stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מפרץ מגורי החורף
הערות שוליים

↑  U.S. Polar Programs
1 2  "Scott's Discovery Hut, Hut Point," New Zealand Antarctic Heritage Trust
↑  גרדיאן>"Thaw puts husky hazards in the path of Scott's successors: "התמוססות קרח אנטארקטי חושפת עשורים של קבורת אשפה ביבשת הנקייה ביותר על פני כדור הארץ." הגרדיאן, 17 בנובמבר 2001. עשרות שנים של שאיבת אלפי גלונים של ביוב גולמי שייצרו דיירי מקמרדו ישירות אל תוך המפרץ באו לסיומן עם כניסתו לפעולה של מפעל טיהור.
↑  "Comprehensive Characterization Report on Winter Quarters Bay, McMurdo Station, Antarctica,"
↑  "The world's frozen clean room," Business Week. January 22, 1990
↑  [http://environment.guardian.co.uk/climatechange/story/0,,1829739,00.html "Thaw puts husky hazards in the path of Scott's successors
↑  "Polar Class Icebreakers: Typical Ship Operations Schedule,"
↑  "Hard Cold Facts"
בקיעים חמורים במזח קרח הנמצא בשימוש במשך ארבע עונות בתחנת מקמרדו היאטו פריקת מטענים בשנת 1983 והתגלו כסיכון בטיחותי.
מקס הזועם 3: כיפת הרעם

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ורג' מילר, George Ogilvie 
 הופק בידי:  טרי הייז 
 תסריט:  ג'ורג' מילר, טרי הייז 
 עריכה:  ריצ'רד פרנסיס-ברוס 
 שחקנים ראשיים:  מל גיבסון (Max Rockatansky) Frank Thring Paul Larsson Angelo Rossitto Helen Buday Justine Clarke ברוס ספנס טינה טרנר Angry Anderson טושקה ברגן קת'רין קולן 
 מוזיקה:  מוריס ז'אר 
 צילום:  דין סמלר 
 מדינה:  אוסטרליה, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Kennedy Miller Mitchell 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 ביולי 1985 
 משך הקרנה:  107 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט פוסט-אפוקליפטי, סרט דיסטופי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   madmaxbeyondthunderdome
 סרט קודם:  מקס הלוחם בדרכים 
 סרט הבא:  פיוריוסה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מקס הזועם 3: כיפת הרעם (באנגלית: Mad Max Beyond Thunderdome) הוא סרט פעולה מדע בדיוני אוסטרלי משנת 1985, בבימויו של ג'ורג' מילר וג'ורג' אוגילבי ונכתב על ידי טרי הייז ומילר. זהו הסרט השלישי בסדרת סרטי מקס הזועם וממשיך את הרפתקאותיו של מקס רוקטנסקי (בגילומו של מל גיבסון) בעולם פוסט-אפוקליפטי. הסרט ידוע בשילובו בין אקשן אינטנסיבי לסיפור הרפתקה יוצא דופן, ומציג את דמותה המפורסמת של אנטיטי (בגילומה של טינה טרנר).
הסרט יצא לאקרנים באוסטרליה ב-10 ביולי 1985 וקיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים. סרט רביעי מקס הזועם: כביש הזעם יצא לאקרנים ב-2015, בכיכובו של טום הארדי בתפקיד מקס.
עלילה

הסרט מתרחש לאחר אירועים קטסטרופליים שהשאירו את העולם במצב של כאוס והישרדות שנגרם על ידי רצח אקולוגי ומלחמה גרעינית על משאבים. מקס רוקטנסקי (מל גיבסון) מגיע לעיר מדברית בשם "בארטרטאון", הנשלטת על ידי מנהיגה כריזמטית בשם אנטיטי (טינה טרנר). העיר נשלטת על פי חוקים ברוטליים, ובמרכזה נמצא זירה בשם "כיפת הרעם" (Thunderdome), בה מחלוקות נפתרות באמצעות קרב עד מוות.
לאחר שמקס מסייע לאנטיטי בפתרון סכסוך בעיר, הוא מגורש למדבר ונמצא על ידי קבוצה של ילדים ששרדו התרסקות מטוס. הילדים מאמינים שמקס הוא המושיע שיביא אותם ל"עיר המחר", אך מקס מסתבך שוב ומוצא את עצמו נאבק לשרוד בעולם ללא חוקים וללא רחמים.
צוות השחקנים

