stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השמלה הוורודה של מרילין מונרו
השפעה על התרבות הפופולרית

עם השנים השמלה הוורודה הפכה לאייקון אופנה ונעשו עליה פרודיות רבות, המפורסמת מהן הייתה השמלה שלבשה מדונה בקליפ של השיר "Material Girl" ב-1985.
בפרק השלישי של העונה השנייה של האקסית המטורפת, רייצ'ל בלום שגילמה את רבקה באנץ' לבשה גרסה כחולה של השמלה של מונרו וזאת בזמן שהיא שרה את השיר "מתמטיקה של משולשי האהבה". שיר שהוא עצמו פרודיה על הביצוע של מונרו ל"יהלומים הם החבר הכי טוב של ילדה"
בפרק השלושה עשר של העונה החמישית של אחת שיודעת, בלייק לייבלי שגילמה את סרינה ואן דר וודסן נראית חולמת שהיא לובשת את השמלה הוורודה של מונרו, רוקדת את הריקוד מהסצנה ושרה את "Diamonds Are a Girl's Best Friend".
בסרט ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת יש סצנה שמתייחסת לשיר "Diamonds Are a Girl's Best Friend", בה הדמות הראשית, הארלי קווין, נכנסת לחלום בו היא לובשת בגד ורוד שדומה מאוד לשמלה הוורודה
בקליפ של השיר “Nxde” של הלהקה (G)I-DLE, הופיעה חברת הלהקה מיני בשמלה דומה מאוד לשל מונרו.
הערות שוליים

↑  "Willam Travilla biography". Film Reference. נבדק ב-3 ביוני 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2    Marilyn Monroe's 'Gentlemen Prefer Blondes' dress up for auction, The Telegraph, 17 May 2010
↑  "She was the easiest person I ever worked with". Loving Marilyn. אורכב מ-המקור ב-20 בדצמבר 2010. נבדק ב-3 ביוני 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Vogel, Michelle (2014). Marilyn Monroe: Her Films, Her Life (באנגלית). McFarland. p. 24. ISBN 978-0-7864-7086-0.
↑  Kobal, John (1974). Marilyn Monroe: A Life on Film.
↑  שירות רויטרס, ‏"שמלת הרכבת התחתית" של מרילין מונרו נמכרה ב-4.6 מיליון דולר, באתר גלובס, 21 ביוני 2011
↑  Villarreal, Yvonne. "The midnight bath behind the making of 'Crazy Ex-Girlfriend's' big Marilyn Monroe parody". Los Angeles Times.
שחר גליק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 במאי 2000  (בן 24) ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  עין פרת - המדרשה למנהיגות חברתית 
 תקופת הפעילות:  מ-2019
 עיסוק:  כתב פוליטי
 מעסיק:  גלי צה"ל
 תחום סיקור:  פוליטיקה של ישראל
 קישורים חיצוניים
 טוויטר (X):  glick_sh
 
שחר גליק (נולד בל' בניסן ה'תש"ס, 5 במאי 2000) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש ככתב הפוליטי של גלי צה"ל.
ביוגרפיה

שחר גליק נולד וגדל בעתניאל שבהר חברון. אמו יפה גליק לנגנטל הייתה עובדת סוציאלית ואביו יהודה גליק כיהן בעבר כחבר כנסת מטעם הליכוד.
התחנך בפנימייה בירוחם ובמכינה הקדם-צבאית "עין פרת".
ב-2019 התגייס לגלי צה"ל ושובץ בתור כתב השטחים וכתב הדתות של התחנה. לצד תפקידים אלו, שימש לאורך השנים ככתב בירושלים, כתב צבאי שני, עורך תוכניות וחדשות, מגיש תוכניות תרבות ואקטואליה וקריין מהדורות חדשות בתחנה.
לאחר שחרורו בראשית 2022 לקח פסק זמן מעולם התקשורת.
עם פתיחת מערכת הבחירות לכנסת ה-25 חזר לגלי צה"ל והחל לשמש בתור הכתב הפוליטי בתחנה, ומאז משמש בתפקיד זה.
במסגרת תפקידו נשלח מטעם גלי צה"ל לדרום טורקיה וסיקר משם את רעידת האדמה בטורקיה (2023).
באוקטובר 2024 החל לכתוב טור פוליטי בעיתון שביעי.
ביוגרפיה > פעילות עיתונאית בולטת

