stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה רוזנבליט
ביוגרפיה

נולד ביאסין שבהונגריה בכ"ז טבת תר"ן - 1889 לאביו מנחם ולאמו טובה לבית רוזנטאל.
בשנת 1911 נשא לאישה את רחל בת עקיבא ספיר.
למד אצל רבי ישעיהו זילברשטיין מוייצן מחבר ספר "מעשי למלך" על רמב"ם שהסמיך אותו לרבנות ואצל ר' משה גרינוולד בעל "ערוגות הבושם".
את השכלתו הכללית רכש בבית ספר תיכון ולאחר מכן "כאוטודידקט", למד שפות זרות וקנה חכמה ודעת בתחומים רבים ושונים. בבודפשט למד אצל ר' אברהם פרנקל שהיה "סינטור" בבית המחוקקים ההונגרי.
המציא שעשוע לילדים ובני נוער בצורת דגם של בית המקדש וכליו, שהילדים נתבקשו להרכיב מקוביות עץ על פי שיטת הלגו,(הדגם מוצג עתה בלונדון) ובנוסף הדפיס מדריך מדעי-טכני המבוסס על המקורות תנ"ך, תלמוד, רמב"ם, מפרשי המקרא, יוסיפון ואחרים, בין היתר בפתח דבריו כתב: "דורנו שזכה לראות בהגשמה חלקית של חזון הנביאים, החזרת בעלותנו על חלק גדול מארצנו והנס של קיבוץ גלויות, רשאי הוא לצפות גם לבנין בית המקדש על מכונו".
בשנת 1923 קנה בפרנקפורט קרקע להייתשבות בארץ ישראל, אך מהעניין יצא מפח נפש, וב-1925 עלה ארצה והישב עם עולים חרדיים מטרנסילבניה על אדמת המושב כפר גדעון, ועבד שם בתור איכר עד המשבר בסוף 1927. אז עבר לירושלים והתמסר לעסקי גאולת קרקעות, מסחר ותעשייה. קנה את הספינה "גלים", שעלתה ב-1939 על שרטון במרסינה שבטורקיה. ב-1940 הביא מסודאן משלוח בקר לשחיטה, בעקב חסימת דרכי ההובלה מארצות הבלקן לרגל המלחמה. בשנות 1934–1940 עסק והשתתף בגאולת קרקעות: בירושלים - אדמת השכונות מולדת, שכונת אלישר, הדר ירושלים, חלט חוסייני, כרם יצחק, השחר, המשך, שכונת היהלומנים, וכן קריית רמבם במפרץ חיפה ואדמת חניתה.
הוא פתח בית חרושת ליהלומים, שבו הכשיר מבחינה מקצועית והעסיק כמאתיים וחמישים יתומים מבית היתומים דיסקין.
הקים בית חרושת לשוקולד וממתקים, מפעל למרצפות עוד מפעל-לצמר פלדה בית חרושת לנרות, משק תרנגולות מטילות בגבעת שאול ב', גאל אדמות "תל ארזה" והקים עליהן את האזור התעשייתי הראשון.
יסד קופת גמ"ח, הכשיר צעירים לעבודה כסופרי סת"ם למען יתפרנסו בכבוד ולא יזדקקו לקופת הצדקה, הפך את ביתו לביכ"נ בשביל מתפללים ספרדיים במקום מגוריו, שלא היה להם ביכ"נ משלהם. פעל ברוח נדיבה עבור זקנים וגלמודים, ובני נוער עזוב וקשי-יום, שמצאו בו משענת נאמנה בכל עת.
רוזנבליט נפטר בה' בכסלו תש"ן בגיל 101.
פרסים

בשנת ה'תשל"ט - 1979 קיבל אות "יקיר ירושלים".
כאשר ועדה ציבורית - עירונית באה להמליץ להעניק לר' משה רוזנבליט אות הכבוד של "יקיר ירושלים", היא הגדירה אותו "כאיש המעשה, שתשעים שנות חייו רצופות פעילות מבורכת, יוזמה ותושיה למופת". עוד סיפרה הוועדה: כי בשנות חייו היו עליות ומורדות, והוא טעם טעמו של עושר רב וידע גם טעמה של דלות, לעיתים עסקיו פרחו ושגשגו ולעיתים התמוטטו וכל עושרו אבד, אך תמיד השכיל להתאושש ובכוחות משנה שב ובנה את עצמו וקיים הלכה למעשה דברי חז"ל "איזהו עשיר, השמח בחלקו".
הערות שוליים

