stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיאת מירשאד
פעילות

בשנת 2012 מירשאד ייסדה והייתה עורכת ראשית של תוכנית הרדיו הפמיניסטית הראשונה בלבנון: "שותפה, אבל..." (شريكة ولكن), במובן: "שותפה, אבל לא שווה". התוכנית שודרה בתחנת הרדיו הלבנונית סאות א-שעב (אנ') והועברה בשנת 2015 לפלטפורמה מקוונת (ראו להלן) והיא מנהלת האינטרנט והתוכן.
בשנת 2013 יחד עם עוד כ-10 עיתונאיות פמיניסטיות צעירות, מירשאד הקימה את הקולקטיב הפמיניסטי, ללא מטרות רווח, FE-MALE שדוגל בעולם צודק, משוחרר מפטריארכיה ונאבק בעד זכויות להט"ב ונגד הנצחת סטריאוטיפים בתקשורת ובפרסומות. מירשאד משמשת מנהלת משותפת בקולקטיב.
מירשאד עובדת בתוכנית לשוויון מגדרי במשרדים האזוריים של האו"ם האזורי לנשים במדינות ערב, פרויקט הממומן על ידי הסוכנות השוודית לשיתוף פעולה ופיתוח בינלאומי (Swedish International Development Cooperation Agency), כדי לחקור את הסיבות לאי-שוויון מגדרי באזור ולטפל בהן.
בנוסף היא פעילה בארגון הפמיניסטי הירדני תָּקָאטוּעָאת (تقاطعات) שפירושו "צמתים".
בעבר הייתה ראש תחום התקשורת במפגש הדמוקרטי לנשים בלבנון (Lebanese Women Democratic Gathering).
בראיון לעיתון אל ג'זירה בפברואר 2021 התייחסה מירשאד, בין היתר, לכמה נושאים:
הארגונים הפמיניסטיים בלבנון רשמו עלייה של 200 אחוז במספר התלונות על אלימות במשפחה שקיבלו דרך "קווים חמים".
בשנת 2020 הייתה בלבנון עלייה של 59 אחוזים במספר מקרי רצח נשים בלבנון, בהשוואה לשנה הקודמת.
לדעתה קיימים בלבנון חוקים מספקים להגנת נשים, אך הבעיה נעוצה ביישומם וכן ב"קיומן של פרצות חוקיות המאפשרות לעבריינים להימלט מעונש על רקע כבוד...".
להערכתה, חלק מהגידול במקרי הרצח נבע מאובדן מקומות עבודה ושחיקת ערך המשכורות, שהחריפו את הלחצים בתוך המשפחה.
חקירה נגד חיאת מירשאד (2023)

החל משנת 2020 הועלו חשדות נגד הבמאי ג'ו קדיח (جو قديح) שלכאורה הטריד מספר תלמידות שלו ופיתה אותן להגיע לביתו. במרץ 2023 הודיעה הנהלת "תיאטרון מונו" (مسرح مونو) על הצגת מחזה של קדיח, תוך התעלמות מעדויות ומעל 15 תלונות שהוגשו נגדו. מירשד ואחרים כתבו מאמרים על אודות הנושא, ההצגה בוטלה וקדיח הגיש תביעת לשון הרע והשמצה נגד מירשאד.
במאי 2023 זימן פרקליט המדינה של לבנון את מירשאד לחקירה בלשכה המשפטית למאבק בעבירות מידע והגנת קניין רוחני".
פרקליטה של מירשאד הודיע לפרקליטות המדינה על החלטה שלא להופיע לחקירה, מאחר שהיא עיתונאית ולכן רשאית לפרסם "תלונות של נשים, שרובן קטינות".
כתבים

התפתחותי כפמיניסטית צעירה בלבנון, פרק בספר "עלייתן של נשים ונערות: התקדמות והתנגדות ברחבי העולם" 2015 (تطوري كنسوية شابة في لبنان، فصل في كتاب «نهوض النساء والفتيات: التقدم والمقاومة حول العالم»).
הערוץ המקוון של "שותפה אבל"

"שותפה אבל" היא פלטפורמה פמיניסטית עצמאית שצוות העבודה שלה מורכב מקבוצה של עיתונאיות וכותבות פמיניסטיות המאמינות בשוויון, זכויות אדם, חירויות והזכות להביע דעה, אמונה, נטייה מינית וזהות מגדרית. הפלטפורמה עוקבת אחר זכויות נשים, נערות ובפרט מקבוצות שוליים ומתעדת מקרים של הפרת זכויות ברחבי המזרח התיכון וארצות צפון אפריקה ומפיצה את המידע כדי להשיג מודעות וליצור שינוי חיובי לטובתן, בהיעדר חוקים המגנים עליהן.
מאז הקמתה ב-2015, הפלטפורמה היא אחד ממקורות המידע העיקריים של חדשות ותכנים הקשורים לנשים ונערות במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
ערכה והוקרה

