stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מצר פיקוק

| --- | --- |

תצלום לוויין של האי ת'רסטון (במרכז התמונה) ומצר פיקוק המכוסה במדף הקרח אבוט (בחלקה התחתון של התמונה)
 מידע כללי
 סוג:  מצר ים 
 מידע נוסף
 קואורדינטות:  72°47′00″S 99°05′00″W﻿ / ﻿72.783305555556°S 99.083305555556°W﻿ / -72.783305555556; -99.083305555556
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימצר פיקוק(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימצר פיקוק
 
מצר פיקוק (באנגלית: Peacock Sound) הוא מצר ים רחב, מכוסה קרח, המפריד בין האי ת'רסטון לבין חוף אייטס בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
חלקו המערבי של מדף הקרח אבוט מכסה את המצר, ולכן לא ניתן להפליג בו.
אורכו של המצר 216 קילומטרים, ורוחבו 64 קילומטרים.
היסטוריה > גילוי ומיפוי המצר

המצר התגלה על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית, בטיסות שהמריאו מספינת צי ארצות הברית בר (USS Bear) בפברואר 1940.
המצר מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית, במסגרת מבצע קפיצה לגובה, בדצמבר 1946.
בתחילה סברו כי האי ת'רסטון הוא חצי אי, המחובר לארץ אלזוורת' (וכי מצר פיקוק הוא למעשה שני מפרצים משני צידי חצי האי). רק בעקבות חקר של משלחת צי ארצות הברית לחקר ים בלינגסהאוזן (USN Bellingshausen Sea Expedition) בפברואר 1960 התברר כי המצר גובל בכל חופו הדרומי של האי ת'רסטון (היינו שאכן מדובר באי ובמצר ים, ולא בחצי אי ובשני מפרצים).
היסטוריה > מקור השם

המצר נקרא על שם הסלופ המלחמתי פיקוק (אנ') שהפליגה יחד עם הסקונר פלאיינג פיש (אנ') בפיקודו של קפטן ויליאם לברת' הדסון (William L. Hudson) בין השנים 1838–1842, במסגרת משלחת החקר של ארצות הברית, ואשר חקר את קצה משטח הקרח שמצפון לאי ת'רסטון במרץ 1839.
לקריאה נוספת

• Defense Mapping Agency  1992, , P 382
•  Andrew J. Hund, , P 374
• M.J. Hambrey, P.F. Barker, P.J. Barrett, V. Bowman, B. Davies, J.L. Smellie, M. Trantern, , P 242
•  Gohl, K. (2010): , EGU General Assembly, ViennaMay .
•  Gohl, K., D. Teterin, G. Eagles, G. Netzeband, J. W. G. Grobys, N. Parsiegla, P. Schlüter, V. Leinweber, R. D. Larter, G. UenzelmannNeben, and G. B. Udintsev (2007), , in Antarctica: A Keystone in a Changing World – Online Proceedings of the 10th ISAES, edited by A. K. Cooper and C. R. Raymond et al., USGS Open-File Report 2007-1047, Short Research Paper 047, 4 p.; doi:10.3133/of2007-1047.srp047
• Katharina Hochmuth and Karsten Gohl, , Geological Society, London, Special Publications, 381, 233-244, 24 July 2013, https://doi.org/10.1144/SP381.21
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8  מידע גאוגרפי והיסטורי
משבר בני הערובה באתר הגז עין אמנאס

| חלק מהמלחמה העולמית בטרור |
| --- | --- |

 תאריך:  16 בינואר 2013
 מקום:  מזרח אלג'יריה
 מטרה:  פיגוע מיקוח
 קואורדינטות:  27°55′37″N 9°06′53″E﻿ / ﻿27.92694444°N 9.11472222°E﻿ / 27.92694444; 9.11472222
 סוג:  חטיפת בני ערובה
 נשק:  רובי סער, חומרי נפץ
 הרוגים:  לפחות 67. למעלה מ-37 חטופים ושומרים ו-29 מפגעים
 חטופים:  מעל 800
 מבצע:  בריגדת רעולי הפנים
 מספר מפגעים:  כארבעים
 מניע:  תמיכת אלג'יריה במבצע סרוואל
  (למפת אלג'יריה מוגדלת) אלג'יר קונסטנטין אוראן תלמסאן אל-ואד תמנראסת טינדוף מרוקו ספרד תוניסיה לוב ניז'ר מאלי מאוריטניה הים התיכוןמשבר בני הערובה בעין אמנאס(למפת אלג'יריה רגילה) אלג'יר קונסטנטין אוראן תלמסאן אל-ואד תמנראסת טינדוף מרוקו ספרד תונ. לוב ניז'ר מאלי מאור. הים התיכוןמשבר בני הערובה בעין אמנאס
 
