stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצדעה נאצית

אדולף היטלר והקהל מבצעים הצדעה נאצית במהלך טקס פתיחת אולימפיאדת החורף של 1936
ההצדעה הנאצית, המוכנה גם ההצדעה של היטלר (בגרמנית: Hitlergruß), אשר כונתה גם על ידי המפלגה הנאצית "deutscher Gruß", "ברכה גרמנית", או הצדעת זיג הייל (Sieg Heil), היא מחווה ששימשה כברכה בגרמניה הנאצית. הצדעה זו מבוצעת בְּמוֹעַל יד, כאשר זרוע ימין מושטת במלואה באוויר בעוד שכף היד מופנית מטה. בדרך כלל, האדם שהיה מצדיע היה אומר "הייל היטלר!" (Heil Hitler, "הריעו להיטלר!"), או "הייל, מיין פיהרר!" (Heil, mein Führer, "הריעו למנהיג שלי!"), או "זיג הייל!" ("הריעו לניצחון!"). המפלגה הנאצית בחרה להתחיל להשתמש בהצדעה הנאצית במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 במטרה לסמן בפני הזולת על כך שהאדם מקפיד על ציות למנהיג המפלגה אדולף היטלר, וכדרך להאדיר את האומה הגרמנית (ובהמשך גם את מאמץ המלחמה הגרמני). בשלב מסוים כל אזרחי גרמניה היו חייבים להשתמש בהצדעה הנאצית ביומיום, אך השימוש בה היה בעיקר עבור אנשי צבא גרמנים אשר רבים מהם המשיכו להשתמש בהצדעה הצבאית המסורתית עד לניסיון ההתנקשות הכושל בהיטלר ב-20 ביולי 1944.
השימוש בהצדעה הנאצית אינו חוקי יותר בגרמניה (על סמך סעיף 86a לחוק העונשין הגרמני) ובאוסטריה (על סמך חוק האיסור של שנת 1947 (אנ')), וכמו כן ביצוע של ההצדעה הנאצית נחשב גם לעבירה פלילית בפולין ובסלובקיה של ימינו. באיטליה השימוש בהצדעה הנאצית מהווה עבירה פלילית רק אם משתמשים בה במטרה לנסות "להחזיר לשלטון את המפלגה הפשיסטית הלאומית", או לרומם או לקדם את האידאולוגיה הנאצית או את האנשים שמאמינים באידאולוגיה זו. ההצדעה הנאצית אינה נחשבת כשלעצמה עבירה פלילית בקנדה, צ'כיה, צרפת, הולנד, שוודיה, שווייץ ורוסיה, אך ביצוע של ההצדעה הנאצית כן נחשב לסוג של הסתה בלתי חוקית אם מבצעים את ההצדעה הנאצית במטרה להפיץ את האידאולוגיה הנאצית.
ההצדעה הנאצית מהווה וריאציה להצדעה הרומית שהייתה בשימוש במהלך תקופת האימפריה הרומית.
גלריית תמונות

הנוער ההיטלראי בברלין מבצע את ההצדעה הנאצית בעצרת ב-1933
פריץ שילגן נושא את הלפיד האולימפי באצטדיון האולימפי של ברלין בעוד שהקהל ברקע מבצע את ההצדעה הנאצית
ביצוע של ההצדעה הרומית, שעליה מבוססת ההצדעה הנאצית
הערות שוליים

↑  Büchner, Alex (1991). German Infantry Handbook, 1939–1945: Organization, Uniforms, Weapons, Equipment, Operations. Schipper Publishing. ISBN 978-0-88740-284-5.
1 2 3 4  Sehmer, Alexander (20 ביולי 2015). "Countries where Nazi salute is illegal". The Times of India. ארכיון מ-23 ביולי 2015. נבדק ב-14 ביוני 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Saluto fascista, la Cassazione: "Non è reato se commemorativo" e conferma due assoluzioni a Milano" [Fascist salute, Supreme Court of Cassation: "Not a crime if memorial" and confirms two acquittals in Milan]. La Repubblica (באיטלקית). Milan. 2018-02-20. נבדק ב-2020-01-03.
↑  "Hajloval. Hrozí mu tři roky vězení". Deník (בצ׳כית). נבדק ב-19 באוקטובר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  O'Dea, Claire (21 במאי 2014). "Hitler salute ruled not always illegal". Swissinfo.ch. נבדק ב-27 במאי 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Swiss court rules that Nazi salute may be 'personal statement', not racism". The Guardian. Geneva. Associated Press. 21 במאי 2014. נבדק ב-27 במאי 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7734315-3 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מעמד גאוגרפי מוגן

