stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גאבור פטרי
קורות חייו

גאבור שפיץ נולד במשפחה יהודית כבנם של מור שפיץ, סוחר עצים ושל פלורה פולק. את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר התיכון פשורי בבודפשט. בשנים 1931–1932, בשל החוקים המפלים יהודים בהונגריה (נומרוס קלאוזוס) שהגבילו קבלת יהודים לאוניברסיטאות, הוא למד רפואה תחילה באוניברסיטת קרל-פרנץ בגראץ, ולאחר מכן מ-1932 באוניברסיטת ארז'בט בפץ', וקיבל את התואר שלו בפקולטה לרפואה ב-1937. בין השנים 1937 לבין 1939 עבד כמתמחה ללא שכר בבית החולים סנט אישטוואן בבירה, ומשנת 1939 עבד כרופא מתמחה בכירורגיה במחלקה הכירורגית של בית החולים היהודיברחוב סאבולץ' (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילת היהודית של פשט. בינתיים השיג את ההסמכה בכירורגיה בשנת 1942 ותעודת מנתח ב-1945. בין השנים 1943–1945 הוא נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
בשנת 1945 הוזמן למרפאת הכירורגיה של אוניברסיטת סגד כמתמחה ללא שכר. מהשנה שלאחר מכן המשיך בהוראה ובעבודה קלינית כמרצה ושוב ללא שכר ולאחר 1947 כמרצה בכיר. בשנת 1951 הוסמך כמורה פרטי (למעשה פרופסור חבר שאיינו חלק מהסגל) באוניברסיטה מתחום הפתולוגיה הכירורגית, ובמקביל, בתואר פרופסור חבר, ראש מחלקה, מונה לראש המכון לאנטומיה וכירורגיה כירורגית (המכון לכירורגיה כירורגית של היום) של אוניברסיטת סגד העצמאית לרפואה. בין השנים 1953–1958 ניהל את עבודת המכון בתואר פרופסור מן המניין באוניברסיטה, ובשנים 1957–1958 ניהל גם את המרפאה הכירורגית של אוניברסיטת פץ' לרפואה במשימה זמנית למשך חצי שנה. בשנים 1958–1981 היה מנהל המרפאה הכירורגית בסגד (אחרי 1970 מרפאה כירורגית מס' 1 כי הוקמה גם מספר 2), ולאחר מכן עד 1983 היה מנהל המכון הכירורגי בתואר ראש מחלקה. בשתי הזדמנויות, בין 1958 לבין 1962 ובין 1975 לבין 1984, כיהן בתפקיד הרקטור של אוניברסיטת סגד למדעי הרפואה.
במקביל לחייו המקצועיים נטל תפקיד גם בחיים הציבוריים, בעיצוב מדיניות הבריאות ובפיתוח החינוך הרפואי. הוא היה חבר פרלמנט מ-1963 וחבר במועצה הנשיאותית של הרפובליקה העממית ההונגרית מ-1969 ועד מותו ב-1985, וכן השתתף בהנהלה המרכזית של איגוד העובדים הרפואיים.
רעייתו הייתה היה המרצה מרגיט פאל, שפרשה ב-1976 כמרצה בכירה באוניברסיטת בסגד. שני ילדיהם (אנדראש פטרי, קלרה פטרי) בחרו גם הם את תחום הרפואה.
עבודתו

הכיוונים העיקריים של פעילותו הרפואית של פטרי היו עבודתו בתחום הפתופיזיולוגיה והאנטומיה הכירורגית, כירורגיית בטן ובית החזה. בתחום הפיזיולוגיה הכירורגית עסק רבות במספר נושאים של הכנה כירורגית, קירור הגוף (היפותרמיה), חילוף החומרים, מאזן המים והאלקטרוליטים (Diuresis) של המערכת האנדוקרינית של חולים בניתוח וטיפול בהפרעות אלו. הוא פיתח מספר הליכים בקשר עם ניתוחי בטן וטיפול תרופתי (כיב עיכולי ותריסריון, חסימת מעיים, גידולים בקיבה), ניתוחי חזה לב, המטולוגיה כירורגית ואנדוקרינולוגיה, כמו גם השתלת איברים ואימונולוגיה של השתלות. הוא הגן על התזה שלו כקנדידט (דוקטורט קטן ב-1952, וב-1972 הפך לדוקטור לרפואה (PHD בנוסף ל-MD). הוא מילא את עמדותיו האקדמיות בנושא היבטים של מערכת העצבים הסימפתטית של איליוס שיתוק (1977) ועל בטיחות הניתוח (1983).
הוא השיג תוצאות משמעותיות בפיתוח המקצועי והמדעי של המרפאה שבניהולו. בשנת 1959 הקים מחלקה לכירורגית חזה ובשנת 1970 הקים במוסד תחנת כליה מלאכותית (דיאליזה) ומחלקה נפרולוגית. הוא הרחיב את קיבולת המרפאה ל-178 מיטות, ובזכות עבודתו הארגונית הצליחה האוניברסיטה לפתוח קליניקה כירורגית שנייה ב-1970. מרפאה כירורגית מס. 1 בשנת 1962, בהנהגתם של אנדראש נמטי ופטרי, בוצעה השתלת הכליה הראשונה של הונגריה בשנת 1962, אך המוסד בסגד, שאותו הוביל, הוא הראשון בהונגריה גם בניתוחי הוושט, כריתת קנה הנשימה וניתוח העורק התרדמתי (כריתת עורק הצוואר).
עבודתו > חברות והכרות

