stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרוזה (כתב עת)

פרוזה (השם המלא: פרוזה: ירחון לספרות ולאמנות, נקרא בתחילה "פרוזה: עיתונספרות") היה כתב עת ישראלי לספרות ואמנות, שיצא לאור בין ינואר 1976 לינואר 1992. המו"ל היה יוסי קריים.
את הגיליונות הראשונים ערך יעקב בסר. בגיליון הראשון התפרסמו שני שירים של יונה וולך. הגיליון השני נפתח בשני שירים שכתב המשורר הפלסטיני אנטון שמאס על יונה וולך. תקופה זו, לפני הבחירות לכנסת התשיעית המכונות "מהפך 1977", הייתה סוערת מבחינה פוליטית. בסר רצה להבליט בכתב העת מעורבות פוליטית וחברתית, והגדיר את "פרוזה" כ"עיתון מעורב שיעודד ויתמוך במעורבותו האישית והמוסרית של היוצר בחיי החברה שלנו". לעומתו, קריים התעניין פחות בפוליטיקה ושאף יותר לשירה וספרות אמנותית. על רקע חילוקי דעות אלה פרש בסר מעריכת כתב העת באפריל 1976, וקריים היה לעורך הראשי. לאחר זמן מה בסר ייסד את כתב העת הספרותי "עתון 77", שהיה פוליטי יותר באופיו, וערך אותו במשך כ-30 שנה.
לאורך השנים נערכו גליונות על ידי נתן זך, יוסי קריים, ואחרים. בגליונות השונים התפרסמו יצירות מקור (פרוזה ושירה), ציורים, צילומים, מאמרי דעה, ראיונות, ויצירות מתורגמות.
גליונות 4–5 הופיעו כגיליון יחיד, שכונה "גיליון כפול". גליונות כפולים (ואף משולשים, למשל ינואר-מרץ 1980) הופיעו גם בהמשך.
בין אנשי הרוח, התרבות והאמנות שפרסמו מיצירותיהם בכתב-העת לאורך השנים ניתן למנות את יצחק בן נר, יונה וולך, רות לבנית, גבריאל מוקד, יורם קניוק, אשר רייך, יגאל אלון, אדם ברוך, נחום גוטמן, יונתן רטוש, יוסף מונדי, אביגדור סטימצקי, אריה סיון, נעמי פרנקל, דן צלקה, אפרים קישון, יהושע קנז, אריה קרישק, דליה רביקוביץ, יעקב שבתאי, פנחס שדה, אנטון שמאס, יגאל תומרקין ועוד.
בינואר 1992 ראה אור גיליון אחרון של "פרוזה", לזכרו של יוסי קריים, בעריכתו של רינו צרור.
גלריה

כריכת הגיליון הראשון, ינואר 1976
כריכת הגיליון האחרון, ינואר 1992
כריכת גיליון 35–37 (גיליון מורחב), ינואר-מרץ 1980
הערות שוליים

↑  אנטון שמאס: צמרפלדה, בגיליון 204 של כתב העת המקוון "פיוט", ‏2011.
↑  אלי אשד, יומולדת עצוב, באתר ynet, 20 בפברואר 2007.
↑  איתמר לוי, גברת אלמונית, גבר עם פיג'מה, באתר חנות הספרים של איתמר, ‏10 ביולי 2014
ערך זה הוא קצרמרבנושא כתבי עת ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרוח'

פרוח' הוא שמה של שושלת שהחזיקה בין השנים 1603–1670 לסירוגין בתפקידים של מושל (סנג'ק ביי) במחוזות ירושלים ושכם ובתפקיד הממונה על שיירת החג' למכה (אמיר אל-חג'). שני הבולטים בבני המשפחה היו פרוח' אבן-עבדאללה (נפטר ב-1621) ובנו, מוחמד אבן פרוך (נפטר ב-1638). שניהם נודעו בידם הקשה כלפי תושבי ירושלים. הם היו קשורים בקשרי משפחה וחסות למשפחות המושלים של מחוזות עזה (בית רצ'ואן) ולג'ון (בית טורבאי).
לקריאה נוספת

