stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנסיס קוטס ג'ונס
ביוגרפיה > ניו יורק

פרנסיס ג'ונס חזר לארצות הברית והתיישב בעיר ניו יורק בשנת 1884, שם הוכרה במהירות עבודתו כצייר דמויות. אף שלא היה חייב לעבוד למחייתו, הוא לימד ציור דיוקנאות בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק. הוא גם השיג עבודות איורים ממגזינים Scribner's Monthly ו-The Century. באוקטובר 1893 פרסם סקריבנר סט של ציוריו של בתים היסטוריים בוושינגטון. בקיץ היה עורך מסעות ציור לברקשייר בדרום אגרמונט, מסצ'וסטס.
בשנות ה -90 של המאה ה -19 היה לפרנסיס ג'ונס מוניטין גדול והוא החל להיות בעל מעמד מוביל בעולם האמנות של ניו יורק. ג'ונס לימד באקדמיה הלאומית לעיצוב במשך למעלה משלושים שנה. במשך עשרים ושתיים שנה היה גזבר האקדמיה הלאומית לעיצוב. בשנים 1917–1930 היה ג'ונס נאמן במוזיאון המטרופוליטן לאמנות. בסביבות 1907 עברו ג'ונס, אחיו ואחותם הנכה לואיז לסטודיו ובית יקר ברחוב השישים-מערב במנהטן.
בשנת 1929 עבר ג'ונס שבץ שהותיר אותו משותק. הוא נפטר בשנת 1932.
יצירה

ביצירתו המוקדמת פרנסיס ג'ונס תיאר סצנות ז'אנר עשירות. הטכניקה שלו הייתה מדויקת, אקדמית ומפורטת. הוא תמיד התעניין בתחפושות ועיטורים. הוא נמשך לנושאים של העת העתיקה הקלאסית, והחל לצייר דמויות בתלבושות קלאסיות מוקפים בחפצי נוי מאותה תקופה. עבודותיו המאוחרות יותר הראו את השפעת האימפרסיוניזם. עבודות אלה שבוצעו באופן רופף יותר לאחר 1910 הראו לעיתים קרובות נשים בסצנות פנים וחוץ.
בתערוכה השנתית של האקדמיה הלאומית לעיצוב, בשנת 1885, זכה ג'ונס בפרס תומאס ב. קלארק על הרכב הדמויות הטוב ביותר. ג'ונס זכה גם בפרסים בתערוכת סנט לואיס והתערוכה הבינלאומית של פנמה – פסיפיק של 1915.
עבודותיו מוצגות במוזיאון ברוקלין, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות ובמוזיאון לאמנות וויצ'יטה. גם המכון לאמנות בשיקגו מחזיק בחלק מיצירתו.
הערות שוליים

↑  Dearinger, David Bernard (2004). Paintings and Sculpture in the Collection of the National Academy of Design: 1826–1925. Hudson Hills, p. 326
↑  Edwards, Lee M.; Ramirez, Jan Seidler; Burgard, Timothy Anglin (1986). Domestic Bliss: Family Life in American Painting, 1840–1910. Hudson River Museum
↑  Francis Coates Jones (American, 1857-1932) — Fine Art, web.archive.org, ‏2014-08-21
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6708 6487  LCCN: nr93013567  RKD: 42534  ULAN: 500032889  VIAF: 73725364   WorldCat (עם VIAF): 73725364
גיזלה סאנטו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 באפריל 1884 הומוקומארום, הונגריה 
 פטירה:  30 באפריל 1947 (בגיל 63) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  הונגריה 
 
גיזלה סאנטו (במקור שרייבר, בהונגרית: Szántó Gizella; הומוקומארום, 30 באפריל 1884 – מוסקבה, 30 באפריל 1947) הייתה מורה יהודייה-הונגרייה, פוליטיקאית קומוניסטית, אחד מבני משפחת סאנטו הענפה.
ביוגרפיה

גיזלה סאנטו נולדה במשפחה יהודית כבתם של שאנדור שרייבר ושל סלינה גינסברגר. היא למדה בהכשרת מורים בבודפשט, וסיימה את לימודיה בשנת 1902. לאחר מכן לימדה בבתי ספר עירוניים ומשנת 1913 הצטרפה לאיגודים המקצועיים לרבות הסתדרות המורים בבודפשט. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית עמדה בראש מחלקת החינוך במועצת העובדים והצבא המהפכנית המרכזית של בודפשט. בשנת 1920 נאלצה להגר לאוסטריה מחשש למעצרה, שם נישאה ליוז'ף הוסאר. אחר כך נסעו לרומניה ומשנת 1921 עד 1923 הייתה חברה בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית ושימשה גם כמזכירה המארגנת של המפלגה הקומוניסטית בטרנסילבניה. בתחילת 1930 התיישבה בברית המועצות ובשנים 1933–1938 ניהלה את הספרייה המדעית לשפות זרות למחקר כלכלי. לאחר מכן הייתה עורכת המשנה של "ההוצאה לאור בשפות זרות". היא נלחמה בצבא האדום במלחמת העולם השנייה ולכן זכתה לעיטור כבוד בשנת 1946. שרידיה הובאו לקבורה לבירת הונגריה לאחר מותה ב-1947.
משפחתה