↑  ישראל שפירא, מייסד ה'מחנה' שהפסיד ממון רב בהת.., באתר כיכר השבת, ‏2020-06-18
↑  יקירי ירושלים - 1967 עד 2003, עיריית ירושלים
מריאן מור

| --- | --- |

מריאן מור, 1948
 לידה:  15 בנובמבר 1887 קירקווד, ארצות הברית 
 פטירה:  5 בפברואר 1972 (בגיל 84) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Evergreen Cemetery 
 מקום לימודים:  מכללת ברין מאר 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1945)  עמית האקדמיה האמריקאית לשירה (1965)  הפרס להנצחת שלי (1941)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1962)  פרס בולינגן (1951)  פרס פוליצר לשירה (1952)  פרס הספר הלאומי (1952) 
 
מריאן מור (באנגלית: Marianne Moore; ‏15 בנובמבר 1887 – 5 בפברואר 1972) הייתה סופרת ומשוררת אמריקאית מודרניסטית, שנודעה בכתיבתה השנונה והאירונית.
קורות חייה ופועלה

נולדה בקירקווד, מיזורי. אמה הייתה מרי וורנר, ואביה היה ג'ון מילטון מור, מהנדס מכונות וממציא; אביה סבל מהתמוטטות עצבים טרם לידתה של מור, והיא לא פגשה אותו מימיה. מור גדלה בבית סבה הכומר, אבי אמה, עד מותו ב-1894. ב-1905 החלה ללמוד במכללת ברין מאר בפנסילבניה, וסיימה לאחר 4 שנים תואר ראשון בהיסטוריה, משפטים ומדע המדינה. לאחר מכן לימדה בבית ספר בפנסילבניה, והחל מ-1915 החלה להתפרנס מכתיבת שירה. ב-1919 פורסם במגזין הספרות "Others" שירה הידוע ביותר, "Poetry"; מאז פרסמה מור מגוון גרסאות נוספות של שיר זה.
מור עוררה עניין בקרב סופרים ומשוררים אמריקאים ידועים, בהם ת"ס אליוט, וולאס סטיבנס ועזרא פאונד. מ-1925 עסקה מור גם בעריכת כתב העת הספרותי "The Dial", ועודדה משוררים צעירים כגון אליזבת בישופ ואלן גינסברג.
ב-1933 זכתה בפרס שירה ע"ש הלן הייר לווינסון. אוסף השירה שלה, שיצא ב-1951, זכה לפרסים רבים, בהם פרס הספר הלאומי, פרס פוליצר ופרס בולינגן. מור הפכה לסלבריטי בחוגי הספרות בניו יורק, השתתפה באירועי ספורט המוניים, והייתה ידועה בהופעותיה בלבושה הייחודי - כובע שלוש פינות וגלימה שחורה. היא המשיכה לפרסם שירים בכתבי עת שונים, בהם The Nation וניו ריפבליק, וכן הוציאה אוספי שירה וביקורת.
מור התכתבה עם המשורר עזרא פאונד החל מ-1919, גם במהלך תקופת מאסרו אחרי מלחמת העולם השנייה. היא התנגדה לאנטישמיות שלו ולתמיכתו בפאשיזם. עמדותיה היו רפובליקניות שמרניות והיא תמכה בנשיא הרברט הובר.
מור התגוררה החל משנות ה-30 בברוקלין שבניו יורק, וב-1966 עברה למנהטן. היא לא נישאה מעולם. ב-1968 לקתה בשבץ. היא נפטרה ב-1972, ונקברה בגטיסבורג, פנסילבניה, סמוך לקבר אימהּ. טרקלין ביתה וארכיון מסמכיה והתכתבויותיה שמורים במוזיאון וספריית רוזנבך (אנ') בפילדלפיה.
לקריאה נוספת

