stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרטין בולטימור
תכנון ופיתוח

מודל 187, שסומן בתחילה כ-A-23 (בתור המשך ל-A-22 מרטין 167 מרילנד), דמה למרילנד במוטת כנפיו, אך היה בעל זנב חדש, מנועים חזקים יותר וגוף מטוס רחב ועמוק יותר, שהקל על החלפות בין ארבעת אנשי הצוות במידת הצורך (אך עדיין היה צר מדי לתנועה קלה). מודל 187, בעל חימוש של עשרה מקלעים (ארבעה בכנפיים, אחד על גב המטוס, אחד בגחון וארבעה מקובעים לירי לאחור), התאים לדרישה עבור מפציץ קל עם מטען פצצות של כ-900 ק"ג והוזמן על ידי ועדת הרכש האנגלו-צרפתית (Anglo-French Purchasing Board) במאי 1940 כפרויקט משותף; חיל האוויר הצרפתי ביקש להחליף את המרטין מרילנד והזמין כ-400 מטוסים. חיל האוויר המלכותי, שביקש מטוס גדול יותר, הזמין גם הוא את מודל 187 במאי 1940 והזמנתו המקורית לא כללה את המרילנד. כאשר נפלה צרפת קיבל לידיו חיל האוויר המלכותי את ההזמנות הצרפתיות ונתן למודל 187 את שמו המבצעי, הבולטימור.
כדי לאפשר את אספקתו לבריטים דרך הסכם השאל-החכר, סומן המטוס בחילות האוויר של צבא ארצות הברית כ-A-30.
הבריטים לקחו חלק פעיל בתכנון המטוס ולבולטימור הותאמו פצצות גדולות יותר, מסנני אבק לפעולה באזורים מדבריים וצריחי מקלעים. לחברת מרטין היו קשיים בפיתוח: המפעל נאלץ לתכנן ולייצר בעת ובעונה אחת מספר דגמי מטוסים, ביניהם המרילנד סימן II, וכתוצאה מכך חלו עיכובים באספקתו. המשלוח הראשון של מטוסי הבולטימור נקבע לתחילת 1941, אך המטוס הראשון שנבנה המריא רק ביוני. מנועיו החזקים ומשקלו הקל יחסית הביאו לכך שבאחת מטיסות המבחן הגיע המטוס למהירות צלילה שהתקרבה למהירות הקול, 0.74 מאך, אך מכשירי המטוס לא היו מותאמים למדידה כזו, היות שטכנולוגיית הטיסה במהירות הקול טרם פותחה. שינויים מבניים שערכה מרטין בזנב המטוס, ובעיות בכן הנסע, בהידראוליקה, במגני הרוח, במנועים ובבלמים גרמו לעיכובים במסירתו, ומרטין נאלצה לשלוח לבריטניה 52 מטוסי B-26 מראודר כפיצוי.
ב-50 המטוסים הראשונים (בולטימור סימן I) הותקן מקלע בראונינג יחיד בקוטר 7.7 מ"מ בתא לחימה פתוח על גב המטוס, וב-100 הבאים (בולטימור סימן II) הותקנו זוג מקלעים. מקלעים אלה, חשופים לאוויר הפתוח בגובה רב, קפאו במהלך המשימה הקרבית הראשונה וכתוצאה מכך הוחלפו במקלעים בריטיים על ידי חיל האוויר המלכותי. ב-250 המטוסים האחרונים שהשתייכו להזמנה המקורית ונבנו בתחילת 1942 (בולטימור סימן III), הותקן לבסוף צריח הידראולי תוצרת חברת Boulton Paul בעל ארבעה מקלעים. רק אז התברר שיש צורך בשינויים נוספים, היות שחלק מהצריח חוסם את פתח יציאת החירום העליון שנועד לשני אנשי הצוות בחלקו האחורי של המטוס.
שני סעיפי השאל-החכר חדשים הבטיחו משלוחים של 575 ו-600 מטוסי בולטימור נוספים. משמעות סעיפי השאל-החכר הייתה שמכיוון שמטוסים אלה נחשבו תאורטית כשייכים לממשלת ארצות הברית, הם נשאו ציוד אמריקאי סטנדרטי ובעיקר צריחי מקלעים מופעלים-חשמלית עם זוג מקלעי בראונינג בקוטר 12.7 מ"מ. צריחים אלה הפכו לפופולריים בקרב צוותי האוויר אך גרמו לעיכובים נוספים בייצור באמצע 1943, כאשר בוצעו שינויים בתכנון מערכות החשמל וגוף המטוס.
היסטוריה מבצעית

