stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספינת השלום

ערך זה עוסק באונייה שהפליגה בזמן מלחמת העולם הראשונה. אם התכוונתם לספינת השלום של אייבי נתן, ראו .
ספינת השלום היא השם הנפוץ של אוניית נוסעים ששטה לאירופה ב-1915 במימון התעשיין האמריקאי הנרי פורד וביוזמה משותפת של פעילי שלום. פורד שכר את "אוסקר II", שמה הרשמי של הספינה, ויחד עם פעילי שלום בולטים שטו לאירופה הם קיוו ליצור מספיק הד ציבורי על מנת לעודד את הצדדים הניצים לכנס ועידת שלום ולשים סוף למלחמת העולם הראשונה. בניגוד לציפייתם, היוזמה קיבלה חשיפה שלילית והושמה ללעג על ידי העיתונות, אשר התייחסה ל"אוסקר II" כ"ספינת השוטים". חילוקי דעות בין הפעילים, זלזול של העיתונאים שהצטרפו למסע והתפרצות מחלת השפעת פגעו במסע ובמטרה. ארבעה ימים אחרי ש"אוסקר II" הגיעה לנורווגיה, פורד עזב את הספינה חולה ומוטרד וחזר לארצות הברית. השאיפה של פעילי השלום לעורר דיון ציבורי ולסיים את המלחמה לא צלחה, והמסע חיזק את המוניטין של פורד כמי שתומך ביוזמות יוצאות דופן.
לקראת הפלגת ספינת השלום

בתחילת 1915, הנרי פורד החל להתבטא בפומבי נגד המלחמה הנמשכת באירופה. מאוחר יותר באותה השנה, פעיל השלום האמריקאי לואיס לוכנר (אנ') והעיתונאית רוזיקה שווימר פנו לפורד, שהיה כבר מוכר כפציפיסט, עם היוזמה לשגר משלחת דיפלומטית לא רשמית לאירופה לתווך לסיום מלחמת העולם הראשונה שווימר טענה שיש בידה תכתובות דיפלומטיות שמוכיחות כי הכוחות הנלחמים מוכנים לנהל משא ומתן לסיום הלחימה. פורד הסכים לממן את קמפיין השלום.
הנרי פורד קיווה לקבל את תמיכתו של הנשיא וודרו וילסון לוועידת השלום. פורד ולוכנר נפגשו עם וילסון בבית הלבן וביקשו שהמשלחת לאירופה תהייה מטעם הנשיא. וילסון דחה את ההצעה משום שחשב שלא סביר שיצליחו. מאוכזב מהנשיא, פורד כנה אותו בפני לוכנר "איש קטן".
סירובו של וילסון לא ריפה את ידיו של והוא תכנן, יחד עם שותפיו, את המסע לאירופה. ב-24 בנובמבר 1915 פורד הכריז, במסיבת עיתונאים, בניו יורק, שהוא ושותפיו יוצאים למשימה דיפלומטית באירופה, והזמין פציפיסטים בולטים להצטרף. בין אלה שהוזמנו היו ג 'יין אדמס, ויליאם ג'נינגס בריאן, תומאס אדיסון, הפוליטיקאי ג'ון וונהמייקר (John Wanamaker). אדמס, בריאן, אדיסון וונהמייקר בחרו לא להצטרף למסע. עם זאת, מספר פעילי שלום אחרים הצטרפו למשלחת, ביניהם הסופרג'יסטית אינז מילהולנד (אנ') והמוציא לאור ס. מק'קלור. בנוסף הצטרפו למשלחת יותר מארבעים כתבים.
"ספינת השלום" הפליגה מהובוקן, ניו ג'רזי, ב-5 בדצמבר 1915 ללא תמיכה ציבורית וכשהתקשורת מלגלגת על יוזמה לכנס ועידת שלום. קהל של כחמישים אלף צופים הגיעו לצפות באוניה עוזבת את הנמל בעוד להקה ניגנה "לא גידלתי את בני להיות חייל". מועד קצר לפני ההפלגה הונח על כבש הספינה כלוב עם שני סנאים ושלט "טובים יותר מספינת המשוגעים". כאשר הספינה החלה לעזוב את הנמל קפץ גבר מהמזח וניסה לשחות אחריה. משטרת הנמל חילצו את האיש, שהסביר כי הוא "שחה כדי להגיע לדעת הקהל".
במהלך המסע התגלעו חילוקי דעות בין חברי המשלחת. בפרט, הם התקשו להגיע להסכמה על התגובה הראויה להצהרתו של הנשיא וילסון לקונגרס, שקראה להגברת המעורבות הצבאית של ארצות הברית במלחמה. רוב הנציגים חתמו הצהרה המגנה את מדיניותו וילסון. אולם, אחרים סירבו לחתום על ההצהרה משום שלא הייתה פטריוטית. תומכי וילסון איימו לנטוש את הספינה עם הגיעם לאירופה. הפלגים לא הצליחו להגיע להסכמה.
במהלך ההפלגה חלק מהנוסעים חלו בשפעת ואחד הנוסעים אף נפטר מדלקת ריאות. פורד עצמו נפל למשכב, הסתגר בתאו ונמנע מלפגוש עיתונאים. שמועה כי פורד נפטר במהלך ההפלגה הביאה קבוצה של עיתונאים לפרוץ לתאו לבדוק את אמינותה.
ספינת השלום הגיעה ליעדה הראשון, אוסלו, נורווגיה, ב-18 בדצמבר. קבלת הפנים הייתה צוננת מצד המקומיים שרבים מהם תמכו בתפיסת המוכנות הצבאית והיו סקפטיים כלפי הכוונות של חברי המשלחת. פורד, עדיין היה חולה בשפעת שהגיעו לנורווגיה וסירב לדבר עם העיתונות במשך מספר ימים. כשפגש את העיתונות הוא התייחס בקצרה לספינת השלום ומשימתה.
פורד החליט לחזור לארצות הברית בגלל מחלתו וכישלונה של שווימר לספק מסמכים המוכחים שהמדינות הנלחמות מעוניינות בוועידת שלום. למרות שפורד לא המשיך עם המשלחת, ספינת השלום המשיכה במסעה ברחבי אירופה. פורד המשיך לשלם עבור הוצאות הספינה עד תחילת 1917. בסך הכל עלות ספינת השלום והמשלחת הגיעה לכחצי מיליון דולר.
תגובת העיתונות ליוזמה

