stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלפי

ערך זה עוסק בסרט קולנוע משנת 1966. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מבוסס על:  Alfie 
 בימוי:  לואיס גילברט 
 הופק בידי:  לואיס גילברט 
 תסריט:  ביל נוטון 
 עריכה:  תלמה קונל 
 שחקנים ראשיים:  מייקל קיין   שלי וינטרס
 מוזיקה:  סאני רולינס 
 צילום:  אוטו הלר 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  סרטי סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  מרץ 1966
 משך הקרנה:  114 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט דרמה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 תקציב:  800,000‏$
 הכנסות:  18,871,300‏$
 פרסים:  מועמד לחמישה פרסי אוסקר
 סרט הבא:  Oh, Alfie! / Alfie Darling
 דף הסרט ב־IMDb
 
אלפי (באנגלית: Alfie) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1966 בכיכובו של מייקל קיין, זוכה פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר. ב-2004 הופקה גרסה קולנועית נוספת לסרט, עם ג'וד לאו בתפקיד הראשי.
הסרט היה מבוסס על מחזה של ביל נוטון משנת 1963, שעלה בווסט אנד בלונדון בברודוויי בניו יורק. המחזה עלה גם בישראל ב-1969 ב"במת השחקנים", בבימוי עודד קוטלר ובכיכובו של אלכס אנסקי.
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (מייקל קיין), שחקנית המשנה (ויוויאן מרצ'נט), הפסקול, השיר "אלפי" (שנכתב על ידי ברט בכרך והאל דייוויד), והתסריט הטוב ביותר. את פסקול הסרט כתב מוזיקאי הג'אז סאני רולינס וביצעו מוזיקאי ג'אז בריטים ובהם סטן טרייסי. השחקן טרנס סטאמפ היה מועמד לגלם את דמותו של אלפי אך דחה את התפקיד.
עלילה

אלפי הוא צעיר לונדוני רודף נשים. הוא עובר מאישה לאשה עד שכמה אירועים ומהפכים בחייו גורמים לו להעריך מחדש את סגנון חייו. "אלפי" נכתב במקור כתסכית רדיו על ידי ביל נוטון אשר כתב גם את התסריט לסרט. הבמאי משתמש בטכניקה קולנועית של דיבור ישיר למצלמה לקבלת אפקט של סיפור בגוף ראשון.
שחקנים ראשיים

מייקל קיין - אלפי
שלי וינטרס - רובי
מיליסנט מרטין - סידי
ויוויאן מרצ'נט - לילי
ג'יין אשר - אנני
דנהולם אליוט - רופא המבצע הפלות
פרסים ומועמדויות

הסרט הטוב ביותר (לואיס גילברט) – מועמדות
השחקן הטוב ביותר (מייקל קיין) – מועמדות
שחקנית המשנה הטובה ביותר (ויוויאן מרצ'נט) – מועמדות
התסריט המעובד הטוב ביותר (ביל נוטון) – מועמדות
השיר המקורי הטוב ביותר (ברט בכרך והאל דייוויד) – מועמדות
הסרט הבריטי הטוב ביותר (לואיס גילברט) – מועמדות
השחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי (מייקל קיין) – מועמדות
הופעה חדשה המבטיחה ביותר בתפקיד ראשי (ויוויאן מרצ'נט) – זכייה
התסריט הבריטי הטוב ביותר (ביל נוטון) – מועמדות
הצילום הטוב ביותר (אוטו הלר) – מועמדות
העריכה הטובה ביותר (תלמה קונל) – מועמדות
הסרט הזר בשפה האנגלית הטוב ביותר – זכייה
הבמאי הטוב ביותר (לואיס גילברט) – מועמדות
השחקן הטוב ביותר - סרט דרמה (מייקל קיין) – מועמדות
שחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (ויוויאן מרצ'נט) – מועמדות
שחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (שלי וינטרס) – מועמדות
התסריט הטוב ביותר (ביל נוטון) – מועמדות
השיר המקורי הטוב ביותר (ברט בכרך והאל דייוויד) – מועמדות
פרס חבר השופטים (לואיס גילברט) – זכייה
פרס דקל הזהב (לואיס גילברט) – מועמדות
הערות שוליים

↑  אורי קיסרי, "אלפי" - על הנייר ועל הבמה, מעריב, 24 באוקטובר 1969
יורם קניוק, אחרי בכורה - "אלפי" -בבימת השחקנים שליד התיאטרון הקאמרי, דבר, 2 באוקטובר 1969
יעקב העליון, "אלפי" חוזר בגיוסה תיאטרונית, מעריב, 6 ביולי 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2006059412  MusicBrainz work: d31353f8-7c74-4f0e-8be1-1bce7c920e98   WorldCat (עם LCCN): no2006-059412
אמריקן אקספרס סנטוריון

