stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סבובודני
היסטוריה

סבובודני נוסדה ב-1912 במקביל להקמת מסילת אמור (תוואי עוקף של הרכבת הטרנס-סיבירית). העיר נקראה במקור "אלכסייבסק" (Алексе́евск), על שמו של היורש העצר אלכסיי ניקולאייביץ'. ב-1917 שונה שמה של העיירה לסבובודני.
בתקופת שלטונו של יוסיף סטלין נבנה בסמוך לסבובודני מחנה כפייה, על מנת לספק עובדי כפייה לבנייתה של מסילת הרכבת באיקל-אמור. המחנה הפך לאחד הגדולים במערכת הגולאג, עם כ-190,300 אסירים באוקטובר 1935. המחנה גבה את חייהם של אלפי אסירים פוליטיים ואנשי דת.
הערות שוליים

1 2 3  Pospelov, p. 26
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: fdf53c7c-43bb-4bc8-b6d4-d5914fb878be
האגודה לבריאות הציבור

| --- | --- |
 תחום:  תעשיית הבריאות 
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  ירושלים 
 תקופת הפעילות:  1972–הווה (כ־53 שנים) 
 www.aguda.co.il
 
האגודה לבריאות הציבור היא עמותה אשר הוקמה על ידי משרד הבריאות  בשנת 1972. חזון האגודה לבריאות הציבור הוא לקדם את בריאות הציבור בהיענות שווה לכל נפש ובכל היבט מטרת האגודה היא לקדם את בריאותם הנפשית והפיזית של תושבי מדינת ישראל בארבעה מישורים:
חינוך לאורח חיים בריא
שיקום כללי ותעסוקתי ומתן שירותי דיור בקהילה
פיקוח והדרכה בנוגע לייצור, בדגש על ייצור מזון
מתן טיפול מונע
העמותה מפעילה כ-45 סניפים ברחבי הארץ, ומשרדיה נמצאים בשכונת ארנונה בירושלים. נכון לשנת 2019 תקציב האגודה עומד על למעלה ממאה מיליון שקלים חדשים, ועובדים בה כ-689 איש. המנהלת הכללית היא יסמין נחום.
הערות שוליים

↑  אודות, באתר האגודה לבריאות הציבור
↑  האגודה לבריאות הציבור, באתר "גיידסטאר ישראל"
שושה (זמרת)

| --- | --- |

 לידה:  27 במרץ 1963 (בת 61) סנטה רוזה, ברזיל 
 שם במה:  שוּשה Xuxa
 שם לידה:  Maria da Graça Meneghel 
 סוגה מועדפת:  מוזיקת פופ, מוזיקת ילדים 
 מדינה:  ברזיל ברזיל
 תקופת הפעילות:  מ-1982 
 בן או בת זוג:  ג'ונו אנדרדה (2012–?)  פלה (1981–1986)  איירטון סנה (1988–1990)  לוסיאנו צּפיר (1997–2002) 
 צאצאים:  סשה מנגל 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי הלטיני לאלבום הילדים הלטיני הטוב ביותר (2002)  Troféu Imprensa (1987)  פרס גראמי הלטיני לאלבום הילדים הלטיני הטוב ביותר (2003)  Prêmio da Música Brasileira 
 http://xuxa.globo.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
מריה דה גרסה מֶנֶגֵל (פורטוגזית: Maria da Graça Meneghel, נולדה ב-27 במרץ 1963), ידועה כשוּשה (Xuxa), זמרת, מנחת טלוויזיה, שחקנית, דוגמנית ואשת עסקים ברזילאית שהייתה לכוכבת בינלאומית.
ביוגרפיה