המטוסים הראשונים נשלחו לבריטניה באוקטובר 1941 ונבחנו בבסיס ברטונווד (RAF Burtonwood) שבמחוז לנקשייר. הבולטימור נועדו לשירות במזרח הרחוק, אך לאחר נפילת סינגפור הופנו לצפון אפריקה. טייסת מס' 223 הייתה היחידה הראשונה בה שירת הבולטימור, בתחילה כחלק מיחידות האימונים המבצעיות (Operational Training Units) שפעלה במצרים. זמן קצר לאחר מכן נכנס המטוס לשירות מבצעי ראשון בטייסת מס' 55, גם כן במצרים, והחל לפעול בזירות הים התיכון וצפון אפריקה במסגרת טייסות המפציצים של חיל האוויר המדברי.
הבולטימור נחשב כשיפור משמעותי לעומת הבריסטול בלנהיים. צוותי המטוסים שיבחו את המטוס על חימושו הכבד, חוזקו המבני, יכולת התמרון, דיוק בהפצצות וביצועים גבוהים יחסית, אך כמו במרילנד שקדם לו, התלוננו על צפיפות רבה. גוף המטוס הצר הקשה מאוד על אנשי הצוות להחליף עמדות ביניהם בזמן הטיסה במקרה של פציעה ושינויים מאוחרים יותר במבנהו הפנימי של המטוס הביא לכך שהטייס ומטיל הפצצות היו למעשה מופרדים ממפעיל הרדיו ומהתותחן האחורי. היו אלה תנאים שכיחים במפציצים קלים-בינוניים נוספים ששירתו באותה התקופה כגון הבריסטול בלנהיים, ההנדלי פייג' האמפדן (Handley Page Hampden) והדאגלס בוסטון. בנוסף, התלוננו הצוותים על הקושי לשלוט במטוס על הקרקע: היה על הטייס לתאם בצורה מושלמת בין המצערות כדי למנוע תאונות בזמן המראה או נחיתה.
במשימותיהם הראשונות סבלו מטוסי הבולטימור מאבדות כבדות כאשר תקפו מגובה נמוך בניסיון לעצור את התקדמותו של ארוין רומל במדבר המערבי, בעיקר כאשר טסו ללא ליווי מטוסי קרב. הם הופעלו בהצלחה כמפציצים מגובה בינוני ועם ליווי, בשיעור אבדות נמוך מאוד אשר נגרם ברובו כתוצאה מתאונות מבצעיות.
במהלך שירותו בזירות המזרח התיכון, הים התיכון ואיטליה לקח הבולטימור חלק במשימות מגוונות כגון סיור וצילום, גרירת מטרות, סיור ימי ומפציץ יומי ולילי, ואף שירת כמטוס תובלה מהיר אך לא נוח. הבולטימור שירת בכמות מוגבלת בזרוע האוויר של חיל הים המלכותי, כאשר ב-1944 הועברו אליו מטוסים של חיל האוויר המלכותי שציידו טייסת בים התיכון. כמטוס ללחימה נגד צוללות היה המטוס מוצלח יחסית, כאשר הטביע לפחות שמונה צוללות גרמניות.
חיל האוויר המלכותי העביר את הבולטימור גם לבעלות בריתה של בריטניה בים התיכון: מלבד טייסת מס' 13 של חיל האוויר היווני שפעלה במסגרת חיל האוויר המלכותי, היה המטוס גם בשירות האיטלקים. בזמן הפלישה לאיטליה נעשה בו שימוש רב כמפציץ לפני כוחות בעלות הברית שהתקדמו לעבר רומא. לאחר כניעת איטליה הועברו מטוסי בולטימור לכנף ההפצצה ה-28 שאוישה בטייסים איטלקיים. האיטלקים סבלו מאבדות במהלך אימוניהם עם המטוס, ומרבית התאונות נגרמו במהלך ההמראה או הנחיתה, בשל עומס הכנף הגבוה, מהירות גבוהה מדי בגישה לנחיתה וקושי בשמירה על יציבות המטוס בהמראה. האיטלקים הפעילו את המטוס במשך כשישה חודשים, בעיקר במשימות של סיוע אווירי ללוחמת הגרילה ביוון וביוגוסלביה ובהצנחת אספקה.
מרבית המטוסים יצאו משירות מיד עם סיום המלחמה, אך טייסת אחת של חיל האוויר המלכותי המשיכה להפעילם בקניה עד 1948, במשימות של מיפוי אווירי ולחימה בארבה. הוא גם לקח חלק בניסויים שערך צי ארצות הברית בניסיון לשבור את מחסום מהירות הקול. הבולטימור האחרון יצא משירות ב-23 בדצמבר 1949.
שירות

