stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומאס אוליפנט (עיתונאי)
הערות שוליים

↑  My journey into darkness - The Boston Globe - Boston.com - Op-ed - News, www.boston.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012330468205171  ISNI: 0000 0000 2616 8881  LCCN: n88152692  SUDOC: 144287315  VIAF: 11400633   WorldCat (עם VIAF): 11400633
המונרכיה של יולי

המונרכיה של יולי הוא כינוי לתקופת שלטונו של המלך לואי פיליפ בצרפת, בין חודש יולי 1830 (בעקבות "מהפכת יולי 1830") ובין 24 בפברואר 1848, מועד ייסודה של הרפובליקה השנייה.
רקע היסטורי

בעקבות המהפכה הצרפתית, ומשטר נפוליאון, שב בית בורבון לשלוט בצרפת, כתגובת נגד הן של העם הצרפתי, והן של העולם, לאירועים החריפים של שתי תקופות שלטוניות אלו. הבורבונים, טען שארל-מוריס דה טליראן, "לא למדו דבר ולא שכחו דבר". שארל עלה לשלטון בשנת 1824, והחל במדיניות קיצונית - החזיר את השליטה במערכת החינוך אל הכנסייה, והחל במתן פיצוי לגולים מקרב האריסטוקרטיה שאיבדו את האחוזות שהיו שייכות למשפחותיהם באירועי השנים האחרונות.
בית בורבון, והריאקציה השמרנית הקיצונית שייצג, לא היו מסוגלים להנהיג את העם הצרפתי בתקופת הקדמה וההתפתחות (הטכנולוגית והקולוניאלית) שייצגה המאה ה-19. הופעת הרכבת, ספינת הקיטור ומכונת האריגה, בישרו על נתיב חדש שהבורבונים לא היו מוכנים, ולא היו יכולים ללכת בו.
מהפכת יולי 1830

שארל העשירי לא היה אדם העשוי לקבלת ביקורת פרלמנטרית. כאשר במרץ 1830 הגדילו הבחירות את כוחה של האופוזיציה, פיזר את בית הנבחרים, והקטין ב-75% את רשימת הבוחרים. צעדים אלו (בנוסף לצעדים אחרים שהיו למורת רוחה של הבורגנות, בשנים שקדמו לכך), הביאו המונים לרחובות פריז. תחת דגל הטריקולור, שייצג את המהפכה, שלטו המורדים בעיר, לאחר התקוממות שארכה שלושה ימים, המכונים בהיסטוריה הצרפתית "שלושת ימי התהילה" "Les Trois glorieuses" (בין ה-27 ביולי וה-29 ביולי 1830). משראה כי אינו מסוגל להתמודד עם ההתקוממות, הודיע שארל על פרישה לטובת נכדו, אנרי, רוזן שאמבור, שהיה אז כבן עשר, אך ההמונים לא הסכימו לקבל את הילד כמלכם. שארל ונכדו נמלטו לאנגליה.
אל התמונה נכנס הדוכס מאורליאן, צאצא לאחיו הצעיר של לואי הארבעה עשר, פיליפ, אשר עוד בעת המהפכה הצרפתית הביע תמיכה במהפכנים. הוא הציע כעת את עצמו כמלכה הבא של צרפת, ולאחר ימים מספר אכן הומלך תחת השם לואי פיליפ.
המשטר החדש

הבורגנים שעמדו מאחורי מהפכת יולי 1830 לא היו קיצוניים כקודמיהם, אנשי "שלטון הטרור" של מקסימיליאן רובספייר. הם רצו מלוכה חוקתית, המרוסנת על ידי פרלמנט פעיל ובעל סמכויות. המלך שראו ההמונים אל מול עיניהם היה סמכותי ופעיל, אך לא קיצוני וקלריקלי. נפוליאון הבאיש בעיניהם את הרפובליקניות, והדמוקרטיה הייתה אך ניסוי שיש לנסותו במנות קטנות. לואי פיליפ התאים לרצונם ולשאיפותיהם של אנשים אלו. מלכתחילה עמדו כנגד משטר זה גורמים רבי עוצמה - הרפובליקנים, הבונפרטיסטים והכנסייה. המעמד הבינוני היה חזק מספיק לכפות את "המונרכיה של יולי". לא ברור עד כמה היה חזק ברצונו להמשיך בשיטת ממשל זו.
המלך החדש היה באופן מוצהר שונה מקודמיו הבורבונים. הוא לא שאף למלוכה אבסולוטית, ואף לא קרא לעצמו "מלך צרפת" כי אם "לואי פיליפ, מלכם של הצרפתים, בחסדו של האל, וברצון העם". לא היה זה שינוי סמאנטי, כי אם צעד קדימה בדרך מן המלוכה האבסולוטית של בית בורבון (אף בגרסתה המרוככת בתקופת הרסטורציה), אל עבר משטר מתקדם, המבוסס על הסכמה עממית. עם זאת, לא היו חסרים בצרפת גורמים שדרשו לצעוד את הצעדים הנוספים, ולקבל את החירות, האחווה והשוויון, מהם טעמו בתקופת המהפכה ובתקופת נפוליאון.
הממשלה החדשה עמדה כנגד גורמים מהפכניים, רפובליקניים ואף סוציאליסטים. ראויות לציון התקוממות פועלי תעשיית המשי בעיר ליון ב-1831 אשר דוכאה ביד רמה, וניפצה את התקוות כי הממשל החדש יהיה אף מתקדם מבחינה סוציאלית, המרד הרפובליקני בפאריס של יוני 1832, והתקוממות שיזם המהפכן לואי אוגוסט בלאנקי ב-1839, אשר דוכאה לאחר שכבר נכבש בית העירייה על ידי ההמון, ורפובליקה הוכרזה.
מהפכת 1848

