stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כיפת-קוצים קטלנית
מאפיינים

קוצי הכיפת־קוצים, העשויים ממגנזיום וקלציט, מגיעים לאורך חמישה ס"מ ומכילים רעלנים הנקראים ספונינים. הקוצים מגנים על הכיפת־קוצים מפני טורפים ומזיקים אחרים, כגון האדם. קוצים אלה יכולים להסב לאדם כאבים עזים, גירודים ולפעמים אף לגרום לבחילה והקאות. זרועות הכוכב יכולות להתנתק מהגוף במקרה הצורך, ולהתחדש לאחר מכן.
הכיפת־קוצים ניזונת מאלמוגים, ומהווה אחד הטורפים העיקריים שלהם. היא ניזונת על ידי הוצאת הקיבה דרך הפה, וטריפת רקמת האלמוג. עיכול הרקמה נעשה מחוץ לגוף הכיפת־קוצים תוך שימוש באנזימים שונים המסייעים בפירוק המזון והחשת תהליך העיכול. תוך 24 שעות הכיפת־קוצים מצליחה לטרוף מזון השווה בגודלו לקוטר גופה. לאחר הטריפה נותר מהאלמוג שלד לבן בלבד. הכיפת־קוצים מעדיפה אלמוגים הגדלים מהר ולכן תעדיף את ה־Acropora וה־Montipora ותימנע מאלמוגים אחרים כמו ה־Porites. ישנם אלמוגים כמו ה־Poccilopora וה־Stylophora שפיתחו מנגנוני הגנה נגד הכיפת־קוצים בעזרת סימביוזה עם סרטנים מסוימים. ה־Trapezia, לדוגמה, נצפה כאשר הוא חותך את הרגליים של הכיפת־קוצים ובכך מרחיק אותה מהאלמוג.
לכיפת־קוצים הבוגרת אין אויבים רבים והיא נטרפת בעיקר לפני הגעתה לבגרות, במצבה כלרווה צעירה. בגלל תפוצתה הרבה, ויעילותה כטורף, ישנם היבטים רבים הנחקרים סביב מערכת הטורף־נטרף של כיפת־הקוצים. במיוחד לאור מקרים חוזרים של התפוצצות אוכלוסין כמו זו שהתרחשה בשנות השבעים באוסטרליה.
מערכת איברי הרבייה של כיפת־הקוצים היא מחומשת (כמו של שאר כוכבי הים). לכיפת־קוצים חמישה פתחי רבייה, נקבים זעירים הנמצאים בבסיס הזרועות. מספר איברי הרבייה הוא כפול ממספר הזרועות.
הכיפת־קוצים היא מזיקה גדולה לאלמוגים ומאיימת על שונית המחסום הגדולה. חילזון טורף בשם חצוצרת הים הוא אחד מבין בעלי החיים שטורפים אותה ומשמש כמדביר ביולוגי להגנה על השונית.
הערות שוליים

↑  כיפת־קוצים קטלנית במילון בעלי חיים: קווצי-עור (תש"ף), 2020, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546575805171  GND: 4255539-5  LCCN: sh88021497  NDL: 01030270
כותלית פורטוגלית

| כתלית פורטוגלית בירושלים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים קדומים
סדרה:: Urticales
משפחה:: סרפדיים
סוג:: כתלית
מין:: כתלית פורטוגלית
תת-מינים
 Parietaria lusitanica subsp. lusitanica
שם מדעי
 Parietaria lusitanica ‏לינאוס, 1753
כָּתְלִית פּוֹרְטוּגָלִית (שם מדעי: Parietaria lusitanica) היא צמח עשבוני חד-שנתי, מצוי, ים-תיכוני, מואבק רוח, ששערותיו רכות ואינן צורבות ובו שני תת-מינים ממשפחת הסרפדיים. מין זה נפוץ בכל אזורי ישראל גם בבתות הסְפָר פרט למדבר, בעיקר בבתי-גידול טבעיים, על גבי סלעים מוצלים, אך גם בקרבת האדם על חומות וגדרות אבן. פרחיו דו-מיניים וחד-מיניים (צמח פוליגמי). גבעוליו ופטוטרותיו דקים ועדינים, ועליו קטנים יותר לעומת העלים של כתלית יהודה (Parietaria judaica), שהוא מין רב-שנתי שלפחות בסיסי גבעוליו נוקשים. מין דומה לכותלית פורטוגלית היא כותלית זעירה (Parietaria alsinefolia), שאף היא חד-שנתית, אך טיפוס תפוצתה סהרו-ערבי ובית גידולה העקרי במדבר.
מאפיינים

