אפרים חירם
ביוגרפיה

חירם נולד בפולין בשנת 1934. בתקופת השואה הוברח מגטו ורשה וחי בזהות בדויה במשפחה פולנית. בשנת 1946 עלה לארץ ישראל. הוא למד בכפר הנוער ע"ש ב.צ. מוסינזון ובשנת 1951 התגייס לצה"ל ושירת בתחילה בחיל התותחנים. בראשית 1956 שאף מפקד גדוד 890 של הצנחנים, אריאל שרון, לשפר את הסיוע הארטילרי לגדוד, וצירף לגדוד קציני תותחנים ובהם חירם. הוא היה למפקד מחלקת מרגמות בפלוגה של הגדוד, ובמלחמת סיני צנח ולחם בקרב המיתלה. ב-1964 התמנה למפקדו הראשון של גדוד 202. כמג"ד השתתף בפעולות תגמול נגד הפת"ח בירדן, ובהן מבצע צוק סלע בג'נין, מבצע יהלום בקלקיליה (1965) ומבצע אלפא ברפאת שבדרום הר חברון (1966).
בראשית שירותו כמג"ד נקלע לעימותים עם מפקד החטיבה, רפאל איתן. המח"ט הורה לו לא להדיח מפקדי פלוגות בגדוד, אך חירם הדיח ארבעה מתוך חמשת המ"פים. חירם נקרא לבירור אצל הרמטכ"ל, יצחק רבין, ועמד על כך שלקצינים הצעירים שמינה כמפקדים החדשים בפלוגות, בהם מתן וילנאי ואמנון ליפקין, במקום המ"פים המודחים, יש פוטנציאל רב וכי הוא זה שנושא באחריות לנעשה בגדוד. רבין השתכנע, והמינויים נותרו על כנם. מאוחר יותר מינה חירם את דן שומרון לסמג"ד, גם זאת בניגוד לדעתו של איתן.
במלחמת ששת הימים לחם כסגן מפקד חטיבת הצנחנים בקרבות בפתחת רפיח וברצועת עזה. בסוף שנות ה-60 שירת כסגנו של קצין צנחנים ראשי, אהרן דוידי, בשנות ה-70 של המאה ה-20 שימש כמפקד חטיבת חרמונים. כמפקד החטיבה הוביל חירם שורה של פעילויות התקפיות ברמת הגולן וכנגד
המחבלים בפתחלנד. בין היתר יזם את מבצע פלצור ובהמשך את תפיסת הר דב בידי כוחות צה"ל. בשנת 1970 הוביל חירם מרדף אחר חוליית מחבלים שחדרה לרמת הגולן סמוך לחושנייה שבסופו הרג הכוח בפיקודו את המחבלים ושבה אחד מהם.
ב-1976 התמנה למפקד חטיבה 655, חטיבה חדשה שהוקמה בגזרת שארם א-שייך. ב-1978 הוקמה אוגדה חדשה בגבול הצפון, עוצבת הגליל, וחירם היה למפקדהּ. בין היתר פיקד על מבצע מנורה, במהלכו פשטו כוחות מחטיבת הצנחנים ומחטיבת גולני על בסיסים של ארגון פת"ח בלבנון ועל הכוחות שלכדו את המחבלים שביצעו את הפיגוע בנהריה. בהמשך שירת כעוזר ראש מחלקת ההדרכה. ב-1981 השתחרר מצה"ל, בדרגת תת-אלוף. במהלך שירותו השלים תואר ראשון בגאוגרפיה ובמדע המדינה.
לאחר שחרורו מצה"ל ניהל את חברת הבנייה של אברהם גינדי. ב-1989 היה למועמד המערך לראשות המועצה המקומית רמת השרון. חברי המפלגה העדיפו אותו על ראש המועצה המכהן, משה ורבין, והאחרון התמודד מולו בראש מפלגה עצמאית. חירם גבר על ורבין בבחירות, לאחר שזכה ב-53.6% מקולות הבוחרים בסיבוב השני. ב-1993 בחר סניף העבודה במוטי בר-דגן למועמד מטעם המפלגה, וחירם החליט להתמודד בראש רשימה עצמאית, כשם שעשה ורבין בזמנו. גם במערכת בחירות זו ניצח חירם, לאחר שזכה ב-47% מקולות הבוחרים. ב-1998 החליט שלא לרוץ לקדנציה שלישית.
במהלך כהונתו מנע חירם את הרחבת העיר, כדי לשמור על צביונה. העיר לא התרחבה, מספר התושבים בה נשאר יציב, וכחבר הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה אף הביע התנגדות לתוכניות בנייה בקיבוץ גליל ים הסמוך. בנוסף, שופצו כמה מרחובותיה הראשיים של המושבה, הוקמו גנים חדשים (בהם גן הסלעים ליד בית יד לבנים), והוצבו שלטים בסמוך לאתרים בעלי חשיבות היסטורית. המועצה בראשותו פעלה לשינוי תוכניותיה של מע"צ באשר למחלף הכפר הירוק, והתקבלה דרישתה להקים מעבר משוקע במקום גשר עילי שיפגע באיכות חייהם של תושבי נווה רסקו. חירם ניסה להביא לפיטוריו של מבקר המועצה, ניסיונות שנבלמו על ידי מבקרת המדינה, מרים בן-פורת. יזם חוק עזר האוסר על גידול כלבים מסוג רוטוויילר בתחום שיפוטה של המועצה.
בשנת 2006, והוא בן 72, השתתף חירם בצניחה בחוף הים של תל אביב, לציון 50 שנה לצניחה במיתלה. עד לשנת 2009 היה חבר בוועד המנהל של רשות הטבע והגנים ובעמותה להנצחת והנחלת מפעלות חייו של רפאל איתן.
נפטר ב- 3 באוקטובר 2023.