שנת 1848 הביאה עמה מהפכות בכל יבשת אירופה, שנודעו בכינויין אביב העמים. צרפת, אשר תמיד הובילה בשינויים חוקתיים, לא איחרה מאחורי הגל אשר איים להכרית את המונרכיות הוותיקות מפלרמו ועד וינה.
כאשר ביטלה הממשלה נשף שנועד לחגוג את הישגיה של האופוזיציה בבחירות ב-22 בפברואר 1848, יצאו התושבים והפגינו ברחובות. אירוע זה הידרדר לכדי התקוממות עממית. עד מהרה איבדה הממשלה שליטה בהמון, והחלה יורה על המפגינים. כאשר פנה המשמר הלאומי כנגד המלך, נאלץ המלך להודיע על ויתור על כיסאו, ולהעביר את השלטון לידי קבוצה של פרלמנטרים רפובליקנים מתונים, אשר הכריזו על דיפון דה ל'אור כנשיא. ב-24 בפברואר הכריזה הממשלה החדשה כי תפנה אל העם להכרזה על רפובליקה בבחירות כלליות, שתערכנה בחודש אפריל. היה זה סופה של "המונרכיה של יולי" ותחילת הרפובליקה השנייה.
המכתב האחרון

"המכתב האחרון" הוא שיר עברי שנכתב והולחן על ידי משה אוחיון ובוצע על ידי עידן עמדי.
רקע

השיר יצא לאור ב-2011, במסגרת המיזם המוזיקלי "עוד מעט נהפוך לשיר" של תחנת הרדיו גלי צה"ל להנצחת חללי מערכות ישראל. מאוחר יותר, נכלל באלבום הבכורה של עידן עמדי, "עידן עמדי".
השיר מבוסס על מכתב אהבה שחיבר סמ"ר משה אוחיון, לוחם פלחה"ן גולני שנהרג בלבנון בשנת 1995. המכתב נשלח לעמדי על ידי אימו של אוחיון, לאחר ששמעה את שירו של עמדי, "כאב של לוחמים" המדבר על הקשיים הרגשיים של לוחמים. עמדי חיבר שיר המבוסס על ציטוטים מהמכתב והלחין אותו.
השיר נכלל ברפטואר שירים המושרים בימי זיכרון בישראל.
הערות שוליים

↑  אסף נבו, ‏"יכולתי לראות את עצמי שם איתו, הוא נגע לי בנקודה", באתר ‏מאקו‏, 8 במאי 2011
↑  המכתב האחרון, באתר יוסמיוסיק, ‏2011-05-07
↑  דודי פטימר, ‏בעקבותיהם: הבית שהוסיפו בני משפחות הנופלים ליצירות שכתבו, באתר מעריב אונליין, 27 באפריל 2020
↑  אסף נבו, ‏שיר השנה: "כאב של לוחמים", עידן עמדי, באתר ‏מאקו‏, 28 בספטמבר 2011
↑  מוזיקה - השירים שהכי מתאימים ונוגעים למבצע, באתר פרוגי, ‏2014-07-27
↑  "ונזכור את כולם": הנצחת הנופלים בדרך אחרת, באתר "סרוגים", 27 באפריל 2017
ערך זה הוא קצרמרבנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הכחדה סמלית

הכחדה סמלית היא מושג המבטא תופעה של היעדר ייצוג או תת-ייצוג של קבוצות מסוימות באוכלוסייה באמצעי התקשורת השונים. בדרך כלל מדובר בקבוצות המתויגות על פי גזע, מין, נטייה מינית, רמה סוציו-אקונומית ועוד. המושג הופיע לראשונה במאמרם של ג'ורג גרבנר ולארי גרוס משנת 1976 בו נטען כי "ייצוג בעולם הבדיוני מסמל קיום חברתי; היעדר ייצוג משמעותו הכחדה סמלית". גרבנר וגרוס סימנו את הקשר בין המציאות הסמלית למציאות החברתית-פוליטית. תקשורת ההמונים היא אחד המקומות המרכזיים בהם המציאות הסמלית באה לידי ביטוי.
רקע

