stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספרטריקס
רקע > דוגמה

אחד מהמקרים הפשוטים בהם ניתן להבחין בקיומו של ספרטריקס הוא פתרון משוואת המטוטלת הפשוטה:
כאשר  l מציין את אורך המטוטלת,  g את תאוצת הכבידה ו- \theta  את הזווית בין המטוטלת לבין האנך. במערכת זו, ההמילטוניאן הוא גודל שמור וגודלו נתון על ידי
H={\frac {{\dot {\theta }}^{2}}{2}}-{\frac {g}{l}}\cos \theta .
משוואה זאת מתארת את התנועה של מטוטלת: כלומר של משקולת התלויה על חוט. למטוטלת כזאת ישנם שני סוגי תנועה: כאשר אין למטוטלת אנרגיה קינטית מספיק גבוהה אזי המטוטלת תבצע תנודות סביב נקודת המינימום שלה. לעומת זאת אם נדחוף את המטוטלת בכח גדול מספיק אזי היא תבצע סיבובים סביב המסמר.
כאשר ההמילטוניאן  H קבוע, ניתן לשרטט את הפתרון במרחב הפאזה, כלומר לבדוק את התלות בין המהירות הזוויתית של המטוטלת  {\dot {\theta }} לבין הזווית  \theta . אופי המסלול (שהוא הפתרון של המשוואה) תלוי בגודלו של ההמילטוניאן:
אם  -{\frac {g}{l}}<H<{\frac {g}{l}} העקומה תהיה סגורה. אם  H קטן מאוד, העקומה תהיה דמוית-מעגל, וכל ש- H יגדל בערכו המוחלט כך תימתח העקומה הסגורה לצורה דמוית-עין. עקומות אלו, המייצגות פתרון מסוים של המשוואה הדיפרנציאלית, משמעותן הפיזיקלית היא שהמטוטלת מתנודדת מצד לצד.
אם  {\frac {g}{l}}<|H| אז העקומה פתוחה, כלומר המטוטלת איננה מבצעת תנודות, ובמקום זאת היא נעה במעגלים שלמים.
במערכת זו, אם כן, הספרטריקס מתאים למצב בו  H={\frac {g}{l}}. הוא מפריד בין שני אזורים שונים במרחב הפאזה.
הערות שוליים

↑  מַפְרִיד במילון מתמטיקה (תשמ"ה, 1985), באתר האקדמיה ללשון העברית
מטוטלת
מרחב הפאזה עבור מטוטלת פשוטה. הספרטריקס מודגש.
פזעה

פַזְעָה ( בערבית فَزْعَة - "אזעקה -  אנשים שנזעקים לעזרת אדם אחר"). בהקשר של העימות היהודי ערבי, המושג שימש לתיאור אזעקת לוחמים בלתי סדירים מכפרי הסביבה לצורך פעולה צבאית. הלוחמים היו מביאים איתם את נשקם האישי מביתם ולאחר סיום הקרב היו חוזרים לביתם.
פעולה זו אפשרה גיוס מהיר וקל של אנשים ונשק, במגבלות של צמידות מקום הקרב לריכוז אוכלוסייה, אי יכולת לניהול קרב ממושך מאוד או קרב במקום מרוחק, רמת מיומנות נמוכה של הלוחמים, ורמת ארגון נמוכה של הלחימה.
הפזעה היא תופעה מסורתית עתיקת יומין, המונעת מכוח נאמנות למשפחה, לחמולה ולשבט, ממניעים דתיים, לאומיים, ומתאוות שלל[דרוש מקור].
במלחמת העצמאות היו מספר אירועי פזעה של ערביי ארץ ישראל בפיקודם של מפקדים מקומיים, כמו קרב ג' בשבט, ההתקפה על מחלקת הל"ה וההתקפה על הקסטל (במסגרת קרב הקסטל) במטרה לחלץ את גופתו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני[דרוש מקור][מפני ש...].
הערות שוליים

↑  אמל ג'מאל, החברה האזרחית הערבית בישראל : אליטות חדשות, הון חברתי ותודעה אופוזיציונית, רעננה: הקיבוץ המאוחד, 2017, עמ' 204
↑  אברהם סלע, האוכלוסייה הערבית הפלסטינית והמלחמה הבלתי רשמית, התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה ? - עורכים:  משה מעוז וב"ז קדר, רעננה: משרד הביטחון. ההוצאה לאור, 1966, עמ' 164
ערך זה הוא קצרמרבנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עונת 1972/1973 בליגת המשנה ההולנדית

| --- | --- |
 מספר משתתפות:  20
 הזוכה:  רודה, דה חראפסחאפ
 מספר משחקים:  380
 מספר שערים:  913 (2.4 בממוצע למשחק)
 → עונת 1971/1972עונת 1973/1974 ←
 