אחיה היו בלה סאנטו, רז'ה סאנטו וזולטאן סאנטו.
לקריאה נוספת

לקסיקון קטן ביוגרפי של זאלה. עורך אנדרה ג'ימשי. זאלאגרסג, עצרת השלטון המקומי של מחוז זאלה, 1994, גישה מקוונת
"גיזלה סאנטו". המוזיאון הספרותי פטפי.
לקסיקון קטן ביוגרפי של זאלה. מהדורה 3 מתוקנת, מורחבת. עורך ברנדט פטר, יוז'ף הורבאט, גאבור קיש [ועוד]. זאלאגרסג, ספריית מחוז פרנץ דיאק, 2005.
לקסיקון ביוגרפי הונגרי I-II. עורך ראשי. אגנש קניירש, 1967–1969.
לחיות בצורה אנושית. לוחמי תנועת הפועלים במחוז זאלה. אוסף ביוגרפיה. זאלאגרסג, מחוז זאלה 1980.
הערות שוליים

↑  Testvérének, Szántó Bélának házasságkötési bejegyzése
מיקלוש קון (רופא)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 ביוני 1920 בולוניה, איטליה 
 פטירה:  28 באפריל 1996 (בגיל 75) לינץ, אוסטריה 
 שם לידה:  Kun Miklós Tibor 
 מדינה:  הונגריה, ברית המועצות 
 
מיקלוש קון (בהונגרית: Kun Miklós; בולוניה, 17 ביוני 1920 – לינץ, 28 באפריל 1996) היה רופא מנתח, מנתח פלסטי, יהודי-הונגרי פרופסור באוניברסיטה, תחילה עבד בבית החולים היהודי ברחוב סבולץ' (היום: המרכז הרפואי הלאומי) ואחר כך ייסד את במכון להכשרה רפואית (OTKI) שהיא ממוזגת כיום למעשה לתוך אוניברסיטת זמלווייס בבודפשט. שם הקים את הקליניקה הכירורגית 2. מיקלוש קון הוא בנו של בלה קון פוליטיקאי קומוניסטי, מנהיג הרפובליקה הסובייטית ההונגרית של שנת 1919 שהוצא להורג במשפטי הראווה בברית המועצות. הוא אביו של ההיסטוריון מיקלוש קון.
ביוגרפיה

מיקלוש קון סיים את לימודיו באוניברסיטה הרפואית הקירגיזית בשנת 1942. הוא הורשה לחזור להונגריה בשנת 1959 וב-15 בספטמבר 1961 קיבל על סמך תעודתו משם את תעודת הרופא בהונגריה. הוא קיבל אזרחות גם בהונגריה. קון כתב את התזה של עבודת הדוקטורט שלו בנושא "ניתוח פלסטי מיוחד" שהיה "יצירת נרתיק באמצעות השתלת מעי גס", ששיקף בצורה מושלמת את כישוריו המיוחדים בניתוחים פלסטיים ובטן ואת ניסיונו הרב. קון החזיר את ההזדמנות לקיום יחסי מין ליותר מ-500 נשים שסבלו ממום מולד בנרתיק שנקרא "מחסור בנרתיק - אפלציה נרתיקית". נשים אלה יכלו להשיב לעצמן את נשיותן הראויה באמצעות ניתוח שיחזור פלסטי מורכב. הוא יצר מחלקות מיוחדים במרפאת הכירורגיה שלו. שיקום פלסטי וניתוחי שד, ניתוחי בטן ופרוקטולוגיה. משימת השיקום הפלסטי של המרפאה הייתה לתקן שיחזורים מסובכים של דופן הבטן, בקעים וצלקות, ניתוחים פלסטיים של הבטן התלויה. במרפאת הניתוחים שלו בוצעו ניתוחי זפקת וגידולים ואלה בוצעו עם חתך פלסטי בקושי מורגש. מיקלוש קון היה הראשון בניתוחים אלה בהונגריה בשנת 1970. במרפאתו לכירורגיה הוצג ניתוח שיקום חזה בעקבות כריתה עקב סרטן השד על פי השיטה במחקרו של ברנרד פישר מארצות הברית בשם "Lumpectomy" ((לומפקטומי=כריתת גוש (המכונה לעיתים כיילקטומיה, כריתת שד חלקית, כריתה חלקית של השד או כריתה מקומית רחבה) היא הסרה כירורגית של חלק נפרד או "גוש" של רקמת השד, בדרך כלל בטיפול בגידול ממאיר או בסרטן השד)).
מאוחר יותר, מיקלוש קון הציג במרפאתו את ביצועי ניתוח סרטן השד עם שמירה על הפטמה במקום הסרת חזה מלאה בחולות מתאימות אונקולוגית. המחלקה הפרוקטולוגית ומרפאת החוץ המיוחדת - כמו כל המרפאות של מיקלוש קון - התפרסמו בכל רחבי הונגריה בזכות התוצאות הטובות והעבודה המחקרית שלהם. מיקלוש קון פרש לגמלאות בשנת 1990.
משפחתו