הוא נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים בשנת 1976, וחבר מן המניין בשנת 1982. משנת 1980 ועד מותו היה נשיא המחלקה V. למדעי הרפואה, והוא הוביל את עבודת הוועדה להסמכה מדעית במשך עשור. בשנים 1972 עד 1975 ניהל את עבודתה של האגודה הכירורגית ההונגרית כנשיא, וכן סגן נשיא האגודה הנפרולוגית ההונגרית, חבר כבוד באגודת האורולוגים ההונגריים ונשיא איגוד האגודות הרפואיות ההונגריות.
הוא תרם לעבודתן של אגודות מדעיות זרות רבות. משנת 1971 השתתף כחבר נספח בפעילויות של האגודה הגרמנית לכירורגיה ושל האגודה היוונית לכירורגיה. החברה, המכללה הבינלאומית לכירורגים (ICS) של שיקגו, האגודה הבינלאומית לכירורגיה (ISS) של ז'נבה, האגודה הבינלאומית לקרדיולוגיה (ISC) והאגודה הבינלאומית להשתלות. ועוד שורה ארוכה של חברויות.
בשנת 2016, המועצה של הפקולטה הכללית לרפואה של אוניברסיטת סגד קיבלה החלטה לקרוא לבלוק הקליני החדש של האוניברסיטה בשם גוש הקליניקה על שם גאבור פטרי.
עבודותיו העיקריות

על מקורם של כיבי קיבה ותריסריון ועל העקרונות הבסיסיים של הטיפול הכירורגי בהם. סגד. 1947
כירורגיה כללית. סגד. 1951
היבטים מטבוליים של הכנה כירורגית וטיפול לאחר ניתוח. בודפשט. 1964 (עם גאבור קובאץ')
כירורגיה, חינוך רפואי, מדיניות בריאות: מבחר מהנאומים והכתבים של גאבור פטרי, 1961–1983. סגד. 1984
נאומי להספד והנצחה באוניברסיטה לרפואה בסגד. סגד. 1984
בטיחות הכירורגיה. בודפשט. 1985
ראו גם

Kovács Gábor: Dr. Petri Gábor. Orvosi Hetilap 1985
Kulka Frigyes: Petri Gábor. Magyar Tudomány 1986
Nagy Sándor: Dr. Petri Gábor 1914-1985. Kísérletes Orvostudomány 32:1-2. 1986
Nagy Sándor: Száz éve született Petri Gábor sebészprofesszor, rektor, akadémikus. Délmagyarország 2014. február 6.
Nagy Sándor: Száz éve született Petri Gábor professzor. Magyar Sebészet 67:56-57, 2014
Petri Gábor sebészprofesszor: Tanítványok és munkatársak visszaemlékezései. Szerk. Gervain Mihály. Szeged. 1987
Petri Gábor-emlékszám. Orvosképzés 1990. 3. sz.
Baradnay Gyula: Emlékezés Petri Gáborra. Orvosi Hetilap 1996. 19. sz.
Szegedi sebészek hálózatban
לקריאה נוספת

Ki kicsoda: Életrajzi lexikon magyar és külföldi személyiségekről, kortársainkról. Budapest: Kossuth. 1975. 459. o.
Biológiai lexikon III. (M–R). Főszerk. Straub F. Brunó. Budapest: Akadémiai. 1977. 375. o. ISBN 963-05-0532-0
Kossuth-díjasok és Állami Díjasok almanachja 1948–1985. Szerk. Darvas Pálné, Klement Tamás, Terjék József. Budapest: Akadémiai. 1988. 469., 477. o. ISBN 963-05-4420-2
Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X
Kós Rudolf: Petri Gábor. In Híres magyar orvosok III. Szerk. Kapronczay Károly, Vizi E. Szilveszter. Budapest: Galenus. 2002. 71–73. o. [[Speciális:Könyvforrások/9638613866|ISBN 963-86138-6-6]]
Magyar nagylexikon XIV. (Nyl–Pom). Főszerk. Bárány Lászlóné. Budapest: Magyar Nagylexikon. 2002. 744. o. ISBN 963-9257-11-7
A Magyar Tudományos Akadémia tagjai 1825–2002 II. (I–P). Főszerk. Glatz Ferenc. Budapest: MTA Társadalomkutató Központ. 2003. 1001. o.
Új magyar életrajzi lexikon V. (P–S). Főszerk. Markó László. Budapest: Magyar Könyvklub. 2004. 317–318. o. ISBN 963-547-414-8
Magyar orvoséletrajzi lexikon. Összeáll. Kapronczay Károly–Közrem. Tóth Magda. Budapest: Mundus Magyar Egyetemi Kiadó. 2004. 290. o. ISBN 963-950-132-8
הערות שוליים

↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 1159/1911. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-03-07.
↑  Névpont
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119054612  VIAF: 30338621   WorldCat (עם VIAF): 30338621
עד סוף הקיץ (שיר)

| --- | --- |
 סינגל בביצוע אלי מגן
 יצא לאור:  1972 
 סוגה:  מוזיקה פופולרית 
 שפה:  עברית 
 כתיבה:  אהוד מנור 
 לחן:  מישה סגל 
 
"עד סוף הקיץ" הוא שיר שנכתב על ידי הפזמונאי אהוד מנור והולחן על ידי מישה סגל. את השיר, שנכתב עבור הסרט "שתי דפיקות לב", ביצע המוזיקאי אלי מגן.
אודות השיר ותוכנו

את השיר נכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי מישה סגל לסרטו של שמואל אימברמן, ״שתי דפיקות לב״. השיר הוא שיר כמיהה לאהבה, המתרחשת בין זוג באמצע הרחוב. מנור סיפר על השיר:
זה שיר של כמיהה לאהבה, שאני חושב שהוא בעצם סיפור חיינו – הכמיהה הזאת לאהבה בלתי מושגת . זאת אולי האהבה החזקה ביותר, זו שאינה מושגת [ . . . ] השיר הזה הוא שיר על צל שמתקרב אל צל, ואין לו את האומץ לצאת מתוך הצל.
עם יציאתו הושמע השיר רבות. לשיר קיימות כ־69 גרסאות המופיעות בעשרות תקליטים. ידועים הביצועים של חוה אלברשטיין, אריק סיני, ערן צור ודני ליטני. בביצוע של אלי מגן יש שני בתים בשיר שהוקלט, ואילו בזה של חוה אלברשטיין יש שלושה. בשיר המקורי היו שלושה בתים, והוכנסו רק שניים מפאת אורכו.
השורה ”הנה אנחנו שניים, שלובי צילי ידיים, מה עוד יכולתי לבקש באמצע הרחוב?” מתוך השיר הייתה אהובה על מנור במיוחד.
השיר צעד במצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל מה-29 במאי 1972 במשך 12 שבועות, ובשיאו הגיע למקום הראשון. במצעד השנתי העברי לשנת תשל"ב (1972) של התחנה דורג השיר במקום השישי.
הערות שוליים

↑  גלי מנור,  רק מלה בעברית : שירי אהוד מנור בין האני לאנחנו', רעננה, מכון מופ"ת, 2021 עמ' 166
↑  עפר גביש-אירועי זמר, עד סוף הקיץ, סיפורי שיר, באתר עפר גביש - אירועי זמר
↑  heitner, פינתי השבועית ברדיו: שתי דפיקות לב (עד סוף הקיץ), באתר הבלוג של אורי הייטנר, ‏2018-02-19
↑  ערן נבון, "אהוד כתב שירים שמחים, עצובים ועמוקים. הוא נגע בכולם", באתר ישראל היום, 15 באפריל 2018
↑  עד סוף הקיץ – פזמונט, באתר pizmonet.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 25d34600-431e-46ba-9e40-4468cfe78d48
אשר אזר

אשר אזר (כ"ז באדר ב' ה'תרפ"א, 6 באפריל 1921 – א' בחשוון ה'תשמ"ה, 27 באוקטובר 1984) היה ראש עיריית אילת מ-1967 עד 1973.
ביוגרפיה

נולד בסאטו מארה שברומניה לאביו חיים רוט ולאמו רבקה בת שמואל שינפלר. למד בחדר מסורתי ובתיכון.
בשנת 1938 עלה לארץ. התגייס ל"הגנה" והיה ממייסדי קיבוץ ניצנים. לאחר נפילת הקיבוץ במלחמת העצמאות נלקח בשבי המצרי, שבו שהה כתשעה חודשים, עד לשחרורו במרץ 1949 בעקבות הסכמי שביתת הנשק. לאחר שחרורו, החל לשמש כמזכיר וגזבר של המועצה המקומית יקנעם (שהורכבה אז מהמושבה יקנעם ומעיירת העולים שהיום נקראת יקנעם עילית). בשנת 1945 נישא לחוה שוורץ. לזוג נולדו שני בנים. בהמשך חייו, היה פעיל בסיעת העובד הציוני, והתמודד מטעמה לוועידת ההסתדרות ב-1959.
בשנת 1957 החל לעבוד במחלקת הדרכה וביקורת במשרד הפנים.
ביוגרפיה > בעיריית אילת

