stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחלת חניכיים
מניעה וטיפול > טיפול > ניתוחי חניכיים

ניתוחי חניכיים הם השלב השני של הטיפול במחלת החניכיים, ונועדו לטפל בדלקת שלא הגיבה תגובה מיטבית לטיפול השמרני, וכן לטפל בפגמים בחניכיים ובעצם שיצרה המחלה. ישנם סוגים שונים של ניתוחי חניכיים, עם מטרות שונות כגון צמצום כיסים, ניקוי פתוח, כיסוי שורשים חשופים, השתלת רקמת חניכיים, בנייה מחדש של מנגנון האחיזה של השן ועוד. לא כל סוג ניתוח מתאים לכל מקרה, ויש להתאים את הניתוח לצורך ולנתונים הספציפיים של אותו אדם ואותה שן.
מניעה וטיפול > טיפול > שלב התחזוקה

אם טיפול הגיע לתוצאה מספקת נכנסים לשלב התחזוקה. זהו טיפול ייחודי לאנשים שכבר אובחנו כסובלים ממחלת חניכיים, טופלו בהצלחה, ועכשיו נמצאים בשלב של מניעת חזרה. תדירות הפגישות הללו היא אחת ל-2–6 חודשים, ברוב המיקרים 3 חודשים, ובהן מבצעים ניקוי מקצועי של השיניים להסרת כל הרובד וסילוק החיידקים. כמו כן, אחת לשנה יש לבצע בדיקת חניכיים מעמיקה שמטרתה לבחון אם יש שינוי לרעה במצב הדורש התערבות.
ראו גם

כאב שיניים
הערות שוליים

'"`UNIQ--templatestyles-00000000-QINU`"'"Mortality and Burden of Disease Estimates for WHO Member States in 2002" (xls). World Health Organization. 2002.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000002-QINU`"'Vos, T; Flaxman, Abraham D; Naghavi, Mohsen; Lozano, Rafael; Michaud, Catherine; Ezzati, Majid; Shibuya, Kenji; Salomon, Joshua A; Abdalla, Safa; Aboyans, Victor; Abraham, Jerry; Ackerman, Ilana; Aggarwal, Rakesh; Ahn, Stephanie Y; Ali, Mohammed K; Almazroa, Mohammad A; Alvarado, Miriam; Anderson, H Ross; Anderson, Laurie M; Andrews, Kathryn G; Atkinson, Charles; Baddour, Larry M; Bahalim, Adil N; Barker-Collo, Suzanne; Barrero, Lope H; Bartels, David H; Basáñez, Maria-Gloria; Baxter, Amanda; Bell, Michelle L;  et al. (15 דצמ' 2012). "Years lived with disability (YLDs) for 1160 sequelae of 289 diseases and injuries 1990–2010: a systematic analysis for the Global Burden of Disease Study 2010". Lancet. 380 (9859): 2163–96. doi:10.1016/S0140-6736(12)61729-2. PMID 23245607. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000004-QINU`"'Zadik Y, Bechor R, Shochat Z, Galor S (2008). "[Ethnic origin and alveolar bone loss in Israeli adults]". Refuat Hapeh Vehashinayim (1993). 25 (2): 19–22, 72. PMID 18780541.
↑  Watt RG, Listl S, Peres MA, Heilmann A, editors. Social inequalities in oral health: from evidence to action. London: International Centre for Oral Health Inequalities Research & Policy; www.icohirp.com
↑   עידו אפרתי, חוקרים גילו כיצד חיידק שגורם למחלת חניכיים נפוצה קשור לסרטן ואלצהיימר, באתר הארץ, 23 בפברואר 2025
↑  Papillon Lefèvre Syndrome, NORD (National Organization for Rare Disorders)'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-0000000A-QINU`"'
↑  דלקת חניכיים ומחלת חניכיים- מהן הסיבות? כיצד לטפל? כיצד למנוע?, באתר ההסתדרות לרפואת שיניים בישראל
↑  מחלות חניכיים לעומת דלקת חניכיים: מה ההבדל בין השתיים?, באתר BEOK, ‏22 באוקטובר 2018
↑  דר' לינה לויט, טיפול חניכיים בשיטה יחודית, באתר https://drevelina.co.il
↑  טיפול במחלות חניכיים, באתר משרד הבריאות, ‏26 במרץ 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536093305171  BNE: XX531351  GND: 4322079-4  LCCN: sh85099925  NDL: 00571270 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
תרשים מבנה מסב-השן (פריודונטיום)
דלקת חניכיים (ג'ינג'יביטיס), לפני ואחרי טיפול רפואי
צילום רנטגן של דלדול עצם מכתשית (אלוואולרית) כתוצאה ממחלת חניכיים
חנא חדד

| --- | --- |

 לידה:  19 באפריל 1919 טורעאן, הממשל הצבאי הבריטי בארץ ישראל בריטניה
 פטירה:  5 באוקטובר 2020  (בגיל 101) טורעאן, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 דרגה:    סגן ניצב
 
