stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצבא הרומי בתקופת הרפובליקה התיכונה
המלחמה הפונית השנייה

מאז המאה הרביעית, גבר הלגיון הרומי על כל אויביו, והמבנה המניפולארי הוכיח את עצמו במשך מעל למאתיים שנה. אולם, העימותים עם חניבעל בזמן המלחמה הפונית השנייה, אילצו את הצבא הרומי לערוך שינויים מבניים. בזמן המלחמה הפונית השנייה, הצליח חניבעל להביס את הצבא הרומי שוב ושוב בזכות שימוש יעיל בחיל פרשים, טקטיקות לחימה חדשניות וניצול מדויק של החולשות במבנה המניפולארי. קרב קאנאי מהווה דוגמה טובה לניצולן של חולשות אלו. על אף גמישותו, היה המאניפולוס פגיע להתקפה מן האגף והיה קטן מכדי לעמוד במשימה עצמאית. אם נפלו הפרשים המגנים על האגף, היה נאלץ הלגיון לפנות ולהילחם כאשר צידו מופנה אל האויב. המאניפולים בקווים האחוריים לא הצליחו לפנות בצורה יעילה, וללכד את שורותיהם אל מול האויב.
המלחמה הפונית השנייה > המחסור בכח אדם

האבדות הכבדות במלחמה הפונית השנייה גרמו למחסור חמור בכח אדם בצבא. בעקבות האבדות, גויסה כמות גדולה של לגיונות חדשים בשנות המלחמה. לדוגמה, בשנת 216 (השנה בה נערך קרב קאנאי), גויסו לצבא הרומי שבעה לגיונות חדשים. בסך הכל, בתקופה הקצרה שבין השנים 214–218 גויסו לצבא 26 לגיונות חדשים. לשם השוואה, בשיא המלחמה הפונית השנייה, מנה הצבא כולו כ־20 לגיונות, שהיוו כשליש מאוכלוסיית הגברים ברומא כולה.
מחסור חמור זה גרם להורדה משמעותית של הסטנדרטים בגיוס החיילים. בשנת 213, ירד ההון הנדרש להצטרפות לצבא מ-11,000 איסרים ל-4,000 איסרים. גויסו גם חיילים שלא יכלו לממן את ציודם, ולכן מומן ציוד זה עבורם מקופת המדינה. תהליך זה נמשך עד שבשנת 123 ירד ההון הנדרש ל-1,500 איסרים בלבד. תוך כדי תהליך זה וכתוצאה ממנו, היטשטשו גם ההבדלים בין סוגי החיילים השונים, עד שנעלמו כליל.
המלחמה הפונית השנייה > הקוהורטה

לאור השינוי שעבר על הצבא, הטקטיקה של הלגיון החלה להתבסס על הקוהורטה, כתחליף למאניפולוס. הקוהורטה הופיעה לראשונה בזמן המלחמה הפונית השנייה כצירוף של שלושה מאניפולים, אחד מכל סוג. לאחר מכן, התקיימה הקוהורטה כיחידת משנה נפרדת בת 480 חיילים, עם שש קנטוריות, בנות שמונים חיילים כל אחת.
הקוהורטה נערכה לקרב עם שלוש קנטוריות מלפנים ושלוש מאחור. היא הייתה יכולה לבצע תפניות בקלות, ולהתגונן מפני התקפות מאחור ומהאגף. הלגיון כולו כבר לא היה כבול לתוכנית הקרב המוכתבת ממערך בן שלושה קווים, עם סוג חיילים שונה בכל קו. בזכות היחידה ההומוגנית החדשה, הלגיון יכול היה להיערך במספר קווים משתנה (לרוב בין אחד לשלושה), בהתאם לתנאי הקרקע ותוכנית הקרב. הלגיון כולו היה מורכב מ-10 קוהורטות ובסה"כ מנה כ־5,000 חיילים.
לקריאה נוספת

ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, מהדורה שנייה (הדפסה חוזרת), 2001. רוב המקורות בערך זה מצוטטים גם בספר.
P.A. Brunt, Italian Menpower, Oxford University Press, 1971
Polibius, The Histories - בתרגום לאנגלית באתר אוניברסיטת שיקגו
F.W. Walbank, A Historical Commentary on Polybius, Oxford University Press, First Edition, 1957
Livius Titus, The History of Rome - בתרגום לאנגלית באתר אוניברסיטת וירג'יניה
H. Delbrueck, History of the Art of War, I, 1975
המקור הגרמני של ספר דלבריק עם קטעים בעברית (הספר מיתרגם והולך בהמשכים) (אורכב 28.05.2020 בארכיון Wayback Machine)
הערות שוליים

