stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפקר
חפצים המוגדרים כהפקר

חפצים שמעולם לא היו להם בעלים, כגון עצים ואבנים או חיות בר.
חפצים שהופקרו על ידי בעליהם.
חפצים שהתורה הגדירה שהם הפקר, כגון פירות שביעית לפי דעות מסוימות. (רמב"ם הלכות שמיטה ויובל ד'/כ"ד).
נכסי גר או עבד כנעני משוחרר שנפטר בלי יורשים. (רמב"ם הלכות זכייה ומתנה).
נכסים שבית דין או המלכות קבעו שהם הפקר.
חפצים המוגדרים כהפקר > חפצים שמעולם לא היו להם בעלים

חפצים שמעולם לא היו להם בעלים, הם חפצים הנמצאים במקום שאינו רשותו של אדם ויש להניח שאף אדם לא החזיק בהם בקניין המועיל. אבנים, עשבים, פירות יער וחיות בר כולם נכנסים בגדר זה.

סייגים לקטגוריה זו:
חפצים הנמצאים בארץ ישראל, שייכים דווקא לשבט שהם נמצאים בנחלתו. זאת למעט דגים שבכנרת, שמותר לכל אחד לדוג אותם באמצעות חכה, אך לא לפרוס רשת.
חיות שנכנסו לרשותו של אדם, אך האדם לא יודע שהן ברשותו ולא אמר שברצונו לזכות בהן, עדיין הן בגדר הפקר. אולם אסור להיכנס לרשותו של אותו אדם כדי לצודן בלי רשות, ואם צד זכה בהן, אף על פי שעבר על איסור.
אסור לקחת בעלי חיים שכבר ניצודו במלכודת של מישהו אחר.
(רמב"ם הלכות זכייה ומתנה פרק א', והשגות הראב"ד שם)
חפצים המוגדרים כהפקר > חפצים שהופקרו על ידי בעליהם

אם בעליו של החפץ אמר "חפץ זה הפקר" הרי החפץ מופקר, וכל הרוצה יכול לזכות בו. גם המפקיר רשאי לזכות בחזרה בחפץ שהפקיר. (רמב"ם הלכות נדרים ב'/י"ד)
בדיני קניין הרגילים, חפץ לא עובר בעלות בדיבור בלבד. אבל הפקר הוא דין מיוחד שנלמד מהפסוק "והשביעית תשמטנה ונטשתה". המילה "ונטשתה" היא ייתור שבא ללמד דין הפקר- כשם שהשביעית מפקירה את נכסיו של האדם, כך האדם יכול להפקיר את נכסיו בדיבור בלבד. (תלמוד ירושלמי פיאה פרק ו')
ישנן שתי דרכים להבין את פעולת ההפקר:
בעל החפץ מסלק את רשותו מן החפץ, ומעתה ואילך החפץ לא שייך לאף אחד.
החפץ המופקר עדיין שייך לבעל החפץ, אבל הוא נותן רשות למי שרוצה לקחת את החפץ לעצמו.
במצבים מסוימים, ישנה משמעות להבנה של פעולת ההפקר. לדוגמה:
ישנה מחלוקת תנאים, מה יעשה אדם שהדיר את חבירו הנאה, ואין לחבירו מה לאכול. תנא קמא סובר, שיכול המדיר להפקיר אוכל, והמודר לזכות באוכל. רבי יוסי אוסר על המודר לזכות באוכל שהופקר. (עיין בבלי נדרים מג.)
לפי אחת ההבנות במחלוקתם, ניתן לומר שתנא קמא סובר כי ההפקר הוא סילוק הבעלות מן החפץ. כיוון שהמדיר אינו בעלים על החפץ, הרי המודר יכול לזכות בחפץ שאין לו בעלים. ואילו רבי יוסי סובר כי ההפקר הוא רשות לכל אדם ליטול לעצמו, וכאשר המודר נוטל את החפץ זה נחשב שהמדיר נתן לו אותו במתנה, ואסור למדיר לתת מתנה למודר.
יש הסוברים, שאסור לאדם לחזור בו מההפקר (אם כי הוא יכול לזכות שוב בחפץ). לדעת הסוברים כן, הפקר יש לו דין כמו נדר. (רמב"ם הלכות נדרים פרק ב')
לא ניתן למנות שליח כדי להפקיר. (רמב"ם שם)
חפצים המוגדרים כהפקר > חפצים שהופקרו על ידי בעליהם > מחלוקות בדין הפקר

