stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ג'ו (עיר)
היסטוריה

אזור העיר צ'ג'ו מילא תפקיד מרכזי באי צ'ג'ו מאז לפני ההיסטוריה המתועדת. סמסונגונגול, החורים שממנו אבאו שלושת אבותיהם של אנשי צ'ג'ו, ממוקמים במרכז העיר.
צ'ג'ו גדלה מהר מאז שנות השבעים. אזור שין צ'ג'ו (신제주), או "צ'ג'ו החדשה", הוקם לפני כמה עשורים, ונמצא במעלה הגבעה משדה התעופה ושוכנים בו מבני ממשלה רבים. בנייני הגג המסוככים שהיו נפוצים ברחבי העיר עד שנות השבעים נעלמים בהדרגה.
העיר הופרדה מנפת צפון צ'ג'ו בשנת 1955. עם זאת, בשנת 2005 התקבלה הצבעה למיזוג העיר עם נפת צפון צ'ג'ו, וגם מיזוג סאגוויפו עם נפת דרום צ'ג'ו ליצירת שתי ערים גדולות המנהלות בצורה ישירה את המחוז. שינוי זה נכנס לתוקף ביולי 2006.
בשנת 2012 סאנג-או קים התמנה לראש העיר; הוא היה בעבר הנשיא אזורי של צ'ג'ו בפדרציה הלאומית לשיתופי פעולה חקלאית.[דרוש מקור]
תחבורה

העיר צ'ג'ו היא מרכז התחבורה העיקרי במחוז צ'ג'ו. בעיר נמצא שדה התעופה היחיד באי, נמל התעופה הבינלאומי צ'ג'ו (קוד יאט"א: CJU); מסלול התעופה צ'ג'ו-סיאול הוא מסלול התעופה העמוס ביותר בעולם.
בנוסף, נמל צ'ג'ו הוא הנמל הגדול ביותר באי, ומשרת את רוב ספינות הנוסעים והמטענים המבקרים באי. הנמל ניצב גם במרכז רשת הדרכים של האי. כדי לנסוע ברחבי העיר והאי, ישנם אוטובוסים שונים וזמינים במחירים משתלמים, אשר בדרך כלל עולים כ-1,000 וון דרום קוריאני (2.8 שקלים/0.90 דולר) לנסיעה אחת. נסיעה באוטובוס מצ'ג'ו לסאגוויפו (העיר השנייה בגודלה באי) אורכת בדרך כלל כשעה.[דרוש מקור]
כלכלה

בשל מיקומה המרכזי בתחבורה, החלק העיקרי של תחבורת תיירים באי צ'ג'ו עובר דרכה. תיירים רבים מגיעים לעיר דרך הנמל או דרך שדה התעופה, ובדרך כלל שוהים במלונות בשכונת סינצ'ג'ו, ונשארים בעיר כדי לבקר אטרקציות תיירותיות שונות בצ'ג'ו. האטרקציות העיקריות באי כוללות את סלע ראש הדרקון (Yongduam, ko: 용두암) לאורך החוף; סמסונגונגול, שלושה חורים באזור העיר התחתית; הפארק הלאומי האלאסאן בפנים; ההר הגבוה במדינה, האלאסאן; והגן הבוטני הגדול בעולם, בונג'אה ארטפיה.
העיר מפורסמת גם מגידול ומכירת תפוזים. העיר צ'ג'ו מוקפת בחוות תפוזים ומנדרינה.
המטה של חברת התעופה צ'ג'ו אייר ממוקם בעיר צ'ג'ו.
גאוגרפיה

העיר מכסה את מחציתו הצפונית של האי צ'ג'ו, גובלת מדרום בעיר סאגוויפו (אנ') ומשאר הכיוונים במצר קוריאה, מול החוף הדרומי של מחוז דרום צ'אלה. בגבולותיה הקודמים של צ'ג'ו סיטי, היא הייתה ממוקמת כ-19.3 ק"מ ממזרח למערב, וכ-10.2 ק"מ מצפון לדרום.
אקלים

