stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המטבח הירושלמי
המטבח היהודי

המטבח היהודי כולל מאכלים ירושלמיים שהובאו או הומצאו על ידי היישוב הישן בירושלים או על ידי יהודי ירושלים לאורך השנים.
המטבח היהודי > קוגל ירושלמי

קוגל ירושלמי הוא סוג של פשטידה מאטריות, קוגל יהודי וישראלי שמקורו ביישוב הישן בירושלים. הקוגל הירושלמי נעשה לראשונה במאה ה-18. המאכל מוגש בשבתות ובחגי ישראל ומועדיו. קוגל ירושלמי מתובל בפלפל וסוכר, לרוב, הקוגל הירושלמי מתובל בחריפות, כאשר אצל יהודי פולין מקובלת גרסה מתוקה יותר. יש מוסיפים לו צימוקים.
המטבח היהודי > מעורב ירושלמי

מעורב ירושלמי הוא מאכל העשוי מנתחי בשר מטוגנים במחבת או על האסכלה. נהוג להכינו בעיקר מאיברים פנימיים של עופות כגון כבד, טחול ולבבות וכן מחזה עוף והודו, המטוגן עם בצל ותבלינים כמו כמון, כורכום ועוד.
מסופר כי המאכל הורכב בסוף שנות ה-60 באחת הסטייקיות שברחוב אגריפס בירושלים, סמוך לשוק מחנה יהודה (יש כמה סטייקיות הטוענות לזכות הראשונים עליו). במהלך השנים החלו להכין אותו במסעדות ברחבי הארץ, וכן לייצרו באופן תעשייתי.
המטבח היהודי > קציצות חוביזה

קציצות חוביזה (חלמית) הן מאכל ישראלי שהיה נפוץ בתקופת הצנע, כעשב בר שניתן ללקט בשדה. הצעת הגשה לקציצות חלמית במיץ עגבניות מופיעה בהצעת תפריטים לסעודת יום העצמאות שפרסמה המחלקה לתזונה שבמשרד החינוך והתרבות בשנת 1955. המסמך מציין כי המתכון נבחר לזכר מצור ירושלים. המסמך מוסיף ומפרט כי צמח החלמית, אשר גדל באופן פראי בכל גינה וחצר בירושלים, שימש כירק יחידי כמעט בתקופת המצור על ירושלים בתקופת מלחמת העצמאות.
המטבח היהודי > סביח

סביח (בערבית: صبيحة) הוא מאכל עממי יהודי-עיראקי שקנה אחיזה רחבה בישראל. מרכיבי הסביח מהווים את ארוחת הבוקר המסורתית של יהודי עיראק בשבת. הסביח בישראל נבדל מארוחה זו בכך שכל המרכיבים מוכנסים לפיתה בניגוד לארוחה המסורתית, שבה היו המרכיבים מוגשים על מגש גדול. הסביח נמכר בבתי עסק רבים ברחבי ישראל.
המטבח היהודי > צנובר

צנובר הוא זרע של עץ אורן המשמש למאכל בני אדם. בהיותו עדיין באצטרובל, הצנובר מכוסה בקליפה קשה. החלק האכיל אינו פרי שלם מבחינה בוטנית, אלא רק זרע (שאר הפרי אינו אכיל עבור בני אדם). לצנוברים מקולפים חיי מדף ארוכים אם הם נשמרים בקירור וביובש. צנוברים בקליפתם (או צנוברים מקולפים בתנאי לחות) מתעפשים תוך שבועות ספורים.
שמם הירושלמי של הצנוברים הוא פיניונס (מספרדית: piñones).
המטבח הערבי

המטבח הערבי כולל מאכלים ירושלמיים שהובאו או הומצאו על ידי מוסלמים, עות'מאנים או פלסטינים בירושלים או על ידי ערביי ירושלים לאורך השנים.
המטבח הערבי > מוסחן

מוסחן או מסאחן (בערבית: مسخّن – משהו מחומם), ידוע בצפון הארץ בשם מוחמר (محمر - אדום), הוא מאכל נפוץ במטבח של ערביי ארץ ישראל, הכולל עוף צלוי ובצל המתובלים בסומאק ומוגשים על גבי לאפה. מעל, נהוג לפזר שקדים או צנוברים מטוגנים. מקורו של המוסחן בערים ג'נין וטולכרם שבשומרון, והוא נחשב בעיניי רבים למאכל הלאומי של הפלסטינים. הוא נפוץ ברחבי יהודה ושומרון, באזור המשולש, בגליל ובירדן.
המטבח הערבי > לאפה