מל גיבסון בתפקיד מקס רוקטנסקי
טינה טרנר בתפקיד אנטיטי, שליטת "בארטרטאון"
אנג'לו רוסיטו בתפקיד מאסטר
פרנק תרינג בתפקיד קולקטור, אחראי הסחר בעיר
הלן בדלי בתפקיד סוואנה ניקס, מנהיגת הילדים
ביקורות

מקס הזועם 3: כיפת הרעם קיבל ביקורות מעורבות-חיוביות מהמבקרים, ששיבחו את סצנות הפעולה ואת הבימוי של ג'ורג' מילר, אך חלקם מתחו ביקורת על כך שהסרט פונה לקהל רחב יותר ומוותר על האכזריות הקיצונית שהייתה נוכחת בסרטים הקודמים. עם זאת, הסרט היה הצלחה מסחרית והפך לקלאסיקה של קולנוע האקשן הפוסט-אפוקליפטי.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 81% מצד המבקרים, המבוסס על 53 ביקורות, מה שמעיד על אהדה רחבה יחסית. ב-Metacritic, הסרט זכה לציון של 71 מתוך 100, מה שמעיד על ביקורות חיוביות ברובן.
הערות שוליים

↑  "Why are Dystopian Films on the Rise Again?". JSTOR Daily. 19 בנובמבר 2014. ארכיון מ-4 במרץ 2017. נבדק ב-10 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Valls Oyarzun, Eduardo; Gualberto Valverde, Rebeca; Malla García, Noelia; Colom Jiménez, María; Cordero Sánchez, Rebeca, eds. (2020). "17". Avenging nature: the role of nature in modern and contemporary art and literature. Ecocritical theory and practice. Lanham Boulder NewYork London: Lexington Books. ISBN 978-1-7936-2144-3.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16769767t (data)  GND: 4620025-3  LCCN: n85194467  SUDOC: 164054502  VIAF: 227043691   WorldCat (עם VIAF): 227043691
מרתה פטראו

| --- | --- |

 לידה:  14 במרץ 1955 (בת 69) Jucu, רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 שפות היצירה:  רומנית 
 
מרתה פטראו (ברומנית: Marta Petreu, נולדה ב-14 במרץ 1955) היא פילוסופית, היסטוריונית, מבקרת ספרות ומשוררת רומנית. פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת באבש-בויאי בקלוז'-נאפוקה.
קורות חייה

