stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אאודי
היסטוריה > אוטו אוניון

באוגוסט 1928, מהנדס דני בשם יורגן ראסמוסן שהחזיק בחברת המכוניות DKW ‏(Damf-Kraft Wagen) קנה את רוב המניות של "אאודי אוטומוביל וורקה". בשנת 1932, אוחדו אאודי, DKW, הורך וונדראר (Wanderer) לחברה אחת - אוטו אוניון AG ‏(Auto Union) סמל החברה - ארבע טבעות שלובות (שעליו מתבסס הסמל הנוכחי של אאודי) - נועד לסמל את האיחוד בין ארבע החברות. החברה התבקשה על ידי הצבא הנאצי ליצור רכב שטח ממוגן, אשר ישתמש במנוע V8, ומהירותו תגיע ל-50 מייל לשעה. החברה הצליחה לייצר את כלי הרכב, והעבירה אותם לוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה, שם השתמש הצבא כנגד הצבאות הלוחמים במשטר הנאצי. במהלך המלחמה העסיקה החברה כ-20,000 עובדי כפייה, ואלפים מהם מתו עקב תנאי העבודה הקשים.
אחרי מלחמת העולם השנייה, בעקבות חלוקת גרמניה היו מפעלי הייצור של החברה בגרמניה המזרחית, ציוד הייצור הוחרם בידי הסובייטים והחברה פסקה להתקיים. במפעל בצוויקאו חודש בהמשך ייצור מכוניות מדגמי DKW ישנים, ובהמשך יוצר שם המותג טראבנט. מנהלי החברה הצליחו להעביר חלק מנכסי החברה אל אינגולשטאדט שבגרמניה המערבית ובהמשך להקים שם מפעל לייצור חלקי רכב עם סיוע כלכלי ממשלתי ואמריקאי במסגרת תוכנית מרשל. החברה עברה ארגון מחדש לחברה ששמה "Auto Union GmbH".
בשנת 1957 עברה אוטו אוניון לבעלות של מרצדס-בנץ וב-1964 נמכרה לפולקסווגן. פולקסווגן בחרה לזנוח את המותג DKW, אף על פי שהיה המרכזי באוטו אוניון, משום שזוהה עם מנועי שתי הפעימות שאיבדו את הפופולריות שלהם. במקום דגמים אלו, הוצגו דגמי DKW שהושתלו בהם מנועי ארבע פעימות ונמכרו תחת המותג "אאודי", שלא היה בשימוש מאת תחילת מלחמת העולם השנייה ב-1969 רכשה פולקסווגן את חברת NSU (אן.אס.או) ואיחדה אותה עם "אוטו אוניון" לחברה ששמה "אאודי אן.אס.אוּ אוטו אוניון". החברה הממוזגת פיתחה דגם חדש, אאודי 100, שהייתה המכונית המקורית הראשונה של אאודי, וזכתה להצלחה ניכרת. דגמים נוספים של אאודי מיצבו את המותג החדש-ישן כקו היוקרה של קבוצת פולקסווגן.
היסטוריה > בעידן המודרני

בשנת 1980 הציגה אאודי את דגם "קוואטרו" שהייתה מכונית כביש ספורטיבית שכללה הנעת 4X4. מאז, צורף הכינוי קוואטרו לשמם של כל דגמי אאודי העושים שימוש בהנעה כפולה. ב-1985 נזנחו מותגי העבר, אן.אס.יו ואוטו אוניון ושם החברה קוצר ל"אאודי". ב-1986 הוצגה גרסה חדשה לאאודי 80, שתיקנה את המראה המיושן של הדגם הקודם והפכה פופולרית בכל גרסאותיה. לאחר מכן הוצגו דגמים נוספים, וביניהם אאודי 90, אשר כללה שדרוג של הדגם הקודם עם מנוע משופר ותכונות חדשות.
היסטוריה > במאה ה-21

מכירות אאודי משגשגות בעיקר באירופה. שנת 2004 הציבה את מכירות אאודי במקום ה-11 בעולם, לאחר שנמכרו יותר מ-779,441 כלי רכב ברחבי העולם. רוב המכירות הסתכמו בעיקר ממזרח אירופה (19.3%+), אפריקה (17.2%+), והמזרח התיכון (58.5%+). אאודי החליטה להתרחב בשנת 2006 ולבנות מרכזי הקניה וייצור בהודו, על מנת להגביר את מכירות החברה באזור. בשנת 2007 הסתכמו המכירות ב-964,151 כלי רכב.
ביוני 2021 הודיעה החברה כי עד לשנת 2032 תחל למעט בייצור מכוניות המונעות במנועי בעירה פנימית ותייצר מכוניות עם מנוע חשמלי בלבד, ובשנת 2032 תפסיק את הייצור המכוניות המונעות במנועי בעירה פנימית ותעבור להנעה חשמלית לכל רכביה. הודעה זו אינה כוללת את סין, ובסין אאודי תמשיך לייצר מכוניות בעלת מנועי בעירה פנימית.
היסטוריה > במאה ה-21 > ממשק המולטימדיה של אאודי (MMI)

