stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של אירלנד
ימי הביניים > לורד אירלנד

תחילה שלטו הנורמנים בחופיו המזרחיים של האי, מווטרפורד בדרום ועד למזרח אלסטר בצפון. שטחים אלו נשלטו על ידי ברונים נורמנים שהיו כפופים לכתר האנגלי. לורד אירלנד הראשון היה כאמור המלך ג'ון, שביקר באי בשנים 1185 ו-1210 במטרה לאחד בין הברונים הנורמנים ולוודא את נאמנותם. במהלך המאה ה-13, המדיניות של המלכים האנגלים הייתה צמצום כוחם של אותם ברונים, שמא יצברו כוח ויערערו על סמכותם של מלכי אנגליה באירלנד.
ב-1261 התרופף מעמדם וכוחם של הנורמנים, והם הפסידו לאירים בקרב קאלאן. מלחמות בין הנורמנים לממלכות האיריות העצמאיות היו דבר שבשגרה, אך גם מלחמות בין הברונים הנורמנים לעצמם היו שכיחות. מלחמות אלו בין ברונים לרוזנים המשיכו במאה השנים הבאות וגרמו להרס רב, בייחוד סביב הבירה דבלין. במצב כאוטי זה, המלכים האירים העצמאיים כבשו בחזרה שטחים נרחבים מהברונים הנורמנים, וחוסר היציבות באי גבר.
מגפת המוות השחור הגיעה לאירלנד בשנת 1348, ופגעה בצורה קשה יותר באנגלים ובנורמנים, שחיו בערים ובכפרים, מאשר באירים שחיו בשטחים נרחבים ומרוחקים זה מזה. לאחר חלוף המגפה, המנהגים והשפה האירית שבו לשלוט באי, מאחר שרבים מהנורמנים והאנגלים דוברי הצרפתית והאנגלית מתו כתוצאה מהמגפה. רבים מהנותרים נטמעו בתוך האוכלוסייה האירית המקומית, דיברו את שפתה ואימצו את מנהגיה, ובכך נוצרה ה״אומה האמצעית״ – צאצאיהם של הברונים הנורמנים אשר הגיעו לאירלנד במאה ה-12 ועתה, במאה ה-14, עברו תהליך של "היברניזציה", התחתנו עם משפחות האצילים הגאלים, וקיבלו את הזהות והמנהגים האירים. שטח השליטה האנגלי הישיר באירלנד הצטמצם לשטח מבוצר מסביב לדבלין שנקרא התחום, שלשליטיו הייתה מעט השפעה אם כלל על ההתרחשויות שמעבר לו.
עד סוף המאה ה-15 השליטה האנגלית על אירלנד כמעט ונעלמה, וזאת בעקבות התעסקותם של המלכים האנגלים במלחמות השושנים ובמלחמת מאה השנים. לורדים נורמנים שעברו היברניזציה המשיכו לשלוט בשטחים שנותרו תחת חסותו של הכתר האנגלי, עם מימון מהכתר, אך ללא הכרה בסמכותו. תקופה זו הייתה כזו של פריחה תרבותית ובניה מחדש. אירלנד נחלקה בין שלושה מחוזות איריים עצמאיים, תומונד, טירקונל וטיירון, בהם שלטו המשפחות העתיקות של או'בריאן, או'דונל ואו'ניל; ולחלק האנגלו-אירי שנשלט על ידי הרוזנים מקילדייר, אורמונד ואוסמונד. הרוזן השמיני מקילדייר, גארט מור פיצג'רלד, נתמנה בשנת 1478 ללורד המשנה-למלך והחזיק במשרה זו זמן רב תחת ארבעה מלכים בזה אחר זה. פיצג'רלד עודד את נשואי התערובת, והשיא את בנותיו לראשי שבטים איריים. הוא שלט באי באמצעות כוחו הצבאי והבריתות שכרת עם השבטים והממלכות האיריות.
