stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי אוזבקיסטן–אזרבייג'ן
היסטוריה

ביקורי ראשי המדינות הביאו לפיתוח והתקדמות היחסים הדו צדדיים בין המדינות. הביקור הרשמי הראשון של נשיא אוזבקיסטן, אסלאם קרימוב, ב-26 עד 27 במאי 1996, הביא לחתימת הסכם בין שתי הממשלות במסגרת הבנה הדדית. במסגרת הביקור, נשיא אוזבקיסטן קיבל תואר דוקטור לשם כבוד באוניברסיטת באקו. במהלך הביקור, איידר אלייב נשא נאום שבו הוא ציין כי ביקורים של מנהיגי מדינות דוברי שפות טורקיות תורמים להתפחות שיתוף הפעולה בין מדינות אלה, בין עם הרחבת הקשרים התרבותיים והרוחניים ובין עם פיתוח היחסים הכלכליים ביניהן.
היידר אלייב ביקר באוזבקיסטן ב-18 עד 19 ביוני 1997. במהלך הביקור, נחתמו 19 מזכרי הבנות בטשקנט. אחד המזכרים התבטא בפיתוח שיתוף הפעולה וחיזוק היחסים בין המדינות. נשיא אוזבקיסטן ציין כי היחסים בין המדינות יאופיינו בשיתוף פעולה אסטרטגי. בפגישתם של שני הנשיאים נדונו גם נושאים בעלי עניין משותף וכן הנשיאים החליפו דעות לגבי היבטים שונים של שיתופי פעולה. ב-19 ביוני 1997, נשיא אזרבייג'ן קיבל תואר דוקטור לשם כבוד באוניברסיטת טשקנט.
ככלל, פגישות בין נשיאי אזרבייג'ן ואוזבקיסטן במסגרת ארגונים בינלאומיים כגון נאט"ו, הביאו לחיזוק היחסים בין שתי המדינות. ב-23 עד 24 במרץ 2004, אילהם אלייב ביקר באוזבקיסטן, במהלך ביקורו שני מנהיגי המדינות קיימו מפגש שבו שני הצדדים הקדישו תשומת לב רבה להתפתחות שיתוף הפעולה הכלכלי, כולל הגדלת מחזור הסחר ההדדי, התחבורה והאנרגיה, וכן הרחבת היחסים ההומניטרים והתרבותיים.
ב-11 בספטמבר 2008, אסלאם קרימוב, ביקר רשימת באזרבייג'ן. לאחר פגישתם של שני הנשיאים, התקיים טקס חתימת האמנות בין המדינות, שרובם התמקדו בפיתוח שיתופי הפעולה, חילופי מידע, הגנה הדדית, הגנת הסביבה, התקשורת ועוד.
יחסים כלכליים

הוועדה הבין-ממשלתית המשותפת לשיתוף פעולה בינלאומי בין אוזבקיסטן לבין אזרבייג'ן תורמת לפיתוח שיתוך הפעולה המסחרי והכלכלי בין המדינות. עד 2013, התקיימו שמונה ישיבות של ועדה זו. הפגישה האחרונה התקיימה ב-8 בספטמבר 2012. עם זאת, היקף מחזור הסחר בין אוזבקיסטן לאזרבייג'ן (25.9 מיליון דולר אמריקאי ב-2012 ומעל 23.5 מיליון דולר אמריקאי עד סוף ששת החודשים הראשונים של 2013) אינו משקף את הפוטנציאל האמיתי של ועידה זו.
ראו גם

יחסי אזרבייג'ן–רוסיה
יחסי אוזבקיסטן–רוסיה
אנה לאייבסקה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בינואר 1982 (בת 43) קייב, ברה"מ 
 מדינה:  אוקראינה 
 תקופת הפעילות:  מ-1997
 פרופיל ב-IMDb
 
אנה סרגייבנה לאייבסקה (ברוסית: Анна Сергеевна Лаевская; בספרדית: Anna Sergeyevna Layevska; נולדה ב-10 בינואר 1982) היא שחקנית וזמרת מקסיקנית ילידת אוקראינה.
ביוגרפיה

אנה סרגייבנה לאייבסקה נולדה בקייב, אוקראינה. בתם היחידה של הכנר סרגיי לאייבסקה ושל השחקנית אינה רסטסבטאייבה, מהמיעוט הרוסי באוקראינה. ב-1987 עברו אנה ומשפחתה למוסקבה, וב-1991 עברו מקסיקו. היא החלה לנגן בכינור כשהייתה בת חמש ובהמשך למדה גם גיטרה ופסנתר, והיא דוברת שלוש שפות; אנגלית, ספרדית ורוסית.
קריירה

