stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דורלקס סדלקס
שנות האלפיים

ב-2001, לאחר חמש שנים בהן הלהקה לא הופיעה, היא עברה לחברת LA4 והקליטה פסקול מקורי לסרט הקולנוע האילם וסרט הערפדים הראשון "Nosferatu". המדובר בסרט משנת 1922 של הבמאי הגרמני פרידריך וילהלם מורנאו. הרכב זה, שהיה אינסטרומנטלי, כלל את דרומר בבס, קטן בגיטרה, עידן קופפרברג בכלי הקשה, דניאל קסטנבוים בתכנות ואלקטרוניקה ואת פפו לוי כמתופף אורח. הפסקול יצא על גבי דיסק שנקרא גם הוא "נוספרטו" ועורר הדים, הן מכיוון שסגנונו המוזיקלי היה שונה מאוד מזה של הלהקה (אשר ניגנה מוזיקת רוק תעשייתי קשה לעיכול) והן כי דורלקס סדלקס הייתה בכך ללהקה הישראלית הראשונה ליצור פסקול עבור סרט אילם כלשהו.
ב-2004 הקים דרומר חברת תקליטים עצמאית, "Drrrrmusic", בה הוציא את אלבום הסולו היחיד שלו "בלב הבריכה הנרדמת", המורכב מיצירה אחת ארוכה. במקביל, הופיעה דורלקס סדלקס מספר פעמים באותה שנה, במאי 2004 ניגנו מוזיקה בהקרנת סרט האימה הגרמני האילם "נוספרטו" בסינמטק תל אביב, בספטמבר 2004 השתתפו במופע "זונה של רומנטיקה", אירוע שירה, מיצג ומוזיקה, שהתקיים במועדון החשפנות גו-גו בתל אביב.
ב-2011, 16 שנים לאחר שיצא במקור, הודפס מחדש האלבום "השנים הרעות - 1984–1992" עקב ביקוש.
ב-2022, הודפס מחדש על גבי תקליט האלבום דום על ידי הלייבל קמע, וכמו כן פורסם בבנדקמפ של הלהקה.
דיסקוגרפיה

בלי עין רעה (1991)
השנים הרעות - 1984–1992 (1995)
דום (Dom)‏ (1996)
Nosferatu - פסקול מקורי לסרט (2001)
דיסקוגרפיה > סינגלים

חורבן בית שלישי לאן? (1985)
שיר הגיבן (1992)
דיסקוגרפיה > קלטות

משפילים עיניים וממשיכים ליראות - משפילים עיניים וממשיכים לירות (1984)
לא קיבלו חנינה - הופעה בגלריה בוגרשוב בתל אביב (1987)
מסע הצלב של דורלקס סדלקס - הופעה במועדון הפינגווין (1990)
הערות שוליים

↑  דורלקס סדלקס מחממת את הגרופיז שלה, חדשות, 8 בנובמבר 1984
עפרה ריזנפלד, ירקו על הקהל, שברו עליו בקבוק, חדשות, 5 בנובמבר 1984
↑  איציק יושע, "טנגו" תנוגן בבריטניה, חדשות, 10 בדצמבר 1986
↑  מנחם שיזף (לונדון), מוסיקה ישראלית בעיניים אנגליות, חדשות, 15 בדצמבר 1986
↑  שרון מולדבי, כן. פוליטיקה - אלימה, רועשת, אגרסיבית. כן, דורלקס סדלקס חוזרים, חדשות, 30 ביולי 1987
↑  אבי מורגנשטרן, לא קיבלו חנינה, מעריב, 8 בפברואר 1989
↑  שרון מולדבי, מופע -  להקה בהתבזות, חדשות, 9 באוגוסט 1987
1 2   אבי פיטשון, "דורלקס סדלקס", הלהקה הכי קיצונית בתולדות העם היהודי, חוזרת להתריס, באתר הארץ, 7 ביולי 2022
↑  יונתן יבין, פה גדול מכה שנית, באתר הארץ, 19 ביוני 2002
↑  עמית שהם, תקליטים - ישראלי - הו, החיים הקשים, חדשות, 13 בנובמבר 1991
↑  רן בן-נון, שתיים ועוד שתיים יוצא עשר, חדשות, 30 במרץ 1993
↑  יואב בירנברג, דורלקס סלדקס – לפולין, חדשות, 23 ביולי 1992
↑  הלילה תופיע ליד אושוויץ להקת הרוק הישראלית דורלקס סדלקס, חדשות, 9 באוגוסט 1992
↑  יואב בירנברג, ממשיכי דרכו של ז׳בוטינסקי, חדשות, 5 בינואר 1992
1 2 3  יואב קוטנר, ‏נער שוליים, באתר גלובס, 13 בינואר 2005
↑  בן שלו, הנענע הנכונה, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2001
↑  יוסי בבליקי, ‏קצפת מזן חדש, באתר גלובס, 6 בדצמבר 2001
↑  יואש פלדש, ברלין-תל אביב, באתר הארץ, 13 במאי 2004
↑  יואש פלדש, ערב על רומנטיקה במועדון חשפנות, באתר הארץ, 13 בספטמבר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308495205171
יחסי דרום אפריקה – קטר

| יחסי דרום אפריקה – קטר |
| --- | --- |
דרום אפריקה: קטר (מדינה)