ממשק המולטימדיה של אאודי, היא מערכת מבוססת ממשק משתמש לרכב, וכלולה ברוב רכבי החברה החל משנת 2004. המערכת יצאה לאור אחרי BMW IDrive, וניצלה זאת על מנת ליצור מערכת משופרת יותר. המערכת מציעה אפשרויות מולטימדיה כגון מסך בגודל שבעה אינץ' 16:9 לצפייה בסרטים ולניווט וכונן DVD-ROM.
מוטו החברה

מוטו החברה (שאינו מפורסם בישראל בגרמנית) הוא "Vorsprung durch Technik" שמשמעו "קידמה דרך הטכנולוגיה". באירופה, בריטניה, דרום אמריקה ומזרח אסיה משתמשים הסניפים במוטו. בארצות הברית ובקנדה משתמשים במוטו אחר "Truth in Engineering" שמשמעו "אמת בהנדסה". בסניף בקנדה משתמשים בשניהם.
סמל החברה

הלוגו של אאודי, אשר התפתח מהלוגו של אוטו אוניון, מורכב מארבע גלגלים שלובות זו בזו. ארבע הגלגלים מסמלות את האיחוד משנת 1932 בין ארבע החברות אאודי ההיסטורית, DKW, הורך וונדראר לחברה אחת "אוטו אוניון".
אאודי ספורט

אאודי ספורט היא חברת הבת של אאודי המייצרת את גרסאות ה-S וה-RS לדגמי אאודי.
בישראל

בישראל נחלה אאודי הצלחה יחסית כשמספר שנים עמדו דגמיה בראש טבלת המכירות של מותגי היוקרה בישראל. יבוא המכוניות לישראל מתבצע על ידי חברת "צ'מפיון מוטורס", שמייבאת את מותגי קבוצת פולקסווגן.
רכבי אאודי הם אחד מסוגי הרכבים בהם נוסעים ראשי המדינה המאובטחים באופן קבוע.
דגמי החברה > דגמי עבר

אאודי פרונט
אאודי Type A
אאודי 50
אאודי 100 קופה S
דגמי החברה > דגמי קונספט

אאודי אבוס קוואטרו (1991)
אאודי רוזמאייר (2000)
אאודי נובולארי קוואטרו (2003)
אאודי RSQ (2004)
אאודי שוטינג ברייק (2005)
אאודי רודג'ט (2006)
אאודי ספורטבק קונספט (2009)
אאודי קוואטרו קונספט (2010)
אאודי PB18 e-tron (2018)
דגמי החברה > דגמים נוכחיים > סדרת A

אאודי A1 - מכונית סופר מיני עם שלוש או חמש דלתות (ספורטבק) המבוססת על הפולו של פולקסווגן. מיוצרת במפעל אאודי בבריסל, בלגיה.
אאודי A3 - מכונית קומפקטית המבוססת על פולקסווגן גולף אך פונה לפלח שוק יוקרתי יותר. מוצעת במרכב האצ׳בק 3 או 5 דלתות או במרכב סדאן. מתחרה בעיקר ב-BMW סדרה 1 ובמרצדס-בנץ A קלאס.
אאודי A4 - מכונית משפחתית, החל משנת 1994 היא מחליפה את אאודי 80, מיועדת להתחרות בעיקר בב.מ.וו סדרה 3 ובמרצדס-בנץ C קלאס. נמכרת בגרסת סדאן או סטיישן (אוואנט).
אאודי A5 - גרסת הקופה ל-A4, מוצעת עם 3 דלתות, 4 דלתות או בתור קבריולה.
אאודי A6 - סלון מנהלים של אאודי, מתחרה בעיקר במרצדס-בנץ E-קלאס ובב.מ.וו סדרה 5. מוצע בגרסאות סדאן וסטיישן.
אאודי A7 - סלון מנהלים, גרסת עיצוב הקופה-סדאן ל-A6. מתחרה בין היתר בב.מ.וו סדרה 6 ובמרצדס CLS.
אאודי A8 - מכונית הפאר הגדולה וספינת הדגל של אאודי, שלדת הרכב עשויה כולה מאלומיניום, מתחרה בעיקר במרצדס-בנץ S-קלאס ובב.מ.וו סדרה 7.
דגמי החברה > דגמים נוכחיים > סדרת Q

אאודי Q2 - קרוסאובר קומטפקטי המבוסס על ה-А3.
אאודי Q3 - רכב פנאי קומפקטי, מבוסס גם הוא על ה-А3 עם ממדים גדולים יותר.
אאודי Q4 - רכב פנאי קומפקטי חשמלי. הוצג באפריל 2021.
אאודי Q5 - רכב פנאי בגודל בינוני.
אאודי Q6 - רכב פנאי גדול יותר מה-Q7 ומיועד לסין בלבד.
אאודי Q7 - רכב פנאי גדול, חולק פלטפורמה עם הפולקסווגן טוארג והפורשה קאיין.
אאודי Q8- גרסת הקופה לרכב השטח Q7.
דגמי החברה > דגמים נוכחיים > דגמי ספורט