לאפה (בערבית: لَفَّة) היא סוג לחם שטוח ודק כעין רדיד בצק עגול. מקורה המדויק איננו ידוע בשל שכיחותה הרבה בקרב עמים רבים במזרח התיכון ומערב אסיה. מרכיביה הם קמח ומים בלבד (עם קורטוב מלח). היא נאפית בטאבון בחום גבוה ובאש גלויה. ללאפה הרגילה הנפוצה קיימות שתי גרסאות הנפוצות בארץ, פיתה עיראקית ופיתה דרוזית, הראשונה עבה יותר וכוללת גם שימוש בשמרים, והשנייה דקה יותר ואינה מכילה שמרים.
המטבח הערבי > חומוס

חומוס (מערבית: حُمُّص, ‏האזנהקובץ:ArHummos.ogg‏Ⓘ‏, תעתיק מדויק: חֻמֻּץ) הוא מאכל העשוי מגרגרי חִמְצָה טחונים המוגש כממרח. הוא נפוץ בעיקר בלבנט והוא אחד המאכלים המזוהים עם האזור.
הערות שוליים

↑  Jerusalem Kugel Recipe, Food Republic
קוגל ירושלמי
מעורב ירושלמי
לאפה
טרטוס (מחוז)

| --- | --- |

שרידי חומת המצודה הצלבנית של העיר טרטוס (טורטוסה)
 מדינה:  סוריה סוריה
 נפות במחוז:  5
 בירת המחוז:  טרטוס
 שטח:  1,892 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  797,000 (31 בדצמבר 2011)
  ‑ צפיפות:  414.9 נפש לקמ"ר (2010)
 קואורדינטות:  34°58′N 36°04′E﻿ / ﻿34.96°N 36.07°E﻿ / 34.96; 36.07 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה       נפות טרטוס tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מחוז טרטוס (בערבית: مُحافظة طرطوس) הוא אחד מ-14 מחוזותיה של סוריה, משתרע במערב סוריה. שטחו של המחוז 1,892 קמ"ר, אוכלוסייתו הוערכה בשנת 2010 בכ-785,000 תושבים כאשר רובם עלווים. המחוז מחולק לחמש נפות ובירתו היא העיר טרטוס. חלקו הדרומי של המחוז גובל עם לבנון ובמערב יש לו רצועת חוף על הים התיכון.
בעיר סאפיתא השוכנת במחוז נתגלו שרידים ליישוב פיניקי. השרידים הארכאולוגים באתר תל כזל (אנ') זוהו כעיר הפיניקית צומור המוזכרת במכתבי אל-עמארנה.
נפות

המחוז מחולק לחמש נפות:
נפת בניאס - בצפון
נפת שייח' בדר - במרכז (צפוני)
נפת דורייכיש - במרכז (דרומי)
נפת סאפיתא - בדרום-מזרח
נפת טרטוס - במערב
קומורו

מפת קומורו
האיחוד של איי קומורו (בערבית: الاتحاد القمري, בקומורית: Udzima wa Komori, בצרפתית: Union des Comores או בערבית: רפובליקת קומורו המאוחדת, جمهورية القمر المتحدة, בתעתיק מדויק: ג'מהורית אלקמר אלמתחדה) היא מדינה עצמאית בקצהו הצפוני של מצר מוזמביק באוקיינוס ההודי, בין צפון מדגסקר לצפון מוזמביק. המדינה מורכבת משלושה איים געשיים אשר כל אחד מהווה מדינה פדרטיבית. כמעט כלל תושבי קומורו הם מוסלמים סונים, ושפותיהם הרשמיות הן קומורית, ערבית וצרפתית. היא גם חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
בתום הבחירות של שנת 2002 שונה שמה של המדינה ל"איחוד של איי קומורו". לפני כן היה שמה הרפובליקה הפדרלית-אסלאמית של איי קומורו.
היסטוריה