מחלוקת תנאים האם ניתן להפקיר חפץ רק לאנשים מסוימים, כגון רק לעניים ולא לעשירים. בית שמאי סוברים שניתן להפקיר כך, ואילו בית הלל סוברים שלא ניתן, ואם הפקיר לעניים בלבד אינו הפקר. הלכה נפסקה כבית הלל.
מחלוקת תנאים בפני כמה אנשים צריך להפקיר. רבי יוסי סובר שיש להפקיר בפני שלושה. חכמים סוברים שדי בשניים. לפי רבי יהושע בן לוי, כולם מסכימים שמדין תורה הפקר אפילו באחד אלא שגזרו שיש להפקיר בפני שניים או שלושה. הלכה כרבי יהושע בן לוי.
בשיטת רבי יהושע בן לוי נחלקו ראשונים מספר מחלוקות:
האם הדרישה להפקר בפני שלושה היא רק בקרקעות או גם במטלטלין.
האם מדין תורה צריך דווקא בפני אחד או אפשר אפילו בינו לבין עצמו.
האם במצב שבו אדם מפקיר חפץ כדי להימנע מאיסור יש גם דרישה להפקיר בפני שלושה.
חפצים המוגדרים כהפקר > חפצים שהתורה הגדירה שהם הפקר

פירות שביעית, יש בהם מחלוקת אחרונים: יש הסוברים, שהם נעשים הפקר מאליהם, ויש הסוברים, שאין הם נעשים הפקר מאליהם אבל התורה צוותה על בעליהם שיפקירו אותם.
זוטו של ים ושלוליתו של נהר: חפץ שאבד מאדם בנסיבות שבהן לא סביר שיהיה ניתן למוצאו, כגון שנפל לים, יש שסוברים שיש לו דין הפקר, ויש הסוברים שאין זה דין הפקר אלא דין אבידה שבעליה נתייאשו מלמוצאה.
חפצים המוגדרים כהפקר > גר שנפטר בלי יורשים

גר שנפטר ולא השאיר אחריו יורש וכן עבד כנעני משוחרר שנפטר בלי יורש, נכסיו הם הפקר, מכיוון שאין לו אף קרוב משפחה שיירשנו.
יוצא מכלל זה, אדם שגזל מנכסי גר בחייו, ולאחר מכן נפטר הגר ולא השאיר יורש, הנכסים הגזולים אינם הפקר אלא הם ניתנים לכהן (ע"ע מתנות כהונה).
חפצים המוגדרים כהפקר > נכסים שבית דין או המלכות קבעו שהם הפקר

הכלל הפקר בית דין הפקר מעניק לבית דין סמכות להפקיע רכוש של אדם פרטי כתקנת חכמים ולפי צורך השעה, גם ללא הצדקה משפטית על פי שורת הדין הפורמלית. התנאים נחלקו האם מקור הכלל הוא הפסוק ”וכל אשר לא יבוא לשלושת הימים כעצת השרים והזקנים יחורם כל רכושו” (ספר עזרא, פרק י', פסוק ח') או מהפסוק ”אלה הנחלות אשר ניחלו אלעזר הכהן ויהושע בן נון וראשי האבות” (ספר יהושע, פרק י"ט, פסוק נ"א). הראשונים נחלקו האם בי"ד יכולים רק להפקיר או גם להקנות לאדם אחר.
הכלל דינא דמלכותא דינא נותן למלכות סמכות דומה, ולפיו יש למלכות סמכות להפקיע רכוש. גם כאן ישנם ראשונים שסוברים שאין למלכות סמכות להקנות אלא רק להפקיע. לדעת חלק מהראשונים יש למדינה סמכות רק בתחומי ההמשפט הציבורי, ולא בעניינים אזרחיים שאינם נוגעים לתיקון המדינה.
השלכות הלכתיות למעמד ההפקר

א. מתנות עניים - בעלות על המתנות קודם שזכה בהן העני - האם הן הפקר או רכושו של העני.

ב. תרומות ומעשרות - חיוב תרומות ומעשרות אינו מתקיים בשנת שמיטה, מכיוון שבשנה זו יבול השדה הפקר.

ג. בכורה (בהמה) - יש אומרים שהפקר פטור מן הבכורה.

ד. נזקי ממון- שור של הפקר שהזיק - פטור.

ה. ביטול חמץ - ישנה מחלוקת האם מדובר בביטול במחשבה, או באקט ממוני של הפקרתו של החמץ.
אופני הקניין של הפקר

כל קניין המועיל במכירה ובמתנה מועיל בהפקר (חוץ מאכילת פירות קרקע שמועיל במכירה ולא בקניין מההפקר). קניין המועיל הוא פעולה שנועדה להעביר בעלות על חפץ. קניין כזה יכול להיות קניין משיכה (הגבהת או משיכת החפץ), קניין חזקה בקרקע (ביצוע פעולות חקלאיות שונות או פעולה שמייצגת בעלות כגון גידור השטח), ועוד סוגים שונים של פעולות קניין אפשריות. יש דעות שהפקר ניתן לקנות גם באמצעות הבטה (הסתכלות) בחפץ המופקר. כמו כן יש דעות שקניין ארבע אמות מועיל דווקא בהפקר ולא במכירה ומתנה. כלומר, אדם יכול לזכות בחפץ מופקר על ידי התקרבות למרחק פחות מארבע אמות.
הפקר ורכוש הציבור