עאדל מנאע, משפחת פרוח': שלטונה ופועלה, עבודת גמר לקבלת תואר מוסמך, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשל"ח-1978.
עאדל מנאע, "מושלי ירושלים מבית פרוח' ויחסיהם עם הבדווים", בתוך: אמנון כהן (עורך), פרקים בתולדות ירושלים בראשית התקופה העות'מאנית, ירושלים: יד יצחק בן צבי, תשל"ט-1979, עמ' 196–232.
מינה רוזן (עורכת ומהדירה), חרבות ירושלים, מגיד מקצת הצרות אשר עברו על ירושלים עיר הקודש בימי השלטון של מחמד אבן פרוח'; יצא לאור לראשונה בעילום שם המחבר בשנת שצ"א בעיר ויניציאה, אוניברסיטת תל אביב, תשמ"א-1981.
דרור זאבי, המאה העות'מאנית: מחוז ירושלים במאה השבע-עשרה, ירושלים: יד בן-צבי, תשנ"ז-1997.
הערות שוליים

↑  ראו: אריה מורגנשטרן, ‏יהדות הגולה והכמיהה לציון, 1240-1840, תכלת 12, אביב תשס"ב 2002
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פליכס זולמן

אין תמונה חופשית
פליכס גד זוּלְמן (Felix Gad Sulman;‏ 30 במרץ 1907, ברלין – 20 בספטמבר 1986, ירושלים) היה פרופסור לפרמקולוגיה ומנהל המחלקה לפרמקולוגיה שימושית באוניברסיטה העברית בירושלים. היה ממייסדי פסטיבל אבו גוש למוזיקה.
ביוגרפיה

זולמן נולד בשנת 1907 נולד בברלין בירת גרמניה. למד באוניברסיטת ברלין; בשנת 1930 קיבל ממנה תואר דוקטור לווטרינריה (DVM) ובשנת 1933 תואר דוקטור לרפואה. בנוסף, למד נגינה בפסנתר וגיטרה בקונסרבטוריון ברלין. הוא ניצח בברלין על מקהלה שנהגה לשיר בחגים בבתי כנסת.
בשנת 1925 ביקר לראשונה בארץ ישראל, ובשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה לארץ. טרם עלייתו, בשנים 1930–1932, שימש כאסיסטנט מחקר במכון למחקר היגיינה ואימונולוגיה בדאהלם שבברלין. בשנת 1934 שימש כאסיסטנט במעבדת מחקר להורמונים של האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1944 מונה בה למרצה, בשנת 1954 מונה למרצה בכיר, בשנת 1959 לפרופסור חבר ובשנת 1969 לפרופסור מן המניין. בשנת 1976 פרש לגמלאות.
בסוף שנות השלושים החל זולמן לארגן את מקהלת ירושלים. בשנת 1949 החל לקחת את המקהלה לשיר בכנסייה באבו גוש. הופעות אלה צברו פופולריות והיוו את הבסיס לפסטיבל אבו גוש. בשנת 1956/7 העביר את ניהול הפסטיבל לידי זיגי שטדרמן.
זולמן שימש כעורך של כתב העת "רפואה וטרינרית". בשנת תשכ"ב הוציאה את הספר "הורמונים: ספר לימוד לתורת ההורמונים והשימוש בהם" בהוצאת ספריית השדה.
היה נשוי לאדית ואב לשניים.
על שמו מוענק פרס לתלמידי מוסמך או דוקטורט מצטיינים בבית הספר לרוקחות באוניברסיטה העברית.
כתביו

פ"ג זולמן, הורמונים: ספר לימוד לתורת ההורמונים והשימוש בהם, תל אביב: ספרית השדה, תשכ"ב.
פרקים בפרמקולוגיה; ערך לפי הרצאות: דן גורדון, ירושלים: אקדמון, תש"ל.
הגורם האנטיגונאוטרופי ובעיית האנטיהורמונים בכלל, ביחד עם פרופ' ברנרד צונדק, דפוס הפועל הצעיר, תל אביב, תש"ג.
תפקודי הורמוני המין במנגנון המין של בעלי החיים, לפי הרצאה של פרופ' ברנרד צונדק וד"ר פ. זולמן בכנוס השנתי 1940, מו"ל : הסתדרות הרופאים הוטרינרים בא"י, 1940, (10 דפים).
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939

בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות ע"ש שטראוס ברחוב צ'נסלור, בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: ד"ר פליכס זולמן: אנטי הורמונים בכלל ועל החומר הגורם הגונאדוטרופי (1 ביוני)
הערות שוליים