בצ'ג'ו יש אקלים סובטרופי לח (מדוד על ידי שיטת קפן Cfa), קיצים חמים מאוד וחורפים קרירים. על פי שיטת הולדרידג', בצ'ג'ו יש אקלים חם ולחות ביער ליד העיר. בשל מיקומה, צ'ג'ו היא אחת מהערים החמות ביותר בקוריאה. עם זאת, אפקט השלג של האוקיינוס מוריד משקעים בחורף, כגון ממטרי שלג עם רוח חזקה מאוד במהלך החורף. המשקעים משמעותיים לאורך כל השנה, אך הם רטובים יותר בקיץ, עם יותר מ-180 מילימטרים (7.1 אינץ') של גשם היורד בכל חודש מיוני עד ספטמבר. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה אי פעם בעיר היא 37.5 מעלות צלזיוס ב-25 ביולי 1942. למרות זאת, הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה אי פעם בעיר היא -6 מעלות צלזיוס ב-16 בפברואר 1977.
| נתוני אקלים לצ'ג'ו> חודש | נתוני אקלים לצ'ג'ו> ינואר | נתוני אקלים לצ'ג'ו> פברואר | נתוני אקלים לצ'ג'ו> מרץ | נתוני אקלים לצ'ג'ו> אפריל | נתוני אקלים לצ'ג'ו> מאי | נתוני אקלים לצ'ג'ו> יוני | נתוני אקלים לצ'ג'ו> יולי | נתוני אקלים לצ'ג'ו> אוגוסט | נתוני אקלים לצ'ג'ו> ספטמבר | נתוני אקלים לצ'ג'ו> אוקטובר | נתוני אקלים לצ'ג'ו> נובמבר | נתוני אקלים לצ'ג'ו> דצמבר | נתוני אקלים לצ'ג'ו> שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| טמפרטורת ים ממוצעת °C | 14.7 | 13.6 | 13.3 | 14.6 | 16.7 | 20.6 | 24.4 | 26.1 | 24.5 | 21.8 | 18.9 | 15.9 | 18.8 |
| שעות אור יום ממוצעות | 10.0 | 11.0 | 12.0 | 13.0 | 14.0 | 14.0 | 14.0 | 13.0 | 12.0 | 11.0 | 10.0 | 10.0 | 12.0 |
| קרינת אור אולטרה-סגול ממוצעת | 3 | 4 | 6 | 8 | 9 | 10 | 11 | 10 | 8 | 6 | 4 | 3 | 6.8 |
מקור מספר 1: seatemperature.org
מקור מספר 2: אטלס מזג האוויר
חלוקה מנהלית

צ'ג'ו מחולקת ל-19 שכונות (דונג), 4 עיירות (אאופ), ו-3 עיירות כפריות (מייאון):
ערים תאומות

הערים התאומות של צ'ג'ו הן:
הרפובליקה העממית של סין גווילין, גואנגשי, הרפובליקה העממית של סין
צרפת רואן, צרפת
ארצות הברית סנטה רוזה, קליפורניה, ארצות הברית
יפן סאנדה, היוגו, יפן
הרפובליקה העממית של סין לאיג'ואו, שאנדונג, הרפובליקה העממית של סין
יפן וקאיאמה, וקאיאמה, יפן
ערים תאומות > הסכמי חברות ושיתוף פעולה

יפן טוקיו, יפן
יפן בפו, יפן
הרפובליקה העממית של סין הונצ'ון, הרפובליקה העממית של סין
הרפובליקה העממית של סין קונשאן, ג'יאנגסו, הרפובליקה העממית של סין
גרמניה לורליי, גרמניה
הרפובליקה העממית של סין יאנגג'ואו, ג'יאנגסו, הרפובליקה העממית של סין
ערים תאומות > מזכר הבנות

גרמניה אולם, גרמניה
ראו גם

צ'ג'ו אייר
הערות שוליים

↑  https://www.citypopulation.de/en/southkorea/jeju/admin/
1 2  "Top flights". Daily chart. The Economist. 2012-05-14. נבדק ב-2012-05-14. Jeju, on the South Korean island of the same name, is not one of the country's 20 biggest cities. Yet the island's allure as a domestic tourist destination resulted in 9.9m passengers flying between Seoul and Jeju (in either direction) in 2011. This makes it the busiest airline route in the world, according to Amadeus, a company that provides technology to the travel industry.
↑  "Jeju Island: South Korea's volcanic holiday destination". CNN. 2014-04-17. נבדק ב-2015-04-15.
↑  "The Chinese are buying up South Korea's Jeju Island, and the islanders are not too pleased". Quartz. Atlantic Media. 2014-09-11. נבדק ב-2015-04-15.
↑  "Contact Us." Jeju Air. Retrieved on 2010-03-05.
↑  "print_jeju.html." Jeju Air. Retrieved on 2010-03-05.
↑  "Jeju Sea Temperature". seatemperature.org. נבדק ב-3 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Jeju, South Korea - Climate data". Weather Atlas. נבדק ב-3 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  제주시소개 - 지리정보 면적 (בקוריאנית). Jeju City homepage. אורכב מ-המקור ב-2013-07-07. נבדק ב-2008-08-15.
↑  "일본 하다노시". jeju.go.kr (בקוריאנית). Jeju Special Self-Governing Province. נבדק ב-2020-04-15.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564334305171  GND: 4457682-1  ISNI: 0000 0004 6013 3454  LCCN: n80035614  MusicBrainz: a7f2517f-d77b-4e98-a8a2-c4c3a4c21639  NLK: KSH2000034040  VIAF: 237438153   WorldCat (עם VIAF): 237438153
ג'וזפה באוסיליו