תגובות העיתונות לספינת השלום היו חיוביות כשהיוזמה פורסמה לראשונה. הניו יורק טיימס הזהיר כי אם ייחתם הסכם שלום נראה שגרמניה תמשיך להחזיק בבלגיה ובחלקים מצרפת אך התועלת רבה מההפסד. מספר עיתונים שיבחו את פורד על המאמצים: הניו יורק הראלד טען, "אנחנו צריכים עוד אנשים כמו פורד, יותר שיחות שלום, ופחות אדישות לפשע הגדול ביותר בהיסטוריה של העולם".
אחרי שרבים ממובילי הדעה שפורד הזמין להפלגה סרבו, יחסה של העיתונות למסע התהפך.  The Baltimore Sun note, ציין כי "מאמצים לכאורה של מיליונרים אלטרואיסטים חובבים רק מחמירים את המצב". ה-New York World טען כי "הנרי פורד הצהיר שהוא מוכן לתת את כל הונו כדי לסיים את המלחמה, אבל זה משהו שכסף לא יכול לעשות". בעיתונים אחרים התגובות היו אף יותר מלגלגות. גם פוליטיקאים ביקרו את היוזמה.
אף על פי שהעיתונות לעגה לפורד הם ראו בו קורבן למניפולציה מצד פציפיסטים. הכתבים על "אוסקר II" תארו את פורד באור חיובי יותר מאשר את שאר פעילי השלום שהיו על הספינה.
מורשת

ספינת השלום לא הצליחה במשימתה. חברי המשלחת נפגשו עם נציגים לא רשמיים של מספר ממשלות אירופאיות. למרות זאת, פורד טען כי ספינת השלום עוררה דיון ציבורי בנוגע לשלום.
הערות שוליים

