stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אאוג'ניו מונטאלה
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

מונטאלה נולד בג'נובה למשפחת סוחרים של מוצרים כימיים. אביו שימש ספק לחברתו של איטלו זבבו. אחייניתו של המשורר, ביאנקה מונטאלה, שכתבה ב-1986 ב-Cronaca famigliare (הכרוניקה המשפחתית), משרטטת מאפיינים משפחתיים שכיחים כדלהלן: "חרדה, עצבנות, ביישנות, מיעוט בדיבור, נטייה לראות את הגרוע ביותר בכל מאורע, מידה מסוימת של חוש הומור". אאוג'ניו היה הצעיר מבין שישה בנים. הוא תיאר את משפחתו: "היינו משפחה גדולה. אחי הלכו ל-scagno ('משרד' בג'נובה). אחותי היחידה זכתה להשכלה אוניברסיטאית, אולם לי לא הייתה אפשרות כזו. במשפחות רבות ההסדר הקיים והבלתי כתוב היה שהצעירים שוחררו מהמשימה להמשיך ולהחזיק במשלח היד המשפחתי". ב-1915 עבד מונטאלה כרואה חשבון, ברם היה חופשי לתור אחר תשוקתו הספרותית, לפקוד את הספריות הציבוריות ולהיות נוכח בשיעורי הפילוסופיה הפרטיים של אחותו מריאנה. הוא אף למד שירה אופראית אצל זמר הבריטון ארנסטו סיבורי, אולם הייתה לכך השפעה זעומה על מקורות השראתו.
מונטאלה היה אוטודידקט, חופשי מכל תלות ברשויות גבוהות ומוגבל רק לכוח רצונו ואישיותו. מספר סופרים עיצבו את דמיונו, בכללם דנטה אליגיירי. מלבד זאת, למד שפות זרות. נופי ליגוריה, שם בילה בחופשות עם משפחתו, נספגו בדמיונו והפכו למוטיב מרכזי בשירתו לאחר מכן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, כחבר באקדמיה הצבאית של פארמה, ביקש מונטאלה להישלח לחזית. לאחר ניסיון מלחמתי קצר כקצין בחיל הרגלים בוולרסה ובעמק פוסטר שבאזור הרי הדולומיטים, הוא שב לביתו ב-1920.
ניתן לתאר את שנות בחרותו של מונטאלה כ"קשות וחיוניות", המילים שבהן הוא משתמש לתיאור ארצו. בהסתכלותו על העולם היו שכיחים רגשות פרטיים והתבוננות מעמיקה של מספר דברים המקיפים אותו בסביבתו הקרובה. ה'עולם הקטן' של חיי הטבע הים-תיכוניים והנשים במשפחה נסתייע בקריאה בלתי נדלית, הסיפוק הרב ביותר שמונטאלה רווה ממנו נחת היה צבירת הידע.
ביוגרפיה > שירתו

מונטאלה כתב מספר קטן של עבודות באופן יחסי. ארבע אנתולוגיות של ליריקות קצרות, קואדרנו (quaderno) של תרגום שירה, פלוס מספר תרגומים של ספרי פרוזה, שני ספרי ביקורת ספרות ואחד של פרוזה בדויה. בצד עבודתו היצירתית הוא פרסם באופן קבוע בעיתון החשוב ביותר של איטליה, הקוריירה דלה סרה.
תוצאותיה האבסורדיות של מלחמת העולם הראשונה (דבר לא הושג;[דרוש מקור] וכפי שפרדיננד פוש אמר חוזה ורסאי אינו הסיום, אלא הפסקת אש זמנית) באה לידי ביטוי בחלקים שונים של עולם האמנות, לדוגמה דאדא או דה סטייל. באיטליה, בין המשוררים, היא התבטאה בצורת חברה הרמטית, המתייחסת לתורת ההרמטיציזם שהיווה ככל הנראה את ההשראה לשם. תפוקת קבוצת השירה היה שירים יצירתיים של איגיון מוחלט, כך הם שיקפו את האבסורד של "מלחמת קץ כל המלחמות". עליית שלטון הפשיזם השפיעה על מונטאלה עמוקות, אם כי ברמה הלא מודעת, כפי שהדבר ניכר באסופת השירה הראשונה שלו Ossi di seppia (עצמות דיונון), שהופיעה ב-1925. באותה שנה, היה בין החותמים על מניפסט האינטלקטואלים האנטי-פשיסטים.
ההופעה של נוף הים התיכון ושל ארץ הולדתו ליגוריה הפגינה נוכחות חזקה בשיריו הראשונים:
מחוזותיהם הגאוגרפיים של השראתו של מונטאלה היו חזות חיצונית של מעין "הסתגרות עצמית" לנוכח האירועים המלנכוליים שגעשו סביבו. הרובד החברתי, והמעמד הליברלי והתרבותי מהם ינק חידדו את רגישותו לתופעות הטבע. הבדידות האישית בה היה נתון הניעה אותו לקיים שיח עם תופעות טבע מינוריות שרווחו בליגוריה, או עם האופק הרחוק והמחייה, הים. מונטאלה כתב כי הטבע הוא "מחוספס, צר ומסנוור". הים הוא "תוסס" ומעורר את הקריאה ההיפנוטית, אותה מביא עמו רק הים התיכון בשעות מסוימות. בחיים שנדמו ככישלון חרוץ מראשיתם ממש, נדמה היה כי הטבע העניק למונטאלה תחושת כבוד עמוק, אותה חווים אלו הקוראים את שיריו.
ביוגרפיה > פוריות יצירתית