סנטוריון (באנגלית: Centurion) הוא כרטיס אשראי של חברת אמריקן אקספרס שהוצג לשוק האמריקאי לראשונה בשנת 1999. כרטיס הסנטוריון, הנקרא לעיתים גם "הכרטיס השחור", מוצע ללקוחות נבחרים בעלי הון רב. הכרטיס מונפק במספר מדינות ברחבי העולם, אך, בשונה מרוב כרטיסי האשראי האחרים, לא ניתן לבקש כרטיס זה, אלא הכרטיס ניתן לאחר הזמנה אישית מאת אמריקן אקספרס. קיימים שני סוגי כרטיסי סנטוריון, פרטי ועסקי. בישראל מונפק הכרטיס על ידי ישראכרט (דרך חברה בת בשם פרימיום אקספרס) החל משנת 2006.
מאפייני הכרטיס

כרטיס הסנטוריון דומה בעיצובו לשאר כרטיסי האשראי של אמריקן אקספרס (הירוק, הזהב והפלטינה), וצבעו שחור. ברוב השווקים בהם מונפק כרטיס הסנטוריון, לדוגמה בארצות הברית, כרטיס הסנטוריון עשוי טיטניום.
מחיר הכרטיס גבוה ביותר ביחס לכרטיסי האשראי הנפוצים, ומשתנה ממדינה למדינה. בשווקים מסוימים (כדוגמת סינגפור) המחיר השנתי של הכרטיס עולה על 5,000 דולרים. לעיתים נדרש תשלום ראשוני (חד-פעמי) נוסף, שמגיע במדינות מסוימות (כדוגמת ארצות הברית) ל-7,500 דולרים. 
בישראל מחירו של הכרטיס כ-2,000 דולרים בשנה, והוא אינו כולל תשלום ראשוני כלשהו (נכון לשנת 2022).
בעלי כרטיס הסנטוריון נהנים ממסגרת אשראי מוגדלת, היכולה להגיע למאות אלפי ואף למיליוני דולרים. למשל, מיליארדר סיני רכש בנובמבר 2015 ציור ב-170 מיליון דולר, ושילם תמורתו באמצעות כרטיס אמריקן אקספרס סנטוריון. בכך צבר כ-2 מיליארד נקודות בתוכנית הנוסע המתמיד.
ההטבות שמקנה הכרטיס למחזיקיו משתנות ממדינה למדינה. בישראל, מחזיקי הכרטיס נהנים משירותיהם של מוקדי נסיעות ומוקד סגנון חיים קונסיירז' ייעודי, אליהם ניתן להפנות בקשות שונות, החל מסידורי נסיעה, כגון הזמנת כרטיסי טיסה, וכלה בהשגת כרטיסים להופעות או אירועי ספורט שונים ברגע האחרון. בישראל לא קיימת בכרטיס הגבלת משיכת מזומן יומית. בדומה לכרטיסי אמריקן אקספרס האחרים (בישראל - פרט לכרטיס אמריקן אקספרס BLUE), בעלי כרטיס הסנטוריון צוברים נקודות Membership Rewards כחלק מתוכנית צבירת הנקודות של אמריקן אקספרס. יחס צבירת והמרת הנקודות הוא בתנאים מועדפים.
מחזיקי הכרטיס רשאים להיכנס לכ-700 טרקליני אח"מ בשדות התעופה ללא תשלום נוסף, וללא קשר למחלקת הטיסה בה הם טסים. מחזיקי הכרטיס נהנים מהטבות במסעדות ובתי מלון, ובהן שדרוג חדרים, כניסה לטרקליני העסקים בבתי מלון, קבלת קינוחים ללא תוספת מחיר וכו'. מחזיקי הכרטיס מוזמנים מדי פעם לפרמיירות, חופשות, ואירועים שונים, בדרך כלל ללא תשלום, או בתשלום נמוך במיוחד.
הערות שוליים

↑  אבי שאולי, מי רוצה כרטיס אשראי עם דמי חבר של 2,000 דולר?, באתר ynet, 15 בנובמבר 2006
↑  אוריאל הרמן, ‏גם זו שיטה: האיש שסידר לעצמו טיסות חינם לכל החיים, באתר גלובס, 25 בנובמבר 2015
אנדוני גויקוצ'יאה

אנדוני גויקוצ'יאה "גויקו" אולסקואגה (ספרדית: Andoni Goikoetxea "Goiko" Olaskoaga‏; נולד ב-23 במאי 1956 באלונסוטגוי, ביסקאיה) הוא מאמן כדורגל ספרדי, שבעבר היה גם כדורגלן. גויקוצ'יאה שיחק עבור הקבוצות אתלטיק בילבאו ואתלטיקו מדריד, וכן בנבחרות ספרד וחבל הבסקים. עקב סגנון המשחק הקשוח שלו, שכלל תיקולים חזקים, כונה גויקוצ'יאה "הקצב מבילבאו".
קריירה

