stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בג"ץ משפחה חדשה ואח' נגד שר העבודה והרווחה
פסק הדין > הדין החל > דעת המיעוט > הזכות החוקתית

השופטת אילה פרוקצ'יה קבעה כי הזכות למשפחה היא זכות מוגנת הממוקמת במקום גבוה במדרג הזכויות, לאחר ההגנה על הזכות לחיים ולשלמות הגוף. המשפט הבין-לאומי מכיר בזכות להקים משפחה ואמנות בין-לאומיות מעגנות את חשיבות הזכות לכיבוד הפרטיות וחיי המשפחה. זכות המשפחה נתונה לחופש הבחירה של האדם, והשלטון מוגבל בהתערבותו בחופש זה. כמו כל הזכויות המוגנות מפני התערבות גם ההגנה על זכות המשפחה אינה מוחלטת ובמצבים חריגים עשויים החוק והשלטון להתערב ולהצר את היקף ההגנה. במקרה כזה יש לבדוק אם הפגיעה בערך המשפחה עומדת במבחני פסקת ההגבלה. מערך האימוץ נועד לתת מענה הולם לצרכיו של ילד נזקק שהסביבה הטבעית אליה נולד אינה מסוגלת לספק את צרכיו הבסיסיים. השלטון לא צריך לפעול כדי לאפשר את מימוש הזכות, ואין זכות חוקתית לאמץ ילד, אך אדם המחליט לממש את זכות ההורות בדרך של אימוץ מוגן מפני התערבות השלטון. מימוש האימוץ כפוף להסדרים אשר נקבעו על ידי המדינה והם אלו שמקדמים את טובת הילד. מדינת ישראל חתמה ואשררה את האמנה בדבר זכויות הילד. בה נקבע מקומו המרכזי של עקרון טובת הילד, כך שכלל החלטה המתקבלת בעניינו של הילד צריכה להתחשב בטובתו. גם במשפטן של מדינות אחרות אין זכות לאמץ ואף נקבע שאין לראות באימוץ משום זכות חוקתית, מאחר שהכרה כזו עלולה לשבש את האיזון הראוי בין השיקולים והאינטרסים השונים הפועלים בהליך האימוץ. משכך, אין למי שמבקשים לאמץ זכות חוקתית. זכות שבדין או זכות חוקתית לאימוץ אינה מוכרת ועל כן דין טענות העותרים במישור החוקתי להידחות.
פסק הדין > הדין החל > דעת המיעוט > המשפט המנהלי

השופטת פרוקצ'יה קבעה כי קביעת פער גיל מרבי אינה מהווה אפליה בין הורות טבעית לבין אימוץ. זאת כיוון שהמדינה אינה מעורבת בהורות טבעית, אך היא בהליכי אימוץ המדינה אחראית על רווחת הילד ולכן היא רשאית ואף חייבת לקבוע את תנאי הכשירות. קביעת פער הגילאים המרבי בין ההורה המאמץ למאומץ נעשתה על ידי אנשי מקצוע והכלל אינו שולל את האימוץ, מאחר שאדם שגילו מעל 48 יכול לאמץ ילד שגילו תואם לפער המרבי או פחות ממנו. כלל הפרש הגיל המרבי עומד במבחן הסבירות. הוא מתמקד בטובת הילד, כאשר פער הגיל בין המאמץ למאומץ רואה לעיניו את רווחת הילד המאומץ בנקודות זמן שונות על ציר שנות חייו.
פסק הדין > החלטה

בית המשפט קבע בדעת הרוב שכלל הפרש הגיל המרבי לא מונע מהעותרים את זכותם לאמץ ילד, אלא מונע מהם לאמץ תינוק בן יומו. משכך, סוגיית ההכרה החוקתית בזכות להפוך להורה באמצעות מוסד האימוץ אינה דורשת הכרעה.
העתירה התקבלה באופן חלקי במישור המנהלי, בקביעה שיש אפשרות לסטות מכלל הפרש הגיל המרבי. הסמכות לעשות כן אינה בידי העמותות הפרטיות אלא בידי ועדת הערר הסטטוטורית הפועלת לפי סעיף 36א לחוק האימוץ. הוועדה מחויבת לנהוג בהגינות, סבירות ומידתיות, וכי עמדה השוללת לחלוטין שיקול דעת לחריגה מכלל הפרש הגיל המרבי באימוץ בין ארצי, אינה מקיימת אמות מידה אלו.
ראו גם

אימוץ ילדים
משפחה
חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו
לקריאה נוספת

•חנן גולדשמידט, "תעודת הזהות המפוספסת של משפחת ישראלי – השלכות משפטיות של הפסיקה בנוגע לאימוץ על ידי זוג חד מיני" המשפט ז (תשס"ב) 217.
•דפנה ברק-ארז, "על סימטריה ונייטרליות: בעקבות פרשת נחמני", עיוני משפט כ (תשנ"ו) 197, בעמ' 199–200.
•אהרן ברק, "חוקת המשפחה: היבטים חוקתיים של דיני המשפחה", משפט ועסקים טז, (תשע"ד) (דצמבר 2013) 26.
הערות שוליים