אאודי TT - מכונית ספורט.
אאודי R8 - מכונית על.
אאודי R8 V10 plus - אאודי R8 עם מנוע v10.
דגמי החברה > דגמים נוכחיים > גרסאות S

סדרת ה-S מציינת את דגמי אאודי הזוכים לשיפור הספק המנוע והקשחת המתלים. שיפורים אלו יוצרים את הגרסאות הספורטיביות S1 ,S3, S4 ,S5 ,S6 ,S7 ,S8 ,S8 Plus, TTS, SQ5, SQ7 המבוססות על דגמי סדרות A ו-Q המקבילות.
סדרת ה-S של אאודי מובילה בשוק קטגוריית ההנעה הכפולה בזכות טכנולוגיית ה-QUATTRO שנמצאת בדגמי ה-S וה-RS. דגמי ה-S מיוצרים על ידי אאודי ספורט.
דגמי החברה > דגמים נוכחיים > גרסאות RS

סדרת RS היא סדרת הדגמים הספורטיביים ביותר, אף יותר מסדרת ה-S. דגמי ה-RS חולקים טכנולוגיית הנעה ומתלים עם דגמי למבורגיני ופורשה הנשלטים גם הן על ידי פולקסווגן. דגמי ה-RS מיוצרים על ידי אאודי ספורט.
בסדרת הדגמים: RS3, RS4, RS5, RS6, RS7, Q3 RS, TT RS, Q8 RS.
דגמי החברה > דגמים נוכחיים > סדרת אי-טרון

אאודי מציעה גרסאות היברידיות נטענות-שקע במסגרת תת-המותג אי טרון (בדומה לתת-המותג i של ב.מ.וו. ומרצדס-בנץ EQ של מרצדס-בנץ). לעת עתה מוצעות גרסאות אלה רק בדגמים A3 ו-Q7, אך החברה מתכוונת להציג גרסאות כאלו לשאר הדגמים ואף לפתח במסגרת הפרויקט דגמים חשמליים לחלוטין.
בנוסף אאודי שותפה בפרויקט מכונית העל של KTM, ה-X-Bow, ומספקת לרכב מנוע ה-TFSI 2.0 בהספק של 240 ו-300 כ"ס.
אאודי אי-טרון GT - מכונית ספורט חשמלית במרכב קופה. הוצגה בשנת 2021.
אאודי אי-טרון - מכונית חשמלית במרכב קרוסאובר. הוצגה בשנת 2018.
דגמי החברה > דגמים עתידיים

R4-דגם קונספט הוצג לראשונה בתערוכת הרכב של דטרויט 2010 במסגרת משפחת דגמי E-TRON החשמליים. המכונית מבוססת על רצפת הדור החדש לפורשה בוקסטר. דגם זה צפוי להיות ממוצב מעל למכונית הספורט הקטנה של אאודי, ה-TT. הרכב ישווק תחילה עם מנוע ה-2.5 ליטר טורבו המוצע ב-TT-RS וב-RS3. וכן עם מנוע חשמלי מלא.
A9- מכונית הדגל החדשה של החברה.
Q1- אח קטן ל-Q2. יבוסס על שלדת ה-A1.
RS1- גרסת ביצועים קיצונית לסופרמיני A1. צפויה להציע הנעה לכל הגלגלים (בדומה ל-S1) והספק גדול אף יותר.
ספורט מוטורי

אאודי התמודדה בעבר במגוון תחרויות ספורט מוטורי. נוהג זה החל עוד באוטו אוניון שקדמה לה.
ספורט מוטורי > מרוצי ראלי

בשנת 1980, הציגה אאודי את מכונית ה"קוואטרו", בשיטת הנעה 4×4, עם מנוע ומצב טורבו, אשר ניצחה במספר תחרויות ראלי ומרוצים ברחבי העולם. המכונית הוכרזה כאחת ממכוניות הראלי של כל הזמנים, כיוון שהייתה מכונית ה-4×4 הראשונה, שיוצרה בדיוק אחרי שנחקק החוק המאפשר למכוניות עם הנעת 4×4 להשתתף בתחרויות.
בשנת 1984, החלה אאודי לייצר את גרסת הספורט ל"קוואטרו" אשר ניצחה והוכיחה את יעילותה במגוון מרוצים במונטה קרלו ושוודיה.
ספורט מוטורי > מרוץ מכוניות ספורט

בתחילת 1999, הציגה אאודי את הדגמים R8R (עם גג פתוח), ו-R8C כדי להתחרות במרוצי מכוניות ספורט, ענף שבו זכתה אאודי להצלחה רבה במהלך השנים. בשנת 2000, הציגה אאודי דגם נוסף, שכונה R8, והשתמש בצוות המרוץ של החברה "Audi Sport Team Joest", כדי לנצח במרוץ 24 השעות של לה מאן בצרפת.
ב-2005 ייצרה החברה את מכונית המרוץ R10 TDI, אחת ממכוניות המרוץ המתקדמות ביותר שלה. למכונית מספר תכונות חדשות וביניהן מנוע טורבו דיזל כפול. בשנת 2006 ו-2007 ניצחה המכונית במרוץ לה מאן והתבלטה בכך שניצחה את פיג'ו 908, שנחשבה למתחרה חזקה.
הערות שוליים