| --- | --- |
באוסיליו, 2012
באוסיליו, 2012
 לידה:  20 ביוני 1997 (בן 27) ברן, שווייץ שווייץ
 מדינה:  שווייץ 
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 עיסוק:  שחקן
 giuseppebausilio.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'וזפה באוסיליו (באיטלקית: Giuseppe Bausilio; נולד ב-20 ביוני 1997) הוא שחקן, רקדן וזמר שווייצרי. באוסיליו גילם דמויות שונות בתיאטרון, בהן דמותו של בילי ב"בילי אליוט - המחזמר" ושל רייס ודייבי במחזמר "נערי העיתונים". בנוסף, ידוע בשל תפקידו כאלפי בעונה הרביעית של סדרת הנעורים הקנדית "נולדו לרקוד".
קריירה

את הקריירה המקצועית שלו באוסיליו התחיל בהשתתפות באופרות ובמופעי בלט בתיאטרון ברן (אנ') ובתיאטרון "אם קיפיטום" שבעיר הולדתו ברן בשווייץ.
בשנת 2010, לאחר שהגיע למקום השלישי בתחרות ריקוד, באוסיליו הוזמן לאודישן עבור התפקיד של בילי במחזה "בילי אליוט - המחזמר". לאחר האודישן הוא לוהק להפקת המחזמר בשיקגו. הוא הופיע בהפקה זו עד תחילת אוקטובר באותה שנה, ואז הצטרף להפקה של סיבוב ההופעות הלאומי של המחזמר.
במאי 2011 נודע כי באוסיליו יהיה הבא לגלם את דמותו של בילי בהפקה של ברודוויי ל-"בילי אליוט - המחזמר", ויחליף את ג'ייקוב קלמנטה (אנ') שעזב. הופעתו הראשונה במחזמר בברודוויי התקיימה ביולי באותה שנה, והוא המשיך להופיע בהפקה עד נובמבר 2011. באוקטובר 2013 באוסיליו החל לגלם את דמותו של רייס במחזמר "נערי העיתונים".
בשנת 2016 ג'וזפה השתתף בעונה הרביעית של סדרת הדרמה הקנדית "נולדו לרקוד", בה גילם את דמותו של אלפי.
בשנת 2020 הופיע בתפקיד הראשי בסרט המוזיקלי העצמאי בבימויו של מייקל פיורלי "Ode to Passion" (אנ'), שעלה לשירות הסטרימינג אמזון פריים וידאו.
תפקידים בתיאטרון

| תאריך | הפקה | תפקיד | תיאטרון | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2006 | פלסטף | שטן קטן | תיאטרון ברן (אנ') | שווייץ ברן, שווייץ |
| 2007 | מזפה | ילד | תיאטרון ברן (אנ') | שווייץ ברן, שווייץ |
| 2007 | היפהפייה הנרדמת | שועל | תיאטרון ברן (אנ') | שווייץ ברן, שווייץ |
| 2008 | הרפתקאות אליס בארץ הפלאות | ארנב | תיאטרון אם קיפיטום | שווייץ ברן, שווייץ |
| 2008 | מפצח האגוזים | פריץ | תיאטרון ברן | שווייץ ברן, שווייץ |
| 3 באפריל 2010 – 10 באוקטובר 2010 | בילי אליוט - המחזמר | בילי | Oriental Theatre (אנ') | ארצות הברית שיקגו, אילינוי |
| 30 באוקטובר 2010 – 9 ביוני 2011 | בילי אליוט - המחזמר | בילי | תיאטראות שונים | סיבוב הופעות לאומי |
| 3 ביולי 2011 – 6 בנובמבר 2011 | בילי אליוט - המחזמר | בילי | Imperial Theatre (אנ') | ארצות הברית ברודוויי |
| 8 באוקטובר 2012 – 4 בנובמבר 2012 | אביב מתעורר | מלכיור | TBG Theatre | ארצות הברית ניו יורק, ניו יורק |
| 7 באוקטובר 2013 – 1 בדצמבר 2013   3 ביוני 2014 – 22 באוגוסט 2014 | נערי העיתונים | רייס | תיאטרון נדרלנדר (אנ') | ארצות הברית ברודוויי |
| דצמבר 2015 – 3 באפריל 2016 | אלאדין | אנסמבל | תיאטרון ניו אמסטרדם (אנ') | ארצות הברית ברודוויי |
| 31 ביולי 2016 – 29 בינואר 2017 | קאטס | קארבקטי | תיאטרון ניל סיימון | ארצות הברית ברודוויי |
| 15 במרץ 2017 – 8 באפריל 2018 | הלו, דולי! | אנסמבל | תיאטרון שוברט (אנ') | ארצות הברית ברודוויי |
| מאי 2018 – 20 בינואר 2019 | המילטון | סמואל סיברי/אנסמבל | תיאטרון CIBC (אנ') | ארצות הברית שיקגו, אילינוי |
| יוני 2019 – הווה | המילטון | צ'ארלס לי/אנסמבל | תיאטרון ריצ'רד רוג'רס (אנ') | ארצות הברית ברודוויי |
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם הסרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2011 | First Position (אנ') | עצמו | סרט דוקומנטרי |
| 2013 | Dead Man Down (אנ') | נער עם משקפי שמש |  |
| 2020 | Ode to Passion (אנ') | מייקל פיורלי |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה/סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2016–2017 | נולדו לרקוד | אלפי | תפקיד ראשי (עונה 4); תפקיד אורח (עונה 7) |
פרסים