Jean Garrigue, Marianne Moore, University of Minnesota Press, 1965 (הספר בקטלוג ULI)
Joanne Feit Diehl, Elizabeth Bishop and Marianne Moore: the Psychodynamics of Creativity, Princeton University Press, 1993 (הספר בקטלוג ULI)
Jennifer L. Leader, Knowing, Seeing, Being: Jonathan Edwards, Emily Dickinson, Marianne Moore, and the American Typological Tradition, University of Massachusetts Press, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
Laurence Stapleton, Marianne Moore: the Poet's Advance, Princeton University Press, 2015 (הספר בקטלוג ULI)
Celeste Goodridge, Hints and Disguises: Marianne Moore and her Contemporaries, University of Iowa Press, 1989 (הספר בקטלוג ULI)
Elizabeth Gregory, Stacy Carson Hubbard (eds.), Twenty-First Century Marianne Moore: Essays from a Critical Renaissance, Palgrave Macmillan, 2018 (הספר בקטלוג ULI)
Victoria Bazin, Modernism Edited: Marianne Moore and the Dial Magazine, Edinburgh University Press, 2019 (הספר בקטלוג ULI)
Elizabeth Gregory, Apparition of Splendor: Marianne Moore Performing Democracy Through Celebrity, 1952-1970, University of Delaware Press, 2021 (הספר בקטלוג ULI)
Cristanne Miller, Marianne Moore: Questions of Authority, Harvard University Press, 1995 (הספר בקטלוג ULI)
Cristanne Miller, Cultures of Modernism: Marianne Moore, Mina Loy, & Else Lasker-Schüler: Gender and Literary Community in New York and Berlin, University of Michigan Press, 2005 (הספר בקטלוג ULI)
Margaret Holley, The Poetry of Marianne Moore: a Study in Voice and Value, Cambridge University Press, 1987 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  Poetry באתר ויקיטקסט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265540305171  PLWABN: 9810691934305606  BIBSYS: 90052369  BNE: XX1726587  BnF: cb12034369t (data)  CiNii: DA01859413  GND: 118784706  ICCU: RAVV044975  ISNI: 0000 0001 0907 0281  LCCN: n50016866  MusicBrainz: 4a08e99d-3a9d-4dda-b9d9-c9a52bb7e87d  NKC: jo2004220422  NLA: 35361008  NLG: 132241  NSK: 000098676  NTA: 068834810  RERO: 02-A003606978  SELIBR: 258420  SNAC: w64t6kxr  SUDOC: 028524748  Trove: 925321  ULAN: 500524393  VIAF: 61562401   WorldCat (עם VIAF): 61562401
מנות

ערך זה עוסק במושב בישראל. אם התכוונתם לחווה מהתקופה הצלבנית, ראו .
| --- | --- |
מנות, דצמבר 2020
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: מעלה יוסף
גובה ממוצע: ‎243 מטר
תאריך ייסוד: 1980
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 525 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎5.6% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) מנות(למפת הגליל המערבי רגילה) מנות(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מנות(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מנות33°02′20″N 35°11′41″E﻿ / ﻿33.038790505701°N 35.1947006565775°E﻿ / 33.038790505701; 35.1947006565775  heמפת היישובים של מועצה אזורית מעלה יוסף (in English: Ma'ale Yosef Regional Council) באדום - מנות בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

מָנוֹת הוא יישוב קהילתי באזור הגליל המערבי הנמצא ליד שלומי ושייך למועצה אזורית מעלה יוסף.
היסטוריה

היישוב הוקם בשנת 1980 על ידי בנים למשפחות ממושבי הסביבה בעזרתה של הסוכנות היהודית ונקרא על שם חורבת מנות, יישוב קדום ששרידיו במקום.
מצפה מנות אמור היה לקום כמושב אך עקב מצבם הרע של המושבים בתקופת הקמת היישוב (1980) ובעיקר עקב חוסר משאבים חקלאיים הוחלט לבסוף שלא להקימו כמושב, אלא כמצפה שהוא יישוב קהילתי.
הגרעין הראשון של המתיישבים היה מבני מושבי הסביבה ומנה 12 משפחות, אשר לצורך העלייה על הקרקע התאגדו כאגודה חקלאית של תנועת המושבים. כיום (2020), היישוב הוא יישוב קהילתי (מצפה) לכל דבר ומונה כ-100 משפחות, ביניהן כ-30 משפחות הבונות את ביתן בהרחבת היישוב.
רוב תושבי היישוב עוסקים בתיירות ומפעילים צימרים לפרנסתם. חלק קטן מהם עוסק בחקלאות ואילו אחרים עובדים במקצועות חופשיים, מחוץ ליישוב.
ליישוב תוכנית עתידית לבניית 30 בתים נוספים ועם סיום תוכנית ההרחבה מתוכננות להתגורר ביישוב כ-120 משפחות.
בשנת 2008 התגלתה סמוך ליישוב מערת נטיפים, ועל שמו היא נקראת מערת מנות.
גאוגרפיה

