stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דאריו שימיץ'
קריירה

שימיץ' החל את הקריירה בגיל 13 בדינמו זאגרב (אז נקראה קרואטיה זאגרב), בה שיחק בכל מסגרות הנערים והנוער. קצת לפני הגעתו לגיל 18, הוא שיחק בפעם הראשונה בקבוצה הבוגרת בניצחון 4-0 על נ.ק זאגרב. שימיץ' שיחק בקבוצה במשך 7 עונות, וזכה עימה ב-5 אליפויות. בעקבות יכולתו זומן לנבחרת קרואטיה הבוגרת כבר בגיל 20. במדי הנבחרת, שיחק רק פעם אחת במהלך יורו 1996, אך במונדיאל 1998 הפך לשחקן הרכב. בטורניר, שימיץ' שיחק ב-6 מתוך 7 משחקיה של הנבחרת, וסיים עם נבחרתו במקום השלישי.
בעקבות יכולתו המשכנעת, הן במדי הנבחרת והן במדי דינמו זאגרב, חתם בקבוצה האיטלקית אינטר מילאנו, בינואר 1999, והיה לשחקן הקרואטי הראשון במדינה ובקבוצה. אך, במשך ארבע השנים, בילה בעיקר על הספסל ושיחק מספר מועט של דקות משחק. בגלל סיבה זו הוא עבר לשחק במילאן, יריבתה העירונית, בעסקת חליפין עם אומיט דאיבאלה הטורקי, שעשה את הדרך ההפוכה. שימיץ' שיחק במילאן כמעט באופן קבוע, אך לאחר שתי עונות שוב איבד את מקומו בהרכב על חשבון שחקנים חדשים שנרכשו על ידי הקבוצה.
למרות שהקריירה שלו דעכה, המשיך שימיץ' להיות אחד משחקניה החשובים של נבחרת קרואטיה ואחד מעמודי הטווח שלה, ובמונדיאל 2002 הוא שיחק ב-2 מתוך 3 ממשחקי הנבחרת, כמו שנתיים לאחר מכן ביורו 2004. בטורנירים אלו קרואטיה לא עברה את שלב הבתים המוקדם.
ב-2003 שימיץ' המשיך בעלייתו, וזכה עם מילאן בליגת האלופות, אך לאחר עונה זאת איבד שימיץ' את מקומו בהרכב ומיעט לשחק במדי הקבוצה. שימיץ' הצהיר שהוא רוצה לעזוב את הקבוצה, אך לאחר מספר שבועות, האריך את חוזהו במפתיע עד 2009, כאמור, הכסף הרב וגילו המתקדם והגבוה הכריעו אותו.
במונדיאל 2006 שוב כשלה קרואטיה בניסיון להעפיל אל מעבר לשלב הבתים המקדם, ושימיץ' שיחק בכל שלושת משחקיה. זמן מועט לאחר מכן הוא גם פרש מהנבחרת.
באוגוסט 2008 שימיץ' עזב את מילאן ועבר אל מונקו.
מחוץ למגרשים, ניצל שימיץ' את מעמדו בקרואטיה כדי להילחם בעוני ובמצוקה של חולי האיידס ביבשת אפריקה. הוא ידוע כנכדו של איש העסקים הידוע, אנדריצ'ה שימיץ', השחקן מחזיק בבעלותו חברה של מים מינרלים, כעסק לאחר פרישתו. בנו הוא כדורגלן רד בול זלצבורג רוקו שימיץ'.
תארים

אליפות קרואטיה:
זכייה (5): 1993, 1996, 1997, 1998, 1999.
הגביע הקרואטי:
זכייה (4): 1994, 1996, 1997, 1998
גביע הסופר קאפ הקרואטי:
זכייה (3): 1996, 1997, 1998.
גביע אופ"א:
זכייה (1): 1998
אליפות איטליה:
זכייה (1): 2004
הגביע האיטלקי:
זכייה (1): 2003
הסופר קאפ האיטלקי:
זכייה (1): 2004
ליגת האלופות:
זכייה (2) 2003, 2008
הסופר קאפ האירופי:
זכייה (3): 2003, 2007, 2008
אליפות העולם לקבוצות:
זכייה (1): 2007
מונדיאל:
מדליית ארד (1): 1998
דמיטרי לויצקי

| --- | --- |

 לידה:  1735 קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  4 באפריל 1822 (יוליאני) (בגיל 87 בערך) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית עלמין סמולנסקי 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1769) 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפע על ידי:  אלכסיי  אנטרופוב, Grigori Kirillovich Levitzky 
 
דמיטרי לויצקי (ברוסית: Дмитрий Григорьевич Левицкий;‏ 1735 – 16 באפריל 1822) היה צייר רוסי ממוצא אוקראיני מתקופת עידן האורות, בלט בציור פורטרטים.
ביוגרפיה