כותלית פורטוגלית היא צמח עשבוני חד-שנתי שגובהו 10 עד 30 ס"מ וגבעוליו ועליו מכוסים בפלומה עדינה, ללא שערות צורבות. חלק מהשערות פשוטות וארוכות וחלקן והאחרות קצרות ומאונקלות (למשל, נאחזות בבגד).
הגבעולים, פשוטים דקים ועדינים שרועים עד מזדקפים, שערותיהם, שאינן צורבות, רכות וגמישות וחסרות בסיס כדורי או גלילי (בשונה ממיני סרפד).
הפטוטרות קצרות מהטרפים, דקיקות ופלומתיות. הלוואים חסרים.
העלים פשוטים, תמימים, מסורגים וערוכים בצורה לוליינית לאורך הגבעול ואורכם בדרך כלל הוא ס"מ אחד (אורכם 10 עד 25 מ"מ לעיתים רחוקות 40 מ"מ). הטרפים רחבים, דמויי ביצה או דמויי ביצה-אזמל, מתחדדים בבסיסם ובקודקדם.
התפרחות קטנות, חיקיות (בחיק העלים) מסוימות, מקובצות וצפופות, כמעט יושבים על ציר התפרחת. החפיות ירוקות, זעירות, דמויות אזמל באורך 1.5 מ"מ וארוכות כמעט כאורך הפרחים. הן כמעט שאינן גדלות לאחר הפריחה ועם התפתחות הפרי.
בכל תפרחת שלושה מיני פרחים: דו-מיניים, זכריים או נקביים (הצמח פוליגמי). הפרחים הדו-מיניים מעטים, מנוונים, השאר נקביים, פוריים. עטיף של כ-1.5 מ"מ, עם 4 אונות צמודות כולאות זרע חום בוהק.
הפרחים זעירים הצבורים בתִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת. חפי הפרחים ירוקים, באורך 1.5 עד 2.5 מ"מ וקטנים מעלי העטיף. לכל קבוצת פרחים נקביים מתלווה מעטפת עלים שאינם גדולה בהרבה מהפרחים. בניגוד לכך, בכותלית זעירה (Parietaria alsinefolia), לכל קבוצת פרחים נקביים מתלווה מעטפת של 3 עלים הגדולים מהפרחים, אשר לאחר מכן הופכים לקרומיים ובהירים.
הפרחים הדו-מיניים מורכבים מעטיף בן 4 אונות, שמאוחות ושוות כמעט זו לזו, שגדל לאחר הפריחה, מארבעה אבקנים שבולטים מפתח העטיף ואורכם 4 מ"מ, ומשחלה אחת ללא עמוד שחלה. הצלקת דמוית מברשת יושבת על השחלה.
הפרחים הזכריים בנויים מעטיף בן 4 אונות ירוקות או לבנות מאוחות ושוות כמעט בממדיהן, משחלה מנוונת ומארבעה אבקנים, כמספר אונות העטיף. האבקנים קבועים מול אונות העטיף. הזירים מפורדים, כפופים כעין סליל קפוץ בפקעית הפרח והם מתיישרים במהירות עם פתיחת הפרח. המאבק מתחבר מבסיסו אל הזיר והוא נפתח בסדק אורך דרכו האבקה משתחררת בעצימות רבה.
הפרחים הנקביים דמוי צינור, שמסתיים ב-4 שיניים, צבען ירקרק או אדמדם. העטיף משתייר ובלתי משתנה אחרי הפריחה. השחלה עילית, עלה שחלה אחד, עמוד שחלה אחד, מגורה אחת, שליה בסיסית וביצית אחת.
הפרי אגוזית עטופה בעטיף הפרח. האגוזית שחורה מבריקה, סימטרית, שקודקודה חד. אגוזית היא פרי יבש, לא נפתח, שנוצר מעלה שחלה אחד של שחלה עילית ומכיל זרע אחד. הזרע חופשי או מחובר בצורה רופפת או הדוקה לעטיף הפרח אשר משתייר ומתפרה (גדל עם הפרי) רק בפרחים הדו-מיניים.
העלווה מתחילת נובמבר עד סוף אפריל. הפריחה מסוף ינואר עד תחילת יוני. הפרי הירוק מסוף פברואר ופרי בהפצת זרעים עד אמצע יולי.
בית גידול ותפוצה

כותלית פורטוגלית היא צמח כתלים, קירות סלע וחובב צל. הוא גדל בקירות של בתים עתיקים, בחומות, בסדקי סלעים, ובפתח מערות בגדרות וגרמי מדרגות חיצוניים.
לכותלית פורטוגלית שני תת-מינים. תפוצתו של תת-מין שמצוי בישראל משתרעת מסביב לאגן הים התיכון (פרט למצרים וסיני) ועד חצי-האי ערב (מדינות המפרץ). תפוצתו של התת-מין השני הוא מאוקראינה ועד פקיסטן.
מין זה נפוץ בכל אזורי ישראל, גם בבתות הסְפָר, פרט למדבר (שם גדלה כותלית זעירה). בישראל נפוצה כותלית פורטוגלית בבקעת כנרות ובחוף הכרמל; מצויה בגליל העליון, בגליל התחתון, בכרמל, בעמק יזרעאל, בבקעת בית שאן, בשרון, בהרי יהודה ובעמון; נדירה במישור החוף הדרומי, בשומרון, במדבר שומרון ובשפלה; ונדירה מאוד בגולן, בבקעת החולה, בערבות הירדן ובגלעד.
הערות שוליים