חנא חדד (בערבית: حنا حداد; 19 באפריל 1919 – 5 באוקטובר 2020) היה איש ציבור ערבי-ישראלי. שירת במשטרת ישראל והגיע לדרגת סגן ניצב. כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה בכנסת ה-13 והיה סגן יושב ראש הכנסת, ועוזר שר המשטרה.
ביוגרפיה > במשטרת ישראל

חדד עמד בראש הצח"מ (צוות חקירה מיוחד) הראשון שחקר את הרצחה של רחל הלר. חקר את יורם ביכונסקי כחשוד ברצח.
פרשת רצח ידועה נוספת שחדד פענח הייתה רצח חיים אפרג'ן בתחילת שנות השבעים. אפרג'ן היה סרסור ודמות בולטת בעולם התחתון של חיפה. הוא נקלע לסכסוך עם עבריין אחר, ראובן וגנר, בעניין העסקתה של פרוצה. לאחר שווגנר ניצל היעדרות של אפרג'ן על מנת לתפוס בעלות על היצאנית, תבע אפרג'ן ממנו פיצויים בסכום 20,000 ל"י. וגנר שכר את שירותיהם של אבוטבול, מזרחי ועבאס על מנת להיפטר מאפרג'ן. אלה העלו בתואנה תמימה את אפרג'ן למכוניתם, שם הכו אותו עד מוות. את גופתו השליכו במחצבה נטושה בכרמל ושרפו אותה על מנת להקשות על זיהויה. גופה מפוחמת זו הייתה נקודת המוצא היחידה של חדד, שנתמנה לחקור בפרשה. אחרי שהתגבר על בעיית הזיהוי בתוך מספר ימים, נוכח חדד כי הוא ניצב בפני חומה אטומה של שתיקה. אנשי העולם התחתון סירבו לשתף פעולה עם המשטרה, והחקירה נכנסה למבוא סתום. חדד הקים צוות של 11 חוקרים, אשר פשטו על מקומות הבילוי והעסקים של העולם התחתון החיפאי בניסיון לדובב את חבריו, אולם ללא הועיל. חדד הפנה את מאמצי הצוות לכיוונן של היצאניות החיפאיות, ואלו החלו לחקור אותן בזו אחר זו. לאחר חודש של פעילות מאומצת, הצליח חדד למצוא את קצה החוט הראשון, ולאחריו הגיע עד מהרה למוציאים להורג של אפרג'ן. הוא עצר את הרוצחים ואת שולחם ועימת אותם זה כנגד זה. בשכנועיו של חדד ניאות אחד הרוצחים לשמש עד מדינה, והפליל את כל חבריו. בית המשפט גזר על כל הנאשמים מאסר עולם.
אחיינו של חדד הוא החוקר הפרטי סגן-ניצב בדימוס סוהיל חדאד. בנו הוא סגן-ניצב בדימוס זאהי חדאד, ואחיינו עורך הדין יוסף חדאד.
ביוגרפיה > בכנסת

לאחר צאתו לגמלאות, החל להיות פעיל בפוליטיקה. לקראת הבחירות לכנסת העשירית התמודד בראשות רשימה עצמאית שנקראה "רשימת האחווה הערבית", שקיבלה כ-8,000 קולות, שהם 0.4 מהקולות (אחוז החסימה עמד אז על 1%), והרשימה כשלה לעבור את אחוז החסימה. היה חבר משלחת ישראל באו"ם בשנת 1988 והיה עוזרו של שר המשטרה. כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-13 מטעם מפלגת העבודה, החל מ-5 ביולי 1995, והיה חבר בוועדת חינוך ותרבות ובוועדת הפנים והגנת הסביבה בנוסף כיהן כסגן יושב ראש הכנסת.
חדד נפטר בטורעאן ב-5 באוקטובר 2020. הוא השני מבין חברי הכנסת לדורותיהם שהאריך ימים מעבר לגיל 100 (הראשון היה יושב ראש הכנסת לשעבר יצחק ברמן).
הערות שוליים

↑  ברוך לשם, רצח רחל הלר: אנטומיה של חקירה, הוצאת עידנים, 1978 עמ' 17–18.
ס. יזהר