↑  בג"ץ 4293/01 משפחה חדשה ואח' נ' שר העבודה והרווחה (פורסם באתר בית המשפט העליון 24 במרץ 2009)
↑  חוק אימוץ ילדים (תיקון מס' 2), התשנ"ו–1996
↑  אודות, באתר משפחה חדשה – New Family – הארגון לקידום זכויות המשפחה, ‏3 במאי 2010
↑  בג"ץ 2245/06 ח"כ נטע דוברין נ' שירות בתי הסוהר (פורסם בנבו) 13 ביוני 2006.
↑  חוק אימוץ ילדים, תשמ"א–1981 ס"ח 1028, 293.
↑  דברי המשנה לנשיא מצא בע"א 10280/01 ירוס-חקק נ' היועץ המשפטי לממשלה, פד"י נט(5)64, 93.
יש דברים שלא עושים

| דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.מקור | דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.ציון |
| --- | --- |
יוסי חרסונסקי: 
יש דברים שלא עושים הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם. השיר יצא לאור ב-26 בפברואר 2020, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים אן אם סי יונייטד. השיר יצא כחלק מקמפיין של רשת אופטיקנה למותג משקפי השמש "Verso".
רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי דולב רם ופן חזות, זיו קורן והולחן והופק על ידי רם וחזות. השיר הוא בסגנון הפופ אשר משלב בתוכו את הסגנון הים-תיכוני.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה לשיר, בוים על ידי קרן חכמה והועלה לערוץ היוטיוב של עומר אדם ב-26 בפברואר 2020, בסמוך לצאת הסינגל.
נכון לספטמבר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-5.5 מיליון צפיות.
ביקורת

הסינגל עצמו סוקר על ידי יוסי חרסונסקי אשר נתן לשיר ביקורת מעורבת תוך שהעניק לו שני כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
נטע חוטר סקרה את השיר במאקו, תוך שכתבה: ”אמנם אנחנו מפרגנים לשגשוג העסקי והנדלני של עומר אדם ושלא יהיה ספק, הוא עדיין האמן האהוב עלינו, אבל אולי הגיע הזמן להזכיר לנו שזה באמת מה שהוא – אמן.”
גרסאות כיסוי

הקומיקאי יוסי פנסו ביצע גרסת כיסוי פרודית על השיר בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | Noise Chart | 4 |  |
הערות שוליים

↑  יש דברים שלא עושים, נבדק ב-2020-02-28
1 2   יש דברים שלא עושים, סרטון  באתר יוטיוב
↑  יש דברים שלא עושים, באתר יוסמיוסיק, ‏2020-02-27
↑  נטע חוטר, ‏איפה כל הפרסומות שלך?, באתר ‏מאקו‏, 2 במרץ 2020
↑  דניאל שירין, צחוק בריא: פרודיות ושירי הקורונה, באתר ישראל היום, 22 במרץ 2020
| עומר אדם |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | נמס ממך • ילד טוב ילד רע • מוזיקה ושקט • מודה אני  • אחרי כל השנים • Omer • סוף העולם • לחנים שבורים |  |
| מיני אלבומים | 5 בום! • The 8 • ‏3 • לכאורה • חמישה לילות |  |
| אלבומי הופעה | מהפכה! (Live) • אחרי כל השנים (Live) |  |
| ערכים קשורים | NMC • אסף אטדגי • כוכב נולד |  |
| עומר אדם - שירים |
| --- | --- | --- |
| נמס ממך | "להאבד ברוח" • "אל תבכי" • "את בליבי" • "נמס ממך" • "הופה" |  |
| ילד טוב ילד רע | "מאושרת" • "קסם" • "מיליון נשיקות" • "בואי עכשיו" • "ילד טוב בגוף של ילד רע" • "בניתי עלייך" |  |
| מוזיקה ושקט | "מאמי זה נגמר" • "וואי לי" • "מתקרבת מתרחקת" • "נסיכה" • "כמו בימים" • "כובשת" • "תל אביב" • "תרחמי עליי" • "שקט" • "לבדי" |  |
| מודה אני | "נועצת מבט" • "מהפכה של שמחה" • "אחי" • "אז הלכתי" • "בוקרשט" • "היא רק רוצה לרקוד" • "עצוב לי שזה ככה" |  |
| אחרי כל השנים | "אחרי כל השנים" • "שדות של תירוצים" • "סיפור ישן" • "פוליטיקה וסקס" • "מביט מהצד" • "בסוף הכל חולף" |  |
| 5 בום! | "טמפרטורה" • "תיתן לה פרחים" • "שיר הרווק" • "תגידו לה / אהבה מטורפת" • "יום השישי" |  |
| Omer | "פעם בחיים" • "שני משוגעים" • "חברות שלך" • "אוהבת אותי אמיתי" • "בחורים טובים" • "רחוק מכולם" • "מאושרת בלעדיי" • "תגידי לי שטוב לך" • "חברות שלך 2" • "יעשו לנו כבוד" • "ניפגש בשמחות" • "כתבתי עלייך שיר" • "Beg" • "מים שקופים" • "שגרה מפוארת" |  |
| The 8 | "פסקול חיי" • "מה שנפל מהידיים" |  |
| סוף העולם | "אני" • "התעוררתי עם נמר" • "DXB to TLV" |  |
| חמישה לילות | "מבת ים ועד הנצח" ‏•‏‏ "אקדח" ‏•‏‏ "כסף או דמעות" ‏•‏‏ "לילות וקללות" ‏•‏‏ "רק שלך" |  |
| לחנים שבורים | "אהובתי כבר לא רואה אותי" ‏•‏‏ "טקילה" ‏•‏‏ "גברת אגו" ‏•‏‏ "נרקומן של בדידות" ‏•‏‏ "תהום" |  |
| סינגלים אחרים | "Paradise" • "מזל" • "ככה זה מרגיש להתאהב" • "לא הפסקתי לחפש אותך" • "לרקוד ולזוז" • "לעולם בעקבות השמש" • "הלב שלי" • "יש לנו את הכוח" • "יש דברים שלא עושים" • "שירו של שפשף" • "קוקוריקו" • "תמחל לי" • "הנשיקות שלי" • "על מה בנות חושבות בלילה" • "פרצופים" • "Dale Mami" • "קאקדילה" • "יהיה טוב & מים שקופים" • "תרקוד לנצח" • "ואיך שלא" • "צמוד צמוד" • "ראיתי עולם" • "עברנו הכל" |  |
| השתתפות בסינגלים | "השתגע העולם" |  |
| שירים אחרים | "אהבתי לך" |  |
סטיבן קריין