מונטאלה עבר לפירנצה ועבד כעורך של הוצאת במפורד (Bemporad). פירנצה הייתה ערש השירה האיטלקית בעת ההיא, עם עבודות כגון Canti orfici של דינו קמפנה (1914) ושיריו הראשונים של ג'וזפה אונגרטי שהתפרסמו ב-Lacerba. משוררים אחרים, דוגמת אומברטו סאבה ווינצ'נצו קארדרלי, זכו לשבחים רבים מהמוציאים לאור בפירנצה. ב-1929 התבקש מונטאלה לכהן כיושב ראש של ספריית גבינטו ויסקס, משרה ממנה הושעה ב-1938 בהוראת המשטר הפשיסטי. במהלך תקופה זו כתב עבור כתב העת Solaria ופקד את בית הקפה הספרותי ג'ובה רוסי (המקטורנים האדומים), שם הכיר את אליו ויטוריני וקרלו אמיליו גאדה. הוא אף פרסם במרבית כתבי העת הספרותיים באותה עת של חקר השירה.
בדרכו היצירתית של מונטאלה נערמו מכשולים בדמותם של בעיות כלכליות והליכה בזרם שכפו עליו השלטונות. חרף זאת הוא הוציא לאור בשנת 1939 בפירנצה את המשובחת שבאנתולוגיות שלו, Occasioni. בין השנים 1933 ל-1938 התוודע לאירמה ברנדייס, חוקרת יהודייה-אמריקאית שהתמחתה בדנטה אליגיירי והזדמנה מפעם לפעם לביקורים קצרים באיטליה בטרם שבה לארצות הברית. לאחר שמונטאלה התאהב בברנדייס, פסקו זיכרונותיו ממנה להיות ספרותיים, והיא נהייתה מקור השראתו כמו ביאטריצ'ה של דנטה. Le occasioni מכיל רמיזות רבות לברנדייס, שם היא מכונה קליציה. פרנקו פורטיני סבור כי יצירותיו של מונטאלה Ossi di Seppia ו-Occasioni הן פסגת היצירה הספרותית האיטלקית בכל המאה ה-20.
מקום מרכזי בשירתו של מונטאלה ניתן לייחס לטי. אס. אליוט. למעשה, מריו פז, פרופסור איטלקי חשוב באוניברסיטת ליברפול, שלח את שיריו החדשים של אליוט למונטאלה מיד לאחר צאתם ממכבש הדפוס. הקורלציה האובייקטיבית שבה משתמש מונטאלה בשיריו שאובה בוודאות מאליוט.
ביוגרפיה > ערוב ימיו