1 2  Parietaria lusitanica, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
1 2 3  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 92-94
1 2 3  כותלית פורטוגלית, באתר צמחיית ישראל וסביבתה, ‏22-02-2024
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 100-102
כותלית פורטוגלית בתוך סדק
כותלית פורטוגלית בשער
כותלית פורטוגלית בסדק קיר אבן בירושלים
כחל לילכי

| כחל לילכי |
| --- | --- |
 כחל לילכי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: כחלאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: כחליים
סוג:: כחל
מין:: כחל לילכי
שם מדעי
 Coracias caudatus ‏לינאוס, 1766

כחל לילכי (שם מדעי: Coracias caudatus) הוא מין כחל אפריקני. הוא מצוי באפריקה שמדרום לסהרה ובדרום חצי האי ערב. בתי הגידול המועדפים עליו הם חורשות וסוואנות; הכחלים אינם חיים באזורים חסרי עצים.
כחל לילכי הוא הציפור הלאומית של קניה.
מאפיינים

אורכו של הכחל נע בין 36 ל-38 ס"מ, ומוטת כנפיו נעה בין 50 ל-58 ס"מ. הזכר והנקבה דומים (עם זאת, הזכר גדול מעט מהנקבה); אצל פרטים צעירים, הזנב קצר יותר. גרונו וחזהו של הכחל בצבע לילך, והם העניקו לו את שמו.
הכחל נצפה בדרך כלל לבדו או בזוגות, יושב על צמרות עצים, עמודים או נקודות תצפית אחרות. הכחל הלילכי ניזון מחרקים, לטאות, עקרבים, שבלולים, עופות קטנים וזוחלים קרקעיים. במהלך החיזור, הזכר עף וצולל מטה בפתאומיות, משמיע קריאה ייחודית. הקן מוקם בחור בעץ מת, בדרך כלל באובב, קוקוס או קזוארינה; גודל התטולה נע בין 2 ל-4 ביצים, ושני בני הזוג לוקחים חלק בדגירה, ואף מגנים על הקן בתוקפנות מפולשים.
גלריה

כחל לילכי ממריא
כחל לילכי בתעופה
כחל לילכי בפארק הלאומי דרום לואנגווה, זמביה.
כחל לילכי
הערות שוליים

↑  כחל לילכי באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טווס

ערך זה עוסק בבעל חיים. אם התכוונתם לקבוצת הכוכבים, ראו .
| טווס |
| --- | --- |
טווס מצויטווס מצוי טווס ירוק טווס ירוק
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פסיוניים
תת־משפחה:: פסיונים
סוג:: טווס
שם מדעי
 Pavo ‏לינאוס, 1758

טווס (שם מדעי: Pavo) הוא סוג של עוף במשפחת הפסיוניים. הוא מוכר בשל זנבו ההדור של הזכר שמציג אותו לראווה בפני הנקבה בתקופת הרבייה.
מיני הטווס הם:
טווס מצוי או טווס הודי (Pavo cristatus)
טווס ירוק או טווס בורמני (Pavo muticus)
המין הנקרא בעברית "טווס קונגו" אינו שייך לסוג "טווס", אלא לסוג אחר בתת-משפחת הפסיונים, ושמו המדעי Afropavo congensis.
סקירה

הטווס האסייתי הטיפוסי השייך לסוג pavo כולל את הטווס המצוי המוכר ואת הטווס הירוק. אורך גוף הטווס הוא כמטר אחד; גם מניפת נוצות הטווס מגיעה לאורך זה.
בטבע הטווס הוא אוכל-כול; הוא ניזון מחלקי צמחים: עלי כותרת של פרחים וראשי זרעים; עם זאת מזונו המועדף הוא חרקים ופרוקי-רגליים אחרים. הטווס צד בעלי חיים קטנים, דגים קטנים, ופרוקי-רגליים על הקרקע, בנחלים רדודים ובאזורים עשביים. נחשים קטנים וזוחלים אחרים חביבים על הטווס החי באזורי פרא. הרכב הירקות מעניק לטווס את הסיבים התזונתיים הנחוצים לו.
הטווס הירוק הורג את הזוחלים הקטנים שמהם הוא ניזון על ידי גירויים לתקיפה חוזרת ונשנית, עד שהם מותשים. אז מצליף הטווס בטרפו ברגליו וכנפיו הקשים. טפרי רגליו משמשות גם כהגנה מפני טורפים.
טווסים מאכלסים אזורי ערבה טרופית ויערות השוכנים בקרבת חופים.
טווסים ירוקים צעירים דומים לאמם.
לטווס הירוק יש חיים חברתיים מורכבים אשר עשויים לכלול את אימוצם של טווסים צעירים בני שנה ושנתיים בידי אחיהם בני השלוש והארבע.
הקשר בין הטווס האב לבין צאצאיו עשוי לארוך זמן רב. טווסים בני שנה הנגמלים מטיפול אימם מצטרפים לרוב לתא החברתי של אביהם.
לטווסים יכולת תעופה. טווסים ירוקים בג'אווה נצפו לעיתים מתעופפים באזור הים אל איים קטנים בהם שוכנות ציפורים. עם זאת באופן כללי נמנעים הטווסים מתעופה פרט לצורך הגעה לענפי עצים, שעליהם הם נחים.
כל מיני הטווסים נוהגים לשבת על ענפי עצים החוסים על אזור מחייתם.
נוצות הטווס

