stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלסטינים
תרבות > ביגוד מסורתי

תיירים שונים שביקרו בארץ ישראל במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, תיארו לעיתים רבות ברשימותיהם את מגוון התלבושות של האוכלוסייה הערבית המקומית באותה התקופה. רבים מן הבגדים היו רקומים בעבודת יד, והיצירה והתחזוקה של הפריטים הללו מילאה תפקיד משמעותי בחייהן של הנשים המקומיות.
עד שנות ה-40, התלבושות המסורתיות של האוכלוסייה הפלסטינית שיקפו בעיקר את מצבן הכלכלי של הנשים, נשואות או רווקות, כפריות או עירוניות, ואת זהות מחוז המוצא שלהם. בעלי ידע בתחום אבחנו וקראו את המידע מן המרקם, הצבעים, והמוטיבים של תלבושות הנשים.
הגברים נהגו ללבוש תלבושות אחידות בדרך כלל, בווריאציות קטנות בהתאם לאזור המוצא שלהם, למעמד ולגיל שלהם. כיסויי הראש המסורתיים הם פריט הלבוש המסורתי העיקרי של הגברים הפלסטינים בעבר ובהווה, אשר משקפים את הייחודיות של אזור המוצא שלהם.
בעוד שרוב האוכלוסייה הפלסטינית אימצה את הלבוש המערבי, חלק אחר ממשיך ללבוש את התלבושות המסורתיות כביטוי להזדהות ולגאווה במורשת שלהם.
תרבות > מלאכת יד

מלאכות היד המסורתיות כוללת מגוון רחב של עבודות יד בהם עסקה האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל במשך מאות שנים כאשר חלק גדול מתוכן נמצאות בשימוש נפוץ גם בתחילת המאה ה-21. עבודות היד הפלסטיניות הבולטות ביותר כוללות בין היתר עבודות רקמה פלסטינית ואריגה, קדרות כלי חרס, יצירת סבונים, יצירת זכוכית, וגילוף של עצי זית.
תרבות > המטבח הפלסטיני

המטבח הפלסטיני מושפע בעיקר מהמטבחים השונים של האימפריות השונות אשר שלטו בארץ ישראל לאורך ההיסטוריה. כמו כן, קיים דמיון רב בין המטבח הפלסטיני למטבחים לבנטינים אחרים, לרבות המטבח הלבנוני, המטבח הסורי, והמטבח הירדני.
בין המאכלים, ידועות המיזיטות (Meze) המסורתיות השונות במטבח הפלסטיני (מבחר מתאבנים המוגש לצד המנות העיקריות בארוחות) קיימות גם בתרבויות ים תיכוניות נוספות. המיזיטות הנפוצות כוללות חומוס, טאבולה, באבא גנוש ולבנה.
תרבות > אמנות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לפני הקמת מדינת ישראל היה מצבם של הפלסטינים דל בכל שטחי האמנות, אף בהשוואה לארצות הערביות האחרות.
תרבות > אמנות > ספרות

עד להקמת מדינת ישראל, לא הייתה בארץ ישראל הוצאת ספרים ערבית גדולה ומפותחת. הספרים הוצאו על ידי מוסדות חינוך, המיסיון ובתי דפוס או בתי מסחר לספרים. באותו שלב החלו בתי המסחר להתפתח בהדרגה לבתי הוצאה. ב-1943 נוסדה ביפו ספריית ההשאלה הראשונה, בבית המסחר של האחים טאהר, ובעקבותיו יצאו גם בתי מסחר אחרים. היבול הספרותי הפלסטיני היה דל מאוד בכמותו: בין השנים 1919–1932 הופיעו בארץ בסך הכל 54 "ספרים" (ובכלל זה גם חוברות) ערביים. בין השנים 1933–1944 יצאו 155 "ספרים" (ובכלל זה כל חוברות התעמולה של המרד הערבי הגדול). בשנים 39–1938 למשל, כמחצית מהספרים שיצאו היו ספרי לימוד. בתקופה זו, שבין 1919–1944, מלבד ספרי הלימוד, לא היה אף ספר פלסטיני אחד שהיה נפוץ מספיק לכדי הוצאת מהדורה שנייה (המהדורה הראשונה כללה פחות מאלף עותקים) ואף סופר פלסטיני לא זכה אפילו לכסות את הוצאות הדפוס. בספרות הפלסטינית בתקופה זו מטושטש הגבול שבין ספרות יפה ופובלציסטיקה, וכמו ברובה של הספרות הערבית בכלל, טושטש גם הגבול בין תרגום ליצירה מקורית שעברה "עיבוד". מעטים מאוד היו הסופרים הפלסטינים שהכתיבה היא מלאכתם העיקרית - כמעט כולם היו מורים או עסקנים ציבוריים. יבול הספרים היה דל במיוחד בהשוואה לריבוי הכתיבה בעיתונים.
פסטיבל הספרות הפלסטיני נוסד בשנת 2008, והוא מתקיים מדי שנה במספר ערים ברחבי הרשות הפלסטינית.
תרבות > אמנות > שירה