אביו, בלה קון (1886 – 1938), היה פוליטיקאי קומוניסטי, המנהיג בפועל של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית וקומיסר העם לענייני חוץ (שר החוץ) ואמו, אירן גאל הייתה מורה לפסנתר. הוא נולד כאמור בבולוניה לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית, כשהוריו היו בגלות. אחותו, אגנש קון נולדה בשנת 1915 שבעלה היה אנטל הידאש, משורר, סופר ומתרגם יהודי הונגרי קומוניסט. אשתו של מיקלוש קון הייתה אולגה סריאגובה  רופאה ילידת מוסקבה שסיימה גם היא את האוניברסיטה הרפואית בקירגיזסטן בשנת 1942.
לקריאה נוספת

פטר קוזאק: מיקלוש קון (בהונגרית). באתר Névpont.
הערות שוליים

↑  A Budapesti Orvostudományi Egyetemen végzett orvostanhallgatók jegyzéke 1951–1969. = A Semmelweis Orvostudományi Egyetem Levéltárának kiadványai 1. Promóciós könyvek IV (בהונגרית). Budapest: Semmelweis Egyetem (SOTE) Levéltára. 1997. p. 135. ISBN 9637731903
↑  A Budapesti Orvostudományi Egyetemen végzett orvostanhallgatók jegyzéke 1951–1969. = A Semmelweis Orvostudományi Egyetem Levéltárának kiadványai 1. Promóciós könyvek IV (בהונגרית). Budapest: Semmelweis Egyetem(SOTE) Levéltára. 1997. p. 135. ISBN 9637731903
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7955 0304  VIAF: 121455789   WorldCat (עם VIAF): 121455789
עזרא רוטמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1908 חדרה
 פטירה:  1979 (בגיל 71 בערך) חדרה
 מקום קבורה:  בית הקברות הישן חדרה
 לאום:  ישראלי
 תקופת הפעילות:  1932–1973 (כ־41 שנים)
 תחום יצירה:  אדריכלות, הנדסה
 בת זוג:  הלנה יקיה רוטמן
 צאצאים:  חיים, לאומי, בתיה ואהוד
 מספר צאצאים:  4
 
עזרא רוטמן (1908–1979) היה אדריכל ומהנדס ישראלי, שהיה אחד מהאדרכילים המכוננים של העיר חדרה, בה תכנן מאות מבנים, שחלקם משומשים עד היום ומוגדרים כבניינים לשימור.
קורות חיים

