stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'מפיון מוטורס (ישראל)
הערות שוליים

↑  ניר בן-טובים‏, דן אורנשטיין ימונה למנכ"ל צ'מפיון מוטורס, באתר וואלה, 13 בינואר 2014
↑  יעל אלנתן, ‏פעם החרמנו מוצרים גרמניים, היום מעריצים אותם - ואולי יש דרך אחרת, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 12 באפריל 2018: "בדף ה"אודות" של אתר פולקסווגן ישראל נכתב כי "קבוצת פולקסווגן העולמית (VW) נוסדה בשנת 1937 בגרמניה על ידי פרדיננד פורשה והינה יצרנית הרכב הגדולה בעולם". עוד מצוין כי "מדובר במותג עם מורשת עשירה, בה המכוניות הפכו לקלאסיקה", ללא ציון כי "המורשת העשירה" כוללת גם העסקת רבבות בני אדם בכפייה לשם הפקת רווח כלכלי.
↑  מסירות רכב חדש סיכום 2015 – שיא של כל הזמנים, באתר cartube.co.il, ‏4 בינואר 2016
ניית'ן ג'וואי

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1986 (בן 38) סידני שבניו סאות' ויילס
 עמדה:  סנטר
 גובה:  2.08 מטרים
 מספר:  20
 מכללה:  מידלנד
 דראפט:  בחירה מספר 41, סיבוב שני, 2008 אינדיאנה פייסרס
 קבוצות כשחקן
 2007–2008   2008–2009   2009   2009–2010   2010   2010–2011   2011–2012   2012   2012–2013   2013–2014:  קאיירנס טייפנס   טורונטו ראפטורס   איידהו סטמפייד   מינסוטה טימברוולבס   סיאוקס פולס סקייפורס   פרטיזן בלגרד   אוניקס קאזאן   קיירנס מארלינס   ברצלונה   גלאטסראיי
ניית'ן ג'וואי (באנגלית: Nathan Jawai; נולד ב-10 באוקטובר 1986 בסידני, ניו סאות' ויילס) הוא כדורסלן אוסטרלי המשחק עבור דרווין סולטיס בעמדת הסנטר. גובהו 2.08 מטרים. לג'וואי אזרחות של גינאה ביסאו.
ביוגרפיה

ג'וואי החל את דרכו המקצועית בקבוצת קאיירנס טייפנס האוסטרלית, שקודם לכן, שיחק עימה במחלקות הנוער השונות. בעונת 2007/08, עונתו הראשונה בקבוצת הבוגרים, ג'וואי העמיד ממוצעים של 17.3 נקודות, 9.4 ריבאונדים וחסימה אחת ל-30 דקות משחק כשהוא קולע 57% מזריקותיו לסל, שדירגו במקום השני בטבלת ליגת ה-NBL באחוזים מהשדה. בסיום העונה, ג'וואי דחה הצעות רבות מקבוצות בכירות מאירופה ונרשם לדראפט ה-NBA ב-2008, ונבחר בבחירה מספר 41 בסיבוב השני על ידי האינדיאנה פייסרס. למרות זאת, זכויותיו הועברו ביחד עם ג'רמיין אוניל בעסקה לטורונטו ראפטורס עבור טי ג'יי פורד, מייסאו באסטון, ראשו נסטרוביץ' ובחירה מספר 17 באותו דראפט, שלבסוף נבחר בו, רוי היברט.
זמן קצר לאחר העסקה, הראפטורס החתימו את ג'וואי בחוזה לשנתיים ב-11 ביולי 2008. ב-17 בדצמבר 2008, נמצא כי ג'וואי סבל ממספר פציעות בעיבר שמנעו ממנו לשחק ואף להתאמן באימונים פיזיים עם הקבוצה, עד שייבדק בדיקות נוספות באזור הלב. ג'וואי נבדק ויצא שלילי, וב-21 בינואר 2009, ג'וואי ערך את הופעת הבכורה של בליגת ה-NBA, במשחק מול הדטרויט פיסטונס. ב-26 בפברואר, ג'וואי החל לשחק בקבוצת ליגת הפיתוח של ה-NBA שנתמכת על ידי הראפטורס, איידהו סטמפייד. עם הקבוצה רשם ממוצעים דו־ספרתיים שהחזירו אותו ב-23 במרץ של אותה שנה לסגל הראפטורס. ג'וואי שיחק עונה אחת במדי הראפטורס ועימה העמיד ממוצעים של חצי נקודה וחצי ריבאונד ב-8 משחקים.
ב-9 ביולי 2009, הועבר בעסקה לעבר הדאלאס מאבריקס, שבה עורבו גם אורלנדו מג'יק וממפיס גריזליס.
פנג יו-שיאנג