שושה נולדה בסנטה רוזה, ריו גראנדה דו סול, ברזיל. אביה היה איש צבא ובעקבות הצבתו בריו דה ז'ניירו עברה המשפחה לעיר כשהייתה שושה בת 7.
בגיל 15 התגלתה שושה על ידי סוכן דוגמניות שהזמין אותה לאודישן, ושנה לאחר מכן היא כבר הופיעה על שער מגזין ברזילאי.
ב-1983 החלה שושה להופיע בטלוויזיה כמנחה בתוכנית ילדים. באותה שנה היא הופיעה לראשונה בקולנוע בקומדיה "O Trapalhão na Arca de Noé" ("המסורבל בתיבת נוח") מסדרת סרטיו של הלהקה "Os Trapalhões" ("המסורבלים"). בשנים 1984 ו-1985 חזרה שושה להשתתף בשני סרטים נוספים של הסדרה.
ב-1986 הנחתה שושה את תוכנית הילדים "Xou da Xuxa" ("המופע של שושה"). התוכנית זכתה להצלחה בברזיל ובכל אמריקה הדרומית. ב-1992 הופיעה שושה ברשימת "50 הנשים היפות בעולם" של מגזין פיפל.
ב-1993 ירדה התוכנית מהמסכים עקב החלטתה של שושה להשקיע יותר זמן בקריירה בינלאומית.
באותה שנה היא הנחתה תוכנית על שמה בארצות הברית, אך התוכנית לא זכתה לאותה הצלחה כמו באמריקה הלטינית.
ב-1994 חזרה שושה לטלוויזיה עם התוכנית "Xuxa Park", אשר הייתה גרסה חדשה ל"Xou da Xuxa". התוכנית התבססה על ילדים מארצות ומתרבויות שונות. תוכנית זו שודרה גם בערוץ הילדים, וזכתה להצלחה בישראל. התוכנית ירדה מהמסכים ב-2001 עקב שריפה שהתרחשה בשידור חי באותה עת.
ב-1996 ביקרה שושה בישראל וקליפ לשיר שלה, "עושים שלום", בו שרה שושה בשלוש שפות בהן עברית, שודר בערוץ הילדים. לאחר ששודרה התוכנית ערכה שושה הופעה בישראל.
בביקור זה שושה גם צילמה פרסומת לחברת עלית עבור החטיף "שוּש".
באותה שנה גם הקליטה עבור אלבומה "Tô de Bem com a Vida" גרסה פורטוגזית ל"שיר הבטלנים" של אבי קושניר ונתן דטנר.
ב-2003 הופיעה שושה בתוכנית לילדים בגני חובה. התוכנית זכתה להצלחה אך ירדה מהמסכים לאחר שנה בעקבות ריב של שושה עם האמרגן שלה.
ב-2006 כיכבה שושה בסרט "התאומות שושה" בו שיחקה תאומות, אחת טובה ואחת רעה.
ב-7 ביולי 2007 השתתפה שושה בלייב ארת' והופיעה בריו דה ז'ניירו.
ב-2008 חזרה שושה למסכים עם תוכנית חדשה, אך התוכנית לא זכתה להצלחה.
ביוגרפיה > חייה האישיים

שושה הכירה את הכדורגלן פלה במהלך צילומיה למגזין "Manchete". הם יצאו במשך כחמש שנים ונפרדו ב-1986. הרומן המתוקשר ביניהם קידם את הקריירה שלה באופן משמעותי.
יצאה במשך שנתיים עם נהג המרוצים איירטון סנה והם נפרדו ב-1992.
ב-1997 היא החלה לצאת עם השחקן היהודי לוסיאנו צּפיר (ספיר). לזוג נולדה בת בשם סשה ב-28 ביולי 1998. באותה שנה נפרדו בני הזוג. במהלך השנים חזרו ונפרדו בני הזוג, והם התגרשו סופית בדצמבר 2009.
במהלך מערכת הבחירות בברזיל ב-2022 הביעה תמיכה ציבורית במועמד השמאל לואיס דה סילבה, נשיאה לשעבר של ברזיל, שלבסוף ניצח את ז'איר בולסונארו ונבחר לכהן בתפקיד מחדש.
הערות שוליים

↑  ערוץ הילדים - שושה - עושים שלום, נבדק ב-2021-10-19
↑  Huppa Hulle (Hoopa Hoole), 1996-09-05, נבדק ב-2025-02-26
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269908305171  BNE: XX1499317  GND: 119283549  ISNI: 0000 0000 5934 5290  LCCN: n92035850  MusicBrainz: cf07508b-4762-4650-990a-23376e023f55  NTA: 263997502  VIAF: 13962780   WorldCat (עם VIAF): 13962780
נובוצ'רקסק

נוֹבוֹצרקסִק (ברוסית: Новочеркасск) היא עיר במחוז רוסטוב, הבירה ההיסטורית של הקוזאקים של הדון. העיר ממוקמת על שפת נהר אקסאי.
היסטוריה