האיים של מדינת קומורו יושבו רק במאה השישית לספירה, כאשר הגיעו אליהם מהגרים מלאים ופולינזים. במשך הדורות הגיעו מהגרים נוספים מאפריקה, מפרס ומארצות ערב. בין המאה העשירית למאה ה-15 שלטו בקומורו כמה סולטאנים ממוצא פרסי, כאשר כל אחד מהם שלט באי אחר.
האירופי הראשון שביקר באיים היה האנגלי ג'יימס לנקסטר, שהגיע ב-1591. ב-1843 השתלטה צרפת על האיים, ב-1914 הם הוכפפו תחת המושל הצרפתי של מדגסקר וב-1946 הם הפכו לטריטוריה צרפתית מעבר לים. ב-1958 תושבי האי הצביעו במשאל עם בעד השארות תחת שלטון צרפתי, במעבר לרפובליקה הצרפתית החמישית. ב-1961, שנה לאחר שמדגסקר זכתה בעצמאות, קיבלה קומורו אוטונומיה שהורחבה ב-1968.
ב-1974 נערך בקומורו משאל עם, שבו הצביע הרוב בעד עצמאות מצרפת. תושבי האי מיוט, העדיפו להישאר תחת שלטון צרפת ולכן ארגנה צרפת משאל עם נפרד לכל אי. בעקבות זאת ב-6 ביולי 1975 הכריזה קומורו על עצמאותה, ובראש המדינה החדשה עמד הנשיא אחמד עבדאללה. צרפת הכירה בעצמאותה, אך בעקבות תוצאות משאל העם החוזר במיוט בו הצביעו הרוב בעד השארות תחת שלטון צרפת, נשארה מיוט תחת שלטון צרפתי, דבר שאינו מקובל על קומורו. גם היום שייך האי מיוט לצרפת, ואזרחיו נחשבים לצרפתים.
בנובמבר 1975 הפכה קומורו לחברה ה-143 באו"ם.
באוגוסט 1975 בוצעה בקומורו הפיכה, ועבדאללה הודח מתפקידו. ב-1978 שב עבדאללה ותפס את השלטון בעזרת שכירי חרב. ב-1989 הוא נרצח וכנשיא מונה מוחמד ג'והאר. ב-1992 שוב אירע ניסיון הפיכה. ג'והאר נשאר בתפקידו עד לבחירות שנערכו בספטמבר 1995, שבהן נבחר מוחמד טאקי.
באוגוסט 1997 הכריזו שניים משלושת האיים הגדולים, מוהלי ואנג'ואן, על פרישתם מקומורו. הרקע לכך היה רצון התושבים באיים אלה לחדש את הקשרים עם צרפת. בספטמבר באותה שנה ניסה צבא המדינה להחזיר את שני האיים לשליטתה, אך נכשל. בניסיון לפתור את המשבר מינה הנשיא, מוחמד טאקי, את נורדין בורחן, יליד אנג'ואן, לראשות הממשלה.
בשנת 1998 נפטר טאקי, ואזאלי אסומאני תפס את מקומו בהפיכה צבאית שקטה. בבחירות בשנת 2006 הפסיד אוסמאני, ובפעם הראשונה בהיסטוריה של המדינה איפשר חילופי שלטון דמוקרטיים, בכך שפינה את מקומו לנשיא אחמד עבדאללה מוחמד סמבי. ב-2016 נתמנה אסומאני שוב לנשיא.
פוליטיקה

שיטת הממשל בקומורו היא רפובליקה נשיאותית פדרטיבית ומתקיימת בה מערכת רב-מפלגתית. הנשיא הוא גם ראש הממשלה. החוקה הנוכחית אושרה במשאל עם ב-23 בדצמבר 2001, וחוקות האיים אושרו בחודשים שלאחר מכן. לכל אחד מן האיים במדינה יש אוטונומיה רבה הכוללת בין השאר חוקה, נשיא ופרלמנט.
הפרלמנט המקומי הוא חד-ביתי ומכיל 33 מושבים.
המבוא לחוקה מבטיח אוריינטציה פוליטית אסלאמית, עם מחויבות לזכויות האדם. קומורו חברה באו"ם מאז הקמתה. בנוסף על כך, היא חברה גם בארגון אחדות אפריקה, המדינות הבלתי-מזדהות, הליגה הערבית, האיחוד האפריקאי, הבנק העולמי, קרן המטבע הבינלאומית והארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
יחסי ישראל–קומורו

בעקבות חתימת הסכמי אוסלו ב-1993, פנה נשיא איי קומורו, סעיד מוחמד ג'והר, לישראל בבקשה לסיוע כלכלי, בתמורה ליצירת קשרים דיפלומטיים והכרה בישראל.
בעקבות מגעים בין מכריו של ג'והר לבין גורמים במשרד החוץ הישראלי נחתם ב-10 בנובמבר 1994, בין נשיא איי קומורו ויהודה לנקרי, שגריר ישראל בצרפת ומיופה הכוח מטעם משרד החוץ הישראלי, הסכם עקרוני לכינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
ההסכם נחתם בפריז, בבית שבבעלותו של הנשיא ג'והר.
נשיא קומורו קיווה, בעקבות חתימת ההסכם, לתרומה חד פעמית מממשלת ישראל בסך של 200 מיליון דולרים.
שר החוץ אז, שמעון פרס, התחייב במכתב שנמסר לנשיא, שמשרד החוץ יפעל לסייע לקומורו באמצעות המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי.
בעקבות הפרסום בכלי התקשורת על חתימת ההסכם, חלק ממדינות ערב, בעיקר לוב ואיראן, גינו את יוזמת הנשיא ולחצו עליו לחזור בו מיוזמתו, תמורת סיוע כלכלי נדיב.
מכיוון שישראל לא נענתה לבקשת הנשיא לסיוע, הממשל של איי קומורו חזר בו וההסכם הפך להצהרה משותפת המודיעה על כינון יחסים בלבד. שגרירות ישראלית לא נפתחה בקומורו.
ב־14 במאי 2013 העבירה ממשלת איי קומורו למשרד התובעת הכללית בבית המשפט הפלילי הבין-לאומי תביעה נגד ישראל בעניין המשט לעזה ב-2010. חצי שנה לאחר מכן הודיעה התובעת שבדיקת המידע שהוגש לה אינה מצדיקה פתיחת חקירה מצדה. נציגי איי קומורו, בהנחיית טורקיה, לא ויתרו והגישו ערעור על החלטת התובעת ב־29 בינואר 2015. הערעור התקבל בשתי ערכאות של בית המשפט הבינלאומי. עקב כך חויבה התובעת לבחון מחדש את עמדתה בהקדם האפשרי.
באוקטובר 2021 פורסם כי החלו שיחות נורמליזציה בין ישראל לקומורו לכינון יחסים דיפלומטיים, ברוח הסכמי אברהם.
ביטחון

