stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הציורים השחורים
ניתוח > אטרופוס (הגורל)

הציור הוא פרשנות מחודשת לנושא המיתולוגי של אלות הגורל – המוירות, המכונות גם אחיות הלילה, כפי שמסופר בספרי הקלאסיקנים של המיתולוגיה היוונית. בראשות "אחיות הלילה" עמדה אטרופוס, הנושאת מספריים על מנת לחתוך את חוטי החיים; קלותו, שנושאת פלך וטווה את חוט החיים (בציור של גויה הוחלף הפלך בבובה או תינוק שזה נולד כאלגוריה לחיים). ולאכסיס, ה"מסובבת", שתפקידה למדוד את אורך סיב החיים. לשלוש הדמויות הנשיות מתווספת דמות רביעית, המזוהה כגבר. אחת מההשערות היא שהדמות הרביעית עשויה לייצג את פרומתאוס, שנכבל על הר כשעיט מנקר מדי יום את הכבד שלו, כעונש מהאלים על גניבת האש.
מגוון הצבעים של הציור מצטמצם, במידה רבה אף יותר משאר הציורים השחורים האחרים. צמצום פלטת הצבעים מחזק את האווירה הלילית והלא מציאותית, המתאימה למיתוס היצירה. ההיבטים השרירותיים, הבלתי הגיוניים בציורים השחורים, וביצירה זו במיוחד, נחשבים כמבשרים לאמנות המודרנית.
ניתוח > שני זקנים אוכלים מרק

ביצירה מופיעות שתי דמויות קשישות מתנודדות קדימה מתוך הרקע השחור. אף על פי ההנחה כי הם גברים, מגדרם אינו ידוע בוודאות. הפה של הדמות השמאלית נשאב בצורה מעוותת כנראה ממחסור בשיניים. אך בניגוד מוחלט לביטוי מונפש וריאליסטי זה, פניה של הדמות הסמוכה לה כמעט ולא נראים חיים, כיצור מת-חי. עיניה של הדמות מעוטרות כשקועות ושחורות וראשה נראה כגולגולת אנושית חסרת עור וגידים.
ביצירה זו הטיפול בצבע הוא בצורה חופשית ונראה כי הצורה החלטית ומהירה ללא כל היסוס. פלטת הצבעים ביצירה מזכירה את השימוש הצבעים של האמן ביתר היצירות האחרות בסדרה; שחור, גוני אדמה ואפור.
ניתוח > תהלוכת המשרד הקדוש

היצירה מתארת תהלוכה של כשמונה אנשים. אדם אחד לובש בגדים מהמאה ה-17 ונושא כוס, האחר הוא נזיר או נזירה. המחצית השמאלית של הציור עם שמיו הבהירים היא מעיין מעבר בין הצבעים הכהים השולטים בציורים השחורים אל פלטת צבעים עדינה ורכה יותר. נראה כי קיים קשר בין "תהלוכת המשרד הקדוש" ליצירה "עלייה לרגל לסן איזידרו" וכי שתי היצירות יחד מתארות נרטיב אחד או סיפור המחולק לשתי יצירות.
ניתוח > עלייה לרגל לסן איזידרו

היצירה מציגה תצפית על העלייה לרגל לכיוון ההרמיטאז' של סן איזידרו במדריד, ציור המהופך כמעט לחלוטין מציורו של גויה באותו נושא שלושים שנה קודם לכן באחו של סן איזידרו. בעוד שהיצירה הקודמת הוותה תיאור מנהגי חג מסורתי במדריד ומתן תצפית מדויקת למדי על העיר, הציור הנוכחי מציג קבוצה של דמויות בולטות בשעות הלילה, ככל הנראה משיכרות ובפרצופים מעוותים. בציור מופיעים גם דמויות משכבות חברתיות מגוונות. בקדמת הבמה מופיעה קבוצה ספציפית וצפופה של דמויות בעוד שבהמשך השיירה מופיעים נזירים ונזירות. נושא התהלוכה שימש להדגשת היבטים תיאטרליים או סאטיריים; מבחינה זו יש לתמונה הקבלות לציור קבורת הסרדין, שצויר בין השנים 1812 ל-1819.
בציורי גויה חוזר המוטיב של הצגת קהל הדועך לאט לאט למרחקים, שהוצג כבר ביצירתו באחו של סן איזדרו ובסדרת הציורים שלו אסונות המלחמה.
בקצה הציור החלל הפתח מדגיש את כל שאר המסה המוצקה והקומפקטית, ומביא את ההומניזציה של היחידים לקבוצה חסרת צורה. היוצא מן הכלל הוא דמות שאת פניה ניתן לראות בפרופיל ונראה כי היא גונחת או שרה.
פלטת הצבעים ביצירה, בדומה לשאר היצירות, מתבססת על צבעים שחורים, אפורים וגווני אדמה מוחלטים, המדגישים את הסצנה האפלולית שמתעסקת באובדן הזהות בקרב ההמונים. ניתן להתייחס ציור כמבשר לציור האקספרסיוניסטי ובמיוחד ליצירותיו של ג'יימס אנסור.
סגנון