הבולטימור שירת במדינות הבאות:
אוסטרליה אוסטרליה
דרום אפריקה
הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
טורקיה טורקיה
ממלכת איטליה
ממלכת יוון ממלכת יוון
צרפת החופשית צרפת החופשית
קנדה
מפרט טכני (בולטימור סימן V) > תכונות כלליות

צוות: 4 (טייס, מטיל פצצות/נווט, מפעיל רדיו, תותחן)
אורך: 14.8 מטר
מוטת כנפיים: 18.7 מטר
גובה: 4.32 מטר
שטח כנף: 50 מ"ר
משקל ריק: 7,253 ק"ג
משקל מקסימלי: 10,900 ק"ג
מנוע: כוכבי, 2 X ‏Wright GR-2600-A5B ‏ 1,700 כ"ס כל אחד
מפרט טכני (בולטימור סימן V) > ביצועים

מהירות מקסימלית: 488 קמ"ש בגובה 3,540 מטר
מהירות שיוט: 360 קמ"ש
סייג רום: 7,100 מטר
טווח: 1,577 ק"מ
עומס כנף: 226 ק"ג/מ"ר
כוח/מסה: 220 ואט/ק"ג
מפרט טכני (בולטימור סימן V) > חימוש

מקלעים
פצצות
ראו גם

מרטין מרילנד
הערות שוליים

1 2 3 4  Bishop, Chris. The encyclopedia of weapons of World War II. Sterling Publishing Company, Inc., 2002. ISBN 1586637622. עמוד 309
1 2 3 4 5 6 7  Lake, Jon. Great Book of Bombers. Zenith Imprint, 2002. ISBN 0760313474. עמוד 256
↑  The 13th Hellenic Squadron
↑  Martin Aircraft Specifications,187 Baltimore Series - The Glenn L. Martin Aviation Museum
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10665526 
מטוסי בולטימור דרום אפריקניים טסים במבנה יחד עם מפציצי B-25 מיטשל אמריקניים מעל צפון אפריקה, 1943
מרטין בולטימור סימן I
מרטין בולטימור סימן III
בולטימור במהלך הפצצה באיטליה, סביבות 1942-1945.
ז'וזף דה ורדיליאק

| --- | --- |

 לידה:  20 בספטמבר 1883 בריב לה גאיירד, צרפת 
 פטירה:  6 בדצמבר 1963 (בגיל 80) 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית סן-סיר 
 צאצאים:  Serge Dalens 
 השתייכות:  צבא צרפת 
 דרגה:  גנרל דיוויזיה, ז'נרל ד'ארמה 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה  מלחמת העולם הראשונה 
 עיטורים
 מפקד בלגיון הכבוד (1939)  צלב המלחמה 1914–1918 
 
גנרל ז'וזף אנטואן סילבן ראול דה ורדיליאק (בצרפתית: Joseph Antoine Sylvain Raoul de Verdilhac - שם המשפחה נכתב לעיתים גם בצורה "de Verdillac"); ‏ 1883–1963) היה קצין צרפתי ששימש בזמן מלחמת העולם השנייה כמפקד צבא צרפת של וישי בגזרת הלבנט בזמן המערכה בסוריה ולבנון.
ביוגרפיה

דה ורדיליאק שירת בצבא צרפת בתפקידים שונים, ובשנת 1940 בעת המערכה על צרפת היה מפקד הדיוויזיה הצפון אפריקנית ה-6. הוא נפל בשבי ושוחרר בשנת 1941.
בסוף מאי 1941 נשלח למלא את מקומו של הגנרל פוז'ר (François-Marie-Jacques Fougère) מפקד צבא צרפת של וישי בסוריה ובלבנון שהגיע לגיל הפרישה. עם זאת, כפי הנראה הגיע דה ורדיליאק לאזור מכיוון שנהנה מאמונו של המרשל אנרי פיליפ פטן. בתפקיד זה היה דה ורדיליאק כפוף לנציב גנרל אנרי פרנאן דנץ.
בעת שהגיע דה ורדיליאק אל הלבאנט היה האזור שרוי במשבר ומוכן לתחילת לוחמה פעילה בין אנשי וישי ששלטו בסוריה ובלבנון לבין אנשי בעלות הברית. מדיניותו של דנץ כנציב העלתה בלב בעלות הברית חשש כי הוא יביא לנפילת סוריה ולבנון לידי מדינות הציר. מסיבה זו יצאו למבצע לכיבוש סוריה ולבנון בכוחות צבא צרפת החופשית והצבא הבריטי וצבאות מהמושבות והדומיניונים. המערכה נתקלה בהתנגדות עזה ובלתי צפויה של אנשי וישי, והוכרעה רק כעבור לחימה קשה.
לאחר כיבוש סוריה ולבנון על ידי בעלות הברית, ניהל דה ורדיליאק בשם דנץ את המשא ומתן לכניעה שהסתיים בחתימת הסכם הכניעה ב-14 ביולי בעכו. דנץ עצמו סירב להשתתף במגעים, שכן סירב לשאת ולתת עם אנשי צרפת החופשית, אך דה ורדיליאק מצא שפה משותפת עם מפקד אנשי צרפת החופשית בלבאנט ז'ורז' קאטרו. דה ורדיליאק חתם על הסכם הכניעה לצד המפקד הבריטי הגנרל הנרי מייטלנד וילסון. זמן מה שימש כראש ועדת שביתת הנשק האחראית על יישום תנאי ההסכם. במסגרת תפקיד זה ניהל משא ומתן מסובך, במסגרתו הוחזרו ללבאנט שבויים צרפתים ובריטים שנפלו בידי אנשי וישי במהלך הלחימה והועברו לצרפת. במסגרת זו נעצרו מספר קצינים גבוהים, וביניהם דנץ, והוחזקו כבני ערובה עד לאחר החזרת הקצינים.
לאחר הכניעה שב דה ורדיליאק לצרפת. ב-1942 סייע לגנרל אנרי ז'ירו בבריחתו ממבצר קניגשטיין הסמוכה לדרזדן. נפטר ב-1963.
דה ורדיליאק הוא אביו של הסופר איב דה ורדיליאק, הידוע בשם העט סרז' דאלן.
הערות שוליים

