stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רצח אופיר רחום
רקע

אמנה מונא היא ערביה נוצרייה שהחזיקה גם בתעודת זהות ישראלית. מונא הייתה פעילה בארגון הפת"ח והצטרפה במהלך לימודיה באוניברסיטת ביר זית ל"שאביבה", זרוע של ארגון התנזים. היא עבדה בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 כעיתונאית בעיתון "אלסנובר" ברמאללה. במסגרת עבודתה בעיתון, ב-12 באוקטובר 2000, הייתה עדה ללינץ' בשני חיילי מילואים ישראלים ברמאללה. לטענתה של מונא היא "התרגשה" ממה שראתה ובעקבות כך החליטה לתכנן וליזום חטיפה ורצח של אזרח ישראלי-יהודי.
מאוקטובר 2000 החלה מונא ליצור קשר עם בני נוער ישראליים שונים באינטרנט דרך תוכנת המסרים המיידיים ICQ, תוך שהיא מתחברת לאינטרנט מבתי קפה אינטרנט ברמאללה. היעד הראשוני לחטיפה היה ישראלי תושב ירושלים בשם מאיר קרני, עמו קיימה מונא שיחות רבות ב-ICQ במשך כחודשיים, ואף שוחחה עמו בטלפון. מונא ניסתה לשכנע את קרני להיפגש עמה ב"מקום רומנטי" ברמאללה אך האחרון סירב לכך בתוקף. בסופו של דבר, מונא נפגשה עמו בירושלים בשלוש הזדמנויות שונות עד שלבסוף היא החליטה כי הוא אינו מתאים לביצוע החטיפה. בנוסף לכך, מונא אף הצהירה בפני קרני כי ברצונה לירות לעבר שכונת רמות שבעיר. בתחילת הקשר בין השניים הציגה מונא את עצמה בפני קרני כישראלית אך בהמשך אמרה כי היא ערבייה.
במקביל, היא קיימה גם שיחות בעלות אופי רומנטי דרך תוכנת ICQ עם תלמיד תיכון ישראלי בן 16 מאשקלון בשם אופיר רחום בסוף שנת 2000. השיחות עם רחום נערכו באנגלית כאשר מונא התחזתה לעולה חדשה ממרוקו בשם סאלי וציינה בפניו כי אמה ישראלית ואביה ממוצא מרוקאי. לאחר שהשניים ניהלו שיחות בצ'אט במשך מספר חודשים מונא החלה ללחוץ על אופיר לקיים עימה פגישה בירושלים. רחום ביקש שהם יפגשו באזור אשקלון משום שהוריו לא יסכימו שיצא לבדו לירושלים לטיול כה ממושך. מונא סירבה להצעתו של רחום להיפגש עמה באזור אשקלון והמשיכה ללחוץ על אופיר לפגוש אותה בירושלים. בתחילת ינואר 2001, ימים ספורים לפני הרצח, מונא הצליחה לשכנע את רחום לבוא לירושלים, תוך שהיא משתמשת ברמיזות מיניות על מנת לשכנע אותו לפגוש אותה.
הרצח

ביום רביעי בבוקר, 17 בינואר 2001, מונא ורחום נפגשו בתחנה המרכזית בירושלים, שוחחו קצרות באנגלית ולאחר מכן הם נכנסו למונית שהסיעה אותם לצומת א-ראם. משם הם נסעו במכונית הפורד אסקורט של שותפה לקשר של מונא (פעיל הפת"ח חסן אל-קאדי) אשר הייתה בעלת לוחית זיהוי ישראלית, לכיוון פאתי רמאללה. לשאלתו של אופיר מדוע הם נוסעים בשטח ערבי ענתה מונא כי "ככה זה בירושלים, שיש בה שכונות ערביות ויהודיות כאחד". על פי התכנון, מונא הייתה אמורה "למסור" את רחום לאל-קאדי ושותפיו.
בשעה 11:30 עצרה מונא את הרכב בפרברי רמאללה לצד רכב בעל לוחית רישוי פלסטינית, בנקודת המפגש שנקבעה מבעוד מועד בינה לבין חוליית הטרור. מונא זינקה באופן מיידי החוצה מהרכב בעוד שפעילי הפת"ח אל-קאדי ועבד אל-פתח דולה, אשר היו חמושים ברובי קלצ'ניקוב, יצאו מהרכב וניסו להוציא את אופיר מהמכונית, ולאחר שסירב, השניים ירו בו עשרות קליעים מטווח קצר, בעת שמונא עמדה בצד והתבוננה במתרחש. לאחר מכן הרוצחים השליכו את גופתו לתא המטען ונמלטו לרמאללה. באותו הזמן, מונא המשיכה בשגרת חייה ונסעה למשרד בו היא עבדה.
בהמשך הרוצחים קברו את גופתו של אופיר בשכונת אלטירה שברמאללה.
פענוח הרצח