דמיטרי לויצקי נולד בעיר קייב במשפחת כומר שהיה ידוע כצייר. בצעירותו למד ציוד דתי אצל אביו וביחד איתו השתתף בעיטור קתדרלת אנדריי הקדוש בקייב. בשנת 1758 עבר לסנקט פטרבורג והחל ללמוד בבית הספר הגבוה לציור. בשנת 1779 החל ללמד בעצמו באותו בית הספר.
הוא היה מורה של ולדימיר בורוביקובסקי, אלכסנדר ורנק וציירים נוספים.
בשנים האחרונות לחייו, עקב ויכוחים עם הנהלת בית הספר לציור נאלץ לעזוב את משרתו. במקביל, מספר ההזמנות קטן בהרבה.
נפטר בסנקט פטרבורג ונטמן בבית הקברות המקומי.
שולחנות

שולחן עגול
דמידוב 1773
נסיכת חובנסקי 1773
נסיכת נלידובה 1773
אוסולה מנישק 1782
יקטרינה הגדולה 1783
וורונצובה-דשקובה 1784
גנרל איגלסטרום 1790
Count Artemiy Vorontsov, late1780s
דייסייד

| --- | --- |

 מקום הקמה:  טמפה 
 מוקד פעילות:  טמפה, פלורידה
 תקופת הפעילות:  1987 (בתור Carnage) 1987-1989 (בתור Amon) 1989
 סוגה:  דת' מטאל 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  Roadrunner, Earache, Century Media
 חברים
 גלן בנטון סטיב אשיים קווין קוויריון טיילור נורדברג
 חברים לשעבר
 בריאן הופמן אריק הופמן ג'ק אוון ראלף סנטולה כריס קנלה
 
דייסייד (באנגלית: Deicide) היא להקת דת' מטאל אמריקאית, אשר הוקמה בטמפה, פלורידה בשנת 1987. המילה דייסייד, באנגלית Deicide, משמעותה "רצח אל". בנובמבר 2003, שני אלבומיה הראשונים, Deicide ו-Legion, דורגו במקום השני והשלישי בהתאמה, ברשימת אלבומי הדת' מטאל הנמכרים ביותר, אחרי קניבל קורפס.
הלהקה הוקמה ב-1987 בפלורידה תחת השם קרנג' (Carnage), אך בהמשך שונה שמה לאמון (Amon) והלהקה הקליטה שני דמואים: "Feasting the Beast" ב-1987 ו "Sacrificial" ב-1989. ב-1989, בלחץ חברת התקליטים "רוד ראנר" שונה שם הלהקה, והלהקה הוציאה את אלבומה הראשון, ששמו כשם הלהקה. הרכבה המקורי של הלהקה שרד עד 2004, אז סילק בנטון את האחים בריאן ואריק הופמן, שמאז המשיכו להשתמש בשם הקודם של הלהקה Amon.
הליריקה של הלהקה מתמקדת בעיקר בשטניזם, אנטי-נצרות וחילול הקודש, מה שגרם לאיסור על הלהקה להופיע בכמה מקומות, כמו גם לתביעות ולביקורת מצד קבוצות דתיות ומצד הציבור.
חברי הלהקה

גלן בנטון - שירה, גיטרה בס (1987-הווה)
סטיב אשיים - תופים (1987-הווה), גיטרה (2008, 2018)
קווין קוויריון - גיטרה, שירה (ליווי) (2008-הווה)
טיילור נורדברג - גיטרה, שירה (ליווי) (2022-הווה)
חברי הלהקה > חברים לשעבר

בריאן הופמן - גיטרה (2004-1987)
אריק הופמן - גיטרה (2004-1987)
ג'ק אוון - גיטרה (2016-2004)
ראלף סנטולה - גיטרה (2011-2005)
כריס קנלה - גיטרה, שירה (ליווי) (2022-2019)
דיסקוגרפיה

Feasting the Beast (1987, דמו, תחת השם Amon)
Sacrificial (1989, דמו, תחת השם Amon)
Deicide ‏(1990)
Legion ‏(1992)
Once Upon The Cross ‏(1995)
Serpents Of The Light ‏(1997)
Insineratehymn ‏(2000)
In Torment In Hell ‏(2001)
Scars of the Crucifix ‏(2004)
The Stench of Redemption 666 EP (2006, מיני אלבום)
The Stench of Redemption ‏(2006)
Till Death Do Us Part ‏(2008)
To Hell With God ‏(2011)
In The Minds Of Evil  ‏ (2013)
Overtures of Blasphemy ‏ (2018)
Banished by Sin ‏ (2024)
הערות שוליים