דרום אפריקה: קטר
שטח (בקילומטר רבוע)
1,219,090: 11,586
אוכלוסייה
64,316,398: 3,076,523
תמ"ג (במיליוני דולרים)
377,782: 235,770
תמ"ג לנפש (בדולרים)
5,874: 76,635
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: מונרכיה אבסולוטית

יחסי דרום אפריקה–קטר הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין מדינת קטר.
היסטוריה

בין רפובליקת דרום אפריקה לבין מדינת קטר מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. היחסים שבין שתי המדינות כוננו ב-10 במאי 1994, היום בו הושבע נלסון מנדלה להיות נשיאה של דרום אפריקה, מיד לאחר סיום משטר האפרטהייד. דרום אפריקה פתחה לראשונה את שגרירותה בדוחה בשנת 2002 וקטר בעקבותיה פתחה שגרירות בפרטוריה בשנת 2003.
הנשיא נלסון מנדלה ביקר לראשונה בקטר באפריל 1995. ראש המדינה הקטרי הראשון שביקר בדרום אפריקה היה חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, שעשה זאת בחודש מאי 2002. הנשיא הדרום אפריקאי ג'ייקוב זומה ביקר בקטר פעמיים, פעם אחת בינואר 2012 ופעם אחרת בחודש מאי 2016. האמיר הקטרי תמים בן חמד אאל ת'אני ביקר בדרום אפריקה באפריל 2017.
שיתוף פעולה דיפלומטי > כלכלה

בין שתי המדינות מתקיים דיאלוג כלכלי סוער, דרום אפריקה משקיעה במגזרי הנפט והגז הטבעי בקטר והוקמה לשכת סחר קטרית-דרום אפריקאית על מנת לשוחח על המשך שיתופי הפעולה הכלכליים שבין שתי המדינות.
שיתוף פעולה דיפלומטי > צבא וביטחון

ב-1991 רכשה קטר מדרום אפריקה חמישה הוביצרים. באותה התקופה נשלטה עוד דרום אפריקה בידי משטר האפרטהייד. העיתונות דיווחה כי בנובמבר 2017 נערכו מגעים בין ממשלת קטר לממשלת דרום אפריקה בנוגע למכירתה של החברה הביטחונית הדרום אפריקאית "דנאל".
שיתוף פעולה דיפלומטי > ספורט

דרום אפריקה, מתוך ניסיונה כמארחת גביע העולם בכדורגל 2010, הציעה לקטר עזרה בתכנון ובאירוח גביע העולם בכדורגל 2022 על מנת שגם הוא יוכל להפוך לאירוע זכור.
נציגויות דיפלומטיות

דרום אפריקה מיוצגת בקטר בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בדוחה, בירת המדינה.
קטר מיוצגת בדרום אפריקה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפרטוריה, בירת המדינה.
בית צפאפא

| --- | --- |

בית צפאפא
 מידע
 עיר:  ירושלים
 אוכלוסייה:  13,731 [כולל שרפאת] (2017)
 קואורדינטות:  31°44′38″N 35°12′20″E﻿ / ﻿31.74387778°N 35.20560833°E﻿ / 31.74387778; 35.20560833
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית צפאפא(למפת ירושלים רגילה) בית צפאפא(למפת הרי ירושלים רגילה) בית צפאפא(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית צפאפא
 
מסגד "עבד אלרחמאן" עם כיפת הזהב שלו שמכוסה בבד אפור - 2023
בית צפאפא – החלק הדרום-מזרחי (שהיה שייך לממלכת ירדן עד 1967)
חייל ירדני מדבר עם שני חיילים ישראלים בגבול בבית צפאפא, 1949. בנו רותנברג, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
שלג באזור הגבוה של בית צפאפא 31/1/2008
בית צפאפא (בערבית: بيت صفافا) היא שכונה ערבית השוכנת בדרום-מזרח ירושלים, בין השכונות קטמונים, פת, גילה ותלפיות. בשכונה (יחד עם שרפאת הצמודה) חיים כיום כ-13,000 תושבים.
גאוגרפיה

השכונה תחומה ממזרח על ידי דרך חברון, ועל ידי ישיבת איתרי וגבעת המטוס הנמצאות גם הן ממערב לדרך חברון. מדרום תחומה השכונה בידי שכונת גילה, כאשר בדרום מזרח מגיעים בתי השכונה עד קרוב לדרך חברון וכביש 60. מצפון תחומה השכונה בידי אזור התעשייה תלפיות, ושכונות קטמון ופת. במערב תחומה השכונה בידי שכונת שרפאת וכביש גילה.
היסטוריה

