stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכנסת הראשונה
היסטוריה > הקמת הממשלה הראשונה

אחרי שהפכה האספה המכוננת לכנסת הראשונה, דהיינו לפרלמנט, היה צורך בהקמתה של ממשלה. מפא"י, הגדולה שבסיעות הכנסת, הייתה זקוקה לקואליציה לצורך הרכבת ממשלה. בן-גוריון פסל את תנועת החרות ומק"י מלהיכנס לממשלה, תוך כדי שטבע הביטוי "בלי חרות ומק"י". מפ"ם קיוותה להקים עם מפא"י ממשלה סוציאליסטית צרה, אך נתקלה בדחייה ונותרה באופוזיציה. בן-גוריון החליט לפנות אל החזית הדתית, הפרוגרסיבים, הספרדים ורשימות המיעוטים. סך הכל תמכו בממשלה 73 חברי כנסת. בהסכמים הקואליציוניים נקבע שהממשלה תיתן שוויון זכויות גמור לכל אזרח, תחתור לשלום, תשמור על נייטרליות במלחמה הקרה, תעודד עלייה ותאכלס את המדינה.
ממשלת ישראל הראשונה בישיבתה
ראש הממשלה דוד בן-גוריון
היסטוריה > הקמת הממשלה הראשונה > ניסיון ההתנקשות בחברי הממשלה

ב-12 בספטמבר 1949 הגיע צעיר בשם אברהם צפתי אל יציע הקהל של הכנסת, שלף תת-מקלע סטן מתוך מעילו וכיוון אותו אל עבר שולחן הממשלה, שם ישבו באותו הזמן ראש הממשלה ומספר שרים, אולם סדרן הכנסת צבי ציגלר הצליח להדוף אותו הצידה לפני שלחץ על ההדק. לפי אחת הדעות, צפתי רצה לפגוע בשרי הממשלה על כך שלא דנו בתוכניתו להקמת בית מקדש לארגון האומות המאוחדות.
היסטוריה > המעבר מתל אביב לירושלים

ב-13 בדצמבר 1949 הוכרזה ירושלים כבירת ישראל. ב-26 בדצמבר 1949 עלתה הכנסת לירושלים. תחילה קיימה את ישיבותיה בבניין הסוכנות היהודית, בה התקיימה ישיבתה הראשונה. הכנסת חיפשה מקום מתאים יותר להתכנסויותיה. לאחר שנשקלו מספר אפשרויות, בכללם מלון המלך דוד, נבחר שלד בית פרומין, שבנייתו הופסקה עקב המלחמה ולא המשיכה מאז. החל מ-13 במרץ 1950 התקיימו ישיבות הכנסת בבניין זה. אולם המליאה התמקם בקומת הכניסה של הבניין, באולם גבוה עם גלריה שיועד במקור לשמש כסניף בנק.
בית המוסדות הלאומיים
בניין קולנוע קסם
המליאה בבניין קולנוע קסם
המליאה בבניין קולנוע קסם
בית פרומין
המליאה בבית פרומין
היסטוריה > הקמת הממשלה השנייה

באוקטובר 1950 ביקש בן-גוריון להעביר את שר המסחר והתעשייה אליעזר קפלן מתפקידו, ולמנות במקומו את יעקב גרי. כיוון שבאותה תקופה, על מנת למנות שר חדש היה על הממשלה להתפטר ולהציג את עצמה מחדש עם השר להבעת אמון מחודשת, התפטרה הממשלה. לאחר מכן תוקן החוק.
הממשלה השנייה הייתה דומה מאוד בהרכבה לממשלה הראשונה, בשינויים קלים: שר החינוך זלמן שזר פרש מתפקידו, ובמקומו מונה שר התחבורה דוד רמז, אשר אותו החליף שר האספקה והקיצוב דב יוסף, לאחר שמשרדו בוטל. פנחס לבון מונה לשר החקלאות, משרד המסחר הופרד ממשרד האוצר, ויעקב גרי מונה לשר המסחר.
התמונה הקבוצתית של ממשלת ישראל השנייה
ראש הממשלה דוד בן-גוריון
היסטוריה > התפטרות הממשלה והבחירות לכנסת השנייה

