stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליה דוליצקיה
ביוגרפיה > בתיאטרון

דוליצקיה הופיעה על בימות תיאטרון רבות בארץ, בהן: זירה, זרקור, ארבטרון, הגשר (תיאטרון ישראלי בגרמנית), תילון, תיאטרון גיורא גודיק, הבימה, תיאטרון חיפה, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער ותיאטרון בית ליסין.
מבין ההצגות בהן שיחקה נמנו "פרנסואה ראש גזר", "נאסר א דין", "ולס הטוראדור", "שיץ", "חמץ", "אלקה", "מאחורי הגדר", "איי לייק מייק" ו"ברנשים וחתיכות".
"ההולכים בחושך" שכתב וביים חנוך לוין הייתה ההצגה האחרונה בהשתתפותה.
ביוגרפיה > בקולנוע

בשנות השישים הופיעה בסרטים "ארבינקא", "נס בעיירה" ו"מרגו שלי". בשנות השבעים שיחקה בסרטים "כץ וקרסו" ו"הכלה וצייד הפרפרים". בשנות השמונים שיחקה בסרטים "שרגא קטן", "תלווה לי את אשתך" ו"שדות ירוקים". כמו כן דיבבה את דמות הסבתא בסרט המצויר "פוקהונטס" בשנת 1995. ב-1999 שבה לשחק בפעם האחרונה בסרט "איימי ויגואר" (Aimée & Jaguar) בתפקיד חולדה.
חיים אישיים

בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 הכירה את קרל, טייס בחיל האוויר האמריקני שהוצב באיטליה והגיע לאחר המלחמה לארץ ישראל כאיש מח"ל ושינה את שמו לגדעון. הם נישאו, אך התגרשו אחרי 5 שנים. ביתה היא השדרנית עיינה אילון.
דוליצקיה נפטרה בשנת 2000, בגיל 81 ונטמנה בבית העלמין ירקון.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה ברחוב שלומציון המלכה 9.
הערות שוליים

↑  מיכל סנונית, "כנר על הגג" ועל הבד, על המשמר, 15 בדצמבר 1971
1 2  אלי אלון, סיפורה של ליה דוליצקיה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 18 במרץ 2020
1 2 3  רינת פרימו, גברת מאה אחוז, חדשות, 12 במרץ 1989
↑  הצגת בכורה של "להקת צעירים" ב"תרבות לעם", קול העם, 9 באפריל 1956
↑  תיאטרון, הארץ, 19 באוקטובר 1962
פסיפס ישראלי, קול העם, 12 במאי 1961
בכורת "וצאי דופן" " בתיאטרון "זרקור", למרחב, 29 באוקטובר 1962
↑  חיים גליקשטיין, "בנר על הגג", למרחב, 11 ביוני 1965
↑  הוינאית שברחה לישראל חזרה בתשואות - שבחים לליה דוליצקיה ב"כנר", מעריב, 26 בפברואר 1969
↑  יעקב העליון, ישראלים ישחקו ב"כנר על הגג" ביוהנסבורג, מעריב, 26 ביוני 1969
↑  הצלחה בגרמניה לליה, על המשמר, 16 באוגוסט 1972
↑  שרגא הר-גיל, ליה דולציקיה לגרמניה, מעריב, 20 באוגוסט 1975
↑  ירון פריד, לא מאשימה, לא מוותרת, חדשות, 24 בפברואר 1986
↑  ביקורות:
יהודה ליבנה, "שיץ" או הפכחון המוחלט, דבר, 17 בינואר 1975
שרגא הר-גיל, חגור לוין ומלחמתו בנבזויות, מעריב, 7 בינואר 1975
↑  תלמה אדמון, החיים - כמקפצה, מעריב, 24 בפברואר 1988
↑  שרית ישי לוי, כמעיין המתגבר, חדשות, 21 בנובמבר 1988
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007428202005171  GND: 109912588X  LCCN: no2017133798  MusicBrainz: cb2a1817-7303-4474-9035-157662903c6d  VIAF: 7897150869812722190000   WorldCat (עם VIAF): 7897150869812722190000
ליה פייפס

| --- | --- |

 לידה:  12 באוגוסט 1988 (בת 36) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2001
 בן זוג:  איי.ג'יי. טראוט (2019-2011)
 פרופיל ב-IMDb
 
ליה מארי פייפס (באנגלית: Leah Marie Pipes, נולדה ב-12 באוגוסט 1988) היא שחקנית אמריקאית. היא מוכרת בעיקר בשל תפקידה בסרט האימה "נקמה כפולה", וכקאמיל אוקנול בסדרה "המקוריים"; סדרת הספין אוף של "יומני הערפד".
ביוגרפיה