תחילתה של השכונה בכפר ערבי ששכן כ-4 ק"מ מדרום-מערב לעיר העתיקה של ירושלים, על אפיק נחל רפאים. במקום מערות קבורה קדומות, ושרידים של כנסייה ביזנטית. כן מצויים במרכז העתיק של השכונה שרידי מבנים מהתקופה הצלבנית. בשנת 1863 כלל הכפר, על פי תיאורו של ויקטור גרן, כ-30 בתים, חלקם מאוד מסיביים ועתיקים.
תושבי הכפר אחזו בבעלות על אדמות עמק רפאים שהשתרע מצפון-מזרח לכפר, לעבר ירושלים. בסוף המאה ה-19 מכרו תושבי הכפר אדמות בצפון העמק לגרמנים הטמפלרים, שייסדו במקום התיישבות בשם "רפאים" (לימים נודעה בשם המושבה הגרמנית), ובהמשך נמכרו אדמות נוספות בעמק ככל שהתפשטה ההתיישבות בירושלים החדשה שמחוץ לחומות העיר העתיקה. הקמת שכונת קטמון קירבה את גבול ירושלים אל הכפר, אך עד סוף תקופת המנדט הבריטי עדיין היה הכפר מנותק מן העיר ולא היווה חלק ממנה. בשטח הכפר עברה מסילת הרכבת יפו–ירושלים, שנתיבה בחלק המתקרב לעיר היה לאורך אפיק נחל רפאים.
היסטוריה > בתקופת המנדט

על פי מפקד 1922 כלל הכפר 716 תושבים, כולם מוסלמים. בשנת 1931 התגוררו בכפר 997 מוסלמים ו-24 נוצרים.
במאורעות תרפ"ט תקפו ערבים מבית צפאפא את שכונת מקור חיים, הנמצאת מצפון לה. לאחר המאורעות הוגשו תלונות הדדיות ומשטרת המנדט עצרה אחדים מתושבי מקור חיים בטענה שהם היו אחראים למותו של ערבי ממקור חיים במהלך המאורעות. במקביל התנהלו משפטים נגד אחדים מתושבי בית צפאפא. כשנה לאחר מאורעות 1929 נעשו מאמצים לקשירת קשרים בין השכונות ונחתם הסכם "ברית שלום" בין מנהיגי שתי השכונות. הסכם זה ספג ביקורת רבה מהצד הערבי. למרות זאת, תעשיית חציבה ואבן יהודית התקיימה בכפר ויהודים עבדו בכפר לצד ערבים. במהלך המרד הערבי הגדול התקיים בכפר מרד מיסים.
היסטוריה > מלחמת העצמאות וחלוקה

בינואר 1948 תקפו אנשי ההגנה את בית צפאפא ופוצצו מספר בתים, לאחר שראו בה ריכוז של לוחמים שהתכוונו לתקוף את מקור חיים. לאחר כשבועיים תקפו כוחות ההגנה שוב, פוצצו בתים וחיסלו את מפקד הכנופיות באזור. בהמשך מלחמת העצמאות הלכו חלק מהגברים בכפר לסייע בהגנה על קטמון וחמישה מהם נהרגו בקרבות מבצע יבוסי. לאחר נפילת קטמון הגיעו פליטים רבים לבית צפאפא.
ב-15 ביולי 1948 כבשו יחידות של חטיבת עציוני חלק מבית צפאפא ורוב תושביו עזבו זמנית. עם התקדמות החזית לאזור שבין מקור חיים לבית צפאפא ברחו חלק מתושבי בית צפאפא לבית לחם, אך הכפר עצמו לא נכבש בידי צה"ל, והתושבים שברחו חזרו אל הכפר כשהלחימה שככה. חלקם חזרו דרך מעבר מנדלבאום במסגרת איחוד משפחות.
בסיום מלחמת העצמאות בשנת 1948 נותרה בית צפאפא בידי ירדן, וקטע מסילת הרכבת שחצה את הכפר היה בשליטת הירדנים. בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נקבע כי המסילה תעבור לידיים ישראליות, מה שהעביר לשליטת ישראל גם את חלקו הצפוני של הכפר. תמורת זאת העבירה ישראל לירדן את בית איכסא. כ-300 מתושבי החלק הצפוני עברו לחלק הדרומי כדי שתהיה להם גישה לקרקעותיהם.
למשך 19 השנים הבאות, עד למלחמת ששת הימים, היה הכפר חצוי בין שתי המדינות כאשר חלקו הדרומי (כ-1500 תושבים) בשטח ירדן, וחלקו הצפוני (כ-500 תושבים) בשטח ישראל. בין חלקי הכפר הוקמה גדר תיל במקביל למסלול מסילת הרכבת, שהיה חלק מהקו העירוני. הגדר הפרידה משפחות וחמולות.
היסטוריה > הכפר המחולק