המושג 'הכחדה סמלית' מקורו מהתחום המחקרי של ביקורת התקשורת העוסקת בתיאור הדרכים בהן תקשורת ההמונים תומכת במבני הכוח החברתיים השליטים או חותרת תחתיהם. ביקורת זו טוענת כי המסרים המועברים באופן ישיר ועקיף על ידי תקשורת ההמונים אינם משקפים באופן 'אמיתי' את החברה על כל חלקיה וקבוצותיה אלא פועלים על פי האינטרסים של המגזרים החזקים ומפלים את האחרים. לכאורה, לא קיים מנגנון רשמי ופורמלי המונע מאדם מסוים או קבוצה מסוימת לקחת חלק במרחב הציבורי באמצעות ייצוג בתקשורת, אולם בפועל קיימים תהליכים חברתיים ותרבותיים סמויים התורמים לכך.
התקשורת, ובעיקר תקשורת ההמונים, מהווה את אחד הכלים המרכזיים דרכם מועברים מסרים אידאולוגיים ותרבותיים, ולכן האופן בו הם משקפים את המבנה החברתי הוא בעל השפעה על מערכת יחסי הכוח בחברה. תוצרי התקשורת השונים הם האמצעים דרכם הצופים מעצבים את זהותם ואת השתייכותם הקבוצתית והמעמדית, ולכן כאשר התקשורת אינה משקפת את המציאות כפי שהיא, היא מייצרת את ההבניה החברתית התומכת במבנה הקיים של הסדר החברתי. היעדר, תת-ייצוג או ייצוג סטראוטיפי של קבוצות אוכלוסייה מסוימות מקבע את נחיתות מצבם החברתי הנתפס כעובדה ומצב טבעי ולא כתוצאה מפעולה יזומה של בעלי הכוח.
רקע > אופני הפעולה של תהליך ההכחדה הסמלית

ניתן לחלק את תופעת ההכחדה הסמלית לשלוש צורות עיקריות בהן היא מופיעה:
הכחדה סמלית כמותית - קבוצה מסוימת אינה מיוצגת כלל, או מיוצגת ברמת נראות נמוכה יחסית לחלקה באוכלוסייה. הכחדה סמלית זו ניתנת לבדיקה אמפירית ישירה באמצעות "ספירת ראשים" של הטקסטים השונים באמצעי התקשורת. להדרה זו של קבוצות מסוימות (בדרך כלל קבוצות מיעוט או קבוצות שאינן במוקדי הכוח החברתיים) מהשיח התקשורתי יש השלכות במציאות - קבוצות אלה והחברים בהם נתפסים כלא ראויים להיות חלק מהחברה "הנורמטיבית".
הכחדה סמלית איכותנית - מתייחסת לאופן בו קבוצה מסוימת מיוצגת. הכחדה מסוג זה נוקטת באמצעים היכולים להיות סמויים, מתוחכמים, ולא תמיד חד-משמעיים. לדוגמה, שאלות הקשורות לתהליכי הכחדה אלו יכולות להיות כדלקמן: האם הייצוג מתבסס על תכונות סטראוטיפיות, כגון מראה חיצוני, צורת דיבור ומבטא? או מצד שני, האם המאפיינים הייחודיים של קבוצות מסוימות נמחקות בתהליך הייצוג ובכך מתבצעת מחיקה של זהותם האותנטית? האם התפקידים החברתיים של הדמויות המיוצגות מצייתים למערכת יחסי הכוח הקיימת בחברה? האם ניתן לראות בדמויות אלה סובייקטים פעילים בעלי זהות, או שמהוות אובייקטים של העלילה? ועוד.
הכחדה סמלית הקשורה לאופי ולשכיחות של יחסי הגומלין בטקסט בין קבוצת הרוב לקבוצת המיעוט. אופן הייצוג של יחסי הגומלין מלמד כיצד נתפסת ההיררכיה ומה האידאולוגיה השלטת לגבי מקומן של שתי הקבוצות בחברה.
תופעת ההכחדה הסמלית

המשותף לקבוצות האוכלוסייה השונות הנכללות תחת תופעת ההכחדה הסמלית הוא היותן קבוצות מיעוט או קבוצות הממוקמות בתחתית המערכת הקיימת של יחסי הכוח החברתיים. קבוצות אלה נוטות להיות מתויגות באופן סטראוטיפי על פי תכונות מסוימות. חלק מקבוצות אלה לגביהן נערכו מחקרי תקשורת רבים הם נשים, הומוסקסואלים ולסביות, השחורים בארצות הברית ועוד.
תופעת ההכחדה הסמלית > הפרויקט הפמיניסטי