הפקר ורכוש הציבור אינם זהים. בעוד רכוש הציבור הוא רכוש שיש לו בעלים- כל הציבור, הפקר הוא רכוש שאין לו בעלים. אדם לא יכול לנכס לעצמו רכוש של הציבור. לדוגמה, רישיונות קניין רוחני מסוימים המתירים שימוש לכל מי שרוצה אינם הפקר, כיוון שלא כל אחד יכול לטעון לבעלות על זכויות היוצר. אם הם היו הפקר, היה אדם יכול להציג אותם כשלו, ולתבוע מאחרים להפסיק לעשות בהם שימוש.
הפקר בחוקי מדינת ישראל

בנושא ההפקר בחוקי מדינת ישראל דנים שלושה חיקוקים עיקריים. חוק המיטלטלין, התשל"א-1971; חוק השבת אבידה, התשל"ג-1973; וחוק האפוטרופוס הכללי, התשל"ח-1978.
את המסגרת הכללית קובע סעיף 3 לחוק המיטלטלין לפיו:
ולפי סעיף 7 לאותו החוק:
סעיף 8 לחוק השבת אבידה, מתייחס למיטלטלין שיש להם בעלים, אך בעלים אלו נעלמו, או שנפטרו ללא יורשים ידועים. במקרה זה מחיל החוק על מיטלטלין אלו את ההסדר הנוגע לאבידה, דהיינו חיוב למסירתם למשטרה, החייבת למסרם למוצא אם כעבור זמן קצוב לא נמצאו בעליהם ודרשו אותם.
סעיף 1 לחוק האפוטרופוס הכללי מגדיר "נכס עזוב" במילים אלו:
סעיף 6 לחוק האפוטרופוס הכללי מסמיך את האפוטרופוס הכללי לבקש מבית המשפט את הזכות לנהל את הנכס העזוב. הניהול נמשך עד שיתייצב אדם ויוכיח בעלות בנכס. אם הדבר לא אירע במשך חמש עשרה שנים, יעביר האפוטרופוס הכללי את הנכס לקניין המדינה, וזאת בתנאים מסוימים.
ביטויים הקשורים להפקר

המילה הפקר משמשת בהשאלה ביטויים שמשמעותם דבר שאין מי שאחראי עליו, או שאין מי שידאג לו.
"דמינו לא הפקר"- לא ייתכן שדמנו יהיה מותר, שניתן יהיה לשפוך את דמנו בלי לצפות לתגובה.
"מופקר"- אדם חסר אחריות חברתית.
"הפקר פטרושקה"- ביטוי יידישאי שעניינו ביצוע הפקרה בציבור של דברים שונים. "פטרושקה"- פטרוזיליה, ייתכן כי בגלל מחירו הנמוך של הירק, זכה להקשר בפעולת ההפקרה.
ראו גם

קניין
הבטה
ייאוש (משפט עברי)
אבידה
לקריאה נוספת

אנציקלופדיה תלמודית ערך "הפקר"
ספרים שהופקרו מונחים לתועלת הכלל במתקני רכוש הציבור בתחנת קריאה ברחוב הרכבת בירושלים
ישראל פרידמן (בויאן)

רבי ישראל פרידמן (כ"ד באלול תרל"ח, 22 בספטמבר 1878 - ל' באב תשי"א, 1 בספטמבר 1951) היה האדמו"ר מבויאן בלייפציג. בנו של האדמו"ר הראשון מבויאן, רבי יצחק פרידמן.
ביוגרפיה

נולד בסדיגורה למלכה בת רבי יוחנן טברסקי מרחמסטריווקא ולרבי יצחק, נכדו של רבי ישראל מרוז'ין. בשנת תרנ"ה נישא למרים, בת דודו רבי שלמה'ניו מסדיגורה. בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלט יחד עם אביו ואחיו לווינה. לאחר פטירת אביו בשנת תרע"ז החל לכהן באדמו"רות והקים את חצרו בלייפציג הגרמנית.
בשנת תרצ"ה ביקר בארץ ישראל ובשובו ללייפציג אמר שבדעתו לחזור חזרה לארץ ישראל. בשנת תרצ"ט נמלט מהנאצים לשווייץ ולאחר מספר חודשים עלה לארץ ישראל והתיישב ופתח בית מדרש ברחוב יבנה בתל אביב, כמו שאר אדמו"רי רוז'ין שעלו ארצה.
רבי ישראל היה חולה במשך כל שנות חייו ולא הרבה לצאת ולהסתובב בין החסידים, אך בכל שנות שהותו בארץ נסע בל"ג בעומר למירון להדליק את ההדלקה המסורתית שהייתה בחזקת משפחתו. נפטר בא' דר"ח אלול תשי"א (1951) ונטמן בבית הקברות העתיק בצפת.
השאיר שתי בנות, גיטל לאה אשת בן דודה רבי מרדכי שרגא בנו של רבי מנחם נחום מבויאן-צ'רנוביץ', בשנית אשת רבי ישעיה שפירא האדמו"ר החלוץ ובשלישית אשת רבי אברהם יעקב מדרוהוביץ' וחוה אשת קרובה רבי מרדכי שרגא השיל בנו של רבי יצחק מאיר השיל מקופיטשניץ, שתיהן נפטרו ללא ילדים.
על שמו בית הכנסת של חסידות בויאן בשכונת הגפן בביתר עילית, "נחלת ישראל".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522752605171  VIAF: 315204609   WorldCat (עם VIAF): 315204609
פלאטוניזם