המאפיין הקבוע של הציורים הוא האלמנט הסגנוני. הרכב הציורים הוא חדשני. הדמויות מופיעות בדרך כלל מחוץ למרכז, כאשר הדוגמה הברורה ביותר לכך היא "ראשים בנוף", שבו מופיעים חמישה ראשים מקובצים בפינה הימנית התחתונה של היצירה שלכאורה חתוכה או כמרמז שהדמויות עומדות לעזוב את הציור. חוסר האיזון מדגים קומפוזיציה מודרנית מאוד.
רוב הסצנות המתוארות בציורים השחורים אינן מתרחשות בלילה, אלא מדגימות היעדר של אור, היום שמת. הרקעים השחורים מדגישים את הקשר עם מות האור, דבר המייצר תחושה של פסימיות, חזיונות איומים, תחושה של חידה שאינה בעלת פתרון במרחב לא מציאותי.
פניהם של הדמויות לרוב מעידות על הרהור, חוסר ידיעה ולעיתים פחד/אימה. הפנים מציגות כמעין קריקטורות בעלות חייתיות וגרוטסקה. הציורים מציגים את הכיעור, הנוראי, את העדר היופי באמנות.
כל התכונות הללו מהוות הדגמה של המאפיינים הנחשבים כיום כמבשרי האקספרסיוניזם הציורי. הסיבה לכך היא שעבודתו של גויה קוהרנטית, במיוחד באופן שבו מבקרי האמנות העריכו אותה ועקב השפעתה על הציור המודרני. ניתן לומר שבסדרה זו גויה הרחיק לכת מתמיד בהגשמת רעיונותיו המהפכניים וגישתו החדשנית לאמנות ציורית. אין לשכוח כי גויה לא ראה ביצירות אלה כדרך חדשה בעולם הציור, אלא צייר את תחושותיו ופחדיו בצורה גלויה וחסרת מעצורים מתוך מחשבה שציורים אלה לא יתפרסמו לקהל הרחב.
נקודת מבט פסיכולוגית-סוציולוגית

מבקרי אמנות מסכימים כי השפעות פסיכולוגיות וחברתיות מסוימות עומדות מאחורי יצירת הציורים השחורים. בין הראשונים היה מודעותו של הצייר לדעיכה הגופנית, שהודגשה על ידי מערכת היחסים שלו עם אישה צעירה ממנו בהרבה, לאוקדיה וייס. מחלתו הקשה של גויה משנת 1819 מסמנת את תחילתה של דעיכה זו - הדבר הכה בו והשאיר אותו חלש וקרוב למוות. העיסוקים הללו באים לידי ביטוי בבחירות של גויה ביצירת הסדרה, הצבעים ובחירת הנושאים של היצירות.
מנקודת מבט סוציולוגית, הדבר מצביע על כך שגויה צייר את ציורי הקיר רק לאחר 1820 ולאחר שהחלים ממחלתו, אף כי אין שום הוכחה מוחלטת לכך. הטיפול הסאטירי שלו בדת (עלייה לרגל, תהלוכות, האינקוויזיציה) ועימותים אזרחיים (דו-קרב אַלּוֹת או בפגישת הקונספירציה המתוארת לכאורה בגברים קוראים ואף בפרשנות הפוליטית שעשויה להיות מיושמת על סטורן טורף את אחד מבניו בה סטורן מייצג את המדינה הטורפת את נתיניה ואזרחיה), עולה בקנה אחד עם התקופה הבלתי יציבה בה ספרד מצאה עצמה בעקבות ההתקוממות החוקתית בהנהגת פרננדו השביעי. קיימת הנחה כי הנושאים שבחר גויה לצייר והטון של הציורים התאפשרו בגלל היעדר צנזורה פוליטית שהתגברה שוב עם שחזור המלוכה המוחלטת ומעצם כך שמלכתחילה גויה צייר לעצמו בתוך ועל קירות הבית כמעין שחרור דעותיו ומחשבותיו.
אותנטיות