הפרויקט הפמיניסטי עסק מתחילת דרכו בהצבעה וחקירה של הפער בין חלקן של הנשים באוכלוסייה לבין חלקן במשאבים השונים העומדים לרשות האדם, ושל האופן בו החברה מבנה ומשעתקת פער זה. במסגרת זו חוקרות תקשורת פמיניסטיות החלו להתעניין כבר בשנות ה-60 באופן בו נשים מיוצגות בתקשורת. אחת הראשונות הייתה בטי פרידן שסימנה את האופן בו עיתוני נשים בשנות ה-60 תמכו וסימנו את חלוקת התפקידים המגדרית המסורתית. במהלך שנות ה-70 וה-80 התרבו מחקרים בתחום, שתוצאותיהם הצביעו בבירור על העובדה שניתן למצוא תופעות של הכחדה סמלית כמותית ואיכותית של נשים בערוצי תקשורת שונים. מגמה חדשה בתחום סומנה על ידי הסוציולוגית גיי טוכמן (Gaye Tuchman) בשנת 1978. טוכמן יישמה את הבנתם של גרבנר גרוס לדיון בדימוי של נשים בתקשורת ההמונים והפכה את המושג של הכחדה סמלית למקובל בחקר התקשורת. טוכמן קראה לשינוי גישה וטענה כי המאבק לייצוג סמלי המשקף את המציאות אינו מספיק כל עוד ייצור התקשורת נמצא בידי הרוב הגברי, שתומך במציאות סמלית המנציחה את מקומן המסורתי של הנשים. עצם היכולת לקבוע או להשפיע על הייצוג במציאות הסמלית בתקשורת ההמונים מהווה משאב של כוח.
תופעת ההכחדה הסמלית > הפרויקט הפמיניסטי > ייצוג בישראל בתקשורת ההמונים - היבט כמותי

מבט על תחום החדשות בישראל מדגים כי למרות המאמצים הרבים לאורך השנים הייצוג הנשי נחות יותר מזה הגברי. בשנת 1995 המרכז הקנדי Media Watch בדק 70 מדינות, כולל את ישראל, מבחינת דימויי המינים בעמודי החדשות בעיתונות ובמהדורות החדשות ברדיו ובטלוויזיה באותו יום ומצא כי בישראל רוב המרואיינים או המוזכרים בחדשות הם גברים - 91% בטלוויזיה, 90% ברדיו, 85% בעיתונות הכתובה. במחקר מאוחר יותר שנערך בשנת 2015 בישראל על ידי ד"ר עינת לחובר נמצא כי רק 24% מהדמויות שהופיעו בחדשות באותה שנה היו נשים.
קמה ופירסט (2015) טוענות כי מסקירה של המחקרים השונים שבוצעו בשנים האחרונות בתחום, בארצות שונות וכן בישראל, בעיקר בהקשר לייצוג בטלוויזיה המהווה אחד מערוצי התקשורת המרכזיים, עולה כי "גברים זוכים בתחום זה לנתח רב באופן משמעותי, מבחינות רבות: הם זוכים להשתתפות רבה יותר מאשר נשים... ודימוייהם מובנים באופן המדגיש את עליונותם על הנשים". במחקר שנערך בתקופה 15.3-15 באפריל 2020 (שיא תקופת הקורונה) בערוצים 11, 12 ו-13 עולה כי נשים עדיין מודרות מערוצי הטלוויזיה המרכזיים, וכי בשנים האחרונות לא רק שלא חל שיפור בייצוג הנשים בטלוויזיה, אלא שבפרמטרים מסוימים חלה התדרדרות ביחס למחקר דומה שנערך ב-2015.
תופעת ההכחדה הסמלית > הפרויקט הפמיניסטי > ייצוג בישראל בתקשורת ההמונים - היבט איכותני

באותו מחקר קנדי שהוזכר לעיל נמצא גם כי התפקיד העיקרי של נשים בחדשות היה תפקיד הקרבן. מחקר אחר שנערך באותן שנים בישראל שבדק את הסיקור בנושא האינתיפאדה העלה כי נשים הוצגו בתפקידים נשיים מסורתיים וכנחותות יותר מגברים. כמו כן היה גם הבדל בהצגת תכונות האופי: נשים הוצגו כיותר רגשניות, יותר רומנטיות, יותר תלותיות ויותר פגיעות. גם המחקר משנת 2015 של ד"ר לחובר מצא כי רק ב-18% מסיפורי החדשות האישה היא במרכז, וכי כ-95% מסיפורי החדשות השתמשו בשפה ודימויים מסוימים אשר חיזקו בדרכים אלו ואחרות את הסטריאוטיפים המגדריים הקיימים. גם מחקר זה מצא כי רב הסיפורים החדשותיים במרכזם עמדה אישה עסקו בפשע או אלימות וכי ב-11% מכלל הסיפורים בהם הופיע אישה היא הייתה הקורבן לעומת 5% אחוז מהגברים.
תופעת ההכחדה הסמלית > הפרויקט הפמיניסטי > ייצוג בישראל בתקשורת ההמונים - היבט איכותני > ייצוג בתיאטרון - היבט כמותי