בשנת 2020 היא נבחרה על ידי ה-BBC כאחת ממאה הנשים מעוררות ההשראה והמשפיעות ביותר ברחבי העולם.
הערות שוליים

1 2  hmirshad, Home, Hayat Mirshad (באנגלית)
↑  Hayat Mirshad, Sharika Walaken, ‏2023-02-08 (באנגלית)
↑  FEMALE Feminist Collective, ‏2023-05-29 (באנגלית)
↑  women Archives, Hayat Mirshad (באנגלית)
↑  Take five: “Women should lead the conversation on gender equality”, UN Women – Headquarters, ‏2021-02-18 (באנגלית)
↑  Engaging Men and Women for Gender Equality, UN Women – Arab States (באנגלית)
↑  Landing, Takatoat (באנגלית)
↑  جنى الدهيبي, ارتفاع الجرائم يهدد شبكة الأمان الأسرية.. من يحمي النساء المعنفات من القتل بلبنان؟, الجزيرة نت (בערבית)
↑  هل تُحاكم حياة مرشاد ويبقى جو قديح المُتّهم بالتحرش حراً؟ - Daraj, ‏2023-05-31 (בערבית)
↑  المدن - ميديا, استدعاء "شريكة ولكن" للتحقيق في دعوى جو قديح, almodon.com, 2023/05/24
↑  ريتا الجمّال, الناشطة حياة مرشاد ترفض المثول أمام مكتب جرائم المعلوماتية في لبنان, alaraby.co.uk, 1 יוני 2023
↑  My evolution as a young feminist in Lebanon | WorldCat.org, search.worldcat.org (באנגלית)
1 2  سياسة الموقع شريكة ولكن, ‏2022-03-20 (בערבית)
↑  "BBC 100 Women 2020: Who is on the list this year?" (באנגלית בריטית). 2020-11-23. נבדק ב-2024-09-27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1353496686
נתיב הפגיונות

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  רוברט ג'ורדן
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה אפית
 הוצאה
 הוצאה:  ספרי טור, ספרי אורביט 
 תאריך הוצאה:  1995
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  אופוס
 תאריך:  1999
 תרגום:  בועז וייס
 מהדורות נוספות
 מספר כרכים:  נתיב הפגיונות עת לברזל
 סדרה
 סדרת ספרים:  כישור הזמן
 ספר קודם:  כתר החרבות
 הספר הבא:  לב החורף
 
נתיב הפגיונות הוא הספר השמיני מתוך סדרת הפנטזיה מחזור כישור הזמן מאת רוברט ג'ורדן. בגרסה המקורית (באנגלית) נקרא הספר The path of daggers‏(PoD), ובגרסה המתורגמת לעברית הוא מחולק לשני כרכים: נתיב הפגיונות ועת לברזל. בעברית יצא הספר לאור בהוצאת אופוס.
בתמונת הכריכה רואים את רנד מוביל את צבא נאמני הדרקון למערכה השנייה נגד הסינצ'נים, עם קלנדור והחנית הסינצ'נית השבורה.
עלילה > נתיב הפגיונות

הסינצ'נים משלימים את ההשתלטות על אבו דאר ומנסים להתרחב צפונה באלטרה.
האאס סדאי של סלידר, מוצאות הרוח של אנשי הים ונשות האחווה משתפות פעולה כדי לתעל דרך קערת הרוחות ולסיים את הקיץ הארוך שלא מטבעו.
עלילה > עת לברזל

אלאידה מגלה שתפקידה כאמירלין קשה משחשבה כשחברות מועצת המגדל הלבן לא ממש מקשיבות לה, ושומרת הרשומות שלה אלביארין (מהאג'ה הלבנה) רואה בה שליטת בובות. אלביארין מתגלית לקוראים כחברה באג'ה השחורה כשהיא מצייתת לפקודות מארורה (בספר 25 נגלה שזו מסאנה).
רנד מוביל את צבא נאמני הדרקון וחמישים אשאמנים לניצחון על הסינצ'נים והודף אותם דרומה לאבו דאר. הוא מנסה עם קלנדור להמשיך אבל כמעט משמיד את צבאו עד שדבראם באשר עוצר בעדו.
פברה מהאג'ה האדומה מגייסת את סייאין מהאג'ה הלבנה, ובעזרת מוט השבועות שתיהן חוקרות אחיות במגדל כדי למצוא את האג'ה השחורה. זרה מתגלה כמחרחרת ריבים בשם האחיות של סלידר והן משביעות אותה אמונים. הן מצליחות לוודא ששלוש אאס סדאי נוספות, סארין (חומה), יוקירי (אפורה) ודוסיין (צהובה) אינן שחורות, אבל טלינה (מהאג'ה הירוקה) מסרבת להישבע מחדש על המוט. (המשך יבוא)
אליין מגיעה לקאמלין עם בירגיט ונינאב ותובעת את כס האריה מצד אמה ואת כס השמש מצד אביה.
בקאיהריין החכמות האיאליות גורמות לחמש אאס סדאי נוספות של אלאידה, כולל אריאן בוהולריס, אסנה זרמין ואלזה פנפל (שאף אחד לא יודע שהיא מהאג'ה השחורה ולכן לא כפותה לשבועותיה), להישבע לרנד אמונים ככפרה על החטיפה. קורלן דאשיבה ועוד שני אשאמן מנסים לרצוח את רנד בעזרת סאידין והוא בורח.
באבילה, פרין מביא את פקודת רנד ל"נביא" מאסמה דגאר שיבוא אליו. מאסמה מתרגש, אבל מסרב לנסוע בעזרת סאידר או סאידין (לדעתו שימוש בכוח האחד בידי בני אדם הוא חילול הקודש ורק לדרקון עצמו מותר). בהיעדרו, מחוץ לעיר פלוגת שאידו חוטפים את פייל, מורגז ופמלייתן.
צמתי הדמדומים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  רוברט ג'ורדן
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה אפית
 הוצאה
 הוצאה:  ספרי טור, ספרי אורביט 
 תאריך הוצאה:  2006
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  אופוס
 תאריך:  2007
 תרגום:  בועז וייס
 מהדורות נוספות
 מספר כרכים:  צמתי הדמדומים עת לשינוי
 סדרה
 סדרת ספרים:  כישור הזמן
 ספר קודם:  לב החורף
 הספר הבא:  סכין החלומות
 
