stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבנק האירופאי לשיקום ולפיתוח

| --- | --- |


 תחום:  בנק, ממשל בינלאומי 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מטה הארגון:  לונדון 
 יושב ראש:  Odile Renaud-Basso 
 תקופת הפעילות:  1991–הווה (כ־33 שנים) 
 www.ebrd.com
 
הבנק האירופי לשיקום ולפיתוח (באנגלית: European Bank for Reconstruction and Development או בראשי תיבות: EBRD) הוא מוסד פיננסי בינלאומי שנוסד בשנת 1991 והנהלתו יושבת בלונדון. הבנק נמצא בבעלות משותפת של 67 מדינות, ושני ארגונים: בנק ההשקעות האירופי (EIB) והאיחוד האירופאי. הבנק שייך לקטגוריה של בנקים אזוריים לפיתוח ומטרתו הראשונית של הבנק הייתה להעניק סיוע לשיקום כלכלי ופיתוח במדינות מרכז ומזרח אירופה ולסייע להן לעבור לכלכלות שוק. עם השנים הרחיב הבנק את אזורי פעילותו למדינות בצפון אפריקה ובמזרח התיכון, וכיום הסיוע מוגדר עבור מדינות אשר "מחויבות לעקרונות הדמוקרטיה" ונועד לעודד אותן לעבור לכלכלת שוק פתוח ולסייע בקידום התחרותיות והיזמה הפרטית.
הבנק האירופאי לשיקום ופיתוח הוא מוסד נפרד מבנק ההשקעות האירופי (EIB) שמקדם את מדיניות מדינות האיחוד האירופאי ונמצא בבעלותן, והוא מוסד נפרד מהבנק לפיתוח של מועצת אירופה (CEB – Council of Europe Development Bank) המקדם את סוגיית הפליטים באירופה.
פעילות הבנק

הבנק הוקם על רקע התפרקותה של ברית המועצות ובעת שהקומוניזם התערער במדינות מזרח אירופה ונועד לסייע למדינות מזרח אירופה בהליך אימוץ עקרונות הדמוקרטיה וכלכלת שוק פתוח. עם השנים הרחיב הבנק את גזרת פעילותו והתמודד עם אתגרים נוספים כמו המשבר הכלכלי העולמי והאביב הערבי. אזורי הפעילות של הבנק כיום חורגים מאלו של התוכנית המקורית, וכיום הוא פועל גם בצפון אפריקה (תוניסיה, מרוקו ומצרים) ובמזרח התיכון (ירדן, לבנון והרשות הפלסטינית). לאורך השנים תמך הבנק ב-36 מדינות כאשר צ'כיה היא המדינה היחידה שסיימה בהצלחה את שלב ההתפתחות וכבר אינה נזקקת לשירותי הבנק.
פעילות הבנק מוכוונת בעיקר לחיזוק הסקטור הפרטי כאשר 80% מפעילותו היא מול סקטור זה, כאשר גם ה-20% שניתנים למגזר הציבורי נועדו בעיקר לקדם את השוק הפרטי. במסגרת ההשקעות בסקטור הציבורי שמבצע הבנק ניתן למצוא קידום שינויים מבניים וסקטוריאליים כדוגמת ביזור סמכויות (בדמות מתן אוטונומיה לתת-יחידות בתוך הממשלה), הפרטת חברות ציבוריות ופירוק מונופולים. במסגרת השגת יעדיו, מבצע הבנק את פעולותיו באופן הבא:
מתן הלוואות לחברות מהסקטור הפרטי וחברות ממשלתיות הפועלות במסגרת תחרותית. הבנק מלווה לעיתים כמלווה בודד ולעיתים במימון משותף עם בנקים מסחריים ומוסדות פיננסיים מולטילטרליים אחרים.
סיוע לחברות פרטיות וחברות ממשלתיות תחרותיות באמצעות גיוס הון, ייעוץ פיננסי והענקת ערבויות להנפקת אג"חים.
מתן אשראי למוסדות הנותנים הלוואות לחברות קטנות ובינוניות (SME).
הענקת סיוע טכני לשיקום ופיתוח תשתיות והגנה על איכות סביבה, הנחוצים לפיתוח הסקטור הפרטי ולמעבר לכלכלת שוק.
אחת לשנה בוחנת מועצת הנגידים את ביצועי הבנק כנגד האסטרטגיה בכל אחת מהמדינות הזוכות לתמיכה. הבחינה כוללת בחינת יחס חלוקת ההלוואות בין הסקטור הפרטי והציבורי, וניתוח מידת התקדמות בהיבטי ביזור, פירוק מונופולים וקצב הפרטה.
בעת משבר החוב היווני, מועצת המנהלים החליטה להפוך את יוון למדינת פעילות לתקופה מוגבלת של 4 שנים, והבנק השקיע רבע מיליארד יורו בארבעת הבנקים הגדולים במדינה תמורת מינוי נציגיו לדירקטוריונים.
מקורות מימון

