stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלדר פושטיגה
קריירה

פושטיגה החל את הקריירה שלו בקבוצה המקומית ורזים מפובואה דה ורזים שבצפון פורטוגל. לאחר מכן הצטרף פושטיגה למחלקת הנוער של פורטו. פושטיגה שיחק בקבוצות הנוער והמילואים של פורטו. לפוסטיג ניתנה ההזדמנות לשחק במשחקים של הקבוצה הבוגרת, והוא הפגין יכולת טובה. לאחר התחלפות המאמנים בקבוצה, הצטרף פושטיגה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון באופן קבוע.
בקבוצה הבוגרת, הציג פושטיגה ביצועים טובים והבקיע מספר שערים. בזכות שעריו ניצחה הקבוצה במשחקים חשובים. עם הצטרפותו של המאמן ז'וזה מוריניו, החל פושטיגה לשגשג. בעונת 2002/2003 כבש פושטיגה 13 שערים, זאת לפני שמלאו לו 21. פוסטיג ביסס את מעמדו כשחקן החשוב במערך ההתקפי של הקבוצה. פושטיגה אף הפך לחלק קבוע בנבחרת עד גיל 21 של פורטוגל. פורטו זכתה באותה העונה בגביע אופ"א, אך פושטיגה נאלץ להחמיץ את משחק הגמר עקב השעיה.
בשנת 2003, לאחר הזכייה באליפות הליגה, עבר פושטיגה למועדון האנגלי טוטנהאם הוטספר תמורת 8 מיליון פאונד. פושטיגה לא הצליח להשתלב באנגליה והבקיע שער ליגה בודד. בתום העונה חזר לפורטו. פושטיגה לא הרשים במשחקיו במועדון, אך הייתה לו הצלחה בנבחרת פורטוגל. הוא שותף ביורו 2004, בו כבש שער קריטי במשחק מול נבחרת אנגליה. בעונה שאחרי הטורניר, עונת 2004/2005, כשל פושטיגה בשחזור היכולת הטובה שלו מספר עונות לפני כן. פעם נוספת חילופי מאמני הקבוצה השפיעו על משחקו של פושטיגה, והוא הצליח להבקיע שלושה שערים עד סוף העונה.
בשנת 2005, למרות יכולת טובה במשחקי האימון בקיץ, שלח המאמן החדש של הקבוצה, קו אדריאנס, את פושטיגה לקבוצת המילואים של פורטו. בינואר 2006 הושאל פושטיגה לקבוצה הצרפתית סנט אטיין. במדיה כבש שני שערים עד סוף העונה. הוא חזר לפורטו לקראת עונת 2006/2007. בתחילת העונה הבקיע מספר שערים והפגין יכולת טובה. עם זאת, הוא איבד את מקומו בקבוצה לברזילאי אדריאנו ויירה לואזה. אף על פי כן, הצליח פושטיגה להבקיע עשרה שערי ליגה באותה עונה.
בינואר 2007 הושאל פושטיגה לחצי שנה למועדון היווני פנאתינאיקוס. את שערו הראשון בקבוצה כבש בדרבי האתונאי מול א.א.ק. אתונה.
ב-1 ביוני 2008 הוכרז שפושטיגה עבר ליריבה של פורטו, ספורטינג ליסבון, בה חתם על חוזה לשלוש שנים תמורת 2.5 מיליון אירו.
ב-31 באוגוסט 2011, ביום האחרון של חלון ההעברות האירופאי, עבר פושטיגה לריאל סרגוסה מלה ליגה תמורת 2.5 מיליון אירו.
ב-8 באוגוסט 2013, חתם הלדר פושטיגה בולנסיה תמורת 3 מיליון יורו. בינואר 2014 הושאל ללאציו עד לתום העונה. ב-1 בספטמבר 2014, שוב ביום האחרון של חלון ההעברות, חתם פושטיגה בדפורטיבו לה קורוניה מהלה ליגה.
ב-29 ביולי 2015 חתם באתלטיקו קולקטה ההודית.
תארים

אליפות פורטוגל: 3 (2003, 2006, 2007)
הגביע הפורטוגלי: 1 (2003)
הסופר קאפ הפורטוגלי: 1 (2004)
גביע אופ"א: 1 (2003)
הסופרקאפ האירופי: 1 (2004)
הרסטורציה הצרפתית

ערך זה עוסק בתקופה בהיסטוריה של צרפת. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הרסטורציה (Restauration) הייתה תקופה שלטונית בצרפת, בין נפילתו של נפוליאון בשנת 1814 לבין מהפכת יולי 1830 אשר החלה את תקופת המונרכיה של יולי.
נפילתו של נפוליאון ועלייתו מחדש של בית בורבון