↑  אאודי מודה: העסיקה אלפי עובדי כפייה בשואה, באתר nrg‏, 27 במאי 2014
↑  Audi To End Production Of Combustion Cars In 2032: Report, באתר מוטור 1, ‏22 ביוני 2021
↑  Audi Will Go Electric From 2033 But Not In China, באתר insideevs, ‏25 ביוני 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 277575-X  ISNI: 0000 0001 0229 7838  LCCN: n90636453  MusicBrainz: 76e1f047-fd7b-4e7b-9ac2-f413db7a5a92  NKC: ph208009  VIAF: 152573613   WorldCat (עם VIAF): 152573613 
A1 ספורטבק
A3 סדאן
A4
A5
A8
גרסת הראלי של ה"ספורט קוואטרו"
אאודי R18
רות בן-מאיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  ישיבה יוניברסיטי  מכללה ירושלים 
 בן או בת זוג:  יהושע בן-מאיר 
 
רות בן-מאיר (נולדה ב-1947) היא חוקרת ומרצה במחשבת ישראל ופרשנות המקרא. עמדה בראש המדרשה לנשים ובראש המסלול להכשרת מורים לתנ"ך בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה

נולדה בשנת 1947 בסלובקיה ליעקב גרשון ומינדל בש, ניצולי השואה. בשנת 1949 עלתה לישראל עם הוריה והמשפחה התיישבה בחיפה. סיימה תואר ראשון במכללה בירושלים. בתום לימודיה החלה ללמד באולפנת צפירה בצפריה, וכן לימדה שנים רבות במכון גולד.
בסוף שנות ה-60 נישאה לרב יהושע בן-מאיר. באמצע שנות ה-70 נסעה עם בעלה לשליחות בארצות הברית, שם למדה לתואר שני במחשבת ישראל בישיבה-אוניברסיטה בניו יורק. כששבה לישראל השלימה תואר שלישי באוניברסיטה העברית, בנושא "פירוש רלב"ג לקהלת, ניתוח וטקסט".
באמצע שנות ה-80 הצטרפה לצוות המרצים במדרשה לנשים בבר-אילן, שבאותה עת היה מורכב ממרצים גברים בלבד. תחומי התמחותה והוראתה הם מחשבת ישראל ופרשנות המקרא. כעבור זמן הצטרפה גם לצוות המורים בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1996 התמנתה לעמוד בראש המסלול להכשרת מורים לתנ"ך בבית הספר לחינוך בבר-אילן. בשנת 2007 מונתה לסגנית ראש המדרשה לנשים, ובשנת 2011 מונתה לעמוד בראש המדרשה.
בן-מאיר היא חברת הוועדה האקדמית המייסדת של האתר "גיליונות נחמה".
השקפתה הפדגוגית בהוראת התנ"ך

ד"ר בן-מאיר סבורה כי משרד החינוך צריך להפוך את לימודי התנ"ך לאטרקטיביים ומאתגרים. תפקידו של המורה הוא לגרום לתלמיד לאהוב את המקרא ולא רק להכיר את החומר הנלמד. לדעתה, השינון בעל פה, למרות שיש לו ערך מסוים של זכירת החומר, משעמם את התלמידים.
נאוה שאן הרמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בספטמבר 1919 פראג, צ'כוסלובקיה 
 פטירה:  3 באוגוסט 2001 (בגיל 81) הקריות, ישראל 
 שם לידה:  Vlasta Schönová 
 מדינה:  צ'כיה, ישראל, צ'כוסלובקיה 
 פרופיל ב-IMDb
 
נאוה שאן הרמן (בצ'כית: Vlasta Schönová, באנגלית: Nava Shan-Herrmann 1 בספטמבר 1919, פראג, צ'כיה - 3 באוגוסט 2001, חיפה, ישראל) הייתה שחקנית ובמאית ישראלית ממוצא צ'כי, שנשלחה למחנה טרזין בעת מלחמת העולם השנייה, שם הייתה ידועה בפעילותה בתחום התיאטרון והמשחק.
ממייסדי תיאטרון חיפה.
קורות חייה > תחילת דרכה

