stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כבישי רוסיה
רשת הכבישים הפדרלית

| --- | --- |
 :  ראו גם – כבישים פדרליים ברוסיה
רשת הכבישים הפדרלית היא מערך כבישים בבעלות סוכנות הכבישים הפדרלית של משרד התחבורה הרוסי ומהווה למרכיב חשוב במערך הכבישים ברוסיה מאז ה-24 בדצמבר 1991 עת הוחלט להטיל חשיבות פדרלית לכבישים העיקריים במדינה. החל מה-17 בנובמבר 2010 החלה שיטה חדשה למספור ושמות הכבישים והחל מינואר 2018 אין חלוקה לכבישים רגילים או כבישים מהירים, אלא כבישים פדרליים או אזוריים בלבד.
רשת הכבישים האזורית

רשת הכבישים האזורית בסובייקטים פדרליים של רוסיה ממומנת על ידי השלטון המקומי ומתוחזקת על ידו. כבישים בעלי חשיבות אזורית מסומנים באותיות Р ,А או К עם מספר הכביש. בנוסף, למעט סימון האות והמספר, רישום הכביש כולל גם את קוד הכביש, כמופיע במערך הסיווג הלאומי של אובייקטים טריטוריאליים (Общероссийский классификатор объектов административно-территориального деления). לדוגמה, הכביש האזורי קאזאן-פרם נמצא בבעלות מחוז קירוב ונושא את המספר 33P-001, כאשר 33 מתייחס למחוז קירוב, במערך הסיווג הלאומי של אובייקטים טריטוריאליים.
כבישי אגרה ברוסיה

על פי החוק "אודות הכבישים", כבישי אגרה ברוסיה יכולים להיות כבישים פרטיים שנבנו על ידי משקיעים פרטיים בהתאם להסכמים מול המדינה, כמו גם כבישים בעלי חשיבות פדרלית או אזורית, בבעלות המדינה.
על פי החוק, כאשר כביש הופך לכביש אגרה, יש להבטיח נסיעה חלופית בכביש חינמי שאורכו לא יעלה על אורך כביש האגרה. כביש האגרה הראשון ברוסיה נחנך בשנת 1998 ואורכו היה 20 ק"מ, כביש М4 "דון". על ניהול כבישי האגרה הפדרליים מופקדת חברת "כבישי רוסיה" (Российские автомобильные дороги בקיצור ГК Автодор).
נכון לאוקטובר 2012 היו ברוסיה שני כבישים פדרליים שהיו לכבישי אגרה: כביש М4 "דון" וכביש מוסקבה — נובורוסיסק (שאורכו 50 ק"מ ומתפרש מקילומטר ה-48 עד לקילומטר ה-71 במחוז מוסקבה). בנוסף ישנם כבישי אגרה רבים בכבישים האזוריים, בעיקר במחוז פסקוב בו ישנם ארבעה כבישי אגרה. עלות הנסיעה נעה בין רובל אחד ל-17 רובלים לקילומטר, תלוי בקיבולת עומס התחבורה. ממאי 2011 צורף הכביש למערך הכביש המהיר המערבי, המוביל לסנקט פטרבורג. החל מה-1 בינואר 2014 הכביש חובר לרשת הכבישים של בלארוס ולכביש הפדרלי М1.
בדצמבר 2010 החלו בבניית מספר כבישי אגרה פדרליים:
כביש מוסקבה-סנקט פטרבורג היוצא מכביש הטבעת של מוסקבה
כביש הטבעת המרכזי למחוז מוסקבה
חלקים מסוימים בכביש М4
בשנת 2016 במספר עיירות במחוז מוסקבה החלו בבניית כביש אגרה שיתחבר לכביש М1 ולכבישМ3. על פי התוכנית, כביש זה ייחנך בשנת 2019.
בהתאם לחוק "אודות תאגיד כבישי רוסיה" שעליו חתם נשיא רוסיה דאז, דמיטרי מדבדב, כבישי אגרה הם:
כבישים שנבנו במקביל לכבישים קיימים (אם אין חלופה חינמית, אסור להפוך כביש רגיל לכביש אגרה);
שיפוץ כביש ישן, כדוגמת כביש М4 "דון", שהוכרז ככביש אגרה על ידי סרגיי איבנוב ב-31 באוגוסט 2009;
שיטת סימון הכבישים

רשת הכבישים הרוסית כוללת:
כבישים לאירופה ונושאים את הסימון E לרבות מספר ומתחברים לכבישים פדרליים.
כבישים לאסיה ונושאים את הסימון АН ומתחברים אף הם לרשת הכבישים הפדרלית.
כבישים בעלי חשיבות פדרלית, נמצאים בבעלות סוכנות הכבישים פדרלית.
כבישים בעלי חשיבות אזורית, נמצאים בבעלות השלטון המקומי.
כבישים פרטיים בבעלות תאגידים.
מספור הכבישים כולל אות מהאלפבית הרוסי:
M — מתייחס לכביש פדרלי, המאחד את מוסקבה עם ערים אחרות.
Р — כביש פדרלי או אזורי המאחד בין ערי בירה של רפובליקות רוסיה.
А — כביש פדרלי או אזורי המהווה חלק מצומת תחבורה חשוב (או קרבה לנמל תעופה), או קרבה למרכז אדמיניסטרטיבי כלשהו, ללא קישור למוסקבה. מסומן גם בכבישים פדרליים מתחברים ביניהם.
К — כביש אזורי.
Н — כבישים בעלי חשיבות אזורית מועטה.
רשימת הכבישים בעלי חשיבות פדרלית ורשימת כבישים הכרחיים לצורכי הגנה וביטחון לאומי מאושרת על ידי ממשלת הפדרציה הרוסית בלבד. החל מה-28 בספטמבר 2009, פועלים נהלים חדשים למיפוי כבישי הפדרציה הרוסית.
כבישים מהירים