גויקוצ'יאה החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת הנערים של ארבויו, לפני שהצטרף לקבוצת אתלטיק בילבאו ב-1974. לפני שביסס את מעמדו בקבוצה הוא שיחק למשך תקופת מסוימת בבילבאו אתלטיק, קבוצת המילואים של המועדון. בשנות ה-80 הוא היה אחד מהשחקנים הבולטים באתלטיק בילבאו, שמאמנה היה חאבייר קלמנטה. שחקנים ידועים נוספים בהרכב הקבוצה באותה תקופה היו מנואל סרביה, דאני ואנדוני זוביזרטה. המועדון זכה ב-1983 באליפות הלה ליגה, וב-1984 המועדון השיג דאבל לאחר שזכה באליפות הלה ליגה ובקופה דל ריי.
גויקוצ'יאה זכור בעיקר על התיקול שביצע על דייגו מראדונה מאחור, שגרם לפציעתו הקשה של הכוכב הארגנטינאי. גויקוצ'יאה גרם גם לפציעתו החמורה של שחקן ברצלונה ברנד שוסטר, לאחר שפגע בברכו הימנית. פציעה זו גרמה לפגיעה תמידית בכושרו של שוסטר, בניגוד למראדונה שהחלים באופן מלא. בעקבות האירועים הללו גויקוצ'יאה זכה לכינוי "הקצב מבילבאו". בסך הכל הוא הופיע במדי בילבאו ב-369 משחקים וכבש 44 שערים. לאחר שעזב את בילבאו ב-1987 הוא עבר לשחק עבור אתלטיקו מדריד למשך שלוש עונות, וב-1990 הוא פרש ממשחק פעיל.
גויקוצ'יאה שיחק במדי נבחרת ספרד 39 פעמים, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד נבחרת הולנד ב-16 בפברואר 1983. הוא ייצג את ספרד ביורו 1984 ובמונדיאל 1986. במהלך המונדיאל הוא כבש שער אחד נגד נבחרת דנמרק. כמו כן, הוא הופיע פעמיים במדי נבחרת חבל הבסקים (1979 ו-1988).
מאז פרישתו ממשחק פעיל הוא אימן מספר קבוצות בלה ליגה ובליגת המשנה, כולל סלמנקה (1996–1998, 2004/2005), קומפוסטלה (1998/1999), נומנסיה (1999/2000, 2005/2006), ראסינג סנטאנדר (2000/2001) וראיו ואיקאנו (2001/2002). כשאימן את סלמנקה בעונת 1996/1997 הוא הצליח להעפיל איתה לליגת העל, לאחר שהקבוצה סיימה במקום השני של הליגה השנייה. כמו כן, הוא היה עוזרו של מאמן נבחרת ספרד חאבייר קלמנטה במהלך מונדיאל 1994 שנערך בארצות הברית.

בשנים 2013 עד 2015 היה מאמן נבחרת גינאה המשוונית בכדורגל.
תארים

אליפות לה ליגה:
1982–1983, 1983–1984
קופה דל ריי:
1984
הסופרקאפ הספרדי:
1984
אלכסנדר יולין

אלכסנדר יולין במדי צה"ל, תחילת שנות ה-50
יולין, השמאלי בין קבוצת מניפי הדגל, חבוש בכובע מצחייה ומצולם מאחור, בעת הנפת דגל הדיו באילת עם סיום מבצע עובדה
"סשקה פוליטרוק" בים האדום. ככל הנראה היה לישראלי הראשון בתקופה המודרנית שטבל בים סוף.
אלכסנדר יולין (ברוסית: Александр Иолин;‏ 1912 – 24 בדצמבר 1979; נודע גם בכינוי "סשקה פוליטרוק") היה קצין הסברה בצה"ל במלחמת העצמאות. בשנות החמישים הציע שירותיו כמרגל לשירותי מודיעין שונים – של ברית המועצות, של ארצות הברית ושל מצרים שמטעמה יצא לשליחות ריגול בישראל, בה הכשיל את עצמו כשהציע לפעול כמרגל במצרים, נשפט והורשע.
ראשית דרכו

אלכסנדר יולין נולד בעיר בילה צרקווה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה). כשהיה בן שנתיים היגר אביו לארצות הברית. אימו נסעה עם אלכסנדר בעקבותיו, אך נתקעה בלטביה עקב פריצת מלחמת העולם הראשונה. לאחר שהות של מספר שנים בלטביה נאלצה המשפחה לחזור לאוקראינה. הם התיישבו בקייב. היה חבר בארגון הנוער הקומוניסטי הקומסומול. שירת כקצין בצבא האדום, והשתתף במלחמת רוסיה - פינלנד בשנת 1939.
במלחמת העולם השנייה השתתף בקרבות נגד הנאצים כפוליטרוק בגדוד שלחם באוקראינה. בתום המלחמה היה יולין למושל צבאי של העיר פרדוביצה בצ'כוסלובקיה.
בתפקידו כמושל נתקל בשני צעירים יהודים שניסו לשכנעו להגיע לארץ ישראל ולהילחם על עצמאותה. תשובתו הייתה, לדבריו, כי אינו רוצה לערוק מן הצבא הרוסי והוא מעדיף להגיע לישראל לאחר שישוחרר כחוק. לאחר ששוחרר מן הצבא האדום, יצר יולין קשר עם אנשי ארגון הבריחה בפולין שהעלו אותו לישראל עם קבוצת אנשי גיוס חוץ לארץ (גח"ל) באוגוסט 1948, בימי מלחמת העצמאות.
"פוליטרוק" בצה"ל