↑  ז'וזף אנטואן סילבן ראול דה ורדיליאק אתר "הגנרלים של מלחמת העולם השנייה
↑  Vichy swaps syrian GOC's, פלסטיין פוסט, 28 במאי 1941
↑  הודעת הממשלה: סוריה והלבנון שטח האויב, דבר, 29 במאי 1941
↑  British fair play in syria, פלסטיין פוסט, 18 ביולי 1941
↑  Armistice installed: peace comes to syria, פלסטיין פוסט, 14 ביולי 1941
↑  ההסכם בעניין הפסקת פעולות האיבה, דבר, 16 ביולי 1941
↑  הוחזרו כמה קצינים שבויים, דבר, 17 באוגוסט 1941
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Léonore: 369595
כביש 977

| --- | --- |


כביש 977 מצומת גומא מזרחה
 מידע כללי
 סיווג:  כביש אזורי
 ציר:  כביש רוחב
 אורך:  7 ק"מ
 מיקום
 ערים ראשיות:  רמת הגולן 
 נקודת התחלה:  צומת גומא
 נקודת סיום:  צומת להבות הבשן
 
 קואורדינטות:  33°09′36″N 35°36′14″E﻿ / ﻿33.16°N 35.6039°E﻿ / 33.16; 35.6039
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אצבע הגליל מוגדלת) כביש 977(למפת אצבע הגליל רגילה) כביש 977(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כביש 977(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כביש 977  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כביש 977 הוא כביש רוחב אזורי בצפונה של ישראל, החוצה ממערב למזרח את צפון עמק החולה: הכביש מתחיל כ-3 ק"מ דרומית לעיר קריית שמונה בצומת גומא שעל כביש 90, למרגלות הרי נפתלי והגליל העליון. משם עושה הכביש דרכו מזרחה לרוחבו של עמק החולה, ולאחר שהוא חולף בגשר מעל נהר הירדן הוא מסתיים בצומת להבות הבשן שעל כביש 918, למרגלות רמת הגולן. אורכו של הכביש הוא כ-7 ק"מ.
מסלול הכביש

תחילתו בצומת גומא, בהמשך בקטע בים הצומת לקיבוץ נאות מרדכי יש דרך עפר המובילה לתל נעמה. אתר ארכאולוגי שהתקיימה בו התיישבות בתקופת הברונזה הקדומה, וגם בתקופת הברונזה המאוחרת. בשנות ה-20 של המאה ה-20 התיישבה במקום משפחת שוורץ. ליד נאות מרדכי, הכביש עובר מעל אחת מזרועות נהר הירדן. הכביש ממשיך לכיוון להבות הבשן ועובר מעל הירדן בגשר ששמו הגשר הירוק. צמוד לכביש נשפך לידרן נחל עורבים. בצד הדרומי של הגשר יש בריכות דגים עד הגיעו לצומת להבות הבשן.
בשל אופיו המישורי של הכביש ואופיו התיירותי של האזור מתאפיין מסלולו גם כמסלול רכיבה על אופניים.
צמתים לאורך הכביש

| קילומטרים | שם | סוג | מיקום | דרכים מצטלבות |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
כביש 977 ממערב למזרח
| 0 | צומת גומא |  | שמורת עין בדולח |  כביש 90 |  |
| 2.5 | צומת ללא שם |  | נאות מרדכי | כביש 9778 (לכיוון כפר בלום) |  |
| 3.5 | צומת ללא שם |  | נאות מרדכי | כביש גישה לנאות מרדכי |  |
| 7 | צומת להבות הבשן |  | להבות הבשן |  כביש 918 |  |
צמתים לאורך הכביש > צומת גומא

