stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סופי מוסקוביץ'
ביוגרפיה

מוסקוביץ' סיימה תואר מוסמך במשחק, בימוי ופסיכולוגיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג, לצד התמחות בבימוי תיאטרון, בשנת 1974, במסגרת הסטודיו שלצד תיאטרון וכטנגוב במוסקבה.
בשנת 1975, מספר חודשים לאחר עלייתה לישראל, מונתה מוסקוביץ' לתפקיד במאית הבית בתיאטרון באר שבע. בין השנים 1975–1986, במקביל לעבודתה בתיאטרון הייתה מעורבת בפעילות בתחומי החינוך לתיאטרון בדרום, הקימה וניהלה פרויקטים רבים, בהם תיאטרון קיבוצי הדרום, תיאטרון דימונה ותיאטרון עומר. בבית ספר התיכון מקיף ו' בבאר-שבע הקימה מוסקוביץ' וניהלה מגמת תיאטרון, מהראשונות בארץ[דרוש מקור], שממנה צמחו בוגרים שהם היום בעלי שם בתיאטרון הישראלי: אורנה בנאי ורפי ניב. בשנת 1979 יזמה הקמת פרויקט תיאטרוני במסגרת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שעל פי חזונה אמור היה להתפתח לידי בית ספר גבוה למשחק.
מתחילת שנות ה-80 פעלה מוסקוביץ' כבמאית וכמורה למשחק במוסדות שונים, בהם בית צבי, יורם לוינשטיין ואוניברסיטת תל אביב. במקביל המשיכה לנהל מגמות תיאטרון בבתי ספר תיכוניים במרכז הארץ. במהלך השנים צמחו בהנחייתה דורות של שחקנים ואמני במה מהשורה הראשונה, בהם יעקב כהן, ג'וליאנו מר, עידית טפרסון, אקי אבני, איילת זורר ולירז צ'רכי.
עוד בתקופת לימודיה באוניברסיטה הושפעה מוסקוביץ' מתפיסה אמנותית של חלוצי תיאטרון האוונגרד, הבמאים יבגני וכטנגוב ווסוולוד מיירהולד. בהשראת שיטתו של מיירהולד יצרה מוסקוביץ' מתודת המשך, שלימים התגבשה לכדי מתודה עצמאית. בשנים האחרונות זכתה המתודה לתהודה בינלאומית, ובעקבות זאת החלה מוסקוביץ' לערוך סדנאות אמן בנושא במסגרות מוסדות לתיאטרון בחו"ל, בהם באקדמיה הרוסית לאמנות התיאטרון (גיטיס, ГИТИС) והאקדמיה למשחק שלצד תיאטרון ווכטנגוב במוסקבה.
בשנת 2007 הוענק למוסקוביץ' תואר "אשת העיר תל אביב-יפו", על הישגיה בתחום אמנויות הבמה. מנימוקי השופטים: "על נחישות – ללא פשרות – להנחלת תרבות התיאטרון לצעירים ונוער בתל אביב וברחבי הארץ, על העמדת דורות חדשים של שחקנים ואמני במה מחוננים ועל פיתוח שיטות משחק מקוריות שזכו להכרה בינלאומית".
מוסקוביץ' נפטרה בספטמבר 2013 בבית החולים איכילוב בתל אביב-יפו בתוצאה ממחלת הסרטן. נקברה בבית העלמין ירקון. השאירה אחריה בן זוג ושתי בנות.
בית הספר לאמנויות הבמה סופי מוסקוביץ'

בשנת 1999 ייסדה מוסקוביץ' בית ספר לאמנויות הבמה, ומאז הקמתו הובילה את ניהולו האמנותי והפדגוגי.
הלימודים בבית הספר נערכים בכיתות קטנות ועם הנחיה אישית. בבית הספר עוסקים הן בלימוד והן בחזרות והפקות. בשנת הלימודים השלישית נלמד גם קורס קאוצ'ינג וסדנה לניהול קריירה, שיווק ומיתוג עצמי. בנוסף ללימודים הסדירים נערכת תוכנית העשרה הכוללת כיתות אמן, צפייה בהצגות וניתוחן ומפגשים עם יוצרים שונים בתיאטרון, בקולנוע ובאמנות.
התלמידים נוטלים חלק בפסטיבלים לתיאטרון בארץ ומחוצה לה. בשנת 2010, זכתה הפקה של בית הספר, "סיוט בפיקניק", בפרס תיאטרון של פסטיבל בינלאומי ע"ש צ'כוב, הנערך בעיר ילטה שבאוקראינה.
בשנת 2013 בית הספר נסגר.
גישתה > ביו-קינטיקה