לטווס הזכר יש נוצות זנב ססגוניות ירוקות-כחולות או ירוקות. בנוצות יש סדרות "עיניים" הנראות בצורה מיטבית כאשר הטווס פורס את זנבו. לכל מיני הטווס יש ציצת נוצות בראשם. נוצות זנבו הן הנוצות הארוכות מבין כל בעלי חיים. הצבע של הנוצות נובע מצבעוניות מבנית.
לנקבה תערובת של נוצות בצבעי ירוק דהוי, חום ואפור. היא חסרת הזנב הארוך שיש לזכר אך בעלת ציצה. הנקבות יכולות אף הן להציג את נוצותיהן כדי להדוף סכנות או נקבות מתחרות מפני צאצאיהן.
בשביה יש לטווס מגוון רחב של גוני נוצות. מדובר במוטציות שנשמרו בשל רבייה מכוונת בידי האדם. נכללים בהם צבעי לבן, פחם, ארד, לשם (Opal), אפרסק, סגול ושילוב בין הנ"ל.
זנבו הארוך של הטווס מהווה דוגמה קלאסית לעקרון ההכבדה.
חיזור

טווסים יכולים להתרבות בגיל שנתיים. בגיל שנתיים נוצות הטווס עדיין לא מפותחות במלואן מבחינת האורך והצפיפות. בגיל שלוש שנים מגיעות נוצות הטווס לאורכן המקסימלי.
תקופת הייחום מתחילה בתחילת האביב ומסתיימת בתחילת הסתיו. טקסי הזיווג הנעשים בטבע בזירת החיזור כוללים את הצגת זנבו הפרוס של הזכר, הרעדת הנוצות וקריאה רמה, כזו הנשמעת דומה ל"מיאו" מודגש מאוד של חתול; בעוד קול קריאת הנקבה מזכיר במידה מסוימת קול נביחת כלב. הטווס מנער את נוצותיו בכיוון הטווסה, קרוב לוודאי כדי לזכות בתשומת לבה. טווסים הם פוליגמיים - זכרים יכולים להזדווג עם 4 או 5 נקבות במהלך עונת הייחום.
אם הצליחה ההרבעה, הטווסה תטיל בגומה בקרקע בין 4 ל-7 ביצים, הבוקעות לאחר 28 עד 30 יום בהם היא דוגרת עליהן לבדה.
תפוצה וביות

הטווס המצוי הוא יליד תת-היבשת ההודית ומהווה בה את הציפור הלאומית. הטווס הירוק הופץ ממיאנמר ומזרחה לג'אווה. הוא מצוי בתאילנד, בקמבודיה, במיאנמר ובמלזיה. הטווס הירוק נמצא בסכנת הכחדה כתוצאה מציד ומצמצום ופגיעה בשטחי המחיה שלו. ניתן להכליא בין שני המינים. הטווס חי פרא באזורים שצוינו אך הוא בוית כבר בימי קדם. יש השערה שלפיה הובאו טווסים מהודו לאירופה בידי אלכסנדר מוקדון. הטווס המצוי נחשב עוף חסון המתרבה היטב בשבי, והוא עוף פופולרי לתצוגה בגני חיות. לעומתו הטווס הירוק חסון פחות ונחשב תוקפני ואינו גדל לרוב בשבי.
הטווס הוא הציפור הלאומית של הודו. בעיר לוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה גדלים טווסים רבים שהתרבו בטבע, קיימת תנועה של תושבים שמאכילים אותם ומנגד רבים שמתנגדים לקיומם ברחובות העיר ומבקשים לצמצם את האוכלוסייה.
במיתולוגיה