בשנת 2020 פרסם על שלט שהוצב בכניסה ליישוב יצהר ובו נכתב "הכניסה לערבים מסוכנת" וכן שורת פרסומים בנוגע למותו של הנער אהוביה סנדק.
באוקטובר 2020 הגיע לסקר אירוע המוני של חסידות בעלזא שהתקיים בניגוד לנוהלי הקורונה - והותקף באלימות קשה בידי צעירים מהחסידות. בעקבות האירוע נעצר חשוד בתקיפתו של גליק והוגש נגדו כתב אישום.
בשנת 2021 פרסם הקלטה של חבר הכנסת יצחק פינדרוס מתוך פאנל, שבו טען פינדרוס כי בנות שהתגיירו דרך הצבא הן "שיקסע" ואינן יהודיות - אמירה שעוררה סערה וגררה תגובות מכל הקשת הפוליטית, בנוסף פרסם באותה שנה הקלטות של ראש הממשלה נתניהו בישיבת מזכירות בליכוד שבה התחייב לראשונה בקולו להסדיר את המאחזים המכונים "ההתיישבות הצעירה".
במהלך הפרעות בכפר חווארה בפברואר 2023, גליק היה אחד משני העיתונאים היחידים שנכחו בכפר בזמן הפרעות ולפי עדותו של ג'וש בריינר סייע לכבות שריפות שהציתו פורעים יהודים בכפר.
בעקבות מתקפת הפתע על של חמאס באוקטובר 2023, נסע גליק לעוטף עזה לסיקור הטבח ונקלע לסכנה באזור לחימה, הוא התחבא במשך כשעה בתעלה בצד הכביש, עד שחולץ. הוא נשאר באזור העוטף לסיקור הטבח והשלכותיו והמשיך לדווח מאזורי קרבות במהלך מלחמת חרבות ברזל. בראשית 2025 נשלח מטעם גלי צה"ל לסקר את פגישת נתניהו וטראמפ בבית הלבן.
גליק מעביר הרצאות בנושא בעיות מוסריות בעולם התקשורת, בדגש על היחס הלוקה בחסר של עיתונאים כלפי משפחות שכולות.
חיים אישיים

גליק הוא רווק, מתגורר בכפר אדומים, סטודנט לתואר ראשון במשפטים בקריה האקדמית אונו.
בהיותו בן 17 אמו יפה נפטרה מאירוע מוחי והוכרה כחללת פעולות איבה מאחר שסבלה מפוסט טראומה בעקבות ניסיון ההתנקשות ב-2014 בבעלה.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |  בן ציון לנגנטל  בן ציון לנגנטל     |  בן ציון לנגנטל  בן ציון לנגנטל     |  בן ציון לנגנטל  בן ציון לנגנטל     |     |  לאה לנגנטל  לאה לנגנטל     |  לאה לנגנטל  לאה לנגנטל     |  לאה לנגנטל  לאה לנגנטל     |  |   |   |   |   |   |   |
|  |   |   |   |   |    |   |   |   |   |  |   |   |   |   |  |
|  נחום לנגנטל  נחום לנגנטל     |  נחום לנגנטל  נחום לנגנטל     |  נחום לנגנטל  נחום לנגנטל     |   |  שמואל טל  שמואל טל     |  שמואל טל  שמואל טל     |  שמואל טל  שמואל טל     |   |  יפה גליק  יפה גליק     |  יפה גליק  יפה גליק     |  יפה גליק  יפה גליק     |     |  יהודה גליק  יהודה גליק     |  יהודה גליק  יהודה גליק     |  יהודה גליק  יהודה גליק     |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |
|   |   |   |   |  הראל טל  הראל טל     |  הראל טל  הראל טל     |  הראל טל  הראל טל     |   |   |   |  שחר גליק  שחר גליק     |  שחר גליק  שחר גליק     |  שחר גליק  שחר גליק     |   |   |  |
הערות שוליים

1 2 3 4 5    עטרה גרמן, ‏"בכל השנים בגל"צ לא חוויתי את המקום כימני ולא כשמאלני", בעיתון מקור ראשון, 28 באפריל 2024
↑  בנו של יהודה גליק ישמש ככתב יהודה ושומרון בגלי צה"ל, באתר כיפה, ‏2020-04-30
↑  הכתב הסרוג חוזר לגלי צה"ל: "פסק הזמן הסתיים", באתר כיפה, ‏2022-08-07
↑  "הם ישנים ברכבים ומדליקים מדורות, כל כמה דקות יוצא צוות עם גופה", באתר כיפה, ‏2023-02-09
↑  ברנז'ה: העיתונאי הסרוג מצטרף לעלון השבת הפופולרי, באתר "סרוגים", 30 באוקטובר 2024
↑  שילה פריד, "דמם הותר": נפגעי התאונה בה נהרג אהוביה סנדק תובעים את הפרקליטות, באתר מקור ראשון
↑  שחר גליק, פרשת אהוביה סנדק: הפרקליטות תחליט בקרוב האם להגיש כתבי אישום נגד המעורבים, באתר גלי צה"ל
↑  גיא עזרא, ‏חרדים קיצוניים היכו את הכתב הסרוג:'חבלות בראשו', באתר "סרוגים", 8 באוקטובר 2020
↑  אברהם בלוך, ‏קרע את חולצתו ושרט: כתב אישום נגד צעיר מירושלים שתקף כתב גל"צ, באתר מעריב אונליין, 28 ביוני 2023
↑  פינדרוס מסייג את דבריו על גיור בצה"ל: תלוי אם זה מפוקח ע"י הרבנות הראשית', באתר גלי צה"ל
↑  פינדרוס על סערת ה"שיקסה": "אם הגיור הצה"לי מפוקח ע"י הרבנות - אני מסייג את זה", באתר מעריב אונליין, 2 במרץ 2021
↑  שחר גליק, רה"מ נתניהו במזכירות הליכוד: "אם יש משהו שאני מוכן לעשות זה הסדרה מלאה. לא ארבעה יישובים ולא פטריות, כל היישובים. הייתי מוכן לאשר לו (לגנץ) כמה יישובים בדואים תמורת ההתיישבות הצעירה", באתר רשת X
↑   יהושע בריינר, הכאוס של חווארה לא תם אחרי ליל הפרעות. גם לא אוזלת היד של הצבא, באתר הארץ, 27 בפברואר 2023
↑  איתמר אייכנר, עם שרה לצידו, שתשוב לארץ אחרי 75 ימים: נתניהו חוזר מארה"ב, באתר ynet, 9 בפברואר 2025
↑  אריק בנדר, מעיין הרוני, ‏רעייתו של ח"כ יהודה גליק הלכה לעולמה בעקבות אירוע מוחי קשה, באתר מעריב אונליין, 1 בינואר 2018
↑  דף לזכר יפה יפי גליק לנגנטל, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
נמל התעופה מעיתיקה