סקר שנערך על ידי יאיר אשכנזי ופורסם בעיתון הארץ ב-19 באוקטובר 2018 לגבי השנים 2013–2018 העלה כי בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי (הבימה, הקאמרי, בית לסין, גשר, תיאטרון חיפה, תיאטרון באר שבע ותיאטרון החאן) בשנים אלה היו 1,164 תפקידים לנשים לעומת 2,043 תפקידים לגברים. פערים גדולים יותר נמצאו בתחום המחזאות והבימוי.
תופעת ההכחדה הסמלית > לסביות והומוסקסואלים

החל משנות ה-70 החלו להתבצע מחקרים לגבי חלקם של לסביות והומוסקסואלים בזירה התקשורתית. מחקרים אלה שנעשו בבריטניה ובארצות הברית מצאו כי עד שנות החמישים מדובר היה בהכחדה סמלית כמותית מוחלטת, כנראה מתוך האמונה שהשתקת הדיון והאזכור של תופעה שנתפסה כבעיה חברתית תתרום להיעלמותה. מתחילת שנות ה-60 המגמה עברה להכחדה איכותית - החלו להופיע מעט דימויים של לסביות והומוסקסואלים שיוצגו באופן שלילי, בין אם כדמויות מעוררות רחמים ובין אם כסוטים, מסוכנים לעצמם ולחברה. מסוף שנות ה-60 החלה להסתמן מגמה חיובית יותר של נוכחות ונראות והחלו להופיע ייצוגים לא סטראוטיפיים.
תופעת ההכחדה הסמלית > לסביות והומוסקסואלים > ייצוג בישראל

התפתחות התופעה בישראל היא בעלת אופי שונה. עד שנות ה-80 ניתן לראות הכחדה סמלית כמעט מוחלטת של לסביות והומוסקסואלים, או במקרים המועטים בהם הופיעו ייצוגים שלהם הם היו שייכים לשולי החברה והוצגו בצורה סטראוטיפית. השינוי הגיע לקראת סוף שנות ה-80 עם ייסודה של "האגודה לשמירת זכויות הפרט" בשנת 1975, וביטול האיסור החוקי על משכב זכר בשנת 1988. בעקבות זאת הסתמן שינוי חד יחסית ומעבר מעידן של השתקה לפתיחות של אמצעי התקשורת לנושא, ותחילת ההשתתפות של לסביות הומוסקסואלים בשיח במרחב הציבורי. מגמה זו התחזקה שוב בשנת 1993 בעקבות קיומה של הישיבה הראשונה של הוועדה למניעת אפליה בשל נטייה מינית, שדנה בין השאר במניעת אפליה בשירות בצה"ל.
תופעת ההכחדה הסמלית > קבוצות נוספות

בין הקבוצות הנוספות שנחקרו ניתן למנות בעלי נכות, זקנים, מיעוטים אתניים שונים ומיעוטים פוליטיים שונים.
ראו גם

מסגור
קונסטרוקטיביזם חברתי
ספירלת השתיקה
הדרת נשים
לקריאה נוספת

Gerbner, G., & Gross, L. (1976). Living with television: The violence profile. Journal of Communication, 26, 172-199.
Tuchman G. (2000) The Symbolic Annihilation of Women by the Mass Media. In: Crothers L., Lockhart C. (eds) Culture and Politics. Palgrave Macmillan, New York
הערות שוליים

↑  Gerbner, G. & Gross. L., Living with Television: The violence profile, Journal of Communication 26, 1976, עמ' 172-199
↑  Stuart Hall, "Introduction to Media Studies at the Centre", in: Hall, S., . Hobson D., Lowe A. and Willis P. (eds.), Culture, Media, Language, Hutchinson, London, 1980. pp. 117-121
↑  דאגלס קלנר, "חקר תרבות, רב-תרבותיות ותרבות התקשורת", בתוך: ליבס ת. וטלמון מ. (עורכות) תקשורת כתרבות - מקראה. תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 2001, עמ' 13-26.
1 2  עמית קמה, "קריאה פעילה: רב-תרבותיות ואילוצי השיח ההגמוני", בתוך: תמר ליבס, עמית קמה ומירי טלמון (עורכים), תקשורת כתרבות: יצירת משמעות כמפגש בין הטקסט לבין הקוראים. האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2004. עמ' 446,447.
1 2 3 4 5  עמית קמה וענת פירסט, על ההדרה, תל אביב: רסלינג, 2015, עמ' 31,87,146,173, 186
↑  Betty Friedan, The Feminin Mystique, New York: Dell, 1963
↑  Gaye Tuchman, "Introduction: The Symbolic Annihilation of Women by the Mass Media", in: Gaye Tuchman, Arlene K. Daniels and James Benet (eds.), Hearth and Home: Images of Women in the Mass Media. New York: Oxford University Press, 1978, pp. 3-38.
↑  Larry Gross, Out of the Mainstream: Sexual Minorities and the Mass Media, Journal of Homosexuality 21:1-2, 1991, עמ' 19-46
1 2  גבריאל וימן, Gabriel Weimann, Gender differences in Israeli TV commercials / מגדר ופרסומת: נשים וגברים בתשדירי הפרסומת הטלוויזיונית בישראל, Megamot / מגמות מ, 2000, עמ' 466–485
1 2  לי-אור אברבך, ‏ייצוג חסר: 18% בלבד מסיפורי החדשות במדיה עוסקים בנשים, באתר גלובס, 6 בינואר 2016
↑  אורן פרסיקו, ‏הנוכחות הנשית בטלוויזיה נמצאת במגמת ירידה, באתר גלובס, 2 ביולי 2020
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏להתעקש כדי למצוא את הנשים בעמדות המפתח | דעה, באתר גלובס, 3 ביולי 2020
↑   יאיר אשכנזי, התיאטרון הישראלי מציג: אפליה מגדרית שיטתית של נשים, באתר הארץ, 18 באוקטובר 2018
↑  Helene A. Shugart, Reinventing Privilege: The New (Gay) Man in Contemporary Popular Media, Critical Studies in Media Communication 20(1), 2003, עמ' 67-91
הוקר האנטר