צֹמתי הדמדומים (Crossroads of Twilight) הוא הספר העשירי מתוך סדרת הפנטזיה "מחזור כישור הזמן" מאת רוברט ג'ורדן. בגרסה המתורגמת לעברית, הוא מחולק לשני כרכים: "צמתי הדמדומים" ו"עת השינוי". בעברית, יצא הספר לאור בהוצאת "אופוס".
בציור הכריכה המקורית רואים את הארנן (עם צלקת על הלחי וקשת ביד), מאט, תום מרילין (עם שפם ושער לבנים), טואון (עם שיער זיפי שחור) וחבורתם מתחמקים משיירות סינצ'נים דרך יער.
בספר אין קרב משמעותי, אבל במהלכו האאס סדאי של סלידר מגלות איך הופכים ברזל לקואלינדר בלתי שביר. אגווין וליאן שריף מתגנבות לפתח נמל טאר וולון והופכות את רוב שרשרת הנעילה לקואלינדר- ונתפסות.
מצבת קבורה

מצבות קבורה
מצבת קבורה היא מצבה המציינת את מקום קבורתו של אדם.
לעיתים מוסיפים סימן או פסל למצבה, כדי להעיד על דתו של הנפטר: מגן דוד ליהודים, צלב ופסלי ישו לנוצרים, סהר למוסלמים, פסלי בודהה לבודהיסטים וכו'.
ביהדות