תחרות הג'אז של ברן – מקום 1
תחרות הבלט העולמית Ravenna Youth America Grand Prix – מקום 2 (2008)
גרנד פרי אמריקה לנוער (תחרות הריקוד העולמית) – מקום 3 (2009)
Concour Le Chausson (תחרות הריקוד של פריז) – מקום 1 (2009)
MAB, פרס הבלט הבינלאומי ע"ש מריה אנטונייטה ברלוסקוני – מקום 1 (2010)
גרנד פרי אמריקה לנוער (בלט) – מקום 3 (2011)
גרנד פרי אמריקה לנוער (ריקוד) – מקום 3 (2011)
גרנד פרי אמריקה לנוער (ריקוד) – מקום 2 (2012)
תחרות "LES CHAUSSON D'OR" של פריז – מקום 2 (2012)
הערות שוליים

↑  Hetrick, Adam. "Giuseppe Bausilio Will Be Broadway's Next Billy Elliot". אורכב מ-המקור ב-14 בספטמבר 2011. נבדק ב-18 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8  "Giuseppe Bausilio Joins Broadway Cast of BILLY ELLIOT". נבדק ב-18 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Smith, Sid (9 במאי 2010). "Meet the boys of 'Billy Elliot'". Chicago Tribune. נבדק ב-18 במרץ 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Play Bill Vault Credits". נבדק ב-5 בנובמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "IBDB Credits". נבדק ב-5 בנובמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "ODE TO PASSION DEBUTS ON AMAZON PRIME VIDEO JULY 10". נבדק ב-26 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Tommy Batchelor, Giuseppe Bausilio and Cesar Corrales to Headline Billy Elliot Tour". נבדק ב-18 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gans, Andrew. "Chicago Production of Billy Elliot Closes Nov. 28; Toronto Is Next Stop". אורכב מ-המקור ב-19 באוקטובר 2012. נבדק ב-18 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Garcia, John. "Theater review: Billy Elliot at Winspear Opera House in Dallas". אורכב מ-המקור ב-16 באוגוסט 2011. נבדק ב-18 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Moore, John. "It's great to be Billy Elliot". The Denver Post. נבדק ב-18 במרץ 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Dicks, Roy C. "'Billy Elliott' at DPAC offers plenty; at times, too much". אורכב מ-המקור ב-12 בדצמבר 2010. נבדק ב-18 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Julian Elia Joins Cast of Broadway's BILLY ELLIOT". נבדק ב-18 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Frank Wedekind's Spring's Awakening, With Giuseppe Bausilio and Lizzy DeClement, Begins Oct. 8". אורכב מ-המקור ב-3 בינואר 2013. נבדק ב-22 בפברואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "AS Ballett-Diplome und Auszeichnungeng". נבדק ב-18 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Meet the Billys – Chicago: Billy Elliot the Musical". אורכב מ-המקור ב-17 בספטמבר 2011. נבדק ב-18 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "YAGP 2009 YAGP 10th Anniversary New York City Finals Winners". אורכב מ-המקור ב-15 במרץ 2012. נבדק ב-18 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "PALMARES DU CHAUSSON D'OR 2009". אורכב מ-המקור ב-8 בנובמבר 2011. נבדק ב-18 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "YAGP 2011 NY, New York City Finals". אורכב מ-המקור ב-15 במרץ 2012. נבדק ב-18 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
יו סקוט