ב-7 באפריל 1814 נאלץ נפוליאון לחתום על כתב ויתור על סמכויותיו כקיסר הצרפתים, עקב הפסדיו הצבאיים, שהביאו צבאות זרים לשהות על אדמת צרפת. הכובשים החזירו את בית בורבון אל כס המלוכה שממנו הודח במהפכה הצרפתית בשנת 1789. המלך החדש היה לואי השמונה עשר, אחיו של המלך לואי השישה עשר שהוצא להורג (לואי השבעה עשר היה הדופן, יורש העצר, שמת בכלאו ב-1795 ומקום קבורתו אינו ידוע). לואי השמונה-עשר הסכים לחתום על צ'רטר, שהיווה את הבסיס החוקי לשלטון, והבטיח לעם חירויות מסוימות שריככו במקצת את המונרכיה האבסולוטית המסורתית של בית בורבון.
כבר בימיו הראשונים של שלטונו של לואי השמונה-עשר, התברר עד כמה רעוע הבסיס לשלטונו, כאשר במרץ 1815 נחת נפוליאון בדרום צרפת, ועד מהרה עלה עד פריז, והחל בתקופה הקרויה "מאה הימים", שבמהלכה ניסה להחזיר את השלטון לידיו. תבוסת נפוליאון בקרב ווטרלו סיימה באופן סופי את שלטונו, ולואי השמונה-עשר שב ועלה על כס המלוכה, בכוח כידוני בעלות הברית המנצחות, אך הגחלים הבונפרטיסטיות והרפובליקניות המשיכו לרחוש מתחת לפני השטח של המונרכיה הבורבונית במשך כל תקופת שלטונה.
אופייה של מלוכת בורבון

המלוכה החדשה נשענה על אישים ששירתו את הממשל המלוכני הישן, אך הצליחה גם לכבוש את לבם של כוחות חדשים – אנשי עסקים שחפצו ב"שקט תעשייתי" על מנת להצליח ולשקם את המדינה שחרבה ממהפכות וממלחמות בלתי פוסקות. הממשל החדש השאיר על כנו את המערכת האדמיניסטרטיבית שיצר נפוליאון, והצליח להשיג יציבות מסוימת.
לואי השמונה-עשר היה אדם מתון, אשר הצליח לשמור על האיזון העדין בין הפלגים הרבים בממלכה, לאורך תקופת מלכותו, לא מעט בשל תבונתו ואורך רוחו של ראש הממשלה הרוזן וילל, אשר קידם מדיניות מלוכנית קיצונית, אך הצליח לעשות זאת באופן מאוזן, מבלי ליצור עימות עם הפרלמנט ועם חוגי המעמד הבינוני. אחיו של לואי, שארל העשירי, שעלה לכס המלוכה עם מותו של לואי ב-18 באוגוסט 1824, לא הצליח לשמור על האיפוק והריסון הראויים. "בורבון זה, השמן", כפי שקרא ויקטור הוגו בספר "עלובי החיים" למלך שארל העשירי, "לא למד דבר ולא שכח דבר". שארל העשירי החל במדיניות קיצונית – החזיר את השליטה במערכת החינוך אל הכנסייה, והחל בחלוקת רכוש לגולים מקרב האריסטוקרטיה באירועי השנים האחרונות. בכך הרחיק שארל העשירי את עמוד התווך של התמיכה בו – המעמד הבינוני, שהצעדים פגעו בכיסו, אורחותיו ותפישותיו.
בית בורבון, והריאקציה השמרנית הקיצונית שייצג, לא היו מסוגלים להנהיג את העם הצרפתי בתקופת הקידמה וההתפתחות (הטכנולוגית והקולוניאלית) שייצגה המאה ה-19. הופעת הרכבת, ספינת הקיטור ומכונת האריגה, בישרו על נתיב חדש שהבורבונים לא היו מוכנים, ולא היו יכולים, ללכת בו.
מהפכת יולי 1830

שארל העשירי לא היה אדם העשוי לקבלת ביקורת פרלמנטרית. כאשר במרץ 1830 הגדילו הבחירות את כוחה של האופוזיציה, פיזר את בית הנבחרים, והקטין ב-75% את רשימת הבוחרים. צעדים אלו (בנוסף לצעדים אחרים שהיו למורת רוחה של הבורגנות, בשנים שקדמו לכך), הביאו המונים לרחובות פריז, ולתחילתה של מהפכת יולי 1830. תחת דגל הטריקולור, שייצג את המהפכה, שלטו המורדים בעיר, לאחר התקוממות שארכה שלושה ימים, המכונים בהיסטוריה הצרפתית "שלושת ימי התהילה", "Les Trois glorieuses" (בין ה-27 ביולי וה-29 ביולי 1830). משראה כי אינו מסוגל להתמודד עם ההתקוממות, הודיע שארל העשירי על פרישה לטובת נכדו, אנרי, רוזן שאמבור, שהיה אז כבן עשר, אך ההמונים לא הסכימו לקבל את הילד כמלכם. שארל ונכדו נמלטו לאנגליה. על אף שלאחר המהפכה שלט בצרפת במשך שמונה עשרה שנים המלך לואי פיליפ שהיה שאר בשרה של שושלת בורבון, היה משטרו של לואי פיליפ (המכונה "המלך האזרח") שונה לחלוטין ממשטר בורבון המסורתי, ולפיכך, עם הימלטותו של שארל העשירי, הסתיים שלטון בית בורבון בצרפת.
הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה

הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה נחתם ביום 3 בספטמבר 1943 בין ממשלתה של איטליה, שעד אז הייתה חלק מרכזי ממדינות הציר, ובין בעלות הברית. תנאי ההסכם כללו כניעה של איטליה לבעלות הברית. חתימת ההסכם התאפשרה לאחר הדחת בניטו מוסוליני מראשות ממשלת איטליה, והחלפתו בפייטרו באדוליו. ההסכם ידוע באיטליה כ-"Armistizio di Cassibile" (שביתת הנשק בקאסיבילה), על שם המקום בו נחתם ההסכם, העיירה קאסיבילה בסיציליה, או כ-"Armistizio dell'8 Settembre" (שביתת הנשק של 8 בספטמבר). בעת חתימת ההסכם כבר שהו כוחות בעלות הברית על אדמת איטליה, ועד מהרה איבדה איטליה את עצמאותה, כאשר חלקה הדרומי נכבש על ידי בעלות הברית, ואילו חלקה הצפוני נכבש על ידי הגרמנים. במהלך שנה וחצי לאחר חתימת ההסכם, הייתה איטליה לשדה קרב בין הגרמנים ובין בעלות הברית, ולשדה קרב במלחמת אזרחים בין איטלקים משתפי פעולה עם הגרמנים שהקימו ממשלת בובות שכונתה הרפובליקה של סאלו ובין תנועה פרטיזנית עממית.
רקע היסטורי

באביב 1943 היה מצבה הצבאי של איטליה בכי רע. לאחר התבוסות בצפון אפריקה ובקרב סטלינגרד בהן איבדה איטליה מאות אלפי חיילים בשדות קרב רחוקים, במלחמה שנראתה כתואמת את המדיניות הגרמנית, ורחוקה מהאינטרס האיטלקי, הייתה איטליה עצמה בבירור מטרתם הבאה של בעלות הברית במלחמתם כנגד מדינות הציר שאיטליה הייתה חלק מהן. בין צ'רצ'יל ובין דווייט אייזנהאואר והפיקוד הצבאי האמריקני התגלעו חילוקי דעות. אייזנהאואר סבר כי יש להתרכז בהכנות לפלישה לנורמנדיה בעוד שצ'רצ'יל סבר כי יש להתקיף את האויב באגפיו ולהחלישו, תוך שימוש בכוח ימי ואווירי, וזאת בטרם תבוא ההסתערות על המקום בו האויב חזק ביותר ומבוצר, חופה המערבי של צרפת. בועידת קזבלנקה בינואר 1943 הסתיימו חילוקי דעות אלו בהחלטה על כיבוש סיציליה. צ'רצ'יל ראה בסיציליה צעד ראשון לפלישה לאיטליה היבשתית גופא, דרך מצרי מסינה, בעוד שאייזנהאואר לא רצה להתחייב למבצעים רחבים יותר, אך הסכים להשתמש בכוחות בעלות הברית שסיימו את המערכה בצפון אפריקה, לשם כיבוש סיציליה. בליל 9 ביולי החל מבצע האסקי כיבושה של סיציליה, בכוח של למעלה משתי ארמיות של בעלות הברית, שהונחתו בדרומו של האי.
הרודן האיטלקי, בניטו מוסוליני היה מצוי בשפל אישי ופוליטי. ברור היה כי התבוסות שנחל צבא איטליה במלחמה ערערו מאוד את מצבו, ולאחר קרב סטלינגרד וקרב אל עלמיין השני נראה היה כי איטליה, שזמן מה פסחה על הסעיפים, הימרה על הצד הלא נכון כאשר הצטרפה למלחמה לצידו של קנצלר גרמניה, אדולף היטלר. מוסוליני ניסה להישאר בשלטון. הוא הדיח גורמים בממשלתו אותם ראה כבלתי נאמנים, אך לא היה יכול למנוע את התסיסה הפנימית. המלך ויטוריו אמנואלה השלישי עמד במגעים מזה זמן מה עם אישים כפייטרו באדוליו באשר לשאלת הדחתו של מוסוליני, כאשר בתוך המועצה הפאשיסטית העליונה קמה אופוזיציה בדמותם של דינו גראנדי, אמיליו דה בונו וגליאצו צ'אנו, שלושה מעמודי התווך של משטרו של מוסוליני בעבר.
הפלישה לסיציליה, והפצצה אווירית כבדה על רומא ב-19 ביולי 1943 היוו את נקודת המשבר, שממנה היה ברור כי זמנו של מוסוליני חלף. ב-24 ביולי 1943 כונסה המועצה הפאשיסטית העליונה, ולאחר ישיבה מרתונית שנמשכה כ-9 שעות, הצביעה על הדחתו של מוסוליני, בליל 25 ביולי. למחרת היום ביקש מוסוליני להתקבל לראיון אצל המלך. עם הגיעו לארמון המלוכה, נאמר לו כי הוחלף במרשל פייטרו באדוליו וכי הוא נתון במעצר.
באדוליו, שהתקבל על דעת הכול כיורשו של מוסוליני, עמד בפני בעיות קשות ביותר. איטליה עדיין הייתה מחויבת רשמית להמשיך במלחמה לצידה של גרמניה. על אף שברור היה כי האינטרס האיטלקי מחייב התנתקות מברית הרסנית זו, כאשר צבאות בעלות הברית עומדות בפתחו של המגף האיטלקי בכוח צבאי, אווירי וימי, שאין לאיטליה כל דרך להתמודד עמו, הרי שברור היה גם כי ברגע שיבין היטלר כי הפור נפל, וכי איבד את איטליה כבת ברית, יורה על פלישת צבאותיו לאיטליה.
לקראת החתימה