המתודה של סופי מוסקוביץ' היא מעין סינתזה בין התיאטרון הביו-מכני של הבמאי וסוולוד מיירהולד, לבין זרם התודעה של הגוף ותורת הכאוס. המתודה עוסקת במכלול הביטויים הפיזיים והשלכתם על האיכויות של אמנות המשחק, החל מהביטויים הלא-מודעים של שפת הגוף וכלה ביצירה תיאטרונית מודעת בנויה ומעוצבת.
התפיסה העומדת בבסיס מתודה זו, היא כי אמנות המשחק היא אמנות פלסטית-חזותית המתקיימת במרחב ומחייבת שימוש נכון ומדויק בגוף ובקול של שחקן כאמצעי הבעה מרכזי של אמנות התיאטרון. על כן מתרכזת המתודה בהכשרת שחקן בעל איכויות ומיומנויות גבוהות בתכנים אלה.
המתודה אינה שיטה עיונית או תאורטית, אלא בעיקר שיטה מעשית ויישומית המתורגלת במסגרת הסדנאות בהנחייתה של מוסקוביץ'. הסדנאות והתרגול נועדו להעניק לשחקן שיטות עבודה ואמצעים חדשים לעיצוב הדמות. המתודה אינה שוללת את התפיסות הרווחות בהכשרת שחקנים, שיסודן בשיטתו של סטניסלבסקי ולפיהן על השחקן להגיע לדרגת הזדהות פסיכולוגית מלאה עם הדמות שהוא מגלם; המתודה אינה עוסקת כלל בתכנים של הזדהות, אלא חושפת את השחקן לדרך חדשה לעיצוב הדמות.
בצד היישומי, המתודה מתבססת על עקרון של פעולת גומלין דו סטרית בין משאבים פיזיים, רגשיים ושכליים של השחקן. מטרתה ללמד, לפתח ולתרגל אצל השחקן יכולת הבעה וביטוי משחקי המחייב שליטה וירטואוזית באמנות המשחק ובייחוד שליטה פיזית–מנטלית, פיתוח ויצירת שפה פיזית–חזותית שמובילה לעיצוב הדמות ותנועותיה הפיזיות במרחב. זו שפה שנוצרת בתהליך "המעבדה" הפרטי של השחקן, כאשר חומרי הגלם עבורה נשאבים מתוך המקורות והמשאבים האישיים שלו.
בעת התרגול, כל המשאבים של השחקן מופעלים ומתחברים יחדיו כמו "כלים שלובים" אל תוך מערכת משחקית אחת, כאשר משאב אחד מזין או מצית את השני לפעולה. התהליך יכול להתחיל מגירוי פיזי ולהצית את הרגש ואת התודעה. באותה מידה, הגירוי התודעתי מוקרן על הצד הפיזי ועל המערך הרגשי שלו.
תהליך התרגול אינו ליניארי ופניותיו החדות והמפתיעות במהלך הסדנה, מטלטלות את השחקן למצבים בלתי צפויים, אל תוך הגומחות הכי נסתרות של התודעה פיזית-רגשית. תהליך "הטלטול המפתיע" מעורר את השחקן לקראת חוויה חדשה, ובאופן בלתי צפוי הוא פוגש ומגלה את האני שלו.
גישתה > הכאוס

פעולת השחקן מתורגלת במסגרת הסדנאות הנערכות בשיטת "אימפרוביזציה מודרכת", השונה מסוגי האלתור הקיימים. זה לא "משחקי תיאטרון", אלא תהליך עבודה מורכב מנטלית ומפרך פיזית, תהליך של למידה ובנייה. הפעולות שהשחקן מבצע בסיטואציה נתונה, הן אלתור אסוציאטיבי טוטאלי. הפעולות נעשות ללא הכנה מוקדמת ובתוך כאוס של מצבים משתנים סביבו ובתוכו. המאמץ, האינטנסיביות והפעולה המשתנה מרגע לרגע מביאים לגיוס כל משאביו של השחקן בעת ובעונה אחת.
ההנחיות ליצירת מצבי משחק ניתנות במהירות מואצת וברצף בלתי פוסק, תוך יצירת מצבים ושינויים בלתי צפויים. זהו תהליך של "זרימה" שבמהלכו השחקן עובר מסיטואציה נתונה לסיטואציה חדשה, תוך התחברות אליה והשתנות מיידית בעקבותיה. המעבר מלווה בשינוי פיזי העובר על השחקן ומתבטא בשינוי שפת הגוף ושינוי האנרגיה הרגשית שמחוללים שינוי תודעתי וחוזר חלילה. המשתתפים בתרגול נדרשים לעמוד בקצב מוכתב של מצבים, להגיב אליהם, להשתנות במהירות, לפשוט וללבוש צורה, להחליף דמויות, לסקרן, להפתיע, ליצור תכנים חדשים מרגע לרגע, תוך ריכוז וקשב להנחיות חדשות אשר ממשיכות לזרום במהלך ביצוע המשימות המשחקיות הנתונות. על השחקן להיות קשוב לעמיתו ולעצמו, לשמור על קואורדינציה בחלל, לשתף פעולה עם שותפים לבמה, להיות מושפע מהם ולהשפיע עליהם בעת ובעונה אחת.
המהירות המוכתבת וקצב השינויים ממצב למצב לא משאירים זמן למחשבה, מצמצמים ומאפסים את מרחב "ההכנה" לקראת הפעולה שתובעת מהשחקן תגובה מיידית ואותנטית. מימד הזמן הקצר יוצר מציאות חדשה של פעולה המתקיימת ללא "רזרבה" של שהות הנדרשת לביקורת עצמית. כך, בהיעדר זמן לבקרת תגובה, פעילותו של שחקן היא בלתי מבוקרת ובלתי רציונלית. התודעה פועלת כדחף תוך שחרור תכנים מתת-מודע, כי אין זמן לחשוב.
גישתה > השרבוט כשיטת עבודה

