stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תמי ביטון
ביוגרפיה

נולדה בירושלים, בת בכורה לפרופסור אביעזר ורות רביצקי. למדה בבית הספר התיכון לבנות פלך. הגיעה לירוחם במסגרת שירותה הצבאי בגרעין נח"ל של בני עקיבא ונשארה להשתקע בה. בוגרת תואר שני במדרש ואגדה מהחוג לספרות עברית של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת תשנ"ז (1997) הקימה יחד עם דבורה גולן את "במידבר – בית מדרש יוצר בירוחם", כבית מדרש קהילתי – מרכז ללימוד פלורליסטי של המורשת היהודית-ישראלית, יחד עם יצירה אמנותית ועשיה חברתית.
בשנת תשס"ג (2003) הקימה את המדרשה התורנית-קהילתית לנשים "באר", בראשה היא עומדת עד היום. המדרשה הייתה הראשונה ששילבה לימוד תורה בית-מדרשי עם חיים ועשייה בקהילה, יחד עם שירות צבאי מלא לבנות.
בשנת תשס"ז (2007) הקימה יחד עם שולה לוי את מדרשיית "קמה", תיכון לבנות דתיות בירוחם.
בשנת תשע"ו (2016) הקימה שלוחה נוספת למדרשת באר ברבעים הוותיקים של העיר אשדוד, ולצידה את הקהילה הצעירה "ימה".
נשואה לד"ר דוד ביטון, היסטוריון וראש תוכנית ללימודי יהדות בקריה האקדמית אונו, ואם לארבעה. ביטון היא חברת מועצת החמ"ד, המועצת הרוחנית של רשת אמי"ת, וארגון רבני ורבניות  בית הלל.
הערות שוליים

↑  דבי גולן, במידבר, בית מדרש יוצר בירוחם, כדוגמה להתמודדות חינוך מבוגרים עם בעיות חברתיות, גדיש -ביטאון לחינוך מבוגרים, גיליון י' תשס"ו, עמ' 236-237
↑  רותי סיני, עוד מיזם של תמי ביטון: חטיבת ביניים פמיניסטית לדתיות, באתר הארץ, 2 במרץ 2006
אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה

אלכסנדר אלכסנדרורוביץ' רומנוב (רוסית: Александр III Александрович Романов), הידוע יותר בתור אלכסנדר השלישי "עושה השלום" (Миротворец ברוסית; 10 במרץ 1845 – 1 בנובמבר 1894) היה קיסר רוסיה מ-14 במרץ 1881 ועד יום מותו ב-1894.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אלכסנדר השלישי נולד בסנקט פטרבורג ב-10 במרץ 1845, והיה בנם השני של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ורעייתו מריה, נסיכת הסן (בתם של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן, ווילהלמינה, נסיכת באדן). הוא נודע כטיפוס מחוספס, השונה בתכלית מקודמיו - אביו הליברל אלכסנדר השני, ואחי-סבו אלכסנדר הראשון, שנודע כג'נטלמן רגשן ואבירי. אלכסנדר השלישי לא רחש כל חיבה לתרבות גבוהה, עדנה ואלגנטיות, והתפאר בהיותו מחוספס כמרבית נתיניו הרוסים. גישתו הישירה והחותכת הייתה גסה לעיתים, אך התאימה לתנועותיו המגושמות. בחינוכו לא היה די לרכך תכונות אלה.
במהלך עשרים שנות חייו הראשונות לא היה אלכסנדר צפוי לרשת את כס הצאר, שכן תפקיד זה יועד לאחיו הבכור, ניקולאי. גם כאשר הראה ניקולאי סימנים של בריאות לקויה, רווחה הסברה שטיפול נכון ותשומת לב יוכלו להאריך את חייו ללא קושי. הדאגה להמשך השושלת הביאה לאירוסיו של ניקולאי לדאגמאר, נסיכת דנמרק. בעוד שניקולאי חונך כיורש העצר, קיבל אלכסנדר חינוך מועט יותר, שכלל היכרות עם צרפתית, אנגלית וגרמנית, ומידה מסוימת של חינוך צבאי.
ביוגרפיה > יורש עצר