עונת 1972/1973 בליגת המשנה ההולנדית הייתה העונה ה-17 של ליגת המשנה ההולנדית, שהיא הליגה ההולנדית השנייה.
בסיום עונה זו, רודה ודה חראפסחאפ העפילו לליגה הראשונה.
מבנה

על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 20 קבוצות, 18 ששיחקו בעונה הקודמת בליגה, אליהן הצטרפו, היורדות מליגת העל, פולנדם וויטסה ארנהם. ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 19 משחקים כל אחד – 38 מחזורים בסה"כ. בסיומם הקבוצה במקום ה-1 העפילה לליגה הראשונה. הקבוצות שהעפילו לפלייאוף הדירוג התמודדו בבית פנימי והמנצחת העפילה לליגה הראשונה.
בלו וויט אמסטרדם ששיחקה בליגה בעונה שעברה התמזגה עם DWS אמסטרדם מליגת העל ונמחקה מהליגה.
טבלת הליגה

| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | רודה  | 38 | 19 | 14 | 5 | 54 | 32 | 22 | 52 | העפלה לליגת העל |
| 2. | זוולה  | 38 | 20 | 8 | 10 | 72 | 48 | 24 | 48 | העפלה לפלייאוף הדירוג |
| 3. | ויטסה ארנהם  | 38 | 19 | 10 | 9 | 58 | 38 | 20 | 48 |  |
| 4. | דה חראפסחאפ  | 38 | 15 | 17 | 6 | 52 | 34 | 18 | 47 | העפלה לפלייאוף הדירוג |
| 5. | הלמונד ספורט  | 38 | 15 | 17 | 6 | 53 | 38 | 15 | 47 |  |
| 6. | פולנדם  | 38 | 19 | 7 | 12 | 65 | 35 | 30 | 45 | העפלה לפלייאוף הדירוג |
| 7. | קמבור  | 38 | 12 | 20 | 6 | 53 | 40 | 13 | 44 |  |
| 8. | וחנינגן  | 38 | 17 | 10 | 11 | 57 | 52 | 5 | 44 | העפלה לפלייאוף הדירוג |
| 9. | פורטונה סיטארד  | 38 | 14 | 14 | 10 | 40 | 36 | 4 | 42 |  |
| 10. | הירנפיין  | 38 | 14 | 13 | 11 | 44 | 43 | 1 | 41 |  |
| 11. | מועדון הכדורגל איינדהובן  | 38 | 14 | 9 | 15 | 48 | 45 | 3 | 37 |  |
| 12. | פיינדאם  | 38 | 9 | 16 | 13 | 40 | 50 | 10- | 34 |  |
| 13. | סחידאם  | 38 | 8 | 17 | 13 | 26 | 41 | 15- | 33 |  |
| 14. | וילם II  | 38 | 9 | 14 | 15 | 39 | 55 | 16- | 32 |  |
| 15. | הראקלס אלמלו  | 38 | 9 | 12 | 17 | 45 | 58 | 13- | 30 |  |
| 16. | הולנדיה ויקטוריה  | 38 | 5 | 18 | 15 | 40 | 52 | 12- | 28 |  |
| 17. | פורטונה פלארדנינגן  | 38 | 9 | 10 | 19 | 30 | 48 | 18- | 28 |  |
| 18. | פנלו 03  | 38 | 6 | 16 | 16 | 25 | 45 | 20- | 28 |  |
| 19. | וולוויקרס  | 38 | 6 | 16 | 16 | 43 | 65 | 22- | 28 |  |
| 20. | דורדרכט  | 38 | 3 | 18 | 17 | 29 | 58 | 29- | 24 |  |
↑  בסיום העונה נרכשה הקבוצה על ידי ספורט קלאב אמרספורט והפכה לאמרספורט
טבלת הליגה > פלייאוף הדירוג