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

 לידה:  6 בנובמבר 1882 באודינג, הרפובליקה העממית של סין 
 פטירה:  1 בספטמבר 1948 (בגיל 65) הים השחור, בולגריה 
 מקום קבורה:  קבר פנג יו-שיאנג 
 מדינה:  שושלת צ'ינג, הרפובליקה הסינית 
 השכלה:  אוניברסיטת חביי 
 בן או בת זוג:  Liu Dezhen (1905–1923) לי דקוואן (1924–?) 
 צאצאים:  Feng Hongda, Feng Lida 
 השתייכות:  National Revolutionary Army 
 תקופת הפעילות:  מ-1896 
 דרגה:  גנרל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 
פנג יו-שיאנג (באנגלית: Feng Yuxiang; ‏6 בנובמבר 1882 – 1 בספטמבר 1948) היה מצביא ומנהיג ברפובליקה של סין. הוא כיהן כסגן ראש ממשלת הרפובליקה של סין בשנים 1928 – 1930. הוא נודע גם בשם "הגנרל הנוצרי" עקב שאיפתו להמיר את דת חייליו. הוא נטה לפרוץ את מסגרות הממסד כאשר הצטרף אליו. בשנת 1911 הוא היה קצין בשורות של הצבא הרפובליקה הצעירה, של יואן שה-קאי והצטרף למהפכנים נגד שושלת צ'ינג. הוא עלה לדרגה גבוהה בתוך הצבא של אילי המלחמה ז'ו-פי-ז'ילי ושל וו פאיפו, אבל חולל את הפיכה בבייג'ינג ב־1924 שהפילה את ז'ילי מהשלטון והביאה את סון יאט-סן לבייג'ינג. הוא הצטרף לקוומינטנג (KMT), ותמך במבצע הצבאי – "המשלחת הצפונית" והפך בשלב מסוים לתומך בצ'יאנג קאי שק. בהמשך התנגד לצבירת הכוח של צ'יאנג, ויצא נגדו ב"מלחמת המישורים המרכזיים", והצטרף אליו שוב בהתנגדות לפלישה היפנית ב-1933. בהמשך השנים תמך בוועדה המהפכנית של הקוומינטנג.
ראשית חייו וקריירה

כבן של קצין בצבא הקיסרי, פנג בילה את נעוריו מוקף בחיים הצבאיים. הוא הצטרף לצבא הקיסרי כשהיה בן 11, בדרגה הנמוכה ביותר, קיבל מדים ואוכל, אבל לא שכר, בניגוד לחיילים הסדירים. בגיל 16 הוא הוכיח את עצמו והפך לחייל סדיר. שלא כחיילים אחרים שהימרו ובזבזו את שכרם, פנג חסך את משכורתו והשתמש בחלקה כדי לסייע לחיילים אחרים שנזקקו, במיוחד לזוטרים שבהם. לכן היה אהוד על חבריו לנשק. פנג היה מסור לתפקידו ובעל הנעה, ובשנת 1902 הצטרף לצבא של יואן שה-קאי שהוקם זה מכבר.
במהלך מהפכת שינהאי של 1911, שבה סולקה המלוכה ונוסדה הרפובליקה הסינית, פנג הצטרף להתקוממות ותמך במהפכנים בדרום. ההתקוממות דוכאה על ידי הצבא הרפובליקה ופנג נכלא על ידי יואן שה-קאי. בשנת 1914 הוא חזר וקיבל דרגה צבאית ובילה את ארבע השנים הבאות בהגנה על המשטר של יואן. ביולי 1914, כמפקד חטיבה, השתתף בדיכוי מרד האיכרים באילאנג בחנאן ובשאאנשי. במהלך "מלחמת ההגנה הלאומית" של 1915–1916, הוא נשלח לסצ'ואן להילחם נגד המתנגדים ליואן, אבל בחשאי התקשר עם מנהיג ההתנגדות. באפריל 1917 נשללה דרגתו הצבאית אבל עדיין הוביל את כוחותיו הקודמים למסע קרבות, נגד ג'אנג שון, ובהמשך קיבל חזרה את דרגתו. באוגוסט 1921 הוא התמנה כמפקד אוגדה והתבסס בשאנשי.
המרה לנצרות

פנג, כמו קצינים צעירים רבים, היה מעורב בפעילות מהפכנית וכמעט הוצא להורג בבגידה. מאוחר יותר הוא הצטרף לצבא הממשלה של יואן שה-קאי ובעזרתו ועצתו של הדיפלומט הסיני וואנג זנגטינג, התנצר ב-1914, הוטבל לכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית.
הקריירה של פנג כמצביא-שליט החלה זמן קצר לאחר התמוטטות ממשלת יואן שה-קאי ב-1916. פנג, לעומת זאת, הבדיל את עצמו ממצביאים אזוריים אחרים על ידי שליטה באזורו בתערובת של סוציאליזם נוצרי ומשמעת צבאית. הוא אסר על זנות, הימורים ומכירת אופיום. משנת 1919 הוא נודע בכינוי ה"גנרל הנוצרי".
נאמר עליו שאהב להטביל את חייליו במים בעזרת צינור כיבוי אש. עם זאת, לא מתועד מקרה כזה בביוגרפיה המפורטת שכתב שרידן, או במקורות אחרים. הם אומרים שהתנצרות נלקחה על ידו ברצינות רבה, ולא כל החיילים שלו הוטבלו. העיתונאי ג'ון גינטר, בספרו משנת 1939 בתוך אסיה, הכחיש במפורש כי היו טבילות המוניות כאלה.
התהילה