יו דוגט סקוט הבן (באנגלית: .Hugh Doggett Scott Jr; 11 בנובמבר 1900 –  21 ביולי 1994) היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שייצג את קהיליית פנסילבניה בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית – תחילה בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1941 ל-1945 ושוב בין 1947 ל-1959, ולאחר מכן בסנאט של ארצות הברית מ-1959 עד 1977. סקוט כיהן כמנהיג המיעוט בסנאט בשנים 1969–1977 לאחר שנבחר למנהיג הוועידה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית.
סקוט, יליד וירג'יניה, החל את דרכו הציבורית כעוזר התובע המחוזי בפילדלפיה. הוא נבחר לראשונה אל בית הנבחרים האמריקאי ב-1940, כיהן כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית (1948–1949) ועמד בראש מסע הבחירות של דווייט אייזנהאואר בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952. בבית הנבחרים פיתח מוניטין של רפובליקני מתון ואינטרנציוליסטי.
בכהונתו בסנאט פעל לקידום חקיקה לזכויות האזרח, כולל תמיכה בחוק זכויות האזרח של 1964, התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, וחוק זכויות ההצבעה של 1965. כמנהיג הרפובליקנים בסנאט, דחף סקוט להתפטרותו של הנשיא ריצ'רד ניקסון בעקבות פרשת ווטרגייט. סקוט פרש מהחיים הפוליטיים ב-1977 ונפטר ביולי 1994.
ביוגרפיה > ראשית חייו

סקוט, בנם של יו דוגט וג'יין לי (לבית לואיס) סקוט, נולד באחוזה בפרדריקסברג שבווירג'יניה, שהייתה פעם בבעלותו של ג'ורג' וושינגטון. סבו שירת בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית תחת הגנרל ג'ון האנט מורגן (אנ'), וסבתא רבתא שלו הייתה אחייניתו של נשיא ארצות הברית זאכרי טיילור. לאחר שלמד בבתי ספר ציבוריים בפרדריקסברג, סקוט למד במכללת רנדולף-מייקון באשלנד, וירג'יניה, שם השלים את לימודיו הגבוהים ב-1919.
הבמהלך מלחמת העולם הראשונה נרשם סקוט ל"גיס אימון קציני המילואים" (ROTC) ולחיל הכשרת הסטודנטים של צבא ארצות הברית. בשנת 1922 השלים סקוט לימודי משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל, שם היה חבר במועדוני הדיבייט והספרות ובאחוות אלפא כי רו. העניין שלו בפוליטיקה התעורר לאחר שנכח לעיתים קרובות בדיוני ועדות בית הנבחרים של וירג'יניה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו המקצועית

בשנת 1922 התקבל סקוט ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה ולאחר מכן עבר לפילדלפיה שבפנסילבניה, שם הצטרף למשרד עורכי הדין של דודו. שנתיים לאחר מכן הוא נישא למריאן הנטינגטון צ'ייס, לה היה נשוי עד מותה בשנת 1987. לזוג הייתה בת אחת, מריאן.
סקוט, שהפך לעובד קבוע במפלגה הרפובליקנית, מונה בשנת 1926 לעוזר התובע המחוזי של פילדלפיה ושירת בתפקיד זה עד 1941. הוא טען שטיפל ביותר מ-20 אלף תיקים במהלך תפקידו זה. בין השנים 1938 ל-1940 שימש כחבר בוועדת המושל לרפורמה במערכת המשפט של פנסילבניה.
ביוגרפיה > בית הנבחרים של ארצות הברית

