stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאסה (תירס)
שימושים אחרים

המוצר הטחון יכול להיקרא Masa nixtamalera. במטבח המקסיקני והמרכז אמריקאי, מאסה ניקסטאמלרה מבושלת עם מים וחלב להכנת משקה סמיך דמוי דייסה הנקרא אטולה. כאשר מכינים אותו עם שוקולד וסוכר, הוא הופך לאטולה דה שוקולד. הוספת אניס ופילונסיו (Panela) לתערובת זו יוצרת צ'מפוראדו, (Champurrado) משקה ארוחת בוקר פופולרי.
ראו גם

קמח תירס
הערות שוליים

↑  Kennedy, Diana (1975). The Tortilla Book. Harper and Row. ISBN 9780060123475.
↑  Harold McGee (2004). On Food and Cooking: The Science and Lore of the Kitchen. New York, New York (USA): Scribner. p. 478. ISBN 978-0-684-80001-1. נבדק ב-23 בינואר 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Maize in human nutrition". United Nations Food and Agriculture Organization. 1992. נבדק ב-2007-01-12.
מי סודה

בועות של מי סודה
מי סודה (ובקיצור סודה) הם משקה המכיל מים שבהם מומס פחמן דו-חמצני, ליצירת תחושה תוססת בפה. תהליך המסת הפחמן הדו-חמצני במים יוצר חומצה פחמתית שנוסחתה: H2CO3.
מי סודה נמצאים בטבע באגמי סודה על פני כדור הארץ. את מי האוקיינוס של אנקלדוס, אחד מירחי שבתאי, כינו "מי סודה".
סודה הייתה מיוצרת בקיוסקים העוסקים במכירתה ממכונות מתאימות, וכן ניתנת לייצור ביתי באמצעות מכשיר ביתי ליצירת סודה. הסודה התעשייתית עשויה להיות מורכבת אך ורק ממים ופחמן דו-חמצני, או להכיל בנוסף לכך כמות קטנה של מלח בישול וכדומה. תפקידם של תוספים אלה הוא לחקות את הטעם המעט מלוח של סודה תוצרת בית.
סודה מהווה מרכיב מרכזי במשקאות ממותקים רבים.
היסטוריה

ג'וזף פריסטלי היה הראשון שמצא שיטה להמיס פחמן דו-חמצני במים, כאשר הניח קערת מים מעל מכל בירה במבשלת בירה מקומית בלידס. האוויר שכיסה את הבירה התוססת היה ידוע בכך שחיסל עכברים. פריסטלי מצא את המים ש"טופלו" באופן זה טעימים ולכן הציע את התערובת הזו לחבריו כמשקה מרענן. בשנת 1772 פריסטלי פרסם מאמר בשם "הרווית מים עם פחמן דו-חמצני", ובו תיאר הזלפת שמן של חומצה גופרתית על גיר כדי ליצור פחמן דו-חמצני, וכמו כן כדי לעודד את הגז להתפזר בתוך קערת מים תוססים.
בשנת 1771 הכימאי הבריטי טוברן ברגמן (אנ') המציא באופן עצמאי תהליך דומה ליצירת מי סודה. בשל בריאותו המעורערת הוא ניסה להפיק מחדש מי מעיינות תוססים באופן טבעי, שנחשבו בשעתו כיעילים לבריאות.
כיום, מי סודה מיוצרים על ידי הכנסת פחמן דו-חמצני דחוס למים. הלחץ מגביר את המסיסות ומאפשר ליותר פחמן דו-חמצני להתמוסס מאשר היה קורה בתנאים של לחץ אטמוספירי. כאשר בקבוק סודה נפתח, הלחץ משתחרר, דבר המאפשר לגז לצאת החוצה מהתמיסה וכך מופיעות הבועות.
השפעות בריאותיות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
כינויים

לסודה היו מספר כינויים במהלך השנים. עד מלחמת העולם השנייה היא נקראה Soda water. בשנות החמישים צצו כינויים חדשים כגון Sparkling water ו-Seltzer water. המונח Seltzer water מקורו בכפר הגרמני Nieder-Selters (אנ'), שבו נמצאים מעיינות הסלצר המפיקים מים תוססים טבעיים. בארצות הברית מכונה הסודה Club soda, כאשר השם "סודה" מתייחס לכלל המשקאות המוגזים.
שימושים

לעיתים קרובות מבוססים משקאות ממותקים על מי סודה, בתוספת סוכר, חומרי טעם, צבעי מאכל וכדומה.
כמו כן, לעיתים נעשה שימוש במי סודה לטיפול בכתמים, על ידי שפיכתם על הכתם וייבוש.
סודה מהווה גם מרכיב בכמה קוקטיילים אלכוהוליים.
הערות שוליים