ב-13 באפריל 1865, מת אחיו הגדול ניקולאי מדלקת שחפתית של חוט השדרה, ואלכסנדר הפך ליורש העצר. אביו, אלכסנדר השני, החל בחינוכו כיורש העצר, אך מאמציו עלו בתוהו, כיוון שבנו השני לא היה תלמיד מבריק כאחיו. על ערש דווי, הביע ניקולאי רצון שיורשו ייבם את הנסיכה דאגמאר, וב-9 בנובמבר 1866, אחרי שהנסיכה הוטבלה לנצרות האורתודוקסית, וקיבלה את השם "מריה פיודורובנה", הם נישאו נישואין מאושרים שהחזיקו עד למותו של אלכסנדר.
בין מוריו של אלכסנדר היו ההיסטוריון הרוסי המפורסם סרגיי סולוביוב, והפרופסור למשפט, שעמד בראש הנהלת הכנסייה האורתודוקסית, קונסטנטין פובדונוסצב. לזה האחרון (שהיה גם מורו של בנו, ניקולאי השני) הייתה השפעה על אלכסנדר: אף שחינוכו עורר בו חיבה מועטה ללימודים מופשטים או להתעמקות אינטלקטואלית, הוא השפיע על שלטונו בהחדרת האמונה שהקנאה למחשבה הרוסית האורתודוקסית היא חלק בלתי נפרד מהפטריוטיות הרוסית, וכי כל צאר בר-דעת חייב לשמור עליה באדיקות. בשנים 1865–1881, בהן היה אלכסנדר יורש העצר, הוא לא התבלט בענייני ציבור, אך נתן להבין שישנם הבדלים בין השקפותיו שלו לבין עקרונות הממשל באותה תקופה.
אלכסנדר התנגד נחרצות למה שנחשב בעיניו השפעה זרה שלא במקומה באופן כללי, והשפעה גרמנית בפרט. הוא רצה לראות אימוץ כללי של עקרונות לאומיים אמיתיים בכל הפעילות הציבורית, למימוש חזונו, חזון רוסיה ההומוגנית בכל - בשפה, מינהל ודת. עמדה זו הייתה שונה מזו של אביו, שעל אף היותו פטריוט רוסי, גילה אהדה רבה למנהגים גרמניים, השתמש לעיתים קרובות בגרמנית בקשריו הפרטיים, וביסס את מדיניות החוץ שלו על ברית עם פרוסיה. האנטגוניזם שנבע מחילוקי דעות אלה, קיבל פומבי לראשונה במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, כאשר הצאר תמך בקבינט בברלין, בעוד שיורשו לא הסתיר את חיבתו לצרפתים.
במלחמה העות'מאנית-רוסית שפרצה ב-1877 הוביל אלכסנדר את האגף הימני של כוח הפלישה לבולגריה. חלק ניכר מהשקפותיו עוצבו במהלך מסעו זה. הבולגרים הוצגו בסנקט פטרבורג ובמוסקבה כקדושים מעונים, אך די היה בניסיון אישי קצר כדי לעמוד על כך שהמצב לאמיתו אינו כן. כרבים מהגנרלים שלצידו, אלכסנדר לא חש חיבה רבה ל"אחיו הקטנים", והבין כי הטורקים רחוקים מהדימוי החשוך שהוצמד להם. על אף זאת, אלכסנדר הצניע את דעתו ולא נתן לה פומבי. היות שלא נועצו בו בעניינים מדיניים, הוא הגביל את עצמו לביצוע המשימות הצבאיות וביצע אותם באופן מדוקדק. אחרי טעויות ואכזבות רבות, צבאו הגיע לקונסטנטינופול וחוזה סן סטפנו נחתם. על אף הציפייה כי הגרמנים יעזרו לרוסיה לעצב את מזרח אירופה כרצונה, הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק נהג אחרת וכרת ברית עם אוסטריה כנגד האינטרסים הרוסים. מהלך זה חיזק את דעותיו של אלכסנדר, שבאו לידי ביטוי במלחמת צרפת–פרוסיה.
כמו כן, במהלך מסעו בבולגריה הבין אלכסנדר בדרך הקשה את אי-הסדרים והשחיתות הפושה במנהל הצבאי, ולאחר שובו לסנקט פטרבורג הוא גילה נורמות פגומות במחלקה הימית. הוא הפנה את תשומת לב אביו למספר דמויות מפתח בפרשות אלה, שבאו מהאצולה הגבוהה. פנייה זו לא התקבלה בעין יפה, שכן אלכסנדר השני, שהנהיג רפורמות רבות במחצית הראשונה של שלטונו, עייף מביצוע רפורמות ונרתע מהמשימה שהציע בנו.
הפרשה הכניסה מתח נוסף ביחסים בין השנים, שכן הבן חש שלא יתבצעו רפורמות חשובות עד שהוא יירש את כס הצאר. אך השינוי בא מוקדם בהרבה מהצפוי. ב-13 במרץ 1881, נרצח אלכסנדר השני בידי כנופיית מהפכנים ניהיליסטים בשם "נרודניה ווליה" (רצון העם), והשלטון האוטוקרטי עבר לידי בנו.
ביוגרפיה > קיסר