רוטמן נולד בחדרה להלנה וחיים רוטמן, שהיה ממייסדי העיר חדרה, כאשר משפחתו הייתה מהראשונות שהתגוררו מחוץ לחאן. רוטמן למד בקבוצת התלמידים הראשונה של בית הספר העממי "אחד העם" בחדרה, ובגיל 8 עבר עם אחיו לירושלים להמשך לימודיו בבית ספר בעיר. בכיתה ח', מצא את עצמו רוטמן התלמיד היחיד בכיתתו, כאשר שני חבריו לכיתה לא עברו את הבחינה ונשארו כיתה. על כן, החליט עזרא להירשם לגימנסיה "הרצליה" בתל אביב, שם סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1925. באותה שנה, נסע רוטמן ללמוד הנדסה בעיר טורינו באיטליה, שכן באוניברסיטה העברית שנחנכה באותה שנה פעלו פקולטות למדעי רוח בלבד. באותה תקופה התפרנס רוטמן ממתן שיעורים פרטיים בעברית ליהודים עשירים מטורינו, בהם פגש את אשתו, הלנה יקיה. בשנת 1930 סיים רוטמן את הדוקטורט שלו, שעסק בגשרים וסכרים.
זמן קצר לאחר מכן התחתן רוטמן עם הלנה ועלה עמה לארץ ישראל למרות התנגדות משפחתה. בני הזוג בנו את ביתם לצד בית הוריו. בחדרה, הקים רוטמן את משרד האדריכלות 'משרד טכני ד"ר אינג' עזרא רוטמן מהנדס ואדריכל', בו תכנן מאות בניינים בשלל שימושים, וכן שלל גשרים וכבישים. בין היתר, תכנן רוטמן את מבנה בית חולים חדרה, והשתתף בבניית בית הכנסת הגדול בחדרה ובתכנון שכונת ביל"ו. בנוסף תכנן רוטמן את בית קלז, בית הספר העממי ברחוב אחד העם, וכן מספר בתים פרטיים בסגנון הבינלאומי המוגדרים בניינים לשימור. כמו כן, תכנן רוטמן אנדרטה לאבשלום פיינברג בראשון לציון, וכן מבני ציבור בגבעת חיים ובפרדס חנה. היקף התכנון המשמעותי בו היה מעורב בחדרה הפך אותו לאחד האדרכילים הבולטים שהטביעו את חותמם בהתפתחות העיר.
בנוסף לפעילותו האדריכלית היה רוטמן פעיל פוליטי בעל השקפה רוויזיניסטית. בימי המנדט הבריטי הוא סייע לאצ"ל בהסתרת נשק בביתו. כמו כן השתתף רוטמן במועצה המקומית של חדרה, במסגרת התנועה הלאומית במועצה. לאחר קום המדינה היה רוטמן יושב ראש סניף תנועת החרות בחדרה. בשנות השישים הורשע רוטמן בהלבנת הון בהיקף 150 אלף לירות במסגרת פעילותו כמנהל חברת הקבלנות "פאר חדרה", ונקנס על כך ב-82.5 אלף לירות, כאשר החברה נקנסה ב 125 אלף. רוטמן הפסיק את פעילותו האדריכלית בשנת 1973. הותיר אחריו ארבעה ילדים, חיים, לאומי, בתיה ואהוד. הלנה רוטמן נפטרה בשנת 2011, בגיל 102.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  גלית חבוס, אסתר חבוס, בית מגורים - ד"ר עזרא והלנה רוטמן, ז'בוטינסקי 12 ,חדרה (עמ' 18), באתר נערך עבור הוועדה המקומית לתכנון ובניה חדרה, ‏17.10.2018
1 2 3 4 5  ארכיון עזרא רוטמן, בספרייה הלאומית
↑  גלית חבוס, אסתר חבוס, בית מגורים - ד"ר עזרא והלנה רוטמן, ז'בוטינסקי 12 ,חדרה (עמ' 17), באתר נערך עבור הוועדה המקומית לתכנון ובניה חדרה, ‏17.10.2018
↑  עופר רגב, רוטמן - אנשי שורשים : סיפורה של משפחת רוטמן בארץ-ישראל, צור יגאל: פורת הוצאה לאור, עמ' 60
1 2  עופר רגב, רוטמן - אנשי שורשים : סיפורה של משפחת רוטמן בארץ-ישראל, צור יגאל: פורת הוצאה לאור, עמ' 73
1 2  עופר רגב, רוטמן - אנשי שורשים : סיפורה של משפחת רוטמן בארץ-ישראל, צור יגאל: פורת הוצאה לאור, עמ' 89
1 2  תוכניות ושרטוטים - מבני ציבור, באתר ארכיון עזרא רוטמן, הספרייה הלאומית
↑  שלט: חדרה - מסלול האקליפטוס - בית קלז, באתר streetsigns
↑  חדרה. בית הספר העממי. תכנית בניין א'. בין הרחובות אחד העם ורחוב הרצל, באתר הארכיון הציוני
↑  גלית חבוס, אסתר חבוס, בית מגורים - ד"ר עזרא והלנה רוטמן, ז'בוטינסקי 12 ,חדרה (עמ' 15), באתר נערך עבור הוועדה המקומית לתכנון ובניה חדרה, ‏17.10.2018
↑  אנדרטת אבשלום פיינברג, הסיפור, השיר והעיצוב
↑  עופר רגב, רוטמן - אנשי שורשים : סיפורה של משפחת רוטמן בארץ-ישראל, צור יגאל: פורת הוצאה לאור, עמ' 98-99
↑  הגבה חריפה במועצת חדרה, הַבֹּקֶר, 16 בפברואר 1938
תובעים התערבות המועצה לשחרור עצורי חדרה, המשקיף, 28 ביוני 1948
↑  העם יקבע את גורל "חברת השולטים", חרות, 6 ביוני 1957
↑  קנס 125 אלף ל"י הוטל על חברת פאר חדרה, הארץ, 14 בינואר 1963
↑  עופר רגב, רוטמן - אנשי שורשים : סיפורה של משפחת רוטמן בארץ-ישראל, צור יגאל: פורת הוצאה לאור, עמ' 1
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009348968705171  VIAF: 6161149680434941110   WorldCat (עם VIAF): 6161149680434941110
בלה גאדור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 במאי 1906 נירג'האזה, הונגריה 
 פטירה:  28 בינואר 1961 (בגיל 54) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 בן או בת זוג:  Erzsi Somogyi (?–28 בינואר 1961) 
 פרסים והוקרה:  פרס אטילה יוז'ף (1953) 
 