| --- | --- |

דיוקן רשמי של סטיבן קריין, בערך במרץ 1896
 לידה:  1 בנובמבר 1871 ניוארק, ארצות הברית 
 פטירה:  5 ביוני 1900 (בגיל 28) באדנויילר, הדוכסות הגדולה של באדן, הקיסרות הגרמנית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אמריקאי
 מקום קבורה:  בית הקברות אוורגרין 
 מקום מגורים:  Arburtus Cottage 
 שם עט:  Johnston Smith 
 עיסוק:  סופר, עיתונאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סירקיוז, קלאברק קולג', בית הספר פנינגטון 
 שפות היצירה:  אנגלית
 תחום כתיבה:  ספרות, עיתונאות
 זרם ספרותי:  ספרות ריאליסטית 
 יצירות בולטות:  התג האדום של האומץ 
 תקופת הפעילות:  מ-1886 
 חתימה:   
 
סְטִיבְן קְרֵיין (באנגלית: Stephen Crane;‏ 1 בנובמבר 1871 – 5 ביוני 1900) היה משורר וסופר אמריקאי. כותב פורה לאורך חייו הקצרים, הוא כתב יצירות בולטות במסורת הריאליסטית (אנ') וכן דוגמאות מוקדמות של נטורליזם אמריקאי ואימפרסיוניזם (אנ'). הוא מוכר על ידי המבקרים המודרניים כאחד הסופרים החדשניים ביותר בדורו.
קריין היה הילד התשיעי ששרד להורים מתודיסטים. הוא החל לכתוב בגיל ארבע ופרסם מספר מאמרים בגיל 16. משום שהלימודים באוניברסיטה לא גרמו לו עניין, אף על פי שהיה פעיל באחווה, הוא עזב את אוניברסיטת סירקיוז ב-1891 כדי לעבוד בתור כתב וסופר. הרומן הראשון של קריין היה סיפור המתרחש בשכונת באורי (אנ') בניו יורק משנת 1893 "מגי: נערת הרחוב" (Maggie: A Girl of the Streets), שנחשב בדרך כלל על ידי המבקרים ליצירה הראשונה של הנטורליזם הספרותי האמריקאי. הוא זכה להערכה בינלאומית בשנת 1895 על רומן מלחמת האזרחים שלו "התג האדום של האומץ (אנ')", שכתב ללא ניסיון קרבי.
בשנת 1896 התמודד קריין עם שערורייה מתוקשרת מאוד לאחר שהופיע כעד במשפטה של חשודה בזנות, מכרה בשם דורה קלארק. בסוף אותה שנה הוא נענה להצעה לנסוע לקובה ככתב צבאי. בזמן שהוא חיכה בג'קסונוויל בפלורידה, למעבר, הוא פגש את קורה טיילור (אנ'), איתה החל מערכת יחסים מתמשכת. בדרך לקובה, הספינה של קריין, ספינת הקיטור קומודור (אנ'), טבעה מול חופי פלורידה, והותירה אותו ואחרים להיטלטל בגלים במשך 30 שעות בסירת הצלה. קריין תיאר את החוויה הקשה בסיפור "הסירה הפתוחה" (The Open Boat). במהלך השנים האחרונות לחייו, הוא סיקר עימותים ביוון (בליווי קורה, שהוכרה ככתבת הצבאית הראשונה) ולאחר מכן חי איתה באנגליה. הוא התיידד עם סופרים כמו ג'וזף קונרד והרברט ג'ורג' ולס. סובל מקשיים כלכליים ומבריאות לקויה, קריין מת משחפת בסנטוריום ביער השחור בגרמניה בגיל 28.
בזמן מותו נחשב קריין לדמות חשובה בספרות האמריקאית. לאחר שכמעט נשכח במשך שני עשורים, המבקרים החיו את העניין בחייו וביצירתו. כתיבתו של קריין מאופיינת בעוצמה חיה, בדיאלקטים ייחודיים ובאירוניה. נושאים נפוצים כוללים פחד, משברים רוחניים ובידוד חברתי. אף על פי שהוא מוכר בעיקר בזכות "התג האדום של האומץ", שהפך לקלאסיקה אמריקאית, קריין ידוע גם בשל שיריו, מאמרי עיתונות וסיפורים קצרים כמו "הסירה הפתוחה", "המלון הכחול", "הכלה מגיעה לשמים צהובים", ו"המפלצת". כתיבתו עשתה רושם עמוק על סופרים מהמאה ה-20, שהבולט שבהם הוא ארנסט המינגוויי, והוא נחשב כמי שהיווה השראה למודרניסטים ולאימג'יסטים.
קורות חיים > שנותיו הראשונות