הלוגו המסמל כי המוצר הנושא אותו אושר כבעל כינוי מקור מוגן.
אינדיקציות גאוגרפיות והתמחויות מסורתיות באיחוד האירופי (באנגלית: Geographical indications and traditional specialities in the European Union; כלומר Protected Geographical Indication; בראשי תיבות: PGI) הן שלוש מסגרות משפטיות באיחוד האירופי שנועדו להגן על שמותיהם של מאכלים אזוריים:
כינוי מקור מוגן (באנגלית: Protected designation of origin – PDO)
כינוי גאוגרפי מוגן (באנגלית: Protected geographical indication – PGI)
התמחות מסורתית מובטחת (באנגלית: Traditional speciality guaranteed – TSG)
החוק – אשר מיושם במדינות האיחוד האירופי, ובהדרגה גם במדינות מחוצה לו, באמצעות הסכמים בילטרליים בין-לאומיים – מבטיח כי רק מוצרים אשר יוצרו באזור יכולים להימכר תחת שם המותג שלו. חקיקה זו נכנסה לפועל החל משנת 1992. מטרת החוק היא להגן על המוניטין של המאכלים האזוריים, לקדם פעילות חקלאית וכפרית, להבטיח ליצרנים לקבל פרמיה עבור המוצרים האותנטיים שלהם, ולחסל את התחרות הבלתי הוגנת והונאת הלקוחות מצד ספקי המאכלים הבלתי-מקוריים, אשר מוצריהם עלולים להיות מאיכות נחותה יותר או בעלי טעם שונה.
מסגרת משפטית זו מגנה על מוצרים כגון יינות, גבינות, שינקן, נקניקים, מאכלי ים, זיתים, בירות, חומץ בלסמי ואפילו על לחמים, פירות, בשר נא וירקות מקומיים. בפרט מזוהה סטטוס "המעמד הגאוגרפי המוגן" עם מאכלים כגון גורגונזולה, פרמזן (פרמיג'אנו רג'אנו), פאי החזיר של מלטון מוברי, גבינת אסיאגו, קממבר ושמפניה, אשר יכולים להיות משווקים בשמות אלה רק אם יוצרו באזורים המזוהים עימם. כך למשל, כדי שגבינה מסוימת תוכל להיחשב כגבינת רוקפור, יש להכינה מהחלב של סוג מסוים ביותר של כבשים, ולהחמיץ את החלב במערות טבעיות סמוך לעיירה רוקפור-סור-סולזן, סמוך למחוז אוורון בצרפת, היכן שהגבינה מושפעת מנבגיו של עובש מסוים שגדל באותן המערות.
גזל (משפט עברי)

| --- | --- |
 מקרא:  ויקרא, י"ט, י"ג; ויקרא, ה', כ"ג
 משנה תורה:  הלכות גזילה ואבידה, פרקים א'-ט'
 שולחן ערוך:  חושן משפט, סימנים שנ"ט-שע"ז
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, לאו רמ"ה, עשה קצ"ד ספר החינוך, מצווה רכ"ט, מצווה ק"ל
 
גזל הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיו אסור לקחת חפץ מבעליו בכוח ובלי רשותו. התורה מצווה על כך בספר ויקרא: ”לֹא תַעֲשֹׁק אֶת רֵעֲךָ וְלֹא תִגְזֹל” (ספר ויקרא, פרק י"ט).
עשה 'והשיב את הגזילה'

איסור גזל הוא לאו הניתק לעשה, לפיכך אדם שגזל ועבר על הלאו מחויב במצוות עשה של 'והשיב את הגזילה'. המקור לדין זה גם הוא בספר ויקרא: ”וְהֵשִׁיב אֶת הַגְּזֵלָה אֲשֶׁר גָּזָל” (ספר ויקרא, פרק ה', פסוק כ"ג).
בזמן שבית המקדש במקרים מסוימים (כגון אם כפר בגזילתו ונשבע לשקר) מתחייב היה הגזלן להשיב את הגזילה בתוספת חומש, וגם להביא קרבן אשם הנקרא "אשם גזלות".
במקרה והחפץ השתנה בזמן שנמצא אצל הגזלן, דהיינו שאכלו אותו או שינו את צורתו (ואפילו היה הדבר באונס), הרי החפץ שייך לגזלן, והגזלן חייב לשלם את תמורתו לבעליו (ולא את החפץ עצמו).
חז"ל אמרו ש"השואל שלא מדעת כגזלן" – דהיינו אדם שלקח חפץ שלא ברשות הבעלים, אפילו על מנת להחזירו אחר-כך לבעלים, הרי זה גזל. אולם במקרים מסוימים כלל זה לא מוחלט (לדוגמה: ניחא ליה לאיניש ליעבד מצווה בממוניה או זכין לאדם שלא בפניו).
העדר חיוב קנסות בגזל