↑  פוליביוס, ספר 6, פרקים 21-24
↑  פוליביוס, ספר 6, פרק 25
↑  על פי שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, עמוד 248
↑  דלבריק, היסטוריה של אמנות המלחמה, עמ' 423-424
↑  בראנט, כוח אדם, עמוד 418
סכמה של הערכות הלגיון לקרב
ימימה מילוא

| --- | --- |

ימימה מילוא בצעירותה
 לידה:  ספטמבר 1922 פרנקפורט, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  3 בינואר 1981 (בגיל 58) ירושלים, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 שם לידה:  ימימה פרסיץ
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  במאית תיאטרון, מורה למשחק, מתרגמת
 בן זוג:  יוסף מילוא
 מספר צאצאים:  1
 
ימימה (ג'ימי) מילוא (ספטמבר 1922 – 3 בינואר 1981) הייתה שחקנית במאית ומורה למשחק. נמנית עם מייסדי התיאטרון הקאמרי ותיאטרון חיפה.
ביוגרפיה

ימימה מילוא נולדה לשושנה פרסיץ, מנהיגה ציונית ואשת ציבור, וליוסף יצחק במשפחה בת ארבעה ילדים בפרנקפורט שבגרמניה. אביה היה איש עסקים מצליח, ונפטר בפתאומיות בהיותה בת  3.
זמן קצר לאחר פטירתו, עלתה לארץ ישראל בנובמבר 1925 עם אימה ושלושת אחיה.
בשנת 1942 נישאה ליוסף מילוא. ובשנת 1944 הייתה בין חמשת המייסדים של התיאטרון הקאמרי. בשנת 1949 יצאה לפריס להשתלמות במשחק ושהתה שם כשנה. עם שובה ייסדה את בית הספר למשחק של התיאטרון וגם ניהלה אותו עד לסגירתו מחוסר תקציב ב-1954. בקאמרי השתתפה במחזות רבים ובהם "מאז ועד היום", "אלוף בצלות ואלוף שום", "משרתם של שני אדונים", "העולם בו אנו חיים", "ירמה", "אנטיגונה", "השדכנית העליזה", "הנפש הטובה מסצ'ואן", ועוד.
בשנת 1962 עברה לשחק בתיאטרון החדש דאז, תיאטרון חיפה, אותו ניהל בעלה יוסף מילוא. המחזה הראשון בו שיחקה בחיפה היה "הלילה לאיש" מאת משה שמיר. בשנת 1964 שיחקה בתפקיד אמא קוראז', במחזהו של ברטולט ברכט.
בשנת 1979 עברה לירושלים, במטרה להקים בית ספר למשחק בחסות עיריית ירושלים ותיאטרון החאן.
לימימה ויוסף בת משותפת, אורנה (נולדה ב-1951 בתל אביב).
ימימה מילוא נפטרה בירושלים ממחלה קשה ונטמנה בהר הזיתים.
תרגומיה

המחזה "הטרגדיה הפלורנטינית", מאת אוסקר ויילד, שהוצג בשנת 1944 בתיאטרון הקאמרי.
המחזה "מאז ועד היום", הוצג בתיאטרון הקאמרי.
ספרה

שירים, עריכה מרים אורן ואורנה מילוא, הוצאת שוקן תל אביב 1997.
הערות שוליים

↑  תובעים עזרה לבית הספר הדראמטי, הארץ, 14 בינואר 1953
↑  "ירמה" ב"קאמרי", על המשמר, 2 באפריל 1957
↑  לאה פורת, "השדכנית העליזה" בקאמרי, למרחב, 8 ביוני 1956
↑  ימימה מילוא תשחק בתיאטרון חיפה, הארץ, 31 במאי 1962
↑  בועז עברון, <<הלילה לאיש>>– בתיאטרון העירוני של חיפה, הארץ, 13 ביולי 1962
מחר בכורת "הלילה לאיש" בתיאטרון חיפה, למרחב, 25 ביוני 1962
↑  חיים גמזו, אמש בתיאטרון - אמא קוראז', הארץ, 3 במרץ 1964
הצלחה גדולה לאמא קוראז', קול העם, 20 בפברואר 1964
↑  נוגה כהן, ימימה מילוא מגשימה חלום ישן, כל העיר, 28 בספטמבר 1979
↑  מתה ימימה מילוא, דבר, 4 בינואר 1981
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298367105171  BnF: cb16181792g (data)  ISNI: 0000 0000 7692 0410  LCCN: no96067597  VIAF: 53749203   WorldCat (עם VIAF): 53749203
ילדות גדולות

"ילדות גדולות" הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת, המוזיקאית והשחקנית אניה בוקשטיין, שיצא לאור ב-6 בפברואר 2025. האלבום כולל עשרה שירים שנכתבו והולחנו על ידי בוקשטיין, בשיתוף עם יוצרים ומפיקים נוספים, ביניהם מאי ספדיה, שי פינטו, עומרי בר, מיכאל כהן, גיל ויין, עדן אטד, רז קופרמן, גלעד כהנא, תמיר מוסקט, עידו אוחיון, אורן עמנואל והחצוצרן אבישי כהן.
רקע והפקה