בשירה הפלסטינית שקדמה להקמת מדינת ישראל בלט אחוז הנושאים הלאומיים ורובה הייתה לימודית-פובלציסטית. בניגוד לשירה ברוב הארצות הערביות, לא היו בשירה הפלסטינית הרבה שירי תהילה ותשבחות לשליטים, מאחר שהארץ לא נשלטה על ידי שליט ערבי.
לאחר הקמת מדינת ישראל, הפכה השירה הפלסטינית לאמצעי פוליטי. המשוררים הפלסטינים נוטים לכתוב על תחושת האובדן והכמיהה למולדתם האבודה. משוררים פלסטינים בולטים כוללים בין היתר את מחמוד דרוויש, סמיח אל קאסם ותאופיק זיאד.
תרבות > אמנות > מוזיקה

לפני הקמת מדינת ישראל לא זכו הלהקות והתזמורות המקומיות, ובהן זמרים וזמרות, לפרסום מעין זה של להקות מצריות. הם מצאו את פרנסתם בתחנות רדיו ובמסיבות.
לאחר הקמת המדינה החלו השירים של האמנים הפלסטינים לעסוק לרוב בשאיפותיהם של הפלסטינים למדינה משלהם, במאבק בכיבוש הישראלי, בכמיהה לשלום ובכמיהה למולדתם האבודה.
בסוף שנות ה-90 פרחו סגנונות הראפ והיפ הופ הפלסטיניים אשר הושפעו בעיקר מסצנת הראפ וההיפ-הופ האמריקאית ושילבו מנגינות ערביות וקצב מערבי יחד עם מילים בערבית, אנגלית ואפילו עברית. בסגנון שולב ההקשר המחאתי של סגנון הראפ וההיפ-הופ אך קיבל גוון מקומי של מחאה פוליטית. הרכב ההיפ הופ הפלסטיני-ישראלי דאם נחשב ללהקת ההיפ הופ הפלסטינית מצליחה ומוכרת בראשית המאה ה-21.
תרבות > אמנות > תיאטרון

במרץ 1919 דווח ב"חדשות הארץ" על הצגת תיאטרון בקלוב הערבי ביפו: חמש מערכות על עריצותו של ג'מאל פשה, כאשר בתמונה האחרונה הוא עומד מול גופותיהם של לוחמי מחתרת ערבים שהוציא להורג בתלייה, עטופות בסדינים לבנים ועל כל אחד מהם הכתובת "התחייה הערבית". בסוף הסצנה, הושר ההמנון ששרו אנשיו של האמיר פייסל והשחקנים הניפו את דגלי הלאום הערבי.
בראשית שנות ה-20 הוצג בתיאטרון "אל-מנשיה" בשכם מחזה שחיבר עיזאת דראוזה ושמו "המתווך ובעל הקרקע", בו מפתה בתו של המתווך את בנו של בעל הקרקע למכור אותה ליהודים.
בשנות ה-40 היו מצויות להקות תיאטרון מעטות, במסורת המסורתית המזרחית, אולם אף אחת מהן לא זכתה לפרסום בציבור הערבי בארץ. היו בארץ שני איגודים מתחרים של אמני התיאטרון הערבים, שניהם בהנהגת סופרים מחברי מחזות: "אגודת השחקנים הערבים" בראשות ח'ליל ביידס ו"התאחדות האמנים הפלסטינים" בראשות נסרי אל-ג'וזי.
בשנת 1970 נוסד תיאטרון אל-קאסבה ברמאללה ובשנת 1977 נוסד בירושלים תיאטרון אל-חכוואתי, התיאטרון הלאומי הפלסטיני.
תרבות > אמנות > קולנוע

הקולנוע הפלסטיני הוא חדש יחסית לקולנוע הערבי בכללותו. סרטים פלסטינים רבים מופקים בתמיכת ארגונים באיחוד האירופי, ארצות הברית ומדינת ישראל. חלק מהסרטים מופקים באנגלית, בצרפתית ואף בעברית. הופקו למעלה מ-800 סרטים אשר עוסקים בחייהם של הפלסטינים, הסכסוך הישראלי-פלסטיני ובנושאים קשורים נוספים. סרטים פלסטינים ידועים הם: "גן עדן עכשיו" ו"ג'נין ג'נין".
ראו גם

ערביי ארץ ישראל
המטבח הפלסטיני (המטבח של ערביי ארץ ישראל)
על קיר הברזל - מאמר של זאב ז'בוטינסקי אודות היחס לערביי ארץ ישראל.
התנועה הלאומית הפלסטינית
הסכסוך הישראלי-פלסטיני
הנכבה
יום האדמה
ערביי ישראל
אסלאם בישראל
הפזורה הפלסטינית
ערבית-פלסטינית
האמנה הלאומית הפלסטינית
ארגונים פלסטיניים: אש"ף (ב"גדה המערבית"), פת"ח (ב"גדה המערבית"), חמאס (ברצועת עזה)
הרשות הפלסטינית (ב"גדה המערבית")
טרור פלסטיני
לקריאה נוספת

יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ז-1947.
מיכאל אסף, היחסים בין ערבים ויהודים בארץ-ישראל 1860–1948, מפעלי תרבות וחינוך, 1970.
מיכאל אסף, תולדות התעוררות הערבים בארץ ישראל ובריחתם, מפעלי תרבות וחינוך בשיתוף עם דבר, 1970.
יהושפט הרכבי, הפלסטינים מתרדמה להתעוררות, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 1974.
יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינאית 1918–1929 (א), ממהומות למרידה, התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1929–1939 (ב), תל אביב: הוצאת עם עובד, 1978-1976.
ג'ואן פיטרס, מאז ומקדם, 1984, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד.
אדוארד סעיד, שאלת פלסטין, הוצאת מפרש, 1981.
דני רבינוביץ', אנתרופולוגיה והפלסטינים, רעננה: המרכז לחקר החברה הערבית בישראל, 1998
ברוך קימרלינג ויואל מגדל, פלסטינים - עם בהיווצרותו, ירושלים: הוצאת כתר, 1999.
אשר ססר, הפלסטינים לאחר עידן ערפאת, מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה - אוניברסיטת תל אביב, 2005.
מוסטפא כבהא, הפלסטינים עם בפזורתו, יחידה 6, בסדרה "המזרח התיכון בימינו", רעננה: הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2010.
רשיד ח'אלידי, כלוב הברזל: סיפור מאבקם של הפלסטינים למדינה, ירושלים: מכון ון ליר, 2010.
שאול אריאלי, ככה בדיוק קרה? 12 מיתוסים ישראלים על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ספרי עליית הגג והוצאת ידיעות אחרונות, 2021, הפרק "אין עם פלסטיני", עמ' 51–81.
Rashid Khalidi, Palestinian Identity: The Construction of Modern National Consciousness, Columbia University Press, New York, 1997, 309 pp.
Appetite for Democracy

Appetite for Democracy (מאנגלית: תיאבון לדמוקרטיה) היה סיבוב ההופעות השביעי של להקת הרוק הכבד גאנז נ' רוזס, אשר נערך לכבוד ציון 25 שנים להוצאתו לאור של אלבום הבכורה של הלהקה, Appetite for Destruction ו-4 שנים להוצאתו לאור של אלבומה האחרון, Chinese Democracy. סיבוב ההופעות החל ב-31 באוקטובר 2012 בסדרת הופעות באולם הג'וינט במלון הארד רוק קזינו בלאס וגאס, ארצות הברית (כאשר אחת מההופעות הוקלטה והופצה שנתיים לאחר מכן תחת השם Appetite for Democracy 3D) והסתיים בסדרת הופעות נוספת באותו מיקום ב-7 ביוני 2014. במהלך סיבוב ההופעות, בסיסט הלהקה, טומי סטינסון הוחלף על ידי בסיסט הלהקה לשעבר (דאז), דאף מק'אגן למספר הופעות עקב התחייבויות ללהקה אחרת בה היה חבר, הרפלייסמנטס.
רשימת שירים

רשימת השירים המוצגת תקפה להופעת הלהקה בג'וינט, לאס וגאס, ארצות הברית ב-6 ביוני 2014 ואינה מייצגת בהכרח הופעות אחרות מתוך סיבוב ההופעות.
"Chinese Democracy"
"Welcome to the Jungle"
"It's So Easy"
"Mr. Brownstone"
"Estranged"
"There Was a Time"
"Better"
"Rocket Queen"
סולו גיטרה של ריצ'רד פורטס
"Live and Let Die"
"This I Love"
"Used to Love Her"
"Holidays in the Sun"
סולו פסנתר של דיזי ריד
"Catcher in the Rye"
"You Could Be Mine"
"La Bella Vita"
"Sweet Child o' Mine"
"Babe I'm Gonna Leave You" / "Layla" / "November Rain"
"Abnormal"
"Don't Cry"
"Marseilles"
"Prostitute"
"Riff Raff"
"Yesterdays"
"Civil War"
"Knockin' on Heaven's Door"
"Nightrain"
הדרן
"You Can't Always Get What You Want" / "Patience"
"The Seeker"
"Paradise City"
הופעות > הכנסות

| # | תאריך | כרטיסים שנרכשו | הכנסות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. | 31 באוקטובר 2012 | 25,975 / 29,490 (88%) | $2,394,371 |
| 2. | 2 בנובמבר 2012 | 25,975 / 29,490 (88%) | $2,394,371 |
| 3. | 3 בנובמבר 2012 | 25,975 / 29,490 (88%) | $2,394,371 |
| 4. | 7 בנובמבר 2012 | 25,975 / 29,490 (88%) | $2,394,371 |
| 5. | 9 בנובמבר 2012 | 25,975 / 29,490 (88%) | $2,394,371 |
| 6. | 10 בנובמבר 2012 | 25,975 / 29,490 (88%) | $2,394,371 |
| 7. | 14 בנובמבר 2012 | 25,975 / 29,490 (88%) | $2,394,371 |
| 8. | 17 בנובמבר 2012 | 25,975 / 29,490 (88%) | $2,394,371 |
| 9. | 18 בנובמבר 2012 | 25,975 / 29,490 (88%) | $2,394,371 |
משתתפים > גאנז נ' רוזס