↑   ניו יורק טיימס, בירח של שבתאי יש "ים סודה" שמכיל את המרכיבים מתאימים לקיום חיים, באתר הארץ, 16 ביוני 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 001240091  NKC: ph812797
מיתת המיטה הלסבית

"מיתת המיטה הלסבית" (באנגלית: Lesbian Bed Death) הוא מונח שהגתה הסוציולוגית האמריקאית פפר שוורץ (Pepper Schwartz), לתיאור הירידה בפעילות מינית המתרחשת בקשר זוגי ממושך אצל נשים לסביות לאחר כשנתיים מתחילתו של הקשר.
בשנת 1983 פרסמה פפר מחקר שבו מצאה כי אצל נשים לסביות המקיימות זוגיות קבועה ומתמשכת, מעל לשנתיים, פוחתת כמות יחסי המין באופן משמעותי הן ביחס לזוגות הומוסקסואליים והן ביחס לזוגות הטרוסקסואליים. למרות ממצאים אלה, ההפחתה בחיי המין אינה מצביעה על הפחתה בסיפוק ובאינטימיות, וכן לא על היעדר מונוגמיה.
הביקורת על מחקרה של פפר

קיימת ביקורת בקרב חוקרים ממדעי החברה על מחקרה של פפר. לפי טענת המבקרים, הנשים במחקר נשאלו "באיזו תדירות את מקיימת יחסי מין", ללא הגדרת או פירוט המונח "יחסי מין". לפי טענה זאת, לא הוחשבו במחקר קרבה גופנית ואינטימיות, שהם דפוסים הקיימים באופן תכוף אצל אותם זוגות כיחסי מין.
מנגד, ניתן להעלות את הטענה, כי הנשאלות במחקר בחרו שלא להגדיר את יחסי הקרבה והאינטימיות שלהן כמיניים, ולכן אין לראותם ככאלה.
מעבר לפן ההומו-לסבי של מחקרה של פפר ולסוגיה בדבר הגדרתם המדויקת של יחסי מין, מהווה המחקר דוגמה לסוגיית אופן העלאת השאלה במחקר חברתי, כגורם משמעותי ובעל השפעה.
מדג'ידיה

| --- | --- |
סמל מדג'ידיהסמל מדג'ידיה
תחנת הרכבת במדג'ידיה
תחנת הרכבת במדג'ידיה
 מדינה:  רומניה רומניה
 מחוז:  קונסטנצה
 ראש העיר:  Valentin Vrabie
 בירת העיר:  מדג'ידיה 
 תאריך ייסוד:  1856 
 על שם:  אבדילמג'יט הראשון 
 שטח:  90.17 קמ"ר
 גובה:  75.000000 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  34,612 (1 בדצמבר 2021)
 קואורדינטות:  44°15′01″N 28°15′41″E﻿ / ﻿44.250277777778°N 28.261388888889°E﻿ / 44.250277777778; 28.261388888889 
 אזור זמן:  UTC+2
 www.emedgidia.ro
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור מדג'ידיה(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור מדג'ידיה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
המסגד במדג'ידיה
מדג'ידיה (ברומנית: Medgidia) היא עיר נמל על תעלת דנובה–הים השחור בחבל דוברוג'ה, רומניה.
היישוב נוסד ב-1848, כאשר השולטן אבדילמג'יט הראשון הושיב במקום, שהיה יריד דגנים, טטרים יוצאי חצי האי קרים - שם היישוב נגזר משמו של השולטן, לפי דרך הביטוי שלו ברומנית. ב-1878 החבל עבר לשלטון רומני לאחר קונגרס ברלין.
ב-17 בפברואר 1968 הוענק ליישוב מעמד של עיר. מדג'ידיה נמצאת במרחק של 41 קילומטרים מקונסטנצה, אליה היא מחוברת בכביש, במסילת ברזל וגם בדרך שיט, באמצעות תעלת דנובה–הים השחור. לפי נתוני 2010 חיים בעיר 44,034 תושבים. מרבית תושבי המקום, יותר מ-72% הם נוצרים אורתודוקסים ורק כ-17% מוסלמים (טטרים וטורקים).
בעיר יש מסגד וכנסייה מהמאה ה-19.
מוניטור (מוזיקה)