מהרפורמציה עד קרומוול > כיבוש ומרד

לאחר מלחמות השושנים, עלה בית טיודור לשלטון בממלכת אנגליה. רוזני קילדייר משושלת פיצג'רלד, שהיו לשליטי אירלנד בפועל באותה התקופה, הפכו לבעלי ברית לא נאמנים לשלטון החדש באנגליה. בשנת 1487 הזמין גארט מור פיצג'רלד כוחות בורגונדים לתוך הבירה דבלין על מנת לגרש את כוחות בית טיודור, ולהמליך את למברט סימנל מבית יורק למלך אנגליה. בשנת 1536, תומאס פיצג'רלד, רוזן קילדייר העשירי, פתח במרד גלוי כנגד הכתר האנגלי. תחושת המיאוס במתרחש באירלנד גברה בעקבות המרד והפכה לצורך ממשי בכיבוש האי על מנת למנוע מרידות דומות וחוסר נאמנות בעתיד ולהימנע מפלישה של כוחות זרים לאנגליה דרך אירלנד. בשנת 1541, הפך אותה הנרי השמיני, מלך אנגליה משטח שליטה של לורדים שונים לממלכת אירלנד. הוא מינה את עצמו למלך אירלנד הישיר באותה השנה בפרלמנט של אירלנד, והייתה זו הפעם הראשונה שראשי הממלכות האיריות הורשו להצטרף לאריסטוקרטיה הנורמנית בישיבותיה בפרלמנט. לאחר מכן החל הנרי בבניית ממלכת אירלנד החדשה, תהליך שלקח כמעט מאה שנים, ובמסגרתו פורקו או נכבשו כלל שטחי השליטה של הלורדים האנגלו-נורמנים, כמו גם כלל הממלכות האיריות העצמאיות וכונסו תחת הכתר של ממלכת אירלנד.
כיבושה מחדש של אירלנד על ידי האנגלים הושלם בתקופת שלטונם של אליזבת הראשונה וג'יימס הראשון, וזאת לאחר מספר מערכות ברוטליות ומסעות מלחמה ארוכים באי, כשהבולטים בהם היו דיכוי מרד דזמונד ומלחמת תשע השנים. לאחר סיום הכיבוש, הממשלה האנגלית שהוקמה בדבלין החילה לראשונה את שלטונה על האי כולו, ופירקה בהצלחה את השבטים האיריים האחרונים מנשקם. מצד שני, האנגלים לא הצליחו להמיר את האיריים הקתולים לנצרות הפרוטסטנטית, והדרכים האכזריות בהן ניסו להטיל את מרותם על האי, וביניהן החלת ממשל צבאי, הגבירו את התרעומת שחשו כלפיהם התושבים האיריים.
החל מאמצע המאה ה-16 ועד לתחילת המאה ה-17 פצחה הממשלה האנגלית באירלנד במדיניות החרמת אדמות מהתושבים האירים הקתולים וקולוניזציה של אדמות אלו על ידי מתיישבים פרוטסטנטיים מאנגליה ומסקוטלנד, מדיניות שנודעה כיישוב אירלנד. בתקופה זו, יושבו בעיקר פרובינציות אלסטר ומנסטר והמחוזות אופאלי וליש. מתיישבים אלו היו למעמד העליון באירלנד החדשה שיצרה ממלכת אנגליה, בעוד האירים הפכו כעת לחברי המעמד הנמוך ביותר. מספר חוקי עונשין חוקקו כנגד הקתולים, הבפטיסטים והפרסביטריאנים וזאת במטרה שימירו את אמונתם לכנסייה האנגליקנית.
מהרפורמציה עד קרומוול > מלחמות וחוקי העונשין

במאה ה-17 אירלנד זועזעה מתקופת מלחמה ארוכה. בבריטניה פרצה מלחמת שלוש הממלכות, שהייתה לסדרה של מלחמות אזרחים שבמסגרתן נלחמו תומכי המלוכה בתומכי הפרלמנט בכל רחבי האיים הבריטיים, ובסופה, הכוחות הפרלמנטריים בראשות אוליבר קרומוול ניצחו את כוחות המלוכנים בראשות המלכים צ'ארלס הראשון וצ'ארלס השני והמלוכה בוטלה לטובת שלטון היחיד של קרומוול. המלחמה הגיעה לאירלנד לראשונה כמלחמת אחת עשרה השנים, שתחילתה היה במרד האירי של 1641 כנגד השלטון האנגלי והמתיישבים הפרוטסטנטיים. בשיא המלחמה, האצולה הקתולית אף שלטה באירלנד לתקופה קצרה בתור הקונפדרציה האירית, ואף חתמה על ברית עם הכוחות המלוכנים. הכוחות המאוחדים ניסו להשמיד את הצבא הפרלמנטרי בדבלין, אך אלו ניצחו אותם בקרב רת'מינס. אוליבר קרומוול נחת בדבלין ב-15 באוגוסט 1649 על מנת לפרק את הברית המלוכנית-אירית. כיבושיו של קרומוול היו האכזריים ביותר בהיסטוריה של אירלנד, ובסופם מחצית מאוכלוסיית האי נרצחה או שועבדה לעבדות והוגלתה. כעונש על המרד של שנת 1641, האדמות שעוד נותרו בידי אדונים קתולים הוחרמו ויושבו על ידי מתיישבים מבריטניה וליתר הקתולים במדינה הוצעה הצעה על ידי משטר קרומוול – גיהנום או קונכט – מוות או מעבר לפרובינציית קונכט שבמערב האי, אליה גורשו עשרות אלפי אירים עד 1654.