החל מ-1948 ועד למותו חי מונטאלה במילאנו. בתור כותב בקוריירה דלה סרה, הוא שימש עורך המוזיקה ודיווח מחו"ל, כולל מישראל, שם עקב אחר מסעו של האפיפיור פאולוס השישי. כתבותיו כעיתונאי מקובצות באסופה Fuori di casa (מחוץ לבית, 1969).
ספרו La bufera e altro ("הסערה ודברים אחרים") פורסם ב-1956 ומסמן את קצה של שירתו המשובחת ביותר. כאן מצטרפת La Volpe (השועלה) לדמותה של קליציה, אשר מבוססת על דמותה של המשוררת הצעירה מריה לואיזה ספזיאני, עמה ניהל מונטאלה רומן בשנות החמישים.
עבודותיו המאוחרות יותר הן Xenia (ב-1966), Satura (ב-1971) ו-Diario del '71 e del '72 (ב-1973). שירתו המאוחרת של מונטאלה היא חמוצה ואירונית, שוקעת בשרעפים על התגובה הביקורתית לעבודתו המוקדמת יותר ועל העולם המשתנה תדיר סביבו. 'סאטורה' טבועה בקינה עזה לאשתו דרוסילה טנזי. תהילתו של מונטאלה בשלב זה הקיפה את העולם כולו. הוא זכה לתוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות מילנו (1961), קיימברידג' (1967) ורומא (1974), והוכתר כסנאטור לכל החיים על ידי הסנאט האיטלקי. ב-1975 הוא קיבל את פרס נובל לספרות.
מונטאלה הלך לעולמו במילנו בשנת 1981.
בשנת 1996 הופיעה עבודתו Diario postumo (יומן שלאחר המוות), אסופת שירים שחיבר מונטאלה לפני מותו בסיוע המשוררת הצעירה אנליסה סימה, מתוך כוונה שיראו אור אחרי מותו. התגובה הביקורתית עם יציאתם לאור הייתה מגוונת, כשהיו שסברו שסימה זייפה את האסופה במלואה, ואילו היום הדעה השלטת היא שזוהי עבודה מקורית.
עבודותיו > ספריו שתורגמו לעברית

אוג’ניו מונטאלה, עשרה שירים, בנוסח עברי מאת גאיו שילוני, תל אביב : עקד, 1976.
אוג’ניו מונטלה, כסניה : מחזור שירים, תרגם מאיטלקית דן צלקה, תל אביב : הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ט.
אאוג'ניו מונטאלה, הצלופח - מבחר שירים 1925-1956, תרגום מאיטלקית: עוזי בהר ואריאל רטהאוז, הוצאה לאור: כרמל, 267 עמודים, 2024
תפרחת של עלטה - מבחר משירי ג'וזפה אונגרטי, סלווטורה קווזימודו ואאוג'ניו מונטאלה, תרגם מאיטלקית: אסף בנרף, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2024, סדרת ה-21 מייסודה של עמותת הו!.
עבודותיו > ספריו בשפות זרות

Ossi di seppia, 1925.
La casa dei doganieri e altre poesie, 1932.
Le occasioni, 1939.
Finisterre, 1943.
La fiera letteraria, ביקורת ספרות, 1948.
La bufera e altro, 1956.
La farfalla di Dinard, עיתונות, 1956.
Satura, 1962.
Accordi e pastelli, 1962.
Il colpevole, 1966.
Xenia, 1966.
Fuori di casa, 1969.
Diario del '71 e del '72, 1973.
Posthumous Diary, 1996.
The Storm & Other Poems, trans. Charles Wright (Oberlin College Press, 1978), ISBN 0-932440-01-0
Selected Poems, trans. Jonathan Galassi, Charles Wright, & David Young (Oberlin College Press, 2004), ISBN 0-932440-98-3
הערות שוליים

↑  בעברית התפרסם גם תחת השמות אוג’ניו מונטאלה ואוג’ניו מונטלה.
↑  נוית בראל, אאוג'ניו מונטאלה היה אנטי-פשיסט בלתי מתפשר, ושיריו נחוצים לנו כעת יותר מתמיד, באתר ynet, 23 במאי 2024
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265690205171  PLWABN: 9810646503005606  BIBSYS: 90079115  BNE: XX964620  BnF: cb11916604j (data)  CANTIC: a10739701  CiNii: DA03676822  GND: 118583581  ICCU: CFIV009383  ISNI: 0000 0001 0915 1532  LCCN: n79021712  LNB: 000096779  MusicBrainz: 1d8bd888-74ff-4c81-9d21-36573773321b  NKC: jn20000604067  NLA: 35456989  NLG: 73705  NLK: KAC201770017  NSK: 000028362  NTA: 068493991  RERO: 02-A003604870  SELIBR: 217715  SNAC: w65723mv  SUDOC: 027035603  Trove: 959489  VcBA: 495/108426  VIAF: 73857542   WorldCat (עם VIAF): 73857542
הלילה השנים עשר (סרט, 1910)