כבר בראשית כהונתה של הממשלה השנייה נוצר בה סכסוך על רקע סמכותה של ההסתדרות לקיים זרם של חינוך דתי לילדי העולים החדשים במסגרת שיטת הזרמים בחינוך. סכסוך זה נוסף על סכסוכים נוספים בנושא הזרמים בחינוך, ובעיקר החינוך הדתי. משבר החינוך הוביל להתפטרותו של השר יהודה מימון, התפטרות שבן-גוריון ראה בה כאי אמון בממשלה, וכתוצאה מכך התפטר הוא עצמו מתפקידו ב-14 בפברואר 1951. להחלטתו של בן-גוריון להתפטר היו סיבות פוליטיות נוספות: בן-גוריון ראה בתוצאות הבחירות המקומיות של 1950, שבהן נחלשה מפא"י והתחזקה מפלגת הציונים הכלליים, כעדות לכך שהכנסת איננה מייצגת עוד את דעת הציבור. משה שרת כתב ביומנו, כי הייתה זאת הסיבה המרכזית להחלטת מפא"י ללכת לבחירות.
בן-גוריון החליט שלא להקים ממשלה חדשה אלא לכהן בממשלת מעבר ולהקדים את הבחירות לכנסת. לאחר תקופה של אי ודאות שלטונית, שנבעה אף מחוסרים בחוק, התקבלו באפריל 1951 שני חוקים. חוק המעבר לכנסת השנייה קבע את המסגרת החוקית הכללית למעבר בין הכנסת הראשונה והכנסת השנייה, ואילו חוק נוסף הורה על פיזור הכנסת הראשונה ועל עריכת בחירות ב-30 ביולי 1951. כן הוחלט, כי כל מי שהיה תושב מדינת ישראל ב-1 במרץ 1951 רשאי יהיה להצביע בבחירות. החלטה זו פירושה היה כי העולים החדשים שהגיעו לארץ בהמוניהם בשנתיים הקודמות, הם שיכריעו את מערכת הבחירות. מספרם של בעלי זכות הבחירה כמעט הוכפל בין שתי מערכות הבחירות.
חקיקה

בין השאר חוקקה הכנסת הראשונה את החוקים הבאים:
חוק המעבר, התש"ט-1949: ליצור את התשתית למבנה מוסדות השלטון בישראל, כהמשך לפקודת סדרי השלטון והמשפט שחוקקה מועצת המדינה הזמנית.
חוק מבקר המדינה, התש"ט-1949: מסדיר את פעילותו של מבקר המדינה.
חוק הדגל והסמל, התש"ט-1949: מסדיר את מעמדם המשפטי והמדיני של דגל מדינת ישראל וסמל מדינת ישראל.
חוק שירות ביטחון, התש"ט-1949: מסדיר את הגיוס לצה"ל.
חוק החיילים המשוחררים (החזרה לעבודה), התש"ט–1949, בא להבטיח את זכויותיהם של החיילים המשוחררים ממלחמת העצמאות ובני משפחותיהם.
חוק לימוד חובה, התש"ט-1949: קובע כי בישראל מתקיים חינוך חובה - כל ילד בישראל חייב להיות במסגרת חינוך (גן ילדים או בית ספר).
חוק נכסי נפקדים, התש"י-1950: מקנה למדינת ישראל את נכסיהם של מי שעזבו אותה לשטחיהן של מדינות עוינות במהלך מלחמת העצמאות או לאחריה, את מי שנשאו אזרחות זרה, ואת מי שהיו בחלק של ארץ ישראל שהיה מוחזק אותה שעה בידי כוחות שביקשו למנוע הקמתה של מדינת ישראל או שנלחמו בה לאחר הקמתה.
חוק השבות, התש"י-1950: מעניק לכל יהודי שהביע את רצונו להשתקע בישראל את הזכות לעלות לישראל ולקבל תעודת עולה
חוק משפחות חיילים שנספו במערכה (תגמולים ושיקום), התש"י-1950: מסדיר מתן תגמולים מהמדינה לשאירים של חללי צה"ל.
חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, התש"י-1950: קובע ענישה על פשעים שבוצעו בתקופת השואה.
חוק שעות עבודה ומנוחה, התשי"א-1951: קובע את הזמנים שבהם מותר למעביד להעביד את העובד, את זכות העובד למנוחה שבועית, ואת הגמול שיש לשלם בעד עבודה נוספת.
חוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם, התשי"א-1951: מקנה לחברי הכנסת חסינות מפני עבירות שעולות לכדי מעשה פלילי או עוולה אזרחית, שנעשו בעת מילוי תפקידם.
חוק שיווי זכויות האשה, התשי"א-1951: נועד להבטיח שוויון זכויות לנשים.
חוק ההתגוננות האזרחית, התשי"א-1951: מסדיר את פעילות ההתגוננות האזרחית מפני התקפה של אויב על העורף בישראל.
חברי הכנסת