על רקע זה החל שר החוץ האיטלקי החדש רפאל גוואריליה במגעים חשאיים עם בעלות הברית לקראת הסכם שביתת נשק. בתחילה יצר קשר דרך איש אצולה בשם ד'אייטה, שנשלח אל שגרירות איטליה בליסבון, בירת פורטוגל הנייטרלית, וקיים מגעים עם שגרירות ארצות הברית שם. לאחר מכן נשלח שליח בשם בריו, אל הנציגות הבריטית בטנג'יר שני הנציגים הסבירו את עמדתה של הממשלה החדשה של איטליה. איטליה הייתה מוכנה להגיע להסכמה בדבר שביתת נשק, אך יש למנוע בכל מחיר את כיבושה של איטליה בידי הגרמנים. במקביל, ב-6 באוגוסט נפגש גוואריליה, ועמו גנרל בשם אמברוזיו בגבול שבין גרמניה ואיטליה, עם שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ ועם הגנרל וילהלם קייטל, על מנת לנסות ולמנוע את הפלישה הגרמנית הממשמשת ובאה.
גישושיו של גוואריליה אצל בעלות הברית, נענו בדרישה לכניעה ללא תנאי, אם כי דובר על "כניעה של כבוד" שתבטיח לאיטליה מקום ראוי בסדר האירופי שלאחר המלחמה. אל מול המצב הצבאי המתדרדר והולך, כאשר הקרבות בסיציליה נמצאים לפני סיום, והאי עמד ליפול בידי בעלות הברית, הגיע גנרל איטלקי בשם ג'וזפה קסטלאנו לליסבון, על מנת לשאת ולתת על תנאי הכניעה. בין 15 באוגוסט ל-20 באוגוסט 1943 נשא ונתן קסטלאנו בפורטוגל עם שגריר בריטניה לפורטוגל, רונלד קמפבל, ושני גנרלים. הבריטי קנת' סטרונג והאמריקני וולטר בדל סמית'. תנאי הכניעה עובדו בקוויבק שם שהו צ'רצ'יל ופרנקלין דלאנו רוזוולט לפגישה רמת דרג שנועדה לסכם את הפרטים הטכניים בנוגע לפלישה לצרפת בשנה שלאחר מכן. התנאים דיברו על כניעה ללא תנאי, שחרור הדדי של שבויים, הפלגת הצי האיטלקי, שעדיין היה גורם משמעותי בים התיכון, אל נמלי בעלות הברית. לא דובר על לחימה איטלקית לצד בעלות הברית, אך הובהר כי מעמדה של איטליה לאחר המלחמה תלוי בהתנהגותה מעתה. קסטלאנו לקח עמו תנאים אלו לרומא. ב-26 באוגוסט הגיע לליסבון שליח נוסף, גנרל בשם צאנוסו, שכפי הנראה היה שליח אישי של באדוליו, והמגעים המשיכו בנוכחותו ובנוכחות קסטלאנו בסיציליה שנכבשה כבר בשלמותה על ידי בעלות הברית.
החתימה

