stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית
השלטון הקומוניסטי: הוצאת הכנסייה מחוץ לחוק 1989-1948

ב-1 באוקטובר 1948 בוים על ידי השלטון הקומוניסטי סינוד של הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית שהכריז על איחודה עם הכנסייה האורתודוקסית הרומנית. ששת הבישופים של הכנסייה המאוחדת עם רומא - יואן סוצ'ו, יוליו הוסו, ולריו טראיאן פרנציו, אלכסנדרו רוסו, יואן בלן וואסילה אפטניה - נעצרו ב-29-27 באוקטובר 1948 והועברו לווילה של הפטריארכיה האורתודוקסית בדראגוסלאבלה. משם נשלחו למנזר קלדרושאן ואחר כך לבית הסוהר הידוע לשמצה בסיגט. ב-1 בדצמבר 1948 הוציא השלטון את הצו מס.358 שבו הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא הוצאה מחוץ לחוק. יחד איתה נאסרו גם הכנסיות היותר קטנות: הארמנית קתולית והיוונית קתולית הרוטנית. מעריכים כי בין 400 ל-600 כהני דת של הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית - בישופים, קנוניקוסים, כמרים-מורים ופרוטופופים) נזרקו לבתי הסוהר. צירות הוותיקן - ה"נונטיאטורה" בבוקרשט עשתה מאמצים לארגן את הקהילות (אפארכיות) היווניות-קתוליות לשעבר במסגרת של "טרנאריות", כמו כן הוסמכו שישה בישופים נספחים במחתרת: אלכסנדרו טודיה, טיט ליביו קינזו, יוליו הירציה, יואן קרטס, יואן פלוסקארו, ויואן דרגומיר. אולם בקיץ 1950 פתחו השלטונות הקומוניסטים משפט נגד נציגי הוותיקן ברומניה בעילה של ריגול ובגידה והם גורשו מהמדינה ב-7 ביולי 1950.
בשנים 1950–1959 חמישה מהבישופים הכלואים מתו בבתי הסוהר: ואסילה אפטניה נרצח בבית המאסר של משרד הפנים -בתחילת מאי 1950, ולריו טראיאן פרנציו -ב-11 ביולי 1952, יואן סוצ'ו - ב-27 ביוני 1953, טיט ליביו קינזו - ב-15 בינואר 1955 מתו בבית הסוהר סיגט עקב תנאי הכליאה הקשים, ויואן בלן מת ב-4 באוגוסט 1959.
אחרי שהכנסיות שלהם נמסרו לכנסייה האורתודוקסית, חלק מציבור המאמינים של הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית עבר להתפלל בכנסיות הרומיות-קתוליות. כמה מהכמרים היוונים-קתוליים במחתרת התקבלו בכנסיות הרומיות-קתוליות וקיבלו את הפולחן הלטיני הנהוג בהן. שנות המשטר הסטליניסטי היו קשות גם לכנסייה הרומית-קתולית שהייתה נסבלת אך ללא תקנון מוכר על ידי המדינה.
כך הוקמה מחדש רשמית הנהגה של הכנסייה ברומניה.
ב-16 בדצמבר 2005 הכס הקדוש העלה את הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא מהמעמד של כנסייה מטרופוליטנית "כחוק" - sui iuris לזה של כנסייה ארכיבישופית מז'ורית. בראש הכנסייה עומד ארכיבישוף מטרופוליטני, או "ארכיבישוף מיטרופוליט", הנבחר על ידי הכס הקדוש מתוך שלושה מועמדים שהוצעו על ידי הפרובינקיה המטרופוליטנית.
הארכיבישוף הנוכחי הוא לוצ'יאן מורשאן. יורשו בתפקיד ייבחר על ידי ועידת הבישופים (סינוד) של הכנסייה והבחירה תאושר על ידי הכס הקדוש.
1989 - הקמתה מחדש של הכנסייה ברומניה

אחת ההשלכות המידיות של מהפכת 1989 ברומניה הייתה ביטול הצו מס. 358 מ-1 בדצמבר 1948. הביטול נעשה על ידי צו חדש מס. 9 מ-31 בדצמבר 1989 של מועצת חזית ההצלה הלאומית.
צוין בהזדמנות זאת שמעמדן המשפטי של הכנסיות היווניות-קתוליות שעברו לידי הכנסייה האורתודוקסית יוסדר בחוק מיוחד.
ב-7 במאי 1990 הכירה הממשלה הרומנית בתפקיד הבישופים היוונים-קתוליים שנבחרו במחתרת: יואן פלוסקארו, ואסילה הוסו, ג'ורג'ה גוציו, לוצ'יאן מורשאן ואלכסנדרו טודיה.
הערות שוליים