נולדה בשם רודיקה מרתה קרישאן, ולאחר נישואיה שינתה את שמה למרתה ורטיק. מרתה פטראו הוא שם העט שלה.
בצעירותה הייתה חלק מהקבוצה הספרותית "אכינוקס" שפעלה באוניברסיטת באבש-בויאי מתוך גישה של חופש אקדמי ויצירתי, בתקופה בה רומניה הייתה נתונה תחת שלטון קומוניסטי שהנהיג משטר של צנזורה ודיכוי.
בשנת 1992 קיבלה תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת בוקרשט על עבודתה בנושא "ערכים אסתטיים באנמורפוזה של הלוגיקה", בהנחייתו של יון יאנושי. פטראו היא פרופסור להיסטוריה של הפילוסופיה הרומנית באוניברסיטת באבש-בויאי בקלוז'-נאפוקה. בין השאר חקרה את ההיסטוריה של הפשיזם, ופרסמה בשנת 2004 את הספר "העבר המרושע: הפילוסוף צ'וראן ועליית הפשיזם ברומניה".
משנת 1990 היא העורכת של כתב העת הספרותי "אפוסטרוף".
פרסמה ספרים רבים על פילוסופיה והיסטוריה, וכן שמונה ספרי שירה ושני רומנים. שיריה תורגמו לשפות רבות, בהן איטלקית, אנגלית, גרמנית, צרפתית ורוסית.
פטראו זכתה בפרסים ספרותיים רבים, בהם פרס איגוד הסופרים ברומניה (בשנים 1981 ו-1997) ופרס על שם מיכאי אמינסקו (2021). על פעילותה החברתית זכתה בשנת 2001 בפרס זכויות האדם על שם ליליאן הלמן ודשיל האמט.
מקבץ שירים של פטראו ראה אור בעברית בשנת 2018 בספר "כמו מים שאצורים בכפות הידיים — מבחר מהשירה הטרנסילבנית בת־זמננו", בתרגומם של משה ב. יצחקי ופאול פרקש. בשנת 2022 ראה אור בעברית ספר ובו אוסף משיריה, בשם "הבדידות היא ארץ חצויה", אף הוא בתרגומם של יצחקי ופרקש.
הערות שוליים

↑  נילי דגן בירחון הרומני APOSTROF, באתר של נילי דגן, ‏20 באפריל 2018
↑  הבדידות היא ארץ חצויה, באתר צומת ספרים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266404505171  PLWABN: 9810662952205606  BnF: cb12263520r (data)  GND: 1015068839  ICCU: UFIV051175  ISNI: 0000 0001 1591 2107  LCCN: n95096996  NKC: jn20020723041  NTA: 070162603  SUDOC: 031416985  VIAF: 7448383   WorldCat (עם VIAF): 7448383
משאבת עירוי

משאבת עירוי היא מכשיר המשמש להחדרת נוזלים, תרופות או חומרי הזנה למערכת הדם של המטופל בצורה מבוקרת.
ניתן להשתמש במשאבת העירוי לצורך עירוי תוך ורידי, עירוי תת-עורי, עורקי ואפידורלי. המשאבות נמצאות בשימוש במרפאות, בבתי חולים, במוסדות סיעודיים בשימוש ביתי. התקנת המשאבה ותפעולה נעשית על ידי אדם שהוסמך לכך. משאבות העירוי יכולות להיות נייחות או ניידות.
משאבת העירוי מאפשרת מתן נוזלים ותרופות בצורה מדויקת ומסוגלת לנהל החדרת נוזלים על הצורך, בין האפשרויות:
פחות מ-0.1 מ"ל לשעה, החדרה של נוזל במרווחים קבועים (למשל, בכל דקה), מתן נוזלים שנפחם הדרוש משתנה לפי שעה ביום, כמו כן קיימת האפשרות למתן עירוי חוזר ונשנה בשליטתו של המטופל, תוך בקרה על נפח מקסימלי בתווך זמן מסוים (למשל בשיכוך כאבים מבוקר על ידי המטופל).
מכיוון שהמשאבה מסוגלת לייצר לחצים גבוהים בצורה מבוקרת, ניתן להשתמש בה עבור הזרקה של כמויות מבוקרות של נוזלים בדרך תת-עורית, ובדרך אפידורלית (הרדמה של פלג הגוף התחתון דרך עמוד השדרה שפופולרית מאוד בלידות).
מתוקף חשיבותן, משאבות העירוי בעלות מנגנוני ביטחון למקרים של תקלות. לאורך השנים חברות ייצור בהובלת ה-FDA מנסות לייצר מכשירים בטוחים וחכמים יותר.
כמו כן, נעשות הדרכות לסגלי הרפואה במטרה לעלות את המודעות בנושא.
היסטוריה