נמל התעופה הבין-לאומי מעיתיקה (בערבית: مطار معيتيقة الدولي; באנגלית: Mitiga International Airport) הוא נמל תעופה המשרת את טריפולי, בירת לוב. הנמל ממוקם כ-8 קילומטרים ממזרח למרכז העיר. מאז שנת 2018, משמש מעיתיקה כנמל התעופה הבין-לאומי היחיד של טריפולי, לאחר שנמל התעופה טריפולי נסגר בעקבות נזק כבד שנגרם לו במהלך מלחמת האזרחים השנייה בלוב.
נמל התעופה מעיתיקה עבר שינויים רבים לאורך ההיסטוריה ושמותיו השתנו בהתאם. הוא נבנה במקור בשנת 1923 כבסיס של חיל האוויר האיטלקי בשם Aeroporto militare di Mellaha. במהלך מלחמת העולם השנייה הפך לבסיס של הלופטוואפה. בינואר 1943 נכבש הבסיס על ידי הארמייה השמינית של בריטניה והועבר לשליטת חיל האוויר של ארצות הברית, שכינה אותו Mellaha AAF עד שנת 1945, אז שונה שמו ל-Wheelus Air Base, על שם טייס אמריקאי שנהרג באותה שנה.
השימוש האמריקאי בבסיס נמשך עד ההפיכה בלוב בשנת 1969 ותום תקופת החכירה של ארצות הברית במקום. לאחר יציאת האמריקנים שונה שמו של הבסיס לבסיס חיל האוויר עוקבה בן נאפע, על שם המצביא המוסלמי שכבש את צפון אפריקה. הבסיס שימש את חילות האוויר של לוב וברית המועצות. בשנת 1986 הופצץ הבסיס על ידי ארצות הברית במהלך מבצע קניון אל דוראדו. בשנת 1995 הוסב הבסיס לנמל תעופה אזרחי שני עבור טריפולי, ושמו שונה לשמו הנוכחי.
היסטוריה

נמל התעופה נבנה במקור בשנת 1923 על ידי חיל האוויר האיטלקי כבסיס חיל האוויר מַלָּאחַה. בהמשך נבנה מסלול מרוצי מכוניות סביב נמל התעופה, ואגם מלאחה החל לארח את מרוץ הגרנד פרי של טריפולי בשנת 1933.
בסיס מלאחה שימש את הלופטוואפה הגרמני במהלך המערכה בצפון אפריקה. הגרמנים השתמשו בו עבור יחידות סיור קצרות טווח וכן עבור יחידות סיור ימי וחופי. בבסיס פעלה גם יחידה מיוחדת לסיור מטאורולוגי. היחידה העיקרית של הלופטוואפה שהוצבה בבסיס הייתה הטייסת השנייה של קבוצת הסיור (H) 14, או 2.(H)/14. הטייסת הייתה מצוידת בשנים-עשר מטוסי הנשל Hs 126, מטוס חד-מנועי עם צוות של שני אנשי צוות, שטווח טיסתו עמד על כ-710 קילומטרים ומהירותו המרבית הגיעה ל-360 קמ"ש. בנוסף, הפעילה הטייסת שלושה מטוסי קישור מדגם פיזלר Fi 156 שטורך (Fieseler Fi 156 Storch), ומטוס תובלה יונקרס Ju 52, ששימש להובלת כוח אדם וציוד.
בסיס האוויר נכבש על ידי הארמייה ה-8 הבריטית בינואר 1943. חיל האוויר שלארצות הברית החל להשתמש במלאחה כבסיס באותו חודש. הבסיס שימש את הקבוצה ה-376 של פיקוד ההפצצה הכבדה של חיל האוויר ה-12 של ארצות הברית למשימות הפצצה באמצעות מטוסי קונסולידייטד B-24 ליברייטור לעבר איטליה ודרום גרמניה. בנוסף, שדה התעופה מלאחה שימש את פיקוד התובלה האווירית, ושימש כנקודת עצירה במסלול התחבורה האווירי מצפון אפריקה, מקהיר לדקר, למטוסי מטען, כלי טיס וצוותים בדרכם לנמל התעופה בנינה שליד בנגאזי או לנמל התעופה הבין-לאומי תוניס-קרתגו, שבתוניסיה.
ב-15 באפריל 1945 עבר בסיס חיל האוויר מאלאחה לשליטתו של פיקוד ההכשרה האווירית של חיל האוויר של ארצות הברית. ב-17 במאי 1945 שונה שמו ל"שדה התעופה הצבאי וילוס" (Wheelus Army Air Field - AAF), לכבוד לוטננט ריצ'רד וילוס מחיל האוויר של צבא ארצות הברית, שנהרג מוקדם יותר באותה שנה בהתרסקות מטוס באיראן.
במהלך תקופת השימוש האמריקני בבסיס, הוא הורחב, ובתהליך נהרסו מבני מסלול המרוצים הנטושים. הסכם שנחתם עם לוב בשנת 1954 איפשר לארצות הברית להמשיך ולהשתמש בבסיס עד שנת 1971, אך בשל שינוי בצרכים האסטרטגיים, ארצות הברית נסוגה לחלוטין מהבסיס כבר בשנת 1970, ומסרה אותו לממשלת לוב החדשה, שעלתה לשלטון בעקבות ההפיכה בלוב בשנת 1969.
היסטוריה > שימוש לובי/סובייטי

