stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תלמוד שטיינזלץ

| --- | --- |

חמש מהדורות של תלמוד אבן ישראל - שטיינזלץ
 מידע כללי
 מאת:  עדין אבן ישראל 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  ספרות תורנית 
 הוצאה
 הוצאה:  המכון הישראלי לפרסומים תלמודיים 
 תאריך הוצאה:  2010 
 
עמוד מתלמוד שטיינזלץ
תלמוד שטיינזלץ (נקרא גם: תלמוד אבן ישראל) הוא מהדורה של התלמוד הבבלי בעריכת הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ). התלמוד במהדורה זו מנוקד, מפוסק, מחולק לפסקאות, ובנוסף לפירושים המקובלים (רש"י ותוספות) נכללים בו תרגום של התלמוד מארמית לעברית בתוספת מבואות, הסברים קלים, סיכומים, ביוגרפיות של חכמי התלמוד, תרשימים, תמונות ועוד. כל אלה מקלים על הלומד בן זמננו בגישתו לתלמוד. למהדורת התלמוד הבבלי נוספה מהדורה של מסכת פאה ומסכת שקלים מהתלמוד הירושלמי.
מבנה המהדורה

הדפים בתלמוד שטיינזלץ מתבססים על החלוקה המקובלת של התלמוד, אך המקום הנדרש לניקוד ולפירוש הנוסף הביאו לפיצולו של כל עמוד לשני עמודים. בנוסף לכך, פירוש התוספות מודפס בגופן רגיל, ולא בכתב רש"י. התלמוד מודפס בשני גדלים, שתוכנם זהה, והם נבדלים רק בגודל הגופנים. כריכת הספר ושערי המסכתות עוצבו על ידי האמן בצלאל שץ.
בנוסף יצאה לאור מהדורת שטיינזלץ-וילנא, שבה מופיע עמוד של ש"ס וילנא (בצורתו המקובלת, ללא ניקוד וללא פיסוק) ולצדו עמוד עם הפירוש של הרב אבן ישראל (שטיינזלץ).
הוצאה לאור והשפעה

התלמוד יוצא לאור בהוצאת "המכון הישראלי לפרסומים תלמודיים" שאותו הקים הרב אבן ישראל (שטיינזלץ) בשנת 1965. בשנת 1967 יצא לאור הכרך הראשון, מסכת ברכות, שהתקבל בהתלהבות אך גם בביקורת. ההוצאה לאור נעשתה בהדרגה, כרך אחר כרך, והסתיימה בשנת ה'תשע"א 2010. במסגרת ההוצאה לאור, יצאו 44 כרכים, הכוללים את כל מסכתות התלמוד הבבלי; וכן מסכת פאה מהתלמוד הירושלמי. בשנת ה'תשע"ד 2013, יצא לאור פירוש על מסכת שקלים מהתלמוד הירושלמי. בשנת 2004 יצאה לאור גרסה ממוחשבת של תלמוד שטיינזלץ על גבי סדרה של תקליטורים (בפורמט PDF).
מסכת ברכות של תלמוד שטיינזלץ נכללה בתחילת 2008, כנציגה של התלמוד הבבלי, בסדרת "עם הספר" של הוצאת ידיעות אחרונות.
בשנת 2010 עברה הוצאתו לאור של תלמוד שטיינזלץ בגרסאותיו השונות להוצאת קורן. במהלך השנים תורגמו המהדורות המפורשות לשפות רבות, מהלך שהואץ עם החלפת ההוצאה לאור. בין השפות שאליהן תורגם תלמוד שטיינזלץ: אנגלית, צרפתית, יפנית, קוריאנית ועוד.
הביאור קידם את לימוד התורה לנשים.
התייחסות הרבנים למהדורת שטיינזלץ