סטיבן קריין נולד ב-1 בנובמבר 1871 בניוארק שבניו ג'רזי, לג'ונתן טאונלי קריין (אנ'), כומר בכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית (אנ'), ולמרי הלן פק קריין (אנ'), בתו של איש הדת, ג'ורג' פק (אנ'). הוא היה הילד הארבעה עשר והאחרון שנולד לבני הזוג. בגיל 45, הלן קריין סבלה ממותם המוקדם של ארבעת ילדיה הקודמים, שכל אחד מהם מת תוך שנה אחת מהלידה. הוא זכה לכינוי "סטיבי" על ידי המשפחה, והוא הצטרף לשמונה אחים ואחיות ששרדו - מרי הלן, ג'ורג' פק, ג'ונתן טאונלי, ויליאם האו (אנ'), אגנס אליזבת', אדמונד ביירן, וילבור פיסק ולותר.
בני משפחת קריין היו צאצאים של ג'ספר קריין (Jaspar Crane), מייסד מושבת ניו הייבן, שהיגר לשם מאנגליה ב-1639. סטיבן נקרא על שמו של המייסד לכאורה של אליזבת'טאון (אנ') בניו ג'רזי, שעל פי המסורת המשפחתית, הגיע מאנגליה או מוויילס בשנת 1665, וכן על שם סבא רבא שלו סטיבן קריין (אנ') (1709–1780), פטריוט מלחמת העצמאות של ארצות הברית ששימש כנציג ניו ג'רזי בקונגרס הקונטיננטלי הראשון בפילדלפיה. מאוחר יותר כתב קריין שלאביו, ד"ר קריין, "היה שכל ישר, גדול ומעולה", שכתב מספר חיבורים על תאולוגיה. אף על פי שאימו הייתה דוברת פופולרית של איגוד הנשים הנוצריות בעד התנזרות מאלכוהול (אנ') ואישה דתייה מאוד, קריין כתב שהוא לא מאמין ש"היא צרת אופקים כמו רוב חבריה או משפחתה". את סטיבן הצעיר גידלה בעיקר אחותו אגנס (Agnes), שהייתה מבוגרת ממנו ב-15 שנים. המשפחה עברה לפורט ג'רוויס (אנ') בניו יורק, בשנת 1876, שם ד"ר קריין הפך לכומר של הכנסייה המתודיסטית של דרו (Drew Methodist Church), תפקיד שבו התמיד עד מותו.
בילדותו היה קריין חולני ולעיתים קרובות סובל מהצטננות מתמדת. כשהילד היה כמעט בן שנתיים, כתב אביו ביומנו כי בנו הצעיר נעשה "כל כך חולה שאנחנו חרדים לו". למרות אופיו השברירי, היה קריין ילד אינטליגנטי שלימד את עצמו לקרוא לפני גיל ארבע. השאלות הידועות הראשונות שלו, שנרשמו על ידי אביו, עסקו בכתיבה; בגיל שלוש, בעודו מחקה את כתיבתו של אחיו טאונלי, הוא שאל את אימו, "איך מאייתים O"? בדצמבר 1879, קריין כתב שיר על כך שהוא רוצה כלב לחג המולד. שכותרתו "מעדיף לקבל -", זהו שירו הראשון ששרד. סטיבן לא נרשם באופן קבוע לבית הספר עד ינואר 1880, אך לא היה לו קושי לסיים שתי כיתות בשישה שבועות. כשנזכר בהישג הזה, הוא כתב שזה "נשמע כמו שקר של אמא אהובה במסיבת תה, אבל אני זוכר שהתקדמתי מהר מאוד ואבא היה מאוד מרוצה ממני".
ד"ר קריין נפטר ב-16 בפברואר 1880, בגיל 60; סטיבן היה בן שמונה. כ-1,400 אנשים התאבלו על ד"ר קריין בהלווייתו, יותר מכפול מגודל קהילתו. לאחר מות בעלה, עברה גברת קריין לרוזוויל (Roseville), כיום שכונה בניוארק, והותירה את סטיבן לטיפולו של אחיו הגדול אדמונד, איתו התגורר הילד הצעיר עם בני דודים במחוז סאסקס (אנ'). לאחר מכן הוא התגורר עם אחיו ויליאם, עורך דין, בפורט ג'רוויס במשך כמה שנים.
אחותו הגדולה הלן לקחה אותו לאזברי פארק (אנ') בניו ג'רזי כדי להיות עם אחיו טאונלי ואשתו פאני. טאונלי היה עיתונאי מקצועי; הוא עמד בראש מחלקת לונג בראנץ' (אנ') של ה-New-York Tribune (אנ') ו-Associated Press, וגם שימש כעורך של העיתון Asbury Park Shore Press. אגנס, אחות נוספת של קריין, הצטרפה לאחים בניו ג'רזי. היא קיבלה תפקיד בחטיבת הביניים של אזברי פארק ועברה לגור עם הלן כדי לטפל בסטיבן הצעיר.
בתוך כמה שנים, ספגה משפחת קריין עוד אבדות. ראשית, טאונלי ואשתו איבדו את שני ילדיהם הקטנים. אשתו פאני נפטרה ממחלת ברייט בנובמבר 1883. אגנס קריין חלתה ומתה ב-10 ביוני 1884 מדלקת קרום המוח בגיל 28.
קורות חיים > לימודים