אקסל רוז - זמרה, פסנתר, תוף מרים
דיזי ריד - קלידים, פסנתר, קונגה, רעשן, קולות רקע
טומי סטינסון - בס, קולות רקע, זמרה
די ג'יי אשבה - גיטרה מובילה, גיטרת קצב, קולות רקע, תוף סנייר
רון "במבלפוט" ט'אל - גיטרה מובילה, גיטרת קצב, קולות רקע, זמרה
ריצ'רד פורטס - גיטרת קצב, גיטרה מובילה, קולות רקע
כריס פיטמן - קלידים, סאב-בס, סינתיסייזר, דוגם, תוף מרים, קולות רקע
פרנק פרר - תופים, כלי הקשה
משתתפים > משתתפים נוספים

איזי סטראדלין - גיטרת קצב, קולות רקע, זמרה (בהופעות 11–12)
דאף מק'אגן - גיטרת בס, קולות רקע, זמרה (בהופעות 47–52)
הערות שוליים

↑  פאביו, Guns N' Roses at The Joint at Hard Rock Hotel, Las Vegas, NV, USA, סטליסט, ‏3 באוקטובר 2021 (באנגלית)
יוסף בראל

| --- | --- |

בראל, 1991
 לידה:  1941 מצרים 
 פטירה:  18 ביוני 2020 (בגיל 79 בערך) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת קהיר 
 עיסוק:  מנכ"ל רשות השידור
 
יוסף בראל (1941 – 18 ביוני 2020) היה מנכ"ל רשות השידור הישראלית בין השנים 2001–2005.
ביוגרפיה

יוסף (ג'ו) בראל נולד ב-1941 במצרים. הוא סיים תואר ראשון ברוקחות ובכימיה מאוניברסיטת קהיר ומייד אחר כך היגר לישראל בשנת 1957[דרושה הבהרה].
בישראל השתלב בראל כקריין ועורך תוכניות בקול ישראל בערבית. עם הקמת הטלוויזיה הישראלית בשנת 1968, עבר לנהל את מחלקת החדשות בערבית, ששידרה מהדורת חדשות יומית בת חצי שעה. בינואר 1978 מונה לתפקיד מנהל הטלוויזיה בערבית, שהפכה לחטיבה נפרדת בתוך רשות השידור. בשנת 1985 זכתה הטלוויזיה בערבית בניהולו בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. בשנת 1985 שימש בראל כמנהל בפועל של הטלוויזיה הישראלית במשך חצי שנה, במקביל לתפקידו כמנהל הטלוויזיה בערבית.
בשנת 1990, נבחר במכרז לתפקיד מנהל הטלוויזיה, לכהונה של שלוש שנים. אחר כך מונה לעמוד בראש צוות ההקמה של ערוץ 33 ועם תחילת השידורים מונה למנכ"ל הערוץ. הערוץ החל לשדר בינואר 1995, על מנת להציע שידורים בערבית למדינות השכנות ושידורים ישירים מהכנסת.
בשנת 2001 מונה באופן זמני למנכ"ל רשות השידור ובמאי 2002, מונה למנכ"ל קבוע. בתקופת כהונתו פעל להשגת ייצוג יותר גדול לימין ברשות השידור ובין השאר נתן במה לאורי דן נאמנו של ראש הממשלה, אריאל שרון. בשנת 2002 יזם את הקמתו של ערוץ לווייני חדש מטעם רשות השידור, "הערוץ הלווייני הישראלי". הערוץ שידר בעיקר בשפה הערבית, ומעט באנגלית, וניקלט במדינות ערב במזרח התיכון ובמפרץ הפרסי באמצעות הלוויין. מטרה נוספת של הערוץ הייתה להעביר את השידורים בערבית מערוץ 1 לערוץ זה, ולנצל את השעות שלפני צפיית השיא בערוץ 1 (שהיו מוקדשות לשידורי הטלוויזיה בערבית, וזוכו לפחות מ-1% צפייה) לשידור תוכניות בעברית. שידורי הערוץ הושקו ב-25 ביוני 2002. לאחר פחות משנתיים, והשקעה של מיליוני שקלים, הוחלט לבטל את הערוץ ולאחד אותו עם ערוץ 33. זאת מאחר שזכה לאחוזי צפייה מזעריים ופגעה בנגישות של השידורים הממלכתיים בערבית לאזרחים בישראל, משום שאפשר היה לקלוט את הערוץ רק באמצעות צלחת לוויין.
נפטר לאחר מאבק במחלת הסרטן ב-18 ביוני 2020.
ביקורת