מצבות קבורה ביהדות (גר') מציינות את קבורת הנפטר.
במקורות ההלכה המצבה מכונה "נפש": ”המלוין אותו אומרין לו לך בשלום, שנאמר ואתה תבוא אל אבותיך בשלום, ומציינין את כל בית הקברות ובונין נפש על הקבר, והצדיקים אין בונים להם נפש על קברותיהם, שדבריהם הם זכרונם ולא יפנה אדם לבקר הקברות” (משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות אבל, פרק רביעי, הלכה ד'); ”רבי נתן אומר: בונין לו נפש על גבי קברו. פירוש הרמב"ם: ונפש הוא הבנין שעושין על הקבר והוא נקרא ציון בלשון הקדש ובנה אצלו ציון.” (משנה, סדר מועד, מסכת שקלים, פרק ב', משנה ה').
ישנם מנהגים שונים המשתנים מעדה לעדה לגבי מועד קביעת המצבה, כאשר המנהג הנפוץ ביותר הוא לאחר שלושים יום ממועד הפטירה.
בבתי קברות יהודים באירופה נפוצות מצבות המונחות אנכית מעל הקבר, בעוד בארץ ישראל ובקהילות יהדות ארצות האסלאם נהוגה מצבה אופקית.
על המצבה נהוג לכתוב בחלקה העליון את המילים "פה נקבר" (פ"נ), או לפעמים "פה טמון" (פ"ט), ולאחריהן שמו של הנפטר ושמות הוריו (לעיתים, במיוחד במצבות על קברן של נשים מוזכר גם שם בן הזוג), תאריך הפטירה העברי ומספר מילים המתארות את הנפטר. בתחתית המצבה מופיעים לעיתים קרובות ראשי התיבות ת.נ.צ.ב.ה. (=תהא נשמתו/נשמתה צרורה בצרור החיים), בעקבות דבריה של אביגיל לדוד (ספר שמואל א', פרק כ"ה, פסוק כ"ט).
נהוג לציין את קברותיהם של כהנים בסמל של צורת הידיים בעת שמברכים את ישראל, ואת קברותיהם של לויים בסמל של נטלה, בגלל זכותו של הלוי ליטול לידיים של הכהן לפני הברכה.
לפי חלק מפוסקי ההלכה, ובהם הרב עובדיה יוסף, אין לכתוב על המצבה תאריך פטירה לפי הלוח הגרגוריאני, אלא רק את התאריך העברי. בג"ץ, לעומת זאת, פסק ברוב דעות שעל חברה קדישא להתיר כתיבת תאריך פטירה לפי הלוח הגרגוריאני למי שחפץ בכך.
קריאת נוסח מצבת קבורה לפי הגמרא יכול לגרום לשכחה, לפי האריז"ל אין בעיה כשהכיתוב שוקע, בספר יוסף אומץ הביא שהמנהג להניח אבן על המצבה ובכך אין בעיה.
לאחר השואה נעשה רווח המנהג לחקוק על גבי מצבתו של נפטר יהודי שמות של קרובי משפחתו, קרבנות השואה, אשר מקום קבורתם לא נודע, על מנת שבכך תקום מצבה כלשהי להם.
בבתי הקברות הצבאיים של מדינת ישראל הונהג עיצוב אחיד למצבות - המצבה היא תבנית אבנים נמוכה הממולאת אדמה, כדי לאפשר שתילת צמחים בה (אם כי חלק ממשפחות הנופלים בוחרות לכסות אותה בלוח אבן). בראש המצבה מונחת אבן מצבה שבה חקוקים פרטיו של הנופל על פי מתווה אחיד.
תצוגת מצבות ליד בית העלמין קריית שאול
בית העלמין היהודי העתיק בפראג.
מצבת כהן טיפוסי בבית הקברות סנהדריה בירושלים
מצבת לוי טיפוסי בריינלנד-פפאלץ
מצבה של "פייפל ב[ן] מרדכי הלוי" בביירסדורף (אנ')
חידוש מצבה בבית הקברות היהודי בוורשה
מצבות בבית הקברות היהודי במלאח במרקש
מצבות קבורה בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
במקרים רבים מצבות מספקות מידע רב ערך על התרבות המקומית בזמן בניית המצבות. דוגמה לכך היא מצבות הסטצ'ק שבבוסניה-הרצגובינה.
הערות שוליים

↑  יהודה שלזינגר, הרב עובדיה: צריך לנפץ מצבות עם כיתוב לועזי, באתר ישראל היום, 9 ביולי 2010. עם זאת, היו אף רבנים שעל מצבותיהם נכתבו תאריכים גרגוריאניים (ראו למשל את מצבותיהם של הרב דוד כטורזה, של הרב צבי קורץ, של הרב יצחק ברנייס ועוד), מה שכמובן לא מלמד על דעתם
↑  ביהמ"ש העליון התיר לרשום תאריך לועזי על מצבה, באתר גלובס, 7 ביולי 1999
↑  תלמוד בבלי, מסכת הוריות, דף י"ג, עמוד ב'
↑  עמוד רעג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4157987-2  LCCN: sh85120127  NDL: 00560822  NKC: ph123402
קורנויבורג (מחוז)

| --- | --- |

 מדינה:  אוסטריה אוסטריה
 מדינה:  אוסטריה תחתית אוסטריה תחתית
 שטח:  626.5 קמ"ר
 גובה:  189 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  90,889 (1 בינואר 2019)
 קואורדינטות:  48°23′31″N 16°15′29″E﻿ / ﻿48.392°N 16.258°E﻿ / 48.392; 16.258 
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.noel.gv.at/service/bh/ko/bhko.htm
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קורנויבורג (בגרמנית: Korneuburg) הוא מחוז במדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה. המחוז גובל בווינה מצפון.
במחוז 20 ערים ועיירות:
ממלכת אור הירח

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 בימוי:  וס אנדרסון 
 הופק בידי:  סקוט רודין, וס אנדרסון, סטיבן מ. ריילס 
 תסריט:  וס אנדרסון, רומן קופולה 
 עריכה:  אנדרו וייסבלום 
 שחקנים ראשיים:  ברוס ויליס   אדוארד נורטון   ביל מארי   פרנסס מקדורמנד   טילדה סווינטון   ג'ייסון שוורצמן   הארווי קייטל   קארה היווארד   ג'ארד גילמן
 מוזיקה:  אלכסנדר דספלה 
 צילום:  רוברט יאומן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  American Empirical Pictures, סקוט רודין הפקות 
 חברה מפיצה:  Big Bang Media, נטפליקס, Focus Features, Microsoft Store 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 25 במאי 2012   ישראל 31 במאי 2012
 משך הקרנה:  95 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, קומדיה טראגית, סרט נעורים, דרמה קומית, סרט דרמה 
 תקציב:  $16,000,000
 הכנסות:  $68,263,166
 הכנסות באתר מוג'ו:   moonrisekingdom
 דף הסרט ב־IMDb
 