קריין כתב את סיפורו הידוע הראשון, "הדוד ג'ייק וידית הפעמון" (Uncle Jake and the Bell Handle), כשהיה בן 14. בסוף 1885, הוא נרשם לסמינר פנינגטון (אנ'), פנימייה ממוקדת בכמורה, 11 קילומטרים צפונית לטרנטון. אביו היה המנהל שם מ-1849 עד 1858. זמן קצר לאחר שבנה הצעיר עזב לבית הספר, החלה גברת קריין לסבול ממה שדיווח העיתון "Asbury Park Shore Press" כ"סטייה זמנית של התודעה". ככל הנראה היא החלימה בתחילת 1886, אך מאוחר יותר באותה שנה, בנה, לותר קריין בן ה-23, מת לאחר שנפל מול רכבת מתקרבת בזמן שעבד כדגלן של חברת הרכבת אירי (אנ'). זה היה המוות הרביעי בשש שנים בקרב משפחתו הקרובה של סטיבן.
לאחר שנתיים, קריין עזב את פנינגטון לקלאוורק קולג' (אנ'), בית ספר צבאי למחצה. מאוחר יותר הוא הסתכל אחורה על תקופתו בקלאוורק כ"תקופה המאושרת בחיי אף על פי שלא הייתי מודע לכך". חבר לכיתה זכר אותו כתלמיד יודע קרוא וכתוב אך לא יציב, בר מזל לעבור בחינות במתמטיקה ומדעים, ובכל זאת "הרבה לפני חבריו הסטודנטים בידע שלו בהיסטוריה וספרות", המקצועות האהובים עליו. בעוד שהוא החזיק בשיא מרשים במגרש האימונים ובבייסבול, קריין בדרך כלל לא הצטיין בכיתה. בהיעדר שם אמצעי, כמקובל בקרב תלמידים אחרים, הוא החל לחתום בשמו "סטיבן טי. קריין" כדי "לזכות בהכרה כתלמיד רגיל". קריין נתפס כידידותי, אך גם נוטה למצבי רוח ומרדן. לפעמים דילג על שיעור כדי לשחק בייסבול, משחק בו כיכב כתופס. הוא גם התעניין מאוד בתוכנית האימונים הצבאית של בית הספר. הוא טיפס במהירות במעלה הדרגות של גדוד הסטודנטים. חבר אחד לכיתה תיאר אותו כ"אכן מושך מבחינה פיזית מבלי להיות יפה תואר", אבל הוא היה מרוחק, מאופק ולא פופולרי בדרך כלל בקלאוורק. אף על פי שהוא היה חלש מבחינה אקדמית, קריין צבר ניסיון בקלאוורק שסיפק רקע (וכנראה כמה אנקדוטות מוותיקי מלחמת האזרחים בסגל) שהוכיח שימושי בבואו לכתוב את "התג האדום של האומץ".
באמצע 1888, קריין הפך לעוזרו של אחיו טאונלי בלשכת חדשות של חוף ניו ג'רזי, ועבד שם מדי קיץ עד 1892. הפרסום הראשון של קריין תחת שמו היה מאמר על המסע המפורסם של החוקר הנרי מורטון סטנלי למצוא את המיסיונר הסקוטי דייוויד ליווינגסטון באפריקה. הוא הופיע בפברואר 1890 ב-Cleverack College Vidette. תוך מספר חודשים, קריין שוכנע על ידי משפחתו לוותר על קריירה צבאית ולעבור ללאפייט קולג' (אנ') באיסטון (אנ') בפנסילבניה, על מנת להמשיך לתואר בהנדסת כרייה. הוא נרשם בלאפייט ב-12 בספטמבר, והתערב מיד בפעילויות מחוץ לבית הספר; הוא חזר לבייסבול והצטרף לאחווה הגדולה ביותר, דלתא אופסילון (Delta Upsilon). הוא גם הצטרף לשתי האגודות הספרותיות היריבות, על שם (ג'ורג') וושינגטון ו (בנג'מין) פרנקלין. קריין השתתף לעיתים רחוקות בשיעורים וסיים את הסמסטר עם ציונים לארבעה מתוך שבעת הקורסים שלמד.
לאחר סמסטר אחד, קריין עבר לאוניברסיטת סירקיוז, שם נרשם כמועמד ללא קבלת תואר בקולג' לאומנויות ליברליות הוא לן בבית האחווה דלתא אופסילון והצטרף לקבוצת הבייסבול. הוא השתתף בשיעור אחד בלבד (ספרות אנגלית) במהלך הטרימסטר האמצעי, הוא נשאר ללון במגורים בזמן שלא לקח אף קורס בסמסטר השלישי.
קריין התרכז בכתיבה, והחל להתנסות בטון ובסגנון תוך ניסוי של נושאים שונים. הוא פרסם את סיפורו הבדיוני, "חרקים גדולים של אונונדגה" (Great Bugs of Onondaga), בו זמנית ב-Syracuse Daily Standard וב-New York Tribune. בהכרזה על הקולג' כ"בזבוז זמן", קריין החליט להיות סופר ועיתונאי במשרה מלאה. הוא השתתף בפגישה של אחוות דלתא אופסילון ב-12 ביוני 1891, אך זמן קצר לאחר מכן עזב את הקולג' סופית.
קורות חיים > מסעות ותהילה