| --- | --- |
 מבוסס על:  המחזה "הלילה השנים עשר" מאת ויליאם שייקספיר
 בימוי:  יוג'ין מולין צ'ארלס קנט
 הופק בידי:  ג'יי סטיוארט בלקטון 
 תסריט:  יוג'ין מולין 
 שחקנים ראשיים:  ג'וליה סוויין גורדון
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  Vitagraph Company ג' סטיוארט בלקטון
 חברה מפיצה:  Vitagraph Company
 הקרנת בכורה:  5 בפברואר 1910
 שפת הסרט:  סרט אילם (כתוביות באנגלית)
 סוגה:  סרט אילם 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הלילה השנים עשר (באנגלית: Twelfth Night) הוא סרט אילם קצר משנת 1910 שביימו יוג'ין מולין וצ'ארלס קנט. הסרט מבוסס על המחזה "הלילה השנים עשר" מאת ויליאם שייקספיר. את הסרט הפיקה והפיצה חברת Vitagraph Company of America.
צוות השחקנים

ג'וליה סוויין גורדון – אוליביה
צ'ארלס קנט – מלווליו
פלורנס טרנר – ויולה
אדית סטורי – סבסטיאן
טפט ג'ונסון – אורסינו
מרין סאיס – מריה
ויליאם ג'. האמפרי – סר טובי בלץ'
ג'יימס יאנג – סר אנדרו אגיצ'יק
שימור

עותקים של הסרט נמצאים בארכיון הלאומי של מכון הסרטים הבריטי ובספריית הקונגרס.
הערות שוליים

↑  AFI Catalog of Feature Films 1893-1993:Twelfth Night
↑  Twelfth Night at silentera.com
↑  Catalog of Holdings The American Film Institute Collection and The United Artists Collection at The Library of Congress, (<-book title) p.190 c.1978 by The American Film Institute
רות דורית יעקובי

| --- | --- |

 לידה:  1952 ארבל, ישראל 
 פטירה:  5 בנובמבר 2015 (בגיל 63 בערך) 
 תחום יצירה:  ציור, שירה 
 www.ruthdyacoby.com
 
רות דורית יעקובי (1952 - 5 בנובמבר 2015) הייתה אמנית, ציירת ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה

יעקובי נולדה וגדלה ביישוב ארבל המשקיף על הכנרת. מאז 1980 חיה ויצרה בעיר ערד שבנגב. בתחילת דרכה האקדמית סיימה לימודי תואר ראשון במדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1978), לאחר מכן המשיכה ללימודי אמנות וסיימה את לימודיה במרכז לאמנות חזותית, באר–שבע (1983). בין השנים 1983–1984 למדה במדרשה לאמנות, רמת–השרון, בין השנים 1990–1998 למדה בחוג למחשבת ישראל, אוניברסיטת בן–גוריון בבאר–שבע.
המורים שהשפיעו עליה היו פרופסור חביבה פדיה ומשה גרשוני, שעודדו אותה לחפש את הקול שלה ואת הביטוי האותנטי שלה. אופן הביטוי הייחודי של יעקובי התבלט מתחילת דרכה האמנותית, והפנה אליה את תשומת לבם של אוצרים, מרצים ומבקרי אמנות. היא פיתחה שפה ייחודית השואבת השראה ממקורות פנימיים מיסטיים ומהטבע הסובב אותה, כשהמדבר מספק לה גם את החומרים וגם את ההשראה.
ב-5 בנובמבר 2015 נפטרה ממחלת הסרטן. נקברה במושב ארבל.
פרסים ותערוכות

מראשית דרכה באמנות זכתה יעקובי להכרה ביצירתה. לאורך שלושים שנה זכתה במגוון פרסים, מענקים ואותות הוקרה, בהם:
קרן שרת (1981, 1986); פרס משרד החינוך (1988, 1996, 2004); פרס מפעל הפיס לאמנות (1996, 2004, 2008); פרס מטעם המועצה הקנדית לאמנות (1989, 1992, 1995, 1998); פרס קרן אמריקה-ישראל לאמנות (1992); פרס מישל קיקוין, הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב (2010), ועוד. יעקובי הציגה מעבודותיה במוזיאונים מובילים בישראל ובעולם.
תערוכות יחיד בארץ: במוזיאון ערד לאמנות (1980, 1994); במוזיאון ישראל בירושלים (1987); בגלריה העירונית של רחובות (1989); בגלריה האוניברסיטאית של אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע (1989, 1996, 2000, 2004); במשכן לאמנות בעין חרוד (1989); במוזיאון לאמנות בהרצליה (1994); במוזיאון תל אביב לאמנות (1997), ועוד.
ברחבי העולם:
במוזיאונים בגרמניה (1990, 1991, 1992, 1993, 1994, 1995, 1996, 1998, 2004); במוזיאונים בקנדה (1991, 1992, 1995); בקוריאה הדרומית (1997, 1998); בארצות הברית (1990, 1995), וכן בגלריות ומוזיאונים בסנטיאגו, צ'ילה (2005); באורוגוואי (2995, 2006); במקסיקו סיטי, מקסיקו (1998); ארגנטינה (1999); יפן (1996 – בטוקיו, אוסקה וקובה, 1999); בתאילנד (1996); בטייוואן (1996); בסין (1996); בסינגפור (1996); בלימה, פרו (1999), ועוד. יעקובי היא הציירת הישראלית היחידה שהציגה עבודות בגלריה לאמנות של הוותיקן (2000).
משכן לאמנות ויצירה - האישה של אלף הקולות