בשנת 1959 נשלח לאילת מתוקף תפקידו, כדי לעזור לעיריית אילת להשתקם לאחר פרשת מעילות שפקדה אותה. הוא עבר להתגורר בעיר והתמנה לגזבר העירייה. לקראת הבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בשנת 1965 שובץ במקום הרביעי ברשימת המערך למועצת העיר ונבחר למועצת העיר. הוא נבחר לסגן ראש העיר. ב-אוגוסט 1967 הודיע ראש העיר יוסף (יוסקה) לוי על התפטרותו, ומועצת העיר בחרה פה אחד באזר לכהן במקומו כראש העיר. בראשית כהונתו הוקם בית החולים יוספטל. בבחירות של 1969 נבחר שוב בראש סיעת המערך. לקראת הבחירות של שנת 1973 הודיע כי לא ירוץ שוב לעירייה. ב-1974 עבר עם משפחתו לבאר שבע, שם גר עד לפטירתו.
ב-27 באוקטובר 1984 (א' בחשוון ה'תשמ"ה) הלך לעולמו, לאחר מחלה ממושכת. נקבר למחרת בבית העלמין הישן בבאר שבע.
הערות שוליים

↑  שבויינו חוזרים ממצרים, חרות 8 במרץ 1949.
↑  העובד הציוני - (הסיעה הפרוגרסיבית), למרחב, 5 בדצמבר 1959.
↑  ילקוט הפרסומים 1231, עמ' 318
↑  יאיר שטרן, חילופי משמרות באילת - בלי הדחות ובלי סערות, מעריב, 22 באוגוסט 1967
↑  אשר אזר - ראש עיריית אילת, הצופה, 14 באוגוסט 1967.
↑  ילקוט הפרסומים 1577 עמ' 539.
↑  ברוך מאירי, ראש עירית אילת: לא ארוץ לקאדנציה נוספת, מעריב, 26 באוקטובר 1972.
↑  נפטר אשר אזר, מעריב, 29 באוקטובר 1984
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303174405171  ISNI: 0000 0001 0796 1099  VIAF: 160520205   WorldCat (עם VIAF): 160520205
גטו שאוולי

גטו שאוולי שכן בעיר שיאוליאי שבליטא והתקיים מסוף אוגוסט 1941 עד סוף יולי 1944.
בראשיתו גרו בו כ-5,000 יהודים ובסופו כ-1,000 בלבד.
מפת הגטו לפי יוסף לביא (לייבוביץ')
אנדרטה לזכר הגטו, במקום בו ניצב בעבר בעיר
הרקע והקמת הגטו

הצבא הגרמני הגיע לעיר ב-26 ביוני 1941. זמן קצר אחר כך השתלט הממשל האזרחי הנאצי על העיר ועל מפעל העור וההנעלה "באטאס" (שהיו שייכים עד 1940 למשפחת פרנקל היהודית) וכיוון שרוב עובדיו המיומנים של המפעל היו יהודים הוחלט להקים גטו בצמוד למפעל, שבו ישכנו את העובדים.
כדי לשמור על כוח עבודה מספיק דרש הנס גווקה (Hans Gewecke), שהיה מפקח אזורי מטעם הממשל האזרחי של אוסטלנד מקרל ייגר (SS-Standartenführer Karl Jäger), מפקד יחידת האיינזצגרופה 3, להפסיק מיידית את הרציחות ההמוניות.
בתחילה תכנן הממשל האזרחי הגרמני להשתמש ביהודים כפתרון זמני ולהחליפם בעובדים ליטאים מאוחר יותר (דבר שלא קרה בפועל).
ראש העיר הליטאי פטראס לינקוויצ'יוס (Petras Linkevičius), שמונה על ידי הממשל האזרחי, פרסם ב-9 באוגוסט צו המורה על כל היהודים להתרכז בשלושה מוקדים במרכז העיר.
הגטו הוקם בשתי שכונות שהיוו למעשה את שני חלקיו של הגטו בעיר: שכונת קווקז (Kaukazas), שמנתה כ-200 בתים והייתה שכונה ענייה ביותר עוד קודם-לכן; ושכונת טראקו (Traku) שמנתה כ-110 בתים וכללה כחמישה רחובות. השכונות גודרו בגדרות תיל דוקרני במימון יהודי. הגטו השתרע על שטח של כשמונה דונמים, שכן בצמוד לבית הסוהר העירוני ונשמר על ידי ליטאים ואוקראינים חמושים. מאוחר יותר הגיעו גם שומרים הונגרים.
היהודים החלו לעבור מרצונם לגטו מפחד המעצרים, ההתעללויות והרציחות של המיליציה הליטאית ויחידת האיינזצגרופה של האס דה. ב-31 באוגוסט 1941 נסגר הגטו.
החיים בגטו