פלאטוניזם או אידיאליזם אפלטוני או תורת האידיאות של אפלטון היא תפיסה פילוסופית שיצר הפילוסוף אפלטון, לפיה המציאות אותה אנו תופסים בחושינו משקפת מציאות אידיאלית־אובייקטיבית נעלה יותר.
התפתחות הפלאטוניזם

התפיסה הפלאטוניסטית הפכה לזרם המרכזי בפילוסופיה של המתמטיקה, אך מחוצה לה הייתה שנויה לאורך כל השנים במחלוקת עזה. בניגוד למתמטיקה, העוסקת בהפשטות ולעולם לא בדברים קונקרטיים ופרטיקולריים, בהתייחס לעולם הממשי התגלע עימות בין שתי תפיסות מרכזיות והופכיות: התפיסה האפלטונית והתפיסה האריסטוטלית.[דרוש מקור]
התפתחות הפלאטוניזם > הגישה הנאו־פלאטוניסטית

ממשיכיו של אפלטון בפלאטוניזם התיכון (אנ') (בערך משנת 150 לפנה"ס עד שנת 200 לספירה והנאופלטוניזם (משנת 300 ובעליות וירידות שונות עד היום) הוסיפו לרעיונותיו של אפלטון שכבות נוספות שנלקחו מדתות שונות (יהדות, נצרות, זורואסטריות), מהשקפות מיסטיות רווחות, ומרעיונות האסכולה הסטואית.
הפיתוחים לתורת אפלטון טענו את ההבחנה שלו בין עולם האידאות הנעלה והעולם הנראה הנחות ממנו במשמעות מוסרית. תפיסה נוצרית רווחת גרסה כי על האדם להתכחש לעולם החומר, האשלייתי והבזוי, להתעלם מגופו ומצרכיו ולהפוך ליצור רוחני בלבד. הקישור עם עולם האידאות והבנתם, שאצל אפלטון מושג באמצעות התעמקות מחשבתית, הומר פעמים רבות בהתעלות באמצעות התגלות האל, אקסטזה (או היסטריה) דתית, או רוח נבואית שנחה על האדם.
במאה השמונה עשרה נדחו הרעיונות הנאו־פלאטוניסטיים על ידי רבים מהוגי עידן הנאורות, אך אומצו מחדש ביתר שאת על ידי האסכולה ההיסטורית הגרמנית, שביניהם בלטו במיוחד הגל וממשיכו מרקס. הפילוסוף עמנואל קאנט טען כי אידאות מסוימות מצויות בנו אפריורית – היינו, עוד לפני שאנו למדים דבר על העולם.
רעיון זה אומץ על ידי הגל, שהוסיף תאוריה שגרסה כי ידיעת האמת המוחלטת אפשרית, אך רק באמצעות סוג מיוחד של אנשים שלהם היא נגלית, ובהם הוא עצמו. מרקס הוסיף ופיתח את הרעיון בטענו כי לא רק שהאמת והמציאות הממשית נגלתה לו, ההתפתחות הדיאלקטית של ההיסטוריה (זאת על־פי תפיסתו של הגל), תביא לכך שמציאות זו תחשף לעיני כל. רעיון זה היה חידוש משמעותי, כיוון שהניח כי האידאות אינן מציאות נשגבת, נתפסת בלבד, המנותקת מהמציאות הנראית, אלא שהן טמונות בתוך המציאות הנגלית.
לפי מרקס, התפתחות התודעה תאפשר לאדם להשתחרר מן התודעה הכוזבת שלו, הגורמת לו לחשוב שבניין העל הוא המציאות, והוא יצליח לראות את המציאות כהווייתה. במילים אחרות, תהליך החשיבה וההגות לא יחשוף בפני ההוגה את האידאות שמעבר למציאות, אלא יאפשר לו להפסיק לראות צללים על קיר המערה ולהבין את המציאות כהווייתה. יתר על־כן, הבנה זו לא תהיה מיוחדת לקומץ יחידי סגולה בעלי כישורי חשיבה מפותחים, אלא תוענק לכל אדם ברגע שישתחרר מהתודעה הכוזבת.
הוגים חשובים נוספים הממשיכים תפיסה זו הם רודולף שטיינר (מייסד האנתרופוסופיה) והפסיכיאטר קרל גוסטב יונג. הראשון תיאר מחקר במה שהוא מכנה 'עולם הנפש' ו'עולם הרוח', בהם קיימות לגישתו 'אידיאות' שרק מהן יכולות לנבוע התגשמויות כלשהן בעולם החומר. השני הניח וחקר את קיומם של 'ארכיטיפים' פסיכולוגיים (ארכיטיפ = אב־טיפוס) הקיימים בתת־המודע של האדם (כמו גם במיתולוגיות) בצורתם ההיולית, והבאים לידי ביטוי בנפשו ובהתנהגותו של כל אחד מאיתנו בדרכים מגוונות.
התפתחות הפלאטוניזם > הגישה האריסטוטלית