↑  Blabbermouth, It's Official: CANNIBAL CORPSE Are The Top-Selling Death Metal Band Of The SoundScan Era, BLABBERMOUTH.NET, ‏2003-11-17 (באנגלית)
1 2  Amon - Encyclopaedia Metallum: The Metal Archives, www.metal-archives.com
↑  Deicide - Encyclopaedia Metallum: The Metal Archives, www.metal-archives.com
↑  Owen Thomson, Deicide, The Sydney Morning Herald, ‏2006-12-01 (באנגלית)
↑  Deicide banned in Chile, web.archive.org, ‏2007-09-27
↑  Deicide video banned in the UK, web.archive.org, ‏2008-03-29
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13960713n (data)  GND: 10299796-2  ISNI: 0000 0001 1482 4658  LCCN: n2003083017  MusicBrainz: 0bd96fa4-9835-49b0-a1f2-7421e6a79dfa  NKC: xx0076870  VIAF: 158474532   WorldCat (עם VIAF): 158474532
דשת-י יהוד

מפת דשת-י יהוד וקיל' יהודייה באנגלית
דשת-י יהוד (בפרסית: دشتِ یهودی = "המדבר היהודי", באורדו: دشتِ یہودی, ובהינדי दश्त-ए-यहूदी) הוא מדבר במערב פקיסטן ובמזרח אפגניסטן ששמו הנוכחי מוזכר כבר במקורות בפרסית מהעת העתיקה ומהאימפריה המוגולית. משמעות השם בשפת הפשטו: "הערבה היהודית".
בשטח זה ישנה מצודה שנקראת בפי המקומיים (וגם במקורות ערביים, פרסיים ומוגוליים) "קיל' יהוד" או "קיל' יהודייה" ("מבצר היהודים"). קיימות עדויות על נדודי סוחרים יהודים במקום, שקרוב למעבר ח'ייבר, הרי סולאיימאן (שלטענת האפרידי המקומיים נקראים על שם שלמה המלך) והינדו-כוש, וקשרי מסחר עם ארץ ישראל, אנטיוכיה ויוון העתיקה במאה ה-3 לפנה"ס.
כתובת הצו המלכותי של אשוקה מדשת-י יהוד
באזור התגלתה כתובת מונומנטלית דו-לשונית של צו מלכותי מאת אשוקה, שהיה שליט רובה המכריע של תת-היבשת ההודית מטעם האימפריה המאורית, שנכתבה בארמית וביוונית.
בשטח חיים כיום, וגם בימי קדם, לאחר שהיגרו מדשת-י מארגו שבדרום אפגניסטן, שבטי הפתאנים: יוסופזאי, אפרידי וחאתאק, שלגבי כולם יש טענות מצדם ומצד חוקרים וסופרים שונים שחקרו כי מוצאם הוא מעשרת השבטים (יוסופזאי הם לכאורה "צאצאי יוסף", אפרידי הם לכאורה "צאצאי שבט אפרים" והחאתאק טוענים למוצא מחוץ למרכז אסיה, ולדעת אחדים מקורם שלהם גם הוא בגלות אשור. יש לציין כי לא נמצא ביסוס גנטי לתאוריה הזו של מוצא עברי). בצפון-מערב שטחי המדבר חיים גם בני השבט הפתאני מוחמאנד, שמקורם בעיר גזאני שבאפגניסטן. היוסופזאי והחאתאק נהגו לבזוז שיירות סחר של האימפריה המוגולית ולאיים על נתיבי הסחר בהן השתמשה האימפריה בדרך קבע, ולבסוף החליטו המוגולים להקים את מצודת אטוק להגנה מפניהם.
ראו גם

כוזרים
רדהנים
הערות שוליים

↑  Rosenwein, Cristiani, Emotions and Mediaeval Monasticism: Introduction, Pakistan Journal of Historical Studies 5, 2020, עמ' 1 doi: 10.2979/pjhs.5.1-2.01
↑  Khan, Learning How to Feel, Children’s Literature and Emotional Understanding, 1870–1970, Pakistan Journal of Historical Studies 1, 2016, עמ' 95 doi: 10.2979/pjhs.1.1.09
↑  SASP News, Feb-Mar, 2008, PsycEXTRA Dataset, ‏2008
דאודה דה דולומייה

| --- | --- |

 לידה:  23 ביוני 1750 דולומייה, צרפת 
 פטירה:  28 בנובמבר 1801  (בגיל 51) Châteauneuf, צרפת 
 ענף מדעי:  גאולוגיה, מינרלוגיה
 מקום מגורים:  צרפת
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה למכרות 
 פרסים והוקרה:  המסדר הריבוני הצבאי של מלטה 
 הערות:  מינרל דולומיט נקרא על-שמו
 תרומות עיקריות
 מחקרים בתחום הגאולוגיה באירופה,
 
דיידון סילבן גי טנקרד גְּרָטֵה דֵה דוֹלוֹמְייה (בצרפתית: Dieudonné Sylvain Guy Tancrède de Gratet de Dolomieu) הידוע אף כדֵאוֹדָה דֵה דוֹלוֹמְייה (Déodat de Dolomieu‏; 23 ביוני 1750 - 28 בנובמבר 1801) היה גאולוג, מינרלוג והרפתקן צרפתי. המינרל דולומיט נקרא על שמו.
ילדות ונעורים