הוקר הַאנטֶר (Hawker Hunter), ובקצרה הַאנטֶר, הוא מטוס קרב סילוני מתוצרת חברת הוקר סידלי הבריטית.
המטוס נבנה בשנות ה-50 וה-60 (הדור השני), ונחשב לאחד המטוסים הבריטים המוצלחים ביותר. אב-הטיפוס של ההאנטר טס ביוני 1951, ומאז נבנו 1,985 יחידות מ-79 דגמים שונים. המטוס שירת בחילות האוויר של 17 מדינות שונות, בהן בריטניה, מצרים, ירדן, לבנון ועיראק. מטוסים מסוג זה השתתפו בקרבות אוויר-אוויר מול מטוסי חיל האוויר הישראלי בהזדמנויות שונות, ובמיוחד במלחמת ששת הימים.
דגמים

להאנטר נבנו בסך הכל 79 דגמים שונים, דגם 1 היה מטוס על קולי בצלילה, שסבל מכיבוי המנוע בעת ירי תותחי האדן שלו, בעיה שתוקנה בדגם 2, שצויד במנוע סאפייר 101, בעל 3,630 ק"ג דחף. דגם 3 כלל מטוס אחד בלבד, שהצליח לקבוע שיא מהירות עולמי של 1,171 קמ"ש. דגם 4 הגדיל את כמות הדלק מ-1,500 ל-1,900 ליטר, ונשא גם מטענים חיצוניים. בדגם 6 הוחלף המנוע לאייבון 203, בעל דחף של 4,536 ק"ג, הותקנה כנף חדשה ורחבה יותר. דגם T.7 היה מטוס אימון דו-מושבי (אחד לצד שני), בעל הגאים כפולים; דגם T.8 היה מטוס אימון ימי.
דגם FGA.9 היה מטוס תקיפת קרקע, והחשוב שבדגמי ההאנטר; FR.10 היה מטוס קרב שצויד גם במצלמות.
מפרט

נתוני החימוש עבור דגם FGA.9, מפציץ-קרב חד-מושבי:
ארבעה תותחי אדן 30 מ"מ, עם 150 פגזים כל אחד
נקודות עיגון תחת הכנפיים עבור:
שתי פצצות 1,000 ליברות (454 ק"ג)
24 רקטות 76 מ"מ
שני מכלי-נתק בני 1,050 ליטר
לקריאה נוספת

יהודה עופר, ספר המטוסים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, מהדורה תשיעית, ינואר 1990, "הוקר סידלי הנטר", עמ' 238
מטוס הקרב האנטר, מערכות 104, ינואר 1957, עמ' 74
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601993405171  GND: 4504751-0  LCCN: sh85063105  NKC: ph305462 
מטוס הנטר בצבעי חיל האוויר הירדני במוזיאון חיל האוויר בחצרים
המכתב שהגיע בזמן

| --- | --- |
 בימוי:  מיכל קופר-קרן 
 עריכה:  עידו מוכריק 
 צילום:  גיורא ביח 
 מדינה:  ישראל 
 שיטת הפצה:  direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  1999 
 משך הקרנה:  48 דק' 
 שפת הסרט:  עברית 
 דף הסרט ב־IMDb
 
המכתב שהגיע בזמן הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1999, המבוסס על ספר מאת יהודית הנדל, עם איילת זורר ושרית לארי בתפקידים הראשיים.
עלילה