הליגה חולקה ל-4 סבבי דירוג, סבב 1 בן 10 מש', סבב 2 בן 9 מש' סבב 3 בן 10 מש' וסבב 4 בן 9 משחקים כ-38 משחקים בסף הכל. בסיום כל סבב המדורגת ראשונה קיבלה כרטיס לפלייאוף הדירוג.
| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | דה חראפסחאפ  | 6 | 4 | 1 | 2 | 10 | 6 | 4 | 9 | העפלה לליגת העל |
| 2. | פולנדם  | 6 | 4 | 0 | 2 | 15 | 6 | 9 | 8 |  |
| 3. | וחנינגן  | 6 | 1 | 2 | 3 | 8 | 14 | 6- | 4 |  |
| 4. | זוולה  | 6 | 0 | 3 | 3 | 8 | 15 | 7- | 3 |  |
| עונות בליגת המשנה ההולנדית |
| --- | --- | --- |
| ליגת המשנה ההולנדית | 1956/1957 • 1957/1958 • 1958/1959 • 1959/1960 • 1960/1961 • 1961/1962 • 1962/1963 • 1963/1964 • 1964/1965 • 1965/1966 • 1966/1967 • 1967/1968 • 1968/1969 • 1969/1970 • 1970/1971 • 1971/1972 • 1972/1973 • 1973/1974 • 1974/1975 • 1975/1976 • 1976/1977 • 1977/1978 • 1978/1979 • 1979/1980 • 1980/1981 • 1981/1982 • 1982/1983 • 1983/1984 • 1984/1985 • 1985/1986 • 1986/1987 • 1987/1988 • 1988/1989 • 1989/1990 • 1990/1991 • 1991/1992 • 1992/1993 • 1993/1994 • 1994/1995 • 1995/1996 • 1996/1997 • 1997/1998 • 1998/1999 • 1999/2000 • 2000/2001 • 2001/2002 • 2002/2003 • 2003/2004 • 2004/2005 • 2005/2006 • 2006/2007 • 2007/2008 • 2008/2009 • 2009/2010 • 2010/2011 • 2011/2012 • 2012/2013 • 2013/2014 • 2014/2015 • 2015/2016 • 2016/2017 • 2017/2018 • 2018/2019 • 2019/2020 • 2020/2021 • 2021/2022 • 2022/2023 |  |
פאולו קונטה

| --- | --- |

 לידה:  6 בינואר 1937 (בן 87) אסטי
 מוקד פעילות:  איטליה
 תקופת הפעילות:  מ-1968
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פארמה
 סוגה:  שאנסון, בארד, מוזיקת פופ, ג'אז 
 סוג קול:  גרוני
 שפה מועדפת:  איטלקית, צרפתית 
 כלי נגינה:  פסנתר
 חברת תקליטים:  RCA Italiana 
 פרסים והוקרה:  אביר מסדר האמנויות והספרות (2001)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מצ'רטה (2003)  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (1999) 
 www.paoloconteofficial.com
 פרופיל ב-IMDb
 
פאולו קונטה (באיטלקית Paolo Conte נולד ב-6 בינואר 1937) הוא זמר, מלחין ופסנתרן איטלקי אשר מוכר בזכות קולו הגרוני. סגוננו המוזיקלי הוא איטלקי ים-תיכוני המשולב עם ג'אז.
ביוגרפיה

קונטה נולד בעיר אסטי שבמחוז פיימונטה, הוריו היו חובבי ג'אז מושבעים ויחד עם אחיו הצעיר ג'ורג'יו בילה את שנות ילדותו בהאזנה להקלטות ג'אז ובלוז מוקדמות, דבר אשר השפיע על אופיו המוזיקלי. בסיום בית הספר למד משפטים באוניברסיטת פארמה, ולאחר סיום הלימודים החל לעבוד כעורך דין אצל אביו, ובמקביל המשיך בלימודיו המוזיקליים. הוא למד לנגן על טרומבון, ויברפון ופסנתר והקים להקת ג'אז עם אחיו אשר שימש כמתופף.
מיומנותיו של קונטה לחיבור מוזיקה ועיבודים מקוריים הוכרו על ידי מפיק המוזיקה האיטלקי לילי גרקו (איט'), שהכיר את קונטה למלחין ויטו פללביציני (איט') ויחד הם כתבו מספר שירים בין השנים 1968 ל-1970, בין היתר את הלהיט Azzurro (אנ') לאדריאנו צ'לנטנו (המוכר בישראל גם בגרסתו העברית "אמרו לו", במילותיו של עלי מוהר ובביצועו של אריק איינשטיין), את "Insieme a te non ci sto più" לקטרינה קאזלי, את "Deborah" לפאוסטו ליאלי ואת "Mexico e nuvole" לאנזו ג'אנצ'י.
בשנת 1974 הקליט קונטה את אלבומו הראשון, הנושא את שמו "פאולו קונטה". ב-1975 הוציא אלבום נוסף בעל שם זהה. בעקבות סדרת מופעים שהתקבלו בקלאב טנקו בסן רמו בשנת 1976 וההצלחה המסחרית של אלבומו השלישי "Un gelato al limon" (גלידת לימון), החליט קונטה לנטוש את עיסוקו כעורך דין ולהמקד בקרירה של זמר ומלחין.
כמה משיריו הפופולריים ביותר של קונטה שימשו כפסקול בסרטי קולנוע. בין היתר, שירו "Come Di" בסרטים "I Am David" (אנ') (בשנת 2003) ובסרט "מיקי עיניים כחולות" (1999), "Via con me", אשר מוכר גם כ-"It's wonderful", בסרטים "נשיקה צרפתית" משנת 1995 (אנ'), "המטבח של מרתה" ובסרט "ברוכים הבאים לקולינווד". בנוסף שירו "L'Orchestrina" ליוה את נעימת הסיום של פרקים 3–4 בסדרה "האפיפיור החדש".
ביוגרפיה > גרסאות ישראליות לשיריו