מול תפיסות אלו של הפלאטוניסטים והנאו־פלאטוניסטים ניצבה בדרך כלל גישה הופכית, שרבים נוהגים לראות באריסטו את אביה הקדמון. בגישה האריסטוטלית, המציאות היא אחת ואין בלתה והדרך היחידה לקנות ידע אודותיה, כל כמה שידע זה עשוי להיות פגום, היא באמצעות החושים.
על־פי תפיסתו של אריסטו, אין טעם לחתור לגילוי האמת האחת והיחידה. זו מטרה שאינה כפי יכולתו של אדם, וכל טענה להשגתה תהיה במקרה הטוב מפוקפקת. השאיפה, לפיכך, צריכה להיות השגת יעד פשוט יותר של "אי־סתירה" – ידיעה חלקית ומוגבלת, שעל בסיס הידע המצוי ברשותנו אינה נסתרת.
אריסטו גרס כי הידע שלנו על העולם ניתן להשגה רק באמצעות חשיבה לוגית על בסיס ידע שנקנה באמצעות החושים ביחס לעולם. בניגוד לתפיסת המתודה המדעית, המבוססת במידה רבה על תפיסותיו, לא סבר אריסטו כי יש הכרח בניסוי ובבחינה של המציאות, אך הגישה הבסיסית שלו, הדוחה התייחסות למה שאינו חלק מהעולם הנראה, הפכה לבסיס אסכולות החשיבה הרציונלית על גלגוליהן השונים.
האמפיריציזם והמדע המודרני אימצו את הגישה האריסטוטלית ודחו את הגישה האפלטונית. על־פי התפיסה המדעית, ועל פי החשיבה המערבית בכלל, גם אם ישנה מציאות שמעבר למציאות, או שקיים עולם של אידאות, כל עוד לא ניתן לתופסן ולאשש את מציאותן באמצעות בדיקה, ניסוי, חושים, מכשירים, וכיוצא בזה, אין הן יכולות להיות מושא עיסוק ומקומן בתחום האמונה האישית.
ראו גם

אפלטון
משל המערה
נאופלאטוניזם
פרמנידס

| --- | --- |

פסל של פרמנידס
 לידה:  515 לפנה"ס אליאה, איטליה 
 פטירה:  450 לפנה"ס  (בגיל 65 בערך)
 זרם:  האסכולה האלאטית
 תחומי עניין:  מטאפיזיקה
 עיסוק:  פילוסוף, משורר, סופר, מחוקק 
 הושפע מ:  פיתגורס, קסנופנס, הרקליטוס
 השפיע על:  זנון מאליאה, מליסוס, אמפדוקלס, דמוקריטוס, אפלטון, אריסטו, שפינוזה, ניטשה, היידגר
 מדינה:  העיר אליאה בדרום איטליה
 
פָּרְמֶנִידֶס (ביוונית Παρμενίδης), פילוסוף יווני קדם-סוקרטי, חי ופעל בתחילת המאה ה-5 לפנה"ס. נולד בעיר אליאה בדרום איטליה, ובה פעל. מייסד האסכולה האלאטית, שפותחה מאוחר יותר על ידי תלמידיו מליסוס וזנון מאליאה. אם נסתמך על דברי אפלטון, לפיהם פרמנידס ביקר באתונה בגיל 65, כאשר סוקרטס היה אדם צעיר – כלומר בסביבות 450 לפנה"ס – הרי שפרמנידס נולד בסביבות 515 לפנה"ס. דמותו של פרמנידס מופיעה בדיאלוג האפלטוני הנושא את שמו.
משנתו הפילוסופית