חברי הכנסת שכיהנו בכנסת זו:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| מפא"י |  | דוד בן-גוריון, משה שרת, אליעזר קפלן, דוד רמז, יוסף שפרינצק, גולדה מאיר, יצחק בן-צבי, זלמן שזר, דב יוסף, חיים בן אשר, אברהם הרצפלד, עדה מימון, שלמה לביא, שמואל דיין, יוסף ברץ, יחיאל דובדבני, בבה אידלסון, פרץ נפתלי, פנחס לבון, זלמן ארן, בן-ציון דינור, אליהו הכרמלי, נטע הרפז, יהודית שמחוני, אבא חושי, יזהר סמילנסקי, ראובן שרי, יונה כסה, אפרים תבורי, יוסף מיכאל לם, אריה שפטל, אברהם טביב, צבי יהודה, עקיבא גוברין, יוסף אפרתי, אריה בהיר, חסיה דרורי, אליעזר ליבנה, דוד הכהן, ישראל גורי, עמי אסף, מאיר ארגוב, דבורה נצר, שרגא גורן, השל פרומקין, דוד בר-רב-האי, יצחק קנב, הרצל ברגר, ז'ניה טברסקי, ישראל ישעיהו-שרעבי, ברוך אזניה, מנחם כהן, רפאל בש |
| מפ"ם |  | יצחק טבנקין, מאיר יערי, יעקב חזן, נחום ניר-רפאלקס, אהרן ציזלינג, מרדכי בנטוב, ישראל גלילי, יעקב ריפתין, משה סנה, ברל רפטור, אליעזר פרי, משה ארם, חנה למדן, חנן רובין, ישראל בר-יהודה, מנחם בדר, פייגה אילנית, יצחק בן-אהרן, דב בר-ניר, מנחם רצון, דוד ליבשיץ, (אליעזר פרמינגר) |
| החזית הדתית המאוחדת |  | יהודה לייב פישמן מימון, יצחק מאיר לוין, חיים משה שפירא, משה אונא, בנימין מינץ, דוד צבי פנקס, מאיר דוד לוונשטיין, זרח ורהפטיג, אליהו-משה גנחובסקי, קלמן כהנא, מרדכי נורוק, יוסף בורג, אהרן-יעקב גרינברג, אברהם יהודה גולדראט, אברהם-חיים שאג, משה קלמר, אליהו מזור |
| תנועת החרות |  | מנחם בגין, אורי צבי גרינברג, יעקב מרידור, אריה בן-אליעזר, אברהם רקנאטי, יוחנן בדר, הלל קוק, חיים לנדאו, שמואל מרלין, חיים כהן-מגורי, אליהו לנקין, שמואל כץ, ערי ז'בוטינסקי, אסתר רזיאל-נאור |
| הציונים הכלליים |  | פרץ ברנשטיין, ישראל רוקח, שושנה פרסיץ, יוסף ספיר, יעקב קליבנוב, יעקב גיל, יוסף סרלין |
| המפלגה הפרוגרסיבית |  | פנחס רוזן, אברהם גרנות, אידוב כהן, יזהר הררי, ישעיהו פורדר |
| ספרדים ועדות מזרח |  | בכור-שלום שטרית, אליהו אלישר, אברהם אלמליח, משה בן-עמי |
| מק"י |  | שמואל מיקוניס, תופיק טובי, (אליעזר פרמינגר), מאיר וילנר |
| הרשימה הדמוקרטית של נצרת |  | סיף א-דין א-זועבי, אמין-סלים ג'רג'ורה |
| מפלגת הלוחמים |  | נתן ילין-מור |
| ויצו |  | רחל כהן-כגן |
| התאחדות התימנים בישראל |  | זכריה גלוסקא |
1 2  פרמינגר נבחר מטעם מק"י, אך ביוני 1949 התפצל להקומוניסטים העבריים ובאוגוסט 1949 התאחד עם מפ"ם
חברי הכנסת > חילופי גברי

| תאריך | חבר הכנסת היוצא | חבר הכנסת המחליף | רשימה | סיבה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 11 במרץ 1949 | משה קלמר | אליהו מזור | החזית הדתית המאוחדת | התפטרות (במסגרת הסכם רוטציה) |
| 20 באפריל 1950 | אברהם טביב | יצחק קנב | מפא"י | נפטר |
| 5 בפברואר 1951 | יהודית שמחונית | הרצל ברגר | מפא"י | התפטרות |
| 5 בפברואר 1951 | השל פרומקין | ז'ניה טברסקי | מפא"י | התפטרות |
| 12 בפברואר 1951 | אבא חושי | ברוך אזניה | מפא"י | התפטרות (נבחר לראש עיריית חיפה) |
| 12 בפברואר 1951 | אריה שפטל | ישראל ישעיהו-שרעבי | מפא"י | התפטרות (נבחר לראש עיריית ראשון לציון) |
| 10 באפריל 1951 | דב בר-ניר | מנחם רצון | מפ"ם | התפטרות |
| 12 באפריל 1951 | יצחק טבנקין | דוד ליבשיץ | מפ"ם | התפטרות |
| 19 במאי 1951 | דוד רמז | מנחם כהן | מפא"י | נפטר |
| 21 במאי 1951 | יוסף מיכאל לם | רפאל בש | מפא"י | התפטרות |
פילוגים ומיזוגים בסיעות הכנסת