על פי עדותו של הרב אבן-ישראל, את הרעיון וההדרכה לצורת הדפסת תלמוד שטיינזלץ קיבל מהרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד.
למהדורת שטיינזלץ הסכמות מרבנים בולטים, ובהם הרב משה פיינשטיין הרב עובדיה יוסף[דרוש מקור], האדמו"ר מצאנז, האדמו"ר מגור, הרב שלמה יוסף זוין, הרב מרדכי אליהו, הרב ישראל מאיר לאו, האדמו"ר מערלוי[דרוש מקור], הרב מאיר מאזוז, הרב זלמן מלמד ועוד. הרב פיינשטיין כתב בהסכמתו:
בשמחה ראיתי הפירוש החשוב של הרב הגאון מוהר"ר עדין שטיינזלץ שליט"א מעיה"ק ירושלים, על מסכתות ביצה ור"ה... נוסף לעוד כמה חלקים, הם באמת עבודה גדולה, שיכולים להיות לתועלת לא רק לאלו שכבר מורגלים בלמוד הגמרא, ורוצים להעמיק יותר, אלא גם לאלו שמתחילים ללמוד, להדריכם בדרכי התורה איך להבין ולהעמיק בים התלמוד.
מאידך, שורה ארוכה של רבנים, בראשם הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב שמואל הלוי ואזנר, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב חיים קניבסקי, הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן, הרב ניסים קרליץ, הרב שמעון בעדני[דרוש מקור], הרב חיים פינחס שיינברג[דרוש מקור], הרב חיים קרייזווירטה[דרוש מקור] אב"ד אנטוורפן בבלגיה, הרב אליעזר יהודה ולדנברג יצאו בחריפות כנגד מהדורת שטיינזלץ, מטעמים שונים. הרב שך התנגד באופן כללי למהדורות הכוללות ביאורים חדשים לתלמוד, כמו כן התנגד לתרגום התלמוד לעברית מודרנית, ואף יצא נגד ניסיונות אחרים לביאורים כאלה. לדבריו, על ידי הלימוד של התלמוד המבואר שטיינזלץ "סר כל זיק של קדושה ואמונה", והדבר יביא לשכחת התלמוד.
יש שטוענים שהמוטיבציה להתנגדות לביאור הייתה עסקית - ונועדה לחבל בהצלחה של הביאור לאנגלית שעבד עליו באותו זמן והיה עתיד לצאת במקביל לשוטנשטיין.
בציבור החרדי הליטאי לא מקובל להשתמש במהדורה.
בתגובה אמר הרב אבן-ישראל כי ההתנגדות לספריו היא "חלק מהמאבק נגד חב"ד".
הערות שוליים

↑  אפרת גרוסמן, אותיות פורחות באוויר: נפרדים מהרב עדין אבן ישראל שטיינזַלץ, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 12.08.2020
↑  יעקב אדלשטיין, התלמוד בפירוש עברי חדש, הצופה, 19 בנובמבר 1965
↑  יעקב גורן, ברכת הנהנין, למרחב, 2 ביוני 1967
אדי, התלמוד בעברית, הצופה, 30 ביוני 1967
צבי שוע, הוראת התלמוד בקיבוץ, על המשמר, 4 באוגוסט 1967
1 2  יצחק אבינרי, ראשיתו של מפעל תלמודי גדול, מעריב, 8 בדצמבר 1967
↑  ברוך מורן, הידור שאין תוכו כברו, הצופה, 15 בספטמבר 1967
↑  תחילת מסכת ברכות באנגלית
↑  מכירים תודה: "התרומה שלו ללימוד התורה הנשי הייתה עצומה", באתר מקור ראשון
↑  הרב עדין שטיינזלץ נפטר: "רש"י בן זמננו", באתר ynet, 7 באוגוסט 2020
↑  הרבי מחב"ד על צורת הדף של תלמוד "שטיינזלץ" יוטיוב.
↑  ראו הסכמות הרבנים באתר תלמוד שטיינזלץ
↑  הוצאות קורן ירושלים, באתר web.archive.org, ‏2014-09-24
↑  צילום סרוק של ההסכמה ניתן לראות כאן:
https://steinsaltz-center.org/he/about#endorsements
1 2 3 4
↑  תשובת הרב בנידון
↑  זלמן מלמד, פירושו של הרב שטיינזלץ, באתר "ישיבה"
↑  המכתבים התפרסמו בעיתון יתד נאמן יום שישי י' באב תשמ"ט 11/6/1989
↑  ⁨קינאה שהולידה קנאות ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 18 אוגוסט 1989 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  יצחק טסלר, הרב שטיינזלץ על הרבי מלובביץ': "המפקד נעדר, והחסידים ממשיכים לפעול", באתר ynet, 15 ביולי 2014.
תלמוד שטיינזלץ
אסטריד ברג'ס פריסבי

| --- | --- |

אסטריד ברג'ס פריסבי, (2014)
 לידה:  26 במאי 1986 (בת 38) ברצלונה, ספרד 
 מדינה:  צרפת, ספרד 
 תקופת הפעילות:  מ-2006 
 מקום לימודים:  Cours Simon  Lycée Victor-Hugo 
 פרסים והוקרה:  פרס גאודי לשחקנית הטובה ביותר (2012)  פרס סוזאן-ביאנשטי  גביע שופאר 
 פרופיל ב-IMDb
 
אסטריד ברג'ס פריסבי (באנגלית: Àstrid Bergès-Frisbey; נולדה ב-26 במאי 1986) היא דוגמנית ושחקנית צרפתייה ממוצא קטאלני. קיבלה חשיפה בינלאומית כאשר שיחקה בסרט "שודדי הקאריביים: זרמים זרים" בתפקיד בתולת הים סרינה בשנת 2011.
ביוגרפיה