בשנת 2003, הטיל היסטוריון האמנות חואן חוסה ג'ונקרה ספק באותנטיות של הציורים השחורים, שכן לטענתו הם לא יכלו להיות מצוירים במהלך חייו של גויה. לטענתו, מסמכים משפטיים עכשוויים מתארים את קווינטה דל סורדו כווילה בעלת קומה אחת, כשהקומה השנייה נוספה רק לאחר מותו של גויה. אם אכן הקומה העליונה לא הייתה קיימת בתקופתו של גויה, הרי שהציורים השחורים (או לפחות אלו שנמצאו בקומה העליונה) לא יכלו להיות פרי עבודתו של גויה, והוא משער שייתכן שבנו של גויה חוויאר יצר את הציורים, ובנו של חוויאר מריאנו פרסם אותם כיצירה של גויה למען רווח כספי.
התיאוריה הנ"ל נדחתה על ידי חוקר גויה, נייג'ל גלנדינינג, שפרסם מאמר אקדמי המגן על האותנטיות של הציורים ומאוחר יותר ערך הרצאה במדריד שבה חזר על קביעתו. גלנדינג מצא קשרים בין הציורים השחורים ליצירות אחרות של גויה (למשל השני במאי 1808), והצביע על ראיות תיעודיות שונות, כולל רשימת נכסים של האמן משנת 1812, שקוטלגה על ידי בנו של גויה, חוויאר, בה נכללות היצירות.
כיום, מוזיאון הפראדו מכיר בציורים השחורים כאותנטיים.
ביבליוגרפיה

"Goya's Country House in Madrid. The Quinta del Sordo", Apollo, CXXIII, 288, 1986.
Brown, Jonathan, and Mann. Richard G. (1990) Spanish Paintings of the Fifteenth through Nineteenth Centuries. The Collections of the National Gallery of Art Systematic Catalogue. Washington, D.C.
TWENTY FIRST CENTURY PERSPECTIVES on Nineteenth-Century Art: Goya's Ambiguous Saturn, Essaya in Honor of Gabriel P. Weisberg, by Rosemont Publishing & Printing Corp, 2008, pp.131-132
The Strange Translation of Goya's Black Paintings, by Nigel Gleandinning from The Burlington Magazine, Jul.1975, pp.464-477
Goya by Robert Hughes, The Gardian, by Nicholas Lezard, 6 Nov 2004,
The Artchive, Francisco de Goya (1746-1828) The Black Paintings, by David Sylvester,
Goya, by Fred Licht, Abbeville Press, 2001
The Meadow of San Isidro, 1788 by Francisco Goya
Bozal, Valeriano, Pinturas Negras de Goya, Tf. Editores, Madrid, 1997
Junquera, Juan José. The Black Paintings of Goya. London: Scala Publishers, 2008
Richard Schickel and the Editors of Time-Life Books, The World of Goya 1746-1828 (New York: Time-Life Books, 1968), 172.
Stoichita, Victor & Coderch, Anna Maria. Goya: The Last Carnival. London: Reakton books, 1999
שער לאמנות המודרנית: אמנות המאה התשע עשרה, עריכה מבואות והערות זיוה עמישי-מייזליש, הוצאת מאגנס ירושלים 2010, 96-104
המיתולוגיה היוונית: הארגונאוטים, מתוך טקסטולוגיה
ניו יורק טיימס "סוד הציורים השחורים" 27 ביולי 2003
ראו גם