מהרפורמציה עד קרומוול > מלחמות וחוקי העונשין > עבודות כפייה

בין המאה ה-15 למאה ה-18, אסירים אירים, אנגלים, סקוטים וולשים הוגלו לעבודות כפייה באיים הקריביים לתקופת מעצרם. מספרים גדולים אף יותר עברו לאיים בהתנדבות על מנת לעבוד בהם. בהמשך היו מגלים אסירים גם למושבות באמריקה ולאוסטרליה. האנגלים העבירו את האירים תהליך של דה-הומניזציה וכינו אותם פראיים, כך שגירושם אל מעבר לים נראה כפעולה מוצדקת. ב-1654 קיבל אוליבר קרומוול יד חופשית בטיפול בתושבים האיריים ה"לא רצויים". קרומוול רדף קתולים במערב אירלנד ושילח אותם בספינות לאיים הקריביים, בייחוד לאי ברבדוס, אליו גורשו כ-12,000 אירים עד 1655.
מהרסטורציה עד איחוד הפרלמנטים > הרסטורציה והמהפכה המהוללת

לאחר מותו של אוליבר קרומוול בשנת 1658, לא הצליח איש לתפוס את מקומו. לכן, הוחלט בפרלמנט האנגלי על השבתו של בית סטיוארט לשלטון, וצ'ארלס השני, מלך אנגליה הושב מגלותו בהולנד למלוך בשנית על ממלכתו. שבוע לאחר הכתרתו הוא הומלך גם כמלך אירלנד. על אף שהקתולים האמינו שחזרתו של צ'ארלס לכס המלוכה תטיב עמם, ההפך הוא שקרה – צ'ארלס שב למלכותו בעזרת ובתמיכת הרוב הפרוטסטנטי באנגליה, ולא היה יכול לפעול כנגד האינטרסים שלהם, ועל כן, הנידוי הקתולי, חוקי העונשין הקשים ונישולם מאדמתם נותרו על כנם.
את צ'ארלס החליף על כס המלוכה ג'יימס השני, מלך אנגליה הקתולי, שהיה בעל שאיפות לתקן את העוול ההיסטורי כנגד הקתולים בממלכתו, והוא ביצע מספר מהלכים באירלנד על מנת לחלץ את הקתולים משעבודם. ג'יימס עלה לכס המלוכה על אף היותו קתולי מאחר שהעם באנגליה שבע ממאבקי שלטון ומאחר שכל בנותיו היו פרוטסטנטיות, כך שהסיכוי ליורש קתולי למלך היה קלוש. אולם, ביוני 1688 נולד לג'יימס בן זכר ובכך הובטח המשך השלטון הקתולי על אנגליה. כתוצאה מכך, התרחשה המהפכה המהוללת, במהלכה דרש העם את הדחתו של המלך והפרלמנט האנגלי מינה במקומו את ויליאם מאורנז', בעלה הפרוטסטנטי מהולנד של בתו הבכורה מרי. ויליאם הצליח לדכא את תומכיו של ג'יימס באנגליה, אך בפריפריה – בסקוטלנד ובאירלנד הקתוליות ברובן היה כוחו של ג'יימס חזק, ושם נמצאו לו תומכים אשר לא היססו למרוד בכתר בשמו.
שני המלכים נלחמו על השליטה באירלנד במהלך המלחמה הוויליאמית, שהייתה חלק ממלחמת תשע השנים באירופה כולה. במהלך המלחמה נלחמו הקתולים תומכי ג'יימס בפרוטסטנטים תומכיו של ויליאם. בתחילת המלחמה השיגו הקתולים ניצחונות רבים ומשמעותיים על אויביהם וכבשו את הערים הגדולות באירלנד. ניצחונות הקתולים המשיכו עד להגעתן של שלוש מאות ספינות עמוסות חיילים מאנגליה בראשות ויליאם אל האי ביוני 1690. בהמשך, בסיומו של קרב בוין, הובסו כוחותיו של ג'יימס – הצבא היעקוביטי התפזר וג'יימס נמלט לצרפת. הקתולים המשיכו להילחם במעט האמצעים שנותרו בידיהם עד שהובסו במצור על לימריק באוקטובר 1691. לאחר הפסד הקתולים, חתם עמם ויליאם על הסכם במסגרתו יושבו להם אדמותיהם אם יישבעו אמונים אליו כמלכם, והפולחן הקתולי יותר במדינה – אולם, ההסכם מעולם לא כובד על ידי הפרוטסטנטיים האירים או על ידי אנגליה עצמה והשעבוד הקתולי נותר כשהיה.