אנה לאייבסקה הצטלמה לראשונה בשנת 1997 לטלנובלה המקסיקנית "האם יהיה לנו אי פעם כנפיים" מבית היוצר של טלוויסה, בתפקיד של כנרית רוסיה. בהמשך היא הייתה שחקנית בעוד סדרות טלוויזיה של חברת טלוויסה ומשנת 2010 בחברת Telemundo.
בשנת 2001 היא זכתה לראשונה לפרס ובהמשך היא הייתה מועמדת למספר פרסי קולנוע נוספים.
בשנת 2005 לאייבסקה שיחקה בתפקיד משני בטלנובלה "אם חורגת" בדמותה של אסטרז'ה סן רומן. בהמשך השנה היא השתתפה בגרסה מקסיקנית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" ושרדה מספר שלבים בזכות הקהל.
בשנת 2008 כיכבה בטלנובלה "אויבת יקרה" בדמותה של לורנה דה לה קרוז; לצדם של גבריאל סוטו ודנה פאולה.
בשנת 2009 השתתפה בטלנובלה המקסיקנית "קיץ של אהבה" בתפקיד של ולריה מישל, לצדם של השחקנים דולסה מריה, גונסלו גרסיה ויוואנקו וקרלה סוזה.
בשנת 2011 כיכבה לצד ג'נקרלוס קנלה בטלנובלה "לאהוב את לולה" בתפקיד של דבורה נוריאגה.
בשנת 2014 גילמה את שחקנית הקולנוע מירוסלאבה שטרן בסרט הביוגרפי "קנטיפלס", אודות חיו של השחקן קנטינפלס.
בשנים 2016–2017 שיחקה בתפקיד חוזר בסדרת הדרמה המקסיקנית "Blue Demon" בתפקיד סילביה גארזה.
בשנת 2018 שיחקה בקומדיה הרומנטית "ציור של השמיים", בכיכובה של מאיטה פרוני. באותה השנה כיכבה בטלנובלה "Y mañana será otro día… mejor" בדמותה של מרגריטה רוחאס; הטלנובלה היא עיבוד לטלנובלה ונצואלית משנת 2009.
בשנת 2019 היא שיחקה את דמותה של לורה וולף בסדרת הטלוויזיה "יאנקי"; שעלתה בבכורה בסטרימינג נטפליקס ב-14 ביוני ובוטלה לאחר עונה זו.
בשנת 2021 החלה לשחק בסדרת הקומדיה המקסיקנית "עושות שכונה" בתור סילביה אספינוזה לצד מארק תאצ'ר; שעלתה בבכורה ב-7 ביולי 2021 בשירות נטפליקס.
בשנת 2022 ביצעה הופעת אורח בטלנובלה המקסיקנית "Mi secreto" בתור מריאנה.
בשנת 2023 שיחקה לצדה של מאיטה פרוני בסדרת הדרמה והמתח של נטפליקס "טריפטיכון". באותה שנה החלה לככב בסדרת הדרמה המקסיקנית "Dra. Lucía, un don extraordinario" של רשת הטלוויזיה TV Azteca. ביצעה גם הופעת אורח בסדרת האנתולוגיה "La hora marcada" של שירות הסטרימינג "Vix" (אנ').
בשנת 2024 שיחקה בסדרת האקשן וההרפתקאות הספרדית "זורו" בדמותה של אירינה איוונובה; הסדרה עלתה בשירות הסטרימינג פריים וידאו.
חיים אישיים