סטורן טורף אחד מבניו
הערות שוליים

↑  שירה פרידפרטיג, אימה, אפלה ומסתורין בביתו של הצייר החירש. על "הציורים השחורים" של פרנסיסקו גויה, באתר ARToday, ‏2021-06-30
1 2 3  Arthur Lubow, The secret of the black paintings, The New York Times, 2003
↑  היו מספר הצעות לשמות הציורים. המוקדם ביותר הגיע ממלאי הנכסים של הצייר לאחר מותו של גויה שביצע אנטוניו ברוגדה
↑  Stephen Phelan, Goya's ,Black Painting: Some people can hardly even look at them,, Tha Guardian, ‏30 Jan 2019
↑  גויה עצמו היה חירש עקב מחלה שלקה בה בהיותו בן 46.
↑  John Dowling, Buero Vallejo's Interpretation of Goya's "Black Paintings",, American Association of Teachers of Spanish and Portuguese, May 1973, עמ' 449-457
↑  [, http://www.artchive.com/galleries/goya/notes_esp.html#paintings Goya: The Balck Paintins" from Quinta del Sordo]
↑  Essaya in Honor of Gabriel P. Weisberg, TWENTY FIRST CENTURY PERSPECTIVES on Nineteenth-Century Art: Goya's Ambiguous Saturn, Rosemont Publishing & Printing Corp, 2008, עמ' 131-132
↑  Hughes, Robert, Goya, New York: Alfred A. Knopf, 2003
1 2  Nigel Gleandinning, The Strange Translation of Goya's Black Paintings, The Burlington Magazine, Jul 1975, עמ' 464-477
↑  המיתולוגיה היוונית: הארגונאוטים, מתוך טקסטולוגיה:
↑  Nicholas Lezard, Goya by Robert Hughes, The Gardian, ‏, 6 Nov 2004
↑  Brown, Jonathan, and Mann. Richard G, Spanish Paintings of the Fifteenth through Nineteenth Centuries, The Collections of the National Gallery of Art Systematic Catalogue.
1 2  David Sylvester, Francisco de Goya (1746-1828) The Black Paintings, The Artchive
1 2  Fred Licht, Goya, Abbeville Press, 2001
↑  ספר יהודית הוא אחד הספרים החיצוניים לתנ"ך, שעוסק ככל הנראה בתקופת שלטון ממלכת פרס בארץ ישראל (המאות ה-6 עד ה-4 לפנה"ס
↑  Junquera (2008), p. 68
↑  The Meadow of San Isidro, 1788 by Francisco Goya
↑  Juan José Junquera, Los Goya: de la Quinta a Burdeos y vuelta, Archivo Español de Arte 76, 2003
↑  Juan José Junquera y Mato, La Quinta del Sordo in 1830: response to Nigel Glendinning, Spanish Art Archive 78, 2005
↑  Nigel Glendinning, Las Pinturas Negras de Goya y la Quinta del Sordo. Precisiones sobre las teorías de Juan José Junquera, Archivo Español de Arte 77, 2004
↑    Professor Nigel Glendinning (Obituary), The Telegraph, 3 March 2013
↑  Lubow, Arthur (2003-07-27). "The Secret of the Black Paintings". The New York Times (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2024-06-15.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb133239926 (data)
מלחמות האזרחים ברפובליקה הרומית

מלחמות האזרחים היו אחד המאפיינים הבולטים ברפובליקה הרומית המאוחרת (133 לפנה"ס – 44 לפנה"ס או 27 לפנה"ס). הסיבה למעשי האיבה הייתה הקיטוב הפוליטי בין שתי הסיעות העיקריות ברומא העתיקה הפופולרים והאופטימאטים.
רקע > הרפובליקה הרומית המאוחרת

בתקופת מלחמת האזרחים הייתה הרפובליקה הרומית האימפריה השלטת באגן הים התיכון. בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס השלימה רומי את כיבושו של חצי האי האפניני; בהמשך המאה ה-3 הכניעה את קרתגו בשתי מלחמות קשות וממושכות ובשנת 146 לפנה"ס החריבה אותה כליל; במאה ה-2 והראשונה לפנה"ס כבשה את יוון וכמעט את כל הממלכות ההלניסטיות באסיה הקטנה ובמזרח התיכון. רומא כבשה גם חלקים נרחבים של חצי האי האיברי, חלקים מאפריקה הצפונית ואזורים נוספים.
כיבוש שטחים היה אחד הכוחות המניעים המרכזיים בפוליטיקה הרומית, והיה חיוני לכלכלה של האימפריה, שנשענה במידה רבה על עבודת עבדים. כיבוש שטחים חדשים וסיפוחם לתחומי האימפריה הביא הון רב לקופת האימפריה, שפע של עבדים ויוקרה פוליטית למצביאים הרומיים, שעמדו בראש מסעות הכיבוש. מצביאים מנצחים זכו לכבוד רב, שהיה חיוני לצבירת הון פוליטי ברומא. מצביאים שנחלו ניצחונות גדולים על האויב, או הביאו לסיפוח שטחים חדשים לתחומי האימפריה הרומית, היו זכאים לערוך טריומף - מצעד ניצחון רב רושם.
הרפובליקה הייתה מחולקת לפרובינקיות ולאיטליה גופה. בגלל קשרי פטרון-קליינט ברומא העתיקה לכל אחד מהאריסטוקרטים הבכירים היו מוקדי כוח שמהם יכול היה לשאוב תמיכה ואף כוח אדם לצבאו. כך בסיס כוחו העיקרי של פומפיוס היה במזרח. הקשרים הטובים בין המחוזות המזרחיים ופומפיוס נוצרו בשנות ה-60 עת נלחם בפיראטים, במיתרידטס וערך מסע מלחמה גדול שהגיע מאסיה הקטנה עד שערי ירושלים. יתרה מכך, חלק ניכר מהווטרנים של פומפיוס קיבלו חלקות אדמה באזור זה והוא יכול היה להסתמך עליהם בעת הרחבת שורות צבאו.
רקע > רקע פוליטי