בשנות העשרים המוקדמות עלה פנג לגדולה בקרב סיעת אנשי ז'ילי (Zhili clique) מצביאי המלחמה שפרשו מהצבא לאחר מותו של יואן שה-קאי, והפך לאחד הכוחות האזוריים הלוחמים בממשל המרכזי. את שמם הם קיבלו משום שבסיס הכוח שלהם היה סביב מחוז ז'ילי. "החבורה של ז׳ילי" הביסה חבורות שליטים צבאיים אחרים בראשות ג'אנג דזוו-לין, בשנת 1922. בתקופה זו פנג החל להתקרב לברית המועצות.
בתוך סיעת חבורת ז'ילי נדחק פנג ממעמדו על ידי וו פאיפו ונשלח עם חייליו לשמור על הפרוורים הדרומיים של בייג'ינג. בשנת 1923 פנג היה בקשר עם הנשיא סון יאט-סן, לקשור קשר ולדחוק את רגלי וו פאיפו ואחרים שהשתלטו על ממשלת הרפובליקה. כאשר החלה מלחמת הסיעות השנייה בין החבורה של ז'ילי לזו של פנגטיאן בשנת 1924, היה פנג אחראי להגנה על מחוז ריה נגד החבורה של פנגטיאן. עם זאת, הוא החליף את הצדדים ותפס את הבירה בייג'ינג ב-23 באוקטובר 1924.
בקרבות אלה הכוחות של חבורת ז׳ילי, שפנג נטש אותם, ספגו תבוסה גדולה. לפיכך, ההפיכה של פנג הביאה שינויים פוליטיים מרחיקי לכת בסין. פנג כלא את מנהיג חבורת ז'ילי ואת הנשיא קאו קון. העלה לשלטון מנהיג ליברלי יותר, גירש את הקיסר פואי האחרון שנותר בעיר האסורה, והזמין את סאן יאט-סן לבייג'ינג להחיות את הממשלה הרפובליקנית ולאחד את המדינה. למרות היותו חולה מאוד, סאן הגיע לבייג'ינג ומת שם באפריל 1925.
ניצחונו של פנג לא היה לזמן רב, בהמשך הקרבות בין הסיעות היריבות הוא איבד את השליטה בביג׳ינג בתחילת 1926. אז הוא התחבר עם צ'יאנג קאי שק כשזה יצא למבצע "המשלחת הצפונית" למאבק בשליטים הצבאיים של הצפון. פנג מיזג את צבאו עם הצבא המהפכני הלאומני של צ'יאנג. האיחוד הצבאי ניצח את קבוצת המצביאים בדרום ובצפון, ואילו ג'אנג דזוו-לין נסוג לבסיסו באזור מנצ'וריה.
באוקטובר 1928 מונה פנג יו-שיאנג כסגן נשיא ושר המלחמה של הרפובליקה של סין על ידי הנשיא צ'יאנג קאי צ׳אק. בתחילת 1929 פנג לא הסכים עם מדיניות הממשלה הלאומית של צ'יאנג קאי-שק בנאנג'ינג. הוא הצטרף למצביאים נוספים כדי לערער את עליונותו של צ'יאנג, אבל הוא הובס על ידי צ'יאנג ב"מלחמת המישורים המרכזיים". התבוסה הושגה בין השאר מאחר שצ'יאנג קאי-שק, הסית את המוסלמים והמונגולים, תושבי האזורים ההם, לזנוח את תמיכתם בפנג ושותפיו, ולדחוק אותם מאזוריהם.
איבוד התהילה

לאחר ההפסד ב"מלחמת המישורים המרכזיים", וללא כוחו הצבאי, פנג, עסק בראשית שנות השלושים בביקורת על כישלונו של צ'יאנג להתנגד לתוקפנות היפאנית. ב־26 במאי 1933, הפך פנג יו-שיאנג למפקד הכללי של הברית הצבאית של צבא מחוז צ'אהר (Chahar) וביולי 1933 הניסו את הכוחות היפנים מהמחוז. בסוף יולי, פנג ושותפיו הקימו את "הוועדה לשיקום ארבעת המחוזות של צפון-מזרח". צ'יאנג קאי-שק, שחשש כי הקומוניסטים השתלטו על צבא בעלי הברית שנלחמו ביפנים, הקים מצור על צבא הברית עם 60,000 איש. מצד אחד צבאו של פנג היה מוקף בחיילי צ'יאנג קאי שק, ומצד שני ביחידות היפניות. פנג התפטר מתפקידו כמפקד צבא הברית, ופרש למחוז שאנדונג.
אחרית ימיו