יולין גויס לצה"ל והוצב בגדוד שבע של חטיבת הנגב של הפלמ"ח בפיקודו של עוזי נרקיס, גדוד שקלט לשורותיו עולים חדשים. יולין גויס לגדוד כלוחם והשתתף באוקטובר 1948 במבצע יואב ("מבצע עשר המכות"). במבצע זה הוא נפצע ואושפז בבית חולים. לאחר מכן השתתף במספר פעולות נוספות.
יולין לא מונה רשמית לקצין תרבות (במינוח הנוכחי – קצין חינוך), אך בפועל הוכר על ידי חבריו ככזה משום שנהג להלהיב את הלוחמים בזמן הקרב כששאג סיסמאות של הצבא האדום, דוגמת "למען המולדת!" ו"למען סטלין!" באוקטובר 1948, לאחר כישלון ההתקפה של גדוד שבע על עיראק אל-מנשיה (על חורבותיה הוקמה לימים העיר קריית גת), עודד יולין את רוחם של הלוחמים כשחרת על קיר את הכתובת "גדוד 7 – קום יקום", והחל בהוצאת דף קרבי.
יולין השתתף במבצע עובדה, והפעם במינוי בפועל כקצין תרבות בפלוגתו של אברהם אדן. יולין הונצח בתמונה הידועה של הנפת דגל הדיו באום רשרש, היא אילת, ב-10 במרץ 1949 (יולין הוא האיש השמאלי בקבוצת מניפי הדגל והוא מצולם מאחור). מאותו אירוע היסטורי נותר גם תצלום של יולין כשהוא פוסע אל תוך מימי ים סוף כשהוא עירום כביום היוולדו, זולת כובע ה"היטלמאכר" שעל ראשו.
הלוחמים כינו את יולין בכינוי "סשקה פוליטרוק". הכינוי היה מעין כינוי חיבה, אך הייתה בו גם נימה של זלזול כלפי "פוליטרוק" שמעמדו לא היה כמעמדם של קציני התרבות הנודעים של מלחמת העצמאות, דוגמת בני מרשק ואבא קובנר. יולין נודע כמי שמנסה להתרועע עם מפקדים בכירים בצה"ל וניצל הזדמנויות להצטלם בחברת קצינים ואישי שלטון בישראל כיגאל אלון, יצחק שדה ודוד בן-גוריון.
סיפורו של יולין שימש השראה לסיפור "דגל הדיו" של הסופר נתן שחם. הסיפור הופיע בקובץ הסיפורים "האלים עצלים" של שחם בשנת-1949.
עם תום מלחמת העצמאות בשנת 1949 שוחרר יולין מצה"ל. הוא לא מצא את מקומו בחיים האזרחיים, חזר לצבא והתגייס לשירות קבע. באפריל 1952 סיים יולין קורס קצינים ונשלח לגוש רמלה של ההגנה המרחבית כסגן מפקד הגוש. שירותו בצה"ל היה קצר ימים. במרץ 1953 הואשם בתקיפת אישה צעירה, עובדת אזרחית. הוא הועמד לדין צבאי, דרגתו נשללה על תנאי, והוא הודח מצה"ל.
מרגל בהתנדבות של מספר אדונים

בחיים האזרחיים לא עשה יולין חיל. הוא הקים עם קצין משוחרר חוות חזירים סמוך לרמלה, אך העסק כשל והשותפות פורקה. לאחר מכן, ניסה לעסוק ללא הצלחה במקצועות אחרים, בין השאר כעיתונאי. אשתו, אותה נשא בשנת 1950, עזבה אותו ולקחה עמה את בתם. במרץ 1956 יצא יולין לאירופה למצוא את מזלו בה. הוא נהג כהרפתקן. ראשית פנה לקונסוליה הסובייטית בציריך וביקש אשרת כניסה לברית המועצות, בנימוק שהוא מחפש את בתו מנישואיו הראשונים שנעלמה במלחמה, בעת שאשתו הראשונה ובנו נהרגו בהפצצה. משנענה בסירוב פנה לקהילה היהודית וביקש סיוע בהציגו עצמו שוב כפליט מברית המועצות. ועד הקהילה לא נתן בו אמון ומסר אותו לידי משטרת הזרים השווייצרית, ויולין נאלץ לעזוב את שווייץ ויצא לווינה. בווינה פנה לקונסוליה הסובייטית והציג עצמו כמי שהתפתה על ידי הציונים לעזוב את רוסיה ועתה "חזר בתשובה" אחרי שהתאכזב מישראל וסולק, לדבריו, מן הצבא בשל היותו יוצא הצבא האדום, והוא מבקש לחזור אליה.
הרוסים הציעו לו לשמש עבורם כמרגל בתחנת "רדיו אירופה החופשית" ואצל המוסדות היהודיים בווינה תמורת תשלום של 20,000 שילינג. לאחר שמסר לרוסים דו"ח על הקהילה היהודית בווינה, שלדבריו כלל מידע השאוב ממקורות גלויים, יצא למינכן. במינכן הציע את שירותיו לאמריקאים. הוא הועמד למבחן בפוליגרף ונדחה באדיבות. יולין נסע לפריז והציע את שירותיו לנציגי מצרים. המצרים שמחו כמוצאי שלל רב על כך שאדם בעל רקע צבאי בישראל מוכן לפעול למענם, ושלחו אותו דרך אתונה לקהיר. בקהיר שהה יולין מספר שבועות באוגוסט 1956 ומסר למצרים את המידע שהיה ברשותו על אודות צה"ל, ושם הודרך כיצד לפעול כסוכן בישראל. השב"כ לא חשף את יולין, אלא הרפתקנותו היא שהכשילה אותו. כשבועיים לאחר הגיעו לישראל התייצב ביוזמתו בפני מפקדו לשעבר, עוזי נרקיס, שהיה אז עוזר ראש אג"ם במטכ"ל, הודיע לו כי חזר ממצרים "כמרגל מצרי" והציע לשמש כסוכן כפול. עוזי נרקיס הזעיק מיד את אנשי ביטחון שדה, ויולין נעצר.
משפט ומאסר