דולומייה נולד בכפר דולומייה, ליד העיירה טור-דה-פין, סמוך לעיר גרנובל שבמחוז איזר, בחבל רון-אלפ בצרפת, לאביו, המרקיז דה דולומייה ואמו, מרי-פרנסואז דה ברנז'ה, בנים למשפחת אצולה מקומית. במשפחתו היו 6 בנים ובת. עוד בינקותו צורף דולומייה למסדר אבירי מלטה. כילד הראה עניין במתרחש סביבו, ובמיוחד בעולם הטבע שמסביב לטירת המשפחה בהרי האלפים בדרום מזרח צרפת. בהיותו נער בן 12 נשלח, במסגרת המסדר אליו השתייך, לשרת על סיפונה של ספינת קרב. בגיל 19 הסתבך בדו-קרב על סיפון האונייה בה שירת, והרג את יריבו. אך בשל גילו הצעיר חנן אותו האפיפיור קלמנס השלושה עשר ולאחר תשעה חודשי מאסר יצא דולומייה לחופשי. את מאסרו בילה בעיר מץ, ושם נותר לאחר שחרורו. בעת מאסרו החל בלימודי המדעים, ולאחר שחרורו החליט להקדיש עצמו לעולם המדע.
הקריירה המינרלוגית המוקדמת

ב-1775, בהיותו בן 25, פרסם תרגומים למחקריהם של אקסל פרדריק קרונשטדט, המינרלוג השוודי מגלה הניקל והטונגסטן, וטורברן אולוף ברגמן, כימאי שוודי, שבאותה תקופה פרסם את מחקריו שכללו את טבלאות האפיניות המפורטות ביותר שנודעו עד זמנו. הוא פרסם מחקר עצמאי בנוגע להשפעת כוח המשיכה על גופים הנמצאים במרחקים שונים ממרכז כדור הארץ. מחקרים אלו הקנו לו שם, וכך הוא התקבל כחבר שלא מן המניין באקדמיה למדעים בפריז. בעשר השנים שלאחר מכן, עד לתחילת המהפכה הצרפתית, נטל דולומייה חלק פעיל בפעילות האינטלקטואלית והמחקרית בצרפת ובאירופה כולה. הוא שמר על רשת ענפה של קשרים חברתיים, ועל אף שלא נישא מעולם, קנה לעצמו שם של חביב הנשים. בתקופה זו החלה ידידותו העמוקה עם פטרונו, הדוכס דה רושפוקו, שתהיה בעלת השפעה על חייו שלאחר מכן. בשנים שלאחר מכן נסע דולומייה ברחבי אירופה ועסק במחקר. הוא נסע לפורטוגל, לספרד, לסיציליה ולאיטליה, שם חקר את התפרצות הר הגעש אטנה. את מחקריו פרסם בשורת ספרים שזכו להכרה ולהערכה.
דולומייה המשיך להיות חבר פעיל בשורות אבירי מלטה, ואף עלה בדרגות, וקודם לדרגה פיקודית ב-1780. עם זאת, דעותיו הפוליטיות הליברליות הקשו עליו את הפעילות בשורות המסדר השמרני, ב-1780 פרש משירות המסדר והקדיש את מלוא זמנו למדע.
על אף שדולומייה גילה עניין רב בהרי געש, בבסיס חשיבתו המדעית עמדה התאוריה שלמים תפקיד חשוב בעיצוב פני כדור הארץ, בשורה של אירועים פרהיסטוריים קטסטרופיים. דרך החשיבה המודרנית והמקובלת כיום, הקרויה "אוניפורמיטאריאניזם", לפיה אירועי העבר אינם שונים בצורה מהותית מאירועי ההווה, וכי הבנת ההווה הגאולוגי היא המפתח להבנת העבר, פורסמה על ידי בן זמנו של דולומייה, ג'יימס האטון רק בשנת 1795. התאוריה של דולומייה, לפיה יש לייחס אירועים גאולוגיים שונים לתהליכי הפיכת מרכזו הנוזלי של פנים כדור הארץ למוצק, בעקבות חדירת מים דרך הקרום החיצוני המוצק, הקדימה את האטון בכמה שנים, והיא קרובה לקטסטרופיזם, שהיה אז דרך החשיבה המקובלת. דולומייה לא היה תאורטיקן כי אם צופה מסור ומתעד דייקן, ובילה זמן רב באיסוף מידע גאולוגי וסיווגו. שלא כהאטון, לא הותיר אחריו דולומייה תאוריה מקיפה או עיקרון מדעי תקף הקרויים על שמו, אך את חותמו על מדע הגאולוגיה הותיר בדרכים אחרות.
במהלך אחד ממסעותיו בהרי האלפים בדרום טירול, גילה דולומייה סלע משקע אשר, שלא כאבן הגיר, לא תסס עת נחשף לחומצת מלח. ב-1791 פרסם את תגליתו ב"ז'ורנל דה פיזיק" (Journal de Physique). בשנה שלאחר מכן, באותו כתב העת, קרא המדען ניקולא-תאודור דה סוסיר למינרל דולומיט ולסלע המשקע דולומיט על שמו של דולומייה. כינוי זה למינרל, ולסלע שהמינרל מהווה את המרכיב העיקרי בו נותר עד היום, כמו גם שמם של הרי הדולומיטים בצפון מערב איטליה בהם זיהה דולומייה את המינרל לראשונה, כינוי שניתן להרים בשנת 1876, זמן רב לאחר מותו של דולומייה.
מהפכה, ומסעותיו האחרונים