טיפול בעזרת משאבות עירוי מוזכר בימי הביניים, מכשיר העירוי המוצלח הראשון יוצר על ידי סר כריסטופר רן במאה ה-17. המכשיר היה עשוי משלפוחית חזיר ככלי קיבול ובפלומת אווז כמחט, בניסוי הראשון במשאבה נעשה ניסיון להעביר דם בין בני אדם לבעלי חיים.
עד שנות השישים פעולת המשאבה התבססה על כוח הכבידה בלבד, בסוף שנות השישים, נוצרו המשאבות האלקטרומכניות הראשונות, בתקופה זאת החלה הפצת המשאבות בבתי חולים. באותה תקופה התחיל דר' ג'ון מיירס להשתמש במשאבה על מנת לבצע החדרת נוזלים לחולים "קוקטייל" של ויטמינים ומינרלים, בצעד זה הראה כי טיפול עירוי ורידי (IV) אינו מיועד רק לעירוי דם, אלא יכול לעזור לחולים בהחזרת חומרים תזונתיים חיוניים.
בטיחות

לפי ה-FDA, בין 2005 ל-2009 הגיעו לארגון כ־56,000 עדויות ללקויים במשאבות העירוי, כולל פגיעות חמורות במטופלים ומוות. במהלך תקופה זו, חלק מחברות הייצור ביצעו RECALL על דגמים רבים של משאבות. על אף שפעמים רבות הנזק נגרם עקב טעות אנוש, חלק מהטעויות נעשו עקב ממשק משתמש בעייתי ומסורבל.
בעקבות זאת, ב-2010 הכריז ה-FDA על שלושה צעדים שיש לנקוט - העלאת המודעות בקרב המשתמש, ביצוע שיפורים טכנולוגיים במכשיר והפצת קווי יסוד חדשים לתעשייה.
ה-FDA שומר על קשר הדוק עם חברות הייצור על מנת לתחקר כל אירוע בטיחותי, וזאת במטרה לייצר שינוי ברמת המוצר.
הארגון הקים מערך דיווח על תקלות על מנת לאסוף מידע אודות אירועים חריגים.
יחד עם התקדמות הטכנולוגיה הרפואית, כדוגמת משאבות עירוי חכמות, מכשירים רפואיים רבים מחוברים לרשת, לשרתי מידע רפואי ולמכשירים רפואיים נוספים.
כך ניתן לתכנת מכשירים אלו מרחוק, לאסוף נתונים לטובת מחקר ולתפעל מספר מכשירים במקביל.
עם התקדמות הטכנולוגיה עולה חשש מפני מתקפות סייבר. באמצעות חדירה למחשבי משאבות העירוי החכמות ניתן להשיג מידע רפואי סודי אודות מטופלים, להתערב במרשמי התרופות, להזיק למטופלים ולחבל בפעילות המוסד הרפואי.
בעקבות חששות אלו ואירועים שקרו בעבר, ישנה חשיבות רבה לאבטחת המידע ובניית מערך הגנה יציב מפני מתקפת סייבר, אתגר שמולו מתמודדים ארגונים רפואיים רבים.
במטרה להתגונן מפני התקפות סייבר על מערכות רפואיות פרסם ארגון אבטחת הסייבר האמריקאי (אנ') דף הנחיות בנוגע לדרכי התמודדות.
מאפייני בטיחות