לאחר אלבומה השני "רוקדת" שיצא בשנת 2017, בוקשטיין התמקדה בקריירת המשחק שלה, אך המשיכה ליצור מוזיקה במקביל. בשנת 2023, היא קיימה סדרת הופעות במסגרת "הופעות במפעל הפיס". העבודה על האלבום החלה בתקופה שבה חשה תקיעות וחוסר השראה. בפוסט אישי שפרסמה, סיפרה כיצד ישבה עם אישה חכמה ששמעה את רעיונותיה המוזיקליים והמליצה לה להמשיך לעבוד, גם אם התחושה היא של הליכה בבוץ. בוקשטיין לקחה את העצה, חזרה לפסנתר ולאולפן, והחליטה לעבוד ללא לחץ זמנים, כשהיא מעורבת בכל שלבי העיבוד וההפקה המוזיקלית.
העבודה על האלבום נמשכה כשנתיים.
בוקשטיין שיתפה ברשתות החברתיות על התהליך האישי שעברה במהלך יצירת האלבום, והתייחסה אליו כ"משהו יסודי, אמיתי ושלם".
הופעות וקידום

לרגל השקת האלבום, בוקשטיין קיימה אירוע פרטי ב"הרצל 16" בתל אביב, והכריזה על תוכניות להופעה פתוחה לקהל הרחב. בנוסף, היא ציינה את הקשר בין היצירה המוזיקלית לתהליכים אישיים שעברה, כולל ההריון שלה, והביעה התרגשות ושמחה על השקת האלבום.
הופעות וקידום > סינגלים

ב-9 בספטמבר 2024 יצא הסינגל "ילדות גדולות" של בוקשטיין. השיר מתאפיין בסגנון פופ קצבי ורקיד, המשלב אלמנטים של מוזיקת דאנס עם נגיעות ג'אז, במיוחד בזכות תרומתו של אבישי כהן בחצוצרה. מילות השיר עוסקות בהתבגרות, התמודדות עם אתגרי החיים והכמיהה לחופש ושחרור. "ילדות גדולות" הוא גם שיר הנושא של האלבום.
ב-19 בדצמבר 2024, הוציאה בוקשטיין את הסינגל "נשיקה". השיר מתאר רצון לחזור לתחושות האהבה והחום של פעם, עם התייחסות לגיל ולזמן שחלף. המילים מבטאות געגוע לנשיקה ולתחושות שהיו בעבר, תוך הכרה בשינויים שהזמן מביא. מבחינה מוזיקלית, "נשיקה" מאופיין בסגנון דאנס-פופ עם השפעות של דיסקו, האוס ואלקטרו, המשלב ביטים אלקטרוניים וצלילי מיתרים. השיר נועד ליצור תחושת קלילות ושחרור, המזכירה את אווירת הנעורים. בוקשטיין ביצעה את "נשיקה" לראשונה בהופעה חיה במהלך אירוע הגאווה בשנת 2024, שם זכה השיר לתגובות נלהבות מהקהל.
רשימת רצועות

| מס' | שם | מילים | לחן | הפקה | משך |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | לקסום  | אניה בוקשטיין | בוקשטיין |   | 0:44 |
| 2. | חופש  | בוקשטיין | בוקשטיין ומאי ספדיה | אורן עמנואל | 3:06 |
| 3. | אתה יודע מי אתה  | בוקשטיין, עמנואל ושי פינטו | בוקשטיין, עמנואל ופינטו | עמנואל | 2:15 |
| 4. | פנטזיה  | בוקשטיין, עומרי בר ומיכאל כהן | בוקשטיין, בר וכהן | כהן ובר | 3:18 |
| 5. | יש לי לאן לחזור  | בוקשטיין, עדן אטד, רז קופרמן וגיל וויין | אטד וקופרמן | אטד וקופרמן | 3:47 |
| 6. | בא הסוף  | בוקשטיין וגלעד כהנא | בוקשטיין | תמיר מוסקט | 3:18 |
| 7. | נשיקה  | בוקשטיין | בוקשטיין, עמנואל ועידו אוחיון | עמנואל ואוחיון | 2:55 |
| 8. | זמרת או ששחקנית  | בוקשטיין | בוקשטיין |   | 0:05 |
| 9. | רק עכשיו  | בוקשטיין ואיה זהבי | בוקשטיין, ספדיה, עמנואל וזהבי | עמנואל | 3:42 |
| 10. | ילדות גדולות  | בוקשטיין | בוקשטיין | עמנואל | 3:29 |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 26:43 |
הערות שוליים