עבודותיה של יעקובי מוצגות ב"משכן לאמנות ויצירה - האישה של אלף הקולות" בערד. בתוך מבנה גדול יצרה האמנית עולם אישי, שהנכנסים אליו נשאבים לתנועה של הדמויות המרחפות על הקירות. המצע לעבודותיה עתירות הדמיון של יעקובי עשוי מחומרים שמצאה סביבה, והציור הוא בצבע מיוחד שיעקובי יצרה מחומרים מקומיים. תצוגת הקבע במשכן מלווה בספר ובסרט שמוקרן במקום - "האישה של אלף הקולות".
התהוות העבודות

יעקובי יצרה את עבודותיה בחוץ, בחצר הצופה אל גבעת טרשים ואל ואדי צחיח, על גבול המדבר. היא יצרה בתנאים אובייקטיביים קשים, מחומרים שמצויים בסביבה הקרובה. במשך השנים למדה ליצור בתנאים צנועים אמנות שעושרה בא מדמיון עשיר ומחזיונות. "אני לא יוצרת בסטודיו, אלא בחוץ, מאפשרת לאלמנטים – גשם, חום כבד, יובש – להשתתף בתהליך היצירה", אמרה יעקובי. "באופן כלשהו היצירות שלי, גם אלה התלויות במוזיאון, ממשיכות להתהוות. שלא כמו יצירות אמנות קלאסיות שנראות כמשהו שלם וסופי, משהו שהסתיים, העבודות שלי ממשיכות להתהוות, הן מושפעות מהקהל שצופה בהן. בכל ארץ שבה הצגתי נוספו לעבודות סממני התרבות של אותו מקום. מעצם המעורבות שלהם, הצופים משפיעים על העבודות. אין תחושה של סיום אלא של התהוות מתמדת והשתנות".
פרופסור מרדכי עומר, שהיה המנכ"ל והאוצר הראשי של מוזיאון תל אביב, אמר על יצירתה של יעקובי כי היא "נטועה בהוויה נפשית פרטית, המבינה את הסבל כמצב קיומי של קדמוניות מתמשכת. ההתרחשויות בפנים הנפש, כמוהן כעולם התופעות והטבע, נחוות כביטוי של כוחות מאגיים וכגילום של יסוד רוחני שכמו מאחד את העולם כולו. הוויה קיומית זו קרובה לחוויה הדתית והמיסטית ולעולם המיתוס הקדום ומתפרשת לכן כמסע: תהליך טרנספורמטיבי, תודעתי ורוחני כמסעם של גיבורים מיתיים אל שאול תחתיות ובחזרה לעולם החיים, או כמסעה של הנפש אל הגאולה והנצח. ביצירתה של יעקובי, מסע זה מתנהל בין קטבים של לידה, מוות והיוולדות מחדש, בתנועה מעגלית המבשרת את החיים מתוך המוות. הכלת ממדיו האפּיים של מסע רוחני מעין זה מחייבת מעשה אמנות טוטאלי ורליגיוזי, שבו הציור, החפץ ופעולת הגוף האנושי נתפסים כמוליכים של כוחות מאגיים, ככלים להיטהרות וריפוי המתאפשרים רק מתוך פעולתם ההדדית והשכנתם זה לצד זה בחלל המשמש להם משכן. בחלל זה מתמצה מסעה של יעקובי מלב הקיום הפרטי אל ישות רוחנית המתגלגלת בדמות האם הגדולה, ישות המאפשרת לה לקשור את האישי עם הציבורי בתפקידה כאם החיים והמוות, כמי שמקוננת ובה–בעת מעניקה חיים ומביאה ריפוי ותיקון" (מתוך קטלוג של תערוכת יחיד בגלריה האוניברסיטאית של אוניברסיטת תל אביב, 2011).
פרסים ומלגות