↑  Prunduş, Plăianu 1994 עמוד 53
↑  פרק 17 Prunduș,Plăianu
↑  הכוונה היא ליהודה איש קריות, השליח שבגד בישו
↑  הפרק על יואן ג'ורג'ו פטאטקי - ב-Prunduș,Plăianu 1994
↑  על יואן אינוקנטיה מיקו-קליין ב- Prunduș,Plăianu 1994
↑  על יואן אינוקנטיה מיקו-קליין ב-1994 Prunduș,Plăianu
↑  פרק 17 Prunduș,Plăianu 1994
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009841271705171  GND: 4237007-3  ISNI: 0000 0004 5894 3722  LCCN: nb2006009506  NKC: ko20241230225  VIAF: 292584678   WorldCat (עם VIAF): 292584678 
הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית בכפר קומאנה דה ז'וס בטרנסילבניה, אחת הכנסיות היווניות-קתוליות העתיקות ביותר באזור
יואן אינוקנטיה מיקו קליין, ראש הכנסייה היוונית קתולית הרומנית וברון האימפריה ההבסבורגית
האפרכיות של הכנסייה היוונית-קתולית ברומניה
הקתדרלה היוונית-קתולית רומנית בעיר סאטו מארה
שולמית מסרר

| --- | --- |

 לידה:  27 באוגוסט 1908 מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  3 ביוני 2004 (בגיל 95) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  לונדון 
 השכלה:  האקדמיה לכוראוגרפיה של מוסקבה 
 תקופת הפעילות:  מ-1921 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  האמנית העממית של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית  עיטור הידידות בין העמים  קצינה במסדר האימפריה הבריטית  עיטור אות הכבוד  מסדר האוצר הקדוש 
 
שולמית מֶסֶרֶר (ברוסית: Сулами́фь Миха́йловна Мессере́р, ‏ 27 באוגוסט 1908, מוסקבה - 3 ביוני 2004, לונדון) הייתה בלרינה וכוריאוגרפית רוסיה, שהניחה את היסודות לבלט קלאסי ביפן.
ביוגרפיה

שולמית מסרר נולדה למשפחה יהודית-ליטאית. אביה, מיכאיל מסרר, היה רופא שיניים, אב לעשרה ילדים שנקראו כולם בשמות תנכ"יים: פנינה, עזריה, מתניה, רחל, אסף, אלישבע, שולמית, עמנואל, אבינדב ואראלה.
שולמית מסרר, אחיה עזרי אזארין (שחקן), אחותה רחל מסרר ואחיה אסף מסרר (רקדן בלט וכוריאוגרף), התפרסמו כולם והעמידו שושלת של רקדני בלט ומנהלי בלט ידועי שם.
שולמית החלה ללמוד בגיל 8 בבית הספר לבלט של מוסקבה אצל וסילי טיחומורוב ואליזבת גרדט ורקדה בתיאטרון בולשוי משנת 1926 עד 1950. ב-1929 קודמה למעלת פרימה בלרינה של בלט בולשוי ושמרה על מעמדה זה למשך 25 שנים. ב-1933 היו היא ואחיה אסף מסרר לרקדנים הסובייטיים הראשונים שיצאו למסע הפעות במערב אירופה. מסרר גם עסקה כל חייה בשחייה והחזיקה בשיא הסובייטי בשחיית חתירה ל-100 מטרים בין השנים 1927 ל-1930.
לאחר שאחותה רחל מסרר נאסרה בטיהורים הגדולים, אימצה שולמית כחוק את בתה של רחל מאיה פליסצקאיה, ואימנה אותה להיות לאחת הבלרינות הגדולות מאז ומעולם. מ-1950 עד 1980, פעלה גם כמנהלת בלט ומורה בבולשוי. אחיה גידל את אחיינם, אחיה הצעיר של מאיה, אלכסנדר פליסצקי. מאז 1961, עשתה שולמית חלק גדול מן הזמן בטוקיו, שם למדה יפנית ומילאה תפקיד חשוב בייסוד הבלט של טוקיו. שולמית מסרר הייתה גם דודתו של שחקן התיאטרון בוריס מסרר באמצעות אחיה אסף.
בשנים 1978 ו-1979, לימדה מספר רב של תלמידים בקונסרבטוריון הממלכתי של אנקרה (כיום חלק מאוניברסיטת האסטפה בטורקיה. השפעתה עיצבה את חייהם של הרבה רקדנים ורקדניות טורקים.
ב-1980, בגיל 72, ערקה לבריטניה, שם המשיכה לעבוד כמאמנת מבוקשת מאוד.
פרסים ואותות כבוד

פרס סטלין (1946)
אמן העם של ברית המועצות (1962)
מסדר אוצרות הקודש (1996)
מסדר האימפריה הבריטית (הרוסייה הראשונה שקיבלה אות זה) (2000)
הערות שוליים

↑  Sulamif Messerer: "I want to live!" "אני מאיה פליסצקאיה", הוצאת AST מוסקבה, 2008, ‏ 490 עמ'
↑  הגרדיאן, מרגרט ויליס, הספד לשולמית מסרר 21 ביוני 2004
↑  הטיימס האירי, "רקדנית הבולשוי שערקה בגיל 72
↑  אינדיפנדנט, הממלכה המאוחדת, "שולמית מסרר - מורה רבת השראה לבלט 10 באוקטובר 2011
↑  ארכיב נשים יהודיות, ערך אנציקלופדי: שולמית מסרר
1 2  ויליס, הגרדיאן
↑  1 ויליס, הגרדיאן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397301805171  GND: 133175006  ISNI: 0000 0000 7877 2466  LCCN: n97873162  VIAF: 41144288   WorldCat (עם VIAF): 41144288
יהושע סובול

| --- | --- |

יהושע סובול
 לידה:  24 באוגוסט 1939 (בן 85) המנדט הבריטי תל מונד, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1965
 עיסוק:  מחזאי, במאי וסופר
 מקום לימודים:  סורבון  אורנים - המכללה האקדמית לחינוך 
 בן או בת זוג:  עדנה סובול 
 צאצאים:  יהלי סובול, נטע סובול 
 פרסים והוקרה:  פרס התיאטרון הישראלי  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים
 פרופיל ב-IMDb
 