למרות הרפורמות של סולה, הרוחות המשיכו לסעור ברומא, והחיים הפוליטיים הפכו אלימים יותר ויותר (דוגמה מפורסמת לכך היא קשר קטילינה). על רקע האלימות הגוברת והמחלוקות הסיעתיות בתוך המעמד השליט (ה-nobilitas) חברו שלושה פוליטיקאים רומאים בשנת 60 לפנה"ס ליצירת ברית הידועה בשם הטריומווירט הראשון. היו אלה גנאיוס פומפיוס מגנוס - המצביא המפורסם ביותר ברומא בעת כינון הטריאומווירט, מרקוס ליקיניוס קראסוס - האיש העשיר ביותר ברומא ומי שדאג לממן את מסעי הבחירות של יוליוס קיסר, ויוליוס קיסר עצמו. לחיזוק הברית השיא קיסר את בתו יוליה לפומפיוס - ברית נישואין שנהגתה לצרכים פוליטיים אך הולידה אהבה גדולה בין בני-הזוג. הטריאומווירט היה חסר כוח פוליטי רשמי, ונאלץ לפעול מאחורי הקלעים להשגת קולות בבחירות תומכיהם למשרות פוליטיות.
הברית הפוליטית עם הכוחות החשובים ברפובליקה הרומית הייתה בעלת חשיבות עליונה לקיסר. בשלב הראשון הבטיחה לו הברית את הקונסולאט של שנת 59 לפנה"ס, ובשלב השני את הפיקוד הצבאי הבכיר לו התאווה. בהמשך הבטיחה הברית את עורפו הפוליטי ברומא בזמן שנלחם בגאליה. אלמלא הברית יכול היה הסנאט להפסיק את מסע הכיבושים כרצונו. הברית הייתה בעלת עוצמה פוליטית רבה (כדבריו של סווטוניוס: דבר לא נעשה ברפובליקה בלי הסכמתם). עם זאת, שלושת הטריומווירים לא שלטו באופן מוחלט בפוליטיקה הרומית, והיה עליהם להמשיך ולטפח יחסים טובים גם עם פוליטיקאים זוטרים יותר.
למרות כוחו של הטריאומווירט היו לקיסר אויבים פוליטיים בעלי עוצמה רבה. טריבון הפלבס פובליוס קלודיוס פולכר, בן החסות של קראסוס, ניסה לחזק את מעמדו על ידי התקפות על פומפיוס וכך היה עשוי להחליש את הברית ביניהם. קאטו הצעיר, נציגה הבולט של הסיעה השמרנית, התקיף את קיסר עוד בזמן היותו קונסול ברומא והחריף את התקפותיו כשקיסר היה עסוק במלחמה בגאליה.
אויביו הפוליטיים של קיסר ניסו לערער את הברית האסטרטגית בין קיסר לשני שותפיו ולפגוע במינוי שניתן לו, הודות לו יכול היה להמשיך במסע הכיבושים הנרחב. הסכנה הגדולה ביותר ארבה לקיסר בשנת 56 לפנה"ס, כאשר שני הקונסולים של אותה שנה - גנאיוס קורנליוס לנטולוס מרקלינוס ולוקיוס מארקיוס פיליפוס - ניסו למנות אדם אחר למושל גאליה טרנסאלפינה. כדי להתמודד עם האיום נפגשו הטריאומווירים בלוקה בשנת 56 לפנה"ס והחליטו שקראסוס ופומפיוס ירוצו למשרת הקונסול. בחירתם הסירה את האיום שנשקף לקיסר. כמו כן הסכים הסנאט לשלם את שכרם של הלגיונות שגויסו ללא אישור מוקדם ממנו.
כדי לשמור על האינטרסים שלו, דאג יוליוס קיסר לרצות את שתי הקבוצות. מצד אחד דאגו בעלי בריתו, חבריו לטריאומווירט, שלא יקום כוח פוליטי בעל השפעה שיש בו כדי לאיים עליו. הוא דאג לשלוח מקורבים נאמנים שיעשו נפשות עבורו בקרב הפוליטיקאים ואף ניסה לחזק את בריתו עם הטריאומווירים האחרים. כך למשל שחרר את פובליוס, בנו של קראסוס, עם כוח פרשים גדול למען מסעו למזרח נגד האימפריה הפרתית. כדי לפייס את המוני העם הפיץ קיסר בתדירות גבוהה בשורות אודות ניצחונותיו על ה"ברברים", שפורסמו בספרו "מלחמת גאליה". בספרו זה דאג לשבח את מעשיהם של הלוחמים הרומים שהגיעו מתוך דלת העם ובייחוד את הקנטוריונים, שגם הם לא נמנו עם העלית הרומית.
הסיבות לפרוץ מלחמות אזרחים