1981, 1986, 1995 − פרס יצירה, קרן שרת / קרן התרבות אמריקה-ישראל
1988 − פרס שר החינוך והתרבות לציור ולפיסול
1989, 1992 − מלגה לפרויקט בתחום האמנות החזותית, מועצת האמנויות של קנדה
1996 − מלגת יצירה, משרד החינוך והתרבות
2004 − פרס עידוד היצירה, המדור לאמנות פלסטית, מינהל התרבות במשרד החינוך, התרבות והספורט
2006 − תמיכת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות
2010 − פרס ע"ש מישל קיקואין, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל–אביב.
2018 - תמיכת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות ליצירת קטלוג דיגיטלי
לקריאה נוספת

ד"ר גדעון עפרת, "פגישותי עם דורית יעקובי, 1993-1989", המחסן של גדעון עפרת , 2022
ד"ר גבריאלה אולסברג, "חדרי קיום", קטלוג מוזיאון מולהיים, תערוכת יחיד, 1988
פרופסור מרדכי עומר, "צפה באור השביר", קטלוג תערוכת יחיד, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1997
פרופסור מרדכי עומר, "האישה של אלף הקולות", קטלוג תערוכת יחיד, הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב, 2011
פרופסור חביבה פדיה, "שער הדמעות, גשם השושנים", קטלוג תערוכת יחיד בוותיקן, 2000
ד"ר יגאל צלמונה, "תצוגה מיוחדת", קטלוג תערוכת יחיד, מוזיאון ישראל, ירושלים 1987
ויליאם שטיינברג

| --- | --- |

 לידה:  1 באוגוסט 1899 קלן, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  16 במאי 1978 (בגיל 78) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Hans Wilhelm Steinberg 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 חברת תקליטים:  קפיטול רקורדס, EMI קלאסיקס, דויטשה גרמופון, Command Records, RCA Red Seal 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
מימין: ויליאם שטיינברג, משה שלוש, ארטורו טוסקניני, גברת טוסקניני, ברוניסלב הוברמן. 1936
ויליאם שטיינברג (בגרמנית: William Steinberg, במקור הנס וילהלם שטיינברג; 1 באוגוסט 1899 – 16 במאי 1978) היה מנצח גרמני-יהודי.
ביוגרפיה

שטיינברג נולד בקלן, אבל עזב את גרמניה ועלה לארץ ישראל בשנת 1936. החלטתו לעזוב את גרמניה התגבשה כאשר הנאצים סילקו אותו מן האופרה של פרנקפורט בשנת 1933 והגבילו אותו לניצוח על תזמורות שכל חבריהן יהודים. כעבור שנים אחדות הצטרף אל ברוניסלב הוברמן בייסוד התזמורת הארץ ישראלית, שתהיה עם קום מדינת ישראל התזמורת הפילהרמונית הישראלית וניצח עליה.
בשנת 1938 עזב שטיינברג את ארץ ישראל והיגר לארצות הברית. הוא ניצח על התזמורת הפילהרמונית של באפאלו משנת 1945 עד 1953. משנת 1958 עד 1960 ניצח על התזמורת הפילהרמונית של לונדון. משנת 1969 עד 1971 ניצח על התזמורת הסימפונית של בוסטון, אך המשיך לכהן כמנהלה המוזיקלי עד 1972. בעיקר נודע בניהול התזמורת הסימפונית של פיטסבורג משנת 1952 עד 1976.
ויליאם שטיינברג קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. הוא מת בניו יורק.
מנצח ומנהל מוזיקלי

ויליאם שטיינברג היה מנצח ומנהל מוזיקלי של תזמורות רבות, ואלה הן:
האופרה של קלן: 1924
האופרה של פראג: 1925–1929
תזמורת המוזיאון של פרנקפורט - 1929–1933
התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית (בהמשך התזמורת הפילהרמונית הישראלית): 1936
התזמורת הפילהרמונית של באפאלו: 1945–1953
תזמורת פיטסבורג: 1952–1976
התזמורת הפילהרמונית של לונדון: 1958–1960
התזמורת הסימפונית של בוסטון: 1969–1972
דאסו סיסטמס