בניגוד לגנב המתחייב בקנס על גנבתו, כגון תשלומי כפל ותשלומי ארבעה וחמישה, גזלן אינו מתחייב בתשלומין אלה. בטעם הדבר כתב הרמב"ם במורה נבוכים:
אבל מה שאין הגזלן מתחייב שום דבר נוסף על דרך הקנס... הוא מחמת מיעוט מציאות הגזל, כי פגע הגניבה יותר מצוי מן הגזל, כי הגניבה אפשרית בכל מקום, והגזל לא יתכן בתוך הערים כי אם בקושי. ועוד שהגניבה אפשרית בדבר הגלוי ובדבר שנזהרו להסתירו ולשמרו, והגזל אינו אפשרי אלא בדבר שהוא נראה וגלוי, ואפשר לאדם להשמר מן הגזלן ויזהר ויתכונן לו ואי אפשר כיוצא בכך עם הגנב. ועוד שהגזלן ידוע ואפשר לתבעו ולהשתדל להחזיר מה שלקח, אבל הגנב אינו ידוע. ולכן מחמת כל הסיבות הללו דן את הגנב בקנס ולא דן כן את הגזלן
גנבה

מלבד איסור גזילה, ישנו איסור נוסף והוא איסור גנבה, התורה מצווה על איסור נוסף: "לא תגנבו" (ויקרא, י"ט).
ההבדל בין גנבה לגזילה הוא בכך שגנבה נעשית בהיחבא ובלא ידיעת הבעלים, ואילו גזילה נעשית בכוח ובידיעת הבעלים.
בזמן שהייתה סנהדרין אדם שגנב ונתפס היה צריך לשלם לבעלים תשלומי כפל על הדבר הנגנב, דהיינו פי שניים מערך הגנבה.
המקור לדין זה הוא בספר שמות בפרשת משפטים: "אם המצא תמצא בידו הגנבה". דין נוסף הנאמר בגנבה, שאם החפץ הגנוב היה שור או שה, והגנב מכר או שחט אותו, צריך הגנב לשלם לבעלים "תשלומי ארבעה וחמישה", דהיינו בשה צריך לשלם פי ארבעה משוויו, ובשור פי חמישה. בגזילה לעומת זאת אין דין תשלומי כפל או תשלומי ארבעה וחמישה. חז"ל ביארו את הטעם שדין הגנב חמור יותר, משום שגנב מראה שהוא ירא מבני האדם יותר מאשר את אלוהים, והרי זה זלזול בכבוד שמים, לעומת זאת גזלן אינו ירא כלל.
גזל הרבים

בתוספתא במסכת בבא קמא נאמר: "חמור גזל הרבים מגזל היחיד, שהגוזל את היחיד יכול לפייסו ולהחזיר לו גזילו, הגוזל את הרבים אין יכול לפייסן ולהחזיר להן גזילן". על פי התלמוד, גזלני הרבים, כגון רועים שרועים בשדות של אחרים או גובי מיסים שנוטלים ממון יותר ממה שהיו צריכים, "תשובתן קשה", כיוון שאינם יודעים למי להחזיר, אך למרות זאת תיקנו חכמים שיחזירו למי שיודעים בוודאות שגזלו ממנו, ובשאר הכסף יעשו פעולות לטובת הציבור ("צורכי רבים") שייתכן וגם הנגזלים ייהנו מהן. הלכה זאת נפסקה בשולחן ערוך בהלכות גזילה. במקום אחר נכתב בשולחן ערוך שסוחר שרימה את לקוחותיו במידות ובמשקלות אינו יכול לעשות "תשובה הגונה".
והסביר זאת הרב יהושע פלק כץ (הסמ"ע), שאמנם בעשיית צורכי הרבים יש "קצת תשובה" ותיקון לחטאו, אך אין בה כדי תיקון שלם, כיוון שאינו יכול להשיב לבעלים את ממונם כראוי. לדבריו, במובן זה חמור מעשהו של אדם זה יותר משאר עבירות, "אפילו גדולות כעריות ועבודה זרה", כיוון שהם חטאים שבין אדם למקום ויש להם תשובה ב"חרטה ובוידוי ובסיגופים".
עם זאת, בספר ערוך השולחן הובאו דברי חיזוק ועידוד לאדם שבא לעשות תשובה על גזל הרבים: "כשיעשה צורכי רבים יסבב ה' שכל אחד מהנגזלים או מיורשיהם יהנה כפי ערך גזילתו ושימחלו לו, והבא להיטהר מסייעין אותו מן השמים".
התלמוד מביא כדוגמה ל"צורכי הרבים" חפירת בורות מים לטובת הציבור, כיוון שהם "דבר הצריך לכל" (רש"י) וקיים סיכוי שהנגזלים יהנו מהם. החפץ חיים בספרו "אהבת חסד" כותב בשם השל"ה שיכול לעשות צורכי רבים על ידי תרומה של ספרים לבית המדרש או לבית הכנסת. הרב משה פיינשטיין פוסק שיש לעשות זאת באופן שלא ייראה כאילו הוא נותן מתנה מיוזמתו ויגרום לכך שיכירו לו על כך טובה ויכבדו אותו, אלא ייתן בעילום שם וכדומה.
גזל במוחזק