לתושבי החלק הישראלי של הכפר ניתנה אזרחות ישראלית. במאי 1949 הוקמה בכפר תחנת משטרה ישראלית והוא לא נכלל בממשל הצבאי. בשנת 1951, עם הרחבת גבולות ירושלים מערבה, הוכללה גם בית צפאפא הישראלית בתחומי העיר והייתה לשכונה ערבית מבודדת יחסית בדרום ירושלים.
אזור בית צפאפא היה לאזור פופולרי להברחות ומעבר הגבול שנעשו בקפיצה מעל הגדר או זחילה מתחתיה. דרכו עבר לייב וייספיש לירדן ודרכו נכנסו מסתננים מעבר הירדן לישראל. כן אירעו מקרים בהם עברו ישראלים לירדן במה שדווח כטעות או במכוון.
תחילה הוצבה בבית צפאפא כיתת שוטרים לשמירה על הגבול, אך בהמשך הסתפקה המשטרה בשוטר מקוף אחד בלבד במשמרת של שמונה שעות. בשנת 1962 הוחלט להקים גדר חדשה, משמעותית יותר, ולצורך כך התבצעו מדידות מדויקות. התברר ששש משפחות של אזרחים ישראלים בשכונה גרו בתוך מובלעת שעל פי מדידות חדשות של ישראל נחשבה לירדנית או לפחות מסופקת. בעקבות זאת, באותו אזור לא הוקמה גדר חדשה. בשנת 1964, לאחר אונס של תיירת בישראל על ידי חייל של הלגיון, ביקשה ישראל לבנות גדר בינה לבין המובלעת כדי למנוע הסתננות. ישראל דרשה ממשפחות המובלעת לבחור בין אזרחותם הישראלית לבין התגוררות במובלעת. ארבע משפחות העדיפו את אזרחותם הישראלית ועקרו מהמובלעת לבתים אחרים בשכונה, בעוד שתי משפחות העדיפו להישאר במובלעת ולוותר על האזרחות הישראלית. מהלך זה עורר ביקורת ציבורית ותנועת החרות יצאה בטענה שהממשלה פועלת בסתר להסגיר שטחי מולדת לירדן. תושבי המובלעת פנו לבג"ץ והתעוררה מחלוקת האם שטח המובלעת ירדני או ישראלי.
החלק הישראלי של השכונה התפתח ועד 1967 אוכלוסייתו הוכפלה. אותות המודרנה הגיעו אל התושבים בחלק הישראלי ורבים מהם לא קיימו את מצוות דת האסלאם. נוצרו קשרים בין האוכלוסייה הערבית למוסדות ישראלים. בתחילת 1956 פתחה מועצת הפועלות של ההסתדרות מועדון נשים בשכונה. בשנת 1963 הוקמה בשכונה קבוצת כדורגל ששיחקה בליגה ג'. לעומת זאת, החלק הירדני קפא על שמריו ורוב צעיריו נדדו למרחקים למצוא פרנסה ושלחו חזרה לכפר סיוע כספי.
היסטוריה > איחוד מחדש

בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים דווח על שאננות בבית צפאפא שתושביו לא התבצרו. אולם מספר משפחות של תושבי הצד הישראלי ברחו לצד הירדני ערב המלחמה, לטענתן מפחד הקרבות. בישראל טענו, לעומת זאת, שהן ברחו לצד הירדני בתקווה לניצחון ערבי וכדי לא להיות מזוהים עם ישראל .
לאחר איחוד ירושלים בשנת 1967 אוחד הכפר מחדש לשכונה ירושלמית, והוסרה הגדר שהפרידה בין שני חלקי השכונה. כיום עובר רחוב "איחוד הכפר" בתוואי בו ניצבה הגדר. בספטמבר 1967 נפתח בית הספר בצד הירדני כבית ספר ממלכתי ישראלי, ראשון לבתי הספר במזרח ירושלים. בשנות ה-70 נבנה בשכונה בית ספר חדש, אך השכונה טרם חוברה אז למערכת הביוב העירונית.
אדמות של תושבי הכפר הופקעו בשנות ה-70 לצורך סלילת הכביש לגילה.
עם התפשטותה של ירושלים לכיוון דרום השתלבה השכונה המאוחדת באופן מוצלח בתוך המרקם העירוני של ירושלים, ושופרו דרכי הגישה אליה וממנה. כיום ממוקמת השכונה בין השכונות קטמונים, פת, גילה ואזור התעשייה תלפיות. בשכונה מתגוררים גם כמה עשרות משפחות נוצריות ומספר דומה של משפחות יהודיות.
השכונה היא יעד מועדף לערבים ישראליים המבקשים לגור בירושלים.
חינוך ובריאות