באוקטובר 2003, התפטר נציג הציבור במליאת רשות השידור יוסי דהאן, במחאה על תפקדו של בראל כמנכ"ל הרשות. דהאן טען שבראל גרם לכך שהשידור ציבורי, שאמור להיות עצמאי ובלתי תלוי, הפך משרת של אינטרסים פוליטיים.
בדו"ח מבקר המדינה שפורסם בשנת 2004 (דו"ח שנתי 54ב), נטען כי תקופת כהונתו של בראל התאפיינה בסדרת כישלונות ניהוליים, אי-סדרים כספיים, מינוי מקורבים ומתן "שוחד מסך", כלומר - הענקת זמן מסך לפוליטיקאים הממונים עליו (ראו ערך ערוץ 33). בנובמבר 2004 פרסמה אגודת העיתונאים בירושלים עצומה הקוראת להדחתו של בראל.
באפריל 2005 כתב היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, חוות דעת בנוגע לתפקודו של בראל. בה כתב בין השאר: "בראל פעל בניגוד לחוק ולכללי מינהל תקין בהקשרים שונים, ובהם מינויי מקורבים, העסקה וקידום עובדים ללא מכרזים כדין, התקשרויות עם יועצים חיצוניים ועם מפיקי תוכניות ללא קבלת אישור הגורמים המוסמכים, ועוד". עקב כך החליט אהוד אולמרט, שהיה השר הממונה על רשות השידור, להתחיל בהליכי ההדחה של בראל.
ב-3 במאי 2005 הודח יוסף בראל בהחלטת ממשלת ישראל ברוב גדול, בהתנגדות של דליה איציק ומאיר שטרית. סילבן שלום וצחי הנגבי לא הורשו להשתתף בהצבעה בגלל קרבה משפחתית לעובדי רשות השידור. לאחר ההדחה, טען השר הממונה על רשות השידור, אהוד אולמרט, כי בראל הציע לו זמן מסך אם יימנע מלנסות להדיחו. שר האוצר בנימין נתניהו נמנע בהצבעה ואף אמר דברים בזכות בראל והניהול הכלכלי שלו, שצמצם את הגירעון ברשות.
בשנת 2012 מונתה בתו מירה בראל לתפקיד עורכת בכירה בקול ישראל.
הערות שוליים

↑  היום ־ בחירות לוועד עובדי "קול ישראל־, על המשמר, 17 בספטמבר 1967
↑  יוסף פריאל, לקח את החדשות - ונעלם, דבר, 18 בנובמבר 1976
↑  יוסף פריאל, עובדי הטלוויזיה בערבית מתעלמים ממנהלם ־ אף שהתלונות נגדו הופרכו, דבר, 18 ביוני 1978
↑  יעל פז-מלמד, 'השידורים בערבית נתנו תיאור מאוזן של החברה', מעריב, 25 בנובמבר 1984
↑  המסר של יוסף בראל, כותרת ראשית, 20 במרץ 1985
יעל פז-מלמד, לטלוויזיה הישראלית לא נחוץ מנהל, מעריב, 13 בספטמבר 1985
↑  אילנה באום, יוסף בראל נבחר למנהל הטלוויזיה, מעריב, 11 ביולי 1990
↑  הכנסת מקבלת טלוויזיה בחינם, באתר גלובס, 8 במאי 1997
↑  אביבה קרול, ‏ועדת החינוך והתרבות: יש לפתוח את ערוץ 33 לפרסומת, באתר גלובס, 23 באוקטובר 2000
↑  אביבה קרול, ‏המנכ"ל הזמני של רשות השידור העביר מתפקידו את המנהל הזמני של ערוץ 1, באתר גלובס, 19 במרץ 2002
↑  אורי אילון, רענן כהן: שרון לא יתנגד למינוי בראל, באתר הארץ, 22 באפריל 2002
↑  ענת באלינט, לשכת שרון: אין כוונה להדיח את בראל - מקורבו של שרון, אורי דן, חוזר להגיש את "הכל דיבורים" ברשת ב', באתר הארץ, 17 באוגוסט 2004
↑  נפתחו שידורי הערוץ הישראלי בערבית, באתר הארץ, 26 ביוני 2002
↑  ענת באלינט, אוחדו ערוץ 33 והערוץ הלווייני בערבית, באתר TheMarker‏, 19 באפריל 2004
↑  מנכ"ל רשות השידור לשעבר יוסף (ג'ו) בראל הלך לעולמו, באתר וואלה, 18 ביוני 2020
↑  יוסי דהאן התפטר ממליאת רשות השידור: "השידור הציבורי בישראל הולך ונמוג", באתר הארץ, 22 באוקטובר 2003
↑  יוסי דהאן, מיומנו של נציג ציבור במוסד סגור, באתר "העוקץ", 11 באוגוסט 2003
↑  אורן פרסיקו, תפוחים מורעלים, באתר העין השביעית, 5 בדצמבר 2011
↑  יוסף בראל חייב ללכת, באתר "העוקץ", 3 בנובמבר 2004
↑  זאב סגל, הממשלה במבחן מזוז-בראל, באתר TheMarker‏, 2 במאי 2005
↑  יעל גאוני, ‏מזוז: להדיח את בראל; בראל: לא קרא את תשובותי, באתר גלובס, 26 באפריל 2005
↑  ענת באלינט, בראל פונה לשרים ערב הדיון בהדחתו: העיתונאים מוסתים על ידי בעלי אינטרסים ומכפישים אותי, באתר TheMarker‏, 1 במאי 2005
↑  ענת באלינט, הממשלה הדיחה את מנכ"ל רשות השידור יוסף בראל מתפקידו ברוב של 13 נגד 2, באתר TheMarker‏, 2 במאי 2005
↑  יעל גאוני, ‏הממשלה הדיחה את יוסף בראל, מנכ"ל רשות השידור; בראל לא יפנה לבג"ץ: "מקבל את ההחלטה", באתר גלובס, 2 במאי 2005
↑  רועי הולר, "ביבי מעורב באינטריגות ברשות השידור", באתר ynet, 8 במאי 2005
↑  רועי ברק, ‏בשם האב? בתו של ג'ו בראל מונתה לתפקיד ברשות השידור, באתר גלובס, 30 במאי 2012
| מנהלי רשות השידור |
| --- | --- | --- |
| יושבי הראש | חיים יחיל • ולטר איתן • ראובן ירון • מיכה ינון • אהרן הראל • מיכה ינון • רינה שפירא • גיל סמסונוב • נחמן שי • אברהם נתן •  גבריאלה שלו • משה גביש • אמיר גילת |  |
| מנהלים כלליים | חנוך גבתון • שמואל אלמוג • יצחק לבני • יוסף לפיד • אורי פורת • אריה מקל • מוטי קירשנבאום • אורי פורת • רן גלינקא • יוסף בראל • יאיר אלוני • מרדכי שקלאר • יוני בן-מנחם • יונה ויזנטל • ברי בר-ציון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012466750805171  VIAF: 3066169639237796580007   WorldCat (עם VIAF): 3066169639237796580007
יוחנן אליחי