באחרונים דנו למה מוחזק לא צריך למסור החפץ לחברו מדין ספק גזל וספק דאוריתא לחומרא, יש האומרים שכל עניין ספק דאוריתא לחומרא הוא בעניין שיצאו מהאיסור אבל פה גם אם יתן לשני יעבור השני על האיסור, עוד ישנם האומרים כי כיוון שהיתרה תורה למוחזק להשתמש בחפץ לא נחשב איסור גזל, עוד ישנם האומרים כי כל איסור גזל שאברה תורה הוא בודאי איסור גזל ולא בספק איסור.
גזל הגר

גזל הגר הוא רכוש שנגזל מגר צדק ולאחר פטירתו אין לו יורשים להשיב להם את הגזילה.
על אף שרכושו של גר שאין לו יורשים הוא הפקר, אבל במקרה של גזלה, נאמר בתורה שהגזלן לא יזכה מן ההפקר ברכושו של הגר הנמצא בידו, אלא הרכוש הגזול ימסר למשמרת הכהונה שעבודתה נקבעת שבוע שבו מת הגר. חיוב נתינת גזל הגר הוא אחת מהעשרים וארבע מתנות הכהונה.
סוגי גזילה אחרים

ישנו סוג גזילה נוסף, שאינו נחשב כ"גזל" במשמעותו ההלכתית, וידוע בשם "גזל שינה", ועניינו הוא כשאדם מפריע לאחר לישון על ידי רעש וכדומה. לדעת הפסוקים אין איסור זה נכלל באיסור גזל, מאחר שאינו נוטל ממון חבירו לרשותו, ובפוסקים נקטו איסורים אחרים שעובר כגון ואהבת לרעך כמוך, הונאת דברים וכדומה.
איסור גזילה נוסף נאמר בתלמוד על מי שאינו משיב שלום לחבירו:
ואמר רבי חלבו, אמר רב הונא: כל שיודע בחברו שהוא רגיל ליתן לו שלום - יקדים לו שלום שנאמר (תהלים, ל"ד, ט"ו) "בַּקֵּשׁ שָׁלוֹם וְרָדְפֵהוּ"' ואם נתן לו ולא החזיר - נקרא גזלן שנאמר (ישעיהו, ג', י"ד) "וְאַתֶּם בִּעַרְתֶּם הַכֶּרֶם גְּזֵלַת הֶעָנִי בְּבָתֵּיכֶם":
בספר הזוהר,[דרוש מקור] מופיע היתר "לגנוב" דברי תורה, וכנראה הכוונה היא שמותר להעתיק בכתב יד (אך לא בדפוס), טקסט תורני.
קרקע אינה נגזלת

הגוזל קרקע עובר על איסור "לא תגזול" וכן על איסור "לא תסיג גבול רעך", ולמרות זאת, כיון שפעולתו אינה מהווה קניין על הקרקע לא חלה עליו חובה של "והשיב את הגזלה", והוא אינו מתחייב באחריות על הקרקע.
בעניין זה נחלקו רבי אלעזר וחכמים. לדעת רבי אלעזר, הסובר שקרקע נגזלת, הגוזל שדה מחבירו ושטפה נהר, חייב הגוזל להעמיד לנגזל שדה אחר ובכך לשלם על הגזלה, ואילו לדעת חכמים הגזלן אומר לנגזל "הרי שלך לפניך".
ראו גם

גנבה
לקריאה נוספת

פרופ' נחום רקובר, תקנת השבים, "הגזלנים שהחזירו - אין מקבלים מהן", 120. הוצאת ספרית המשפט העברי; משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, 2007
הערות שוליים