בשכונה קיימים 3 בתי ספר ציבוריים: בית ספר יסודי, בית ספר תיכון ובית ספר לחינוך מיוחד. כן קיים בשכונה בית ספר של אונר"א ובית ספר של עמותת ריאד אל-אקצא. בקרבת השכונה, בשכונת פת נמצא בית הספר הדו לשוני של יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל. בבתי הספר בשכונה לומדים בנים ובנות יחדיו. בניגוד לשאר השכונות הערביות של ירושלים, בהם לומדים אך ורק לקראת מבחן התאוג'יה, בבית צפאפא קיימות כיתות מקבילות: אלו לומדות לקראת מבחן התאוג'יה ואלו לקראת תעודת בגרות. באופן כללי, לומדים האזרחים ישראליים לקראת הבגרות ותושבי הקבע לקראת מבחן התאוג'יה, אולם בשנים האחרונות יש יותר תלמידים המעדיפים ללמוד לבגרות, הנחשב קל יותר. חלק מהתלמידים בעלי ההישגים הטובים ביותר, יוצאים בגיל תיכון לבתי ספר פרטיים יוקרתיים, מחוץ לשכונה.
בנוסף, בשכונה פועלים: מתנ"ס, 4 מסגדים, 2 מרפאות ומרכז רפואי גדול השייך לשירותי בריאות כללית. בשכונה פעיל משנת 2001 סניף מרכזי של יד שרה המופעל על ידי מתנדבים תושבי השכונה כשיד שרה מספקת את כל הציוד הרפואי הנדרש, הדרכות, תשתיות ומחשוב.
תכנון ותחבורה

המגורים בצל מסילת הברזל, ללא הפרדה בינה לבין הכפר גבתה לא מעט קרבנות. תוכנית מתאר לבית צפאפא קיבלה תוקף בסוף שנת 1990.
בשנת 2013 הוחל בעבודות לסלילת המקטע הדרומי של כביש בגין אשר חוצה את השכונה. על מנת לצמצם את הפגיעה בתושבי השכונה הוחלט שהכביש ישוקע בין 2–8 מטרים וכי קטע באורך 180 מטר יקורה ועליו יעברו שני כבישים שיחברו את חלקי השכונה זה לזה. הכוונה הייתה לבטל דרכים אחרות בשכונה, אך בעקבות פסיקת בג"ץ נדרש תכנון מחדש של השכונה לצורך כך. הרשויות הצהירו בפני בית המשפט ש"שום כביש או מעבר הולכי רגל לא יבוטלו מבלי שיהיה להם פתרון חלופי, כך שבשום שלב במהלך ביצוע העבודות לא תנותק הגישה ברכב או ברגל לאיזה מחלקי השכונה".
הערות שוליים

↑  גלעד כהן, מה מסתירים? כיפת הזהב במסגד בדרום ירושלים כוסתה בשחור, באתר ynet, 16 במרץ 2023
↑  שכונת בית צפאפא – שרפאת, באתר האתר הרשמי של עיריית ירושלים
↑  בית צפפא, אל בורג', נספח ארכאולוגי, רשות העתיקות, קיץ 2003
↑  Beit Safafa, page 401
↑  גבורת העברים במקור חיים, דואר היום, 8 בספטמבר 1929
↑  מתעלולי המשטרה הערבית, דבר, 3 באוקטובר 1929
מאסרי יהודים נמשכים, דבר, 28 באוקטובר 1929
שוב נאסרו שני יהודים ממקור חיים, דבר, 30 באוקטובר 1929
מי הם הנאסרים של מקור חיים, דואר היום, 15 באוקטובר 1929
↑  המשך חקירת מתנפלי מקור חיים, דבר, 25 במרץ 1930
מאחרוני משפטי המאורעות, דבר, 3 ביולי 1930
↑  שלום בין יהודים וערבים רע להם, דבר, 5 ביוני 1930
↑  ברית השלום בין מקור חיים ובית צפפה, דבר, 25 ביולי 1930
↑  מרים דברי אמת, דבר, 3 באוגוסט 1930
הטירור של אנשי המופתי, דבר, 20 באוגוסט 1930