מהרסטורציה עד איחוד הפרלמנטים > השלטון הפרוטסטנטי

במהלך המאה ה-18, רוב אוכלוסיית אירלנד הורכבה מאיכרים קתולים, ברובם עניים ונרפים מבחינה פוליטית לאחר שמנהיגיהם המירו את דתם לנצרות הפרוטסטנטית על מנת להימנע מקנסות כלכליים ופוליטיים. למרות זאת, מתחת לפני השטח ולאורך תקופה ארוכה, התרחשה באירלנד התעוררות לאומית קתולית. באי היו שתי קבוצות גדולות של פרוטסטנטיים – הפרסביטריאנים באלסטר שחיו בתנאים כלכליים גבוהים מאוד אך היו נטולי השפעה פוליטית, וקבוצה קטנה יותר של אנגלו-אירים, שהיוו כ-5% מהאוכלוסייה והיו חברי הכנסייה האנגליקנית. קבוצה זו החזיקה ברובו של הכוח הפוליטי באירלנד – הם החזיקו בחלקן הארי של האדמות החקלאיות באי, בהן עבדו האיכרים הקתולים, שלטו במערכת המשפט, בממשל המקומי והיו לרוב בשני הבתים בפרלמנט. רוב חברי הקבוצה התגוררו באנגליה ולא באירלנד וחבריה שימשו כבעלי אדמות נפקדים, שנאמנותם הייתה לחלוטין שייכת לאנגליה. אלו שכן נותרו באירלנד, זיהו את עצמם יותר ויותר כאירים לאומנים והיו כעוסים על השליטה האנגלית הזרה על ממלכתם. הדוברים שלהם, שרובם היו אנשי רוח כמו ג'ונתן סוויפט ואדמונד ברק, ביקשו יותר שלטון עצמאי עבורם. לאנגלו-אירים היה חוסר אמון מוחלט בפרסביטריאנים שבאלסטר והם האמינו שלקתולים צריכות להיות זכויות מינימליות. לא הייתה לקבוצה זו שליטה מוחלטת מבחינה פוליטית על האי, מאחר שלממשלה בלונדון הייתה הסמכות העליונה, אשר תפסה את אירלנד בתור מושבה בחצר האחורית של ביתה. לאחר המהפכה האמריקאית בשנות ה-70 של המאה ה-18 ניסו האנגלו-אירים למשוך למען חיזוק כוחם – הם לא ביקשו עצמאות מאחר שידעו על נחיתותם המספרית אל מול הצבא הבריטי ומאחר שהיו זקוקים להגנתו.
האנטגוניזם החריף שחשו האירים כלפי אנגליה החמיר בעקבות המצב הכלכלי הקשה ששרר באי – חלק מבעלי האדמות הנפקדים ניהלו את נכסיהם באופן רשלני, ורוב המזון שיוצר באי נועד לייצוא ולא לצריכה מקומית. שני חורפים קרים במיוחד לקראת סופו של עידן הקרח הקטן הובילו לרעב בשנים 1740 ו-1741 שגרם למותם של מעל 400,000 תושבים ולהגירתם של 150,000 נוספים. בנוסף, הייצוא מאירלנד פחת בעקבות חקיקת חוקי הסחר הימי בפרלמנט הבריטי, שהעלה מכס מגן על סחורות שנכנסו לאנגליה מאירלנד אך פטר ממכס סחורות שמגיעות לאירלנד מאנגליה. למרות כל אלו, המאה ה-18 הייתה שקטה בהרבה משתי המאות שקדמו לה והאוכלוסייה האירית הכפילה את עצמה ל-4 מיליון תושבים.
מהרסטורציה עד איחוד הפרלמנטים > המרד של 1798

במאה ה-18, המעמד העליון האנגלו-אירי שינה את פניו והחל להכיר באירלנד, ולא באנגליה, כביתו הלאומי. כמוהם, גם הפרוטסטנטים בצפון אירלנד החלו לפתח רגשות לאומיים כלפי האי. המגבלות על הסחר, העוני, והשחיתות השלטונית היו לרעתה של כלל האוכלוסייה – קתולים ופרוטסטנטים כאחד. המפלגה הלאומית בראשות הנרי גרטן, בה היו חברים פרוטסטנטיים בלבד, שאפה להשיג זכויות מסחר הוגנות עם בריטניה הגדולה, ולהרחיב את העצמאות החקיקתית והפוליטית של הפרלמנט של אירלנד. כמו כן, הרוב הקתולי במדינה זעק לזכויות ולאמנציפציה, שהושגה באופן חלקי ב-1793, אך נותר איסור על הקתולים להיבחר לפרלמנט או לעבוד במשרות ממשלתיות. פרסביטריאנים ופורשי הכנסייה האנגליקנית גם נתקלו ברדיפה מצד השלטונות בלונדון, אך בהיקפים נמוכים יותר, וחבורה מצומצמת מביניהם החלה להיפגש ובעתיד הפכה לחברת האירים המאוחדים, אלו נשאו את עיניהם למהפכה הצרפתית, וביקשו את אותו הדבר למולדתם.