בעקבות עצות של מורה הדרך הפוליטי שלו, קונסטנטין פובדונוסצב, החליט אלכסנדר השלישי לאמץ דרך אחרת מזו של אביו. מהלכו המדיני הראשון היה ביטול הצו שרצה אביו להוציא בדבר הקמת מועצות מייעצות, ובמנשר שבו הוצהר על הכתרתו לקיסר הבהיר כי אין בכוונתו לצמצם או להחליש את הכוח האוטוקרטי שירש מקודמיו. במשך כל שנות שלטונו לא הראה אלכסנדר שום כוונה לשינוי דעתו זו. כלל הרפורמות הפנימיות שאותן ביצע אלכסנדר נועדו לתקן את מה שהיו לדעתו נטיות ליברליות מדי של המשטר הקודם, וכך הותיר אחריו אלכסנדר רושם של שליט שמרן שהסיג את רוסיה לאחור. לשיטתו, נדרש היה להציל את רוסיה מאנרכיה ותעמולה מהפכנית, אך לא דרך הממסד הפרלמנטרי והליברליזם של מערב אירופה, אלא באמצעות שלושה עקרונות שהומלצו באופן ישיר על ידי הדור הוותיק של הסלבופילים - לאומיות, אורתודוקסיות מזרחית, ואוטוקרטיות. בעיני רוחו ראה אלכסנדר אומה בעלת לאומיות אחת, שפה אחת, דת אחת וצורת מנהל אחת. יש המייחסים לו את מקור הסיסמה "רוסיה לרוסים". במהלך כל שלטונו, פעל לכיוון כינון חלום זה דרך כפיית השפה הרוסית ובתי הספר הרוסיים על נתיניו הגרמנים, הפולנים, והשוודים.
בעקבות עצות שקיבל משר הפנים, איגנאטייב, חוקק ב-4 במאי 1882 את חוקי מאי שהגבילו את מקומות המגורים של היהודים, ואסרו עליהם עבודה בימי א' וימי חג נוצריים. בימי אביו של אלכסנדר השלישי חלה רגיעה ונפתחה תקופה של סובלנות דתית, אך בימיו, משנת 1883 ואילך, שוב החלה תקופה של רדיפות. רגשות אנטישמיים התחזקו בתקופת שלטונו, ומאות אלפי יהודים עזבו אז את רוסיה.
בפרובינציות אחרות פעל להפוך את מה שהיה בעיניו ליברליזם מוגזם בתקופת אביו. למטרה זו הוא צמצם את הכוח המועט של ה"זמסטבו" - השלטון המקומי הנבחר, ומינה פקידי ממשל לפקח על האוטונומיות המקומיות. במקביל פעל לחזק את השלטון האימפריאלי ולרכזו ככל הניתן תחת שליטתו האישית. מיכאיל קטקוב ועיתונאים אחרים תמכו בשלטון האוטוקרטי של הקיסר.
אלכסנדר פישט את כללי החצר והנהיג מדיניות של חיסכון: צמצם את מספר המשרתים, הגביל את מספר הנשפים המלכותיים, והורה להגיש יינות רוסיים תחת צרפתיים. מאידך גיסא, הוא הוציא סכומי עתק על יצירות אמנות ועבר בכך את כל קודמיו פרט ליקתרינה הגדולה.
ביוגרפיה > מדיניות חוץ

בענייני חוץ הוא היה איש שלום ובימיו לא השתתפה רוסיה באף מלחמה, ולכן זכה לכינויו "עושה השלום". עם זאת, הוא כלל לא תמך בדוקטרינה של שלום בכל מחיר, ופעל לפי העיקרון שהדרך הטובה ביותר למנוע מלחמה היא להיות מוכן לקראתה בכל עת. על אף סלידתו מיחסיו של הקנצלר ביסמרק עם רוסיה, הוא נמנע מסכסוך פומבי עם גרמניה ואף החיה לתקופה את ברית שלושת הקיסרים. בשנות שלטונו האחרונות אימץ אלכסנדר גישה עוינת יותר כלפי הממשלה בברלין, ואף דאג להחזיק כוח צבאי גדול בקרבת החזית הגרמנית, תוך חיזוק קשרי הידידות עם צרפת. גישתו כלפי בולגריה הייתה דומה - הניסיונות של אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה ואחר כך סטפן סטאמבולוב להרוס את ההשפעה הרוסית, אומנם הרתיחו אותו, אך הוא התנגד באופן עקבי לשימוש בכוח למניעתם.
ביחסיו עם מרכז אסיה הוא המשיך במדיניות הרגילה של הגדלת ההשפעה הרוסית מבלי להיגרר לעימות עם הממלכה המאוחדת, ולא נתן למחרחרי המלחמה הלאומניים לצאת מידי שליטה.
בשנת 1886 שלח את רוקחו האישי, מרדכי לפידות, איש מינסק, לארץ ישראל, כדי שיקים בית מרקחת עבור הכנסייה הרוסית, שישרת את אלפי עולי הרגל לירושלים.
ביוגרפיה > סוף חייו

