stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פוני אקספרס
רקע

במחצית המאה ה-19 כבר התקיימה התיישבות נרחבת במערב ארצות הברית (לפי מרשם האוכלוסין של 1860, כחצי מיליון אמריקאים חיו ממערב להרי הרוקי). עם זאת, אמצעי הקשר והתחבורה עם אזורים אלו לא היו מספקים. לא הייתה מסילת ברזל למערב ולא היו אמצעים טכנולוגיים להעברת ידיעות כטלגרף למשל. הדרך המקובלת להובלת דואר בין ניו-יורק לסן פרנסיסקו באותה עת הייתה באמצעות ספינת קיטור שהקיפה את דרום אמריקה, במהלך שארך לפחות 30 יום, או ספינות שהפליגו עד חופי פנמה, שם נפרקו שקי הדואר והועברו על ידי חמורים לחוף המערבי של פנמה, שם הוטענו על ספינות שהפליגו לקליפורניה. מסע יבשתי מהיר ארך 23 יום, אך לא התקיים כשירות סדיר. התווך היבשתי היה קשה ומסוכן למעבר ממספר סיבות. נמצאו בו שבטי אינדיאנים עוינים, תנאי מזג אוויר קיצוניים במדבר יוטה-נבדה ורכסי הרי הרוקי וסיירה נבדה שנחשבו לבלתי עבירים בחורף. הקושי התקשורתי ברחבי מדינות האיחוד העמיד את לכידותו של האיחוד בסכנה ממשית. קליפורניה והטריטוריות במערב התיכון היו חלק ממדינות האיחוד, אולם התקשורת האיטית והבלתי אמינה לא הייתה מספקת בפרט בעת המשבר שנרקם לקראת פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
הקמת השירות

השירות הופעל על ידי חברת "Central Overland California and Pikes Peak Express Company" אותה ייסדו בשנת 1850 שלושה אנשי עסקים, ויליאם ראסל (William Russell), אלכסנדר מייג'ורס (Alexander Majors) וויליאם וודל (William Waddell). הם הציעו לממשל ארצות הברית שירות דואר מהיר, שיופעל על ידי רוכבי סוסים מהירים, במחיר 5$ לחצי אונקיה (כ-14 גרם), תוך התחייבות לזמן הדמיוני של עשרה ימים בין מזרח למערב. תחנת השירות הראשונה נקבעה לסנט ג'וזף, משום ששם שכנה תחנת הטלגרף המערבית ביותר ולשם ניתן היה לשלוח מברקים מן החוף המזרחי.
אנשי העסקים, שלא קיבלו חוזה ממשלתי, גייסו החל מראשית 1860 מאות עובדים והקימו באופן פרטי רשת ובה 156 תחנות להחלפת סוסים ורוכבים, 400 סוסים ו-120 רוכבים צעירים, מתחת לגיל 18. מודעת הגיוס קראה לגיוסם של "נערים, בעדיפות ליתומים, רוכבים מיומנים, קלי-משקל, המוכנים לסכן את חייהם על בסיס יומיומי תמורת שכר של 25$ לשבוע". הרוכבים הושבעו על ספר תנ"ך לא לשתות לשוכרה, לא להמר ולא להתעלל בבעלי חיים ויצאו למשימתם לאחר תפילה.
שיטת ההפעלה

התחנות נפרשו במרחקים של כ-16 ק"מ זו מזו בממוצע על פני נתיב באורך 3,200 ק"מ. הפער בין שתי תחנות תאם את הטווח בו מסוגל סוס לדהור במלוא המהירות. הרוכב החליף בתחנה במהירות את סוסו לסוס טרי ומצויד שהוכן מבעוד מועד, כאשר הוא נוטל עמו רק את שק הדואר (ה"מוצ'ילה", מספרדית: mochila, תרמיל, שק), ששקל כ-10 ק"ג. בנוסף נשא כל סוס מעט ציוד תקני במשקל 10 ק"ג נוספים, שכלל מים, מזון, רובה, תנ"ך וחצוצרה פשוטה להודיע על בוא הרוכב לתחנה.
הסך הכולל של משקל על גב סוס הוגבל ל-75 ק"ג (כלומר הנער הרוכב היה יכול לשקול 55 ק"ג לכל היותר). הרוכבים התחלפו כל 100 עד 120 ק"מ לערך, והשירות נמשך יום ולילה ללא הפסקה. הסוסים, רובם מסוג מוסטנג הוגבלו לגובה של 1.47 מטר ולמשקל של 410 ק"ג, כך שהשם "פוני" התאים להם, גם אם לא היו מזן הפוני, היו אלה סוסים קטנים.
הסיסמה "הדואר חייב לעבור" ("The mail must go") הפכה את שק הדואר לקדוש ואת העברתו למשימה ממנה אין לסטות בשום אופן. חברו לכך המסרים מהנהלת החברה ולא פחות מכך רוח ההקרבה והתחרות האישית של הרוכבים הצעירים חדורי רוח השליחות וההרפתקנות.
הנתיב