לאחר שרחום לא חזר הביתה, משפחתו החלה לחפש אותו, וגילתה שאף לא הגיע לבית הספר באותו היום. בעקבות חקירה שבוצעה בהמשך על ידי השב"כ והיחידה לחקירת פשעים בינלאומיים, התגלה לראשונה כי רחום היה בקשר דרך האינטרנט עם מונא וכי היא לחצה על רחום להיפגש עימה בירושלים, תוך הבטחה לקיים יחסים אינטימיים.
כוח של יחידת המסתערבים דובדבן בשיתוף עם השב"כ, פשט על ביתה של מונא שבביר נבאלא ועצר אותה. לאחר מכן היא הועברה לחקירה על ידי חוקרי שב"כ ואנשי משטרה. בתחילה סירבה מונא לשתף פעולה עם החוקרים, אך לאחר כארבעה שבועות היא נשברה ומסרה הודאה מלאה על חלקה בפיגוע, ובנוסף חשפה בפני החוקרים את זהותם של שני שותפיה: חסן קאדי ועבד אלפתאח דולה.
ב-18 בינואר 2001, איתרו כוחות הביטחון הפלסטינים את גופתו של רחום, העבירו אותה לבית החולים של רמאללה, וזמן קצר לאחר מכן מסרו את גופתו לכוחות צה"ל.
אחרית דבר

הרצח של רחום גרם להלם רב בציבור הישראלי. ראש הממשלה ושר הביטחון דאז אהוד ברק, ציין בתגובה לרצח כי "מדובר במעשה פשע נתעב שבוצע בידי רוצחים שפלים, חסרי צלם אנוש", ומסר כי "זרועות הביטחון לא יחסכו כל מאמץ כדי להגיע לרוצחים על מנת להענישם בחומרה". אלפי אנשים השתתפו בהלווייתו של רחום שהתקיימה בבוקר של ה-19 בינואר 2001 באשקלון. נציג הממשלה בהלוויה, השר מיכאל מלכיאור, ספד לרחום בהלווייתו וציין כי "כל עם ישראל משתתף בצער הנורא הזה ושותף לכאב. למדנו להכיר את אישיותך ביממה האחרונה".
מונא הועמדה לדין, הורשעה ברצח אופיר רחום, וב-6 בנובמבר 2003 נידונה למאסר עולם בבית הדין הצבאי במחנה עופר. חלק מתקופת המאסר ריצתה בכלא השרון, באגף האסירות הביטחוניות. שם הייתה מאוד דומיננטית ונבחרה ל"דוברת האסירות".
שני שותפיה של מונא הפכו גם כן למבוקשים בעקבות המידע שמונא מסרה בחקירתה. ב-30 באפריל 2001 נהרג חסן קאדי בעת שהכין מטען חבלה בבניין מגורים ברמאללה, וזה התפוצץ. השותף האחר של מונא, עבד אלפתאח דולה, נעצר ביולי 2004 במהלך מבצע מעצרים ביריחו. דולה נידון ל-7 שנות מאסר בפועל בגין חטיפה ושותפות בגרימת מוות בכוונה לאחר מעשה. לאחר ערעור שונה גזר דינו ל-12 שנות מאסר בפועל. עבד אלפתאח דולה שוחרר ביולי 2016.
ב-18 באוקטובר 2011 שוחררה מונא, יחד עם 1,026 אסירים ועצירים ביטחוניים נוספים במסגרת עסקת שליט אשר בוצעה בין ישראל לבין הארגון חמאס, בתמורה לשחרורו של החייל הישראלי החטוף גלעד שליט. מונא הייתה בתחילה מיועדת לגירוש לרצועת עזה, אך לבסוף היא גורשה למצרים. ממצרים הועברה לטורקיה, שם היא מתגוררת כאדם חופשי.
ב-20 בדצמבר 2011 נערך מפגש באנקרה בין ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס לבין מונא ועוד 11 אסירים פלסטינים ששוחררו במסגרת עסקת שליט. במהלך המפגש המתוקשר אבו מאזן ציין כי שחרור יתר המחבלים הפלסטינים נותר בראש סדר העדיפויות של ההנהגה הפלסטינית.
ראו גם

טרור פלסטיני
טרור ורשתות חברתיות
הערות שוליים

1 2  פליקס פריש ועלי ואקד, "הם הצליחו להרוג את אופיר בגלל האינטרנט", באתר ynet, 20 בינואר 2001
↑  ניר יהב‏, אמנה מונא: "הופתעתי מקבלת הפנים החמה בטורקיה", באתר וואלה, 8 בנובמבר 2011
↑  Abbas meets freed Palestinian prisoners in Ankara
↑  Abbas meets prisoners released in... JPost - Diplomacy & Politics
↑  סרטון שהועלה לאתר יוטיוב מטעם הרשות הפלסטינית המתעד את המפגש
| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור הראשון של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | הפיגוע בדלפק אל על בנמל התעופה של לוס אנג'לס (4 ביולי 2002) • הפיגועים במומבסה (28 בנובמבר 2002) • הפיגוע בשגרירות ישראל בטשקנט (30 ביולי 2004) • מתקפת הטרור בסיני (7 באוקטובר 2004) • הפיגוע בשגרירות ישראל במאוריטניה (1 בפברואר 2008) • מתקפת הטרור במומבאי (26 בנובמבר 2008) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
אסמאעיל הנייה

