stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאבינה בראון
ביוגרפיה > מדליה אולימפית

באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה בראון במדליית ארד בקרב שבע בתוצאה של 6649 נקודות, אחרי ג'קי ג'וינר קרסי מארצות הברית (7044 נקודות) ובלובה (6845 נקודות). התוצאות שהיא קבעה בתחרות היו: ריצת 100 מטר משוכות 13.25 שניות, קפיצה לגובה 1.94 מטר, הדיפת כדור ברזל 14.23 מטר, ריצת 200 מטר 24.27 שניות, קפיצה לרוחק 6.02 מטר, הטלת כידון 51.12 מטר וריצת 800 מטר 2:14.35 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה 1993 זכתה בראון במדליית כסף בקרב שבע בתוצאה של 6797 נקודות, אחרי ג'וינר קרסי (6837 נקודות) ולפני סבטלנה בורגה מבלארוס (6635 נקודות) לא הצליחה להגן על תוארה.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1994 זכתה בראון בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בקרב שבע בתוצאה של 6419 נקודות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 לא הצליחה בראון לסיים את התחרות בקרב שבע.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה בראון במקום השביעי בקרב שבע בתוצאה של 6317 נקודות. המנצחת הייתה ע'אדה שועאע מסוריה (6780 נקודות).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בפריז, צרפת במרץ 1997 זכתה בראון במדליית זהב בקרב חמש בתוצאה של 4780 נקודות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 זכתה בראון במדליית זהב בקרב שבע בתוצאה של 6739 נקודות לפני דניס לואיס מבריטניה (6654 נקודות) ורמיג'יאה נזרובינה מליטא (6566 נקודות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1998 סיימה בראון במקום השישי בקרב שבע בתוצאה של 6259 נקודות ולא הצליחה להגן על תוארה.
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה בראון במקום החמישי בקרב שבע בתוצאה של 6355 נקודות. המנצחת הייתה לטואיס (6584 נקודות).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בליסבון, פורטוגל במרץ 2001 סיימה בראון במקום החמישי בקרב חמש בתוצאה של 4646 נקודות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה במינכן, גרמניה בשנת 2002 זכתה בראון במדליית כסף בקרב שבע בתוצאה של 6434 נקודות.
חייה הפרטיים

בראון היא לסבית מוצהרת וחיה עם בת זוגה, ביתה פיטרס בעלת מדליית ארד מאליפות העולם בהטלת כידון.
תארים

בשנת 1997 דורגה בראון ראשונה בעולם בקרב שבע (6787 נקודות)
שיאיה האישיים

ריצת 100 מטר: 11.58 שניות
ריצת 200 מטר: 23.65 שניות
ריצת 400 מטר: 55.03 שניות
ריצת 800 מטר: 2:09.41 דקות
ריצת 100 מטר משוכות: 13.05 שניות
קפיצה לרוחק: 6.76 מטר
קפיצה לגובה: 1.94 מטר
הדיפת כדור ברזל: 15.08 מטר
הטלת כידון: 51.59 מטר
קרב שבע: 6985 נקודות
סאלי פירסון

סאלי פירסון, OAM (באנגלית: Sally Pearson, OAM; נולדה ב-19 בספטמבר 1986) היא אתלטית עבר אוסטרלית. היא אלופה אולימפית (לונדון 2012), פעמיים אלופת עולם (טגו 2011 ולונדון 2017), סגנית אלופת עולם (מוסקבה 2013) וסגנית אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008) בריצת 100 מטר משוכות.
ביוגרפיה

סאלי מקלילן נולדה וגדלה בסידני. בגיל שמונה היא עברה לגור בגולד קוסט, שבקווינסלנד. היא גדלה לאם חד הורית, אן, שעבדה בשתי משרות על מנת לתמוך בקריירה הספורטיבית שלה. בתחילת דרכה היא התאמנה בהדרכתה של שרון האנאן.
ביוגרפיה > 2003

באליפות העולם באתלטיקה לנוער (עד גיל 17) שנערכה בשרברוק, קוויבק, קנדה ביולי 2003 זכתה פירסון במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות (76.2 ס"מ) בתוצאה של 13.42 שניות. חודש לאחר מכן, היא השתתפה באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 44.11 שניות.
ביוגרפיה > 2004

באליפות העולם באתלטיקה לנוער עד גיל 19 שנערכה בגרוסטו, איטליה בשנת 2004 זכתה פירסון במדליית ארד בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 11.40 שניות. והחמיצה במעט את המדליות בריצת 100 מטר משוכות.
ביוגרפיה > 2007

באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 סיימה פירסון במקום עשירי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.82 שניות ובמקום 16 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.32 שניות. בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אישי חדש של 11.14 שניות.
ביוגרפיה > 2008 > סגנית אלופה אולימפית

באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה פירסון במדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.64 שניות, אחרי דון הרפר מארצות הברית (12.54 שניות) ולפני פריסילה לופז-שלייפ מקנדה (12.64 שניות).
ביוגרפיה > 2009

באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 סיימה פירסון במקום חמישי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.70 שניות. המנצחת בריצה זו הייתה בריג'יט פוסטר-הילטון מג'מייקה (12.51 שניות). בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 12.66 שניות.
ביוגרפיה > 2010

במשחקי חבר העמים שנערכו בדלהי, הודו בשנת 2010 זכתה פירסון במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.67 שניות.
ביוגרפיה > 2011 > אלופת עולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה פירסון במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות תוך קביעת שיא תחרות חדש, שיא יבשתי חדש ואת תוצאת השנה בעולם, שהיא גם התוצאה הרביעית בטיבה בהיסטוריה בריצה זו – 12.28 שניות. פירסון הקדימה את הרפר ודניאל קרותרס האמריקאיות אשר קבעו כל אחת שיא אישי חדש של 12.47 שניות. כבר בשלב חצי הגמר קבעה שיא אוקיאניה חדש ואת תוצאת השנה בעולם, 12.36 שניות.
ביוגרפיה > 2012 > אלופה אולימפית

באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה פירסון במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בשיא אולימפי חדש של 12.35 שניות, לפני האלופה האולימפית היוצאת דון הרפר שקבעה שיא אמריקה חדש של 12.37 שניות וקלי וולס אף היא מארצות הברית שקבעה שיא אישי חדש של 12.48 שניות.
ביוגרפיה > 2013

באליפות העולם שנערכה במוסקבה באוגוסט 2013 זכתה פירסון במדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.50 שניות, אחרי בריאנה רולינס מארצות הברית (12.44 שניות) ולפני טיפני פורטר מבריטניה (12.55 שניות).
ביוגרפיה > 2014

במשחקי חבר העמים שנערכו גלאזגו שבסקוטלנד ב-2 באוגוסט 2014 זכתה פירסון במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.67 שניות, לפני טיפני פורטר (12.80 שניות).
ביוגרפיה > 2016

בשל מאמץ יתר באימונים קרעה פירסון את שרירי מיתר הברך שלה ונאלצה לפרוש מהשתתפות באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ובכך לא הצליחה להגן על תוארה.
ביוגרפיה > 2017

באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 זכתה פירסון בפעם השנייה בקריירה שלה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.59 שניות, לפני דון הרפר מארצות הברית (12.63 שניות) ופמלה דוטקייביץ' מגרמניה (12.72 שניות). בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 12.53 שניות.
חיים אישיים

פירסון התארסה לחבר שלה מהתיכון, קירן פירסון בשנת 2008 ונישאה לו באפריל 2010.
תארים והישגים

בשנת 2011 זכתה פירסון בתואר אתלטית השנה בעולם.
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 100 מטר: 11.14 שניות (2007)
ריצת 200 מטר: 23.05 שניות (2011)
ריצת 100 מטר משוכות: 12.28 שניות (2011)
שיאים אישיים > אולם

ריצת 60 מטר: 7.30 שניות (2009)
ריצת 60 מטר משוכות: 7.96 שניות (2009)
בראד ווקר

בראד ווקר (באנגלית: Brad Walker; נולד ב-21 ביוני 1981) הוא אתלט אמריקאי. הוא אלוף העולם בקפיצה במוט (אוסקה 2007). בעל שיא אישי של 6.04 מטרים.
ביוגרפיה

