stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרדכי גיחון
מחקריו > בר כוכבא וזמנו

עיסוקו המרכזי של גיחון עד מותו היה כתיבת הספר "דרך כוכב מיעקב - ספר בר כוכבא וזמנו", שכולל מחקר מעמיק ומקיף של כל היבטי הנדון בן כמה מאות דפים על בסיס חקר המקורות הראשונים ובשפתם המקורית. בין המסקנות: הצעתו ההתחלתית של הדריאנוס ליהודים להקים את ירושלים כפוליס; המסתורים מתחלקים לבסיסים התקפיים ולמסתורים לאוכלוסיית היישובים תוך כדי הלחימה; עם הגעת הדריאנוס נקיטה באסטרטגיה של הגנה משהה הבנויה על נסיגה למוצבים חדשים בטרם כיבוש קו המוצבים המחוזק; ירושלים שוחררה למשך כשנה וחצי; הפלישה הבלתי צפויה של האלנים לתוך פרתיה מנעה את הסיוע הפרתי ליהודים; בר כוכבא במפורש לא טען למשיחיות; הדריאנוס חזר לחזית של יהודה לניהול מצור ביתר. בהיבט הרומאי היה מדובר באחת המלחמות הקשות ביותר של האימפריה.
מחקריו > חקר אבני המיל והדרכים הרומיות

גיחון הקים ב-1976 את הוועדה לחקר אבני המייל הרומיות בישראל על פי בקשת פרופ' ג. וולזר (בזל), המתאם הבינלאומי של פרסום אבני המיל הרומיות בכרך המיוחד של אוסף הכתובות הלאטיניות (CIL) לכתובות שעל גבי ציוני דרך אלה אשר להן נודעת חשיבות רבה לחקר ההיסטוריה הרומית. גיחון הרחיב את יעוד הוועדה לחקר הדרכים הרומיות בכללן ולפרסום דרכים אלה על המסקנות ההיסטוריות הרבות אשר הוסקו בנידון. עיקר עבודת השדה, לרבות פענוח הכתובות נעשו על ידי הפרופ' בנימין איזק וישראל רול, בסיוע פרופ' משה פישר ושאר חברי המגמה לארכאולוגיה קלאסית באוניברסיטת תל אביב. אותרו, פוענחו ושוגרו לבזל עשרות רבות של אבני מיל ופורסמו שתי מערכות דרכים ראשיות (דרך לגיו בית שאן והדרכים מיפו לירושלים).
ספרים פרי עטו

אטלס כרטא לתולדות ארץ ישראל מביתר ועד תל-חי (היסטוריה צבאית), ירושלים 1975, (מהדורה שנייה), 128 עמ' 210 מפות, עשר הדפסות.
Battles of the Bible, together with H. Herzog, London 1978, 246 pp; תורגם לעברית, גרמנית, צ'כית, ספרדית ואיטלקית.
מלחמות התנ"ך, ביחד עם חיים הרצוג, תרגום אריה חשביה; עריכה אברהם שלוין. ירושלים: עידנים, 1981 (חלק א`, 9 פרקים מתוך 11 הם פרי עטו הבלעדי של גיחון).
Revised and enlarged edition, London 1997, 320 pp. Paperback edition, London 2002
En Boqeq, Ausgrabung in einer Oase am Toten Meer. Band I – Geographie und Geschichte der Oase. Das spätroömisch-byzantinische Kastell. Verlag Philipp von Zabern, Mainz 1993, 470 S., 29 Karten und Plane, 61 Tafeln, 43 Text-Illustrationen
En Boqeq. Excavations in an Oasis on the Dead Sea Shores, part II – The Officina, Waterworks. etc., together with M. Fischer (editor-in-chief) and O. Tal, Verlag Philipp von Zabern, Mainz 2000, 181 pages, 40 illustrations, 20 piecharts, 24 plates, 9 plans
נפוליאון בארץ ישראל, הוצאת אפי מלצר, רעות 2003, 288 עמ', 20 מפות, 65 איורים, 18 תצלומים
דרך כוכב מיעקב - בר כוכבא וזמנו, הוצאת מודן, 2016
בנוסף לכך פרסם כמאתיים מאמרים, מחקרים ופרקים בספרות ובכתבי העת המדעיים.
מבחר ספרים שערך