↑  אתר הספרייה הלאומית, ערך : ברנרד צונדק
↑  תוכנית הכינוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס
↑  תוכנית הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס רחוב צ'נסלור, ירושלים. בין המשתתפים (לפי א'-ב'): הנרי אונגר, יצחק איצקוביטש, מקס בוכמן, יחיאל קרל גוגנהיים, אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף), בנו גרינפלדר, אברהם דרוקמן, פריץ דרייפוס, פנחס וייל, חיים ארנסט ורטהיימר, יעקב זס, רפאל משה חפץ,  פליכס זולמן, לודוויג פרדיננד מאייר, פליקס מנדל, דוד מרגלית, מכס מרכוס, אריה סדובסקי, רוברט פישר, יוסף פרגר, ברנרד צונדק, גאורג צונדק, הרמן צונדק, יוליוס קליברג, שמעון רוזנבאום, יהודה לייב רוקח, משה רחמילביץ'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007288647105171  BIBSYS: 90325670  BnF: cb17287974v (data)  CiNii: DA11937659  GND: 120804093  ISNI: 0000 0001 1007 0756  LCCN: n79055803  NLA: 35531594  NTA: 096476133  RERO: 02-A003875816  SUDOC: 101351356  VIAF: 116472383   WorldCat (עם VIAF): 116472383
עץ מאובן

פרוסה מלוטשת של עץ מאובן מתקופת הטריאס המאוחרת (לפני כ-230 מיליון שנה) שנמצאה באריזונה. ניתן לזהות שרידי חרקים בתמונה מוגדלת.
בול עץ מאובן בפארק הלאומי פטריפייד פורסט
עץ מאובן (באנגלית: Petrified wood. מיוונית עתיקה: πέτρα, סלע, או אבן; מילולית: עץ שהפך לאבן), הוא השם שניתן לסוג של מאובני עץ, השרידים המאובנים של צמחייה יבשתית. התאבנות (Petrifaction, בניגוד להיווצרות של מאובן דפוס או העתק, שהיא Fossilization) היא תוצאה של תהליך שבו עץ או צמחים דמויי עץ הוחלפו באבן באמצעות תהליך מינרליזציה הכולל לעיתים קרובות פרמינרליזציה (permineralization, המתרחשת כאשר מינרלים מפעפעים מתוך תמיסה וממלאים את פנים התאים וחללים ריקים אחרים) והחלפה. החומרים האורגניים המרכיבים את דפנות התא שוכפלו עם מינרלים (בעיקר סיליקה בצורה של אופאל, כלקדון או קוורץ). במקרים מסוימים, המבנה המקורי של רקמת הגזע נשמר חלקית. בניגוד למאובנים צמחיים אחרים, שהם בדרך כלל טביעות או דחיסות, עץ מאובן הוא ייצוג תלת־ממדי של החומר האורגני המקורי.
תהליך ההתאבנות מתרחש מתחת לאדמה, כאשר עץ נקבר במים או באפר געשי. נוכחות מים מפחיתה את זמינות החמצן וכך מעוכב פירוק אירובי על ידי חיידקים ופטריות. מים עמוסים במינרלים הזורמים דרך המשקעים עלולים להוביל לפרמינרליזציה. במהלך ההחלפה, דפנות התא של הצמח משמשות תבנית למינרליזציה. צריך להיות איזון בין ריקבון של תאית וליגנין ותבנית המינרלים כדי שהפרטים התאיים ישמרו בנאמנות. רוב החומר האורגני מתפרק לעיתים קרובות, אולם חלק מהליגנין עשוי להישאר. סיליקה בצורת אופאל יכולה לצרוב ולחלחל לעץ במהירות יחסית בסביבות מעיינות חמים. עם זאת, עץ מאובן נוצר לרוב מעצים שנקברו במשקעים עדינים של דלתות ומשטחי שיטפונות או להארים וולקניים וערוגות אפר. יער שבו התאבן חומר כזה מכונה יער מאובן.
היווצרות > הדמיית עץ מאובן

מדענים ניסו לשכפל את תהליך ההתאבנות של העץ, הן כדי להבין טוב יותר את תהליך ההתאבנות הטבעי והן כדי לבדוק את השימוש בו כחומר קרמי. ניסיונות מוקדמים נעשו בנתרן מטסיליקט כמקור לסיליקה, אך אורתוזיליקט טטראתיל הוכח כמבטיח יותר.
שימושים

לעץ מאובן יש שימוש מוגבל בתכשיטים, אך הוא משמש בעיקר לייצור פריטים דקורטיביים כגון קצוות ספרים, משטחי שולחן, לוחות שעון או חפצי נוי אחרים. מספר מבני פואבלון קדמונים ליד הפארק הלאומי פטריפייד פורסט נבנו מעץ מאובן, כולל בית האגייט פואבלו (Agate House Pueblo). עץ מאובן משמש גם בריפוי ניו אייג'י.
דוגמאות