בלה גאדור (במקור גוטמן, בהונגרית: Gádor Béla; נירג'האזה, 22 מאי 1906 – בודפשט, 28 בינואר 1961) היה סופר, עיתונאי, הומוריסט, תסריטאי יהודי-הונגרי זוכה פרס אטילה יוז'ף (1953) שהוא הפרס הספרותי הגבוה בהונגריה.
קורות חיים

בלה גוטמן נולד במשפחה יהודית כבנם של יונה גוטמן ושל אטל פרייס. לפני מלחמת העולם השנייה הוא עבד כפקיד בנק. הוא נלקח בשואה לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). אחרי המלחמה הופיע בציבור עם מאמרים הומוריסטיים וסצנות קברט. הסצנות שלו הועלו על במת התיאטראות: "קברט פודיום", "הוריאטה הקאמרי", הבמה העליזה. בנוסף לכך הוא היה מנחה מבוקש ברדיו לצד דז'ה קלר, סילארד דרווש.
אשתו השנייה הייתה השחקנית ארז'י שומוג'י. משנת 1947 ועד מותו עבד בשבועון ההומוריסטי לודאש מתי, עורך אחראי עד 1953, ועורך ראשי בין השנים 1953–1956. (בתפקיד זה ירש אותו יהודי אחר, לאסלו טאבי).
עבודותיו

מספר הופעות הבכורה של יצירותיו שנרשמו במאגר התיאטרון : 47.
עבודותיו > קומדיות

לילה שיכור (1946)
אדונים, משוררים, רוצחים (1947)
חור בביוגרפיה (1958)
אביר החלומות (מוזיקה: סאבולץ' פנייש, 1960)
עבודותיו > תיאטרון בובות

אלים מאוהבים (1955)
טיולים בחינם (1959)
עבודותיו > תסריטים לסרטים

חנות הכלבו הממלכתית (1952)
אבא דולר (מתוך הקומדיה של אנדור גאבור, 1956)
אותלו בגיולהאזה (1966)
חור בביוגרפיה (1973)
קפה הונגריה (19777)
עבודותיו > ספריו

Kovács úr züllésnek indul. Regény; Literária, Bp., 1938 (Világvárosi regények)
Az ellopott siker; Literária, Bp., 1940 (Világvárosi regények)
Fele se tréfa. Írták Csikarkov, Darvas Szilárd, Gádor Béla, Tabi László; összeáll., konferansziészöveg Darvas Szilárd; Szikra, Bp., 1947 (Szabad kabaré)
Pénz nem számít. Vidám műsordarabok; Darvas Szilárd, Gádor Béla, Rácz György et al.; Kultúra, Bp., 1947 (Szabad kabaré)
Nevess jobban!; Athenaeum Ny., Bp., 1949
Vidám jelenetek; szöveg Gádor Béla et al.; Művelt Nép, Bp., 1952 (Színjátszók könyvtára)
A szatíra szerepe a sajtóban; Magyar Újságírók Országos Szövetsége, Bp., 1954 (Újságírók szakmai előadásai és vitái)
Barabás Tibor–Gádor Béla: Állami áruház. Zenés vígjáték; zene Kerekes János, versek Darvas Szilárd; Népszava, Bp., 1954 (Műsorfüzet)
Nehéz szatírát írni; Magvető, Bp., 1955
Néhány első szerelem története; Szépirodalmi, Bp., 1958
Sót vegyenek! Humoreszkek és szatírák; Szépirodalmi, Bp., 1959
Írtam mérgemben. Humoreszkek; Szépirodalmi, Bp., 1961
Ideges emberek. Válogatott humoreszkek; utószó Szalay Károly; Szépirodalmi, Bp., 1962 (Olcsó könyvtár)
Miért lettem pesszimista?; utószó Litványi Károly; Szépirodalmi, Bp., 1966
Othelló Gyulaházán (kisregény)
Lyuk az életrajzon (regény)
הערות שוליים

1 2  Születési anyakönyvi kivonata
↑  Az 1956-ban kivándorolt Vajda Albert és Kovács Dénes nevét takarta
↑  2016 augusztus 8. -i lekérdezés
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007416686905171  ISNI: 0000 0001 1070 5184  LCCN: n2003112497  NTA: 131437054  VIAF: 73237387   WorldCat (עם VIAF): 73237387
Anno 1790

| --- | --- |

 סוגה:  דרמה משטרתית 
 בימוי:  Rickard Petrelius, לבאן אקין, Kristina Humle 
 שחקנים:  Peter Eggers  לינדה זליאקוס  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 ארץ מקור:  שוודיה 
 שפות:  שוודית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  10 
 הפקה
 חברת הפקה:  תאגיד השידור השוודי, Pampas Produktion 
 שידור
 רשת שידור:  SVT1 
 תקופת שידור מקורית:  24 באוקטובר 2011 – 26 בדצמבר 2011 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
Anno 1790 היא דרמת פשע היסטורית שוודית, בכיכובם של פיטר אגרס, ג'ואל ספירה ולינדה זיליאקוס. העונה הראשונה שודרה ברשת SVT בסתיו 2011 ורצה במשך 10 פרקים.
רעיון