פייפס נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
קריירה

בשנת 2001 קיבלה פייפס את תפקידה הראשון  בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "אנג'ל" של רשת הטלוויזיה The WB. בשנת 2003 קיבלה תפקיד קבוע בסדרת הסיטקום של רשת ABC "אבודים בבית", בתור שרה דייוויס, הבת הצעירה במשפחה.
בשנת 2004 יצא לטלוויזיה הסרט של אולפני וולט דיסני, "פיקסל פרפקט" בו היא כיכבה כסמנת'ה, לצדו של רביב אולמן. בשנה זו שיחקה גם בסדרות הטלוויזיה "דרייק וג'וש" ו"מועדון" (clubhouse).
בשנת 2006 שיחקה התפקיד הראשי בסרט האימה העל-טבעי "טביעות אצבעות", בתור מלאני, בחורה צעירה שנשאבת לעולם מסתורי של שדים ורוחות. עוד שיחקו בסרט ג'וש הנדרסון, סאלי קירקלנד ולו דיאמונד פיליפס. בשנת 2009 השתתפה בוידאו קליפ לשיר "Get U Home" של הראפר שוואז מתוך אלבומו השני "Let It Beat".
בשנת 2013 החלה לככב בסדרת הטלוויזיה העל-טבעית "המקוריים" ברשת The CW, המהווה ספין אוף לסדרה "יומני הערפד", בתור קאמיל אוקנול, תלמידה שלומדת פסיכולוגיה, ואחיה התאבד בעקבות מכשפה שהטילה עליו קללה. את תפקיד זה גילמה עד שדמותה נהרגה בעונה 3, אך שבה לתפקידי אורח בעונות 4 ו-5.
בנוסף, שיחקה תפקיד אורח בעונה הרביעית של גלי.
בשנת 2019 שיחקה את פיונה בסדרך ההמשך "מכושפות: הדור החדש" ברשת The CW, בתפקיד של מכשפה, ואחותה הקטנה של צ'ראטי.
חיים אישיים

בינואר 2014 הודיעה פייפס על אירוסיה לשחקן והמוזיקאי איי.ג'יי. טראוט, לאחר כמעט שלוש שנים של זוגיות. הם התחתנו ב-6 בדצמבר 2014 בסנטה ברברה בקליפורניה. פייפס הגישה בקשה לגירושין במאי 2019.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2006 | Fingerprints | מלאני |  |
| 2007 | Her Best Move | שרה דייוויס |  |
| 2009 | נקמה כפולה | ג'סיקה פירסון |  |
| 2011 | Conception ‏ | קרלה |  |
| 2012 | Musical Chairs | מיה |  |
| 2012 | Into the Dark | אסטריד דניאלס |  |
| 2014 | The Devil's Hand | שרה |  |
| 2022 | Exploited | ד"ר ווקר |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2001 | אנג'ל | סטפני | 2 פרקים |
| 2003 | אבודים בבית | שרה דייוויס | תפקיד ראשי; 6 פרקים |
| 2004 | דרייק וג'וש | מנדי | פרק: "Football" |
| 2004 | פיקסל פרפקט | סמנת'ה | סרט מקורי של ערוץ דיסני |
| 2004–2005 | Clubhouse | ג'סי | 5 פרקים |
| 2005 | Odd Girl Out | סטייסי לרסון | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2005 | מלקולם באמצע | סטפני רייט | פרק: "Tiki Lounge" |
| 2006 | בונז | קלי מוריס | פרק: "The Boy in the Shroud" |
| 2006 | שארק (אנ') | ג'ורדן מטקאלף | פרק: "Sins of the Mother" |
| 2007 | ג'ורדן | מליסה ריפטון | פרק: "Seven Feet Under" |
| 2007–2008 | Life Is Wild | קייטי קלארק | תפקיד ראשי; 12 פרקים |
| 2008 | הלוחשת לרוחות | קיילי | פרק: "Horror Show" |
| 2008 | שליחות קטלנית: יומני שרה קונור | ג'ודי | שני פרקים |
| 2010 | The Deep End | בת' ברנפורד | תפקיד ראשי; 6 פרקים |
| 2010 | חוק וסדר: לוס אנג'לס | מירנדה קלארק | פרק: "Hollywood" |
| 2010 | הסנגורים | אלקסיס | פרק: "Nevada v. Killa Diz" |
| 2013 | Glee | אלקטרה | פרק: "Naked" |
| 2013 | יומני הערפד | קאמיל אוקנול | פרק: "The Originals" |
| 2013 | Jodi Arias: Dirty Little Secret | קייטי | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2018-2013 | המקוריים | קאמיל אוקנול | תפקיד ראשי (עונות 3-1) תפקיד אורח (עונות 5-4); 65 פרקים |
| 2016 | Change of Heart | דיאן מק'ארתי | סרט טלוויזיה של UPtv |
| 2018 | The Perfect One | נטלי | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2019 | A Beauty & The Beast Christmas | ג'ינג'ר הולידיי | סרט טלוויזיה של ION Television |
| 2019 | מכושפות: הדור החדש | פיונה | 8 פרקים |
| 2021 | מוקד 911 | מולי | פרק: "Breaking Point" |
פרידל דזובאס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 באפריל 1915 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  10 בדצמבר 1994 (בגיל 79) Auburndale, ארצות הברית 
 תחום יצירה:  אמנות מופשטת 
 זרם באמנות:  שדות הצבע 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים 
 