ב־8 ביוני 1949 פרש אליעזר פרמינגר מסיעת מק"י והקים את סיעת הקומוניסטים העבריים.
ב־15 באוגוסט 1949 התאחדה סיעת הקומוניסטים העבריים עם מפ"ם.
ראו גם

מועצת העם
מועצת המדינה הזמנית
הכנסת
לקריאה נוספת

אדיר בנימיני, הדרך לכנסת - מקורותיה של שיטת הבחירות בישראל, הרצליה: ספרי ניב, 2022, עמ' 44 (הספר בקטלוג ULI)
שי חורב, האספה המכוננת שהפכה להיות הכנסת הראשונה, חיפה: הוצאת דוכיפת, תשס"ט 2009.
מאיר לב-רן, האספה המכוננת, ירושלים 1998.
הערות שוליים

↑  מגילת העצמאות.
↑  ספר החוקים, חוק המעבר, תש״ט–1949, סעיף 1
↑  פקודת המעבר לאסיפה המכוננת, תש"ט-1949, באתר נבו
↑  מאיר וילנר דרש לקבוע הגבלה של שנה לכהונת האספה המכוננת שבתוך שנה זו תקבע חוקה. מנחם בגין דרש ששלשה חודשים לאחר כינון החוקה יתקיימו בחירות.
↑  פרוטוקול הישיבה הרביעית של האספה המכוננת באתר נבו
↑  אבי שילון, בגין, 1992-1913 , הוצאת עם עובד, 2007, עמ' 157.
↑  תום שגב, 1949 – הישראלים הראשונים, עמ' 266, הערה.
↑  אברהם צפתי, באתר העין השביעית
| חברי הכנסת הראשונה |
| --- | --- | --- |
| מפא"י | דוד בן-גוריון • משה שרת • אליעזר קפלן • (דוד רמז) • יוסף שפרינצק* • גולדה מאיר • יצחק בן-צבי • זלמן שזר • דב יוסף • חיים בן אשר • אברהם הרצפלד • עדה מימון • שלמה לביא • שמואל דיין • יוסף ברץ • יחיאל דובדבני • בבה אידלסון • פרץ נפתלי • פנחס לבון • זלמן ארן • בן-ציון דינור • אליהו הכרמלי • נטע הרפז • (יהודית שמחוני) • (אבא חושי) • יזהר סמילנסקי • ראובן שרי • יונה כסה • אפרים תבורי • (יוסף מיכאל לם) • (אריה שפטל) • (אברהם טביב) • צבי יהודה • עקיבא גוברין • יוסף אפרתי • אריה בהיר • חסיה דרורי • אליעזר ליבנה • דוד הכהן • ישראל גורי • עמי אסף • מאיר ארגוב • דבורה נצר • שרגא גורן • השל פרומקין • דוד בר-רב-האי • (יצחק קנב) • (הרצל ברגר) • (ז'ניה טברסקי) • (ישראל ישעיהו-שרעבי) • (ברוך אזניה) • (מנחם כהן) • (רפאל בש) |  |
| מפ"ם | (יצחק טבנקין) • מאיר יערי • יעקב חזן • נחום ניר-רפאלקס • אהרן ציזלינג • מרדכי בנטוב • ישראל גלילי • יעקב ריפתין • משה סנה • ברל רפטור • אליעזר פרי • משה ארם • חנה למדן • חנן רובין • ישראל בר-יהודה • מנחם בדר • פייגה אילנית • יצחק בן-אהרן • (דב בר-ניר) • (מנחם רצון) • (דוד ליבשיץ) |  |
| החזית הדתית המאוחדת | יהודה לייב פישמן מימון • יצחק מאיר לוין • חיים משה שפירא • משה אונא • בנימין מינץ • דוד צבי פנקס • מאיר דוד לוונשטיין • זרח ורהפטיג • אליהו-משה גנחובסקי • קלמן כהנא • מרדכי נורוק • יוסף בורג • אהרן-יעקב גרינברג • אברהם יהודה גולדראט • אברהם-חיים שאג • (משה קלמר) • (אליהו מזור) |  |
| תנועת החירות | מנחם בגין • אורי צבי גרינברג • יעקב מרידור • אריה בן-אליעזר • אברהם רקנאטי • יוחנן בדר • הלל קוק • חיים לנדאו • שמואל מרלין • חיים כהן-מגורי • אליהו לנקין • שמואל כץ • ערי ז'בוטינסקי • אסתר רזיאל-נאור |  |
| הציונים הכלליים | פרץ ברנשטיין • ישראל רוקח • שושנה פרסיץ • יוסף ספיר • יעקב קליבנוב • יעקב גיל • יוסף סרלין |  |
| המפלגה הפרוגרסיבית | פנחס רוזן • אברהם גרנות • אידוב כהן • יזהר הררי • ישעיהו פורדר |  |
| ספרדים ועדות מזרח | בכור-שלום שטרית • אליהו אלישר • אברהם אלמליח • משה בן-עמי |  |
| מק"י | שמואל מיקוניס • תופיק טובי • אליעזר פרמינגר • מאיר וילנר |  |
| הרשימה הדמוקרטית של נצרת | סיף א-דין א-זועבי, אמין-סלים ג'רג'ורה |  |
| מפלגת הלוחמים | נתן ילין-מור |  |
| ויצו | רחל כהן-כגן |  |
| התאחדות התימנים בישראל | זכריה גלוסקא |  |
בסוגריים - כהונה חלקית, * יו"ר הכנסת
התזמורת הפילהרמונית של לואיזיאנה