פריסבי נולדה בברצלונה, ספרד לאב קטלאני ולאם צרפתייה. היא הבכורה מתוך 3 בנות. בעקבות גירושי הוריה כשהייתה בת שנתיים, היא עברה לדרום מערב צרפת כשהייתה בת 5. היא גדלה בעיירה קטנה ליד לה רושל, שם שיחקה בהצגות בית הספר, אך מעולם לא ראתה במשחק כדרך מסלול לקריירה, בעיקר כי הכפר בו התגוררה היה שונה מאוד מתעשיית הקולנוע, ותיארה כיצד לדעתה משחק הוא "לא מקצוע; זה היה משהו מופשט". מאוחר יותר עבר אביה לרפובליקה הדומיניקנית, שם בילתה חמישה קיצים ועבדה כמלצרית. בגיל 17 היא עברה לבדה לפריז כדי להמשיך בקריירה באוסטאופתיה, אך מצאה את עצמה מסתובבת הרבה בלי להכיר איש באזור. זמן קצר לאחר מכן נפטר אביה בגיל 46. בשל האירוע היא מבינה שהחיים קצרים מדי וכי השאיפה האמיתית שלה היא משחק. לאחר סיום לימודי התיכון היא החלה ישירות לנסות להתקבל לבית הספר לדרמה. היא דוברת קטלאנית, ספרדית, צרפתית ואיטלקית. היא החלה ללמוד אנגלית על תפקידה בשודדי הקאריביים.
קריירה

ב-2007 פריסבי התחילה את דרכה כשחקנית בטלוויזיה הצרפתית ובסרט הקולנוע הקמבודי "חומת הים" משנת 2008 לצידה של איזבל הופר.
בשנת 2011 התפרסמה ברחבי העולם בסרט "שודדי הקאריביים: זרמים זרים" בתפקיד סרינה, בתולת הים שנתפסת על ידי שחור הזקן (איאן מקשיין) וניצלת על ידי המיסיונר פיליפ סוויפט (סם קלאפלין). היא קיבלה את התפקיד לאחר שהרשימה את רוב מרשל וג'רי ברוקהיימר באודישן שעשתה בצרפת.
בשנת 2014 שיחקה בסרט הדרמה-מדע בדיוני "המקור" של הבמאי מייק קהיל לצדם של מייקל פיט ובריט מרלינג.
בשנת 2017 שיחקה בסרטו של גאי ריצ'י "קינג ארתור: אגדת החרב" לצד צ'ארלי האנם ודג'ימון הונסו.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2008 | חומת הים | סוזן |  |
| 2009 | La première étoile | ג'ולייט |  |
| 2009 | Extase | ג'יני |  |
| 2010 | Bruc. La llegenda | גלוריה |  |
| 2011 | הבת הטובה של דיגר | פטריסיה אמורטי |  |
| 2011 | שודדי הקאריביים: זרמים זרים | סרינה | סרט אמריקאי |
| 2012 | The Sex of the Angels | קרלה | סרט ספרדי |
| 2013 | Juliette | ג'ולייט קרסנטי |  |
| 2014 | נשמות תועות | סופי | סרט אמריקאי |
| 2015 | אלסקה | נאדין |  |
| 2017 | קינג ארתור: אגדת החרב | המאגה | סרט אמריקאי |
| 2020 | L'Autre | מארי | זוכת פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים של טאורמינה |
| 2021 | המשימה | לוריין |  |
| 2024 | Cuckoo | אד |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | Sur le fil | מארי סרטיסיאן | 3 פרקים |
| 2007 | Divine Émilie | מרקיזה דה בופלרס | סרט טלוויזיה |
| 2008 | Elles et moi | איזבל ג'וני | מיני-סדרה |
| 2009 | La reine morte | לינפאנטה | סרט טלוויזיה |
| 2021 | Capitaine Marleau |  |  |
פ.צ. סיון

פ.צ. סיון (בצרפתית: FC Sion) הוא מועדון כדורגל שווייצרי מהעיר סיון המשחק בליגת המשנה השווייצרית. המועדון נוסד בשנת 1909 ומגרשו הביתי הוא סטאד טורבילון, המכיל 14,283 מקומות.
המועדון זכה בשתי אליפויות והגיע 13 פעמים לגמר הגביע השווייצרי, בו זכה בכל אחת מהפעמים, האחרונה בשנת 2015. בעונת 1996/1997 זכתה הקבוצה בדאבל היחיד בתולדותיה.
תארים

אליפויות (2): 1991/1992, 1996/1997
הגביע השווייצרי (13): 1965, 1974, 1980, 1982, 1986, 1991, 1995, 1996, 1997, 2006, 2009, 2011, 2015
טימופאניס

| --- | --- |

טימוליאון רוצח את טימופאניס
 לידה:  411 לפנה״ס קורינתוס, יוון 
 פטירה:  365 לפנה״ס (בגיל 46 בערך) קורינתוס, יוון 
 
טימופאניס (ביוונית: Τιμοϕάνης‏; ? - 366 או שנת 365 לפנה"ס) היה מצביא יווני בן העיר קורינתוס. אחיו של המצביא הנודע טימוליאון. טימופאניס נרצח בידי אחיו לאחר שניסה להפוך את עצמו לטיראן בקורינתוס.
ביוגרפיה