באדוליו עדיין סבר כי ניתן להשיג תנאים טובים, תוך התמקחות על כניעתה של איטליה. הוא ביקש לשכנע את בעלות הברית להטיס כוח צבאי ניכר ולהנחיתו מצפון לרומא, על מנת למנוע את נפילתה בידי הגרמנים, וזאת בטרם יחתום על הסכם הכניעה, וכן דרש כי תינתן לו גישה לתוכניותיהן הצבאיות של בעלות הברית, וכל זאת בעוד שבאופן רשמי, מצויה איטליה במלחמה עם בעלות הברית ובברית צבאית עם גרמניה.
ב-31 באוגוסט הגיע קסטלאנו לסיציליה, ונלקח לעיירה קאסיבילה שלייד סיראקוזה. עד מהרה הובהר כי הצדדים מחזיקים בעמדות קוטביות. קסטלאנו דרש כי תינתנה לו ערובות להגנת בעלות הברית על שטחה של איטליה מפני הוורמאכט לאחר הכניעה, אך לא קיבל אלא הבטחות כלליות, שכללו הצנחתה של אוגדה מעל רומא. בעלות הברית התעקשו כי פעולה זו תתקיים לאחר החתימה, ולא לפניה. לאור השוני בעמדות שב קסטלאנו לרומא.
ברומא התקבל קסטלאנו אצל באדוליו, בנוכחות שר החוץ רפאלה גוואריליה. גוואריליה סבר כי יש לקבל את תנאי בעלות הברית. מפקדי הצבא הזהירו את באדוליו כי אין בידם לעצור את הגרמנים אם אלו יחליטו להתקדם לרומא, וכי יש לדחות את החתימה על הכניעה על מנת לנסות ולהיערך מבחינה צבאית. באדוליו לא הביע עמדה בפגישה זו. אחר הצהריים נפגש עם המלך, ובפגישה זו הוחלט לקבל את תנאי הכניעה.
מברק המאשר את ההסכמה לכניעה נשלח אל בעלות הברית. המברק יורט על ידי שירותי המודיעין הגרמנים. אלו חששו מזה זמן מה כי באדוליו עומד בקשר עם בעלות הברית, וכי איטליה מחפשת את דרכה אל מחוץ למלחמה. הגרמנים התקשרו לבאדוליו, שהבטיח להם נמרצות כי הוא נאמן לברית עם גרמניה. הבטחות אלו התקבלו בחשד, והוורמאכט החל את ההכנות למבצע בשם "Asche" לכיבושה של איטליה, ברגע שייוודע כי זו בגדה בבריתה עם גרמניה.
ב-3 בספטמבר שב קסטלאנו לקאסיבילה, וחתם על הכניעה. החתימה נערכה בשעה 2 בצהריים. בשם איטליה חתם קסטלאנו, שכן באדוליו עדיין לא רצה להיות מזוהה עם הכניעה, ורצה מרחב תמרון למקרה בו זו תתגלה בטרם עת. בשם בעלות הברית חתם וולטר בדל סמית'. משימת הפצצה שיזם אייזנהאואר, בה נשלח כוח בן 500 מטוסים להפציץ את רומא ולהמריץ את האיטלקים להיכנע, נעצרה ברגע האחרון משנודע כי האיטלקים מקבלים את תנאי הכניעה. הרולד מקמילן נציגו של צ'רצ'יל בטקס הכניעה, הודיע לצ'רצ'יל ששהה באמריקה כי ההסכם נחתם "ללא כל תיקונים".
רק לאחר שחתם על ההסכם, נודע לקסטלאנו כי ישנם סעיפים נוספים אותם הוסיף הגנרל קאמפבל על דעת הגנרל צאנוסי, ששהה אף הוא בקאסיבילה, וכי צאנוסי לא הודיע עליהם לקסטלאנו, מסיבה שאינה ברורה. באדל סמית' הסביר לקסטלאנו כי תנאים אלו ייכנסו לתוקף רק אם איטליה תילחם לצד בעלות הברית.
לאחר החתימה

אחר הצהריים באותו היום תדרך באדוליו את מפקדי הצבא והצי, ואת נציגי המלך. הוא לא הזכיר כי באותו יום נחתמה שביתת נשק, ורק מסר על קיומם של המגעים.
עוד באותו הלילה, ליל ה-3 בספטמבר החלה פלישת בעלות הברית לאיטליה. הארמייה השמינית של הצבא הבריטי חצתה את מצרי מסינה ונכנסה ליבשת האיטלקית, במבצע שכונה "מבצע בייטאון".
ההכרזה הרשמית על הכניעה נדחתה, בעוד המצב הצבאי סביב לרומא מחריף. ב-8 בספטמבר נראה היה כי אין כל אפשרות צבאית להנחתת דיוויזיה מוצנחת באזור רומא כפי שהובטח. "נשף המסכות" עומד היה להסתיים. משנראה כי אין כל סיכוי לנחיתת בעלות הברית ברומא מחד, ומאידך, לוח הזמנים למבצעי הפלישה של בעלות הברית בדרום איטליה, "מבצע אוואלאנש" לנחיתה באזור סאלרנו ו"מבצע סלפסטיק" לנחיתה באזור טאראנטו התקרב והלך, ושיתוף הפעולה של הכוחות האיטלקים באזור הפלישה נראה חיוני, הוחלט לצאת פומבי עם עובדת הכניעה. באותו היום הודיעו בשידורי הרדיו של ארצותיהם, בנפרד, באדוליו ואייזנהאואר על חתימת הסכם שביתת הנשק.
הצבא האיטלקי לא נערך לכניעה. רובם של החיילים והמפקדים לא קיבלו כל הוראות, ומשהתקרבו הגרמנים לרומא, ב-9 בספטמבר 1943 נמלטו באדוליו, ממשלתו והמלך אל ברינדיזי, שם מצאו מפלט אצל בעלות הברית. ללא הוראות קרס הצבא האיטלקי, ולא גילה התנגדות לפולשים הגרמנים מצפון או לבעלות הברית בדרום. ב-11 בספטמבר הגיע הצי האיטלקי למלטה ונכנע שם לבעלות הברית.
גורלם של החיילים האיטלקים ששהו בבלקנים היה שונה במקצת. 19 דיוויזיות גרמניות הפתיעו ופרקו מנשקן את רוב 29 הדיוויזיות האיטלקיות. שתי הדיוויזיות שהמשיכו להילחם במשך שבועות נוספים נאלצו להניח את נשקן לאחר שאזלה תחמושתם. אנשיהן נטבחו לאחר הכניעה. אלפים מניצולי הטבח הצטרפו לכוחותיו של טיטו ולכוחות פרטיזניים אחרים. חלק מהם פונה על ידי הצי האיטלקי אל אדמת איטליה.
דומה היה גורל החיילים האיטלקים בדודקאנס. האיים בדרום הים האגאי הוחזקו בידי איטליה מ-1912. לאחר הכניעה, שלחו הבריטים כוחות שיחברו אל חיל המצב האיטלקי באיים, על מנת למנוע השתלטות הגרמנים עליהם. מערכת הדודקאנס שנמשכה עד לסוף נובמבר 1943 הסתיימה בכיבוש האיים על ידי הגרמנים, שנחתו באיים רודוס, קוס ולרוס בכוח גדול, תוך ניצול עליונות אווירית באזור. במהלך המערכה לחמו איטלקים רבים לצד הבריטים, רבים נהרגו ורבים נפלו בשבי. לפי פקודתו של היטלר הוצאו להורג רבים מן הקצינים האיטלקים שנפלו בשבי.
תוצאות החתימה