"אמרו לו" בביצוע אריק איינשטיין למילים של עלי מוהר על פי הלחן של Azzurro.
"יריב אימונים" בביצוע רפי אדר ואבי בללי על פי הלחן של Sparring Partner.
"זה משהו" בביצוע רפי אדר ומאור כהן על פי הלחן של Via con me.
"קמפרי עם לימון" בביצוע רפי אדר ללחן של Gelato Al Limon.
פרסים

בשנת 1997 זכה קונטה במקום הראשון בפרס "סרט הכסף" של האגודה האיטלקית לקולנע ליצרה המוזיקלית הטובה ביותר בקולנע האיטלקי לאותה השנה על המוזיקה בסרט האנימציה La freccia azzurra (החץ הכחול).
בשנת 1999 הוענק לקונטה "צלב הכשרון של הרפובליקה האיטלקית" על ידי נשיא איטליה ג'ורג'ו נפוליטנו על הישגיו הבולטים בתחום המוזיקה.
בשנת 2001 קיבל את אות מסדר האמנויות והספרות של צרפת.
בשנת 2015 זכה בפרס גלילאו (אנ') בתחום המוזיקה.
אלבומים

Paolo Conte - 1974
Paolo Conte - 1975
Un gelato al limon - 1979
Paris milonga - 1981
Appunti di viaggio - 1982
Paolo Conte - 1984
Parole d'amore scritte a macchina - 1990
1992 - 900
Una faccia in prestito - 1995
Razmataz - 2000
Elegia - 2004
Psiche - 2008
Nelson - 2010
Snob - 2014
Amazing Game - 2016
הערות שוליים

↑  זה משהו (בואי איתי) רפי אדר ומאור כהן paolo conte via con me
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007402782305171  PLWABN: 9810671698405606  BNE: XX844459  BnF: cb12108830p (data)  GND: 12473698X  ICCU: CFIV155336  ISNI: 0000 0000 9446 9002  LCCN: n90630852  MusicBrainz: 777bfd31-0c54-49b9-b057-c1fa742cdcf1  NKC: osa2012684625  NTA: 072333073  SUDOC: 029466563  Trove: 1448350  VIAF: 104718162   WorldCat (עם VIAF): 104718162
ספטימיוס סוורוס

לוּקְיוּס סֶפְּטִימְיוּס סֶוֶורוּס (לטינית: Lucius Septimius Severus‏; 11 באפריל 145 – 4 בפברואר 211) היה קיסר רומא מ-9 באפריל 193 ועד מותו ב-211. הביא יציבות שלטונית לאימפריה הרומית לאחר שלטונו המגלומני וההרסני של קומודוס ומלחמות הירושה שפרצו עם הירצחו. הרחיב את גבולות הקיסרות במזרח והבטיח את יציבות שלטונו במחיר של מלחמת אזרחים עקובה מדם וחיזוק מעמדם של אנשי הצבא, בקיסרות שהייתה לדיקטטורה צבאית. סוורוס הוא הראשון מתוך ששת הקיסרים הסוורים המוזכרים בהיסטוריה אוגוסטה.
ספטימיוס סוורוס במוזיאון הבריטי, (200-193 לספירה).
משפחת הקיסר: ספטימיוס סוורוס, יוליה דומנה ושני בניהם, קרקלה וגטה (199–201 לספירה), המוזיאון הישן (ברלין).
ביוגרפיה > ראשית דרכו