↑  תוספתא, בבא קמא, י
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף צ"ד, עמוד ב'.
↑  על פי מסקנת הסוגיה במסכת בבא קמא, הפתרון של עשיית "צורכי הרבים" מתאים רק עבור מי שגזל מהרבים באופן אקראי, אך לגבי אנשים שעוסקים בגזל באופן קבוע כמו שאלו שהוזכרו בגמרא (רועים, גובים וכו') קיימים עקרונות הלכתיים ומוסריים נוספים, ולכן תקנת "צורכי הרבים" תהיה נכונה עבורם רק בחלק מהמקרים (ב"ח, חושן משפט, שסו, ב).
↑  שולחן ערוך, חושן משפט, סימן שס"ו, סעיף ב'; ראו גם: משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות תשובה, פרק ד', הלכה ג'.
↑  שולחן ערוך, חושן משפט, סימן רל"א, סעיף י"ט.
↑  הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, חושן משפט, סימן שס"ו, סעיף ג'. ראו גם: פלא יועץ,תשובה
↑  ניר אביב, גזל הרבים וגזלן שאינו יודע למי להשיב, באתר ישיבה.
↑  הרב יהודה כהנא הלר (בשם מהר"י באסן), קונטרס הספיקות, עמ' כלל א אות ו
↑  הרב יהודה כהנא הלר, קונטרס הספיקות, עמ' כלל א אות ו
↑  הרב שמעון שקאפ, שערי יושר, עמ' שער ה' אות ח'
↑  הרב יהונתן אייבשיץ, אורים ותומים קיצור תקפו כהן, עמ' סימן כה
↑  ראו משנה תורה לרמב"ם, הלכות גניבה, פרק ז', הלכה י"א
↑  ראו תלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף ל', עמוד ב'
↑  ראו תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף קי"ז, עמוד ב'
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
קליפה פורחת

| --- | --- |

גבינת קולומייה עם קליפה פורחת
 
 
קליפה פורחת של גבינת קולומייה
קליפה פורחת (באנגלית: Bloomy rind) היא קליפת גבינה רכה ונימוחה שצבעה לבן. גבינות שבייצורן משתמשים בפטרייה פניציליום קממברטי (אנ') נוטות לפתח קליפה פורחת – קרום לבן וחצי קשה שמורכב ממושבות של הפטרייה. ניתן לתאר גבינת קליפה פורחת כבעלת טעמים "עדינים ולקטיים" שעשויים להידמות לבצל או לפטריות. הגבינות הללו מתוארות כ"מבשילות מבחוץ", ובדרך כלל יש להן מרקמים קרמיים.
דוגמאות לגבינות בעלות קליפה פורחת: קממבר, ברי, לנגרה, קולומייה וקמבוזולה.
הערות שוליים

↑  Sasha Davies (2010). The Guide to West Coast Cheese: More Than 300 Cheeses Handcrafted in California, Oregon, and Washington. Timber Press. p. 13. ISBN 978-1-60469-090-3.
↑  Hazard, Jessica (2013-08-19). "Style Highlight: Bloomy Rind Cheeses". Culture. נבדק ב-6 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Thorpe, Liz (20 במאי 2014). "Cheese 101: All About Bloomy Cheese (AKA Brie and Its Brothers)". Serious Eats. נבדק ב-9 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
ג'ין ויילדר

| --- | --- |

ג'ין ויילדר, 1970
 לידה:  11 ביוני 1933 מילווקי, ויסקונסין
 פטירה:  29 באוגוסט 2016 (בגיל 83) סטמפורד, קונטיקט
 שם לידה:  Jerome Silberman 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1961–2016 (כ־55 שנים)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת איווה  סטודיו אייץ' בי  תיכון וושינגטון  בית הספר למשחק בריסטול אולד ויק  Black-Foxe Military Institute 
 בן או בת זוג:  גילדה רדנר (1984–1989) 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי להופעת אורח בסדרה קומית (2003)  פרס הוגו להצגה הדרמטית (1975)  פרס קלרנס דרוונט 
 http://www.genewilder.net
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ג'ין ויילדר, 2007
ג'ין ויילדר (באנגלית: Gene Wilder; ‏11 ביוני 1933 – 29 באוגוסט 2016) היה שחקן, קומיקאי, סופר ויוצר קולנוע יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה

נולד בשם ג'רום זילברמן (Jerome Silberman) במילווקי, ויסקונסין שבארצות הברית לג'ין וויליאם. אביו ממשפחה יהודית ממוצא רוסי.
בגיל 11, ראה את אחותו מופיעה על הבמה והחליט כי הוא מעוניין גם. לאחר סיום לימודיו בתיכון, הוא התקבל לבית הספר לתיאטרון בבריסטול, אנגליה.
ב-10 בספטמבר 1956, הוא התגייס לצבא. לאחר הטירונות הוא שובץ בחיל הרפואה ונשלח להתאמן בסן אנטוניו, טקסס. בנובמבר 1957, נפטרה אמו מסרטן השחלה. הוא השתחרר מהצבא שנה לאחר מכן ועבר להתגורר בניו יורק. הוא קיבל מלגה ללימודים בסטודיו HB. במהלך היותו סטודנט, עבד בעבודות כמו נהג לימוזינה.
ביוגרפיה > קריירה