בשיאו של תהליך, מופיע "השרבוט הסוריאליסטי". השרבוט מבוצע על ידי השחקן באמצעות גופו במרחב הפיזי תוך גירוי כל המשאבים הסמויים שבתוכו. זה מביא אותו לחוויה מנטלית אינטנסיבית. השחקן, תוך כדי התמודדות מול הכאוס המשתלט עליו, מושלך באופן בלתי צפוי אל תוך "המרחבים הפנימיים" של עצמו ומוציא אותם מתרדמתם. אלו הם המשאבים הפוטנציאליים, אשר לא באו עד כה לידי ביטוי בעבודתו כשחקן, כי היו רדומים.
תרגול ואימון מתמשכים במתודה מביאים את השחקן לשליטה מוחלטת בטכניקת "השרבוט" שהופכת לכלי עבודה זמין בעת עיצוב הדמות. על פי המתודה, אין צורך "לשחזר" את המציאות באמצעות זיכרון רגשי, (שיטת סטניסלבסקי), אלא ניתן לעצב אותה על הבמה, בדומה לעבודת מעצב היוצר מוצר חדש, כאשר חומרי הגלם ליצירה זו באים מתוך השחקן עצמו.
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', הבמאית סופי מוסקוביץ' הלכה לעולמה, באתר ynet, 10 בספטמבר 2013
סטרטגיקון

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מאוריסוס, קיסר האימפריה הביזנטית 
 שפת המקור:  יוונית עתיקה 
 סוגה:  אסטרטגיה צבאית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  המאה ה־6 
 
הסטרטגיקון (ביוונית: Στρατηγικόν) הוא ספר תאוריה צבאית שכתיבתו במאה השישית מיוחסת לקיסר הביזנטי מאוריסוס, והוא נועד, כדברי ההקדמה, לשמש "ספר בסיסי לאלו המיעדים עצמם לפיקוד על צבא".
הטקסט הידוע בשם סטרטגיקון נכתב ככל הנראה במטרה ליצור אחידות מבנית ורעיונית לתורת הלחימה של האימפריה הביזנטית בימי הביניים וכקודקס חוקים לרפורמה הצבאית של הקיסר הלוחם מאוריסוס. בקרב ההיסטוריונים המודרניים חלוקות הדעות בשאלה מיהו מחברו האמיתי של הסטרטגיקון, ויש סברה כי הקיסר מאוריסוס הזמין את כתיבתו וכי גנרלים אלמונים של האימפריה עסקו במלאכת איסוף החומר והכתיבה. הסטרטגיקון נחשב לאחד הטקסטים הצבאיים החשובים של ימי הביניים ובסיס לספרי תאוריה צבאית ביזנטיים מאוחרים יותר.
הסטרטגיקון מחולק ל 12 פרקים המכונים לעיתים "ספרים", וכל פרק מכסה פן אחד של טקטיקה בשימוש הצבא הביזנטי במאה השישית והשביעית. משקל רב ניתן לתימרונים של חיל הפרשים אך מקום נכבד שמור גם למבנה ופעולה של חיל רגלים, טקטיקות מצור, מערכות אספקה, אימונים צעידות וסיכום של החוק הצבאי. ספרים 7 ו-8 מהווים מעין תמצית של הסטרטגיקון וכתובים במשפטים קצרים ובפתגמים היוצרים "מתכון" לניהול קרבות.
ראו גם

אסטרטגיה צבאית
דוקטרינה צבאית
הצבא הביזנטי
לקריאה נוספת

Dennis, George T. Maurice's Strategikon: Handbook of Byzantine Military Strategy. University of Pennsylvania Press, 2001. ISBN 0812217721
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268650805171  PLWABN: 9810659753205606  BnF: cb165061415 (data)  GND: 1088061540  LCCN: n82211142  VcBA: 492/24603  VIAF: 180235704   WorldCat (עם VIAF): 180235704 
ערך זה הוא קצרמרבנושא צבא ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סיעה פנים-מפלגתית