עץ מאובן נמצא ברחבי העולם בערוגות משקע מהדבון (לפני כ-390 מיליון שנה), כאשר צמחים עציים הופיעו לראשונה על יבשה, ועד כמעט היום. "יערות" מאובנים נוטים להיות או (1) מערכות אקולוגיות שלמות שנקברות בהתפרצויות געשיות, שבהן גזעים נשארים לעיתים קרובות בעמדת הצמיחה שלהם, או (2) הצטברויות של עצי סחף בסביבות פלוויאליות (שיטפוניות). ברכס אמטיסט בפארק הלאומי ילוסטון יש 27 מערכות אקולוגיות רצופות, עוקבות, של יער שנקבר בהתפרצויות, בעוד שהפארק הלאומי של יער מאובן (Petrified Forest National Park) הוא דוגמה טובה להצטברויות של עצי סחף.
אפר וולקני מתאים במיוחד לשימור עצים, מכיוון שכמויות גדולות של סיליקה משתחררות עם האפר באוויר. נוכחות של עץ מאובן במצע משקע היא לעיתים קרובות אינדיקציה לנוכחות של אפר וולקני שעבר בליה. עץ מאובן יכול להיווצר גם במשקעים ארקוזיים, עשירים בפצלת השדה ומינרלים אחרים המשחררים סיליקה כשהם מתפרקים. נראה כי האקלים החם של הסופרמונסון של תור הקרבון עד לתור הפרם גרם לתפוצה של תהליך זה. שימור יערות מאובנים בערוגות אפר וולקני מושפע פחות מהאקלים ומשמר מגוון גדול יותר של מינים.
אזורים עם מספר רב של עצים מאובנים כוללים:
דוגמאות > אפריקה

מצרים – יער מאובן בכביש קהיר–סואץ, שהוכרז כאתר חסות לאומי על ידי המשרד לאיכות הסביבה, גם באזור קהיר החדשה בהרחבה של העיר מדינת נאסר, אל קטמייה, ליד מחוז אל-מעאדי ונווה מדבר פארפרה.
לוב – ימת החול הגדולה – מאות קילומטרים רבועים של גזעים מאובנים, ענפים ופסולת אחרת מעורבת עם חפצים מתקופת האבן[דרוש מקור]
מדגסקר – החוף הצפון מערבי
נמיביה – היער המאובן של דמארלנד (petrified forest of Damaraland)
סודן – יער מאובן מצפון לאל-קורו
דוגמאות > אסיה

סין – אגן הג'ונגאר של שינג'יאנג, צפון מערב סין, הממשלה פרסמה מאבק נגד איסוף פיראטי של החומר הזה.[דרוש מקור]
הודו – אתרים גאולוגיים מוגנים הידועים בעץ המאובן שבהם הם פארק המאובנים הלאומי טירוואקאראי (Tiruvakkarai, ובו מאובנים בני 20 מיליון שנה) ופארק המאובנים של אקאל ווד (מאובנים בני 180 מיליון שנה). עץ מאובן התגלה גם בדולאווירה במחוז קוץ' (Kutch), בגוג'ראט, המתוארך ל-176–187 מיליון שנים לפני זמננו.
יפן – יער מאובן שמור במוזיאון סנדאי סיטי טומיזאווה
אינדונזיה – עץ מאובן מכסה מספר אזורים בבנטן וגם בחלק מהפארק הלאומי הר הלימון סלק (Halimun Salak).
ישראל – מספר דוגמאות לעצים מאובנים יש במכתש הגדול שבמדבר הנגב.
פקיסטן – סינדה – דאדו – יער מאובן בפארק הלאומי חירתאר
ערב הסעודית – יער מאובן מצפון לריאד[דרוש מקור]
תאילנד – פארק היער המאובן של בנטק במחוז באן טאק הוא בעל העץ המאובן הארוך ביותר בעולם. אורכו 69.7 מטרים.
דוגמאות > אוקיאניה

אוסטרליה – מרבצים של עץ מאובן ועץ שעבר תהליך של אופליזציה. צ'ינצ'ילה, קווינסלנד, מפורסמת בזכות ה"צ'ינצ'ילה האדומה" שלה.
ניו זילנד:
מפרץ קוריו על חוף קטלינס (Catlins) מכיל דוגמאות רבות של עץ מאובן.
יער מאובנים, טקפונה, אוקלנד
חוף מפרץ טיטאהי (Titahi Bay Beach), פוריורה (Porirua)
דוגמאות > אירופה