טימופאניס נולד בעיר קורינתוס במהלך המחצית השנייה של המאה ה-5 לפנה"ס. הוריו נקראו טימודימוס ודימאריסטי, ושניהם היו בעלי מעמד בעיר. אחיו הצעיר היה טימוליאון. פלוטרכוס מתאר את אופיו כך: "עיקש היה ונגוע באהבה חולנית לשלטון יחיד בעטיים של חברים נקלים וחיילים שכירים שהיו תמיד במחיצתו, אלא שיצא לו שם של איש נמרץ בפעולות מלחמה ומחבב סכנות ובשל כך משך אחריו את בני עירו". דיודורוס כותב שהוא היה "איש בעל עושר וחוצפה מופלגים".
טימופאניס קיבל תפקידים שונים בצבאה של קורינתוס, ובמהלך אחת המלחמות נגד קליאונאי פיקד על חיל הפרשים של העיר. במהלך אותה מלחמה, הציל אותו אחיו טימוליאון ממוות בקרב. בשנת 366 או שנת 365 לפנה"ס, מועצת העיר קורינתוס החליטה לשכור חיל של 400 שכירי חרב כדי להרתיע אויבים. טימופאניס מונה למפקד החיל, אולם הוא שכנע את השכירים למרוד במעסיקיהם ולציית רק לו. לאחר שרצח אזרחים רבים, הוא הכריז על עצמו כשליט יחיד (טיראן) של העיר. טימוליאון התקשה להשלים עם הדבר וארגן קשר נגד אחיו. המקורות חלוקים באשר לקשר עצמו. פלוטרכוס מספר שטימוליאון הגיע עם שני אזרחים נוספים (אחד מהם גיסו של טימופאניס) לביתו של טימופאניס בלילה, והשלושה הפצירו בו להפסיק את רודנותו. טימופאניס לעג להם, ובעוד טימוליאון מתרחק ופורץ בבכי, השניים האחרים רצחו את טימופאניס. גרסה דומה מוסר קורנליוס נפוס, הטוען שטימוליאון אפילו לא הסתכל על דמו של אחיו. דיודורוס לעומת זאת, מספר שטימופאניס צעד בשוק של קורינתוס, כאשר מספר רב של אזרחים התנפלו עליו ועל פמלייתו. על פי דיודורוס, טימוליאון רצח את אחיו במו ידיו לעיני כל.
ביוון העתיקה רצח קרוב משפחה, ואפילו הוא צודק, נחשב לפשע חמור מאוד. בשל כך, הדעות על מעשהו של טימוליאון היו חלוקות. היו ששיבחו אותו על ההקרבה שגילה, בעוד אחרים גינו אותו על כך. אמם של טימוליאון וטימופאניס ניתקה את קשריה עם טימוליאון וסירבה להביט בו. הדבר כה ציער את טימוליאון עד שהוא שקל להתאבד. הוא פרש מכל תפקיד ציבורי למשך עשרים שנה.
הערות שוליים

↑  פלוטרכוס, חיי טימוליאון, 3.
↑  דיודורוס, ספר שישה עשר, 65, 3.
↑  פלוטרכוס, חיי טימוליאון, 4.
↑  קורנליוס נפוס, טימוליאון, 1.
↑  דיודורוס, ספר שישה עשר, 65.
↑  א"א הלוי, פלוטארכוס, חיי אישים: אנשי יוון, מוסד ביאליק, 1986. עמ' 367 הערה 7.
↑  פלוטרכוס, חיי טימוליאון, 5.
אדית רוזוולט

דיוקנה הרשמי המופיע בבית הלבן
אדית קרמיט קארו רוזוולט (באנגלית: Edith Kermit Carow Roosevelt‏; 6 באוגוסט 1861 – 30 בספטמבר 1948) הייתה אשתו השנייה של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1901–1909.
ביוגרפיה

אדית נולדה בקונטיקט לצ'ארלס קארו (Charles Carow;‏ 1825–1883) ולגרטרוד אליזבת קארו (Gertrude Elizabeth Carow;‏ 1836–1895). זמן קצר לפני לידתה עברו הוריה לכיכר יוניון בעיר ניו יורק, בגלל רצונה של אימה להתרחק מביתה הקודם בקונטיקט, בה נולדה לה פגה מתה. לאחר הולדתה של אדית נולדה לה אחות צעירה, אמילי. אדית הכירה את תאודור רוזוולט מילדותם ועוד בהיותה פעוטה נהגה לשחק עם אחותו הצעירה קורין.
אדית התחנכה בבית הספר של הגברת קומסטוק - בית ספר פרטי לעלמות צעירות מהמעמד הגבוה, ונהגה לצאת לחופשות עם תאודור ידידה בה הם ביקרו בבית הקיץ של משפחתו במפרץ אויסטר שבלונג איילנד. ידידותם נקטעה עם נסיעתו ללמוד באוניברסיטת הרווארד, אולם הם נפגשו בחתונתו עם אליס האת'וויי לי בשנת 1880. פגישתם הבאה נערכה בשנת 1885 כאשר היה אלמן עם ילדה אחת, אליס רוזוולט.
תיאודור ואדית נישאו בלונדון בדצמבר 1886 והתגוררו במפרץ אויסטר. נולדו לבני הזוג חמישה ילדים: תאודור רוזוולט הבן, קרמיט, אתל קארו (לימים: אתל רוזוולט דרבי), ארציבולד בולוק וקוונטין.
לאחר הרצחו של נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי ומינוי בעלה לתפקיד הנשיא, הפכה אדית לגברת הראשונה של ארצות הברית, אולם הקפידה על פרטיות משפחתה ואסרה על עיתונאים וכתבים להתקרב לילדיה. אולם על אף התעקשותה של אדית, היו חיי המשפחה הנשיאותית שיחת היום בארצות הברית, ונישואיה של בתה החורגת, אליס, לניקולס לונגוורת' היו אירוע ציבורי.
לאחר מות בעלה בשנת 1919 נהגה אדית לטייל בעולם, אולם המשיכה להתגורר בבית המשפחה בלונג איילנד וכן המשיכה בתמיכתה בקרנות צדקה.
בשנת 1932 נשאה אדית נאום פוליטי התומך בהרברט הובר בעת ניסיונו להיבחר לכהונה שנייה כנשיא, נאום בו התנגדה לבחירת אחיינה (מכוח נישואין) פרנקלין דלאנו רוזוולט.
אדית נפטרה בביתם במפרץ אויסטר ב-30 בספטמבר 1948 בגיל 87. שלושה מילדיה מתו לפניה - קוונטין ב-1918 (כטייס בחזית אירופה), קרמיט ב-1943 ותאודור ב-1944 (לאחר שעוטר במדליית הכבוד של הקונגרס).
משפחת רוזוולט - 1903
הבנק המרכזי של עיראק