אלכסנדר יולין הועמד לדין בבית המשפט המחוזי בתל אביב על עבירת ריגול, לפי פקודת הסודות הרשמיים (שקדמה לחוק העונשין, תשל"ז-1977). ב-20 בדצמבר 1956 נידון לחמש שנות מאסר. ככל הנראה נגזר עליו עונש קל יחסית, משום שנחשב על ידי בית המשפט להרפתקן פזיז, אשר לדברי בית המשפט ניתן לייחס את מעשיו "לרצונו העז לחזור למעמדו הקודם שהביא לו גם כבוד וגם ביטחון כלכלי", יותר מאשר למרגל רציני.
יולין ערער לבית המשפט העליון על עצם הרשעתו וניסה לשכנע את בית המשפט "שמעשיו הונעו כולם על ידי רצון עז להיטיב עם המדינה ועם צבא ההגנה לישראל". הוא הסתמך על הודאתו המפורטת וטען (כלשון בית המשפט העליון), כי יש "בעובדה זאת כדי להראות שכל מעשיו נעשו לשם שמיים, שאם לא כן מה טעם היה מכניס ראשו בגוב האריות ומגלה דברים שאין בהם אלא להזיק לו....הרי אילו למטרת ריגול המדינה בא, היה מסתיר את כל העובדות שגילה". היועץ המשפטי לממשלה הגיש ערעור על קוּלת העונש.
ב-31 ביולי 1957 נתן בית המשפט את פסק דינו בערעור. השופט דוד גויטיין דחה את טענות המערער וקבע כי התרשמותו של בית המשפט העליון שונה מזו של בית המשפט המחוזי, שהקל בחומרת מעשיו של המערער וייחס אותם למניעים של רדיפת כבוד ובצע, אך מצא לנכון שלא לשנות את גזר דינו של בית המשפט המחוזי.
חיים פרטיים ומשפחה

יולין נישא מספר פעמים בחייו והיו לו ילדים מנישואים שונים. התחתן עם אשתו הראשונה בתחילת שנות ה-30, ובשנת 1935 נולדה בתו הראשונה, רוזה. הנישואים לא צלחו ורוזה חיה במשפחת אימה. אשתו הראשונה נפטרה ב-1942 מסיבות רפואיות ואלכסנדר יולין לקח את רוזה מחזקת סבתה. באותה השנה נישא פעם נוספת ונולדה בתו השנייה, יבגניה. גם נישואים אלו התפרקו בהמשך. רוזה נמסרה לאימוץ למשפחת סיסטר, בה הכירה את יוליה סיסטר (כימאית ישראלית מוכרת בהמשך חייה), שהייתה בת גילה. ב-1945 אלכסנדר מסר את רוזה לבית יתומים, משם נלקחה בהמשך על ידי סבתה.
לאחר עלייתו לישראל, ב-1950 התחתן יולין בפעם השלישית ונולדה לו בת נוספת בשם אירית. גם נישואים אלו לא נמשכו זמן רב. בתו הראשונה רוזה עלתה לישראל ב-1993, שנים רבות לאחר מות אביה. בישראל היא נפגשה לראשונה עם אחותה למחצה אירית, ונפגשה שוב לאחר שנים רבות עם יוליה סיסטר.
אחריתו

יולין נתקבל לאחר שחרורו מהמאסר לעבודה שיקומית כמחסנאי במכון הווטרינרי ע"ש קמרון בבית דגן, ועבד בו משנת 1962 ועד פרישתו לגמלאות בגיל 65 (1977). הוא היה אדם מוחצן, חברתי, שלט בכמה שפות ובלט בכוח זיכרון צילומי חריג שסייע בעבודתו כמחסנאי. יולין היה משתתף מתמיד בקבוצת עובדי המכון הווטרינרי בצעדות שלושת הימים.
לקריאה נוספת