1 2  Watts, Steven (2005). The People's Tycoon: Henry Ford and the American Century. New York: Alfred A. Knopf. pp. 228.
1 2 3 4 5  Watts, Steven (2005). The People's Tycoon: Henry Ford and the American Century. New York: Alfred A. Knopf. pp. 229.
1 2 3  Traxel, David (2006). Crusader Nation: The United States in Peace and the Great War 1898-1920. New York. pp. 206.
1 2 3 4 5  Watts, Steven (2005). The People's Tycoon: Henry Ford and the American Century. New York: Alfred A. Knopf. pp. 234.
1 2 3 4  Watts, Steven (2005). The People's Tycoon: Henry Ford and the American Century. New York: Alfred A. Knopf. pp. 235.
1 2 3 4 5  Henry, Jim (15 ביוני 2003). "Noble cause becomes a farce ; Peace Ship cements Henry Ford's image as a well-meaning but naive do-gooder". Automotive News. נבדק ב-7 בדצמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  Traxel, David (2006). Crusader Nation: The United States in Peace and the Great War 1898-1920. New York. pp. 204.
1 2 3  Traxel, David (2006). Crusader Nation: The United States in Peace and the Great War 1898-1920. New York. pp. 205.
1 2 3 4 5 6  Traxel, David (2006). Crusader Nation: The United States in Peace and the Great War 1898-1920. New York. pp. 209.
1 2 3  Watts, Steven (2005). The People's Tycoon: Henry Ford and the American Century. New York: Alfred A. Knopf. pp. 232.
↑  Watts, Steven (2005). The People's Tycoon: Henry Ford and the American Century. New York: Alfred A. Knopf. pp. 233.
↑  Traxel, David (2006). Crusader Nation: The United States in Peace and the Great War 1898-1920. New York. pp. 209–210.
1 2  Watts, Steven (2005). The People's Tycoon: Henry Ford and the American Century. New York: Alfred A. Knopf. pp. 230.
↑  Watts, Steven (2005). The People's Tycoon: Henry Ford and the American Century. New York: Alfred A. Knopf. pp. 231.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440714105171  LCCN: n88274138  SNAC: w6zs8q22  VIAF: 173135611   WorldCat (עם VIAF): 173135611 
אוסקר ll, ספינת השלום מפליגה מניו יורק ב-4 בדצמבר 1915
רוזיקה שווימר
אוסקר II ספינת השלום עם קפטן ג ' ורג ' וושינגטון המפל ואת הנרי פורד
"משיכת השלום" (משחק מילים עם הביטוי באנגלית tug of war - משיכת חבל) על ידי רייבן היל. 15 בדצמבר 1915 במגזין קריקטורות PUNCH
פולמוס לביבה – אוזן המן

לביבות תפוחי אדומה (מימין) ואוזני המן ממולאות זרעי פרג (משמאל)
פולמוס לביבה – אוזן המן (באנגלית: Latke–Hamantash Debate) הוא פולמוס הומוריסטי בין אקדמאים שהתפלפלו על החשיבות היחסית והמשמעות של שני מאכלים מהמסורת היהודית – הלביבה, שנהוג לאכול בחג החנוכה, ואוזן המן, שנהוג לאכול בפורים. סימפוזיונים שכללו דיבייט בנושא החלו באוניברסיטת שיקגו בשנת 1946, ומאז הם מתקיימים כל שנה באוניברסיטה זו ובאוניברסיטאות אחרות בארצות הברית. בשנת 2006 פורסמה אסופה שכוללת תמלילי טיעונים מהמחלוקת, שמעולם לא הוכרעה.
היסטוריה

הדיבייט הראשון לגבי הערך היחסי של הלביבה ושל אוזן המן נערך באוניברסיטת שיקגו בשנת 1946, במרכז של ארגון הלל. הרב מוריס פקרסקי ארגן את האירוע, יחד עם האנתרופולוג סול טקס, שגם תרם לאירוע לביבות מעשי ידיו, וההיסטוריון לואיס גוטשאלק (אנ'). לפי הסוציולוג דניאל בל המקור לאירוע הוא קבוצת לימוד של דוקטורנטים יחד עם פקרסקי. הוא והפילוסוף הנרי פינץ' היו הראשונים להשתתף בעימות, שבו כל אחד מהם נדרש להציג את הטיעון עבור שני הצדדים. רות פרדמן קרני, שערכה את האסופה על הפולמוס, טענה שהמניע לקיום האירוע היה קשור ברצון של התלמידים והמרצים באוניברסיטה לתת מקום לקשרים בין יהודים באוניברסיטה וההכרה ב"אווירה הצוננת בשיקגו עבור חברי פקולטה וסטודנטים יהודים". המארגנים קיוו שהאירוע יאפשר מקום מפגש לסטודנטים יהודים, למפגש בין סטודנטים לחברי סגל ולמפגש בין חברי הסגל עצמם. קרני כתבה שבתקופה בה החלה המסורת, "סטודנטים יהודים בבתי ספר להשכלה גבוהה נפגשו רק באופן נדיר עם חברי פקולטה שהיו יהודים באופן נראה לעין. חברי הפקולטה היו יכולים להיות 'אתנים' בבתיהם, אבל בקמפוס, האינטראקציה עם סטודנטים הייתה תחומה לענייני השכלה בלבד". בניגוד לכך, האירוע התקיים באווירה חמימה וביתית, ובסיומו נערכה קבלת פנים שבמסגרתה יכולים היו הסטודנטים וחברי הסגל לטעום מהמקורות הראשוניים לדיון, הלביבה ואוזן המן.
הפילוסוף טד כהן (אנ') הנחה את האירוע בשיקגו במשך כ-25 שנה, עד מותו בשנת 2014. במהלך השנים, אירועים דומים התקיימו גם באוניברסיטאות אחרות, כגון MIT, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ולפחות 16 מוסדות אחרים להשכלה גבוהה.
חוקי הדיבייט