ווקר נולד באברדין, דרום דקוטה. במסגרת לימודיו בתיכון האוניברסיטאי שבוושינגטון הוא התאמן בפוטבול ובאתלטיקה קלה, תחת הדרכתו של רג הולברט. הוא למד באוניברסיטת וושינגטון והיה חבר באחווה פי, גמא דלתא. הוא זכה פעמיים באליפות המכללות באולמות סגורים (NCAA) בקפיצה במוט תחת הדרכתו של המאמן פאט ליקארי.
בשנת 2005 זכה ווקר באליפות ארצות הברית באתלטיקה בקפיצה במוט באולם ובאצטדיון פתוח.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכה ווקר במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 5.75 מטר, אחרי רנס בלום מהולנד שקפץ לגובה של 5.80 מטר והיה להולנדי הראשון שזוכה במדליית זהב באליפות עולם. שלישי סיים פבל גרסימוב מרוסיה שקפץ 5.65 מטר. שבועיים לאחר מכן הוא קבע את שיאו האישי בתחרות ברייטי, איטליה כשקפץ לגובה 5.96 מטר.
ביוגרפיה > אלוף עולם באולם

באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במוסקבה, רוסיה בשנת 2006 זכה ווקר במדליית זהב בתוצאה של 5.80 מטר. ביולי אותה שנה קבע ווקר את תוצאת השנה בעולם כשקפץ לגובה של 6.00 מטר.
ביוגרפיה > אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכה ווקר במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.86 מטר, לפני רומן מניל מצרפת שקבע אותה תוצאה אך עבר בניסיון השני, והסתפק במדליית הכסף.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בולנסיה, ספרד בשנת 2006 זכה ווקר במדליית כסף בתוצאה של 5.85 מטר.
ביוגרפיה > שיאן ארצות הברית

ב-6 ביוני 2008 קבע ווקר שיא אמריקאי חדש בתוצאה של 6.04 מטר. בתחרות שנערכה ביוג'ין, אורגון.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) לא הצליח ווקר לעלות לשלב הגמר כשקפץ לגובה של 5.55 מטר בלבד.
בתחרות הכנה לקראת אליפות העולם באתלטיקה שנערכה במונקו ביולי 2009 קפץ לגובה של 5.80 מטר.
תארים

בשנים 2006–2008 קבע ווקר את תוצאת השנה בעולם בקפיצה במוט.
סטיבן הוקר

סטיבן "סטיב" לזלי הוקר, מדליה (OAM) (באנגלית: Steven "Steve" Leslie Hooker, OAM; נולד ב-16 ביולי 1982) הוא אתלט אוסטרלי המתמחה בקפיצה במוט. הוא אלוף אולימפי (בייג'ינג 2008) ואלוף העולם (ברלין 2009). בעל שיא אישי של 6.06 מטר באולם ו-6.00 מטר באצטדיון.
ביוגרפיה

הוקר נולד במלבורן להורים ספורטאים, אביו היה אלוף אוסטרליה בריצה ל-800 מטר ואמו אריקה הייתה קופצת לרוחק שייצגה את אוסטרליה באולימפיאדת מינכן (1972).
בנעוריו הצטיין הוקר בענפי האתלטיקה והפוטבול האוסטרלי, מגיל 17 החל להתמקד בקפיצה במוט בשל הסיכוי להגיע למשחקים האולימפיים, בשנת 2000 השתתף באליפות העולם לנוער באתלטיקה וסיים רביעי, בתוצאה של 5.20 מטר.
באולימפיאדת אתונה (2004) ייצג את אוסטרליה אך לא העפיל לגמר וסיים במקום ה-15 בלבד. את הפריצה הגדולה שלו עשה הוקר בשנת 2006: הוא זכה במקום הראשון במשחקי חבר העמים הבריטי עם תוצאה של 5.80 מטרים, ניצח בשתי תחרויות גרנד פרי, ובתחרות הגולדן ליג בברלין בה קבע שיא אישי של 5.96 מטרים. בינואר 2008 הצטרף הוקר למועדון היוקרתי של קופצים במוט שעברו את רף ששת המטרים, תוצאה אותה קבע בתחרות בפרת', עיר מגוריו.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת בייג'ינג זכה הוקר במדליית הזהב כשניצח בתחרות הקפיצה במוט, הוא גם שבר את השיא האולימפי והעמיד אותו על 5.96 מטר.
בסבב תחרויות באולם סגור בו השתתף בתחילת 2009 עבר הוקר גובה של 6.01 מטר בניו יורק, גובה של 6.06 מטר בבוסטון ו-6.00 מטר בפריז.
ביוגרפיה > אלוף עולם