צומת גומא הוא צומת מרכזי בצפון. הצומת כולל תחנת דלק גדולה של דור אלון אנרגיה בישראל, וכן מספר מסעדות. ולכן משמש באופן קבוע כנקודת מפגש לטיולים  לצפון עמק החולה, שמורת דן ועוד.
בקרבת הצומת נמצאת שמורת עין בדולח שהוכרזה בשנת 2000, וגודלה 27 דונם.
ראו גם

עמק החולה
רמת הגולן
נהר הירדן
כבישי ישראל
הערות שוליים

↑  צומת הגומא – מתחם צומת הגומא - מסעדות בצומת גומא באתר פנאי בגליל העליון
↑  שמורת עין בדולח באתר טבע ונופים בישראל
צבי רטרט

אין תמונה חופשית
צבי רטרט (13 בנובמבר 1929 - 6 במרץ 2014) היה עסקן ספורט ישראלי יו"ר איגוד השחייה בישראל.
רטרט שימש שנים רבות חבר ועדת המאסטרס בשחייה ב-LEN‏ (Ligue Européenne de Natation) וזכה בשנת 2012 ב"סיכת הזהב", שהיא העיטור הגבוה ביותר של איגוד השחייה האירופאי ושימש חבר בוועדת המסטרס העולמית בשחייה וכיהן בתפקיד סגן יו"ר הוועדה.
ביוגרפיה

רטרט, שנבחר בשנת 1978 באופן מפתיע לתפקיד יו"ר ועדת השחייה מטעם ההתאחדות לספורט בישראל, וחבר נשיאות ההתאחדות, תפקיד אותו מילא בהתנדבות; היה אלמוני עד אז, ועבד כמנהל סופרמרקט בסביון. בתפקידו זה הוא כיהן עד פברואר 1986. הוא הוביל את ישראל, שהורחקה בשנות ה-70 ממוסדות הספורט באסיה, אל המסגרת האירופאית, אליה היא שייכת גם במאה ה-21. בשנת 1995 הוא הביא את קונגרס איגוד השחייה האירופאי (LEN - Ligue Européenne de Natation) לישראל ופעל להבאת אירועים בינלאומיים רבים נוספים לישראל. עם הקמת איגוד השחייה בשנת 1996 נבחר כחבר הנהלה ומונה אחראי על הנושאים הבינלאומיים.
הערות שוליים

↑  ברוך דגון, זינוק מטאורי מאלמוניות מלאה לנשיאות המוסד ולוועדת השחייה, דבר, 26 במרץ 1978
תימורים

| --- | --- |
צילום אוויר של תימורים
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: באר טוביה
גובה ממוצע: ‎77 מטר
תאריך ייסוד: 1954
תנועה מיישבת: העובד הציוני
סוג יישוב: מושב שיתופי
מוצא המייסדים: דרום אפריקה
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 719 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 708 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת השפלה מוגדלת) תימורים(למפת השפלה רגילה) תימורים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תימורים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תימורים31°42′56″N 34°45′31″E﻿ / ﻿31.7154925993901°N 34.7585928780492°E﻿ / 31.7154925993901; 34.7585928780492  heמפת היישובים של מועצה אזורית באר טוביה באדום - תימורים בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 9 מתוך 10

תימורים (תִּמּוֹרִים) הוא יישוב בדרום מישור החוף, במועצה אזורית באר טוביה. היישוב מתפקד הן כמושב שיתופי, בו שותפים חברי המשק הישן, והן כיישוב קהילתי, בו חברים כלל התושבים במושב הישן ובהרחבה החדשה.
היישוב משתייך לתנועת האיחוד החקלאי.
היסטוריה

מושב תימורים הוקם במקור ב-21 ביוני 1948 כקיבוץ על גבעה ליד תל שימרון בגליל התחתון, במקום בו קיים היום היישוב תמרת. בשנת 1953 הוא הפך למושב שיתופי ועבר ב-1954, עקב מחסור בקרקעות, למיקומו הנוכחי.
ילדי המושב לומדים בבית הספר היסודי "מבואות" וב"תיכון באר טוביה". במושב פעילה תנועת הנוער של האיחוד החקלאי.
במושב שלושה גנים.
חברי קיבוץ ותושבים מפורסמים