| שם הכביש | מספר | חלק הכביש | אורך |
| --- | --- | --- | --- |
| קרים (מוסקבה — טולה — אוריול — קורסק — בלגורוד — הגבול עם אוקראינה) | ‏ | 21—178 ק"מ מכביש הטבעת של מוסקבה עד כביש Р132 (כביש טולה — ריאזן) | 157 ק"מ |
| דון (מוסקבה — וורונז' — רוסטוב על הדון — קרסנודאר — נובורוסיסק) |  | 18—120 ק"מ (כביש הטבעת המוסקבאי — הכביש לקאשירה) | 102 ק"מ |
| דון (מוסקבה — וורונז' — רוסטוב על הדון — קרסנודאר — נובורוסיסק) |  | 1362—1374 ק"מ (גבול אדיגיה עם סרטובסקאיה) | 12 ק"מ |
| אורל (מוסקבה — ריאזן — פנזה — סמרה — אופה — צ'ליאבינסק) | ‏ | 1022—1031 ק"מ (נמל התעופה קורומוץ' — הפניה לסמרה) | 9 ק"מ |
| אורל (מוסקבה — ריאזן — פנזה — סמרה — אופה — צ'ליאבינסק) | ‏ | 1820—1844 ק"מ (כביש 75к-277 — ויטמיניי) | 24 ק"מ |
| וולגה (מוסקבה — ולדימיר — ניז'ני נובגורוד — צ'בוקסארי — קאזאן — אופה) | ‏ | 399—444 ק"מ (כביש עוקף מדרום לניז'ני נובגורוד עד לקוסטובו) | 45.2 ק"מ |
| בלטיה (מוסקבה — גבול עם לטביה) | ‏ | 19—118 ק"מ (כביש הטבעת המוסקבאי — וולוקולאמסק) | 99 ק"מ |
| מוסקבה — סנקט פטרבורג | ‏ | 15—58 ק"מ (כביש הטבעת המוסקבאי — כביש רוסיה) | 43 ק"מ |
| מוסקבה — סנקט פטרבורג | ‏ | 258—334 ק"מ (סביב לווישני וולוצ'וק) | 76 ק"מ |
| הכביש הבינלאומי (מוסקבה — נמל התעופה הבינלאומי שרמטייבו) | ‏ | 1—4 ק"מ (החלק הראשי) | 3.3 ק"מ |
| כביש הטבעת (סנקט פטרבורג) | ‏ | 0—143 ק"מ | 142.2 ק"מ |
| הקוטר המערבי המהיר |  | 0—47 ק"מ | 46.6 ק"מ |
| כביש Р242 מפרם ליקטרינבורג | ‏ | 13—20 ק"מ (סביב לכפר לובאנובו) | 7 ק"מ |
| כביש Р242 מפרם ליקטרינבורג | ‏ | 28—34 ק"מ (סביב ברשט) | 6 ק"מ |
| כביש Р384 מקמרובו ללנינסק-קוזנצקי | ‏ | 6—50 ק"מ (סביב לקמרובו — צ'וסוביטינו) | 44 ק"מ |
| סך הכל |  |  | 816.3 ק"מ |
כבישים מהירים > כבישים בסלילה

| שם | אורך | תקופת סלילה |
| --- | --- | --- |
| שיפוץ כביש М1 במחוז מוסקבה | ~150 ק"מ | 2008 - 2017 |
| שיפוץ כביש М3 במחוז מוסקבה | ~90 ק"מ | 1998 - 2019 |
| שיפוץ כביש М4‏ | ~1400 ק"מ | 1984 - 2018 |
| שיפוץ כביש М5‏ במחוז מוסקבה | ~120 ק"מ | 1987 - 2017 |
| שיפוץ כביש М5 במחוז סמרה, באזור טוליאטי — סמרה | ~120 ק"מ | 2013 - 2019 |
| שיפוץ כביש М5 במחוז צ'ליאבינסק בסמוך לצ'רבאקול | ~30 ק"מ | 2014 - 2017 |
| בניית М11‏ | 684 ק"מ | 2010 - 2018 |
| שיפוץ כביש Р242 במעקף לכפר לובאנובו וקונגור | ~70 ק"מ | משנת 2012 |
| בניית כביש Р260 מקרץ' לסבסטופול | ~370 ק"מ | 2016 - 2020 |
| בניית כביש Р384 מנובוקוזנצק לקמרובו | 184 ק"מ | 1971 - 2017 |
| בניית כביש מערב אירופה — סין המערבית (החלק שבטטרסטן) | 145 ק"מ | 2008 - 2020 |
ביקורת