לאחר עזיבת חיל האוויר של ארצות הברית בשנת 1970, שונה שם הבסיס לבסיס חיל האוויר עוקבה בן נאפע (על שמו של המצביא המוסלמי עוקבה בן נאפע). הבסיס שימש כמתקן של חיל האוויר של העם הלובי (LPAF). בבסיס מוקמו מפקדת חיל האוויר של העם הלובי וחלק ניכר ממוסדות ההכשרה המרכזיים שלו. בנוסף, כלי טיס ואנשי צוות של חיל האוויר הסובייטי שהו ופעלו במקום.
מטוסי קרב מדגמי מיג-17, מיג-19 ומיג-25 מתוצרת סובייטית, וכן מפציצים מדגם טופולב Tu-22, הוצבו בבסיס חיל האוויר עוקבה בן נאפע ושימשו את חיל האוויר של העם הלובי (LPAF). על פי הערכת מחלקת המדינה של ארצות הברית משנת 1983, כ-50% ממטוסי הקרב שהיו ברשות חיל האוויר הלובי אוחסנו ולא היו בשימוש, בהם מרבית מטוסי המיג והמפציצים מדגם Tu-22.
היסטוריה > הפצצה של ארצות הברית ב-1986

הבסיס היה אחד היעדים המרכזיים בהפצצת ארצות הברית על לוב ב-1986 (מבצע "קניון אל דוראדו"), שנערכה בתגובה לירי טילים על מטוסים אמריקניים ולמעורבות לוב בפיגועים נגד חיילים אמריקנים באירופה. בשעה 2 בלילה, ב-16 באפריל 1986, הותקפו בסיס חיל האוויר עוקבה בן נאפע, מבני ממשל בלוב ושלושה מחנות אימונים שלפי הטענות שימשו לאימוני טרוריסטים לוביים. ההפצצה בוצעה על ידי מטוסי F-111 ארדברק מתוצרת ג'נרל דיינמיקס, שהמריאו מבריטניה בדרכם ללוב. בהפצצה השתתפו שמונה-עשר מטוסי תקיפה מדגם F-111, חמישה מטוסי EF-111A רייבן מתוצרת ג'נרל דיינמיקס-גרומן מהכנף ה-66 ללוחמה אלקטרונית והטייסת ה-42 ללוחמה אלקטרונית, וכן מטוסי F-14 טומקט ו-A-6E אינטרודר של חיל הים האמריקאי, שפעלו מנושאות מטוסים.
מטוסי EF-111 השתלבו בכוח התקיפה וסיפקו הגנה אלקטרונית במהלך המבצע. מטוס F-111F אחד כנף 48 אבד ככל הנראה בעקבות פגיעת טיל קרקע-אוויר או ירי נ"מ. כנף 48, שביצעה את ההפצצה על הבסיס, התאמנה במשך שנים בביצוע משימות דומות, תחילה בבסיס חיל האוויר וילוס (Wheelus), שהיה בעבר בשליטת ארצות הברית, תוך שימוש במטוסי F-100 סופר סייבר, ובהמשך בבסיס האוויר סרגוסה שבספרד, שם התאמנו טייסיה במטוסי F-4D פנטום ובמטוסי F-111.
היסטוריה > לאחר המלחמה הקרה

בסיס חיל האוויר עוקבה בן נאפע הוסב לשימוש אזרחי בשנת 1995 והפך לנמל התעופה מעיתיגה. בנוסף, בשטח נמל התעופה מוקם מטה חברת התעופה בוראק אייר הלובית.
היסטוריה > 2011 מלחמת האזרחים בלוב