התזמורת הפילהרמונית של לואיזיאנה (באנגלית: Louisiana Philharmonic Orchestra) מגישה עונת קונצרטים מלאה של 36 שבועות בשנה, בתוכנית הכוללת מוזיקה קלאסית, מוזיקה קלאסית קלה, קונצרטים לכל המשפחה וכן תוכניות חינוכיות במבט לקהילה, זאת בנוסף לאירועים מיוחדים. חברי הפילהרמונית של לואיזיאנה יושבים דרך קבע בניו אורלינס. תזמורת לואיזיאנה היא התזמורת הסימפונית המקצועית הוותיקה ביותר, הפועלת בניהול ובשיתוף פעולה של הנגנים בארצות הברית.
המנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של לואיזיאנה הוא קרלוס מיגל פריאטו.
היסטוריה

הפילהרמונית של לואיזיאנה, המכונה LPO, נוסדה בספטמבר 1991 על ידי נגנים מקודמתה, התזמורת הסימפונית של ניו אורלינס. המנהל המוזיקלי הראשון שלה היה קלאוספטר זייבל (2011-1936). זייבל פרש מתפקידו בשנת 2005. עבודתו עם התזמורת זכתה לשבחים רבים בהספדים שנכתבו במותו בהמבורג, גרמניה, ב-8 בינואר 2011.
באוגוסט 2005 אילץ הוריקן קתרינה את נגני תזמורת להתפנות, כשאולם הקונצרטים שלהם, "תיאטרון אורפיאום" בניו אורלינס, הוצף.
נגני התזמורת החלו להופיע באולמות ובאתרים שונים בשנת 2006. אחד האתרים האלה היה פאלמר פארק.
תיאטרון אורפיאום נפתח מחדש בשנת 2015. האירוע הראשון התקיים ב-17 בספטמבר 2015 וכלל קונצרט של הפילהרמונית של לואיזיאנה, שנועדה להיות הדיירת העיקרית בתיאטרון.
פרסים ומועמדויות

| שנה | ארגון | קטגוריה | פרויקט | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | פרס גראמי | אלבום מוזיקת השורשים האזורי הטוב ביותר | Live: Orpheum Theater Nola | זכייה |  |
הערות שוליים

↑  http://www.playbillarts.com/events/event_detail/10196.html
↑  תאודור מאנה, טיימס פיקאיון, "קלאוספטר זייבל, המנהל המוזיקלי הראשון של תזמורת לואיזיאנה, הלך לעולמו" 10 בינואר 2011
↑  "המאסטרו: מנצחה לשעבר של תזמורת לואיזיאנה, קלאוס פטר זייבל, ייזכר בכישרונו, המיקוד שלו ואהבתו לעיר"
↑  דניאל ווקין, הניו יורק טיימס "הרבה ידיים עוזרות הושטו לנגני תזמורת לואיזיאנה" 6 בספטמבר 2005
↑  נולה.קום טיימס-פיקאיון, תזמורת לואיזיאנה תפתח את עונת 2015–2016 בתיאטרון אורפיאום המחודש בניו אורלינס ב-17 בספטמבר. 2 בפברואר 2015
↑  2024 GRAMMY Nominations: See The Full Winners & Nominees List | GRAMMY.com, grammy.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007320296305171  BnF: cb17044280z (data)  GND: 16180804-9  LCCN: n2003077754  MusicBrainz: 1483507d-c613-434d-b474-eee4a024d3cd  VIAF: 142094454   WorldCat (עם VIAF): 142094454 
, קונצרט של תזמורת לואיזיאנה בפאלמר פארק, 2008.
הרווי ברוקס

| --- | --- |

 לידה:  4 ביולי 1944 (בן 80) מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית
 שם לידה:  הרווי גולדשטיין
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1958
 עיסוק:  נגן גיטרה בס, מלחין, מפיק מוזיקלי
 סוגה:  בלוז רוק, ג'אז פיוז'ן, ריד'ם אנד בלוז, רוק פסיכדלי, פולק רוק, פופ
 כלי נגינה:  גיטרה בס. מיתרי לה בלה. מגבר בס הרקי LH 1000 עם ארגזי רמקולים 410XL
 חברת תקליטים:  אלקטרה רקורדס,קולומביה רקורדס, ונגרד רקורדז, ורב רקורדס
 שיתופי פעולה בולטים:  מיילס דייוויס, בוב דילן, הדלתות, ריצ'י הייבנס, אל קופר, The Electric Flag, The Fabulous Rhinestones, Seals & Croft, Donald Fagen
 