לפי דיווחו של הנס גווקה מ-9 בספטמבר 1941 התגוררו בגטו כ-5,000 יהודים.
על פי עדויות הניצולים מהגטו שררה בגטו צפיפות גדולה כאשר לכל משפחה הוקצה חדר אחד ורבים נאלצו לישון על הרצפה בדרך קבע. מחלות שונות, בעיקר דיזנטריה, גרמו לשיעור תמותה גבוה. רוב הכשירים לעבודה נשלחו לעבודה במפעלי העור הסמוכים שהיו הגדולים בליטא כולה וייצרו בעיקר נעלי צבא, מגפיים ומוצרי עור עבור תעשיית המלחמה הגרמנית. מי שזכה לעבוד מחוץ לגטו לרוב זכה לאוכל רב יותר ויכול היה להחליף רכוש במזון.
מעטים מיושבי הגטו נשלחו גם לעבודות פיזיות קשות כמו הקמת שדה תעופה צבאי בזוקנה (Zokniai), כריית כבול ועבודות שדה שונות.
הגטו נוהל על ידי יודנראט בן חמישה חברים, בראשו עמד מנדל לייבוביץ', והייתה בו משטרה יהודית ומפקדה היה אפרים גנס.
בנוסף היה בגטו גם בית חולים ובו כ-40 מיטות שרופאיו ואחיותיו היו מיושבי הגטו ובית ספר בניהולו של אליעזר ירושלמי.
מדיניות הממשל האזרחי הייתה ברורה - רק היהודים הכשירים לעבודה יושארו בחיים, כל האחרים הם 'חסרי תועלת' ו'אוכלי חינם' שאותם יש לחסל, לכן נערכו מדי פעם אקציות שבהן נשלחו להשמדה ילדים, חולים וזקנים.
בסוף 1941 הוקמה מחתרת בלתי מפלגתית בשם 'מצדה' שכללה חברים מכל תנועות הנוער הציוניות (בית"ר, החלוץ ונצ"ח).
ב-1942 הוקם ארגון ה'זעלבסטשוץ' (הגנה עצמית) שכלל את מצדה והקומוניסטים. מעט נשק אף הוברח לגטו אך בגטו לא פרץ מרד.
באוגוסט 1942 הוציא הממשל האזרחי הנאצי הוראה לפיה נאסר על נשים יהודיות בגטו ללדת. נשים הרות נשלחו לבצע הפלה והעונש על הפרת ההוראה היה הוצאה להורג של כל המשפחה.
בסתיו 1943 הוציא הימלר הוראה על חיסול כל הגטאות בחבל אוסטלנד. בעקבות זאת בוטל הגטו והפך למחנה ריכוז וניהולו הועבר לידי האס אס.
ב-5 בנובמבר (לפי מקור אחר 3 בנובמבר) באותה שנה נערכה אקציה לאיסוף הילדים בגטו. לביצוע האקציה הגיעו לגטו למעלה מ-20 משאיות סגורות וחיילים מצבא השחרור הרוסי.
מפקד הגטו האופטשטורמפירר הרמן פורסטר (Hermann Forster) פנה ליודנראט והודיע שכל ילדי הגטו (מגיל 13 ומטה) יועברו לבית יתומים בקובנה ושני חברי היודנראט (אהרון כץ ובוריס קרתוּן) יתלוו אליהם ויחזרו לגטו כדי לאשר שהגיעו ליעד בטוח. הורים שהתנגדו לשלוח את ילדיהם צורפו גם הם למשלוח. באותו יום גורשו, על פי דיווח מפקד הגטו, 860 איש מתוכם כ-500 ילדים והשאר זקנים וחולים.
סופו של הגטו