במהלך מלחמת האזרחים בלוב ב-2011, דיווחו העיתונים "Times of Malta" ו"הגרדיאן" על טענות לפיהן נמל התעופה נתפס על ידי מפגינים שהתנגדו למנהיג לוב מועמר קדאפי. ב-13 במרץ 2011 ערק עלי עטיה, קולונל בחיל האוויר הלובי ששירת בנמל התעופה, והצטרף לכוחות האופוזיציה שהתנגדו לקדאפי. ב-21 באוגוסט 2011 פתחו המורדים במתקפה על נמל התעופה מעיתיגה, במסגרת ניסיונם להילחם בכוחות הנאמנים למשטר קדאפי בבירה טריפולי, תוך שספגו מספר נפגעים במהלך הקרבות. ב-25 באוקטובר 2011 פרסמה חברת Google Earth תמונות שצולמו על ידי חברת GeoEye ב-28 באוגוסט 2011, בהן נראו שטח נמל התעופה וכן מטוסי מיג-25 בעלי יכולות מתקדמות, ללא סימני נזק. תמונות אלה סייעו לאמת דיווחים שלפיהם שדה התעופה נתפס כבר בשלבים מוקדמים על ידי מפגיני האופוזיציה. בנוסף, נראה כי כוחות נאט"ו וחילות האוויר של ארצות הברית נמנעו מתקיפות שעלולות היו לגרום נזק לכוחות האופוזיציה.
היסטוריה > 2020-2014 מלחמת האזרחים בלוב

במהלך התקיפה במערב לוב בשנים 2019–2020, היה נמל התעופה, בשליטת יחידות צבאיות נאמנות לממשלת ההסכמה הלאומית, והותקף מספר פעמים בתקיפות אוויריות על ידי הצבא הלאומי הלובי. התקיפות בוצעו במטרה לאכוף אזור אסור לטיסה שהוכרז על ידי הצבא הלאומי הלובי (LNA) כמה ימים קודם לכן. ב-8 באפריל 2019 הודיע דובר נמל התעופה שנמל התעופה נאלץ להיסגר בעקבות התקיפות האוויריות.
חברת התעופה תוניסאייר הייתה חברת התעופה הזרה הראשונה שחידשה את טיסותיה לנמל התעופה במאי 2021.
חברות תעופה ויעדים > קווי נוסעים

| טבלת קווי נוסעים בנמל התעופה הבינלאומי מעיתיגה> מס"ד | טבלת קווי נוסעים בנמל התעופה הבינלאומי מעיתיגה> חברת תעופה | טבלת קווי נוסעים בנמל התעופה הבינלאומי מעיתיגה> יעדים | טבלת קווי נוסעים בנמל התעופה הבינלאומי מעיתיגה>  | טבלת קווי נוסעים בנמל התעופה הבינלאומי מעיתיגה>  | טבלת קווי נוסעים בנמל התעופה הבינלאומי מעיתיגה>  | טבלת קווי נוסעים בנמל התעופה הבינלאומי מעיתיגה>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | אפריקייה איירווייז | אלכסנדריה, עמאן–מלכת עאליה, בנגאזי, קהיר, איסטנבול, כופרה, פורט סודאן, ספאקס, טוברוק, תוניס |  |  |  |  |
| 2. | אייר קיירו | קהיר |  |  |  |  |
| 3. | אייר לוביה | בנגאזי |  |  |  |  |
| 4. | ברניק איירווייז | בנגאזי, קהיר, איסטנבול |  |  |  |  |
| 5. | בוראק אייר | בנגאזי |  |  |  |  |
| 6. | איג'יפטאייר | קהיר |  |  |  |  |
| 7. | פליי קראון | בנגאזי, קהיר, איסטנבול |  |  |  |  |
| 8. | פליי אוויה | אלכסנדריה, אל-ביידא, בנגאזי, קהיר, דובאי, ע'אט, איסטנבול, ניאמיי, סבהא, טוברוק |  |  |  |  |
| 9. | גדאמס אייר טראנספורט | איסטנבול, תוניס |  |  |  |  |
| 10. | גלובל אייר | אל-ביידא, בנגאזי, ע'אט, אובארי |  |  |  |  |
| 11. | ITA | רומא–פיומיצ'ינו |  |  |  |  |
| 12. | ליביאן איירליינס | אלכסנדריה, עמאן–מלכת עאליה, בנגאזי, קהיר, איסטנבול, ניאמיי, תוניס |  |  |  |  |
| 13. | ליביאן וינגס | בנגאזי, איסטנבול, סבהא, תוניס |  |  |  |  |
| 14. | מדסקיי איירווייז | בנגאזי, איסטנבול, מלטה, רומא–פיומיצ'ינו, סבהא |  |  |  |  |
| 15. | רויאל ג'ורדניאן | עמאן–מלכת עאליה |  |  |  |  |
| 16. | תוניסאייר | תוניס |  |  |  |  |
| 17. | תוניסאייר אקספרס | ספאקס |  |  |  |  |
| 18. | טורקיש איירליינס | איסטנבול |  |  |  |  |
| 19. | יוניברסל אייר | מלטה |  |  |  |  |
חברות תעופה ויעדים > קווי מטען

| חברת תעופה | יעדים |
| --- | --- |
איג'יפטאייר קרגו: קהיר, אוסטנדה/ברוז'
MNG איירליינס: איסטנבול
תאונות ותקריות