בשנת 2013 היא החלה מערכת יחסים עם איש העסקים המקסיקני רודריגו מוריירה והם נישאו ב-12 באפריל 2014 במורלוס. ב-9 בדצמבר 2017 במקסיקו סיטי, היא ילדה את בתה הראשונה, מאשה. בשנת 2020, היא ילדה את בנה השני, סנטיאגו.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2006 | Cansada de besar sapos | אנדי |  |
| 2008 | Casi divas | חימנה |  |
| 2008 | The Fighter | הלן |  |
| 2009 | גשם של פלאפל | סמנת'ה "סאם" ספארקס | דיבוב |
| 2009 | Me importas tu y tu | פרננדה אלוורז |  |
| 2014 | קנטינפלס (אנ') | מירוסלאבה שטרן (אנ') |  |
| 2017 | La Leyenda Del Diamante | הלנה |  |
| 2018 | Dibujando el Cielo | סילביה |  |
| TBA | El Club Perfecto |  |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1997 | Alguna vez tendremos alas | כנרית | 4 פרקים |
| 1998 | Preciosa | נסיכה | פרק אחד |
| 1999 | Amor gitano | מריה | 6 פרקים |
| 2000 | Locura de amor | מרינה איטוריאגה קמרגו | פרק: "#1.115" |
| 2000–2001 | Primer Amor - A Mil Por Hora | מרינה איטוריאגה קמרגו | תפקיד ראשי; 101 פרקים |
| 2001 | בזמן הפרפרים (אנ') | לינה לובאטון | סרט טלוויזיה של שואוטיים |
| 2001–2002 | El juego de la vida | פאולינה דה לה מורה | תפקיד ראשי; 165 פרקים |
| 2003–2004 | CLAP, el lugar de tus sueños | ולנטינה קווינטרו אראגון | תפקיד ראשי; 95 פרקים |
| 2005 | אם חורגת | אסטרז'ה סן רומן פרננדז | תפקיד משני |
| 2006 | Vecinos | שרה | פרק: "I rent my apartment" |
| 2006–2007 | Las dos caras de Ana | אנה אסקודרו ויוונקו | תפקיד ראשי; 120 פרקים |
| 2008 | אויבת יקרה (אנ') | לורנה דה לה קרוז | תפקיד ראשי; 110 פרקים |
| 2009 | קיץ של אהבה (אנ') | ולריה מישל | 9 פרקים |
| 2009 | Mujeres asesinas | מרסלה רודריגז | פרק: "Clara, the Imaginative One" |
| 2009 | Tiempo final | פילאר | פרק: "Birthday" |
| 2010–2011 | El fantasma de Elena | אלנה קאלקניו | תפקיד ראשי; 117 פרקים |
| 2011 | לאהוב את לולה (אנ') | דבורה נוריאגה דה סטנה-קרוז | 112 פרקים |
| 2011 | סוכן מחוק | אירינה | פרק: "Depth Perception" |
| 2012 | Relaciones peligrosas | פטרישיה "פאטי" מילאנו | תפקיד ראשי; 110 פרקים |
| 2013 | Dama y obrero | איגנסיה סנטה-מריה מנדוזה | תפקיד ראשי; 115 פרקים |
| 2014 | Isa | דדל קפונה | סרט טלוויזיה של Syfy (אנ') |
| 2016 | Sin rastro de ti | קמילה בורג'ס | תפקיד ראשי; 16 פרקים |
| 2016–2017 | Blue Demon | סילביה | 14 פרקים |
| 2017 | Maldita Tentación | אסטפניה בראון | תפקיד ראשי; 45 פרקים |
| 2017 | Érase una vez | סינת'יה | פרק: "The Ugly Duckling" |
| 2018 | José José, el príncipe de la canción | כריסטיאן באך (אנ') | 3 פרקים |
| 2018 | Y mañana será otro día | מרגריטה רוחאס דה גונזלס | תפקיד ראשי; 77 פרקים |
| 2019 | יאנקי | לאורה וולף | תפקיד ראשי; 25 פרקים |
| 2020 | The Flowers | סשה | פרק: "A Lady with Flowers" |
| 2020 | La negociadora | מוניקה סאנצ'ס | 12 פרקים |
| 2021 | La muchacha que limpia | סוניה | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
| 2021–2022 | עושות שכונה (אנ') | סילביה אספינוזה | תפקיד ראשי (2 עונות); 16 פרקים |
| 2022 | Mi secreto | מריאנה מונקדו דה אוגרטה | 2 פרקים |
| 2023 | טריפטיכון (אנ') | מריה פרננדה | 6 פרקים |
| 2023 | La Hora Marcada | לילי | פרק: "Reflejos Fugaces" |
| 2023–2024 | Dra. Lucía, un don extraordinario | ד"ר מריאנה אסקיוול | תפקיד ראשי (2 עונות); 100 פרקים |
| 2024 | זורו | אירנה איוונובה | תפקיד ראשי; 10 פרקים |
| 2024 | We are gold | אנה פאו |  |
פרסים ומועמדויות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | פרס | קטגוריה | סרט | תוצאה |
| 2001 | TVyNovelas Awards | תגלית | Primer amor... a mil por hora | זכייה |
| 2001 | TVyNovelas Awards | נשיקה | Primer amor... a mil por hora | זכייה |
| 2006 | TVyNovelas Awards | שחקנית צעירה מובילה |  La Madrastra  | מועמדות |
| 2007 | TVyNovelas Awards | שחקנית מובילה |  Las Dos Caras de Ana  | מועמדות |
| 2009 | Premios ACE | שחקנית |  Querida Enemiga  | מועמדות |
| 2012 | Premios Tu Mundo | דמות רעה |  Mi Corazón Insiste en Lola Volcán  | מועמדות |
| 2012 | Premios Tu Mundo | הזוג המושלם |  Relaciones Peligrosas  | מועמדות |
| 2012 | Premios Tu Mundo | נשיקה |  Relaciones Peligrosas  | מועמדות |
| 2012 | Premios People en Español | שחקנית משנה |  Relaciones Peligrosas  | מועמדות |
| 2013 | Miami Life Awards | שחקנית משנה |  Relaciones Peligrosas  | מועמדות |
| 2013 | Premios People en Español | שחקנית | Dama y Obrero  | מועמדות |
ל'רוי פופ ווקר

ל'רוי פופ ווקר (באנגלית: LeRoy Pope Walker;‏ 7 בפברואר 1817 – 23 באוגוסט 1884) היה מזכיר המלחמה הראשון של קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה") במלחמת האזרחים האמריקנית.
ראשית חייו