עורך ראשי: הראשון לחי"ל, ספר הגדוד הראשון של החטיבה היהודית הלוחמת, המחבר: ישראל בן דור, בהוצאת א. מלצר, תל אביב 2000
Co-Editor – Acta of the 2nd Int. Congress of Napoleonic Studies 1999: Napoleon in Egypt and the Holy Land. Tel Aviv 2002.
Roman Frontier Studies, 1967, Tel-Aviv, Editor of the German contributions
אתרי קרבות בארץ ישראל, כרטא, ירושלים 2003, עורך ראשי יהודה ולאך, עריכת התקופות עד למלחמת העולם הראשונה וכתיבת רוב הערכים שם.
לקריאה נוספת

קורות חיים, בתוך: קובץ גיחון. אסופת מאמרים בענייני העולם הקלאסי מוקדשים לפרופ' מרדכי גיחון עם פרישתו לגמלאות, בעריכת ישראל רול (עורך ראשי), יוחנן גלוקר, נטע זגגי, אוניברסיטת תל אביב, 1990, (בהקדמות)
קורות חיים, בתוך: זירת קרב – קרבות הכרעה בארץ ישראל, ספר יובל לכ' פרופ. מרדכי גיחון ופרופ. יהודה ואלך בהגיעם לגבורות, העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית, בעריכת אריה שמואלביץ. תל אביב 2007, עמ' 7–8, 375
קורות חיים, בתוך: המאבק לביטחון ישראל, העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית בסיוע מחלקת ההיסטוריה של צה"ל, 1999, עמ' 13
מרדכי גיחון, "להשיב מלחמה לנאצים", תולדות הגדוד הראשון של החי"ל, מח"ץ 6, יוני 2001, עמ' 50–52
מרדכי גיחון, "מודיעין ויפהפיות איטלקיות בבריגדה", מח"ץ 10, יוני 2002, עמ' 31–32
ישראל בן-דור, עורך ראשי: מרדכי גיחון, עריכה אפי מלצר, הראשון לחי"ל: ספר הגדוד הראשון לחטיבה היהודית הלוחמת (חטיבה יהודית לוחמת), 2000. – על השירות בצבא הבריטי
מרדכי גיחון, "עדות: ארגון המודיעין הצבאי בירושלים במלחמת העצמאות ותפעולו, בתוך: אסנת שירן (עורכת), מלחמה בת 60: שיחות, מחקרים ומקורות על מלחמת העצמאות, א. מלצר - מחקר צבאי, עיתונות והוצאה לאור, יצא מטעם מכון גלילי לחקר כח המגן, 2000, עמ' 421–446
יואב גלבר, שורשי החבצלת: המודיעין ביישוב, 1947-1918. תל אביב, תשנ"ב, 1992 (ראו אינדקס: גיחון מרדכי)
מסמך מכתב ידו של גיחון במסגרת ההתחקות אחרי נאצים ב"פעולות "הנקם"", בתום מלחמת העולם השנייה. בתוך: חנוך פטישי, מחתרת במדים, תל אביב 2006. עמ' 197
מרדכי גיחון, מטה מרדכי. אוטוביוגרפיה. אצל המו"ל אפי מלצר, 2010
פסח מלובני ואברהם זוהר, [איש מודיעין: פרידה ממרדכי גיחון: האיש שייסד את המחקר באמ“ן יש מאין], מבט מל"מ 76, נובמבר 2016, עמ' 14–15
ספרי מי ומי
Who' s Who in Israel, 2001
Who' s Who in the World 2004
Asian/American Who' s Who (vol. IV) 2005
ABI = International Direcotry of Distinguished Leadership 2006
ואחאקה

ערך זה עוסק בעיר במקסיקו. אם התכוונתם למדינה בעלת אותו שם במקסיקו, ראו .
וַאחַאקָה דֶה חוּאַרֵס (בספרדית: Oaxaca de Juárez), או בקיצור ואחאקה, היא בירת מדינת, ואחאקה במקסיקו. העיר שוכנת במרכז מדינת ואחאקה, למרגלות הרכס סיירה מדרה דה ואחאקה, במרחק של 488 קילומטרים ממקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
ואחאקה והאתר הארכאולוגי של מונטה אלבאן הוכרו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1987.
כנסיית סנטו דומינגו דה גוסמאן במרכז ההיסטורי של ואחאקה
היסטוריה