ב-27 ביולי 1989, טיסה 803 של קוריאן אייר הייתה טיסת נוסעים בין-לאומית סדירה מסיאול, קוריאה הדרומית, לטריפולי, לוב, עם חניות ביניים בבנגקוק, תאילנד, ובג'דה, ערב הסעודית. במטוס שהו 199 נוסעים ואנשי צוות. בזמן ההתרסקות שרר ערפל כבד, וטווח הראות היה בין 30 עד 244 מטר. למרות תנאי מזג האוויר, צוות הטיסה החליט להמשיך בנחיתה. במהלך הגישה לנחיתה על מסלול 27, המטוס, מדגם מקדונל דאגלס DC-10-30, ירד מתחת לנתיב הגלישה. בשעה 7:05 (לפי דיווחים אחרים – 7:30) פגע המטוס בשני מבנים, נשבר לשלושה חלקים ועלה באש. אתר ההתרסקות היה בתוך מטע, כ-2.4 קילומטרים לפני תחילת מסלול 27. באסון נהרגו 75 בני אדם – 72 נוסעים ושלושה אנשי צוות – וכן ארבעה בני אדם שהיו על הקרקע.
ב-22 בדצמבר 1992, טיסה 1103 של לוביאן ערב איירליינס הייתה מטוס מדגם בואינג 727-2L5 ובו 10 אנשי צוות ו-147 נוסעים. המטוס התנגש במטוס קרב מדגם מיקויאן-גורביץ' מיג-23UB של חיל האוויר הלובי. כל 157 הנוסעים ואנשי הצוות שהיו על סיפון טיסה 1103 נספו, בעוד צוות מטוס הקרב נפלט מהמטוס ושרד. האירוע נחשב לאסון התעופה הקטלני ביותר בהיסטוריה של לוב.
ב-23 בדצמבר 2016, טיסה 209 של אפריקייה איירווייז, שהמריאה מנמל התעופה סבהא לנמל התעופה הבין-לאומי מעיתיגה, נחטפה והופנתה לנחיתה בנמל התעופה הבין-לאומי מלטה. הטיסה הופעלה באמצעות מטוס איירבוס A320-214, שמספר הרישום שלו היה 5A-ONB.
ראו גם

נמל התעופה הבין-לאומי טריפולי
אפריקייה איירווייז
ליביאן איירליינס
חואן מנואל חיל נבארו

| --- | --- |

 לידה:  15 באוגוסט 1973 (בן 51) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 שם לידה:  Juan Manuel Gil Navarro 
 מדינה:  ארגנטינה 
 תקופת הפעילות:  מ-1996 
 פרופיל ב-IMDb
 
חואן מנואל חיל נבארו (בספרדית: Juan Manuel Gil Navarro, נולד ב-15 באוגוסט 1973) הוא שחקן ארגנטינאי. נבארו ידוע בתפקידו בטלנובלה של המפיקה הארגנטינאית כריס מורנה, "פלוריסיינטה", והיה מועמד בשלושה פרסי "מרטין פיירו" בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר" בתפקידיו בטלנובלות "גברים של כבוד", "חיים גנובים" ו"אהוב שלי, אהוב שלי".
ביוגרפיה

נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה למנואל, עיתונאי, ואלחנדרה, מזכירה.
הוא למד והתחנך בבית ספר גרמני בפלורידה, בפרובינציית בואנוס איירס, שבו הופיע בגיל 16 לראשונה כשחקן תיאטרון.
ביוגרפיה > קריירה