בשנת 1940, לאחר שחבר הקונגרס הרפובליקני הוותיק ג'ורג' פ. דארו (אנ') החליט לפרוש, נבחר סקוט לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של פנסילבניה ששכן אז בצפון-מערב פילדלפיה. הוא ניצח את המועמד הדמוקרטי גילברט קסידי בהפרש של 3,362 קולות. בבחירות 1942 נבחר לכהונה שנייה לאחר שניצח את הדמוקרט תומאס מיינהארט, חבר מועצת העיר פילדלפיה לשעבר ולימים גזבר המדינה, גרף כמעט 56% מהקולות.
בשנת 1940 הצטרף סקוט לכוחות המילואים של צי ארצות הברית ושירת במלחמת העולם השנייה. הוא הוצב באיסלנד עם הצי האטלנטי ולאחר מכן באונייה ניו מקסיקו (BB-40) של צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית. הוא נמנה בין לוחמי הכוחות המזוינים של ארצות הברית שנכנסו ליפן ביום הראשון לכיבוש שלאחר המלחמה ושוחרר בדרגת קומנדר.
בשנת 1943 הצטרף סקוט ל"חברת סינסינטי" של וירג'יניה. ב-1944 נאם בבית הנבחרים והאשים את הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט במניפולציה פסולה שהכניסה את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, בין השאר על ידי העברת צי הקרב מסן דייגו לפרל הארבור בניגוד לעמדת האדמירל ג'יימס א. ריצ'רדסון (אנ'), שזמן קצר לאחר מכן פוטר בידי רוזוולט, ובכך העניק לאימפריה היפנית מטרה קלה לתקיפה. עוד טען כי רוזוולט לא סיפק לאדמירל האסבנד קימל (אנ') מספיק מטוסי PBY קטלינה ולא העביר לו מידע על צי יפני המתקרב לאי, מידע שהתקבל מממשלת אוסטרליה יום לפני המתקפה על פרל הארבור. באותה שנה, סקוט הפסיד בבחירות לכהונה נוספת לדמוקרט הרב מקגלינצ'י, בהפרש של 2,329 קולות בלבד.
בשנת 1946 שב סקוט לבית הנבחרים האמריקאי לאחר שניצח את מקגלינצ'י בהפרש של יותר מ-23 אלף קולות, תוך שהוא יוצא חוצץ נגד "הבגידה של רוזוולט ביאלטה" ונגד הקומוניסטים בוושינגטון. הוא נבחר מחדש חמש פעמים נוספות ושירת בבית הנבחרים עד היבחרו לסנאט.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים ביסס סקוט את מעמדו כאינטרנציונליסט נלהב משהצביע בעד מתן סיוע חוץ ליוון וטורקיה ובעד תוכנית מרשל. הוא נחשב לרפובליקני מתון בזכות תמיכתו בדיור ציבורי, פיקוח על שכר דירה וביטול מס הבחירות, וכן תמיכתו ביוזמות אחרות של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח. בין 1948 ל-1949 שימש כיו"ר הוועדה הרפובליקנית הלאומית לאחר שסייע למושל ניו יורק תומאס דיואי לזכות במועמדות הרפובליקנית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948. משנציב בפני התנגדות עזה מצד הסנאטור רוברט טאפט מאוהיו, סקוט שרד בקושי הצבעת אי אמון אך התפטר מתפקידו. מאוחר יותר שימש כיו"ר מטה הבחירות של דווייט אייזנהאואר בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952.
ביוגרפיה > בסנאט של ארצות הברית > תחילת כהונתו

בשנת 1958, לאחר שהסנאטור הרפובליקני אדוארד מרטין בחר שלא להתמודד לכהונה נוספת, נבחר סקוט לסנאט של ארצות הברית. הוא ניצח את יריבו הדמוקרטי, מושל פנסילבניה ג'ורג' לידר, בהפרש קטן של 51% לעומת 48%. סקוט המשיך לדבוק בדפוס ההצבעה הפרוגרסיבי שלו גם בסנאט, כאשר התנגד להטלת וטו של הנשיא אייזנהאואר על חוק הדיור ב-1959 ועל חוק פיתוח מחדש ב-1960. הוא גם הצביע בעד סיום הפיליבסטר של הסנאטורים הדמוקרטים תומכי ההפרדה הגזעית על חוק זכויות האזרח של 1960, ולימים יזם 12 חוקים ליישום המלצות מועצת זכויות האזרח של ארצות הברית (אנ').
ציטוט זכור של סקוט ניתן במהלך משבר מטוס הריגול U-2 ב-1960, כאשר אמרר: "הפרנו את הדיבר האחד עשר — לא תיתפס". באפריל 1962 הצטרף לסנאטור קנת קיטינג מניו יורק בגינוי החלטת האו"ם שביקרה את תגובת ישראל לעמדות תותחים סוריות שירו על דייגים ישראלים בכנרת. הם מתחו ביקורת על הפעולה של האו"ם כצדקנות המעניקה "כף יד לערבים וגיבנת לישראלים".
בשנת 1962 איים סקוט להתמודד לתפקיד מושל פנסילבניה אם המפלגה הרפובליקנית לא תתמוך במועמד המתון, חבר הקונגרס ויליאם סקרנטון, במקום השופט רוברט אי. וודסייד, שהיה התובע הכללי של פנסילבניה והועדף על ידי האגף השמרני. סקוט אף הביע תמיכה בסקרנטון כחלופה ליברלית יותר לסנאטור השמרן בארי גולדווטר במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964. באותה שנה התמודד סקוט לבחירה מחדש והצליח לגבור על מזכירת ענייני הפנים של פנסילבניה, הדמוקרטית ג'ניבייב בלאט, בהפרש של כ-70 אלף קולות, על אף ניצחון הסוחף של הנשיא הדמוקרטי המכהן לינדון ג'ונסון באותה שנת בחירות.
סקוט הצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1964, חוק זכויות ההצבעה של 1965 וחוק זכויות האזרח של 1968. בשנת 1966, יחד עם שני סנאטורים רפובליקנים נוספים וחמישה חברי קונגרס רפובליקנים, חתם סקוט על מברק שנשלח למושל ג'ורג'יה קארל סנדרס, בעקבות סירוב בית המחוקקים של ג'ורג'יה להשביע את ג'וליאן בונד (אנ') לבית הנבחרים של ג'ורג'יה. במברק נכתב כי הסירוב הוא ”התקפה מסוכנת על ממשל ייצוגי. אף אחד מאיתנו אינו מסכים עם דעותיו של מר בונד על מלחמת וייטנאם; למעשה, אנו דוחים בתוקף דעות אלו. אך אלא אם יוחלט אחרת על ידי בית משפט, מה שבית המחוקקים של ג'ורג'יה אינו, הוא זכאי להביע את דעותיו.”
ביוגרפיה > בסנאט של ארצות הברית > מנהיג הרפובליקנים בסנאט

במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968 תמך סקוט, שהשתייך ל"רפובליקנים של רוקפלר", במועמדותו של מושל ניו יורק נלסון רוקפלר לנשיאות. הוא נבחר מחדש לסנאט בונבמבר 1970, וניצח את חבר הסנאט של פנסילבניה ויליאם ססלר עם 51% לעומת 45%. בינואר 1969 נבחר למצליף הוועידה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית. ב-5 בספטמבר אותה שנה מונה למנהיג המיעוט בפועל במקום אוורט דירקסן החולה, שנפטר יומיים לאחר מכן. ב-24 בספטמבר נבחר סקוט באופן רשמי למנהיג המיעוט בסנאט, תפקיד בו כיהן עד 1977.
כמנהיג הרפובליקנים בסנאט הוא הביע תכופות אכזבה מממשל ריצ'רד ניקסון, שאותו ראה כמתנשא ומרוחק, וכעס על כך שלא ניתנה לו השפעה משמעותית במדיניות הממשל. בשנת 1974 נמנה סקוט בין שלושת המנהיגים הרפובליקנים בקונגרס שנועדו עם ניקסון בבית הלבן כדי להודיע לו שאיבד את תמיכת המפלגה בקונגרס. בפגישה, שהתקיימה יממה טרם נאום ההתפטרות של ריצ'רד ניקסון, נאמר לו כי רק כ-15 סנאטורים יהיו מוכנים לשקול להצביע בעד זיכויו במשפט ההדחה הקרב ובא שעמד בפניו, מתוך 34 הקולות שהיו נחוצים לו כדי להימנע מהרשעה והדחה.
ב-1976 נפתחה בסנאט חקירה אתית בנוגע להאשמות כי סקוט קיבל תשלומים משדלנים של חברת "Gulf Oil". סקוט הודה שקיבל 45 אלף דולר אך טען כי מדובר בתרומת בחירות חוקיות. באותה שנה בחר שלא להתמודד לכהונה רביעית, ובבחירות הוחלף בידי ג'ון היינץ. בבחירות לנשיאות ב-1976 כיהן כיושב ראש המשלחת של פנסילבניה לוועידה הרפובליקנית הלאומית.
ביוגרפיה > בערוב ימיו

אחרי שעזב את גבעת הקפיטול התגורר סקוט בוושינגטון הבירה ולאחר מכן בפולס צ'רץ' שבווירג'יניה, שם נפטר ב-21 ביולי 1994. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. מסמכיו שמורים בספריית האוספים המיוחדים על שם אלברט ושירלי סמול באוניברסיטת וירג'יניה.
הערות שוליים