לפי קרני, על המציגים באירוע לקיים את הכללים הבאים, "בהלימה למעמד האינטלקטואלי של המוסד":
על כל המציגים להיות בעלי תואר דוקטור לפילוסופיה, או תואר מקביל בתחומם;
על הטיעונים להיות מוצגים בהתאם לגישה התאורטית של המציגים ולז'רגון של הדיסציפלינה שלהם;
כל סימפוזיון חייב לכלול לפחות מציג אחד שאינו יהודי.
במקרים מסוימים מציגים באירוע השתמשו בחופש האקדמי שלהם כדי לטעון לטובת מאכל יהודי מסורתי אחר, כמו קניש, בייגל או דג מלוח.
לקריאה נוספת

The Great Latke-Hamantash Debate, edited by Ruth Fredman Cernea, (The University of Chicago Press: 2006)
הפועל נגבה

הפועל נגבה הייתה קבוצת כדורעף ישראלית מקיבוץ נגבה שהשתתפה בליגה הבכירה ואף זכתה בתואר האליפות בשנת 1962. המגרש הביתי של הפועל נגבה היה מגרש פתוח מרוצף בלטות גדולות.
היסטוריה

העובדה שקיבוץ נגבה הוקם והשתייך לתנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, גרמה לכך שבאופן טבעי הייתה לו זיקה להתאחדות הפועל. מועדון "הפועל" הפעיל בקיבוץ ענפי ספורט כמו: כדורגל, כדורסל, כדורסל נשים, כדורעף, אתלטיקה קלה ואיגרוף, שהתמודדו בדרך כלל בכינוס הפועל ובליגה פנימית מול שאר קבוצות "הפועל" בקיבוצים אחרים במדינה.
היסטוריה > כדורעף מקומי

קבוצת הכדורעף בלטה מעל כל הענפים בקיבוץ והתמודדה בליגה הבכירה בישראל ובמקביל גם בטורנירים מחוזיים. עונת השיא של הקבוצה היא 1961/1962 (בהדרכתו של המאמן-שחקן ד"ר יצחק הובר), בה הצליחה לזכות באליפות היסטורית לאחר שגברה 2–3 במשחק המכריע מול קבוצת הפועל עין שמר, במשחק ביתי בו צפו מעל 1000 איש. בתום העונה הפסידה הקבוצה ברבע גמר גביע המדינה לקבוצת הפועל עין המפרץ מהליגה השנייה 1–3 והודחה
בעונה שלאחר מכן השתתפה הקבוצה במסגרת גביע אירופה לאלופות והודחה מול קבוצת גלטסראיי לאחר שני מפגשים. במשחק הביתי נוצחה 3-2, ובגומלין באיסטנבול נוצחה 1–3.
בעונת 1962/1963 סיימה הקבוצה במקום השני בטבלה. במקביל הגיעה בפעם הראשונה בתולדותיה לגמר גביע המדינה ונוצחה על ידי הפועל המעפיל 3-1.
בתום עונת 1966/1967 ירדה הקבוצה בפעם הראשונה לליגה הארצית, אך חזרה לליגה הלאומית לאחר עונה אחת. בתום עונת 1968/1969 ירדה שוב לליגה הארצית, ומאז לא הצליחה להתרומם. שנתיים לאחר מכן, פורקה קבוצת הבוגרים.
היסטוריה > מחלקת הנוער

בעונת 1962/1963 זכתה קבוצת הנוער בגביע המדינה לאחר ניצחון בגמר 2-3 מול הפועל עין החורש.
בעונת 1967/1968 הגיעה קבוצת הנוער של המועדון לגמר גביע המדינה, אך נוצחה על ידי הפועל חניתה 3-0.
תארים והישגים

ליגת העל בכדורעף :
אליפות (1): 1961/1962
סגנות (2): 1960/1961, 1962/1963
בגביע המדינה:
סגנות (1): 1962/1963
שחקני עבר בולטים

אבשלום וילן
ד"ר יצחק הובר
אמנון מאלי
יגאל הנגבי
בנימין הרמן
אברהם מזרחי
יהונתן ברוק
דוד צביאלי
יהודה אריאלי
דני גלינסקי
עמוס תור
מיכה לובלינר
אהוד אורפז
הערות שוליים