ב-1996 נבארו הופיע לראשונה שגילם את מיקי בטלנובלה "Montaña Rusa: Otra vuelta".
בין 1997–2003 נבארו השתתף בטלנובלה הארגנטינאית "5 Amigos".
ב-1999, נבארו השתתף בטלנובלה הארגנטינאית "קיץ נצחי" של המפיקה והיוצרת הארגנטינאית, כריס מורנה.
ב-2000 נבארו השתתף בהצגת התיאטרון "Canciones Maliciosas", שעבורה קיבל את הפרס "פלורנסיו סאנצ'ס" על תפקיד "שחקן המשנה הטוב ביותר".
ב-2001 נבארו השתתף בטלנובלה הארגנטינאית "Culpables".
ב-2002 השתתף בטלנובלה הארגנטינאית "1000 millones".
ב-2003 נבארו השתתף בטלנובלה הארגנטינאית "אני צועני". באותה שנה, השתתף בסרט הארגנטינאי "El día que me amen".
ב-2004 נבארו השתתף בטלנובלה הארגנטינאית "Historias de sexo de gente común", בה גילם את דמותו של דיאגו, לצידם של קרלוס סנטמרינה וחסמין סטוארט.
פריצתו הגדולה של נבארו בתחום המשחק התרחשה באותה שנה, ב-2004, כאשר גילם את התפקיד הראשי בטלנובלה הארגנטינאית "פלוריסיינטה", של היוצרת והמפיקה הארגנטינאית כריס מורנה, שהצליחה במדינה רבות ברחבי אמריקה הדרומית, אירופה, וביניהן ישראל, בה גילם את דמותו של פדריקו, לצדם של פלורנסיה ברטוטי, איסבל מסדו ובנחמין רוחאס. בעקבות תפקידו בטלנובלה הארגנטינאית המצליחה, נבארו טס לישראל יחד עם כוכבי הטלנובלה לסיבוב הופעות אשר התקיים בחופשת הפסח.
ב-2005 נבארו השתתף בטלנובלה הארגנטינאית "גברים של כבוד", בה גילם את דמותו של רוקו, שבעקבותיה היה מועמד בטקס ה"מרטין פיירו" בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר".
ב-2006 נבארו השתתף בטלנובלה הארגנטינאית "Al límite". שנה לאחר מכן, נבארו הופיע בפרקים הראשונים של הטלנובלה הארגנטינאית "לה לולה", בתפקידו של לאלו, גבר שהופך בן לילה לאישה, לאחר הטלת כישוף. את דמותו כאישה גילמה השחקנית הארגנטינאית קרלה פטרסון. כמו כן, נבארו הופיע גם בפרק האחרון של הטלנובלה.
ב-2008 נבארו השתתף בטלנובלה "חיים גנובים", בה גילם את דמותו של ניקולס, לצידם של פקונדו ארנה ומוניקה אנטונופולוס, ושיחק בתיאטרון בהצגה "Algo en común", בה גילם את דמותו של ארתורו.
ב-2010 נבארו השתתף בטלנובלה "Secretos de amor", בה גילם את דמותו של איגנסיו ובטלנובלה "Caín y Abel".
בין 2011–2012 נבארו השתתף בטלנובלה "Decisiones de vida", בה גילם את דמותו של פבלו.
ב-2012, נבארו השתתף במספר טלנובלות ארגנטינאית, בהן "Perfidia", בטלנובלה "Graduados" לצידם של לוסיאנו קאסרס ואיסבל מסדו ובסדרה הארגנטינאית "La dueña", לצידם של ברנדה גנדיני, פלורנסיה ברטוטי ובנחמין ויקוניה.
בין השנים 2012–2013, נבארו השתתף בטלנובלה הארגנטינאית "Mi amor, mi amor", לצדן של ברנדה גנדיני, אינס פלומבו וחסמין סטוארט.
ב-2013, נבארו השתתף בטלנובלה הארגנטינאית "Los vecinos en guerra", בה גילם את דמותו של מריאנו, לצידם של דיאגו טורס ואלאונורה וקסלר.
ב-2014 נבארו השתתף בהצגת התיאטרון "Priscilla, La Reina del Desierto".
בין 2015–2016 נבארו השתתף במיני-סדרת הדרמה "La casa del mar", לצידם של דריו גרנדינטי ודלפינה צ'אבס. המיני-סדרה הייתה מועמדת לפרס אמי הבין-לאומי בקטגוריית "הדרמה הטובה ביותר". באותה שנה, השתתף בטלנובלה הארגנטינאית "la leona".
ב-2017 נבארו השתתף במיני-סדרה הארגנטינאית "La fragilidad de los cuerpos", לצידם של אווה דה דומיניצ'י, הרמן פלסיוס ומרסלו סוביאוטו.
בשנת 2018 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "100 ימים" בתפקיד של חאבייר פרננדז. בשנת 2020 החל לשחק בסדרה "שער 7".
בשנת 2023 כיכב בעונה השנייה של הטלנובלה התקופתית "ארץ אהובה" (אנ') בתור הוראסיו הילוביץ'.
חיים אישיים

ב-2006 נישא לנטליה ליטבק. השניים הודיעו על פרידה ב-2017 והתגרשו ב-2018.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4844572  VIAF: 100942636   WorldCat (עם VIAF): 100942636
ניקולאוס פון צינצנדורף

| --- | --- |

 לידה:  26 במאי 1700 דרזדן 
 פטירה:  9 במאי 1760 (בגיל 59) הרנהוט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  Herrnhuter Gottesacker 
 השכלה:  אוניברסיטת האלה-ויטנברג 
 מעסיק:  אוניברסיטת האלה-ויטנברג 
 תפקיד:  Bishop in the Church of the Brethren 
 השקפה דתית:  הכנסייה המוראבית, Unity of the Brethren 
 בן או בת זוג:  Erdmuthe Dorothea of Reuss-Ebersdorf  Anna Nitschmann 
 