ספטימיוס סוורוס נולד באפריקה, בעיר לפטיס מגנה שבאוטיקה (לוב של היום), שהייתה פרובינקיה רומאית משגשגת. משפחתו הייתה ממוצא פיניקי אך התעלתה בסולם החברתי הרומאי למעמד הפרשים. אביו, פובליוס ספטימיוס גטה הראשון (גם בנו של ספטימיוס סוורוס נקרא פובליוס ספטימיוס גטה, על שם אותו האב) לא כיהן בתפקיד רשמי ובחר לחיות עם אשתו פולביה פיה ושלושת ילדיהם באפריקה ולא באיטליה, אף שהחזיק שם רכוש. אולם שני דודניו כיהנו כסנאטורים ומעמד המשפחה היה איתן.
קשרי משפחתו ברומא אפשרו לו להיכנס בקלות יחסית לחיים הציבוריים בבירה, אליה הגיע ב-162. הוא הוצג לקיסר מרקוס אורליוס ומספר שנים לאחר מכן נבחר לקוואיסטור ונכנס לסנאט, ככל הנראה ב-169, לאחר שהגיע לשנתו העשרים וחמש כנדרש. באותם ימים התרחב הסנאט ומנה כ-600 איש.
כקוואיסטור נשלח לסרדיניה כדי להילחם במורים ולאחר מכן היה שליח לאפריקה עד שחזר לרומא לכהן כטריבון הפלבס. ב-175 לערך נישא לראשונה, נישואים אשר לא הניבו ילדים ונסתיימו במותה של האישה לאחר כעשור. התקדמותו המשיכה בימי קומודוס והוא כיהן כפרטור, מפקד לגיון בסוריה ומושל מחוז בגאליה ופאנוניה. ב-187 התחתן עם אשתו השנייה יוליה דומנה, בת למשפחה מיוחסת מאמסה. שני בניו, קרקלה וגטה, נולדו ב-188 ו-189 בהתאמה.
ב-190 היה ספטימיוס סוורוס לקונסול ומונה על ידי קומודוס למפקדם של הלגיונות בפאנוניה. שם נודע לו על רצח הקיסר פרטינקס ברומא ב-28 במרץ 193.
ביוגרפיה > עלייתו לשלטון ומלחמת האזרחים

מוקד כוחו היה בקרב הצבאות עליהם פיקד ואשר ביוזמתו הכריזו עליו כקיסר ב-13 באפריל בעיר קרנונטום אשר בפנוניה עלית (כ-40 ק"מ מווינה של ימינו). אך בינו ובין הקיסרות עמדו מושל בריטניה קלודיוס אלבינוס, מושל פרובינקיה סוריה פסקניוס ניגר ודידיוס יוליאנוס, שזכה לתמיכת המשמר הפרטוריאני בבירה והוכתר לקיסר. שליחים ששלח סוורוס מפאנוניה הציעו לאלבינוס את התואר קיסר והוא התרצה. כעת פנה סוורוס להתמודד עם יוליאנוס וצעד עם צבאותיו לרומא. האמתלה שסיפק לחייליו הייתה נקמת דמו של פרטינקס.
בדרך לרומא לא נתקלו כוחותיו בהתנגדות משום שתומכיו של יוליאנוס נטשו אותו זה אחר זה. ביוני, עוד לפני שהגיע לרומא, נטשו חיילי המשמר הפרטוריאני את קיסרם והרגוהו. כל שנותר לסוורוס היה להיכנס לבירה ולזכות בה ללא קרב.
ספטימיוס סוורוס השתלט על רומא אך בשלב זה לא על האימפריה כולה. פסקניוס ניגר שהוכרז אף הוא כקיסר לאחר מותו של פרטינקס, ביסס את מעמדו בחלקה המזרחי של האימפריה ועסק בהכנת צבאו לקראת הקרב מול סוורוס. המלחמה נמשכה כשנה כאשר כוחותיו העדיפים של סוורוס, שהצליח למנוע חזית נוספת במערב מול אלבינוס, דחקו את הצבא הנאמן לניגר מזרחה. ניגר עצמו נהרג ליד אנטיוכיה ב-194, אולם העיר ביזנטיון החזיקה מעמד עוד שנה תמימה לאחר מכן וסרבה להיכנע לסוורוס אף על פי שכל שאר ערי האימפריה המזרחית ומצרים סרו למרותו. סוורוס אפילו הורה לשלוח לעיר את ראשו הכרות של פסקניוס ניגר אך ללא הועיל. לבסוף נכבשה העיר ונענשה על מרדנותה בהריסת חומותיה.
בשנת 195 יצא סוורוס למלחמה נגד שתי ממלכות בצפון מסופוטמיה שניצלו את מלחמת האזרחים, תקפו מוצבים רומאיים ואף הצליחו לכבוש כמה מהם. צבאו הכניע אותן (וגם את השבט הערבי שסייע ליריבו ניגר) וחלקים נרחבים ממסופוטמיה סופחו על ידיו לאימפריה. חששם של סנאטורים רבים כי המעורבות במזרח תעלה לרומא ביוקר ותחליש את האימפריה התברר כמוצדק - אך לא בימיו של ספטימיוס סוורוס.
קלודיוס אלבינוס, אשר נשא בתואר קיסר ונמנע מלקרוא תיגר על סוורוס בפומבי, היה מטרתו הבאה של סוורוס. כעת, משהובסו יריביו במזרח, יכול היה למנות את בנו קרקלה לתואר קיסר, לדחוק הצידה את אלבינוס ולהכריז עליו כאויב הציבור. אלבינוס מצידו גייס את כוחותיו ופלש לגאליה, ככל הנראה לאחר פרובוקציות של סוורוס כנגד כוחותיו. המלחמה נמשכה עד שנת 197 ונסתיימה בניצחונו של סוורוס בקרב ליד ליון, קרב אשר נטה בתחילה לטובתו של אלבינוס דווקא ועלה לסוורוס בחיילים רבים, אך הסתיים בהתאבדותו של אלבינוס המובס. הקרב בליון היה הראשון בו נטל ספטימיוס חלק בעצמו.
עם תום מלחמת האזרחים נתגלתה אכזריותו של סוורוס במלואה: הוא הורה לכרות את ראשו של אלבינוס ולהציגו על מוט ברומא; כן הורה להרוג את אשתו וילדיו. רבים מאצילי ספרד וגאליה "טוהרו" גם הם על נשיהם. לבסוף כילה את זעמו ברבים מחברי הסנאט, כולל אביו של פרטינקס. אזרחי רומא, כפי שכותב קאסיוס דיו, לא אהבו את אכזריותו ואת הכרזתו על עצמו כבנו של מרקוס אורליוס, כמו גם את השבחים שהרעיף בנאומיו על קומודוס בנו. עם ביסוס שלטונו לא היה ספטימיוס סוורוס אהוב על נתיניו אך פחדו נפל על כולם. ניקולו מקיאוולי הסביר את יכולתו של סוורוס להאריך ימים בשלטון בכך שהאומץ והאופי שלו מנעו מהעם לשנוא אותו, על אף מעשיו האכזריים. מעטים מקיסרי התקופה זכו כמוהו למות מוות טבעי.
ביוגרפיה > רומא בתקופתו