ס. יזהר או יזהר סְמִילַנְסקי (27 בספטמבר 1916 – 21 באוגוסט 2006) היה סופר עברי בולט, מחנך וחבר הכנסת, חתן פרס ישראל לספרות יפה וחתן פרס א.מ.ת. לספרות.
את שם העט ס. יזהר נתן לו המשורר והעורך יצחק למדן כשפרסם את סיפורו הראשון של יזהר, "אפרים חוזר לאספסת", בכתב העת "גליונות" בשנת 1938, ומאז חתם יזהר על יצירותיו הבדיוניות בשם ס. יזהר, ועל כתביו העיוניים בשם יזהר סמילנסקי. נהוג לזהותו כחלק מסופרי דור תש"ח, אם כי הוא עצמו התנגד לזיהוי זה.
יחסו לערכים

תפיסתו המרכזית של יזהר סמילנסקי היא שחינוך לערכים הוא בלתי אפשרי, הן מפני שטבעם של ערכים להשתנות עם רוח הזמן; הן מפני שהמציאות המשתנה מעמידה דילמות חדשות; והן מפני שאי אפשר לכפות על אדם לחיות לאורו של ערך מסוים בניגוד לרצונו הממשי. נגד דבריו יצאו רבים ובהם רוב המורים הדוגלים בלימוד וחינוך לערכים.
בשלושה מקרים יש לערכים מקום ריאלי בחינוך. האחד שלילי: כאשר כולאים את "קורבן" החינוך וכופים עליו לבלוע בלי להתנגד, אלא שאז אין זה עוד חינוך. ושניים חיובים: האחד כשמציעים אותם בעקיפין כמעט בשתיקה, והשני על ידי הסכמה שמחייבת את המסכים, לאחר שהמסכים בחר להיות מסכים. יזהר מגיע למסקנה ש"לא צריך לחנך לערכים וגם אי אפשר".
אשר להוראת הספרות, הוא קרא לשחרר את הספרות מידי מערכת החינוך, מהמחקר התאורטי, מהתורות השונות למיניהן ומהמיפויים הספרותיים.
קול קורא לפתיחת פגישת אדם אחד עם יצירת אדם אחר. לשחרור מן הסוציולוגיה ומן הפסיכולוגיה ומן האידאולוגיה. לשחרור מן ההכללות ומן התקופה ומן הדור. שחרור מן הידענים היודעים בספרות ומן המומחים המלומדים, ומן הידים הקרות שלהם. ומה כן? פשוט לקחת ספר ולקרוא להנאה. זה הכל. לקרוא 'פשוט', בלי מרכס ובלי פרויד ובלי לוי-שטראוס, ובלי תלמידיהם ותלמידי תלמידיהם. לקרוא 'את' ולא 'על', ככל האפשר, ובנוכחות אישית ובהפתחות אישית ובמציאה אישית, ובתוך כדי לבד אישי מופקר ללבד חרישי... ובקצרה, לחדול סוף סוף, לקרוא סיפורים מהם והחוצה להם, ולהתחיל לקרוא סיפורים מהם ופנימה להם; לקרוא לא איך הם משתייכים אלא איך הם עצמם.
יחסו לחילוניות והדת

במאמרו "עוז להיות חילוני" שהתפרסם בשדמות בשנת 1981 והכה גלים בחוגים שונים, כותב יזהר כי:
חילוני אינו חילוני מחמת ש"נתרוקן לו", מחמת ש"אמונתו נתייבשה", אלא מחמת שבחר לעמוד בעולם על חזקתו שלו, בלתי מודה באמונת הדתי, ובלתי נדון לחיי אמונה אחת, כל-כוללת, שלימה מאופק עד אופק, אמונת "כיפת הסלע". להיות חילוני, זה להיות בעל תביעה לריבונות על חייו. בלתי מחויב מראש למצוות או לחיובים שלא באו מהכרעתו ומהסכמתו האוטונומית, לרבות חולשתו, שגיאותיו ומחיר השגיאות, שעל ראשו.
החילוני הוא מי שמקבל עליו עמידה מתמדת במצב מהפכני. אין לו את מי להאשים ואין לו אל מי לפנות. כל האחריות עליו. האחריות ומחירה, האחריות וכאב בדידותה, אבל גם האחריות וריבונותה. הוא בעול אחריותו שבחר בה. הכל עליו עד שיימצא לו מה שיימצא, אם יימצא, ובלבד שתתיישב לו עם בחירתו וחופש רצונו - ואם לא - לא. הוא מבקש לעמוד בלא הזה, ככל האפשר, בלי להתפשר מדי. ובלי לרוץ מהר מדי לחפש לו הקלה או שלווה.
הדתי המצוי אינו מחפש. הוא כבר יש לו. עליו רק לקיים, רק לציית, רק לעשות כמצווה. לכל היותר לפרש סתירות. הוא, עומד וידיו מלאות לו, מלאות הלכות, תשובות ופסקים, ומנגנונים שלפיהם מכריעים בחוש שעוד לו נודע. אלא, שמי שידיו מלאות הוא לא יוכל לקחת עוד. רק מי שידיו ריקות יוכל לקחת - כשיימצאו. מבחינה זו, אשרי הידיים הריקות, הן יכולות לקחת - כשיימצא. ידיו הריקות של החילוני - הן יתרונו: הן עשויות לחיפוש, וכשימצא ייקח.
חידושי לשון