משנתו הפילוסופית מובעת בשירו "על הטבע", ממנו שרדו קרוב ל-150 שורות מתוך 3000. השיר מורכב משלושה חלקים: "הקדמה" (ככל הנראה שרדה כולה), "דרך האמת" (ממנו שרדו רוב השורות), ו"דרך הסברה" (ממנו לא שרד כמעט דבר).
בהקדמה פרמנידס מספר על מסע במרכבה לשמים, בו הוא זוכה להתגלות מפי האלה דיקה (אלת הצדק), אשר חושפת בפני פרמנידס הן את האמת לגבי העולם, והן את האופן שבו בני־אדם סבורים שהדברים מתקיימים. האלה מסבירה לפרמנידס שישנן שתי דרכי חקירה אפשריות: הדרך האחת נוגעת ל"מה שישנו, ואינו יכול שלא להיות", הדרך השנייה נוגעת ל"מה שאינו, ואינו יכול להיות". על מה שאינו, טוען פרמנידס, אי אפשר לדבר או לחשוב באופן בעל משמעות. לפיכך, כל הסבר שכולל פנייה ל"אינו" הוא הסבר פסול.
במהלך "דרך האמת" פרמנידס מסביר מהן ההשלכות של הפסילה של ה"אינו" לגבי מאפייניו של ה"ישנו". לא יכול להיות שה"ישנו" נוצר, שכן אז עליו היה להיווצר ממה שאינו. נימוק זה של פרמנידס הפך לעיקרון פילוסופי שכיח, הקובע כי לא יכולה להתקיים יצירה יש מאין(אנ'). באותו אופן, ה"ישנו" אינו יכול להתכלות שכן אז עליו להפוך למשהו שאינו. לפיכך ה"ישנו" חייב להיות נצחי. פרמנידס שולל את קיומו של הריק, כיוון שהוא למעשה "אינו". ה"ישנו" הוא שלם ודחוס, שכן לא יכולים להיות בו רווחים של ריק, ולפיכך הוא אחד וחסר חלקים. כמו כן, ה"ישנו" הוא חסר תנועה שכן אין מקום ריק שאליו הוא יכול לנוע. נוסף על כך, ה"ישנו" לא עובר אף שינוי כיוון ששינוי הוא הפיכה של תכונה שאיננה לתכונה שישנה והפיכה של תכונה שישנה לתכונה שאיננה. ה"ישנו" נתפס על ידי פרמנידס בסופו של דבר כאובייקט דחוס בעל צורה כדורית.
מה שנתפס בעינינו כשינוי ותנועה, אם כן, אינו אלא אשליה. ברעיונות אלו היה פרמנידס בין הראשונים שהדגישו את ההבחנה החדה בין המציאות או הממשות כפי שהיא באמת (המוסברת בחלקו השני של השיר, "דרך האמת"), לבין התופעות כפי שהן נתפסות באמצעות החושים (ומוסברות בחלקו השלישי של השיר, "דרך ההיראות/הסברה"). פרמנידס קבע כי ידיעה אמיתית של הממשות נתפסת באמצעות השכל בלבד, מבלי שימוש בחושים. הממשות חייבת להיות דבר מה קבוע ובלתי משתנה, דבר מה הווה. התופעות שאנו תופסים בחושים הן כולן מתהוות, כלומר נמצאות תמיד בתהליכי שינוי ותנועה. לכן לא יכולה לחול ידיעה על התופעות.
השפעת משנתו הפילוסופית

פרמנידס נחשב לדמות מכוננת בהיסטוריה של הפילוסופיה המערבית, בתור מי ששאל לראשונה באופן ברור את השאלות היסודיות של האונטולוגיה והאפיסטמולוגיה. משנתו של פרמנידס שימשה כביקורת נגד הפילוסופים של האסכולה המילטית על כך שהם מנסים לשלב בין ידיעות המושגות על ידי החושים לבין ידיעות שמקורן בשכל, ומשתמשים באופן בלתי אפשרי במושגים של תנועה ושינוי. הפילוסופים שפעלו מיד לאחר פרמנידס, ובפרט הפלורליסטים והאטומיסטים, ניסו למצוא דרך להסביר את קיומן של התופעות מבלי לסתור את עקרונות היסוד של פרמנידס. הם קיבלו את טענתו של פרמנידס שהתהוות וכיליון הם בלתי אפשריים, ובמקום זאת הניחו שהשינויים בטבע מקורם בערבוב ובחיבור בין עקרונות יסודיים שבעצמם אינם עוברים שינוי, התהוות או כיליון.
תפיסות אלו השפיעו מאוד גם על אפלטון ופותחו על ידיו מאוחר יותר. תורת האידאות של אפלטון משמרת את הרעיון כי הידיעה חלה על מה שהווה - אלו האידאות הנתפסות בשכל בלבד, בעוד שהסברה חלה על התופעות המתהוות שנתפסות בחושים. פרמנידס השפיע גם על הלוגיקה של אריסטו והלוגיקה בכלל עם ניסוחו הראשוני של עקרון השלישי הנמנע, עקרון המשמש בסיס רעיוני לתורת ההיגיון כולה.
השפעתו של פרמנידס ניכרת גם בתורתו של שפינוזה, שקבע כי מה שישנו בהכרח אחד, בעוד שכל הריבוי בעולם אינו אלא אופנים שונים של האלוהים או הטבע היחיד.
לקריאה נוספת

שמואל שקולניקוב, הרקליטוס ופרמנידס, תרגום והקדמה, מוסד ביאליק, 1988.
שמואל שקולניקוב, תולדות הפילוסופיה היוונית, הפילוסופים הקדם-סוקראטיים, עמודים 87–97, הוצאת "יחדיו", 1981
הערות שוליים