העיר הוקמה בשנת 1805 כבירת הקוזאקים במקום העיירה צ'רקסק. הבירה הישנה הייתה באזור שהיה מוצף כמעט בכל אביב על ידי דון והיה קושי לפתח מערכת כבישים לעיר. אישור להקמת העיר החדשה ניתן על ידי אלכסנדר הראשון באוגוסט 1804. העיר הוקמה לפי תוכנית עיר מסודרת.
ב-9 במאי 1806 התקיים טקס חגיגי של העברת הבירה לעיר החדשה. אומנם תוכנית אכלוס העיר התקדמה לאט מהצפוי. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 אף דובר על העברת הבירה למקום חדש. תוכניות אלו לא מומשו ובתחילת המאה ה-20 בעיר התגוררו כ-60 אלף תושבים.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה העיר הייתה בין המרכזים של התנגדות לשלטון הסובייטי. מיכאיל אלכסייב ולאוור קורנילוב החלו הקמת צבא המתנדבים בעיר זו. עד מהרה אוכלוסיית העיר גדלה לכ-100 אלף תושבים, רובם פליטים ומתנגדי השלטון הסובייטי. רק ב-8 בינואר 1920 העיר עברה לשליטה סובייטית והפסיקה להיות בירת הקוזאקים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בתקופה של כחצי שנה (יולי 1942-פברואר 1943) העיר הייתה תחת הכיבוש הנאצי.
בשנת 1962 בעיר התרחשו הפגנות עממיות נגד השלטון שדוכאו תוך שימוש בירי: ב-2 ביוני צעדו כמה אלפי עובדים ממפעלי הקטר החשמלי של נובוצ'רקסק (NEVZ) ותומכים למטה המפלגה הקומוניסטית במרכז העיר במחאה על עליות מחירים של בשר ומוצרי חלב שהוכרזו יומיים קודם לכן. לאחר שלא נזהר מהתראה של הגנרל האחראי על כוחות המוצבים בבניין וסביבתו, התפזר הקהל מירי. בסך הכל מתו עשרים וארבעה בני אדם ועשרות נפצעו. בהמשך הורשעו 114 בני אדם באשמת גרימת "הפרעות המוניות" וביצוע "שוד", ושבעה נידונו למוות והוצאו להורג. הרשויות עשו כמיטב יכולתן כדי לחפות על מה שקרה, אך מידע ברמת דיוק שונה דלף במהרה מברית המועצות והועבר אליה בחזרה באמצעות שידורי רדיו ליברטי. המאמר הראשון שהוקדש לאירועי נובוצ'רקסק שפרסם עיתון סובייטי הופיע ביוני 1988. מאז 1991 הופיעו סרטי תעודה, מאמרים וספרים תיעודיים בנושא.
לאחר התפרקות ברית המועצות, בסתיו 1991 לעיד הוחזר מעמד של בירת הקוזאקים.
כלכלה

העיר מהווה מרכז תעשייתי חשוב. בשנת 1936 בעיר הוקם מפעל לייצור קטרי רכבת.
העיר חוברה למערכת הרכבות הרוסית בשנת 1864. דרך העיר עוברות רכבות שמקשרות את מרכז רוסיה עם צפון הקווקז.
בעיר ממוקמת האוניברסיטה הטכנית הדרום רוסית. היא הוקמה בשנת 1907 ולומדים בה כ-23 אלף סטודנטים.
הערות שוליים

↑  Lewis Siegelbaum, Novocherkassk Massacre, SEVENTEEN MOMENTS IN SOVIET HISTORY
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550300605171  BnF: cb14508502k (data)  GND: 4386275-5  LCCN: n81018406  LNB: 000344752  MusicBrainz: 6f66f88f-515e-4b90-b072-4653103d9f75  NKC: ge213354  SUDOC: 085817848  VIAF: 159452774   WorldCat (עם VIAF): 159452774
לייבוש לייזר

האדמו"ר מפשעווארסק בתפילה
רבי חיים אריה לייבוש לייזר (נולד: 23 באוגוסט 1938 כ"ו אב ה'תרצ"ח) הוא האדמו"ר השלישי מפשעווארסק.
תולדותיו

נולד בפשבורסק (אז בגליציה, כיום בפולין) לרבי יעקב לייזר, לימים האדמו"ר השני מפשעווארסק, ולאלטא בינה, בתו של רבי משה יצחק גווירצמן, לימים האדמו"ר הראשון מפשעווארסק. בשנות השואה שהה בסיביר. לאחר המלחמה שהה עם הוריו בדרום פולין בעיר קראקוב. שם היה תלמידו של הרב עקיבא גרוס רבה של גלייביץ. ב-1948 עברה משפחתו לפריז וב-1957 לאנטוורפן. בשנת ה'תשט"ו (1955) החל ללמוד בישיבת בעלז בירושלים. כאביו וסבו, היה לחסידו של רבי אהרן מבעלז על אף חילוקי הדעות ביחס למדינת ישראל.
בשנת ה'תשי"ח, נשא לאישה את מלכה מינדל חנה, בתו של רבי אלתר יעקב יצחק וגשל, האדמו"ר מלנצהוט, והתגורר בוויליאמסבורג, שם היה קשור אל רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מקלויזנבורג, רבי יואל טייטלבוים מסאטמר, ולרבי יעקב יוסף טברסקי מסקווירה, לחצרו בניו סקוור היה נוסע בשמחת תורה מדי שנה.
בשנת ה'תשל"ה התאלמן מאשתו ונשא בשנית את אחייניתה שלאמצא, בת רבי יהושע מרדכי אלעזר וגשל, האדמו"ר מלנצהוט. ב-1992 חזר להתגורר לצד אביו באנטוורפן, ולאחר פטירת אביו בכ"ז חשוון ה'תשנ"ט (נובמבר 1998) מונה לאדמו"ר במקומו.
דרכו ושיטתו