הרווי ברוקס (נולד בשם גולדשטיין; באנגלית: Harvey Brooks;‏ 4 ביולי 1944) הוא נגן בס אמריקאי-יהודי. ברוקס מנגן בסגנונות רבים, בעיקר ג'אז, בלוז, פולק ופופ. צליל הבס שלו נחשב לחדשני בסוף שנות השישים של המאה העשרים, והשפיע על המוזיקה האמריקאית בתקופה זו.
ברוקס ניגן עם מוזיקאים מוכרים כמיילס דייוויס, הדלתות, ג'ימי הנדריקס ובוב דילן (בפרט באלבום Highway 61 Revisited).
ב-1968 היה חלק מההרכב של ה-Super Session בו בלטו אל קופר, מייק בלומפילד וסטיבן סטילס. הוא כתב את, "Harvey's Tune", אחד מהקטעים באלבום ההופעה של ההרכב.
באוגוסט 2009 עלה ברוקס עם אשתו לישראל, והם מתגוררים בירושלים. ברוקס כותב את זכרונותיו, מופיע ומלמד בישראל.
לקריאה נוספת

יואב קוטנר, הארווי ברוקס ורוני פיטרסון ריספקט!
אור ברנע, הבסיסט של הנדריקס חי ופועל בירושלים, באתר ynet, 24 במאי 2010
הצוקים הלבנים של דובר (סרט)

| --- | --- |

כיסוי VHS
 בימוי:  קלרנס בראון 
 הופק בידי:  קלארנס בראון פרנקלין סידני
 תסריט:  קלודין וסט יאן לוסטיג
 עריכה:  רוברט קרן 
 שחקנים ראשיים:  איירין דאן מרשל אלן
 מוזיקה:  הרברט סטוטארט 
 צילום:  ג'ורג' ג' פולסיי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר
 הקרנת בכורה:  11 במאי 1944
 משך הקרנה:  127 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה, סרט מלחמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הצוקים הלבנים של דובר (באנגלית: The White Cliffs of Dover) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית וסרט מלחמה משנת 1944 בבימויו של קלארנס בראון, עם איירין דאן ומרשל אלן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס של הרומן "הצוקים הלבנים של דובר" של אליס דואר מילר (אנ') משנת 1944 הכתוב בצורת פואמה וחלקים ממנו מוקראים במהלך הסרט על ידי איירין דאן. העלילה מסופרת בפלשבק ומתארת את קורותיה של צעירה אמריקאית שמגיעה לבריטניה ובמשך הזמן מאבדת את בעלה במלחמת העולם הראשונה ואת בנה במלחמת העולם השנייה.
הסרט הופק במלחמת העולם השנייה ויש בו נטייה ברורה לפטריוטיזם בריטי בשתי מלחמות העולם.
תקציר עלילה