בלגיה – Geosite Goudberg ליד Hoegaarden.
צ'כיה, נובה פקה (Nová Paka) – היישוב המפורסם ביותר בסלעי הפרם-קרבון בצ'כיה.
צרפת – יער מאובן בכפר שאנקלוזון (Champclauson).
גאורגיה – האנדרטה הלאומית של היער המאובן גודרזי.
גרמניה – המוזיאון לתולדות הטבע קמניץ כולל אוסף של עצים מאובנים, מאתר היער המאובן של קמניץ שנמצא בעיר בשנת 1737.
יוון – היער המאובן של לסבוס, בקצה המערבי של האי לסבוס, הוא אולי הגדול מבין היערות המאובנים, ומשתרע על למעלה מ-150 קמ"ר. הוא הוכרז כאנדרטה לאומית בשנת 1985. יש בו גזעים גדולים וזקופים עם מערכות שורשים וגזעים באורך של עד 22 מ'.
איטליה:
Foresta fossile di Dunarobba, יער מאובן ליד אביליאנו אומברו (Avigliano Umbro), אומבריה (מרכז איטליה), תקופת פיאצ'נציאן שבתקופת הפליוקן.
Foresta pietrificata di Zuri – Soddì, יער מאובן ליד סודי (Soddì שבמחוז אוריסטנו, סרדיניה), מהאוליגוקן.
נורווגיה – יער טרופי מאובן בסבאלברד.
אוקראינה – גזעי אראוקריה מאובנים ליד דרוז'קובקה
בריטניה:
חורשת המאובנים (Fossil Grove), גלאזגו, סקוטלנד
יער מאובנים, דורסט, אנגליה
דוגמאות > אמריקה הצפונית

קנדה – בבתרונות דרום אלברטה; עץ מאובן הוא האבן הפרובינציאלית הרשמית של אלברטה. באי אקסל הייברג שבנונאווט יש יער מאובן גדול. כך יש גם בסביבות נהר צפון ססקצ'ואן, סביב אזור אדמונטון, וכן בבלנש ברוק (Blanche Brook), בסטפנוויל, ניופאונדלנד, יש דוגמאות בנות 305 מיליון שנה.
ארצות הברית:
פארק העץ המאובן (Petrified Wood Park) בלמון (Lemmon), דקוטה הדרומית.
הפארק הלאומי גינקגו/ואנאפום (Ginkgo/Wanapum) במדינת וושינגטון
הפארק הלאומי פטריפייד פורסט באריזונה
יער מאובן בקליפורניה
יער מאובן מיסיסיפי בפלורה, מיסיסיפי
יער מאובן בחוות צ'רוקי
האנדרטה הלאומית של פלוריסנט מרבצי מאובנים (Fossil Beds) ליד פלוריסנט, קולורדו
היער המאובן ילוסטון והיער המאובן גאלאטין, הפארק הלאומי ילוסטון, ויומינג
היחידה הדרומית של הפארק הלאומי תאודור רוזוולט מחוץ למדורה, צפון דקוטה
יער המאובנים גלבוע בניו יורק
היער המאובן בגבעות השחורות (Black Hills Petrified Forest) בדרום דקוטה
פארק המדינה של היער המאובן אסקלנטה (Escalante Petrified Forest State Park) ביוטה
מדבר אגייט (Agate) בעמק נהר הרוג העליון ליד מדפורד, אורגון
יער מאובנים באזור הרי קטסקיל ליד קהיר, ניו יורק
פארק מדינת עמק האש בנבדה
בתרונות ביסטי (Bisti Badlands) בניו מקסיקו
פארק יער הנסיך ויליאם בווירג'יניה.
דוגמאות > אמריקה הדרומית

ארגנטינה – ביער המאובן של סרמיינטו וביער המאובנים בירמילו במחוז סנטה קרוס בפטגוניה הארגנטינאית יש עצים רבים שקוטרם עולה על 3 מטרים ואורכם – על 30 מטרים.
ברזיל:
בפארק הגאוגרפי של פלאורוטה (Paleorrota) ישנו אזור עצום עם עצים מאובנים.
ביער המורשת של העצים המאובנים (Monumento Natural das Árvores Fossilizadas – "אנדרטת עצי מאובנים") בטוקנטינס יש יערות מאובנים של דיקסונאסיה (Dicksonaceae, במיוחד פסרוניוס ו-Tietea singularis) ושל ארתרופיטיס (arthropitys).
ניתן למצוא גם יערות מאובנים של דיקסוניוס (במיוחד פסרוניוס ו-Tietea singularis) וארתרופיטיס במדינת סאו פאולו
יער המאובנים של טרסינה (Floresta Fóssil de Teresina) ליד נהר פוטי, פיאאוי, מתור הפרם (לפני 270–280 מיליון שנים בערך).
אקוודור – יער המאובנים של פויאנגו (Puyango Petrified Forest) – אחד הממצאים העשירים ביותר של עץ מאובן בעולם.
ראו גם