ממלכת אור הירח (באנגלית:  Moonrise Kingdom) הוא סרט דרמה קומית מז'אנר סרטי ההתבגרות, בבימוי וס אנדרסון, במאי קולנוע אמריקאי. הסרט פתח את פסטיבל קאן 2012 וזמן קצר לאחר מכן הופץ בישראל על ידי רשת לב.
תקציר העלילה

צמד ילדים מאוהבים (ג'ארד גילמן וקארה היווארד, שניהם בהופעת בכורה קולנועית) מחליטים לברוח יחדיו. בעקבותיהם יוצאים אדוארד נורטון (ראש שבט צופים), ברוס ויליס (שוטר האי), ביל מארי ופרנסס מקדורמנד (הורי הילדה) וטילדה סווינטון (נציגת שרותי הרווחה).
עלילה

בספטמבר 1965, על האי הבדיוני ניו פנזנס אשר בניו אינגלנד סאם שאקוסקי (ג'ארד גילמן), יתום בן 12, משתתף במחנה צופים בראשותו של המדריך רנדי וורד (אדוארד נורטון). סוזי בישופ (קארה היווארד), בת גילו של סאם, חיה על האי יחד עם הוריה וולט (ביל מארי) ולורה (פרנסס מקדורמנד) ושלושת אחיה הקטנים. סאם וסוזי, שני ילדים אינטליגנטיים ובוגרים לגילם, נפגשו לראשונה שנה קודם לכן במהלך הצגת התיאטרון בכנסייה ומאז החלו להתכתב ביניהם. במהלך התכתבותם חולקים סוזי וסאם את חייהם, תחביביהם ותחושותיהם ובסופו של דבר מחליטים לכרות ברית סודית ולברוח יחדיו.
התוכנית מתממשת. סאם וסוזי נפגשים, מטיילים, מקימים מחנה ודגים באגם. בינתיים, המדריך וורד שולח את חבריו של סאם לקבוצת הצופים לחפש אחריו. כאשר הם מוצאים אותו מתפתחת קטטה בין סאם לקבוצת הצופים, ובמהלכה פוגעת סוזי במספריים שלה בצופה ופוצעת אותו.
חניכי הקבוצה נמלטים במהרה עם הצופה הפצוע וסאם וסוזי ממשיכים בדרכם. הם מגיעים אל מפרץ שהם מכנים ״ממלכת אור הירח״. הם מתמקמים שם, מקימים מחנה ושוחים בים. מאוחר יותר, בזמן שבגדיהם מתייבשים, סוזי מפעילה את פטיפון הסוללות שהביאה איתה וביחד שניהם רוקדים בבגדיהם התחתונים לצלילי השיר Le Temps de l'Amour של הזמרת פרנסואז ארדי ומתנשקים.
בבוקר למחרת מתעוררים סאם וסוזי באוהל שהקימו ומגלים שמשפחתה של סוזי, המדריך וורד וחניכיו וקפטן דאפי שארפ, שוטר האי (ברוס ויליס) גילו את מקום הימצאם. הוריה של סוזי לוקחים אותה לביתה ואילו סאם נלקח תחת חסותו הזמנית של קפטן שארפ, כיוון שמשפחתו האומנת לא רוצה בו יותר מפאת היותו ״ילד מופרע רגשית״ לטענתם. בזמן שהותו של סאם אצל קפטן שארפ מתקשרת נציגת שירותי הרווחה (טילדה סווינטון) אל תחנת המשטרה של האי, בניסיון לשכן את סאם בבית יתומים וכדי לבחון את האפשרות לטפל בו בעזרת הלם חשמלי.
בינתיים, חבריו לקבוצת הצופים של סאם מחליטים לעזור לו על מנת שייפגש עם סוזי ויקבל עזרה. הם שטים בסירות אל האי השכן סנט ג'ק ווד, על מנת לקבל את עזרתו של הדודן בן (ג'ייסון שוורצמן), קרוב משפחה מבוגר של אחד מחבריו לקבוצת הצופים של סאם החבר במחנה הצופים של האי, פורט לבנון, שמנוהל בידי המפקד פירס (הארווי קייטל).
בן מחליט כי האפשרות הזמינה הטובה ביותר היא להעלות את סם וסוזי על סירה שמפליגה מן האי כדי שסאם יוכל לעבוד כחבר צוות בסירה ולהתחמק משירותי הרווחה, אך לפני שסאם וסוזי עוזבים הם מחליטים להינשא זה לזה. הדודן בן עורך את טקס ה״חתונה״ בכנסייה של המחנה. בסופו של דבר, סאם וסוזי אינם מצליחים להגיע אל הסירה והם נרדפים על ידי הוריה של סוזי, קפטן שארפ, שירותי הרווחה וצופי מחנה פורט לבנון, שפועלים בפקודתו של המדריך וורד.
סערה עזה ומבול פתאומי מכים באזור. בינתיים, סאם וסוזי מגיעים לכנסייה שבה נפגשו לראשונה, אך נציגת שירותי הרווחה והוריה של סוזי מגיעים לשם גם הם. חבריו לקבוצת הצופים של סאם עוזרים לזוג להתחמק ולהגיע אל צריח הכנסייה. כשסאם וסוזי מבינים כי הם מוקפים וייתכן שלא יתראו יותר, הם מקבלים את ההחלטה לקפוץ יחד מן הצריח, אולם קפטן שארפ עוצר בעדם ברגע האחרון.
בסוף הקיץ, סוזי יושבת בביתה וקוראת ספר וסאם יושב בסמוך אליה ומצייר את מפרץ ״ממלכת אור הירח״. סוזי ושלושת אחיה נקראים אל ארוחת הערב, וסאם יוצא דרך החלון אל קפטן שארפ, האפוטרופוס החוקי שלו, ואומר לסוזי כי יראה אותה מחר. סוזי מפריחה לעברו נשיקה באוויר ויוצאת מן החדר.
ביקורות והכנסות