שבטי ילידים ישבו באזור ואחאקה של היום במשך אלפי שנים, בייחוד באזור האתרים הארכאולוגיים של מונטה אלבאן ומיטלה, הקרובים לעיר של היום. האצטקים הגיעו לאזור ב-1440 ובהמשך הקימו באזור העיר של היום מבצר בשם "ואשיאקק" (ממנו התפתח השם ואחאקה) כדי להשגיח על המקומיים ולפקח על נתיבי המסחר באזור.
ב-1521 משלחת ספרדית בהנהגת פרנסיסקו דה אורוסקו הגיעה לראשונה לאזור בחיפוש אחר זהב, לאחר ששליט האצטקים מוקטסומה השני מסר להרנאן קורטס שמקור הזהב של האצטקים נמצא בוואחאקה. כעבור זמן קצר קורטס הורה למשלחת להקים כפר ליד מצבורי הזהב, אך הם לא צייתו לו והתחילו להתיישב באזור המבצר במטרה להקים בו עיר ספרדית בשם "סגורה דה לה פרונטרה". קורטס, שרצה לשלוט בכל האזור בעצמו, לא ראה בעין יפה את הקמתו של הכפר העצמאי באופן יחסי ופעל כדי לסלק את אוכלוסייתו. עקב כך, המתיישבים פנו לכתר הספרדי כדי שיכיר בכפר שהקימו והם נענו ב-1526. עם זאת, קורטס המשיך לנסות לפגוע בכפר והמתיישבים פנו למשנה למלך נוניו דה גוסמאן שצידד במתיישבים המקוריים. באותו זמן שם הכפר שונה ל"אנטקרה", כהוקרה לעיר אנטקרה בספרד, למרות שגם השם ואחאקה היה בשימוש לא רשמי.
קורטס היה באותו זמן מרקיז עמק ואחאקה, כך שהוא למעשה שלט בכפר ובאזור שמסביב לו. הוא ניצל זאת והטיל מיסים רבים על הכפר, ותושבי אנטקרה נאלצו להתמודד גם עם עוינות מצד הכפרים האחרים באזור שהיו נאמנים לקורטס. כדי להתגבר על כך תושבי הכפר ביקשו מהכתר הספרדי לקבל מעמד של עיר, דבר שייתן ליישוב זכויות וכן יבטיח את זה שהוא יהיה בשליטתו הישירה של המלך במקום זו של קורטס. בקשה זו נענתה על ידי המלך קרלוס הראשון ב-1532.
בהמשך המאה ה-16 העיר התחילה לגדול באופן משמעותי הודות להתפתחות המסחר והכרייה באזור, והיא הפכה למרכז מסחרי אזורי. הצמיחה המשיכה עד למאה ה-18, כשהעיר הייתה אחת מהערים החשובות במקסיקו.
ב-1812, במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו, כוחות המורדים בהנהגת חוסה מריה מורלוס כבשו את העיר. ב-1821, לאחר המלחמה, שם העיר שונה רשמית לוואחאקה. כעבור מספר שנים מקסיקו חולקה למדינות וואחאקה נבחרה להיות בירת מדינת ואחאקה.
ב-1872 שם העיר שונה ל"ואחאקה דה חוארס", כהוקרה לבניטו חוארס, נשיא מקסיקו שהתחיל את דרכו הפוליטית בעיר.
ב-2006 שביתת מורים בעיר הובילה לסדרת מחאות במדינת ואחאקה, במהלכה נהרגו מספר אנשים.
כלכלה

הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על ענף התיירות, למרות שהמאורעות בוואחאקה ב-2006 פגעו בענף. ענפים נוספים בכלכלה המקומית הם כרייה ותעשייה.
חינוך

בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה האוטונומית בניטו חוארס של ואחאקה, אוניברסיטת חוסה וסקונסלוס והאוניברסיטה המסואמריקנית.
תחבורה

את ואחאקה משרת נמל התעופה הבינלאומי חוחוקוטלאן, הנמצא במרחק של 7 קילומטרים דרומית למרכז העיר. הנמל מציע טיסות ליעדים במקסיקו ובארצות הברית.
תרבות

בשני ימי האחרונים של כל חודש יולי, מתקיימות בעיר חגיגות גֶלָגֶצָה (Guelaguetza) (אנ'), הכוללות פסטיבל ססגוני של אוכל וריקודים מסורתיים. אלפי תיירים מגיעים לעיר וחוגגים את המסורת הילידית: דוכני אוכל ומזכרות ברחובות, להקות רוקדים וזמרים ברחבי העיר ופסטיבל לשתיית מסקל. ישנם שני שיאים לפסטיבל: חגיגת ריקודי שבטים באצטדיון הענק שעל הגבעה שמעל העיר (בשיתוף הקהל), המסתיימת במופע זיקוקים, והתהלוכה הססגונית עם הפסלים הענקיים למחרת, במרכז העיר ההיסטורית.
ארצות הברית מקיימת סוכנות קונסולרית בעיר, בנוסף לשגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי.
במת הריקודים באצטדיון
משתתפים בתהלוכה
ערים תאומות