בין השנים 45–1935 תמך פנג בקוומינטנג וקיבל בתפקידים שונים בצבא הלאומני ובממשלה. באוקטובר 1935 הזמין אותו צ'יאנג לנאנג'ינג לשמש סגן נשיא המועצה הצבאית הלאומית. הוא החזיק בתפקיד עד 1938 ונותר לאחר מכן חבר המועצה הצבאית עד 1945. במהלך תקרית שיאן, כאשר צ'יאנג קאי-שק הוחזק בשבי על ידי מורדים, פנג קרא מיד לשחרורו של צ'יאנג. לאחר שהחלה מלחמת סין-יפן השנייה החלה בשנת 1937 הוא התמנה למפקד העליון של אזור המלחמה השלישי.
לאחר מלחמת העולם השנייה נסע לארצות הברית, שם ביקר בגלוי את המשטר של צ'יאנג ואת תמיכתו של הנשיא טרומן בו. אף שמעולם לא היה קומוניסט, היה קרוב אליהם בשנותיו האחרונות.
פנג נפטר כשהיה על ספינה בים השחור, בדרכו לברית המועצות ב-1948, יחד עם אחת מבנותיו. יש הסבורים שהוא נרצח; אחרים מכחישים זאת. רבים האמינו שפנג נרצח על ידי יריבים פוליטיים. אלה שידעו פרטים על האש שפרצה על הספינה ועל נסיבותיה, דיווחו כי פנג ובתו נספו באמצע הלילה מאחורי דלת תא הנוסעים שננעלה מבחוץ.
הקומוניסטים הסינים סיווגו את פנג כ"מצביא טוב", ושרידיו נקברו בכבוד רב ב-1953 בהר מקודש בשאנדונג.
אלמנתו לי דקוואן כיהנה כשרת הבריאות של הרפובליקה העממית של סין.
הערות שוליים

↑  Powell, John (2001). Powell, John, ed. Magill's Guide to Military History: Cor-Jan (illustrated ed.). Salem Press. p. 507. ISBN 0-89356-016-2. Retrieved 2011-05-28.
↑  Chinese Warlord: The Career of Feng Yu-hsiang, page 55
↑  Gao, James Z. (2009). "Feng Yuxiang (1882–1948)". Historical Dictionary of Modern China (1800-1949). Lanham, MD: Scarecrow Press. p. 113
↑  Marshall Feng: A Good Soldier of Jesus Christ, 2nd edition, page 19.
↑  Chinese Warlord: The Career of Feng Yu-hsiang, page 82
↑  Chinese Warlord: The Career of Feng Yu-hsiang
↑  Marshall Broomhall (Marshall Broomhall); Marshall Feng: A Good Soldier of Jesus Christ; London: China Inland Mission and Religious Tract Society, 1923.
↑  United Press, Christian General Feng Charges British Caused Rioting, Evening Independent, 15 July 1925 (Statement of General Feng to the United Press on the Shanghai and Canton riots)
↑  "Foreign News: Chiang's Cabinet". TIME. 29 Oct 1928. Retrieved 22 May 20
↑  Suisheng Zhao (1996). Power by design: constitution-making in Nationalist China. University of Hawaii Press. p. 112. ISBN 0-8248-1721-4. Retrieved 2011-05-28.
↑  Hsiao-ting Lin (2010). Modern China's Ethnic Frontiers: A Journey to the West. Taylor & Francis. p. 22. ISBN 0-415-58264-4. Retrieved 2010-06-28.
↑  Chinese Warlord: The Career of Feng Yu-hsiang, page 276
↑  Chinese Warlord: The Career of Feng Yu-hsiang, page 281
↑  Chinese Warlord: The Career of Feng Yu-hsiang, page 282
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272585605171  BnF: cb16522872t (data)  CiNii: DA07706481  GND: 119192799  ISNI: 0000 0001 2132 3931  LCCN: n81144471  NDL: 00748392  NKC: jx20130125002  NLA: 36730201  NLK: KAC201108762  NTA: 140548785  SNAC: w6f19hv1  SUDOC: 13193080X  Trove: 1438100  VIAF: 50030250   WorldCat (עם VIAF): 50030250 
גנרל פנג יו-שיאנג, 1926
פנג ובני משפחתו, 1926
בעלי ברית לרגע – 1928. משתפים פעולה, לפני "מלחמת המישורים המרכזיים". משמאל לימין: פנג יו-שיאנג, ציאנג קאי צ׳ק, ויאן שיאן.
פנג יו-שיאנג על שער הטיימס מגזין, 2 ביולי 1928
קברו של פנג יו-שאנג, בהר בחבל שאנדונג
קשת רכוב

קשת עות'מאני רכוב
קשת רכוב או פרש קשת הוא פרש, אשר נשקו העיקרי הוא החץ והקשת. אלה הם פרשים קלים ניידים במיוחד שתוקפים בטקטיקה של "פגע וברח". בדרך כלל היו מתקרבים במהירות גבוהה לגוף הצבא היריב, משחררים מטחי חצים ומסתלקים במהירות גבוהה לפני שהאויב מצליח להגיב. במקרה של התנגשות חזיתית עם כוחות אחרים היו בדרך כלל בנחיתות כי בדרך כלל לא עטו שריון גוף.
הקשתים הרכובים והערבה האירואסייתית