ענף סלילת הכבישים ברוסיה סופג ביקורת רבה על היותו ענף מושחת למדי שהעלויות בו גבוהות בהרבה בהשוואה לפרויקטים דומים במדינות אחרות. כך למשל הגיעה עלות בניית כביש הררי לקראת אולימפיאדת החורף בסוצ'י כשמונה מיליארד אירו. התקשורת הרוסית טענה אז שאם יפוזר על הכביש (באורך 48 ק"מ) קוויאר שחור – העלות תהיה זהה.
הערות שוליים

↑  В целом: Идеология эпохи гужевого транспорта. М.Блинкин. Газета Ведомости, 25 мая 2011
↑  Сеть автомобильных дорог в России. Досье. ТАСС.‏
↑  החל מה-1 בינואר 2018 ייכנס לתוקפו נוהל רישום כבישים פדרלי, בהתאם להנחיה ממשלתית מספר 928 מה-17 בנובמבר 2010.
↑  בהתאם להנחיית משרד התחבורה של הפדרציה הרוסית מה-7 בפברואר 2007 מספר 16 "אודות אישור הקצאת כללים לזיהוי מספור הכבישים"
↑  Карта платных дорог России
↑  Работа платного участка трассы «Дон» началась с пробок
↑  Платные автодороги | Государственный комитет Псковской области по транспорту
↑  Проезд по Западному скоростному диаметру в Петербурге стал платным
↑  Платную дорогу построят в Наро-Фоминском районе на условиях концессии - Новости Подмосковья - Центральный федеральный округ, interfax-russia.ru
↑  רוסיה: מפקד כלא גנב כביש של 50 ק"מ, באתר ynet, 14 בינואר 2016
רשת הכבישים הפדרלית ברוסיה (בנפרד מערך כבישי מוסקבה ופרבריה):
  כבישים פדרליים בסימון М
  כבישים אזוריים בסימון Р
  כבישים בסימון А
  כבישים בתכנון או בבנייה
הכבישים האירופיים ברוסיה.
הכבישים האסייתיים ברוסיה.
הכביש הפדרלי M4 "דון", מחוז רוסטוב.
כביש M18 למורמנסק.

מראה האספלט בכביש Р228
שאול סווירי

| --- | --- |

שאול סווירי
 לידה:  1943 עיראק
 פטירה:  1 בספטמבר 2021 (בגיל 78 בערך) רמת גן, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות סגולה 
 פרסים והוקרה:  יקיר רמת גן (2012) 
 
שאול סווירי (1943 – 2 בספטמבר 2021) היה עסקן ספורט ישראלי. כיהן כיו"ר ההתאחדות לכדורגל בישראל, כמנכ"ל המועצה להסדר ההימורים בספורט, כמ"מ יו"ר הוועד לספורט הפראלימפי, וכיו"ר סניף איל"ן ברמת גן.
ביוגרפיה

סווירי נולד בעיראק, עלה לישראל כשהיה בן שבע וגדל ברמת גן.
בצבא, שירת בחיל הים על סיפונה של אח"י אילת, טרם הוטבעה על ידי הצבא המצרי, והשתחרר מצה"ל בדרגת סגן. במילואים שירת כקצין נפגעים כחלק מקצין העיר תל אביב.
ביוגרפיה > מרכז הפועל ומועצת פועלי רמת-גן

סווירי החל את הקריירה הספורטיבית שלו בשנת 1969 כמזכיר הפועל רמת גן.
יצחק אופק, מזכ"ל הפועל באותן שנים, התרשם מכישוריו של סווירי, והציע לו להצטרף לצוות העובדים במרכז "הפועל".
בשנת 1975 מונה למזכיר "הפועל" מחוז דן, ולאחר מכן שימש גזבר מרכז "הפועל". בתפקיד זה עמל ליצירת המערכת הפיננסית בסניפים ובמרכז "הפועל". כחבר בכיר במזכירות מילא משימות רבות.
בשנת 1982 נבחר ברוב גדול לכהן כמזכיר מועצת פועלי רמת גן.
סווירי נפטר ב-2 בספטמבר 2021 ונקבר בבית העלמין סגולה. הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים. התגורר ברמת גן.
ביוגרפיה > כהונתו כיו"ר ההתאחדות לכדורגל בישראל