ספרד אנטקרה, ספרד
קוסטה ריקה קרטגו, קוסטה ריקה
ארצות הברית פאלו אלטו, קליפורניה, ארצות הברית (מ־1964)
מקסיקו סלאיה, גואנחואטו, מקסיקו
מקסיקו גואנחואטו, גואנחואטו, מקסיקו
מקסיקו טלקפקה, חליסקו, מקסיקו
הערות שוליים

↑  המרכז ההיסטורי של ואחאקה והאתר הארכאולוגי של מונטה אלבאן באתר אונסק"ו (באנגלית)
↑  אתר ה-Guelaguetza, באתר go-oaxaca
↑  קונסוליות ארצות הברית במקסיקו Locations". U.S. Department of State, United States Diplomatic Mission to Italy. Archived from the original on 18 June 2015. Retrieved 20 June 2015.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566823005171  BnF: cb152015495 (data)  GND: 4304252-1  LCCN: n81144155  MusicBrainz: b96e8aaa-155a-48b9-b59f-4daa7036299d  NARA: 10045238  NKC: ge130284  SUDOC: 02740188X  VIAF: 236944942   WorldCat (עם VIAF): 236944942
ארווין וורם

| --- | --- |

 לידה:  27 ביולי 1954 (בן 70) ברוק אן דר מורה, אוסטריה 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות שימושיות בווינה  האקדמיה לאמנויות בווינה  אוניברסיטת מוצרטיאום 
 תקופת הפעילות:  מ-1980
 תחום יצירה:  פיסול
 זרם באמנות:  אמנות עכשווית
 יצירות ידועות:  "פסלים לדקה"
 פרסים והוקרה:  פרס וינה לאמנויות יפות (1993) 
 
ארווין וורם (בגרמנית: Erwin Wurm; נולד ב-1949) הוא אמן עכשווי אוסטרי. הוא מתגורר ופועל באוסטריה ובניו יורק.
הפסלים ההומוריסטיים של וורם מותחים ביקורת על תרבות המערב ועל אוסטריה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
על השימוש בהומור בעבודתו אמר וורם בראיון: "אני חושב שאפשר לגשת לאמיתות על החברה ועל הקיום האנושי בדרכים שונות, אתה לא תמיד צריך להיות רציני. סרקזם והומור יכולים לעזור לך לראות דברים ברוח קלה יותר".
וורם הוא אמן מקורי ויוצא דופן. החל מסוף שנות השמונים הרחיב וורם את תפיסת הפיסול ויצר "פסלים לדקה" (One Minute Sculptures). פסלים אלה כוללים חפצים יום-יומיים רדי מייד בתוספת הוראות שימוש מפתיעות לקהל הצופים. הוא הוציא דברים מהקשרם ויוצר סיטואציות מפתיעות בהשתתפות הצופים. באופן זה הכניס וורם חידוש ליחסים בין הצופים לאובייקט, ויצר מימד של השתנות בפסל עצמו.
המפגש בין האביזרים השגרתיים והצופים בתערוכה יוצר פיסול חי ומשתנה, שיש לו קיום לדקה אחת בלבד. חלק מהצופים הופכים לשחקנים במופע ואחרים נותרים בעמדת תצפית מממנה הם קולטים את משמעות היצירה.
ב-2023 הציג וורם תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב, אותה אצרה מירה לפידות. לתערוכה שני חלקים: פסל חוץ גדול בשם "בית צד" שהוא העתק מוקטן של בית ילדותו, וסדרת "פסלים לדקה" הכוללים ריהוט תוצרת ישראל משנות החמישים והשישים של המאה העשרים.
הערות שוליים

↑  Erwin Wurm and The Standard, The Standard, ‏31-12-2014
↑  Wurm, E, Pretty Cool People Interviews: Erwin Wurm., SubmarineChanne, 2007
↑  אפי טריגר, ארווין ווּרם: הרחק בבית, באתר פופ טארטס, ‏2023-03-30
↑  Jori Finkel, One Minute Sculptures' Invade the Schindler House', The New York Times, ‏27-01-2016
↑  חגית פלד רותם, צר מלהכיל: בית ילדותו של ארווין וורם התכווץ ונחת במוזיאון תל אביב, באתר מגזין פורטפוליו, ‏22 באפריל 2023
↑  מפגש בתערוכה ארווין ווּרם, באתר מוזיאון תל אביב לאמנות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007319559805171  PLWABN: 9810662393005606  BNE: XX4435872  BnF: cb12482355c (data)  GND: 118881787  ISNI: 0000 0001 0927 636X  LCCN: n82201695  LNB: 000253968  NGV: 26805  NKC: jcu2012687394  NTA: 256011125  PIC: 68518  RKD: 85780  SELIBR: 307012  SNAC: w64q8mcq  SUDOC: 069816387  ULAN: 500106209  VIAF: 96473313   WorldCat (עם VIAF): 96473313
סלוקי