מיכאל בר-זוהר, הממונה - איסר הראל ועלילות שירותי הביטחון, הוצאת וינדנפלד וניקולסון, 1970.
יוסי מלמן ואיתן הבר, המרגלים - פרשות ריגול במדינת ישראל, הוצאת ספרי חמד, 2002,
הערות שוליים

↑  אברהם אדן כתב בספרו "עד דגל הדיו" (עמ' 271) כי לאחר שקשר את דגל הדיו וירד מהתורן, השתררה דממת מבוכה ואז פתח סשקה בשירת התקווה וכולם הצטרפו אליו. הוא התפשט ורץ עירום לים בצעקה כי "אני אהיה היהודי הראשון לאחר אלפיים שנות גלות שיטבול בים האדום". לאחר שיצא מהמים הכריז כי: "רחצתי את פצענו בעיראק אל מנשיה במימי מפרץ אילת!
↑  אלכסנדר יולין נידון ל-5 שנות מאסר, שערים, 21 בדצמבר 1956
↑  נדחה ערעורו של אלכסנדר יולין, דבר, 1 באוגוסט 1957
↑  סיפור משפחת שוכמן(רוסית)
↑  גורלו של סשקה פוליטרוק (רוסית)
↑  יוליה סיסטר(רוסית)
אנוביט

סמליל אנוביט
אנוביט טכנולוגיות בע"מ הייתה חברת היי-טק ישראלית שהוקמה ביוני 2006 ועסקה בפיתוח וייצור שלושה מוצרים: שבב הנמכר ליצרניות התקני פלאש, בתצורה חלקית או מלאה; ערכות דיסק און קי או כונני SSD ללפטופים, המיועדים ליצרניות מחשבים; ושרת אחסון לארגונים. שמה של אנוביט מגיע מקיצור "Add Another Bit".
בדצמבר 2011 נרכשה אנוביט על ידי חברת אפל ב-390 מיליון דולר.
היסטוריה

החברה נוסדה על ידי פרופ' אודי וינשטיין, ד"ר אופיר שלוי ואריאל מייסלוס ומשרדיה ישבו בהרצליה. לאחר הרכישה על ידי Apple, הפכו משרדים אלה למשרדי החברה הרוכשת. המשרד האמריקאי שלה מוקם במרלבורו, מסצ'וסטס.
באוגוסט 2007 גייסה כ-17 מיליון דולר ובנובמבר 2008 גייסה כ-20 מיליון דולר. בגיוס האחרון אותו הובילה אינטל קפיטל, קרן הון הסיכון של חברת אינטל, בנובמבר 2010, הושקעו בחברה 32 מיליון דולר. עוד השקיעו חברת סמסונג, וקרנות ההשקעה באטרי ונצ'רס, פיטנגו ומיקרון ונצ'רס. אנוביט החזיקה בכ-95 פטנטים ולפני רכישתה אנוביט העסיקה כ-200 עובדים וגייסה במצטבר כ-76 מיליון דולר ממשקיעיה.
בשנת 2010 החלה לפתח כונני SSD. בחודש אוגוסט 2011 הודיעה אנוביט כי מתחילת השנה סיפקה יותר מ-20 מיליון בקרים. החברה הכריזה על פיתוח בקר הזיכרון המהיר בעולם עבור טאבלטים וטלפונים חכמים. מדובר בבקר המספק קצב קריאה/כתיבה של 666 מגה-בייט לשנייה, ותומך בעד 256 גיגה בייט זיכרון.
ב-13 בדצמבר 2011 התפרסם כי אפל מתכננת לרכוש את אנוביט בסכום של כ-390 מיליון דולר. אפל הביעה עניין בשבב שמפתחת אנוביט, אשר משפר את מהירות ואמינות שבבי זיכרון הפלאש במכשירים ניידים ומאפשר אחסון מידע רב יותר על גבי התקני הפלאש. השבב מתמחה בייעול עבודת זיכרונות פלאש באמצעות טכנולוגיה ייחודית לעיבוד אותות ספרתי המאפשרת ניהול יעיל יותר של זכרונות פלאש. הוא מותקן ב-אייפון, באייפד וב-מקבוק אייר שמייצרת אפל.
אמריקן גותיק, וושינגטון די. סי.

| --- | --- |

 מידע כללי
 צלם:  גורדון פארקס
 תאריך יצירה:  אוגוסט 1942
 טכניקה וחומרים:  צילום יבש 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  וושינגטון די. סי.
 