סיעה פנים-מפלגתית היא התארגנות של חברי מפלגה במסגרת המפלגה ובתוכה, למען קידום אינטרס אישי או אידאולוגי מסוים (למשל סיעת הקיבוץ הדתי במפד"ל).
סיעה פנים-מפלגתית מוגדרת כ"כוח המתחרה ברכישת השפעה על המוסדות המרכזיים של השלטון הפנים-מפלגתי, על ניסוח מדיניות המפלגה ומינויה למשרות ציבוריות" (זריצקי).
יש המגדירים סיעה כ"קבוצה בעלת זהות קולקטיבית המושתתת על ערכים ו/או אינטרסים שווים, המטילה מרות ומשמעת על חבריה, מאורגנת לבצע פעולה שבמרכזה המרה או השפעה על המדיניות או ההנהגה של המפלגה. (ישי).
יש הרואים בסיעה בעלת כוח וארגון משל עצמה, קבוצה פנים-מפלגתית בעלת מטרות מובחנות.
בישראל

ברוב המפלגות בישראל פעלו מאז ומתמיד סיעות פנימיות. הדוגמה הבולטת ביותר הנה הסיעות הפנימיות המאורגנות שפעלו בתחום ההסתדרות, ארגוני העובדים, למשל "איגוד העובדים הליברלים", שפעלו במפלגה הליברלית, עת הייתה חטיבה בליכוד, "סיעת תכלת לבן" של תנועת החרות בהסתדרות, ופעילי ההסתדרות שפעלו כל העת במפא"י, מערך, ואחר כך מפלגת העבודה. כיום הסיעות הן סיעות בעלות גוון אישי יותר דהיינו: תומכות באישיות זו או אחרת במאבקה לזכות במיקום גבוה בצמרת המפלגה.
כאשר הוקמה קדימה היה הדבר ראשית סביב התארגנות סיעתית סביב אריאל שרון, אשר פרש מהליכוד במאבקו מול אישים אחרים כגון: בנימין נתניהו אשר נשאר במסגרת מפלגת הליכוד.  (שוורץ)
הדמוקרטיה הפנים-מפלגתית בישראל ושיטות הבחירות הפנים-מפלגתיות: פריימריס או בחירות במרכז המפלגה מושפעות ממעמדן של הסיעות הפנים-מפלגתיות המחלקות ביניהן אזורי השפעה ועוצמה, המשפיעות על כל המערכת הפוליטית בישראל כמו גם בעולם (שוורץ,1991).
דוגמאות לסיעות פנים-מפלגתיות

צעירי אגודת ישראל בתוך אגודת ישראל
שלומי אמוני ישראל בתוך אגודת ישראל
הליכודניקים החדשים והליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית שמקדמים אג'נדה ליברלית-דמוקרטית בתוך הליכוד
לקריאה נוספת

שוורץ דויד (1986), סיעה במפלגה - איגוד העובדים הליברלים במפלגה הליברלית בליכוד, עבודת גמר לתואר שני, חיפה, אוניברסיטת חיפה.
שוורץ דויד (1991) ממפלגת אופוזיציה למפלגת שלטון תנועת החרות והליכוד, דוקטורט, ירושלים, האוניברסיטה העברית.
נתן ברק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 באוגוסט 1958 (בן 66) פתח תקווה, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   אלוף-משנה
 
נתן ברק (נולד ב-12 באוגוסט 1958) הוא קצין צה״ל בדימוס ששירת מפקד מרכז תקשוב בחיל הים בדרגת אלוף-משנה וכיום הוא המנכ"ל ושותף בחברת אמפרסט מערכות. חתן פרס ביטחון ישראל על חלקו בפרויקט כיפת ברזל.
ביוגרפיה

גדל באשקלון ולמד בישיבת בני עקיבא אהל שלמה בבאר שבע אצל הרב אברהם סילברט. התגייס לעתודה האקדמית בשנת 1976, ובמסגרתה קיבל תואר ראשון (B.S.c) בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון והתמחה בתחום המחשוב, הבקרה והתקשורת.
עם סיום לימודיו התגייס בשנת 1980 למרכז מחשבים חיל הים, השתתף בפיתוח מערכות לחימה באלתא מערכות ובתדיראן מערכות.
בשנת 1984 נשלח לארצות הברית מטעם חיל הים, לצורך ניהול ופיתוח של סימולטור לצוללות עבור חיל הים.
בשנת 1988 הוצב לתפקידים שונים במערך המחשוב של חיל הים ועסק בפיתוח מערכות לחימה. במקביל לתפקידיו סיים תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1991 הקים את ענף מערכות שליטה ובקרה בחיל הים. על פעילותו בענף מערכות שליטה ובקרה זכה בפרס מפקד חיל הים לחשיבה יוצרת.
בשנת 1994 הוביל את פיתוח התוכנה והמחשוב של מערכות הלחימה המבצעיות בחיל הים. במהלך תפקידו זכה בפרס מפקד חיל הים לחשיבה יוצרת.
בשנת 1998 נשלח ללימודים במכללה לביטחון לאומי. בלימודיו אלה קיבל תואר שני נוסף במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 1999 קיבל דרגת אלוף-משנה ומונה לתפקיד מפקד מרכז תקשו"ב בחיל הים. במסגרת תפקידו הוענקו לו פרס מפקד חיל הים לחשיבה יוצרת ופרס מצטייני המחשוב לשנת 2003.
בנובמבר 2003 השתחרר והקים את חברת אמפרסט מערכות. החברה עוסקת בפיתוח מערכות שליטה ובקרה מרכזיות בתחום הביטחוני והאזרחי.
ב-2012 זכה בפרס ביטחון ישראל על פרויקט כיפת ברזל.
פרסם מאמרים שונים בתחום פיתוח מערכות עתירות תכנה ומערכות שליטה ובקרה וזכה בפרס הרמטכ"ל על מאמר שפורסם ב"מערכות" בתחום מודלים לפיתוח מערכות שליטה ובקרה.
נתן ברק נשוי ולו שלושה ילדים.
סינגל שיווקי