מיכאל הריס (מייקל) - איש אקדמיה בתחום מדיניות ציבורית ומנהל אוניברסיטאות ישראלי-אמריקאי.
אסף לוינגרט (אנ') - שחקן בייסבול אמריקאי.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  11 ישובים ו־4 חוות הכשרה הוקמו בחודש וחצי, המשקיף, 1 באוגוסט 1948
↑  מפה משנת 1949 ועליה מסומן היישוב במיקומו המקורי בגליל, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  משבר המים: ניתוח הסיבות והצעות לפתרון, השדה, כרך ט"ז, חוברת י"ב, אלול תשמ"ז, ספטמבר 1987.
↑  Lowengart Selected to Israel National Team; Set to Compete in Olympics in Tokyo, Mansfield Mountaineers
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590411905171  VIAF: 317132733   WorldCat (עם VIAF): 317132733
חיים אשר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1924 עיראק בגדאד, עיראק
 פטירה:  2001 (בגיל 77 בערך)
 מדינה:  עיראק עיראק, ישראל ישראל
 תאריך עלייה:  1949
 פעילות בולטת:  אלוף ישראל בסגנון יווני רומי   סגן ראש העיר רמלה
 תקופת הפעילות:  1959–2001 (כ־42 שנים)
 מפלגה:  התנועה לאחווה
 
חיים (דוּמּה) אשר (1924–2001) היה איש ציבור ישראלי, אלוף ישראל בסגנון יוני-רומי בהיאבקות. כיהן כסגן ראש העיר רמלה.
הקים מפלגה עצמאית בשם "התנועה לאחווה" שסימנה ע.נ. (ראשי תיבות של עיראקים נאמנים), שמטרתה לדאוג לשוויון חברתי בעיקר לעולים החדשים שהגיעו לעיר רמלה.
ילדות ועלייה לארץ ישראל

אשר נולד ב-1924 בבגדאד שבעיראק למרים וציון לבית אשר. הוא גדל במשפחה מרובת ילדים וקשת יום. בגיל 8, הוא זנח את לימודיו לטובת עזרה במאפיית הפיתות שבבעלות אביו. כבן למשפחת אופים, הוא עבד קשה משעות הערב ועד השעות הקטנות של הלילה, דבר שמנע ממנו לבקר בבית הספר. מאוחר יותר, הצטרף לאחיו הבכור במאפייתו, שם הועסק כעוזר ולאחר זמן מה, הייתה המאפיה בבעלותו. בגיל 14, בשנת 1938, אשר נקרא לשרת בצבא העיראקי. הוא אולץ להתגייס לצבא העיראקי, אף על פי שלא היה בן 18, עקב ממדי גופו. בצבא, הוא שירת שנתיים בעיר בצרה.
את קריירת ההיאבקות שלו, הוא החל בזמן שירותו הצבאי, כאשר התאמן בזוארחנצ'י, שיטת אימונים פרסית עתיקה. בשנת 1943, בהיותו בגיל 19, התמודד לראשונה על התואר 'אלוף עיראק' והיה ליהודי היחיד שזכה בתואר זה. מאוחר יותר, בהיותו בגיל 25, התחרה שוב כנגד אלוף עיראק ממוצא מוסלמי שהתמודד מולו, הכניעו ונטל ממנו את תוארו. עקב איומים על חייו, הוא ברח לאיראן, שם שהה חצי שנה. בשנת 1949, הוא עלה לישראל.
פעילות ספורטיבית

בבגדאד, שם החל את קריירת ההיאבקות שלו, הוא כונה "השור הבבלי". עם עלייתו ארצה פעל בעיר רמלה. לכבוד זכייתו באליפות ישראל, הוקם מועדון ספורט שהיה ממוקם ברחוב הגדוד העברי, אשר אותו ניהל. במקום התאמנו בעיקר צעירים ונזקקים. שימש כמתאבק גם כאשר כיהן כסגן ראש העיר.
פעילות פוליטית

זמן קצר לאחר עלייתו ארצה, הקים אשר מפלגה עצמאית בשם "התנועה לאחווה" (ע.נ). המפלגה, שהוקמה ב-1959 בעיר רמלה, הייתה גוף שהורכב מבני עדות המזרח ומטרתו הייתה דאגה לשוויון חברתי בישראל עבור עולים חדשים שהגיעו לעיר רמלה. אשר היה ראש המפלגה והוא התמודד בבחירות באמצעותה ונבחר מספר פעמים למועצת העיר. פעילותו העיקרית הייתה בחתירה להקלה במסי עירייה, במציאת פתרון דיור למעוטי יכולת, באיתור תעסוקה למובטלים וחסרי פרנסה. כסגן ראש העיר היה אחראי על ועדת השמות והרחובות ופעל לראשונה להעניק שמות לרחובות העיר רמלה
הנצחה