↑  אורן עמנואל, מיכאל כהן, עומרי בר, עדן אטד, רז קופרמן, תמיר מוסקט ועידו אוחיון
↑  ערן איצקוביץ‏, אניה בוקשטיין מודה: "הייתי אבודה ותקועה, הרגשתי שהלכתי בבוץ", באתר וואלה, 7 בפברואר 2025
1 2  יובל אראל‏, אניה בוקשטיין – ילדות גדולות, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 11 בפברואר 2025
↑  אניה בוקשטיין חושפת בווידוי מצמרר: "הכל היה כאב וצער", באתר אייס, 6 בפברואר 2025
↑  יוני פרוים, בחודש שביעי, כשהבת סשה לצידה: הערב הגדול של אניה בוקשטיין, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 10 בפברואר 2025
↑  אניה בוקשטיין נשיקה, באתר יוסמיוזיק, ‏22 בדצמבר 2024
מטפחת ספרים

| --- | --- |

כריכת ספר מטפחת ספרים, הוצאה ראשונה, דפוס בבית המחבר, אלטונה, ה'תקכ"ח
 מידע כללי
 מאת:  יעקב עמדין 
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  ביקורת על ייחוסו של ספר הזוהר לתנא רבי שמעון בר יוחאי
 הוצאה
 מקום הוצאה:  אלטונה 
 תאריך הוצאה:  1768 
 קישורים חיצוניים
 ויקיטקסט:  מטפחת ספרים
 היברובוקס:  33319
 הספרייה הלאומית:  990012776080205171
 
מטפחת ספרים הוא ספר מחקר ביקורתי מאת רבי יעקב עֶמְדין (הַיַעְבֶ"ץ). העוסק בחיבור ספר הזוהר ותוכנו.
מטרת כתיבת הספר היא לערער על ייחוסו של הספר לתנא מהמאה ה-2 לספירה רבי שמעון בר יוחאי, ולייחס אותו למחבר מאוחר יותר. הערעור על מעמדו של הספר נועד להילחם בתנועת השבתאות שהסתמכה על קטעים בספר הזוהר כדי לאשש את הכרזתו של שבתי צבי על עצמו כמשיח באמצע המאה ה-17.
הספר עורר תגובות רבות בקרב רבנים וחוקרי קבלה, לחיוב ולשלילה. יש שטענו שהמחבר עצמו לא האמין בתוכן ספרו, ולדבריהם הוא נכתב לצורכי הוקעת השבתאות בלבד.
הספר נכתב בסביבות שנת ה'תפ"ח, אך רק לאחר כ-40 שנה, בשנת ה'תקכ"ח (1768), יצא לאור בבית הדפוס שבבית המחבר. לאחר הוצאה זו הספר נתקל בחרם על ידי מספר רבנים והודפס מאז פעמים בודדות.
רקע > ספר הזוהר

ספר הזוהר הוא הספר המרכזי של תורת הקבלה. גופו של הספר בנוי מדרשות סביב פרשיות התורה המיוחסות ברובן לתנא רבי שמעון בר יוחאי (רשב"י) ותלמידיו מהמאה ה-2 לספירה, ושפתו רובה ככולה ארמית.
רוב הספר מורכב מדרשות על התורה המחולקות על פי פרשיות השבוע (בחלוקה הנהוגה כיום). מרכיב נוסף הוא הרעיא מהימנא (=הרועה הנאמן) ובו דרשות על תרי"ג מצוות.
בספר הזוהר כלולות "אידרות" – "אידרא רבא" (המושב הגדול או האספה הגדולה), "אידרא זוטא" (המושב הקטן או האספה הקטנה) ו"אידרא דבי משכנא" (מושב בית המשכן). ייחודן של האידרות הוא בכך שבהן מתכנסת כל ה"חבורה" ומתיישבת במקום אחד - בניגוד לשאר הדרשות הנאמרות על ידי שניים, שלושה או ארבעה מהחברים ובדרך כלל נאמרות בדרך, תוך כדי הליכה או תוך כדי סעודה.
בזוהר נכלל תיאור ההיכלות העליונים בחלק שנקרא 'היכלות דרשב"י'. בחלק זה מתוארים שבעת היכלות גן העדן השמורים לצדיקים מחד, ומאידך שבעת מדורי הגיהנום המיועדים לרשעים. בפרשת יתרו מובא מאמר המבאר את חכמת הפרצוף וחכמת כף היד, המיוחס בדרשה למשה בבחירתו אנשים כפי עצת יתרו.
רקע > המחלוקת בדבר קדמות ספר הזוהר