יהושע סוֹבּוֹל (נולד ב-24 באוגוסט 1939) הוא מחזאי,  במאי תיאטרון, תסריטאי, סופר, עיתונאי ופזמונאי ישראלי.
ביוגרפיה

סובול גדל בתל מונד. למד בתיכון חדש בתל אביב. באמצע שנות ה-60 כתב סיפורים שהתפרסמו בכתב העת "קשת". שלח מחזות לתיאטרוני ישראל, אך לא זכה לכל תגובה מצדם. למד ספרות והיסטוריה בסמינר אורנים ופילוסופיה בסורבון בפריז. כשלמד בפריז שמע על עלילת דם שהתפתחה נגד סוחרים יהודים בעיר. הוא כתב על הנושא וכתוצאה מכך החל להיות כתב "על המשמר" בפריז. כשחזר לארץ כעבור שנה החל לעשות כתבות שטח לאותו עיתון. כתבותיו על שכונות מצוקה בשנות ה-70, שימשו מאוחר יותר כחומר רקע לכתיבת המחזה "קריזה".
מחזהו הראשון היה "הימים הבאים" (1971) בתיאטרון חיפה. לאחר מכן עבד שם כמחזאי וכעוזר למנהל האמנותי של התיאטרון. בשנת 1984 נבחר למנהל האמנותי של תיאטרון חיפה ובעקבות זאת פרש מכתיבה עיתונאית והחל בפרסום מאמרים פובליציסטיים. מחזהו "גטו" מ-1983 זכה להצלחה בינלאומית. המחזה תורגם לעשרים שפות, הוצג בתיאטראות המובילים בעשרים וארבע מדינות, כולל הפקות של התיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון, בברודוויי בניו יורק, בבריסל ובפריז, וזכה לביקורות משבחות ובשלל פרסים.
ב-1988 לאחר המחאה הציבורית שעורר מחזהו "סינדרום ירושלים", התפטר מתפקידו כמנהל אמנותי של תיאטרון חיפה והחל להתמקד יותר בכתיבת מחזות ובבימוי.
בשנים 1995–2000 עבד באירופה, בין השאר על המחזות "אלמה" ו"פלקו" שזכו להצלחה.
כתב מספר פזמונים להצגותיו, בהם "ילדים זה שמחה" ו"אצלנו בכפר טודרא" בביצוע להקת הברירה הטבעית (למחזה "קריזה"), ו"השיר על הארץ" אותו ביצעה נורית גלרון, המוחה על אובדן ערכי החברה ("איפה הארץ ההיא שקראו לה קטנטונת? ..איפה אותם החיים עם שמחת הפשטות?"). בנוסף, שירו "והחיים" הולחן על ידי ערן צור והוקלט לאלבומו "חותך בחתך הזהב" בשנת 2006.
בשנת 2006, בגיל 67, עלה סובול לראשונה על הבמה כשחקן במחזהו של אנטון צ'כוב.
בשנת 2007 כתב את התסריט לסרט "אסקימוסים בגליל". באותה שנה גם כתב עבור אלכס אנסקי את הצגת היחיד שלו "אני לא דרייפוס", שהועלתה גם בבבולגריה.
בשנת 2023 שיחק בסרט טור פרידה בבימויו של רוני ניניו.
חיים אישיים

הוא נשוי למעצבת הבמה עדנה סובול. בנו הוא הזמר יהלי סובול, ובתו נטע סובול הייתה שחקנית וכיום מרצה לפילוסופיה. מתגורר בתל אביב.
חיים אישיים > פעילות פוליטית ודעותיו

סובול כתב מאמרים פובליציסטים רבים בעיתונות, בעיקר בנושאים חברתיים וכנגד השליטה הישראלית בשטחים.
בשנת 2005 יצא לאור ספרו "ויסקי זה בסדר" וב-2006 יצא ספרו "כאן ועכשיו - עמיר פרץ והמצב הישראלי", בו ניתח סובול את המצב החברתי הקשה בישראל דרך סיפורם של אנשי מעמד הפועלים בימינו ודרך סיפורו של עמיר פרץ, בו הביע תמיכה. הספר יצא לאחר מסע במפעלים ובערי הפריפריה ובו מותווה עמיר פרץ כתקווה הגדולה של השמאל הישראלי. בשנת 2008 הצטרף להנהגה הרעיונית של מפלגת אור. בעשור הראשון של המאה ה-21 נמנה עם העותרים לשינוי הלאום שלהם מ"יהודי" ל"ישראלי", עתירה שנדחתה בבית המשפט העליון בפסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים. בשנת 2010 נמנה עם החותמים על עצומת השחקנים ויוצרי התיאטרון שטענו כי יסרבו להופיע בעיר אריאל "כמו גם בכל התנחלות אחרת". ביוני 2018 אמר שאם היה ילד פלסטיני ברצועת עזה גם הוא היה משלח עפיפוני תבערה על ישראל.
סובול הוצב במקומות סמליים ברשימת מפלגת מרצ לכנסת, בבחירות לכנסת ה-19 במקום 107, ובבחירות לכנסת ה-20 במקום ה-111. הוא חבר במועצה הציבורית של יש דין.
פרסים והוקרה