משבר בני הערובה בעין אמנאס היה אירוע חטיפה שהחל בשעות הבוקר המוקדמות של 16 בינואר 2013, כאשר כארבעים פעילי טרור איסלמיסטים השתלטו על אתר הגז הטבעי "עין אמנאס" הנמצא במזרח אלג'יריה, תוך כדי הריגת שני עובדים ולקיחת מאות עובדים במתחם כבני ערובה. בין בני הערובה נכללו כ-130 עובדים זרים מערביים, בהם נורווגים, אמריקנים, אירים, יפנים, צרפתים ובריטים.
לטענת החוטפים, אשר ציינו כי הם משתייכים לקבוצה בשם "בריגדת רעולי הפנים", המתקפה בוצעה כנקמה על תמיכתה של אלג'יריה במתקפה הצבאית הצרפתית נגד המורדים האיסלמיסטים במבצע סרוואל.  החוטפים הגיעו מארצות שונות, בהן מצרים, מאלי, ניג'ר, מאוריטניה, תוניסיה ואלג'יריה עצמה. 2 חוטפים היו אזרחים קנדים.
התהוות המשבר

המשבר החל בשעה 4:30 לפנות בוקר,  16 בינואר 2013. כעשרים חמושים מוסלמים בשלושה כלי רכב השתלטו על אוטובוס שהסיע עובדים לאתר הגז "עין אמנאס" תוך כדי הריגת שני עובדים ולקיחתם של ארבעים ואחד עובדים זרים כבני ערובה, בהם נורווגים, אמריקנים, אירים, יפנים, צרפתים ובריטים. אתר הגז מופעל על ידי חברת הנפט והגז האלג'יראית "Sonatrach", תאגיד הנפט והגז הבריטי BP וחברת הנפט והגז הנורווגית "Statoil". לאחר ההשתלטות על האוטובוס עברו החוטפים ובני הערובה למתקן עצמו.
לאחר מכן הודיעו החמושים לרשויות כי הם מלכדו את המתקן בחומרי נפץ, ואיימו לרצוח את בני הערובה במקרה שכוחות הביטחון האלג'יריים ינסו לשחרר את החטופים. אף על פי כן כוחות הביטחון האלג'יראיים הקיפו את המתקן.
בהמשך, החמושים דרשו שצרפת תשים קץ באופן מיידי לכל פעולותיה הצבאיות נגד המורדים המוסלמים בצפון מאלי בתמורה להבטחת שלומם של בני הערובה. החוטפים דרשו גם שהרשויות באלג'יריה ישחררו מאה אסירים מוסלמים מבתי הכלא באלג'יר. למרות זאת, הרשויות באלג'יריה סירבו לנהל משא ומתן עם החוטפים.
בשעות אחר הצהריים של 17 בינואר, במהלך היום השני לחטיפה, תקפו את המתקן שני מסוקים של הצבא האלג'יראי. על פי הדיווחים בתקשורת, במהלך המתקפה נהרגו 15 חוטפים ובסביבות 34 בני ערובה. כמו כן, לפי הדיווחים בתקשורת, לפחות 7 בני ערובה נותרו בחיים, בהם שני אמריקנים, שני בלגים, יפני אחד ובריטי אחד.
ב-18 בינואר, במהלך היום השלישי לחטיפה, החוטפים דרשו כי ממשלת ארצות הברית תשחרר שני מחבלים בכירים הכלואים בארצות הברית בתמורה לשחרור בני הערובה האמריקנים – את המנהיג המצרי המוסלמי עומאר עבדל רחמן (הנושא מאסר עולם בבית כלא בארצות הברית על כך שתכנן את הפיגוע הראשון במגדלי התאומים ב-1993) ואת המדענית והמחבלת הפקיסטנית עאפיה סידיקווי (הנושאת 86 שנות מאסר בארצות הברית).
ב-19 בינואר, במהלך היום הרביעי לחטיפה, פשטו על אתר הגז עין אמנאס כוחות מיוחדים של הצבא האלג'ירי. לאחר הפשיטה, נספרו 37 בני ערובה שנהרגו מ-8 מדינות שונות (רבים מהם נהרגו במהלך הפשיטה עצמה), 3 שגורלם טרם נודע, וכן 29 פעילי טרור. 3 פעילים נתפסו בחיים. 685 עובדים אלג'יראים ו-107 זרים שוחררו בתום הפשיטה.
הערות שוליים