פרידל דזובאס (בגרמנית: Friedel Dzubas;‏ 20 באפריל 1915, ברלין, הקיסרות הגרמנית – 10 בדצמבר 1994, אובורנדייל, מסצ'וסטס) היה צייר מופשט אמריקאי יליד גרמניה.
ביוגרפיה

פרידל דזובאס למד אמנות בארץ מולדתו לפני שנמלט מגרמניה הנאצית בשנת 1939 והתיישב בעיר ניו יורק. בתחילת שנות ה-50, הוא חלק סטודיו במנהטן עם הציירת הלן פרנקנטלר. בשלב זה החל להציג את ציוריו האקספרסיוניסטיים המופשטים.
עבודותיו נכללו במופע רחוב תשיעי בניו יורק בשנת 1951, ובתערוכות קבוצתיות בגלריה ליאו קסטלי, גלריית "האורווה" וגלריית טיבור דה נאגי, בין היתר. לאחר התערוכה ברחוב תשע נערכו בגלריית "האורווה" לאורך כל שנות החמישים תערוכות שנתיות אשר יועדו למוזמנים בלבד.
בשנות ה-60 הוא התחבר לציור שדות הצבע ולמופשט לירי. הוא נכלל במופשט פוסט-ציורי, תערוכה משנת 1964 שאצר קלמנט גרינברג. דזובאס היה חבר של קלמנט גרינברג, אשר הציג בפניו את ג'קסון פולוק ואמנים אחרים.
עבודותיו הגדולות (עד 24 רגל (7.3 מטרים) לרוחב) הפכו נזילות יותר. במהלך שלושת העשורים האחרונים של הקריירה שלו, היו לדזובאס יותר משישים תערוכות יחיד ברחבי העולם. הוא היה מיוצג על ידי הגלריה אנדרה אמריך ונודלר אמנויות עכשוויות בניו יורק במשך יותר משלושים שנה. עבודותיו הוצגו בגלריות ובהן גלריית אניטה שפולסקי וגלריית ג'ייקובסון האוורד בניו יורק. בשנת 1976 התיישב במסצ'וסטס, אך גם צייר והתגורר בעיר ניו יורק, שם הוצגו ציוריו באופן קבוע.
ביוגרפיה > טכניקה

משנת 1966 ואילך השתמש דזובאס בצבעי מגנה, צבע אקרילי שרבים מן הקולגות שלו העדיפו על פני צבע שמן. האמן היה מורח שכבות צבע עבות על שטיפות, מקרצף את הצבע לתוך קנבס לא מיושר. דזובאס השתמש בכתמים, צחצוח ודרכי יישום צבע שונות. ציוריו היו בדרך כלל גדולים בקנה המידה שלהם, אבל הוא עשה גם ציורים קטנים מאוד.
ביוגרפיה > הוראה

הוא היה מורה ומרצה ב:
1962 – דארטמות' קולג', האנובר, ניו המפשייר;
1965–1966, המכון למחקרים הומניסטיים, אספן (כיום מכון אספן);
1968–1969, אוניברסיטת פנסילבניה, פילדלפיה;
שנות ה-1969–1970, אוניברסיטת קורנל, איתקה, ניו יורק;
היה לו קשר ארוך ביותר עם בית הספר של המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, שם לימד בין השנים 1976–1983.
ראו גם

אמנות שדות הצבע
מופשט לירי
אסכולת ניו יורק
אקספרסיוניזם מופשט
הערות שוליים

↑  "Post Painterly Abstraction". sharecom.ca.
↑  "Friedel Dzubas". Art Net. אורכב מ-המקור ב-25 במאי 2011. Sudden (acrylic on canvas) 54.3 x 152 inches {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Andre Emmerich Gallery records and Andre Emmerich papers, 1930–2008". Research collections. Archives of American Art. 2011. נבדק ב-17 ביוני 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Art Now Gallery Guide. 2005.
↑  AEF. "Anita Shapolsky Gallery – NEW YORK ART GALLERIES". artuose.com.
↑  "Judith Rothschild and Friedel Dzubas". artcritical.com.
↑  Patricia L. Lewy. "Friedel Dzubas: A Short Biography". Estate of Friedel Dzubas. נבדק ב-3 באפריל 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Untitled (Sketch), 1979". Art Net. 9.81 x 20.38 inches
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506119505171  GND: 119331888  ISNI: 0000 0000 8163 9666  LCCN: n50030498  RKD: 25272  SNAC: w6ks7h37  ULAN: 500033074  VIAF: 91366315   WorldCat (עם VIAF): 91366315
מבחן המרשמלו