הרפורמות של גאיוס מאריוס יצרו תלות חזקה בין המצביא לפקודיו. היה מקובל שהמצביא דאג לחייליו בתום תקופת השירות שנקבעה בחוק. הדאגה באה לידי ביטוי בעיקר במתן קרקעות חקלאיות לחיילים המשוחררים. החיילים המשוחררים בתמורה תמכו בשאיפות הפוליטיות של מצביאם. כתוצאה מכך, צבאות גדולים היו נאמנים בראש ובראשונה למצביאם ולא למדינה. אם המצביא בחר להתעמת עם המדינה, הצבא תמך בו ונתן תוקף מעשי לדרישותיו.
לקריאה נוספת

P.A. Brunt, The fall of the Roman Republic, Oxford university press, 1988
Adrian Goldsworthy, Caeser's Civil War 49 - 44 BC. Osprey, 2002
John T. Ramsey, "The Poconsular years: Politics at a Distanse", In Miriam Griffin (ed.), A Companion to Julius Caesar, Blackwell Publishing, 2009.
הערות שוליים

↑  במסגרת הטריומף היה המנהיג המנצח צועד למרכז העיר רומא עם צבאו, בזמן שחייליו שרים שירים היתוליים עליו, ומציג לראווה את שלל המלחמה ואת העבדים שנשבו במהלך הניצחון. בתום החגיגה, הקריב המנהיג קורבן לאל יופיטר ונערכה סעודה חגיגית לצבא המנצח, לסנאט ולתושבי העיר.
↑  פלוטרכוס, חייו של פומפיוס, 48.5 קישור לגרסה דיגיטלית (באנגלית)
↑  סווטוניוס, חיי שנים-עשר הקיסרים, קיסר, 19.2 קישור לגרסה דיגיטלית
↑  John T. Ramsey, p. 38
↑  John T. Ramsey, pp. 40-41
↑  Adrian Goldsworthy (2002), p. v
↑  Adrian Goldsworthy (2002), p. vi
↑  P. A. Brunt (1988) p. 32
↑  P. A. Brunt (1988) p. 35
↑  P. A. Brunt (1988) p. 38
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph779421 
טריומף - מסימני הניצחון החשובים שהקנו יוקרה פוליטית רבה ברומא העתיקה
האופרה הלאומית ההולנדית

| --- | --- |
בניין התיאטרון למוזיקה באמסטרדם ("סטופרה")
 תאריך ייסוד:  1946 (מתוך מפעל האופרה המוניציפלי שהוקם ב-1941)   1965 - האופרה הלאומית ההולנדית
 מדינה:  הולנד
 מיקום:  התיאטרון למוזיקה ("סטופרה") באמסטרדם - בככר וטרלו באמסטרדם, על הנהר אמסטל
 אולם קונצרטים:  "סטופרה"
 מנצח:  לורנצו ויוטי   מנהלת אמנותית - סופי דה לינט
 פרסים:  להקת האופרה של שנת 2016 (לונדון)
 https://operaballet.nl/en
 
האופרה הלאומית ההולנדית (בהולנדית: De Nationale Opera בעבר De Nederlandse Opera או DNO) היא להקת אופרה הולנדית שביתה באמסטרדם, ארצות השפלה. יש לה בית משותף עם להקת הבלט הלאומי ההולנדי:בניין הסטופרה, שעוצב על ידי האדריכלים צס דאם ווילהלם הולצבאור ונפתח ב-1986.
היסטוריה