ספר הזוהר פורסם לראשונה בקסטיליה שבספרד בסוף המאה השלוש-עשרה על ידי רבי משה די לאון, שייחס את כתיבתו לתנא רבי שמעון בר יוחאי. משעת פרסומו התעוררו ספקות באשר למקורו. ספקות אלה באו לידי ביטוי כבר באמצע המאה ה - 13 (עוד בתקופת חייו של ר' משה די ליאון), באיגרת של המקובל רבי יצחק דמן עכו שנסע לספרד במטרה לחקור את מהימנותו של ספר הזוהר. ספקות נוספים בעניין התעוררו גם באיטליה במאה החמש–עשרה, בספר "בחינת הדת" של הפילוסוף והתאולוג רבי אליהו דלמדיגו. דלמדיגו טען שהקבלה אינה חכמה יהודית מקורית אלא מבוססת על יסודות נאו אפלטוניים. גם במאה השבע–עשרה הופיעה התנגדות בספר "ארי נוהם" של רבי יהודה אריה די מודינה שמתח ביקורת קשה על ספר הזוהר וקבע כי הוא זיוף מאוחר בעל תכנים פסולים, ”שהוא חבור חדש ולא מקובל, ואינו מרבי שמעון בר יוחאי ולא מתלמידיו, רק המצאת איזה אחד מן האחרונים”.
המחלוקת בדבר קדמות ספר הזוהר התנהלה גם בתוך חוגי המקובלים עצמם. הספר התחיל לקבל מעמד של קדושה במאה ה-15, אך בעיקר במאות ה-16 וה-17, לאחר גירוש ספרד. אז התקבל הזוהר בקרב המקובלים, שראו בו פרי יצירתו של התנא רבי שמעון בר יוחאי ודחו כל ביקורת על זמנו ולשונו של הספר.
בשנת ה'תקט"ו (1755) הביע רבי יעקב עמדין ספיקות בעניין קדמות ספר הזוהר. בחיבורו "עדות ביעקב" הוא כתב ”שאילו חיבור ספר הזוהר עצמו כל עיקר לא חיברו רשב"י התנא”.
בזמנו של המחבר, לימוד הקבלה וספר הזוהר היה מחזה נפוץ.
רקע > השבתאות

בעת החדשה המוקדמת, בעקבות פרעות רבות שבוצעו ביהודי אירופה, כשהמרכזיות שבהן הן גזירות ת"ח ת"ט באוקראינה ובמזרח אירופה, גברה הציפייה לגאולה שתוציא את עם ישראל משלל הצרות שנחתו עליו. מצב זה יצר כר פורה לצמיחה של תנועת השבתאות, תנועה משיחית-קבלית שקמה סביב המקובל המיסטיקן היהודי שבתי צבי. צבי הכריז על עצמו כמשיח כבר בשנת 1648, אך רק בשנת 1665 כשפגש את נתן העזתי, מקובל תושב עזה שסיפק גושפנקא נבואית למשיחיותו, החלה תנועת השבתאות לצבור תאוצה. בקרב יהדות אירופה התפשטה התנועה במהירות רבה, כשהיא מסתמכת רבות על קטעים בספר הזוהר המורים לכאורה כי שבתי צבי הוא המשיח. הם כונו "זוהריסטן" - אנשי הזוהר, והביאו ממנו ראיות לאמיתות תנועתם.
לאחר ההתאסלמות של שבתי צבי החלה התנועה לדעוך, אך עדיין נותרו לה מאמינים רבים שטענו שלפי ספר הזוהר ההתאסלמות היא חלק מתהליך הגאולה. נתן העזתי אף נימק את התאסלמות שבתי צבי בעמדה שלפיה הוא "נבלע באורות העליונים", כלומר הפך לחלק מהאלוהות. לעומתו, הרופא והמקובל אברהם מיכאל קרדוזו סירב לגישה הסוברת שהמשיח הוא חלק מהאלוהות וטען כי היה צורך הכרחי לרדת לקליפות האסלאם כדי להעלות מתוכן ניצוצות של קדושה.
חלקי הספר

בספר ישנם שני חלקים. בחלק הראשון נמצאות 281 הערות על כל חלקי ספר הזוהר.
חלקו הראשון של הספר מחולק לשבעה פרקים: בפרק הראשון מפרט עמדין את הסיבות שהובילו אותו לפרסום חיבור זה;
מתחילת הפרק השלישי עד לסוף החלק הראשון, הספר "מטפחת ספרים" בנוי כהערות על ספר הזוהר, כאשר רבי יעקב עמדין מעביר תחת שבט ביקורתו את כל חלקי הספר. בפרק השני הוא מונה את הבעייתיות שבייחוס ספר הזוהר לרבי שמעון בר יוחאי; בפרק השלישי הוא מביא את החשד כי רבי משה די לאון הוסיף חלקים רבים לספר הזוהר ותלה אותם ברבי שמעון בר יוחאי כדי להחשיבם; בפרקים הרביעי והחמישי הוא מביא ראיות שישנם קטעים שנוספו בזמנים מאוחרים לספר הזוהר, לכל המוקדם בזמן הגאונים; ובפרקים השישי והשביעי טוען המחבר כי חטיבת רעיא מהימנא שבספר הזוהר ותיקוני הזוהר נוספו בזמנים מאוחרים על ידי מחבר אחד.
חלקו השני של הספר מחולק לחטיבות: ראשית הוא מקדיש פרק לספרו של הרב אביעד שר שלום באזילה בשם "אמונת חכמים". הוא מקדיש פרקים גם לספרו של רבי יוסף ג'יקטיליה "גינת אגוז", ספר "ברית מנוחה" שמיוחס לרב אברהם מרימון הספרדי ו"יושר לבב" שנכתב על ידי רבי עמנואל חי ריקי.
גם לעדותו של רבי יצחק דמן עכו, שנסע לספרד במטרה לחקור את מוצאו של ספר הזוהר, מקדיש רבי יעקב עמדין פרק בחלק השני של הספר.
את הספר חתם רבי יעקב עמדין בפרק לסיכום עמדתו לגבי חיבור ספר הזוהר, וכן סיפק בו הבהרה לגבי אמונתו בקבלה בכללותה.
תוכן הספר