סווירי נבחר ברוב גדול, כמועמד סיעת "הפועל" ליו"ר התאחדות בספטמבר 1985. הוא כיהן בתפקיד עד לפרישתו לאחר שלוש קדנציות בשנת 1992.
בין ההישגים הרבים שרשם סווירי בתקופת כהונתו כיו"ר ההתאחדות לכדורגל היו:
צמצום הליגה הבכירה ל-12 קבוצות.
שילוב השחקנים הזרים בליגות המקצועניות בישראל. התאפשר לאחר מאבק ארוך עם מוסדות מרכז "הפועל" וההסתדרות. בשלב ראשון אושר שילובם של שני שחקנים זרים בכל קבוצה בליגת העל.
העברת משרדי ההתאחדות לכדורגל למשכנם הקבוע. משכן המשמש את משרדי ההתאחדות לכדורגל בישראל עד היום.
הקמת הרשות לבקרה תקציבית והמוסד לבוררות כגופים עצמאיים במסגרת ההתאחדות לכדורגל. מהלך שנועד למנוע התמוטטות מועדוני הכדורגל בתחום התקציבי. הבקרה התקציבית הוקמה בתחילת שנות ה-90 בעקבות המלצות של ועדה ציבורית שמונתה על ידי ההתאחדות לכדורגל. תפקידה לפקח על האיזון התקציבי של האגודות ולאורך זמן להבריא את קבוצות הכדורגל בליגות המקצועניות מהבחינה התקציבית. התאחדות הכדורגל האירופאית (UEFA) אימצה אף היא מהלך זה ומשנת 2006, חלה חובה על המדינות החברות, להכיל פיקוח על המועדונים המשתתפים בגביעי אופ"א, כשהבקרה התקציבית משמשת כמפקח על הקריטריון הפיננסי במסגרת זו. כיום, אין להעלות על הדעת ניהול הליגות ללא הבקרה התקציבית.
קבלתה של ישראל ב-1992 כחברה מלאה בהתאחדות הכדורגל האירופאית (UEFA). ישראל, שהייתה חברה בקונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC) מ-1956, סולקה ממנה בלחץ מדינות ערב ב-1974. בעקבות כך, הוביל סווירי תהליך מתמשך למול מוסדות הכדורגל האירופאים ונציגי התאחדויות מכל רחבי היבשת, לקבלת ישראל כחברה בהתאחדות הכדורגל האירופאית. במשך שנים, ביקרו בישראל ראשי התאחדות הספורט באירופה: יו"ר ההתאחדות הכדורגל האנגלית, יו"ר ההתאחדות הכדורגל הגרמנית, יו"ר ההתאחדות הספרדית, יו"ר התאחדות הכדורגל השוודית, סגן נשיא פיפ"א ועוד רבים מראשי ההתאחדויות באירופה. לאחר טורניר אליפות העולם בשנת 1990, שנערך באיטליה, החלו המאמצים להניב פירות ובין השנים 1990 לשנת 1992, עברו כל נבחרות ישראל בכדורגל לשחק במסגרות אירופאיות באופן מלא.
בשנת 1992 פרש מתפקידו כיו"ר ההתאחדות לכדורגל.
ביוגרפיה > כהונתו במועצה להסדר ההימורים בספורט

בשנת 1995, התמנה למנכ"ל המועצה להסדר הימורים בספורט. גם בתפקידו זה חולל סווירי שינויים רבים והוביל להישגים:
נבנתה מערכת המחשוב המודרנית של משחקי ה"טוטו".
החלו לפעול משחקי ה"וינר" שהכפילו ושילשו את הכנסות המועצה להסדר ההימורים בספורט, ומהווים מקור ההכנסה העיקרי של המועצה עד עתה.
העברת משרדי המועצה להסדר ההימורים למשרדים חדשים וקבועים, אשר משמשים את המועצה עד היום.
פרש מתפקידו כמנכ"ל המועצה להסדר הימורים בספורט בשנת 2004.
מפרישתו ועד שנת 2016 כיהן כמ"מ יו"ר הוועד לספורט הפראלימפי, וכיו"ר סניף איל"ן ברמת גן.
ביוגרפיה > התנדבות באיל"ן

סווירי היה ממתנדביה הוותיקים והבולטים של עמותת איל"ן. התנדב במשך כ-20 שנה במרכז הספורט של העמותה ברמת גן, ושימש כחבר בהנהלת המרכז ובוועדות השונות. משנת 2005, היה יו"ר סניף רמת גן, בהמשך, חבר בוועד המנהל של איל"ן ועמד בראש ועדת הספורט. בנוסף, ייצג שאול את איל"ן במוסדות של ספורט הנכים בישראל, ובמשך שנים ארוכות, כיהן כמ"מ יו"ר ההתאחדות לספורט נכים והוועד הפראלימפי.
הוקרה

יקיר העיר רמת גן לשנת 2012.
ב-2016 קיבל את אות "יקיר איל"ן" על תרומתו לקידום מעמד ספורט הנכים בישראל ובעולם, פועלו הרב לייצוג איל"ן, ועבודתו המסורה לעידוד תחום הספורט התחרותי והשיקומי בעמותה.
הערות שוליים

1 2  Super User, איל"ן ישראל - בצער רב עמותת איל"ן מודיעה על פטירתו של מר שאול סווירי, לשעבר יו"ר סניף איל"ן ר"ג וממתנדביה הותיקים והבולטים של העמותה., באתר www.ilan-israel.co.il
↑  רשימת מקבלי אות יקיר רמת גן לשנת 2012(הקישור אינו פעיל, 25.06.2018)
שאול סווירי ונשיא המדינה חיים הרצוג
עמק רפאים