גובהו הממוצע של היישוב הוא 243 מטרים מעל פני הים והוא ממוקם למרגלות הרי הגליל העליון. במערבו נמצא גבעת שטוחה בשם גבעת חרדלית. מצפון ליישוב חולף אפיק נחל כזיב ומדרום לו נפגשים נחל נחת ונחל אשחר ויוצרים את נחל שעל.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  ענבר שחר, ישובי מעלה יוסף פינה לתפארת על גבול הלבנון, מעריב, 3 בינואר 1988
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588159805171
מסאלה (שיר)

| --- | --- |

 סינגל בביצוע אתניX בהשתתפות זהבה בן
 מתוך האלבום מסאלה
 יצא לאור:  1991
 סוגה:  גל חדש • סינת'-פופ • פופ-אתני
 שפה:  עברית
 אורך:  5:42
 חברת תקליטים:  הליקון
 כתיבה:  זאב נחמה
 לחן:  זאב נחמה ותמיר קליסקי
"מסאלה" (מוכר כ"קטורנה מסאלה") הוא סינגל של להקת אתניX וזהבה בן. את מילות השיר כתב זאב נחמה, והלחין אותו עם תמיר קליסקי.
רקע

השיר נכלל באלבום מסאלה של הלהקה, שיצא בשנת 1991.
קטורנה משמעותו מספרדית "כשתחזור" ומסאלה משמעותו בטורקית "משאלה". זאב נחמה תרגם את זה "כשיחזור המזל". לדברי נחמה מדובר ב"שיר אהבה בין האביר לבת הסולטן".
החיבור בין אתניקס לזהבה בן נוצר בעקבות בעל מסעדה שקישר ביניהם בזמן צילומי קליפ לשיר "כמו האלים" במועדון המלך באילת.
בן הקליטה את השיר בטייק אחד ומיקס השיר בוצע בידי עופר ניסים.
הצלחה

במצעד השנתי תשנ"א (1991) של רשת ג' זכה השיר להצלחה רבה, ודורג במקום הרביעי. במצעד השבועי בתחנה הגיע למקום הראשון. אתניX זכתה בתואר "להקת השנה" במצעד זה.
הערות שוליים

↑  נויה כוכבי, הצד האפל של "אתניקס", באתר הארץ, 25 ביוני 2010
1 2  מסאלה, באתר Discogs
↑  יא אללה: 30 שנה ל'קטורנה מסאלה', רז שכניק מראיין את זאב נחמה, 103fm, 4 במרץ 2021
↑  מימה - אתניקס - קטורנה מסאלה, באתר www.mima.co.il
↑  גבי בר-חיים, "7 לילות", "אתניקס זאת הלהקה הכי מסטולית והכי מופרעת שהייתה בארץ, את זה אני אומר לך בוודאות", באתר ynet, 5 באוקטובר 2023
↑  גבי בר-חיים, "7 לילות", "אתניקס זאת הלהקה הכי מסטולית והכי מופרעת שהייתה בארץ, את זה אני אומר לך בוודאות", באתר ynet, 27 ביולי 2024
↑  קטורנה מסאלה – פזמונט, באתר pizmonet.co.il
מסאיה אוקוגאווה

מסאיה אוקוגאווה (ביפנית: 奥川 雅也,‏ Okugawa Masaya; נולד ב-14 באפריל 1996) הוא כדורגלן יפני, המשחק בעמדת הקשר בהמבורג.
קריירת מועדונים

אוקוגאווה הוא תוצר מחלקת הנוער של קיוטו סנגה היפנית, כשבספטמבר 2014 הוא חתם על חוזה מקצועי בקבוצה הבוגרת. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ערך ב-5 במאי 2015, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-59 בתיקו 1–1 מול גיפו.
ב-5 ביוני 2015, רד בול זלצבורג הודיעה על החתמתו של אוקוגאווה מקיוטו סנגה וכתוצאה מכך נשלח לקבוצת הבת של המועדון, ליפרינג.
ב-31 באוגוסט 2018, נודע שאוקוגאווה יצטרף להולשטיין קיל הגרמנית עד לתום עונת 19–2018.
תארים > קבוצתיים

אליפות אוסטריה: 2019/20
הגביע האוסטרי: 2019/20
הערות שוליים

↑  מסאיה אוקוגאווה יקודם לקבוצה הבוגרת של קיוטו סנגה (ביפנית)
↑  "הניימאר של קיוטו", אוקוגאווה בן ה-19 עובר לרד בול זלצבורג (ביפנית)
↑  מסאיה אוקוגאווה מושאל לקיל (ביפנית)
משה אלעזר אייזנשטדט

| --- | --- |

 לידה:  9 בפברואר 1869 ניאסוויז', בלארוס 
 פטירה:  21 בדצמבר 1943 (בגיל 74) ניו יורק, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  ? – 21 בדצמבר 1943 
 