סובול זכה בפרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים בטקס שהתקיים במאי 2010.
במרץ 2022 זכה באות יקיר העיר תל אביב-יפו.
ב-13 ביוני 2023 קיבל סובול תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
מחזותיו > אפיון המחזות

מחזותיו של סובול עוסקים בשלושה נושאים עיקריים:
ביקורת חברתית: המחזה "קריזה" (1976) עוסק בקיפוח המזרחי, בעוני ובאנשי ישראל השנייה; "סינדרום ירושלים" (1987) עוסק בפונדמנטליזם הדתי דרך אנלוגיה בין ההווה הישראלי לסוף ימי בית שני; "גיבור מעמד הפועלים" (2006) מבוסס על מקרה אמיתי בו שבתו נהגי אוטובוס בבאר-שבע לאחר שהחברה שהעסיקה אותם הופרטה.
אירועים שהתרחשו בהיסטוריה של העם: שלושה מחזות בטרילוגית השואה: המחזה "גטו" (1983) מבוסס על קבוצת התיאטרון שפעלה בגטו וילנה ובדילמות של אנשי היודנראט שם, שני המחזות הנוספים בטרילוגיה הם "אדם" ו"במרתף"; "ליל העשרים" ו"כפר" עוסקים בראשית ההתיישבות בארץ.
נגיעות אקטואליות: "עד ראייה" (2003) עוסק בנושא הסרבנות בצבא, דרך סיפור חייו של פרנץ יגרשטטר, אוסטרי שסירב לשרת בצבא הוורמכט; "זמן אמת" (2005), עוסק בפקודה בלתי חוקית בעליל. "החיים הקסומים" (2007, עלה בווינה), עוסק בקבוצת מדענים שהתכנסו על מנת לנסות על עצמם תכשיר שיעילותו מוטלת בספק ונועד להאריך חיים בהנדסה גנטית.
מחזותיו > רשימת המחזות שכתב