אשר נפטר בשנת 2001 ובשנת 2010 התכנסה ועדת שמות והנצחה בעירייה אשר החליטה להסב את רחוב "הפועל" על שם חיים אשר. למרות תרומתו הרבה, טוענים בעיריית רמלה כי להצעה לקרוא לרחוב בעיר על שמו היו כמה מתנגדים מכיוון התושבים המתגוררים במקום. לאחר פרסום ההצעה, הביעו המתנגדים את עמדתם בכתב בפני ועדת שמות והנצחה, אך לאחר שיקולי המתנגדים מול התומכים, קיבלו חברי הוועדה את בקשת המשפחה והמליצו על שינוי שם הרחוב. החלטת הוועדה בעירייה הועברה לאישור משרד הפנים ובאוקטובר 2010 הרחוב שונה באופן רשמי.
הערות שוליים

1 2 3  אהרן פריאל, אלוף עיראק ב"במשקל כבד" מטיל משקלו ליחסי-שכנות טובים ברמלה, מעריב, 26 בנובמבר 1969
↑  ע. גרא, חיים אשר בא לעסקנות - דרך הספורט, מעריב, 6 באפריל 1964
↑  א. פלג, רחובות ברמלה נקראו ע"ש ד"ר מרזוק ושפיק עדס, מעריב, 2 בפברואר 1961
האמנה האפריקאית בדבר זכויות אדם ועמים

האמנה האפריקאית בדבר זכויות האדם והעמים (המכונה גם אמנת "בנג'ול", להלן: האמנה) היא מערך זכויות, חירויות יסוד, כללים וחובות שנועדו לקדם ולהגן על זכויות האדם והעמים ביבשת אפריקה.
האמנה נוסחה על ידי ועדת מומחים ממדינות היבשת ואומצה על ידי ארגון האיחוד האפריקאי (משנת 2002 האיחוד האפריקאי ) בעת כינוסו בקניה ב-28 ביוני 1981, כאשר האמנה נכנסה לתוקף ב-21 באוקטובר 1986, תאריך שהוכרז לימים על ידי האיחוד האפריקאי כ"יום זכויות האדם האפריקאי". נכון לשנת 2017 חברות באיחוד האפריקאי 53 מדינות אשר חתמו על האמנה ואשררו אותה.
לשם פיקוח על יישום האמנה במדינות היבשת, הוקמה בשנת 1987 בבנג'ול, גמביה, "הנציבות האפריקאית לזכויות האדם והעמים" (להלן: הנציבות). מפאת כוחה המשפטי המצומצם של הנציבות, שהוגבלה לכתיבת דו"חות והמלצות בלבד, הקים האיחוד האפריקאי ביוני 1998 את בית המשפט האפריקאי לזכויות האדם והעמים, שבסמכותו לאכוף את האמנה באופן מחייב.
לאורך השנים אישר האיחוד האפריקאי פרוטוקולים נספחים לאמנה ובהם הפרוטוקול בנושא הקמת בית המשפט האפריקאי לזכויות האדם והעמים, והפרוטוקול בנושא זכויות נשים.
רקע היסטורי

בכינוס המדינות וראשי הממשלות של ארגון האיחוד האפריקאי שהתקיים ב-16–20 ביולי 1979 במונרוביה שבליבריה, הוחלט להקים ועדת מומחים שתנסח טיוטה לאמנת זכויות אדם אזורית ליבשת אפריקה. ועדת המומחים, שכללה כ-20 מומחים מ-6 מדינות ביבשת, התכנסה בדקאר שבסנגל בין ה-28 בנובמבר ל-8 בדצמבר 1979, במהלך הכנס גובשה טיוטה ראשונית לאמנה בת 65 סעיפים, ובכנס מומחים נוסף שחל ב-7–19 בינואר 1981 בבנג'ול שבגמביה גובשה טיוטה סופית שמנתה הקדמה ו-68 סעיפים. הטיוטה אושרה בכנס האיחוד האפריקאי בניירובי, קניה, ב-10–21 ביוני 1981, אומצה על ידי הארגון
ב-28 ביוני 1981, ונכנסה לתוקף ב-21 באוקטובר 1986.
עיקר ההשראה לכתיבת האמנה הגיעה מתוך האמנה האירופית לזכויות אדם ומהאמנה האמריקנית, אך בה בעת הגיעה ההשראה גם מהתרבות והמסורת האפריקאית, אורחותיה והצרכים הנגזרים ממנה. זאת ניתן ללמוד מנאום הפתיחה לכנס ועדת המומחים, בו טען נשיא סנגל, סדאר סנגור, כי זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות אינן נפרדות מזכויות אזרחיות ופוליטיות. הוא גם קרא למומחים מנסחי האמנה לשאוב השראה לאמנה מהתרבות והמסורת האפריקנית.
סעיפים מרכזיים באמנה