המדינות הבאות תורמות למימון פעילותו של הבנק: אוסטריה, אוסטרליה, איטליה, איסלנד, אירלנד, ארצות הברית, בלגיה, בריטניה, גרמניה, דנמרק, דרום קוריאה, האיחוד האירופי, בנק ההשקעות האירופי, הולנד, טורקיה, יוון, יפן, ישראל, לוקסמבורג, מלטה, מצרים, מקסיקו, מרוקו, נורווגיה, ניו זילנד, סין, ספרד, פורטוגל, פינלנד, צ'כיה, צרפת, קנדה, קפריסין, שוודיה, שווייץ.
הרווח הממוצע של ה-EBRD עומד על 5-6% מהון המניות, כאשר בשנת 2015 הרווח עמד על 780 מיליון יורו. מדיניות הבנק אוסרת על חלוקת דיבידנדים לבעלי המניות, והרווחים משמשים ברובם למענקים ופרויקטים העומדים בראש סדר עדיפויות הבנק.
מדינות חברות

בבנק ישנם 69 מדינות וארגונים בעלי מניות, אולם הבנק מבצע השקעות רק ב-36 מהמדינות.
מדינות לוות: אוזבקיסטן, אוקראינה, אזרבייג'ן, אלבניה, אסטוניה, ארמניה, בולגריה, בוסניה והרצגובינה, בלארוס, גיאורגיה, הונגריה, טג'יקיסטן, טורקיה, טורקמניסטן, יוון, ירדן, לבנון, לטביה, ליטא, מולדובה, מונגוליה, מונטנגרו, מצרים, מקדוניה, מרוקו, סלובניה, סלובקיה, סרביה, פולין, קוסובו, קזחסטן, קירגיזסטן, קפריסין, קרואטיה, רומניה, רוסיה, תוניסיה. בנוסף הארגון מבצע השקעות ברשות הפלסטינית ועזה.
מדינות וארגונים מלווים: אוסטריה, אוסטרליה, איטליה, איסלנד, אירלנד, ארצות הברית, בלגיה, בריטניה, גרמניה, דנמרק, דרום קוריאה, האיחוד האירופי, בנק ההשקעות האירופי, הולנד, טורקיה, יוון, יפן, ישראל, לוקסמבורג, מלטה, מצרים, מקסיקו, מרוקו, נורווגיה, ניו זילנד, סין, ספרד, פורטוגל, פינלנד, צ'כיה, צרפת, קנדה, קפריסין, שוודיה, שווייץ.
מבנה ארגוני

הבנק האירופי לשיקום ופיתוח מנוהל בשלוש רמות. ברמה העליונה נמצאת מועצת הנגידים (Board of Governors) אשר מתכנסת אחת לשנה ומורכבת מנציגי כל המדינות והארגונים החברים בארגון. כל מדינה מיוצגת על ידי נגיד (Governor) או ממלא מקומו (Alternate Governor).
ברמה השנייה נמצאת מועצת המנהלים (Board of Directors) המורכבת מ-23 חברי דירקטוריון, שישה מתוך חברי הדירקטוריון מייצגים מדינות בודדות והיתר מייצגים קבוצות של מדינות (Constituencies). מועצת המנהלים פועלת בבנק באופן שוטף ותפקידה לקבוע את מדיניותו (תכנון אסטרטגי, מדיניות פיננסית ופיקוח על סיכונים) ולקבל החלטות באשר למתן הלוואות.
ברמה השלישית ישנם נשיא הבנק וההנהלה. נשיא ה-EBRD נבחר על ידי המדינות החברות לתקופת כהונה של 4 שנים והוא מנהל את ישיבות מועצת המנהלים ואחראי על הניהול הכולל של הבנק. החל משנת 2012 הנשיא הוא Suma Chakrabarti הבריטי.
נשיאי הארגון הקודמים:
יולי 2012 – היום: סומה צ'קרבטי (Suma Chakrabarti).
יולי 2008 – יולי 2012: תומאס מירוו (Thomas Mirow)
יולי 2000 – יולי 2008: ג'ון למייר (Jean Lemierre)
ספטמבר 1998 – אפריל 2000: הורסט קוהלר (Horst Köhler)
ספטמבר 1993 – ינואר 1998: ג'ק דה-לארוסייר (Jacques de Larosière)
אפריל 1991 – יוני 1993: ג'ק אטאלי (Jacques Attali)
הבנק וישראל