למרות פציעה ברגלו, השתתף הוקר באליפות העולם באתלטיקה 2009, הוא קפץ שתי קפיצות בלבד בגמר, נפסל בקפיצה הראשונה ל-5.85 מטר אך עבר בניסיון הראשון 5.90 מטר, מה שהספיק לו לזכייה במדליית הזהב.
במרץ 2010 זכה הוקר במדליית זהב באליפות העולם באתלטיקה באולם שהתקיימה בדוחא, עם שיא אליפות של 6.01 מטר. באותה שנה זכה פעם נוספת במשחקי חבר העמים.
באולימפיאדת לונדון (2012) עלה לגמר אך כשל בו בכל קפיצותיו.
בינואר 2014 פרש מספורט תחרותי.
ביוגרפיה > משפחתו

הוקר נישא ב-2012 לאתלטית הרוסיה קתרינה קוסטטסקיה והם הורים לבן.
חלוקה מנהלית

חלוקה מנהלית היא חלוקה של יחידה פוליטית לתת-יחידות. כל יחידה מנהלית זוכה למידה מסוימת של אוטונומיה, ומנהלת את ענייניה הפנימיים באמצעות השלטון המקומי. חלוקת המדינה ליחידות קטנות נועדה להקל ולייעל את ניהול העניינים המקומיים, ונעשית באופן מדורג. לדוגמה, ניתן לחלק מדינה לפרובינציות, המחולקות למחוזות, אשר עשויים בתורם להתחלק לרשויות מקומיות.
היסטוריה > בעולם העתיק

חלוקה מנהלית למחוזות ידועה עוד מימי מצרים העתיקה, שבה הממלכה חולקה ל-42 מחוזות, שנקראו "נומים". בראש כל נום עמד נומארך, שהיה מעין מלך זוטא של כל האזור.
על פי המקרא, שלמה המלך חילק את ממלכתו ל-12 נציבויות אזוריות (אולם ללא שבט יהודה).
באימפריות של מסופוטמיה הייתה נהוגה חלוקה מנהלית למחוזות, בעיקר אצל הפרסים, שם נקראו המחוזות "סאטרפיה", וראשי המחוז כונו "סאטרפים".
היסטוריה > רומא

ברומא, המחוזות נקראו "פרובינקיות" ובראש כל פרובינציה עמד פרוקוראטור (נציב), אשר חייב היה לשמש בעבר קונסול או פרטור ואשר מונה על ידי הסנאט לתקופה של בין שנה אחת לשלוש שנים. הנציב ייצג את הרשות המבצעת – הוא היה אחראי על שמירת הסדר הציבורי, על מפעלים למען הציבור ועל גביית מיסים – ואת הרשות השופטת – הנציב שימש ערכאה עליונה לערעורים. כמו כן היה תחת פיקודו של כל נציב חיל מצב שבו הנציב היה משתמש במקרה של התקוממויות מקומיות.
אוגוסטוס קיסר ערך רפורמה במבנה המנהלי של האימפריה הרומית. חלק מהנציבים המשיכו להיות ממונים על ידי הסנאט, אך יתר הפרובינקיות הפכו לנשלטות באופן ישיר על ידי הקיסר, אשר למעשה ניהל אותן דרך נציבים שהיו מינויו האישיים. בהתחלה נציבי הקיסר מונו לתקופה של שלוש שנים, אולם כבר מתחילת שלטונו של טיבריוס תקופת כהונתם לא הייתה מוגבלת והייתה תלויה רק בגחמותיו של הקיסר.
רפורמה מקיפה נוספת נערכה מאוחר יותר על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס. עיקרה היה חלוקת הפרובינקיות הקיימות לקטנות יותר, כדי להקטין את כוחם של הנציבים. לאחר נפילת האימפריה המערבית, באימפריה המזרחית נשארה השיטה בעינה.
היסטוריה > ימי הביניים

בימי הביניים תחת השיטה הפידאולית, מרבית המדינות נבנו כהיררכיה בה וסאלים שלטו ביחידות משנה הכפופות באופן רופף לממשל המרכזי. רק לאחר שהמדינות האירופיות הפכו תהליך של ריכוז סמכויות מהאצולה למלך נוצר צורך ביצירת מערכת מנהלית.
היסטוריה > כיום

כיום חלוקה מנהלית של ארץ ליחידות קטנות יותר היא עניין שבשגרה. ההגיון מאחורי השיטה הוא פשוט: קל יותר לנהל דבר קטן מדבר גדול, לכן מחלקים את המדינה למחוזות ובראש כל אחד שמים מושל, אשר אחראי באופן ממוקד על המחוז שלו, והממשלה המרכזית לרוב מסתפקת בפיקוח בלבד.
במדינות פדרטיביות, קיימת ליחידות החלוקה המנהלית אוטונומיה עד עצמאות מוגבלת, והיחידות המנהליות מחזיקות בבתי מחוקקים ומממשלות משלהם. כך הדבר בארצות הברית, גרמניה, רוסיה והודו.
בישראל ישנם שישה מחוזות אשר מחולקים לשש עשרה נפות, המחולקות לחמישים ושניים אזורים טבעיים.
יחידות מנהליות