ערך זה עוסק בגזע כלבים. אם התכוונתם לנחל בלבנון, ראו .
| --- | --- |

 ארץ מוצא:  עיראק
 שימושים:  ציד ומרוצי כלבים
 קבוצה:  כלבי רוח
 תכונות
 משקל:  18–27 ק"ג
 גובה כתפיים:  58–71 ס"מ
 גובה:  58 ס״מ 
 תוחלת חיים:  14–16 שנים
 אופי:  עצמאי, עדין ומלא חיבה, רגיש ואינטליגנטי
 אילוף:  הסתגלות בינונית עד גבוהה
 תיאור:  רזה וגבוה
 
סלוקי הוא גזע של כלב רוח, המתאפיין בגוף צר ורזה ובמהירות ריצה גבוהה. סלוקי הוא אחד מגזעי הכלבים המבויתים העתיקים ביותר. מתקופת מלכי מצרים ואילך, כלבי סלוקי מופיעים על קברים מצריים עתיקים מ-2134 לפני הספירה. לסלוקי גם קשר להיסטוריה של סין.
היסטוריה של הגזע

עדויות ארכאולוגיות אודות קיומו של גזע הסלוקי, קיימות מאות שנים לפני הספירה במזרח התיכון, בארצות אסיה המערבית ובמצרים העתיקה. הוא נחשב לאב טיפוס של כלבי הרוח ולאחד הגזעים המרתקים במשפחה, הן בגלל מראהו האצילי, הן בגלל תכונותיו ובעיקר עקב העובדה שהצליח לשמור על מאפיינים אלה לאורך אלפי שנים.
לאנגליה, הגיע הגזע על ידי סיירים בריטים, שעברו באזורי מחייתו ואספו עימם את הווריאציה קצרת השיער של הגזע. אותם בריטים, יצרו בעזרת הגזע את מה שקרוי היום הגרייהאונד - כלב מרוצים עדין וחזק.
בשנת 1924 הגיע הסלוקי הראשון לארצות הברית לרישום כגזע ונדרשו שנים רבות עד שהתקבל כגזע מוכר בגלל הוריאנטים הרבים שלו. מסיבה זו, בצורה בה נכתב תקן הגזע (מאפייני הגזע הקבועים), ייתכן מצב שבו יהיו שני כלבי סלוקי המתאימים בכל נקודה שהיא לתקן הגזע – אך לא יהיו דומים זה לזה במאום.
גם היום, במאה ה-21, אין כל יכולת להשוות בין כלבי סלוקי מהמזרח (ישראל למשל) לכלבי הסלוקי המערביים, 'כלבי התצוגות', שפותחו בצורה שונה במשך מאות שנים. בעקבות כך, אין אנחנו יכולים להשוות כלב מדברי לכלב שניצח בתערוכה עולמית.
השוני הרב נוצר כתוצאה מכך שבאזורים מערביים הייתה יותר התערבות אנושית בסלקציה מאשר במדבריות, בהן הסלקציה הטבעית היא ששלטה לרוב.
מבנה כללי