סינגל שיווקי הוא סינגל, שמטרתו העיקרית להגדיל את החשיפה לאלבום מסוים, ובכך לקדם את המכירות שלו. הוא מוצע לרוב להורדה דיגיטלית, ומגיע כשהוא ארוז באותה עטיפה של הסינגל.
בשירות "iTunes", מוצע הסינגל השיווקי בדרך כלל במחיר נמוך משאר שירי האלבום.
סינגלים שיווקים נשלחים אל תחנות הרדיו והטלוויזיה, ולעיתים אף למבקרים, מתוך מטרה שהאחרונים יכתבו עליהם ביקורת.
סינגלים שיווקים בעבר

בעבר, כמו סינגל רגיל יכול היה סינגל שיווקי לצאת כתקליט, קלטת שמונה ערוצים, קלטת שמע, תקליטור, ולרוב היו מוצעים בחינם, על מנת לאפשר קנייה של השיר גם על ידי מי שאינו יכול להרשות לעצמו לקנות סינגל. סינגל שיווקי היה מגיע לרוב עם מעט הערות אלבום ועם עטיפה. במקרים נדירים, הסינגלים השיווקיים היו מוחזרים על ידי המפיץ, בגלל בעיות מסוימות. למשל, "Under the Pink" (שיצא כתקליט שיווקי) של טורי איימוס, הוחזר כיוון שאיימוס לא הייתה מרוצה מהעטיפה, ולאחר החלפת התמונה, הוא נשלח בחזרה אל הצרכנים. סינגלים שיווקים לא היו מיוצרים בכמויות גדולות, ומסיבה זו, היו נחשבים למוצר אספנות.
הפצה

סינגלים שיווקים מופצים בדרך כלל אל תחנות הרדיו. הסינגלים האלו כוללים את גרסת הרדיו של השיר, אך לעיתים מתווספות להם גרסת האלבום או רמיקס. שירי אלקטרונית ודאנס, נשלחים בדרך כלל לתקליטנים, וכוללים לעיתים מספר גרסאות נוספות, בנוסף לגרסאות רמיקס לשיר.
בנוסף, ישנן מספר חברות המספקות אוספים של סינגלים שיווקים, שמוצעים לרוב לתקליטנים. ישנם אוספים שמציעים שירים מסוגה אחת, וישנם אחרים, המשלבים בין מספר סוגות.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נתן ג'ייקובסון

| --- | --- |

 לידה:  5 באוקטובר 1910 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 בדצמבר 1999  (בגיל 89) האמדן, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות גרוב סטריט 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אלבמה (1930)  אוניברסיטת פרינסטון (1933) 
 מנחה לדוקטורט:  ג'וזף ודרברן 
 מוסדות:  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס (1943–1947)  מכללת ברין מאר (1935–1936)  אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל (1937–1943)  אוניברסיטת ייל (1947–1981)  אוניברסיטת שיקגו (1936–1937) 
 תלמידי דוקטורט:  María Wonenburger, Craig Huneke, Daya-Nand Verma, George Seligman, Christine S. Williams Ayoub, Charles W. Curtis, ג'ורג'יה בנקרט, Joseph C. Ferrar, Lynne Barnes Small, Eugene A. Klotz, Dominic Carmen Soda, Harry P. Allen, David Alexander Smith, John Robert Faulkner, Michel Racine, David J. Saltman, Samuel R. Gordon, Ronald Infante, Jerome M. Katz, Kevin McCrimmon, Charles M. Glennie, Dallas W. Sasser, Eugene Victor Schenkman, ארל טאפט, אליעזר רואן, Leslie Hogben, Tae-II Suh, Herbert Frederick Kreimer, Jr., William Gordon Lister, Robert Alan Bix, Charles L. Carroll, Jr., Morris Weisfeld, Henry G. Jacob, Bruno Harris 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1951)  פרס סטיל למפעל חיים (1998) 
 הערות:  יהודי
 תרומות עיקריות
 מחקרים בתחום תורת החוגים, משפט ג'ייקובסון-מורוזוב
 
נתן ג'ייקובסון (באנגלית: Nathan Jacobson;‏ 5 באוקטובר 1910 – 5 בדצמבר 1999) היה מתמטיקאי יהודי-אמריקאי, שנודע בעיקר בשל תרומתו המכרעת להתפתחותה של תורת החוגים בשליש האמצעי של המאה ה-20.
קורות חיים