| --- | --- |

 מטה מרכזי:  בגדאד, עיראק
 קואורדינטות:  33°20′15″N 44°23′39″E﻿ / ﻿33.3376°N 44.3941°E﻿ / 33.3376; 44.3941
 הקמה:  1947
 נגיד:  מוסטפא גאלב מוח'יף (מאז ספטמבר 2020)
 מדינה:  עיראק עיראק
 מטבע:  דינר עיראקי
 עתודות:  50.66 מיליארד דולר אמריקאי (נכון למרץ 2018)
 אתר הבנק (בערבית)
 
הבנק המרכזי של עיראק (CBI) (בערבית: البنك المركزي العراقي, אל-בנכּ אל-מרכּזי אל-עראקי) הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי בעיראק. הבנק הוקם כגוף עצמאי לראשונה בשנת 1947 ותפקידיו המרכזיים כיום הם להבטיח יציבות מחירים בעיראק ולקדם מערכת כלכלית המבוססת על שוק תחרותי ויציב במדינה. הבנק המרכזי הוא הסמכות הרשמית היחידה המורשית להדפיס כסף בעיראק. מטה הבנק ממוקם בבגדאד.
היסטוריה

לאחר מלחמת העולם הראשונה ועד לשנת 1931, הייתה מנוהלת המערכת המוניטרית העיראקית על ידי שלטונות המנדט הבריטי. ב-1931 הוקמה בלונדון מועצת המטבע העיראקי במטרה להנפיק את הדינר העיראקי. מועצה זו שאפה להשיג "מדיניות מוניטרית שמרנית, בשמירה על רזרבות גדולות על מנת לגבות את הערך של הדינר", מה שיושם בין היתר על ידי "חיזוק הקשר של המטבע לפאונד הבריטי".
בשנת 1949, מועצת המטבע הוחלפה על ידי הבנק הלאומי של עיראק. הבנק הוקם כבר שנתיים קודם לכן ב-16 בנובמבר 1947, אך החליף את המועצה באופן רשמי רק שנתיים מאוחר יותר. שמו הוחלף לבנק המרכזי של עיראק בשנת 1956.
על אף שהבנק המרכזי הוא הסמכות היחידה שיכולה להנפיק כסף בעיראק, בין מלחמת המפרץ (1991) למלחמת עיראק (2003) הונהג מטבע חדש בכורדיסטן העיראקית הנקרא דינר שווייצרי. באותן שנים נהנה חבל זה מאוטונומיה בחסות הגנתה הצבאית של ארצות הברית, והקשר בין החבל לבין השלטון העיראקי המרכזי בבגדאד היה רופף מאוד. ה"דינר השווייצרי" לא הונהג באופן רשמי, אלא הפך מטבע עצמאי עקב סירובם של הכורדים להכיר בשטרות הכסף החדשים שהנפיק הבנק המרכזי העיראקי עקב העיצומים הכלכליים על עיראק. הכורדים התעקשו להמשיך להשתמש בשטרות הישנים שבוטלו בשאר חלקי עיראק. ה"דינר השווייצרי" לא הונפק על ידי בנק מרכזי כלשהו ולא היה נתון לכל פיקוח. כמו כן לא היה שום גוף שהתחייב לכבד אותו או לשלם תמורתו במטבע אחר. ערכו נבע מתוך מוסכמה חברתית בתוך הקהילה הכורדית של צפון עיראק.
ב-18 במרץ 2003, יום לפני כניסת הכוחות האמריקאים לבגדאד כחלק מהפלישה לעיראק, נגנבו כמעט מיליארד דולרים אמריקאים מהמטה של הבנק בבגדאד על ידי בנו של סדאם חוסיין, קוסאי חוסיין.
לאחר נפילת משטרו של סדאם חוסיין, הבנק המרכזי של עיראק כונן מחדש ב-2004 תחת חוק חדש. החוק הכריז על הבנק כבנק המרכזי הרשמי של עיראק, ללא כפיפות לאדם מסוים. החידוש של החוק מצוי בכך שהוא מורה על החזקת 100% מההון של הבנק על ידי המדינה עצמה, באופן בלתי ניתן להעברה. בהמשך לכך, החוקה החדשה של עיראק מ-2005 קובעת שהבנק המרכזי הוא מוסד מדיני ולא פרטי, והוא שייך למדינה מבחינה כלכלית ומבחינה ניהולית. נוסף על כך, נקבע כי לממשלת עיראק עומדת "הסמכות הבלעדית" על "עיצוב וניהול הבנק המרכזי".
ב-25 בינואר 2011, פסק בית המשפט העליון של עיראק שהבנק המרכזי צריך להיות נתון לפיקוח של ממשלת עיראק. ביחס לפסיקה זו הזהיר נגיד הבנק דאז סינאן א-שביבי מפני איום על העצמאות ההכרחית של הבנק.
לבנק יש יחידת מחקר המפרסמת מאמרים אקדמיים בשפה הערבית באתר האינטרנט ששייך לבנק. המאמרים עוסקים בנושאים רלוונטיים לכלכלה העיראקית כמו משמעות ביסוס התוצר על תעשיית הנפט, היחס לכלכלה האמריקאית, תפקיד הבנק המרכזי ויציבות מחירים.
יעדי הבנק