| --- | --- |

 לידה:  18 באפריל 1926 קורביל, צרפת 
 פטירה:  4 ביולי 2020 (בגיל 94) ירושלים, ישראל 
 שם לידה:  Jean Leroi 
 מדינה:  ישראל, צרפת 
 תקופת הפעילות:  1956 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 
יוחנן אליחי (18 באפריל 1926 – 4 ביולי 2020) היה בלשן, מילונאי ומורה ישראלי ממוצא צרפתי, חוקר השפה הערבית הפלסטינית המדוברת ומחברם של ספרי לימוד ומילונים בתחום זה.
מראשוני נציגות יעקב הצדיק לקתולים הדוברים עברית בישראל. היה הראשון שערך את טקס סעודת האדון בעברית בישראל, בשנת 1956. תרם רבות לתרגום הליטורגיה הלטינית לעברית וליצירת מורשת מוזיקלית קתולית בעברית.
ביוגרפיה

אליחי נולד בשנת 1926 בשם ז'אן לרואה בעיירה קורביי-אסון הקרובה לפריז, וגדל במשפחה צרפתית קתולית. בשנת 1946 נסע ללבנון במסגרת שירות לאומי, עסק שם בהוראת השפה הצרפתית והחל בלימודי השפה הערבית.
בשנת 1947 חזר לצרפת ולמד במרכז הדומיניקני ללימודי נצרות. עם תום לימודיו היה לנזיר והתקבל כחבר במסדר קתולי קטן, האחים הקטנים של ישוע (בצרפתית: Petits Frères de Jésus). חברי המנזר שקם ב-1933 בהשראת הקדוש שארל דה פוקו נהגו לעבוד במלאכות שונות 
ברחבי העולם.
בשנת 1956 הגיע לישראל, התיישב ברמת גן ועבד בתחום הקרמיקה. לאחר מכן עבר ליפו. בשנת 1960 קיבל אזרחות ישראלית ושינה את שמו מ'ז'אן לרואה' (בצרפתית: Jean Leroi) ל'יוחנן אליחי".
בין השנים 1965–1967 התגורר בכפר תרשיחא שבגליל. בשנים 1965–1989 הקליט שעות רבות את תושבי הכפר והסביבה והקלטות אלו שימשו אותו כבסיס ללמידה שיטתית של השפה וכחומר גלם ראשוני לספרי הלימוד ולמילונים שחיבר מאוחר יותר.
בשנת 1967 החל להוציא לאור בהוצאה עצמאית סדרת ספרי לימוד לשפה הערבית המדוברת, המיועדת לדוברי צרפתית. בשנת 1973 השלים חיבור של מילון צרפתי-ערבי לערבית פלסטינית מדוברת.
בשנים 1968–1981 התגורר בעפולה. בתקופה זו חיבר מילון עברי-ערבי לשפה הערבית המדוברת, שיצא לאור בשנת 1977. בשנת 1980 פרסם גרסה אנגלית לסדרת ספרי הלימוד משנת 1967.
בשנים 1982–1985 עבד בבית דפוס בחיפה ובשנת 1986 עבר להתגורר בירושלים והחל לעבוד בהוצאת קסת.
בשנים 1986–2001 פרסם ספרי לימוד לשפה הערבית המדוברת, ספרי לימוד ייחודיים לשפה העברית, מילון ערבי-עברי לשפה המדוברת והשתתף בחיבורם של מילונים וספרי עיון נוספים.
החל משנת 1999 שקד על חיבורו של מילון ערבי-אנגלי לערבית פלסטינית מדוברת. המילון יצא לאור בשנת 2004 בשם Olive Tree Dictionary.
בשנים 2005–2011 שקד על פרסום גרסאות נוספות של ספריו ללימוד ערבית וסייע בפיתוחו ובעריכתו של שיחון עברי-ערבי לרופאים וצוותי רפואה. הוא אף פרסם גרסה אנגלית, צרפתית ועברית מעודכנת של סדרת ספרי הלימוד "לדבר ערבית".
בשנת 2008 הוענק ליוחנן אליחי תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה, כאות הוקרה על עבודתו רבת השנים בתחום חקר הערבית המדוברת והוראתה. בשנת 2018 הוענק לו פרס ראשת הממשלה גולדה מאיר. בשנת 2019 הוענק לו פרס יגאל אלון. באותה שנה הוענק לו גם פרס על שם אברהם שרוני.