לפי המיתולוגיה היוונית הטווס הוא החיה המקודשת לאלה הרה, אשתו הנקמנית של זאוס. מקור ה"עיניים" על זנבו של הטווס הוא ארגוס בעל 100 העיניים, שומרה הנאמן של הרה. אחרי שנקטל בידי הרמס הנציחה אותו הרה על ידי העברת עיניו לזנב הטווס. (אובידוס I, 625)
בשני השירים האפיים של קאלידאסה (מגהדוטה וקומאראסמאמבהווה) משמש יופיו של הטווס כקישוט ספרותי.
באגדות הג'טקה(אנ'), מהמאיור ג'קטה מתאר את לידתו המוקדמת של הבודהה בהגוואן כטווס מוזהב.
לפי סיפורים אחרים, סוחרים הודים לקחו טווסים עד לבבל ושם מכרו אותם למקומיים.
בסיפורי הפולקלור של הודו לטווס יש מקום מיוחד. סיפור עם פונג'אבי מספר על מלכה המבקשת מבעלה לא לצוד טווסים שכן אחיה הוא טווס.
בתת-השבט המיורי של בהילס בהודו, נשים מסירות את רעלתן כאשר הן רואות טווס, וסוגדים לטווסים במהלך חגיגות וטקסי פולחן.
בדתם של היזידים יש מקום מרכזי ל"מָלֶאכּ טָאוּס" - "מלאך הטווס" - הבכיר מבין שבעה מלאכים שלהשגחתם מסר האל את העולם שיצר.
הטווס במקורות היהדות

רוב החוקרים והפרשנים סבורים שה"תכיים" הנזכרים במקרא הם הטווסים, וכך גם מתורגם בתרגומים הקדומים של המקרא לארמית, בתרגום הפשיטתא ובוולגטה.
כמו כן ישנם פרשנים הסבורים שהטווס הוא כנף רננים המוזכר בספר איוב.
הטווס נזכר בספרות חז"ל, ביחד עם התרנגול והפסיון כעוף נאכל שטעמו משובח ובעוד הקשרים. מהמקורות עולה בבירור שמדובר בעוף כשר. בספרות ההלכה של האחרונים היו דיונים אחדים בעניין ההיתר לאכלו. בעת החדשה נותרה מסורת אכילה פעילה בידי יהודי איטליה, שפסקה כנראה במהלך המאה התשע עשרה.
הטווס בתרבות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הטווס מופיע כסמל של רשת הטלוויזיה "NBC" וכמו כן הופיע בעבר בתור הסמל של "אולפני הרצליה".
הטווס היה נושא ליצירות אמנות, בעיקר ציור ופסיפס, עוד מימי קדם, בשל הדרו. ניתן לראות ציורים של טווס מצוי על פסיפסים מהתקופה הרומית.
גלריה > טווס מצוי

טווס הודי פורש את זנבו הירוק לראווה
טווס מצוי פורש את זנבו לראווה
טווסה פורסת את נוצותיה
טווס, מבט מאחור
טווס וזנבו הארוך
טווס זכר במלוא הדרו
טווסה ואפרוחים בישוב הדעת
טווס זכר
טווס וה"עיניים" על נוצותיו
טווס בגן החיות של אוניברסיטת תל אביב
גלריה > טווס ירוק

טווס ירוק
טווס ירוק, ראש
גלריה > טווס באמנות

טווס בפסיפס הציפורים בקיסריה
הטווס בעיטור שער בארמון הודי
הטווס באמנות - ציור יפני משנת 1901
איור זואולוגי-מדעי של טווס מצוי בספר אורניתולוגיה
ראו גם

טווס קונגו
הערות שוליים

↑  ספר מלכים א', פרק י', פסוק כ"ב; ספר דברי הימים ב', פרק ט', פסוק כ"א
↑  זהר עמר, מסורת העוף, ה'תשס"ד, עמ' 59.
↑  ספר איוב, פרק ל"ט
↑  לדוגמה עיין תלמוד ירושמי מסכת סוכה פ"ג ה"ו
↑  למשל מסכת חולין דף קט"ז עמוד ב', שם מוזכרת החיה "טיוסא", ולפי אחת ההגהות נכתב "טווסא"
↑  להרחבה: זהר עמר, מסורת העוף, תל אביב תשס"ד, עמ' 59 – 68
תקריב של ראש הטווס
נוצות הטווס
טווס בטקס חיזור
פסיפס של זוג טווסים וביניהם אמפורה, פרט מרצפת הפסיפס מהכנסייה הביזנטית בנהריה
טווס קונגו
יסמין (צמח)

| יסמין |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: זיתיים
סוג:: יסמין
שם מדעי
 Jasminum ‏לינאוס, 1753
יסמין שיחני, המין היחיד של היסמין הגדל בר בישראל, אך שטחי בית הגידול שלו הצטמצמו והוא בסכנת הכחדה בישראל
יסמין פורח בירושלים
יַסְמִין (שם מדעי: Jasminum) הוא סוג צמח ממשפחת הזיתיים המונה כ-200 מינים, הנפוצים באזורי אקלים טרופי ואקלים ממוזג, ומשמשים בעיקר לנוי בגינות ציבוריות ופרטיות. צמח זה נפוץ הן בשל יופיו והן בשל ריחו.
בארץ ישראל גדל בר רק מין אחד של יסמין - "יסמין שיחני" (Jasminum fruticans) שפרחיו צהובים, באזור הגלבוע והשומרון.
תיאור