הסלוקי הוא הכלב היחיד מבין כלבי הצייד בריצה (כלבי רוח) שיועד באמת להביא חזרה את הצייד לבעליו (retrieving), גם אם הדבר היה כרוך בריצה לאורך קילומטרים רבים בשטח קשה. הסלוקי רץ בשטחים קשים מאוד, כאלו שהיו יכולים לשבור כל עצם של גרייהאונד אנגלי, מבלי לפגוע בעצמם כלל.
המראה הכללי של הכלב הוא רזה וגבוה. כדי שהכלב יוכל להגיע למהירויות גבוהות (שיא גינס היה 68.8 קילומטרים לשעה), על הכלב להיות בעל מבנה אווירודינמי. המבנה הזה בעצם מעביר את הרוח מסביב לכלב ולא מאט אותו. הגזע איננו מתעייף בקלות וכאשר הוא מתחמם, הזמן המוערך להתקררות הגוף הוא מספר דקות.
ראש - הסלוקי הוא בעל גולגולת ארוכה וצרה, העיניים ממוקמות באזור צידי הראש כך מתאפשר לו לקבל שדה ראייה גדול בהרבה מגזעי כלבים אחרים, דבר שהכרחי לו בתור כלב צייד. לסת הכלב עדינה ואיננה משאירה נזקים על הטרף, והפה, הנקרא "פה רך", איננו פוגע בארנבת הניצודה אלא מביא אותה שלמה ולרוב חיה לבעליו, צווארו של הסלוקי ארוך ומתאים למבנהו הכללי. עם זאת הוא חזק דיו כדי לאפשר לכלב לסחוב את הצייד (שיכול להגיע אף לכ - 4 ק"ג) בפיו.
רגליים - הרגליים הקדמיות דקות ועדינות ברוב המקרים. העצמות חזקות במיוחד כדי לאפשר לכלב לזנק ולנחות בעוצמה מבלי לפגוע במפרקים ובעצמות עצמן. הרגליים האחוריות, אף הן חזקות ומזוותות היטב. רגליים אלו הן ה"קפיץ" של הכלב - בהן הוא משתמש כדי לדחוף את כל מסת גופו. רגליו החזקות מסוגלות להרים את משקל הכלב עד לגובה של כ-3 מטרים ללא כל קושי.
גב - גבו של הסלוקי חזק ושרירי. העצמות נראות לעין בקלות אך לא בולטות מדי. הגב גמיש כדי לאפשר לכלב "להתקפל" ו"להימתח" בעת הריצה על מנת לקבל אפקט מהיר בתנועה. חזהו עמוק במיוחד וריאותיו וליבו גדולים יחסית לגודל הכלב – כך מתאפשר לו להגיע למהירויות גבוהות בריצה ולעבוד במאמץ בתנאי שטח ובפעילות גופנית קשה.
זנב - זנבו הארוך משמש להיגוי ומאפשר לו לפנות פניות חדות במהירות גבוהה.
פרווה - ישנם שני סוגי פרוות: פרווה קצרה – חלקה וצמודה לגוף, רכה ומבריקה באורך של עד 1 ס"מ. פרווה מנוצה – הסלוקי המנוצה דומה מאוד לסלוקי בעל הפרווה הקצרה למעט הפרווה שעל הגוף, האוזניים ובעיקר על הזנב מעט ארוכה יותר (כ 2–3 ס"מ).
שתי צורות הפרווה האלו נוצרו במקביל ולא כתערובת בין גזעי כלבים שונים. ישנן עדויות לכלבים בשתי הצורות האלו כבר בשנות ה-7,000 לפנה"ס. לרוב, מזוג כלבי סלוקי מנוצים לא ייוולד גור חלק שיער, אך במקרים רבים, מזוג חלקים ייוולדו גורים מנוצים. נראה כי הגן החלק דומיננטי יותר מהגן המנוצה.
צבע - ישנם הבדלי צבע מהותיים בין סלוקים החיים במיקומים שונים. הסיבה לשוני הוא ככל הנראה האקלים . בישראל ובמצרים מופעים הסלוקים בצבעי חול, חום וחום-אדמדם. כלבים בהירים נמצאים בארץ, בירדן, במצרים ובערב הסעודית, ושחורים נראים באזור עיראק, איראן, טורקיה, סוריה וצפון ירדן.
הגזע בישראל

הבדואים במדינה שימרו את הסלוקי המדברי לאורך השנים כמסורת עתיקה, בעיקר למטרת ציד, אבל גם כביטוי של עושר – הסלוקים מכונים על ידי הבדואים "חור", שפירושו אציל. הסלוקי נחשב אצל הבדואים כגזע בעל ערך עליון, והוא אינו ניתן למכירה. בשנות ה-70 של המאה העשרים, נוספו לאוכלוסיית הסלוקים הישראלית גם כלבים מסיני, מאירופה ומארצות הברית.
תוחלת החיים של הסלוקי במדבר, לרוב לא עולה על שנה אחת – עקב תמותה מהרעלות, מחלת הפארוו, דריסה או תמותה בהמלטה.
בית הגידול לכלבי רוח בישראל משמר את הסלוקי המדברי.
ראו גם

סלוגי
הערות שוליים

↑  Murgai, R. P. (1996). Hand Book of Dogs. New Age International. p. 108. ISBN 9788122408935.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553421305171  GND: 4729892-3  LCCN: sh85116910
יוליאנוס הכופר