הוא נפטר ב-4 ביולי 2020 ונקבר בין אחיו למסדר בחצר כנסיית הביקור שבשכונת עין כרם בירושלים.
מספריו

Cours d'arabe parlé: self publishing, 1967
Dictionnaire de l'arabe parlé palestinien: francais-arabe Klincksieck, Paris 1974
Lessons in Spoken Arabic: self publishing, 1980
מילון עברי-ערבי לשפה המדוברת, הוצאת ינץ, 1977.
לחיות בעברית (Vivre en hébreu)‏ 490 פעלים בתוך 4000 משפטים מחיי יום-יום - קורס ללימוד מערכת הפועל העברית – (לדוברי צרפתית) הוצאת קסת (1993) ומינרוה בית הוצאה לאור (2008).
לחיות בעברית (Living Hebrew)‏ 490 פעלים בתוך 4000 משפטים מחיי יום-יום - קורס ללימוד מערכת הפועל העברית – (לדוברי אנגלית) הוצאת מינרוה, ירושלים 2008.
לחיות בעברית (Жить на иврите) 490 פעלים בתוך 4000 משפטים מחיי יום-יום - קורס ללימוד מערכת הפועל העברית – (לדוברי רוסית) הוצאת קסת, ירושלים (1991) והוצאת מינרוה, ירושלים (2008).
מילון ערבי-עברי לשפה המדוברת, הוצאת קסת ומשרד הביטחון, 1999.
The Olive Tree Dictionary - A Transliterated Dictionary of Conversational Eastern Arabic, Minerva Publishing house, Jerusalem 2004, second edition 2006
Speaking Arabic - A Course in Conversational Eastern Arabic, Minerva Publishing house, Jerusalem 2011
Parlons l'arabe - Cours d'arabe parle oriental, Minerva Publishing house, Jerusalem 2011
מילון כיס עברי-ערבי לשפה המדוברת, מינרוה בית הוצאה לאור, 2012
a transliterated English-Arabic Pocket Dictionary of Conversational Eastern Arabic, Minerva publishing House, 2018
מילון ערבי-עברי לשפה המדוברת (מהדורה חדשה ומורחבת), מינרוה בית הוצאה לאור, 2017.
הערות שוליים

↑  Catholic.co.il, www.catholic.co.il
↑  רחלי ריף במוסף לשבת של העיתון "מקור ראשון" 5 ביוני 2015
↑  PDF file from Editorial Manager, dx.doi.org
↑  GOLANYASSAF (2018-01-01), English: Award from the Prime minister Golda Meir fund to Yohanan Elihay, 2018 (PDF), נבדק ב-2020-07-08
↑  {{{מחבר}}}, Comments in pdf file, 2019-06-03 doi: 10.5194/amt-2019-133-rc1
↑  רועי רובינשטיין, הלך לעולמו הנזיר שהתאהב בישראל וחיבר מילון עברי-ערבי, באתר ynet, 5 ביולי 2020
↑  תבנית:Https://catholic.co.il/?view=article&id=18016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260708205171  PLWABN: 9810681468405606  BnF: cb11901661z (data)  GND: 1025796756  ICCU: BVEV031569  ISNI: 0000 0001 1674 9081  LCCN: no98067059  SELIBR: 374612  SUDOC: 026849887  VIAF: 76315197   WorldCat (עם VIAF): 76315197
ישעיהו בן-פורת

| --- | --- |

בן-פורת כעיתונאי מגויס במלחמת יום הכיפורים, אוקטובר 1973
 לידה:  13 בפברואר 1927 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  10 בנובמבר 2007 (בגיל 80) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, קול ישראל, ידיעות אחרונות, גלי צה"ל 
 