בחוק "הבנק המרכזי העיראקי" שחוקק ב-6 במרץ 2004, הוגדר כי היעדים הכלליים של הבנק המרכזי העיראקי הם:
שמירה על יציבות בשיעור האינפלציה.
יישום מדיניות מוניטרית (כולל מדיניות ריבית).
ניהול הרזרבות של המדינה.
הנפקת הדינר העיראקי וניהולו.
להסדיר את פעילות הבנקים המסחריים.
בהתאם לכך, לפי האתר הרשמי של הבנק, נכון לשנת 2021, "המטרה המרכזית של הבנק היא להבטיח יציבות מחירים מקומית ולעודד צמיחה בת-קיימא, תעסוקה ושגשוג בעיראק". האתר מצהיר שהתפקידים של הבנק הנגזרים מכלל היעדים המרכזיים האלו הם:
להיות אחראי על יישום המדיניות המוניטרית ומדיניות הריבית של עיראק.
להחזיק בזהב ולנהל את רזרבות הזהב של המדינה.
להנפיק ולנהל את המטבע העיראקי.
להקים, להשגיח ולקדם מערכת תשלומים בטוחה ויעילה במדינה.
להנפיק רישיונות או היתרים לבנקים המסחריים ולפקח עליהם, כפי שמפורט בחוק הבנקאות.
לבצע כל משימה משנית אחרת תחת המסגרת שייצר החוק העיראקי.
נכון למרץ 2018, דיווח הבנק כי יש ברשותו נכסים בשווי של כ-50 מיליארד דולר. המטה המרכזי של הבנק ממוקם בבגדאד, ובנוסף לו יש לבנק ארבעה סניפים – בבצרה, במוסול, בסולימאניה ובארביל.
לפי התוכנית האסטרטגית לשנים 2021–2023 שפורסמה באתר הבנק, חמש מטרות אסטרטגיות הוצבו לפעילות הבנק בשנים הקרובות, על פי סדר חשיבות יורד:
להשיג יציבות מחירים ויציבות פיננסית כללית.
לחזק את סקטור הבנקאות ואת המוסדות הפיננסיים בעיראק.
לקדם דיגיטציה של הבנק המרכזי ושל סקטור הבנקאות בעיראק בכלל.
לפתח את המבנה הארגוני ואת משאבי כוח האדם של הבנק המרכזי.
להפעיל ולחזק את הקשרים הפנים-מדינתיים והבינלאומיים של הבנק המרכזי.
צעדי מדיניות בולטים