דגם הYamaha NS-10, מדגמי המוניטור המשפיעים ביותר בתחום.
מוניטור הוא רמקול המעוצב במיוחד לצורכי הפקת סאונד כגון אולפני הקלטה, יצירת סרטים, אולפני טלוויזיה, אולפני רדיו ופרויקטים ביתיים, בהם ישנו צורך בעריכה מדויקת ביותר של אודיו. מטרה חשובה של המוניטור, היא לאפשר לטכנאי הסאונד להעריך כיצד ישמע הקטע דרך רמקולים לא מקצועיים הנמצאים בשימוש הציבור הממוצע.
בקרב אנשי סאונד, המונח "מוניטור" מתייחס לרמקול המיועד להפיק תגובת תדר ליניארית (flat), כלומר הפאזה היא ללא דיסטורשן. במילים אחרות, המוניטור משמיע את האודיו עם דגש מינימלי ביותר על תדרים מסוימים, תוך ניסיון לשמור ככל הניתן על תכונו הסאונד המקורי (ללא תוספת של "צבע" לסאונד, הוא נשאר "שקוף"), ולא יהיה שינוי פאזה יחסי של תדרים מסוימים באודיו - כלומר אין עיוות בסאונד.
תגובת פאזה ליניארית עוזרת לתגובת ההלם להישאר נאמנה למקור מבלי להיתקל ב"מריחה". התייחסות נפוצה למוניטור לעיתים קרובות מכוונת לעיצוב שדה קרוב (near field). זהו רמקול קטן מספיק כדי להישען על שולחן בסמוך למאזין, כך שרוב השמע שהמאזין שומע מגיע ישירות מהרמקול, במקום להחזיר גלי קול מהקירות והתקרה (ובכך "לתפוס" הדהוד מהחדר).
מוניטורים המשמשים אולפני הקלטות מיוצרים באופן מסיבי יותר מאשר רמקולי Hi-Fi (רמקולים באיכות גבוהה לצרכן ביתי) כיוון וצריכים להתמודד עם עוצמות קול גבוהות ופרצי קול פתאומיים שיכולים לקרות בסטודיו, כאשר מושמעים מיקסים שלא עברו מאסטרינג.
שימושים

חברות שידור והקלטות, מעסיקות מהנדסי סאונד המשתמשים ברמקולים כדי להעריך את היתרונות האסתטיים של הקול, ולהתאים את האיזון על ידי ערבול סאונד ומאסטרינג, כדי להשיג את התוצאות הסופיות הרצויות. רמקולים נדרשים גם בנקודות שונות בשרשרת עיבוד הסאונד, כדי להעניק למהנדסים את היכולת לבדוק כהלכה אם ישנם פגמים טכניים בסאונד, כגון עיוותים קוליים או רעשי רקע.
ביכולתו של טכנאי/מהנדס הסאונד ליצור מיקסים שישמעו מעולה בטווחים רבים של מוצרי שמע (החל מרמקולים באיכות גבוהה, לסטריאו ברכב, נגני CD המכונים בומבוקס, רמקולים במועדונים ואף רמקולים במחשב באיכות נמוכה). בעוד שחברות שמרניות המתעסקות בשידור, כגון ה-BBC, מאמינות כי יש להשתמש במוניטורים באיכות הגבוהה ביותר האפשרית, אחרים טוענים כי מוניטורים צריכים להיות מאיכות טכנית ממוצעת, כדי שייצגו באופן הנאמן ביותר את הסאונד שיופק מאביזרי שמע שברשותם של הקהל המאזין.
למעשה, ברוב אולפני ההפקות המקצועיים ישנם סטים רבים של מוניטורים מטווחי איכות שונים מהשוק. אלו כוללים רמקולים גדולים המשמשים תיאטרון וקולנוע, רמקולים Hi-Fi, רמקולים ניידים לרכב, רמקולים המצויים במחשב PC ועוד.
הגברה: מוניטורים באולפן יכולים להיות "אקטיביים" (כוללים ספק כוח פנימי כגון מגבר), או "פסיביים" (אלו דורשים ספק כוח מגביר חיצוני). הדגמים האקטיביים הם בדרך כלל "ביי-אמפ" - כלומר הסאונד הנכנס מחולק לשני "סוגים" - תדרים גבוהים, ותדרים נמוכים. שני אלו מוגברים על ידי מגברים נפרדים בתוך המוניטור: התדרים גבוהים עוברים לטוויטר והנמוכים לוופר (אנ'). הגברת שני תדרים (bi-amplification) נועדה לספק סאונד כללי נקי ו"מקצועי" יותר, תוך הפחתה משמעותית של עומס יתר על הרמקול. זאת מאחר שאות הקול קל יותר לעיבוד.
היסטוריה > 1920–1930