הימים הבאים, הוצג בתיאטרון חיפה, 1971
המושבה שלנו (עיבוד עברי למחזה "העיירה שלנו" מאת תורנטון ויילדר), הוצג בתיאטרון חיפה, 1972.
סטטוס קוו ואדיס, הוצג בתיאטרון חיפה, 1973
סילווסטר 1972, הוצג בתיאטרון חיפה, 1974
ג'וקר, הוצג בתיאטרון חיפה, 1975
ליל העשרים, הוצג בתיאטרון חיפה, 1976, בבימוי נולה צ'לטון. בהבימה, בספטמבר 1990, בבימוי אופירה הניג.
קריזה (במקור "עצבים"), הוצג בתיאטרון חיפה, 1976
חזרה בתשובה, הוצג בתיאטרון צוותא, 1977
גוג ומגוג שואו, הוצג בתיאטרון חיפה, 1977
דיירים, הוצג בתיאטרון חיפה, 1978
הביתה, הביתה, בימוי עמרי ניצן, מוזיקה פולדי שצמן, תפאורה אלי סיני, הוצג בתיאטרון הבימה, 1978. ההצגה הועלתה 163 פעמים.
ליל כלולות, מתוך "ימי בית קפלן", טרילוגיה. במאי עמרי ניצן, תפאורה אלי סיני, הוצג בתיאטרון הבימה, 1978, ההצגה הועלתה 76 פעמים.
ויהי חור, צוותא, 1979 (נכתב עם הלל מיטלפונקט)
סטריפטיז אחרון , צוותא, 1980 (נכתב עם הלל מיטלפונקט).
אחרון הפועלים, הוצג בתיאטרון בית לסין, 1980
מלחמות היהודים, הוצג בתיאטרון החאן, 1981
נפש יהודי, הוצג בתיאטרון חיפה, 1982
עמוד העץ, צוותא, 1983 (נכתב עם הלל מיטלפונקט)
מרד הימאים, תיאטרון בית לסין, 1983
גטו, הוצג בתיאטרון חיפה, 1984
פאסודובלה, הוצג בתיאטרון צוותא, 1984
הפלשתינאית, הוצג לראשונה בתיאטרון חיפה, 1985 בכיכובם של סלווה נקארה וליאורה ריבלין. המחזה הוצג שוב בתיאטרון הטכניון ב-1998 והפקה זו הופיעה בפסטיבל בקלן באותה שנה. המחזה הוצג פעמים רבות במדינות שונות באירופה, ביפן ובארצות הברית. לרוב בבימויו של יהושע סובול.
ספירה לאחור, הוצג בתיאטרון צוותא, 1986
מלך ישראל, הוצג בתיאטרון חיפה, 1986
סינדרום ירושלים, הוצג בתיאטרון חיפה, 1987
אדם, הוצג בתיאטרון הבימה, 1989.
במרתף, הוצג ב-Yola Rep (ארצות הברית), 1991
סולו, הוצג בתיאטרון הבימה, 1991.
אלף בית, הוצג בדורטמונד (גרמניה), 1991
עין בעין, הוצג במנהיים (גרמניה), 1994
טוני היפה, הוצג בתיאטרון החאן, 1994
אהבה בגרוש, הוצג בתיאטרון יידישפיל, 1994
שניידר ושוסטר, הוצג בבזל (שווייץ), 1994
מושל פולין, הוצג בווינה (אוסטריה), 1995
חתום בדם, הוצג בווינה (אוסטריה), 1996
כפר, הוצג בתיאטרון גשר, 1996
אלמה, הוצג בווינה (אוסטריה) ב-1996, וב-2009 בירושלים.
לצלצל פעמיים, אוסלו (נורווגיה), 1996
דבש, הוצג בתיאטרון חיפה, 1977
מה ני מה ממה, הוצג בתיאטרון צוותא, 1977
זרים, 1999. הוצג בהבימה, במאית נולה צ'לטון, תפאורה עדנה סובול, מוזיקה שלמה יידוב, מאי 1999
נשף מסיכות, הוצג בתיאטרון חיפה, 2001
עד ראייה, הוצג בתיאטרון הקאמרי ב-2003 ואחר כך ברחבי העולם
מחזה לילה, פסטיבל תיאטרון קצר, 2003
כל נדרי, הוצג בתיאטרון הרצליה, 2005, ובתיאטרון הקאמרי ב-2020
זמן אמת, הוצג בתיאטרון הבימה, 2005
גיבור מעמד הפועלים, הוצג בתיאטרון הקאמרי, 2006
17 גג, הוצג בתיאטרון בהולנד ב-2001, ובמסגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה, 2006
חיים כפולים, הוצג בתיאטרון תמונע, 2007
שעתו האחרונה של קול, הוצג בתיאטרון תמונע, 2008. עובד ב-2019 לסרט על ידי דורון ערן.
דארפור בבית, הוצג בתיאטרון אוניברסיטת תל אביב, 2009
קולות בלילה, הוצג בתיאטרון הקאמרי, 2009
חוזרים על סינדרום ירושלים, גרסה מעודכנת של "סינדרום ירושלים" שעלתה בתיאטרון תמונע, 2010
בעל למופת, עיבוד למחזהו של אוסקר ויילד, הוצג בתיאטרון הקאמרי, 2011
חוטאים, הוצג בתיאטרון הקאמרי, 2011
כוכבים תועים (על פי שלום עליכם), הוצג בתיאטרון יידישפיל, 2016
אהבות דוד, אופרה, הוצג בצוותא, 2022
ספריו > מחזותיו בספרים

"ליל העשרים", הוצאת במעגל, תל אביב 1978, הוצאת אור-עם 1990
"נפש יהודי - הלילה האחרון של אוטו ויינינגר", הוצאת אור-עם, תל אביב 1982
"גטו", הוצאת אור-עם תל אביב 1984
"הפלשתינאית",הוצאת אור-עם תל אביב 1985
"עד ראייה" (בהשראת פרשת פרנץ יגרשטטר) הוצאת אור-עם תל אביב 2004
"גיבור מעמד הפועלים", הוצאת אור-עם תל אביב 2006
"אני לא דרייפוס", (מונודרמה), הוצאת אור-עם תל אביב 2008
"שעתו האחרונה של קול" (מונודרמה), הוצאת אור-עם תל אביב 2008
"דבש : הלילה השלישי", הוצאת אור-עם תל אביב 2008
"קולות בלילה" (Libera Me), הוצאת אור-עם תל אביב 2009
"הביתה הביתה", הוצאת אור-עם תל אביב 2010
"בעל למופת", הוצאת אור-עם תל אביב 2011 (בהשראת An Ideal Husband מאת אוסקר ויילד)
״איש המאה״, הוצאת אור-עם תל אביב 2018
ספריו > ספרות, רומנים, סיפורים, פוליטיקה

"שתיקה", (רומן) הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 2000
"ויסקי זה בסדר" (סיפור), הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 2005 בעריכת מנחם פרי
"כאן ועכשיו : עמיר פרץ והמצב הישראלי" (מונוגרפיה), הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, ספרי חמד, 2006
"חופשת שחרור", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017
לקריאה נוספת

נורית נתנאל, "מראות נשברות - ייצוג הישראליות ועיצובה במחזותיהם של יהושע סובול והלל מיטלפונקט", הוצאת הקיבוץ המאוחד ומכון מופ"ת, 2012. (הספר בקטלוג ULI)
יהושע סובול, גיבור מעמד הפועלים, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 249–255, הוצאת כרמל, 2017.
תרגומי התנ"ך