ענבר
אראוקריאוקסילון
פסגת מיור (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר באנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  79°09′00″S 86°25′00″W﻿ / ﻿79.15°S 86.416666666667°W﻿ / -79.15; -86.416666666667
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיפסגת מיור(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיפסגת מיור
 
פסגת מיור (באנגלית: Muir Peak) היא פסגה סלעית בולטת באמצע רכס פרייז'ר בפסגות פאונדרז, ברכס הריטג' שבאנטארקטיקה.
היסטוריה > גילוי הפסגה

הפסגה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1966–1961.
היסטוריה > מקור השם

שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שם יו מ. מיור (Hugh M. Muir) מדען בתוכנית המחקר האנטארקטית של ארצות הברית, ומשתתף במשלחת החורף בתחנת המישור בשנת 1966.
הערות שוליים

1 2 3 4  מידע גאוגרפי והיסטורי
| מסיב אנדרסון |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | גריימס • ספלטסטוסר |  |
| בתרונות | שדה הבתרונות בואי |  |
| רכסים, רמות ומצוקים | רמת אנדרסון • רכס סיפקר |  |
| הרים | האגלר • ראלמן |  |
| גבעות אדסון |
| --- | --- | --- |
| פסגות | אלברס • באגיש • לסטר • קוסקו |  |
| קרחונים | הייד • יוניון |  |
| מפלי קרח | דרייק |  |
| גבעות אנטרפרייז |
| --- | --- | --- |
| עמקים | עמק בל • עמק הורסשו • קניון קונל |  |
| רכסים | רודס |  |
| הרים | דולנס • פאריש • צ'אפל • שוק |  |
| מצוקים | נקודת אורבן |  |
| קרחונים | אהרנסבראק • ארבן • סיל |  |
| רכס פרייז'ר |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | קרחון ובסטר |  |
| הרים | מויר |  |
| אתרים נוספים ברכס הריטג' |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | גוואן • מינסוטה • סטיגול |  |
| זרמי קרח | ראטפורד |  |
| מצוקים | פאונדרז |  |
| נונאטאקים | היי • ויבר • פאסקו |  |
| פסגות | הוטו • לינדר • לנדמארק • רובינסון |  |
| הרים | ברסיק • ג'ונס • וולארד • רודג'ר |  |
פקטינודון

| פקטינודון |
| --- | --- |
 איור של פקטינודון
תקופה
קרטיקון עליון, 66 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: טרודוניים
סוג:: פקטינודון
מין:: Pectinodon bakkeri
שם מדעי
 Pectinodon ‏קרפנטר, 1982

פקטינודון (שם מדעי: Pectinodon; מילולית: "שיני מסרק") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הטרודוניים אשר חי בסוף הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה, אז נכחדו אחרוני הדינוזאורים. בסוג זה ישנו מין אחד - Pectinodon bakkeri, שנקרא על שם החוקר רוברט בקר. מין נוסף בוטל מחמת הספק. שם הסוג נקרא על שם ה"מסרקים" שנמצאו בקצוות שיניו.
דינוזאור זה היה במקור מין של טרודון, דינוזאור חכם דו-רגלי אשר חי גם באזורי אקלים קוטבי והיה פעיל לילה. הוא ידוע רק ממאובני שיניים שנמצאו בדרום אלברטה שבקנדה והשתייכו בעבר לטרודון. ב-1982 החוקר קנת' קרפנפר (Kenneth Carpenter) ראה במאובנים אלה הוכחה לשיניים של דינוזאור קרוב. ככל הנראה הוא היה דומה מאוד לטרודון ואף היה מכוסה נוצות.
כמו שאר הדינוזאורים הוא נכחד לפני 66 מיליון שנה.
פרס אובי

| --- | --- |
 מיקום הטקס:  ניו יורק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הגוף המעניק:  וילג' ווייס 
 תקופת הפרס:  1956–הווה (כ־68 שנים) 
 נקרא על שם:  אוף ברודוויי 
 www.obieawards.com
 