מבחן המרשמלו היה מחקר בנושא דחיית סיפוקים שנערך באוניברסיטת סטנפורד. בניסוי נבדקה קבוצה של ילדים. לכל אחד מהם ניתן ממתק והובטח לו שיקבל ממתק נוסף, אם ימתין רבע שעה לפני שיאכל את הממתק הראשון. לאחר מכן עקבו החוקרים אחר התפתחות הילדים ומצאו מתאם גבוה בין יכולת דחיית הסיפוקים שלהם לבין האינטליגנציה הרגשית שלהם והישגיהם. ניסויים חוזרים שנערכו מאוחר יותר ערערו על תוצאות הניסוי וקבעו שגורמים אחרים, ולא יכולת דחיית סיפוקים, השפיעו על יכולת ההמתנה של הילדים ועל הצלחתם בעתיד.
הניסוי המקדים של 1970

מבחן המרשמלו הראשון נערך בשנת 1970 על ידי ולטר מישל (אנ') ואבי אבסן, באוניברסיטת סטנפורד. מטרת הניסוי הייתה לבדוק אילו גורמים עשויים לסייע לדחיית סיפוקים אצל ילדים. החוקרים שיערו שחשיפה לממתק בזמן ההמתנה תזכיר לילדים את התגמול המצפה להם וכך תעזור להם לחכות.
בניסוי השתתפו 32 ילדים, 16 בנים ו-16 בנות, שגילם הממוצע היה 4.5. שלושה ילדים לא השתתפו בניסוי מכיוון שלא הצליחו להבין את הוראות החוקרים. הילדים הוכנסו לחדר ריק מהסחות דעת, שבו הונח על שולחן ממתק לבחירתם (שתי עוגיות או חמישה מקלות בייגלה). החוקרים הודיעו לילדים שהם יכולים לאכול את הממתק מייד, אבל אם יחכו רבע שעה לפני שיאכלו אותו הם יזכו בממתק נוסף. מישל ואבסן ציינו שחלק מהילדים ”כיסו את עיניהם בידיהם, הניחו את ראשיהם על זרועותיהם ומצאו טכניקות דומות אחרות להסיט את עיניהם מהממתקים. נראה שרבים ניסו להפחית את התסכול של דחיית הסיפוקים על ידי יצירת הסחות דעת משלהם: הם דיברו לעצמם, שרו, המציאו משחקים בידיים וברגליים, ואפילו ניסו להירדם בזמן ההמתנה - כפי שעשה אחד מהם בהצלחה.” תוצאות הניסוי סתרו את השערתם המוקדמת של החוקרים, והתברר שהסחת דעת מהפיתוי מסייעת לדחיית הסיפוקים יותר מחשיפה אליו כתגמול.
ניסוי המרשמלו ב-1972

הניסוי הבא, שנערך בשנת 1972, הציג מרשמלו כתגמול. בהתבסס על תוצאות הניסוי הקודם, ניסו החוקרים לבדוק אילו הסחות דעת יסייעו יותר בדחיית הסיפוקים והאם יכולת דחיית הסיפוקים שיפגינו הילדים תשפיע על הישגיהם בעתיד. בניסוי זה השתתפו 50 ילדים והוא נערך באופן זהה לניסוי של 1970, אך הפעם הוצגו לילדים גירויים שונים שנועדו להסיח את דעתם מהמרשמלו. גם בניסוי זה הוכח שהסחת דעת מהממתק מסייעת בהמתנה לתגמול.
בשנת 1988 ערך מישל סקר בין הורי הילדים, והגיע למסקנה ש”ילדים בגיל הגן שדחו סיפוקים זמן רב יותר... תוארו למעלה מ-10 שנים מאוחר יותר על ידי הוריהם כמתבגרים מוכשרים יותר באופן משמעותי.” בשנת 1990 השווה מישל את תוצאות מבחן המרשמלו עם ציוני ה-SAT של הנבדקים, ומצא שהילדים שהמתינו עד לקבלת המרשמלו השני צברו בממוצע 210 נקודות במבחן יותר מאלו שלא המתינו.
ניסויים חוזרים