במדינה פועל צבא קטן ומשטרה של כ-500 איש. ישנו שיתוף פעולה מבוסס עם צרפת. במסגרת שיתוף הפעולה, צרפת עוזרת לקומורו בהגנה הימית, בהכשרת החיילים, מעקב אווירי אחר הנעשה באזור ואף נוכחות של קצינים צרפתיים בקומורו. צרפת אף מחזיקה פלוגה של לגיון הזרים הצרפתי באזור ומתחזקת בסיס ימי קטן.
כלכלה

כלכלת קומורו מתבססת בעיקר על החקלאות, התורמת כ-39 אחוזים מהתוצר לאומי גולמי ומעסיקה כ-80 אחוזים מכוח העבודה במשק. הגידולים העיקריים הם תירס, קוקוס, קסאווה, תפוחי אדמה מתוקים, בננות ואורז. משק החי כולל בעיקר עזים, בקר וכבשים. הגידולים העיקריים ליצוא הם תבלינים כמו וניל וציפורן וכן קפה וקקאו. החקלאות אינה מספקת את תצרוכת המזון במדינה, הנאלצת לייבא מוצרי מזון בסיסיים.
התעשייה תורמת כ-13 אחוזים מהתוצר הלאומי הגולמי ועוסקת בעיקר בעיבוד התוצרת החקלאית. המוצרים העיקריים הם וניל מעובד, שמנים אתריים, קופרה, סבון ומוצרי עץ.
קומורו אינה עשירה במשאבי טבע, אך מופקת בה אנרגיה הידרואלקטרית מהנהרות, המספקת חלק ניכר מתצרוכת החשמל של המדינה.
המטבע הוא פרנק קומורי (מתחלק ל-100 סנטים).
גאוגרפיה

איי קומורו נמצאים במצר מוזמביק שבאוקיינוס ההודי, בין חופי מוזמביק לחוף הצפוני של מדגסקר.
קומורו משתרעת על פני שלושה איים גדולים:
גרנד קומור (נג'זידג'ה) - 1,148 קמ"ר. 351,400 תושבים. עיר ראשית: מורוני (בירת המדינה) 51,200 תושבים.
אנג'ואן (נזואני) - 424 קמ"ר. 246,500 תושבים. עיר ראשית: מוטסמודו 28,900 תושבים.
מוהֶלי (מואלי) - 290 קמ"ר. 30,600 תושבים. עיר ראשית: פומבוני 13,000 תושבים.
האי הרביעי בארכיפלג של קומורו, מיוט, נמצא בשליטת צרפת. האיים של קומורו הם וולקניים, ובהם הרי געש שחלקם עדיין פעילים. הפסגה הגבוהה ביותר במדינה היא הר הגעש הפעיל קרטלה (2,361 מטרים מעל פני הים), הנמצא באי גראן קומור, מדרום-מזרח לבירה מורוני. לאיים רצועות חוף צרות, הנתחמות בגבעות. בפנים הארץ יש הרים תלולים, ובהם עוברים נהרות הזורמים אל הים במפלים תלולים.
כ-20 אחוזים משטח האיים מכוסים עצים. ברצועת החוף גדלים עצי בננה, מנגו ודקלים. בהרים צומחים שיחי קיטיסוס ואברש וחזזיות. עם בעלי החיים בקומורו נמנים צבים, הנפוצים לאורך החוף, ולמורים. במימי האיים חיים דגים שונים, ובהם הלטימריה. זהו מין נדיר, שחוקרים גילו מאובנים שלו מלפני 400 מיליון שנה.
גאוגרפיה > אקלים