ג'ייקובסון נולד בוורשה שבפולין (אז חלק מהאימפריה הרוסית) למשפחה יהודית, שהיגרה לארצות הברית ב-1918. הוא סיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת אלבמה ב-1930, וקיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת פרינסטון ב-1934. את העבודה, שכותרתה "פולינומים לא קומוטטיביים ואלגברות ציקליות", כתב תחת הנחייתו של ג'וזף ודרברן. בתחילת דרכו עבד בקולג' Bryn Mawr (בשנים 1935-1936), באוניברסיטת שיקגו (1936-1937), באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל (1937-1943) ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס (1943-1947). ב-1947 החל לעבוד באוניברסיטת ייל, שם נשאר עד לפרישתו.
ג'ייקובסון היה חבר באקדמיה האמריקאית הלאומית למדעים ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. היה נשיא החברה האמריקאית למתמטיקה בשנים 1971–1973, וזכה בפרס לרוי פ. סטיל על מפעל חיים מטעם חברה זו ב-1998. היה גם סגן-נשיא האיחוד המתמטי הבינלאומי בשנים 1972–1974.
ג'ייקובסון היה אחד מחוקרי האלגברה המובילים בדורו. עיקר תרומתו לתורת המבנה של חוגים לא קומוטטיביים, שם הכניס לשימוש את רדיקל ג'ייקובסון ואת החוגים הפרימיטיביים שעבורם הוכיח את משפט הצפיפות. לצד אלה עסק בתחומים העיקריים של המחקר האלגברי בזמנו: תורת המבנה של אלגברות ז'ורדן, אלגברות לי, אלגברות פשוטות ואלגברות חילוק. כתב כתריסר ספרי מחקר, והנחה יותר משלושים תלמידי דוקטורט, כמעט כולם בייל.
סטרטוניקה מסוריה

| --- | --- |

 לידה:  318 לפנה״ס? 
 פטירה:  268 לפנה״ס? (בגיל 50 בערך) אנטיוכיה, טורקיה 
 בן או בת זוג:  סלאוקוס הראשון אנטיוכוס הראשון 
 
סטרטוניקה מסוריה. קטע מתוך ציור של אנטוניו בלוצ'י.
סטרטוניקה או סטרטוניקי (ביוונית: Στρατoνίκη‏; המאה ה-3 לפנה"ס) הייתה נסיכה מוקדונית, בתו של דמטריוס פוליורקטס. היא נישאה לסלאוקוס הראשון ולאחר מכן לבנו אנטיוכוס הראשון.
ביוגרפיה

סטרטוניקה הייתה בתו של מלך מוקדון דמטריוס פוליורקטס, ואשתו פילה. סבה מצד אביה היה אנטיגונוס מונופתלמוס, וסבה מצד אמה היה המצביא אנטיפטרוס. היה לה אח בשם אנטיגונוס, שמאוחר יותר הוכתר כמלך מוקדון.
בשנת 300 לפנה"ס, כאשר היא הייתה בערך בת 17, ביקש את ידה מאביה סלאוקוס הראשון ("ניקטור") מלך האימפריה הסלאוקית (שמרכזה היה בסוריה). דמטריוס יצא להביא אותה לבעלה החדש עם כל ציו, ואמה, פילה, גם היא ליוותה אותה. החתונה נערכה בפאר והדר בעיר ראוסוס שבתראקיה, וסטרטוניקה הפכה למלכת סוריה. סלאוקוס היה מבוגר ממנה בהרבה, ובעוד שעבורה היו אלו נישואים ראשונים, הוא כבר היה נשוי בעבר, ואף היה לו בן, אנטיוכוס הראשון. למרות זאת, נראה שמספר שנים הם חיו בהרמוניה. היא ילדה לסלאוקוס בת בשם פילה, שמאוחר יותר נישאה לאחיה של סטרטוניקה, אנטיגונוס.
עם זאת, מערכת היחסים שלהם נשברה כאשר בנו של סלאוקוס, אנטיוכוס, התאהב באופן נואש בסטרטוניקה. על פי האגדה, המובאת אצל פלוטרכוס ואפיאנוס, אנטיוכוס כבש את תשוקותיו, אולם הדבר גרם לכך שבהדרגה הוא חלה באופן נואש. הרופא שטיפל בו הבין מיד שמחלתו של אנטיוכוס אינה רגילה, וחשד שמא הוא מאוהב. הוא לא הצליח להוציא מפיו את מושא אהבתו, והסיק שהנסיך מתכוון לקחת עמו את סודו אל הקבר. לפיכך, הוא הורה להכניס מדי פעם לחדר נשים יפות שבאו במגע עם הנסיך, בתקווה לגלות את הסוד. אנטיוכוס נותר אדיש, אולם כאשר סטרטוניקה נכנסה לחדר לבד או יחד עם סלאוקוס, הוא התעורר לפתע לחיים.
הרופא הסיק לפיכך שאנטיוכוס מאוהב בסטרטוניקה, אולם חשש לספר זאת לבעלה המלך. בסופו של דבר הוא אמר למלך שמחלתו של בנו נובעת מאהבה, "אך לאהבתו אין תרופה". סלאוקוס דרש ממנו להסביר, והרופא טען שאנטיוכוס מאוהב באשתו שלו. כששמע זאת סלאוקוס, הוא הפציר ברופא לוותר על אשתו כדי להציל את בנו, וגם אותו. הרופא אמר "לא היית נותן לאנטיוכוס את אשתך אם הוא היה מאוהב בה למרות שאתה אביו". סלאוקוס הצהיר שכן, ואז חשף הרופא את האמת. סלאוקוס הסכים מיד לוותר על אשתו כדי להציל את בנו, והצהיר שהוא מוכן גם לוותר על ממלכתו. הרופא הנדהם הצהיר שאם כך אין לסלאוקוס צורך ברופא, הוא עצמו הרופא הטוב ביותר של משפחתו. למרות זאת, כדי לשמור על כבודו של בנו, הציג סלאוקוס את הנישואים בין סטרטוניקה לאנטיוכוס כרצון אישי שלו. תגובתה של סטרטוניקה למהלך זה אינה ידועה, ולא ידועים גם טיב יחסיה עם אנטיוכוס.
היא ילדה לאנטיוכוס מספר ילדים: סלאוקוס, לאודיקה, אפאמה, סטרטוניקה (אנ') ואנטיוכוס השני. בלקסיקון סודא נאמר שהעיר "סטרטוניקיה" בקאריה נקראת על שמה. העיר נזכרת גם אצל סטראבון. עם זאת, לא ברור האם מי שייסד את העיר היה סלאוקוס או אנטיוכוס.
גלריה