בשנת 2018 נערך ניסוי חוזר, שכלל קבוצה גדולה יותר של ילדים ובדיקה יסודית יותר של הישגיהם בעתיד. תוצאות ניסוי זה הראו גם הן מתאם בין יכולת דחיית הסיפוקים לבין הישגים בגיל ההתבגרות, אך המתאם היה נמוך ב-50% מזה שדווח במחקרים קודמים ולא מובהק מבחינה סטטיסטית.
מחקר שנערך בשנת 2020 באוניברסיטת קליפורניה קבע שגורמים אחרים, כגון מעמד חברתי ויכולת כלכלית, הם אלו שהשפיעו על הצלחת הילדים בניסוי ועל הישגיהם הלימודיים, ולא יכולת דחיית הסיפוקים שלהם.
הערות שוליים

↑  Yuichi Shoda, Walter Mischel, Philip K. Peake, Predicting Adolescent Cognitive and Self-Regulatory
Competencies F Competencies From Preschool Dela eschool Delay of Gr y of Gratification: Identifying atification: Identifying
Diagnostic Conditions, Developmental Psychology
↑  Shoda, Y., Mischel, W., Peake, P. K. (1990). Predicting adolescent cognitive and self-regulatory competencies from preschool delay of gratification: Identifying diagnostic conditions. Developmental Psychology, 26(6), 978–986.
↑  Armin Falk, Fabian Kosse, Pia Pinger, Re-Revisiting the Marshmallow Test: A Direct Comparison of Studies by Shoda, Mischel, and Peake (1990) and Watts, Duncan, and Quan (2018), Psychological Science
פרויקט 100,000

פרויקט 100,000 (הידוע גם בשמות: "הטפשות של מקנמארה", "המורונים של מקנמרה" ו"הלא מתאימים של מקנמרה") היה תוכנית שנויה במחלוקת של משרד ההגנה האמריקאי במהלך שנות השישים לגיוס חיילים שלא עמדו בסטנדרטים נפשיים או רפואיים צבאיים. את פרויקט 100,000 יזם שר ההגנה רוברט מקנמרה באוקטובר 1966 כדי לענות לצורך ההולך וגובר של כוח אדם לצבא ארצות הברית בשל מעורבות הממשלה האמריקאית במלחמת וייטנאם. מטרתו של מקנמרה הייתה לגייס כמאה אלף חיילים בכל שנה. משתתפי הפרויקט מתו בשיעורים גבוהים פי שלושה יותר מאשר אמריקאים אחרים ששירתו בווייטנאם, ולאחר שירותם כושר ההשתכרות שלהם היה נמוך יותר. שיעורי הגירושין שלהם היו גבוהים יותר מאשר בני דורם שלא התגייסו לצבא.
הפרויקט הסתיים בדצמבר 1971 והיה מקור למחלוקת, במיוחד במהלך המחסור בכוח האדם בתקופת מלחמת עיראק.
רקע