הערבות הגדולות של מרכז מערב אסיה וחלקים גדולים ממזרח אירופה, השייכים כולם לאזור האקולוגי של הערבה האירואסייתית, סיפקו שפע כרי מרעה לסוסים ולמקנה. מאחר שהיו פחות טובים לחקלאות מתורבתת מאשר אזור הסהר הפורה ועמקי הנהרות של סין, סיפקו ערבות אירואסיה מקום מחיה לעמי נוודים שהתבססו על גידול מקנה ועל פשיטות ביזה על יישובים חקלאיים כדי לקיים את עצמם. עמי נוודים אלה הסתמכו על חיל הפרשים היעיל שלהם במהלך פשיטותיהם, שהיו מהירות וקטלניות. בשבילם המלחמה לא הייתה רק תכלית אסטרטגית אלא גם אורח חיים.
מתוך עמי נוודים אלה, המונגולים היו הפרשים הרכובים המוצלחים ביותר ובעזרתם בנה ג'ינג'יס חאן את האימפריה שלו, קשתים רכובים טובים אחרים הם הממלוכים. היו פרשים רכובים טובים גם אצל השבטים הסקיתים, הסארמאטים, ההונים, המדיארים והטורקמנים ועמים אחרים.
תכונות

הקשתים הרכובים היו זקוקים לכישורי רכיבה מעוכדי רצו לירות בזמן תנועה. בעבר הפרשים-קשתים פעלו בציד, הגנה על עדריהם וללחימה. כך הפך כל אדם כשיר, בעת הצורך ללוחם נייד. ציד התאו של ערבות צפון אמריקה עשוי אחת להיות הדוגמאות המתועדות ביות ר לצידבעזרת הפרשים קשתים.
בקרב, פרשים רכובים היו בדרך כלל חיילים חמושים קלות המסוגלים לנוע במהירות כדי להימנע מקרב צמוד, ולהנחית מכה מהירה בצדו או חלקו האחורי של האויב. קפטן רוברט ג'י קרטר תיאר את חווית ההתמודדות מול כוחותיו של קוואנה פרקר כך: "קו לא סדיר של לוחמים מסתחררים, כולם נעים במהירות במעגלי יד ימין ושמאל... תוך כדי התקדמות, ימינה או שמאלה, ומתרכזים במהירות. במרכז... ונסיגתם לאחור באותה צורה... הכל היה תמוה ביותר עבור... הוותיקים שלנו שמעולם לא היו עדים לתמרונים טקטיים כאלה, או לקו גמיש כל כך של מתכתשים"
יוסף בן מתתיהו מספר בקדמוניות היהודים על יהודי מבבל שהייתה אז חלק מהאימפריה הפרתית, בשם זמריס (זמרי), שהורדוס הראשון יישב עם משפחתו ועם חיל של 500 פרשים רכובים בגולן ובבשן כדי שיגנו על האזור ועל עולי הרגל מבבל מפני שודדים ונתן להם קרקעות ופטור ממסים. צאצאיו של זמריס שמרו אמונים לבית הורדוס ונכדו של זמריס, פיליפוס בן יקימוס היה מפקד צבאו של אגריפס השני בזמן המרד הגדול.
ראו גם

הטקטיקה של חיל הפרשים
ירי פרתי
קשתות
קשת רכוב פרתי
ספר האמונות והדעות

| --- | --- |

העמוד הראשון בספר האמונות והדעות, דפוס וורשה, 1894, עם פירוש שביל אמונה
 מידע כללי
 מאת:  סעדיה גאון 
 שפת המקור:  ערבית יהודית
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  933 
 
אמונות ודעות, או הנבחר באמונות ובדעות (במקור בערבית: כתאב אלאמאנאת ואלאעתקאדאת; كتاب الأمانات والاعتقادات, או כתאב אלמח'תאר פי אלאמאנאת ואלאעתקאדאת; كتاب المختار في الامانات والاعتقادات) שחיבר רב סעדיה גאון במאה העשירית הוא אחד מספרי היסוד במחשבת ישראל שחוברו בימי הביניים, ונחשב לפורץ בתחום הפילוסופיה היהודית. הספר נכתב בערבית יהודית, תורגם לעברית על ידי מתרגם עלום-שם במאה הי"א (הנקרא "הפרפרזה" או במקור פתרון ספר האמונות וחרצב הבינות), ואחר כך בידי רבי יהודה אבן תיבון. הספר תורגם שוב במאה העשרים בידי הרב יוסף קאפח.
שם הספר

שמו המקובל של הספר הוא "ספר האמונות והדעות", כתרגומו של ר' יהודה אבן תיבון, וכגרסת רוב כתבי היד שבערבית שבידינו. עם זאת, לדעת הרב קאפח, שם זה הוא רק השם הראשוני שנתן רס"ג לספרו, ואילו השם הסופי שניתן לו הוא "הנבחר באמונות ודעות", וכך כתב (בהערתו לשם הספר, מהדורתו):
אמנם דעה זו אינה מבוססת ביותר (אין ראיה ממשית לדעתו של הרב קאפח שכתב היד המדובר הוא אכן מהדורתו הסופית של הספר), ולא קנתה לה שם בקהילת המחקר[דרוש מקור] ובקרב ציבור הלומדים, שממשיכים לכנות את הספר בשמו המקובל והידוע, "האמונות והדעות".
מבנה הספר