הנתיב התחיל בסנט ג'וזף, מיזורי, לאורך נהר המיזורי ומה שהוא כיום כביש לאומי 36 (Pony Express Highway) למריסוויל (Marysville) שבקנזס. משם פנה צפון-מערבה לאורך נהר ליטל בלו ריבר לפורט קירני (Fort Kearny) שבנברסקה. מכאן חצה הנתיב את נברסקה לעיר גותנבורג (Gothenburg) ולצוקי מערב נברסקה וצפון-מזרח קולורדו, לעיר ג'ולסבורג (Julesburg), קולורדו וצפונה לפורט לרמי (Fort Laramie) שבויומינג. הנתיב עבר לצד נהר סוויטווטר, לצד ציוני דרך מובהקים של מערב ארצות הברית כ"סלע העצמאות" של ויומינג (Independence Rock) ו"שער השטן" (Devil's Gate) למחנה פורט קספר. משם המשיך הנתיב למדינת יוטה, דרך המעבר הדרומי לסולט לייק סיטי. משם חצה הנתיב את יוטה ונבדה כשהוא עוקב אחר הנתיב שגילה קצין ההנדסה ג'יימס ה. סימפסון ב-1859 (באופן גס, כביש לאומי 50 של ימינו בתחום מדינת נבדה). בהמשך חצה הנתיב את האגן הגדול ואת מדבר יוטה-נבדה עד למרגלות הרי סיירה נבדה, אותם חצה במעבר ליד אגם טאהו בואכה סקרמנטו. מסקרמנטו נשלח הדואר בספינת קיטור לסן פרנסיסקו.
סכנות והרפתקאות בדרך

בפניו של רוכב בודד מהיר עמדו מספר רב של סכנות בהן סופות אבק, שיטפונות, ותאונות שונות. מחסור קריטי במים ובמזון גרם לכל תקלה בדרך שגזלה זמן להפוך לאירוע מסוכן, כיוון שהסוס לא נשא עמו שום רזרבה, אלא רק את הנדרש לקטע המחושב בין תחנה לתחנה. במקרים מסוימים נהרגו רוכבים בדרך ורוכבים תשושים, שכבר רכבו את קטע הדרך שלהם נאלצו לחפות על הרוכב החסר ולהמשיך ולרכב. רוכבים כאלה, כמו ג'ים מור (Jim Moore), זכו לתהילה. ב-8 ביוני 1860 רכב מור עקב כך לבדו 448 ק"מ בפחות מ-15 שעות, בלי לאכול או לישון תוך שהוא קובע את שיא המהירות של הפוני אקספרס.
כמה מן הרוכבים הותקפו על ידי אינדיאנים בעיקר בנבדה, בין מאי ליוני 1860. במהלך התקוממות של בני שבט הפאיוט הותקפו רוכבים ושבע תחנות שירות. בהיתקלויות נהרגו 16 מעובדי החברה ו-150 סוסים נגנבו. במשך כל ההיסטוריה של השירות רק פעם אחת, במאי 1860, קרה מקרה בו שק הדואר לא הועבר.
סכנה הפוכה הונצחה בסיפורו של רוכב השירות ג'יי ג'י קלי (J. G. Kelley), לעברו נורו יריות משיירת קרונות, משום שנחשב בעצמו לאינדיאני. קלי הצדיק את היורים לעברו: לפי חוקי הזמן והמקום, היה בטוח יותר לירות לעבר רוכב בודד במערב הפרוע, ולאחר מכן לברר.
סגירת השירות

במרץ 1861 הוענק זיכיון ממשלתי לדואר יבשתי מהיר במערב למתחרים של ראסל, מייג'ורס וודל, מיד לאחר מכן פרצה מלחמת האזרחים האמריקאית. בין מרץ ל-26 באוקטובר פעל השירות רק בין סולט לייק סיטי וסקרמנטו. אז, יומיים לאחר שהופעלה תחנת הטלגרף בסולט לייק סיטי, הודיעו ראסל, מייג'ורס וודל על סגירת שירות הפוני אקספרס. בששת החודשים האחרונים לקיומו פעל השירות בשותפות עם תאגיד ולס פארגו (מייסדי שירות אמריקן אקספרס למשלוח מוצרים פיננסיים).
השירות היה כישלון כלכלי. החברה הפסידה כ-200,000$ וגרמה לפשיטת רגל של מייסדיה. ב-1866 נמכרו נכסי החברה, כולל מבני התחנות על ידי ולס פארגו, שהמשיך להשתמש בסמל המסחרי של הפוני הדוהר עבור שירות הובלה מאובטחת במכוניות משוריינות (בדומה לברינקס).
הנצחה ומורשת