פרס אובי (באנגלית: Obie Award) הוא פרס התיאטרון של אוף ברודוויי ושל אוף אוף ברודוויי, המוענק מדי שנה בחסות העיתון "וילג' ווייס" למחזות, שחקנים ואנשי צוות. זהו פרס מקביל לפרס טוני, המוענק להפקות של ברודוויי.
היסטוריה

יוזם הפרס היה אדווין (אד) פאנצ'ר, המוציא לאור של העיתון "וילג' ווייס", שטיפל בצד הכספי והעסקי של הפרויקט. הפרס מוענק משנת 1956. בראשית דרכו, רק הפקות של אוף ברודוויי היו זכאיות להגיש מועמדות. החל משנת 1964, מתקבלות גם מועמדויות מטעם הפקות של אוף ברודוויי.
למעט החריגים של פרס על מפעל חיים ופרס למחזה האמריקאי החדש הטוב ביותר, אין קטגוריות קבועות, ומרבית הזוכים מקבלים פרסים בקטגוריה ייחודית וחד-פעמית המוקדשת להם ולהופעתם (דוגמה לקטגוריה כזאת: גלן קלוז על הופעתה במחזה "חייו המיוחדים של אלברט נובס"). כפועל יוצא מכך ובניגוד למקובל בפרסים מסוג זה, אין הכרזה מוקדמת על מועמדים בכל קטגוריה, אלא הכרזה על הזוכים בלבד. פרסים שניתנו בעבר היו על משחק, בימוי, הפקה, עיצוב, ציון לשבח מיוחד ועל הצלחה מתמשכת. לא בכל קטגוריה מוענק פרס מדי שנה. "וילג' ווייס" מחלק מדי שנה גם מענקי אובי לקבוצות תיאטרון נבחרות, בסך כולל של 10,000 דולר. בנוסף, מחולק מדי שנה גם מענק על שם רוס ווטזסטון, הקרוי על שמו של עורך מדור התיאטרון של העיתון לשעבר, בסכום של 2,000 דולר, הניתן לתיאטראות המטפחים מחזות חדשים ומקוריים.
פר אולמארק

פר אקסל אולמארק (בשוודית: Per Axel Ahlmark;‏ 15 בינואר 1939 – 8 ביוני 2018) היה סופר, משורר ופוליטיקאי שוודי. היה מנהיג המפלגה העממית הליברלית (המפלגה הליברלית השוודית) בשנים 1975–1978 ושר התעסוקה וסגן ראש ממשלת שוודיה בין השנים 1976–1978. שימש כחבר פרלמנט שוודי בין השנים 1967–1978.
ילדותו וחינוכו

פר אולמארק נולד בסטוקהולם, שוודיה, בנם של הפרופסור לרפואה אקסל אולמארק ורופאת השיניים גנבור ברגלונד. ב-1964 סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת סטוקהולם.
קריירה פוליטית

אולמארק הצטרף ל"צעירים הליברליים של שוודיה" (מחלק הצעירים של המפלגה הליברלית) בשנת 1960, ונבחר ליושב הראש עוד באותה שנה. הוא המשיך לכהן בתפקיד יושב הראש עד ל-1962, וכחבר בוועד המנהל של המפלגה העממית הליברלית בשנים 1960–1978. הוא נבחר כחבר הבית העליון בפרלמנט השוודי מ-1967 עד 1969 (נבחר הציבור של נפת אורברו) (אנ') וכחבר הבית התחתון בין השנים 1969–1970 (ייצג את עיריית סטוקהולם). בעקבות שינוי שיטת מבנה הפרלמנט השוודי בשנים 1970–1971, שירת אולמארק בבית היחיד של הפרלמנט השוודי עד 1978. הוא גם שירת כחבר במועצת אירופה מ-1971 עד 1976 וכסגן יושב הראש של קרן מרטין לותר קינג בין 1968 ועד 1973.
ב-7 בנובמבר 1975, ניצח אולמארק את קודמו והפך למנהיג המפלגה העממית הליברלית בין 1975 ל-1978. מ-1976 ועד 1978, בממשלה הלא-סוציאליסטית הראשונה מזה 40 שנה בשוודיה, כיהן אולמארק כשר התעסוקה וכסגן ראש הממשלה. ב-7 במרץ 1978, אולמארק פרש מהפוליטיקה בשל סיבות אישיות. בשנים 1978 עד 1981 שירת כיושב ראש הוועד המנהל של מוסד הסרטים השוודים.
כתיבה ודעות פוליטיות