↑  פורקי עול בבית לחם, דבר, 4 במאי 1936
↑  מסרבים לשלם מיסים, דבר, 5 ביוני 1936
↑  פוזר ריכוז פורעים ליד בית צפפה, דבר, 2 בפברואר 1948
8 פורעים נהרגו וששה נפצעו בהתקפת בית צפפה, הצופה, 2 בפברואר 1948
↑  ההגנה בערה קן כנופיות בבית צפפה, דבר, 15 בפברואר 1948
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 283.
1 2 3  Michael Jansen, there-is-still-partition 'Fence is gone, there is still partition’, Jordanian Times, May 22, 2008(הקישור אינו פעיל, 26.5.2020)
↑  88 משפחות ערביות הוחזרו שלשום, חרות, 23 באוגוסט 1950
1 2  מבצע סודי להסגרת שטחי מולדת, חרות, 4 באוגוסט 1964
↑  300 ערבים עזבו את בית־צפפה העברית, מעריב, 5 במאי 1949
1 2  צבי לביא, פילוג ואיחוד במלחמה, מעריב, 18 באוגוסט 1967
↑  תחנת משטרה ישראלית בבית צפפה, דבר, 9 במאי 1949
1 2 3 4  אהרן דולב, הממשל הצבאי לא הגיע לבית צפפה, מעריב, 9 בפברואר 1962
↑  העירייה דנה בהרחבת תחומיה העירוניים של ירושלים, חרות, 9 באפריל 1951
↑  ש. בן נתן, מאחורי הגדר - עבדאללה, מעריב, 7 באפריל 1950
צעירות וזרים סייעו בהברחת זהב, מעריב, 5 בנובמבר 1950
נקנסו על הברחת קלפים, חרות, 13 במאי 1962
↑  לייבלה וייספיש הוחזר מעבר הירדן, חרות, 18 בינואר 1951
↑  המסתננים פועלים בקבוצות מאורגנות, חרות, 15 בדצמבר 1950
↑  יהודים הוחזרו ע"י הלגיון, דבר, 13 בפברואר 1951
א. בן דוד, צעיר המסתננים חזר מבית לחם, מעריב, 2 ביוני 1954
↑  פדוי שבי חסר חדוה, מעריב, 11 בפברואר 1957
↑  קנאדה מבקשת מירדן פרטים, מעריב, 16 ביולי 1964
↑  שלמה שגב, ירדן גדלה בדונאם אחד, מעריב, 4 באוגוסט 1964
↑  בקשת 4 תושבי בית צפפה, דבר, 1 בספטמבר 1964
↑  מועדונים לנשי המיעוטים, דבר, 18 בינואר 1956
↑  קבוצת כדורגל בבית צפפה, דבר, 26 במאי 1963
↑  צבי לביא, נעצרו 10 מתושבי בית צפפה, מעריב, 18 ביוני 1967
↑  בית ספר ממלכתי ערבי ראשון נפתח בתחום מזרח ירושלים, מעריב, 8 בספטמבר 1967
↑  אהרן גבע, ירושלים אחת, דבר, 6 באפריל 1980
↑  אושרה הפקעת שטחים, מעריב, 23 באוגוסט 1976
↑  בית ספאפא- כרטיס שכונה, אתר במקום, יוני 2014(הקישור אינו פעיל, 26.5.2020)
↑  ידידה פרץ, בית צפפה: חשד להצתה בבית הספר, באתר mynet‏ ירושלים, 17 בדצמבר 2009
↑  מאיה חושן, מיכל קורח, קהילה מאמינה בחינוך, 2008, עמ' 37
↑  מאיה חושן, מיכל קורח, קהילה מאמינה בחינוך, 2008, עמ' 40
↑  נדרס למוות ע"י הרכבת, דבר, 1 באוגוסט 1967
↑  תוכנית 2317
↑  עע"ם 1489/13 המינהל הקהילתי לשכונת בית צפאפא נ' עיריית ירושלים, ניתן ב־26 בינואר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007473843205171  GND: 1149263768  LCCN: n2006021761  VIAF: 145638731   WorldCat (עם VIAF): 145638731
יואל ולבה