עם תחילתה של המהפכה הצרפתית היה דולומייה, שהיה ידוע בדעותיו המתקדמות, מתומכי המהלכים המהפכניים. הוא שב ממסעותיו לצרפת ב-1791, וככל שהפכה המהפכה לשלטון טרור, ולאחר רציחת פטרונו דה רושפוקו, ועריפת ראשם של קרובים וידידים, התפכח דולומייה, וכתב על המהפכה כי היא "סופת אימים האופפת הכול ומשאירה מאחוריה אך שברי ספינות מנופצות". המוניטין המדעיים של דולומייה סייעו לו לחמוק מן הגיליוטינה. לאחר רצח רושפוקו, במרץ 1792 נטל את אלמנתו של רושפוקו וילדיה, ופרש עמם אל אחוזתם הכפרית רוש-גויון, שם כתב מספר מאמרים מדעיים חשובים. אירועי השעה הפכו אותו לתומך נלהב בנפוליאון.
ב-1794, לאחר "הפיכת תרמידור", שבה נערפו ראשי הטרור, ובהם מקסימיליאן רובספייר, חש עצמו דולומייה בטוח דיו על מנת להמשיך בפעילות גלויה. הוא קיבל משרה כמפקח על המכרות, ומשרת הוראה בבית הספר לכרייה (École Supérieure de Mines) בפריז, והמשיך בסיוריו ברחבי צרפת ובהעשרת אוסף המינרלים שלו, המצוי כיום במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע (Muséum National d'Histoire Naturelle de Paris) בפריז.
ב-1798 הצטרף דולומייה לנפוליאון במסעו למצרים, כמדענים נודעים רבים אחרים, במשלחת שהייתה בעלת יומרות מדעיות ותרבותיות, כשם שהייתה בעלת יומרות צבאיות. במרץ 1799 חלה דולומייה ונאלץ לעזוב את אלכסנדריה ולשוב לצרפת. ספינתו נלכדה בסערה, והגיעה לנמל טאראנטו באיטליה. טאראנטו הייתה שייכת אז לממלכת נאפולי (שלימים נקראה "ממלכת שתי הסיציליות"), שהייתה במלחמה עם צרפת, ונוסעי הספינה נכלאו, ונלקחו למסינה, שם שוחררו כולם פרט לדולומייה, שעברו במסדר אבירי מלטה הפך אותו לאויבו של בית המלוכה של נאפולי. דולומייה נכלא במסינה בתנאים נוראים, במאסר מבודד, שנמשך 21 חודשים. גם בכלאו המשיך לכתוב, במקל אותו חידד שאת קצהו שרף, בקצותיו של ספר תנ"ך שהורשה להחזיק, ולאחר שחרורו פרסם את הספר, העוסק בפילוסופיה של המינרלוגיה.
הקהילה המדעית יצאה להגנת המדען המפורסם שנכלא בשל סיבות פוליטיות עמומות. הדיפלומט הצרפתי המהולל בן זמנו טליראן ניסה להביא לשחרורו באמצעות האפיפיור, אך נפוליאון חש שיהיה בכך כדי פגיעה בכבודה של צרפת, שתיזקק לאפיפיור שישחרר את אסיריה, וטרפד את המהלך. באביב 1800 פלש נפוליאון לאיטליה, וב-14 ביוני זכה בניצחונו המהולל על האוסטרים ובעלי בריתם האיטלקים בקרב מרנגו. אחד התנאים העיקריים שהכתיב למנוצחים היה שחרורו המידי של דולומייה. במרץ 1801 יצא דולומייה לחופשי.
עם שחרורו המשיך דולומייה בעבודתו המדעית ובסיוריו, אך בריאותו לא שבה אליו, לאחר התנאים האיומים בהם שהה בכלא. ב-28 בנובמבר 1801 מת בביתה של אחותו בשאטנו, לא רחוק מכפר הולדתו.
סלעי דולומיט
דייצ'י קמאדה

דייצ'י קמאדה (ביפנית: 鎌田 大地; נולד ב-5 באוגוסט 1996 באהימה שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקריסטל פאלאס ובנבחרת יפן
קריירת מועדונים