בשנת 1869 החליט השירות הבולאי של דואר ארצות הברית להנפיק בול דואר שיוקדש לפוני אקספרס, עד אז הופיעו על גבי בולי הדואר האמריקאים רק תמונות של נשיאים. הבול, שהונפק כשמונה שנים לאחר שהשירות נסגר, נקרא "בול הפוני אקספרס" ופעמים רבות נחשב בטעות כבול ששימש את השירות בעת שפעל. ב-1960, לרגל יובל 100 שנים לשירות, הנפיק השירות הבולאי האמריקאי בול זיכרון נוסף.
בול אותנטי של השירות מ-1861
הבול של דואר ארצות הברית מ-1869
הבול מ-1960
נתיב הפוני אקספרס הוכרז ב-1992 כשביל טיול לאומי ובו 120 אתרים היסטוריים פתוחים לציבור, בהם חמישים תחנות משוקמות של השירות. בערים רבות לאורך הנתיב הוצבו פסלים המנציחים את השירות, המפורסם שבהם נחנך ב-1940 בסנט ג'וזף.
מאז 2006 משמש הלוגו של הפוני אקספרס את שירות דואר האוויר של דואר ארצות הברית, לאחר שהיה שנים רבות רכוש תאגיד ולס פארגו.
העיירה איגל מאונטיין (Eagle Mountain) שביוטה מנציחה את השירות במגוון אופנים. בעיירה נסלל רחוב בדיוק על הנתיב, זהו הרחוב הסלול היחיד לכל ארכו של נתיב השירות והוא נקרא על שמו, "שדרות פוני אקספרס" (Pony Express Boulevard). בשבוע הראשון של יוני בכל שנה נחגג בעיירה יום הפוני אקספרס. השכונות בעיירה קרויות על שם תחנות בנתיב הפוני אקספרס ויש בה אף בית ספר יסודי בשם פוני אקספרס.
בתרבות, בספרות ובקולנוע

בשנת 1900 יצא לאור ספרו של באפלו ביל קודי על ימיו בשירות.
ציור פרש הפוני אקספרס מופיע בציור "הקידמה האמריקאית" מ-1872, הבעה אמנותית של רעיון הייעוד הגלוי (האמונה שהאמריקאים חייבים לכבוש את המערב במצוות האל).
הוליווד הפיקה מספר סרטים על הפוני אקספרס:
הפוני אקספרס (The Pony Express) - סרט אילם אפי משנת 1925
חזית הפוני אקספרס (Frontier Pony Express) - סרטו של ג'וזף קיין בכיכובם של רוי רוג'רס ומרי קיין מ-1939
דואר פוני (Pony Post) - מערבון סוג ב' מ-1940 בבימוי ריי טיילור ובכיכובם של ג'וני מק בראון, נל או'דיי, פאזי נייט ואיירון אייז קודי
איש המישורים והגברת (Plainsman and the Lady) - סרט נוסף בבימויו של ג'וזף קיין, מ-1946, אודות ראשית השירות
פוני אקספרס (Pony Express) - הסרט המוכר ביותר על הנושא מ-1953 עם צ'רלטון הסטון כבאפלו ביל קודי, רונדה פלמינג ופורסט טאקר כוויילד ביל היקוק בבימויו של ג'רי הופר.
אחרון רוכבי הפוני (Last of the Pony Riders) - סרט נוסף מ-1953, עם זמר הקאנטרי ג'יין אוטרי
רוכב הפוני אקספרס (The Pony Express Rider) - סרט מ-1976
בסרט העתידני "פוסטמן" (הדוור) בבימויו ובכיכובו של קווין קוסטנר משנת 1997 מתואר ראשית שיקום הציוויליזציה בארצות הברית לאחר שואה גרעינית שהרסה אותה כליל, באמצעות הקמתו של שירות דואר החולק מאפיינים משותפים רבים עם הפוני אקספרס.
הפוני אקספרס עומד גם במרכזה של סדרת הטלוויזיה "פוני אקספרס" ששודרה בארצות הברית ב-1959. ובמרכז הפרק הכפול (17–18) "Ride the Wind" בעונה השביעית של הסדרה בוננזה.
בשנת 1996 הוציאו לאור חברת McGraw Hill ו-Amerikids USA משחק מחשב בשם "Pony Express Rider".
לקריאה נוספת