מאז הקמתו כבנק מרכזי עצמאי, הבנק המרכזי העיראקי נחשב רוב השנים לכזה שמנוהל באופן לא מקצועי, כופה פתרונות זמניים לבעיות ואחראי למטבע לא יציב ולא אמין. המטבע שהנפיק הבנק לא נסחר במסחר בינלאומי במשך שנים רבות לאור הסיכון המופרז והחשש מירידת ערך משמעותית.
אופי צעדי המדיניות השתנה לאחר שהבנק כונן מחדש על ידי ההנחיה האמריקאית ב-2003. כך למשל, בשנת 2004, כשנה אחרי הפלישה האמריקאית לעיראק, הודיע הבנק המרכזי לראשונה מאז אמצע שנות ה-60 על אישור לבנקים זרים לפעול בעיראק. במסגרת זאת הבנקים הורשו להתמודד על 6 רישיונות לפעול בעיראק, כל אחד בתוקף 5 שנים, תוך התחייבות להחזיק בעיראק הון מינימלי של 25 מיליון דולר. בפברואר 2004 הבנק אישר לבנק הלאומי של כווית ולבנקים המסחריים Standard Chartered Singapore ו-HSBC לפעול בעיראק. כיום עיקר הבנקים הזרים שפועלים בעיראק הם בנקים ממדינות המזרח התיכון.
בנובמבר 2004 פרסמה ארצות הברית צו נשיאותי שמאפשר לעיראק לפתוח חשבון בפדרל ריזרב, הבנק המרכזי האמריקאי. במסגרת זו, הפקיד הבנק המרכזי של עיראק כ-5 מיליארד דולר בחשבון שפתח בפדרל רזרב בפברואר 2005. על פי ג'ון טיילור, תת-שר האוצר האמריקני, פתיחת החשבון הייתה אמורה "לסמל את חזרתה של עיראק לשוק הפיננסי". עוד אמר טיילור בזמנו כי "צעד זה יאפשר לבנק המרכזי העיראקי לצבור ריבית על היתרות שלו בסכום של למעלה מ-100 מיליון דולר בשנה. ניתן יהיה להשתמש בריבית הנצברת לשיפור תשתיות בעיראק".
החל משנת 2010, נפוצו פרסומים כי עיראק מתכננת "למחוק 3 אפסים" מהערך הנומינלי של הדינר העיראקי. באוגוסט 2011 הבנק המרכזי הצהיר על כוונותיו לעשות זאת כדי לפשט את ביצוע העסקאות לאור האינפלציה הגבוהה והערך הנומינלי הגבוה של השטרות. כלומר, עקב ירידת ערך המטבע, המסחר היומיומי של האדם הפרטי ברכישת מוצרים בסיסיים דרש כעת שטרות רבים בערך נקוב של אלפי דינרים כל אחד. על כן, נאמר כי צעד "מחיקת האפסים" חשוב במיוחד במדינה כי רבות מהעסקאות בה מתבצעות בשימוש בכסף מזומן. עם זאת, באפריל 2012 דווח כי הקבינט העיראקי השהה את התוכנית. זאת לאור דאגה שהמהלך יגרום לסיבוכים בכלכלה העיראקית, וכן מפני שעל פי הקבינט חוסר היציבות במדינה לא מאפשר מהלך כל כך נרחב ומורכב.
בצל מגפת הקורונה, הכריז הבנק בדצמבר 2020 על פיחות של כמעט 20% בערך הדינר מול הדולר מחשש מגירעון חמור בתקציב. החשש נבע מירידה במחירי הנפט ומהירידה בהפקת נפט גולמי. על פי שר הכלכלה העיראקי, עלי עלאווי, מטרת הפיחות היא לתמרץ את המגזר הפרטי ואת הייצור המקומי, ולמנוע גירעון חמור.
מטה הבנק

מבנה המטה הנוכחי של הבנק עוצב על ידי חברה דנית בשם "Dissing+Weitling" ובנייתו הושלמה בשנת 1985. המבנה עשוי מבטון מזוין המצופה בשיש. יש לו מעט פתחים חיצוניים, ובמקום זאת הוא בעל חצר פנימית בלב הבניין. החצר מוקפת במשרדים בעלי קירות זכוכית מכל הצדדים, ולכל משרד וילון.
באוגוסט 2010, הארכיטקטית זהא חדיד שנולדה בעצמה בבגדאד מונתה לעצב מחדש את מטה הבנק. השיחות הראשוניות על הפרויקט נערכו באיסטנבול, ב-14 באוגוסט 2010, בנוכחות נגיד הבנק דאז, סינאן א-שביבי. ההסכם הסופי בין הבנק המרכזי לבין חברת "Zaha Hadid Architects" נחתם בטקס בלונדון ב-2 בפברואר 2012. בהסכם מפורטים שלבי העיצוב והבנייה של המבנה החדש.
רק בשנת 2017, כ-5 שנים לאחר מינוי זהא חדיד להובלת הפרויקט, נבחרה חברת קבלן לביצוע הבנייה. נכון ליולי 2021, בנייתו של המטה החדש עדיין לא הושלמה, והיא אמורה להסתיים בשנת 2022. המטה אמור להתנשא לגובה של כמעט 170 מטר ולהכיל 37 קומות. עלות הפרויקט אמורה להסתכם בכמעט 800 מיליון דולר.
ראו גם