יזהר נהג לחדש מילים בעברית. רוב החידושים שלו נועדו לצרכים ספרותיים ולא נקלטו בשפה לאורך זמן. בין אלה שכן נקלטו בעברית: תִּגְבֵּר, שאפתני, לִחְשֵׁשׁ, ישנוני, דור האספרסו, דורגל, צדקנות; וכן כאלה שנשארו בתחום הסלנג: מזופת, מחורבן, סוף העולם (במשמעות של: הטוב ביותר).
מבחר מכתביו

אפרים חוזר לאספסת, (נדפס לראשונה ב"גליונות", 1938)
החורשה בגבעה (ועוד שלושה סיפורים), 1947
חרבת חזעה, השבוי, 1949.
שיירה של חצות, תש"י
עלילות חומית, תשי"ח
ימי צקלג, 1958.
ברגלים יחפות: שישה סיפורים לבני הנעורים, 1959
סיפורי מישור, 1963
על חינוך ועל חינוך לערכים, 1974
תפו ופוזה, תשל"ו
לקרוא סיפור, 1982.
סיפור אינו, 1983
קריאה לחינוך, 1984
פרידה מן החינוך, 1988.
שישה סיפורי קיץ, 1990
שני פולמוסים: פולמוס החינוך ופולמוס הספרות, 1990
מקדמות: סיפור, תל אביב: זמורה ביתן, 1992
צַלְהַבים: סיפור, תל אביב: זמורה ביתן, 1993
צדדיים: סיפורים, תל אביב: זמורה ביתן, 1996
אצל הים: שלושה סיפורים, תל אביב: זמורה ביתן, 1996
מַלְקוֹמִיָה יפהפייה: סיפור, תל אביב: זמורה ביתן, 1998
גילוי אליהו: סיפור, תל אביב: זמורה ביתן, 1999
פרסים שזכה בהם על כתיבתו

פרס ישראל, 1959, על ספרו "ימי צקלג"
פרס למדן, 1960, על ספרו "ברגלים יחפות"
פרס ברנר, 1959, על ספרו "ימי צקלג"
פרס ביאליק, 1991
פרס א.מ.ת, 2002
פרס אוסישקין, 1963, על ספרו "סיפורי מישור"
פרס בן-גוריון, 2001
מחקר אוניברסיטאי

כרמי נחום, התבנית המונולוגית ומאפייניה הלשוניים: < עיונים בסיפורי א"נ גנסין וס' יזהר >, תל אביב, 1977, אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה למדעי הרוח - החוג לספרות עברית, (עבודת גמר לתואר מ.א).
רוטשטין, מרק דוד, צורות אירוניה בספורים הקצרים של ס' יזהר (Forms of irony in the short stories of S. Yizhar), דיסרטציה: Brandeis University 1978.
ליאור שטרנברג, מראות ראשונים, מהדורות שניות: ילדות, זיכרון וזהות אצל חיים נחמן ביאליק, ס. יזהר, מרסל פרוסט ונטלי סארוט, עבודת גמר (מ"א), האוניברסיטה העברית בירושלים, תשנ"ח, 1998.
נילי אסינג, לשון פיגורטיבית בסיפורת של ס' יזהר: מאפיינים ותפקוד, דיסרטציה האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"א 2001.
נעמי שני, ייצוג התודעה המספרת ביצירת ס' יזהר, רמת-גן, דיסרטציה אוניברסיטת בר-אילן, תשס"א 2000.
מירי גלעד, האובייקט - מכמיהה להתבוננות ועד התגלות: דיון משווה ביצירתם של וירג'יניה וולף וס. יזהר רמת-גן, דיסרטציה אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ד, 2003.
עמית עסיס, ייצוג המציאות, הלשון והסוביקט הדובר ביצירתו של ס. יזהר, רמת-גן, עבודת גמר, מ.א. אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ה, 2005.
הדי שייט, הצבר התלוש בסיפורת המוקדמת של 'דור בארץ': על פי יצירות של ס. יזהר, משה שמיר וחנוך ברטוב, דיסטרציה, אוניברסיטת חיפה, 2005.
מקסים אוסצקי-פלדמן, המבנה עם הכינוי הדטיבי החוזר לנושא בלשון הסיפורת של ס' יזהר, עבודת גמר מ.א., האוניברסיטה העברית בירושלים, 2006.
נדב חרובי, קריאה אקזיסטנציאליסטית ב'ימי צקלג' לס' יזהר, עבודת גמר מ.א., האוניברסיטה העברית בירושלים, תשע"ב, 2011.
דביר צור, הבית והשדה כפולי הפנים: פואטיקת המרחב בספרים "מקדמות" ו"צלהבים" לס. יזהר, דיסרטציה, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשע"ב, 2012.
.Yuval Jobani and Gideon Katz, In the Convoy and Alongside It: A Study of S. Yizhar’s Works on Education and Literature, Contemporary Jewry, 36(2), 2016, pp.203-224
לקריאה נוספת