↑  נגבה זכתה בגביע ה-4, בעיתון על המשמר, 19 באוקטובר 1958
↑  נגבה - אלופת המדינה בכדורעף, בעיתון על המשמר, 6 במאי 1962
↑  הפתעה מרעישה בכדורעף: עין המפרץ-נגבה 1-3, בעיתון על המשמר, 20 במאי 1962
↑  נגבה ועין-שמר חילקו בניהם את הכתרים, אליהו גולדשמיד, בעיתון על המשמר, 8 ביולי 1962
↑  הפסד זעיר לאלופת ישראל בגביע אירופה בכדורעף, בעיתון הבקר, 30 בדצמבר 1962
↑  המעפיל-נגבה 1-3, בעיתון דבר, 14 ביולי 1963
↑  קבוצות נגבה ועמיר ירדו לליגה הארצית, בעיתון דבר, 12 בספטמבר 1967
↑  רמת דוד-הפועל צפת 1-4, בעיתון למרחב, 25 במרץ 1969
↑  גביע המדינה לנוער בכדורעף להפועל נגבה, בעיתון על המשמר, 5 ביולי 1963
↑  גביע הכדורעף להמעפיל, בעיתון מעריב, 28 ביולי 1968
טוליו קולסלבטיקו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 באוגוסט 1901 Camporotondo di Fiastrone, איטליה 
 פטירה:  21 בספטמבר 1980 (בגיל 79) טולנטינו, איטליה 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקצוע:  סופר 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (30 במרץ 2009) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  טוליו קולסלבטיקו
 
טוליו קולסלבטיקו (בלועזית: Tullio Colsalvatico‏; 21 באוגוסט 1901 – 20 בספטמבר 1980) סופר ומשורר איטלקי, מחסידי אומות העולם, שהציל יהודים במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

קולסלבטיקו נולד בקולבנלה, למשפחה אמידה. עם סיום לימודיו בבית הספר, כשהיה בן 18, כבר הוציא לאור את אוסף השירים הראשון שלו ובהמשך הקדיש את זמנו לכתיבת יצירות ספרותיות.
ב-16 באוקטובר 1943 התחיל גל הגירושים הראשון מאיטליה לאושוויץ. אב משפחת דה טיבולי שיחד קצין משטרה כדי שלא יעצור את משפחתו, והבטיח לו שלמחרת כל המשפחה תעזוב את רומא. קולסלבטיקו, שהתגורר בקולבנלה, הזמין את משפחת דה טיבולי להתארח בביתו. אב המשפחה צ'זרה, ובתו פיורלה הגיעו לביתו של קולסלבטיקו והתקבלו בחום על ידו. הוא אמר לצ'זרה שעליהם להימלט מיד והבטיח לעזור להם. כמה ימים לאחר מכן, הוא סיפק מסמכים מזויפים לכל 40 בני המשפחה ואמר לכל אחד מהם היכן להסתתר. הוא יעץ להם להתפזר בין עיירות שונות. המסמכים המזויפים שסיפק למשפחה תוכננו בקפידה. אסתר דה טיבולי קיבלה מסמכים על שם מרוצ'י, שם המשפחה שאליה נשלחה בכפר הסמוך. כל השמות החדשים היו קשורים בדרך כלשהי לשמותיהם הישנים, למקרה שאחד מ-12 הילדים יתבלבל כאשר ישאל על ידי הרשויות. הפליטים היהודים התחזו לנוצרים והלכו לכנסייה כל שבוע ולמדו את הפולחן והטקסים הנוצריים. קולסלבטיקו המשיך לדאוג לשלומם במהלך שהותם בכפרים השונים, ובזכות הגנתו, אף אחד לא הטריד אותם.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה משפחת דה טיבולי נשארה בקשר עם קולסלבטיקו. המשפחה פתחה מחדש את החנות שהייתה בבעלותה עוד לפני המשפחה בתחנת הרכבת וקולסלבטיקו היה מבקר בחנות בכל פעם שהיה עובר בתחנה. בהמשך, המשפחה עברה דירה והקשרים בין קולסלבטיקו למשפחה התרופפו ובהדרגה הקשר נותק.
הכרה והנצחה

בעקבות עדותה של פיורלה דה טיבולי, החליטה הוועדה הציבורית לציון חסידי אומות העולם להכיר בטוליו קולסלבטיקו כחסיד אומות העולם ב-26 בפברואר 2009. ב-30 במרץ 2009 נערך לכבודו טקס ברומא. שמו נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
הערות שוליים

1 2  מכתב מאת פיורלה דה טיבולי אל יד ושם, 21 בנובמבר 2007, תיק מס' M.31.2/11490, ארכיון יד ושם
1 2  Colsalvatico Tullio, יד ושם
↑  איטליה: רקע היסטורי בתקופת השואה, באתר יד ושם
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "טוליו קולסלבטיקו".
סקי אלפיני

חיילי חיל האוויר האמריקאי גולשים באתר הסקי קיסטון בפסטיבל השלג השנתי ה-14
מדרונות סקי בארילוצ'ה (ארגנטינה)
סקי אלפיני הוא ענף ספורט חורף, בו המתחרים גולשים במורד הר במגוון של מסלולים, חלקם מהירים וחלקם טכניים. המטרה של הגולש היא לסיים את המסלול בזמן הקצר ביותר כאשר הוא מקפיד לעבור בין דגלים שנעוצים במסלול. מתחרה שלא הצליח לעבור בין זוג דגלים נפסל מאותה תחרות.
אירועי גביע העולם בסקי אלפיני מאורגנים על ידי פדרציית הסקי הבינלאומית, ונערכים במגוון אתרי סקי באירופה, צפון אמריקה ומזרח אסיה. זהו סוג הסקי הלא עממי הפופולרי ביותר בעולם, והוא נפוץ בעיקר במדינות האלפים וסקנדינביה באירופה, ארצות הברית וקנדה.
סוגי סקי אלפיני