הסכם שביתת הנשק נתן אך גושפנקא למצב קיים, בו לא היה ביד איטליה להתנגד לגרמנים, או לבעלות הברית. הבלבול שנוצר בעקבות שביתת הנשק, והתמוטטות הצבא האיטלקי שבאה בעקבותיו, סייעו לגרמנים, כמו גם לבעלות הברית.
מה שנראה כרווח חשוב מן ההסכם, ההשתלטות על הצי האיטלקי, היה למעשה בעל תועלת מוגבלת לבעלות הברית. אוניית הדגל של הצי האיטלקי, "רומא", הושמדה בדרך אל מלטה, כשעל סיפונה 1,600 מלחים ומפקד הצי, שנספו. באוניות המערכה הכנועות לא נעשה כל שימוש, והן הוחזקו במשמורת במצרים. בכלי שיט קלים יותר - סיירות קלות וצוללות נעשה שימוש מסוים במלחמה כנגד צוללות גרמניות בים התיכון.
לאחר ששחררו את מוסוליני משביו, במבצע אווירי נועז, הקימו הגרמנים ממשלת בובות באזור אותו כבשו, שכונתה "הרפובליקה של סאלו". בעלות הברית, מצידן, החזיקו במלך ובבאדוליו, כ"ממשלה" מטעמם בברינדיזי. שתי הממשלות היו נטולות סמכויות. הגרמנים ניהלו מלחמה קשה כנגד בעלות הברית וכנגד פרטיזנים איטלקים בשטחי "הרפובליקה של סאלו", ואילו בעלות הברית השיתו משטר צבאי בכל השטחים אותם כבשו. בדצמבר 1944 לאחר כיבוש רומא על ידי בעלות הברית הוחלף באדוליו באיוואנואה בונומי, מדינאי אנטי פאשיסטי ששימש כראש ממשלה לפני תקופת מוסוליני.
כיבושה של איטליה מידי הגרמנים ארך כשנה וחצי, שהיו רוויות סבל לעם האיטלקי. תנועה פרטיזנית עממית קמה להתנגד לגרמנים באזורי הכיבוש, ודוכאה ביד קשה על ידי הגרמנים ומשתפי הפעולה מטעמם. יהדות איטליה, שעד לכניעה נהנתה מהגנה מסוימת, ולא נשלחה להשמדה, על אף קבלתם של חוקי הגזע באיטליה בשנת 1938, נרדפה, הוסגרה לידי הגרמנים, ורבים נשלחו להשמדה במחנות ההשמדה במזרח.
ראו גם

הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית לצרפת
הערות שוליים

↑  Lt. Col. E Bauer. The history of world war 2, Orbis, London, 1984, pp358
גליאצו צ'אנו, 1938
וולטר בדל סמית'
נחיתת בעלות הברית בסאלרנו
הרסטורציה הספרדית

רסטורציה (בספרדית: Restauración) או הרסטורציה הבורבונית (בספרדית: Restauración borbónica) היא התקופה בספרד בין חזרתו לשלטון של אלפונסו השנים עשר בשנת 1874, ועד התפטרותו של אלפונסו השלושה עשר בשנת 1931, מה שהביא להקמת הרפובליקה הספרדית השנייה.
רקע

בשנת 1868 הודחה איזבלה השנייה, מלכת ספרד משלטונה, במהלך המהפכה המהוללת, והחלו שש השנים הדמוקרטיות בספרד, אשר כללו את שלטונו של אמדאו הראשון, מלך ספרד ואת הרפובליקה הספרדית הראשונה, והסתיימו בשנת 1874 בהפיכה צבאית נוספת (pronunciamento) בהנהגת הגנרל ארסניו מרטינס-קמפוס אנטון בסגונטה, אשר הכריזה על אלפונסו השנים עשר מבית בורבון כמלך ספרד.
היסטוריה