מדינת ישראל היא אחת מהמדינות המייסדות של ה-EBRD והיא מוגדרת כמדינה תורמת שאינה זכאית להלוואות.
כיום אגף הכלכלן הראשי במשרד האוצר הוא האמון על הקשר השוטף מול הנהלת הבנק. זאת בעקבות החלטת ממשלה שהתקבלה בשנת 2017 להעביר את הנציגות בבנקים מבנק ישראל למשרד האוצר. נכון לשנת 2017, נציגה של ישראל במועצת הנגידים הוא שר האוצר בצלאל סמוטריץ. בנוסף לזאת, אסתי פלדמן היא הנציגה של מדינת ישראל בדירקטוריון הבנק (Board of Directors). החברות בדירקטוריון הבנק מסייעת בהתקשרות מול הבנק ומאפשרת לישראל לקחת חלק משמעותי בהחלטות ההנהלה הקשורות בעיצוב פני הבנק ומדיניותו.
ישראל מחזיקה ב-195,080 מניות (המהוות 0.66% מכוח ההצבעה הכללי) והיא חברה בקבוצה (Constituencies) ביחד עם אוסטריה, קפריסין, קזחסטן, מלטה ובוסניה והרצגובינה. אסתי פלדמן משמשת בתור Alternate Director של הקבוצה במועצת המנהלים, ובתור הנציגה הישראלית בבנק.
בחלוקה אזורית השקעות הבנק הישראליות התחלקו כך ש-43% היו בפרויקטים ברומניה, 31% בפרויקטים בפולין ו-26% בהשקעות בקזחסטן. בחלוקה נושאית, 58% מההשקעות היו במוסדות פיננסיים, 25% בתעשייה וחקלאות ו-17% באנרגיה.
ראו גם

בנקים אזוריים לפיתוח
הבנק הבין-אמריקאי לפיתוח
הערות שוליים

↑  בעלי מניות בבנק האירופאי לפיתוח
↑  מדינות יעד בבנק האירופאי לפיתוח
↑  נשיאי הבנק האירופאי לפיתוח
↑  ארגונים כלכליים ומוסדות פיננסים רב לאומיים במשרד האוצר
↑  מיקי פלד ועמרי מילמן, משחק כיסאות פיננסי: האוצר יחליף את בנק ישראל כנציג בבנקים בינלאומיים, באתר כלכליסט, 13 במרץ 2017
↑  יעל מבורך תשמש נציגת המדינה בדירקטוריון הבנק האירופי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599223805171  BIBSYS: 90762225  BNE: XX4875064  BnF: cb123225665 (data)  GND: 5096423-9  ISNI: 0000 0004 0497 219X  LCCN: n90695880  NDL: 00577329  NKC: kn20020520013  NLA: 35143830  SELIBR: 114046  SUDOC: 032137524  VIAF: 140176484   WorldCat (עם VIAF): 140176484
המפעל הלאומי לאוריינות בקובה

המפעל הלאומי לאוריינות בקובה (בספרדית: La Campaña Nacional de Alfabetización en Cuba) היה מפעל לאומי קובני לביעור הבערות ולקידום האוריינות שהתקיים בשנת 1961 ביוזמת השלטון המהפכני החדש. ההכנות למפעל החלו בשנת 1960 והוא בא על סיומו הרשמי ב-22 בדצמבר 1961 עם הכרזת הממשלה ברחבת כיכר המהפכה חוסה מארטי על קובה כטריטוריה בה אין אנאלפביתים. במהלך המפעל ירד שיעור האנלפאבתים בקובה מכ-20% בשנת 1959 לכ- 3.9% בשנת 1961 בלבד. שנת סיום המבצע הוכרזה בקובה כ"שנת החינוך".
הסיבות לכינון המפעל

על אף שחוקת קובה משנת 1940 כללה סעיף שהבטיח את החלתו של חוק חינוך חובה לילדים התאפיינה המערכת החינוכית בפערים גדולים בנגישות למשאבים ולהשכלה. אי השיווין בא לידי ביטוי במיוחד בהבדלים החריפים בין האזורים העירוניים, בהם עמד שיעור האנאלפביתיות על כ-11%, לעומת האזורים הכפריים בהם כ-47% מהאוכלוסייה לא ידעו קרוא וכתוב. בשנת 1958, ערב המהפכה הקובנית, לכמליון קובנים לא היו כל כישורי אוריינות (ידיעת קרוא וכתוב) כלל, ולרבים עוד יותר היו כישורים חלקיים. כ-600,000 ילדים לא פקדו כלל את בתי הספר. בשנת 1950 פחות ילדים בגיל חינוך חובה הלכו לבית ספר מאשר בשנת 1920.
המהפכנים הקובנים הכירו בבעיה ובין דצמבר 1956 וינואר 1959, בעודם מנהלים מלחמת גרילה כנגד שלטונו של פולחנסיו בטיסטה, העבירו מספר קורסים במטרה לתרום לביעור הבערות במקומות שונים שהיו תחת שליטתם.
המפעל לייצור יהלומים מלאכותיים בבוקרשט