בקומורו שורר אקלים טרופי חם, המאופיין בהבדלי טמפרטורות קטנים בין עונות השנה ובכמות משקעים גדולה, בעיר הבירה מורוני למשל יורדים בממוצע 2540 מ"מ בשנה. רוב המשקעים יורדים בין נובמבר לאפריל, אך גשמים משמעותיים יורדים לאורך כל השנה.
כמות משקעים חודשית ממוצעת בעיר הבירה מורוני:
ינואר: 350
פברואר: 300
מרץ: 290
אפריל: 290
מאי: 230
יוני: 210
יולי: 200
אוגוסט: 130
ספטמבר: 130
אוקטובר: 90
נובמבר: 100
דצמבר: 220
דמוגרפיה

תושבי קומורו הם צאצאי מהגרים, ובהם מלגשים, מלאים, ערבים, אפריקאים ואירופים. למרות מוצאם השונה, כמעט כל תושבי האיים (98%) הם מוסלמים סונים, מלבד מיעוט קטן של נוצרים קתולים. רק 30 אחוזים מהתושבים מתגוררים בערים. צאצאי המתיישבים הצרפתים שולטים בחיי הפוליטיקה והכלכלה במדינה, ואילו העובדים בחקלאות הם ברובם ממוצא אפריקאי. אי-השוויון בחלוקת המשאבים והמתיחות האתנית גורמים לאי-יציבות פוליטית במדינה.
התרבות של קומורו משלבת יסודות אפריקאיים עם השפעות אסלאמיות. ריקודים עממיים מקובלים מאוד במדינה.
שפות רשמיות: קומורית, צרפתית וערבית.
שפות נספות שאינן רשמיות: מלגשית וסוואהילי.
קבוצות אתניות: מלגשים, מלאים, ערבים, אפריקאים.
הלימודים הם חינם וחובה בגילאים שבע עד 15. בקומורו פועלים בתי ספר אסלאמיים בצד מוסדות ממלכתיים. אף ששיעור הילדים הלומדים בבתי הספר עולה בהתמדה, יותר מ-40 אחוזים מילדי האיים אינם מבקרים בהם. בקומורו אין אוניברסיטאות, אבל פועל בה מוסד להכשרת מורים.
תיירות

מורוני, בירת קומורו, נמצאת במערב האי הצפוני גראן קומור, לחוף האוקיינוס ההודי. אתרי תיירות ידועים בה הם הרובע הערבי, שבו פועלים כמה שווקים והמרכז הלאומי לתיעוד ולמחקר מדעי (Centre Nationale de Documentation et de Recherche Scientifique). במקום פועל מוזיאון, ובו מוצגים שונים של ההיסטוריה והתרבות של המדינה.
מדרום-מזרח למורוני נמצא הר הגעש קרטלה, שהתפרץ בפעם האחרונה ב-1977.
באי אנג'ואן, הנמצא מדרום-מזרח לגראן קומור, מספר אתרי תיירות בעיר מוטסאמודו: העיקריים הם ארמון הסולטאן והמצודה. בסמוך לעיר נמצאים מפלי המים ז'יינקונדרה (Dziancoundre). באי מוהלי, הנמצא ממערב לאנג'ואן, נמצאת שמורה ימית בחוף הדרומי, שם מטילים צבי הים את ביציהם.
נמל התעופה הבינלאומי של קומורו נמצא במרחק 25 קילומטרים מהבירה מורוני. מרבית הטיסות מגיעות מטנזניה, מדגסקר וקניה.
הערות שוליים