ההיסטוריון פלוטרכוס מתאר בפיוטיות רבה את הסצנה שבה הנסיך החולה מגלה עניין כאשר סטרטוניקה נכנסת לחדרו: "הוא הראה את כל התסמינים שתוארו בידי סאפפו, הקול המקרטע, הסומק, העין העצלה, הזיעה הפתאומית, הדופק הסוער". תיאור זה, תרם לכך שסצנה זו מיוצגת רבות באומנות.
"אנטיוכוס וסטרטוניקה" ציור מאת ברנרנדינו מאי.
"אנטיוכוס חולה אהבה" מאת יוהאן אנוונדר.
"הרופא מגלה את אהבתו של אנטיוכוס לסטרטוניקה" מאת בנג'מין וסט.
"אנטיוכוס נסיך סוריה וסטרטוניקה אמו החורגת" מאת פליקס פיקרלי.
"אנטיוכוס וסטרטוניקה" מאת גרהרד לייראסה.
הערות שוליים

1 2 3  Smith, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, "Stratoni'ce", 1873
↑  פלוטרכוס, "חיי דמטריוס", 31.
↑  פלוטרכוס, "חיי דמטריוס", 32.
1 2 3 4  פלוטרכוס, "חיי דמטריוס", 38.
↑  אפיאנוס, "סוריקה", 59.
↑  אפיאנוס, "סוריקה", 60.
↑  סודא, סטרטוניקיה – Suidas, s.v. Στρατονίκεια
↑  סטראבון, "גאוגרפיקה", ספר ארבעה עשר, 2.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 13179955X  LCCN: n88674246  VIAF: 13451960   WorldCat (עם VIAF): 13451960
סמל הרפובליקה הסינית

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  טאיוואן 
 תאריך אימוץ:  1928 
 