תרגום שגוי של ספר שמות מאת הירונימוס, (הוולגטה) ללטינית הביא לשגיאה בפרשנות הביטוי "קרן עור פניו" (ספר שמות, פרק ל"ד, פסוקים כ"ט–ל"ה), ובשל כך בפסלים מתקופת הרנסאנס למצחו של משה רבנו הוסיפו "קרניים"
תרגומי התנ"ך הם מפעל תרגום התנ"ך מעברית לשפות אחרות.
התרגומים הראשונים לתנ"ך נוצרו על ידי יהודים בראשית האלף הראשון לספירה. בתקופה זאת פסקו בהדרגה מרבית היהודים להשתמש בשפה העברית, ובמיוחד בעברית מקראית, והתנ"ך תורגם ליוונית ולארמית. תנ"ך מתורגם הפך לצורך בסיסי לצורך קריאת התורה וההפטרות בבתי הכנסת, שבוצעו על ידי שני אנשים – אחד שהקריא את הפסוק בשפת המקור, ומתורגמן שחזר אחר דבריו בלשון המדוברת. הפער בין הכתוב לתנ"ך לבין עולמו של הציבור היה גדול יותר מאשר פער של שפה בלבד, כאשר במאות השנים שחלפו בתווך התפתחה גם ההלכה, התעשר העולם התאולוגי, ומציאות ההיסטוריה השתנתה ודרשה פרשנות וזווית עדכנית עבור חלק מהתוכן. לכן מקומו של התרגום בתרבות היה גדול יותר מעבר להבנת המילים בפועל.
לאחר עליית הנצרות, הוחל בתרגום של התנ"ך לשפות בהן דיברו וכתבו הנוצרים. מאז, מרבית התרגומים לתנ"ך נעשו על ידי נוצרים כחלק מתרגום כתבי הקודש הנוצריים. נכון לאוקטובר 2019 תורגם התנ"ך ל־698 שפות. בשפות אחדות תרגום כתבי הקודש הנוצריים היה היצירה הכתובה הראשונה באותה שפה, ולכן היה צורך לעיתים להמציא שיטת כתיבה או אפילו להמציא אלפבית לשם כך.
בתרגום שפות אין אפשרות ריאלית לבצע תרגום מדויק לחלוטין, מאחר שבכל שפה ישנן כמה אפשרויות תרגום למרבית המילים, ולכל מילה קונוטציה שונה, וגם שונה במידה מסוימת מהקונוטציה המדויקת של המילה המקורית בשפת המקור (למשל, אפשר לתרגם לאנגלית את המילה "שמיים" ל־Sky ול־Heaven. שתי אפשרויות מתאימות אך לכל אחת משמעות שונה זאת מזאת, וגם שונה במעט מהקונוטציה המלאה של המילה "שמיים"). מסיבה זאת, לצד הניסיון לגשר על ההבדל התרבותי, כל תרגום הוא למעשה גם פרשנות. במקרים רבים נקטו המתרגמים בגישה של "תרגום מרחיב", בה התרגום מוסיף פרטים ופרשנויות מעבר לטקסט המקורי, משנה את התוכן, ומתאר את המתרחש באופן שמתאים יותר לתפיסות התרבותיות המקובלות לתקופה ולאזור בהם התבצע התרגום. בתרגומים הנפוצים שינויים אלה נמצאים – במידה מסוימת של שינוי – בעשרות אחוזים מבין הפסוקים. הציבור הרחב בתקופות אלה הכיר את התנ"ך מהתרגומים בלבד, ולכן באזורים שונים הכירו בפועל גרסאות שונות של אותם הטקסטים, בהתאם לאמונה ההלכתית המקומית.
בחקר נוסח המקרא משמשים התרגומים העתיקים כמקור ידע חשוב על אודות התפתחות נוסח המקרא בעת העתיקה.
תרגומים יהודיים ונוצרים

את תרגומי התנ"ך ניתן לחלק לשני סוגות עיקריות: תרגומים יהודיים ותרגומים נוצריים. בין השניים מצויים מספר הבדלים, הבולט שבהם הוא הכללת הברית החדשה בתרגומים נוצריים לעומת היעדרותה בתרגומים יהודיים. התרגומים היהודיים נעשו בעיקרם מן הנוסח העברי המקורי, ומרבית התרגומים היהודיים הקדומים נעשו רק לחלקים נפרדים מהתנ"ך, תוך כוונה שישמשו כפרשנות למקרא. לעומתם, התרגומים הנוצריים ברובם נועדו לשימוש עצמאי, וחלקם הגדול נעשה על בסיס תרגום השבעים היווני והוולגטה הלטיני.
תרגומים יהודיים ונוצרים > מחלוקות בין־דתיות