↑  דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021
1 2  איי קומורו הכריזו עצמאותם, דבר, 7 ביולי 1975
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: WPP2024_POP_F01_1_POPULATION _SINGLE_AGE_BOTH_SEXES.xlsx, שם החוצץ: Medium variant - מתוך אתר האו"ם, הערכה 1 ביולי 2024
↑  דירוג תמ"ג - מתוך אתר הבנק העולמי, כפי שפורסם ב-2 באוגוסט 2023
↑  מדד הפיתוח האנושי לשנת 2022 בדו"ח שפורסם ב-2024 על ידי אתר מינהל הפיתוח (UNDP) של האומות המאוחדות
↑  "The World Factbook — Central Intelligence Agency". cia.gov. אורכב מ-המקור ב-6 באפריל 2011. נבדק ב-15 במאי 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  אלדד בק, ביי ביי האג: פוטין משחק על פי כללים משלו, באתר מידה, 28 בנובמבר 2016
↑  רועי נחמיאס, האם ישראל הציעה כסף עבור נציגות באיי קומורו?, באתר ynet, 31 במרץ 2009
↑  איתמר אייכנר, ישראל במגעים להסכם נורמליזציה עם איי קומורו – מדינה מוסלמית לחופי אפריקה, באתר ynet, 18 באוקטובר 2021
| מדינות אפריקה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוגנדה • אלג'יריה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה • בורונדי • בורקינה פאסו • בוטסואנה • בנין • גאנה • גבון • ג'יבוטי • גינאה • גינאה ביסאו • גינאה המשוונית • גמביה • דרום אפריקה • דרום סודאן • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • טוגו • טנזניה • כף ורדה • לוב • ליבריה • לסוטו • מאוריטניה • מאוריציוס • מאלי • מדגסקר • מוזמביק • מלאווי • מצרים • מרוקו • הרפובליקה המרכז-אפריקאית • ניז'ר • ניגריה • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • סודאן • סומליה • סיישל • סיירה לאון • סנגל • צ'אד • קומורו • הרפובליקה של קונגו • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו • קמרון • קניה • רואנדה • תוניסיה |  |
| חבלי ארץ  "לא מוכרים" | סומלילנד • רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית |  |
| שטחים תלויים | הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי • סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה • האיים הקנריים • סאוטה • מלייה • מדיירה • מיוט • ראוניון • סוקוטרה |  |
| הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי |
| --- | --- | --- |
| חברות | אפגניסטן • אלג'יריה • צ'אד • מצרים • גינאה • אינדונזיה • איראן • ירדן • כווית • לבנון • לוב • מלזיה • מאלי • מאוריטניה • מרוקו • ניז'ר • פקיסטן • תימן • ערב הסעודית • סנגל • פלסטין (מיוצגת על ידי אש"ף) • סודאן • סומליה • תוניסיה • טורקיה • בחריין • עומאן • קטר • איחוד האמירויות הערביות • סיירה לאון • בנגלדש • גבון • גמביה • גינאה ביסאו • אוגנדה • בורקינה פאסו • קמרון • קומורו • עיראק • המלדיביים • ג'יבוטי • בנין • ברוניי • ניגריה • אזרבייג'ן • אלבניה • קירגיזסטן • טג'יקיסטן • טורקמניסטן • מוזמביק • קזחסטן • אוזבקיסטן • סורינאם • טוגו • גיאנה • חוף השנהב |  |
| מדינה מושעית | סוריה |  |
| מדינות משקיפות | בוסניה והרצגובינה • הרפובליקה המרכז-אפריקאית • קפריסין הצפונית • תאילנד • רוסיה |  |
| ארגונים משקיפים | הליגה הערבית • האו"ם • המדינות הבלתי-מזדהות • האיחוד האפריקאי • הארגון לשיתוף פעולה כלכלי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561921205171  BNE: XX455658  BnF: cb11990949j (data)  GND: 4265797-0  ISNI: 0000 0001 2296 4845  KulturNav: 307942bb-40b3-4268-8c61-90ff6e84d892  LCCN: n80033810  MusicBrainz: f8002d93-3b43-3bb7-84dd-4766ff7e5b3b  NARA: 10035679  NDL: 00576507  NKC: ge129623  RERO: 02-A000040676  SUDOC: 027982378  UKPARL: mkz3PHmE  VIAF: 169195040   WorldCat (עם VIAF): 169195040
המנחה המוזיקלית

המנחה המוזיקלית, רי"ב 1079 (במקור הגרמני: Musikalisches Opfer או Das Musikalische Opfer) היא יצירה שהולחנה על ידי יוהאן סבסטיאן באך והוקדשה לפרידריך השני, מלך פרוסיה. היצירה מורכבת מריצ'רקרים, קאנונים וטריו סונאטה, אשר כולם מבוססים על נושא מאת המלך פרידריך השני.
הנושא עליו מבוססת היצירה
רקע

באך, שהיה כבר מלחין מבוגר ובעל מוניטין רב, ביקר בארמון המלך פרידריך הגדול בפוטסדאם באביב 1747. המלך, שהיה מוזיקאי חובב ונגן חליל מוכשר, הציג בפני באך נושא מלודי מאתגר וביקש ממנו לאלתר עליו פוגה. באך, שהתפרסם ביכולתו האלתורית, ביצע במקום פוגה בשלושה קולות, אך לאחר מכן חזר לביתו בלייפציג וכתב עיבוד רחב היקף על אותו נושא. התוצאה הייתה "המנחה המוזיקלית", יצירה שכוללת פוגות, קאנונים ויצירה בסגנון סונאטה טריו.
מבנה

המנחה המוזיקלית מורכבת ממספר חלקים, שכל אחד מהם מתבסס על אותו נושא מלודי שהציע פרידריך הגדול:
ריצ'רקאר בשלושה קולות – פוגה חופשית יחסית עם שלושה קולות.
ריצ'רקאר בשישה קולות – פוגה מורכבת יותר, הנחשבת לאחת מהיצירות הקונטרפונקטיות המרשימות ביותר של באך.
עשרה קאנונים – קטעים קצרים של מוזיקה קונטרפונקטית מורכבת, חלקם כוללים פתרונות חידות שעל הנגן להבין כיצד לבצע.
טריו-סונאטה לחליל, כינור ובאסו קונטינואו – יצירה אינסטרומנטלית בסגנון הבארוק האיטלקי, שנועדה בין היתר להחמיא לחלילו של המלך.
מאפיינים מוזיקליים