1 2  יו סקוט, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  פול ב. בירס, Pennsylvania Politics Today and Yesterday: The Tolerable Accommodation‏, מאת Pennsylvania State University Press‏, 1980 (באנגלית)
↑  דייוויד בינדר, Senator Hugh Scott, 93, Dies; Former Leader of Republicans, באתר הניו יורק טיימס, 23 ביולי 1994 (באנגלית)
↑  מייקל ב. קוקלי, Hugh Scott, A Giant In Pa. And Congress, Dies At 93, באתר פילדלפיה אינקוויירר, 23 ביולי 1994 (באנגלית)
↑  ג'. י. סמית', FORMER SENATE MINORITY LEADER HUGH SCOTT DIES AT 93, באתר וושינגטון פוסט, 23 ביולי 1994 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267818905171  ICCU: RAVV075609  ISNI: 0000 0001 1458 9686  LCCN: n50003968  NARA: 10582921  NTA: 151419191  SNAC: w6jd4tsp  SUDOC: 083177736  US Congress: S000174  VIAF: 165940853   WorldCat (עם VIAF): 165940853 
דיוקן ראשוני של סקוט בקונגרס, 1960
סגן נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד ביחד עם הסנאטורים סקוט, מייק מנספילד, ורוברט גריפין, 1974
סקוט (משמאל) עם שר החוץ של הולנד מקס ואן דר סטול (אנ') והסנאטור יוברט האמפרי, יולי 1975
סקוט נואם במסיבת עיתונאים חפוזה לצד הסנאטור בארי גולדווטר ומנהיג הרפובליקנים בבית הנבחרים ג'ון רודס לאחר פגישה עם הנשיא ניקסון בעניין פרשת ווטרגייט, אוגוסט 1974
היידי (סרט)

ערך זה עוסק בסרט משנת 1937. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מבוסס על:  היידי בת ההרים 
 בימוי:  אלן דוון 
 הופק בידי:  דריל זאנוק 
 תסריט:  Julien Josephson, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 שחקנים ראשיים:  שירלי טמפל (Heidi) הלן ווסטלי Greta Meyer אלזה ינסן Mady Christians Thomas Beck סיג רומאן Pauline Moore אגון ברכר סידני בלקמר ז'אן הרשולט כריסטיאן רוב ארתור טריצ'ר Marcia Mae Jones Mary Nash Frank Reicher 
 מוזיקה:  דייוויד בוטולף 
 צילום:  ארתור סי. מילר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1937 
 משך הקרנה:  88 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  שווייץ, הרי האלפים 
 דף הסרט ב־IMDb
 
היידי (נקרא לעיתים גם היידי בת ההרים) הוא סרט דרמה מוזיקלי אמריקאי משנת 1937 בבימויו של אלן דואן שנכתב על ידי ג'וליאן ג'וזפסון יחד עם וולטר פריס. הרעיון לסרט נלקח מספר הילדים היידי בת ההרים של יוהנה ספירי שיצא בשנת 1880. בסרט מככבת שירלי טמפל בתור היידי היתומה, שנלקחת מסבה כדי לחיות כבת לוויה של קלרה, ילדה מפונקת ונכה. הסרט נחל הצלחה שבשלה טמפל הייתה שחקנית הגרלת קופות מספר אחת למשך שלוש שנים.
עלילה

אדלהייד המכונה היידי (מגולמת על ידי שירלי טמפל), היא יתומה שווייצרית בת שמונה שנמסרת על ידי דודתה דטה לסבה אדולף המתבודד בהרים. בתחילה אדולף מתנהג אליה בקור רוח, אך ככל שהיכרותם נמשכת, האופי העליז שלה מפשיר את ליבו.
בהמשך הסרט היידי נלקחת על ידי דודתה שמוסרת אותה אל ביתו של איש עשיר בשם ססמן המתגורר בפרנקפורט אם מיין, המעוניין בבת לוויה לקלרה, ביתו, נערה נכה בכיסא גלגלים. סבה של היידי שומע על כך בזכות הכומר המקומי שנתקל במקרה בהיידי ובדודתה, ומתחיל לחפש אחריה.
אביה של קלרה מבקר בביתו בחג המולד וקלרה מראה לו שבזכות היידי היא יכולה ללכת שוב. הוא מציע להיידי לגור בביתו כבת בית, אבל היא אומרת שהיא מעוניינת לחזור לבית סבה. האומנת של קלרה, רוטנהיימר, מפוטרת על ידי הר ססמן כאשר הוא רואה שהיא מתאכזרת להיידי ומנסה להיפטר ממנה על ידי מכירתה לצוענים. סבא של היידי נתקל בהיידי וברוטנהיימר במהלך ניסיון המכירה, ועוצר אותם רוטנהיימר משקרת למשטרה שסבה של היידי גנב את הילד שלה. היידי מספרת את האמת, ואומרת שהר ססמן יכול לאמת את הסיפור שלה. בסצנה האחרונה רואים את היידי וסבה מתאחדים על ההר ואת מר ססמן וקלרה מבקרים.