ספטימיוס סוורוס תיגמל את החיילים, שהיוו את בסיס שלטונו, בנדיבות רבה. עם עלייתו לשלטון העלה את שכרם בשליש ולאחר מכן העלה אותו עוד. מעבר לשכר הרגיל נתנו הוא וקרקלה בנו מתנות מיוחדות רבות לחיילים וחלקו עמם ברוחב לב את שלל המלחמות. אפשרויות הקידום של חיילים בממשל היו רבות יותר מבעבר והותר להם גם להנשא. הסנאט מצד שני, לא אהד את ספטימיוס סוורוס. הוא מצידו הוציא להורג עשרות סנטורים, בהאשימו אותם בשחיתות או קשירת קשר נגדו, בדרך כלל שלא בצדק. את מקומם תפסו עבדים משוחררים מהפרובינציות מתומכיו של סוורוס. אירוע שהמחיש את עליית קרנו של הצבא לעומת הסנאט היה החלטתו של סוורוס, כפי שהודיע לחיילים, על האלהתו של קומודוס. לסנאט לא נותר אלא לאשר אותה בדיעבד.
מספר אמצעים נקט כדי לחזק את ביטחונו שלו, כמו גם את זה של אזרחי רומא: את המשמר הפרטוריאני שאכזב את פרטינקס פיזר, לקח מחייליו את נשקם וסוסיהם וגירש אותם מרומא. במקומם מינה משמר חדש, גדול יותר, שהורכב מחיילים רבים מהפרובינציה הנאמנים לו. גם את כוחות המשטרה של רומא ומשמרות הלילה תיגבר משמעותית. שלטון החוק חוזק באמצעים אלה אך גם על ידי רפורמות משפטיות. ספטימיוס סוורוס כיבד משפטנים ואפילו מינה אחד מהם למפקד המשמר הפרטוריאני. תקופתו הייתה תור הזהב של המשפט הרומאי והסדר הציבורי נשמר, הגם אם ביד חזקה.
מאפיין נוסף של תקופה זו היה נכונותו של סוורוס להיטיב עם העם ולהוציא לשם כך סכומים נכבדים. בשנתו העשירית בשלטון הוא חגג את משחקי המאה בפאר והדר. באופן חסר תקדים, חולקו לחיילים ולאזרחים עשר מטבעות זהב כל אחד, כמספר שנות שלטונו. החזרה מהמסע למסופוטמיה (ראו להלן) צוינה אף היא במשתאות וחגיגות ציבוריות בעלות גבוהה. כן נחגגו נישואיו של בנו קרקלה.
ביוגרפיה > מערכות המלחמה במזרח