ישנם סוגים רבים של יחידות מנהליות, וחלקם מובאים לפניכם ברשימה הבאה, שמסודרת לפי הא'-ב':
אובלסט
אוייזד
איילט
דיוקסיה
האן
וילאייט
מחוז
נפה
סנג'ק
פאגוס
פלאסה
פלך (גוברניה)
פרובינציה
ראיון
הערות שוליים

↑  מניעים במינוי ניצבי שלמה, באתר "חורשה וירטואלית"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292816505171  GND: 4218730-8  LCCN: sh85000909  LNB: 000092647  NDL: 00562713
תה אינגליש ברקפסט

תה אינגליש ברקפסט בקופסת פח, לצריכה אישית או כמתנה
תה אינגליש ברקפסט בכוס, מריקוויל, סידני
תה אינגליש ברקפסט הוא משקה המבוסס על תערובת מסורתית של תה שמקורו בתה אסאם, סרי לנקה וקניה. תערובת זו היא אחד מסוגי תערובות התה הפופולריות ביותר, הנפוצות בתרבות התה הבריטית והאירית.
תה ארוחת בוקר אנגלית הוא תערובת של תה שחור המאופיינת בדרך כלל בטעמים חזקים של גוף מלא, חזק ועשיר, שהולך היטב עם חלב וסוכר, בסגנון המסורתי המקושר עם ארוחת בוקר אנגלית מלאה.
סוגי התה השחור שמכילה התערובת אינו קבוע ויכול להשתנות, כאשר לרוב מיני התה הדומיננטיים בתערובת הם תה שמקורו מאסאם, סרי לנקה וקניה. בתערובות היקרות יותר לעיתים יהיה כלול גם תה קיימן.
מקורות והיסטוריה

יש מספר הנחות משתנות לגבי מקור סוג תה זה. שתיית תערובות תה שחור לארוחת הבוקר הוא מנהג בריטי ואירי ארוך שנים. המונח "תה ארוחת בוקר" נמצא בשימוש רווח על ידי ספקים בתחום ככל הנראה מאז סוף המאה ה-18 לפחות.
נהוג להתייחס לתערובות מסוג זה כ"תה אינגליש ברקפסט" למרות העובדה שבמקור מוצא התערובת כלל לא מאנגליה אלא מאמריקה, עוד לפני היותה ארצות הברית (בתקופת המושבות). ישנה סברה נוספת באשר למקור (בהתייחס לנאמר בכתבה מתוך המגזין: Journal of Commerce מאותה התקופה) מקורה של התערובת מתוארך בשנת 1843. סוחר תה בשם ריצ'רד דייוויס מהעיר ניו יורק, שהיגר מאנגליה לארצות הברית, התחיל ביצירת התערובת עם בסיס של תה סיני בשם קונגו, לה הוסיף מעט עלי תה ותה מסוג נוסף (פוצ'ונג). התערובת נמכרה ב-50 סנט לכל ליברה (0.45 קילוגרם), מחיר השווה ערך ל-13.44 דולר לליברה בשנת 2018. הצלחתו הובילה לחקיינים, מה שהגביר את הפופולריות של התערובת. נעשתה חקירה על מנת לאתר את המאמר המקורי שפורסם בנושא במגזין Journal of Commerce אך המאמר לא אותר. כן אותרה התייחסות אחרת לאותו נושא במהדורת 1876 בעיתון דיילי אלטה קליפורניה, בה צוטט מקור מ"כתב עת מסחרי בניו יורק" שם תוארך מקור התה לשנת 1844. בפרסום אמריקאי משנת 1884 צוין כי "סוחרים מוכרים תה בוהיה במדינה זו בשם "תה אינגליש ברקפסט", שמרכיביו נשלחים לאנגליה".
בבריטניה מייחסים את הפופולריות של תה זה בחלקה למלכה ויקטוריה. בטירת בלמורל בשנת 1892 היא טעמה ונהנתה מתערובת שנקראה כך, וחזרה ללונדון עם אספקה של התערובת. למרות מוצאו הסקוטי של תה זה, לאחר מכן הוא קיבל את הקידומת בשם "אנגלי".
ראו גם