הנייה בפגישתו עם חבר מפלגת הצדק והפיתוח של טורקיה נומאן קורטולמוש, 20 בנובמבר 2012
אִסמאעיל עבד א-סלאם אחמד הנייה (בערבית: إسماعيل عبد السلام أحمد هنية, תעתיק מדויק: אסמאעיל עבד אלסלאם אחמד הניה; 29 בינואר 1962 – 31 ביולי 2024), אשר היה מוכר גם בכינוי "אבו אל-עבד" (ابو العبد), היה ראש הלשכה המדינית של חמאס ממאי 2017 עד 31 ביולי 2024, אז נהרג בהתנקשות. קודם לכן כיהן כראש ממשלת הרשות הפלסטינית החמישי מ-2006 עד 2014, ולאחר ההפיכה בעזה ב-2006 המשיך לכהן כראש הממשלה של ארגון הטרור חמאס ברצועת עזה, עד ל-2017, אז הוחלף על ידי יחיא סינוואר.
הנייה היה אחד מראשי הנהגת ארגון חמאס לאחר הריגת אחמד יאסין ועבד אל-עזיז א-רנתיסי ב-2004, ובאפריל 2012 נבחר גם לכהן כראש הלשכה המדינית של הארגון בעזה, עד להחלפתו בשנת 2017 על ידי יחיא סינוואר. לאחר שסיים את תפקידו בעזה ב-2017 עבר להתגורר בקטר.
ב-31 ביולי 2024 נהרג בהתנקשות של ישראל בבית הארחה בטהראן, ויחיא סינוואר נבחר לכהן במקומו כראש הלשכה המדינית של חמאס.
דעותיו > היחס לישראל וליהודים

הנייה אמר מספר פעמים כי חמאס לעולם לא תכיר בישראל, למשל בזמן ביקור באיראן ב-2006 וגם ב-2012. לאחר מותו בכיר החמאס ח'ליל אל-חיה אמר כי זו הייתה "הסיסמה של הנייה".
ב-28 בינואר 2006, עם הניצחון של חמאס בבחירות ברצועת עזה, העניק איסמעיל הנייה ריאיון לעיתונאי הישראלי שלומי אלדר, בו אמר שאינם עוינים את היהודים מכיוון שהם יהודים, אלא מכיוון שהם כבשו את אדמתם.
בנובמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל אמר כי חמאס מוכן לדון בפתרון שתי המדינות בהינתן תנאים שכוללים הפסקת אש, וסיוע הומניטרי לתושבי רצועת עזה.
דעותיו > על פיגועי 11 בספטמבר

ב-2 במאי 2011, כחלק מהמלחמה של ארצות הברית באל-קאעדה בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, הרגו כוחות קומנדו של ארצות הברית את אוסאמה בן לאדן. בניגוד לפת"ח שברך על החיסול, הנייה כינה את בן-לאדן קדוש ושהיד, וגינה את הריגתו: ”אנו רואים בכך המשך של המדיניות האמריקאית המבוססת על דיכוי ושפיכת דם מוסלמי וערבי... אנו מגנים את ההתנקשות וההרג של לוחם קדוש ערבי. אנו מבקשים מאלוהים להעניק לו רחמים עם המאמינים האמיתיים והשהידים”.
חיים אישיים

הנייה התגורר בדוחה, היה נשוי ונולדו לו 13 ילדים. יש לו שני אחים ושמונה אחיות, שלוש מהן נישאו לבדואים ישראלים, והן בעלות אזרחות ישראלית ומתגוררות בתל שבע. הונו הוערך ב-2.5–4 מיליארד דולר.
ב-2014 רכש שטח אדמה של 2,500 מ"ר ברחוב עומר אל-מוח'תאר בשכונת היוקרה א-רימאל בעזה תמורת 4 מיליון דולר.
בנובמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל נהרגו נכדו הגדול ונכדתו. באפריל 2024 נעצרה אחותו שגרה בתל שבע בחשד לקשר עם מחבלי חמאס והסתה לטרור. באותו חודש שלושה מילדיו ושלושה מנכדיו נהרגו יחד בתקיפת חיל האוויר הישראלי במחנה הפליטים שאטי. ב-25 ביוני נהרגה גם אחותו, בתקיפה במחנה שאטי.
גלריה