הרב ד"ר משה אלעזר אייזנשטדט (כ"ח באדר תרכ"ט - כ"ד בכסלו תש"ד; 11 במרץ 1869 - 21 בדצמבר 1943) היה רבה הרשמי של סנקט פטרבורג בשנים 1909 - 1918, פעיל חברתי וכותב בכתבי עת.
חייו

נולד בנישוויז (פלך מינסק) לאביו, ר' צבי, שהיה מורה לעברית. קיבל חינוך דתי, ובמקביל למד גם לימודי חול. בגיל 13 החל לכתוב בכתבי העת "המליץ" ו"הצפירה". בגיל 16 נסע לישיבת וולוז'ין, אך עקב מחלה נאלץ לחזור לביתו. בשנת תרמ"ח. עבר למינסק ולמד שם תקופה קצרה לימודים כללים כהכנה לאוניברסיטה. משם שלח מאמרים ל"מליץ" בשמו או בכינויים שם העט "בן צבי" ו"עיר הברזל". ממינסק יצא לברלין ולמד באוניברסיטת המקום פילוסופיה ולשונות המזרח, וכן בבית הספר הגבוה ללימודי יהדות. בתרנ"ה קיבל תואר ד"ר לפילוסופיה. לאחר סיום לימודיו חזר לרוסיה ועבד כמורה בבית יתומים, ומורה ליהדות במספר גימנסיות. נתן גם שיעורים בבית הברון הוראצי גינצבורג.
בשנת תר"ע נתמנה לרבה של קהילת פטרבורג. בכהונתו פעל רבות בשדה הציבורי והחברתי. השתתף באופן פעיל וקבוע בחיים התרבותיים והחברתיים של הקהילה היהודית, והיה לנציג הקהילה היהודית בפני השלטונות. היה פעיל ביותר ב"חברה להפצת התרבות בין יהודי רוסיה", וארגן קורסים למדעי היהדות.
בשנות המהפכה ולאחריה נשאר על תפקידו, אך בשנת תרפ"ג השתקע בפריז. לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה עבר לניו יורק, ושם נפטר בשנת 1943.
מריון דנהוף

| --- | --- |

 לידה:  2 בדצמבר 1909 Friedrichstein Castle, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  11 במרץ 2002 (בגיל 92) Castle Crottorf, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Marion Hedda Ilse Gräfin Dönhoff 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  ריינלנד-פפאלץ 
 השכלה:  אוניברסיטת גתה בפרנקפורט  אוניברסיטת בזל 
 מעסיק:  די צייט 
 תפקיד:  עורכת ראשית (1968–1972)  עורכת (1972) 
 פרסים והוקרה:  פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית (17 באוקטובר 1971)  פרס אריך קסטנר (1996)  פרס היינריך היינה (1987)  פרס ברונו קרייסקי (1999)  Joseph E. Drexel award (1964)  Johann-Heinrich-Merck-Ehrung (1995)  מדליית תיאודור הויס (1966)  מדליית רינהולד מאייר (1996)  בריקפרייז  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קולומביה  עיטור ארבע החירויות - חירות הדיבור  הצלב הגדול של מסדר ההערכה של הרפובליקה של פולין  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בירמינגהם  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
הרוזנת מריון דנהוף, 1971
טירת דנהוף לפני שריפתה ב-1945 על ידי הכוחות הסובייטים
מַריוֹן הֶדָה אילזֶה, הרוזנת דֶנהוֹף (בגרמנית: Marion Hedda Ilse Gräfin Dönhoff;‏ 2 בדצמבר 1909 – 11 במרץ 2002) הייתה עיתונאית וסופרת גרמנייה פורה, מהחשובות והמשפיעות בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה. רוזנת, שהייתה העורכת הראשית של "די צייט" והמוציאה לאור שלו במשך שנים רבות. ממשתתפי קשר ה-20 ביולי, כנגד היטלר.
ביוגרפיה