את הספר "מטפחת ספרים" חיבר רבי יעקב עמדין במטרה להילחם בשאריות תנועת השבתאות. אנשי התנועה הסתמכה על ספר הזוהר בכדי להוכיח את טענותיהם, ובהתנגדותו לספר הזוהר קיווה רבי יעקב עמדין לערער את דבריהם.
רבי יעקב עמדין פותח את הספר בתקיפה ישירה נגד מנהיג התנועה ההיסטורי, שבתי צבי, אותו הוא מכנה "שם רשעים ירקב". הוא תיאר את הצורך שלו לצאת נגד התנועה במספר המאמינים הענק לו היא זכתה: ”שהמריד כל העולם על בוראו”. את נביאו של שבתי צבי, נתן העזתי, מכנה רבי יעקב עמדין "השקרן עז הפנים". לדבריו, הוא משמיץ אותם כך משום שתלו את כל "קלקלתם" בספר הזוהר.
גם המקובל ואחד ממפיצי השבתאות באירופה, חיים מלאך, מכונה על ידו בכינוי גנאי: "ארור... האפיקורס המפורסם בעולם". בספר מתאר עמדין את חיים מלאך כחכם גדול, מקובל וידען עצום, שהביך את המקובלים בני זמנו. הוא מספר כי אחד מראשי הלוחמים בחיים מלאך, הרב אברהם ברודא, לימים אב בית דין בעיר פרנקפורט שימש באותה תקופה כראש ישיבה בפראג. מלאך שלח אליו מכתב ממקום שהותו בווינה ובו הוא מציע לו שישלח אליו שניים מבחירי תלמידיו שהיו בקיאים בחוכמת הקבלה כדי שהוא יוכיח להם את אמיתות טענותיו בדבר משיחיותו של שבתי צבי. הרב ברודא נענה לבקשה ושלח אליו שניים מתלמידיו, רבי יונה לנדסופר והרב משה חסיד. הם ישבו בחברת מלאך במשך מספר ימים, ובחוכמתו הרבה הרצה להם את דבריו והוכיח להם את אמיתות משיחיותו של שבתי צבי ללא שהצליחו לסתור אותו. כששבו לפראג סיפרו לרבם על המפגש, והוא ציווה עליהם לפרוש למשך תקופה מכל לימודיהם האחרים ולעיין בדברי מלאך, עד שיתבהרו להם הדברים. הם עשו כמצוותו ולאחר זמן מצאו תירוצים לדברי חיים מלאך ועמדו על טעותם כשלא השיבו לדבריו.
רבי יעקב עמדין התייחס גם למאמצים נוספים להוציא מספר הזוהר ראיות נגד היהדות המסורתית. מאמצים אלו לא היו שונים לדעתו ממאמצי השבתאים. מדפיס ספר הזוהר, אדם בשם מענדלין מפרנקפורט דמיין, כונה על ידו "המשתגע". את הסיבה לכך הוא תולה בכך שמענדלין כינה בספר הזוהר שבהדפסתו מספר פעמים את רבי שמעון בר יוחאי "נוצרי", ואף אמר שעל פי ספר הזוהר יש להתנצר.
הבעיה של רבי יעקב עמדין עם ספר הזוהר אינה אך ורק השבתאות, אלא גם עצם הפצתו והלימוד בו. בעקבות כך יצא עמדין נגד הפצת ספר הזוהר והמקובלים שעיקר עיסוקם הוא לימוד הקבלה והזוהר, ומזניחים את התלמוד ושאר חלקי התורה, ואף טען כי אסור לשמוע להם. כראיה הוא הביא את דברי רב האי גאון: ”לא תמצא יראת שמים וחסידות, אלא בעוסקים בתלמוד, שהוא גדול ומביא לידי מעשה”.
תוכן הספר > ספר הזוהר

ספר מטפחת ספרים הוא החיבור הביקורתי היסודי והמקיף הראשון העוסק בחיבור ספר הזוהר. רבי יעקב עמדין טען כי אין שום חיוב על יהודי להיות משועבד לאמונה בכל ספר הזוהר המודפס, ומותר לפקפק בו. כאמור לעיל, עמדה זו הייתה שנויה במחלוקת. בהמשך לדעה זו עמדין עצמו מתח ביקורת רבה על ספר הזוהר. לדעתו קיימים בספר הזוהר רבדים ספרותיים שונים הנבדלים זה מזה במועד יצירתם, בזהות מחבריהם ובמעמדם הדתי.
נוסף על כך טען רבי יעקב עמדין כי אין חיוב להאמין בכל האמרות שהתקבלו בשם רבי יצחק בן שלמה לוריא (האר"י). הסיבה לכך היא לא הכחשת נכונות הדברים, אלא דברי האר"י עצמו שאמר בשעת פטירתו, שאפילו תלמידו המובהק רבי חיים ויטאל לא הבין באמת את דבריו בענייני קבלה, ומכיוון שכך אין לסמוך עליהם.
תוכן הספר > ספר הזוהר > רעיא מהימנא ותיקוני הזוהר