המנחה המוזיקלית היא דוגמה מופתית לשימוש של באך בקונטרפונקט:
פוגות מורכבות – שילוב של נושא מלודי באופן שמרכיב מבנים הרמוניים עשירים.
קאנונים חידתיים – קטעים מוזיקליים בהם הביצוע המדויק תלוי בפרשנות המבצע, לעיתים תוך שימוש בטכניקות כמו הפיכת הנושא, הגדלה או הקטנה של הריתמוס.
חדשנות צורנית – באך משלב בין מבנים שונים, מקאנונים קפדניים ועד סונאטה קלילה יותר.
משמעות והערכה

"המנחה המוזיקלית" נחשבת לאחת מיצירות המופת של באך, המדגימה לא רק את שליטתו במבנים מוזיקליים מתמטיים, אלא גם את יכולתו להביע רגש ועומק מוזיקלי. היצירה מציבה אתגרים אדירים בפני מבצעיה, בעיקר בשל המורכבות הקונטרפונקטית והצורך בפרשנות יצירתית בקאנונים.
היצירה הודפסה בחייו של באך אך לא זכתה לפרסום נרחב באותה תקופה. כיום היא מוערכת מאוד הן מבחינה מוזיקלית והן מבחינה תאורטית, ונחשבת לאחת מהדוגמאות המובהקות ביותר לאומנות הפוגה והקאנון בתקופת הבארוק.
לקריאה נוספת

Reinhard Boess: Die Kunst des Rätselkanons im 'musikalischen Opfer', 1991, 2 vols., ISBN 3-7959-0530-3
אלינה ברדץ'-יאלוב

אלינה ברדץ'-יאלוב (נולדה ב-20 בינואר 1982, כ"ה בטבת ה' תשמ"ב) היא מומחית לתקשורת אסטרטגית ומרצה בתחומה, יועצת תקשורת וחברת כנסת לשעבר מטעם ישראל ביתנו.
ביוגרפיה

אלינה ברדץ'-יאלוב נולדה במוסקבה, אז בברית המועצות, ובשנת 1995 עלתה לישראל עם הוריה. הם התגוררו תקופה קצרה בעיר ראשון לציון ובאר שבע ולאחר מכן התיישבו באשדוד.
ב-2006 קיבלה תואר שני מהמחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן וב־2009 קיבלה את תואר הדוקטורט שלה מאוניברסיטת לידס שבבריטניה בתחום תקשורת אסטרטגית. עבודות המאסטר (בהנחיית שלמה שפירא) והדוקטורט שלה עסקו בנושא הלוחמה הפסיכולוגית בין רוסיה לצ'צ'ניה, כשהמאסטר עוסק בשנים 1999-2001 והדוקטורט עוסק בזמן שתי המלחמות. משנת 2005 ועד תחילת כהונתה כחברת כנסת שימשה כמרצה בתחום התקשורת בכמה מוסדות לימוד בישראל ומחוצה לה, ובהם אוניברסיטת שפילד הלאם בבריטניה, מכללת דוד ילין, אוניברסיטת בר-אילן, מכללת הדסה ועוד רבים. ב-2011 הצטרפה לצוות התקשורתי של ראש ממשלת ישראל דאז, בנימין נתניהו כיועצת למגזר הרוסי עד 2012. לאחר מכן הייתה הדוברת של יו"ר מפלגת ישראל ביתנו, שר האוצר אביגדור ליברמן, שאז כיהן כחבר כנסת. בתפקידה האחרון בשנת 2020 הוצבה בראש מערך הדוברות של הקונגרס האירו-אסייתי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע במרץ 2021 היא הוצבה במקום העשירי ברשימת ישראל ביתנו. לאחר השבעת ממשלת ישראל השלושים ושש וההתפטרות של אביגדור ליברמן במסגרת החוק הנורווגי, היא החלה לכהן כחברת הכנסת העשרים וארבע והייתה חברה בוועדת הבריאות, בוועדת העבודה והרווחה, בוועדה המיוחדת לפניות הציבור ובעוד תפקידים. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש שהוקדמו לנובמבר 2022 היא הוצבה במקום ה-11 ברשימת ישראל ביתנו ולא נבחרה לכנסת.
לקראת הבחירות המקומיות ב-2023 היא הוצבה במקום השני ברשימת "אשדוד ביחד" בראשות שמעון כצנלסון, ומכהנת כחברת מועצה במועצת עיריית אשדוד ה-12.
פעילות פרלמנטרית