אסמאעיל הנייה נפגש עם עלי ח'אמנאי, 12 בפברואר 2012
אסמאעיל הנייה עם משלחת חמאס ברוסיה, 13 בספטמבר 2022
מנהיגי חמאס, 2012
לקריאה נוספת

רוני שקד, אמירה לם, שחר גינוסר, "דוקטור אסמאעיל ומיסטר הנייה", מוסף 7 ימים, 9 בינואר 2009, עמודים 27–32
ראו גם

סיכולים ממוקדים במלחמת חרבות ברזל
נבחרת ישראל בכדורסל

ערך זה עוסק בנבחרת ישראל בכדורסל לגברים בוגרים. אם התכוונתם לנבחרת הנשים הבוגרות, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 התאחדות:  איגוד הכדורסל הישראלי
 השתייכות:  פיב"א אירופה
 דירוג פיב"א (26 בנובמבר 2024):  39       ‎+2‏
  - ניקוד פיב"א:  319.4
 מאמן:  ישראל אריאל בית הלחמי
 קפטן:  תומר גינת
 אצטדיון ביתי:  היכל מנורה מבטחים, תל אביב-יפו היכל קבוצת שלמה, תל אביב-יפו
 ibasketball.co.il
 
 משחק בינלאומי ראשון
 הפיליפינים הפיליפינים 57 - 47 ישראל ישראל הלסינקי, פינלנד; 14 ביולי 1952
 הניצחון הכי גדול
 ישראל ישראל 116 - 64 אלבניה אלבניה גרנדה, ספרד; 26 ביוני 1992
 ההפסד הכי גדול
 ברית המועצות ברית המועצות 90 - 44 ישראל ישראל איסטנבול, טורקיה; 24 במאי 1959
 גביע העולם בכדורסל
 הופעות:  2 (הראשונה ב-1954)
 ההישג הטוב:  מקום 7 (1986)
 המשחקים האולימפיים
 הופעות:  1 (הראשונה ב-1952)
 ההישג הטוב:  מקום 20 (1952)
 אליפות אירופה בכדורסל
 הופעות:  30 (הראשונה ב-1953)
 ההישג הטוב:   סגנות (1979)
נבחרת הגברים של ישראל בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של ישראל, המנוהלת על ידי איגוד הכדורסל הישראלי.
סגל הנבחרת מורכב משחקני כדורסל המחזיקים באזרחות ישראלית. רוב משחקי הבית של נבחרת ישראל נערכים בהיכל מנורה מבטחים שבתל אביב. הדירוג הנוכחי של נבחרת ישראל ברשימת הדירוג של פיב"א לנבחרות גברים, הוא המקום ה-39 בעולם, נכון ל-26 בנובמבר 2024, עלייה של 2 מקומות לעומת דירוג קודם. היא מדורגת במקום ה-20 בעולם מבין כל נבחרות הכדורסל של אירופה.
נבחרת ישראל משתתפת כמעט בקביעות באליפויות אירופה והשתתפה פעמיים באליפות העולם. במסגרת המשחקים האולימפיים השתתפה הנבחרת פעם אחת. הישגי השיא של הנבחרת עד היום הם: זכייה ב-2 מדליות זהב במשחקי אסיה בשנים 1966 ו-1974, במדליית כסף ב-1970 וזכייה במדליית כסף באליפות אירופה 1979.
היסטוריה > הישגי הנבחרת במשחקי אסיה

במקביל להשתתפותה של הנבחרת בטורנירי אליפות אירופה, נבחרת ישראל השתתפה שלוש פעמים בטורניר הכדורסל של משחקי אסיה בשנים 1966, 1970 ו-1974 וסיימה עם שתי מדליות זהב ומדליית כסף.
במשחקי אסיה 1966 שנערכו בבנגקוק השתתפה לראשונה נבחרת ישראל וסיימה את הטורניר במקום הראשון תחת הדרכתו של המאמן שמעון שלח לאחר שישה ניצחונות והפסד אחד. בגמר ניצחה ישראל את תאילנד בתוצאה 42–90. במשחקי אסיה 1970 שנערכו שוב בבנגקוק, סיימה הנבחרת בהדרכתו של שמעון שלח עם מדליית הכסף לאחר שבעה ניצחונות והפסד אחד לקוריאה הדרומית שזכתה בזהב. במשחקי אסיה 1974 שנערכו בטהראן, זכתה הנבחרת בפעם השנייה במדליית הזהב לאחר שישה ניצחונות מתוך שישה משחקים תחת הדרכתו של המאמן אברהם חמו. במשחק הגמר גברה הנבחרת על קוריאה הדרומית בתוצאה 85–92.
היסטוריה > הישגי הנבחרת באליפויות אירופה