ל'רוי ווקר נולד ליד האנטסוויל, אלבמה ב-1817 לג'ון ויליאם ווקר ולמטילדה פופ, בתו של ל'רוי פופ. הוא התחנך אצל מורים פרטיים ולמד באוניברסיטאות באלבמה ובוירג'יניה. לפני שהגיע לגיל 21 הוא כבר התקבל ללשכת עורכי הדין. ב-29 ביולי 1850 הוא נשא לאישה את אליזה דיקסון פיקט. הוא שימש בכמה משרות באלבמה. ב-1853 הוא התפטר ממשרתו כשופט כדי להתמקד בעסקי עריכת דין. הוא נמנה עם תומכי הפרישה מן האיחוד.
מלחמת האזרחים

על פי עצתם של כמה ממקורביו של ווקר, כולל אחיו ריצ'רד, מינה אותו נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס למזכיר המלחמה, אף על פי שדייוויס לא הכירו אישית. הוא היה אנרגטי ומלא ביטחון בתמיכתו בקונפדרציה, אך לא היה בעל הכשרה צבאית. הלחצים והקשיים שהיו כרוכים במשרתו בקבינט השפיעו מאוד על מצב בריאותו. במרץ 1861 מדינות הדרום שפרשו מן האיחוד מינו נציגים מיוחדים שנסעו לאותן מדינות דרומיות שטרם פרשו. ווקר מונה להיות נציג אלבמה לוועידת הפרישה של טנסי, שם הוא קרא בפומבי את חוקי הפרישה של אלבמה וניסע לשכנע את הפוליטיקאים של טנסי להצביע באופן דומה.
באפריל 1861, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת האזרחים שהחלה בקרב פורט סאמטר, חזה ווקר שוושינגטון די. סי. ובוסטון יפלו בידי הקונפדרציה עוד לפני ה-1 במאי אותה שנה. אף על פי כן, אירועים אלו לא התרחשו והפעם האחרונה שצבאו של הגנרל רוברט אדוארד לי פלש לשטח כלשהו של מדינות הצפון היה המערכה על פנסילבניה שהסתיימה בקרב גטיסברג שהסתיים בניצחון צבא האיחוד. לאחר קרב זה לא ניסתה הקונפדרציה לנסות ולפלוש לשטחי האיחוד.
החל מאוגוסט 1861 עודד דייוויס את ווקר לקבל על עצמו את תפקיד נציג הקונפדרציה באירופה. ווקר לא נענה להצעה, אך ב-16 בספטמבר התפטר מתפקידו. דייוויס העניק לו דרגת בריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה והוא פיקד על חילות המצב במוביל ובמונטגומרי, אלבמה עד אשר במרץ 1862 הוא התפטר. באפריל 1864 הוא שב לצבא הקונפדרציה ושימש בו כשופט צבאי.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה שב ווקר לעסקי עריכת הדין והמשיך לגלות עניין בפוליטיקה. הוא נפטר ב-1884 ונטמן בבית הקברות מייפל היל שבהאנטסוויל.
הקבינט הראשון של הקונפדרציה. ווקר עומד מימין.
קלמונט לימון דבש

| --- | --- |

קלמונט לימון דבש
 לידה:  1 בספטמבר 1927 ד' באלול התרפ"ז טריפולי לוב
 פטירה:  28 במרץ 1996 (בגיל 68) ח ניסן התשנ"ו חיפה
 תאריך עלייה:  14 באפריל 1948 כמעפיל באנייה נחשון.
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי
 תקופת הפעילות:  1948–1980 (כ־32 שנים)
 דרגה:   רב-נגד (לשעבר רס"ר חמישה כוכבים)   סרן לשם כבוד
 תפקידים בשירות
 מלח ב- ק-26 ה"יוקטן", ש-45 ה"טאג האפור", רס"ר ה- ק-28 אח"י מבטח,  רס"ר ספינה אח"י אילת.  רס"ר בית ספר חובלים.  רס"ר חיל הים.  ראש מדור משטר ומשמעת, מטה חיל הים.
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות    מבצע קדש    מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה    מלחמת יום הכיפורים
 תפקידים אזרחיים
 ראש מחלקת תפעול נמל חיפה
 
קלמונט לימון דבש (1 בספטמבר 1927 – 28 מרץ 1996) היה ממתנדבי חוץ-לארץ (מח"ל) ומראשוני חיל הים. שירת בחיל הים מ-1948 עד 1980, והיה רס"ר המשחתת אילת, רס"ר בית ספר לחובלים ורס"ר חיל הים. לאחר שחרורו ניהל את מחלקת התפעול של נמל חיפה (1980–1990).
משפחה ועליה

קלמונט (לימון) דבש, בכור מבין 7 אחים ואחיות, נולד לדוד ולרובינה בטריפולי שבלוב ביום ד' באלול התרפ"ז, 1 בספטמבר 1927. בתחילת שנות ה-40 ברח עם משפחתו לתוניס השכנה בשל כניסת הגרמנים ללוב. בתחילת 1948 הצטרף לשורות המח"ל ועסק בהעמסת סחורות על ה"אלטלנה" בנמלי צרפת. קלמונט עלה לישראל בספינת המעפילים "נחשון-הקסטל", נתפס על ידי הבריטים ונאסר במחנות המעצר בקפריסין. עם הקמת המדינה הצטרף לחיל הים ושירת בו כ-32 שנים בתפקידים שונים.
העפלה