בתקופות שונות בהיסטוריה, צבא ארצות הברית גייס אנשים מתחת לסטנדרטים נפשיים ורפואיים ספציפיים. אלה שהשיגו ציונים נמוכים יותר במבחני כשירות נפשית התקבלו לשירות במהלך מלחמת העולם השנייה, אם כי ניסיון זה הוביל בסופו של דבר למינימום חוקי של מנת משכל 80 כדי להתגייס. מקרה אחר התרחש בשנות ה-80, בו גויסו אנשים עם מנת משכל נמוכה בשל מבחן כשירות צבאי לקוי.
באוקטובר 1966, מספרי הגיוס החודשיים עלו בהתמדה במשך 15 חודשים רצופים ועמדו על 49,300 מגויסים, הגבוה ביותר מאז תחילת 1951, תקופת הגיוס השיא של מלחמת קוריאה, אז נקראו לגיוס כ-80,000 איש בחודש. אך עקב המלחמה היה צורך בחיילים רבים, וכמות המתנדבים לא הספיקה. במקום לגייס בוגרי מכללות, לגייס מילואים או לשלוח את המשמר הלאומי של ארצות הברית, בשורה של החלטות, הפנטגון הוריד את הציון הנדרש כדי לעבור את מבחן ההסמכה של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
מקנמרה האמין שניתן להפוך חיילים מתחת לממוצע לחיילים מעל הממוצע ולהקנות להם את הכישורים הדרישים לחיילים באמצעות שימוש בטכנולוגיה ולמידה באמצעות קלטות וידאו. על פי המילטון גרגורי, מחבר הספר McNamara's Folly: The Use of Low-IQ Troops in the Vietnam War:
מקנמרה היה חובב טכנולוגיה... מקנמרה האמין שהוא יכול לנצח במלחמה בווייטנאם באמצעות שימוש בטכנולוגיה מתקדמת וניתוח ממוחשב... והוא האמין שהוא יכול להעלות את האינטליגנציה של גברים באמצעות קלטות וידאו.
בפועל מעטים צפו בקלטות הדרכה, וגם אלו התקשו לרכוש מיומנויות כגון זריקת רימון בזווית וירי ברובה. המילטון שהיה בוגר אוניברסיטה, מספר על חייל בשם ג'וני גפטון שצוות אליו במסע לפורט בנינג מכיוון שלא ידע קורא וכתוב, והתבקש לעזור לו במילוי הטפסים וכדי ש"לא ילך לאיבוד". גפטון שנולד באזור העני בהרי האפלצ'ים בטנסי, היה רזה מאוד. הוא לא ידע באיזו מדינה הוא חי, לא ידע מהי טירונות צבאית ולא ידע שארצות הברית מצויה במלחמה. הוא לא הצליח לסדר את מיטתו ובתחילה לא ידע לקשור את שרוכי מגפיו. לא ידע את ימינו ושמאלו והתקשה מאוד בתרגילי סדר. כשסמל המחלקה צעק עליו הוא היה מבועת ומבולבל. במטווח הוא היה מסוכן, והסמל חשש שהוא יירה בעצמו או באחרים.
כפי שהנשיא לינדון ג'ונסון הכריז על תוכנית "מלחמה בעוני" ובה ניתנו הכשרה והזדמנות לחסרי השכלה ולעניים ובכך להכניס אותם למעגל התעסוקה, כך תכנן מקנמרה להכניס את אלו שלא עמדו בסטנדרטים אל הצבא. המועמדים סווגו כ"אנשי התקן החדש" (באופן לא רשמי ניתן להם כינוי הגנאי "חיל המורונים").
פרויקט 100,000 כלל קטגוריות שונות של חיילים שאינם מתאימים: אלה שאינם מסוגלים לדבר אנגלית, בעלי כשירות נפשית נמוכה, ליקויים פיזיים קלים ואלו הסובלים מעודף משקל או תת-משקל. הם כללו גם קטגוריה מיוחדת המורכבת מקבוצת ביקורת של חיילים "רגילים". לכל אחת מהקטגוריות השונות ניתנה אות זיהוי וברישומי כוח האדם הרשמי של החיילים הוטבעה האות בצבע אדום בעמוד הראשון בחוזי הגיוס. משרדי כח האדם נאלצו להכין עליהם דיווחים, שיוגשו מדי חודש למחלקת הצבא. הדיווחים החודשיים לא חשפו את זהות החיילים.
תוצאות

הפרויקט אמנם קודם כהמשך לתוכנית "מלחמה בעוני" של הנשיא לינדון ג'ונסון, אך הוא ספג ביקורות.
בנוגע להשלכות התוכנית, מחקר משנת 1989 בחסות מחלקת ההגנה של ארצות הברית הגיע למסקנה:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | השוואה בין משתתפי פרוייקט 100,000 לבין בני גילם שלא התגייסו מראים כי במדדים של העסקה, הישגים בחינוך, והכנסה, הוטב לאלו שלא התגייסו. אלו שהתגייסו, סביר יותר שיהיו חסרי תעסוקה, ורמת השכלה נמוכה יותר. אלו שלא התגייסו הרוויחו בין 5,000 ל 7,000 דולר יותר. אלו שהתגייסו נטו יותר לגירושין. | “ |


סקירה שנערכה בשנת 1995 על ספרו של מקנמרה "בדיעבד: הטרגדיה והשיעורים של וייטנאם", בכתב העת The Washington Monthly, היוותה ביקורת חריפה על הפרויקט, ובה נכתב כי "התוכנית הציעה כרטיס בכיוון אחד לווייטנאם, שם אנשים נלחמו ומתו במספרים לא פרופורציונליים... אנשי 'חיל הטיפשים' היוו את בשר התותחים הדרוש כדי לסייע בהתחמקות מהאימה הפוליטית של ביטול דחיית השירות הצבאי לסטודנטים או גיוס מילואים, קבוצות שהיוו מקלט לאנשי שושן-לבן". שושן-לבן הוא כינוי לאנשים התומכים באפליית אפרו-אמריקאים.
פרויקט 100,000 הודגש במדור הדעות בשנת 2006 בניו יורק טיימס שבה עוזר מרצה מאוניברסיטת ווסליאן לשעבר שהפך לעוזר מרצה באוניברסיטת טאפטס בשם קלי גרינהיל כתב בהקשר של גרעון בגיוס חיילים עכשווי, כי "פרויקט 100,000 היה ניסוי נכשל. הפרויקט הוכיח את עצמו כהסחת דעת לצבא ותועלת מועטה לגברים להם הוא נוצר כדי לעזור". כדי להסביר את הסיבה לכך שהחיילי הוותיקים מהפרויקט פחות מוצלחים מהאזרחים בני דורם שלא התגייסו, גרינהיל שיער כי זה קשור לתוצאות הפסיכולוגיות של לחימה או חוסר הכנות למעבר לחיים לאחר הצבא.
ראו גם