מיני היסמין יכול להיות נשירים (שעליהם נושרים בסתיו) או ירוקי עד, והם יכולים להיות זקופים, מתפשטים או שיחים מטפסים. העלים שלהם נישאים בסידור מנוגד או לסירוגין יכולים להיות בעלי צורה פשוטה, תלת-עלית או מנומרת. הפרחים הם בדרך כלל בקוטר של כ-2.5 ס"מ. הם לבנים או צהובים, אם כי במקרים נדירים הם יכולים להיות מעט אדמדמים. הפרחים נישאים באשכולות תפרחת עם לפחות שלושה פרחים, אם כי הם יכולים להיות בודדים גם בקצוות הענפים. לכל פרח יש כארבעה עד תשעה עלי כותרת, שני לוקולות ואחת עד ארבע ביציות. יש להם שני אבקנים עם חוטים קצרים מאוד. עלי העטיף ליניאריים או ביציים. הגביע הוא בצורת פעמון. הם בדרך כלל מאוד ריחניים. פירות היסמין הם פירות יער המשחירים כשהם בשלים.
תפוצה ובית גידול

היסמינים מקורם באזורים טרופיים וסובטרופיים של אירואסיה, אפריקה, אוסטרליה ואוקיאניה, ורק אחד מ-200 המינים הוא יליד אירופה. מרכז הגיוון שלהם נמצא בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה.
כמה מיני יסמין התאזרחו באירופה הים תיכונית. לדוגמה, מה שנקרא יסמין ספרדי (Jasminum grandiflorum) היה במקור ממערב אסיה, תת-היבשת ההודית, צפון מזרח אפריקה ומזרח אפריקה, והפך נפוץ בחצי האי האיברי.
Jasminum fluminense (המוכר לפעמים בשם הלא מדויק "יסמין ברזילאי") ויסמינום דיכוטומום (יסמין חוף הזהב) הם מינים פולשים בהוואי ובפלורידה. Jasminum polyanthum, הידוע גם בשם "יסמין לבן", הוא עשב פולשני באוסטרליה.
אטימולוגיה

השם "יסמין" מקורו בשפה פרסית אמצעית. לאחר הכיבוש המוסלמי של פרס היא החלה לשמש גם בשפה הערבית. דרך פרסית השם נכנס לטורקית, לטינית, ואז לצרפתית תיכונה (אנ') בסביבות 1570. המילה נכנסה לשימוש לראשונה באנגלית במאה ה-16.
גידול ושימושים

היסמין המתורבת באופן נרחב בשל פרחיו, ומשמש כצמח גינה, כצמח בית וכפרחים חתוכים. את הפרחים לובשים נשים בשיערן בדרום אסיה ובדרום מזרח אסיה.
גידול ושימושים > תה יסמין

תה יסמין נצרך באופן מסורתי בסין, שם הוא נקרא תה פרח-יסמין (茉莉花茶; mò lì huā chá). פרחי Jasminum sambac (אנ') משמשים להכנת תה יסמין, שלעיתים קרובות יש לו בסיס של תה ירוק או תה לבן, אך לפעמים משתמשים בבסיס תה אולונג. עלי התה ופרחי היסמין מוכנסים למכונות השולטות בטמפרטורה ובלחות. בהן לוקח לתה כארבע שעות לספוג את הניחוח והטעם של פריחת היסמין. כדי לקבל את הדרגות הגבוהות ביותר של תה יסמין, תהליך זה עשוי לחזור על עצמו עד שבע פעמים. ניתן להסיר את הפרחים המשומשים מהמוצר הסופי, מכיוון שהפרחים אינם מכילים יותר ארומה. מניפות ענק משמשות כדי להסיר את עלי הכותרת מעלי התה הצפופים יותר.
גידול ושימושים > תעשיית הבשמים

יסמין מעובד באופן מסחרי לשימוש כחומר גלם בתעשיית הבשמים.
בבנימינה הוקם ב-1925, על ידי חברת פיק"א של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, מפעל לייצור תמציות מפרח היסמין, לייצוא עבור תעשייות הבושם בצרפת. בשטח המושבה נטע כל איכר כדונם יסמין לצורך אספקה למפעל. פקידי פיק"א חיפשו ידיים עובדות לקטיף היסמין, שנעשה ברובו על ידי ילדים, מאחר שהשיחים של הפרח הם נמוכים. בשנת 1929 קבוצה של 17 משפחות שעלו מגיאורגיה הוזמה על ידי פיק"א להתיישב מדרום במפעל, בשכונה חדשה שהוקמה בשם "שכונת יעקב". למשפחות העולים, שרובן היו מרובות ילדים, הצטרפו משפחות ספרדיות מבולגריה ויוון ומשפחות ותיקות מירושלים ומטבריה. בשנות ה-30 מחיר תמצית היסמין צנח בשוק העולמי, וב-1937 הוחלט לסגור את המפעל. בניין המפעל הפך אחר כך ליקב בנימינה.
בתרבות