בשנת 1887 תכננה קבוצת יוצאי ארגון "נרודניה ווליה" לרצוח גם את אלכסנדר השלישי. בין השותפים לקנוניה שנתפסו היה אלכסנדר אוליאנוב (אחיו של ולדימיר איליץ' אוליאנוב, לימים "לנין"), שנדון למוות ונתלה ב-5 במאי 1887.
באוקטובר 1888, נסעו אלכסנדר השלישי ובני משפחתו ברכבת הקיסרית, שנסעה מדרום, כשלפתע היא סטתה מהמסילה, בתחנת בורקי, 50 ק"מ מחרקוב. שבעה קרונות התהפכו ורבים מעובדי ומשרתי משפחת הצאר נפצעו, אך המשפחה הקיסרית ניצלה בנס והקרון בו ישבה נותר שלם למעט הגג שנתלש. הפן המעניין בסיפור היה התנהגותו של הקיסר עצמו - מסופר שאלכסנדר השלישי, שנודע כמי שניחן במבנה גוף בריא, החזיק את הגג המפורק של הקרון והאיץ בכל מי ששהה בתוכו לצאת החוצה. יהודי צאריצין הקימו בית כנסת שהנציח את נס הצלת הצאר.
ברם, לאחר אותה תאונה הקיסר נטה להתלונן על כאבים בגב התחתון והפרופסור טרובה שבדק אותו איבחן שנפגע בכליותיו בתאונה. משנת 1888, החל לאבד מתאבונו וחש ברע לעיתים קרובות. בחורף 1894 הוא חטף הצטננות ובספטמבר, בעת מסע ציד בבלובוז'ייה, חש שלא בטוב, והפרופסור ארנסט ליידן שהוחש מברלין, אבחן אצלו דלקת כליות. הקיסר נשלח לנוח בבית הנופש ליבאדיה שבחצי האי קרים, הוא חשב לנסוע לנוח ביוון, אך בדרכו לשם הורע מצבו הבריאותי והוא נשאר בקרים. בספטמבר 1894 משפחת הצאר שהתה בארמון ליבאדיה. אלכסנדר השלישי רזה מאוד, הוא לא יכל לא להתנייד, לא לשכב, והתקשה להירדם.
ב-1 בנובמבר 1894, בשעה 14:15 בצהריים, בעודו יושב על כיסאו, הלך אלכסנדר לעולמו. הוא נקבר במבצר פטרופבלובסקיה. בנו, ניקולאי השני, קיסר רוסיה עלה לשלטון במקומו.
ילדיו

לאלכסנדר ולאשתו הנסיכה דאגמאר מדנמרק ("מריה פיודורובנה"), נולדו שישה ילדים, אחד מהם מת בילדותו:
הצאר ניקולאי השני (6 במאי 1868 – 17 ביולי 1918)
הדוכס הגדול אלכסנדר אלכסנדרוביץ' (7 ביולי 1869 – 2 במאי 1870)
הדוכס הגדול גאורגי אלכסנדרוביץ' (6 במאי 1871 – 9 באוגוסט 1899)
הדוכסית הגדולה קסניה אלכסנדרובנה (6 באפריל 1875 – 20 באפריל 1960)
הדוכס הגדול מיכאיל אלכסנדרוביץ', (28 בנובמבר 1878 – 12 ביוני 1918)
הדוכסית הגדולה אולגה אלכסנדרובנה (13 ביוני 1882 – 24 בנובמבר 1960)
גלריה מחייו ומהנצחתו

דיוקן של אלכסנדר השלישי
דיוקן של אלכסנדר השלישי, ציור שמן על בד
אלכסנדר השלישי והנסיכה דאגמאר מדנמרק ("מריה פיודורובנה"), 1865
אלכסנדר השלישי ואשתו מריה פיודורובנה בחופשה בקופנהגן, 1893
אלכסנדר השלישי עם משפחתו בארמון הקטן של ליבאדיה, 1893
הלווייתו של אלכסנדר השלישי
טקס חנוכת אנדרטה לאלכסנדר השלישי במוסקבה, 1912
ניקולאי השני במהלך המצעד בטקס חנוכת האנדרטה
האנדרטה במוסקבה
הריסת האנדרטה בעקבות המהפכה הרוסית, קיץ 1918
אנדרטה לאלכסנדר השלישי בארמון השיש בסנקט פטרבורג
גשר אלכסנדר השלישי בפריז
אנדרטה לאלכסנדר השלישי בנובוסיבירסק
אנדרטה לאלכסנדר השלישי באסטוניה
פיוטר פרולוב