ערך זה עוסק באזור גאוגרפי-היסטורי בדרום ירושלים. אם התכוונתם לשכונה בשם זה, ראו .
ערך זה עוסק באזור גאוגרפי-היסטורי בדרום ירושלים. אם התכוונתם לרחוב בשם זה, ראו .
| --- | --- |

השתפלות עמק רפאים בתחילת המאה ה-20, כשהיו בו רק בתי המושבה הגרמנית ותחנת הרכבת
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  מחוז ירושלים 
 קואורדינטות:  31°45′48″N 35°13′09″E﻿ / ﻿31.763202777778°N 35.219122222222°E﻿ / 31.763202777778; 35.219122222222
  (למפת ירושלים מוגדלת) עמק רפאים(למפת ירושלים רגילה) עמק רפאים(למפת הרי ירושלים רגילה) עמק רפאים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) עמק רפאים he
 
עמק רפאים הוא תא שטח גאוגרפי בדרום ירושלים, המשתפל לעבר ערוץ נחל רפאים, אחד מיובליו של נחל שורק. כיום מהווה אזור העמק חלק מן המבנה האורבני של העיר, ומאוכלס בשכונות מגורים אחדות.
גאוגרפיה

העמק נמצא כקילומטר מדרום-מערב לירושלים העתיקה. גבולותיו הגאוגרפיים הם, בקירוב, אזור גן פעמון הדרור בצפון, מורדות הרכסים שעליהם השכונות טלביה וקטמון במערב, מורדות אבו תור ובקעה ואזור התעשייה של תלפיות במזרח, ואזור בית צפאפא (שם מתחיל הערוץ העמוק והתלול של נחל רפאים) בדרום.
היסטוריה

לאורך הדורות, עד יציאתה של ירושלים מן החומות במחצית השנייה של המאה ה-19, שימש העמק ככל הנראה כשטח פורה לגידולים חקלאיים בין ירושלים לבין בית לחם. עדות לכך ניתן למצוא בספר ישעיהו: "והיה כאסף קציר קמה, וזרעו שבלים יקצור; והיה כמלקט שבלים בעמק רפאים" (ספר ישעיהו, פרק י"ז, פסוק ה'). מעת לעת שימש העמק כמקום איסוף וחניית צבאות לקרבות שונים בסביבות ירושלים-בית לחם: "ומחנה פלשתים חנה בעמק רפאים" (ספר דברי הימים א', פרק י"א, פסוק ט"ו). עמק רפאים נזכר כבר בספר יהושע, בתיאור גבולות נחלת שבט יהודה לאחר כיבוש הארץ: "וְעָלָה הַגְּבוּל אֶל-רֹאשׁ הָהָר אֲשֶׁר עַל-פְּנֵי גֵי-הִנֹּם יָמָּה, אֲשֶׁר בִּקְצֵה עֵמֶק-רְפָאִים צָפוֹנָה" (ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוק ח'). באופן דומה נזכר העמק אגב תיאור גבולותיה הדרומיים של נחלת שבט בנימין.
בחלקו הדרומי של העמק נוסד הכפר הערבי בית צפאפא, שתושביו הוכרו על ידי השלטונות העות'מאניים כבעליהם החוקיים של אדמות העמק. בשנות ה-70 של המאה ה-19 מכרו תושבי בית צפאפא אדמות בצפון העמק לגרמנים הטמפלרים שחפצו להתיישב בסמוך לירושלים, ועל אדמות אלה הקימו הטמפלרים את מושבתם שנקראה "רפאים", ומוכרת כיום כשכונה הירושלמית "המושבה הגרמנית".
בסוף המאה ה-19 נסללה מסילת הרכבת יפו–ירושלים, בנתיב שהתפתל לעבר העיר דרך ערוץ נחל רפאים. חלקה האחרון של המסילה, עם הגעתה לעבר העיר, עבר בתוך עמק רפאים ממזרח לבתי המושבה הגרמנית, ותחנת הרכבת ירושלים הוקמה בפתחו העליון והצפוני של העמק, מצפון למושבה. באזור זה מצאו המהנדסים מתכנני המסילה כר שטח מישורי ורחב יחסית שנדרש לתשתית התחנה, דבר נדיר יחסית בטופוגרפיה של אזור ירושלים.
באותה עת בה התיישבו הטמפלרים בעמק, הלכה והתרחבה ההתיישבות מחוץ לחומות העיר העתיקה, שיהודים וערבים כאחד שאפו להיחלץ מצפיפותה. בהמשך להתיישבות הגרמנית הוקמו על המורדות המתונים של הגבעות המשתפלות אל העמק שכונות הרווחה הערביות טלביה, קטמון ובקעה. מדרום למושבה הגרמנית התמקם בעמק יישוב קטן של יוונים, שכונה הידועה כיום בשם "המושבה היוונית".
היסטוריה > במאה ה-20

במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 הלך והתבסס מקומו של עמק רפאים כחלק אינטגרלי מן המרקם העירוני של העיר המתפתחת. האזור המשיך להיות מיושב בגרמנים, יוונים וערבים, בעיקר נוצרים. בשנות ה-40 שינה האזור את פניו לחלוטין מבחינה דמוגרפית: הגרמנים תושבי המושבה הגרמנית פונו בידי הבריטים, כנתיני אויב, במהלך מלחמת העולם השנייה, ומאוחר יותר פונו או נמלטו ממנו התושבים הערביים במהלך קרבות מלחמת העצמאות. תום הקרבות מצא את עמק רפאים בחלקה המערבי של ירושלים המחולקת, ובתיהן הנטושים של שכונות העמק יושבו ביהודים. בחלקו הדרומי של העמק, בשולי שכונת קטמון בואכה בית צפאפא, נבנו בשנות ה-50 סדרות של שיכונים צפופים לאכלוס גלי העלייה הגדולים שהגיעו באותה עת, ואלה התפתחו לשכונות מצוקה שנודעו בשם "קטמונים".
היסטוריה > במאה ה-21

כיום משמש השם עמק רפאים כשמו של האזור העירוני הכולל את המושבה הגרמנית המקורית, המושבה היוונית, השוליים המערביים של שכונת בקעה ההיסטורית (אלה שממערב למסילת הרכבת), והשוליים המזרחיים של קטמון. "עמק רפאים" הוא גם שמו של הרחוב החוצה את העמק, כיום ציר תנועה חשוב בירושלים ורחוב מרכזי של קניות ובילוי. פעמים רבות משמשים השמות "עמק רפאים" ו"המושבה הגרמנית" (או רק "המושבה") כשמות חלופיים ונרדפים לשם האזור כולו, אף שבפועל המושבה הגרמנית המקורית כוללת רק את הבתים בחלקו הצפוני של העמק.
בשנת 2007, החלה הקמתו של פארק מטרופוליני "עמק רפאים" בשטח של כ-5,500 דונם לאורך ערוץ נחל רפאים באזור גן החיות התנ"כי
.
בשנת 2018, אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בירושלים את תוואי הקו הכחול של הרכבת הקלה שיעבור ברחוב עמק רפאים.
ראו גם

המושבה הגרמנית (ירושלים)
המושבה היוונית
רחוב עמק רפאים
הערות שוליים

↑  דליה טל , ‏עיריית ירושלים תקים פארק מטרופוליני בעמק רפאים בשטח של 5,500 דונם, באתר גלובס, 4 ביולי 2007
↑   ניר חסון, מתנגדי הרכבת הקלה בעמק רפאים צודקים, אך מזל שהם הפסידו, באתר הארץ, 16 ביוני 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 315940080   WorldCat (עם VIAF): 315940080
ארנה גרה

ארנה גרה (בהונגרית: Gerő Ernő, נולד בשם ארנה זינגר, בשמו המחתרתי ארנה סֶגֶש, טרבושובצה; 8 ביולי 1898 – בודפשט, 12 במרץ 1980) היה פוליטיקאי קומוניסטי יהודי-הונגרי, חבר בכמה ממשלות הונגריות בתפקידים שונים, בשנת 1956 נבחר למזכיר הראשון של מפלגת העובדים ההונגרית. הוא היה קצין הנ.ק.ו.ד. הסובייטי. בין השנים 1949–1957 והיה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים (MTA). ארנה גרה היה אחד מחברי הרביעייה המוסקבאית (הכול יכולה), שלמעשה היה לה חבר חמישי, מעט סמוי ((כולם היו יהודים ולפי סדר חשיבות וכוח הם: מתיאש ראקושי (מתתיהו רוזנפלד), ארנה גרה (ארנה זינגר), מיהאי פרקש (הרמן לוי), יוז'ף רוואי (יוז'ף לדרר), גאבור פטר (בנימין אייזנברג)), שניהלה את הונגריה בשנים 1945–1956. הוא היה גם חבר הטרויקה (עם ראקושי ופרקש).
קורות חיים

גרה היה בנם של מוריץ זינגר (1927–1851) פקיד בנק יהודי ואמו הייתה מריה אנגל (1913-1863), שנפטרה כשארנה היה בן 15. סבו וסבתו מצד אביו היו ברנאט זינגר ואנה שטיינר, וסבו וסבתו מצד אמו היו גאבור אנגל וברטה שנפלד. ארנה הילד סיים את לימודיו בגימנסיה באויפשט. במקור התכוון ללמוד רפואה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט, אולם לאחר שנתיים עזב את לימודיו ובשנת 1918 הצטרף לאיגוד העובדים הסוציאליסטים הצעירים ואחר כך למפלגה הקומוניסטית ההונגרית. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית עבד במנגנון של התאחדות העובדים הצעירים הקומוניסטים ההונגרית (KIMSZ) והיה ציר בשנת 1919 בקונגרס המפלגה. הוא היה חבר גם בצבא האדום ההונגרי, אך לא שירת ביחידה לוחמת.
קורות חיים > בתנועה הקומוניסטית הגולה > וינה, ברית המועצות

לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, אף שגרה לא היה דמות בולטת, הוצא נגדו מעצר לאומי. להוראת המפלגה הקומוניסטית נמלט לווינה בראשית ינואר 1920, שם הצטרף לסיעת ארנה לנדלר והשתתף בתנועה הקומוניסטית ההונגרית הגולה. הוא עבד עם אימרה שלאי (הולנדר בשמו הקודם) במשרד KIMSZ. הוא נשלח לברטיסלבה, שם השתתף בהקמת הפדרציות של העובדים הצעירים הסלובקים והרומנים. הוא נשלח מווינה לבוקרשט בתפקיד. בדרכו חזרה הוא נעצר בגבול צ'כוסלובקיה, אך נמלט מכלא ברטיסלבה. מאוחר יותר נתפס על ידי משמר הגבול הגרמני בפאסאו וגורש חזרה לאוסטריה. הוא נשלח בחזרה להונגריה בשנת 1922, אך נעצר בספטמבר יחד עם שבעים פעילים נוספים ונידון ל -15 שנות מאסר. עם זאת, בשנת 1924 שוחרר לברית המועצות. שם נרשם לבית הספר הבינלאומי על שם לנין, קיבל אזרחות סובייטית והפך לסוכן של ה-נ.ק.ו.ד.
קורות חיים > בתנועה הקומוניסטית הגולה > ספרד

מאוחר יותר מונה לוועד המנהל של האינטרנציונל הקומוניסטי ועבד בצרפת, בלגיה, ספרד ופורטוגל. במהלך מלחמת האזרחים בספרד היה מפקד חטיבה בינלאומית וגם נציג ה- נ.ק.ו.ד. הסובייטי (קודמו של הק.ג.ב.). בתפקיד זה נלחם ללא רחם נגד הטרוצקיסטים, שנלחמו גם הם נגד פרנסיסקו פרנקו, כשהוא קיבל את שם הגנאי ה"קצב ברצלונה". הוא היה אחראי לחיסולו של אנדרס נין, מנהיג מפלגת הפועלים המרקסיסטית המאוחדת (POUM) (בספרדית: Partido Obrero de Unificación Marxista) בספרד ב־20 ביוני 1937.
קורות חיים > לאחר החזרה הביתה

לאחר 1945 מילא תפקיד חשוב בארגון ההשתלטות על המפלגה הקומוניסטית על השלטון בהונגריה. הוא היה שר התחבורה משנת 1945 עד 1949, שר האוצר מ -1948 עד 1949, אז שר המדינה. בשנים 1952–1954 היה סגן ראש הממשלה ושר הפנים (4 ביולי 1953 - 6 ביוני 1954). בתקופתו במשרד הפנים הוא ארגן מחדש את המשטרה הפוליטית, רשות ההגנה הממלכתית אורגנה מחדש למבנה הארגוני של משרד הפנים, ומחלקות ההגנה של המדינה הפכו לחלק ממטה משטרת המחוז. עם הארגון מחדש. בין השנים 1954 - 1956, הוא היה יו"ר הוועדה למדיניות כלכלית בהנהגה המרכזית של ה-MDP . בתפקיד זה ביקש לשנות את הצעדים שנקט אימרה נגי במהלך כהונתו הראשונה כראש ממשלה. לאחר התפטרותו של ראקושי ביולי 1956, גרה הפך למזכיר הראשון של הוועדה המרכזית של מפלגת הפועלים ההונגרית, כמנהיג השני החזק ביותר אחרי ראקושי. עם זאת, הוא לא יכול היה לעמוד במלוא הציפיות של ההנהגה הסובייטית.
קורות חיים > לאחר החזרה הביתה > גרה והאקדמיה ההונגרית למדעים

לאחר ההשתלטות הקומוניסטית, קיבל גרה את המשימה לארגן את הארגון מחדש של ה־MTA שלא נחשב נאמן מספיק. בין השנים 1949–1957 הוא היה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים (MTA), בשנת 1948 הוענק לו מדליית מסדר קושוט (דרגה ראשונה) ובשנת 1949 הוענק לו פרס קושוט.
קורות חיים > בשנת 1956

ביולי 1956 ראה אנסטאס מיקויאן, שליח מיוחד של ברית המועצות בהונגריה, את המפתח לפתרון המשבר הפוליטי בהונגריה בהחלפתו של מתיאש ראקושי ובמינוי גרה כיורשו. ב־18 ביולי 1956, הוועדה המרכזית של מפלגת הפועלים ההונגרית, ביטלה את חברותו של ראקושי הן בוועדה המדינית והן כמזכיר הראשון של הוועדה המרכזת. היא בחרה לתפקיד זה בגרה. בערב 23 באוקטובר 1956, בשעה שמונה בערב, התייחס הרדיו ההונגרי לזעקה ציבורית במהלך ההפגנה מול בניין הרדיו. הוא תיאר את האירועים כמהפכת-נגד, כינה את המפגינים שוביניסטים, אנטישמיים, ריאקציונריים ושונאי העם. במהלך האירועים שלאחר מכן גרה לא נשא נאום בפני הציבור. בבוקר 25 באוקטובר 1956 הוכרז כי הוחלף כמזכיר הראשון של הוועדה המרכזת, ובמקומו מונה יאנוש קאדאר.
קורות חיים > אחרי 1956

