ז'ורז' פומפידו
חייו > ראש ממשלת צרפת

לאחר שב-16 באפריל 1962 התפטר ראש הממשלה מישל דברה, מונה פומפידו לתפקיד, אותו מילא תחת הנשיא דה גול עד ה-21 ביולי 1968. תקופת כהונתו היא הארוכה ביותר מבין ראשי הממשלה ברפובליקה החמישית. מועמדותו לתפקיד ראש הממשלה הייתה שנויה במחלוקת מכיוון שפומפידו לא היה חבר באספה הלאומית, ובאוקטובר 1962 אף התקבלה נגדו הצעת אי-אמון, אותה ביטל דה גול. המפלגה הגוליסטית זכתה בבחירות שנערכו באותה שנה ופומפידו נשאר בתפקידו. שנתיים לאחר מכן התמודד פומפידו עם שביתת הכורים, וב-1967 הוביל את המפלגה לניצחון דחוק בבחירות. פומפידו מילא תפקיד מפתח בפתרון המשבר במאי 1968 בצרפת, שהיה תקופה של תסיסה אזרחית שסומנה על ידי מחאות סטודנטים נרחבות ושביתות עובדים. ההפגנות, שהחלו כהפגנות סטודנטים נגד מערכות חינוך מיושנות ומדיניות אוטוריטרית, הסלימו במהירות לשביתה כללית ארצית. זה הביא לכמעט 10 מיליון עובדים שהסתלקו מעבודתם ולדרישות לרפורמות פוליטיות, כלכליות וחברתיות משמעותיות. המשבר איים להפיל את ממשלת צרפת, ורבים חששו שהמדינה על סף מהפכה. גישתו להתמודדות עם המשבר הייתה פרגמטית ופייסנית במיוחד, בניגוד לעמדתו הקשוחה יותר של הנשיא שארל דה גול. האסטרטגיה שלו הייתה לשבור את הקואליציה של הסטודנטים והעובדים על ידי משא ומתן עם האיגודים המקצועיים והמעסיקים/ זה הוביל להסכמי גרנל, שסיפקו העלאות שכר משמעותיות ותנאי עבודה טובים יותר לפועלים, והרגיעו בהצלחה את השביתות.
דה גול עזב בתחילה את צרפת לתקופה קצרה במהלך שיא המשבר, מה שהוביל לאי ודאות לגבי יציבות הממשלה. גישתו של פומפידו זיכתה אותו בכבוד ובאמינות פוליטית, והציבה אותו עוד יותר כיורשו הטבעי של דה גול.
עד המשבר התאפיינה כהונתו של פומפידו בשגשוג כלכלי ובשלווה יחסית, אך בזמן האירועים התעוררו חילוקי דעות בין דה גול לפומפידו, שהחלו כשהאחרון לא הבין מדוע דה גול לא יידע אותו על נסיעתו לבאדן-באדן ב-29 במאי. בין השניים, שעד אז היו ביחסים טובים, שררה מאז מתיחות מתמדת. פומפידו הוביל את המפלגה לניצחון נוסף בבחירות 1968, אך התפטר לאחריהן. בינואר 1969 הודיע פומפידו על מועמדותו לנשיאות. מספר שבועות לאחר מכן, הוזכר שמו בפרשת מרקוביץ
פרשת מרקוביץ הייתה שערורייה פוליטית שהיו לה השלכות משמעותיות על ז'ורז' פומפידו, במיוחד בתקופת מועמדותו לנשיאות. השערורייה נסבה סביב מותו החשוד של סטבן מרקוביץ', שומר ראשו של השחקן הצרפתי אלן דלון, בשנת 1968. מרקוביץ' נמצא נרצח, ומהר מאוד נפוצו שמועות הקושרות את מותו לקנוניה רחבה יותר הכוללת דמויות בעלות פרופיל גבוה בחברה הצרפתית. מה שהסלים את הפרשה לסוגיה פוליטית מרכזית היו טענות, אולי מפוברקות, שעירבו את אשתו של פומפידו, קלוד קאחור, בפעילויות שערורייתיות.
השמועות העלו כי מסתובבים תצלומים שערורייתיים של אשתו של פומפידו, שהטילו צל על תדמיתו הפוליטית. אף על פי שמעולם לא הוכח שהתמונות קיימות, העיתוי של השערורייה - רגע לפני הבחירות לנשיאות ב-1969 - היה טעון פוליטית. פומפידו עצמו האמין שהשמועות הללו הן חלק ממסע הכפשות שהוקם על ידי חברי המעגל הפנימי של שארל דה גול כדי לערער את סיכוייו הפוליטיים. הוא הכחיש בתוקף את ההאשמות והגן בפומבי על אשתו, אך השערורייה השפיעה על מערכת היחסים שלו עם דה גול, שכבר היו מתוחים בגלל חילוקי הדעות ביניהם במהלך הפגנות הסטודנטים ב-1968.
למרות המחלוקת, הצליח פומפידו לצאת כמעט ללא פגע מפרשת מרקוביץ'. טיפולו במצב, לרבות הכחשתו הנחרצת להאשמות ויכולתו לשמור על תגובה מכובדת, סייעו לו לזכות באהדה ציבורית. זה בסופו של דבר לא מנע ממנו להבטיח את הנשיאות מאוחר יותר באותה שנה, שם ימשיך את מורשתו של דה גול אך עם גישה פרגמטית ודיפלומטית משלו.
בדיעבד, פרשת מרקוביץ' נתפסת כדוגמה מוקדמת לסוג השערוריות האישיות שאפיינו יותר ויותר את הפוליטיקה המודרנית, שבה עניינים פרטיים מופעלים לרוב בנשק למטרות פוליטיות. יכולתו של פומפידו לעמוד בשערורייה ללא נזק פוליטי גדול היא עדות לחוסן ולחוש הפוליטי שלו.
במדיניות החברתית, כהונתו של פומפידו כראש ממשלה הייתה עדה להקמת הקרן הלאומית לתעסוקה ב-1963 כדי להתמודד עם ההשפעות השליליות על התעסוקה שנגרמו כתוצאה משינוי מבני תעשייתי.
ז'אק שיראק ששימש כעוזרו של ראש הממשלה פומפידו נזכר:
האיש נתן חזות של חשאי, ערמומי, קצת ערמומי - מה שהיה, במידה מסוימת. עם זאת, היו אלה בעיקר האינטליגנציה, התרבות והיכולת שלו שהעניקו לו סמכות שאין עליה עוררין וזכו לכבוד... אני זוכר את גבותיו הבלתי מאולפות, את מבטו החודר, החביב מאוד, את החיוך התופס, מלא ההומור והשובבות, את קולו. עם הגוון הנמוך, החם והחצץ הנפלא שלו, ודמות עוצמתית ואלגנטית כאחד. שמור באופן טבעי, מעט נתון להתפרצויות רגשיות, פומפידו לא יצר קשרים הדוקים מאוד עם עמיתיו
.