Fred Reinfeld, Pony Express, Bison, 1973 ISBN 978-0803257863
Glenn D. Bradley, The Story of the Pony Express: An Account of the Most Remarkable Mail Service Ever in Existence, and Its Place in History, Forgotten Books, 2008 ISBN 978-1606801680
Christopher Corbett, Orphans Preferred: The Twisted Truth and Lasting Legend of the Pony Express, Broadway, 2004 ISBN 978-0767906937
Ralph Moody, Riders of the Pony Express, Bison Books, 2004 ISBN 978-0803283053
Joseph J. Di Certo, The Saga of the Pony Express, Mountain Press Publishing Company, 2002 ISBN 978-0878424528
הערות שוליים

1 2 3 4  Bradley, Glenn D. The Story of the Pony Express: An Account of the Most Remarkable Mail Service Ever in Existence, and Its Place in History, Project Gutenberg Release #4671
1 2  היסטוריה של הפוני אקספרס במוזיאון סנט ג'וזף מיזורי
↑  על המוצ'ילה
1 2  נתיב הפוני אקספרס, כשביל לאומי, מסומן בכחול
↑  מלחמת הפאיוט
↑  תולדות היזמות בראשית ארצות הברית
↑  אתר העיירה
↑   "The Pony Express", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑   "Frontier Pony Express", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑   "Pony Post", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑   "Plainsman and the Lady", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑   "Pony Express", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑   "Last of the Pony Riders", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑   "The Pony Express Rider", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  כך נקרא בהפצה בישראל
↑   "The Postman", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  ביקורת על הסרט בניו יורק טיימס
↑   "סדרת הטלוויזיה "פוני אקספרס"", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑   ""Bonanza" Ride the Wind: Part 1 (1966", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית),  ""Bonanza" Ride the Wind: Part 2 (1966", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563138405171  GND: 4456071-0  LCCN: sh85104826 
מפת נתיב השירות, מעשה ידיו של ויליאם הנרי ג'קסון
ג'ייל רוק במערב נברסקה
מודעת גיוס לרוכבים צעירים המוכנים לסכן את חייהם על בסיס יומיומי
פסל הפוני אקספרס בסנט ג'וזף
החלפה בין רוכבים וסוסים בתחנת פוני אקספרס. ציור מאת פרדריק רמינגטון, 1900 לערך
רפלסיים

| רפלסיים |
| --- | --- |
 פרח של Rafflesia keithii
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: מלפיגאים
משפחה:: רפלסיים
שם מדעי
 Rafflesiaceae ‏דומורטייה, 1829

רַפְלֵסִיִּים (שם מדעי: Rafflesiaceae) – משפחה של צמחים טפילים בעלי פרחים דו-פסיגיים נדירים מסדרת המלפיגאים. המשפחה כוללת 36 מינים ב-3 סוגים המצויים ביערות הטרופיים של מזרח ודרום-מזרח אסיה, מדרום סין דרך אסאם, בהוטן, תאילנד ועד לאיים המערביים של הארכיפלג המלאי, כולל רפלסיה גדולה בעלת הפרחים הגדולים ביותר מכל הצמחים. מין אחד, רימונית הלוטם (אנ'), גדל גם בישראל כשהוא טפיל על שורשי הלוטם המרווני.
תיאור ואקולוגיה

המינים במשפחה הם טפילים על השורשים או הנצרים של צמחים אחרים והם חסרי כלורופיל, ללא שורשים, וללא עלים או עם עלים מצומצמים. טפילים מוחלטים (כלומר, תלויים לחלוטין בפונדקאים שלהם לתזונה) אלה נטפלים למינים ממשפחת הגפניים (Vitaceae).
הפרחים בעלי הסימטריה הרדיאלית של המינים במשפחה זו עומדים בפני עצמם או מקובצים לתפרחת כשהם נראים כצומחים ישירות מהפונדקאי. לחלק מהמינים יש עלי חפה המקיפים את הפרחים. הקוטר של הפרחים 8 סנטימטרים בסוג Rhizanthes ועד למעלה ממטר ברפלסיה גדולה. עלי העטיף המאוחדים מסתיימים בחמש אונות בסוג רפלסיה, עשר אונות ב-Sapria (אנ') ועד 16 אונות ב-Rhizanthes. למעט Rhizanthes, הפרחים הם חד מיניים. הצמחים מהסוגים האחרים הם חד-ביתיים או דו-ביתיים. לפרח הזכרי 12 עד 40 אבקנים. בפרחים הנקביים, ארבעה עד שמונה עלי שחלה מתמזגים ליצירת שחלה תחתית; העלי קצר מאוד. הפרחים מחקים פגרים נרקבים בניחוח, בצבע ובמרקם כדי למשוך את המאביקים שלהם, "זבובי נבלות" (זבובים ממשפחת הבוהקניים (אנ')). מסיבה זו, חלק מהפרחים מהסוג רפלסיה מכונים "פרחי גופות". לרוב המינים יש תא פרח גדול בצורת קערה שנוצר על ידי צינור עטיף וסרעפת. דיאפרגמה זו היא הפתח למאביקים (זבובי הנבלות) והיא מוקפת באיברים סטריליים מושכים.
הזמן בין הפריה להבשלה למינים של הסוג רפלסיה אורך שישה עד שמונה חודשים. הפרי הוא ענבה בגוון חום-שחור. הענבה מכילה הרבה זרעים קטנים. מיני של סנאים יפים ומינים של טופיה נצפו אוכלים את הענבות של מיני הרפלסיה ולאחר מכן מפזרים את הזרעים. מיני בעלי חיים רבים (למשל פיל אסייתי וטפיר) נחשבים כתורמים לפיזור הזרעים.
טקסונומיה