"יסמין" הוא שם פרטי נשי נפוץ בשפות רבות.
בתרבויות רבות היסמין משמש בטקסים כגון נישואים, טקסים דתיים ופסטיבלים. בהודו מוכרי פרחי יסמין מוכרים זרי יסמין או צרורות של יסמין בכניסות למקדשים, בצירי תנועה מרכזיים ובאזורי עסקים מרכזיים.
השינוי בנשיאות בתוניסיה ב-1987 והמהפכה בתוניסיה ב-2011 נקראים שניהם "מהפכת היסמין" בהתייחסות לפרח. ב-2011 המפלגה הקומוניסטית הסינית סימנה את היסמין כסכנה פוטנציאלית לשלטון, בעקבות קריאות ל"מהפכת יסמין" סינית שנפוצו ברשת. והמשטרה אסרה למכור את הפרח בשווקים סיטונאיים וקמעוניים סביב בייג'ינג.
במספר מדינות היסמין נחשב כסמל לאומי:
סוריה: העיר דמשק נקראת "עיר היסמין".
אינדונזיה: היסמין אומץ בשנת 1990 כפרח הלאומי, הוא מכונה "melati putih" ומשמש בטקסי חתונה, במיוחד באי ג'אווה.
פקיסטן: היסמין הוא הפרח הלאומי.
פיליפינים: יסמין מסוג "יסמינום סמבק" הוא הפרח הלאומי.
תאילנד: פרחי יסמין משמשים כסמל לאמהות.
הערות שוליים

↑  יסמין שיחני, באתר "צמחיית ישראל וסביבתה"
↑  מיכה לבנה, לקסיקון החי והצומח של ארץ ישראל - צמחים (כרך 1), רעננה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1994
↑  A.K. Singh (2006). Flower Crops: Cultivation and Management. New India Publishing. pp. 193–205. ISBN 978-81-89422-35-6.
↑  H. Panda (2005). Cultivation and Utilization of Aromatic Plants. National Institute Of Industrial Research. p. 220. ISBN 978-81-7833-027-3.
↑  "Jasminum". Germplasm Resources Information Network (GRIN). Agricultural Research Service (ARS), United States Department of Agriculture (USDA).
↑  "Definition of Jasmine". Merriam-Webster. 2021-10-23. נבדק ב-2022-01-20.
↑  קדיש יהודה סילמן, בשדות ארצנו - בנימינה, העולם, 30 באוגוסט 1929
↑  בנימינה - קטיף היסמין, דבר, 13 באוקטובר 1931
↑  כך היינו בשכונה: סיפורה של שכונת יעקב בבנימינה, במלאת 90 שנים להקמתה, באתר בלינקר, ‏4 באפריל 2019
↑  מ. מגלשווילי, קול משכונת יעקב, דבר, 2 במרץ 1932"שכונת היסמין, דבר, 17 במאי 1936
↑  בענף היסמין, דואר היום, 29 ביולי 1931
↑  אגודת הכורמים, מועצת בנימינה וחברת פיק"א, דבר, 11 ביולי 1956
↑  יאסר אבו ערישה, כשהגיע רגע האמת, האזרחים בתוניסיה הצילו את המהפכה, באתר "שיחה מקומית", 27 באוקטובר 2019
↑  גילי כהן, פרחים בקנה: מלחמתה של סין ביסמין, באתר הארץ, 12 במאי 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531522005171  GND: 4776976-2  LCCN: sh85069764
כמנון

| כמנון |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סוככאים
משפחה:: סוככיים
סוג:: כמנון
מינים
 כמנון האניס  כמנון כרתי  כמנון קיפח  כמנון ענף  כמנון שעיר
שם מדעי
 Pimpinella ‏לינאוס, 1753
כַּמְנוֹן (שם מדעי: Pimpinella) הוא סוג של צמחים עשבוניים ממשפחת הסוככיים, הכולל כ-150 מינים, חלקם רב-שנתיים וחלקם חד-שנתיים.
מאפיינים

המין היחיד המשמש כתבלין כמרכיב בתעשיית המשקאות והמזון הוא כמנון האניס.
העלים מסורגים, גזורים ומנוּצים (לעיתים פשוטים). שפת העלה היא משוננת או מסורית.
לרוב התפרחת היא לבנה או לבנה-צהבהבה.
הכמנון צומח בקרקעות שאינן מלוחות.
מינים נפוצים בארץ ישראל

