קונסטרוקטיביזם (למידה)
שורשים היסטוריים > שילוב הגישות

לפי הגישה הקונסטרוקטיביסטית הידע נבנה אצל הלומד בתהליך פעיל של מעורבות ויחסי גומלין עם הסביבה ועם לומדים אחרים, מכאן שתוכנית לימודים צריכה להוות סביבה שבה התלמידים פועלים כממציאים וכמדענים, הם אינם לומדים רק עובדות ושיטות אלא גם דרכי חשיבה ותהליכים שיטתיים לפתרון בעיות.
עיסוקה של הגישה הקונסטרוקטיביסטית בחינוך הוא בשוני בין סביבות למידה המיועדות להעברת ידע, לסביבות המיועדות להבניית ידע. מטרת הלמידה העיקרית על פי הגישה הקונסטרוקטיביסטית היא "ללמוד ללמוד". המורה אינו נתפס כספק הידע, אלא כמדריך תהליך הלמידה. התלמידים נתפסים כפעילים ועצמאיים, המקיימים מידה רבה של שיתוף פעולה ביניהם - תפקיד חדש לתלמידים אחד ביחס לשני. ניסיון לבסס את הלמידה בבית הספר על למידה אותנטית, חשיבה ביקורתית, יצירת ידע ותפקידים חדשים לתלמיד, למורה ולבית הספר. משמעות הנושאים הנלמדים אינה ניתנת ללומד, היא ניתנת על ידי הלומד. הקונסטרוקטיביזם הוא פדגוגיה חדשה המדגישה מה עושים התלמידים, לעומת הדגש המסורתי בנושא מה עושים המורים.
אחד ממקורות העניין העיקריים במעבר לצורת למידה קונסטרוקטיביסטית הוא כתגובת נגד ללמידה באמצעות שינון. בכיתת הלימוד הממוצעת, מודל ההוראה המקובל הוא הוראה ישירה. תפקידו המרכזי של המורה בכיתה הוא להעביר ידע. התלמידים צריכים לקלוט את הידע המגיע ישירות מהמורה. תפקיד התלמיד הוא קליטה וציות. במודל זה, תפקוד המורה בפני הכיתה הוא קריטי. תפקיד המורה הוא לארגן את הידע למנות קטנות אותן יכול התלמיד לקלוט ולעכל. הכיתה הקונסטרוקטיביסטית אמורה להיות מאורגנת במודל אחר. התלמידים ולא המורים הם אלו האחראיים על ארגון המידע, חקר סביבת הלימוד, בניית משמעות, ביצוע פעילויות למידה שונות ומעקב אחר תהליך הלמידה של עצמם.
כאשר מתייחסים להגדרת הקונסטרוקטיביזם של פיאז'ה, לעיתים מתקיימת השוואה להגדרת הגישה הקונסטרוקטיביסטית של פאפרט.
ההשוואה עשויה להעשיר ולהגדיל את ההבנה שלנו אודות הדרך שבה אנשים בכלל וילדים בפרט, לומדים, מתפתחים וצומחים.
ז'אן פיאז'ה מתייחס לעולמות בהם מתעניינים ילדים וביעדים שהם מסוגלים להשיג, בשלבים שונים של ההתפתחות שלהם. התיאוריה שלו מציגה את האופן שבו הדרכים של החשיבה והפעולה של ילדים משתנות לאורך זמן ובמהלך אילו סיטואציות ילדים עשויים לוותר או להתעקש על השקפותיהם הנוכחיות. פיאז'ה טוען כי ילדים לרוב נוטים להמשיך להחזיק בהשקפותיהם, גם כאשר אדם אחר, אפילו אם מדובר במומחה בנושא, אומר להם שהם טועים.
סימור פאפרט בהגדרתו, מתמקד באומנות הלמידה, הוא מתייחס רבות למושג "ללמוד איך ללמוד" ומפתח את ההסבר על המשמעות של עשייה תוך כדי למידה. הוא מדגיש את החשיבות של הקנייה נכונה ושימוש יעיל בכלים, מיומנויות, מדיה והקשר מותאם בתהליך ההתפתחות והלמידה של האדם.
בעת התייחסות לקווי הדמיון בין פיאז'ה לפאפרט, ניתן לראות כי שניהם מעריכים שהילדים הם אלו שבונים לעצמם את הכלים הקוגניטיביים הנחוצים להם באותה מידה שבה הם רוכשים כלים מהסביבה החיצונית. עבור שניהם, ידע והשקפות עולם נבנים בעקבות ניסיונו האישי של האדם. בנוסף, שניהם טוענים כי חוכמה וידע הן מיומנות נרכשות ונבנות ולא מולדות. כמו כן, הם מייחסים תכונות של מיומנויות נרכשות גם ליכולת הפרט לאזן בין יציבות לשינוי, פתיחות וסגירות, המשכיות והפרדה. נוסף על כך, שניהם מתייחסים לאפשרות של פרט להבין סיטואציות בהן הוא נמצא, לפרש אותן ולייצא ולייצר מהן מודלים עצמיים להתייחסות לסיטואציות שונות, של הפרט עצמו ואף של אחרים, כאשר הפרט משקיף מהצד.
עם זאת, קיימות נקודות שוני מהותיות בגישות של פיאז'ה ופאפרט, בעוד שפיאז'ה מתמקד יותר ביציבות הפנימית של האדם, היכולת שלו לייצר ולפתח למידה והמיומנויות המחשבתיות והיצירתיות הנדרשות לקיום למידה משמעותית. פאפרט מעביר את מרכז המיקוד לדינמיות של השינוי, היכולת של האדם ליצור לעצמו הזדמנויות ללמידה באמצעות עשייה נכונה ומותאמת ושימוש בכלים הנגישים לו. פאפרט מדגיש את חשיבות ההבנה של האדם על יכולתו ללמוד כיצד ללמוד.