רבי לייבוש מחזיק בדעות רבו, רבי יואל טייטלבוים, מתנגד לציונות וקרוב לעדה החרדית. הוא אינו הולך לכותל המערבי ומקפיד על דיבור בשפת יידיש.
בשנת ה'תשע"ז ערך עם רבי יקותיאל יהודה מסאטמר מסע לצרפת, במטרה לעודד את יהודי המקום לא לעלות לישראל, בנימוק שהם יידרדרו שם מבחינה רוחנית.
בניגוד לאביו ולסבו התחיל הרב לייזר להקפיד על תפילה בזמנה גם בשבתות וחגים. הוא צמצם את עריכת הטיש בליל שבת לפעם בחודש.
הוא משמש גם כנשיא כולל חבת ירושלים - צדקת רבי מאיר בעל הנס באירופה.
משפחתו

מאשתו הראשונה יש לו חמישה ילדים. בהם:
בנו רבי נפתלי אלימלך דוד, רב החסידות בלונדון
בנו רבי אלתר יהושע העשיל, רב החסידות בוויליאמסבורג.
חתנו רבי יוסף נפתלי וגשל, מו"ל ספרי י"ג אורות
מאשתו השנייה יש לו 12 ילדים. בהם:
בנו רבי יוסף צבי, רב החסידות במונסי
חתנו רבי אלעזר פרידמן דיין בקהילת סאטמר אנטוורפן
בנו רבי משה יצחק, מתגורר בבורו פארק
בנו שלום, יצא בשאלה מתגורר בישראל
בנו מאיר נתן אברך באנטורפן
הערות שוליים

↑  archive.jdn.co.il/breakingnews/1190324/
↑  בצל המתיחות בין האדמו"רים: בן הרבי מאנטוורפן ביקר בבעלזא - בחדרי חרדים, באתר בחדרי חרדים
↑  היה מתאכסן בבית ידידו חתן הרבי, רבי חי יצחק טברסקי, האדמו"ר מרחמסטריווקה ארצות הברית כיום)
↑  פייביש קעלערמאן, כתב בחדרי חרדים בבלגיה, היסטוריה: עידן חדש ביחסי בעלז-פשעווארסק, באתר בחדרי חרדים, 11 במרץ 2010
↑  ישראל כהן, ‏האדמו"רים מסאטמר ופשעווארסק במסע מיוחד לצרפת, באתר כיכר השבת, 4 ביולי 2017; ישראל כהן, ‏האדמו"ר מסאטמר זעק ליהודי צרפת: "אל תעלו לישראל", באתר כיכר השבת, 5 ביולי 2017
↑  ראה דינר בראשותו, באתר jdn
↑  אליהו גליל, בן האדמו"ר יצא נגדו: "איך אפשר להיות כל כך אכזרי?", באתר ישראל היום, ‏26 במאי 2020
עכבר העיר ועכבר הכפר

ערך זה עוסק במשל. אם התכוונתם לסדרה, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  איזופוס 
 שפת המקור:  יוונית עתיקה 
 סוגה:  משל 
 
עכבר העיר ועכבר הכפר הוא משל המיוחס לאיזופוס. מספרו 352 לפי סיווג פֶּרי.
עכבר העיר ועכבר הכפר, אויר בידי מיילו וינטר בעבור מקראה של משלי איזופוס משנת 1919
תקציר העלילה

במהלך הסיפור, עכבר העיר מבקר את בן דודו, עכבר הכפר. עכבר הכפר מציע לעכבר העיר ארוחה פשוטה של מזון כפרי, אך זה מסרב בלעגנות. הוא לוקח את עכבר הכפר לביקור בעיר כדי להראות לו את "החיים הטובים". ואולם, באמצע ארוחה של עוגות וריבה מתנפלים עליהם שני כלבים (בגרסה אחרת: חתולים), והעכברים נאלצים לנטוש את החגיגה ולרוץ למקום מבטחים. לאחר מכן, עכבר הכפר חוזר לכפרו, ובפיו מוסר ההשכל:
עדיף לאכול שעועית בשקט מאשר לזלול עוגות בפחד.
עיבודים מן העת החדשה

הסיפור "עכבר העיר ועכבר הכפר" (112 בסיווג ארנה-תומפסון) זכה לעיבודים רבים.
אחד העיבודים המוקדמים הוא מהמאה ה-15, על ידי המשורר רוברט הנריסון שכתב אותו בסקוטית עתיקה. בגרסה זו העכברים הם ממין נקבה.
ביאטריקס פוטר עיבדה ואיירה את הסיפור בשנת 1918, וקראה לו "סיפורו של ג'וני, עכבר העיר".
אולפני ההנפשה של וולט דיסני הפיקו סרט שמשמש כגרסה שלהם לסיפור בשם "בן הדוד מהכפר", כאשר הוא זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
ב-1945 כיכבו טום וג'רי בסרט הנפשה קצר בשם "עכבר במנהטן", המבוסס על הסיפור.
ב-1998 החלה להיות משודרת הסדרה "עכבר העיר ועכבר הכפר", אשר מבוססת על סיפור זה, כאשר הדמויות הראשיות שבה הופיעו לפני כן, בשנת 1993, בספיישל הטלוויזיוני "עכבר העיר ועכבר הכפר: סיפור חג המולד". הסדרה שודרה בישראל בדיבוב עברי, תחילה בערוץ הילדים ולאחר מכן בלוגי.
הסיפור מוזכר רבות ביצירות אמנות, סרטים ויצירות מוזיקליות מן העת החדשה. כך למשל שירו המפורסם של מאיר בנאי "וביניהם", וכן העיתון הישראלי "עכבר העיר" אשר שאל את שמו מכותרת הסיפור.
רבקה מגן

| --- | --- |

 לידה:  31 במאי 1934 תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  21 בפברואר 2018 (בגיל 83)
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  סופרת, מחנכת, עיתונאית
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס זאב לספרות ילדים ונוער (1998) 
 