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  1974–2006 (כ־32 שנים) 
 מיקום המטה:  בוקרשט 
 קואורדינטות:  44°25′43″N 26°03′31″E﻿ / ﻿44.428726617683°N 26.058612134386°E﻿ / 44.428726617683; 26.058612134386 
 ענפי תעשייה:  תעשיית היהלומים 
  
 he
 
המפעל לייצור יהלומים מלאכותיים בבוקרשט (ברומנית: Fabrica de diamante sintetice de la Bucureşti) הוקם לפי הוראות של ניקולאה צ'אושסקו ב-1974 ונסגר אחרי הליך פירוק ב-2006.
היסטוריה

בעת ביקור במוסקבה, ב-1970, לרגל התכנסות של הוועד הפוליטי המייעץ של מדינות ברית ורשה, הוצגו בפני צ'אושסקו יהלומים מלאכותיים מתוצרת ברית המועצות וקיבל הסבר על השימושים בהם בתעשייה. כבר בשנת 1951 התחילה ברית המועצות לייצר יהלומים מלאכותיים, במקביל לארצות הברית ולשוודיה. לאחר שובו לרומניה הורה צאושסקו לשירותי הביון של רומניה להשקיע מאמצים בהשגת מידע וטכנולוגיות המאפשרות ייצור יהלומים מלאכותיים.
אנשי ביון רומנים הצליחו כעבור שנתיים לייצור קשר עם מומחה מערבי, שכונה "Cap luminat" (רא מואר), שסיפק להם מידע והסברים ואפילו הביע נכונות להגיע לרומניה, כדי לעזור בהקמת מפעל כזה. המפעל נוסד בבוקרשט, ב-1974 והתחיל לייצר יהלומים מלאכותיים. תחילה עבדו במפעל שישה אנשים, אך בהדרגה עלה מספר העובדים למאות רבות. עצם קיום המפעל נשמר בסוד, כמעט כל העובדים במפעל היו אנשי ביון ומחויבים בשמירת סודיות. עובדי המפעל נהנו מתנאים משופרים ומשכורות מוגדלות.
היהלומים הראשונים, שנוצרו במפעל, הוגשו על ידי יון מיכאי פצ'פה, שעסק בארגון המפעל, לצ'אושסקו ליום הולדתו. ההתחלה הרשמית הייתה באוגוסט 1974, כשצ'אושסקו נתן למפעל את השם Unitatea de Producţie Specială „Dacia (היחידה לייצור מיוחד "דאצ'יה"). ב-1975 הודיעו לצ'אושסקו שייצור הניסיון הגיע כבר ל-60 קילוגרם יהלומים ובכך נפסק הצורך הרומני של יבוא יהלומים.
בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים הייצור במפעל הגיע לרמה של כעשרה מיליון קאראט בשנה וערכו של כל קאראט היה כתשעה עד עשרה דולר אמריקאי. באמצע שנות השמונים הייצור הגיע לרמה של כעשרים מיליון קאראט בשנה ומחיר הקאראט היה כ-12 דולר. ייצור היהלומים המלאכותיים היה מוגן בפטנטים אמריקאים ודרום אפריקאים, לכן הרומנים נקטו בדרכי עקיפין לשיווקם והשתמשו גם בקשרים, ששימשו אותם לשיווק במערב של סמים שנתפסו ברומניה.
המפעל התמחה גם במחזור מתכות יקרות מתוך קטליזטורים משומשים וכך הופקו כל חודש כ-25 קילוגרמים של פלטינה.
המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה

המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה התרחשה בשנים 1935–1936 עקב השאיפות האימפריאליסטיות של איטליה.
גורמים