הסדרה מבוססת על רעיון מקורי של המפיק הבכיר יוהאן מרדל והתריסטאי הראשי ג'ונאס פרייקברג. ריצ'רד פטרליוס ביים את רוב הפרקים בעזרתם של לוואן אקין וכריסטינה הומל. הפרויקט זכה בפרס גולדבאג לגייר הרטלי אנדריאסן, בקטגוריית הצילום. התסריט הראשי היה יונאס פרייקברג שעבד עם שרה הלדט ואלכס הרידי.
תקציר עלילה

הדמות הראשית היא יוהאן גוסטב דואדה, לשעבר רופא צבאי, בוגר מלחמת רוסיה-שוודיה (1788–1790), כיום מפקח פלילי בסטוקהולם. בהשראת המהפכה הצרפתית והרעיונות החדשים של זמנו, הוא אתאיסט מושבע, תומך חזק בתנועת הרפובליקניזם ואימץ את הפילוסופיה של וולטר בדבר המחשבה החופשית. הוא גם התאהב במגדלנה, אשתו של הקצין הבכיר וולשטדט. דואדה ומגדלנה חולקים תפיסה עולמית זהה וזה מביא אותם למערכת יחסים רומנטית. דואדה נאבק בשינוי העולם הנוכחי תוך שהוא משפיע על חבריו המהפכניים להימנע מאלימות וממאבק מזוין. עוזרו של המפקח דואדה הוא סיימון פרוינד. סיימון פרוינד הוא במובנים רבים ההפך מהמפקח דואדה, בהיותו אדם שמרני יותר עם אמונה חזקה באלוהים, אם כי בעל הרגל שתייה רע.
תקציר עלילה > פרקים

בין דם ללילך. יוהאן גוסטב דואדה, מנתח צבאי שחזר מהמלחמה, מלווה את המטופל, סיימון פרוינד, הביתה לסטוקהולם כאשר מציעים לו את תפקיד מפכ"ל המשטרה. בתחילה נרתע, הוא פוגש באשתו של השוטר הראשי, מגדלנה, ולבקשתה, הוא מקבל את ההצעה. הוא לוקח את פרוינד כעוזרו.
האקדח המבושם. בעל חנות נמצא מת עם סכין בחזהו. אדם נתפס ככל הנראה על ידו, אבל לדואדה יש שאלות.
אישה נמשית. דואדה הולך לחקור אדם המדפיס חוברות בעלות חומר קיצוני, אך מוצא אותו כשהגולגולת שלו מרוסקת בבית הדפוס שלו.
ערב טוב, מסכה יפה! דואדה נמצא בלחץ למצוא פורץ רעול פנים ומסוכן ומקבל עזרה מהמהפנט קגליוסטרי.
שכר החטא הוא המוות. פצצה מתפוצצת בבית קפה צפוף. דואדה, לעומת זאת, מורה להפסיק את חקירתו ולעצור פייט אדוק בשירות הכנסייה, אשר פרוינד משתתף בה בקביעות. אלא שכומר מכובד של הכנסייה נמצא שרוף למוות.
כוסית לפיגום. חבר ותיק של דואדה מואשם בבגידה והוצא להורג בכיכר העיר. בצו מלכותי, גופתו נשלחת לנתיחה, אך בדרך היא נעלמת ומלוויו נרצחים.
היד העיוורת של הגורל. גופת ילד מת נמצאת בערימה של גללים בין הפרשות ופסולת שעל קו החוף של סטוקהולם. גופות נוספות נמצאות. חקירתו של דואדה מובילה לבית היתומים הגדול ולציור של הגרלת מספרים, שהמממן שלה הוא חבר של המלך ולכן לא ניתן לגעת בו.
המוות יצוק. בעל קרקעות נמצא מת, לאחר שנבעט למוות על ידי סוסו. דואדה קובע כי מדובר ברצח, אך לא מוצא ראיות מועטות ולא חסר חשודים. השוטר הראשי דורש תוצאה מהירה.
קולות המתים. דואדה נקרא לאופסלה על ידי הפרופסור שלו לשעבר לפתור רצח שם. אך עד מהרה הוא מגלה שחייו שלו נמצאים בסכנה.
ממלכה אחרת בהיעדרו, המצב בסטוקהולם הפך מסוכן. פרוינד נעלם ואויבים משני הצדדים סוגרים על דואדה. הוא נאלץ לחשוב מחדש על החלטתו להישאר.
שחקנים ודמויות