1 2  BBC News - Foreigners held hostage by militants in Algeria
↑  Al Qaeda-linked group holding at least 3 Americans hostage after taking control of Algerian gas field | Fox News
↑  Thirteen Norwegians held in Algeria attack - PM | Reuters
↑  Sahara Islamists take hostages, spreading Mali war | Reuters
↑
↑  Dozens of hostages 'killed' in Algeria - Africa - Al Jazeera English
↑  One American confimed dead in Algerian hostage takeover
↑  25 גופות נוספות נמצאו בשדה הגז באלג'יריה, באתר הארץ, 21 בינואר 2013
משבר בני הערובה בשגרירות ישראל בבנגקוק (1972)

| --- | --- |
 תאריך:  28 בדצמבר 1972 
 מקום:  בנגקוק, שגרירות ישראל בבנגקוק 
 מטרה:  שגרירות ישראל בבנגקוק
 סוג:  חטיפה
 חטופים:  6
 מבצע:  ספטמבר השחור
 
משבר בני הערובה בשגרירות ישראל בבנגקוק היה פיגוע מיקוח שבוצע בבניין שגרירות ישראל בבנגקוק ב-28 בדצמבר 1972, אשר במהלכו חטפו ארבעה חברי ארגון ספטמבר השחור שישה דיפלומטיים ישראלים, בהם פנחס לביא ושגריר ישראל בקמבודיה שמעון אבימור, והחזיקו כבני ערובה. לאחר 19 שעות של משא ומתן, החוטפים הסכימו לעזוב את השגרירות ובתמורה הם הוטסו בביטחה למצרים.
לאחר משא ומתן ממושך עם החוטפים שנמשך כיממה האירוע הסתיים בשחרור החטופים ללא שימוש בכוח וללא נפגעים. הדבר התאפשר בין השאר הודות להתערבותו של ראמה התשיעי, מלך תאילנד, ושיתוף הפעולה הנדיר עם השגריר המצרי.
החטיפה

ב-28 בדצמבר 1972 הסתננו שני מחבלים פלסטינים שהשתייכו לארגון ספטמבר השחור אל בניין שגרירות ישראל בבנגקוק שבתאילנד. המחבלים ניצלו את העובדה שבתאילנד צוין טקס ההכתרה של יורש העצר התאילנדי ולכן המדינה כולה הייתה נתונה ביום שבתון והשגרירות שהייתה אמורה להיות סגורה הייתה פתוחה על מנת לאפשר חפיפה בין שני הדיפלומטים הישראלים וצוותם.
לאחר ששני המחבלים הראשונים היו בתוך הבניין, שני מחבלים נוספים חברו אליהם לאחר שטיפסו מעל לחומה המקיפה את בניין השגרירות כשהם נושאים עמו מקלעים. לאחר מכן השתלטה החוליה על השגרירות.
המחבלים העבירו את בני הערובה לקומה השנייה של הבניין ולאחר מכן הפיצו את דרישותיהם. המחבלים דרשו ש-36 אסירים ישוחררו מבתי הכלא בישראל, בהם הטרוריסט היפני קוזו אוקמוטו שעמד בראש חוליית מחבלים מתאבדים שביצעה את הטבח בנמל התעופה לוד והמחבלים שנותרו בחיים בתום מבצע איזוטופ. כמו כן, איימו המחבלים לפוצץ את השגרירות אם דרישותיהם לא יענו עד 29 בדצמבר בשעה 08:00.
לאחר 19 שעות של משא ומתן, שכלל התערבות ישירה של מלך תאילנד בעצמו, הושג הסכם עם החוטפים אשר במסגרתו הובטח לחוטפים כי הם יועברו בביטחה במטוס, שסופק על ידי מועמר קדאפי, לקהיר, בלווית שני שרים תאים ורמטכ"ל הצבא התאילנדי, ובתמורה הם יעבירו את בני הערובה לרשויות של תאילנד.
בין החטופים היו:
שמעון אבימור - שגריר ישראל בקמבודיה, שנקלע לשגרירות.
פנחס לביא - שימש בזמן החטיפה בתפקיד דיפלומט ולימים הפך שגריר בעצמו.
הערות שוליים