נולדה בפראג, צ'כיה, למגדלנה שונובה לבית אקשטיין (1889–1944) ולסולומון שון (1882–1944), במשפחה יהודית מתבוללת, בת ארבע בנות.
בצעירותה התעניינה שאן בתיאטרון והופיעה בתפקידי ילדים בתיאטרון וינוהרדי (אנ') (Na Vinohrady) ומעדותה עולה כי תמיד ידעה שתהיה שחקנית. אמה תמיד תמכה במאמציה של בתה, שכן היא עצמה הייתה חברה בקבוצות משחק לפני מלחמת העולם הראשונה והקדישה את חייה לחינוך האמנותי של בנותיה.
שאן למדה שש שנים בבית הספר לאמנות המחול בניהולה של איזדורה דנקן בפראג, למדה נגינה בפסנתר והופיעה בהצגות לילדים כילדת פלא.
בזמן שלמדה בבית הספר התיכון בשנת 1937, החלה לעבוד בתיאטרון הנוער "האוונגרד", שבמרכזו פאבל טיגריד (צכ'). בשנת 1938, בזמן כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה, שאן, הקימה יחד עם גוסטאב שורש את תיאטרון ( Divadélko pro 99 והעלתה את אחד מתפקידי חייה במונודרמה "קול אנושי" מאת ז'אן קוקטו.
קורות חייה > תקופת מלחמת העולם השנייה

עקב פלישת הנאצים לצ'כיה והקמת הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, הונהגו חוקי נירנברג במדינה.
שאן שיחקה בשנים 1939–1940 בתיאטרון הקאמרי "סקוב", להקת תיאטרון נודד, שהופיעה בכפר.
לאחר שהתגלה מוצאה, היא פוטרה והלהקה התפרקה.
קורות חייה > תקופת מלחמת העולם השנייה > השהות במחנה טרזין

ביולי 1942, בגיל 22, גורשו שאן ובני משפחתה פרט לאחותה הגדולה שהייתה נשואה ולא הייתה איתם, בטרנספורט לגטו טרזין. בספטמבר 1943 הוריה קיבלו קריאה לטרנספורט אך היא ואחיותיה לא. התנהל ויכוח בינה לבין אחותה הגדולה אנה מי תיסע עם ההורים ולבסוף הוחלט שאחותה תיסע. ונשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם עבדו בפרך במשך שנתיים עד לרציחתם של הוריה ואחותה אנה בתאי הגזים. בשנת 1944, אחותה הקטנה, מריה, נשלחה באוקטובר 1944 בטרנספורט, הצליחה להימלט עם קבוצת אסירות בזמן חזרתן מעבודתן מחוץ למחנה.
נאוה שאן העידה בספרה "רציתי להיות שחקנית" על חוויותיה הראשונות בגטו. "ניסיתי מיד להופיע, להגיש ערב קריאה, להציג מחזה יחיד. כל זה מתוך תחושה: אני מוכרחה לשחק: פרט לתיאטרון, לא היה עניין אותי דבר, הטרגדיה של גירושנו למחנה הריכוז הצטמצמה לחוויה אישית: הגרמנים אסרו עליי לשחק בתיאטרון: גזלו ממני תיאטרון: בלי תיאטרון אינני יכולה, אינני רוצה לחיות: ולכן עליי לשחק".
בסוף 1942 באה אליה אישה אשר ביקשה את עזרתה בבימוי מחזה אשר רצו לעלות, בהתחלה לא הבינה למה פנו אליה לעזרה מהיותה רק שחקנית אבל לאחר שאמרו לה שהעובדה שהיא עבדה בתיאטרון יש לה יותר ידע משיש להם. לאחר שהסכימה היא קראה את המחזה ונחרדה לגלות שזה מה שרצו להעלות. המחזה היה "הקבר" ודיבר על חבורה של אנשים גוססים וחולים שהבריאו משתיית מי מעיין אשר פרצו ברגע שאחד מהם הקריב את חייו מרצון להצילם.
"חינוך הילדים במחנה הייתה המשימה הנעלה לכל", כל אדם התגייס לעזור בחינוך הילדים, וכך גם נוצר תיאטרון הבובות. אם רעב החברה לתרבות היה גדול רעב הילדים עלה על כל גבול. נאספו אנשים לבניית בית הבובות, ציירים ואלטר פרויד שהיה אומן חיתוכי עץ שהשקיע את זמנו ביצירת בובה שהיה אפשר להזיז את כל חלקיה, מהראש לאצבעות. הילדים אשר נחשפו לראשונה לבית הבובות נדהמו. נאוה העלתה מחזה עם פרויד אשר הפעיל את הבובות והיא סיפרה סיפור ילדים עממי ודובבה את הבובות.
עבודתה השנייה של שאן עם הילדים הייתה המחזה "גחליליות" (אנ'), סיפור ילדים עממי אשר כל ילד צ'כי גדל והתחנך עליו. במחזה זה עבדה שאן עם קמילה רוזנבאום אשר הייתה מדריכה במעון הילדים. לפני בואה למחנה הייתה רקדנית מקצועית. בהשראת סיפורי הגחליליות לימדה את הילדים ריקודים על פי הטקסט. לאחר שלימדה את הילדים את הריקודים החליטה להעלות מחזה, שם נכנסה שאן לתמונה כאשר התבקשה לקרוא את הטקסט בזמן ההצגה. שאן המחיזה את הטקסט, דבר שנחל הצלחה רבה והילדים היו מאושרים ונהנו מכל חזרה.
שנים אחרי, בכנס יוצאי מחזור טרזיינשטאט בשנת 1985 פגשה אישה אשר הציגה את עצמה כגחלילית וכעבור ימים אחדים קיבלה שאן מכתב ממנה. במכתב כתבה איך זכרונותיה עד גיל 6 נמחקו בגלל המלחמה אבל כאשר שיחקה כגחלילית נוצרו זכרונות נעימים.
בשנת 1943 חל מפנה באופן התנהלות התיאטרון בשל הצטרפותו של הבמאי היהודי הנודע גוסטאב שורש (Gustav Schorsch; 1918-1945) מפראג ששאן, כאמור, הכירה מימי בית הספר ועבדה עמו לפני המלחמה. בהתחלה לא הסכים שורש לשתף פעולה עם עבודת התיאטרון משום שלא הסכים לעשות מעצמו צחוק ולהעמיד הצגות כאשר הוא תת אדם תחת השלטון הנאצי. תחילה העדיף לעבוד בהובלות, אבל אחרי מאמצים רבים הוא נכנע ללחצים שהופעלו עליו וביים הצגה. אולם, לשורש הייתה גישה שונה. הוא סבר כי ניתן להעלות הצגה, תוך שמירה על רמת אמנותית גבוהה, על אף תנאי החיים הקיצוניים במחנה. התיאטרון התפתח וצמח.
בעת שהייתה בטרזיינשטט ניהלה קשר רומנטי עם ד"ר בנימין מורמלשטיין, ראש היודנראט בגטו.
קורות חייה > חייה לאחר המלחמה