יום התה הבינלאומי
מסיבת תה
תה
טווינינגס
תה ויסוצקי
Ahmad Tea
הערות שוליים

↑  Jane Pettigrew and Bruce Richardson (בפברואר 2006). The Tea Lover's Companion: A Guide to Teas Throughout the World. London, U.K.: The National Trust. p. 54. ISBN 9781905400300. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Register | British Newspaper Archive". www.britishnewspaperarchive.co.uk.
↑  "Register | British Newspaper Archive". www.britishnewspaperarchive.co.uk.
↑  ZoeAnn Holmes. "English breakfast tea – Food Resource – Oregon State University". food.oregonstate.edu. אורכב מ-המקור ב-2013-11-04. נבדק ב-2013-03-26.
↑  "History of the English Breakfast Tea". Logoi.com. אורכב מ-המקור ב-2009-01-10. נבדק ב-2009-03-12.
↑  "English Breakfast Tea – Evolving Blend or Invented in NYC?". 12 במרץ 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Daily Alta California 5 February 1876 — California Digital Newspaper Collection".
↑  ""A cup of tea", containing a history of the tea plant from its discovery to the present time, including its botanical characteristics ... and embracing Mr. William Saunders' pamphlet on "Tea-culture – a probable American industry"". Philadelphia : Author. 1884.
↑  O'Connor, Kaori (26 בספטמבר 2013). "The English Breakfast: The Biography of a National Meal, with Recipes". A&C Black. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "English Breakfast". Marahtea.com. נבדק ב-2016-03-15.
↑  "A history of breakfast". Yorkshire Tea. 2013-02-14. נבדק ב-2016-03-15.
↑  "What is English Breakfast Tea? What does it have to do with breakfast?". MrBreakfast.com. נבדק ב-2016-03-15.
↑  "A brief history of Brodie, Melrose, Drysdale & Co Ltd". Brodies1867.co.uk. 2015-01-11. נבדק ב-2016-03-15.
↑  "Breakfast Tea". www.brodies1867.co.uk. 20 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gumbrell, David (3 באפריל 2019). "LIFT!: Going up if teaching gets you down". Critical Publishing. {{cite web}}:  (עזרה)
שקית ובה אונקיה אחת (28 גרם) של תערבות תה אינגליש ברקפסט
פיונה מיי

פיונה מרסיה מיי יאפיקינו (באיטלקית: Fiona Marcia May Iapichino; נולדה ב-12 בדצמבר 1969) היא אתלטית ילידת אנגליה שייצגה את איטליה. היא פעמיים אלופת עולם (גטבורג 1995 ואדמונטון 2001) ופעמיים ברציפות סגנית אלופה אולימפית (אטלנטה 1996 וסידני 2000) בקפיצה לרוחק.
חייה

מיי נולדה בסלאף שבמחוז ברקשייר, אנגליה להורים ג'מייקנים. בשנת 1994 קיבלה אזרחות איטלקית לאחר שנישאה לג'יאני יאפיקינו, מאמן קפיצה במוט איטלקי והחלה לייצג את איטליה בתחרויות הבינלאומיות (אז היא ייצגה את בריטניה ואנגליה). בתם היא הקופצת לרוחק לאריסה יאפיקינו.
חייה > אלופת העולם לנוער

באליפות העולם לנוער שנערכה בסדברי (כיום גרייטר סדברי), קנדה, בשנת 1988 זכתה מיי במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.88 מטר.
באולימפיאדת סיאול (1988) סיימה מיי במקום שישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.62 מטר, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 6.66 מטר.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באוקלנד, ניו זילנד בסוף ינואר 1990 זכתה מיי במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.55 מטר ובאליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בספליט, לשעבר יוגוסלביה בסוף אוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום שביעי בתוצאה של 6.77 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 סיימה מיי במקום 19 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.54 מטר.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) פסלה מיי את קפיצתה הראשונה בשלב המוקדמות ובשל פציעה לא המשיכה את התחרות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 סיימה מיי במקום 14 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.42 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1994 זכתה מיי במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.90 מטר.
חייה > אלופת עולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 זכתה מיי במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאתה של 6.98 מטר, לפני ניורקה מונטלבו מקובה (6.86 מטר) ואירינה מושאילובה מרוסיה (6.83 מטר).
חייה > מדליית כסף אולימפית

באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה מיי במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.02 מטר, אחרי צ'יומה אג'ונווה מניגריה (7.12 מטר) ולפני ג'קי ג'וינר קרסי מארצות הברית (7.00 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 זכתה מיי במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאתה של 6.91 מטר, אחרי לודמילה גלקינה מרוסיה (7.05 מטר) וניקי קסנתו מיוון (6.94 מטר) ולא הצליחה להגן על תוארה.
בתחרות שנערכה בסנקט פטרבורג, רוסיה ביוני 1998 קבעה מיי בקפיצה משולשת שיא אישי חדש של 14.65 מטר, תוצאה שדירגה אותה בסוף השנה במקום החמישי בעולם. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בשיא לאומי חדש של 7.11 מטר, אחרי הייקה דרקסלר מגרמניה (7.16 מטר) ולפני לודמילה גלקינה (7.06 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 זכתה מיי במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאתה של 6.94 מטר, אחרי ניורקה מונטלבו שייצגה את ספרד (7.06 מטר) ולפני מריון ג'ונס מארצות הברית (6.83 מטר). יומיים לפני כן בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 7.04 מטר.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה מיי בפעם השנייה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.92 מטר, אחרי הייקה דרקסלר (6.99 מטר) ולפני טטיאנה קוטובה מרוסיה (6.83 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכתה מיי בפעם השנייה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.02 מטר, לפני טטיאנה קוטובה (7.01 מטר) ואלופת העולם היוצאת ניורקה מונטלבו (6.88 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 סיימה מיי במקום תשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.46 מטר ולא הצליחה להגן על תוארה. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 6.57 מטר, באולימפיאדת אתונה (2004) היא סיימה במקום 27 בתוצאה של 6.38 מטר ובאליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי בשנת 2005 היא סיימה מיי במקום 15 בתוצאה של 6.51 מטר.
שיאים אישיים

קפיצה לרוחק: 7.11 מטר (1998)
קפיצה משולשת: 14.65 מטר (1998)
הקרב על פלליו

הקרב על פלליו (באנגלית: Battle of Peleliu) הנקרא גם מבצע סטיילמייט II היה קרב בין ארצות הברית לאימפריה היפנית, וחלק מהמערכה על איי מריאנה ופלאו במלחמת העולם השנייה. הקרב נערך על האי פלליו (אנ') שבפלאו מ־15 בספטמבר 1944 עד 27 בנובמבר 1944 ובו קיוו האמריקאים לכבוש מסלול טיסה ולאבטח את אי האלמוגים הזעיר. מפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה, מייג'ור גנרל ויליאם רופרטוס חזה שהאי ייכבש בתוך ארבעה ימים, אך בזכות הביצורים שהקימו וההתנגדות העיקשת של היפנים, נמשך הקרב יותר מחודשיים. אף היום נחשב קרב פלליו לאחד מהקרבות השנויים במחלוקת ביותר במלחמה בשל ערכו האסטרטגי הפעוט של כיבוש האי במחיר כמות נפגעים גדולה; ביחס למספר החיילים שהשתתפו בקרב, היה מספר הנפגעים בקרב פלליו גבוה מבכל קרב אחר במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
רקע

עד קיץ 1944 הביאה התקדמות בעלות הברית בדרום מערב ובמרכז האוקיינוס השקט את המלחמה קרוב יותר לאיי הבית של יפן ואף הכניסו אותה לטווח המפציצים האמריקאים. באותה עת התגלעה מחלוקת בתוך המטות המשולבים של ארצות הברית בעניין האסטרטגיה בה צריך לנקוט כדי להביס את האימפריה היפנית. האסטרטגיה שהציע הגנרל דאגלס מקארתור הייתה לכבוש מחדש את הפיליפינים ולאחר מכן לכבוש את אוקינאווה. מצד שני הציע אדמירל צ'סטר נימיץ אסטרטגיה ישירה יותר, בה יעקפו הכוחות האמריקאים את הפיליפינים אך יכבשו את אוקינאווה ופורמוזה כשטחי היערכות להתקפה על סין ולפלישה עתידית לאיים הדרומיים של יפן.
כיבוש פלליו תאם את קווי הפעולה של שתי האסטרטגיות, וכך נועדה דיוויזיית הנחתים הראשונה להיות זו שתכבוש את האי. כדי להכריע בין שתי האסטרטגיות נסע הנשיא פרנקלין רוזוולט לפרל הארבור כדי לפגוש באופן אישי את שני המפקדים ולשמוע את טיעוניהם. לאחר ששקל את שתי העמדות בחר את האסטרטגיה של מקארתור. אולם לפני שמקארתור כבש מחדש את הפיליפינים הוא נדרש לכבוש את איי פלאו, ובמיוחד את האיים פלליו ואנגאור, שהיו נחוצים לבניית שדות תעופה שיגנו על האגף הימני. הצורך לפלוש לפלליו היה שנוי במחלוקת עוד לפני תחילת הקרב ולאחריו נחשבה הפלישה מיותרת.
ההכנות לקרב > בצד היפני