סמלה של הרפובליקה הסינית "השמיים הכחולים והשמש הלבנה" (מנדרינית: 青天白日; פין-יין: Qīng tīan bái rì) מתפקד כסמל והדגל של הקוומינטנג, המפלגה הפועלת ברפובליקה הסינית. הסמל מהווה גם את החלק העיקרי בדגל הרפובליקה הסינית והוא גם הסמל הלאומי. זהו גם הסמל של הצי של הרפובליקה.
ב"השמיים הכחולים והשמש הלבנה" יש 12 קרניים לשמש המסמלים 12 חודשים וכן 12 שעות בשעון הסיני הישן (時辰 שִיאֵן) השוות לשעתיים בשעון המודרני (小時 חִיאַווֹשִי) ומסמל גם את רוח הקידמה.
דגל "השמיים הכחולים והשמש הלבנה" עוצב במקור על ידי לו האו-טונג שהיה "קדוש מעונה" של מהפכת שינהאי. הוא הציג את העיצוב שייצג את צבא המהפכה וההתנגדות לשושלת צ'ינג באספה בהונג קונג ב-11 בפברואר 1895. ב-1905 סון יאט-סן הוסיף שדה אדום לדגל שעתיד היה להפוך לדגלה של הרפובליקה הסינית.
במהלך התקוממות ווצ'אנג שהובילה להקמת הרפובליקה הסינית, לחמו הצבאות המהפכניים תחת דגלים שונים. דגלו של לו האו-טונג היה בשימוש בפרובינציות הדרום-מערביות בסין (גואנגדונג, גואנגשי, יונאן וגוויג'ואו) בעוד במחוזות אחרים היה שימוש ב"דגל 18 הכוכבים", ב"דגל 5 הכוכבים", ובעיצובים נוספים של הסמל.
כשממשלתה של הרפובליקה הסינית קמה ב-1 בינואר 1912 "דגל 5 הצבעים" אומץ כדגל הלאומי אך סאן יאט-סן לא חשב שעיצובו ראוי כיוון שהקווים האופקיים שבו ציינו היררכיה מעמדית לדעתו כפי שהיה נהוג בימי קיסרות צ'ינג.
כשהקים ממשלה אלטרנטיבית בגואנגג'ואו ב-1917 הוא בחר עיצוב דומה. "השמיים הכחולים והשמש הלבנה" היו לסמל המדינה והדגל עם השדה האדום (דגל הצי באותם ימים היה לדגל המדינה. סמל ודגל זה אומצו בסופו של דבר על ידי הממשלה ב-1928 ודגלו של הצי היה באופן רשמי "השמיים הכחולים והשמש הלבנה".
בשנותיה המוקדמות של הרפובליקה, תחת שליטת הקוומינטנג דגל המפלגה היה זהה לדגל הרפובליקה. גרסה מקובלת של תצוגת קיר כללה את דגל הרפובליקה מימין, דגל המפלגה משמאל ותמונה של אבי האומה סון יאט-סן באמצע.
מאז שהרפובליקה הסינית נדחקה לאי טאיוון ומאז שהופסק הממשל הצבאי באזור איבד הסמל חלק מכוחו. למרות זאת הוא עדיין מופיע בעצרות פוליטיות ובמפגשים של הקוומינטנג והקואליציה הפאן-כחולה.
דגל וסמל המפלגה הגיע לחדשות העולמיות בבחירות ברפובליקה שנערכו בשנת 2004 כשהנשיא המכהן צ'ן שואי-ביאן העלה את הסברה שסמל ודגל המפלגה מפרים זכויות יוצרים בכך שהם דומים לסמל המדינה. הוא הזכיר שהחוק אוסר על שימוש בסמל במוסדות שאינם ממשלתיים. הוא הכריז שאם מפלגתו תזכה בבחירות הוא ייתן לקוומינטנג שלושה חודשים לשנות את סמלה. נציגי המפלגה השיבו בלעג ש"אם כך אז על הרפובליקה הסינית לשנות את סמלה כיוון שזה היה סמל המפלגה קודם לכן". הקואליציה הפאן-ירוקה לא הצליחה להשיג רוב בבחירות, וצ'ן לא נקט פעולה כלשהי.
סמל הרפובליקה העממית של סין

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  הרפובליקה העממית של סין 
 תאריך אימוץ:  20 בספטמבר 1950 
 
סמל הרפובליקה העממית של סין מכיל תיאור של שער טיין-אן-מן, שער הכניסה לעיר האסורה מרובע טיין-אן-מן שבבייג'ינג, בעיגול אדום. מעל תיאור זה מופיעים חמשת הכוכבים שנמצאים בדגל. משמעותם הסמלית של הכוכבים אינה ידועה, ויש המפרשים אותם כמייצגים את חמשת הלאומים המרכזיים של סין (אף כי בפועל מכירה הממשלה בחמישים וששה לאומים); לפי פרשנות אחרת הם מייצגים את חמשת המעמדות.
גבול העיגול האדום מכיל חיטה המשקפת את הפילוסופיה המאואיסטית של מהפכה חקלאית. בחלק המרכזי התחתון של גבול העיגול יש גלגל שיניים שמציין את העובדים התעשייתיים.
כל האלמנטים האלו עוצבו במטרה לסמל את המאבקים המהפכניים של העם הסיני מאז תנועת הארבעה במאי, והקואליציה של מעמד הפועלים שהצליחה לייסד את הרפובליקה העממית של סין.
הסמל עוצב על ידי ליאנג סישנג, אדריכל מפורסם, בתחרות שנערכה בעת ייסוד הרפובליקה העממית, עם דמיון ברור לסמלים שהשתמשו בהם בברית המועצות. הסמל נקבע ב-20 בספטמבר 1950 על ידי השלטון העממי המרכזי.
סמל וייטנאם

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  וייטנאם 
 תאריך אימוץ:  30 בנובמבר 1955 
 
סמל וייטנאם עוצב לפי הסמלים של המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם ובו נראה הכוכב הצהוב על הרקע האדום. גלגל השיניים והיבול מסמלים את שיתוף הפעולה של החקלאות והעבודה התעשייתית במודל הקומוניסטי. הסמל אומץ כסמל של הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם (צפון וייטנאם) ב-30 בנובמבר 1955 והפך לסמל לאומי בעקבות האיחוד עם דרום וייטנאם ב-2 ביולי 1976.