שאן נשארה במחנה טרזין עד לסוף המלחמה ושרדה. ב-1946 הצטרפה לתיאטרון בקלדנו (אנ') שם הפכה למנהלת תיאטרון הנוער שזה עתה נוסד בברנו. אך תפקיד הבמאי לא סיפק אותה, ולכן לאחר כשנה היא חזרה לשחק.
בעקבות מוראות השואה החליטה לעלות לישראל והגיעה במאי 1948,יום הכרזת העצמאות, לארץ.
לאחר עלייתה שינתה את שמה ל"נאוה שאן". תחילה הצטרפה לחברותיה מגטו טרזיאנשטט בקיבוץ נאות מרדכי ואחר כך הייתה חברה בקיבוץ גבעת ברנר ועבדה שם ברפת.
תחילה הופיעה בתיאטרון בחיפה, אחר כך בתיאטרון בקיבוץ, ולבסוף הצטרפה ללהקת נוודים.
היא גם שיחקה בתפקידים משניים במספר סרטים כמו "האם תל אביב בוערת?", ובין כל זה גידלה את בתה, אורה.
בשנת 1957 הכירה את חיים אברבאיה, מתרגם ועורך. השניים ניהלו מערכת יחסים עד פטירתו ב-1967.
בשנת 1961, בעקבות הזמנתו של יוסף מילוא, הצטרפה לגרעין המייסדים של תיאטרון חיפה. בין ההצגות בהן השתתפה: רשומון, אנדורה, קרנפים, מעגל הגיר הקווקזי, הוא הלך בשדות, ריצ'רד השלישי.
ב-1968 ביקרה את אחותה הגוססת בצ'כוסלובקיה ופגשה את מעריצה לשעבר, הוברט הרמן, ממנו נפרדה כאשר גורשה לטרזין. השניים נישאו ב-1972 ב-Jablonec nad Nisou (אנ'). זמן קצר לאחר מכן, היא נאלצה על ידי המשטר הקומוניסטי לעזוב את צ'כוסלובקיה. הרמן הצטרף אליה לאחר שמונה שנים בהן נאבק על אזרחותו, ושינה אותה לאזרחות גרמנית כדי להצטרף לאהובתו. הם חיו יחד בישראל עד שנפטר ב-31 ביולי 1994.
נאוה שאן הרמן נפטרה לאחר מחלה ממושכת ב-2001, בגיל 81. היא נקברה בהר המנוחות והשאירה אחריה את בתה, אורה, נכדים ונינים.
הנצחתה

בשנת 2002 הקימה תהילה פרידמן (נכדתה של נאוה שאן) את "ארגון נאוה", הנקרא על שמה ותומך במשפחות שכולות.
ביוזמתה של ידידתה נאוה סמל, מוענק ספרה של נאוה שאן "להיות שחקנית" לבוגרי בית הספר למשחק "בית צבי".
מאז 2016 מספרת מיכל פרם כהן על נאוה שאן במסגרת המיזם "זיכרון בסלון".
ספרה

להיות שחקנית, אוטוביוגרפיה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1991 (תורגם לאנגלית ב-2010)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Chtěla jsem být herečkou | Holocaust, www.holocaust.cz
↑  מערכת חיפוש אנשי במה, באתר www30.tau.ac.il
1 2 3 4 5 6 7  יהודה באואר ואחרים, "להיות שחקנית בטרזיינשטאש", ילקוט מורשת, אוגוסט 1987, עמ' 95-107
↑  https://www.navah.org.il/%D7%90%D7%95%D7%93%D7%95%D7%AA%D7%99%D7%A0%D7%95
↑  Nava Shean, To Be an Actress, Lanham, Maryland: Hamilton Books, 2010. (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296160705171  GND: 141992883  ISNI: 0000 0001 1447 2250  LCCN: nr92013340  NKC: jn99240001055  VIAF: 68792160   WorldCat (עם VIAF): 68792160
יונתן שטרן

| --- | --- |

 לידה:  1954 (בן 71 בערך) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל (1976)  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל (1980)  תיכון הימלפרב 
 פרסים והוקרה:  פרס ביטחון ישראל 
 ylabstech.com
 