↑  שמואל שקולניקוב, היראקליטוס ופארמנידיס: עדויות ופרגמנטים, ירושלים: מוסד ביאליק, 1988, עמ' 145-146
↑  פרגמנט 1
↑  פרגמנט 2
↑  פרגמנטים 2,3,6
↑  פרגמנט 8
↑  John Burnet, Greek Philosophy: Thales to Plato, Macmillen, 1914, עמ' 67-68
↑  F. M. Cornford, Plato and Parmenides, 1939, עמ' 35-44
↑  אריסטו, מטאפיזיקה, 984a27 (עדות 24).
↑  שמואל שקולניקוב, תולדות הפילוסופיה היוונית: הפילוסופים הקדם-סוקראטיים, יחדיו, תשמ"א, עמ' 94
↑  שקולניקוב (1988), עמ' 162.
↑  שקולניקוב (תשמ"א), עמ' 95.
↑  Burnet (1914), pg. 66-67
↑  Burnet (1914), pg. 70-71
| פילוסופיה קדם-סוקרטית |
| --- | --- | --- |
| האסכולה המילטית | תאלס • אנכסימנדרוס • אנכסימנס |  |
| האסכולה הפיתגוראית | פיתגורס • אלקמאון מקרוטון • היפאסוס • פילולאוס • ארכיטאס |  |
| אפסוס | הרקליטוס |  |
| האסכולה האלאטית | קסנופנס • פרמנידס • זנון מאליאה • מליסוס |  |
| האסכולה הפלורליסטית | אנכסגורס • ארכלאוס • אמפדוקלס |  |
| האסכולה האטומיסטית | לוקיפוס • דמוקריטוס |  |
| סופיזם | פרוטגורס • גורגיאס פרודיקוס • היפיאס • פרקידס • היפון • דיוגנס מאפולוניה |  |
ראו גם קטגוריה:פילוסופים קדם-סוקרטים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266358805171  PLWABN: 9810597374105606  BIBSYS: 90074672  BNC: 000042356  BNE: XX873457  BnF: cb119186506 (data)  CANTIC: a10490115  CiNii: DA01323548  GND: 118591770  ICCU: CFIV111486  ISNI: 0000 0001 1945 0536  LCCN: n79065281  NKC: skuk0004468  NLA: 36294384  NLG: 27319  NLK: KAC201624255  NSK: 000033694  NTA: 069017530  RERO: 02-A003671637  SELIBR: 250318  SUDOC: 027058697  Trove: 1242993  VcBA: 495/53336  VIAF: 57151776745618011100   WorldCat (עם VIAF): 57151776745618011100
ליברליזם בישראל

הליברליזם מילא תפקיד חשוב בהיסטוריה הפוליטית של ישראל מאז הקמתה.
כמה מפלגות פוליטיות ליברליות זכו לתמיכה עממית ניכרת, ונוכחות משמעותית בכנסת. בעוד שליברלים בישראל מתנגדים ללאומנות, הם כן תומכים במידה מסוימת (ואף רבה) בציונות.
הליברלים השמרנים (הציונים הכלליים והמפלגה הליברלית) היו ממייסדיה של הליכוד, המפלגה הלאומית-ליברלית בישראל, בעוד שהליברלים החברתיים (למשל מפלגת הפרוגרסיביים והליברלים עצמאיים) השתלבו במפלגת העבודה הסוציאליסטית/סוציאל-דמוקרטית. ב-1985 הטילו נציגי המפלגה הליברלית וטו על קבלת מפלגת שינוי לאינטרנציונל הליברלי.
כיום, ישנן מספר מפלגות בכנסת הכוללות אגפים או חברי רשימה המשתייכים אידאולוגית לליברליזם, אולם אין מפלגה ליברלית המייצגת את האידאולוגיה באופן מובהק ועקבי במצעה, בדפוס הצבעותיה בוועדות הכנסת, במליאת הכנסת, ובממשלת ישראל.
ציר זמן > מהציונים הכלליים ועד המפלגה הליברלית

1922: מרכזים בהסתדרות הציונית העולמית יוצרים את הציונים הכלליים .
1931: הציונים הכלליים התפצלו ל"סיעה א'" ו"סיעת ב'".
1945: סיעות א׳ וב' של הציונים הכלליים מתמזגים.
1951: המפלגה זוכה ב-16.2% מהקולות וב -20 מנדטים בבחירות לכנסת השנייה.
1961: המפלגה מתמזגת עם המפלגה הפרוגרסיבית והופכת למפלגה הליברלית, שזוכה ב-13.6% מהקולות ו-17 מנדטים בבחירות לכנסת ה-5.
1965: המפלגה הליברלית מתפצלת כשהרוב השמרני בה מצטרף לחרות כדי להקים את גח״ל, שבסופו של דבר הופך למפלגת הליכוד, והסיעה השמאלנית מקימה את הליברלים העצמאיים.
1988: המפלגה הליברלית וחרות מתמזגות רשמית והופכות את הליכוד מקואליציה אלקטורלית למפלגה פוליטית יחידה.
ציר זמן > ממפלגת התקדמות ועד ליברלים עצמאיים