ישנם ארבעה סוגי מסלולים בסקי האלפיני, כולם מסלולי עקלתון הנבדלים זה מזה בצפיפות הדגלים ביניהם הגולש נדרש לזגזג:
סלאלום - זהו סוג המסלול האיטי ביותר, וגם הטכני ביותר. המתחרים צריכים לעבור בין זוגות דגלים קרובים אחד לשני ועם פריסה צפופה, מה שמחייב פניות חדות מאוד כדי לעבור בין הדגלים תוך כדי שליטה מבוקרת במהירות הגוברת באופן טבעי בזמן המקצה. בשל הצפיפות של הדגלים זהו ענף הסקי האלפיני עם אחוז הפסילות הגבוה ביותר, הקושי הרב לשמר את המהירות בד בבד עם שימור היכולת לזגזג בין השערים מאלצת את הגולש להפעיל את כל יכולתו הפיזית בצורה מתפרצת כל שער מחדש, ובפרץ אנרגיה כזה כל אי דיוק בתזמון עלול להוציא את הגולש מהמסלול ללא שליטה. בכל תחרות בדרך כלל נפסל אחוז גבוה מהגולשים בגלל אי מעבר בין זוג דגלים.
סלאלום ענק - זהו מסלול מהיר יותר מסלאלום, ונחשב למקצה אשר בו, החשיבות היא למתחרה בעל היכולת הגדולה ביותר לשלב בין הצד הטכני ושימור המהירות. רוב הגולשים שמתמחים בסלאלום מתחרים גם בסלאלום ענק. הפניות חדות מעט פחות מבסלאלום, מה שמאפשר צבירת מהירות רבה יותר, לעיתים גם באזור 60–80 קמ"ש. בסלאלום ענק יש על-פי רוב פחות פסילות מבסלאלום.
סופר G (קיצור של סופר ג'יאנט סלאלום) - זהו מסלול מהיר משמעותית מהקודמים שהוזכרו, עם דגלים צפופים פחות ולכן מאפשר לגולש לצבור מהירות רבה. מקצה זה מוגדר כמקצה ה"טכני" של מקצה ה"דאון היל" שיוזכר בהמשך. במסלולים מסוימים ישנם קטעים בהם המתחרה מגיע למהירות של 110 קמ"ש ויותר.
גלישה במורד ("דאון היל") - זהו המסלול המהיר ביותר בסקי האלפיני. הדגלים מרוחקים מאוד אחד מהשני ובצפיפות נמוכה מאוד, לרוב הפניות אינן חדות והמתחרה צובר מהירות אדירה, במסלולים מסוימים גולשים במהירות של למעלה מ-130 קמ"ש. בחלק ממסלולי הגלישה במורד, בונים את המסלול עם כמה תלוליות קטנות (Bumps) על מנת להקשות על המתחרים, אשר עקב תלוליות אלו משתדלים לא לקפוץ, אך במהירויות אלו גם ניתור לא מדויק יגרום למתחרה לזנק למרחק של עשרות מטרים. זהו מסלול פחות טכני ויותר פיזי. מספר הפסילות מועט, אולם בשל המהירות הרבה מתחרה שנופל נמצא בסכנת פציעה חמורה.
תחרויות

תחרויות בסלאלום וסלאלום ענק כוללות 2 מקצים, המתקיימים באותו מדרון אך במסלולים שונים (כלומר סידור השערים שונה בכל מקצה). הדירוג נקבע על פי הזמן המצטבר ב-2 המקצים. במיקצה השני המתחרים מזנקים בסדר הפוך למיקומם במיקצה הראשון. תחרויות בגלישה במורד וסופר ג'י כוללות רק מקצה אחד. גלישה במורד הוא המקצוע היחיד שבו המתחרים רשאים (ולמעשה חייבים) לערוך גלישות אימון על המסלול לפני התחרות.
בנוסף לתחרויות בכל מקצוע קיימת תחרות משולבת של גלישה במורד וסלאלום (שילוב אלפיני). בתחרות הזו מתקיימת קודם תחרות הגלישה במורד, ואחריה 2 מקצים של סלאלום. המסלולים יותר קצרים מבתחרויות הנפרדות. הדירוג נקבע על פי הזמן המצטבר בשלושת החלקים.
בתחרויות לגברים המסלולים יותר ארוכים משל הנשים. פרט לכך כל יתר הפרטים זהים.
ציוד