| --- | --- |

פיוטר פרולוב
 לידה:  4 באוקטובר 1852 מחוז יניסאי, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית (1699–1858)
 פטירה:  לא ידוע
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית הקיסרית הרוסית 
 השתייכות:   צבא האימפריה הרוסית
 תקופת הפעילות:  עד ל-1918
 דרגה:   גנרל חיל הרגלים
 תפקידים בשירות
 ראש המטה הכללי
 פעולות ומבצעים
 המלחמה העות'מאנית-רוסית 
 עיטורים
 עיטור  אנה הקדושה,  דרגה ראשונה  מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 2  עיטור  ולדימיר הקדוש, דרגה 3  אביר במסדר אלכסנדר נבסקי  מסדר סנטה אנה, דרגה 2  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 1  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 3  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3  אות מסדר העיט הלבן  אות המסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 1 
 
פיוטר אלכסנדרוביץ' פרולוב (ברוסית: Пётр Александрович Фролов;‏ נולד ב-4 באוקטובר 1852), היה גנרל רוסי ששימש כממלא מקום ראש המטה הכללי הרוסי במלחמת רוסיה–יפן.
ביוגרפיה

פרולוב נולד ב-4 באוקטובר 1852. אביו, אלכסנדר פיליפוביץ' פרולוב (רו'), היה קצין בצבא הרוסי. בעקבות השתתפותו במרד הדקבריסטים הוא הוגלה לסיביר, שם נולד פרולוב הבן. ב-8 באוגוסט 1868 הוא נרשם לבית הספר הצבאי ע"ש אלכסנדר השלישי. הוא סיים את לימודיו ב-21 ביולי 1870 כלוטננט משנה ברגימנט הרגלים הליטאי ה-51. ב-1872 הוצב כתותחן במבצר קרץ' ובשנה שלאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט. ב-1875 הוא החל ללמוד באקדמיית המטה הכללי "ניקולייב", וב-1876 הועלה לדרגת קפטן. ב-1878 הוא סיים את לימודיו בדרגת מאיור, וב-5 במאי של אותה שנה הוצב במפקדת הדיוויזיה ה-1 שהוצבה בבולגריה. הוא לחם עם הדיוויזיה במלחמה העות'מאנית-רוסית. הוא שרת בבלקן עד 1879 ואז חזר לרוסיה. הוא שרת במפקדת דיוויזיית הגרנדירים ה-1 ולאחר מכן במפקד המחוז הצבאי של מוסקבה. ב-1881 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק וב-1884 לדרגת פולקובניק. ב-1886 הוא מונה למפקד רגימנט הגרנדירים ה-3. כעבור שנה הוא החל לשרת במטה הכללי הרוסי. ב-1894 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור. ב-1901 הוא הועלה לדרגת גנרל-לוטננט. ב-11 במרץ 1904 הוא מונה לממלא מקום ראש המטה הכללי עד 28 ביוני 1905. בתום מלחמת רוסיה-יפן הוא מונה ליו"ר הוועדה להשבת שבויים רוסיים מיפן. ב-6 בדצמבר 1907 הוא הועלה לדרגת גנרל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שימש פרולוב לזמן קצר כממלא מקום המפקד הצבאי של פטרוגרד. לאחר מכן שימש כקצין האספקה של החזית הצפונית. ב-2 באפריל 1916 הוא מונה לעוזר לשר המלחמה ולחבר בבית הדין הצבאי. ב-13 בינואר 1917 הוא מונה לחבר המועצה המדינית. ב-9 במאי 1917 הוא חזר לתפקיד קצין האספקה של החזית הצפונית. ב-21 במרץ 1918, בעקבות ביטול כל מוסדות המדינה האימפריאליים, פוטר פרולוב מכל תפקידיו. גורלו לאחר מכן אינו ידוע.
פיוטר פאבלוביץ' דורנובו

ערך זה עוסק במושל הכללי של מוסקבה ב-1906. אם התכוונתם למדינאי, משפטן ושר הפנים הרוסי ב-1906, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  6 בדצמבר 1835 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  21 בדצמבר 1918 (בגיל 83) סנקט פטרבורג, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 השכלה:  פז'סקי קורפוס  האקדמיה הצבאית הקיסרית הרוסית 
 בן או בת זוג:  Maria Durnovo 
 פרסים והוקרה
 אות מסדר העיט הלבן  מסדר סנטה אנה, דרגה 4  מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 2  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  אות המסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 1  מסדר סנטה אנה, דרגה 2  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2  עיטור  אנה הקדושה,  דרגה ראשונה  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 1  אות המסדר אלכסנדר נבסקי הקדוש 
 