ח"כ אלינה ברדץ'-יאלוב הייתה חברה בוועדת העבודה והרווחה, בוועדת הבריאות ובוועדה לפניות הציבור. בנוסף שמשה כיו"ר השדולה לזהירות בדרכים יחד עם ח"כ בועז טופורובסקי וח"כ יעקב אשר, ושמשה כיו"ר השדולה לקידום נשים בפריפריה יחד עם ח"כ לימור מגן-תלם וכיו"ר השדולה לסטודנטים יחד עם ח"כ מירב בן ארי.
חיים אישיים

אלינה נשואה לליאוניד ברדץ', להם ילד אחד והם מתגוררים באשדוד.
הערות שוליים

↑  יאלוב אלינה, אסטרטגיות וטקטיקות של שימוש מכוון במידע לצורך השגת יעדים צבאיים ופוליטיים בקונפליקט רוסיה-צ’צ’ניה 1999-2001, אוניברסיטת בר-אילן, 2005
↑  Elina Yalov, Russia vs. Chechnya : Media management and communication strategies during the two Chechnya-Russian conflicts, (1994-1996, 1999-2006), University of Leeds, 2008
↑  תמי אברהמי, נחשפה רשימתו של שמעון כצנלסון למועצת העיר, באתר אשדוד היום, ‏20 בספטמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297246305171  ISNI: 0000 0004 0260 3139  VIAF: 298346841   WorldCat (עם VIAF): 298346841
אדלייד, נסיכת סקסוניה-מיינינגן

אדלייד ארנה קרולינה מריה אליזבתה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (בגרמנית: Adelheid Erna Karoline Marie Elisabeth von Sachsen-Meiningen; 16 באוגוסט 1891 - 25 באפריל 1971) הייתה נסיכת סקסוניה-מיינינגן, ואשתו של אדלברט, נסיך פרוסיה.
ביוגרפיה

אדלייד נולדה ב-16 באוגוסט 1891 בעיר קאסל שבקיסרות הגרמנית. אביה היה פרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן, בנו של גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן ואחיו של ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן. אמה הייתה אדלייד, רוזנת ליפה-ביסטרפלד בתו של ארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד ואחותו של לאופולד הרביעי, נסיך ליפה (השליט האחרון של נסיכות ליפה). ב-3 באוגוסט 1914 זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, היא נישאה לאדלברט, נסיך פרוסיה, בנו השלישי של וילהלם השני, קיסר גרמניה. חרף העובדה שהיו אלו בעיקר נישואים פוליטיים שנועדו לסיים את הקרע בין בית הוהנצולרן לבית סקסוניה-מיינינגן, אשר ראשיתו עוד בימי מלחמת שבעת השבועות. עם זאת, בני הזוג הסתדרו מצוין והביאו לעולם שלושה ילדים.
במהלך המלחמה, אדלברט שרת כקצין בצבא הקיסרות הגרמנית, ולתקופה מסוימת רווחו שמועות שקריות שנהרג. אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה העבירה את ארגוני הצדקה שלה אל אדלייד. אדלייד מצידה הפעילה החל מ-1918 בית הבראה על חוף הים. בעקבות המהפכה הגרמנית ביקש אדלברט מקלט ביאכטה שלו, אשר הייתה מוחזקת בידי צוות נאמן. אדלייד וילדיה ניסו לעקוב אחריו ולפגוש אותו בנמל קיל, אולם עוכבו בידי שלטונות המהפכה ושהו בבוואריה. הם התאחדו כעבור זמן, והותר להם להישאר בגרמניה. עם זאת, אדלברט שקע בדיכאון עמוק ויצא לגלות מרצון בשווייץ. אדלייד וילדיה נשארו בגרמניה, ומדי פעם ביקרו אותו.
אדלברט נפטר ב-22 בספטמבר 1948 בכפר לה טור דה פליז בקנטון וו בשווייץ. אדלייד נפטרה באותו המקום ב-25 באפריל 1971 בגיל 79.
משפחתה

ב-3 באוגוסט 1914 התחתנה אדלייד עם אדלברט, נסיך פרוסיה, והיא ילדה לו שלושה ילדים:
בת מתה (1915)
ויקטוריה מריאנה, נסיכת פרוסיה (1917–1981)
וילהלם ויקטור, נסיך פרוסיה (1919–1989)
אסוואטיני

ממלכת אֶסְוָואטיני (בשמה הקודם: סווזילנד, בסוואזית: Umbuso weSwatini, באנגלית: Kingdom of Eswatini) היא מדינה ללא מוצא לים בחלקה הדרומי של יבשת אפריקה. היא גובלת בדרום אפריקה בצפון, בדרום ובמערב, ובמוזמביק במזרח.