קמאדה החל את הקריירה המקצוענית שלו בסגאן טוסו מליגת העל היפנית. הוא ערך 65 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 13 שערים.
ב-29 ביוני 2017 חתם קמאדה על חוזה לארבע עונות באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה. ב-20 באוגוסט ערך קמאדה את הופעת הבכורה שלו בליגה, בתיקו 0-0 נגד פרייבורג במסגרת המחזור הראשון לעונת 2017/2018. בסך הכל ערך שלוש הופעות ליגה בעונה זו.
ב-31 באוגוסט 2018 הושאל קמאדה למשך עונה אחת לסנט טרוידן מליגת העל הבלגית. ב-16 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על גנט במסגרת המחזור השביעי לעונת 2018/2019. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון. בסך הכל ערך קמאדה 34 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע 15 שערים.
בתום תקופת ההשאלה חזר קמאדה לאיינטרכט פרנקפורט, והפך לשחקן הרכב קבוע. בשלוש העונות הראשונות לאחר חזרתו ערך 95 הופעות בבונדסליגה, בהן הבקיע 11 שערים. בעונת 2021/2022 זכה עם איינטרכט פרנקפורט בליגה האירופית.
ב-4 באוגוסט 2023 חתם לשנתיים בלאציו.
קריירה בינלאומית

ב-22 במרץ 2019 ערך קמאדה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יפן, בהפסד 0–1 לנבחרת קולומביה במשחק ידידות. ב-10 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–6 על נבחרת מונגוליה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת יפן לטורניר מונדיאל 2022.
תארים

הגביע הגרמני (1): 2017/2018
הליגה האירופית (1): 2021/2022
הערות שוליים

↑  Daichi Kamada erhält Vierjahres-Vertrag am Main באתר הרשמי של איינטרכט פרנקפורט, 29 ביוני 2017 (בגרמנית)
↑  Frankfurt leiht Japaner Kamada an belgischen Club aus באתר Frankfurter Rundschau, ‏ 1 בספטמבר 2018 (בגרמנית)
↑  Hajime Moriyasu announces Japan squad for World Cup באתר The Japan Times, ‏ 1 בנובמבר 2022 (באנגלית)
| נבחרת יפן – מונדיאל 2022 |
| --- | --- | --- |
|  1 קוואשימה •  2 ימאנה •  3 טאניגוצ'י •  4 איטקורה •  5 נגטומו •  6 אנדו •  7 שיבסאקי •  8 דואן •  9 מיטומה •  10 מינאמינו •   11 קובו •  12 גונדה • 13 מוריטה •  14 ג'. איטו • 15 קמאדה • 16 טומיאסו • 17 טנאקה • 18 אסאנו • 19 סאקאי • 20 מאצ'ינו • 21 אואדה • 22 יושידה • 23 שמידט • 24 סומה • 25 מאדה • 26 ה. איטו • מאמן: מוריאסו |  1 קוואשימה •  2 ימאנה •  3 טאניגוצ'י •  4 איטקורה •  5 נגטומו •  6 אנדו •  7 שיבסאקי •  8 דואן •  9 מיטומה •  10 מינאמינו •   11 קובו •  12 גונדה • 13 מוריטה •  14 ג'. איטו • 15 קמאדה • 16 טומיאסו • 17 טנאקה • 18 אסאנו • 19 סאקאי • 20 מאצ'ינו • 21 אואדה • 22 יושידה • 23 שמידט • 24 סומה • 25 מאדה • 26 ה. איטו • מאמן: מוריאסו | יפן |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 032951097  VIAF: 3919169181065369050003   WorldCat (עם VIAF): 3919169181065369050003
דגל לאומי

דגלי 195 מדינות בסדר אלפביתי משמאל לימין ואז מלמעלה למטה.
דגל מדינה או דגל לאומי הוא דגל המסמל או מייצג לאום. לרוב הוא דגל רשמי של מדינה.
דגל המדינה מונף לרוב במוסדות ציבוריים, כמו בתי ספר ובתי משפט, וכמו כן בטקסים ממלכתיים ובחגים מסוימים, כמו בימי עצמאות. ספינות מניפות את הדגל הלאומי שלהן על מנת לסמל לאיזו מדינה הן שייכות.
סמלי הדגלים

לרוב מורכב הדגל מסמלים וצורות המסמלים את ההיסטוריה של המדינה, את האידאולוגיה העומדת מאחוריה, את המוטו שלה וכן הלאה. לדוגמה, בדגל ישראל מופיעים סמלים יהודיים כמו מגן דוד וטלית, ובדגל ארצות הברית ישנם 50 כוכבים, המסמלים את 50 מדינות ארצות הברית. לעיתים דומים דגלים לאומיים אחד לשני – דגל מונקו ודגלי אינדונזיה ופולין, דגל אירלנד ודגל חוף השנהב, דגל ניז'ר ודגל הודו, דגל רומניה ודגל צ'אד זהים זה לזה, דגל ליכטנשטיין ודגל האיטי זהים חוץ מהכתר שבצד הימני העליון של דגל ליכטנשטיין, ואילו דגל הולנד ודגל לוקסמבורג נבדלים זה מזה רק בשוני קל בגוון.
אזרחי המדינה רוחשים כבוד רב לדגל הלאום: כאשר דגל לאומי מונף יחד עם דגלים אחרים, הוא יורם ראשון ויורד אחרון. כאשר הוא מונף בין דגלים של מדינות אחרות, הוא לרוב יהיה במרכז. תליית דגל לאומי הפוך היא לרוב סימן מצוקה. הורדת הדגל לחצי התורן נחשבת לסימן של אבל לאומי. נהוג להקפיד כי הדגל לא יגע בקרקע. עם זאת, שריפת דגל לאום היא מעשה מחאה: בישראל היא אסורה ונחשבת לפגיעה בסמלי השלטון ואילו בארצות הברית היא חוקית ואפילו לצופים בארצות הברית יש דרכים לשרוף את הדגל.
דגלים אזרחיים