1948: המפלגה הפרוגרסיבית נוסדה.
1961: המפלגה המתקדמת מתמזגת עם הציונים הכלליים והופכת למפלגה הליברלית.
1965: אנשים מן המפלגה הליברלית מקימים את הליברלים העצמאים.
1984: המפלגה מצטרפת לרשימת המערך.
1991: המערך הפך באופן רשמי למפלגת העבודה.
ציר זמן > שינוי, תנועה דמוקרטית, שינוי, חץ

1973: אמנון רובינשטיין יוצר את מפלגת שינוי.
1976: שינוי מתמזגת עם מפלגות ליברליות קטנות אחרות והופכת לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש).
1977: ד"ש זוכה ב-11.6% מהקולות וב -15 מנדטים בבחירות הכלליות .
1978: ד"ש מתפצלת לתנועה הדמוקרטית ולתנועה לשינוי ויוזמה.
1981: התנועה לשינוי ויוזמה הופכת למפלגת שינוי.
1988: שינוי משנה את שמה לשינוי-מפלגת מרכז.
1992: המפלגה מתמזגת עם מפ"ם ורצ שבסופו של דבר יוצרות את מרצ מפלגה סוציאל-דמוקרטית.
1998: אברהם פורז מוביל פיצול ממרצ והופך את מפלגת שינוי למפלגה עצמאית.
1999: טומי לפיד מוזמן על ידי פורז לעמוד בראש מפגלת שינוי.
2003: המפלגה זוכה ב-12.3% מהקולות וב-15 מנדטים בבחירות לכנסת השש עשרה.
2006: לפיד עוזב את מפלגת שינוי ופורז יוצר את מפלגת חץ.
2006: שינוי וחץ לא מצליחים לזכות בשום מושב בבחירות לכנסת השבע עשרה.
2012: פורז מאפשר לציפי לבני להשתמש בתשתית מפלגת חץ כדי לבסס את מפלגתה החדשה, "התנועה".
ציר זמן > קדימה והתנועה

2005: אריאל שרון, ראש ממשלת ישראל ומנהיג הליכוד, עוזב את המפלגה ומקים את קדימה. במקביל שרון מקדם את תוכנית ההתנתקות החד-צדדית מרצועת עזה ועד מהרה מצטרפים אליו למפלגה פוליטיקאים דומים ממפלגת העבודה (ובהם שמעון פרס) ומפלגות אחרות.
2006: שרון חלה בשבץ מוחי וקדימה בראשות אהוד אולמרט זוכה בבחירות לכנסת השבע עשרה עם 22.0% מהקולות ו-29 מנדטים. אולמרט מתמנה לראש ממשלה.
2009: קדימה, בראשות ציפי לבני, זוכה במקום ראשון בבחירות לכנסת השמונה עשרה עם 22.5% מהקולות ו-28 מנדטים, אך לבני לא מצליחה להרכיב ממשלה.
2013: קדימה, שספגה את פיצול מפלגת תנועה, מצטמצמת ל-2.1% מהקולות ול-2 מנדטים בבחירות לכנסת התשע עשרה. התנועה מקבלת 5.0% ו-6 מנדטים.
2014: התנועה מצטרפת למחנה הציוני, יחד עם מפלגת העבודה והתנועה הירוקה .
2015: בבחירות לכנסת העשרים זוכה מפלגת התנועה ב-6 מנדטים כחלק מרשימת המחנה הציוני, ואילו קדימה חודלת מפעילות.
2019: בבחירות לכנסת העשרים ואחת התנועה אף היא מתפרקת עם פרישתה של לבני מהפוליטיקה.
ציר זמן > פיצול ואיחוד בליכוד

2014: משה כחלון, חבר כנסת מהליכוד, מקים מפלגה חדשה הנקראת כולנו.
2015: בבחירות לכנסת העשרים כולנו זוכה ב-7.5% ו-10 מנדטים. לאחר הבחירות, משה פייגלין מוציא את סיעתו מהליכוד ומקים את זהות, מפלגה ליברטריאנית ימנית.
2019: בבחירות לכנסת העשרים ואחת כולנו זוכה ל-3.5% ו-4 מנדטים, בעוד שזהות מקבל 2.7% ולא עוברת את אחוז החסימה. גם כולנו וגם זהות אינן משתתפות בבחירות לכנסת העשרים ושתיים, לאחר הסכמים עם הליכוד. מפגלת כולנו מקבלת מושב אחד ברשימת הליכוד.
2020: בבחירות לכנסת העשרים ושלוש כולנו מקבלת מנדט אחד ברשימת הליכוד, בעוד זהות לא קיבלה מושבים כלל. בדצמבר פורש גדעון סער מהליכוד, ומקים את מפלגת תקווה חדשה.
2021: בבחירות לכנסת העשרים וארבע, תקווה החדשה מקבלת 4.7% ו-6 מנדטים.