להקת האופרה ההולנדית קמה זמן קצר אחרי תום מלחמת העולם השנייה כלהקה קבועה רפרטוארית. מושבה הראשון היה סטאדססכואובורך, תיאטרון fin de siècle בליידספליין באמסטרדם. היא ערכה באותה תקופה סיורי הופעות ברחבי ארצות השפלה, במיוחד בערים אמסטרדם, האג, רוטרדם ואוטרכט.
ב-1964 שינתה הלהקה את שמה ל De Nederlandse Operastichting - "קרן האופרה ההולנדית". היא אימצה אז גישה עונתית, כשהזמינה סולנים וצוותים אמנותיים עבור כל הפקה.
החזרות ומופעי הבכורה התקיימו ב"צירקוסתיאטר" ברובע סכוונינגן של האג. ב-17 בנובמבר 1965 הלהקה הציגה את הפקתה הראשונה, אביר הוורד מאת ריכרד שטראוס.
ב-1986 עברה לבניינה החדש - "התיאטרון למוזיקה של אמסטרדם" על האמסטל, הידוע כ"סטופרה", אותו חלקה עם להקת הבלט הלאומי ההולנדי. לאחר מכן היא נקראה De Nederlandse Opera (DNO) כלומר, האופרה ההולנדית . ב-2014 התמזגה עם להקת הבלט הלאומי ושינתה את שמה ל "אופרה הלאומית והבלט ההולנדיים" - Nationale Opera en Ballet.
לרשות האופרה ההולנדית עומדים מקהלה משלה, בת ששים זמרים וכן צוות טכני בן 260 עובדים. באופן היסטורי אין ללהקת האופרה תזמורת בית משלה, כשהיא נעזרת בשירותיהן של תזמורות שונות בהולנד, לרבות התזמורת הפילהרמונית ההולנדית (NPO), התזמורת הקאמרית ההולנדית (NKO), תזמורת קונצרטחבאו המלכותית, התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם, תזמורת הרדיו הפילהרמונית של הולנד, התזמורת רזידנציה של האג והאנסמבל אסקו/שנברג.
האופרה הלאומית ההולנדית מפיקה בממוצע אחת עשרה הפקות בשנה. בעוד שמרבית מופעיה מתקיימים בבניין ה"סטופרה", הלהקה מופיעה גם בסטאדססכואובורך, בתיאטרון קארה המלכותי, ובאתר התעשייה וסטרגזפבריק באמסטרדם. למשך שנים רבות, הפקתה בחודש יוני היא חלק מפסטיבל הולנד בהשתתפות תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית.
האופרה ההולנדית השאילה הפקות שלה לפורומים חשובים לאופרה בעולם כמו מטרופוליטן אופרה, האקדמיה למוזיקה של ברוקלין, פסטיבל המרכז לינקולן בניו יורק, פסטיבל זלצבורג או פסטיבל אדלייד באוסטרליה.
בשנים 1998–2018 המנהל האמנותי של האופרה ההולנדית היה הבמאי פייר אודי. החל מ-2018 את מקומו ירשה סופי דה לינט.
בשנים 1987–2012 כיהנה כמנלת אדמיניסטרטיבית טרוזה לודר. עד 2020 ניהלה את מניהלת האופרה והבלט המאוחדים אלס ואן דר פלאס. החל מ-2021 התמנה כמנהל אדמיניסטרטיבי סטיין סכונדרוורד.
בשנים 1999-1986 מנצח ראשי של האופרה היה הרטמוט הנכן שכיהן במקביל גם כמנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית ההולנדית. בהמשך הוא כיהן כמנצח אורח ראשי באופרה. המנצחים הראשיים הבאים של הלהקה היו אדו דה וארט (2004-1999) ואינגו מצמאכר (2008-2005).
בשנים 2011–2020 כיהן מרק אלברכט כמנצח ראשי משותף גם לאופרה הלאומית וגם לתזמורת הפילהרמונית ההולנדית. משום כך בתקופה זו התזמורת הפילהרמונית ההולנדית הפכה כמעט למעין תזמורת בית של האופרה. החל משנת 2021 לורנצו ויוטי התמנה כמנצח הראשי החדש של האופרה.
מנצחים ראשיים (רשימה חלקית)

1985-1976 הנס וונק
1999-1986 - הרטמוט הנכן
2004-1999 אדו דה וארט
2008-2005 אינגו מצמאכר
2020-2011 מארק אלברכט
החל מ-2021 - לורנצו ויוטי
מנהלים אמנותיים

1969-1965 מוריס הייסמן
1985-1971 - הנס דה רו
1988-1985 יאן ואן וליימן, מלחין
2019-1988 פייר אודי, במאי
2019 - סופי דה לינט
פרסים ואותות הוקרה

2016 - פרס להקת האופרה של השנה - בלונדון
לקריאה נוספת

0-19-869164-5 John Warrack and EwanWest The Oxford Dictionary of Opera ,1997 ISBN
יחיא פטרה