בסוף ינואר 1895, קריין יצא למה שהוא כינה "טיול עיתונים פתלתל וארוך מאוד" למערב. בזמן שכתב מאמרים עבור סינדיקט באצ'לר, הוא נסע לסנט לואיס במיזורי, נברסקה, ניו אורלינס, גלווסטון (אנ') בטקסס ולאחר מכן למקסיקו סיטי. אירווינג באצ'לר יצהיר מאוחר יותר כי הוא "שלח את קריין למקסיקו כדי לקבל צבע חדש", שהמחבר מצא בצורת חיי שכונות עוני מקסיקניות. בעוד שמצא את המעמד הנמוך בניו יורק מעורר רחמים, הוא התרשם מ"העליונות" של שביעות הרצון של האיכרים המקסיקנים ו"אפילו סירב לרחם עליהם".
כשחזר לניו יורק חמישה חודשים מאוחר יותר, קריין הצטרף למועדון הפנס (Lantern, לסירוגין "לנתם" (Lanthom) או "לנטהורן" (Lanthorne)) שאורגן על ידי קבוצה של סופרים ועיתונאים צעירים. המועדון, שהיה ממוקם על גג בית ישן ברחוב ויליאם (אנ') ליד גשר ברוקלין, שימש כפאב ועוצב כדי להיראות כמו תא בספינה. שם קריין אכל ארוחה טובה אחת ביום, אף על פי שחברים היו מוטרדים מ"עישון מתמיד, יותר מדי קפה, מחסור באוכל ושיניים גרועות", כפי שניסח זאת נלסון גרין (Nelson Greene). לאחר שחי כמעט כעני מרוד ומצפה מאוד לפרסום ספריו, החל קריין לעבוד על שני רומנים נוספים: "הסיגלית השלישית" (The Third Violet) ו"אימו של ג'ורג'" (George's Mother).
"הרוכבים השחורים" פורסם בהוצאת קופלנד אנד דיי זמן קצר לפני שובו לניו יורק במאי, אך הוא זכה בעיקר לביקורת שלילית, אם לא התעללות, על הסגנון הלא שגרתי של השירים והשימוש בחריזה חופשית. מאמר ב-Bookman כינה את קריין "אוברי בירדסלי של השירה", ופרשן מהעיתון Chicago Inter Ocean (אנ') קבע כי "אין שורה של שירה מהפתיחה ועד עמוד הסיום. "עלי עשב (אנ')" של ויטמן היו בהירים בהשוואה. טירוף פואטי יהיה שם טוב יותר לספר". ביוני, הניו יורק טריביון דחה את הספר כ"כל כך הרבה זבל". קריין היה מרוצה מכך שהספר "יוצר קצת מהומה".
בניגוד לקבלת הפנים לשירתו של קריין, "התג האדום של האומץ" התקבל בברכה לאחר הוצאתו לאור על ידי D. Appleton & Company (אנ') בספטמבר 1895. במשך ארבעת החודשים הבאים, היה הספר בששת המקומות הראשונים ברשימות רבי המכר השונות ברחבי הארץ. הוא הגיע לזירה הספרותית "כמו הבזק של ברק מתוך שמי חורף צלולים", על פי ה. ל. מנקן, שהיה אז כבן 15. הרומן הפך פופולרי גם בבריטניה; ג'וזף קונרד, חבר לעתיד של קריין, כתב שהרומן "התפוצץ... בהשפעה ובכוח של פגז בגודל 12 אינץ' טעון בחומר נפץ גבוה מאוד". הוצאת אפלטון פרסמה שניים, אולי שלושה, מהדורות ב-1895 ועוד אחת עשרה ב-1896. אף על פי שחלק מהמבקרים ראו את היצירה כגרפית מדי וגסה, היא זכתה לפרסום נרחב בזכות התיאור הריאליסטי שלה של המלחמה וסגנון הכתיבה הייחודי. Detroit Free Press (אנ') הכריז כי "התג האדום" יעניק לקוראים "תמונה כל כך חיה של הרגשות והזוועות של שדה הקרב, שתתפללו שעיניכם לעולם לא יביטו במציאות".
מתוך רצון לנצל את הצלחת "התג האדום", הציע סינדיקט McClure לקריין חוזה לכתיבת סדרה על שדות הקרב של מלחמת האזרחים. מכיוון שזו הייתה משאת נפשו "לבקר בשדה הקרב - שאותו הייתי מתאר - בתקופה של השנה בה נלחמו", הסכים קריין לקחת את המשימה. בביקור בשדות קרב בצפון וירג'יניה, כולל פרדריקסברג, הוא ייצר לימים עוד חמישה סיפורי מלחמת אזרחים: "שלושה חיילים מופלאים" (Three Miraculous Soldiers), "יוצא הצבא" (The Veteran), "מערכה באינדיאנה" (An Indiana Campaign), "אפיזודה של מלחמה" (An Episode of War) ו"הגדוד הקטן" (The Little Regiment).
קורות חיים > שערורייה