יוסף שה-לבן, ס. יזהר – האיש ויצירתו, הוצאת אור עם, 1978
קובי נסים, חזיון הולדת היהודי החדש, על המשמר, ז' בניסן תשנ"ב, 10 באפריל 1992, עמ' 19. על: ס' יזהר, מקדמות (תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ב 1992).
ניצה בן-דב, "אפוס על בן נבחר, עם ועולם: על מקדמות של ס. יזהר" חיים כתובים: על אוטוביוגרפיות ספרותיות ישראליות (שוקן, 2011) 76-52
ניצה בן-ארי, ס. יזהר: סיפור חיים, כרך ראשון, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2013
ניצה בן-ארי, ס. יזהר: סיפור חיים, כרך שני, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב 2017
חיים נגיד, ס. יזהר; מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו, תל אביב, עם עובד, 1972
גידי נבו, שבעה ימים בנגב – על "ימי צקלג" לס. יזהר, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומכון בן-גוריון, 2006
דביר צור, בין הבית לשדה, בין אדם למקום: המרחב והמקום בספריו של ס. יזהר 'מקדמות' ו'צלהבים', הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, 2015
אבי מעפיל, עיצוב המציאות בסיפורי ס. יזהר (דיסרטציה), ירושלים, האוניברסיטה העברית, 1988
חנן חבר, "שום גירוש לא פותר כלום; על "חרבת חזעה" מאת ס. יזהר", מרקמים ב' (תשע"ג), 601–614 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
נורית גוברין. "ספר של תיקון: 'צדדיים' לס. יזהר". 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ב', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב/2002.
נורית גוברין, "איך אבא מושיב ילד על קן צרעות; בין בן להוריו, קריאה מחודשת בכתבי ס. יזהר", דפים למחקר בספרות, (תשס"ט), 16-17, עמ' 251–293. כונס: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ד', הוצאת כרמל, תשס"ח/2008. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
הלית ישורון, איך עשית את זה? – ראיונות 'חדרים', הוצאת הקיבוץ המאוחד/ספרי סימן קריאה, 2016, עמ' 285–315, ראיון עם ס. יזהר מאוגוסט 1994.
עמית עסיס, לנוכח ערב סתיו מחריש: ס. יזהר והולדת הצבר מרוח הספרות, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2017.
תרגומו של ס. יזהר מימיו בתיכון למקטע מתוך המלט, נסיך דניה לצ'ארלס ומרי למב, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך יא', 2019.
עמוס עוז, "'החום והיום והרוח' (על פתיחת הנובלה "מקדמות" מאת ס. יזהר)", מתחילים סיפור, הוצאת כתר, 1996.
אביבה קרינסקי, דרכי עיצוב ופענוח של אלמנטים סמליים בסיפור "השבוי", בתוך המוטיב והסמל להוראת מונחי יסוד בספרות בשילוב עם אמנויות נוספות, אור-עם, 1985, עמ' 53–58.
יובל גלעד האפוס של ס. יזהר - הפיצול הכפול, יקום תרבות, 7 באוקטובר 2014.
שהם סמיט, ילד חולות: שישה ספורים בעקבות ס. יזהר, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017.
בני פירסט, "מלון או מולדת"; נאומי ס' יזהר כמבשרי הרטוריקה הסביבתית בישראל (מתוך מגמות נה2), מכון הנרייטה סאלד
הקיבוץ (סדרה תיעודית)