בין השנים 197 ו-202 יצא סוורוס, בראש צבא שכלל שלושה לגיונות חדשים למסע כיבושים במזרח כנגד האימפריה הפרתית הנחלשת, אשר הצליחה לכבוש מחדש את השטחים שלקח ממנה ב-195, ולשים מצור על העיר ניסיביס, שבה קבע את מפקדתו בתקופה זו. הרומאים גברו בקלות על הפרתים והחריבו את הערים סלאוקיה על החידקל ובבל שננטשו על ידי תושביהן. גם את בירת הפרתים קטסיפון כבשו ובזזו, הרגו רבים מתושביה ולקחו כ-100,000 שבויים לעבדות. סוורוס הוסיף לשמו את התואר פרתיקוס מקסימוס לאות הניצחון. ב-204 הוקם ברומא שער ספטימיוס סוורוס כדי לציין את ניצחונותיו במזרח. סוורוס מינה את בנו הבכור קרקלה לאוגוסטוס ואת בנו גטה לקיסר, פעולה שזיכתה אותם בכינוי שלושת הקיסרים.
ביוגרפיה > פלאוטיאנוס

מי שכונה 'הקיסר הרביעי' היה גאיוס פולביוס פלאוטיאנוס (אנ'), שכמו סוורוס מוצאו היה מלפטיס מגנה והיה מוציא ומביא עבורו ואיש סודו. פלאוטיאנוס מונה למפקד המשמר הפרטוריאני על ידי סוורוס לפני שיצא עמו למסע המסופוטמי. הוא דאג להתנקש בחייו של מפקד המשמר השני כדי שלא להתחלק בכוחו והיטיב לצבור עושר ועוצמה ברומא, יתרה אפילו על זו של סוורוס עצמו. כשהשיא את בתו פלאוטילה לקרקלה, בנו של סוורוס, היה בידו ליתן נדוניה שהייתה מספיקה לחמישים נסיכות. פסלים רבים הזמין בדמותו ועסק כל העת בביזה ובהעשרת אוצרו.
האיום הפוליטי שהיווה פלאוטיאנוס נעלם כנראה מעייניו של סוורוס אך לא מאלה של בנו קרקלה, אחיו גטה ואשתו יוליה דומנה. לקראת סוף 204, החל להשתנות מזלו של פלאוטיאנוס: גטה הזהיר את סוורוס על מעשיו הרעים. סמכויותיו החלו להלקח ממנו ולבסוף, בינואר 205 העידו עשרה חיילים כי פלאוטיאנוס קשר קשר והורה להם בכתב לרצוח את סוורוס וקרקלה. קרקלה עמד כנראה מאחורי זיוף הראיות והדחת העדים והוא היה גם זה שהורה לאחד מהשומרים להרוג את פלאוטיאנוס. מניעיו היו הרצון להתגרש מפלאוטילה אשר לא אהב, כפי שאכן עשה מיד, כמו גם ההכרח להיפטר מאיש פוליטי רב עוצמה, שאמנם היה נאמן לסוורוס אך ודאי היה הופך ליריבו של קרקלה לאחר מות השליט, אשר כבר היה כבן שישים.
גופתו של פלאוטיאנוס נזרקה לרחוב (אף שלאחר מכן נקברה בהוראת סוורוס) ושערות מראשו נשלחו לאשתו ובתו. רבים מנאמניו הוצאו להורג אך משפחתו הורשתה על ידי סוורוס לצאת לגלות. לאחר מותו הרג קרקלה גם אותם.
ביוגרפיה > שנותיו בבריטניה

את שנותיו האחרונות עשה סוורוס בבריטניה, לשם נסע בעקבות אי שקט בפרובינקיה. סיבה נוספת ליציאת סוורוס מרומא הייתה היריבות ההולכת וגוברת בין בניו המתבגרים, אותה תלה בחיי הבטלה שחיו ברומא. גטה קודם לאוגוסטוס, תואר בו החזיקו כבר אביו ואחיו, וניהל את העניינים האזרחיים בבריטניה הרומאית. קרקלה היה מפקד הצבא יחד עם אביו במלחמה שהתנהלה נגד השבטים הברברים הצפוניים. הם פיקחו גם על בנייתה מחדש וחיזוקה של חומת אדריאנוס.
סוורוס המזדקן כבר לא יכול היה להשתלט על בניו. מחלת השיגדון בה לקה מנעה ממנו לתפקד כבעבר וב-4 בפברואר 211 מת בעיר אבורקום (יורק של היום). בניו וחייליו שרפו את גופתו ושרידיה הושמו בכד אשר נקבר במאוזוליאום האדריאני ברומא. ייתכן שלקרקלה הייתה יד במות אביו.
ירושה