פורסט גאמפ
מטאל ג'אקט
לקריאה נוספת

רועי יוזביץ', אינטליגנציה האמת הלא נעימה, עמודים 138–139, לודי הוצאה לאור, 2019
הערות שוליים

1 2 3 4   McNamara's Folly: The Use of Low-IQ Troops in the Vietnam, סרטון  באתר יוטיוב
↑  Matt Davis, Project 100,000: The Vietnam War's cruel experiment on American soldiers, https://bigthink.com, ‏14 בנובמבר 2018 (באנגלית)
↑  Project 100,000; New Standards Program, מכון ראנד, ‏22 בנובמבר 2009 (באנגלית)
↑  L. S.Gottfredson, Why 'g' Matters: The Complexity of Everyday Life, Intelligence, 1 24, ינואר-פברואר 1997, עמ' 91 doi: 10.1016/S0160-2896(97)90014-3
1 2  Refilling the Pool, טיים (מגזין), ‏11 בנובמבר 1966 (באנגלית)
↑  Myra MacPherson, McNamara's 'Moron Corps', salon.com, ‏30 במאי 2002 (באנגלית)
1 2  Kelly M. Greenhill, ‏Don't Dumb Down the Army, New York Times, 17 בפברואר 2006
↑  Laurence, Janice H, Effects of Military Experience on the Post-Service Lives of Low-Aptitude Recruits: Project 100,000 and the ASVAB Misnorming, ‏דצמבר 1989 (באנגלית)
↑  Myra MacPherson, McNamara's 'other' crimes: the stories you haven't heard, The Washington Monthly, ‏יוני 1995 (באנגלית)
שר ההגנה האמריקאי רוברט מקנמרה מקבל את פניו של הגנרל פול ל. פרימן ג'וניור במהלך ביקורו בבסיס התעופה ריין-מיין בפרנקפורט גרמניה.
כיתת מרגמות חיל הנחתים בצי ארצות הברית באפריל 1969, החודש בו הגיע כוח האדם האמריקני בווייטנאם לשיא של 543,000 אנשי שירות שהוצבו במדינה.
מדד מלמפטי

מדד מלמפטי
מדד מלמפטי (Mallampati) משמש רופאים מרדימים ואחרים כדי לנסות לנבא את מידת קלות האינטובציה על אדם מסוים, בדרך כלל כחלק מהערכה טרום ניתוחית. המדד נקבע על ידי הסתכלות באנטומיה של חלל פה ומורכב מנראות הענבל, הקשתות סביב החגורה הלימפטית על שם ולדייר והחיך הרך. ניתן לקבוע את המדד עם או בלי השמעת קוליות העיצורים. ציון מלמפטי גבוה (3 או 4) מנבא אינטובציה קשה וכן קשור לשכיחות גבוהה של דום נשימה בשינה.
להלן פירוט מדד מלמפטי המתוקן:
מלמפטי 1: נראות מלאה של השקדים, הענבל והחיך הרך
מלמפטי 2: נראות של החיך הקשה והרך, החלק העליון של השקדים והענבל.
מלמפטי 3: נראות של החיך הקשה והרך ובסיס הענבל.
מלמפטי 4: נראות של החיך הקשה בלבד.
צבי בר

צבי בר (שמו המקורי: צבי ברזאני; נולד ב-8 באוקטובר 1935) הוא פוליטיקאי ישראלי, כיהן כראש העירייה הרביעי של רמת גן בשנים 1989–2013 וקודם לכן שימש כניצב במשטרת ישראל וכאלוף-משנה בצה"ל. נידון לשלוש שנות מאסר באשמת קבלת שוחד, מתוכן ריצה תשעה חודשים בפועל.
ביוגרפיה