מאז קום המדינה, השתתפה נבחרת ישראל כמעט בכל אליפות, והיא נעדרה רק מ-4 אליפויות בשנים 1955, 1957, 1989 ו-1991.
ישראל השתתפה לראשונה באליפות אירופה בטורניר שנערך במוסקבה בשנת 1953. במשחק הבכורה שלה באליפות, הביסה ישראל את פינלנד בתוצאה 36:60. ישראל סיימה את בית הגמר עם 11 נקודות כמו נבחרת צרפת שזכתה במדליית הארד עקב הפרש סלים. ישראל סיימה במקום החמישי הכללי בטורניר.
הישג השיא של הנבחרת באליפות אירופה היה בטורניר שנערך ב-איטליה 1979, בו סיימה במקום השני עם מדליית הכסף, כסגניתה של ברית המועצות. ישראל הוגרלה לבית ג' יחד עם נבחרות פולין, צרפת ויוגוסלביה ועלתה מהמקום הראשון לאחר ניצחון על פולין, הפסד לצרפת וניצחון דרמטי במשחק האחרון בבית על אלופת העולם המכהנת יוגוסלביה. הנבחרת עלתה לבית הגמר עם יוגוסלביה, איטליה, ספרד, צ'כוסלובקיה וברית המועצות, סיימה במקום השני בבית אחרי שלושה ניצחונות ושני הפסדים והגיעה למשחק הגמר בו הפסידה לברית המועצות בתוצאה 98:76.
היסטוריה > אליפויות העולם

נבחרת ישראל השתתפה רק פעמיים באליפות העולם בכדורסל, זאת מתוך 15 אליפויות עולם שהתקיימו עד היום.
בפעם הראשונה, באליפות השנייה שהתקיימה בריו דה ז'ניירו, ברזיל, בשנת 1954, הוזמנה הנבחרת, שהייתה עדיין בראשית דרכה, להשתתף על ידי התאחדות הכדורסל הברזילאית ללא משחקי מוקדמות. בעקבות הזמנה זו החליטה מצרים להחרים את האליפות. באליפות השתתפו 12 נבחרות וישראל הגיעה למקום ה-8 כשבמאזנה 2 ניצחונות (על צ'ילה וצרפת) ו-7 הפסדים. את הנבחרת אימן אז יעקב שאלתיאל וכיכבו בה אברהם שניאור (קפטן), רלף קליין, שמעון שלח (צ'ינגה) וזכריה עופרי.
לקראת אליפות העולם 1986 בספרד, בה השתתפו 24 נבחרות, התקיימו משחקי מוקדמות (עד אז הנבחרות העפילו לטורניר העולמי לפי הישגיהן באליפויות היבשות שלהן). ישראל התמודדה בבית אחד עם צ'כוסלובקיה (שהייתה באותו זמן סגנית אלופת אירופה), אנגליה ושווייץ, כשרק אחת מעפילה לאליפות העולם. ישראל ניצחה את אנגליה ושווייץ בבית ובחוץ, אך הובסה בברטיסלאבה 75-97. הפסד של צ'כוסלובקיה לאנגליה הביא את ישראל וצ'כוסלובקיה למשחק במחזור האחרון ביד אליהו כאשר המנצחת עולה לאליפות העולם. המשחק היה צמוד לכל אורכו והוכרע מסל דרמטי של מיקי ברקוביץ' בשניות הסיום - 90–92 לישראל. באליפות עצמה הצליחה ישראל להגיע למקום השביעי עם מאזן של 5 ניצחונות (על אורוגוואי, אנגולה, קובה, יוון וקנדה) ו-5 הפסדים (לברית המועצות, אוסטרליה, ספרד, ברזיל ואיטליה). את הנבחרת אימן צביקה שרף וכיכבו בה מיקי ברקוביץ' (קפטן), דורון ג'מצ'י, לבן מרסר, עדי גורדון ותומר שטיינהאור.
עלייה לטורניר אליפות העולם בכדורסל נחשבה לקשה ביותר משום שבניגוד לכדורגל, עד 2017 לאליפות לא היו משחקי מוקדמות, ועל מנת להעפיל אליה היה לסיים בין חמש הנבחרות הראשונות באליפות אירופה.
היסטוריה > המשחקים האולימפיים