לפני מותו ציווה סוורוס את בניו שלושה צווים: לחיות בהרמוניה אחד עם השני, להעשיר את החיילים ולהתעלם מכל אדם אחר. בנו קרקלה הפר את הצו הראשון כשרצח את אחיו ונותר שליט יחידי. שני הצווים האחרים מולאו במידה רבה, אך ללא הועיל: שלושת הקיסרים הנותרים בשושלת הסוורית נרצחו כולם, לאחר כהונות בנות ארבע עד שתים עשרה שנים. בכלל, היציבות השלטונית שהשיג ספטימיוס סוורוס מתה איתו. רק דיוקלטיאנוס הצליח להשיב אותה בסוף המאה השלישית.
ספטימיוס סוורוס והיהודים

במלחמת האזרחים שפרצה בקיסרות בשנת 192 בעקבות רציחתו של הקיסר קומודוס, צידדו יהודי ארץ ישראל בספטימיוס סוורוס ולאחר שניצח את כל יריביו בשנת 193 הוא גמל להם על תמיכתם.
בשנת 197 כנראה, נחקקה כתובת יוונית שנתגלתה בקציון שבגליל העליון:
זוהי הכתובת היחידה של יהודי ארץ ישראל לכבוד קיסר רומי, והיא מעידה על אהדתם הרבה של יהודי הארץ לסוורוס ולבניו.
לאחר ניצחונו של סוורוס במלחמתו השנייה נגד הפרתים וכיבוש מסופוטמיה בשנת 198, ביקר יחד עם שני בניו בארץ ישראל והם שהו בה מסוף 198 עד לאביב 199.
לדברי המשפטן אולפיאנוס, סוורוס ואנטונינוס קרקלה התירו ליהודים "להגיע למשרות נכבדות – אך הטילו עליהם גם חובות, שאינן פוגעות באמונה התפלה שלהם". הכוונה היא למשרות השלטון העירוני, ובייחוד למשרת הדקוריון, ואילו ב"חובות" הכוונה לליטורגיה.
בתקופת שלטונו של סוורוס הותר ליהודים לכהן במשרות פקידות ברחבי הערים בקיסרות. בני שושלתו הלכו אחריו והמשיכו את המדיניות האוהדת ליהודים שייתכן שהייתה תוצאה של הקרבה האתנית והתרבותית של השושלת השמית ליהודים.
חוקרים רבים סבורים[דרוש מקור] כי ספטימיוס סוורוס, או לחלופין בנו קרקלה, הוא הקיסר אנטונינוס שמוזכר בגמרא כידידו של רבי יהודה הנשיא.
על פי ההיסטוריה אוגוסטה, ספטימיוס סוורוס אסר על גיור וגם על המרה לנצרות. אולם סוורוס לא החל במדיניות חדשה לגבי פעולות גיור, אלא המשיך את מה שהוחלט בזמנו של אנטונינוס פיוס, שביטל את גזרת אדריאנוס והתיר ליהודים למול את בניהם בלבד, אולם לא בני עם אחר.
את הצורך בנקיטת צעדים נגד גיור בתקופת סוורוס ניתן להסביר בהמשך פעילות הגיור היהודית.
לקריאה נוספת

היסטוריה אוגוסטה: הקיסרים הסוורים, "צבא ספטימיוס סוורוס", עמ' 32–41; "ספטימיוס סוורוס", עמ' 109–160 (תרגם מלטינית, הוסיף מבוא והערות דוד גולן), ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2010
מיכאל אבי-יונה, "שבר של כתובת רומית מחפירות הכותל הדרומי של הר-הבית", ארץ ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה ט (תשכ"ט), 1969, עמ' 175–176
ניקולו מקיאוולי, הנסיך (פרק 19) (הספר בקטלוג ULI)
Anthony R. Birley, Septimius Severus: The African Emperor, London 1999 ISBN 0415165911
H.M. Cotton and W. Eck, "Ein Ehrenbogen für Septimius Severus und seine Familie in Jerusalem'", in: E. Dąbrowa(ed.), Donum Amicitiae, Studies in Ancient History publ. on occasion of the 75th Anniversary of Foundation of the Department of Ancient History of the Jagiellonian University, Krakau 1997, pp. 11–20
M. Avi-Yonah, "The Latin Inscription from the Excavations in Jerusalem", in:B. Mazar (ed.), The Excavations in the Old City of Jerusalem. Preliminary Report of the First Season 1968, Jerusalem 1969, pp.22–24