דנהוף נולדה ב-1909, בטירה בקויטיינן שבפרוסיה המזרחית, הקיסרות הגרמנית (כיום קויטז'ני, צפון פולין; 19 ק"מ דרומית-מזרחית לקלינינגרד). היא הייתה הבת הצעירה מתוך שבעה ילדים, במשפחת אצולה גרמנית. אביה, הרוזן אוגוסט קרל פון דנהוף (1845–1920) היה דיפלומט, חבר בית הלורדים הפרוסי וחבר הפרלמנט הגרמני. אימה, מריה (1869–1940), הייתה בת אצולה אף היא (משפחת פון לפל), מנשות חצרה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה אשת וילהלם השני, קיסר גרמניה. האב נפטר כשדנהוף הייתה בת עשר בלבד. את לימודי התיכון היא החלה בפנימייה לנערות בברלין, אך התמרדה כנגד המשמעת הנוקשה שם והועברה כעבור שנתיים לבית ספר תיכון לנערים, בפוטסדם, שם הייתה הנערה היחידה.
דנהוף נתקלה בנאצים כבר ב-1931, עם תחילת תקופת לימודיה לתואר ראשון (כלכלה), באוניברסיטת פרנקפורט, והם הדביקו לה את הכינוי "הרוזנת האדומה", בין השאר עקב השתתפותה בעצרות של סטודנטים קומוניסטים. ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, היא העדיפה לעזוב את מולדתה והמשיכה את לימודיה באוניברסיטת בזל, בשווייץ. היא סיימה שם דוקטורט, ב-1935, כאשר תוכנית הדוקטורט המקורית שלה הייתה על קרל מרקס, אף כי בסופו של דבר שינתה את הנושא. ב-1938 חזרה דנהוף לאחוזת המשפחה בגרמניה, ושם היא העבירה את כל שנות המלחמה.
ב-1944 הייתה אחת המשתתפות הזוטרות בקשר כנגד היטלר, נחקרה על ידי הגסטאפו, אך הצליחה להטעות את חוקריה בנוגע להשתתפותה, ולהינצל מגורלם של מרבית הקושרים האחרים. גורלו של בן דודה היינריך פון לנדורף לעומת זאת, לא שפר כל כך ודבר השתתפותו בקשר נחשף על ידי הגסטפו והוא נתלה.
בינואר 1945, עם התקרבות כוחות הכיבוש הסובייטים ברחה דנהוף מאחוזתה על גבו של אחד מסוסיה, נדדה על פני מזרח גרמניה במשך שבעה שבועות, עד שהגיעה ולאחר מכן השתקעה בהמבורג. לימים, היא תיארה את מסעה זה באחד מספריה ("שמות שאיש איננו זוכר יותר" - 1962).
עיתונאית וסופרת

ב-1946, כשנה לאחר שהגיעה להמבורג היא הצטרפה כעורכת פוליטית לשבועון החדש שהקימו גרד בוצריוס ואחרים, "די צייט", עמו היא עתידה הייתה להמשיך במשך 55 השנים שלאחר מכן, עד יום מותה. דנהוף הייתה שמאלית בדעותיה, בייחוד יחסית לשבועון ולעורכו הראשי דאז ריכרד טונגל, השמרן בדרך כלל. ב-1955, עם עזיבתו של טונגל, פנה השבועון קצת יותר שמאלה ודנהוף מונתה לסגנית העורך הראשי, תחת יוזף מולר - מרין. ב-1968 היא הפכה לעורכת ראשית ומ-1972 עד 2002 כיהנה בתפקיד המוציאה לאור של השבועון (חלק מהתקופה יחד עם הקנצלר לשעבר הלמוט שמידט ובשנתיים האחרונות במשותף גם עם יוזף יופה). במשך כל שנותיה בשבועון דאגה דנהוף לשמור עליו במרכז המפה הפוליטית, כאשר כל התנודות, שמאלה או ימינה מזעריות לכל היותר.
דנהוף לא נישאה מעולם.
פרסים ותוארי כבוד שקיבלה

1964 Joseph-E.-Drexel-Preis
1966 Theodor-Heuss-Preis
1971 Friedenspreis des Deutschen Buchhandels (פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית).
1982 Ehrensenatorin der Universität Hamburg
1988 Heinrich-Heine-Preis
1993 Internationalen Brückepreis
1996 Erich-Kästner-Preis des Presseclubs Dresden e. V.
1999 Hermann-Sinsheimer-Preis
1999 Ehrenbürgerin der Stadt Hamburg
בנוסף לרשימת פרסים זו, דנהוף קיבלה מספר תוארי דוקטור לשם כבוד, ביניהם מאוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון (1988), מאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק (1982), מאוניברסיטת ברמינגהאם ואוניברסיטת קלינינגרד (1999), ועוד.
ב-1992 התגלה ונקרא על שמה אסטרואיד חדש
לאחר מותה