בספר הזוהר קיימים שני חיבורים המהווים חטיבה בפני עצמה, רעיא מהימנא (דרשנות קבלית על מצוות התורה) ותיקוני הזוהר (מדרשים על ספר בראשית). הם נכתבו בסגנון ולשון דומה, ולכן רבי יעקב עמדין ייחס אותם למחבר אחד, חכם ספרדי, שחי מאוחר יותר ממחבר הזוהר עצמו, ואף מאוחר יותר מחתימת התלמוד הבבלי, בסוף המאה השלוש-עשרה או בתחילת המאה הארבע-עשרה. ראיה לכך הוא הביא את מזה שמחבר הרעיא מהימנא הביא אמרה הלקוחה מהתלמוד בבלי במסכת ברכות פרק הרואה, אמרות מרבי אלעזר בן פדת וסיפורי מעשיות על האמורא רבה בר בר חנה. על ראיות אלו, טען רבי מנחם נחום מצ'רנוביל כי על ידי תורתם באו למקום רוחני ששם אין מושג גשמי של זמן. גם בחוגי המקובלים יצאו רבים כנגד טענה זו, וטענו שבמשך הדורות נספחו לקונטרסי הזוהר מאמרים מחכמים מאוחרים.
רבי יעקב עמדין טען כי בנוסף לזה, כותב החיבור הכניס גם אמרות רבות שמקורן בחכמים חיצונים, הטוענים שהטבע מתקיים ללא התערבות אלוהית. כמו כן טען רבי יעקב עמדין כי יש ברעיא מהימנא קטעים מספר הכוזרי. גם מתיקוני הזוהר נראה שהוא נכתב בזמן מאוחר, מכך שקיימת בו מחלוקת פוסקים בפירוש סוגיית התלמוד, בעניין סדר הנחת פרשיות התפלין בבתיהם, והנחת שני זוגות של תפילין. כמו כן בעניין חילוק ברכות הנחת תפילין שנחלקו בהן המפרשים והפוסקים.
תוכן הספר > ספר הזוהר > אדרות

מאמרי ה"אדרות" שבספר הזוהר כוללים שלושה מאמרים, "אידרא דבי משכנא" העוסק בסודות המשכן שעשה משה רבנו, "אדרא רבא" המתאר את התאספות חבורתו של רבי שמעון בר יוחאי, לשם גילויים של סודות קבלה שלא התגלו עד אז, ו"אידרא זוטא" המתאר את התאספות חבורתו של רבי שמעון בר יוחאי סביב רבה ביום פטירתו. רבי יעקב עמדין טען כי אדרות אלו מבוססות על אמוראים שהיו מאוחרים בכמה דורות מהתנא רבי שמעון בר יוחאי, כמו רב המנונא סבא ורב ייבא סבא שהיו תלמידים של רב, וכמו כן מובא שם בן של רב ספרא. אמנם יש הטוענים כי קיימים גם תנאים בשם זהה (רב המנונא סבא (זוהר)) אך רבי יעקב עמדין דחה דעה זו בטענה כי התלמוד לא הזכיר בשום מקום תנאים בשמות אלו, רק אמוראים, וקשה להניח כי בנוסף לדור האמוראים חיו אנשים בשמות אלו בדיוק גם בדור התנאים, דור אחד לפני רבי שמעון בר יוחאי שהוא יכול להביא אמרות בשמם, במיוחד שלא ידועים לנו מספרות חז"ל תנאים בשמות אלו.
בעקבות דברים אלו הגיע רבי יעקב עמדין למסקנה שלפיה קיימות שתי אפשרויות: האחת – שהיו קיימים שני רבי שמעון בן יוחאי ושני רבי אלעזר בנו, אחד בתקופת האמוראים ואחד בתקופת התנאים, וספר הזוהר נכתב על ידי השני, ורב אבא כותב האדרא, אינו רב המובא בתלמוד, כמו שמקובל לומר, אלא אדם שחי בסוף תקופת האמוראים לאחר כל אמוראים אלו. האפשרות השנייה היא שרבי שמעון בן יוחאי של הזוהר ובנו רבי אלעזר וחבריהם היו "נשמות מגן עדן" שכתבו חיבור זה, כמו שמשמע בכמה מקומות בזוהר. השערות תמוהות אלו מעידות לדעתו של ישעיה תשבי על הסתירה הפנימית שעמדין היה נתון בה בעקבות הקונפליקט בין האמת הביקורתית שלו להערצתו את הזוהר כספר קדוש. עקב ריחוק השערות אלו מהדעת הם לא התקבלו אפילו אצל מגיני קדמות הזוהר. הם טענו שהאמוראים המאוחרים המובאים בספר הזוהר אכן נכנסו לשם בתקופה מאוחרת, אך אין הבדל בין זה לבין התלמוד בבלי שאליו הוכנסו אמרות מסבוראים שחיו לאחר חתימת התלמוד. תשבי הצביע על הבעייתיות שבעמדה זו, שהרי לא מדובר על פעמים בודדות בלבד אלא במספר רב של אמרות כאלו.
תוכן הספר > ספר הזוהר > קטעים שנויים במחלוקת בספר הזוהר