הסרט זכה לביקורות מעולות ממבקרי הקולנוע. אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק לסרט דירוג משוקלל של 95%. בסוף השבוע הראשון בארצות הברית הוקרן הסרט בארבעה בתי קולנוע בלבד והכניס 669,486$, סכום שיא לסרט בהפצה מוגבלת שאינו אנימציה.
סתם יום של חול

| --- | --- |

 סינגל בביצוע שמעון ישראלי
 יצא לאור:  1960 
 סוגה:  שאנסון 
 שפה:  עברית 
 כתיבה:  יוסי גמזו 
 לחן:  שמעון ישראלי 
 
"סתם יום של חול" הוא שיר עברי שכתב יוסי גמזו והלחין וביצע שמעון ישראלי ב־1960.
היצירה

ישראלי חיבר את הלחן של השיר בסוף שנות ה־50, כששהה בפריז יחד עם חבריו לשלושת המיתרים, אריק לביא וצבי בורודו. במהלך שהותו בצרפת, נחשף לראשונה לשירים העוסקים בשגרת ימיהם של אנשים ובדברים פשוטים, בניגוד למקובל בזמר העברי באותה העת, שעסק בעיקר בערכים כגון עבודה, גבורה, ניצחון, רעות והתנדבות. ברוח זו חשב ישראלי על המילים "סתם יום רגיל, עם אושר וגיל", ועם שובו לישראל, ב־1960, ביקש מגמזו להרחיב את השורה לכדי פזמון שלם, בלחן שכתב. גמזו שינה את המילים ל"סתם יום של חול, עם בוקר כחול", וכתב את השיר, העוסק במודע ביום רגיל וחסר ייחוד.
לדברי יוסי גמזו, נעמי שמר כתבה מילים למנגינה לפניו, אולם שמעון ישראלי לא היה שבע רצון מהן ופנה אליו מבלי לספר לו מי המחברת המקורית.
פרט לנושא השיר, שהיווה חידוש, הוא קבע חידושים נוספים. זו הייתה אחת הפעמים הראשונות שזמר עברי ביצע שיר שהוא עצמו הלחין. נוסף על כך הוא שימש כשיר הנושא במופע יחיד שהעלה ישראלי, הראשון מסוגו בישראל. ישראלי ספג ביקורת גם על כך שכשחקן צעיר העז להעלות הצגת יחיד וגם על הסגנון המוזיקלי, שהיה בהשראת השאנסונים הצרפתיים. חרף הביקורת זכה המופע להצלחה.
ברבות השנים ביצעו את השיר אמנים נוספים, בהם גידי גוב, אריק סיני ולהקת סקסטה.
הערות שוליים

↑  תיעוד יוצרים של מפעל הפיס עם יואב קוטנר- יוסי גמזו (הגרסה הארוכה), החל מדקה 20:00
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: e0ca78bf-d231-4cdd-a09d-396343386385
מכללת מקס פיין

| --- | --- |

בית הספר "מקס פיין" בתל אביב, 1944
 מכללה
 תקופת הפעילות:  1929–הווה (כ־96 שנים) 
 מיקום
 מיקום:  ישראל דרך מנחם בגין 130, תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°04′23″N 34°47′27″E﻿ / ﻿32.073055555556°N 34.790972222222°E﻿ / 32.073055555556; 34.790972222222
 www.maxfyne.amalnet.org.il
 תבנית:לשוניות2
 
מכללת מקס פַיִין היא בית ספר תיכון מקצועי השוכנת בתל אביב. הוקמה כבית הספר המקצועי הראשון בישראל בשנת 1928.
היסטוריה