בספר ישעיהו נאמר: ”הִנֵּה הָעַלְמָה הָרָה וְיֹלֶדֶת בֵּן” (ז', י"ד). כיוון שהנוצרים הקדמונים השתמשו בתרגום השבעים היווני במקום במקור העברי, הם ביארו את התרגום היווני של עלמה – παρθένος (פַּרְתֶ'נוֹס, שמשמעותו בדרך כלל רווקה צעירה) כ"בתולה", וזיהו את הפסוק כבשורה על לידתו של ישו, ולפיכך ברוב התרגומים הנוצרים לשפות אירופיות מתורגמת המילה העברית "עלמה" למילים שמשמעותן "בתולה".
בספר תהילים, המאמר ”ה' אָמַר אֵלַי בְּנִי אַתָּה אֲנִי הַיּוֹם יְלִדְתִּיךָ” (ב', ז') מפורש בנצרות כמתייחס לישו, ולפיכך בתרגומים לאנגלית המילה Son ("בן") פותחת באות רישית, כפי שמקובל לגבי שמות אלוהיים. גם בבראשית, א', ב' מופיע הבדל דומה בין התרגומים לאנגלית המקובלים על נוצרים לבין אלה המקובלים על יהודים: בביטוי the Spirit of God ("רוח אלהים") הן המילה Spirit והן המילה God פותחות באות גדולה בתרגומים הנוצריים כרמז לאלמנט בשילוש הקדוש. בתרגומים היהודיים רק המילה God פותחת באות גדולה.
תרגומים לארמית

התרגומים לארמית מהווים תרגומים בעלי מסורת יהודית, לצד הפשיטתא (ארמית סורית) והתרגום השומרוני. התרגומים הקדומים לארמית מתוארכים למאה הראשונה והשנייה לספירה, כאשר מסורות בתלמוד הבבלי מדברות על נוהג התרגום כבר בימי שיבת ציון מגלות בבל.
השפה הארמית החלה להתפשט בעולם העתיק כשפה רשמית (כתיבת מסמכים ממשלתיים ובינלאומיים) וכלינגואה פרנקה בזמן גלות בבל. ניתן לראות חדירה משמעותית שלה לעברית (לשון חז"ל) בעיקר בימי בית שני, אך כבר בחומש בראשית מופיע הביטוי הראשון בארמית "יגר שהדותא" (בראשית, ל"א, מ"ז), כשהוא מושם בפיו של לבן הארמי, ומיד לאחריו מופיע פירושו, גלעד, כשהוא מושם בפי יעקב. גם ספרי התנ״ך דניאל, ועזרא נכתבו בחלקם בשפה זאת.
במסכת מגילה וכן במסכת נדרים מצוטט הפסוק מספר נחמיה, פרק ח', פסוק ח': ”וַיִּקְרְאוּ בַסֵּפֶר בְּתוֹרַת הָאֱלֹהִים מְפֹרָשׁ”, ומסבירה הגמרא ש"מפורש" זה תרגום. מכאן שעל פי הגמרא, כבר בימי שיבת ציון היה צורך בתרגום הכתוב. ישנן גם הלכות הנוגעות לתרגום במסכת מגילה. התנא רבי יהודה אומר ”המתרגם פסוק כצורתו הרי זה בדאי, והמוסיף הרי זה מחרף ומגדף”. ורבנו חננאל מפרש שם שהדברים מוסבים על הפסוק משמות: ”וַיִּרְאוּ אֵת אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל”,  שהמתרגמו 'וחזו ית אלהא דישראל' (="ויראו את אלוהי ישראל") – מחרף; והמתרגם 'וחזו ית מלאכא דאלהא דישראל' (="ויראו את מלאכו של אלוהי ישראל") – בדאי. ואם כן איך צריך לתרגם? 'וחזו ית יקרא דאלהא דישראל' (="ויראו את כבוד אלוהי ישראל"). כאן הגמרא רומזת שיש צורך לקבוע כללים לתרגום. בהתייחסו למאמר זה מפרש רב שרירא גאון את המורכבות הפרשנית שבתרגום:
כי יש דברים שהם משוקלים להעתק בכמה טעמים ואי אפשר למעתיק מלשון ללשון לאמרם כולם ואם אומר אחד מהם וטוען כי לכך נתכון משה הרי זה בדאי לפי שאינו יודע מה נתכון משה. כגון... אם תאמרו מלה במלה בלשון ישמעאל... אינם דברים נכונים ואין אדם מבין טעמם ונמצא זה כמגדף... וכל אחד אומר כי זה פתרון תורת משה ובאמרו כי זה פתרון תורת משה הרי זה בדאי... כל אלה המקראות הרבה בהביטך בהעתקת המעתיקים אותם אתה מוצא כי זה אחז דרך וזה אחז דרך אחרת וכל אחד אומר כי זה כונת תורת משה וקורא ואומר כי העתקתי את התורה... כל אחד מהן לבדו בדוי הוא.
תרגומים לארמית > תרגום אונקלוס