המאמר הראשון: שכל הנמצאים מחודשים.
המאמר השני: שמחדש הדברים אחד, יתברך ויתעלה.
המאמר השלישי: בציווי ואזהרה.
המאמר הרביעי: במשמעת ובמרי וההכרח והצדק.
המאמר החמישי: בזכויות ובחובות.
המאמר השישי: בעצם הנפש, והמות, וכל הנספח לכך.
המאמר השביעי: תחיית המתים
המאמר השמיני: בישועה.
המאמר התשיעי: בגמול ובעונש בעולם הבא.
המאמר העשירי: במה שיותר ראוי שיעשה האדם בעולם הזה.
נושאי הספר

הספר דן בעשרה נושאים שונים:
בריאת העולם.
אחדות הבורא.
התורה ומצוותיה.
בריאת האדם וחופש הבחירה.
מעשי צדיקים ומעשי רשעים.
שכר ועונש לאחר המוות.
מהות הנפש והמוות.
תחיית המתים.
הגאולה בימות המשיח.
דרך החיים לפי הצדק והמוסר.
"ספר האמונות והדעות" לוקח חלק בפולמוס היהודי-נוצרי-מוסלמי, ומברר את כל הבעיות הנ"ל, בנוסף הוא מוכיח לטענתו שהדת והפילוסופיה אינן נבדלות זה מזה, אלא עוזרות ומשלימות זה את זה. ספר זה נותן ביטוי עז לרעיון המוסר האוטונומי ביהדות:
רס"ג ממשיך וכותב שאף אם יציג אותו נביא אותות ומופתים, ויטען שיש הצדקה ללכת בעקבותיו, שקרנותו תהיה ברורה ואין טעם אפילו להידבר עמו. זאת הואיל ולא ייתכן שהאל יצווה דבר הנוגד את השכל. עוד כותב רס"ג כי על אף "גודל ערכו ויקר מעלתו" של ספר התורה, בכל אופן יש ציוויים נוספים שלא כתובים בו שהאדם מחויב בהם, ביניהם המצוות השכליות, הצדק והיושר.
בספרו, רס"ג מביא קשת רחבה של דעות פילוסופיות, ומתפלמס איתן בחריפות. בין מסקנותיו:
אלוהים ברא את העולם, בין את הצורה ובין את החומר.
אלוהים הוא המצוי הראשון והיחיד בעולמו, ובניגוד לפוליתאיזם (ריבוי-אלים) כלומר דתות אליליות, ולדת הזרתוסטרא המאמינה בדואליות (שניות) כלומר שתי ישויות אלוהיות.
תורת ישראל ניתנה על ידי אלוהים, ומצוותיה לא יבוטלו לעולם, רס"ג כותב שהמצוות של תורת ישראל לא יבוטלו לעולם, "כי אומתנו איננה אומה כי אם בתורתה, וכיוון שאמר הבורא, שהאומה תעמוד כל עמידת השמים והארץ, מן ההכרח שתעמוד תורתה כל ימי השמיים והארץ".
רס"ג הסיק גם שהאדם הוא מרכז ותכלית הבריאה, ונפש האדם היא בעלת בחירה חופשית, שכן האדם עומד ברשות עצמו, והוא יכול או לעשות דברים טובים או לעשות דברים רעים. אך אף על פי שהאדם הוא מרכז הבריאה ובעל בחירה חופשית, "יש גמול ועונש לעתיד לבוא, אחרי היפרד הנפש מן הגוף". לפי רס"ג, רק על ידי מעשים טובים תזכה נפשו של האדם לגמולה הטוב - הגעה אל "המדור הרוחני". לדעתו של רס"ג, מציאות הנפש היא גם בפני עצמה, כלומר מחוץ לגוף, "כי בלעדיו היא לא תוכל לראות את פעולתה, ממש כשם שהאש אינה יכולה להראות מבלי להיות תלויה בחומר הבוער".
לגבי תחיית המתים טען רס"ג, כי היא מעיקרי האמונה הישראלית, ו"כל הכופר בתחיית המתים, כאילו כיחש באמיתות הניסים והנפלאות המסופרים בכתבי הקודש". את זמן תחיית המתים, קובע רס"ג בעת הגאולה של ימות המשיח, וגם את האמונה בביאתו של המשיח - רס"ג קובע כאחד מעיקרי האמונה הישראלית.
הספר נכתב בתקופה שבה רבים מהיהודים חיו בסביבה דוברת ערבית, ונחשפו לתרגומים של הפילוסופיה היוונית העתיקה לערבית וגם לספרות נוצרית ומוסלמית. אמונות ודעות נכתב כתגובה לאתגר הרעיוני שהציבה התקופה הזו.
נושאי הספר > עיקרי טענותיו הפילוסופיות

