את בית הספר מכיוון שלא ידע מספיק את השפה הגרמנית, עמה לימדו בבית הספר ועבר לגור בחדר קטן יחד עם שותף יהודי-תימני, באותה השנה הוא שלח מספר מכתבים אל מנהל למל, אל פייטלוביץ', אל דוד ילין ואל הרב שמואל צבי מרגליות כדי שיחזרו אותו לאתיופיה כדי שימלא את יעודו, להיות מורה לביתא ישראל.
כחלק ממסעו הרביעי לאתיופיה (1921-1920), הגיע פייטלוביץ' לירושלים יחד עם תאמרת עמנואל ולקחו עמו את יצחק וכן התלוו אליהם אחיו, חיים פייטלוביץ' ורופא מבית החולים הדסה בשם אנטין. כאשר החבורה הגיע לנמל מאסאווה היא החלה לצעוד לכיוון היישוב היהודי ושבדרך חלה יצחק. עם חלוף הזמן מחלתו של יצחק החמירה והוא נפטר ב-21 ביוני 1920, בסביבות 9 בבוקר ונקבר בדרך שבין הכפר עדי קולה לעיר עדווה.
הרב מנחם ולדמן מצא בספר צילומים של בית הקברות היהודי באסמרה, אריתראה צילום קבר ומצבה שעליה כתוב שמו של סולומון יצחק ה"פלשי". הרב ולדמן משער שגטיה ירמיהו ויעקב פייטלוביץ' העבירו את עצמותיו של סולומון יצחק לאסמרה והוא נקבר שם מחדש. שם הספר: אסמרה : יהודים באריתריאה / שמואל מנחם כהן, מנצור יעקב כהן, דונטלה סימאונה, משה יעקב כהן, עדי כהן, פרנקו דל אורו, 2016.
שלמה הפלאשי

הנובלה שלמה הפלאשי (Salomo der Falascha) הוא על חייו של יצחק ונכתב בגרמנית על ידי זליג שכנוביץ (Selig Schachnowitz) שכיהן כעורך של העיתון דער איזראעליט בתחילת המאה ה-20. הנובלה עצמה תורגמה לעברית בידי מאיר צבי פורש ופורסמה בשנת תשכ"ד. עותק מהמהדורה הגרמנית לספר נמצא באוניברסיטת תל אביב. עותק של התרגום העברי נמצא בספרייה הלאומית בירושלים.
לקריאה נוספת

Shalva Weil, "The Life And Death of Solomon Isaac" in Tudor Parfitt & Emanuela Trevisan Semi (Editors), The Beta Israel in Ethiopia and Israel: Studies on Ethiopian Jews, Routledge, 1999, ISBN 9780700710928, pp. 40-49
Shalva Weil, "Beta Israel Students Who Studied Abroad 1905-1935" in Svein Ege, Harald Aspen, Birhanu Teferra & Shiferaw Bekele (Editors), Proceedings of the 16th International Conference of Ethiopian Studies, Norwegian University of Science and Technology, 2009, pp. 209-217
הנובלה
זליג שכנוביץ, בן הפלשים (מתרגם: מאיר צבי פרוש), נצח, תשכ"ד
Selig Schachnowitz, Salomo der Falascha, I. Kauffmann, 1923
Sigrid Sohn, "S. Schachnowitz’s novel Salomo der Falascha (1923)" in Tudor Parfitt & Emanuela Trevisan Semi (Editors), Jews of Ethiopia: The Birth of an Elite, Routledge, 2005, ISBN 9780415318389, p. 53-64
הערות שוליים

1 2  לפי פייטלוביץ' יצחק היה כבן 15 כאשר פגש בו; Shalva Weil, "The Life And Death of Solomon Isaac" in Tudor Parfitt & Emanuela Trevisan Semi (Editors), The Beta Israel in Ethiopia and Israel: Studies on Ethiopian Jews, Routledge, 1999, ISBN 9780700710928, p. 42
↑  Emanuela Trevisan Semi, Jacques Faitlovitch and the Jews of Ethiopia, Vallentine Mitchell, 2007, ISBN 9780853036548, p. 48
↑  יעקב פייטלוביץ', מסע אל הפלשים (מתרגם: מרדכי וומברנד), דביר, 1959, עמ' 90
↑  Weil, The Life, p. 44
↑  Weil, The Life, p. 46
↑  Trevisan Semi, Jacques Faitlovitch, p. 75
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007393605105171  VIAF: 310152743054727732979   WorldCat (עם VIAF): 310152743054727732979
תומאס ריד

ערך זה עוסק בפילוסוף סקוטי. אם התכוונתם למזכיר חיל האוויר של ארצות הברית, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  26 באפריל 1710 סטראכן, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  7 באוקטובר 1796 (בגיל 86) גלאזגו, ממלכת בריטניה הגדולה 
 השקפה דתית:  נצרות פרוטסטנטית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אברדין 
 מוסדות:  אוניברסיטת אברדין  אוניברסיטת גלאזגו 
 זרם:  הנאורות הסקוטית, ראליזם השכל הישר הסקוטי 
 תחומי עניין:  מטאפיזיקה, פילוסופיה של המוסר 
 עיסוק:  פילוסוף, סופר, מתמטיקאי, ספרן, מרצה באוניברסיטה 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה 
 יצירות ידועות:  An Inquiry into the Human Mind: on the Principles of Common Sense, Essays on the Intellectual Powers of Man, Essays on the Active Powers of the Human Mind 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית של אדינבורו (1783) 
 
תומאס ריד (באנגלית: Thomas Reid‏; 26 באפריל 1710 – 7 באוקטובר 1796) היה פילוסוף סקוטי, מייסד האסכולה הסקוטית של "השכל הישר", ובעל תפקיד חשוב בהשכלה הסקוטית.