לכל אחד מארבעת המסלולים של הסקי האלפיני יש ציוד אופייני לו. ההבדלים העיקריים הם באורך מגלשי הסקי: מגלשיים ארוכים מעניקים מהירות רבה יותר אבל ככל שהמגלשיים ארוכים יותר השליטה של הגולש בפניות פוחתת. לכן בסלאלום הגולשים משתמשים במגלשי סקי קצרים יחסית בעוד שבגלישה במורד המגלשיים האופייניים הם ארוכים. גם מקלות-הסקי אותם אוחז הגולש משתנים, בענפים הטכניים המקלות ישרים בעוד שבענפים המהירים המקלות מעוקלים. כל הגולשים מחויבים לחבוש קסדה, ובמסלולים הטכניים ישנם מיגונים שונים על הרגליים, הידיים והפנים כדי למנוע פגיעה בגולש מהדגלים הפזורים על המסלול.
דירוגים ואלופי הגביע העולמי

לכל אחד מהמקצועות בסקי האלפיני יש דירוג עולמי משלו. בנוסף ישנו דירוג כללי של סבב הגביע העולמי והוא התואר היוקרתי ביותר, שקלול של הישגי הגולש מכל הענפים של הסקי האלפיני. גולש יכול לזכות בתואר הכללי מבלי לזכות באף אחד מהענפים, ולחלופין גולש יכול לזכות בדירוג הכללי מבלי להשתתף כלל בחלק מהענפים.
דירוגים ואלופי הגביע העולמי > אלופי הגביע העולמי

| שנה | גולשת | מדינה | גולש | מדינה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1995 | פרני שניידר (3) | שווייץ שווייץ | אלברטו טומבה | איטליה איטליה |
| 1996 | קטיה זייצינגר | גרמניה גרמניה (1) | לאסה קיוס | נורווגיה נורווגיה |
| 1997 | פרנילה וויברג | שוודיה שוודיה | לוק אלפאנד | צרפת צרפת |
| 1998 | קטיה זייצינגר | גרמניה גרמניה (2) | הרמן מאייר (1) | אוסטריה אוסטריה |
| 1999 | אלכסנדרה מייסניצר | אוסטריה אוסטריה | לאסה קיוס | נורווגיה נורווגיה |
| 2000 | רנטה גוטשל | אוסטריה אוסטריה | הרמן מאייר (2) | אוסטריה אוסטריה |
| 2001 | יניצה קוסטליץ' (1) | קרואטיה קרואטיה | הרמן מאייר (3) | אוסטריה אוסטריה |
| 2002 | מיכאלה דורפמייסטר | אוסטריה אוסטריה | סטפן אברהארטר (1) | אוסטריה אוסטריה |
| 2003 | יניצה קוסטליץ' (2) | קרואטיה קרואטיה | סטפן אברהארטר (2) | אוסטריה אוסטריה |
| 2004 | אניה פארסון (1) | שוודיה שוודיה | הרמן מאייר (4) | אוסטריה אוסטריה |
| 2005 | אניה פארסון (2) | שוודיה שוודיה | בודי מילר (1) | ארצות הברית ארצות הברית |
| 2006 | יניצה קוסטליץ' (3) | קרואטיה קרואטיה | בנג'מין רייך | אוסטריה אוסטריה |
| 2007 | ניקול הוספ | שווייץ שווייץ | אקסל לונד סוונדל (1) | נורווגיה נורווגיה |
| 2008 | לינדזי וון (1) | ארצות הברית ארצות הברית | בודי מילר (2) | ארצות הברית ארצות הברית |
| 2009 | לינדזי וון (2) | ארצות הברית ארצות הברית | אקסל לונד סוונדל (2) | נורווגיה נורווגיה |
| 2010 | לינדזי וון (3) | ארצות הברית ארצות הברית | קרלו ינקה | שווייץ שווייץ |
| 2011 | מריה ריש | גרמניה גרמניה | איוויצה קוסטליץ' | קרואטיה קרואטיה |
| 2012 | לינדזי וון (4) | ארצות הברית ארצות הברית | מרסל הירשר (1) | אוסטריה אוסטריה |
| 2013 | טינה מזה | סלובניה סלובניה | מרסל הירשר (2) | אוסטריה אוסטריה |
| 2014 | אנה פנינגר (1) | אוסטריה אוסטריה | מרסל הירשר (3) | אוסטריה אוסטריה |
| 2015 | אנה פנינגר (2) | אוסטריה אוסטריה | מרסל הירשר (4) | אוסטריה אוסטריה |
| 2016 | לארה גוט-בהראמי | אוסטריה אוסטריה | מרסל הירשר (5) | אוסטריה אוסטריה |
| 2017 | מיקיילה שיפרין (1) | ארצות הברית ארצות הברית | מרסל הירשר (6) | אוסטריה אוסטריה |
| 2018 | מיקיילה שיפרין (2) | ארצות הברית ארצות הברית | מרסל הירשר (7) | אוסטריה אוסטריה |
| 2019 | מיקיילה שיפרין (3) | ארצות הברית ארצות הברית | מרסל הירשר (8) | אוסטריה אוסטריה |
| 2020 | פדריקה ביניון | איטליה איטליה | אלכסנדר אומוד קולדה | נורווגיה נורווגיה |
| 2021 | פטרה ולובה | סלובקיה סלובקיה | אלכסי פנטורו | צרפת צרפת |
| 2022 | מיקיילה שיפרין (4) | ארצות הברית ארצות הברית | מרקו אודרמאט | שווייץ שווייץ |
| 2023 | מיקיילה שיפרין (5) | ארצות הברית ארצות הברית | (2)מרקו אודרמאט | שווייץ שווייץ |
| 2024 | לארה גוט-בהראמי  (2) | שווייץ שווייץ | (3)מרקו אודרמאט | שווייץ שווייץ |
ראו גם