כל חקיקה בפרלמנט האירי הייתה נחוצה באישור מועצת המלך בלונדון בטרם תידון בפרלמנט הבריטי, ולכן הפך הפרלמנט האירי ללא אפקטיבי. לאחר מאמצים ודיונים נמרצים בלונדון ובדבלין, הכריז גרטן ב-16 באפריל 1782 על עצמאותו של הפרלמנט האירי, כשהוא מגובה בתמיכה עממית רחבה. על פי ההסדר החוקתי החדש שאושר על ידי בריטניה, ישררו באירלנד חוקי הפרלמנט האירי ופסיקות בתי המשפט האיריים בלבד. אולם, אלו עדיין היו נתונים להשפעה בריטית חזקה באמצעות מתן שוחד לבעלי אחוזות איריים, אשר שלטו למעשה במחוזות הבחירה. הממשלה האירית נותרה בשליטתם הישירה של הבריטים, ולא סרה למשמעת הפרלמנט האירי. המשנה למלך, מושל אירלנד וראש הממשלה, כולם היו עדיין למינויים שמינתה הממשלה בלונדון, ובפרלמנט בלונדון לא היה כל ייצוג לאירים.
בעקבות כישלון מאמציו, פרש גרטן מהפרלמנט ויצא כנגד הממשלה הבריטית. חברת האירים המאוחדים החלה בפעילות ברחבי האי כשמטרותיהם הראשוניות היו ביצוע רפורמה בפרלמנט שנשלט בעיקר על ידי מאמיני הכנסייה האנגליקנית, השגת אמנציפציה לקתולים וניתוק הדת מהפוליטיקה. כשרצונותיהם הפכו למרוחקים יותר ויותר הם החליטו להשתמש בכוח על מנת לבצע הפיכה, לגרש את הבריטים מהאי ולהקים רפובליקה אירית לא סקטוריאלית. בעת ההיא, בשנת 1798 רוב תושבי האי היו מוכנים להתאחד למען מטרה משותפת. כך, הפרסבטריאנים מן הצפון, חברת האירים המאוחדים, הפרוטסטנטיים העמידים והקתולים, התאחדו לצורך המרד האירי של 1798. מרידה זו דוכאה ללא רחמים. האירים ציפו לסיוע צרפתי, אך זה הגיע מעט מדי ומאוחר מדי. גורל מנהיגי המרד היה מוות והוא דוכא בכוח עד להפסקתו.
מהרסטורציה עד איחוד הפרלמנטים > איחוד הפרלמנטים

בתגובה למרד האירי של 1798, החליטה אנגליה לחדול את השלטון העצמאי באירלנד – הפרלמנט האירי בוטל וחוקק חוק האיחוד של 1800 שלמעשה איחד את ממלכת בריטניה הגדולה עם ממלכת אירלנד ליצירת ממלכה אחת – הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד. באותה התקופה בריטניה אמנם הייתה שקועה בבוץ המלחמות הנפוליאוניות, אך ההתעוררות האירית והמרד בחצרה האחורי היו מסוכנים אף יותר בעיני המחוקקים בווסטמינסטר. הדבר האירוני ביותר, לאור ההיסטוריה של האי ב-200 השנים הבאות, כי היו אלו דווקא הפרוטסטנטים שהתנגדו נחרצות להצעת האיחוד – הקתולים האמינו וצדקו, שאם המדינות יתאחדו, יעברו בבריטניה חוקי האמנציפציה שעלו בתוהו בפרלמנט האירי. גרטן הודיע מדבלין על התנגדותו החריפה לאיחוד. ב-15 בינואר 1800 התכנס הפרלמנט באירלנד למושבו האחרון ובאותו היום הצליח גרטן לקבל מושב בפרלמנט כנציג מחוז ויקלו. הוא נאם למשך שעתיים, לקול תשואות הקהל מן היציע, ובסופו של דבר הצליח לעכב את קבלת החוק ל-26 במאי 1800. אולם, הפרלמנט האירי קיבל לבסוף את הצעת האיחוד ברוב משמעותי של בעלי האדמות המושחתים שסרו לפקודות האנגלים. האי היה עתה לחלק בלתי נפרד מממלכה שכללה גם את אנגליה, סקוטלנד, וווילס. מאה אירים פרוטסטנטים הורשו להצטרף לבית הנבחרים בווסטמינסטר, אך הייתה זו תמורה דלת ערך לעומת אובדנן המוחלט של שאיפות העצמאות והשלטון הפנימי באירלנד.