בשנת 1876 ניתנה חוקה חדשה לממלכה, אשר קבעה את ספרד כמונרכיה חוקתית, ואת הקורטס חנרלס מורכב משני בתים, הסנאט ובית הנבחרים. באותה שנה נלחם אלפונסו נגד הקרליסטים בפיקודו של קרלוס, דוכס מדריד, והביס אותם. בשנת 1878 ניסה פועל צעיר מטרגונה להתנקש בחייו של אלפונסו, אולם ההתנקשות נכשלה. בשנת 1885 מת אלפונסו משחפת, וכעבור חצי שנה ילדה אלמנתו, מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, את אלפונסו השלושה עשר, שעלה מיד לכס המלכות, תוך שאמו משמשת כעוצרת בשמו עד לבגרותו.
בשנת 1898 פרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד, ובעקבותיה השתלטה ארצות הברית על מושבותיה של ספרד בים הקריבי ובאוקיינוס השקט.
ב-31 במאי 1906 התחתן אלפונסו עם הנסיכה הבריטית ויקטוריה אאוחניה פון באטנברג. כשחזרו מחתונתם, מחבל אנרכיסט השליך לעברם פצצה שהוחבאה בזר פרחים. אלפונסו ואשתו יצאו ללא פגע מניסיון ההתנקשות, אך 24 בני אדם נהרגו. לזוג המלכותי היו שתי בנות וחמישה בנים (אחד מהם נולד מת). כמו כן היו לאלפונסו שלושה ילדים מחוץ לנישואים.
במשך מלחמת העולם הראשונה, בהיותו ראש מדינה נייטרלית, ארגן יוזמה שאיפשרה להפגיש שבויי מלחמה משני המחנות עם בני משפחותיהם.
בשנת 1923 תפס הגנרל פרימו דה ריברה את השלטון בהפיכה צבאית והנהיג משטר דיקטטורי בספרד. המלך אלפונסו הכיר בשלטונו ומינה אותו לראש ממשלה. בסוף שלטונו של דה ריברה המדינה נקלעה למשבר כלכלי, והוא איבד את תמיכת הציבור, עד שפרש בינואר 1930. בעקבות כך נפגע קשה גם מעמדו של המלך אלפונסו.
ב-12 באפריל 1931 התקיימו בספרד בחירות מוניציפליות, בהם זכו הרפובליקנים בהישגים משמעותיים בערים המרכזיות. באותה עת גם התקיימו בערים הגדולות הפגנות גדולות נגד המלך ובעד רפובליקה. המלך אלפונסו, שאך בנס שרד ניסיונות קודמים להדיחו מכסאו, הרגיש שנשאר רק עם מעט תומכים ולפיכך, ברח אל מחוץ למדינה. אלפונסו פרסם הודעה קצרה בה מסר שהוא מרגיש שבאופן זמני אינו זוכה לתמיכת בני עמו. הוא הודיע שאינו מוותר על כסאו, שאינו רק שלו, אלא נובע מזכויות שהצטברו על פני ההיסטוריה, אשר עתידה לדרוש ממנו דין וחשבון, ולכן הוא רק משהה את השימוש בסמכויותיו. הוא טען שהיה לו מספיק כח כדי להילחם במתנגדיו אבל העדיף לעזוב כדי למנוע שפיכות דמים של בני עמו.
ביום יציאתו לגלות ברומא, ה-14 באפריל 1931 ספרד הוכרזה כרפובליקה הספרדית השנייה.
לאחר מכן

הרפובליקה הספרדית השנייה לא החזיקה מעמד זמן רב, ולאחר ניצחון מפלגות השמאל באביב 1936, פתחו הצבא והכוחות השמרנים בהפיכה צבאית, אשר הפכה עד מהרה למלחמת אזרחים. מלחמת האזרחים בספרד נמשכה עד לשנת 1939, ובסיומה השתלטו הכוחות הלאומנים בפיקודו של פרנקו על כל המדינה, והקימו את המדינה הספרדית.
הערות שוליים

↑  Modern Spain: A Documentary History, Jon Cowans, עמוד 132
↑  Anarchists in the Spanish Civil War, Robert Alexander, עמוד 104
לשכת סוכני ביטוח בישראל

| --- | --- |

 תחום:  ביטוח
 משרד ראשי:  המסגר 42, תל אביב-יפו
 חברים:  כ-5,000
 נשיא:  שלמה אייזיק
 מנכ"ל:  שלו דרור
 תקופת הפעילות:  1941–הווה (כ־83 שנים)
 insurance.org.il
 