איטליה פנתה לכיבוש אתיופיה ממספר סיבות.
מוסוליני שאף למחוק את "חרפת עדווה" (1896) במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה, שבה הובסו האיטלקים בפני האתיופים ובעקבותיה נאלצו להכיר בעצמאותה של ממלכת אתיופיה.
אתיופיה עשירה באוצרות-טבע ושכנה בסמוך לשתי מושבות איטלקיות – סומלילנד האיטלקית (רוב סומליה של ימינו) ואריתריאה.
המושלים האיטלקים של אריתריאה וסומליה חששו מפני התחזקותה של אתיופיה תחת מפעל המודרניזציה של היילה סלאסי.
התפשטות טריטוריאלית הייתה מימוש האידאולוגיה הפשיסטית כחלק מחזון איטליה הגדולה והקמת האימפריה האיטלקית, כמו גם עצם המלחמה, שנחשבה כערך עליון.
מהלך המלחמה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
תקרית גבול בדצמבר 1934 בין סיור אתיופי לאיטלקי שבה נהרגו כמה חיילים איטלקיים נתנה תירוץ לתביעות איטלקיות כלפי אתיופיה. אתיופיה פנתה לאיטליה על מנת לפתור את הסכסוך בהתאם לחוזה ביניהן, אך איטליה הגישה אולטימטום. אי לכך אתיופיה פנתה לחבר-הלאומים שבו הייתה חברה. בריטניה וצרפת ניסו לפייס את מוסוליני בכוחות עצמן. בריטניה אף הציעה בסודיות לתת שטח מאתיופיה לאיטליה ובכך לסיים את המשבר (הסכם לוואל-הור). הניסיונות נחלו כישלון.
צבאות איטליה החלו לפלוש לאתיופיה מצפון באוקטובר 1935, ללא התנגדות כבדה. בתגובה חבר-הלאומים הכריז על איטליה כעל תוקפן והטיל עליה סנקציות כלכליות אשר לא השפיעו על מוסוליני, בעיקר בגלל אי-ההסכמה בנוגע ליחס לאיטליה בין בריטניה וצרפת, אשר לא רצו לקרב את מוסוליני להיטלר ואי-התערבות ארצות הברית.
מוסוליני התחזק מהצלחתו והפלישה התרחבה לשתי חזיתות עד שב-5 במאי 1936 נמלט הקיסר האתיופי, היילה סלאסי, ואדיס אבבה נכבשה. מוסוליני הכריז על איחוד אתיופיה, סומלילנד האיטלקית ואריתריאה ל"מזרח אפריקה האיטלקית".
השלכות

מוסוליני נהנה מהערצה אדירה באיטליה והפשיזם האיטלקי הגיע לשיא. היה זה הישג בינלאומי לכוח הפשיסטי, אשר נתן עידוד למוסוליני להתערב במלחמת האזרחים בספרד ולעזור בהשתלטות הפשיסטים שם. איטליה פרשה מחבר הלאומים, והתקרבה לגרמניה (ציר רומא-ברלין, 1936).
הוכח מחדש כי חבר הלאומים אינו מסוגל להשכין שלום ולמנוע כיבושים, ובכך מעודדת תוקפנותן של מדינות. המערב נראה כמשותק מפני החשש שפעולותיו יחזקו את היטלר. המדינות הדמוקרטיות לא יכלו לגבש קו אחיד, והאשימו זו את זו במשבר.
ראו גם

אתיופיה הכבושה
הערות שוליים

↑  טים בוברי, תרגום: כרמית גיא, לפייס את היטלר: צ'מברליין, צ'רצ'יל והדרך אל המלחמה, עם עובד, 2023, עמ' 91, מסת"ב 978-965-13-2964-7
| הסכסוך האיטלקי-אתיופי |
| --- | --- | --- |
יחסי איטליה–אתיופיה
| המירוץ לאפריקה | קניית עסב • ועידת ברלין • הסכם היווט • קרב סאטי •קרב דוגאלי • הסכם אוצ'ילי • מושבת אריתריאה • מבצע מארב • מרד אקלה גוזאי |  |
| המלחמה הראשונה | קרב קוטית • קרב אמבה אלגי (1895) • קרב מאקלה • קרב תיגראי • קרב עדווה • הסכם אדיס אבבה |  |
| בין המלחמות | הסכם חלוקת אתיופיה • הסכם לונדון • ההסכם האתיופי-איטלקי • משבר אתיופיה • תקרית וואל וואל • הסכם לוואל-הור • סנקציות חבר הלאומים • ציר רומא-ברלין |  |
| המלחמה השנייה | קרב טמביין הראשון • קרב אנדרטה • קרב טמביין השני • קרב סאריה • קרב מאיצ'ו • קרב אוגדן |  |
| מזרח אפריקה האיטלקית | תקופת הכיבוש • הפטריוטים • חוקי הגזע • התוכנית להשמדת יהדות אתיופיה • טבח אדיס אבבה • טבח דברה ליבנוס |  |
| מלחמת השחרור האתיופית | בעלות הברית • כוח גדעון • שייטת הים האדום של הצי המלכותי האיטלקי • הצי המזרחי • המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה • קרב קארן • מבצע ההופעה • קרב גונדר • לוחמת הגרילה האיטלקית • הסכם השלום |  |
האימפריה האתיופית • אריתריאה האיטלקית • סומלילנד האיטלקית • האימפריה האיטלקית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565586705171  BNE: XX540997  BnF: cb119425027 (data)  LCCN: sh85068870  NARA: 10640612  NKC: ph274685 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה צבאית ובנושא איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
היינריך השני, דוכס אוסטריה