הסרט נפתח באיה ותאיה, שתי אחיות המתמודדות עם מותו של אביהן, מומחה לגאולוגיה, הן גם מתמודדות עם היחסים הטעונים עם מיכאלה, אשתו השנייה של אביהן. הן חושדות במניעיה הנסתרים של מיכאלה שכן במהלך ההלוויה היא לא הוזילה דמעה וכבר ביום הראשון של השבעה הבית נראה מסודר ומדוגם. בשבעה מדובר רבות מצד האורחים על נושאים בגאולוגיה אותם נהג אביהן לחקור, במהלך השבעה עולה הבזק תוך כדי שהן נזכרות על איך שאביהן הודיע לאימן שהוא כבר לא אוהב אותה יותר ושהוא עוזב אותה עבור המאהבת שלו, לאחר הפרידה נסעה אימן לטיול שבמהלכו החליטה לשים קץ לחייה כשנכנסה בעץ שהיה בצד הכביש. כשאביהן הודיע להן על נישואיו החדשים הבנות התקשו לקבל זאת.
רגשותיהן כלפי מיכאלה נהיים עוד יותר קשים כאשר לאחר השבעה היא מודיעה שהיא נוסעת לאירופה לבקר את אמה. מספר ימים לאחר שצוין חודש למותו של אביה, מקבלת איה מכתב ממיכאלה בו היא רשמה לה שהיא מקווה שמכתב זה הגיעה בזמן, לא מוקדם מדי ולא מאוחר מדי, שהיא תכננה הכול מדויק ובסדר ושהמפתח מתחת לשטיח, היא מספרת זאת לאחותה ומבלי שהן מבינות בדיוק למה כוונתה הן מגיעות לבית שלה ושל אביהן, שם הן מגלות שהיא מספרה כל אחד מהחפצים בבית וביניהם גם הפריטים באוסף המאובנים של אביהן, לפתע הן מגלות בבית מכתב נוסף ממיכאלה בו היא מצהירה שכל פרטי הבית מיועדים להן, כל החפצים בעלי המספרים הזוגיים מיועדים לאיה והאי-זוגיים לתאיה, הן חושבות בתחילה כי מיכאלה היגרה לחוץ לארץ והשאירה להן את החפצים אשר היא לא מעוניינת בהן, אך פתאום הן נכנסות לחדר השינה ומגלות כי מיכאלה התאבדה על ידי כדורים. אחרי כן הן מגלות דף נוסף בו כתבה כי את הדברים שרצתה להשאיר לאמה היא כבר העבירה לה אותם במהלך נסיעתה, ולשם כך נסעה, היא גם כתבה להן שהיא העבירה את הדירה על שמן עוד מלפני חודשיים.
שחקנים

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
איילת זורר: איה
שרית לארי: תאיה
רוזינה קמבוס: מיכאלה
עליזה רוזן: מיכל
רפי תבור: עמנואל
דורי בן זאב: 
אריאל פורמן: אליהו
אורנה רוטברג: עדנה
שרון צור: אלי
דבורה בורנשטיין: 
דוד רונא-טוטו:
היפרוגליף אנטארקטיקה

| היפרוגליף אנטארקטיקה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: Scombriformes
משפחה:: בלוריתניים
סוג:: Hyperoglyphe
מין:: היפרוגליף אנטארקטיקה
שם מדעי
 Hyperoglyphe antarctica ‏Carmichael, 1819

היפרוגליף אנטארקטיקה (שם מדעי: Hyperoglyphe antarctica) הוא מין של דג ימי ממשפחת הבלוריתניים שבקבוצה דמויי-כפחן, המצוי לאורך האוקיינוסים הדרומיים (אך בניגוד לשמו לא במימי אנטארקטיקה) בעומק של 40 עד 1,200 מטרים. הוא נדיר יחסית לצפייה ונצפה בעיקר כשנבלתו נשטפת לחופים.
דג זה מגיע לאורך של 140 ס"מ ולמשקל של מעל 60 ק"ג, גדול ביותר ביחס למשפחתו. הוא בעל גוף כהה עם סנפירים רחבים, סנפיר גבי גבוה בעל "רעמת" המשתרעת עד הזנב והוא בעל ראש מעוגל וגדול בעל עיניים גדולות המותאמות לראיית חושך. הדג הוא טורף הניזון מדגים אחרים, רכיכות, סרטנים ומיתרני זנב והוא לא בוחל בקניבליות.
הוא מטיל ביצים סמוך לחופי טסמניה באזור מרץ-אפריל והנקבות פולטות מעל 2 ל-11 מיליון ביצים העוברות הפריה בידי הזכרים בתיאום. הצעירים חיים על קרקעית הים בשנים הראשונות, סמוך לכרי אצות השומרות עליהם מטורפים.
המוסד האחר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אייזיק אסימוב
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מדע בדיוני
 הוצאה
 הוצאה:  Gnome Press 
 הוצאה בשפת המקור:  Gnome Press
 מקום הוצאה:  ארצות הברית 
 תאריך הוצאה:  1953
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מסדה
 תאריך:  1978
 תרגום:  עמוס גפן
 מספר עמודים:  190
 מהדורות נוספות
 מקורות לכתיבת הספר:  שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית
 סדרה
 סדרת ספרים:  סדרת המוסד
 ספר קודם:  מוסד וקיסרות
 הספר הבא:  פאתי המוסד
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001319218
 