התרגום העיקרי של התורה לארמית קרוי "תרגום אונקלוס", והוא מיוחס בתלמוד הבבלי לגר אונקלוס על פי הבבלי, היה אחיינו של הקיסר הרומי טיטוס. אולם במקבילה הירושלמית מוזכר שמו כ"עקילס הגר". משערים כי אונקלוס ועקילס הם שמות שונים לאדם אחד (אונקלוס היא הצורה הארמית של עקילס), והיות שעקילס ידוע כמי שתרגם את התורה ליוונית, עולה מכך כי ייחוסו של התרגום הארמי לאונקלוס־עקילס נובע מבלבול בין התרגומים. התרגום נעשה, כנראה, בארץ ישראל בתחילת המאה ה־2, והוא נערך סופית בבבל. כתרגומים שבאו אחריו, הוא נועד להביא את התורה לשפתם המדוברת של היהודים בתפוצות הגולה. במהדורות מסורתיות של המקרא מופיע תרגום זה בצדו של הטקסט העברי.
אונקלוס בדרך־כלל נאמן לנוסח המקראי, והתרגום לרוב הוא מילולי בצורת פרוזה. נדיר למצוא אצל אונקלוס מדרשים, אך בשירה מקראית מתרגם אונקלוס באמצעות מדרש ואגדה. לעיתים רחוקות ניתן להבחין בהשפעה של ההלכה על אונקלוס (בעיקר בעקבות שיטתו ההלכתית של רבי עקיבא). מאפיין נוסף שלו הוא שלילת הגשמות (מיזאנתרומורפיזם), כגון בפועל 'ירד' לגבי ה', המתורגם 'אתגלי' (=התגלה).
במשך הדורות נכתבו לתרגום אונקלוס פירושים רבים, המסבירים את החריגות בתרגום ואת כוונתו במקרים מיוחדים. ביניהם: "פתשגן" או "יא"ר", ביאור של פרשן קדום – כנראה רבי עזריאל דאיינה (מגדולי איטליה, נפטר בשנת 1536) או של בנו ר' יעקב; "אוהב גר", שנכתב על ידי (שד"ל); "נתינה לגר" שכתב ר' נתן אדלר; "נפש הגר" של ר' מרדכי לווענשטיין; ביאורי אונקלוס של ר' שמשון ברוך שעפטעל; "יין הטוב" על התרגומים; "מעט צרי" של הרב יעקב זאב לב; ועוד. כן נתחברו לו גם מילונים, מילון ארמי־עברי שהוציא ע"צ מלמד, ומילון ארמי־אנגלי שהוציא יסטרוב (Jastrow).
תרגום אונקלוס קיים רק לחמישה חומשי התורה.
תרגומים לארמית > התרגומים הארץ-ישראליים לתורה

בנוסף לתרגום המילולי של אונקלוס, קיימת קבוצה של תרגומים ארץ ישראליים, המאופיינים בתוספות מדרשיות ותרגום-פרשני. קיימים קיום ארבעה נוסחים מוכרים: 'תרגום יונתן' שיוחס בטעות ליונתן בן עוזיאל (על אף שהמסורת הקדומה ייחסה לו רק את התרגום לנביאים); יש המשערים שייחוס זה נבע מכך שבמקור נקרא תרגום זה 'תרגום ארץ ישראל' או 'תרגום ירושלמי' (כך הוא נקרא בפי חכמי ימי הביניים), קוצר ל'ת"י', ולאחר מכן נפתחו ראשי התיבות בטעות ל'תרגום יונתן'. תרגום זה מאופיין בריבוי קטעי האגדה שבו. עם זאת, הוא מבוסס על תרגומים ארץ־ישראליים עתיקים, ובהם אף תרגומים עתיקים מימי החשמונאים, כגון לספר דברים, פרק ל"ג, פסוק י"א: "ולא יהא לסנאוי דיוחנן כהנא רבא רגל במקום" (=ולא יהיה לשונאי יוחנן כהן גדול [דריסת] רגל במקום). כשהכוונה, ככל הנראה ליוחנן הורקנוס החשמונאי (בערך 164–104 לפנה"ס)
התרגום המיוחס ליונתן לא נערך לפני תחילת המאה ה־8 לספירה, שכן בבראשית, כ"א, כ"א הוא מכנה את נשותיו של ישמעאל עדישה ופטימא, שמות המראים על השפעה של המסורת המוסלמית על עאישה אשת מוחמד ופטימה בתו. יתרה מזאת: בתרגומו לבמדבר, כ"ד, י"ט מזכיר את "קוסטנטיני קרתא חייבתא" (=קונסטנטין העיר הרשעה), ברמזו לציפייה לנפילת קונסטנטין (כלומר קונסטנטינופול) בידי הח'ליף סולימאן אבן עבד אל־מלכ בשנים 716–718 לספירה[דרושה הבהרה].
תרגום נאופיטי (או ניאופיטי) הוא תרגום ארץ־ישראלי לתורה, שנמצא במנזר למומרים (ומכאן שמו: "נאופיטי", בלטינית: חדש, מתחיל; בשם זה כינו את המומרים) בספרד. הוא חובר, ככל הנראה, בין המאות ה־1 וה־2 לספירה, וב־1956 יצא לאור בידי דיאז מאצו. תרגום זה הוא פשטי, ומתרחק מהגשמה עוד יותר מתרגום אונקלוס. זהו תרגום קצר בהרבה מן המיוחס ליונתן (אם כי יש בו הרבה קטעי אגדה), אך בבסיסם הם דומים, שכן הם מבוססים על אותה מסורת תרגומית.
"תרגום הקטעים", המופיע במהדורות המקראות הגדולות השונות, הוא כנראה אוסף שרידים של תרגום עתיק, ומכיוון שהם מגלים דמיון מפתיע לתרגום נאופיטי, משערים שאלה קטעים מנאופיטי שנשמרו לצד התרגום הירושלמי.
נוסח נוסף הם קטעי תרגום מגניזת קהיר.