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית, יורונקסט
 בורסה:  בורסת פריז (DSY)  נאסד"ק (DASTY) 
 מייסדים:  מרסל דאסו 
 תקופת הפעילות:  1981–הווה (כ־43 שנים)
 חברת אם:  Dassault Group
 חברות בנות:  Dassault Systèmes (United Kingdom)  Dassault Systèmes (Canada)  Dassault Systèmes BIOVIA 
 מיקום המטה:  Vélizy-Villacoublay 
 קואורדינטות:  48°47′07″N 2°12′46″E﻿ / ﻿48.785228611111°N 2.2127161111111°E﻿ / 48.785228611111; 2.2127161111111 
 משרד ראשי:  Vélizy-Villacoublay, צרפת
 ענפי תעשייה:  publishing of application software 
 מוצרים עיקריים:  ניהול מחזור חיי מוצר, פתרונות תלת מימד
 הכנסות:  1.564 מיליארד אירו (2010)
 רווח תפעולי:  349,477,000 אירו (נכון ל־2023) 
 רווח:  220.5 מיליון אירו (2010)
 נשיא:  ברנרד שארלז
 יו"ר:  צ'ארלס אדלסטן
 מנכ"ל:  ברנרד שארלז
 עובדים:  9,020 (2011)
  
 www.3ds.com
 he
 
דאסו סיסטמס (Dassault Systèmes) היא חברת תוכנה צרפתית המפתחת מוצרי תוכן תלת-ממד. החברה הוקמה ב-1981 וכיום היא חלק מקבוצת Groupe Industriel Marcel Dassault, המחזיקה גם בחברת דאסו תעופה. חברת דאסו סיסטמס קמה מתוך חטיבה בדאסו תעופה שתפקידה היה לפתח כלים לייעול פיתוח המנועים והמטוסים. בהמשך התגלה פוטנציאל עסקי בענפי התעשייה נוספים והחברה הפכה ליחידה עצמאית. דאסו סיסטמס היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסת Euronext וכלולות במדד CAC 40.
חברת דאסו סיסטמס מתמחה בכלי תכנון בתלת מימד ויישומי ניהול מחזור חיי מוצר (Product LifeCycle Management).
מוצרים

קו המוצרים של חברת דאסו כולל בתוכו מוצרי תוכנה כגון CATIA לעיצוב מוצרים בסביבה וירטואלית, SolidWorks לעיצוב טכני בתלת מימד, DELMIA לסביבת ייצור וירטואלית, SIMULIA לבחינה וירטואלית של מוצרים, ENOVIA לשיתוף בניהול מחזור חיי המוצר ו- 3DVIA לחוויית מציאות מועשרת וסביבות וירטואליות (LifeLike).
בנוסף, מפעילה החברה את netvibes.com, פורטל איסוף ואוטומציה של תוכן בהתאמה אישית. לעסקים, מאפשר האתר ניתוח של מידע רלוונטי עבור הלקוח ממגוון מקורות במרשתת.
פעילות בישראל

בשנת 2000 רכשה דאסו סיסטמס את חברת ההזנק הישראלית סמארט סולושנס תמורת 35 מיליון דולר. על-בסיס הרכישה היא הקימה מרכז פיתוח ומכירות מקומי בכפר סבא. סמארט סולושנס הוקמה בשנת 1995 על ידי אביחי ניסנבוים ואבינועם נובוגרוצקי, והייתה בבעלות קבוצת כלל מחשבים. היא פיתחה תוכנה לניהול מידע הנדסי בשם SmarTeam.
הערות שוליים

↑  שמוליק שלח, ‏דאסו סיסטמס מצמצמת פעילות בישראל, באתר גלובס, 30 ביוני 2009
↑  הצהרת פרטיות של Netvibes
↑  Market Intelligence
↑  שמוליק שלח, ‏דאסו סיסטמס תפטר 85 עובדים בישראל - מחצית מכוח האדם, באתר גלובס, 30 ביוני 2009
↑  רוני ליפשיץ, ‏סמרט סולושן של כלל תגייס 6-5 מיליון ד' בהנפקה פרטית, באתר גלובס, 7 באפריל 1998
↑  . הארץ, תוכנה ישראלית במרכז עסקת ענק  יבמ-בואינג, באתר TheMarker‏, 1 במרץ 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007323510105171  ISNI: 0000 0000 8719 117X  LCCN: no2013077680  SUDOC: 096991488  VIAF: 126493254   WorldCat (עם VIAF): 126493254
מרי-סופי הארווי

מרי-סופי הארווי (באנגלית: Mary-Sophie Harvey; נולדה ב-11 באוגוסט 1999) היא שחיינית קנדית, זוכת מדליית ארד באליפות העולם בבריכת 25 מטר (בודפשט 2024) במשחה ל-400 מטר חופשי.
אקסנצ'ר