לזכרו של מקס פיין, הוקמו בנוער העובד חדרי מלאכה להכשרה מקצועית, בהנהגתו של שמואל מסטצ'קין שנקראו "חדרי המלאכה ע"ש מקס פיין". בתל אביב הפך חדר המלאכה לבית הספר המקצועי הראשון בישראל בשנת 1928. גזבר הוועד הפועל של ההסתדרות ישראל מרום (מרמינסקי) סייע ברכישת המכונות.
מפעל זה גדל ברבות הימים והיה לרשת בתי הספר "עמל" של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
אבן הפינה לבית הספר הראשון נקבעה על ידי הנציב העליון ארתור ווקופ במגרש שהיה ממוקם בגבול מתחם הנפט ושכונת הרכבת, (שכונת העגלונים), את מבנה בית הספר תכנן האדריכל אריך מנדלסון. המחזור הראשון של 18 הבוגרים סיים את לימודיו ביולי 1936. ביום שבת 16 במאי 1948 נפגע בית הספר, שהיה ממוקם ברחוב החרושת, בהתקפת מטוסים מצרים על תל אביב.
בשנת 1955 עבר בית הספר למיקומו החדש, בצומת רחוב קפלן ודרך מנחם בגין 130, (דרך פתח תקווה דאז), פינת דרך השלום. בית הספר תוכנן על ידי האדריכלית ג'ניה אוורבוך. על חומת בית הספר מקס פיין קיים מ-1989 ציור קיר ענק הקרוי "הצעקה" שצייר האמן רמי מאירי.
בשנת 1998 נחתם הסכם בין ההסתדרות לקבוצת אהוד בן ש"ך לפינוי בתי הספר מקס פיין והולץ והשבחת שטחם.
מכללת מקס פיין - רשת עמל

מכללת עמל מקס-פיין פועלת בתל אביב מאז שנת 1928. עם קום מדינת ישראל פעלו בישראל 11 בתי ספר מקצועיים, מתוכם שישה בתי ספר של רשת עמל, כולל בית הספר מקס פיין, אשר היה הגדול מכלם עם 250 תלמידים. המכללה הכשירה אלפי תלמידים, במאות קורסים שונים בתחומי רכב, אופנועים, תחבורה, חשמל ומיזוג.
היום פועלות כיתות ט'-י"ג, מגמות אוטוטרוניקה, אופנוטרוניקה, מנהל וחשבונאות. כיתת המשך י"ג במגמת הרכב. בבית הספר 170 תלמידים, 17 תלמידים בכתה. בית הספר בבעלות רשת עמל.
הלימודים בבית הספר מחולקים לשלושה תחומים עיקריים:
לימודים עיוניים
לימודים עיוניים בתחום הטכנולוגי המקצועי
עבודה התנסותית - בסדנאות בכיתה ט' ו-י' ובמקומות העבודה בכיתה י"א ו-י"ב.
מרבית הקורסים מתקיימים בפיקוח משרד הכלכלה והתעשייה ומשרד התחבורה. בוגרי הקורסים זכאים לתעודות ממשלתיות המקנות סיווג מקצועי וכתבי הסמכה.
ראו גם

רשימת בוגרי בית הספר
עמל
הערות שוליים

1 2  גאים בעבר עם הפנים לעתיד - עמל מקס פיין, אתר עמל, 3 במאי 2009
↑  בית הספר הרב תחומי הולץ חיל האוויר - אנשים ישראל
אשר מוצני במסגרת סמינר לתואר שני של ד"ר תמר אלמוג, שכותרתו "חינוך בישראל במבט וירטואלי" - החוג ללמידה הוראה והדרכה, אוניברסיטת חיפה, 7.12.2010
↑  שכונת הרכבת - ב-2016 רובע 6, כיום אין בה מגורים, רובעי תל אביב-יפו
↑  הפצצה כבדה בתל אביב, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  מיכל רוה, ‏הסכם בין ההסתדרות לקבוצת אהוד בן-שך - לפינוי בתיה"ס מקס פיין והולץ והשבחת שטחם, באתר גלובס, 6 ביולי 1998
↑  בית הספר הרב תחומי הולץ חיל האוויר אנשים ישראל
↑  חשמל, פורטל החשמל, הבית של החשמלאים בישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011253404205171
מריה א׳ בקט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 ביולי 1839 ארצות הברית פורטלנד, מיין, ארצות הברית
 פטירה:  7 בספטמבר 1904 (בגיל 65) ניו יורק, ארצות הברית 
 
מריה א' בקט, באנגלית: Maria a'Becket (7 ביולי 1839 – 7 בספטמבר 1904) הייתה ציירת אמריקאית הקשורה לאסכולת ברביזון.
ביוגרפיה