דגל אזרחי הוא גרסה של הדגל הלאומי אשר מיועד להנפה על ידי אזרחים או על מבנים וכלי רכב לא ממשלתיים. השימוש בדגלים אזרחיים היה נפוץ בעבר כאשר היה צורך לסמן מבנים או ספינות אשר לא היו בשימוש הצבא. בכמה מדינות הדגל האזרחי זהה לדגל המלחמה או המדינה אך ללא השלט ההרלדי או סמל המדינה כגון דגל ספרד או דגל פרו.
דגלים צבאיים

דגל צבאי הוא גרסה של הדגל הלאומי, המונפת בעיתות מלחמה. למספר מדינות, כגון בריטניה או פרו ישנו דגל מיוחד אשר מונף על ידי הכוחות המזוינים תחת דגל המדינה.
צבאות אחרים (כגון צבא ארצות הברית) עושים שימוש בדגלם הלאומי כדגל הצבא, ואילו הצבא הפיליפיני מניף את דגל הלאום ובזמן מלחמה, הדגל מונף בצורה הפוכה – זהו המקרה היחידי בו דגל המונף הפוך, מסמל מלחמה (ולא אבל לאומי).
גרסאות גדולות של דגל המלחמה המונפות על ספינות מלחמה, אלו הם ניסי הקרב.
ראו גם

גלריית דגלי מדינות העולם
רשימת דגלי מדינות על פי הא"ב
דגל ישראל
סמל מדינה
לקריאה נוספת

יחיעם פדן, ספר הדגלים השלם, הוצאת מפה.
הערות שוליים

↑  Collins Gem Flags p 73
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4171215-8  NDL: 00959028  NKC: ph180957
דויד דאקו

דויד דאקו (בצרפתית: David Dacko; ‏ 24 במרץ 1930 - 20 בנובמבר 2003) היה נשיאה הראשון של הרפובליקה המרכז-אפריקאית מעצמאותה ב-1960 ועד שהודח בהפיכה צבאית ב-1 בינואר 1966 ונשיאה שנית בין ספטמבר 1979 לספטמבר 1981.
עלייה לשלטון וקדנציה ראשונה

לאחר סיום לימודיו התיכוניים הוכשר כמורה. היה יד ימינו של דודו, ברתלמי בוגנדה, האיש שהוביל את הרפובליקה לעצמאות ובמשך שש שנים היה סגנו וכיהן במועצת האוטונומיה כשר פנים וכלכלה. כאשר נהרג בוגנדה בתאונת מטוס במרץ 1959 נכנס דאקו לעמדת מנהיג התנועה הלאומית של ארצו ומפלגת התנועה למען הפיתוח החברתי של אפריקה השחורה (Mouvement pour l'évolution sociale de l 'Afrique noire - MESAN). דקו היה נשיא הרפובליקה החדשה שזכתה בעצמאותה באוגוסט 1960. בשנת 1964 ניצבה ממשלת דאקו בפני מספר קשיים: המשק היה בקיפאון, הבירוקרטיה החלה להתפורר, וגבולות המדינה נפרצו על ידי לומומביסטים, המורדים בקונגו השכנה מדרום, ועל ידי מורדים לשחרור סודאן ממזרח. בנוסף עמד דאקו תחת לחץ ה-MESAN לנסות ולטפח מקורות תמיכה מן החוץ מלבד צרפת (ובת בריתה באותה עת, מדינת ישראל), לפיכך החל דאקו בפיתוח היחסים עם מאו דזה-דונג, מנהיג סין העממית. בעקבות זאת קיבלה הרפובליקה הלוואה ללא ריבית של 20 מיליון פרנקים צרפתיים, אך הדבר לא מנע התמוטטות כלכלית, גם בגלל שחיתות של פקידי ממשל. סין מצידה, החלה בתעמולה קומוניסטית בתוך המדינה הצעירה. קשיי המדינה הובילו למספר ניסיונות להפיכה צבאית, שעל מנת להודפם הקים דאקו ב-1966 בסיוע קצינים ישראלים, כוח משטרתי מזוין עצמאי שישמש כ"משמר נשיאותי".
תחת שלטון בוקאסה