↑  ירושלים מצפה להבהרות על תפקיד השגריר המצרי בפרשת באנגקוק, על המשמר, 1 בינואר 1973
↑  ששת הישראלים שוחררו בנמל התעופה של בנגקוק, דבר, 29 בדצמבר 1972
↑  4 המחבלים אנשי "ספטמבר השחור" יצאו לחקירה בדמשק, על המשמר, 5 בינואר 1973
↑  גם שגריר ישראל בקמבודיה הוזמן לבוא ל"ביקור בית", מעריב, 2 בינואר 1973
| פיגועי טרור נגד ישראלים במחצית השנייה של המאה ה-20 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | 1948 עד 1959 • שנות ה-60 • שנות ה-70 • שנות ה-80 • שנות ה-90 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | שנות ה-70: מתקפת הטרור בשדה התעופה של מינכן (10 בפברואר 70) • הפיגוע בטיסה 330 של סוויסאייר מציריך לנתב"ג (21 בפברואר 70) • חטיפת טיסת 571 של סבנה איירליינס מבריסל לנתב"ג (8 במאי 72) • טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן (5–6 בספטמבר 72) • משבר בני הערובה בשגרירות ישראל בבנגקוק (28 בדצמבר 72) • הפיגוע בטיסה 841 של טראנס וורלד איירליינס מנתב"ג לניו-יורק (8 בספטמבר 74) • חטיפת מטוס אייר פראנס 139 מנתב"ג לפריז (27 ביוני 76)  שנות ה-80: ניסיון ההתנקשות בשגריר הישראלי בלונדון (3 ביוני 82) • הפיגוע בראס בורקה (5 באוקטובר 85) • רצח הימאים הישראלים בברצלונה (5 באוקטובר 85) • הפיגועים בדלפקי אל על בנמלי התעופה של וינה ורומא (27 בדצמבר 85) • ניסיון הפיגוע בטיסת אל על מלונדון (17 באפריל 86)  שנות ה-90: פיגוע האוטובוס במצרים (4 בפברואר 90) • הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה (17 במרץ 92) • הפיגוע בשגרירות ישראל בלונדון (26 ביולי 94) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
מקסים רודנסון

| --- | --- |

 לידה:  26 בינואר 1915 הרובע השלושה-עשר של פריז, צרפת 
 פטירה:  23 במאי 2004 (בגיל 89) 15th arrondissement of Marseille, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מעסיק:  הפקולטה לאמנויות של פריז, אקול פראטיק דה אוטז אטיד, הספרייה הלאומית של צרפת 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של צרפת 
 פרסים והוקרה:  פרס לזכר דויטשר (1974)  פרס האיגוד הרציונליסטי (1991) 
 
מקסים רודנסון (26 בינואר 1915, פריז – 23 במאי 2004, מרסיי) היה היסטוריון, סוציולוג ומזרחן מרקסיסט צרפתי. הוא היה בנם של סוחר בגדים יהודי ואשתו, שמתו שניהם במחנה הריכוז אושוויץ. לאחר לימודי שפות שמיות, הוא הפך לפרופסור לגעז (אתיופית עתיקה) באקול פראטיק דה אוטז אטיד. רודנסון הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית בשנת 1937 "מטעמים מוסריים" אך גורש בשנת 1958 לאחר שביקר אותה. הוא התפרסם בצרפת כאשר הביע ביקורת נוקבת כלפי ישראל, ובמיוחד התנגד למדיניות ההתנחלות של ישראל בשטחים. הוא נודע בכך שטבע את המונח "אסלאמו-פשיזם" (le fascisme islamique) בשנת 1979, כשהשתמש בו לתאר את המהפכה האיראנית.
ביוגרפיה > רקע משפחתי

הוריו של רודנסון היו מהגרים יהודים ממוצא רוסי-פולני שהיו חברי המפלגה הקומוניסטית. הם הגיעו לצרפת בסוף המאה ה-19 כפליטים מפוגרומים באימפריה הרוסית. אביו היה סוחר בגדים שהקים עסק לייצור בגדים אטומים למים בחלק דובר היידיש של פריז, שנקרא פלאצל, ברובע המארה. הם הפכו מוקד משיכה לגולים רוסים אחרים, רובם מהפכנים שהיו עוינים למשטר הצארי. אביו ניסה להתאגד ולארגן שירותים חינוכיים ואחרים עבור קבוצת המהגרים שלו ממעמד הפועלים. בשנת 1892 סייע בהקמת ספרייה קהילתית ובה מאות יצירות ביידיש, רוסית וצרפתית ואחר כך היה ממייסדי "האיגוד המקצועי היהודי בפריז". בשנת 1920 הצטרפו הוריו למפלגה הקומוניסטית וברגע שצרפת הכירה בברית המועצות, בשנת 1924, הם הגישו בקשה לקבלת אזרחות סובייטית. רודנסון גדל במשפחה קומוניסטית נלהבת, לא דתית, אנטי ציונית ולא דיבר יידיש.
ביוגרפיה > ילדותו