עד הקיץ של 1944 היו מוצבים על איי פלאו כ־30,000 חיילים יפנים, מתוכם כ־11,000 חיילים מדיוויזיית הרגלים ה־14 ופועלים קוריאנים ואוקינאווים. על ההכנות של הגנת האי פיקד מפקד הרגימנט השני של הדיוויזיה, קוניו נאקאגאווה.
לאחר ההפסדים באיי שלמה, באיי גילברט, באיי מרשל ובאיי מריאנה, הקים הצבא היפני הקיסרי צוות מחקר אנטי־אמפיבי כדי לגבש אסטרטגיה חדשה להגנת איים. הצוות החליט לנטוש את טקטיקת הקמת מתחמי ההגנה על החופים ואת מתקפות הבנזאי. האסטרטגיה החדשה קבעה שיש ליצור הפרעה בלבד לכוחות הנוחתים, ליצור מערכת עמדות מבוצרות במבנה של כוורת, ולהחליף את התקפות הבנזאי בהתקפות־נגד מתואמות. כוונתם הייתה לגרור את האמריקאים למלחמת התשה ארוכה ויקרה. נאקאגאווה ריכז את כוחותיו בעומק האי, ותוך שהוא נעזר ביתרון שהקנתה לו הטופוגרפיה, בנה מערכת של בונקרים מבוצרים, מערות ועמדות תת־קרקעיות.
רוב הכוחות של נאקאגאווה היו ממוקמים בנקודה הגבוהה ביותר בפלליו - הר אומורברוגול העשוי כקבוצה של גבעות ורכסים תלולים. הר אומורברוגול השוכן במרכז פלליו איפשר תצפית על רוב האי ובמיוחד על שדה התעופה החיוני. ההר הכיל כ־500 מערות שנחצבו בסלע הגיר והיו מקושרות בעזרת תעלות. רבות מהמערות שימשו לפני כן לכרייה ועתה הוסבו לעמדות צבאיות. מהנדסים הוסיפו דלתות הזזה מפלדה משוריינת שבהן פתחים למקלעים וכלים ארטילריים. היפנים חפרו ויצרו באמצעות פיצוצים עמדות נוספות בגדלים שונים באזור ההר וחימשו אותם במרגמות 81 ו־150 מילימטרים ומקלעים בקוטר 20 מילימטרים. בנוסף נעזרו המגינים ביחידת טנקים קלים ופלגת נ"מ. הכניסות למערות היפניות נבנו באלכסון וסייעו להגן מהתקפות של רימונים ולהביורים. המערות והבונקרים היו מקושרים במערכת רחבה של מנהרות שהתפרשה לאורך כל מרכז האי ואיפשרה ליפנים לאייש ולפנות את העמדות לפי הצורך.
גם בחופים נעזרו היפנים בפני השטח כדי להשיג יתרון. הקצה הצפוני של חופי הנחיתה נפרש לפני צוק בגובה 10 מטרים שצפה על החופים מחצי אי קטן, מקום שאותו כינו מאוחר יותר האמריקאים "הנקודה". חורים פוצצו בתוך הצוק כדי להכיל תותח בקוטר 47 מילימטרים ו־6 מקלעים בקוטר 20 מילימטרים. לאחר מכן נאטמו הפתחים ונותרו רק חרכי ירי זעירים שדרכם ירו על החופים. עמדות דומות הוקמו לאורך שלושת הקילומטרים של חופי הנחיתה. היפנים כיסו את החופים באלפי מכשולים לנחתות, בעיקר מוקשים ומספר גדול של פגזים שנקברו כשהמרעום שלהם חשוף ונועדו להתפוצץ כשיעלו עליהם. על מנת להפריע לנחיתות נשלח גדוד אחד לחוף, שתפקידו היה למשוך את החיילים האמריקאים לתוך מערכת הביצורים.