| --- | --- |

 כותבים:  ענת זלצר, מודי בר-און
 בימוי:  ענת זלצר
 מספר פרקים:  4
 הפקה
 חברת הפקה:  מודי וענת בע"מ, יולי אוגוסט הפקות
 עורכים:  מוריס בן-מיור, טל רבינר ועידו מוכריק
 צלמים:  שרק דה מאיו
 מוזיקה:  ערן ויץ
 שידור
 תקופת שידור מקורית:  2011
"הקיבוץ" היא סדרת טלוויזיה תיעודית בת ארבעה פרקים ששודרה בשנת 2011 בערוץ 8 ובערוץ הראשון. הסדרה נוצרה על ידי מודי בר-און וענת זלצר ועוסקת בהיסטוריה של התנועה הקיבוצית. בסדרה התראיינו בין השאר פרופסור זאב צחור, מוטי זעירא, יערה בר-און, אסף ענברי, רחל רבין ומוקי צור.
הסדרה זכתה בפרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי מטעם הפורום הדוקומנטרי בישראל בקטגוריית פרויקט התעודה הטלוויזיוני של השנה. הסדרה זכתה גם לביקורת חיובית בעיתון הארץ.
הערות שוליים

↑  פרס לסדרה הקיבוץ - פרויקט התעודה של השנה, באתר פורטל חקלאות טבע וסביבה
↑  תומר פרת, עכבר העיר אונליין, "הקיבוץ": תעודה טלוויזיונית מליגה אחרת, באתר הארץ, 3 ביוני 2011
אמילי ג'אסיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1970 (בת 55 בערך) בית לחם, יהודה ושומרון 
 מקום לימודים:  מכללת ממפיס לאמנות  אוניברסיטת דאלאס 
 תחום יצירה:  צילום טיולים, וידאו ארט 
 פרסים והוקרה:  פרס הנסיך קלאוס  פרס הוגו בוס 
 
אמילי ג'אסיר (בערבית: إميلي جاسر; נולדה ב-1970) היא אמנית רב-תחומית פלסטינית, עוסקת בצילום, וידאו ארט, פיסול ומיצבים. ג'אסיר עוסקת בתנועה, הגירה ומרחב בעבודתיה.
חייה

אמילי ג'אסיר נולדה בבית לחם וגדלה בסעודיה ולמדה במכללת ממפיס לאמנות, אוניברסיטת דאלאס ובאיטליה. היא זכתה בפרס הוגו בוס היוקרתי לשנת 2008. הציגה במוזיאונים בעלי שם בהם המוזיאון לאמנות מודרנית. היא הציגה בביאנלה של ונציה בשנים 2005 ו-2007. כיום היא מתגוררת ופועלת מרמאללה.
ג'אסיר פעילה בתחומים שונים בסצנת האמנות ברמאללה ובעולם הערבי. היא עבדה עם גלריות מקומיות כמו אל-מעמל בעיר העתיקה בירושלים, וברמאללה בעמותת אל-קטאן ומרכז ח'ליל א-סכאכיני. היא מילאה את תפקיד ראשת המחזור הראשון של תוכנית שהות האמנים "אשכאל אלוואן" (أشكال ألوان) - הסדנה הביתית בביירות (2011-2012) והשתתפה בקביעת תוכנית הלימודים הכללית. ג'אסיר יזמה פרויקטים מגוונים מביניהם הגלריה הווירטואלית של אוניברסיטת ביר זית. בשנת 2017, יחד עם אחותה הבמאית אן-מרי ג'אסיר, השיקו קמפיין מימון המונים לצורך הקמת חלל תצוגה עצמאי ומרכז אמנות קהילתי בית משפחתה מהמאה ה-19 בבית לחם.
עבודותיה

העבודות של ג'אסיר חוקרות נושאים פוליטיים והיסטוריים וזיכרון קולקטיבי אחרי הנכבה תוך כדי שימוש מורחב בחומר ארכיוני. היא יצרה את סדרת הצילומים ״ex libris״ אחרי שצילמה בטלפון הנייד במשך שנתיים תמונות של ספרים בספרייה הלאומית בירושלים שנאספו מספריות פרטיות בבתים פלסטינים במהלך מלחמת 1948.
בזמן שהותה בתוכנית שהות אמנים ב- MoMA PS1 בניו יורק, יצרה ג'אסיר עבודה קהילתית בה הקימה אוהל גדול המספיק למגורי משפחה, ועליו נכתבו שמות של 418 כפרים פלסטינים מיושבים או הרוסים. 140 איש השתתפו בתיעוד שמות הכפרים.
ב- 2004 ג'אסיר הציגה בביאנלה של מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בניו יורק ובמוזיאון אולריך לאמנות בקנזס את העבודה Where We Come From (מאין אנחנו באים), סדרת צילומים וטקסטים המציגים את ההגבלות המוטלות על פלסטינים החיים תחת הכיבוש הישראלי, כמו גם על פליטים פלסטינים שלא יכולים להגיע לביקור. התערוכה עוררה סערה ונערכו הפגנות מחוץ למוזיאונים.
העבודה שזיכתה אותה בפרס הוגו בוס, המיצב Material for a film (חומרים לסרט), עוקבת אחר ההתנקשות בוואאל עאדל זועייתר ברומא ב-1972 על ידי המוסד במבצע זעם האל.
פרסים והוקרה