היינריך השני, דוכס אוסטריה, המכונה יאזומירגוט, שנודע קודם גם כ היינריך האחד עשר, דוכס בוואריה (בגרמנית:Heinrich der Zweite von Österreich ;  Jasomirgot   ‏1112–13 בינואר 1177), היה בן למשפחת באבנברג, דוכס בוואריה בין השנים 1141–1156 ושליט אוסטריה בין השנים 1141–1177.
ביוגרפיה

היינריך נולד בשנת 1112, ללאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה ולאגנס מווייבלינגן, בתם של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וברטה מסבויה.
בשנת 1140 מונה היינריך כרוזן הפלטינט שעל הריין, אולם בשנת 1141 מת אחיו לאופולד הרביעי, מרקיז אוסטריה ללא יורשים, והיינריך עלה לשלטון במקומו. בנוסף למרקיזות אוסטריה קיבל היינריך את דוכסות בוואריה, שאותה קיבל אחיו לאופולד מקונרד השלישי, מלך גרמניה, לאחר שהדיח את היינריך העשירי, דוכס בוואריה.
בשנת 1156 הגיע פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להסדר עם בית ולף, ולפיו נאלץ היינריך לוותר על דוכסות בוואריה לטובת היינריך האריה, וכפיצוי הועלתה מרקיזות אוסטריה למעמד דוכסות, ובוטלה הכפיפות שהייתה לה לבוואריה.
שלא כאביו ששהה ברוב הזמן בקלוסטרנובורג, היינריך קבע את בירתו בווינה, ומאז היא בירת אוסטריה. בשנת 1147 הושלמה בניית קתדרלת סטפנוס הקדוש, ובשנת 1155 בנה היינריך את מנזר המנזר הסקוטי בווינה.
ב-13 בינואר 1177 מת היינריך בווינה, ובנו לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

ב-1 במאי 1142 התחתן היינריך עם גרטרוד מזיפלינבורג, בתם של לותאר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וריכנצה מנורטהיים, אך היא מתה כעבור פחות משנה ללא ילדים.
בשנת 1148 התחתן היינריך עם תאודורה קומנה, דוכסית אוסטריה, אחייתנו של מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אגנס מאוסטריה (1154–1182), התחתנה עם אישטוון השלישי, מלך הונגריה, ולאחריו התחתנה עם הרמן, דוכס קרינתיה
לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה (1157–1194)
היינריך הראשון, דוכס מדלינג (1158–1223)
הילדה הבלתי נראית

| --- | --- |

כריכת הספר בגרסה השוודית המקורית
 מידע כללי
 מאת:  טובה ינסון
 שפת המקור:  שוודית
 סוגה:  ספרות ילדים
 הוצאה
 הוצאה:  Schildts Förlags Ab
 תאריך הוצאה:  1962
 מספר עמודים:  168
 סדרה
 ספר קודם:  משפחת המומינים - חורף קסום
 הספר הבא:  מומינאבא והים
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 0141911468
הילדה הבלתי נראית (בשוודית: Det osynliga barnet) הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת השוודית-פינית טובה ינסון ופורסם לראשונה בשנת 1962 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". זהו הספר השביעי בסדרת ספרי המומינים. הספר תורגם לעברית על ידי ויויאן ברסקי ויצא לראשונה לאור בשנת 1977 בהוצאת הדר.
הילדה ואן דר מלן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בינואר 1971 (בת 53) Oudeschoot, הולנד 
 מדינה:  הולנד הולנד
 https://hildavandermeulen.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
הילדה ואן דר מלן (בהולנדית: Hilda van der Meulen; נולדה ב-3 בינואר 1971) היא דוגמנית ושחקנית הולנדית.
ביוגרפיה

ואן דר מלן נולדה בהירנפיין במחוז פריסלנד שבהולנד. היא עסקה ברכיבת סוסים והשתתפה בתחרויות בתחום.
בהיותה דוגמנית נבחרה למיס פריסלנד, לאחר מכן זכתה בתחרות היופי מיס הולנד.
היא ייצגה את הולנד בתחרות מיס עולם 1993.
היא עבדה בלונדון ובלוס אנג'לס, ולמדה בבית ספר למשחק בבוורלי הילס (Beverly Hills Playhouse).
ב-1998 הופיעה בסרט הקומדיה "FL 19,99", שהוצג בפסטיבל הסרטים של רוטרדם.
ב-1999 הופיעה בסרט האמריקאי "Soccer Dog: The Movie", אודות כלב המפגין יכולות בספורט.
ב-2000 שיחקה בשני פרקים של אופרת הסבון "Goede tijden, slechte tijden", המשודרת בערוץ RTL 4. באותה שנה שיחקה בסרט הדרמה "Attraction" לצד גרטשן מול ובסרט הטלוויזיה "Bar Hopping" לצד ניקול סאליבן.
ב-2002 שיחקה בסרט הפשע "Liberty Stands Still" לצד הארט בוכנר.
ב-2005 גילמה את רעייתו הרוסייה של דולף לונדגרן בסרט הגרמני-אמריקאי "The Mechanik".
ב-2008 הופיעה בסרט האימה "Shark in Venice" לצד סטיבן בולדווין.
ב-2011 לקחה חלק בכתיבת התסריט לסרט "Penny's Shadow".
היא פעילה בנושאי זכויות האדם.
הנדסה משולבת