בגיל 17 התגייס דבש בלוב למח"ל הגיע לצרפת ועסק במסגרת האצ"ל בהעמסת ציוד וסחורות על גבי ה'אלטלנה', חודשים לפני הפלגתה לישראל. ב-14 באפריל 1948 עלה קלמונט ארצה על האנייה 'נחשון - הקסטל', כשעל סיפונה 550 מעפילים ואנשי הפלי"ם שסייעו בהעלאתם. ב-28 באפריל, עם התקרבות האנייה לחופי הארץ, השתלטו חיילים בריטים על האנייה בכוח רב שכלל שימוש באלות, זרנוקי מים וגז מדמיע. הבריטים נתקלו בהתנגדות המעפילים ואנשי הפלי"ם שעל סיפונה. במהלך העימות נפצע קלמונט בראשו וגורש למחנות המעצר בקפריסין, כמו יתר מעפילי ה'נחשון'. במהלך תקופת המעצר בקפריסין השתתף במספר ניסיונות בריחה שנכשלו. עם סגירת מחנות המעצר וקום המדינה עלה דבש לישראל והצטרף לחיל הים כימאי.
חיל הים – שנים מוקדמות

דבש שירת על גבי מגוון כלי שיט של חיל הים הצעיר וביניהם ק-26 ה"יוקטן" וה- ש-45 ה"טאג האפור". את תפקידו הראשון כרס"ר ביצע דבש על גבי הפריגטה ק-28 אח"י מבטח. באוגוסט 1953 יצא על גבי אח"י מבטח ק-28 (שהפליגה יחד עם אח"י משגב (ק-30)) ליוון לצורך מתן טיפולים הומניטריים לנפגעי רעידת האדמה שפקדה את איי יוון, בשנת 1954 השתתף בהעלאת עצמותיו של הברון דה רוטשילד לקבורה בארץ על גבי הפריגטה אח"י מבטח (ק-28). מתוקף תפקידו, ניהל דבש את טקס קבלת הארונות בצרפת ובארץ. בשנת 1959, חזר קלמונט כנספח לצוות הפריגטה אח"י מבטח (ק-28), בהפלגתה הארוכה - "מבצע מנגו" והאחרונה בשירות חיל הים הישראלי לציילון.
רס"ר המשחתת אח"י אילת

בשנת 1956 נשלח דבש כחלק מצוות מקדים להביא ארצה את המשחתת ק-40, אח"י אילת, מאנגליה. שם שהה כחצי שנה ומאז המשיך שימש כרס"ר המשחתת כ-11 שנים עד ליום טיבועה מול חופי מצרים ב־21 באוקטובר 1967. הוא השתתף בקרב ללכידת ה"אבראהים אל אוואל", אנייה מצרית שהפציצה את חופי חיפה ולימים הפכה לספינה ישראלית בשם ק-38, אח"י חיפה, כמו כן ב"קרב רומני" שהסתיים בהטבעת טרפדות מצריות מדגם P183.
ב-21 באוקטובר 1967 טובעה המשחתת אילת על ידי סטי"לים מצריים מול חופי פורט סעיד. 47 מאנשי צוות האנייה קיפחו את חייהם ו-91 נפצעו. דבש, שלא החמיץ מעולם הפלגה עם אנשיו, לא היה על האנייה באותה עת עקב מחלה. מתוקף תפקידו כרס"ר האילת ליווה את המשפחות והנפגעים בלוויות, בבתי החולים ולאורך תהליכי הזיהוי והשיקום. דבש נותר בקשר עם רבים מניצולי צוות האילת והיה פעיל שנים רבות בעמותות להנצחתן.
שנים מאוחרות – חיל הים

לאחר הטבעת משחתת אילת עבר קלמונט לשמש כרס"ר בית הספר לחובלים בבה"ד חיל הים, שם שירת כ-11 שנים. בשנת 1975 קיבל מהאלוף בנימין (ביני) תלם את תפקיד רס"ר חיל הים. בקיץ 1976 יצא לארצות הברית לארגון הופעת צוותי הספינות מבצע פעמון החירות.
בשנת 1978, העניק לו מפקד חיל הים מיכאל ברקאי, דרגת קצונה של כבוד, והוא שירת בדרגת סרן במטה חיל הים כראש מדור משטר ומשמעת. קלמונט שירת בצה"ל למשך 32 שנה והיה אחראי לעיצוב דמותם של קציני החיל לדורותיהם.
תפקידים אזרחיים