מכיוון שלמרבית הצמחים במשפחה אין איברים מלבד הפרחים המאפשרים ניתוח השוואתי, מיקומה השיטתי של משפחת הרפלסיים של הצמחים הקטנים לא היה ברור בעבר. בדיקות סקר גנטיות חדשות הראו שרפלסיה וקרוביה משובצים בבסיס אילן היוחסין של משפחת החלבלוביים הקודמת (Euphorbiaceae). בתגובה לכך, הוצעה הפרדת משפחת ה-Peraceae (אנ') ממשפחת החלבלוביים, מה שאומר שמשפחת החלבלוביים האחרת תישאר מונופילטית מחד ותהפוך אחידה יותר בכל הנוגע לאנטומיה של הפרי וכיסוי הזרע מאידך. ניתן להמחיש את הקשרים על ידי הקליידוגרמה הבאה:
תוצאת המחקר כל כך מפתיעה משום שבניגוד ברור למשפחת הרפלסיים, משפחת החלבלוביים מראה נטייה לפרחים קטנים יותר, המגיעה לקיצוניות בסוג חלבלוב עם אבקנים זעירים ויחידים ושחלות עירומות בודדות.
במשפחת הרפלסיים ישנם שלושה (עד שמונה) סוגים עם עד 27 מינים:
רפלסיה: 14 עד 20 המינים מופצים בדרום-מזרח אסיה.
Rhizanthes : שניים עד ארבעת המינים משגשגים ביערות טרופיים בדרום ודרום מזרח אסיה:
Rhizanthes deceptor : סומטרה
Rhizanthes infanticida: תאילנד, מלזיה, סומטרה
Rhizanthes lowii: חצי האי המלאי.
Rhizanthes zippelii: ג'אווה
Sapria (אנ'): שלושת המינים מופצים מצפון מזרח הודו דרך מיאנמר, תאילנד, קמבודיה ווייטנאם ועד דרום-מזרח טיבט ודרום יונאן.
לקריאה נוספת

Barkman, T.J., S.-H. Lim, K. Mat Salleh and J. Nais. 2004. Mitochondrial DNA sequences reveal the photosynthetic relatives of Rafflesia, the world's largest flower. Proceedings of the National Academy of Sciences of USA 101:787–792.
Charles C. Davis, Maribeth Latvis, Daniel L. Nickrent, Kenneth J. Wurdack, David A. Baum. 2007. Floral gigantism in Rafflesiaceae. Science Express, published online January 11, 2007 (online abstract here).
Filipowicz, N. and Renner, S.S., 2010. The worldwide holoparasitic Apodanthaceae confidently placed in the Cucurbitales by nuclear and mitochondrial gene trees. BMC Evolutionary Biology, 10: p. 219.
Meijer, W. 1997. Rafflesiaceae, in Flora Malesiana I, 13: 1–42.
Molina, J., Hazzouri, K.M., Nickrent, D., Geisler, M., Meyer, R.S., Pentony, M.M., Flowers, J.M., Pelser, P., Barcelona, J., Inovejas, S.A. and Uy, I., 2014. Possible loss of the chloroplast genome in the parasitic flowering plant Rafflesia lagascae (Rafflesiaceae). Molecular biology and evolution, 31: 793–803.
Nickrent, D.L., A. Blarer, Y.-L. Qiu, R. Vidal-Russell and F.E. Anderson. 2004. Phylogenetic inference in Rafflesiales: the influence of rate heterogeneity and horizontal gene transfer. BMC Evolutionary Biology 4:40 (HTML abstract PDF fulltext).
הערות שוליים