מהאיחוד עד מלחמת העולם הראשונה > האמנציפציה הקתולית

על אף הבטחתם של הבריטים לאמנציפציה לקתולים, לפרסביטריאנים, לבפטיסטים ולשאר הנוצרים שלא השתייכו לכנסייה האנגליקנית, ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת מנע את מאמציו של ראש הממשלה ויליאם פיט הבן בנושא. על כן, פיט התפטר, אך גם יורשו הנרי אדינגטון לא הצליח לבטל את חוק המבחן, אשר דרש מעובדים בשירות הציבורי להצהיר כי הם כופרים בעיקרי האמונה הקתולית. ב-1823, דניאל או'קונל, עורך דין בעל יוזמה, שנודע באירלנד כ״משחרר״, החל במאבק להשגת האמנציפציה ולקבלת מושב לעצמו בפרלמנט הבריטי, על אף היותו קתולי. המאמצים הניבו את בחירתו של או'קונל לנציג מחוז הבחירה של מחוז קלייר, ואת העברתם של חוקי ההקלה לקתולים ב-1829 בפרלמנט הבריטי בהובלתו של ראש הממשלה ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, שבעצמו נולד בדבלין.
לאחר השגת האמנציפציה, טען או'קונל בשורה של עצרות-עם כי המענה לצרכיה של אירלנד הוא ביטולו של חוק האיחוד, והפיכתה של אירלנד לממלכה נפרדת, תחת המלכה ויקטוריה. מאבק זה נחל כישלון, מכמה סיבות – רוחה של שנת 1798 עת התאחדו הפרוטסטנטים בצפון והקתולים בדרום לתנועת "האירים המאוחדים", חלפה זה מכבר. הפרוטסטנטים באלסטר הבינו כי פרלמנט אירי חופשי יהיה בעל רוב קתולי, וככזה, יטיל עליהם את אותן המגבלות שהטיל הפרלמנט המאוחד על הקתולים. מאבקו של או'קונל נתקל בהתנגדות עזה בצפון, עד כדי כך שבשנת 1841 גורש מעצרת בבלפסט, בליווי משטרתי. ממשלת אנגליה אף היא לא שבעה רצון מן המאבק החדש, ולאחר עצרת בשנת 1843 בה נכחו כמיליון איש בגבעה הקדושה של טארה, שם הוכתרו מלכי אירלנד בימי קדם, הוציאה הממשלה תקנה לפיה נאסרו עצרות המונים. או'קונל, אשר התבטא פעם כי חירותה של אירלנד אינה שווה טיפת דם אחת, ציית.
מהאיחוד עד מלחמת העולם הראשונה > רעב תפוחי האדמה הגדול והרפורמות האגרריות

רעב תפוחי האדמה הגדול תקף את אירלנד בין השנים 1845–1849. בין הגורמים העיקריים לרעב הייתה ההסתמכות של איכרי אירלנד על יבול אחד למחייתם, תפוח האדמה, והתפשטות כימשון תפוחי האדמה ברחבי האי. פטריית הכימשון תוקפת את תפוחי האדמה והופכת אותם ללא ניתנים לאכילה. בשנים הראשונות של הרעב הצליחו מחסני אספקה וארגוני צדקה לספק מזון לתושבי האי, אך ככל שהתמשך, נסגרו הארגונים והתרוקנו המחסנים, ובכך נוצר הרעב הקשה. השפעת הרעב על אוכלוסיית האי הייתה חמורה, בדיוק כשזו הצליחה להתאושש – האוכלוסייה באי עלתה מחמישה מיליון ליותר משמונה מיליון נפש בין שנת 1800 ל-1845, ובסוף המאה ה-19 הייתה אוכלוסיית האי 4.4 מיליון נפש בלבד. רוב תושבי האי היגרו אל מחוץ למדינה, בעיקר לצפון אמריקה, אך בין 750,000 למיליון תושבים מתו כתוצאה מרעב או ממחלות. ממשלתו השמרנית של לורד רוברט פיל החלה להילחם ברעב באמצעות ייבוא דגן מהודו, אך עד מהרה הוחלפה בממשלה הליברלית של הלורד ג'ון ראסל, שהתנגד להתערבות המדינה בכלכלה.
השימוש בשפה האירית, שהייתה בעבר לשפה המדוברת ביותר באי, צנח בחדות במהלך המאה ה-19 בשל ההגירה, יצירת מערכת בתי-ספר בריטיים בהם שפת הלימוד הייתה אנגלית והעוינות כלפי השפה מצד פוליטיקאים אירים בולטים באותה התקופה ששאפו להחליפה באנגלית.