כמנון האניס (Pimpinella anisum) - חד-שנתי
כמנון כרתי (Pimpinella cretica) - חד-שנתי
כמנון קיפח (Pimpinella peregrina) - רב-שנתי
כמנון ענף (Pimpinella corymbosa) - חד-שנתי
כמנון שעיר (Pimpinella eriocarpa) - רב-שנתי
כוכית גדות

| כוכית גדות |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: סנוניתיים
סוג:: כוכית
מין:: כוכית גדות
שם מדעי
 Riparia riparia ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


כוכית גדות (שם מדעי: Riparia riparia) היא מין ציפור שיר ממשפחת הסנוניות, הדוגרת בכל אירופה, ברוב אסיה ובדרום אמריקה. בישראל היא נודדת בעונת הסתיו, בדרכה מאירופה לאפריקה. כוכית גדות נמצאת על פי רוב סביב מקורות מים ומקננת בכוכים שהיא חופרת בעצמה, בעיקר בגדות נחלים.
תיאור

כוכית גדות היא סנונית קטנה, הזעירה ביותר מבין כל הסנוניות. גודלה כ-13 ס"מ, משקלה 15-13 גרם, אורך הכנף כ-11 ס"מ, ומוטת הכנפיים כ-29 ס"מ. החלקים העליונים של גופה בצבע חום אפרפר, ללא ברק מתכתי, וגרונה לבן. על החזה שלה מופיע פס חום רחב, המתבלט על רקע הגחון הלבן ומפריד בין הבטן והצוואר. . זנבה קצר יחסית, רגליה קצרות וחלשות ואינן מנוצות, ואצל הצעירים מופיעים שוליים בהירים בנוצות העליונים. הנוצות על גופה של כוכית גדות רכות יותר מהנוצות של שאר הסנוניות.
מקור השם

השם המדעי של כוכית גדות, Riparia riparia, מקורו מן השפה הלטינית שבה המשמעות של Ripariusֹ היא "גדת הנהר". כך גם השם בעברית "כוכית גדות" מתייחס למקום מחייתה של כוכית זו: בעיקר סביב מקורות מים. הכוכית מקננת בכוכים שאותם היא חופרת בעצמה.
תפוצה ומגמות אוכלוסין

התפוצה של כוכית גדות משתרעת על פני מרבית שטחן של אירופה, אסיה ואמריקה הצפונית. בישראל נודדת הכוכית בעיקר בעונת הסתיו, באילת ובעמק החולה, בדרכה דרומה מאירופה כדי לחרוף באפריקה.
כוכית גדות מעדיפה להימצא בסביבת נהרות ואגמים, ואף בקרבת האוקיינוס, כיוון שהיא נוהגת לצוד חרקים וזבובים בזמן שהיא מעופפת מעל פני המים. היא נמנעת מאזורים הרריים .
רבייה

כוכית גדות דוגרת בעיקר בלבנון, ומעדיפה קרקעות רכות וחוליות כדי לקנן בהן. היא מקננת בכוכים שהיא חופרת בגדות נחלים, במחצבות ובקירות עפר – וזאת בעזרת מקורה, רגליה וכנפיה. עומק הכוך עשוי להגיע למטר, וקצב הכרייה של הכוכית הוא 10-8 ס"מ ביום. תוחלת החיים של הכוכית היא כשנתיים בלבד. זוהי אחת הציפורים המתלהקות ביותר באכילה, בנדידה ובלינה.
הערות שוליים

↑  כוכית גדות באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2 3 4 5 6  מגדיר הציפורים של ישראל - כוכית גדות, באתר פורטל צפרות
↑  כוכית גדות באתר Ibercaja Aula en Red (ארכיון)
1 2  Riparia riparia | HaMAARAG, www.hamaarag.org.il (באנגלית)
1 2  תצפית סיורי צפרות- מגדיר ציפורי ארץ ישראל - ציפורי שיר - כוכית גדות, באתר www.tatzpit.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544286905171  GND: 4186669-1  LCCN: sh90000318  NKC: ph410028
כלב (סוג)

| כלב |
| --- | --- |
 משמאל למעלה בכיוון השעון: זאב אפור, כלב הבית, זאב אלגונקווין, תן זהוב, זאב זהוב אפריקאי, זאב חבשי, זאב ערבות וזאב אדמוני
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלביים
שבט:: כלבים
סוג:: כלב
שם מדעי
 Canis ‏לינאוס, 1758

כלב (שם מדעי: Canis) הוא סוג של טורף במשפחת הכלביים. בתוך סוג זה מצוי כלב הבית (Canis lupus familiaris) שהוא תת-מין מבוית של הזאב המצוי.
מינים אלה הם הגדולים ביותר במשפחה ורבים מהם חיים בלהקות ומשתמשים בתקשורת מורכבת. הם טורפים קטלניים היכולים להרוג מינים הגדולים מהם בהרבה.