בשנים המוקדמות של תעשיות הסאונד, מוניטורי אולפן שימשו בעיקר לבדיקת בעיות טכניות ורעשים, מאשר ליצירת הערכות אומנויות של הקול המוקלט. אומנים הוקלטו בשידור חי, והמפיק בחן את ההקלטה לפי שיקולים אלו, והתבסס על בדיקה פשוטה של האותות הנקלטים מהמיקרופון כדי למנוע פגמים טכניים ברורים שיכולים לקלקל את ההקלטה המקורית.
כתוצאה מכך, הדור המוקדם של המוניטורים תיפקד כרמקולים פשוטים ותו לא. הרמקולים האיכותיים ביותר בתקופה נבנו על מערכות בצורת קרן (בדומה למערכות כריזה) ששימשו בעיקר בהקרנות קולנוע. על מנת לענות על הצורך הגובר של תעשיות הקולנוע לשיפור הסאונד לסרטים, חלוצים בתחום מלוס אנג'לס החלו לשקוד על פיתוח הנושא. מערכת הסטריאו הייתה בחיתוליה, ופותחה בעזרת מהנדס בריטי שעבד באותה התקופה בחברת EMI. בניית מוניטורים לאולפני הקלטות לא הייתה בראש סדר העדיפויות.
היסטוריה > 1940–1950

הרמקול הראשון באיכות גבוהה שפותח כמוניטור אולפן היה הדגם "Altec Lansing Duplex 604" בשנת 1944. דגם זה הפך פופולרי ביותר בקרב אולפני הפקות סרטים; הוא היה קומפקטי ובעל עיצוב קואקסיאלי, ותוך מספר שנים הפך לחמאה והלחם של תעשיות הסאונד בארצות הברית. על מוניטין זה שמר הדגם 604 למשך 25 שנים (הוא עבר 11 שינויי דגם), ונשאר בשימוש עד 1998. שנות הזוהר של הדגם היו ה-50 וה-60. בינתיים בבריטניה, חברת "Tannoy LTD" הציגה את המודל הקואקסיאלי שלה - "Dual Concentric", שם הפך לפופולרי כפי שה-604 היה בארצות הברית.
בשנים אלו, השימוש במוניטורים הפך שמרני מאוד. לדגם Altec 604 הייתה תגובת תדר קהה ומרופטת אך בכל זאת כמעט כל אולפן בארצות הברית השתמש בדגם; הסיבה לכך הייתה הפופולריות שלו בקרב מפיקים ומהנדסי סאונד, אשר הכירו את המוניטור על בוריו והיו בעלי אוזן מאומנת לכל מגבלותיו של הדגם. ההקלטה בעזרת מוניטורים לא מוכרים או מדגמים אחרים, לא משנה כמה מתקדמים היו, הייתה מסוכנת ונפסלה, כיוון והמהנדסים לא הכירו את כל המאפיינים הקוליים שלהם, וחברות ההקלטה לא רצו לבזבז את זמנם על לימוד המהנדסים. כתוצאה מכך, בכל אולפן בארצות הברית היה דגם 604, ולכל אולפן באירופה היה דגם "Dual Concentric" של Tannoy.
ברם, בשנת 1959, בשיא התפתחות התעשייה, חברת Altec החליפה את הדגם 604 בדגם החדש והנחות יותר "605A Duplex" - זו הייתה טעות חמורה של החברה, בעקבותיה איבדה אולפנים רבים מלקוחותיה. עקב כך, החלה להתפרסם חברה חדשה בשם JBL, שהייתה המתחרה של Altec. חברת התקליטים קפיטול רקורדס החליפה את מוניטורי Altec שלה במוניטור JBL D50.
בעקבות קפיטול רקורדס, גם EMI החלה להחליף את דגמיה באלו של חברת JBL - שנכנסה עם מוצריה לשוק עריכת האודיו בהצלחה רבה. אף על פי שלבסוף חברת Altec שבה לייצר את הדגם 604, רוב לקוחותיה כבר הורגלו למוניטורים של JBL ובכך איבדה החברה רבות מלקוחותיה.
בחלוף הזמן, ההקלטות נעשו באופן חי פחות ופחות, והנורמה הפכה לשימוש באובר-דאבינג (איחוד ערוצים לטראק אחד) מה שאפשר הקלטה של כל כלי בנפרד, עד להפקת הטייק המושלם. עקב כך, המוניטור הפך לאמצעי קריטי בשיפור ועיבוד הסאונד בהקלטות.
היסטוריה > 1980–1990

באמצע שנות ה-80, מוניטורים בשדה קרוב ("near-field") הפכו לברירת המחדל. באולפנים הגדולים עדיין היו מוניטורים-ראשיים כבדים ומסורבלים, אך אלו שימשו כתצוגה בלבד, נשענו על הקיר כדי להרשים את לקוחות האולפן, ולעיתים שימשו לבדיקת חריגות בס בהקלטות (גודלם אפשר תפוקת וופר מעולה).
דגמי המוניטור הפופולריים בתקופה היו Westlake ו-UREI 813. הדגם UREI 813 היה מבוסס על הדגם Altec 604. דגמי חברת "JBL" ראו ירידה בשימושם באולפנים, היות שקושרו לסאונד הנושן של שנות ה-60 וה-70.
מוניטור בהשוואה לרמקול Hi-Fi