משפחתו הייתה ענייה, ולכן רודנסון החל לעבוד כשליח בגיל 13 לאחר שקיבל תעודת בית ספר יסודי. אך למידתו שגשגה באמצעות ספרים מושאלים ומורים פרטיים שלא דרשו תשלום, ורודנסון החל ללמוד שפות שמיות, בהתחלה בשבת אחר הצהריים ובערבים.
בשנת 1932, הודות לכלל המאפשר לאנשים ללא תעודות לגשת לבחינת הקבלה התחרותית, רודנסון נכנס לבית הספר לשפות המזרח (אקול דה לנג'ס אוריינטלס) ותכנן לפתח קריירה כמתורגמן ודיפלומט. הוא למד ערבית אך מאוחר יותר, כשעבד על עבודת הגמר בנושא לימוד השוואתי של השפות השמיות, למד גם עברית, מה שהפתיע את משפחתו. בשנת 1937 הוא התקבל למועצה הלאומית למחקר, הפך לסטודנט במשרה מלאה לאסלאם והצטרף למפלגה הקומוניסטית.
ביוגרפיה > בלבנון ובסוריה

בשנת 1940, לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, קיבל רודנסון תפקיד במכון הצרפתי בדמשק. שהותו לאחר מכן בלבנון ובסוריה אפשרה לו לברוח מרדיפת היהודים בצרפת הכבושה ולהרחיב את ידיעותיו באסלאם. הוריו נספו באושוויץ בשנת 1943. רודנסון בילה את רוב שבע השנים הבאות בלבנון, כעובד מדינה בביירות ושישה חודשים בהוראה בצידון בבית הספר התיכון בעיר.
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

בשנת 1948 החל רודנסון לעבוד כספרן בספרייה הלאומית של צרפת בפריז, שם עמד בראש המדור המוסלמי. בשנת 1955 מונה למנהל באקול פראטיק דה אוטז אטיד, והיה פרופסור לשפת הגעז כעבור ארבע שנים. רודנסון עזב את המפלגה הקומוניסטית של צרפת בשנת 1958, בעקבות חשיפותיו של ניקיטה חרושצ'וב על פשעיו של סטלין, אך בכל זאת נותר מרקסיסט. לדברי רודנסון עצמו, ההחלטה התבססה על האגנוסטיות שלו, והסביר כי להיות חבר במפלגה זה כמו אדם דתי מאמין, והוא רוצה לוותר על "הכפיפות למגבלות המנגנון, אפילו למען מטרות צודקות."
הוא זכה לפרסום כשפרסם את הספר "מוחמד" בשנת 1961, ביוגרפיה על חיי הנביא שנכתבה מנקודת מבט סוציולוגית, ספר שעדיין אסור בחלקים של העולם הערבי. חמש שנים לאחר מכן פרסם את "האסלאם והקפיטליזם", מחקר על דעיכתה הכלכלית של חברות מוסלמיות. שעליו קיבל פרס בשנת 1995 מהארגון הרציונליסטי.
מחקריו > חקר האסלאם מנקודת מבט מרקסיסטית וסוציולוגית

עבודתו של רודנסון שילבה תיאוריות סוציולוגיות ומרקסיסטיות, אשר, לדבריו, עזרו לו להבין "שעולם האסלאם כפוף לאותם חוקים ונטיות כמו שאר בני המין האנושי". ספרו הראשון היה מחקר על מוחמד ("מוחמד", 1960), שהציב את הנביא בהקשרו החברתי. זה היה מחקר רציונליסטי שניסה להסביר את מקורותיו הכלכליים והחברתיים של האסלאם. עבודה מאוחרת יותר הייתה "האסלאם והקפיטליזם" (1966), הכותרת המהדהדת את התזה המפורסמת של מקס וובר בנוגע להתפתחות הקפיטליזם באירופה ועליית הפרוטסטנטיות. רודנסון ניסה להתעלות מעל שתי דעות קדומות: הראשון הנפוץ באירופה שהאסלאם הוא בלם להתפתחות הקפיטליזם, והשני, הנפוץ בקרב המוסלמים, כי האסלאם היה שוויוני. הוא הדגיש אלמנטים חברתיים, וראה באסלאם גורם נייטרלי. לאורך כל עבודותיו המאוחרות יותר על האסלאם הדגיש רודנסון את הקשר בין הדוקטרינות בהשראת מוחמד לבין המבנים הכלכליים והחברתיים של העולם המוסלמי. רודנסון טבע גם את המונח "תאולוגוצנטריות" על הנטייה להסביר את כל התופעות האמפיריות בעולם המוסלמי תוך התייחסות לאסלאם, תוך התעלמות מתפקיד "ההתניה ההיסטורית והחברתית" בהסבר על האירועים. בספרו מוחמד (1971) כותב רודנסון:
אין לי שום רצון להונות איש ... אני לא מאמין שהקוראן הוא ספרו של אללה. אם כן הייתי צריך להיות מוסלמי. אבל הקוראן קיים, ומכיוון שאני, כמו רבים אחרים שאינם מוסלמים, התעניינתי בלימדו ומחקרו, אני מחויב באופן טבעי להביע את דעותיי. במשך כמה מאות שנים ההסבר שהפיקו נוצרים ורציונליסטים היה שמוחמד אשם בזיוף, בכך שהוא ייחס לאללה בכוונה את מחשבותיו והוראותיו. ראינו שהתאוריה הזו אינה בת קיימא. הסביר ביותר, כפי שהסברתי באריכות, הוא שמוחמד באמת חווה תופעות חושיות המתורגמות למילים ולביטויים וכי הוא פירש אותן כמסרים מהישות העליונה. הוא פיתח את הרגל לקבל את הגילויים בצורה מסוימת. כנותו מופיעה מעל לכל ספק, במיוחד במכה כשאנו רואים כיצד אללה דוחק, נבוך והוביל אותו לצעדים שהוא לא היה מוכן לנקוט.
עמדותיו בסכסוך הערבי ישראלי > תמיכה בהגדרה עצמית לפלסטינים