מריה גרייבס בקט נולדה בפורטלנד, מיין. אביה, צ'ארלס בקט (בערך 1813–1866), היה רוקח שלימד את עצמו לצייר לאחר שהבין את תשוקתו לכך. הוא היה "היליד הראשון בפורטלנד מיין שהצליח בז'אנר ציור הנוף" ו"הציג באיגוד האמנות האמריקאי ב-1847, 49 ו-50".
הוא גידל אותה בסביבה אמנותית. באותו הזמן רשת מסילות הברזל התרחבה מאוד ברחבי ארצות הברית, בקט עבדה עם אביה כדי להמחיש עבור דודה את התפשטות הרכבת לצורך קידום המכירות. בשנת 1866, משפחת בקט נכחה בשריפה הגדולה של פורטלנד, שריפה שהחלה מתערובת זיקוקי דינור של הרביעי ביולי, אוויר יבש וטמפרטורות חמות. זו הייתה השריפה ההרסנית ביותר באותה תקופה בהיסטוריה האמריקאית; היא פגעה באלפיים בניינים והותירה כמעט עשרת אלפים משלושת-עשר אלף אזרחי העיר חסרי בית. השריפה הזו הרסה את בית משפחתה של בקט ואת עסקי הרוקחות וגרמה גם למותו של אביה חודשיים לאחר מכן. לאחר הטרגדיה הזו, מריה, אמה ואחיה ג'ון המירו את דתם לקתולית. "מריה וג'ון הוציאו את האות 't' השני משם משפחתם ואימצו את השם "א' בקט", כמו של הקדוש הקתולי מימי הביניים סנט תומאס א' בקט".
ביוגרפיה > קריירה

היא הייתה בין האמנים האמריקאים הראשונים שלמדו עם ציירי אסכולת ברביזון, וידועה כמי שהתרכזה בנוף כפרי לא פורמלי התואם את תפיסות הטבע הרומנטיות. ציירי הברביזון באירופה, כמו תאודור רוסו, ז'ול דופרה, קמיל קורו וז'אן פרנסואה מילה, הקדישו עצמם למסגרות הטבע שבהן השתמשו כהשראה. ויליאם מוריס האנט היה מהראשונים שאימץ וקידם את סגנון הברביזון באמריקה. האנט למד אמנות בפריז וחיפש דרך ספונטנית יותר לטפל בצבע כאשר נתקל ב"הזורע" של מילה ורכש אותו לתצוגה בבוסטון. "התובנה של אמני ברביזון הייתה שטיפול חופשי יותר בצבע יכול ללכוד הערכה רעננה של המקצבים הספונטניים של הנוף הטבעי" שאותם אימץ האנט והביא לאמריקה.
האנט החל ללמד בבוסטון, ואליו הצטרפה בקט, בשיעור שיועד אך ורק לנשים. סגנון הציור הצרפתי לא נחשב גברי מספיק כדי שגברים אמריקאים ירצו להצטרף. בקט התפתחה במהירות ממשנתו של האנט אל המקור, וביקשה את שארל-פרנסואה דאוביני שילמד אותה באזורים הכפריים מצפון לפריז "כנראה באביב ובקיץ 1876".
היא ודוביני היו מאוד דומים בהשפעותיהם הקתוליות ובמהירות הציור. הקשר הזה הוביל את בקט להתקרב מאוד אל דאוביני ומשפחתו; נדיר היה שצייר אמריקאי יצטרף למעגל הפנימי הצרפתי. נאמר "בקט עוקבת אחר דאוביני במשיכות המכחול המשוחררות, דמויות הסקיצות, 'הציוריות', טווח הצבעים יוצא הדופן שלה, ובחירתה כנושא בתפאורה טבעית רגילה. אפילו המלנכוליה המצוטטת לעיתים קרובות של דאוביני מזכירה את 'המוזר' את העצב שזיהתה בקט בעבודתה שלה". נוף הנהר שבו למדו היא ודוביני היו אבן שואבת לאמנים מהמאה ה-19 שלימים נודעו כאימפרסיוניסטים, כמו רנואר, פיסארו ומונה.
בזמן שבקט בילתה את זמנה בסנט אוגוסטינוס, היא ראתה עצמה כאמנית. אמני מלון פונס דה לאון אירחו פטרונים פוטנציאליים ומכרו את יצירותיהם בקבלות פנים חגיגיות בסוף השבוע, בהן בקט בלטה כ"אשת שיחה מבריקה, ומספרת סיפורים מענגת' שהצלחתה החברתית מנעה ממנה לפעמים לפתוח את הסטודיו שלה".
לאחר מותה של בקט ב-7 בספטמבר 1904, היא תוארה כ"ציירת בעלת עוצמה לא אחידה. יש מבקרים הטוענים שבמיטבה מריה א' בקט לא התעלתה על כל ציירת נוף אמריקאית". ״הפלורידה טיימס״, תיאר את "הצלחתה להראות לעולם מה אישה יכולה לעשות למרות הקשיים שודאי היו מביאים את רוב הגברים לייאוש", וטען כי הצלחתה "עודדה אלפי נשים במאבקיהן למצוא מקומות לעצמן.
א'בקט הציגה את עבודותיה בבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית ב-1893 בשיקגו, אילינוי.
בקט סייעה לפלס דרך לנשים שרצו להיכנס לעולם הציור המקצועי שנשלט על ידי גברים באמריקה של המאה התשע-עשרה. היא הצליחה לעשות זאת תוך גישור בין הרעיונות הצרפתיים האוונגרדיים של ברביזון ותנועת הבת שלה, האימפרסיוניזם, בהקשר אמריקאי לחלוטין.