סולטאן סר יחיא פטרה איבני אלמרהום סולטאן איברהים (בג'אווי: سلطان يحيى ڤيترا ابن المرحوم سلطان إبراهيم) היה היאנג די-פרטואן אגונג השישי של מלזיה משנת 1975 ועד מותו, הסולטאן העשירי של קלנטן.
יחיא פטרה נולד באיסטנה באלאי בסאר, קוטה בארו, קלנטן. הוא בנו השני של הסולטאן אבראהים מאשתו השלישית.
יחיא פטרה גדל בבית דודו טנגקו איסמעיל (לימים הסולטאן אסמעאיל).
הוא התחנך בבית הספר פרנסיס לייט בפננג, לאחר מכן המשיך את לימודיו בבריטניה. דודו, הסולטאן איסמעיל, מינה אותו לטנגקו טמנגונג ביולי 1939. ומאוחר יותר, הוא מונה על ידי אביו לטנגקו בנדהארה בפברואר 1945 ששלט כסולטאן איברהים באותה תקופה. הוא שירת בתפקידים שונים בשירות המדינה בקלנטן מ-1941 עד 1948.
טנגקו אינדרה פטרה היה בנו הבכור של הסולטאן איברהים ואחיו למחצה של יחיא פטרה. לאחר שהסולטאן איברהים ירש את אחיו חשוך הילדים סולטאן איסמעיל, טנגקו אינדרה פטרה מונה ליורש העצר עם באוקטובר 1944. עם זאת, בשל סכסוך עם אביו, הוא הודח מהתפקיד והורחק משושלת הירושה על פי צו של אביו בפברואר 1948. באותו יום החליף יחיא פטרה את אחיו כיורש העצר.
הסולטאן יחיא פטרה ירש את אביו לאחר מותו ביולי 1960. הוא הוכתר ביולי 1961.
בשנים 1970–1975 שימש כסגן היאנג די-פרטואן אגונג ובשנת 1975 נבחר ליאנג די-פרטואן אגונג השישי של מלזיה.
הסולטן יחיא פטרה מת מהתקף במהלך כהונתו במרץ 1979. ארונו הוצב בארמון הלאומי במשך יום ולאחר מכן נלקח במטוס לקוטה בארו, שם נקבר במאוזוליאום המלכותי של קלנטן.
הגליאנים שמאליים

"החופשיים" (Die Freien), קריקטורה של פרידריך אנגלס. 
 משמאל לימין: ארנולד רוגה, לודוויג בוהל (גר'), קארל נאוורק (אנ'), ברונו באואר, אוטו ויגנד (גר'), אדגר באואר (אנ'), מקס שטירנר, אדוארד מיין (גר'), שתי דמויות אלמוניות ופרידריך קופן (אנ') ליד השולחן.
הגליאנים שמאליים (בגרמנית: Linkshegelianer) או הגליאנים צעירים (Junghegelianer), או השמאל ההגליאני (die Hegelsche Linke), היו קבוצה של אינטלקטואלים, סופרים ופילוסופים גרמנים פוסט-הגליאנים, שפעלה לאחר מותו של גאורג וילהלם פרידריך הגל, והעניקו להגותו פרשנות מהפכנית, שהובילה לתמיכה באתאיזם ובדמוקרטיה ליברלית. בין ההגליאנים השמאליים נמנים: ברונו באואר, ארנולד רוגה, דוד שטראוס, לודוויג פוירבך, מקס שטירנר, משה הס, קרל מרקס ופרידריך אנגלס, ויש המחשיבים גם את היינריך היינה.
ההגליאנים השמאלים התבססו על הרעיון ההגליאני שהתכלית ההיסטוריה היא החירות והתבונה, ובשל כך המשיכו להעלות ביקורת רדיקלית כלפי מה שתפסו כגורמים העוינים אותן - תחילה בביקורות הדת ולאחר מכן על הפוליטיקה הפרוסית. הגותם מוצבת כניגוד ל"הגליאנים ימניים" (או "הגליאנים מבוגרים") שהיו שמרניים אנטי-אוטופיים, שפירשו את מושג "קץ ההיסטוריה" של הגל כאמירה לפיה המציאות הנוכחית היא כבר תבונית ושלמה.
בשנות השלושים והארבעים של המאה התשע עשרה קבוצה של הגליאנים שמאליים הידועה כ"החופשיים" (Die Freien) נפגשה תכופות לדיון בבר בשם "היפלס וויינסטוב" בפרידריכשטראס, ברלין. הביקורת הרדיקלית והדיונים העזים של ההגליאנים הצעירים נתנו השראה להתפתחותם של אתאיזם, הומניזם, קומוניזם, אנרכיזם ואגואיזם.
מבין ההגליאנים השמאליים, כמעט אף אחד לא זיהה את עצמו כהגליאני, ורבים מהם דחו בפומבי או תקפו את המורשת של הפילוסופיה של הגל, לרבות מרקס ואנגלס ב"האידאולוגיה הגרמנית". אף על פי כן, אין חולק כי הושפעו רבות מהגותו.