עם פרישתו כיהן דבש למעלה מעשור כראש מחלקת תפעול של נמל חיפה.
חיים אישיים

לאחר המסע הארוך מטריפולי שבלוב לישראל השתקע דבש והקים משפחה בקרית ים. תחילה ב"שיכון צבא הקבע" בקרית ים ב' עם רבים מחבריו אנשי הצבא ולאחר מכן לבית צנוע בקרית ים א'. בשנת 1953 נישא קלמונט לבחירת לבו אסתר מבית אדרי. אסתר נולדה בפריז ב-1934 וברחה עם כל משפחתה מהעיר בעקבות כיבוש צרפת על ידי גרמניה. לאחר מסע ארוך חוצה יבשות עלתה לישראל מטנג'יר שבמרוקו בתאריך ה-8 למאי 1945. אסתר וקלמונט הכירו במסגרת חברתית של אנשי חיל הים בחיפה. לזוג נולדו ארבעה בנים, ושניים מהם שירתו גם הם בחיל הים. לאחר שיצא לגמלאות חלה קלמונט ונפטר בפתאומיות בגיל 68.
גלריה

דבש בבה"ד חיל הים של שנות ה-50.
שנות חיל הים הראשונות - דבש בשנת 1948 על ה"טאג האפור" (ש-45).
קלמונט עם צוות אח"י מבטח (ק-28) ביוון, אוגוסט 1953.
על ערסל באחי אילת 1966 - השקט שלפני תקופה של סערה.
דבש בטקס זיכרון במסגרת במבצע פעמון החירות, קיץ 1976. מימין רס"ר הצי האמריקאי, משמאל רס"ר קלימונט דבש
המשחתת אילת עוגנת בבסיס חיפה 1965. צילם מוטי גבע.
דבש כרס"ר קורס חובלים בבית החובל בה"ד חיל הים של שנות ה-70.
רס"ר קלמונט בטקס חיל הים
טקס הענקת דרגות קצונה של כבוד על ידי מיכאל ברקאי מפקד חיל הים בשנת 1978, בהוקרה על מפעל חיים ומעמד יוצא דופן.
בתפקיד ראש מחלקת תפעול של נמל חיפה לצד שמעון פרס, יצחק רהב מנהל נמל חיפה ואילן אור סמנכ"ל הנמל בזמנו.
אסתר דבש מניחה זר בטקס לזכר חללי האילת בשנת 1997 בשם קלמונט לימון דבש.
לקריאה נוספת

משה לוי, הנשמה ה-48, מילים מדברות, 2017
יוסי מלמן, הסוד האחרון של אח"י אילת, באתר הארץ, 8 במרץ 2005
אמוץ שורק, מילים על קלמונט מתוך ביוגרפיה "תלם בים" של האלוף ביני תלם, הוצאת אחוה, 2009, עמ' 91
דב גולדשטיין, מטריפולי דרך קפריסין אל האהבה הגדולה שלי, מעריב, יולי 1975 צילומים שלמה רחמני.
שחר לנדאו, רס"ר קלמונט כאגדה בחיל הים, במחנה.
יהושע שגיא, רס"ר דבש לימון, שם דבר בחיל הים.
אהרון בודוך, דברי הספד על קלמונט ז"ל, אפריל 1996.
הערות שוליים

↑  דבש, א. (2014) ריח שום ושמן זית - אסתר דבש ביוגרפיה. עורך: יריב נופך. ביוגרפיות בע"מ. עמ' 78.
אלכסנדרה ברושטיין

| --- | --- |

אלכסנדרה ברושטיין
 לידה:  11 באוגוסט 1884 (יוליאני) וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  20 בספטמבר 1968 (בגיל 84) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  Aleksandra Wygodzka 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מקום לימודים:  Bestuzhev Courses 
 שפות היצירה:  רוסית, פולנית 
 בן או בת זוג:  Sergey Brushteĭn 
 צאצאים:  Juana heiva 
 פרסים והוקרה:  עיטור הדגל האדום של העמל 
 
אלכסנדרה ברושטיין (23 באוגוסט 1884 וילנה - 20 בספטמבר 1968 מוסקבה) הייתה סופרת ומחזאית יהודייה-רוסייה, אשר כתבה בברית המועצות, וזכתה שם לפרסום רב.
ביוגרפיה

נולדה בווילנה בשם אלכסנדרה ויגודסקי. אביה, יעקב ויגודסקי היה רופא גינקולוג, סופר יידיש, ואיש ציבור, שר לענייני יהודים בליטא המרכזית, ציר לסיים של הרפובליקה הפולנית השנייה (1922–1927), וממנהיגי קהילת וילנה ערב חורבנהּ. הוריה נרצחו על ידי הנאצים.
ברושטיין סיימה את לימודיה בבסטוז'ב, מוסד ללימודים גבוהים לנשים בסנקט-פטרבורג. בין השנים 1906–1917 היא עבדה עם הצלב האדום הפוליטי, ארגון שעסק במתן סיוע לאסירים פוליטיים באימפריה הרוסית ויותר מאוחר בברית המועצות. הארגון הפסיק את פעילותו ב-15 ביולי 1938. לאחר מהפכת אוקטובר היא פעלה לחיסול הבערות בברית המועצות, הקימה מספר בתי ספר בפטרוגראד למבוגרים וכתבה לילדים ומתבגרים.
ב-1922 יצא המחזה הראשון של ברושטיין: "מאי". היא פרסמה כ-60 מחזות, רובם ככולם לנוער, אך התפרסמה בעיקר בזכות טרילוגיה אוטוביוגרפית שיצאה לאור בסוף שנות החמישים ותחילת שנות הששים, וכללה את "הדרך יוצאת למרחקים", "שעת שחר" ו"אביב".
הטרילוגיה