לוגו לשכת סוכני ביטוח בישראל עד 2023
לשכת סוכני ביטוח בישראל נוסדה בשנת 1941 ומהווה ארגון של סוכני הביטוח בישראל. החברות בלשכת סוכני הביטוח היא וולונטרית. רישיון סוכן מורשה מוענק על פי הקבוע בחוק פיקוח על שירותים פיננסים (ביטוח), התשמ"א-1981 ללא התערבות לשכת סוכני הביטוח.
הלשכה מונה כ-5,000 חברים, סוכני ביטוח עצמאיים המחולקים על פני 15 סניפים ושישה מחוזות ברחבי הארץ. בראש לשכת סוכני ביטוח עומד נשיא הלשכה אשר נבחר אחת לארבע שנים על ידי חברי הלשכה. ללשכה הנהלה מקצועית שבראשה מנכ"ל הלשכה.
הלשכה היא עמותה המונהגת על ידי האספה הכללית, המועצה הארצית והוועד המנהל. הלשכה עוסקת בכל תחומי הביטוח: פנסיוני, פיננסי, חיים, בריאות ואלמנטרי.
בין מטרותיה העיקריות של הלשכה:
שמירה על האינטרסים של ציבור המבוטחים אל מול הרגולטור וחברות הביטוח, עמידה על האינטרסים הכלכליים ועל משמר המקצוע ורמתו למען הגנת ענייניו של המבוטח, קיום פיקוח וביקורת מקצועיים והפעלתם של כללי נוהג מחייבים ועקרונות אתיקה מקצועיים, שיפור רמתם המקצועית של סוכני הביטוח, לרבות רמת ההתמחות של העתידים להיות סוכני ביטוח.
מבנה הלשכה

הלשכה מורכבת מוועדות מקצועיות אשר מניעות את פעילותה: ועדה לביטוח פנסיוני, ועדה לביטוח אלמנטרי, ועדת טכנולוגיה, ועדת בריאות וסיעוד, ועדת מחוזות וסניפים, ועדת כספים, ועדת קשרי קהילה, ועדת צעירים, ועדת רווחה, ועדת ביקורת, ועדת אתיקה וועדת תקנון.
הלשכה מורכבת משישה מחוזות: חיפה והצפון, השרון, תל אביב, השפלה, ירושלים והדרום.
ללשכת סוכני הביטוח יש 15 סניפים ברחבי הארץ: טבריה, חיפה, חדרה, נתניה, השרון, תל אביב, רמת גן-גבעתיים, בני ברק, פתח תקווה, חולון-בת ים, ראשון לציון, רחובות, אשדוד-אשקלון, ירושלים ובאר שבע.
מוסדות הלשכה

אספה כללית: המוסד העליון של הלשכה, שמתכנסת אחת לשנה לפי הזמנת המועצה הארצית, אך לא יאוחר מ-15 חודשים ממועד קיום האספה הכללית האחרונה.
מועצה ארצית: המועצה הארצית מנהלת את פעולותיה של הלשכה לאור החלטותיה של האספה הכללית. בפני המועצה הארצית אחראים כל מוסדות הלשכה פרט לאספה הכללית. המועצה מונה 76 חברים.
הוועד המנהל: המוסד המבצע של הלשכה (הממשלה), אשר כולל לפחות תשעה חברים, הכוללים את נשיא הלשכה, סגנו וממלא מקומו ו-13 חברים נוספים אשר אושרו על ידי המועצה הארצית. כיום מונה הוועד המנהל 15 חברים.
ועדת ביקורת: הוועדה נבחרת על ידי האספה הכללית ומורכבת מחמישה חברים. תפקידה לבדוק את פעולותיהן הכספיות של מוסדות הלשכה וגופים שבשליטתה, עמידה בכללי התקנון, טוהר מידות וסדרי מנהל תקין.
ועדת משמעת: מונה תשעה חברים הנבחרים על ידי האספה הכללית. הוועדה אוכפת את כללי האתיקה של הלשכה על חברי הלשכה, והיא מוסמכת לכהן כוועדת שימוע ובירורים, להסיק מסקנות ולהטיל עונשים במידת הצורך.
בית דין ארצי: מורכב מתשעה חברים הנבחרים אחת לשנתיים על ידי האספה הכללית, מתוך המלצת הוועד המנהל ולאחר אישור המועצה הארצית. בית הדין פועל בהתאם לתקנון בית הדין אשר אושר על ידי האספה הכללית, עניינו של בית הדין הוא כל סכסוך אזרחי בין חברי הלשכה או בין הלשכה לחבריה.
נשיאי הלשכה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| 1 | חיים רובינשטיין | 1944–1948 |
| 2 | מרדכי שפירא | 1948–1952 |
| 3 | משה ליפשיץ | 1952–1956 |
| 4 | ישעיהו קוסטנירסקי | 1956–1960 |
| 5 | יהוריא פרידמן | 1960–1964 |
| 6 | אליעזר דשא | 1964–1968 |
| 7 | מנחם ישראלי | 1968–1972 |
| 8 | גדעון גוטליב | 1972–1976 |
| 9 | יעקב כהן | 1976–1980 |
| 10 | גדליהו רכטר | 1980–1984 |
| 11 | הרולד סטדן | 1984–1988 |
| 12 | אברהם רייף | 1988–1992 |
| 13 | שאול פסטרנק | 1992–1997 |
| 14 | זאב וינר | 1997–2001 |
| 15 | יוסי מנור | 2001–2007 |
| 16 | אהוד כץ | 2007–2013 |
| 17 | אריה אברמוביץ | 2013–2017 |
| 18 | ליאור רוזנפלד | 2017–2021 |
| 19 | שלמה אייזיק | 2021– |