יונתן שטרן (נולד ב-1954) הוא מדען ויזם ישראלי-אמריקאי. שלוש מהחברות ששטרן הקים, נמכרו בסך כולל של יותר ממיליארד דולר. לשטרן הוענק פרס ביטחון ישראל על תרומתו להגנת מדינת ישראל.
ביוגרפיה

שטרן נולד בירושלים. מצד אמו הוא דור שביעי לילידי הארץ, צאצא למשפחת ישראל בק וניסן בק. משפחת בק הקימה את בית הדפוס העברי הראשון לעיתונות בעידן המודרני.
אביו נמלט מצ'כוסלובקיה בשנת 1939 לאחר פוגרום בעירו פזינוק עלה לישראל שנשלטה בידי המנדט הבריטי, ופתח מפעל טקסטיל.
שטרן סיים את לימודיו בתיכון הימלפרב בירושלים, בו גם לימד כתלמיד וכעתודאי פיזיקה ותכנות, ואת לימודי התואר הראשון בהצטיינות (1976), והתואר שני (1980), במדעי המחשב - בעבודה עם פרופסור שמעון אבן - בטכניון. בשירותו הצבאי, שטרן עלה לדרגת רב-סרן בחיל המודיעין.
קריירה

בשנת 1981, הקים את Rosh Intelligent Systems שהייתה אחת מחברות הטכנולוגיה הראשונות שגובו בהשקעות הון סיכון בישראל. בשנת 1989 עבר לבוסטון וניהל את מטה החברה בארצות הברית. לימים שונה שמה של החברה ל-ServiceSoft, והיא נמכרה בשנת 2002 לחברת Broadbase Software.
בשנת 1993, שטרן עזב את Rosh והקים את Corex Technologies Inc (ששמה שונה מאוחר יותר ל-CardScan) וכיהן כמנכ"ל עד 2006.
בשנת 2000 הוא הקים חברה בשם Eliyon Technologies. מאוחר יותר שינתה החברה את שמה ל"זום אינפו". בשנת 2017, החברה נמכרה ל-Great Hill Partners תמורת 240 מיליון דולר. שטרן המשיך לנהל את החברה עד יולי 2018 ולאחר כשנה החברה נמכרה ל-DiscoverOrg תמורת 785 מיליון דולר.
בשנת 2008 שטרן היה מייסד שותף בחברת Bizo, שהוקמה כספין-אוף מחברת ZoomInfo. החברה סיפקה נתונים דמוגרפיים עסקיים לבעלי אתרים מקוונים.
Bizo נרכשה על ידי לינקדאין ב-2014 תמורת 175 מיליון דולר.
בשנת 2019 שטרן הקים יחד שתי חברות - AltNext ו-Opster.
בשנת 2021, שטרן הקים את SmartUp, בית ספר ליזמים, שמלמד את המתודולוגיה שנוסחה בהתבסס על ההצלחה והניסיון ששטרן צבר בהקמה וניהול של חברות טכנולוגיה במשך שנים.
פרסים והכרה

בשנת 1980 זכה שטרן פרס ביטחון ישראל כחלק מקבוצה.
שטרן היה מועמד לפרס היזם הצעיר של השנה של ארנסט אנד יאנג שלוש פעמים, ב-1998, 1999 ו-2001.
הערות שוליים

1 2   רותי לוי, הישראלי שמכר שלושה סטארט־אפים ביותר ממיליארד דולר מסתער על חברה חדשה - ומגשים חלום, באתר TheMarker‏, 25 באפריל 2019
1 2  Abigail Klein Leichman, 12 Israelis making a mark on Boston’s tech scene, www.israel21c.org, ‏15 באוקטובר 2017 (באנגלית)
↑  Bak Family, encyclopedia.com (באנגלית)
↑  pezinok, jewishvirtuallibrary.org (באנגלית)
↑  3 חברות, אדם 1 - אקזיט של מיליארד דולר!, באתר הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל
1 2 3  Jonathan Stern, www.twst.com, ‏12 באוגוסט 2004 (באנגלית)
↑  Broadbase to acquire Servicesoft, CNET, ‏2 בינואר 2002 (באנגלית)
↑  Kelly J. O'Brien, How ZoomInfo's CEO sold three companies for $431M over 24 years, bizjournals.com, ‏18 באוגוסט 2017 (באנגלית)
↑  Stuart Gentle, Eliyon Technologies Corp changes name to Zoom Information Inc, www.onrec.com, ‏22 במרץ 2005 (באנגלית)
↑  Paul Sawers, B2B data platform ZoomInfo was acquired by private equity firm Great Hill Partners for $240 million, VentureBeat.com, ‏17 באוגוסט 2017 (באנגלית)
↑   רותי לוי, קרן גריט היל מוכרת את זום-אינפו הישראלית ב-800 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 7 בפברואר 2019
↑  מאיר אורבך, חברת ZoomInfo שייסד הישראלי יונתן שטרן מגייסת 800 מיליון דולר בנאסד"ק, באתר כלכליסט, 27 במאי 2020
↑  נועה פרג, ‏הון סיכון ממוקדת משקיעים: חברת הסטארט-אפ Bizo גייסה 6 מיליון דולר, באתר גלובס, 28 בנובמבר 2009
↑  Bizo, בלומברג (באנגלית)
↑  Anthony Ha, LinkedIn Will Acquire Business Marketing Company Bizo For $175M, https://techcrunch.com, ‏22 ביולי 2014 (באנגלית)
↑  גליה היפש, "לבנות חברה זה מקצוע שאפשר ללמוד אותו", TheMarker, עמוד 7, נובמבר 2020
אפרת שלום דנון