פיטר אגרס - יוהאן גוסטב דואדה
ג'ואל ספירה - סיימון פרוינד
לינדה זיליאקוס - מגדלנה וולשטדט
יוהאן הסון קילגרן - קרל פרדריק וולשטדט
ריצ'רד טורפין - אולוף נורדין
יוסף סאתרהגן - אריק רקסליוס
ססיליה נילסון - גוסטבה פטרסון
ג'סיקה זנדן - גרטה אקמן
תורסטן פלינק - הנריק עמנואל אודנשטיין
ססיליה פורס - קייג'ה סטינה ברג
פיליפ זנדן - קלייס פון גראץ
הפקה

ההפקה החלה בספטמבר 2010. רוב הסצנות צולמו בהאנגר נטוש (שהוסב לאולפן) הממוקם במחצבה מחוץ לקומלה. כמה סצנות צולמו ברובע ההיסטורי של סטוקהולם. הסדרה צולמה באמצעות Arriflex Alexa, מצלמת קולנוע דיגיטלית בסגנון סרט הדומה למצלמת Red One.
הפצה

הסדרה שוחררה ל-DVD בשנת 2012.
ראו גם

בלמן נואר
הערות שוליים

↑  "Mord och förbjuden kärlek". SvD.se. נבדק ב-2 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Kumla – lokala nyheter från Kumla på webben – Kumlanytt". kumlanytt.se. נבדק ב-2 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Stockholm 1790 – i en frostig studio i Hällabrottet – Film & TV – meny.nu
↑  Spektra. "Thorsten Flinck i nytt SVT-drama". SvD.se. נבדק ב-2 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "SVT storsatsar på dramatik". SvD.se. נבדק ב-2 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Anno 1790" (בשוודית). Svensk mediedatabas. 2012. נבדק ב-12 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
אלכסנדר ארקטוב

| --- | --- |

 לידה:  1888 רצ'יצה, האימפריה הרוסית
 פטירה:  1961 (בגיל 73 בערך) לוס אנג'לס, קליפורניה
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות, ארצות הברית
 
אלכסנדר ארקטוב (1888 – 1961;‏ Могилевский, Александр Аркадьев) היה מבקר תיאטרון, תסריטאי ובמאי קולנוע יהודי. אחד מבמאים הבולטים של קולנוע אילם וממקימי מערך תעמולה סובייטית בקולנוע.
ראשית חייו

אלכסנדר ארקטוב נולד בשנת 1888 ברצ'יצה, האימפריה הרוסית.
קריירה

ארקטוב החל את דרכו כמבקר תיאטרון ועיתונאי. משנת 1910 עבד כתסריטאי ומשנת 1912 התחיל גם לביים סרטים על חיי יהודים בתחום המושב.
בשנת 1910 כתב ארקטוב את התסריט הראשון לסרט העלילתי המקורי הראשון של הקולנוע היהודי אשר צולם על ידי הבמאים הצרפתיים מטרום וגנזן. היה זה סרט מלודרמה המבוסס על עלילת השיר העממי היהודי הפופולרי "לחיים". הסרט הוצג בבתי קולנוע רבים ברוסיה.
בשנת 1911 כתב תסריט לסרט בשם "הכינור" המבוסס על סיפור מאת הרצמן. בשנת 1912 ארקטוב כתב שני תסריטים וגם ביים לראשונה שני סרטים, "אל נקמה" ו"רייצ'ל".
בשנת 1913 ארקטוב ביים את הסרט "הצרות של שרה" שנחשב לאחד משיאי הסרטים היהודיים. עם הופעה זו החלה עליית הקריירה של איוון מוז'וחין. ארקטוב הצליח להעביר בסרט את הידע שלו על הפרטים היומיומיים של חיי העיר הקטנה. הסרט זכה להצלחה גדולה, אבל לא בקרב יהודים בתחום המושב.
כל הסרטים שביים ארקטוב עד למהפכת אוקטובר ברוסיה מתמקדים בסיטואציות דרמטיות של החיים הפנימיים של הקהילה היהודית בתחום המושב, בהתנגשויות שנגרמו על ידי החוקים והמסורת היהודית. העלילות שיקפו את עמדתו של חלק משמעותי מהנוער היהודי, שעזב את תחום המושב, קיבל השכלה חילונית באוניברסיטאות ולאחר מכן התבולל.
בשנים 1917–1918 ביים ארבעה סרטים עבור אולפני הסרטים "מזרח" בעיר אודסה. נושאי הסרטים האלה היו שונים. הם התמקדו בדיכוי והשפלה שתושבי תחום המושב חוו תחת שלטון הצאר. הצגת סרטים אלה עד 1917 הייתה בלתי אפשרית עקב הצנזורה. סרטו היהודי האחרון של ארקטוב "רוצה להיות רוטשילד" מבוסס על אחד המונולוגים המפורסמים של שלום עליכם בשם "לו הייתי רוטשילד".
בשנים 1918–1920 היה ארקטוב אחד ממקימי מערך התעמולה הסובייטית בקולנוע.
ארקטוב התאכזב מהר מממשל הסובייטי ופנה לשר התרבות הקומיסר לונצ'רסקי בבקשה לנסוע אל מחוץ לברית המועצות. ב 1921 נשלח במסגרת עבודתו לאוסטריה ולא חזר יותר לברית המועצות.
באוסטריה ביים ב 1921 סרט היסטורי "ז'אן טורוט".
בשנת 1923 ארקטוב עבד ככתב של "המסך הסובייטי" באנגליה ובשנת 1924 היגר לארצות הברית, שם הקים סטודיו לצילום. בזמן מלחמת העולם השנייה ביים סרטים חינוכיים עבור צבא ארצות הברית. ב 1945 הקים אולפן סרטים בהוליווד בו צילם סרטים בנושא דת עבור קהל צעיר. הרצה באוניברסיטת קליפורניה.
מותו