בתחילת יולי 1944, הגיע הצבא האדום למזרח ליטא והגטו הופצץ. לכן הורו הנאצים ב-7 ביולי לפנות את הגטו ולהעביר את יושביו למחנה הריכוז שטוטהוף ששכן ליד דַנצִיג בפרוסיה המזרחית.
ב-22 ביולי יצא המשלוח האחרון מהגטו ברגל לכיוון שטוטהוף. בשטוטהוף נערכה סלקציה, הגברים נשלחו לדכאו וקאופרינג שבגרמניה, הנשים והילדים להשמדה באושוויץ.
ראש היודנראט מנדל לייבוביץ' נהרג באחת ההפצצות.
מפעל הנעליים נהרס בידי הצבא הגרמני ומפעל העור נפגע בהפצצות. הגטו נהרס במהלך הפצצה ארטילרית מסיבית של הצבא הרוסי ב-26 ביולי.
שערי הגטו ההרוס, 1944.
אלי מגן

| --- | --- |

 לידה:  21 בפברואר 1948 (בן 76) ישראלתל אביב, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  זמר ונגן
 סוגה:  ג'אז, רוק, מוזיקה קאמרית, מוזיקה קלאסית
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  קונטרבס, גיטרה בס
 שיתופי פעולה בולטים:  להקת הנח"ל, כיף התקווה הטובה, אחרית הימים, התזמורת הפילהרמונית הישראלית
 
אלי מגן בלהקת כיף התקווה הטובה, 1970
אלי מגן (בקונטרבס) עם רביעיית הג'אז הישראלי - דני גוטפריד (בפסנתר), אהרל'ה קמינסקי (בתופים) ואלברט פיאמנטה (בסקסופון)
אלי מגן (נולד ב-21 בפברואר 1948) הוא זמר ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה

מגן נולד בתל אביב, שירת בצה"ל במסגרת להקת הנח"ל ומיד לאחר שחרורו התפרסם כנגן גיטרה בס וקונטרבס וניגן עם רבים מאמני ישראל בהופעות חיות ובהקלטות, בהם השלושרים, הגשש החיוור, יפה ירקוני, שושנה דמארי, יהורם גאון, אילנית, צביקה פיק, אריק איינשטיין, שלום חנוך, בועז שרעבי, חוה אלברשטיין, אריק לביא, אהוד בנאי ועוד רבים.
כמו כן השתתף כנגן וכזמר בתוכניות טלוויזיה רבות בערוץ הראשון, בהן "ראש כרוב", "מועדון הצועני השורק", "זמרת הארץ" ועוד.
מגן התפרסם כזמר סולן והיה ממייסדי הלהקות כיף התקווה הטובה ואחרית הימים. להקות אלה היו לאבני דרך ברוק הישראלי והתפרסמו בשירים כמו "בלדה לעוזב קיבוץ", "דוקטור יארינג", "העץ הוא גבוה", "פתחי לי את הדלת" ועוד. מגן אף החליף את אריק איינשטיין בחידוש של להקת החלונות הגבוהים בשנות ה-70. בנוסף, הקליט כסולן את השירים "יליד הארץ" (פסטיבל הזמר 1973), "עד סוף הקיץ" (מתוך הסרט "שתי דפיקות לב"), "לאט עולים סוסי" (פסטיבל שירי משוררים - גלי צה"ל) ועוד. באמצע שנות ה-70 עבר לארצות הברית, שם למד ב-“Mannes College of Music" בניו יורק, וכן למד קונטרבס אצל הומר מנץ' ואדי גומז. מגן שב לישראל בשנת 1983.
בשנת 1980 ביצע את נעימת הסרט "מלך ליום אחד" בבימויו של אסי דיין, ובכיכובו של גבי עמרני.
ב-1987 חידש ביחד עם נורית גלרון את "העץ הוא גבוה" (עיבוד: אלונה טוראל).
מאז שובו לישראל ועד ראשית 2015 שימש מגן כנגן קונטרבס מן המניין בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. השתתף פעמים רבות בהרכבי מוזיקה קאמרית במסגרת פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון, ניגן מספר רסיטלים כסולן קונטרבס (עם אילן רכטמן ב"צוותא" ועוד) וביסס את מעמדו כנגן הקונטרבס המוביל בישראל בתחום הג'אז. מגן השתתף בכל אירועי הג'אז המרכזיים בישראל. בקונצרטים ובפסטיבלים בישראל ומחוצה לה ניגן, בין היתר, עם אמני ג'אז בינלאומיים כמו: Red Rodney, Steve Grossman, Eddie Gomez, Dave Liebman, Dee Dee Bridgewater, Sheila Jordan, Stan Getz, McCoy Tyner, Billy Hart, Jessye Norman, Randy Brecker ועוד רבים אחרים.
במהלך הקריירה ארוכת השנים, ניגן מגן באלבומיהם של זמרים מובילים ובהם אריק איינשטיין, יהודית רביץ, יהודה פוליקר, ענבל פרלמוטר ואסף אמדורסקי. שיר הסולו המוכר ביותר של מגן הוא "עד סוף הקיץ", אותו ביצע בסרט "שתי דפיקות לב" בשנת 1972. בשנת 2004 ביצע את השיר "לזכור" שנכלל באלבום "סימנים", אלבום משירי מירון ח. איזקסון המולחנים. בשנת 2006 הוציא את אלבום הסולו "אדם", ובו 14 שירים מאת איזקסון. בשנת 2015 יצא אלבום אוסף שלו בשם "איש העולם הבא". ב-2021 השתתף באלבומו של שלום חנוך, הרצל לילנבלום, בנגינה, שירה, הפקה מוזיקלית ועיבודים.
הערות שוליים