ישעיהו (שייקה) בן פורת (13 בפברואר 1927 – 10 בנובמבר 2007) היה עיתונאי, עורך ושדרן רדיו ישראלי.
קורות חיים

בן פורת נולד בשנת 1927 בווינה בירת אוסטריה בשם אוטו ויינר. לאחר ה"אנשלוס" הוברח על ידי הוריו לצרפת. שרד את השואה ועלה לארץ ישראל בשנת 1945. היה חניך במוסדות עליית הנוער ולאחר מכן חבר קיבוץ. בראשית שנות החמישים שימש כשליח הסוכנות היהודית בפריז. למד באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת הסורבון בפריז.
ערך כתב עת ספרותי בשם "מבואות" ולאחר מכן, החל משנת 1955, שימש ככתב העיתון "ידיעות אחרונות" בפריז, שם פעל גם בשירות "המוסד". שב ארצה בסוף שנות החמישים והיה לכתב בכיר ופרשן פוליטי ב"ידיעות אחרונות".
בן פורת ערך סדרת ראיונות עם אישים בכירים. ראיונותיו עם נחום גולדמן, ישראל גלילי, יעקב מרידור, יעקב שמשון שפירא, מאיר עמית, יעקב חזן, ברונו קרייסקי ושמחה ארליך התפרסמו בספרו "שיחות" שיצא לאור בשנת 1981.
הוא שימש ככתב בישראל של תחנת הרדיו "אירופה 1" והשבועון הצרפתי "פארי מאץ'", הגיש פינות ותוכניות בענייני תרבות ברדיו, בקול ישראל ובגלי צה"ל, והיה מראשוני מגישי תוכנית ראיונות ברדיו ובטלוויזיה הישראלית. בסוף שנות התשעים יצאה לאור סדרת ספריו, ובכל אחד מהם שיחה של בן פורת עם אישיות אחרת, ובהם יוסי שריד, יוסי ביילין, דן מרידור ואחמד טיבי. פרסם (ביחד עם אחרים) ספרים נוספים בנושאים צבאיים-מדיניים.
ישעיהו בן פורת היה אחד מקבוצת עיתונאים (שכללה מלבדו את אורי דן, יהונתן גפן, איתן הבר, חזי כרמל, אלי לנדאו ואלי תבור) שפרסמו בשנת 1973 את הספר "המחדל", שהיה הספר הראשון שנתפרסם מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים ובו ביקורת על מחדליה ותיאור עז משדות הקרב, על החללים, הנפגעים ואובדן הציוד שהיו בהם. הספר עורר בזמנו הד רב בדעת הקהל.
בן פורת היה האורח האחרון בסדרת תוכניותיו של עמוס אטינגר "חיים שכאלה", ששודרה בשנת 2000.
ספריו

אמברגו - מיראז' נגד מיג (ביחד עם אורי דן), הוצאת מסדה, 1968
המרגל שבא מישראל - פרשת אלי כהן, הוצאת מסדה, 1968
המלחמה החשאית (ביחד עם אורי דן), ספריית מעריב, 1972
המחדל (ביחד עם עיתונאים נוספים), הוצאה מיוחדת, 1973
מבצע אנטבה - טיסה 139 (ביחד עם איתן הבר וזאב שיף), הוצאת זמורה ביתן מודן, 1976
שיחות, הוצאת עידנים, 1981
עט להזכיר הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 1994
שיחות עם יוסי ביילין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996
שיחות עם יוסי שריד, ספרית פועלים, 1997
שיחות עם דן מרידור, ספרית פועלים, 1997
שיחות עם סטף ורטהימר, ספרית פועלים, 1998
שיחות עם מוטי קירשנבאום, ספרית פועלים, 1998
שיחות עם אחמד טיבי, ספרית פועלים, 1999
פנים אל פנים עם ברונו לנדסברג, ספרית פועלים, 2001
הערות שוליים

↑  ליאת ברגמן‏, ישעיהו בן פורת ואורי דן בשירות המוסד, באתר וואלה, 13 בנובמבר 2007
↑  יואב יצחק, חשיפה: העיתונאים בן-פורת ואורי דן שימשו סוכני המוסד, באתר News1 מחלקה ראשונה, 13 בנובמבר 2007
↑  המלחמה, המחדל והאשמה, דבר, 25 בינואר 1974
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258583305171  PLWABN: 9811719703705606  BnF: cb11891141n (data)  GND: 120891042  ISNI: 0000 0001 0779 8324  LCCN: n50007680  SUDOC: 02671700X  VIAF: 37449501   WorldCat (עם VIAF): 37449501 
ישעיהו בן פורת