החלק הראשון באמנה, לאחר ההקדמה, עוסק בזכויות וחובות האדם והעמים, החלק השני- בצעדים לשמירת הביטחון, והחלק השלישי, מפרט הוראות כלליות באשר לאופן מימוש האמנה.
סעיף 1 לאמנה קובע שעל המדינות החתומות על האמנה להכיר בזכויות, בחירויות ובחובות המעוגנות בה וכן לפעול לאימוץ חקיקה ולנקיטת צעדים נדרשים לחיזוק תוקף האמור באמנה.
סעיפים מרכזיים באמנה > זכויות אזרחיות ופוליטיות

בסעיפים 2–13 מגדירה האמנה רצף של זכויות אזרחיות ופוליטיות (זכויות מדור ראשון) ובהן: הזכות לשוויון ואיסור אפליה (סעיף 2), הזכות לחיים (סעיף 4), הזכות לכבוד הכוללת איסור השפלה, עינוי וסחר בעבדים (סעיף 5), הזכות לחירות וביטחון (סעיף 6), הזכות למשפט הוגן (סעיף 7), חופש דת ומצפון (סעיף 8), חופש הביטוי (סעיף 9), חופש ההתאגדות וההתכנסות (סעיפים 10–11), חופש התנועה הכולל את הזכות של אדם נרדף לבקש מקלט (סעיף 12) וזכותו של כל אזרח להשתתף בממשלתו ולהיות בעל גישה שווה לשירות ולרכוש הציבורי במדינתו (סעיף 13).
סעיפים מרכזיים באמנה > זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות

האמנה כוללת גם זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, (זכויות מדור שני) המפורטות בסעיפים 14–18 ובהן: הזכות לקניין (סעיף 14), הזכות לשכר שווה ולתנאי עבודה הולמים (סעיף 15), הזכות לבריאות פיזית ונפשית (סעיף 16), הזכות לחינוך ולהשתתפות בחיי תרבות הקהילה (סעיף 17).
בנוסף, האמנה קובעת בסעיף 18 את חובת המדינה להגן על התא המשפחתי ומכירה בתא המשפחתי כיחידה הבסיסית והטבעית בחברה. כמו כן מגדירה האמנה בסעיף 18(3) את חובת המדינה למנוע אפליית נשים ולהבטיח הגנה על זכויות נשים וילדים.
סעיפים מרכזיים באמנה > זכויות הקבוצה והעם

בסעיפים 19–24 מגדירה האמנה את זכויות הקבוצה והעם ובהן: הזכות לשוויון בין העמים (סעיף 19), הזכות להגדרה עצמית והזכות לשחרור (סעיף 20), הזכות של כל עם לנצל וליהנות ממשאבי הטבע שברשותו (סעיף 21), הזכות להתפתח כלכלית, חברתית ותרבותית באופן עצמאי ולפי בחירה (סעיף 22), הזכות לשלום וביטחון בינ"ל (סעיף 23) והזכות לסביבה נקייה ובריאה המאפשרת מחייה, ובתוך כך לדוגמה הזכות למים נקיים ולרמת זיהום אוויר תקינה (סעיף 24).
סעיפים מרכזיים באמנה > חובות הפרט והמדינה

בנוסף לזכויות ולחירויות שמקנה האמנה היא גם מגדירה בסעיפים 1, 25 ו-26 חובות למדינות, ובהן: החובה לחנך ולפרסם את הזכויות והחירויות המפורטות באמנה (סעיף 25), החובה להגן על ביטחון בתי המשפט בשטחן ולפתח טריבונלים נוספים שיפעלו להגנת זכויות האמנה (סעיף 26).
האמנה מרחיבה ומגדירה בסעיפים 27–28 חובות לפרט, ובהן: חובת הפרט לשמור על משפחתו, קהילתו ומדינתו וכן על קהילות הקהילייה הבינ"ל (סעיף 27), חובת הפרט לכבד את סביבתו ולנהוג בה באופן שוויוני וסובלני (סעיף 28), חובת הפרט לכבד את אביו ואמו ולדאוג לפרנסת משפחתו, לשלם מיסים כחוק ולשרת את מדינתו בעזרת כישוריו הפיזיים והשכליים (סעיף 28), כמו כן סעיף זה מפרט על חובת הפרט לשמר את ערכי התרבות האפריקאים.
מנגנון אכיפת האמנה

מנגנון האכיפה מוגדר הן בסעיף 30 לאמנה, שמכוחו מוקמת הנציבות האפריקאית לזכויות האדם והעמים, והן בפרוטוקול לאמנה שמכוחו הוקם בית המשפט האפריקני לזכויות האדם והעמים.