אין זה משנה אם מדובר ברמקול, מוניטור, או Hi-Fi - לא קיים מכשיר שמע המפיק תגובת תדר ישרה (flat); כל רמקול מכל סוג מותיר בסאונד היוצא ממנו שארית של "צבע" ברמה כלשהי. מוניטורים, ידועים בכך שהצבע שהם משאירים הוא נייטרלי יחסית לשאר מכשירי השמע.
בעוד שאין הבדל משמעותי בין ספיקרים ביתיים לאלו המשמשים אולפנים, היצרנים מודיעים על כל הבדל במוצריהם, קטן ככל שיהיה, לרוב לשימוש אנשי הסאונד המבינים בפרטי הקול. כעיקרון, מוניטורים באולפנים הם יותר מסיביים מבחינה פיזית, כדי להתמודד עם ספיגת עוצמות גבוהות של קול ו/או נפילות אפשריות בסטודיו. אלו בדרך כלל משמשים את טכנאי הסאונד לעריכה, ונמצאים במרחק קצר מאוד ממנו (ראו near field).
מוניטורים בסטודיו הם אקטיביים לרוב (מוגברים באופן עצמאי), בעוד שרמקולים Hi-Fi בדרך כלל דורשים הגברה חיצונית (ספק כוח/ לוח).
ראו גם

רמקול
אלקטרואקוסטיקה
מסנן (אלקטרוניקה)
הערות שוליים

↑  "The Development of High-Quality Monitoring Loudspeakers: A Review of Progress" (Expanded Version of I.EoE. Paper Read on 23rd April 1958). Report No. L-041 (1958/31), The British Broadcasting Corporation
מיכאיל חריט

| --- | --- |

 לידה:  2 ביולי 1955 (בן 69) מוסקבה
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 השכלה:  האוניברסיטה הממלכתית לתחבורה  במוסקבה 
 מקצוע:  מדען, אדריכל, סופר
 פרסים והוקרה:  פרס לנין קומסומול  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה 
 
מיכאל דוידוביץ' חריט (ברוסית: Михаил Давидович Харит;‏ 2 ביולי 1955, מוסקבה) הוא מדען רוסי, אדריכל, דוקטור במדע ההנדסה, פרופסור וסופר, חתן פרס הקוסמוסול למדע וטכנולוגיה ע"ש לנין.
תולדות חייו ועבודתו המדעית