↑   בן שלו, אלי מגן הוא תופעה חד פעמית במוזיקה הישראלית, באתר הארץ, 20 באוקטובר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 31380ada-fde9-4fd1-880b-deecb203283a
נדבורנה

ערך זה עוסק בעיר באוקראינה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
נדבורנה (באוקראינית: Надвірна, נהגה: נדבירנה; בפולנית: Nadwórna, ביידיש: נאַדוואָרנאַ) היא עיר במחוז איוואנו-פרנקיבסק אוקראינה.
היסטוריה

במקום נמצאו ממצאים ארכאולוגיים המתוארכים לתקופת הברונזה, בסביבות 4,000 שנה לפני זמננו.
העיר נבנתה סביב טירת פניב. הטירה הוקמה כנראה בחצי השני של המאה ה-16. האזכור הראשון של העיר מתייחס ל-1589. ב-1591 העיר קיבלה את זכויות מגדבורג. ב-1648 הצטרפו תושבי העיר למרד של בוגדן חמלניצקי כנגד פולנים, וחיילים מנדבורנה הצטרפו אל מסעו של חמלניצקי ללבוב. במאה ה-17 הפכה העיר למרכז מסחרי חשוב, משום שדרכי מסחר מהונגריה למרכז אוקראינה עברו במקום.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה נדבורנה לידי פולין. ב-1939 כבש אותה הצבא האדום, ובין 1941-1944 הייתה תחת הכיבוש הגרמני.
יהודי נדבורנה

העיר התפרסמה בשל אחת השושלות החסידיות המפורסמות שפעלה בה, חסידות נדבורנה. בין האדמו"רים הבולטים בשושלת זו היו רבי ישכר בער לייפר ובנו רבי מרדכי לייפר. כמו כן, פעל בעיר רבי צבי הירש מנדבורנה, מתלמידי המגיד ממזריטש. עם כיבוש העיר בידי הסובייטים בספטמבר 1939 נאסרה בה הפעילות הציבורית היהודית. בתקופה זו נרצחו בעיר מספר משפחות יהודיות בידי אנשי מחתרת אוקראינית.
ב-1 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי ההונגרים, ובפוגרום שערכו אוקראינים ביהודי העיר בהמשך החודש, נרצחו כמה עשרות יהודים. כעבור זמן מה הועברו לעיר כ-1,000 יהודים שגורשו מהונגריה.
עם העברת העיר לשליטה גרמנית בספטמבר 1941, גויסו יהודיה לעבודות כפייה וחויבו בענידת סרט זרוע. מעת לעת המשיכו האוקראינים המקומיים במעשי רצח ביהודי העיר.
ב-6 באוקטובר 1941 נערכה בעיר אקציה גדולה, בה נרצחו כ-2,000 יהודים, רובם נשים, ילדים וזקנים, בבורות ירי ביער בוקובינקה הסמוך.
כ-3,600 היהודים שנותרו בעיר לאחר האקציה רוכזו ב-20 באפריל 1942 בשני גטאות שהוקמו בה. בגטו שיועד לבלתי כשירים לעבודה מתו רבים מרעב וממחלות, ואחרים הוצאו להורג כשאושפזו בבית החולים המקומי.
במאי וביוני 1942 הועברו לגטאות בעיר יהודים נוספים מהסביבה, ועל יושביהם הוטלו תשלומי כופר. יהודים שניסו להימלט מהגטאות נתפסו ברובם, ונרצחו בידי איכרים מקומיים או שהוסגרו לגרמנים. בספטמבר 1942 שולחו מהעיר כמה מאות יהודים לסטניסלבוב, ושם נרצחו.
ב-24 באוקטובר 1942 חוסלו הגטאות בעיר, תוך רצח חלק מיושביהם במקום, ושילוח היתר לאתרי ההרג בסטניסלבוב. כמה עשרות עובדי כפייה יהודים שהושארו בעיר נרצחו בנובמבר 1942.
שינוי אוכלוסייה יהודית לאורך השנים:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שנה | כלל אוכלוסייה | אוכלוסייה יהודית |
| 1765 | (?) | 1,002 |
| 1880 | 6,552 | 4,182 |
| 1890 | 7,227 | 3,618 |
| 1900 | 7,525 | 3,644 |
| 1910 | 8,080 | 3,772 |
| 1921 | 6,062 | 2,042 |
| 1931 | (?) | 3,437 |
ערים תאומות