לונדון 1942, ליידי סוזן אשווד (איירין דאן) היא אחות בכירה בבית חולים וממתינה לקבלת 300 פצועים מהפשיטה על דייפ בהם בנה. היא נזכרת איך השתנו חייה כשהגיעה לראשונה מארצות הברית לבריטניה.
סוזן הגיע לבריטניה ב-1914 עם אביה חירם דאן (פרנק מורגן), בעל עיתון ברוד איילנד, לחופשה קצרה. בספינה הם פוגשים את סאם בנט (ואן ג'ונסון) שגם הוא מגיע לחופשה. חירם לא אוהב את הבריטים, בלשון המעטה, לאור ההיסטוריה של המלחמות לעצמאות ארצות הברית ורב על כך עם קולונל פורסיית הקשיש (אוברי סמית') בעת משחק שחמט. סוזן מוצאת חן בעיני הקולונל והוא מזמין אותה לנשף של החברה הגבוהה עם מלך ומלכת בריטניה ודואג שתיפגש עם סר ג'ון אשווד (אלן מרשל) ממשפחת אצולה עשירה ומכובדת שעומד להתארס עם אחת ממעמדו.
למרות שסוזן היא אמריקאית ללא ייחוס, הוא מתאהב בה ומקבל גם את הסכמת אמו ליידי ג'ין אשווד (גלדיס קופר) ואחיו רג'י (ג'ון וורברטון). זמן קצר לאחר החתונה פורצת מלחמת העולם הראשונה וג'ון נשלח לצרפת. לאחר שלוש שנים מתאפשר לסוזן להגיע לצרפת ולהיפגש עם ג'ון בדייפ. הם מבלים שם מספר ימים ובאותו זמן מתקבלת ידיעה שארצות הברית מצטרפת למלחמה. סוזן חוזרת ללונדון ויולדת שם בן בשם ג'ון אתו היא עומדת ליד החלון ומתבוננת בחיילים האמריקאים צועדים.
לקראת סוף המלחמה נהרג ג'ון וסוזן נשארת לגור באחוזת המשפחה שם היא מגדלת את בנה הצעיר ג'ון (רודי מקדואל) שאוהב לשחק עם בטסי (אליזבת טיילור), בתם של עובדים באחוזה.
כאשר ליידי ג'ין מתה וענני מלחמה נראים באופק, מחליטה סוזן למכור את האחוזה ולחזור לארצות הברית עם ג'ון אך הוא מתנגד ורוצה להישאר בבריטניה ולהילחם כמו אביו וסוזן נשארת. ג'ון הופך לעלם נאה (פיטר לופורד).
בחזרה להווה - סוזן מקבלת וממיינת את הפצועים ובהם בנה.
ג'ון פצוע קשה ונוטה למות. סוזן יושבת לידו ומביטה בחיילים האמריקאיים הצועדים מתחת לבית החולים ומתארת זאת לג'ון שמחייך ועוצם את עיניו לעולמים.
דמויות

| דמות | שחקן |
| --- | --- |
ליידי סוזן אשווד: איירין דאן
דאן פורטר חירם: פרנק מורגן
סם בנט: ואן ג'ונסון
ליידי ג'ין אשווד: גלדיס קופר
סר ג'ון אשווד: אלן מרשל
ג'ון אשווד השני הנער: רודי מקדואל
ג'ון אשווד השני הבחור: פיטר לופורד
בטסי קני: אליזבת טיילור
אוברי סמית': קולונל וולטר פורסיית
התעייפות

דוגמה לשבר התעיפות
דוגמה לעקומת התעיפות של אלומיניום
עומס מתחלף
דיאגרמת גודמן המתוקנת
דיאגרמת גודמן המתוקנת
התעייפות היא תופעה של צבירת נזק בחומר מוצק כתוצאה מפעולת מאמץ מחזורי (אנ') בעל מספר מחזורי העמסה רבים. כתוצאה מצבירת הנזק יכול להיווצר השבר במאמצים נמוכים בהרבה ממאמץ הכניעה הרגיל של החומר.
תהליך ההתעייפות

התעייפות הוא מושג המתייחס להתנהגות של חומרים תחת עומס משתנה ולהרס של חומרים העמוסים בעומס משתנה. מהנדסי המאה ה-19 היו מודעים לתופעה אבל לא סיפקו לה הסבר והניחו שתכונות החומר משתנות בהשפעת העומס, כלומר שהחומר הופך לפריך. סיבת ההרס הידועה כתופעה של התעייפות היא היווצרות סדקים זעירים מיקרוסקופיים החודרים לעומק החומר, מקטינים את שטח החתך הנושא בעומס ויוצרים ריכוזי מאמצים.
תהליך ההתעייפות > שלבים

אתחול (Initiation): בשלב זה, כתוצאה מהמאמץ המחזורי מתחיל להיווצר סדק קטן. שלב זה קצר, ובדרך כלל אינו נמשך מעבר לחמישה גרעינים סביב נקודת ההתחלה. לעיתים, בהתאם לחומר ולסביבה, שלב זה אינו ניתן להבחנה.
התקדמות (Propagation): בשלב זה חלה התקדמות מחזורית בגידול הסדק, עד אשר החומר הנשאר חלש מידי כדי לשאת בעומס.
שבר (Fracture): החלק הנותר נשבר בפתאומיות כתוצאה מהעומס המופעל.
גבול ההתעייפות או חוזק ההתעייפות של החומר הוא המאמץ המרבי שהחומר עומד בו במספר גדול מאוד של מחזורי עומס, אין סוף מחזורים באופן תאורטי ומיליוני מחזורים באופן מעשי כאשר המספרים תלויים בסוג החומר. גבול ההתעייפות של החומר נקבע בניסיון להתעייפות המבוצע במכונה מיוחדת המעמיסה דגם קטן בעל מידות וצורה מוגדרים. הדגם נבדק תחת מאמץ כפיפה מחזורי. גורמים המשפיעים על גבול ההתעייפות הם סוג החומר ומצבו, סוג העומס, צורת מחזור העומס, מצב פני השטח והימצאות חריצים, קדחים ופינות חדות הגורמים לריכוז מאמצים. טבלאות או גרפים מגדירים את מקדמי ריכוז המאמצים המתאימים לפי הצורה והגודל.
תיאור גרפי של מאמץ ההתעייפות