חריט נולד במוסקבה ב-2 ביולי 1955, למשפחה של מדענים. לאחר שסיים את לימודיו במכון מוסקבה למהנדסי תחבורה (MIIT) בשנת 1977, המשיך בפעילות מדעית באותו המוסד. הוא קיבל את תואר הדוקטור שלו בשנת 1981, והמסקנה המרכזית של הדיסרטציה שלו יצאה לאור כפרסום נפרד במסגרת תקנות ונוהלי הבניה של ברית המועצות. לאחר מכן עבד במכון המחקר המרכזי לבנייה תחבורתית כראש "המעבדה המרכזית להגנה על מבני מתכת ובטון מפני השפעות חיצוניות מסוכנות". בשנת 1989 היה לחתן פרס הקוסמוסול על שם לנין בתחום המדע והטכנולוגיה לאות הכרה על "פיתוח שיטות יעילות ביותר לחיזוק עבודות תת-קרקעיות שנבנו תחת תנאים הנדסיים וגאולוגיים קשים באמצעות חומרים מרוכבים חדשים". בשנת 1987 מונה לראשותה של חברת אינטקס (רוסית: Интекс), חברת אדריכלות ובנין גדולה ברוסיה. כאדריכל, השתתף בשחזורם של בניינים היסטוריים ברוסיה, אנגליה ואיטליה במהלך השנים 1998 עד 2001.
אחד מחידושיו הידועים ביותר היא אבן מלאכותית חדשה (בטון אדריכלי) בעלת מראה, צבעים ותכונות ברות-שינוי: כגון עמידות לכפור, עמידות למים וחוזק. גם הטכנולוגיה שפותחה בחברה אותה ניהל והייתה מוכרת ביותר בענף הבניה בברית המועצות, 'אבן לבנה של אינטקס (רוסית: ИНТЕКС. Белый камень)' היא אחת מהמצאותיו. החומרים החדשים והטכנולוגיה שפיתח לשיפוץ בתים בסגנונות היסטוריים, אושרו והומלצו על ידי הדומה העירונית של מוסקבה לשימוש בעיר. בנו, אולג מיכאילוביץ חריט (רוסית: Олег Михаилович Харит) ממשיך אף הוא במחקר המדעי בתחומים אלה.
בשנת 1997, קיבל חריט מדליה "להנצחת יום השנה ה-850 של העיר מוסקבה" כאות הוקרה על תרומתו המשמעותית לפיתוחה של מוסקבה. בשנת 2001, פורסם תחת שמו הכרך הראשון של האנציקלופדיה לאדריכלות תחת הכותרת 'העידן החדש של האחוזה הרוסית הכפרית'. בשנת 2003, הכתיר הניו יורק טיימס את מיכאל חריט כאחד מאדריכלי המבנה המצליחים ביותר ברוסיה. בתחילת שנת 2000 התחיל מ. חריט לחקור את ההשפעה של סגנונם האדריכלי של בתים על בריאות האדם. מחקר זה איפשר לו לפתח אלגוריתם חדש וליצור תוכנה המנצלת משוואות ניתוחי רגרסיה וטורי פורייה לשם ניתוח הנתונים הסטטיסטיים שנאספו. בשנת 2005 פורסם תחת שמו הכרך השני של האנציקלופדיה לאדריכלות: 'בית יפה. רעיונות אדריכליים ממדינות שונות'. באותה שנה הוא גם הגן על הדיסרטציה שלו לתואר דוקטור במדעים הטכניים וזכה למעמד אקדמי של פרופסור.
הוא נבחר לכהן כנשיא האגודה המאוחדת לחקר סוציו-כלכלי, פיתוח אדריכלי, מדע, תרבות ואמנות ("אחדות") ואף התקבל כחבר באיחוד העיתונאים. במהלך שנות נשיאותו, יצא לאור כתב עת בשם "מודרני" שפרסם את המחקרים העדכניים ביותר בתחום האדריכלות, האקולוגיה של הסביבה החזותית, פסיכופיזיקה, פילוסופיה, נוירו-פסיכולוגיה ודת. חריט השתתף גם במשלחות מדעיות לאנטארקטיקה, אגם לוך נס, אחוזתו של אנטואן תומסון ד'אבדי, הרי הפירנאים, מחוזות הקתרים והבסקים, הפירמידות במצרים וים המלח, והשתתף בחפירות ארכאולוגיות בישראל, איטליה, יוון וצרפת. הוא פרסם סדרה של מאמרים על פילוסופיה, ההיסטוריה של הדתות, קבלה ותאולוגיה.
בשנת 2006, פרסם חריט מונוגרף בשם "מסתרי כתבי הקודש: פרשנות על התנ"ך והתורה". בשנת 2008, פורסם תחת שמו הכרך השלישי של האנציקלופדיה לאדריכלות: "בתים מפורסמים, טירות ואחוזות".
בשנת 2015, הוא פרסם את הרומן הראשון שלו בשם: "Piscatores et Vinitores". חריט הוא גם בעל תואר "מאסטר של ספורט" באיגרוף, והוא גם מתאמן באופן קבוע בקראטה בשיטת קיוקושינקאי וקרב פנים אל פנים.
מחקר פטרוזאורים

מאובן של רמפורינקוס
הפטרוזאורים היו זוחלים מעופפים שחיו בעידן המזוזואיקון ונכחדו בסיומו. מאובניהם השתמרו בסלע.
תיעוד המאובנים מהווה מקור חשוב להבנת תהליכי האבולוציה השונים וחיזוקם, אך יש ובעלי חיים חסרים ממנו או נדירים מאוד. כאלה הם הפטרוזאורים: תיעודם אינו מושלם. הסיבה לכך נעוצה בתנאים המעולים הנצרכים כדי לשמר בהצלחה את עצמותיהם החלולות והעדינות של הפטרוזאורים, את כרבולותיהם ורקמות רכות שונות שלהם. תנאים מקדימים אלה גורמים לכך שמידע חדש לגבי מין מסוים עשוי להיחשף זמן רב לאחר שהתגלה המין עצמו, שכן המידע לא השתמר במאובנים אחרים. דוגמה לכך גילוי כרבולתו המפוארת של הפטרודקטילוס, וכן קצהו עשוי הקרטין של מקורו ורגליו בעלות קרומי השחיה. חוסר המידע מתבטא בעיקר אצל הפטרוזאורים מתור הטריאס, אשר חשובים במיוחד להבנת אופי סדרה זו, שכן הם היו המינים הקדומים יותר בהופעתם. חוסר זה נובע מתיעודם המוגבל לפרקי זמן גאולוגיים קצרים יחסית, השתמרותם החלקית ואוסף הממצאים המצומצם.
המחקר הראשוני: המאה ה-18 עד אמצע המאה ה-20 > ניסיונות שחזור