מתוך סדרת הצילומים שערך פארקס על אלה ווטסון ומשפחתה (1942)
"אמריקן גותיק", ציורו של גרנט ווד, 1930, שתצלום זה מהווה פרודיה עליו ושמו לקוח משמו.
אמריקן גותיק, וושינגטון די סי (באנגלית: American Gothic, Washington D.C.‎) הוא תצלום נודע מאת גורדון פארקס, שצולם בשנת 1942, בעת עבודתו בפרויקט הצילום הממשלתי של מנהלת החקלאות האמריקאית.
היסטוריה

פארקס צילם את התצלום באוגוסט 1942 כמתלמד תחת הדרכתו של ראש מחלקת ההסברה ב-FSA, רוי סטרייקר. לפי פארקס, היה זה "התצלום המקצועי הראשון שצילמתי, אותו יצרתי ביומי הראשון בוושינגטון". רוי סטרייקר הדריך את פארקס לסייר ברחובות העיר ולהכירה טוב יותר. לאחר שנדהם מכמות השנאה והאפליה שבהן נתקל, לרבות ההיתר לשחורים להיכנס למסעדות של לבנים רק דרך הדלת האחורית ואיסור כניסה לתיאטראות של לבנים, הציע לו סטרייקר להיפגש עם אנשים מבוגרים שבילו את כל חייהם בוושינגטון, כדי ללמוד על מצב השחורים בעיר בצורה מעמיקה יותר. כך נפגש פארקס עם מושא התצלום "אמריקן גותיק", אמה ווטסון (Emma Watson), שעבדה כמנקה בבניין מטה ה-FSA.
שמו של התצלום לקוח מהציור "אמריקן גותיק" מאת גרנט ווד משנת 1930, שכולל קומפוזיציה דומה לו, ושהתצלום מהווה פרודיה עליו. התצלום מציג את אלה ווטסון עומדת בגב זקוף אל מול דגל ארצות הברית, אוחזת בידה מטאטא וברקע יש סחבה. פארקס שאב את ההשראה לצילום זה מהגזענות והאפליה שבהן נתקל בוושינגטון. כשראה את התמונה, אמר סטרייקר כי הרעיון שלה נכון, אך היא "מהווה כתב אישום כנגד ארצות הברית", והיא יכולה להביא לכך שכל צלמי ה-FSA יפוטרו; עם זאת, הוא ביקש מפארקס להמשיך לעבוד עם ווטסון, מושא הצילום, ופארקס אכן יצר עמה סדרת תצלומים המתעדים את חייה היומיומיים. בסופו של דבר, פורסם התצלום על שער ה"וושינגטון פוסט" (מבלי שפארקס ידע על כך קודם). התצלום זכה לפרסום רב, והוא ככל הנראה התצלום הידוע ביותר של פארקס, המזוהה כתמונת הדגל שלו. התצלום אף הפך לסמל של תקופה, זו שקדמה לגיבושן של זכויות האזרח לשחורים בארצות הברית, ולסמל של היחס לקבוצות המיעוט באותה תקופה.
מלבד היותו של התצלום סמל של תקופה, הוא סימן תמורה בתחום הצילום האפרו-אמריקאי. לפני שנות ה-40 של המאה ה-20 צלמים אפרו-אמריקאים לא נהגו להשתמש במדיום התמונה המצולמת כדי להעביר מסרים חברתיים או לתעד בעיות חברתיות, ובמקום להתמקד בזהות אפרו-אמריקאית, חיקו לרוב את עבודתם של הצלמים הלבנים. לאחר פרסום "אמריקן גותיק" של פארקס, החלו יותר ויותר צלמים אפרו-אמריקאים לבחון ולאתגר את מנגנוני ההפרדה הגזעית והאפליה שהיו נחלתם של אפרו-אמריקאים רבים, דרך התמונה המצולמת.
בשלב מאוחר יותר בקריירה שלו, אמר פארקס על צילום זה כי היה מוגזם ולא היה עדין דיו. פרשנים סברו שהצילום שאב את עוצמתו מאופיו המתנצח ומהדואליות הארוזה בו, המציגה מצד אחד קורבן ומצד שני שורדת, ועל כן הוא הותיר את חותמו על קהל רחב הרבה יותר לעומת שאר הצילומים של ווטסון. הקומפוזיציה הדומה לזו שבציור "אמריקן גותיק" של גרנט ווד, המתבטאת בחיקוי ההעמדה של הגבר בתצלום, האוחז בקלשון – בדומה לווטסון האוחזת במטאטא, משמשת כאמצעי ויזואלי הנועד להאיר באור דרמטי את קיומה של אפליה גזעית בחברה דמוקרטית כביכול, החברה האמריקאית שאותה ציורו של ווד מתיימר כביכול לייצג, לפי פרשנות מקובלת. פרשנות אחרת רואה בתצלום ככזה הבא להדגיש את החשיבות והמסירות של מעמד העובדים השחורים העירוני, לאור הגזענות שהם חוו לעיתים קרובות במקום עבודתם; זאת לצילו של הציור "אמריקן גותיק" של ווד, שמהווה דמות לערכי העבודה הקשה והמסירות האמריקאית, לפי פרשנות מקובלת של הציור מאז תקופת השפל הגדול.
ב-2016 נכלל התצלום ברשימת 100 התמונות המשפיעות בכל הזמנים של טיים.
הערות שוליים