פיוטר פאבלוביץ' דורנובו (ברוסית: Пётр Павлович Дурново́;‏ 6 בדצמבר 1835 – 19 באוגוסט 1919[דרושה הבהרה]) היה מדינאי של האימפריה הרוסית. עמד בראש המחלקה לניהול אדמות ורכוש המדינה בשנים 1882–1884 וכיהן כמושל חרקוב (1866—1870) ומוסקבה (1872—1878) ולאחר מכן במשך כשנה כיהן כמושל כללי של העיר מוסקבה מ-15 ביולי עד 24 בנובמבר בשנת 1905 והיה גם חבר המועצה המדינית.
ביוגרפיה

פיוטר דורנובו נולד ב-6 בדצמבר 1835 בעיר וינה שבאוסטרו-הונגריה. את השכלתו רכש תחילה בלימודים פרטיים בביתו, ולאחר מכן למד באקדמיה הצבאית הקיסרית הרוסית.
שירת כקצין הגווארדיה הרוסית וכפרש בצבא האימפריה הרוסית. נטל חלק במבצע לכיבוש מבצר סוואבורג.
בפברואר 1862 שירת בלשכת משרד המלחמה. שנה לאחר מכן נשלח לפקד על המחוז הצבאי של קייב וקודם לדרגת קולונל.
בדצמבר 1866 מונה למושל העיר חרקוב, תפקיד שמילא עד יוני 1870.
מדצמבר 1872 ועד ספטמבר 1878 כיהן כמושל העיר מוסקבה. ב-1872 היה מיוזמי הקמת הבנק המסחרי הסיבירי.
בשנים 1878—1882 שירת במשרד הפנים הרוסי במחלקה לניהול אדמות ורכוש המדינה (1882—1884). משנת 1885 חזר למשרד ההגנה (עד 1904) ובאותו זמן עסק בפעילות ענפה בישיבות הדומה העירונית של סנקט פטרבורג, כשעמד בראש הוועדה הפיננסית.
באוגוסט 1904 מונה לחבר המועצה המדינית. משנת 1881 ועד יולי 1917 היה מעורב בפעילות האספה המייעצת והיה חבר מועצת העיר. הוא היה ידוע כאספן של יצירות אמנות וצמחים אקזוטיים.
מיולי ועד נובמבר 1905 כיהן בתור המושל הכללי המוסקבאי ופיקד גם על המחוז הצבאי של מוסקבה.
משפחתו

פיוטר היה נשוי למריה קוצ'וביי — (1848—1896), בתו של הנסיך וסילי קוצ'וביי.
בתו אלכסנדרה פטרובנה (1878—1951) — הייתה רעיית ההטמאן האוקראיני פבלו סקורופדסקי.
בנו פאבל פטרוביץ' דורנובו (1872—1909), היה קצין הצי הרוסי הקיסרי שהשתתף בקרב צושימה ופיקד על כמה ספינות מערכה.
הערות שוליים