סקי
תקיפת אי הארנבות

תקיפת אי הארנבות בידי כוחות של חיל האוויר וחיל הים של צה"ל נערכה ביוני 1984, בעקבות מידע מודיעיני על פעילות מחבלים באי.
רקע

אי הדקלים (א-נח'יל) הנקרא גם "אי הארנבות" (אל-אראניב) הוא הגדול מבין האיים הסמוכים לעיר אל-מינא (ער') שבצפון לבנון, ושוכן כשמונה ק"מ מצפון-מערב לטריפולי.
ביוני 1984 הגיע לצה"ל מידע מודיעיני לפיו שוהים באי מחבלים המתאמנים לקראת פיגוע בישראל. בצה"ל נשקלו שלוש דרכי תקיפה: באמצעות שייטת 13, באמצעות הפצצה אווירית והפגזה באמצעות סטי"לים. הוחלט על הפצצה אווירית, אך גם חיל הים נערך לחלופות שבאחריותו.
תקיפה צה"ל

ביוני 1984, הצוללת אח"י תנין, בפיקודו של רס"ן חיים כפיר-קופרט, נשלחה לתצפית על האי, וגילתה בו כתשעה מחבלים, עמדות מקלע כבד ותותח נ"מ, וכן סירה מהירה שהביאה לאי ציוד ותחמושת. האי הופצץ על ידי רביעיית מטוסי סקייהוק ורביעיית מטוסי פנטום. בהפצצה נהרגו מחבלים אחדים ונפצעו אחרים. לאחר ההפצצה דיווחה הצוללת על אנשים שהתרכזו בדרום האי, ואלה הופגזו על ידי הסטי"ל אח"י רשף, בפיקודו של רס"ן עמי שגב. בהמשך הצטרפו אליה אח"י מולדת ואח"י קשת, בפיקודו של מפקד שייטת ספינות הטילים, אל"ם שמעון מאיר, באח"י מולדת, שאליו הצטרף מפקד חיל הים, האלוף זאב אלמוג. על כוחות שייטת 13 באזור פיקד מפקד השייטת, אל"ם ידידיה יערי.
בהיתקלות בין "סנונית" של שייטת 13 לסירת מחבלים נפגעו שניים-שלושה מחבלים ונפלו למים, ומחבל אחד נותר בסירה. יערי ולוחם נוסף נפצעו קל. אח"י רשף הופנתה לתקיפת הסירה, ולאחר חילופי אש עם המחבל שבה, שבהם נפצעו קל שלושה מלוחמי הסטי"ל, טובעה הסירה בניגוח על ידי הסטי"ל, והמחבל שבה נהרג.
לאחר התקיפה הודיע ארגון "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין" כי במהלך ההפצצה נהרג סמיר אסעד, שבוי ישראלי שהוחזק על ידי הארגון. אולם כשהוחזרה גופתו בשנת 1991, התברר מעל לכל ספק כי אסעד לא נפגע בהפצצה, אלא נרצח בידי שוביו.
לקריאה נוספת

זאב אלמוג, מפקד שייטת 13 - הפלגות חיי, כנרת, זמורה ביתן, 2014, עמ' 1314-1309
הדר קנטור ואחרים, סיפורי דידי, אח"י פלברה אגדות שקרו באמת, הוצאת בית החובל 2020, עמ' 282.
הערות שוליים

↑  Palm Islands, web.archive.org, ‏2011-03-20
↑  רונן ברגמן, מדינת ישראל תעשה הכל - הקרב החשאי על השבויים והנעדרים, הוצאת כנרת, 2009