| --- | --- |

 לידה:  אור יהודה
 סוגה מועדפת:  סרט תיעודי 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2011 
 מקום לימודים:  קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות 
 יצירות בולטות:  החולמות (2011), "חיים רגילים" (2019), "הנבחרות" (2022)
 בן או בת זוג:  גילי דנון 
 פרסים והוקרה:  פרס הסרט התיעודי בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, 2011 | פרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע היהודי של בוקרשט 2013 | מועמדות לסרט הביכורים הטוב ביותר בפרסי הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי
 פרופיל ב-IMDb
 
אפרת שלום-דנון היא תסריטאית ובמאית של סרטים דוקומנטריים.
ביוגרפיה

אפרת שלום דנון נולדה וגדלה באור יהודה. בוגרת המסלול לקולנוע ולטלוויזיה בקמרה אובסקורה. בעברה שימשה כעיתונאית ועורכת תוכן בעיתונים וגופי תקשורת מובילים, בהם עיתון תל אביב, מוסף "גלריה" בעיתון הארץ, וואלה. כמו כן, הייתה מבקרת הטלוויזיה של רשת ידיעות תקשורת.
נשואה לבמאי, תסריטאי, משורר ואמן הווידאו, גילי דנון.
ביוגרפיה > סרטים דוקומנטריים

סרט הבכורה הדוקומנטרי של שלום דנון, החולמות (בהפקת יפעת פרסטלניק, ובתמיכת ערוץ 8 וקרן גשר, 2011), עוסק בתעשיית הקולנוע החלוצית של נשות המגזר החרדי, ומציג, בין היתר, את התהליך המורכב של יצירה קולנועית בחברה החרדית הסגורה.
"החולמות" זכה בפרס הסרט התיעודי בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, ובפרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע היהודי של בוקרשט. כמו כן, השתתף בפסטיבלי קולנוע רבים בישראל ומחוצה לה (בהם: התחרות הרשמית בפסטיבל "דוקאביב", FIPA-ביאריץ וסירקיוס) והיה מועמד לסרט הביכורים הטוב בתחרות פרסי הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי.
בשנת 2019, יצא לאקרנים הסרט "חיים רגילים" (בימוי: גילי א. דנון ושלום-דנון, הפקה: שלום דנון, גילי דנון וטרבלסי הפקות). הלן ופדומו נמלטו מהאימה באפריקה ומבקשות מקלט בגרמניה ובישראל. שתיהן מתמודדות עם האפליה, הזרות והניתוק של החיים ללא בית. השתיים הופכות לחברות טובות ולפעילות חברתיות. על הציר שעובר מברלין לתל אביב מתגלים סיפורי חיים של פליטות בצל הגחמות השלטוניות. הלן ופדומו מגלות שהן חולקות גורל משותף של חיים רעועים, ותקווה שלמרות הכל, לחלומות שלהן יש תוקף. "חיים רגילים", בתמיכת קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה ובפיתוח קרן התרבות של סקסוניה, הוצג במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים ובפסטיבלים נוספים בעולם. הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של חוף ג'רזי (Jersy Shore Film Festival).
אפרת שלום דנון שימשה במשך שנים רבות כחברת הנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים ויצרה יחד עם שירלי ברקוביץ' את פרויקט "הדוקו הראשון שלי" בסינמטק תל אביב, אותו היא מנהלת אמנותית, נכון ל-2022.
על סדרת הטלוויזיה "הנבחרות" הוענק לה ולחברותיה ליצירתו, אסנת טרבלסי וליאור אלפנט, פרס ראשת הממשלה גולדה מאיר לשנת 2022.
הערות שוליים

↑  פרס גולדה מאיר, באתר של מכון גולדה מאיר למנהיגות וחברה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583818705171  ISNI: 0000 0004 5549 3957  LCCN: no2014012997  VIAF: 240144782720433888838   WorldCat (עם VIAF): 240144782720433888838 
כרזת הסרט "החולמות"
כרזת הסרט "חיים רגילים"