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית. NYSE: ACN
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (19 ביולי 2001–ACN) 
 תקופת הפעילות:  1989–הווה (כ־35 שנים)
 חברות בנות:  אקסנצ'ר ספרד  Accenture (Sweden)  Accenture (Italy)  Accenture Technology Labs  Accenture Central Europe B.V., organizační složka  Accenture Bangladesh Limited  Accenture Technology Solutions Japan  Accenture (Germany)  אקסנצ'ר צרפת  אקסנצ'ר ארצות הברית  Avanade  אקסנצ'ר נורווגיה  אקסנצ'ר שווייץ  אקסנצ'ר הממלכה המאוחדת  Accenture Services, s.r.o. 
 מיקום המטה:  דבלין 
 משרד ראשי:  דבלין, אירלנד
 ענפי תעשייה:  ייעוץ מקצועי, ייעוץ אסטרטגי, ייעוץ טכנולוגי, אסטרטגיה תפעולית, אסטרטגיה עסקית, טכנולוגיה דיגיטלית
 שווי שוק:  240.35 מיליארד דולר (17 בדצמבר 2024)
 הכנסות:  41.603 מיליארד דולר (2018)
 רווח תפעולי:  4.060 מיליארד דולר (2018)
 רווח:  3.05 מיליארד דולר (2015)
 יו"ר:  ג'ולי סוויט
 מנכ"ל:  ג'ולי סוויט
 עובדים:  738,000 (פברואר 2023)
  
 www.accenture.com
 
הכרזה שהייתה תלויה על בניין הבורסה בניו יורק ביום ההנפקה לציבור
אקסנצ'ר (באנגלית: Accenture) היא חברה גלובלית המעניקה ייעוץ עסקי, שירותים טכנולוגיים ושירותי מיקור חוץ לארגונים ולחברות הגדולות במשק. הכנסותיה של אקסנצ'ר ממקמות אותה כאחת מחברות הייעוץ הגדולות בעולם, ונמצאת ברשימת 500 החברות הגדולות בעולם של המגזין Fortune Global 500.
נכון לפברואר 2023, לאקסנצ'ר כ-738,000 עובדים הפזורים במעל 120 מדינות ברחבי העולם, ומבחינת מספר עובדיה היא חברת הייעוץ הגדולה בעולם. עם לקוחותיה נמנות 89 חברות מרשימת Fortune 100 ויותר משלושה רבעים של החברות ברשימת Fortune 500. כמו כן, 97 מתוך 100 הלקוחות הגדולים ביותר של אקסנצ'ר עובדים עם אקסנצ'ר מעל לעשור.
היסטוריה > הקמה והשנים הראשונות

אקסנצ'ר החלה כחטיבת הייעוץ העסקי והטכנולוגי של משרד רואי החשבון "ארתור אנדרסן" בשנת 1953, בעקבות בקשה של ג'נרל אלקטריק לעבור תהליך אוטומציה לעיבוד השכר והייצור. 
 ג'ו קליגוף היה מנהל הפרויקט האחראי על עיבוד השכר ובהמשך הוביל את חטיבת השירותים הניהוליים והעסקיים במשך 10 שנים.
כיום נחשב קליגוף לאבי הייעוץ הטכנולוגי בעולם.
היסטוריה > הפיצול מארתור אנדרסן

בשנת 1989, הפכו 'ארתור אנדרסן' ו'אנדרסן ייעוץ' לשתי יחידות נפרדות של אנדרסן העולמית.
לאורך שנות ה-90 גבר המתח בין שתי היחידות עקב תחרות עסקית שנוצרה בעקבות הקמתה של חטיבת ייעוץ נוספת בתוך 'ארתור אנדרסן'. במקביל, נדרשה 'אנדרסן ייעוץ' לשלם 15% מהרווחים שלה מדי שנה ל'ארתור אנדרסן'.
בשנת 1998, טענה 'אנדרסן ייעוץ' להפרת חוזה עם אנדרסן העולמית. לאחר משא ומתן משפטי והגעה להסדר, שינתה 'אנדרסן ייעוץ' ב-1 בינואר 2001 את שמה לאקסנצ'ר ונפרדה באופן רשמי מ'ארתור אנדרסן'. מטה החברה נקבע בברמודה.
בשנת 2015, ציין מגזין Fortune את אקסנצ'ר כחברה המוערכת ביותר בתחום שירותי מערכות מידע (IT services).