הנדסה משולבת (באנגלית: Concurrent Engineering) היא מתודולוגיה של תכנון הנדסי בה פעולות שלרוב נעשות בשלבים מאוחרים של הפיתוח מתבצעות במקביל בשלבים מוקדמים יותר.
ביצוע פעולות רבות בצורה מקבילה מאפשר את קיצור זמן הפיתוח. החיסרון העיקרי של שיטה זו הוא לקיחת סיכון. השקעת משאבים בפעילויות המקדימות את זמנן עלול להביא למצב שיהיה צורך לבצען מחדש עקב שינויים בלתי צפויים בתכנון.
המפעל לתרגום ספרות מופת

סמליל המפעל לתרגום ספרות מופת המרכז לספריות וספרות בישראל
המפעל לתרגום ספרות מופת (בעבר: המפעל לתרגום ספרי מופת) הוא מוסד מימון לעידוד תרגום והוצאה לאור של מיטב הספרות הקלאסית ויצירות מיסודות התרבות העולמית לשפה העברית. המפעל מסייע בהוצאה לאור של תרגומי איכות מלשונות שונות וכן בהוצאה מחודשת של כתבים עבריים קלאסיים. המפעל נדרש כיוון שתרגום יצירה קלאסית הוא מורכב ויקר במיוחד, הוא מצריך מתרגם בעל בקיאות רבה הן בשפה ובתרבות המתורגמת והן ברבדים של שפה העברית. השאיפה היא להדפסה איכותית ומוקפדת במיוחד.
קהל הקוראים לספרות כזו אינו מובטח וההכנסות ממכירתה מוגבלות, בפרט בשפה כמו עברית, שמספר דובריה קטן יחסית. לכן, על מנת לעודד מו"לים להיכנס לתחום זה נדרשת, כמו במרבית ארצות העולם, תמיכה מיוחדת. כל מו"ל עברי יכול להגיש בקשה לסיוע בתרגום ספר מופת. בשנת 2005 היה תקציבו השנתי של המפעל כחצי מיליון שקלים והוא העביר להוצאת הספרים את התשלום למתרגמים (על פי רוב כ-1,000 שקלים ל-16 עמודים).
תולדותיו

המפעל נוסד בשנת 1973 על ידי המועצה הציבורית לתרבות ואמנות, וכיום הוא חלק מהמרכז לספריות וספרות בישראל ונתמך על ידי מינהל התרבות במשרד התרבות והספורט. יוזם המפעל, מייסדו ומנהלו עד 2010 היה בועז עברון. מנהלת מפעל מופת היא רוני קנר-שניידר. לצידה של מנהלת המפעל עומדות ועדות מקצועיות המורכבות מאנשי אקדמיה, מומחים לתרבויות ולשונות (אנגלית, צרפתית, איטלקית, סינית, ערבית, יידיש, יפנית, לשונות הודו, ספרדית, פורטוגלית ועוד וכן מומחים לתרבויות יוון העתיקה ורומא העתיקה, אמריקה הלטינית ולכתבי שייקספיר) .
בין הספרים שיצאו במסגרת המפעל נמנים סדרת המחזות היווניים הקלאסיים בתרגומו של אהרן שבתאי בהוצאת שוקן, כתבי שייקספיר בעריכת אברהם עוז ובתרגומיהם של ט. כרמי, מאיר ויזלטיר, אברהם עוז, דן אלמגור, שמעון זנדבנק, גלעד רוזנברג ועוד, וכן יוליסס מאת ג'יימס ג'ויס בתרגום יעל רנן, בעקבות הזמן האבוד מאת מרסל פרוסט בתרגום הלית ישורון, פאוסט מאת גתה בתרגומה של ניצה בן ארי, סיפורי קנטרברי מאת ג'פרי צ'וסר בתרגום שמעון זנדבנק, דון קיחוטה מאת סרוונטס בתרגום ביאטריס סקריוסקי-לנדאו ולואיס לנדאו, גרגנטואה ופנטגרואל מאת פרנסואה רבלה בתרגום עידו בסוק, לחטוב עצים מאת תומאס ברנהרד בתרגום רחל בר-חיים ועוד כ-250 ספרים. התרגומים הם שלמים ולא חלקיים וברבים מהמהדורות נכללות הערות שוליים, מבוא ואחרית דבר מאת המתרגמים או מאת מומחים אקדמיים.
בנוסף לפעילות העיקרית של תרגומים מקדם המפעל הוצאת ספרים במהדורות דו-לשוניות עברית-ערבית ועברית-רוסית והוצאה מחדש של יצירות עבריות קלאסיות (מן התקופות תור הזהב בספרד, הרנסאנס וספרות ההשכלה).
לדברי הביקורת הנמתחת על המפעל ממספר מנהלי הוצאות ספרים, לא תמיד ברורים מניעי חבר ההנהלה למתן תמיכה או מניעתה. כך, למשל, נמנעה ההנהלה מלאשר תמיכה להוצאת ספרי עליית הגג בהוצאת "החטא ועונשו" במהדורה חדשה (דאז) בתרגומו של פטר קריקסונוב, בעוד היא אישרה לאותה הוצאה תמיכה ב"וידויים" לאוגוסטינוס בתרגום אביעד קליינברג. בעת כהונתו של עברון הייתה ההנחה שטעמו האישי קבע רבות.
הערות שוליים