הרס"ג בספרו "האמונות והדעות", יצא כנגד כל האמונות הסותרות את היהדות: האסלאם, הנצרות, אמונת זרטוסטרא, סנסואליזם, אתאיזם, המקריות, וכן תפיסות קוסמולוגיות ופסיכולוגיות שאינן עומדות בקנה אחד עם היהדות.
הוא קבל את שיטת המועתזילה לגבי חירות הרצון, אחדות האל, דחה את תורת האטומים של הכלאם, ובפסיכולוגיה הוא ממזג בין אריסטו לאפלטון. האמת הדתית היא ההתגלות ותוכנה של ההתגלות זהה עם השכל, השכל יכול להכיר את תוכנה ואמיתותה של ההתגלות. ישנה מצווה דתית להשיג בשכלנו את מה שבא לנו בנבואה. וכל זה אחר שנקבל את תוכנה האמיתי של ההתגלות כבסיס לאמונה.
לשיטת הרס"ג אפשר להוציא מ"פשוטו של מקרא" כל היכן שהפשט נוגד את השכל.
מקורות הידיעה הם: החושים, השכל, ההכרח והמסורת. הלך בדרכי הכלאם להוכיח את מציאות הבורא מתוך חידוש העולם. וזה מתוך שהוא העולם, סופי, מורכב, נושא מקרים, ועובר בזמן (ההוכחה מהזמן היא במקורה מיואנס פילופונוס הנקרא יוחנן המדקדק).
הרס"ג דוחה את מציאותו של "חומר קדמון" כשורש למורכבותו של העולם. הוא מייחס לבורא את התארים "חי חכם יכול" כמבטאים דבר אחד ומוכרחים הם אחד לשני. כל תורה נבואית עליה לעמוד במבחן השכל האנושי עוד טרם נבקש הוכחות של ניסים.
הוא הראשון שמחלק בפירוש בין מצוות שכליות לשמעיות. הרס"ג דחה את תורת הגזירה הקדומה - הפרדסטינציה מטעמי הצדק והיושר האלוהי שמשלם שכר ומעניש (תיאודיציה). לשיטתו הנפש אינה מקרה של הגוף אלא סובסטאנציה של עצם קרוב לגלגלי השמיים.
הרס"ג במאמר הראשון במענה לשאלה ודאות קיומינו עונה "הואיל ומצאתי את עצמי מצוי" כלומר, הפקטור החשוב ביותר למציאות הזה שהאדם מוצא את עצמו מצוי. וכל עוד שאין למציאת האדם את עצמו מצוי מעמד של אמיתות, מה יוכל לקבל מעמד שכזה? טיעון זה של הרס"ג הוא מעין טיעון הקוגיטו (לטינית: Cogito, Ergo sum) "אני חושב משמע אני קיים" של הפילוסוף הצרפתי רנה דקארט שטען שיכולת החשיבה מוכיחה של קיומו של האדם.
נושאי הספר > עיקרי האמונה

רס"ג היה הראשון שקבע עיקרי אמונה יהודיים. עם זאת, נראה שבניגוד לרמב"ם נושא עיקרי האמונה לא היה מרכזי בהגותו, והוא לא הזכירו בספרו במרכזי "הנבחר באמונות ודעות". במקומות אחרים[דרוש מקור] הוא קובע רשימה נרחבת יותר של דברים שחייב המתפלל להאמין בהם ביחס לאל, שאם לא כן, הוא אינו מתפלל לה'.
הערות שוליים

↑  רס"ג, האמונות והדעות, מאמר שני, פרק ב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007595165605171
יעקב חיים סופר

ערך זה עוסק ברבי יעקב חיים סופר, בעל "כף החיים". אם התכוונתם לנינו ראש ישיבת כף החיים, ראו .
| --- | --- |
הרב יעקב חיים סופר
הרב יעקב חיים סופר
 לידה:  1870 ה'תרכ"ז או ה'תר"ל בגדאד שבעיראק 
 פטירה:  1939 (בגיל 69 בערך) ט' בסיוון ה'תרצ"ט ירושלים
 כינוי:  כף החיים
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 מקום פעילות:  בגדאד, ירושלים
 תקופת הפעילות:  ?–1939 
 תחומי עיסוק:  הלכה, קבלה, סת"ם
 רבותיו:  הרב אלישע דנגור, הרב יוסף חיים, הרב חיים שאול הכהן דוויק
 תלמידיו:  הרב יהודה צדקה, ראש ישיבת פורת יוסף
 חיבוריו:  כף החיים, חיים עד העולם, ישמח ישראל, קול יעקב, יגל יעקב, חוקי חיים
 
 תפקידים נוספים:  דרשן
 
הרב יעקב חיים סופר (ה'תרכ"ז או ה'תר"ל 1869 – ט' בסיוון ה'תרצ"ט, 27 במאי 1939) היה מקובל, מחבר ופוסק הלכה, נולד בבגדאד ועלה לארץ ישראל. כתב את סדרת ספרי ההלכה כף החיים.
ביוגרפיה