1 2 3  American Gothic - 75 years of an icon, Layers of Meaning, May 24, 2005
↑  ‏Yvonne Shinhoster Lamb. 'Life' Photographer And 'Shaft' Director Broke Color Barriers The Washington Post. 8 March 2006.
↑  Eamonn McCabe (2006-03-10). "American beauty". The Guardian (G2). p. 8.
↑  Oxford Companion to the Photograph: African-American photography to c. 1960, Photography Encyclopedia
↑  Lawrence W. Levine (בדצמבר 1992). "The Folklore of Industrial Society: Popular Culture and Its Audiences". The American Historical Review. American Historical Association. 97 (5): 1369–99. doi:10.2307/2165941. JSTOR 2165941. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Who took the photograph?, History Matters
↑  Gordon Park’s American Gothic, Washington DC, 1942., Hyper Allergic Labs
אנואה

| אנואה |
| --- | --- |
 אנואה השפלה
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: פרים
סוג:: תאו
מינים
 אנואה השפלה  אנואה ההרים
אנואה הוא שם כולל של 2 מיני תאו ממשפחת הפריים ובו שני מיני תאו קטנים הנפוצים במספר איים באינדונזיה כמו האי סולאווסי. מיני האנואה נמצאים בסכנת הכחדה עקב ציד לבשר ולשימושים ברפואה וגם מפני אובדן בית גידולם הטבעי לבניית ערים וחוות חקלאיות.
מינים

שני מיני האנואה הם:
אנואה השפלה (Bubalus depressicornis)
אנואה ההרים (Bubalus quarlesi)
אלפונסו ריביירו

| --- | --- |

ריביירו במאי 2011
 לידה:  21 בספטמבר 1971 (בן 53) ברונקס, ניו יורק
 שם לידה:  Alfonso Lincoln Ribeiro Sr. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1980–ההווה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של קליפורניה, לוס אנג'לס  האקדמיה לקולנוע של ניו יורק  Brighton Hall School 
 פרסים והוקרה:  NAACP Image Award for Outstanding Supporting Actor in a Comedy Series (1996)  NAACP Image Award for Outstanding Supporting Actor in a Comedy Series (1998) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלפונסו לינקולן ריביירו (באנגלית: Alfonso Ribeiro; נולד ב-21 בספטמבר 1971) הוא שחקן, קומיקאי, רקדן, מנחה טלוויזיה ובמאי טלוויזיה אמריקאי. הוא ידוע בשל תפקידו כ"קרלטון בנקס" בקומדיית המצבים האמריקאית "הנסיך המדליק מבל אייר".
ביוגרפיה

אלפונסו ריביירו נולד בעיר ניו יורק, בשכונת ריברדייל שברובע הברונקס, למייקל וג'וי (דה לאון) ריביירו (שניהם ממוצא טרינדדי). אלפונסו הוא הנכד של זמר הקליפסו "האריה השואג".
קריירה

אלפונסו ריביירו החל את הקריירה שלו בגיל שמונה כששיחק בתפקיד ראשי במחזמר "The Tap Dance Kid" בשנת 1983. ריביירו זכה לביקורות חיוביות על הביצועים שלו והיה מועמד לפרס Outer Critics Circle. בשנת 1984 הוא הופיע כרקדן באחת מהפרסומות הטלוויזיונית של מייקל ג'קסון עבור חברת פפסי. באותה השנה ריביירו שיחק בסדרת הטלוויזיה "כפיות הכסף" (Silver Spoons) בתפקיד החבר הטוב ביותר של ריק שרודר. בשנת 1985 הוא הופיע בפרסומת של MTV ושם פורסם ספרו של ריביירו שנקרא "Alfonso's Breakin' & Poppin' Book". התפקיד הבולט ביותר של ריביירו הוא כששיחק בין השנים 1990–1996 את האיש העשיר והמפונק, קרלטון בנקס בקומדיית המצבים האמריקאית הנסיך המדליק מבל אייר והוא גם ביים כמה פרקים של הסדרה. דמותו של ריביירו בסדרה הייתה ידועה כדמות שרוקדת בתדירות גבוהה לצלילי השיר "It's Not Unusual" של הזמר טום ג'ונס והשיר זכה בכינוי "הריקוד של קרלטון".
בשנת 2008 החל ריביירו להנחות את השעשועון "Catch 21" ברשת GSN. ריביירו ביים כמה פרקים בסדרת הטלוויזיה "פגוש את הבראונים" (באנגלית: Meet The Browns) וגם ביים את רוב עונה 2 של סדרת הטלוויזיה "? Are We There Yet" (בתרגום חופשי: אנחנו כבר שם?). בשנת 2014 ריביירו השתתף בעונה ה-19 של תוכנית הריאליטי האמריקאית רוקדים עם כוכבים יחד עם הרקדנית המקצועית ויטני קרסון. ריביירו וויטני ניצחו בגמר התוכנית.
בשנת 2021 השתתף בסרט "החבובות: האחוזה הרדופה" שעלה בדיסני+.
בשנת 2022 החל להנחות את תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בארצות הברית.