בנק מרכזי
מדיניות מוניטרית
הערות שוליים

↑  Looney, Robert (September 2003). "A Monetary/Exchange-Rate Strategy for the Reconstruction of Iraq". Middle East Policy. 10 (3): 33–42. doi:10.1111/1475-4967.00115.
↑  Central Bank of Iraq. "History of the CBI". אוחזר ב-19 ביולי 2021.
↑  Thomas Harding (2 August 2005), Papers show Saddam snatched $1bn from bank a day before invasion", The Telegraph.
↑  Central Bank of Iraq Law, חלק 2, סעיף 5.1.
↑  Central Bank of Iraq Law, חלק 2, סעיף 5.2.
↑  Constitution of Iraq, חלק 3, פרק 4, סעיף 103.
↑  Gamel, Kim (25 January 2011), "Iraq central bank chief warns on Cabinet oversight". Bloomberg Businessweek. The Associated Press. אוחזר ב-19 ביולי 2021.
↑  [1] Central Bank of Iraq. "Research and Studies". אוחזר ב-19 ביולי 2021.
↑  סוכנות הידיעות ynet, הבנק המרכזי העיראקי העניק אישורים לבנקים זרים, באתר ynet, 1 בפברואר 2004
↑  רונן לב, עיראק הפקידה 5 מיליארד ד' בפדרל ריזרב, באתר גלובס, 9 בפברואר 2005
↑  Aseel Kami (12 April 2012), Iraq halts plans to cut zeros off dinar currency-cabinet, Reuters.
↑  Khalid Al Ansary and Nour Al Ali (2 December 2020), Iraq Devalues Its Currency as Economy Unravels, Bloomberg
↑  Central Bank of Iraq". Archnet. אוחזר ב-19 ביולי 2021.
↑  "Zaha Hadid Architects and Central Bank of Iraq Sign Agreement for New Headquarters". 12 February 2012. אוחזר מהמקורי ב-19 ביולי 2021.
↑  Iraq's $772m Central Bank HQ project on track
גימנסיון

.
מבנה הגימנסיון של פומפיי.
גימנסיון (ביוונית עתיקה: γυμνάσιον) היה מוסד חינוכי מיוחד שהיה נפוץ ביוון העתיקה, ובהמשך גם בעולם ההלניסטי, ובו התחנכו בניהם של האזרחים. במוסד זה הושם דגש מיוחד על איזון ושילוב הרמוני בין הגוף (ענפי ספורט) והרוח (מוזיקה שכללה את האמנויות החופשיות). חניכי הגימנסיון הוכשרו לקראת קבלת תואר האזרחות בפוליס.
חינוך וחינוך גופני

החברה ההלנית הקדומה, ובמיוחד זו האתונאית, העלתה על נס את החינוך בכלל והחינוך הגופני בפרט כאמצעי להקניית אזרחות טובה ומועילה. כלומר, דרך לצייד את הנער בסגולות גופניות ומעלות נפשיות כאלה, על מנת שיוכל, בבוא העת, לעמוד לשירות המדינה - עיר המדינה ("פוליס").
האתונאים בפרט הציבו לפניהם את החינוך בכלל כיעד הכרחי ומיוחד במינו, ומתוך כך ראוי לו להיות יזום, מתוכנן וממומן על ידי רשויות הפוליס. האתונאים שאפו להנחיל את האיזון המושלם ("איידוס" ביוונית) וההרמוניה האידיאלית בין גוף לרוח, בין החוסן הגופני לבין בריאות הנפש (שכללה חוכמה, בינה ונימוסים).
תפיסה זו חוזרת בגלגולים שונים במרוצת כל התקופה הקלאסית, ופילוסופים מפורסמים תמכו בה. לדעתו של אפלטון (427-347 לפנה"ס), למשל, נועדה הגימנסטיקה (דהיינו, החינוך הגימנסיוני) להעניק יופי לגוף על מנת שישמש כלי מתאים לנפש ובעזרתה יכיר האדם טוב יותר את גופו ואת רוחו על כל המשתמע מכך.
לוקיאנוס, פילוסוף סקיתי בעל תרבות יוונית, כתב ב-600 לפנה"ס לערך את השורות הבאות:
"אם תתאמץ ללמוד פעם כיצד לנהל מדינה שתחנך אזרחים מעולים, אזי תסכים גם אתה לתרגילים (הגופניים) הללו ותעריכם כמונו... כי כל עיקר הכוונה איננה לתחרויות, לפומביות ולפרסים שאפשר לזכות בהם. ואת אלה הלוא יכולים להשיג רק מעטים (בכל תחרות נרשם רק מנצח אחד), כי אם לטובה הצומחת מהן לרפובליקה (הדמוקרטיה האתונאית) ולאזרחיה בני-החורין. הכוונה היא לתחרות האחרת, הכללית, של כל האזרחים הטובים, שלהם אין זר הדפנה (פרס שחולק במשחקים הפיתיים בדלפוי) קורץ בסופה, כי אם הפרס הנעלה, הכולל בקרבו את כל הדרוש להרגשת האושר של האדם. כלומר, החופש והחירות לכל אזרח ואזרח כפרט ולכל המדינה (הפוליס) בכלל... אנו שמים לב בעיקר לכך, שאזרחינו יהיו מוכשרים בגופם, חזקים ברוחם ובנויים לתפארת, מכיוון שאנו משוכנעים כי רק בעזרת כך יהיו מסוגלים לנהל את ענייני הכלל בעתות שלום על הצד הטוב ביותר, ובימי מלחמה - להגן ולשמור על חופש המדינה ועל אושרה..." (מתוך "דו-שיח על הגימנסטיקה").