פולין פרודניק, פולין
צ'כיה קרנוב, צ'כיה
הערות שוליים

↑  יהודי נדבורנה בפנקס הקהילות (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536506905171  GND: 7666146-5  LCCN: n83036504  NKC: ge978647  SUDOC: 176175393  VIAF: 147781523   WorldCat (עם VIAF): 147781523
21st Century Boy (שיר)

"21st Century Boy" (בעברית: "ילד המאה ה-21") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הבלגי מוסטי. הוא יצא לאור ב-10 ביולי 2018, בהוצאת חברת התקליטים וורנר מיוזיק בלגיה, כסינגל מתוך אלבום הבכורה שלו, 21st Century Boy.‏
השיר הגיע למקום התשיעי במצעד הפזמונים של אולטראטופ ולוניה. הוא נכתב על ידי הזמר והופק על ידי ג'ים הנדרסון ות'יבאוד דמיי.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-1.2 מיליון השמעות.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-10 ביולי 2018.
נכון לפברואר 2024 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-450 אלף צפיות.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2018)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2018)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2018)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2018)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 9 |  |
היסטוריית יציאות לאור

| אזור | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים |
| --- | --- | --- | --- |
| עולם | 10 ביולי 2018 | סטרימינג • הורדה דיגיטלית | וורנר מיוזיק בלגיה |
הערות שוליים

↑  "21st Century Boy - Album by Mustii". Spotify. ארכיון מ-23 בינואר 2019. נבדק ב-29 בנובמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Discographie Mustii". Ultratop (בצרפתית). ארכיון מ-31 באוגוסט 2023. נבדק ב-5 במאי 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  21st Century Boy – ספוטיפיי
↑  Mustii - 21st Century Boy (Official Video), יוטיוב
שידלובייץ

| --- | --- |
סמל שידלובייץסמל שידלובייץ

שידלובייץ - מראה פנורמי
 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  מזוביה מזוביה
 ראש העיר:  אנדז'יי יז'ינסקי (Andrzej Jarzyński)
 תאריך ייסוד:  1427
 שטח:  21.93 קמ"ר קמ"ר
 גובה:  260 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  10,959 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  51°14′00″N 20°51′00″E﻿ / ﻿51.233333333333°N 20.85°E﻿ / 51.233333333333; 20.85 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.szydlowiec.pl
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטישידלובייץ(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטישידלובייץ(למפת פרובינציית מזוביה רגילה) ורשה ראדום פלוצק שדליץ אוסטרולנקה לודז' שוויינטו. ורמיה-מזוריה קוי. פומ.  לובלין פודלסיהשידלובייץ(למפת פרובינציית מזוביה מוגדלת) ורשה ראדום פלוצק שדליץ אוסטרולנקה לודז' שוויינטוקז'יסקיה ורמיה-מזוריה קויאוויה פומרניה  לובלין פודלסיהשידלובייץ  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
שידלובייץ (בפולנית: Szydłowiec; ביידיש: שידלאווצע) היא עיירה באזור "פולין קטן", ליד ראדום שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות העיירה

במאה ה-12 השתייכו העיירה וסביבותיה למשפחת אבירים שהייתה נצר לאצולה בוהמית. במאה ה-13 כבר התקיים במקום כפר בשם שידלובייץ ולידו הוקמו ביצורים. העיירה הוקמה במאה ה-15, והייתה בין היתר בבעלות משפחת רדזיוויל עד המאה ה-19.
במהלך המאה ה-16 ובחציה הראשון של המאה ה-17, הייתה העיירה מרכז של מסחר ואמנות, בעיקר אמנות בניין שהתבססה על אבן חול מקומית, קלה לעיבוד. באבן זו נעשה שימוש ליצירת אלמנטים פיסוליים ואדריכליים, וכן ליצירת כלים חקלאיים. באבן זו נבנו גם מספר מבנים מקומיים, בהם הכנסייה ובניין העירייה המקומיים. אבן זו יוצאה לערים באזור, בהן קיילצה, קרקוב וורשה. בין מוצרי הייצוא של העיירה הייתה תוצרת חקלאית.
פעילותה הכלכלית והתפתחותה הדמוגרפית של העיירה נעצרו בין השנים 1648-1717 עקב מלחמות, מגפות ושרפות. גם לאחר חלוקת פולין בסוף המאה ה-18, נפגעה התפתחות העיר. במחצית השנייה של המאה ה-19, בוצעו בעיירה פרויקטים של תכנון בנייה עירונית, ואלה מכתיבים את אופייה הצורני עד היום.