בתחילת שנות השישים השתתף בכמה מחזות מצולמים לטלוויזיה, וב-1966 השתתף בעיבוד טלוויזיוני למחזהו של ארתור מילר, "מותו של סוכן". את הקריירה הקולנועית שלו החל בסרטים "בוני וקלייד" ב-1967, ובסרט "המפיקים" בגרסתו מ-1967, בו גילם את דמותו של לאו בלום. סרט זה בוים על ידי מל ברוקס, שוויילדר חבר אליו לסרטים נוספים - "פרנקנשטיין הצעיר" ו"אוכפים לוהטים".
מאוחר יותר חבר לריצ'רד פריור ושניהם הופיעו יחדיו בארבעה סרטים, בהם "קו הכסף" ו"לא ראיתי לא שמעתי".
בשנת 1971 שיחק בעיבוד המוזיקלי לספרו של רואלד דאל "וילי וונקה ומפעל השוקולד" בתפקיד וילי ונקה, תפקיד זה האיץ את הפופולריות שלו בתחום המשחק בתעשיית הקולנוע.
בשנת 1974, שיחק בסרטים: "אוכפים לוהטים", "הנסיך הקטן" ו"פרנקנשטיין הצעיר" (אותו גם כתב). ב-1979, שיחק את דמותו של אברהם בלינסקי בסרט "רבי אברהם במערב הפרוע".
בשנת 1980, כיכב בתפקיד הראשי בסרט "שגעון על תנאי".
בשנת 1982, ויילדר שיחק בסרט "האנקי פאנקי" לצידה של השחקנית והקומיקאית גילדה רדנר.
ב-1984 כתב וביים את סרטו "האישה באדום", בו כיכב לצד הדוגמנית קלי לה-ברוק ורדנר. הם שיחקו יחדיו גם בסרט הקומדיה "ירח דבש מכושף" בשנת 1986. בשנת 1989, כיכב בסרט "לא ראיתי לא שמעתי".
בשנת 1990, כיכב בסרט "Funny About Love". ב-1991, השתתף בסרט הקולנוע האחרון שלו, "המיליונר הזה הוא עני". שלוש שנים אחר כך כיכב בסדרת טלוויזיה קומית בת 15 פרקים.
בשנת 1994, שיחק בקומדיית המצבים "Something Wilder".
ב-1999 כיכב בשני סרטי טלוויזיה בלשיים. באותה שנה השתתף בהפקה הטלוויזיונית המושקעת של "אליס בארץ הפלאות", בתפקיד "הצב-לא-צב".
הופעתו האחרונה כשחקן הייתה ב-2003, בפרק "סקס, מפסידנים ווידאוטייפ" מתוך סדרת הטלוויזיה "ויל וגרייס". אז פרש ממשחק והחל בקריירה של סופר.
כתב ארבעה ספרים, והאחרון בהם, "מה זה הדבר הזה, אהבה?" יצא לאור ב-2010.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בשנת 1960, במהלך לימודיו, הכיר את מרי מרסיר. השניים נישאו ב-22 ביולי באותה שנה, והתגרשו בשנת 1965. מספר חודשים לאחר מכן הוא החל לצאת עם מארי ג'ואן שוץ', חברה של אחותו. השניים נישאו ב-27 באוקטובר 1967 והוא אימץ את בתה של שוץ' מנישואים קודמים. הזוג נפרד לאחר שבע שנים.
באוגוסט 1981, הכיר ויילד את השחקנית גילדה רדנר והשניים נישאו בספטמבר 1984. באוקטובר 1986, אובחנה רדנר בסרטן השחלות. היא החלה בטיפולי כימותרפיה שסייעו, אך ב-1989, חזרה המחלה והיא נפטרה ב-20 במאי אותה שנה.
מותה ומות אימו מאותה מחלה, הפך את ויילדר לפעיל בתחום מניעת הסרטן והוא הקים בלוס אנג'לס את "מרכז גילדה רדנר" לגילוי מוקדם של סרטן השחלות.
בשנת 2008, תרם ויילדר לקמפיין הבחירות של ברק אובמה.
ב-29 באוגוסט 2016, נפטר ויילדר בביתו בסטמפורד (קונטיקט) כתוצאה מסיבוכים במחלת אלצהיימר.
סרטים שהשתתף בהם