בגיל 24, קריין, שהתענג על הצלחתו, הסתבך בפרשה מתוקשרת מאוד שבה מעורבת חשודה בזנות בשם דורה קלארק (Dora Clark). בשעה 2 לפנות בוקר ב-16 בספטמבר 1896, הוא ליווה שתי בנות מקהלה ואת קלארק מ"ברודוויי גארדן" (Broadway Garden) בניו יורק, "אתר נופש" פופולרי שבו הוא ראיין את הנשים לסדרה שכתב. בעוד קריין ליווה אישה אחת בבטחה לחשמלית, שוטר בלבוש אזרחי בשם צ'ארלס בקר (אנ') עצר את השתיים האחרות בגין שידול לזנות; קריין אוים במעצר כשניסה להפריע. אחת הנשים שוחררה לאחר שקריין אישר את טענתה השגויה שהיא אשתו, אך קלארק הואשמה ונלקחה למשטרת הרובע. בניגוד לעצת הסמל שביצע את המעצר, קריין מסר הצהרה המאשרת את חפותה של דורה קלארק, וקבע כי "אני יודע רק שבזמן שאיתי היא פעלה בכבוד, ושההאשמה של השוטר הייתה שקרית". קלארק שוחררה על בסיס עדותו של קריין. התקשורת פרסמה את הסיפור בהרחבה; חדשות התפשטו לפילדלפיה, בוסטון ומעבר לה, עם עיתונים המתמקדים באומץ שהפגין קריין. סיפור סטיבן קריין, כפי שנודעה הפרשה, הפך במהרה למקור ללעג; ה-Chicago Dispatch ציין כי "בכבוד רב אנו מודיעים לסטיבן קריין שהקשר עם נשים בארגמן אינו בהכרח 'תג אדום של אומץ'".
כמה שבועות לאחר משפטה, קלארק הגישה כתב אישום של מעצר שווא נגד השוטר שעצר אותה. למחרת, השוטר תקף פיזית את קלארק בנוכחות עדים על כך שהגישה נגדו כתב אישום. קריין, שנסע בתחילה לזמן קצר לפילדלפיה כדי להימלט מלחץ הפרסום, חזר לניו יורק כדי למסור עדות במשפטו של בקר למרות העצה שניתנה לו על ידי תאודור רוזוולט, שהיה מפכ"ל משטרת ניו יורק באותה תקופה ומכר חדש של קריין. ההגנה שמה לה למטרה לתקוף את קריין: המשטרה פשטה על דירתו וראיינה אנשים שהכירו אותו, בניסיון למצוא ראיות מפלילות על מנת להפחית את השפעת עדותו. התקיימה חקירה נגדית נמרצת שביקשה להציג את קריין כאדם בעל מוסר מפוקפק; בעוד שההגנה הוכיחה שהוא פקד בתי הבושת, קריין טען שזה היה למטרות מחקר בלבד. לאחר שהמשפט הסתיים ב-16 באוקטובר, השוטר שביצע את המעצר זוכה, והמוניטין של קריין נהרס.
קורות חיים > קורה טיילור והספינה הטרופה "קומודור"