עמוד יוליאנוס באנקרה
יוליאנוס ואשתו הלנה. תבליט מתאריך לא ידוע
מטבע סולידוס של יוליאנוס. בצד אחד דיוקנו של הקיסר ובצד השני חייל רומאי אוחז בשבוי ביד אחת ובפרס על ניצחון ביד השנייה.
מטבע של יוליאנוס
יוליאנוס ליד חומות קטסיפון, הבירה של האימפריה הסאסאנית. מיניאטורה מימי הביניים
הקדוש הנוצרי מרקוריוס הורג את יוליאנוס
חייל רומאי, ככל הנראה יוליאנוס שוכב לרגליו של שאפור השני, קיסר האימפריה הסאסאנית. פרט מתבליט באתר טאק בוסתאן
תבליט אבן סאסאני מהאתר המלכותי טאק בוסתאן. שאפור השני מכתיר את אחיו ארדשיר השני בטבעת המלוכה לידם עומד האל אהורה מאזדה. לרגליהם חייל רומאי, ככל הנראה הקיסר הרומאי יוליאנוס
פלאוויוס קלאודיוס יוליאנוס (בלטינית: Flavius Claudius Iulianus), המכונה יוליאנוס הכופר (בלטינית: Iulianus Apostata;‏ 331 או 332 – 26 ביוני 363), היה קיסר רומא בין השנים 361 ל-363. יוליאנוס, הקיסר הרומאי הפגאני האחרון, רפורמטור שניסה לשנות את מהלך ההיסטוריה של רומא הנוצרית ושל מערכות השלטון הרומאיות. איש אשכולות, פילוסוף וסופר. הרפורמות שיזם והספיק לממש נעשו מתוך אמונה עמוקה כי התלאות ומלחמות האזרחים, שאפיינו את האימפריה מאז המאה השלישית, נבעו מאובדן דרך וזניחת המסורת הרומאית העתיקה.
הוא היה בן לשושלת של קונסטנטינוס הגדול, הקיסר הרומאי שהפך את הנצרות לדת המדינה של האימפריה הרומית, ובילדותו ניצל מטיהור שערכו יורשי קונסטנטינוס. תהליכים היסטוריים רוממו אותו מסטאטוס של נסיך מנודה לקיסר תחת שלטונו של קונסטנטיוס השני ולאחר מכן לשליט בלעדי של האימפריה, האחרון לשושלת בית קונסטנטינוס. במהלך שנת 363 הוביל יוליאנוס מסע מלחמה נגד האימפריה הסאסאנית, ולאחר סדרת הצלחות ראשוניות נהרג בקרב מכריע. הצבא הרומי נסוג תחת הסכם כניעה משפיל, והרפורמות בוטלו. בדברי הימים של הנצרות הוא זכה לכינוי "הכופר", ומותו הפתאומי בחרב אויביו תואר על ידי הכנסייה הנוצרית כעונש אלוהי על כפירתו.
ההיסטוריון ג'ון גראוויל פוקוק (אנ') כותב בספרו "ברברים וכנסייה" כי בפרספקטיבה היסטורית ובמבט מפוכח, תקופת שלטונו הקצרה של יוליאנוס הייתה למעשה חריגה מהנרטיב ההיסטורי של האימפריה הרומית והכנסייה הנוצרית, ומגדיר אותה כאירוע נדיר של הופעת היסטוריה נוגדת-עובדות בעולם הממשי, היסטוריה של מה שעשוי היה לקרות אך לא קרה: יוליאנוס עשוי היה לשנות את מבנה השלטון האימפריאלי, הוא עשוי היה לפרק את הכנסייה הנוצרית ולבסס את האימפריה על דת פגאנית-פילוסופית והוא עשוי היה לסלק את האימפריה הפרסית מאחיזתה במסופוטמיה אך בתום שלטונו חזר מהלך ההיסטוריה למשבצת הראשונה, וכל שיכול היה לקרות לא קרה.
בהיסטוריה היהודית מופיע יוליאנוס כמי שפעל לבנות את בית המקדש מהריסותיו כחלק מקריאה לגולים היהודים לחזור לציון ולחדש את הפולחן בירושלים
ביוגרפיה > מינוי לקיסר גאליה