ב־29 באוקטובר 1956 נמלטו מהונגריה ארנה גרה ומשפחתו, יחד עם כמה מנהיגים קומוניסטים אחרים לברית המועצות באמצעות מטוס. ב-9 במאי 1957 נשללה ממנו חברותו בפרלמנט. הוא שב להונגריה בשנת 1960, אך המשטר הקומוניסטי ששוקם בראשותו של יאנוש קאדאר לא איפשר לו לחזור לשלטון. גם חברותו במפלגה נשללה ממנו בשנת 1962. לאחר הדחתו פרש ועסק לפרנסתו בתרגומים וכבר לא מילא תפקיד פוליטי, כמו גאבור פטר שהפך לספרן לאחר שהודח מהשלטון. למרות הדבקת כתם עליו הוא לא הועמד לדין. הוא ראה את קאדאר כרוויזיוניסט וכבוגד.
מידע נוסף

מסמכיו של ארנה גרה Gerő Ernő iratai, Politikatörténeti és Szakszervezeti Levéltár, PIL 858. f
לקסיקון ביוגרפי הונגרי (אורכב 05.03.2005 בארכיון Wayback Machine) MEK rövid életrajzi cikk
איש הצל.Az árnyékember – Baráth Magda az ismeretlen Gerő Ernőről. Kő András és Nagy J. Lambert beszélgetése a történésszel. Magyar Nemzet, 2001. április 21. (64. évfolyam, 93. szám) 26-27. old. (Előfizetéssel online olvasható.)
נאומו ברדיו ב-23 באוקטובר 1956 Gerő Ernő rádióbeszéde, 1956. október 23
בית הכנסת ישועה טובה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  בוקרשט 
 מדינה:  רומניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1827
 תאריך פתיחה רשמי:  1827 
 
 קואורדינטות:  44°26′39″N 26°05′50″E﻿ / ﻿44.4443°N 26.0973°E﻿ / 44.4443; 26.0973
  (למפת בוקרשט מוגדלת) בית הכנסת ישועה טובה(למפת בוקרשט רגילה) בית הכנסת ישועה טובה he
 
בית הכנסת "ישועה טובה" בבוקרשט, נבנה בשנת 1840
עיטור באמצעות ניסור אמנותי בבית הכנסת ישועה טובה בבוקרשט
דלתות בית הכנסת ישועה טובה בבוקרשט
בית הכנסת ישועה טובה (ברומנית: Ieşua Tova או Sinagoga Eșua Tova) המכונה גם "בית הכנסת פודול מוגושואיי" (Sinagoga Podul Mogoşoaiei), הוא בית כנסת עתיק (נבנה ב-1827) ופעיל בבוקרשט, בירת רומניה. בית הכנסת שוכן ברחוב טאקה יונסקו 9, ליד כיכר אמזיי.
אדריכלות

בית הכנסת ישועה טובה נבנה בסגנון נאו-מורי ("התחייה המורית") והוא בימינו בית הכנסת העתיק העומד על תילו בבוקרשט. שטחו 295 מ"ר.
בית הכנסת עבר שינויים ושיפוצים חוזרים והתווספו לו מבנה בן שתי קומות הכולל בית תפילה קטן ("שול" או בהיגוי היידי המקומי "שיל"), כניסות לגברים ולנשים וחדרים נוספים. פני חזית הבניין, המורכבת משלושה חלקים, אל הרחוב, הן מקושטות באמצע בעיטורי ניסור אמנותי. 
הבימה באמצע האולם הגדול והגישה לארון הקודש במזרח הן מוגבהות במקצת, ללא מעקים.
בבניין בית הכנסת נמצאת מסעדה כשרה.
בית הכנסת עבר שיפוץ בעשור הראשון של המאה ה-21 ונחנך מחדש אחרי השיפוץ ב-21 בפברואר 2007.
במשך שנים רבות בית הכנסת היה סגור אם כי לפעמים נפתח בימי שישי.
השיפוצים והחגיגה לרגל פתיחתו מחדש היו יוזמה של מרכז חב"ד בבוקרשט. בטקס נכחו הראשון לציון, הרב הראשי לישראל ונשיא בית הדין הרבני הגדול, הרב שלמה משה עמאר, והרב מנחם הכהן, שהיה בשנות ה-2000 הרב הראשי ("רב גדול") של יהדות רומניה, כמו כן שגריר ארצות הברית ברומניה, ניקולס טאובמן, לב לבייב, יושב ראש של פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה, הרב אברהם אהרנפלד ויושב ראש פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה, ד"ר אאורל ויינר. 
בכניסה נחנכה על ידי הרב עמאר לוח עליו חקוקים שמות כל מנהיגי בית הכנסת לאורך השנים.
נוסף לשם בית הכנסת השם "תפארת דב" לזכר דב אינדיג, ישראלי יליד רומניה שנהרג במלחמת יום כיפור ושמשפחתו תרמה למען השיפוץ.
מרבית באי בית כנסת זה בימינו הם ישראלים הנמצאים בבוקרשט מסיבות שונות והשיח בו מתנהל תכופות בעברית.
לקריאה נוספת

Aristide Streja, Lucian Schwarz Sinagoga în România, Hasefer, Bucureşti, 2009