כלב חיפוש והצלה
היסטוריה

כלבים היו חיות מחמד ובני לוויה של בני אדם במשך אלפי שנים, מאידך, כלבי הצלה הם תופעה שהחלה רק במאה ה-19. היו מקרים בהיסטוריה בהם כלבים הצילו חיי אדם, אך רק במאה ה-19 נעשה שימוש שיטתי ביכולות החיפוש וההצלה של הכלבים. מאמצע המאה ה-17 בהוספיס סנט ברנרד הגדול Great St. Bernhard, בשווייץ, הנזירים גידלו את הכלבים (אלה היו כלבי הסן ברנרד הראשונים). המשימה שלהם הייתה בתחילה למצוא בצלע ההר המושלגת את השביל להוספיס. ישנם דיווחים על מקרים שבהם הכלבים הללו הובילו אנשים אבודים או אנשים שנקברו בשלג אל המנזר, והצילו את חייהם. בין השנים 1800 ועד 1812 מתוארים מקרים בהם כלב סן ברנרד בודד הציל לבדו יותר מ-40 בני אדם.
בהתחלה, השימוש בכלבי הסן ברנרד נחשב כחריג וייחודי. משנת 1885 החל צבא הקיסרות הגרמנית לחשוב על שימוש בכלבים, בתחילה כשליחים או להובלת תחמושת. צייר החיות ז'אן בונגרץ החל לאמן כלבים בשירות הרפואי כדי לסייע באיתור חיילים פצועים. לשם כך הוא הקים בשנת 1890 את האגודה הגרמנית לכלבים רפואיים, שלקחה על עצמה את האחריות לאילוף כלבים רפואיים בהתנדבות. בשנת 1903 פרסם Hauptmann im Generalstab, Berdez בברן, את "ההוראות לאילוף ושימוש בכלב הרפואי". מלחמת העולם הראשונה נתנה תנופה להמשך התפתחות השימוש בכלבי החיפוש וההצלה. בעוד שעד תחילת המלחמה הצבא הגרמני הפעיל פחות מתריסר צוותי כלבי שירות רפואי, מספר זה עלה ליותר מ-4,000 צוותים של כלבי שירות רפואי (שכונו "כלבים סניטריים") במהלך המלחמה, שגויסו בהתנדבות ובהשאלה ממגדלי כלבים פרטיים. כלבי הצלב האדום שהיו בשימוש זהה, כונו "כלבי רחמים" (mercy dogs), שנשאו ברתמותיהם מים ואלכוהול שהחיילים הפצועים יכלו להסתייע בהם, וכן "כלבי אמבולנס", כלבים מגזעים גדולים (כ-40 ק"ג) שאומנו להתעלם מחיילים מתים ולשאת רק חיילים פצועים בחזרה אל מאחורי הקווים. עד לסיום מלחמת העולם הראשונה נעשה שימוש בסך הכל בלמעלה מ-30,000 כלבים ששימשו במשימות שמירה ואבטחה, שליחויות או כלבים רפואיים. פחות מ-10% מהם הוחזרו לבעליהם לאחר המלחמה.
במהלך המלחמה התפתחו שיטות אילוף חדשות והתעצם הצורך בהמשך השירות של הכלבים הרפואיים. הכשרת הכלבים הרפואיים נשארה בידי הצבא. מצד שני, חלה התפתחות בתחום כלבי ההצלה האזרחיים בשווייץ. בשנת 1940 החל פרדיננד שמוץ לאמן באופן שיטתי כלבי מפולות שלגים.
במלחמת העולם השנייה, הצורך בכלבי חיפוש והצלה היה גבוה בהרבה מאשר במלחמת העולם הראשונה: מעל 200,000 כלבים שימשו בכל החזיתות, מתוכם 25,000 נהרגו במלחמה בצד הגרמני בלבד. הצורך בכלבים היה כה גדול, עד שהוורמאכט הפקיע אותם מבעליהם הפרטיים. באותה תקופה אולפו הכלבים לשתי משימות: כלבי החיפוש בתאי שטח, שבהם הם אמורים לאתר חיילים פצועים, וכלבי מפולות השלגים. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה פותח גם כלב ההריסות. באוקטובר 1944, החלה התפתחות בתחום החיפוש וההצלה מתוך הריסות, כתוצאה מצירוף מקרים, כאשר הצוותים הבחינו בכך שכלבים שלא הוכשרו מצאו אנשים שוב ושוב מתחת להריסות הבתים המופצצים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הרעיון של כלב ההריסות התפשט גם מחוץ לגרמניה ולאנגליה והוחל באילוף שיטתי של כלבי הריסות. בצבא הגרמני אף הוחלט לשבץ בכל מסגרת של הגנה אזרחית (הג"א) צוות של מאמן וכלב חילוץ. החלטתה זו בוטלה בשנת 1968. לעומת זאת באותה שנה בשווייץ, העבודה עם כלבי אסונות רק החלה. בשנת 1972, האגודה השווייצרית לכלבי אסונות הוציאה הוראות אילוף. בהדרגה, התפתחה גם המודעות הציבורית לכלבי הצלה, באיתור נעדרים וקבורים, גם בעת שלום. למשל במקרה של שריפות, תאונות מטוסים, תאונות רכבת או רעידות אדמה. הביצועים המוצלחים של כלבי החילוץ במהלך רעידות האדמה באיטליה ב-1967, ברומניה ב-1977 ובאלג'יריה ב-1980 הגבירו את האמון בכלבים. באיראן, שבה הכלבים נחשבים לחיה טמאה מסיבות דתיות, כלבי הצלה אושרו לשימוש מאז רעידת האדמה בבאם ב-2003 לאחר שהסהר האדום האיראני השתמש בהם בהצלחה לחילוץ והצלה.