(1999) אליס בארץ הפלאות (סרט טלוויזיה)
(1991) המיליונר הזה הוא עני
(1990) אהבות מצחיקות
(1989) לא ראיתי לא שמעתי (שותף בתסריט)
(1986) ירח דבש מכושף (גם במאי ותסריטאי)
(1984) האישה באדום (גם במאי ותסריטאי)
(1982) הנקי פנקי
(1980) שגעון על תנאי
(1979) רבי אברהם במערב הפרוע
(1977) המאהב הגדול בעולם (גם במאי ותסריטאי)
(1976) קו הכסף
(1975) ההרפתקאה של אחיו החכם יותר של שרלוק הולמס (גם במאי ותסריטאי)
(1974) פרנקנשטיין הצעיר (גם שותף בתסריט)
(1974) אוכפים לוהטים
(1974) הנסיך הקטן (בתפקיד השועל)
(1974) יום חמישי המוזר
(1974) קרנפים (לצדו של זירו מוסטל, שותפו ל"המפיקים")
(1972) כל מה שרצית לדעת על מין ולא העזת לשאול
(1972) הדחליל (מחזה טלוויזיוני)
(1971) וילי וונקה ומפעל השוקולד
(1970) Quackser Fortune Has a Cousin in the Bronx
(1970) התחילו את המהפכה בלעדי
(1967) המפיקים
(1967) בוני וקלייד
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | כותרת | תפקיד | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1962 | פרס קלרנס דרוונט (אנ') | Best Performance by an Actor in a Nonfeatured Role | The Complaisant Lover (אנ') | Hotel Valet | זכייה |
| 1968 | פרס אוסקר  (41st)  | פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר | המפיקים | ליאו בלום | מועמדות |
| 1971 | פרס גלובוס הזהב | פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי | וילי וונקה ומפעל השוקולד | ווילי וונקה | מועמדות |
| 1974 | פרס אוסקר (47th) | פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר | פרנקנשטיין הצעיר | ד"ר פרנקונסטין | מועמדות |
| 1976 | פרס גלובוס הזהב | פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי | קו הכסף | ג'ורג' | מועמדות |
| 2003 | פרס אמי לבידור בפריים טיים | פרס אמי לבידור בפריים-טיים לשחקן אורח יוצא מן הכלל בסדרה קומית | ויל וגרייס | מר שטיין | זכייה |
הערות שוליים

↑  כשנשאל על כך בראיון ענה "ובכן, אני יהודי-בודהיסט-אתאיסט, אני מניח."
↑  Daniel Lewis, ‏Gene Wilder Dies at 83; Star of ‘Willy Wonka’ and ‘Young Frankenstein’, New York Times, August 29, 2016
↑  איתי שטרן, השחקן האמריקאי ג'ין ווילדר מת בגיל 83, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2016
↑  אמיר בוגן, "ווילי וואנקה", השחקן ג'ין ווילדר, מת בגיל 83, באתר ynet, 29 באוגוסט 2016
↑  אבנר שביט‏, הממלכה הפרועה: ג'ין ויילדר, אחד הקומיקאים הפרועים והקסומים אי פעם, הלך לעולמו, באתר וואלה, 29 באוגוסט 2016
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2002: אנתוני לפאליה – "פרייז'ר" | פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן אורח בסדרה קומית   2003: ג'ין ויילדר – "ויל וגרייס"  | הבא: 2004: ג'ון טורטורו – "מונק" |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007377598705171  PLWABN: 9810534281405606  BIBSYS: 3076174  BNE: XX1265484  BnF: cb13901158z (data)  CANTIC: a11736057  CiNii: DA08238640  GND: 130021210  ICCU: RAVV094522  ISNI: 0000 0001 1456 258X  LCCN: no95029849  MusicBrainz: e594bbfb-bda6-4a40-bc91-db64ace07ecf  NDL: 00744556  NKC: pna2009526051  NLA: 36041523  NLG: 335277  NLK: KAC201413938  NTA: 071351914  RERO: 02-A003975337  SELIBR: 397713  SNAC: w67379cb  SUDOC: 077137388  Trove: 1198175  VIAF: 120670682   WorldCat (עם VIAF): 120670682
קדושתא

קדושתא (מארמית: קדושה) היא מערכת פיוטים מסוג הקרובה, המפייטת את שלוש הברכות הראשונות של תפילת העמידה עד לקדושה, ליבה של מערכת הפיוטים, שאף העניקה למערכת את שמה. הקדושתא נחשבת לסוג הפיוט הנכבד ביותר, ובתקופה הקלאסית בתולדות הפיוט (המאה ה-6–המאה ה-8) התמקד בה עיקר היצירה הפייטנית.
רקע