↑  "רפלסיים", האנציקלופדיה העברית (כרך לא), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשל"ט, עמ' 297
↑  Floral Gigantism in Rafflesiaceae
↑  The family Peraceae at the APWebsite
↑  The family Rafflesiaceae at the AP website.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530151405171 
איור של Rhizanthes, סוג במשפחת הרפלסיים
רוטב אמטריצ'אנה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מנת פסטה, מנה 
 על שם:  אמטריצ'ה 
 מוצא:  איטליה 
 מרכיבים עיקריים:  עגבנייה, שמן, יין לבן, פקורינו, מלח שולחן, רוטב עגבניות, גואנצ'לה, ספגטי, פלפלת צ'ילי 
 גבינות
 תו תקן:  התמחות מסורתית מובטחת 
 
בוקטיני ברוטב אמטריצ'אנה (אדום)
רוטב אמטריצ'אנה (באיטלקית: Sugo all'amatriciana), או Alla matriciana (בדיאלקט רומאי), הידוע גם בשמות נוספים, הוא רוטב פסטה איטלקי מסורתי המבוסס על גונאנצ'אלה (לחי חזיר מבושלת), גבינת פקורינו רומנו, עגבנייה, ובחלק מהווריאציות, בצל. מקורו מהעיירה אמטריצ'ה (בנפה ההררית של ריאטי שבאזור לאציו), האמטריצ'אנה היא אחד מרטבי הפסטה הידועים ביותר במטבח האיטלקי הרומאי והאיטלקי בכלל של ימינו. ממשלת איטליה כינתה אותו כמוצר חקלאי-תזונתי מסורתי של לאציו ו-amatriciana tradizionale רשומה כהתמחות מסורתית מובטחת באיחוד האירופי ובבריטניה.
התפתחות

מקורו של הרוטב אמטריצ'אנה ממתכון שנקרא "פסטה אלה גריצ'ה". מקור המילה גריצ'ה אינו ברור. ברומא במדינת האפיפיור, הגריצ'י היו מוכרנים של מאכלי רחוב נפוצים, שקיבלו את השם הזה מכיוון שרבים מהם הגיעו מואלטלינה (Valtellina), באותה תקופה באזור קנטון גראובינדן (באיטלקית גריג'וני) בשווייץ. לפי השערה אחרת, מקור השם מהכפר גרישאנו, במחוז אקומולי, ליד אמטריצ'ה. הרוטב בימינו נקרא גם amatriciana bianca - מוכן עדיין עם גואנצ'אלה (לחי חזיר מבושלת) ופקורינו רומנו מגורר. בשלב מסוים הוסיפו למתכון מעט שמן זית. בשנות ה-60, רוטב אמטריצ'אנה עדיין הוכן כך באמטריצ'ה עצמה.
היסטוריה

מתכון האמטריצ'אנה התפרסם יותר ויותר ברומא במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, בשל הקשר בן מאות השנים בין רומא לבין אמטריצ'ה. המתכון התקבל היטב והפך במהירות לקלאסיקה של המטבח הרומאי, למרות שמקורו במקום אחר. שם המנה בניב הרומאי הפך בסופו של דבר ל-matriciana בשל האפרזה האופיינית לניב זה (אפרזה היא כינוי לשינוי צליל שגורם לקטע ראשוני של מילה להתנתק. זה יכול להיות צליל דיבור או קבוצת צלילים).
בעוד שאת הגריצ'ה נטולת העגבניות עדיין מכינים במרכז איטליה, זו האמטריצ'אנה המועשרת בעגבניות המוכרת יותר ברחבי איטליה ובמקומות אחרים. בעוד שבאמאטריצ'ה מכינים את המנה עם ספגטי, הבוקטיני משמשים כיום לרוב ברומא. משתמשים גם בסוגים אחרים של פסטה יבשה (במיוחד ריגטוני).
גרסאות

המתכון ידוע במספר גרסאות בהתאם, בין היתר, על פי זמינות המרכיבים. ב-Amatrice, השימוש בגואנצ'אלה ובעגבנייה אופייני. בצל לא בעדיפות, למרות שהוא מוצג בספרי הבישול הקלאסיים של המטבח הרומאי. לטיגון משתמשים בשמן זית לרוב, אך משתמשים גם בסטרוּטו (שומן חזיר). עבור הגבינה ניתן להשתמש בפקורינו רומנו או בפקורינו של אמטריצ'ה (מאזור מונטי סיביליני או מונטי דלה לאגה). תוספת של פלפל שחור או פלפל צ'ילי נפוצה.
לקריאה נוספת