המוסד האחר (באנגלית: Second Foundation) הוא הספר השלישי שפורסם במסגרת סדרת המוסד של אסימוב, והחמישי לפי הסדר הכרונולוגי של ספרי המוסד. הוא פורסם לראשונה ב-1953 על ידי הוצאת גנום.
המוסד האחר, מכיל שני סיפורים שפורסמו בעבר במגזין Astounding Science-Fiction בין 1948 ל-1950. שמו של הספר, מתאר את הארגון עליו מתמקד אסימוב בספר, אשר הוזכר בקצרה בספר "המוסד השמיימי", אך לא יתואר בפרוטרוט עד להופעתו של פאתי המוסד.
השראה לסיפור ותהליך הפרסום

אסימוב הצהיר פעמים רבות בנוגע לרעיון סיפורי המוסד, שההשראה הגיעה אליו לאחר שקרא את ספרו של ההיסטוריון בן המאה ה-18 אדוארד גיבון, שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית. אסימוב החליט שברצונו לכתוב היסטוריה עתידית של אימפריה מתפוררת, תוך בחינת תהליכי ההתפרקות של האימפריה, והאופנים בם ניתן למנוע הידרדרות זו או לצמצמה. לאחר שקרא את הספר, אסימוב הציע לעורך שלו במגזין "Astounding Science Fiction" לכתוב סיפור קצר שעוקב אחר השקיעה של אימפריה גלקטית עתידנית. קמבפל אהב את הרעיון, ובתום ישיבה של שעתיים ודיונים, אסימוב החליט לכתוב סדרה של סיפורים קצרים שמתארים את המעבר מנפילת האימפריה הראשונה לעליית האימפריה השנייה. אסימוב הגיש את הסיפור הראשון של "המוסד" לקמפבל ב-8 בספטמבר 1941, הסיפור נרכש שבוע לאחר מכן ופורסם במגזין "Astounding Science Fiction" במאי 1942. אסימוב כתב שבעה סיפורים קצרים נוספים במשך שמונה שנים, אשר נאספו ופורסמו כטרילוגיית המוסד בין 1951-1953. הספרים הפכו להיות בין הספרים הכי אהובים של אסימוב, ואף זיכו אותו בפרס הוגו עבור הסדרה הכי טובה של כל הזמנים ב-1966.
עלילת הספר > חלק 1: חיפושיו של הפרד

בחלק זה מסופר על חיפושיו של הפרד את המוסד האחר, במטרה להשמיד אותו.
הפרד מנסה במשך חמש שנים לחפש את המוסד האחר בכל רחבי הגלקסיה. השמועה אומרת שהוא נמצא בקצה הגלקסיה, בצד המנוגד לזה שבו נמצא המוסד השמימי. לצורך העניין הוא שולח את נאמנו, אלוף פריטשר, שהיה קצין ביון בעברו, לחפש את המוסד האחר; אך פריטשר, למרות כל מאמציו, אינו מצליח. הפרד מאתר את שאניס, אדם נוסף שלא עבר המרה, והוא שולח את שניהם יחד בתקווה שהשילוב ביניהם יניב פרי. ואכן, שאניס, באופן מפליא, מצליח במהירות לאתר את המוסד האחר, בכוכב ששמו טאזנדה. הם נוחתים בכוכב סמוך ששמו רוסם כדי ללקט מידע, אך פריטשר חושד בשאניס שהוא סוכן של המוסד האחר, כיוון שהצליח לאתר את המוסד האחר ברחבי הגלקסיה בקלות. שאניס נחשף, ואכן מתגלה כאיש המוסד האחר.
הפרד מגיע לאזור עם חילותיו, ותוך שהוא פוקד להשמיד את טאזנדה, הוא מגיע לבדו אל הבית ברוסם בו נמצאים פריטשר ושאניס. שאניס מנסה להשתלט מנטלית על פריטשר, אך לפני שהוא מצליח מוציא הפרד משאניס מידע לפיו המוסד האחר נמצא על הכוכב בו הם נמצאים. באותו זמן מגיע הדובר הראשון של המוסד האחר אל הבית ומצליח לבצע המרה במוחו של הפרד עצמו, תוך שהוא מאיים עליו בכך שאנשיו מצויים בדרכם לקאלגאן לבצע השתלטות על המוסד השמימי. הדבר גורם לפרד להפסיק לחפש את המוסד האחר ולחזור לקאלגאן. מתברר שאנשי המוסד האחר שמתמחים בפסיכולוגיה וביכולת השפעה חזקה על בני אדם, ומפקחים על פעילות המוסד השמימי, במקרה שקיומו יהיה נתון בסכנה, פיתו את הפרד להגיע לרוסם כדי לרסן אותו; וכן מתברר שהדובר הראשון הוא בעל כוחות מנטליים חזקים מהפרד. וכך המוסד השמימי מצליח לשרוד גם משבר זה, לאחר שהפרד משולב בתוכנית שלו.