רודנסון נקט עמדה פומבית לטובת הגדרה עצמית של הפלסטינים במהלך מלחמת ששת הימים. כמה חודשים לפני שפרסם את מאמרו המפורסם, השתתף רודנסון בכינוס שנערך באולם ה"מודיטלה" בפריז למען המאבק הפלסטיני. ביוני 1967 פרסם מאמר תחת הכותרת "ישראל, עובדה קולוניאלית" בכתב העת של ז'אן פול סארטר, "Les Temps Modernes", המאמר הביא לו פרסום כסנגור של העניין הפלסטיני. הוא הקים את Groupe de Recherches et d'Actions pour la Palestine עם עמיתו ז'אק ברק.
באותה תקופה ציין כי התמיכה במאבק הפלסטיני הייתה בולטת בעיקר בימין האנטישמי ובשוליים השמאליים המאואיסטים. הוא קרא לפלסטינים להביא את עניינם לאירופאים ליברליים, והזהיר אותם מפני הסכנה של הוספת אופי דתי לסכסוך, אשר יפגע במוניטין של צדקת המאבק:
בלהט המאבק האידיאולוגי נגד הציונות, אותם ערבים המושפעים ביותר מנטייה דתית מוסלמית יתפסו את הדעות הקדומות הדתיות והעממיות כלפי היהודים באופן כללי ויפעלו נגד כל היהודים ממניעים אנטישמיים ולא רק נגד הציונות.
עמדותיו בסכסוך הערבי ישראלי > עמדתו התאורטית נגד הציונות

האנטי ציונות שלו התבססה על שתי תוכחות עיקריות: העמדת הפנים של הציונות הכופה על כל האנשים ממוצא יהודי בכל רחבי העולם זהות ואידאולוגיה לאומנית, ושליטה על שטח במחיר גירוש ושליטה על הפלסטינים. מכאן שבספרו "ישראל והערבים" משנת 1968 הוא ראה בפלסטינים את הישות הלאומית היחידה בשטחי ארץ ישראל ההיסטורית:
ערביי פלסטין נהגו להחזיק באותן זכויות על השטח הפלסטיני כמו שיש לצרפתים בצרפת והאנגלים באנגליה. זכויות אלה הופרו ללא התגרות מצידן. אין להתחמק מהעובדה הפשוטה הזו.
במקום אחר, הוא הדגיש כי:”"גיניתי באופן בלתי מתפשר את הפשעים שבוצעו בחסות התנועה הציונית, בניגוד להתנצלויות של מתנגדי על המעשים הללו, זה נתן לי את הזכות לבקר רעיונות ופרקטיקות מקבילות, פחות או יותר, בקרב הערבים, אשר באופן מובן שאינם מעוניינים בשיחות מוטות בעליל. הצלחתי מצידי להסביר לקהל הערבי, ולדעת הקהל הערבית, כי התנהגותם של הציונים, אף כי היא בהחלט ראויה לביקורת, שייכת לטווח התנהלות האנושית. אמרתי וחזרתי, למשל לפני שלוש ועדות שכונסו על ידי האסיפה העממית המצרית בסוף שנת 1969, כי ... הצטערתי על הטעות ההיסטורית של הקמת מדינת ישראל על אדמות ערב, אך יש שם לאום, או קבוצה אתנית חדשה עם תרבות משל עצמה, ולא קהילה דתית שיכולה לאמץ את השפה הערבית ואת התרבות הערבית, וגם לא כוח של כובשים שאפשר יהיה להחזיר אותו למקום ממנו הגיעו בקלות רבה.”
גישתו לסכסוך הישראלי-פלסטיני כללה קריאה למשא ומתן שלום בין יהודים ישראלים לפלסטינים. כי לא ניתן לראות בישראל רק מדינה קולוניאלית-מתנחלת, אלא עובדה לאומית. ליהודי ישראל יש זכויות קיבוציות שהפלסטינים צריכים לכבד:
אם יש שתי קבוצות אתניות או יותר באותה מדינה, ואם יש להימנע מסכנת השליטה האחת על ידי השנייה, יש לייצג את שתי הקבוצות הללו כקהילות מובחנות ברמה הפוליטית, ולתת לכל אחת מהן הזכות להגן על האינטרסים והשאיפות שלה.
זו הסיבה שבגללה הוא לא הסכים עם הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), והזהיר אותו מפני האשליה שלוחמת הגרילה שהצליחה במלחמת העצמאות של אלג'יריה נגד צרפת תצליח בפלסטין. במקביל, הוא דחק בישראלים להפסיק להעמיד פנים שהם חלק מאירופה ולקבל את היותם חלק מהמזרח התיכון, ולכן, על הישראלים ללמוד לחיות עם שכניהם, על ידי התחשבות בעוולות שנעשו נגד הפלסטינים ואימוץ שפת הפשרה.
ספריו