דנהוף נפטרה ב-2002. את כל ירושתה היא הקדישה להקמת קרן, המעניקה מדי שנה מאז 2003 את "פרס מריון דנהוף", לקידום היחסים וההשלמה בין העמים. בין הזוכים עד כה היו דזמונד טוטו - 2007, מיכאיל גורבצ'וב - 2010, ועוד.
ב-2009 הנפיקה ממשלת גרמניה מטבע זיכרון מיוחד, בן עשרה יורו, וכן בול דואר, לכבוד יום הולדתה המאה. בנוסף לכך, לא פחות מתשעה בתי ספר שונים, בגרמניה ובפולין, קרויים על שמה ונכתבו עליה מספר ביוגרפיות, חלקן יצאו לאור עוד בימי חייה ורובן לאחר פטירתה.
ספריה

בנוסף ליותר מעשרים ספרים שכתבה בגרמנית, ושחלקם תורגמו גם לשפות אחרות, היא כתבה את ההקדמה לספר
Jews In Germany From Roman Times To The Weimar Republic, מאת נחום גידל, שיצא לאור בהוצאת ברטלסמן ב-1988 ופעם נוספת בהוצאת קונמן ב-1998.
ספריה > ספרים באנגלית

Kindheit in Ostpreußen – Before the Storm: Memories of My Youth in Old Prussia, translated by Jean Steinberg, foreword by George F. Kennan, 1990, ISBN 0394582551
Foe into Friend: The Makers of the New Germany from Konrad Adenauer to Helmut Schmidt, translated by Gabriele Annan, Palgrave Macmillan, 1982, ISBN 0312296924
Contributed to A UN Volunteer Force: The Prospects. New York Review of Books, July 15, 1993
ספריה > ספרים בגרמנית (רשימה חלקית)

Namen die keiner mehr nennt. Ostpreußen – Menschen und Geschichten (1962); Neuausgabe Namen, die keiner mehr nennt. Ostpreußen – Menschen und Geschichten. Rowohlt, Reinbek 2009, ISBN 978-3-499-62477-3
Die Bundesrepublik in der Ära Adenauer. Kritik und Perspektiven (=rowohlts deutsche enzyklopädie), Rowohlt, Reinbek 1963
Deutsche Außenpolitik von Adenauer bis Brandt. (1970) Hoffmann und Campe, Hamburg 1982, ISBN 3-8032-0142-X
Menschen, die wissen, worum es geht. Politische Schicksale 1916–1976. Hoffmann und Campe, Hamburg 1976, ISBN 978-3-455-01552-2
Von gestern nach übermorgen (1981) Albrecht Knaus, München 1996, ISBN 978-3-8135-6689-5
Amerikanische Wechselbäder. Beobachtungen und Kommentare aus vier Jahrzehnten. Deutsche Verlags Anstalt, München 1983, ISBN 3-421-06165-3
Weit ist der Weg nach Osten. Deutsche Verlags-Anstalt, München 1985, ISBN 978-3-421-06204-8
Preußen. Maß und Maßlosigkeit. (1987) btb, München 2002, ISBN 3-442-75517-4
Kindheit in Ostpreußen. (1988) btb, München 1998, ISBN 3-442-72265-9
Gestalten unserer Zeit: Politische Portraits (1990) Goldmann, München 2000, ISBN 978-3-442-12358-2
Versöhnung: Polen und Deutsche. Die schwierige Versöhnung. Betrachtungen aus drei Jahrzehnten. Hrsg. mit Freimut Duve (1991) Goldmann. München 1998, ISBN 3-442-12405-0
Weil das Land sich ändern muß. Manifest I. Rowohlt, Reinbek 1992, ISBN 978-3-498-01293-9
Weil das Land Versöhnung braucht. Manifest II. Rowohlt, Reinbek 1992, ISBN 978-3-498-01299-1
Im Wartesaal der Geschichte. Vom Kalten Krieg zur Wiedervereinigung. Deutsche Verlags Anstalt München 1993, ISBN 3-421-06645-0
Um der Ehre Willen. Erinnerungen an die Freunde vom 20. Juli Siedler, Berlin 1994, ISBN 3-88680-532-8
Zivilisiert den Kapitalismus. Grenzen der Freiheit. (1997) Droemer Knaur, München 1999, ISBN 3-426-60907-X
Der Effendi wünscht zu beten. Reisen in die vergangene Fremde. Siedler, Berlin 1998, ISBN 3-88680-647-2
Menschenrecht und Bürgersinn (1999) Droemer Knaur, München 2002, ISBN 3- 426-77517-4
Macht und Moral. Was wird aus der Gesellschaft? Kiepenheuer & Witsch, Köln 2000, ISBN 3-462-02941-X
Deutschland, deine Kanzler. Die Geschichte der Bundesrepublik 1949–1999 (1999) – ISBN 3-442-75559-X
Vier Jahrzehnte politischer Begegnungen. Orbis, München 2001, ISBN 3-572-01240-6
Was mir wichtig war. Letzte Aufzeichnungen und Gespräche. Siedler, Berlin 2002, ISBN 3-88680-784-3
Ritt durch Masuren, aufgeschrieben 1941, mit Fotos von Dietrich Weldt, R autenberg. Troisdorf 2002, ISBN 3-8003-3036-9
Ein wenig betrübt, Ihre Marion. Marion Gräfin Dönhoff und Gerd Bucerius. Ein Briefwechsel aus fünf Jahrzehnten Siedler, Berlin 2003, ISBN 3-88680-798-3.
Reisebilder. Fotografien und Texte aus vier Jahrzehnten, hrsg. von Friedrich Dönhoff. Hoffmann und Campe, Hamburg 2004, ISBN 978-3-455-09459-6
ראו גם