נסמן:
\ \sigma _{max} - מאמץ מרבי
\ \sigma _{min} - מאמץ מזערי
\ \sigma _{a} - משרעת המאמץ
\ \sigma _{m} - מאמץ ממוצע
כאשר:
דיאגרמת גודמן המתוקנת מציגה בצורה גרפית את תחום המאמצים בו לא ייגרם הרס כתוצאה מהתעייפות.
נסמן:
\ S_{y} - מאמץ הכניעה של החומר
\ S_{u} - מאמץ ההרס של החומר
\ S_{e} - מאמץ ההתעייפות של החומר
לקריאה נוספת

W. Schutz (1996). A history of fatigue. Engineering Fracture Mechanics 54: 263-300. DOI
W.J.M. Rankine. (1842). On the causes of the unexpected breakage of the journals of railway axles, and on the means of preventing such accidents by observing the law of continuity in their construction. Institution of Civil Engineers, Minutes of Proceedings, 105-108. ספרו של המדען והמהנדס רנקין מייסד התחום.
F. Braithwaite. (1854). "On the fatigue and consequent fracture of metals". Institution of Civil Engineers, Minutes of Proceedings, 463–474.
Andrew, W. (1995) Fatigue and Tribological Properties of Plastics and Elastomers
Dieter, G. E. (1988) Mechanical Metallurgy
Little, R. E. & Jebe, E. H. (1975) Statistical design of fatigue experiments
Joseph E. Shigley & Larry D. Mitchell, Mechanical Engineering Design, McGraw-Hill 1983. Chepter 7 pages 270 -353
הרחבת העירוב של משחק

בתורת המשחקים לעיתים קרובות מתברר שאין דרך פעולה בודדת בה משתלם לשחקן לנהוג, והסיכוי הטוב ביותר שלו להרוויח הוא אם הוא יגריל את דרך הפעולה שלו. הרחבת העירוב של משחק היא מודל מתמטי, שמציג משחק לא שיתופי (כלומר, כזה שבו השחקנים לא מסוגלים לחתום על הסכמים מחייבים) בצורה תכסיסית, שבו משתמשים השחקנים בתכסיסים מעורבים - תכסיסים שאינם דרך פעולה מוגדרת אחת, אלא יכולים להיות אחד מכמה דרכי פעולה בהסתברות מסוימת (ומכאן ה"עירוב" שבשמם).
הרחבת העירוב של משחק היא אם כן הרחבה של המודל הבסיסי של משחק. היתרון בה הוא שמשפט המינימקס מבטיח כי במשחק סכום אפס תהיה דרך פעולה אופטימלית לשני השחקנים - כלומר, יהיה קיים לכל אחד מהשחקנים תכסיס מעורב שהוא הטוב ביותר עבורו. דבר זה לא מתקיים בהכרח אם לא מורשים תכסיסים מעורבים. כמו כן, במשחק לא שיתופי כללי מבטיח משפט נאש שתהיה לפחות נקודת שיווי משקל נאש אחת אם ניתן לעשות שימוש בתכסיסים מעורבים.
הגדרה פורמלית

מבחינה מתמטית, הרחבת העירוב מוגדרת כך:
יהי  G=(S_{1},S_{2},\ldots ,S_{n},\pi _{1},\pi _{2},\ldots ,\pi _{n}) משחק n שחקנים בצורה תכסיסית. הרחבת העירוב של המשחק היא המשחק  G^{*}=(P_{1},P_{2},\ldots ,P_{n},\pi _{1}^{*},\pi _{2}^{*},\ldots ,\pi _{n}^{*}) כאשר לכל i,  \ P_{i} הוא תכסיס מעורב (בתורת המשחקים) של השחקן i, ופונקציית התשלום  \pi _{i}^{*}:P_{1}\times P_{2}\times \ldots \times P_{n}\rightarrow \mathbb {R}  מתאימה לכל בחירת תכסיסים מעורבים על ידי השחקנים את הרווח שהשחקן i משיג מכך.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
התאבדותה של אמנדה טוד

התאבדותה של אמנדה טוד (באנגלית: Amanda Michelle Todd;‏ 27 בנובמבר 1996 - 10 באוקטובר 2012) הוא מקרה התאבדות של נערה קנדית בעקבות בריונות רשת שזכה להד נרחב. טוד תיעדה את סיפורה ביוטיוב בסרטון שזכה למספר רב של צפיות (מעל ל-13 מיליון צפיות), והוביל אנשים רבים לתעד את סיפוריהם בצורה דומה.