נבחרת ישראל השתתפה פעם אחת בטורניר הכדורסל האולימפי, באולימפיאדת הלסינקי (1952). ישראל שיחקה בשלב המוקדמות של הטורניר, שנערך לפני טקס הפתיחה, ולא העפילה לטורניר הגמר לאחר הפסדים לנבחרות הפיליפינים 47:57 ויוון 52:54.
הכדורסלנים שייצגו את ישראל בטורניר:
דני ארז, משה דניאל, יהודה וינר, מרסל חפץ, פרדי כהן, עמוס לין, זכריה עופרי, אליהו עמיאל, ראובן פכר, מנחם קורמן, רלף קליין, שמעון שלח, אברהם שניאור (קפטן). מאמן הנבחרת היה האמריקאי-יהודי מוריס (טאבי) רסקין.
מאז 1952 לא השתתפה ישראל בטורניר הכדורסל האולימפי. ב-1956 הוזמנה להשתתף בטורניר הגמר על ידי אוסטרליה המארחת (ללא משחקי מוקדמות), אך עקב המתיחות וגיוס המילואים בעקבות מבצע קדש החליט ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, שהנבחרת לא תיסע.
בין 1960 ל-1992 נקבעה ההעפלה לטורניר הכדורסל האולימפי בטורנירי מוקדמות יבשתיים מיוחדים או בטורניר "הזדמנות אחרונה" בין-יבשתי, אך ישראל לא הצליחה להעפיל לאף טורניר גמר. הנבחרת הייתה אמורה להשתתף בטורניר של אולימפיאדת מוסקבה (1980) לאחר פרישת ארצות הברית וצרפת במסגרת החרם האולימפי, אך בסופו של דבר הצטרפה גם המשלחת הישראלית לחרם.
בין 1996 ל-2016 נקבעה ההשתתפות בטורניר הכדורסל האולימפי לפי ההישג באליפויות היבשות שקדמו לכל טורניר אולימפי. בשנת 2006 הכריז הוועד האולימפי הישראלי על העפלה של נבחרת הכדורסל למשחקים האולימפיים של בייג'ינג 2008 או לונדון 2012 כיעד של הוועד האולימפי, אך הנבחרת לא הצליחה להעפיל לאף אחד מטורנירי הגמר האלה וגם לא לטורניר הקדם-אולימפי הבין-יבשתי, כיוון שלא הייתה בין שש הראשונות באליפויות אירופה של 2007 או 2011.
תוצאות הנבחרת בתחרויות בינלאומיות

מקור:
תוצאות הנבחרת בתחרויות בינלאומיות > כל האולימפיאדות

| כדורסל במשחקים האולימפיים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
הממלכה המאוחדת 1948: לא נרשמה
| פינלנד 1952 | מקום 20 | 2 | 0 | 2 |
אוסטרליה 1956: לא העפילה
איטליה 1960: לא העפילה
יפן 1964: לא העפילה
מקסיקו 1968: לא העפילה
גרמניה המערבית 1972: לא העפילה
קנדה 1976: לא העפילה
ברית המועצות 1980: לא העפילה
ארצות הברית 1984: לא העפילה
קוריאה הדרומית 1988: לא העפילה
ספרד 1992: לא העפילה
ארצות הברית 1996: לא העפילה
אוסטרליה 2000: לא העפילה
יוון 2004: לא העפילה
הרפובליקה העממית של סין 2008: לא העפילה
הממלכה המאוחדת 2012: לא העפילה
ברזיל 2016: לא העפילה
יפן 2020: לא העפילה
צרפת 2024: לא העפילה
| סך הכול | הופעה אחת | 2 | 0 | 2 |
תוצאות הנבחרת בתחרויות בינלאומיות > משחקי אסיה

| שנה | מיקום | מש' | נצ' | הפ' | מאמן |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| תאילנד 1966 |  | 7 | 6 | 1 | שמעון שלח |
| תאילנד 1970 |  | 8 | 7 | 1 | שמעון שלח |
| איראן 1974 |  | 6 | 6 | 0 | אברהם חמו |
תוצאות הנבחרת בתחרויות בינלאומיות > אליפות העולם

| שנה | מיקום | מש' | נצ' | הפ' | מאמן |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ברזיל 1954 | 8 | 9 | 2 | 7 | יעקב שאלתיאל |
| ספרד 1986 | 7 | 10 | 5 | 5 | צביקה שרף |
סגל השחקנים

סגל הנבחרת בטורניר קדם-מוקדמות אולימפיאדת פריז (אוגוסט 2023):
| מס' | עמדה | שם | תאריך לידה | הופעות | שערים | מועדון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2 | סמול פורוורד | רועי פריצקי | 24 ביולי 2002 |  |  | ישראל מכבי נתניה |
| 3 | קלע | יאיר קרביץ | 3 במרץ 1999 |  |  | ישראל עירוני נס ציונה |
| 5 | רכז | גיל בני | 27 באוקטובר 1998 |  |  | ישראל גלבוע גליל |
| 9 | סנטר | רומן סורקין | 11 באוגוסט 1996 |  |  | ישראל מכבי תל אביב |
| 10 | קלע | בר טימור | 2 במרץ 1992 |  |  | ישראל הפועל תל אביב |
| 11 | רכז | ים מדר | 21 בדצמבר 2000 |  |  | ישראל הפועל תל אביב |
| 13 | רכז | רועי הובר | 10 בפברואר 1997 |  |  | ישראל הפועל רמת גן |
| 21 | פאוור פורוורד | נתנאל ארצי | 21 במרץ 1997 |  |  | ישראל הפועל חולון |
| 24 | סמול פורוורד | עוז בלייזר | 29 בדצמבר 1992 |  |  | ישראל הפועל תל אביב |
| 33 | סנטר | גבי צ'אצ'אשוילי | 8 בדצמבר 1999 |  |  | ישראל הפועל ירושלים |
| 31 | פאוור פורוורד | נועם אביבי | 25 בפברואר 1999 |  |  | ישראל הפועל עפולה |
| 99 | קלע | יפתח זיו | 9 ביולי 1995 |  |  | ישראל הפועל חולון |
סגל השחקנים > צוות מקצועי