אלכסנדר ארקטוב נפטר ב 1961 בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית.
פילמוגרפיה

1910 - "לחיים"
1911 - "כינור" (דרמה מהחיים היהודיים המבוססת על סיפורו מאת הרצמן) (לא נשמר)
1912 - "אל נקמות" (מבוסס על המחזה אל נקמות של שלום אש)
1912 - "רייצ'ל"
1913 - "הצרות של שרה" (העלילה בנויה על המנהג לדרוש גט לבני זוג נטולי ילדים)
1914 - "וולגרי" (דרמה יומיומית מחייהם של סוחרי הוולגה) (לא נשמר במלואו)
1915 - "קתרינה הרוצחת" (עיבוד של סיפור "ליידי מקבת 'ממחוז מצנסק" מאת לסקוב) (לא נשמר)
1915 - "החרציות דעכו מזמן בגן" (דרמה סנטימנטלית עם עלילה פלילית פיקטיבית) (לא נשמר)
1917 - "תשפטו, אנשים" (מבוסס על סיפורו של י"ל פרץ בשם "הלוחות שבורים")
1917 - "רוצה להיות רוטשילד" (עיבוד הסיפור של שלום עליכם)
1920 - "שני עולמות"
1921 - "ז'אן טורוט" (אוסטריה)
לקריאה נוספת

Еврейская тема в кинематографе Российской империи, СССР, России, СНГ и Балтии (1909—2009), Харьков: Скорпион П-ЛТД, 2013, עמ' 628. (ברוסית)
התנגדות לפורנוגרפיה

מחאה נגד פורנוגרפיה ברחוב אוקספורד, לונדון
הסיבות להתנגדות לפורנוגרפיה כוללות התנגדויות דתיות, חששות פמיניסטיות, וראיות להשפעות מזיקות, כמו התמכרות לפורנוגרפיה. תנועות אנטי-פורנוגרפיות מכילות פעילים חברתיים נפרדים בהתנגדות לפורנוגרפיה, החל משמרנים חברתיים וכלה בתומכי הפחתת הנזק.
ההגדרה של "פורנוגרפיה" משתנה בין כל מדינה ותנועה, ורבים מבדילים בין פורנוגרפיה, שמתנגדים לה, לבין ארוטיקה, שלדעתם היא מקובלת.
סקר של חברת גאלופ מ-2018 מצא כי כ-43% מהמבוגרים בארצות הברית סבורים כי פורנוגרפיה היא "מקובלת מוסרית", עלייה של כ-7% לעומת 2017. מבחינה היסטורית, בין השנים 1975 ל-2012, הצטמצמה ההתנגדות לפורנוגרפיה בארצות הברית, אם כי במידה גבוהה יותר בקרב גברים מאשר בקרב נשים.
השקפות דתיות

לרוב הדתות העולמיות ישנם עמדות מנוגדות לפורנוגרפיה ממגוון נימוקים, כולל חששות לגבי צניעות, כבוד האדם וסגולות אחרות. ישנם מספר רב של פסוקים בתנ"ך ובדרשה על ההר שמגנים פורנוגרפיה או ניאוף האומרת כי: "כל מי שמסתכל על אישה בתאווה כבר ניאף איתה בליבו."
הקטכיזם של הנצרות הקתולית מגנה מפורשות פורנוגרפיה משום שהיא "פוגעת בצניעות" ו-"פוגעת בכבודם של משתתפיה", מאחר ש-"כל אחד מהם הופך להיות מושא להנאה בסיסית ולרווח בלתי חוקי לאחרים".
האסלאם אוסר גם על ניאוף, ופסוקים שונים בקוראן מגנים פורנוגרפיה, כולל בסורת א-נור, האומר כי גברים צריכים "לרסן את עיניהם" מלהביט בנשים באופן מיני.