השערות רבות הועלו בנוגע למראם של הפטרוזאורים, ולא תמיד הם תוארו כזוחלים מעופפים. הראשונה שבהם הופיעה בשנת 1830 על ידי הזואולוג הגרמני Johann Georg Wagler, שתיאר את הפטרודקטילוס כבעל חיים שחיין, המשתמש בכנפיו באופן דומה לזה של הפינגווין. בנוסף, הוא סיווג אותם יחד עם זוחלים ימיים אחרים למחלקת בעלי חיים נפרדת, Gryphi. שחזור אחר נעשה על ידי הזואולוג האנגלי
אדוארד ניומן (Edward Newman), אשר בשנת 1843 זיהה את הפטרוזאורים כחיות כיס טורפות ומעופפות, בעלות אוזניים קטנים ופרווה המכסה את גופם.
August Goldfuss תיאר אותם בשנת 1831 כזוחלים מעופפים, המטפסים על סלעים וצוקים. התיאור הועתק בשנת 1836 על ידי הפלאונטולוג האנגלי ויליאם בקלנד (William Buckland), שכלל אותו בחלק אותו תרם לכתיבת הספר התאולוגי “Bridgewater Treatises on the Power Wisdom and Goodness of God as manifested in the Creation”. בשנת 1840, פרסם אספן המאובנים האנגלי תומאס הוקינס (Thomas Hawkins) את "ספר דרקוני הים הגדולים" (The book of the Great Sea Dragons). בספר הוא תיאר אותם כבעלי כנפיים דומות לאלו של העטלפים, וניזונים מגוויתו של איכתיוזאוריה. על פי הוראותיו של ריצ'רד אוון, האומן האנגלי בנג'מין הוקינס (Benjamin Hawkins) פיסל שתי דמויות גדולות של פטרוזאורים, בשביל שיוצגו בתערוכה הגדולה שנערכה בשנת 1851 בהייד פארק שבלונדון. פסלים אלו, שהיו הניסיון הראשון לשחזר את הפטרוזאורים באמנות תלת-ממדית, הוצבו לתצוגה בארמון הבדולח, ולאחר התערוכה הועברו לפארק בסידנהאם (Sydenham), לונדון.
המדען הצרפתי Louis Figuier הכליל בספרו "La Terre avant le Déluge" ‏(1863) שחזור שיצר האומן הצרפתי Édouard Riou. בהתבסס על עקבות מסלול הליכה שנראתה שתיעדה כביכול את סימני זנבו ורגליו של פטרוזאור ארך זנב, האומן תיאר רמפורינקוס הולך על ארבע גפיו. אולם, בשנת 1940 התברר כי משאירי העקבות האמיתיים היו למעשה פרוקי רגלים ממשפחת זנבי החרב (Limulidae).
המחקר המאוחר: אמצע המאה ה-20 והלאה

במהלך שתי המאות שחלפו מאז הניסיונות הראשונים לפענח את המאובנים המשונים הללו, חקר הפטרוזאורים התפתח מאוד. מקובץ מאובנים מצומצם שהתגלו בתקופתו של קיווייה, החלה עלייה משמעותית במספר המינים, שסופה בכ-120–150 המינים השונים שתועדו ברחבי העולם (נכון ל-2013). עד שנת 2012, התגלו כבר בין כ-5,000 עד כ-6,000 מאובנים שונים. התקדמות הטכנולוגיה אפשרה לחשוף פרטי מידע חדשים, ששיפרו את המחקר בנושא. לדוגמה, מיקרוסקופי אלקטרונים סורקים אפשרו לבחון ממצאים בקנה מידה של מיליארדית המטר (נאנומטר), הקרינה האולטרה סגולה אפשרה לגלות מבנה רקמות רכות שלא נראו לעין בלתי מזוינת, הטומוגרפיה הממוחשבת אפשרה לסרוק ולגלות את צורת המוח והמבנה הפנימי של העצמות מבלי לפגום בהם.
עד שנת 1973, המאובן הקדום ביותר היה של דימורפודון (Dimorphodon) מתקופת הליאס (תחילת תור היורה). אולם, בשנים הבאות התגלו הממצאים הראשונים מתקופת מהטריאס העליון. על אף זיהויים שגויים של מאובנים מתקופת הטריאס העליון (סוף תור הטריאס) כפטרוזאורים, פרט הטריאס הראשון התגלה רק בשנת 1973 באיטליה. בשנה זו, הגאולוג האיטלקי רוקו זמבלי (Rocco Zambelli) תיאר פרט שזהותו בלתי מוטלת בספק מהגיל הגאולוגי נוריאן (Norian) – פרק הזמן האמצעי בתקופת הטריאס העליון. הפרט, ששלדו היה כמעט שלם, סווג על ידי זמבלי כאודימורפודון מהמין Eudimorphodon ranzii. באותו הזמן, ממצאים שונים בני הנוריאן התגלו ברחבי העולם, ואלו היו כ-20 פרטים של אודימורפודון (Eudimorphodon), פטיינוזאורוס (Peteinosaurus), פראונדקטילוס (Preondactylus) ואוסטריאדקטילוס (Austriadactylus).
שחזור של מיני הטופוקסוארה  (שמאל) ו- (ימין).
שחזור מוזקוויזופטריקס ().
ממצאים אלו הובילו לשתי תגליות חשובות לגבי האבולוציה של הפטרוזאורים הראשונים. ראשית, מאובני המינים השונים תועדו במקומות מרוחקים אחד מהשני בעולם. שנית, המאובנים שנמצאו שייכים למינים הנבדלים אחד מהשני – כאלו השייכים לשושלות אבולוציוניות שונות – הנראים כבר כפטרוזאורים מפותחים. על כן, המסקנה העולה מאלו היא שהפטרוזאורים נפוצו ברחבי העולם עוד בתקופה זו, והציגו שונות גדולה עוד בתחילת תיעוד המאובנים שלהם. משום כך, התגליות מצביעות על היסטוריה אבולוציונית ארוכה שנמשכה עוד לפני תקופת הטריאס העליון. מאז, ערש הפטרוזאורים נותר חידה עלומה עד ימינו (נכון ל-2014)
מאז שנת 2006 מתרחש כנס עולמי בנושא הפטרוזאורים, הנקרא Flugsaurier. הוא מיועד לפלאונטולוגים ובעלי עניין בתחום, שמתקבצים אליו מרחבי העולם. הכנס נמשך ימים אחדים, בו דנים בנושא, מציגים מחקרים, ופועלים להעצים את ההבנה ושיתוף הפעולה. לכנס מובאים ממצאים כדי לאפשר לחוקרים לבחון אותו גם אם ידם לא הייתה משגת אותו בזמן ובמקום אחרים, ואף שחזורים בגודל מלא כדי להמחיש את מראה הפטרוזאורים. הכנס החמישי במספר יתקיים בין ה-25 ל-30 באוגוסט של 2015, באוניברסיטת פורטסמות', אנגליה.
חקר התעופה