| --- | --- |

יואל ולבה, אמצע שנות ה-50
 לידה:  23 בספטמבר 1898 שפטיבקה, אוקראינה 
 פטירה:  4 במרץ 1982 (בגיל 83) תל אביב-יפו, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס אקו"ם 
 
יואל וַלבֶּה (Walbe;‏ 23 בספטמבר 1898, שפטיבקה, פלך ווהלין, רוסיה – 4 במרץ 1982, תל אביב) היה מלחין, מורה למוזיקה ומוזיקולוג ישראלי, איש העלייה השלישית. חיבר שירי ילדים ושירי חגים, שירים אמנותיים ומוזיקה קונצרטית. חתן פרס אלקוני ליצירה קולית לשנת 1955.
ביוגרפיה

ולבה נולד בעיירה שפטיבקה, שנמצאת בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום נמצא היישוב בתחומי אוקראינה), בנם של חיה-הינדה ושלום ולבה. כבר בגיל צעיר הראה נטייה למוזיקה, למרות התנגדות אביו. לאחר פרעות פטליורה חלה התעוררות ציונית בקרב הצעירים, ובשפטובקה התגבשה קבוצה שעלתה לארץ ישראל ב-1920.
ולבה עלה עם קבוצתו וקבוצות נוספות להתיישב ב"הר כנרת" (כיום ליד מעין עין פוריה), והקימו את קבוצת הר כנרת. המתיישבים נתקלו בקשיים רבים במקום והחלה עזיבה. ולבה עזב את המקום ב-1924 וניסה לפתח משק חקלאי קטן בחדרה, ללא הצלחה. עבד כשומר וכפועל בניין. ב-1925 התיישב בתל אביב.
השלים את לימודיו לקבלת תעודת בגרות, וקיבל שיעורי מוזיקה אצל המורה הדסה ביריביס.
שירו הראשון "שיר לשתיל" ("גם בעיר וגם בכפר...") פורסם ב-1927.
הוא הלחין כמאה שירים למילותיהם של מיטב המשוררים. משיריו המפורסמים: "שיר הספנים" ("הלכה ספינתי בלילה כחול"), "שיר השבת" ("עוד מעט ירד אלינו יום שבת הטוב") "הורה מדורה", "הורה סחרחורת" ועוד.
הלחין שירים רבים לילדים: "כד קטן", "סוכתי", "שה וגדי" ועוד.
עבד עשרות שנים כמורה למוזיקה בבית המדרש למורים וגננות ע"ש לוינסקי בתל אביב. לימד גם בבית הספר אחד העם בעיר. בשנים 1933–1937 נסע לווינה, שם השלים את לימודי המוזיקה בקונסרבטוריון. למד אצל האנס גאל ואריך ולטר שטרנברג.
לימים נסע שוב לווינה להשתלם כחוקר באקדמיה האוסטרית למדעים ובפקולטה למוזיקולוגיה של אוניברסיטת וינה, וב-1964 קיבל תואר דוקטור במוזיקולוגיה על הדיסרטציה "זמרת ישראל למקורותיה: פרקים בזמרה הדתית" (Der Gesang Israels und seine Quellen. ein Beitrag zur Ausführung der religiösen Gesänge). עבודתו עובדה לספר, שראה אור בשנת 1975.
ולבה חיבר גם יצירות קונצרטיות – שתי סימפוניות, יצירות קאמריות, יצירות למקהלה ותזמורת ועוד.
ב-1955 זכה בפרס אלקוני ליצירה קולית (המוענק במסגרת פרס אנגל) על ה"קנטטה לשבת".
יצירתו "שלישייה לפסנתר, כינור וצ'לו" זכתה בפרס אקו"ם ב-1984 (לאחר מותו).
בשנת 1931 נישא לצילה פולק, בוגרת גימנסיה רוסית, אחות בבית החולים הדסה בתל אביב (נפטרה ב-1973). בשנת 1935 נולדה בתם, אילה יפתח ולבה.

בראשית שנות ה-40 התגרשו השניים, ולאחר מכן נישא ולבה לעדינה קפלן (1910–1979), בתו של המחנך העברי ועסקן הציבור ישראל קפלן. בשנת 1946 נולד בנם, ישראל יובל.
ולבה התגורר ברח' זמנהוף בתל אביב.
נפטר ב-1982, ונקבר לצד אשתו בבית עלמין הדרום.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
ספריו

Joel Walbe, Der Gesang Israels und seine Quellen. ein Beitrag zur hebräischen Musikologie, Hamburg: Christians Verlag, 1975. (בגרמנית)
ספריו > תווים

שירים לילדים, תל אביב: י. ולבה, 1947. (השירים: אל הכוכב; סוכתי; שיר הגשם; שיר החנוכה; שה וגדי; שיר השתיל; יוצאים אנחנו; יום פורים חג הוא לנו; כלניות; שיר לפסח; הפרפר לפרח; ל"ג בעומר; הורה מדורה; ביכורים; שבת)
שירים לילדי הגן, תל אביב: י. ולבה, 1948. (השירים: שיר בוקר; רמי רם רץ לגן; סוכתי; רוח; שה וגדי; שיר הגשם; כד קטן; על ראש הר חרמון; שבת; לי טלה קטן; קוקיה; יום פורים חג הוא לנו; הכדור; במעגל; באגוזים נשחקה; יום הולדת)
שירים לקול ולפסנתר, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בא"י – המרכז לתרבות ('הספרייה למוזיקה ע"ש נסימוב'), תש"ט. (השירים: יום אחד; אביב; בחלון; שה וגדי; שיר העבודה והמלאכה; הירדן; כלניות; שיר השתיל; שה; שיר הספנים)
מי ישיר אתנו?, תל אביב: י. ולבה, 1955. (השירים: האסיף; אל הכוכב; גשם משמים רד; שיר הגשם; מהבהבת השלהבת; לי טלה קטן; שיר לנטע; יום הולדת; שיר בוקר; הברד; כד קטן; מרגנית חיננית; קוקיה; בגליל; ביכורים; עם צאת השבת)
לאחר מותו:
יו"ד גימ"ל שירי משחק לילדים; [לחני השירים]: יואל ולבה; [פיתוח, עריכה וכתיבה]: אילה יפתח-ולבה, תל אביב: א. יפתח, תשס"ו 2006.
גלריה

קבוצת "החלוץ", כנראה בתקופת ההכשרה לפני העלייה או עם התיישבותם בכנרת, 1920 (יואל ולבה מסומן בספרה 8)
ולבה מקבל את פרס אלקוני מידי ראש עיריית תל אביב חיים לבנון ב-1955
ולבה מנצח על מקהלת ילדים (כנראה מקהלת בית הספר "השחר" בתל אביב)
האחים לבית ולבה: יואל (מימין), בוריס (יושב) ובצלאל (רוסיה, לפני עלייתו של ולבה)
יואל ולבה ובתו אילה בגן הילדים של חוה ורבה ברחוב בן-יהודה בתל אביב
לקריאה נוספת

'Walbe, Joel,' in: Who's who in world Jewry, 1972, p. 932.
'Walbe, Joel,' in: International who's who in music and musicians' directory, 2001, p. 954.
הערות שוליים