↑  שירי לב ארי, הארי פוטר מקבץ נדבות
↑  הארץ, פרק ראשון בספר "לחטוב עצים" מאת תומס ברנהרד, באתר הארץ, 22 בינואר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257229605171 
ה"מ" סמל המפעל המקורי
הזרם השלישי (מוזיקה)

| --- | --- |
 מקורות סגנוניים:  ג'אז, מוזיקה קלאסית
 מקורות תרבותיים:  1957, ארצות הברית
 
הזרם השלישי (באנגלית: Third stream) הוא כינוי לסגנון מוזיקה האמור להמצא בתווך בין מוזיקה קלאסית וג'אז, תוך סינתזה של שני הסגנונות. הגדרת הזרם הוצגה ב-1957 על ידי המוזיקאי גונתר שולר. שולר התעקש שלא מדובר בסגנון ג'אז אלא סגנון מוזיקלי נפרד, עם זאת רוב המבצעים שהשתייכו לזרם זה הגיעו משורות מוזיקאי הג'אז. הזרם השלישי שונה מניסיונות לנגינת ג'אז בתזמורת סימפונית, משום שהאלתור מהווה בו רכיב מרכזי.
הזרם השלישי השפיע ברעיונות הסינתזה שבו על מוזיקת העולם שהגדירה עצמה באופן דומה, כעומדת בתווך בין ג'אז לבין מוזיקה עממית מחלקי עולם שונים.
הגדרה על דרך השלילה

שולר ניסה לתקוף את מבקרי הזרם ולהדגיש את ייחודו ובספרו מ-1986 (עמוד 120) הגדיר אותו בניגוד לדעות שנשמעו מפי מבקרים שונים:
הזרם השלישי הוא לא ג'אז עם כלי קשת
הזרם השלישי הוא לא ג'אז המנוגן ב"כלים קלאסיים"
הזרם השלישי הוא לא מוזיקה קלאסית המנוגנת על ידי מוזיקאי ג'אז
הזרם השלישי הוא לא שילוב קטע של מוריס ראוול או ארנולד שנברג במעבר בי בופ ולא להפך
הזרם השלישי הוא לא ג'אז עם צורת פוגה
יצירות בזרם שהקדימו את ההגדרה

שולר טען שהשילוב הראשון בזרם נעשה על ידי בלה בארטוק, כאשר שילב מוזיקת עם הונגרית במוזיקה שלו. הוא נקב גם בשמותיהם של קלוד דביסי וריכרד שטראוס כמי שהלחינו יצירות של "הזרם השלישי".
מוזיקת הרגטיים יכולה להיכלל כ"זרם השלישי" וכך גם המוזיקה של ג'ורג' גרשווין כאופרה פורגי ובס ורפסודיה בכחול. מלחינים נוספים כדריוס מיו, איגור סטרווינסקי ("רגטיים") ודמיטרי שוסטקוביץ' (סוויטות ג'אז ומוזיקה לסרטים) הלחינו מוזיקה שהוגדרה על ידי שולר כשייכת לזרם השלישי.
בשנות הארבעים יצר מוביל הביג בנד סטן קנטון את ה"ג'אז פרוגרסיבי" עבור תזמורתו, שהייתה כמעט בהיקף של תזמורת סימפונית, שהושפע מתזמור קלאסי של מלחינים כגון מוריס ראוול וריכרד שטראוס. קנטון אף ניגן עם התזמורת יצירות של ריכרד וגנר.