רבקה מגן (31 במאי 1934 - 21 בפברואר 2018) הייתה סופרת ילדים ונוער, מורה ומפקחת חינוכית ישראלית.
ביוגרפיה

רבקה מגן נולדה בתל אביב, עברה עם משפחתה לחיפה, שם התחנכה וסיימה את לימודיה במכללת גורדון. כבר בילדותה החלה לכתוב סיפורים. בעלת תואר ראשון במקרא, לשון וספרות עברית מטעם אוניברסיטת חיפה.
הקריירה הספרותית של מגן התחילה בכך שנתפרסמה מודעה בעיתון הקוראת לכל מי שיש לו יצירה בנושא "הים" לשלוח אותה לתחרות ספרותית נושאת פרסים. היא שלחה בעילום שם את יצירתה "איש המעלות", וזכתה במקום הראשון בפרס ע"ש שבי מאור.
עסקה בהוראה בבתי ספר יסודיים ועל-יסודיים. לימדה בבית הספר הריאלי ובבית הספר ליאו בק בחיפה.
ב-1971 הצטרפה למערכת "הארץ שלנו" כעורכת המדור "רן הספרן" וככתבת בכירה. ספרה "הצמיד של אופירה" מבוסס על זיכרון ילדות שקרה לה.
בשנת 1974 נתמנתה למפקחת חינוכית במחוז הדרום של משרד החינוך והתרבות, ועברה להתגורר בעומר. מ-1993 התגוררה בחיפה. בהמשך עברה לתל אביב.
מגן נפטרה ב-21 בפברואר 2018. הותירה אחריה בעל, שתי בנות, שישה נכדים ונינים.
פרסים

בשנת 1971 זכתה בפרס שב"י מאור
בשנת 1980 בפרס יעקב אשמן לסיפור קצר
בשנת 1997 זכתה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער
זכתה פרס הצילינדר הנודד מטעם אמנות לעם.
ספרה "הכדור הוא ה…גול!" נבחר כספר האהוב ביותר ב"מצעד הספרים" 2004.
מספריה

לוחמים מספרים, שנת 1974
ראשונים מספרים, שנת 1977
הצמיד של אופירה שנת 1981 פרס אשמן הומחז בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער וזכה בפרס הבמה להצגות ילדים ונוער כהצגה הטובה של השנה. הסיפור "התפקיד הראשי" מתוך הספר "הצמיד של אופירה" הומחז והועלה בשנת 2013 כהצגה בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
שלום לאבא שנת 1983
חרב חדה, שנת 1990
ציפור במלכודת, שנת 1995
האם אגלה למור 1997, זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער
אמא אל תבואי בהוצאת כתר 2000
הכדור הוא ה...גול! בהוצאת כתר 2003 מקום ראשון במצעד הספרים זכה בתואר "ספר זהב" מטעם התאחדות הוצאות הספרים בישראל.
מעשה בצב, כלב ושני ילדים בהוצאת קוראים 2005
לרקוד עם עדן בהוצאת כתר 2007 הומחז והועלה בשנים 2012 ו-2013 כהצגה בתיאטרון אורנה פורת.
הכדור הוא ה...גול חוזר בגדול בהוצאת כתר 2013
הילד שצעק זאב

| --- | --- |

איורו של פרנסיס בארלו על המשל, 1687
 מידע כללי
 מאת:  איזופוס 
 שפת המקור:  יוונית עתיקה 
 סוגה:  משל 
 
הילד שצעק זאב הוא אחד ממשלי איזופוס, שמספרו 210 על פי סיווג פרי. ממנו נגזר הביטוי האנגלי "לצעוק זאב" (to cry wolf), המוגדר כ"לתת אזעקת שווא" ב-Brewer's Dictionary of Phrase and Fable ומפורש במילון האנגלי של אוקספורד כרצון להעלות טענות שווא, וכתוצאה מכך הטענות האמיתיות הבאות אינן אמינות.
המשל