צבי בר נולד בשנת 1935 בכפר יונה ליעקב ברזאני, פעיל ציבור מיוצאי כורדיסטן העיראקית, ולברכה כץ מסיגט הונגריה. סבו היה יהודה ברזאני, מראשוני יסוד המעלה ופעיל בהגנה ובהתיישבות. הוא החליף את שמו לבר בהמלצתו של דוד בן-גוריון. למד בבית ספר תיכון טשרניחובסקי בנתניה.
בר התגייס לחטיבת גבעתי ב-1954 עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קצינים. לאחר מלחמת סיני התנדב בר לצנחנים ושימש שם כסגן מפקד פלוגה ו' וכמפקד פלוגה ב'. לאחר סיום קורס בפו"ם הוצב בנובמבר 1966 כקצין אג"ם בחטיבת הצנחנים. לאחר שמפקד גדוד 202 נהרג בפעולת סמוע הוא מונה למחליפו, ובתפקיד זה שירת במלחמת ששת הימים בה השתתף הגדוד בקרבות הקשים לכיבוש מבואותיה הדרומיים של העיר עזה. בסוף המלחמה הועלה הגדוד שלו לרמת הגולן וקבע את קו הגבול באזור הר פרס. במרץ 1968 השתתף גדוד 202 בפיקודו בפעולת כראמה בבקעת הירדן.
בהמשך היה סגן מפקד חטיבה מרחבית 275 שמפקדתה ישבה בבלוזה ואחר כך מפקד בית הספר לקצינים של צה"ל (בה"ד 1). בתפקידו זה הורה להקטין את אחוז ההדחות מקורס קצינים שעמד אז על 50%. באוקטובר 1973 מונה למפקד חטיבה 820, חטיבה מרחבית ברמת הגולן ופיקד עליה במלחמת יום הכיפורים שפרצה למחרת. הוא עבר הסבה לשריון ומונה למפקד החטיבה המשוריינת 166 בגבול לבנון שמפקדתה הייתה בבירנית.
בר הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם), ובית הספר הגבוה למלחמה בצרפת. בשנת 1976 סיים לימודים לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
בסיום לימודיו עבר למשטרת ישראל ושימש כסגן מפקד משמר הגבול. כמה חודשים מאוחר יותר, ב-1976 מונה למפקד הרביעי של משמר הגבול. בינואר 1977 הוענקה לו דרגת ניצב. ב-1983 מונה לראש אגף המבצעים במשטרה ושירת בתפקיד עד 1985.
פעיל בארגון "חוקה לישראל", ופועל למען פתיחת שערי ההשכלה הגבוהה בפני כל ישראלי בעל תעודת בגרות, ולימודי תואר ראשון חינם לכל בוגר צבא.
ב-1989 נבחר לראשות עיריית רמת-גן מטעם "הליכוד". בבחירות 1993 התגלעו חילוקי דעות בינו לבין הליכוד לאחר שהם ניסו להכתיב לו רשימה שלא הייתה מקובלת עליו. פנייתו לבנימין נתניהו לאפשר לו בחירת חלק מהמועמדים הושבה ריקם. בר הקים לפיכך רשימה עצמאית בשם "רמת גן בראש" ואיתה השתתף בכל מערכות הבחירות מאז. ב-2006 הצטרף למפלגת קדימה.
בשנת 2006 הוענק לו אות "קרן שלם" על טיפולו בלוקים בפיגור שכלי.
באפריל 2009 פרסם ספר אוטוביוגרפי בשם "כמו צמח בר", שראה אור במסגרת משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
ביוגרפיה > כראש עיריית רמת גן

בין הנושאים שאותם קידם ברמת-גן בולט ניסיונו להחיל יום לימודים מלא (יול"ם). גם אם עד היום אין יול"ם למרבית תלמידי העיר, עדיין נרשמה לזכותו הוספת כ-60 אלף שעות לימוד שנתיות. בר גם הרחיב מאוד את הבניה הציבורית והפרטית בעיר, שכלל את מערכות התעבורה ושיקם ופיתח את הגנים בה. בתקופתו הוקם בית הספר התיכון החדש ורמת גן זכתה לתוספת קרקע הסמוכה לקריית קריניצי, אשר מתוכנן להקים בה אזור תעשייה.
בר היה ראש עיריית רמת גן בעת מלחמת המפרץ, ב-1991, שבה נפגעה רמת גן מחלק משמעותי מתוך 39 הטילים שנורו על ישראל. לקראת מלחמת המפרץ השנייה, בשנת 2003, תכנן בר פינוי מסודר של תושבי רמת גן לקריית גת, אולם בסופו של דבר לא היה בכך צורך.
בשנת 2006 יזם את הקמת אנדרטת המחתרות. האנדרטה, מעשה ידיו של מנשה קדישמן, הוקמה במטרה להקנות את מורשת המחתרות ולהבליט את המשותף ביניהן ואת ערכיהן.
צבי בר קידם משמעותית את חיי התרבות והחינוך בעיר, בכך שאפשר הקמה של תזמורת סימפונית בעיר, וקיום קונצרטים לעיתים תכופות, הכוללים מופעי קיץ מדי שנה בכיכר אורדע (ביניהם ביצוע בכורה של התשיעית של בטהובן ברמת-גן). תרומתו גדולה הן בטיפוח מצוינות בתחום המוזיקה בקרב הדור הצעיר של העיר.