הרוזן ניקולאוס לודוויג פון צינצנדורף ופוטנדורף (בגרמנית: Nikolaus Ludwig, Reichsgraf von Zinzendorf und Pottendorf;‏ 26 במאי 1700 – 9 במאי 1760) היה רפורמטור דתי וחברתי גרמני, בישוף של הכנסייה המוראבית, מייסד הזרם המודרני של כנסייה זו, אגודת האחווה של הרנהוט, חלוץ המיסיון הנוצרי ודמות מייצגת מרכזית של הנצרות הפרוטסטנטית, במהלך המאה ה-18.
הוא מילא תפקיד מכריע בהקמת תנועת המיסיון הפרוטסטנטי על ידי תמיכה בשני מיסיונרים מוראביים נחושים: יוהאן לאונרד דובר ודויד ניטשמן, כדי להגיע למושבה הדנית סנט תומאס דרך קופנהגן כדי לשרת את האוכלוסייה המשועבדת (הווה אומר: העבדים המוראביים). צינצנדורף מתח ביקורת על העבדות ותמך במיסיונרים המוראביים הראשונים, שלמרות תמיכת המלוכה הדנית של שרלוט אמליה מדנמרק נתקלו בחוסר עידוד מצד חלק מהמוראבים בהרנהוט (כולל כריסטיאן דויד), מצדה של חברת הודו המערבית הדנית, מצד בעלי המטעים בסנט תומאס, הסיכון להידבק במלריה ומצד העבדים עצמם.
יליד דרזדן, צינצנדורף הושפע לעיתים קרובות מרגשות עזים ונלהבים, והוא אף הושפע רגשית בקלות הן מצער והן משמחה. הוא היה נואם טבעי, ואף על פי שהלבוש שלו היה פשוט, המראה האישי שלו העניק רושם של ייחוד וכוח. הפרויקטים שלו היו לעיתים קרובות לא מובנים. ב-1736 הוא גורש מסקסוניה, אך ב-1749 ביטלה הממשלה את הגזירה והתחננה בפניו להקים בתחומי שיפוטה יישובים נוספים כמו זה שבהרנהוט.
הוא התפרסם בשל מתן מחסה לאוכלוסיית הגולים המוראבים הדוברת גרמנית שבהרנהוט. יישוב זה הושפע מרעיונותיו הפיאטיסטים שמקורם הוא באמונה הלותרנית שעל ברכיה גדל. כיום, הכנסייה המוראבית ניכרת באופיה כפי שעוצב, על ידי צינצנדורף, בנוסף למקורה ההוסיטי. הוא נקרא לודוויג או האח לודוויג על ידי מקורביו. הוא מונצח ככותב מזמורים ומחדשה של הכנסייה על ידי הכנסייה הלותרנית האוונגליסטית באמריקה וכן יום חגו כקדוש בלוח השנה של הקדושים שלה חל בתאריך 9 במאי.
ראשית חייו ומוצא

כמי שנולד לאחת ממשפחות האצילים הבולטות באזור, בית צינצנדורף, ניקולאוס, היה בנם היחיד של הרוזן גאורג לודוויג פון צינצנדורף ופוטנדורף (1662–1700) ואשתו השנייה, הברונית שרלוט יוסטינה פון גרסדורף (1675–1763), בתם של ניקולאוס, הברון פון גרסדורף (1629–1702), מושל לוסטיה עילית ושל הברונית הנרייטה קתרינה פון פריזן-רוטה. מנישואיו הראשונים של אביו לברונית מריה אליזבת טאפל פון גונדרסדורף (1661–1698), הייתה לניקולאוס אחות אחת למחצה, הרוזנת סוזנה לואיז פון אורטנבורג (1690–1709) ואח אחד למחצה, הרוזן פרידריך כריסטיאן (1696–1756), אשר היה אביו של הרוזן קארל פון צינצנדורף, מושל טריאסטה .
שנות חייו המכוננות

בגיל שש, ניקולאוס הצעיר היה כותב לעיתים קרובות מכתבי אהבה לישו. לאחר מכן הוא היה מטפס אל מגדל הטירה וזורק אותם מהחלון, שם הם התפזרו בחצר כמו תפילות תמימות. במהלך מלחמת הצפון הגדולה, חיילים שוודים השתלטו על סקסוניה ב-1706. הם נכנסו לחדר שבו ניקולאוס הצעיר ניהל במקרה את מנהגיו הדתיים שהיו אופייניים לו. החיילים התרגשו להפליא מתפילתו של הילד.
את ימי הלימודים שלו בילה ב-Franke Foundations בהאלה, שם היה הפיאטיזם חזק, ובשנת 1716, הוא הלך לאוניברסיטת ויטנברג, כדי ללמוד משפטים וכדי להכין עצמו לקריירה דיפלומטית. שלוש שנים לאחר מכן, הוא טייל בהולנד, בצרפת ובחלקים שונים של גרמניה, שם עשה היכרות אישית עם גברים שהיו ידועים בטוב מעשיהם ובהשתייכותם למגוון כנסיות. במהלך ביקור במוזיאון לאמנות, נאמר כי צינצנדורף חווה את רוח הקודש לאחר שצפה ב-Ecce Homo מאת דומנסיה פטי. צינצנדורף הצעיר הורשע וציין: "אהבתי אותו הרבה זמן, אבל מעולם לא עשיתי שום דבר למענו. מעתה ואילך אעשה כל דבר שיובילני לעשותו".