ספרה "הדרך יוצאת למרחקים" תורגם לעברית על ידי דוידה קרול ויצא לאור בספריית הפועלים ב-1988.
הספר הוא חלק מטרילוגיה אוטוביוגרפית של ברוּשטיין, שיצאה ברוסיה במהדורות רבות של עשרות אלפי עותקים כל אחת, וזכתה למעמד של ספר פולחן. הספר הוא מעין שילוב של רומן חניכה, רומן היסטורי ופוליטי וספר זיכרונות והרפתקאות. בהומור מרגש מספרת ברושטיין על ילדותה ונעוריה בווילנה על גבול המאות ה–19 וה–20. זהו סיפור אמין ומרתק, שאינו סוטה מהנרטיב הסוציאליסטי של ברית המועצות בתקופה זו של סוף שנות ה–50 ותחילת ה–60, שבהן התפרסמה הטרילוגיה. בין היתר בספר תואר אסון יקוטסק.
קיימת ברוסיה התעניינות מחודשת בספר, והחל מ–2005 יצאה כמעט מדי שנתיים מהדורה חדשה שלו.
משפחתה

אלכסנדרה ברושטיין הייתה נשואה לסרגיי ברושטיין שהיה רופא ידוע, ולהם שני ילדים: בן בשם מיכאיל בורשטיין, שהיה מהנדס מזון ועבד במפעל אוקטובר האדום, אחד ממפעלי ממתקים הגדולים במדינה; ובת בשם נדז'דה נדז'דינה, שהייתה כוריאוגרפית שהקימה את להקת בריוזקה.
לקריאה נוספת

Rina Lapidus, Jewish Women Writers in the Soviet Union, Routledge, 2012.
הערות שוליים

↑  Lapidus, p. 20
↑  Безумство храбрых// Санкт-Петербургские ведомости, № 164, 28.08.2013
1 2   ליזה רוזובסקי, זה הרומן ששימש לי כמצפן מוסרי, זה הספר שאני רוצה להכיר לילדיי, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303105705171  PLWABN: 9810562474005606  CiNii: DA16667711  GND: 1057580589  ISNI: 0000 0000 6691 8894  LCCN: n85121698  LNB: 000145587  NKC: kup20020000011800  NLA: 35257754  NSK: 000097069  RERO: 02-A013506905  SELIBR: 43414  SUDOC: 073750417  Trove: 885370  VIAF: 79278247   WorldCat (עם VIAF): 79278247
כיכר בלאהה לואיזה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית 
 על שם:  לואיזה בלאהה 
 מיקום:  ארז'בטווארוש 
 מדינה:  הונגריה 
 
 קואורדינטות:  47°29′48″N 19°04′12″E﻿ / ﻿47.4967°N 19.07°E﻿ / 47.4967; 19.07
  (למפת בודפשט מוגדלת) כיכר בלאהה לואיזה(למפת בודפשט רגילה) כיכר בלאהה לואיזה he
 
כיכר בלהה לואיזה והבניין של התיאטרון הלאומי בשנות ה-50
בניית המטרו בסוף שנות ה-60
כיכר בְּלַאהָה לואיזה או לוּיְזָה (בהונגרית: Blaha Lujza tér) ממוקמת ברובע 8 של בודפשט בחלק הרובע שנקרא "רובע הארמונות" (Palotanegyed). זוהי אחת הכיכרות העמוסות ביותר בבודפשט. היא ממוקמת ליד הצומת של דרך ראקוצי (Rákóczi út) ושדרת יוז'ף (József körút) שהיא קטע בשדרה הגדולה של בודפשט. הכיכר נקראת על שמה של לויזה (לואיזה) בלאהה, זמרת-העם המפורסמת של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. "הזמיר של האומה" קראו לה. בשנת 1920 (עוד בחייה) קראו את הכיכר על שמה משום שהאמנית שהייתה חברה בלהקת התיאטרון הלאומי במשך עשרות שנים, התגוררה בדירה בסמוך, בפינת דרך ראקוצי ושדרת ארז'בט שהתחילה כהמשך של שדקת יוז'ף. הכיכר היוותה בעבר חלק מרחוב נפסינהאז (Népszínház) שמתחיל ממנה. הכיכר למעשה מהווה את הגבול המנהלי של הרובע השביעי והרובע השמיני של בירת הונגריה.
עשרות אלפי אנשים ומכוניות עוברים מדי יום באחת הנקודות העמוסות בבירה ובמדינה בארבעה כיוונים עיקריים. עם השלמת הקו השני של הרכבת התחתית (M2) בדצמבר 1972 העובר מתחת לכיכר, הופסק שירות החשמליות הקודם (19, 44, 67, 68) שנסעו בדרך ראקוצי העוברת בשולי הכיכר.
המבנים בכיכר בעבר ובהווה > התיאטרון הלאומי