מאז ימי הביניים, הבעלות על הקרקע באירלנד נלקחה מתושביו המקוריים, כאשר גלים של מתיישבים, אנגלים פרוטסטנטים, השתלטו על חלקים גדולים מן האי. הנוהג של איחוד חלקות אדמה לאחוזות גדולות היה נהוג באירופה הפיאודלית, אך באירלנד הפלו לרעה ברכישת קרקעות את כל מאמיני הנצרות שלא היו חברים בכנסיית האנגליקנית. ההפליה כוונה כנגד הקתולים, אשר היוו את רוב תושבי האי. לפי חוקי העונשין, קתולים עמדו בסיכון מתמיד של הפקעת אדמתם. בסוף המאה ה-19 החלו לדרוש האירים להיות הבעלים החוקיים של האדמות אותן עיבדו – או בעצמאות קנייתן במחיר סביר, או באמצעות היכולת לשלם עליהן שכירות על מנת שתהיה להם הבטחת הכנסה מאדמתם. ב-1903 עבר חוק קרקעות בפרלמנט הבריטי, אשר העביר את רוב אדמתה של אירלנד מבעלי האחוזות לחוכרים, אשר קיבלו את האפשרות לרכוש את האדמה בפריסת התשלום למספר עשורים, בריבית מינימלית. בעלי אחוזות אשר הסכימו למכור את אדמתם בשיטה זו קיבלו מקדמה נכבדה מן הממשלה.
מהאיחוד עד מלחמת העולם הראשונה > תנועת השלטון העצמי

בשנות ה-70 של המאה ה-19, חזרה שאלת השלטון העצמי האירי למרכז העניין הציבורי והפוליטי באירלנד בהובלתו של צ'ארלס סטיוארט פרנל, מייסד המפלגה הפרלמנטרית האירית. פוליטיקאים כארתור ג'יימס בלפור סברו כי העברת חוק הקרקעות בפרלמנט תשקיט את הדרישה לעצמאות באירלנד. מצד שני, ראש הממשלה הבריטי ויליאם גלאדסטון היה תומך נלהב של רעיון העצמאות האירית, אך הוא ניסה ונכשל בהעברת חוקי השלטון העצמי בפרלמנט הבריטי. ב-1886 גלאדסטון מונה לכהונתו השלישית כראש ממשלה, וממשלתו הייתה תלויה במידה רבה באנשיו של פרנל. גלאדסטון לקח על עצמו את קידום "שלטון הבית", אך הצעתו פילגה את מפלגתו הליברלית, והחוק נכשל בקריאה השנייה. גלאדסטון פזר את הפרלמנט, והכריז על בחירות בהן מצעו העיקרי היה עצמאות אירלנד – אך המפלגה הליברלית הפסידה בבחירות, והמפלגה השמרנית, בראשות רוברט גסקוין ססיל, עלתה לשלטון. פרנל המשיך להיאבק למען עצמאות אירלנד עד מותו ב-1891 בגיל 45. ב-1892 נבחר גלאדסטון לכהונה רביעית, והפעם התקבלה הצעת החוק בפרלמנט, אך נדחתה בבית הלורדים.
לצד הדרישה לעצמאות, קמה בצפון אירלנד תנועת היוניוניזם, שביקשה להישאר חלק מהממלכה המאוחדת. תושבי בלפסט ואלסטר, הפרוטסטנטים ברובם, חששו כי מתן שלטון עצמי לאירלנד יטביע את הצפון התעשייתי והמשגשג באיכרים קתולים עניים, אשר כצעד ראשון להפגנת עצמאותם יטילו מכסים והגבלות על המסחר עם אנגליה אשר היווה את רוב פרנסתם. כמו כן, הם חששו שהקתולים יטילו הגבלות עליהם, כמו שהיו מוטלות על הקתולים בעבר.
עצמאות אירלנד נראתה כמעט ודאית ב-1910 כשהמפלגה הפרלמנטרית האירית תחת ג'ון רדמונד הייתה ללשון המאזניים בפוליטיקה הבריטית, והצליחה להשיג רוב בבית הנבחרים להעברת חוק השלטון העצמי האירי. ב-1912 העלה ראש הממשלה הרברט הנרי אסקווית' את הצעת החוק בשנית ובמסגרתה ענייניה של אירלנד ינוהלו על ידי פרלמנט ובו שני בתים, בעוד ענייני מדיניות חוץ וביטחון ימשיכו להתנהל מלונדון. הצעה זו לא הייתה נתונה עוד לביקורתו של בית הלורדים, אשר איבד את זכות הווטו שלו על חקיקת הפרלמנט בשנת 1911. היוניוניסטים בצפון אירלנד הקימו בתגובה את ארגון מתנדבי אלסטר שמטרתו הייתה מניעת מתן העצמאות למדינה. בספטמבר 1914, יחד עם פריצתה של מלחמת העולם הראשונה, עבר בפרלמנט חוק השלטון העצמי האירי השלישי, אך יישומו נדחה עד לתום המלחמה. על מנת להבטיח את מתן העצמאות, תמכה אירלנד במאמצי מדינות ההסכמה כנגד מעצמות המרכז. מתנדבים אירים רבים היו חלק מצבא קיצ'נר, ושלוש אוגדות של הצבא הבריטי היו מורכבות מחיילים אירים – שתיים של חיילים קתולים מהדרום, ואחת של חיילים פרוטסטנטיים מהצפון.