אולמארק הוציא לאור מספר ספרים פוליטיים ומאות רבות של מאמרים אודות פוליטיקה, ספרות וקונפליקטים בינלאומיים. במהלך שנות ה-80 הוציא לאור שלושה ספרי שירה, רומן אחד ושני ספרי מאמרים. הוא היה בעל טור באקספרסן (Expressen), העיתון הימי הגדול ביותר בסקנדינביה באותה תקופה, בשנים 1961–1995. החל מ-1997 כותב אולמארק טור בדאגנס ניהטר, עיתון הבוקר השוודי הגדול ביותר. בכתיבתו הוא מאשים את השמאל הפוליטי בשוודיה בחוסר ביקורתיות כלפי משטרים טוטליטארים קומוניסטיים, במיוחד לאחר 1968.
הוא תומך נלהב של מדינת ישראל. בין 1970 ל-1997 שימש כסגן יושב הראש של איגוד הידידות השוודי-ישראלי. הוא היה אחד המייסדים של הוועידה השוודית נגד אנטישמיות (ארגון לתועלת הציבור) ב-1983 ושימש כסגן יושב ראש הוועידה עד 1995. ב-1997 ייסד את איגוד הידידות השוודי-טיוואני.
אולמארק גם משמש כיועץ לקרן אלי ויזל לאנושיות החל מ-1987, וכחבר בוועד המנהל של הארגון הלא ממשלתי UN Watch החל מ-1993.
ב-1994, אולמארק פרסם את הספר Vänstern och tyranniet[דרוש תרגום] שעורר דיון ציבורי רחב. הספר עסק בפעילים שוודים התומכים או אוהדים פוליטית קבוצות פוליטיות אחרות, ב-30 השנים האחרונות. עבודתו הבאה, Det öppna såret,[דרוש תרגום] מסכמת מחקרים חדשים בנוגע לדמוקרטיה ודיקטטורה ביחס למושגים של מלחמה, רצח עם/רצח המוני ורעב המוני. בשנת 1997 גרר הספר את אחד הוויכוחים הלוהטים ביותר בעשורים האחרונים בשוודיה לגבי חירות ואויביה. ספרו האחרון בתחום, Det är demokratin, dumbom! ("זו הדמוקרטיה, טיפש!") פורסם ב-2004.
אולמארק תמך בפלישה לעיראק ב-2003 (שהונהגה בידי ארצות הברית) והיה ביקורתי מאוד כלפי הנס בליקס (אשר בנוסף ליתר תפקידיו משמש גם כחבר בולט במפלגה העממית הליברלית השוודית, ושימש כסגנו של אולמארק ב"צעירים הליברליים של שוודיה"). במאמר לוושינגטון טיימס תיאר אולמארק את בליקס כ"חלש ומוטעה בקלות" ו"סמרטוט" פוליטי. אולמארק הוא גם אחד מאנשי הלובי השוודי החזקים ביותר למען ישראל, ובספרו "Gör inga dumheter medan jag är död!"[דרוש תרגום] משנת 2011, האשים את שר החוץ השוודי קארל בילדט באדישות כלפי רצח עם.
קרן פר אולמארק

לכבוד יום הולדתו ה-70 של אולמארק ב-2009, הוקמה קרן פר אולמארק באוקטובר 2008 בידי העצרת היהודית בסטוקהולם. המטרה המוצהרת של הקרן היא "לקדם מחקר מדעי וחינוך במדע המדינה, היסטוריה של הרעיונות ובהיסטוריה של עם ישראל, כמו גם בכלכלה, והכל בדגש מיוחד על נושאים המערבים דמוקרטיה וזכויות אדם". יושב ראש הקרן הוא איש העסקים רוברט וייל וכיושב ראש של כבוד משמש הרב מיכאל מלכיאור.
במישור האישי

אולמארק נישא לראשונה בשנת 1965, לעיתונאית לילאמור מלסטד. בין השנים 1978 ל-1981 היה נשוי לשחקנית ביבי אנדרסון, ומאז נישא שלישית. נפטר ב-8 ביוני 2018.
פרסים ואותות

1986: פרס מגן ירושלים, הקונגרס היהודי העולמי
1992: עמית של כבוד, האוניברסיטה העברית בירושלים
1999: פרס טוריניי סגרשטידט, איגוד הידידות השוודי-ישראלי
2000: דוקטור לשם כבוד, האוניברסיטה העברית, בוסטון
2002: דוקטור לשם כבוד, האוניברסיטה העברית בירושלים
2003: מדליית ברטיל אולין, הצעירים הליברליים של שוודיה
2003: פרס יאן קרסקי, הוועד היהודי-אמריקני