נולד בבגדאד בירת עיראק, לרב יצחק ברוך ממשפחת "מוסה" ולאסתר. למד מאביו תורה וכתיבת סת"ם. התחנך בישיבת "מדרש בית זלכה" בראשות הרב עבדאללה סומך, ולמד בין היתר אצל הרב אלישע דנגור. הושפע בלימוד תורה וקבלה מהרב יוסף חיים - בעל ה"בן איש חי", והוסמך על-ידו למו"צ. נשא לאשה את פרחה בדהובא. לפרנסתו עבד כסופר סת"ם, ומכאן שם משפחתו "סופר".
בראש חודש סיוון ה'תרס"ד (1904) עלה לארץ ישראל עם חבריו הרבנים יחזקאל עזרא רחמים וצדקה חוצין. גר בשכונת בית ישראל בירושלים ולמד בישיבת המקובלים בית אל. בשנת ה'תרס"ט הקים עם הרב יחזקאל עזרא הלוי, החברותא שלו, את בית הכנסת "שושנים לדוד" שבו דרש בשבתות וימים טובים. למד וחיבר את ספריו בעליית בית הכנסת (כיום היא עזרת נשים). מאוחר יותר הצטרף ללומדי הקבלה בישיבת רחובות הנהר, שם היה תלמיד חבר לרב חיים שאול הכהן דוויק.
נפטר בגיל 69, ביום שבת, ט' בסיוון ה'תרצ"ט (1939). נקבר בחלקת החסידים שבבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
נינו הוא הרב יעקב חיים סופר, שעומד בראש ישיבת 'כף החיים' שהוקמה על שמו. נין נוסף הוא הרב אליהו ציון סופר, ששימש כראש ישיבת רכסים.
ספרו כף החיים

במשך קרוב לארבעים שנה, החל מהיותו כבן שלושים עד פטירתו, עסק הרב סופר בכתיבת והדפסת חיבורו "כף החיים" על השולחן ערוך, בשמונה כרכים על חלק אורח חיים וכרך אחד על יורה דעה.
לאחר פטירתו, בשנת ה'תשי"ז, הדפיסו בניו, שלום ומשה סופר, מהדורה חדשה של החיבור, והוסיפו כרך נוסף על יורה דעה, מתוך כתב ידו. החיבור הוגה ותוקן על ידי הרב עובדיה יוסף, שגם כתב את החלק החסר בכרך החדש (מסימן קיז אות יג עד סוף סימן קיט), בסגנון הספר. ויחד עם רבו הרב עזרא עטיה כתב את ההקדמה למהדורה.
בשנת ה'תשע"ה יצאו כרכי החיבור במהדורה חדשה, כולל השלמות רבות מכתב ידו, שנמצא לאחר 78 שנים בגניזת גג בית הכנסת בבא תמא.
הספר דומה במבנהו ל"משנה ברורה", באשר שניהם מבארים את דברי השולחן ערוך והפוסקים בנושאים הנידונים, על בסיס הספרות ההלכתית לאורך הדורות; אך בשונה מהמשנה ברורה, ה"כף החיים" אינו מתמקד בהבאת ההלכה הפסוקה, אלא מביא את מגוון הדעות שבעניין, ולבסוף מכריע. כמו כן בניגוד ל"משנה ברורה", ה"כף החיים" מביא בהרחבה גם את שיטות ופסקי המקובלים, בפרט האר"י והרש"ש. בכך הוא ממשיך את שיטת הפסיקה של רבו הרב יוסף חיים.
ספריו

כף החיים - י' חלקים, על כל שולחן ערוך אורח חיים, ושולחן ערוך יורה דעה עד סוף סימן קי"ט
קול יעקב - על הלכות סת"ם, ירושלים ה'תר"ע
חיים עד העולם - דרשות וביאורים לסיומי מסכתות הש"ס, ירושלים ה'תרפ"א
יגל יעקב - דרשות על סדר פרשת השבוע, ירושלים ה'תרס"ו
ישמח ישראל - ב' חלקים, דרשות על סדר פרשת השבוע, ירושלים ה'תשמ"ט
חוקי חיים - דרשות בציבור, ירושלים ה'תרע"א
קובץ תשובות (י' תשובות בהלכה) נדפסו לראשונה בספר שיח שושנים
ספרים נוספים שלו מצויים בכתב יד, בהם: באר מים חיים - שו"ת; בית יעקב - דרשות על פרשת השבוע; חפץ בחיים - דרשות; עדות ביעקב - דרשות לארבע פרשיות, שבת הגדול ועוד וביאור פרקי אבות; חזיונות יעקב - קרוב ל-800 חלומות וגילויים; הערות והארות על ספר זבחי צדק; קונטרס קטן כוונות הפסח על הגדה של פסח.
לקריאה נוספת

יעקב גליס, אנציקלופדיה לתולדות חכמי ארץ ישראל, ירושלים תשל"ה
יעקב גליס, מגדולי ירושלים, ירושלים תשכ"ז (אישים וחכמים מספר 25)
הקדמת ספר ישמח ישראל, ביוגרפיה מאת ניניו, ירושלים תשמ"ט (עמ' 1–8)
הקדמת ספר כף החיים, פרקים מתולדות חייו שנכתבו על ידי הרב עזרא עטייה והרב עובדיה יוסף, ירושלים התשכ"ט
אברהם אליעזר סופר (בן נינו), תולדות כף החיים, ירושלים התש"ע
הרב יהושע משה, קץ הימין (ביוגרפיית חכמי בבל), ירושלים תשכ"ז
גדעון גילקארוב, ספר האיר המזרח ירושלים תשס"ב
שמואל קרלינסקי, גיליון קדושת ציון, טבת תש"פ, עמ' 23-26.