ערש היווצרותו של הפיוט היא ארץ ישראל בסוף תקופת האמוראים. בתקופה זו החלו להכתב פיוטים – כלומר נוסחי תפילה הכתובים בצורת שירה – שנועדו לגוון ולהחליף את הנוסח הקבוע של התפילה בציבור שנאמר מפי שליח הציבור. בשל מעמדה המרכזי של תפילת העמידה, הסוג הפייטני החשוב ביותר היה ה"קרובה", פיוט שנועד להחליף את נוסח הקבע של חזרת הש"ץ..
כמי שנועדה להוות תחליף לתפילה הקבועה, הקרובה (כמו גם שאר סוגי הפיוט בני התקופה: יוצר, מערבית, פיוטי ברכת המזון ועוד) נבנתה כך ששמרה על מסגרת התפילה, כלומר פתיחות הברכות וחתימות הברכות, ועבור שאר הנוסח הקבוע עיצבה תחליף פיוטי. בנוסף לכך, שמר הנוסח המפויט גם על הפסוקים הקבועים שנאמרו מפי הציבור, כפסוקי הקדושה ופסוקי שירת הים בברכות קריאת שמע. נקודות אלה, המכונות בפי החוקרים "תחנות ליטורגיות", קבעו למעשה את מבני הפיוטים, שהיו אמורים להעביר אליהן. כלומר, הועמד בקרובה קטע אחד כנגד כל קטע מקביל בתפילה המקורית, ובדרך כלל מספר הקטעים בפיוט זהה למספר התחנות הליטורגיות בקטע שאותו הוא בא לפייט. בשל כך, הקרובה התפצלה לסוגים שונים בהתאם למספר הברכות בתפילה שעבורה היא נכתבה: עבור תפילת שבע נכתבה "שבעתא" בת שבעה קטעים, ועבור תפילת שמונה עשרה של ימות החול נכתבה "קרובת י"ח" בת שמונה עשר קטעים.
גורם נוסף שעיצב את צורות הקרובה השונות הוא שאלת אמירת הקדושה בחזרת הש"ץ. בניגוד למנהג בבל הקדום, המקובל כיום בכל העדות, לומר קדושה בכל חזרת הש"ץ, בנוסח ארץ ישראל הקדום נאמרה הקדושה בתפילות חגיגיות בלבד. קדושה בחזרת הש"ץ נאמרה בשבת, ביום טוב, ובימי חול מיוחדים כחול המועד, ראש חודש וחנוכה. גם בימים מיוחדים אלה נאמרה קדושה בתפילת שחרית בלבד. חריג יחיד לכך הוא תפילות הימים הנוראים שבהם הרבו יותר באמירת קדושה: בראש השנה נאמרה קדושה גם בתפילת מוסף, וביום הכיפורים נאמרה קדושה בכל ארבע תפילות היום (שחרית, מוסף, מנחה ונעילה). בתפילה שבה נאמרה קדושה, נוספו בתפילה תחנות ליטורגיות נוסף על הברכות – פסוקי הקדושה שנאמרו מפי הציבור, ולכן חייבה הקדושה את הפייטן להרחיב את הקרובה ולכלול קטעים שיקדימו לקדושה; אך יתרה מזו, עקב חשיבותה הרבה של הקדושה, היא הפכה לחלק מרכזי בתפילות שבהם היא שולבה, והביאה את הפייטנים להרחיב לכבודה את הקרובה אף יותר מן המינימום הנצרך. כך נוצרה הקדושתא, שהיא קרובה המורחבת בברכה השלישית, ברכת קדושת השם, לקראת אמירת הקדושה. בשל היותם פיוטי הרחבה, מתייחדים חלק מפיוטי הקדושתא בכך שאינם באים לפייט תחנה ליטורגית כלשהי, ולכן גם לא באים כנגד אף קטע מהנוסח הקבוע.
מבנה המערכת

בצורתה הקלאסית, לקדושתא מבנה קבוע כמעט לחלוטין המגדיר את מספר הפיוטים במערכת, את סדרם, ולעיתים אף את תבניותיהם. במערכת ישנם תשעה פיוטים, ולרובם מוגדרים מבנה ותפקיד קבועים (לחלקם יש יותר ממבנה אפשרי אחד). מאז ימי מנחם זולאי מקובל במחקר לסמן את פיוטי הקדושתא באותיות א–ט. עזרא פליישר עמד על כך שתשעה פיוטים אלה מתחלקים לשלש חוליות: א–ג, ד–ה, ו–ט. תיאור המבנה דלהלן מתייחס לקדושתא כפי שעוצבה בתקופה הקלאסית, אז נכתבו מרבית הקדושתאות.