מנהל מקצועי – פיני גרשון
מאמן – אריאל בית הלחמי
עוזר מאמן – שרון דרוקר
מנהל הנבחרת – מוטי דניאל
מאמן כושר – רימון יבזורי
פיזיותרפיסט – עידו דנה
רופא הנבחרת – ד"ר ניב דריאנגל
סטטיסטיקות ונתונים > שיאני ההופעות

נכון ל-1 במרץ 2022. השחקנים המודגשים עדיין פעילים. מינימום 100 הופעות בנבחרת.
| # | שם השחקן | הופעות |
| --- | --- | --- |
| 1 | יניב גרין | 193 |
| 2 | דורון ג'מצ'י | 189 |
| 3 | גיא פניני | 176 |
| 4 | יותם הלפרין | 175 |
| 5 | מוטי דניאל | 166 |
| 6 | עידו קוז'יקרו | 165 |
| 7 | מיקי ברקוביץ' | 164 |
| 8 | נדב הנפלד | 156 |
| 9 | בועז ינאי | 149 |
| 10 | ליאור אליהו | 141 |
| 11 | איתמר מרזל | 137 |
| 11 | תומר שטיינהאור | 137 |
| 12 | רביב לימונד | 133 |
| 13 | אביגדור מוסקוביץ' | 131 |
| 14 | מאיר טפירו | 130 |
| 15 | עופר פליישר | 127 |
| 16 | עדי גורדון | 116 |
| 17 | טל בורשטיין | 114 |
| 18 | גור שלף | 111 |
| 19 | גל מקל | 108 |
| 20 | חנן קרן | 104 |
| 20 | אלישי כדיר | 104 |
| 21 | עופר אשד | 101 |
סטטיסטיקות ונתונים > מלך הסלים בכל הזמנים

נכון ל-2 בינואר 2019. השחקנים המודגשים עדיין פעילים.
| # | שם השחקן | נקודות | הופעות | ממוצע למשחק |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | דורון ג'מצ'י | 3,514 | 189 | 18.6 |
| 2 | מיקי ברקוביץ' | 2,842 | 164 | 17.3 |
| 3 | בועז ינאי | 1,700 | 149 | 11.4 |
| 4 | ליאור אליהו | 1,686 | 141 | 12 |
| 5 | יותם הלפרין | 1,635 | 175 | 9.3 |
| 6 | נדב הנפלד | 1,531 | 156 | 9.8 |
| 7 | יניב גרין | 1,508 | 193 | 7.8 |
| 8 | עומרי כספי | 1,341 | 92 | 14.6 |
| 9 | לבן מרסר | 1,245 | 79 | 15.8 |
| 10 | טל ברודי | 1,219 | 78 | 15.6 |
| 11 | טל בורשטיין | 1,173 | 114 | 10.3 |
| 12 | מוטי דניאל | 1,157 | 166 | 7 |
| 13 | גיא פניני | 1,156 | 176 | 6.6 |
| 14 | מאיר טפירו | 1,137 | 130 | 8.7 |
| 15 | תנחום כהן-מינץ | 1,076 | 88 | 12.2 |
מאמני הנבחרת

| שם | שנים |
| --- | --- |
ארצות הברית מוריס (טאבי) רסקין: 1952
ישראל יעקב שאלתיאל: 1953–1954
ארצות הברית אלמר ריפלי: 1956–1957
ישראל אליהו עמיאל: 1958–1959
ארצות הברית מיקי פישר: 1960
ישראל יהושע רוזין: 1961–1964
ישראל שמעון שלח: 1965–1971
ארצות הברית דויל פאראק: 1972–1973
ישראל אברהם חמו: 1973–1976
ישראל רלף קליין: 1977–1983
ישראל אריה מליניאק: 1983–1984
ישראל צביקה שרף: 1984–1987
ישראל משה ויינקרנץ: 1988
ישראל רלף קליין: 1988–1990
ישראל צביקה שרף: 1991–1997
ישראל מולי קצורין: 1997–2004
ישראל צביקה שרף: 2005–2009
ישראל אריק שיבק: 2010–2014
ישראל ארז אדלשטיין: 2014–2017
ישראל עודד קטש: 2017–2021
ישראל גיא גודס: 2021–2022
ישראל אריאל בית הלחמי: 2023–
שחקנים בולטים לאורך השנים