↑  פיוטר דורנובו באתר regiment.ru
|  ראשי עיריית מוסקבה |
| --- | --- | --- |
| האימפריה הרוסית | טיכון סטרשנב • וסילי ירשוב • מיכאיל רומודנובסקי • אלכסיי סלטיקוב • קיריל נארישקין • איוואן ווייקוב • איוואן רומודנובסקי • אנדריי מטבייב • איוואן מוסין-פושקין • פיוטר וליאמינוב-זרנוב • אלכסיי פלשצ'ייב • איוואן רומודנובסקי • וסילי סלטיקוב • גריגורי צ'רנישוב • סמיון סלטיקוב • וילהלם דלדן • פרידריך פון באלקן • איוואן בריאטינסקי • בוריס יוסופוב • איוואן טרובצקוי • קרל פון בירון • אלכסנדר בריוס • ולדימיר סלטיקוב • אלכסנדר בוטורלין • וסילי לבאשוב • ניקיטה טרובצקוי • סמיון אושאקוב • סרגיי גוליצין • ניקולאי ז'רבצוב • פיוטר צ'רקסקי • א. בוטורלין • פרוקופיוס רטקין • פיוטר סלטיקוב • גריגורי אורלוב • מיכאיל וולקונסקי • וסילי דולגורוקוב-קרימסקי • זכר צ'רנישוב • יאקוב בריוס • פיוטר ירופקין • אלכסנדר פרוזורובסקי • מיכאיל איזמאילוב • יורי דולגורוקוב • איבן סלטיקוב • אלכסנדר בקלשוב • טימופיי טוטולמין • איוואן גודוביץ' • פיודור רוסטופצ'ין • אלכסנדר טורמסוב • דמיטרי גוליצין • אלכסיי שצ'רבטוב • ארסני זאקרבסקי • סרגיי סטרוגנוב • פאבל טוצ'קוב • מיכאיל אופרוסימוב • אלכסנדר פון סיברס • ולדימיר דולגורוקוב • אפוסטולוס קוסטנדה • סרגיי אלכסנדרוביץ' • איבן רודנב • יבגני וולקוב • אלכסנדר קוזלוב • פאבל שובאלוב • א. רודנב • פיוטר דורנובו • גאורגי מדם • פיודור דובאסוב • סרגיי הרשלמן • ולדימיר ז'ונקובסקי • אלכסנדר אדריאנוב • פליקס יוסופוב | סמל מוסקבה |
| ממשלת המעבר הרוסית | מיכאיל צ'לנוקוב • ניקולאי קישקין • אלכסיי ניקיטין • לב חינצ'וק • ואדים רודנב | סמל מוסקבה |
| רוסיה הסובייטית | ויקטור נוגין • מיכאיל פוקרובסקי • פיוטר סמידוביץ' • לב קמנייב | סמל מוסקבה |
| ברית המועצות | קונסטנטין אוחאנוב • ניקולאי בולגנין • איוואן סידורוב • אלכסנדר יפרמוב • וסילי פרונין • גאורגי פופוב • מיכאיל יאסנוב • מיכאיל בוברובניקוב • ניקולאי דיגאי • ולדימיר פרומיסלוב • ולרי סאייקין | סמל מוסקבה |
| הפדרציה הרוסית | גבריאיל פופוב • יורי לוז'קוב • ולדימיר רסין • סרגיי סוביאנין | סמל מוסקבה |
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים ובנושא רוסים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ניקולאי איוואנוב

| --- | --- |

 לידה:  3 באוגוסט 1851 מוסלסק, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית 
 פטירה:  27 בינואר 1919 (בגיל 67) אודסה, דרום רוסיה האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 השכלה:  בית הספר לתותחנים מיכאילובסקי 
 השתייכות:   צבא האימפריה הרוסית
 תקופת הפעילות:  1869–1919 (כ־50 שנה)
 דרגה:   גנרל חיל התותחנים
 תפקידים בשירות
 מפקד הקורפוס הסיבירי ה-3 מפקד הקורפוס ה-1 מפקד המחוז הצבאי קייב מפקד החזית הדרום-מערבית
 פעולות ומבצעים
 המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) מרד הבוקסרים מלחמת רוסיה–יפן מלחמת העולם הראשונה מלחמת האזרחים ברוסיה
 עיטורים
 אביר במסדר אלכסנדר נבסקי  מסדר אנה הקדושה דרגה שנייה עם חרבות  מסדר סטניסלאב הקדוש דרגה שנייה עם חרבות  מסדר ולדימיר הקדוש דרגה רביעית עם חרבות וקשת  מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 1 עם חרבות  אות המסדר אלכסנדר נבסקי הקדוש  אות המסדר גאורגיוס הקדוש  מסדר הכתר הרומני  צלב "חצית הדנובה"  מפקד בלגיון הכבוד  מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש  קצין גבוה בלגיון הכבוד  Order of St. Alexander Nevsky with diamond signs  קצין בלגיון הכבוד  מסדר גאורגיוס הקדוש, דרגה שנייה  מסדר גאורגיוס הקדוש, דרגה שלישית  אות מסדר העיט הלבן  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 1  מסדר סנטה אנה, דרגה 2  עיטור  אנה הקדושה,  דרגה ראשונה  דרגה רביעית במסדר גאורגיוס הקדוש  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 3  חרב הזהב של גבורה  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 2  עיטור  ולדימיר הקדוש, דרגה 3  מסדר סטניסלב הקדוש 
 
ניקולאי יודוביץ' איוואנוב (ברוסית: Николай Иудович Иванов; 22 ביולי 1851 - 21 בינואר 1919) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על חזית במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