The Arabs (1981) ISBN 0-226-72356-9 — original French publication: 1979
Marxism and the Muslim world (1982) ISBN 0-85345-586-4, original French publication: 1972
Israel and the Arabs (1982) ISBN 0-14-022445-9
Marxist-Leninist Scientific Atheism and the Study of Religion and Atheism in the USSR (Religion and Reason) by James Thrower with introduction by Maxime Rodinson (1983) ISBN 90-279-3060-0
Cult, Ghetto, and State: The Persistence of the Jewish Question (1984) ISBN 0-685-08870-7
Israel: A Colonial-Settler State? (1988) ISBN 0-913460-22-2
Europe and the Mystique of Islam (2002) ISBN 1-85043-106-X, translation of 'La Fascination de l’Islam,' 1980
Muhammad (2002) ISBN 1-56584-752-0, original French publication: 1960
Islam and Capitalism (1973) ISBN 0-292-73816-1, original French publication of 'Islam et le capitalisme' in 1966
הערות שוליים

↑  מכתב מפירנצה, מעריב, 28 ביולי 1969
↑  אמנון קפליוק, ספר חדש על מוחמד, על המשמר, 16 בפברואר 1962
↑  אריה אבנרי, נסיונות של דו שיח מול מונולוגים, למרחב, 7 ביולי 1967
המשך המאמר (עם התיחסות לרודנסון), למרחב, 7 ביולי 1967
↑  ביקורות על הספר: דב בר-ניר, נביא האנטיציונות, על המשמר, 30 באוגוסט 1968
ג. שטרסמן, ישראל - גוף זר" - קובע מלומד " יהודי־צרפתי בספרו שיצא באנגליה, מעריב, 28 ביולי 1968
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267260205171  PLWABN: 9810570397505606  BNE: XX1070625  BnF: cb119223535 (data)  GND: 124687172  ISNI: 0000 0001 2145 7788  LCCN: n79069956  NKC: jn20010525053  NLG: 88936  NLK: KAC199623301  SUDOC: 027105512  VIAF: 101749020   WorldCat (עם VIAF): 101749020
מצר פילדס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מצר ים 
 מידע נוסף
 קואורדינטות:  62°14′00″S 59°00′00″W﻿ / ﻿62.2333°S 59°W﻿ / -62.2333; -59
  (למפת איי שטלנד הדרומיים מוגדלת) אי הפיל קלרנס אי המלך ג'ורג'  ליווינגסטון סמית' מעבר דרייק מצר ברנספילד  אנטארקטיקהמצר פילדס(למפת איי שטלנד הדרומיים רגילה) אי הפיל קלרנס אי המלך ג'ורג'  ליווינגסטון סמית' מעבר דרייק מצר ברנספילד  אנטארקטיקהמצר פילדס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימצר פילדס(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימצר פילדס
 
מצר פילדס (באנגלית: Fildes Strait) הוא מצר ים הממוקם בין אי המלך ג'ורג' לבין האי נלסון, באיי שטלנד הדרומיים שבאנטארקטיקה.
מצר הים משתרע בכיוון מזרח–מערב (אי המלך ג'ורג' ממוקם צפון למצר פילדס, והאי נלסון מממוקם מדרום למצר פילדס).
בקצה הדרום-מערבי של האי מצויה נקודת דות'ויט, המהווה את הכניסה למצר פילדס.
היסטוריה > גילוי ומיפוי המצר