דר שפיגל
קלאוס שנק פון שטאופנברג
הערות שוליים

↑  Entstehung und Bewirtschaftung eines ostdeutschen Großbetriebes. Die Friedrichstein-Güter von der Ordenszeit bis zur Bauernbefreiung, Dissertation, Universität Basel, 1935
↑  In Memoriam 20. Juli 1944. Den Freunden zum Gedächtnis. Privatdruck Hamburg 1945, הספר יצא בהוצאה פרטית של המחברת ושימש בסיס לספר מקיף יותר שכתבה בנושא זה ב-1994
↑   נדן פלדמן, "נתניהו אדם חכם וחריף - אבל אין לו תפישה אסטרטגית או חזון לטווח ארוך", באתר TheMarker‏, 12 במרץ 2015
↑  מרכז המידע של נאס"א והמכון הטכנולוגי של קליפורניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260751505171  PLWABN: 9810555240605606  BIBSYS: 90224820  BnF: cb120331707 (data)  CiNii: DA04012340  GND: 118680056  ISNI: 0000 0001 2103 1234  LCCN: n82082909  LNB: 000213743  MGP: 248994  NDL: 00520994  NKC: xx0000349  NLA: 35884195  NTA: 067952550  RERO: 02-A012335345  SELIBR: 227570  SUDOC: 028509870  Trove: 1130396  VIAF: 93679999   WorldCat (עם VIAF): 93679999 
סמל רוזנוּת דנהוף
משה רוזנברג (מאמן)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 במאי 1946 (בן 78) חיפה
 
משה רוזנברג (נולד ב-22 במאי 1946) הוא מאמן כדורסל ישראלי. זכה כמאמן במדליית זהב במשחקים הפאראלימפיים (תל אביב 1968).
ביוגרפיה

נולד בחיפה. בגיל שנה וחצי חלה בשיתוק ילדים (פּוליו), ונותר עם נכות קשה ברגל ימין. למרות הנכות שיחק בצעירותו כדורסל בקבוצות רגילות ואחר כך אימן במשך עשרות שנים נבחרות וקבוצות נוער ובוגרים, נשים וגברים. מהליגה הראשונה: אליצור תל אביב, הפועל מעגן מיכאל, אליצור סלע ראשון לציון ונבחרת הקדטיות של ישראל. קבוצות נוער מהליגה הלאומית: מכבי תל אביב, מכבי ראשון לציון, מכבי רחובות, הפועל נס ציונה, עירוני אשקלון, נבחרת הנוער של אליצור ועוד.
ב-1968 נקרא לאמן את נבחרת הנשים של ישראל בכדורסל נכים (כסאות גלגלים) והוביל אותה לזכייה במדליית זהב באולימפיאדה הפראלימפית שנערכה בישראל.
במקביל לעיסוק האינטנסיבי בכדורסל עבד בשנים 1973–2013 כביוכימאי במעבדה האנדוקרינית בבית חולים קפלן.
משפחה

נשוי לרחל ואב לשלושה. אחיו, קלמן רוזנברג, שיחק כדורסל בהפועל חיפה, ואימן במכבי חיפה.
השכלה

בוגר קורס מאמנים במכון וינגייט. תואר ראשון ותואר שני  במיקרוביולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן.
הישגים

1968 – מדליית זהב באולימפיאדה הפראלימפית בכדורסל נשים
1994 – מדליית זהב עם נבחרת הנוער של מכבי ישראל במכבייה שנערכה בארצות הברית.
זכייה ב-22 אליפויות לאורך השנים.
ב-2006 הוציא יחד עם ענת דרייגור את הספר "כדורסל באזור הצבע".