איוואנוב נולד ב-22 ביולי 1851 בעיר מוסלסק שהשתייכה אז לאימפריה הרוסית. בשנת 1869 התגייס לצבא האימפריה הרוסית, והוצב ברגימנט ארטילריה של המשמר. באוגוסט 1877 הוא נשלח להילחם במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), כמפקד הרגימנט ה-3 של ארטילריית הגרנדירים של המשמר, ולאחר מכן הוא נשאר ברומניה כדי לשמש כמדריך בצבא רומניה. בסוף יולי 1884 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 של הארטילריה הקיסרית, ובתחילת אפריל 1890 הוא מונה למפקד הארטילריה של קרונשטאדט. באמצע דצמבר 1899 הוא נבחר לשמש כעוזרו של מיכאיל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ולאחר מכן הוא גם השתתף בדיכוי מרד הבוקסרים בסין בתחילת המאה ה-20, ולאחר מכן הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל בתחילת דצמבר 1901.
ביוגרפיה > מלחמת רוסיה–יפן

הגנרל איוואנוב השתתף במלחמת רוסיה–יפן ב-1904, והוא מונה למפקד בארמייה המנצ'ורית הראשונה. באמצע יולי 1904 הוא מונה למפקד המחוז המזרחי, לאחר שמפקדו, לוטננט גנרל פיודור קלר, נהרג בקרב מוטיאן פאס, ולאחר מכן מונה למפקד הקורפוס הסיבירי ה-3, ופיקד על הקורפוס בעת נסיגתו מליאויאנג לאחר שהסתיים הקרב. מאוחר יותר במהלך קרב נהר שאה, הוא הצטווה לעקוף את האגף השמאלי של הצבא היפני ולדחוף אותם בחזרה לקוריאה, ובהמשך היפנים נסוגו בגלל התנגדות עזה מצד הרוסים. לאחר מכן בקרב מוקדן, הוא התבלט בהגנה מפני היפנים. לאחר ההצלחה הקצרה שלו, הוא קיבל את עיטור מסדר גאורגיוס הקדוש מדרגה שלישית ורביעית.
לאחר המלחמה הוא הפך למפקד הצבא המנצורי. בתחילת נובמבר 1907, הוא מונה למפקד הקורפוס ה-1, ולאחר מכן הוא התמנה לרמטכ"ל העיר קרונשטאדט באמצע אפריל של אותה שנה, ולמושל הכללי בנובמבר. מאוחר יותר באותה שנה הוא הועלה לדרגת אדיוטאנט גנרל, ובאמצע אפריל 1908 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. לאחר מכן הוא גם מונה למפקד העליון של המחוז הצבאי של קייב מאוחר יותר בתחילת דצמבר.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, מונה איוואנוב למפקד החזית הדרום-מערבית. איוואנוב פיקד על כוחותיו במהלך קרב גליציה ובמהלך מתקפת הקרפטים, אולם ספג תבוסה קשה במהלך מתקפת גורליצה-טרנוב, שהביאה לתחילת הנסיגה הגדולה של צבא האימפריה הרוסית. במרץ 1916 הוחלף איוואנוב על ידי אלכסיי ברוסילוב, ומונה לחבר המועצה המדינית ולשלישו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה. במהלך תפקידו זכה לתמיכה גדולה של הצארינה אלכסנדרה פיודורובנה, שאף רצתה למנות אותו לתפקיד שר המלחמה.
ביוגרפיה > מהפכת פברואר

ב-27 בפברואר (12 במרץ) 1917 פרצה מהפכת פברואר ברוסיה, והיא התרכזה בפטרוגרד, הבירה. הגנרל אלכסייב הציע לשלוח כוח כדי להחזיר את הסדר בבירה, והצאר מינה את איוואנוב למפקד הראשי של המחוז הצבאי של פטרוגרד במקום סרגיי חבאלוב. מאוחר יותר, הצאר הורה לו לקחת פיקוד על כוח של המשמר בצארסקויה סלו כדי להבטיח את שלומם של משפחת המלוכה. ב-2 במרץ (15 במרץ) התפטר הצאר, ואיוואנוב נעצר על ידי הסובייט המקומי, אולם שוחרר בהמשך בעקבות הוראתו של אלכסנדר קרנסקי.
ביוגרפיה > מלחמת האזרחים ברוסיה

לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף איוואנוב לתנועה הלבנה בדרום רוסיה, ובאוקטובר 1918 הוא הסכים להזמנתו של פיוטר קרסנוב לתפוס את הפיקוד על הצבא הדרומי, אשר בסתיו 1918 מנה יותר מ-20,000 חיילים, מתוכם כ-3,000 בחזית. חלקים מהצבא שפעלו באזורי וורונז' וצאריצין נפגעו קשות. בחודשים פברואר-מרץ 1919 הם שוקמו והפכו לחלק מהדיוויזיה ה-6 של הכוחות המזוינים של דרום רוסיה.
ניקולאי איוואנוב מת מטיפוס ב-27 בינואר 1919 באודסה.
איוואנוב עם הנספח הצבאי הצרפתי גנרל פייר דה לאגיש, 18 באוגוסט 1914