הסיפור עוסק בילד רועה צאן שמטעה פעם אחר פעם את תושבי הכפר לחשוב שזאב תוקף את צאנו. כאשר מופיע זאב אמיתי והילד קורא לעזרה, תושבי הכפר מאמינים כי מדובר באזעקת שווא נוספת, והכבשים נטרפות על ידי הזאב. בגרסה פואטית מאוחרת יותר של המשל (בשפה האנגלית), הזאב אף טורף גם את הילד. זה קורה ב-"Fables for Five Years Old" מאת ג'ון הוקהאם פריר (1830), ב-"Aesop & Hyssop" של ויליאם אלרי לאונרד (1912) ובפואמה של המשורר לואיס אונטרמאייר משנת 1965.
מוסר ההשכל הנאמר בסוף הגרסה היוונית הוא, "זה מראה כיצד שקרנים מתוגמלים: גם אם הם אומרים את האמת, אף אחד לא מאמין להם". זוהי הצהרה שיוחסה לאריסטו על ידי דיוגנס לארטיוס בספרו "חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים", שבה נשאל החכם מה מרוויחים בכך אלו שמספרים שקרים והוא ענה "שכאשר הם מדברים אמת לא מאמינים להם". ויליאם קקסטון סוגר באופן דומה את גרסתו בהערה ש"אנשים לא האמינו לו בקלילות כיוון שהיה ידוע בתור שקרן".
במקור תנאי נכתבו דברים דומים:
ר' שמעון אומר: כך עונש של בדאי, שאפילו דובר אמת - אין שומעין לו. שכן מצינו בבניו של יעקב שכיזבו לאביהן בתחלה, האמין להם, שנאמר: "וַיִּקְחוּ אֶת כְּתֹנֶת יוֹסֵף וַיִּשְׁחֲטוּ שְׂעִיר עִזִּים" (בראשית, ל"ז, ל"א), וכתיב "וַיַּכִּירָהּ וַיֹּאמֶר כְּתֹנֶת בְּנִי"  (בראשית, ל"ז, ל"ג). אבל באחרונה, אף על פי שדברו אמת לפניו, לא האמין להם שנאמר: "וַיָּפָג לִבּוֹ כִּי לֹא הֶאֱמִין לָהֶם" (בראשית, מ"ה, כ"ו).
היסטוריה

הסיפור הוא מהתקופה הקלאסית, אך מכיוון שהוא תועד רק ביוונית ולא תורגם ללטינית עד המאה ה-15, הוא החל לצבור תפוצה רק לאחר שהופיע באוסף המשלים של היינריך שטיינהאול וכך התפשט בשאר אירופה. מסיבה זו, לא הייתה כותרת מוסכמת לסיפור. קקסטון נתן לו את הכותרת "Of the child whiche kepte the sheep" (על הילד שהשגיח על הכבשים, 1484), הירונימוס אוזיוס "De mendace puero" (הילד ששיקר, 1574), פרנסיס בארלו "De pastoris puero et agricolis" (על ילד הצאן והאיכרים, 1687), רוג'ר לסטריינג' "A boy and false alarms" (ילד ואזעקות השווא, 1692) וג'ורג' פיילר טאונסנד "The shepherd boy and the wolf" (ילד הרועים והזאב, 1867). תחת השם האחרון אדוארד יוז הקליט אותו בתור הראשון מתוך עשרה "שירים ממשלי איזופוס" (Songs from Aesop's Fables) לקולות ילדים ופסנתר, בגרסה פואטית מאת פיטר ווסטמור (1965).
מורים השתמשו במשל כסיפור אזהרה לגבי אמירת האמת, אבל ניסוי חינוכי בעשור הראשון של המאה ה-21 העלה שקריאת המשל מגדילה את הסבירות של הילדים לשקר; לעומת זאת, קריאה על ג'ורג' וושינגטון ועץ הדובדבן הפחיתה את הסבירות הזו באופן דרמטי. לפיכך, הסוגסטיות והתוצאה החיובית של ההתנהגות המתוארת, נראית המפתח להוראה מוסרית של הצעירים. עם זאת, כאשר עוסקים בהתנהגותם המוסרית של מבוגרים, סמואל קרוקסול שאל, בהתייחס לאלרמיזם פוליטי, "כאשר אנו נבהלים מסכנות דמיוניות ביחס לציבור, עד שהצעקה נעשית שחוקה ונדושה למדי, כיצד ניתן לצפות שאנו נדע מתי להגן על עצמנו מפני [סכנות] האמיתיות?".
זאב זאב

בעקבות המשל נטבע הביטוי זאב זאב (בדומה למקבילים בשפות שונות, כגון cry wolf באנגלית, crier au loup בצרפתית) המשמש לתופעה שבה אדם מרבה בהתרעות שווא, ולכן חדלים להאמין לו. לעיתים ניתנות ההתרעות השגויות בזדון, למשל מתוך רצון להשתעשע, אך הבעיה מחמירה כאשר ההתרעות השגויות ניתנות בתום לב, עקב הערכה שגויה. לעיתים במצב כזה לא רק מקבלי ההתרעה חדלים לתת אמון במתריע, אלא אף הוא עצמו חדל להאמין ביכולתו לתת התרעת אמת.
זאב זאב > מקרים ידועים > המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה

במאי 1940 החלה הפלישה הגרמנית לכיבוש צרפת וארצות השפלה. קודם לכן, בנובמבר 1939 ובינואר 1940, ניתנו התרעות שגרמו לכוננויות סרק של צבא צרפת, ולכן הצבא לא התכונן לפלישה במאי 1940, אף שקיבל התרעה עליה.
זאב זאב > מקרים ידועים > מלחמת יום הכיפורים

בשנה שקדמה למלחמת יום הכיפורים נתן אמ"ן בעקבות מידע שנתקבל מאת אשרף מרואן שתי התרעות, בדצמבר 1972 ובמאי 1973, על מלחמה בפתח. ההתרעות, ובמיוחד השנייה שבהן, גרמו להכרזת כוננות בצה"ל ולגיוס חיילי מילואים, אך בסופו של דבר לא פרצה מלחמה. התרעות שווא אלה היו בין הגורמים לכך שסימנים מעידים רבים על כוונתן של מצרים וסוריה לתקוף את ישראל התקבלו בספקנות אצל מקבלי ההחלטות, שחששו ממופע נוסף של "זאב זאב".
ביאורים

↑  מעשייה לפיה ג'ורג' וושינגטון, בצעירותו, כרת את עץ הדובדבן של אביו. כאשר נשאל האם הוא האחראי למעשה המשובה, השיב וושינגטון העולל: "אני לא מסוגל לשקר אבא, אני עשיתי את זה".
הערות שוליים

↑  "151. THE BOY WHO CRIED 'WOLF' (Laura Gibbs, translator)". mythfolklore.net.
↑  The Concise Dictionary...(Cassel Publications 1992)
↑  "wolf". Compact Oxford English Dictionary. askoxford.com. OUP. ביוני 2005. אורכב מ-המקור ב-1 בדצמבר 2008. נבדק ב-19 בספטמבר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fable 5, "Of the boy and the wolf"
↑  ""The Shepherd-boy and the Wolf"".
↑  "The Boy Who Cried Wolf" by Louis Untermeyer, raynhalfpint.wordpress.com
↑  Translated by C. D. Yonge: Section XI (apophthegms) of the life of Aristotle (אורכב 21.02.2011 בארכיון Wayback Machine)
↑  "תבנית:Not a typo" at mythfolklore.net
↑  Songs from Aesop's Fables, details on WorldCat
↑  Po Bronson; Ashley Merryman (2009). Nurture Shock – New Thinking about Children. New York: Grand Central Publishing. pp. 83–84. ISBN 978-0-446-56332-1.
↑  The Fables of Aesop, Fable CLV; available on Google Books, p. 263
ריסון שיפוטי

ריסוּן שיפוטי (גם איפוק שיפוטי או פסיביזם שיפוטי) היא גישה שמרנית בתחום המשפט הציבורי המעודדת שופטים לנהוג בריסון עצמי בעת הפעלת סמכויותיהם, על מנת לשמר את הפרדת הרשויות.
איפוק שיפוטי יכול להתבטא באופנים שונים. הבולטים שבהם היא נטייה להימנעות מפסילת חקיקה שאינה במובהק בלתי חוקתית, הימנעות מחקיקה שיפוטית, והימנעות מדיון בנושאים פוליטיים ומהכרעה בשאלות ערכיות הנתונות לוויכוח ציבורי. ריסון שיפוטי נחשב לגישה ההפוכה לאקטיביזם שיפוטי. הגדרת האקטיביזם השיפוטי והצדקתו הן שאלות השנויות במחלוקת פוליטית ואקדמית. יש המשתמשים במונח ריסון שיפוטי גם לתיאור נטייה של שופט להסתמך על תקדימים והעדפת פסיקה יציבה ועקבית על פני יצירתיות וחדשנות.
היבטים של ריסון שיפוטי > דוקטרינת המינימליזם

מינימליסטים משפטיים טוענים כי השופטים צריכים לשים דגש רב על דבקות בתקדימים מהעבר. עוד הם טוענים כי השופטים נדרשים לבצע רק שינויים קלים, במצטבר, על מנת לשמור על יציבות. כמו כן, הם מבקשים מהשופטים לעשות זאת על ידי ניסוח פסקי דין ממוקדים ומצומצמים.
היבטים של ריסון שיפוטי > דוקטרינת השאלה הפוליטית

דוקטרינת השאלה הפוליטית מעודדת את בתי המשפט לסרב לדון בתחומים מסוימים ששנויים במחלוקת מבחינה פוליטית. על פי תאוריה זו, בית המשפט מודה כי החוקה עלולה להיפגע אולם הוא עדיין מסרב לפעול. לעיתים קרובות דוקטרינה זו מכונה כסוג של ריסון שיפוטי, אולם היא גם עשויה להיחשב בצורה מסוימת אקטיביזם שיפוטי כלפי תובעים שזכויותיהם נפגעו, אך בית הדין מסרב לדון בדבר.
היסטוריה של הגישה בארצות הברית

שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית בדימוס, אוליבר ונדל הולמס הבן, הנחשב לאחד התומכים המרכזיים בגישה זו, תיאר את חשיבות הריסון השיפוטי ברבים מספריו. גם חברו הקרוב וחניכו, השופט פליקס פרנקפורטר, מינוי דמוקרטי של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט וליברל בהשקפותיו, נחשב לדובר נחרץ בזכות האיפוק השיפוטי והדבר התבטא ברבים מפסקי הדין שלו, שבהם צידד בהימנעות מביטול חקיקה אלא אם כן היא סותרת את החוקה באופן מובהק וברור.
הוא חזר על עמדתו שתפקיד בית המשפט אינו לחוות את דעתו "האם החוק נבון או מרושע" אלא רק לקבוע "האם המחוקקים יכלו, לפי שיקול דעתם, לחוקק חוק כזה".
כאשר נשיא בית המשפט האמריקאי בדימוס, השופט ויליאם רנקוויסט, הפך חלק מתקדימי בית המשפט של ארל וורן, נכתב בכתב העת טיים כי הוא אינו תומך בעקביות בריסון שיפוטי. עם זאת, רנקוויסט הודה בעבר כי הוא חסיד מתון יותר של הגישה.
ב-1936 ניסח שופט בית המשפט העליון לואי ברנדייס את כללי אשוונדר, סדרת כללים להימנעות מהכרזה על חוק כבטל, בהם התווה קו מנחה לאופנים בהם יימנע בית המשפט מפסילת חוקים.
השופט הליברל הוגו בלאק, נודע במהלך כהונתו בבית המשפט העליון (בין השנים 1937–1971) כתומך נלהב של איפוק שיפוטי. הוא התנגד נחרצות לתפיסת תפקידם של שופטים כמעצבי החברה וערכיה. הוא הדגיש כי ”העניין שלנו איננו לכתוב חוקים שיתאימו לימינו, תפקידנו הוא לפרש את החוקה.”
ג'ון מרשל הרלן השני, שופט בית המשפט העליון (בין השנים 1955–1971), סבר כי רוב הסוגיות הציבוריות צריכות להתברר במגרש הפוליטי, כאשר למערכת המשפט צריך להיות תפקיד מוגבל. בדעת המיעוט שלו כנגד פסק הדין 'ריינולס נגד סימס' כתב:
החלטות כאלה מעניקות תמיכה להשקפה מוטעית נפוצה ביחס לחוקה ולתפקיד החוקתי של בית המשפט הזה. השקפה זו, בקצרה, היא כי כל חולי חברתי גדול במדינה, יכול למצוא את תרופתו בעיקרון חוקתי כלשהו, ועל בית המשפט הזה לקחת לידיו את הובלת הרפורמה כאשר שאר ענפי הממשל כשלו בכך. החוקה איננה תרופת-כל בשביל כל פגם ברווחת הציבור, ובית המשפט הזה, אשר הוסמך כגוף שיפוטי, אינו אמור להיחשב למקלט כללי של תנועות הרפורמה.
אנטונין סקאליה, שופט בית המשפט העליון (בין השנים 1986–2016), התנגד נחרצות לדיון של בית המשפט העליון בשאלות ערכיות שאין לגביהן הוראה חוקית (או חוקתית) מפורשת. בפסק הדין "קרוזאן נגד מנהל משרד הבריאות של מיזורי" שעסק בדרישות החוק של מדינת מיזורי ביחס להמתת חסד, כתב כי היה על בית המשפט להימנע מלדון בשאלה זו ובסוגיות דומות לה, שכן שאלות כאלה ”[לא] מוכרות יותר לתשעת השופטים של בית המשפט הזה טוב יותר מאשר לתשעה אנשים שייבחרו אקראית מספר הטלפונים של קנזס”.
ריסון שיפוטי בישראל > בבית המשפט העליון > ראשית ימי המדינה

לפי משה לנדוי, גישת האיפוק השיפוטי הייתה דומיננטית בבית המשפט העליון בעשורים הראשונים למדינת ישראל. במקרים נדירים[דרוש מקור] הפעיל בית המשפט העליון ביקורת שיפוטית ופסל פעולות של הממשלה או הכנסת (בין המקרים הידועים הוא בג"ץ קול העם).
בתקופה זו, נדרש אדם שעתר לבג"ץ להוכיח שיש לו אינטרס אישי ממשי וישיר בעניין הנדון, או שהוא נפגע באופן אישי. אם לא היו בידיו הוכחות אלה, היה בית המשפט דוחה את עתירתו בנימוק של היעדר "זכות עמידה". נימוק זה איפשר לבית המשפט להימנע מדיון בעתירות שנגעו לסכסוכים בעלי אופי קבוצתי, כמו רבות מהמחלוקות בנושאי דת ומדינה. זכות העמידה הורחבה החל משנות השמונים, כך שגם לאזרח כפרט יש זכות להגיש עתירה, הן בסוגיות ציבוריות פוליטיות והן בסוגיות של דת ומדינה.