לאחר שקיבל 700 דולר בזהב ספרדי מסינדיקט באצ'לר-ג'ונסון לעבוד ככתב צבאי בקובה בזמן שמלחמת ארצות הברית–ספרד עמדה בפתח, קריין בן ה-25 עזב את ניו יורק ב-27 בנובמבר 1896 ברכבת לכיוון ג'קסונוויל, בפלורידה. עם הגעתו לג'קסונוויל, הוא נרשם במלון סנט ג'יימס (אנ') תחת השם סמואל קרלטון כדי לשמור על אנונימיות תוך כדי חיפוש מעבר לקובה. בזמן שהמתין לספינה, הוא סייר בעיר וביקר בבתי הבושת המקומיים. תוך ימים ספורים הוא פגש את קורה טיילור (אנ') בת ה-31, הבעלים של מוסד מפוקפק במרכז העיר "מלון החלום" (Hotel de Dream). טיילור (ששמה החוקי היה קורה אתל סטיוארט) נולדה למשפחה מכובדת מבוסטון, וכבר נישאה פעמיים למשך זמן קצר; בעלה הראשון, וינטון מרפי, התגרש ממנה בעילה של ניאוף. ב-1889 היא נישאה לקפטן הבריטי דונלד ויליאם סטיוארט (Donald William Stewart). היא עזבה אותו ב-1892 למען גבר אחר, אך עדיין הייתה נשואה כחוק. עד שהגיע קריין, טיילור התגוררה בג'קסונוויל במשך שנתיים. היא חיה באורח חיים בוהמייני, היה בבעלותה מלון לפגישות אוהבים, והייתה דמות מקומית ידועה ומוערכת. השניים בילו זמן רב יחד בזמן קריין המתין להפלגה. לבסוף הוא קיבל אישור לצאת לנמל הקובני של סיינפואגוס בערב השנה החדשה על סיפון ספינת הקיטור קומודור (אנ').
הספינה הפליגה מג'קסונוויל עם 27 או 28 איש ומטען של אספקה ותחמושת עבור המורדים הקובנים. בזמן ששטה על נהר סנט ג'ונס (אנ') במרחק של פחות מ-3 קילומטרים מג'קסונוויל, הקומודור פגעה בשרטון בערפל סמיך תוך גרימת נזק לגוף הספינה. אף על פי שנגררה מהשרטון למחרת, היא עלתה על החוף שוב במאיפורט (אנ') ושוב ניזוקה. באותו ערב החלה דליפה בחדר הדוודים, וכתוצאה ממשאבות לא תקינות, הספינה נעצרה כ-16 מייל (26 קילומטרים) ממפרץ היתושים (Mosquito Inlet). כשמים חדרו לספינה יותר ויותר, קריין תיאר את חדר המכונות כדומה ל"סצנה בזמן הזה שנלקחה מהמטבח האמצעי של האדס". סירות ההצלה של הקומודור הורדו בשעות הבוקר המוקדמות ב-2 בינואר 1897, והספינה טבעה בסופו של דבר ב-7 בבוקר. קריין היה מהאחרונים שעזבו את הספינה בדוגית באורך 3 מטרים. בחוויה הקשה שסיפר עליה בסיפור הקצר "הסירה הפתוחה", קריין ושלושה גברים נוספים (כולל קברניט הספינה) הטלטלו מול חופי פלורידה במשך יום וחצי לפני שניסו להנחית את הדוגית בדייטונה ביץ'. הסירה הקטנה התהפכה בגלים הנשברים לחוף, מה שאילץ את הגברים המותשים לשחות לחוף; אחד מהם מת. לאחר שאיבד את הזהב שניתן לו עבור מסעו, קריין שלח מברק לקורה טיילור לעזרה. היא נסעה לדייטונה וחזרה לג'קסונוויל עם קריין למחרת, ארבעה ימים בלבד לאחר שעזב על הקומודור.
על האסון דווח בעמודים הראשונים של עיתונים ברחבי הארץ. נפוצו שמועות רבות על כך שהייתה חבלה בספינה אך השמועה מעולם לא הוכחה. קריין, שהוצג בצורה חיובית והרואית על ידי העיתונות, יצא מהניסיון עם המוניטין שלו מתוקן, אם לא משוקם, לאחר הנזק שספג בפרשת דורה קלארק. בינתיים, הרומן של קריין עם טיילור פרח.
שלוש עונות של חקירה ארכאולוגית נערכו בשנים 2002–2004 כדי לבחון ולתעד את השרידים החשופים של ספינה טרופה ליד העיירה פונסה אינלט (אנ') בפלורידה, שעל פי ההערכות הם אלו של ספינת הקיטור קומודור (אנ'). הנתונים שנאספו, וראיות אחרות שהצטברו, הוכיחו לבסוף את זיהוי הקומודור מעבר לכל ספק סביר.