Blasi, Benedetto (1923). Vie piazze e ville di Roma nel loro valore storico e topografico (באיטלקית). Roma: Libreria di scienze e lettere.
Boni, Ada (1983) [1930]. La Cucina Romana (באיטלקית). Roma: Newton Compton Editori.
Gosetti Della Salda, Anna (1967). Le ricette regionali italiane (באיטלקית). Milano: Solares.
Carnacina, Luigi; Buonassisi, Vincenzo (1975). Roma in Cucina (באיטלקית). Milano: Giunti Martello.
Faccioli, Emilio (1987). L'Arte della cucina in Italia (באיטלקית). Milano: Einaudi.
Ravaro, Fernando (2005). Dizionario romanesco (באיטלקית). Roma: Newton Compton. ISBN 9788854117921.
הערות שוליים

↑  Ravaro (2005), p. 395
↑  "Publication of an application for registration of a name pursuant to Article 50(2)(b) of Regulation (EU) No 1151/2012 of the European Parliament and of the Council on quality schemes for agricultural products and foodstuffs (2019/C 393/04)". European Union. נבדק ב-16 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Ravaro (2005), p. 329
↑  Gentilcore, David (2010). Pomodoro! A History of the Tomato in Italy. New York: Columbia University Press. p. 184. ISBN 978-0231152068.
1 2  Gosetti (1967), p. 686
↑  In Rione Ponte, a lane called Vicolo dei Matriciani and a locanda bearing the same name are documented as having existed since the 17th century. Blasi (1923), sub voce
↑  The town was originally part of the Abruzzo Ultra Department of the Kingdom of the Two Sicilies, but was annexed to the Abruzzi Region of the Kingdom of Italy in 1861, and was finally incorporated into Lazio as part of the province of Rieti when the latter was created in 1927.
↑  Ravaro (2005), p. 395
1 2 3  Boni (1983), pg. 44.
1 2  Carnacina (1975), pg. 82.
↑  "Gli Spaghetti all'amatriciana" (באיטלקית). Comune di Amatrice. נבדק ב-5 באפריל 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
מירב אברהמי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בנובמבר 1988 (בת 36) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
מירב אברהמי (נולדה ב-5 בנובמבר 1988) היא שחקנית קולנוע.
אברהמי, ילידת ירושלים, שיחקה בסרטים ישראליים. התפרסמה לראשונה בשנת 2003 לאחר שככבה כשחקנית ראשית בסרט "מיס אנטבה" של עמרי לוי.
זכתה בפרסים בינלאומיים על תפקידה בסרט.
פרסים

פרסים אישיים:
ציון לשבח לשחקנית - תחרות וולג'ין, פסטיבל הקולנוע ירושלים
פרס השחקנית - פסטיבל רימוסקי, קנדה
פרסים לסרט:
ציון לשבח - פסטיבל ברלין
פרס מיוחד של חבר השופטים - פסטיבל זלין, צ'כיה
פרס ראשון - פסטיבל טיוואן
פרס התסריט - פסטיבל גונפרביל, צרפת
רשות בתי החולים הממשלתיים

רשות בתי החולים הממשלתיים (אשר נודעה בראשיתה גם כ"רשות האשפוז"), הייתה רשות ממשלתית הכפופה לשר הבריאות, אשר נוסדה באוקטובר 2014 על ידי שרת הבריאות, יעל גרמן ואמורה הייתה להיות מופקדת על הניהול, הפיקוח והבקרה על 11 בתי החולים הממשלתיים. למנכ"לית הרשות מונתה אסתר דומיניסיני. לאחר הקמת ממשלת ישראל ה-34 ומינויו של יעקב ליצמן לסגן שר הבריאות הוקפאו הליכי הקמת הרשות ודומיניסיני התפטרה מתפקידה.
בשנת 2016 הוקמה במקום הרשות "חטיבת המרכזים הרפואיים הממשלתיים" במשרד הבריאות ולראשת החטיבה מונתה ד"ר אורלי וויינשטיין, שמעמדה בהיררכיה מקביל לסמנכ"ל.
ועדת גרמן והקמת הרשות