המצר התגלה על ידי צידי כלבי ים, בשנת 1822 לערך, ומשנה זו הוא מופיע במפות בשם "מצר פילד'ס" (Field's Strait).
היסטוריה > מקור השם

המצר נקרא, ככל הנקרה, על שמו של רוברט פילדס (Robert Fildes) – צייד כלבי ים בריטי, שהפליג באזור, ושספינתו "רוברט" (Robert), נטרפה במפרץ נמל קלות'ייר, בשנת 1822.
לקריאה נוספת

• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, , P 95
הערות שוליים

1 2  ראו בספר Sailing Directions for Antarctica: Including the Off-lying Islands South of Latitude 60°, המפורט בפסקת "לקריאה נוספת"
מקהלת צה"ל

| --- | --- |
 תאריך ייסוד:  1978
 מייסד:  רפאל איתן
 תאריך פירוק:  1984
 
מקהלת צה"ל הייתה מקהלה שקמה ב-1978 לאחר פירוק הלהקות הצבאיות.
המקהלה קמה ב-1978 בעקבות הוראתו של הרמטכ"ל רפאל איתן לפרק את כל הלהקות הצבאיות ואת צוותי ההווי. בעקבות הוראתו קם גוף בידור צה"לי חדש, שאמור היה להחליף את הלהקות הקיימות ולהעניק לחיילי צה"ל בידור ומוזיקה.
חלק מחברי הלהקות, שהיו פעילות בתקופת השינוי (1978), הצטרפו לגוף חדש שנוצר בצה"ל בשם "מקהלת צה"ל" שמייסדה נחשב רפאל איתן. זמן קצר לפני פירוק הלהקות הצבאיות הופיעה המקהלה, ביחד עם מספר להקות צבאיות (כמו להקת הנח"ל להקת פיקוד הצפון להקת פיקוד הדרום ולהקת גייסות השריון), במופע יום העצמאות בערוץ הראשון בטלוויזיה שנקרא "30 שנות זמר" בצה"ל (לציון 30 שנה למדינה).
לאחר המופע, בשנת 1978 ובעקבות פירוק הלהקות הצבאיות, הצטרפו עוד חברים מהלהקות ל"מקהלת צה"ל", שפעלה עד 1984.
רפאל איתן הגה את רעיון המקהלה מתוך הכרה שיש צורך ברענון המערכת הבידורית הצבאית. נראה שהמודל שעמד נגד עיניו היה מקהלת הצבא האדום.
עם המשתתפים במקהלת צה"ל בין השנים 1978–1980 נמנו רחלי חיים, שרון ליפשיץ, חני נחמיאס, עירית ענבי, אהרון פררה, ריטה ורמי קלינשטיין, גיא מרוז, הראלה בר, מיכה מורים, יובל זמיר, דן תורן, גיל אלון, ירון חדד, משה דץ, נתן דטנר, נתן נתנזון, אבי קושניר, חנוך רוזן, דורון מזר, אבי סינגולדה, אבי דור, עופר שפריר, ברק גליל, אורלי קפח, ענת טופול וחדוה מלר.
בין השנים 1982–1984 הפיקה מקהלת צה"ל תוכנית נוספת חדשה שנקראת "צה"ל 84", והצטרפו אליה חברים חדשים, בין המשתתפים האלה נמנו אורנה דץ, עדי נאמן, מיטל טרבלסי, לימור שפירא, אופירה יוספי, מייקל בנסון, חני דינור, דניאל סידס, ואלי יצפאן, שהחל את דרכו במקהלת צה"ל במחזור 84 לפני שחודשו הלהקות הצבאיות המתחדשות בשנת 1985.
המקהלה הוציאה תקליט אחד ויחיד – "השירים היפים של להקות צה"ל". בין השירים היו: "מטרייה בשניים", "בלילה על הדשא", "דינה ברזילי", "אוהבי הטבע", "שיר לשלום", "יא משלטי", "מי שחלם", "יא ירח", "אליפלט", "בשדה תלתן", "אני מת", "כנרת" ועוד.
משבר בני הערובה בים השחור

האונייה שנחטפה בצילום משנת 1986
משבר בני הערובה בים השחור התרחש ב-16 עד 19 בינואר 1996. אוניית מעבורת ובה 232 איש שהפליגה מנמל טרבזון שבטורקיה נתפסה על ידי קבוצת חוטפים, שביקשו להביא לסיום המצור הרוסי על קבוצת חמושים צ'צ'נים, שהשתלטו על בני ערובה בכפר בגבול שבין צ'צ'ניה ודאגסטן. המשבר הסתיים כעבור שלושה ימים בשחרור כל בני הערובה שעל האונייה ללא אבדות בנפש.