2007: פרס קרן הנסיך קלאוס
2007: פרס אריה הזהב
2008: פרס הביאנלה הוגו בוס
2011: פרס אלפרט לאמנויות
2022: פרס הסרט הטוב ביותר על נושאים פלסטיניים, על הסרט "מכתב לחבר" בפסטיבל הסרטים אל-ארד
הערות שוליים

1 2 3  '"`UNIQ--templatestyles-00000000-QINU`"'Murphy, Maureen Clare (2008-12-15). "Palestinian artist Emily Jacir awarded top prize". The Electronic Intifada (באנגלית). נבדק ב-2017-11-01.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000002-QINU`"'Cooke, Rachel (2015-10-04). "Emily Jacir: Europa review – this is art as a cause". The Observer (באנגלית בריטית). ISSN 0029-7712. נבדק ב-2017-11-01.
↑  Alexander and Bonin, Alexander and Bonin
↑  عن أشكال ألوان  About US | ashkal alwan, ashkalalwan.org'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000007-QINU`"''"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'(ארכיון)
↑  LINKS, virtualgallery.birzeit.edu'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'(ארכיון)
↑  Dar Jacir دار جاسر, Kickstarter'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-0000000C-QINU`"'
↑  '"`UNIQ--templatestyles-0000000E-QINU`"'"Artist Emily Jacir Building an Art Center in the West Bank | artnet News". artnet News (באנגלית אמריקאית). 2017-05-23. נבדק ב-2017-11-01.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000010-QINU`"'"Emily Jacir" (באנגלית). נבדק ב-2017-11-01.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000013-QINU`"'Murphy, Maureen Clare (2008-12-15). "Palestinian artist Emily Jacir awarded top prize". The Electronic Intifada (באנגלית). נבדק ב-2017-11-01.
↑  Maureen Clare Murphy,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'Palestinian artist Emily Jacir awarded top prize, The Electronic Intifada, ‏2008-12-15'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000016-QINU`"'
↑  Emily Jacir - Biography. Young Artist of the Year Award 2018, universes.art'"`UNIQ--nowiki-00000018-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000019-QINU`"'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007496453905171  BIBSYS: 15045865  BnF: cb161519796 (data)  GND: 128750731  ISNI: 0000 0000 7852 2029  LCCN: no2004112898  PIC: 304300  RERO: 02-A016400320  RKD: 295501  SUDOC: 142288837  ULAN: 500122503  VIAF: 96584771   WorldCat (עם VIAF): 96584771
הרמון (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

סמליל הסדרה
 מבוסס על:  "נשות ההרמון", ספרה של מעיין סמדר
 סוגה:  דרמה מותחן
 יוצרים:  ענת ברזילי הדר גלרון גדי טאוב
 כותבים:  גדי טאוב הדר גלרון ענת ברזילי
 בימוי:  מרקו כרמל גדי טאוב
 שחקנים:  אלון אבוטבול, חן אמסלם, נועם לוגסי, יורם טולדנו, אסי לוי, ענת ברזילי, דוד שאול, הדר גלרון, שירה האס, רומי אבולעפיה, נטע שפיגלמן, שני קליין, גילת אנקורי, טל טלמון, אפרת אביב, דין גרבר, אור בן מלך
 פסקול:  עמי ערד
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  8
 הפקה
 מפיק:  איילת אימברמן
 מפיקים בפועל:  חגית אסולין
 חברת הפקה:  אנדמול שיין ישראל
 עורכים:  דנה ירדני ריכטר מרתה ויזלטיר
 צלמים:  עמית יסעור
 מוזיקה:  טל ירדני
 אורך פרק:  45 דקות
 שידור
 רשת שידור:  רשת 13
 תקופת שידור מקורית:  1 בפברואר 2018 – 9 במרץ 2018
 קישורים חיצוניים
 13tv.co.il/vod/harmon/
 דף התוכנית ב-IMDb
הרמון היא סדרת דרמת מתח ישראלית בהפקת החברות אנדמול שיין ורשת. הסדרה נכתבה על ידי ענת ברזילי, הדר גלרון וגדי טאוב, בהשראת ספרה האוטוביוגרפי של מעיין סמדר "נשות ההרמון". הסדרה עלתה לאוויר ב־1 בפברואר 2018 ברשת 13, וכללה שמונה פרקים.
שחקנים