אולם המרד הגדול קרם עור וגידים דווקא בקרבתו. בן דודו של דאקו, הקולונל ז'אן-בדל בוקאסה, היה הקצין המרכזי בצבאו והרבה להופיע בציבור ולצבור אהדה וכוח. ביולי 1965, נשלח בוקאסה לפריז כחלק ממשלחת דיפלומטית. כשבוקאסה ניסה לחזור לרפובליקה, גילה שדאקו אסר על חזרתו. בוקאסה גיבש תמיכה מהכוחות הצבאיים של הרפובליקה ושל צרפת, שהצליחו לשכנע את דאקו לאפשר את חזרתו של בוקאסה. גם הנשיא הצרפתי שארל דה גול שוחח בטלפון עם דאקו, ואמר כי לא יעלה על הדעת ש"שותפו לנשק" לא יוכל לחזור לרפובליקה. מאז חזרתו של בוקאסה לרפובליקה, המתיחות בינו לבין דאקו הלכה וגברה. בשלב מסוים דאקו תכנן להחליף את בוקאסה, שכיהן כיועצו האישי לענייני צבא, בלזאמו, שהיה מפקד המשמר המלכותי, ורצה לקדם קצינים בכירים שהיו נאמנים לממשלה. בוקאסה גילה את התוכנית של דאקו והחל להיערך להפיכה. הוא חשש מהמשמר הנשיאותי של דאקו ומאפשרות שהצבא הצרפתי יתמוך בו במקרה של הפיכה. ב-31 בדצמבר 1965, שעה וחצי לפני חצות, התחילה ההפיכה. בוקאסה ובעלי בריתו בצבא השתלטו על עיר הבירה בנגי בתוך מספר שעות ואילצו את דאקו להתפטר.
בוקאסה הפך את הרפובליקה למשטר חד-מפלגתי, בו הייתה ה-MESAN המפלגה החוקית היחידה ופיתח שלטון דיקטטורי במדינה. הוא שרד ניסיונות הפיכה והתנקשויות וב-1972 הכריז על עצמו כ"נשיא לכל החיים". את השראתו שאב משליטים כניקולאה צ'אושסקו, אידי אמין ומועמר קדאפי. מיד לאחר ההפיכה הושם דאקו במעצר בית, אך שוחרר ביולי 1969. בספטמבר 1976 מונה ליועצו האישי של בוקאסה. בדצמבר 1976 הנהיג בוקאסה חוקה חדשה, ביטל את הרפובליקה והפך את המדינה למונרכיה - האימפריה המרכז אפריקנית. ב-4 בדצמבר 1977 הכתיר בוקאסה את עצמו כ"הוד רוממותו הקיסרית בוקאסה הראשון, קיסר מרכז אפריקה". בשלב זה, אנשים רבים במדינה ובשאר העולם ראו בבוקאסה מטורף.
חזרה לשלטון ושארית חייו

דאקו הבין שבוקאסה מדרדר את המדינה לאבדון והצליח לשכנע את צרפת לפלוש למדינה על מנת להשיב את השפיות. בערב ה-20 בספטמבר 1979, פלשו חיילי צבא צרפת לאימפריה המרכז אפריקנית, במסגרת "מבצע ברקודה". עד הבוקר למחרת השתלטו כוחות קומנדו צרפתיים וכמה מאות חיילי רגלים על שדה התעופה של בנגי, כמעט ללא התנגדות. ב-21 בספטמבר, בשעה 12:30 בצהריים, הכריז דויד דאקו על נפילת האימפריה המרכז אפריקנית, והשבת רפובליקת מרכז אפריקה תחת נשיאותו.
ב-1 בספטמבר 1981 הודח דאקו בהפיכה צבאית ללא שפיכות דמים, שהונהגה על ידי רמטכ"ל צבאו, אנדרה קולינגבה, שירש את דאקו כנשיא. באופן נדיר בהפיכות צבאיות ביבשת, נשאר דאקו במדינה ואף הוביל את מפלגת האופוזיציה, התנועה לדמוקרטיה ופיתוח (Mouvement pour la Démocratie et le Développement - MDD), במסגרתה התמודד בבחירות לנשיאות ארצו ב-1993. הוא היה פוליטיקאי פעיל בפרלמנט והנהיג את האופוזיציה. במרץ 2003 ערך פרנסואה בוזיזה (François Bozizé, (אנ')) הפיכה צבאית. בספטמבר אותה שנה נבחר בוזיזה באופן חוקי לנשיא וכונן מסגרת לשיח לאומי מאחד בחברה המרכז-אפריקאית, Dialogue nationale. דאקו היה אחד המשתתפים במיזם.
ב-27 בספטמבר לקה באוטם שריר הלב והובהל לטיפול בבית חולים ביאונדה, בירת קמרון, על מנת שיוכל להמשיך לטיפול בצרפת. אולם, ב-20 בנובמבר נפטר ביאונדה. ממשלת הרפובליקה הכריזה על חודש אבל לזכרו.