עם מינויה לשרת הבריאות, הקימה יעל גרמן ועדה ציבורית לבחינת דרכים לחיזוק הרפואה הציבורית בישראל. ועדה זו זכתה לכינוי "ועדת גרמן". הוועדה הוקמה לאור התגברות השימוש בשר"פ (שירות רפואי פרטי) בבתי החולים הציבוריים, על חשבון שירותי רפואה ציבוריים. דו"ח מבקר המדינה 63ג קובע כי מערכת הבריאות בישראל סובלת מריכוזיות וניגוד עניינים מוסדי שטרם הוסדרו, בין השאר נוכח ריבוי התפקידים של משרד הבריאות הן כבעלים של בתי חולים ממשלתיים והן כמפקח עליהם.
בדיוני הוועדה נבדקו שלושה נושאים הנוגעים לניהול בתי החולים על ידי משרד הבריאות:
מעמדו המעורב של משרד הבריאות בתחום בתי החולים הממשלתיים
חיזוק מנגנוני משילות ובקרה של משרד הבריאות על בתי החולים בכלל לרבות בתי חולים שבבעלות המדינה
חיזוק מנגנוני הבקרה והניהול הפנימיים של בתי החולים הממשלתיים עצמם והגברת השקיפות.
בין היתר, נטען כי בתי החולים הממשלתיים אינם ערוכים מבחינה ארגונית לנהל את הפעילות שבאחריותם בצורה מיטבית, בין השאר בשל חוסר גמישות ניהולית, העדר תמריצים להתייעלות, מבנה ארגוני לוקה בחסר מבחינת מנגנוני ניהול ובקרה אפקטיביים וחלוקת תפקידים בעייתית בין בתי החולים הממשלתיים ותאגידי הבריאות במסגרת המרכזים הרפואיים.
בהמלצותיה של הוועדה נקבע כי: ”הפתרון הישים והנכון ביותר לבעיית כפל התפקידים של משרד הבריאות הוא להקים על פי חוק את רשות המרכזים הרפואיים הממשלתיים שתהא כפופה לשרת הבריאות. רשות מרכזים רפואיים ממשלתיים סטטוטורית תוקם מחוץ ובנפרד ממשרד הבריאות ואליה יועברו מגוון תפקידי הבעלים (פיקוח ניהולי) המצויים כיום באגפי המשרד השונים”. עוד נקבע כי לרשות יהיה תקציב עצמאי וזה ינוהל בנפרד ממשרד הבריאות.
הקמת הרשות היא אחת מהמלצות "ועדת גרמן" לרפורמה במערכת הבריאות הציבורית בישראל. כנגד המלצות אלה הושמעו ביקורות רבות, וביניהן כנגד הקמת רשות בתי החולים. לאחר התפטרות שרת הבריאות יעל גרמן בראשית דצמבר 2014, בעקבות פיטורי שר האוצר יאיר לפיד, הוקפאה למעשה הקמת הרשות. הקמתה לא חודשה על ידי סגן שר הבריאות יעקב ליצמן שמונה לתפקיד ב-2015.
ראו גם

ועדת נתניהו (מערכת הבריאות)
פרא הודי

| פרא הודי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מפריטי פרסה
תת־סדרה:: Hippomorpha
משפחה:: סוסיים
סוג:: סוס
תת־סוג:: חמור
מין:: פרא
תת־מין:: פרא הודי
שם מדעי
 Equus hemionus khur ‏לסון, 1827
תחום תפוצה
 המדבר הקטן של קוץ' ופריטים יחידים שמשוטטים למדבר הגדול של קוץ'
שמות נוספים
 גודכור

פרא הודי (שם מדעי: Equus hemionus khur) נקרא גם גודכור (בשפה גוג'ראטית המקומית), הוא תת-מין של פרא שחי בדרום אסיה. מאז שנת 2016 הוא מוגדר כקרוב לסיכון על ידי IUCN.
היסטוריה

בשנת 2009 הוערכה אוכלוסיית הפרא ההודי בכ-4,038 פרטים. עם זאת, האוכלוסייה עדיין גדלה, ובדצמבר 2014 נאמדה האוכלוסייה ב-4,451 פרטים, ובשנת 2015, אוכלוסיית הפרא ההודי גדלה ליותר מ-4,800 פרטים בכל העולם, כולל המקלט לפראים בהודו.
תיאור

הפרא ההודי, כמו יתר תת-המין האסייתי, שונה מהערוד. צבע פרוותו הוא בדרך כלל בגוון חול, אך יכול להשתנות מאפור אדמדם לחום. לפרא יש רעמה זקופה, ארוכה וכהה, שמתחילה מאחורי הראש וממשיכה לאורך הצוואר, ופס חום כהה מתמשך עד לשורש הזנב.
תפוצה ובית גידול

הפרא ההודי היה נפוץ בעבר באזורים נרחבים, כולל מערב הודו, דרום פקיסטן (מחוזות סינד ובלוצ'יסטן), אפגניסטן ודרום מזרח איראן. כיום, הריכוז הידוע האחרון של הפרא נמצא במקלט לפראים בהודו, במדבר הקטן של קוץ' ובסביבות המדבר הגדול של קוץ' שבמחוז גוג'ראט. לעיתים הפראים נראים גם במחוזות סורנדראנגאר, באנאסקאנתה ומחוזות גוג'ראט נוספים. בתי הגידול הנפוצים של הפרא הם מדבריות מלח, אדמות מרעה ואזורים עם צמחייה של שיחים סבוכים ועצים נמוכים.