התיאטרון הלאומי עמד במרכז הכיכר. הבניין, שהיה זקוק לשיפוץ, פוצץ ב-1965 עקב בניית קו M2 של מטרו בודפשט. עם תוכניות אחרות, ניתן היה למנוע את ההריסה. הבניין, ששימר את מסורות הסגנון האקלקטי, נבנה בין השנים 1872 לבין 1875 על פי תכנונם של פרדיננד פלנר והרמן הלמר. על חזיתו, שפנתה לכיכר, ניתן היה לראות ריזליט (קידמון או חזית בולטת) גדול, שעליו ששה עמודים תמכו בטימפנון, ובתוכו תבליט. פסלי החזה של קארוי קישפלודי, בני אגרשי ויוז'ף גל ניצבו מעל החלונות בקומה הראשונה.
המבנים בכיכר בעבר ובהווה > חנות הכלבו קורווין

חנות כלבו קורווין נפתח ב-1 במרץ 1926 והוקמה על ידי חברת MJ Emden Söhne מהמבורג עם הון מניות של מיליון כתרים הונגריים. סגן נשיא החברה הציבורית והמנהל הראשון של החנות היה מקסימיליאן לוין, בעל הון גרמני גדול. חנות הכלבו שליד התיאטרון הלאומי נבנה על פי התוכניות של זולטאן רייס, עם חזית ארמון מעוטרת בסגנון קלאסי. מאחורי החזית החד-קומתית, לכאורה, היו ארבע שורות של קומות, עם חלונות רציפים בכל גובהן, מופרדים רק על ידי תוספות עץ כמעט בלתי מורגשת, בחלקים תחתונים ועליונים. מאחורי הכניסה היה אולם דו-קומתי עם גג זכוכית קיבל את פני הלקוחות. הפנים והמשטחים תוכננו על ידי פילפ אדן בק.
המבנים בכיכר בעבר ובהווה > בית קפה EMKE

בפינת דרך ראקוצי ושדרת ארז'בט היה בית הקפה המפורסם אמקה (בית קפה EMKE), שנפתח ב-1894, אחד מבתי הקפה הידועים והפופולריים ביותר בבודפשט באותה תקופה. מקום הבילוי המוזיקלי קיבל את שמו מ"האגודה הציבורית ההונגרית של טרנסילבניה" (Erdélyi Magyar Közművelődési Egyesület (EMKE)), שבה היה חבר יונאס (יונה) וסרמן, שהקים את בית הקפה. לאחר הרס המקום במרד ההונגרי ב-1956, נבנה הבניין מחדש. חשיבותו של בית הקפה מועצמת על ידי העובדה שהחלל כונה EMKE גם עשרות שנים לאחר ביטול השם הרשמי, גם לאחר שינוי החלל וסגירת בית הקפה, שהחל לרדת מהשיח הציבורי רק לאחר שינוי משטר.
המבנים בכיכר בעבר ובהווה > חנות יום ולילה

מול EMKE, בצד השני של השדרה, הייתה החנות הראשונה של בודפשט שפעלה 24 שעות ביממה משנות ה-60, החנות הראשונה כזו של בת 24 שעות. כיום, פועלת שם סופרמרקט (לא 24 שעות) תחת המותג לידל.
המבנים בכיכר בעבר ובהווה > בית העיתונות

באזור התחום על ידי כיכר בלאהה לואיזה, רחוב בלה שומודי ושדרת יוז'ף, היה מטה החברה של ההוצאה לאור של עיתונים אחדים שהוקמה בשנת 1949 משני בנייני דירות ישנים ומהבניין ששיכן את משרד המערכת ומשרד הדפוס לשעבר. בתוך הבניין המורכב משלושה בתים. הוא הצליח לשמור על החזית המקורית שלו עם ערך היסטורי, בעוד האחרים קיבלו חזות אחידה. בצורה זו, הכיכר שנשלטה על ידי התיאטרון הלאומי באותה תקופה הפכה למבנה מכונן, ואירח עשרות חדרי חדשות במשך עשורים רבים. הבניין התרוקן במהלך העשור שלאחר חילופי המשטר, ובמשך שנים הוא עמד ריק בכיכר. הוא נהרס בשנת 2005.
גישה

הכיכר ממוקמת כאמור בצומת של שני כבישים עם תנועה משמעותית בבודפשט, שדרת יוז'ף ודרך ראקוצי. יש מעבר תת-קרקעי בצומת הכבישים, ומשם נפתח גם אולם הנוסעים של תחנת המטרו M2 של כיכר בלאהה לואיזה. בשל מיקומה, הכיכר מחוברת גם לצירי אוטובוס רבים וחשמליות 4 ו-6 המרכזיות ביותר בבודפשט.
גלריה

לואיזה בלאהה-נותנת השם לכיכר
מפרקים את בית העיתונות
מרכז הקניות שנבנה במקום בית העיתונות
תחנת מטרו