↑  אנשים ומוסדות, דבר, 4 באוגוסט 1961.
↑  חולקו פרסי וייצמן, אנגל והוז, דבר, 27 באפריל 1955; מי הם חתני פרס תל-אביב – תשט"ו: יואל ולבה – חתן פרס אלקוני ליצירה קולית (במסגרת פרס אנגל), חרות, 6 במאי 1955; אוליה זילברמן, פרסים ליצירות מוזיקליות, הזמנתן וביצוען, על המשמר, 5 ביוני 1955.
↑  בידור ובמה, 1981, עמ' 54.
↑  יואל ולבה באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310125205171  BnF: cb16548045k (data)  ISNI: 0000 0001 3917 3927  LCCN: no2015090489  MusicBrainz: 3b67124c-1b6f-4cb8-b3a3-3f1d42c54bea  NTA: 06981385X  RERO: 02-A003954166  SUDOC: 237708493  VIAF: 313001881   WorldCat (עם VIAF): 313001881
מצבות נחל קדרון

מצבות נחל קדרון, מתוך מפת ירושלים משנת 1868
מפת הקברים העיקריים בבית הקברות בהר הזיתים
מצבות נחל קדרון הוא שם קיבוצי שניתן לקבוצת מבני קבורה מפוארים הניצבים בנחל קדרון, במורדות המערביים של הר הזיתים, למזרחה של העיר העתיקה והר הבית. אדריכלותן המרשימה, יחד עם מצב השתמרותן המעולה מציבים אותן כאחד האתרים החשובים הקשורים לירושלים בתקופת בית שני, הן מבחינה ארכאולוגית והם מבחינה תיירותית, וכשלזו האחרונה מתווספות המסורות המקומיות שנקשרו בהם, והפכום לאתרים מטוילים ביותר.
השם "מצבות נחל קדרון" מתייחס לרוב לארבעת המבנים המרשימים והנגישים ביותר מבין מכלול הנקרופוליס שבנחל קדרון, הלא הם (מצפון לדרום) הצמד מערת יהושפט ויד אבשלום וכן קבר בני חזיר וקבר זכריה. לעיתים מצורף לקבוצה זו קבר בת פרעה הסמוך, אך עשרות הקברים האחרים שבנחל קדרון אינם זוכים ליחס זהה, חלקם בשל חוסר ייחודם המונומנטי, וחלקם משום שנבלעו בין בתי סילואן, ונגישותם כרוכה בקושי רב.
רקע - הקבורה בנחל קדרון

היהודים בירושלים של תקופות הבית הראשון והשני נהגו לקבור את מיתהם מחוץ לעיר. הנקרופוליס שנוצר מתוצאה מכך מקיף את העיר מכל רוחותיה, ולעיתים מגיע אף למרחק של מספר קילומטרים. מרבית הקברים הם בצורה של מערות קבורה משפחתיות, וריכוזים גדולים שלהם ניתן למצוא במקומות הקרובים לגבולות העיר בזמן חציבת המערה, או שהמסלע שלהם היה נוח במיוחד לחציבה. בשוליו המערביים של הר הזיתים התקבצו שני גורמים אלה יחד, ואכן, נחצבו בו עשרות רבות של מערות קבורה. בתקופת בית ראשון התרכזו רוב המערות בחלקו הדרומי של רכס הר הזיתים, אל מול עיר דוד, כשאחד הקברים המפוארים שבו, הקרוי בימינו קבר בת פרעה, ניצב בין קבריו הצפוניים.
בתקופת בית שני התפשטה הקבורה לכל עבר, ובמורדותיו של ההר, אל מול פינתו הדרום-מערבית של הר הבית, בחלקו של הקדרון הידוע כעמק יהושפט, נבנו כמה מערות ומבנים נלווים, מהמפוארים שבירושלים, ושבארץ ישראל בכלל.
המצבות במקוריותן > קבר בת פרעה

קבר בת פרעה למעשה אינו חלק אורגני מקבוצת הקברים - הוא עומד במרחק ניכר, במפלס גובה שונה, ובניגוד לשאר הקברים, המשתייכים לתקופת בית שני, קבר זה נבנה בתקופת בית ראשון. למרות זאת, הוא נמנה יחד איתם לעיתים קרובות, הן מעצם הימצאותו כמבנה בולט בשטח הנראה בסקירת עין אחת יחד עם המבנים האחרים, והן משום השפעתו על אדריכלי המבנים המאוחרים.
הקבר הוא מבנה קבר דמוי קובייה פחוסה, שצלעותיה באורך כ-5.5 מטרים. החוצבים הקפידו רק על צדדיו של הקבר הנראים לניצב ממולו, ולא טרחו לחצוב ולהפריד את הקיר האחורי מהסלע, וכך, גובה הקיר הקדמי הוא כ-3.5 מטרים, אך הקיר האחורי מזדקר רק כחצי מטר מעל פני הסלע. על גבי הקיר מורכב כרכוב, ומעל הכרכוב - פירמידה.