שנות החמישים: רלף קליין, משה דניאל, מרסל חפץ, ארז לוסטיג, דני ארז, יהודה וינר, פרדי כהן, ראובן פכר, שבתאי בן-בסט, זכריה עופרי, שמעון שלח, אברהם שניאור, מנחם קורמן.
שנות השישים: תנחום כהן-מינץ, עופר אשד, דוד קמינסקי, חיים שטרקמן, חיים חזן, דוד פריש, גבי טייכנר, גבי נוימרק, צבי לובצקי, רמי גוט, יגאל דר, אילן זייגר-זוהר, עמי שלף, אברהם הופמן, גרשון דקל, אברהם חמו.
שנות השבעים: מיקי ברקוביץ', מוטי ארואסטי, בועז ינאי, שוקי שוורץ, טל ברודי, חנן קרן, דני ברזילי, בארי לייבוביץ', סטיב קפלן, מולי אבישר, ג'ק אייזנר, איתמר מרזל, אביגדור מוסקוביץ', אור גורן.
שנות השמונים: דורון ג'מצ'י, לבן מרסר, עדי גורדון, האווי לאסוף, לו סילבר, חיים זלוטיקמן, דורון שפע, חן ליפין, ג'ון ויליס, עופר יעקובי, פיני חוזז, סטיב שלכטר, ארי רוזנברג, ניר ריכליס.
שנות התשעים: נדב הנפלד, עודד קטש, גיא גודס, מוטי דניאל, תומר שטיינהאור, דורון שפר, עופר פליישר, אמיר מוכתרי, שמעון אמסלם, פפי תורג'מן, אורי כהן-מינץ, ליאור ארדיטי.
העשור הראשון של המאה ה-21: טל בורשטיין, גור שלף, מאיר טפירו, עידו קוז'יקרו, יניב גרין, אפיק ניסים, דריק שארפ, ישראל שיינפלד, דרור חג'ג', משה מזרחי, יואב ספר, מורן רוט, ליאור ליובין.
העשור השני של המאה ה-21: רביב לימונד, אלישי כדיר, יותם הלפרין, ליאור אליהו, עומרי כספי, גל מקל, יוגב אוחיון, יובל נעימי, דיאור פישר, גיא פניני, אלכס טיוס, בר טימור.
העשור השלישי של המאה ה-21: דני אבדיה, ים מדר, תמיר בלאט, רומן סורקין, יפתח זיו.
ראו גם: רשימת כדורסלני נבחרת ישראל
ראו גם

נבחרת ישראל בכדורסל נשים
נבחרת העתודה של ישראל בכדורסל (עד גיל 20)
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות גברים באתר פיב"א
↑  נבחרת הכדורסל יוצאת היום לטורניר בבולוניה, דבר, 7 באוגוסט 1960
↑  מידע וסטטיסטיקות בארכיון אתר פיב"א
נבחרת ישראל ב-1960. (מימין לשמאל) שורה קדמית: מיקי פישר (מאמן), אברהם חמו, חיים חזן, עזרי לובושיץ, אברהם הופמן, חיים קסטן ורלף קליין. שורה אחורית: שבתאי בן-בסט, תנחום כהן-מינץ, ארז לוסטיג, דוד קמינסקי, דוד פריש, עמוס קופפר-תובל
נבחרת ישראל, 2018, עומדים מימין לשמאל: עופר רחימי (עוזר מאמן), נמרוד לוי, עידן זלמנסון, תומר גינת, אלכס צ'וברביץ', ג'ייק כהן, עודד קטש (מאמן) ודרור כהן (עוזר מאמן שני). יושבים מימין לשמאל: אדם אריאל, בר טימור, יובל זוסמן, תמיר בלאט, שון דאוסון, ג'ון דיברתולומיאו וגיא פניני. צילום: עודד קרני, איגוד הכדורסל
יניב גרין, 193 הופעות בנבחרת ישראל, שיאן ההופעות
מיקי ברקוביץ, מקום שני בטבלת מלך הסלים של הנבחרת בכל הזמנים
רלף קליין, אימן את נבחרת ישראל בשתי קדנציות (1977–1983, 1988–1990)
חוק מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית לארץ-ישראל

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  2 בדצמבר 1952
 תאריך חקיקה עברי:  י"ד בכסלו תשי"ג
 גוף מחוקק:  הכנסת השנייה
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 112, עמ' 2
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד ראש הממשלה
 מספר תיקונים:  3
 נוסח מלא:  חוק מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית לארץ ישראל, תשי״ג–1952
 
חוק מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית לארץ ישראל, תשי״ג–1952 (שנודע כחוק המעמד או חוק הסטאטוס) בא להסדיר את מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית בעקבות הקמתה של מדינת ישראל, מדינה ששני מוסדות אלה פעלו למען הקמתה.