תעופת הפטרוזאורים הפכה למוקד עניין מדעי עוד בשנותיה הראשונות המאה ה-20. המחקר, שקיבל תמריץ מההתפתחות המהירה של טכנולוגיית התעופה ומהתעניינות הגוברת בנושא האווירודינמיקה של תעופת העופות. המחקר הראשון הנוגע לעניין פורסם בשנת 1914 בכתב העת "The Aeronautical Journal" המוצא לאור על ידי האגודה האווירונאוטית המלכותית (Royal Aeronautical Society). המאמר, שנקרא "על תעופתם של הפטרודקטילים" ("On the flight of Pterodactyls"), נכתב על ידי המהנדס האווירונאוטי ארנסט הנקין (Ernest Hankin) ועל ידי הפלאונטולוג דייוויד ווטסון (D. M. S. Watson). במאמר הם הסיקו כי הקדומים מבין חברי תת-סדרת הפטרודקטילים, בעלי גוף גדול במעט מזה של חתול ומוטת כנפיים של כ-6.5 מטרים, לא היו מסוגלים לעוף תוך חבטות בכנפיהם, מכיוון ששרירי התעופה שלהם היו חלשים מכדי לעשות כן. משום כך, הם טענו כי הם דאו למעשה ולא עפו. מאמר חלוצי זה נשאר במשך זמן רב היחיד בנושא.
60 שנים לאחר מכן בשנת 1974, דנו המדענים שרי ברמוול (Cherrie D. Bramwell) וג'ורג וויטפילד (George R. Whitfield) בעבודתם "ביומכניקה של הפטרנודון" ("Biomechanics of Pteranodon"). על יכולות התעופה של המין. הם חישבו את משקלו של פרט בעל מוטת כנפיים באורך שבעה מטרים בכ-16 ק"ג, והגיעו למסקנה שהוא היה יכול לעוף במהירות מינימלית של 6.7 מטרים לשנייה (כ-24 קמ"ש). מהירות זו הפכה את אפשרות נחיתה רכה והמראה מהקרקע לסבירה, אך גם יכלה להיות הסיבה להכחדתם אם שינויי אקלים לקראת סוף הקרטיקון גרמו לעליית מהירות הרוח הממוצעת.
בניגוד לכך, מדענים אחרים הגיעו למסקנות שונות, ביניהם הפטונסטל (Heptonstall) בשנת 1971, שטיין (Stein) ב-1975, וברור (Brower) בשנים 1980 ו-1983. בכל מקרה, החוקר כריס בנט כתב ב-2001 מונוגרפיה על הנושא, והסיק כי כל שחזורי העבר של הפטרנודון היו שגויים, וכל חישובי התעופה שלו התבססו על נתונים לא מדויקים ודרשו עדכון. מאז פורסמו מחקרים רבים בנושא שבחנו את העניין מחדש.