רבי יעקב עמדין עורר פולמוס בעקבות דבריו השנויים במחלוקת של ספר הזוהר על הפסוק שנאמר בעניין עלייה לרגל ”שָׁלֹשׁ פְּעָמִים בַּשָּׁנָה יֵרָאֶה כָּל זְכוּרְךָ אֶת פְּנֵי הָאָדֹן יְהוָה אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל” (ספר שמות, פרק ל"ד, פסוק כ"ג) "מאן פני האדון יהו"ה, דא רבי שמעון בר יוחאי". כלומר יש להגיע אל רבי שמעון בר יוחאי כעלייה לרגל. משפט זה מתפרש לכאורה כהעלאת רבי שמעון בר יוחאי למעמד אלוהי. רבי יעקב עמדין תקף מאמר זה בחריפות וטען שמדובר בכפירה "לשון חרוף וגידוף הוא בוודאי" וטען שגם אם הגדול שבנביאים יגיד משפט זה אסור לשמוע לו. רעיונות מעין אלה פסולים בעיני רבי יעקב עמדין, ולכן לשיטתו לא יעלה על הדעת שהם יצאו מתחת ידיו של רבי שמעון בר יוחאי ההיסטורי. ובלשונו: "חס ושלום לחשדו בכך". רעיונות כעין אלו המופיעים בספר הזוהר עשויים לדעתו של רבי יעקב עמדין להוות משען לאמרה כזו בהקשר למעמדו האלוהי של שבתי צבי, הלקוחה מן התקדים של ספר הזוהר. אמנם גם רבי יעקב עמדין הציע פתרון לאמרה זו לפיה מחבר ספר הזוהר דיבר על המילה "את" שבפסוק (ויש לשנות את הגרסה בספר הזוהר ל"מי זה את פני האדון ה'"), שלפי רבי עקיבא (בעניין יראת השם) באה לרבות תלמידי חכמים. רבי יעקב עמדין חתם את הצעתו הדחוקה במילים "ועם כל זה שאיני מרחקו, איני מקרבו בשתי ידיים... ליבי מהסס בו". מגיני ספר הזוהר טענו כי גם בתלמוד ירושלמי מופיעה אמרה דומה, ולפיה הפסוק ”יהוה בהיכל קדשו” (ספר תהלים, פרק י"א, פסוק ד') מדבר על בית המדרש של קיסרין.
בדומה לדברים אלו העמיד מחבר ספר הזוהר את רבי שמעון בר יוחאי במעלה גבוהה כמשה "דאתגלי על ידנא מה דלא אתגלי מיומא דקאים משה על טורא דסיני". גם נגד דברים אלו יצא רבי יעקב עמדין בנימוק ש"היאומן שלא הגיעו למדה זו" כל הנביאים עד זמנו של רבי שמעון בר יוחאי? "מי האמין לשמועתנו זו החדשה, שלא ידענו כל עיקר מי המביאה לנו". גם אמרה זו יכלה להוות בסיס לאמונה השבתאית בשבתי צבי. תפיסה שלפיה אין יכולת להשתוות למשה, שהרמב"ם אף קבע אותה בי"ג עיקרי האמונה, חייבת להוות בסיס ביהדות, שהרי בלעדיה מי שבכוחו להשתוות למשה במעלת הנבואה בכוחו גם לשנות או לבטל את תורת משה.
בספר הזוהר מובא כי שלושה נביאים שימשו ככהנים, ואחד מהם הוא שמואל ששימש ככהן בימי עלי הכהן. רבי יעקב עמדין יצא נגד קביעה זו בחריפות רבה "חלילה להאמין ואסור לשמוע דברים כאלה" שהרי שמואל נמנה עם בני שבט לוי, ולוי שטען כי מגיע לו כהונה הוא בדיוק כקורח. לטענת עמדין הפסוק שכותב ”ויקח שמואל טלה חלב אחד ויעליהו עולה כליל לה'” (ספר שמואל א', פרק ז', פסוק ט') מדבר בבמת יחיד, בזמן שהותר להקריב בה קרבנות, ואם את זה מחשיב הזוהר הוא היה צריך להוסיף את יהושע בן נון שהקריב בגלגל.