ממרד חג הפסחא עד האמנה האנגלו-אירית

התקופה שבין 1916 ו-1921 הסתמנה כתקופה של אלימות ותהפוכות, וסופה היה בחלוקת אירלנד ומתן עצמאות ל-26 מתוך 32 מחוזותיה. הניסיון הצבאי הראשון להשגת עצמאות אירית במרידת חג הפסחא, שמרכזו היה בבירה דבלין, נכשל. הלאומנים האירים, בהנהגת פטריק פירס, השתלטו על מבנים חשובים בדבלין, וממפקדתם בבניין הדואר הכריזו על הקמת המדינה העצמאית. המרד דוכא שבוע לאחר מכן תוך שימוש בכוח רב ובארטילריה. על אף שהתמיכה הראשונית במרד בקרב האוכלוסייה האירית הייתה מצומצמת – הוצאתם להורג של 15 מנהיגים פוליטיים, מעצרם וכליאתם של מאות תושבים והחלת משטר צבאי על האי – גרמו לשינוי דעה משמעותי בקשר לרפובליקניזם האירי. בנוסף, החשש הגובר של אירים רבים מפני גיוסם בכפייה לצבא הבריטי ב-1918, כחלק ממתקפת האביב, תרם לשינוי הדעה. בבחירות הכלליות באירלנד של שנת 1918, מפלגת שין פיין המהפכנית בראשות איימון דה ואלירה, שהובילה את המרי כנגד הבריטים זכתה בשלושה-רבעים מהמושבים בפרלמנט הבריטי מטעם אירלנד, ואילו את רובם של המושבים הנותרים קיבלה המפלגה היוניוניסטית של תושבי צפון אירלנד. 27 מחברי הפרלמנט של השין פיין, אשר סירבו להכיר בסמכותו של הפרלמנט הבריטי על ארצם, התכנסו בדבלין ב-21 בינואר 1919 על מנת להקים פרלמנט עבור הרפובליקה האירית החדשה שביקשו לייסד. הדאל אירן המהפכני הכריז על עצמאותו של האי אירלנד כולו מהשלטון הבריטי, כשהוא משחזר את נאומו של פטריק פירס מבניין הדואר המרכזי בדבלין במרידת חג הפסחא. עוד באותו הערב נרצחו שני שוטרים בריטים במחוז טיפררי, וזו הייתה שריקת הפתיחה של מלחמת העצמאות האירית. ב-2018, יום זה הוכרז כיום העצמאות של אירלנד.
הדאל אירן המהפכני הוצא אל מחוץ לחוק, ירד למחתרת וקיים את פגישותיו הרחק מעינו של הצבא הבריטי. צבא המתנדבים האיריים, הצבא האירי הרפובליקני סירב לשאת ולתת עם בריטניה, ולא היה מוכן להתפשר על דבר פרט לעצמאות מלאה לאירלנד, ולכן פתח במלחמת גרילה בשנת 1919. בנובמבר 1920, נכנסו חיילי מילואים בריטים לאצטדיון כדורגל בדבלין וטבחו ב-31 תושבים, במה שנקרא מאוחר יותר יום ראשון העקוב מדם. במהלך הלחימה, אושר בפרלמנט הבריטי בשנת 1920 חוק השלטון העצמי האירי הרביעי, של ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג'. החוק אשרר את שלושת החוקים שקדמו לו, אך פיצל את אירלנד לשני חלקים – צפון אירלנד, שישה מחוזות בצפון מזרח האי שהיו עתידים להישאר תחת השלטון הבריטי, ודרום אירלנד שהיה חלקו העיקרי של האי, כלל 26 מחוזות והיווה את מדינת אירלנד החופשית. ביולי 1921 הסכימו ממשלות בריטניה ואירלנד להפסקת אש שעצרה את הלחימה, ובדצמבר אותה השנה נציגיהן חתמו על האמנה האנגלו-אירית. בראש המשלחת האירית עמדו מייקל קולינס וארתור גריפית'. ההסכם קיבע את מעמדה של מדינת אירלנד החופשית כדומיניון בחבר העמים הבריטי, שווה במעמדו לקנדה או לאוסטרליה, ונתן למחוזות צפון אירלנד את הבחירה אם לבחור להצטרף למדינה החדשה – אלו סירבו להצעה ונותרו חלק מהממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד. ב-1922 שני הפרלמנטים אשררו את ההסכם, ועצמאות אירלנד הייתה לרשמית.