אלון אבוטבול – שבתאי צדיק, האנטגוניסט הראשי של הסדרה.
חן אמסלם זגורי – מאיה לוין, הדמות הראשית בסדרה.
נועם לוגסי – הגר לוין, אחותה הקטנה של מאיה
יורם טולדנו – יואל לוין, אביהן של מאיה והגר
אסי לוי – תקווה לוין, אימן של מאיה והגר
שירה האס – תמר, בתם של שבתאי ועטרה אשר גדלה במחשבה כי אמה היא אלינור.
ענת ברזילי – אבישג, אחת מנשותיו של שבתאי והיחידה שנשואה כדין
דוד שאול – אריאל צדיק, בנם של שבתאי ואבישג
נטע שפיגלמן – אלינור צדיק, בתם של שבתאי ורחלה
שני קליין – תהילה (נועה), אחת מנשותיו של שבתאי
גילת אנקורי – רחלה, אחת מנשותיו של שבתאי
רומי אבולעפיה – הודיה, אחת מנשותיו של שבתאי
טל טלמון – אושר, אחת מנשותיו של שבתאי
הדר גלרון – אריאנה, עובדת סוציאלית, אחת מנשותיו של שבתאי
אפרת אביב – איילת, אחת מנשותיו של שבתאי
מנואל אלקסלסי – שבת, נכדתו של שבתאי
כפיר סקנדרני – נועם, הבן של תהילה
ליאור סומך גורמן –
דין גרבר – דורי, חבר של תמר
אור בן מלך – מייקי
שחקנים > שחקני משנה

הרצל טובי – סרנו, קצין בילוש במשטרה
אינה בקלמן – יאנה, אחת מנשותיו של שבתאי
מיכל ורשאי-ארלוק – אורלי אסולין, עיתונאית
אסף בן לולו – הגרוש של תהילה ואבא של הילד שלהם
איילת מרגלית – מנהלת בית הספר
הפקה

הסדרה נוצרה בהשראת דמותו של גואל רצון ומבוססת בעיקרה על ספרה של מעיין סמדר ("נשות ההרמון"), שהייתה חברה בכת שלו, אך גם על מאפיינים של כתות אחרות שנאספו בעזרת ראיונות ועבודות תחקיר. בפתיח הסדרה מופיעה שקופית המציינת כי "כל דמיון בין הסדרה לבין אירועים אמיתיים הוא מקרי בהחלט". עורכת הדין שלומציון גבאי מנדלמן, אשר שימשה כסנגורית במהלך המשפט של גואל רצון, מתחה ביקורת על כך וטענה כי קיימים הרבה קווי דמיון בין הסיפור לסדרה וכי "הם צוחקים על הצופים". בריאיון ל-103FM סיפרה מעיין סמדר בתגובה, שמיד לאחר אותה שקופית מצוין שהסדרה מבוססת על ספרה ואישרה שמרבית העלילה בסדרה מבוססת על מקרי אמת וחייה בצד גואל רצון, בנוסף גילתה כי דמותה מגולמת על ידי השחקנית חן אמסלם. השחקנית נועם לוגסי התייצבה לסט הצילומים כחודש לאחר שאחותה התאבדה.
הסדרה עלתה לאוויר עם שידור רצוף של שני הפרקים הראשונים אשר זכו ל־16.4% ו־16.2% אחוזי צפייה בהתאמה.
עלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הסדרה מגוללת את סיפורה של כת בהנהגתו של שבתאי צדיק (אלון אבוטבול) שמקיף את עצמו בנשים שמצאו אצלו אוזן קשבת וכולם יחדיו מתגוררים במעין קומונה. שבתאי מעביר למשפחתו ולכל דורש שיעורי קבלה ורוחניות. הסדרה מתמקדת בכמה דמויות מרכזיות, מן הכת ומחוץ לכת. מאיה לוין (חן אמסלם זגורי) היא בחורה צעירה שהצטרפה לכת אחרי ששבתאי הצליח לרפא אותה ממיגרנות, ומייחלת להיות אחת מנשותיו של שבתאי וללדת לו ילדים. מאיה משכנעת את אחותה, הגר (נועם לוגסי) להגיע לטיפולים אצל שבתאי, וזו מגלה גם עניין אישי בשבתאי ובלימודים אצלו. הוריהן של השתיים, יואל (יורם טולדנו) ותקווה (אסי לוי) לוין, מנסים בכל יכולתם להוציא את מאיה מהכת, ולמנוע את כניסתה של הגר לשם. שבתאי מגלה עניין בהגר ומעוניין שהיא תצטרף אליהם. הסדרה עוקבת גם אחרי כמה דמויות מרכזיות בתוך הקומונה, בהן תמר (שירה האס), נכדתו של שבתאי שמגלה את העולם בחוץ ומעוניינת להיות חלק ממנו.
ראו גם

הרמון
בית הנשים