שלטונם של האחים לבית קונסטנטינוס היה סוער ולא יציב. בשנת 350, לאחר מלחמות אזרחים ומרידות בפרובינקיות, נותר קונסטנטיוס השני כשליט יחיד על האימפריה אך לא זכה לנוח על זרי הדפנה. כדי להתמודד עם לחצים מחוץ לגבולות האימפריה ומורדים שניסו לנצל את קשיי השלטון המרכזי על מנת לממש את שאיפותיהם האישיות, קונסטנטיוס פנה לעזרת בני משפחתו המעטים שנותרו. תחילה הוא מינה את גאלוס לקיסר במזרח, אך גאלוס לא הצליח לשמור על יציבות פוליטית, והביא את הפרובינקיות תחת שליטתו לתסיסה. לבסוף זימן קונסטנטיוס את גאלוס לחצר המלוכה והוציאו להורג.
בעוד קונסטנטיוס מצליח להחזיר את הסדר לפרובינקיות המזרחיות חזרה גאליה לגעוש. השבטים הגרמאניים ערכו פשיטות של שוד והרס באזורי הגבול ובאוגוסט 355 התמרדו הלגיונות של חיל המצב והמושל הרומאי סילבאנוס (אנ') הכריז על עצמו כאוגוסטוס. המרד לא האריך ימים וקונסטנטיוס הצליח בתחבולות להביא לנפילתו של סילבאנוס.
ההכרה כי לא ניתן יהיה לשלוט על גאליה והפרובינקיות המערביות ללא נציג נאמן בן משפחת המלוכה הביאה את קונסטנטיוס למנות את אחרון קרובי המשפחה, יוליאנוס, לקיסר שימשול בגאליה. הוא לא נועד להיות שליט שותף או לגלות יוזמה או עצמאות אלא לשמש דמות בעלת חשיבות סמלית שתהיה ממלא המקום האנושי, בן השושלת השולטת, בעת היעדרו של קונסטנטיוס ובכך לתת תוקף מלכותי לפעולות ולצווים של פקידיו של קונסטנטיוס בגאליה. על מנת להבטיח את הקשר והמחויבות של הקיסר החדש, השיא קונסטנטיוס את אחותו הלנה (אנ') ליוליאנוס ושלח אותו לגאליה. הוא הקצה לו חצר קטנה וכוח צבאי מוגבל בעוד עיקר הסמכויות והכוח ניתנו לידי פקידים וקציני צבא שמונו ישירות על ידי קונסטנטיוס.
קונסטנטיוס ויוליאנוס לא זכו לנוח על זרי הדפנה. המשברים התכופים במערך השלטון המרכזי של האימפריה שלחו גלי הלם ברחבי האימפריה. הסדקים שנבעו בעוצמת השלטון של קונסטנטיוס הזמינו את ההתקפות של אויבי האימפריה מבחוץ ותהליכי שינוי פנימיים עודדו גורמים מרדניים מתוך האימפריה לנסות ולפרוק עול. קונסטניוס ויוליאנוס נלחמו מיד לאחר חלוקת השלטון באיומים על גבולות האימפריה ממזרח וממערב ולבסוף עמדו זה מול זה בתהליך בלתי נמנע.
יוליאנוס הגיע לווינה בשנת 356 מלווה בפמליה קטנה של ארבעה משרתים, רופאו האישי ומשמר של 360 חיילים, ומיד החל במערכה נגד הפושטים הגרמאניים. ב-24 ביוני הוא הגיע לערים אוטן ואוסר שם הוא פגש את עיקר הצבא הרומאי בגאליה תחת פיקודם של המגיסטר אקוויטום מרסלוס (אנ') ואורסיקינוס (אנ'), אנשי אמונו של קונסטנטיוס ומפקדי הצבא בפועל. הצבא הרומאי יצא לכיוון צפון, הכה צבא "ברברים" וכבש את ברימאט. תוך ניצול ההצלחה כבשו הרומאים את קלן מידי הפרנקים, וחזרו לתקופת החורף למחנות קבע בתוך גאליה. בזמן שיחידות הצבא היו פזורות כחילות מצב בערים השונות בפרובינקיה, חנה יוליאנוס עם כוח מצומצם בעיר סנון (ליד ורדן). גדודי פשיטה גרמאניים ניצלו את ההפסקה בקרבות והטילו מצור על סנון ועל יוליאנוס, מבלי שמפקדי הצבא הרומאי יבואו לעזרתו. המצור הוסר משנסוגו הגרמאנים מהעיר לאחר חודש של קרבות. בעקבות זאת, ובפקודת קונסטנטיוס, נקראו מרסלוס ואורסיקינוס למילאנו וקצין חדש, סוורוס (Severus) נשלח לפקד על הצבא בגאליה. אפיזודה זו מצביעה על המתח התמידי בין קציני הצבא, שנשמעו בראש ובראשונה לפקודות קונסטנטיוס, לבין יוליאנוס, שראה עצמו כשליח המלכות ושליט בזכות עצמו. מפקדי הצבא קיבלו הוראות מפורשות להצר את צעדיו ועצמאותו של יוליאנוס וראו בגישתו של יוליאנוס חתירה תחת סמכותם, בעוד יוליאנוס ראה בהם כמי שמציבים מכשול בדרכו.