במסגרת ההכרה של מנהל התרופות האמריקאי בסכנה האפשרית בשל משאבת עירוי תקולה או עקב שימוש לא נכון, הוציא המנהל דרישות עבור יצרני משאבות העירוי, והטיל עליהם את חובת ההוכחה בדבר בטיחות המשאבה, בין הדרישות:
הוכחה כי המשאבה מסוגלת להתמודד עם שגיאה במתן העירוי - כאשר התרופה נבחרה אך היה כשל במתן התרופה, בין אם כשל במתן התרופה בזמן, במינון או בנפח הנכון. הדבר כולל תת-מינון ומינון יתר.
טיפול לא נכון - על המשאבה להתמודד עם מצב בו נבחר טיפול לא נכון עבור המטופל.
ממניעת זיהום כימי או ביולוגי.
הוכחה כי המשאבה אינה עתידה לגרום נזק פיזי עבור משתמשיה כגון חתכים, חבורות, התחשמלות ועוד.
מניעת כניסת אוויר לצינור התרופה.
מניעת חסימת צינור בעת מתן התרופה, מה שעשוי להיגרם עקב פגמים בצינור התרופה או על ידי משקעים כימיים בצינור התרופה.
מניעת זרימה בלתי נשלטת העשויה להיגרם עקב מיקום מאגר התרופה גבוה מדי, או על ידי פגיעה פיזית בצינור התרופה.
מניעת "זרימה אחורנית"- מה שעשוי להיגרם עקב מיקום נמוך מדי של מאגר התרופה או פגיעה פיזית בצינור התרופה.
הוכחה כי המשאבה מסוגלת להתריע במקרה הצורך.
ציון כלל הגורמים הרלוונטיים על גבי המשאבה על מנת למנוע טעויות הפעלה.
הוכחה כי רכיבים אלקטרוניים במשאבה מסוגלים להתמודד עם הפרעות אלקטרוניות בסביבה המיועדת להם.
הוכחה כי המשאבה מסוגלת להתמודד עם התרופות והנוזלים שעתידים להיות מוזרמים דרכה מבלי לאבד מכשירותה.
ראו גם

משאבת מזרק
הזנה תוך-ורידית
הערות שוליים

1 2  Center for Devices and Radiological Health, White Paper: Infusion Pump Improvement Initiative, FDA, 2020-01-14
↑  A Brief History Of IV Infusion Therapy, From The Middle Ages To Today, www.medonegroup.com
↑  The history of intravenous infusion I Blog arcomed, Arcomed, ‏2017-08-03 (באנגלית)
↑  A William Paulsen, Keith J Ruskin, Intravenous infusion devices for perioperative use, uptodate, ‏24-02-2020
↑  Y. Qiu, P. I. Lee, Developing Solid Oral Dosage Forms (Second Edition), Boston: Academic Press, 2017-01-01, עמ' 519–554, ISBN 978-0-12-802447-8. (באנגלית)
↑  Gavin O'Brien, Sallie Edwards, Kevin Littlefield, Neil McNab, Securing Wireless Infusion Pumps in Healthcare Delivery Organizations, 2018-08-17
↑  https://www.fda.gov/media/78369/download
משאבה אלסטומרית
משאבת אינסולין וסט אינפוזיה
בדיקת נתוני זיכרון במשאבה חכמה
משרד הכוחות המזוינים העממיים (קוריאה הצפונית)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 תאריך הקמה:  דצמבר 1972
 ממשלה:  ממשלת קוריאה הצפונית
 שר:  רי יונג-ג'יל
 תאריך כניסה:  29 בספטמבר 2021
 מטה מרכזי:  פיונגיאנג 
 שמות קודמים:  משרד ההגנה הלאומית
 
משרד הכוחות המזוינים העממיים (בקוריאנית: 인민무력성/人民武力省) הוא משרד בממשלת קוריאה הצפונית. בראשו עומד שר ההגנה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הכוחות המזוינים העממים של קוריאה הצפונית.
המשרד הוקם בדצמבר 1972 בעקבות שינוי שמו של "משרד ההגנה הלאומית". בתחילת דרכו, המשרד נמצא תחת פיקוחו הישיר של הנשיא הנצחי והמפקד העליון. בעקבות התיקון לחוקת קוריאה הצפונית מ-1992, הועברה השליטה במשרד ההגנה לוועדת ההגנה הלאומית. תיקון נוסף מ-2016 העביר את ניהול המשרד לידי הוועדה לענייני המדינה.
משרד ההגנה הוא למעשה מעין סוכנות גג אשר מאגדת תחתיה מספר סוכנויות משנה אשר עוסקות בניהול הצדדים הלוגיסטיים, הפוליטיים והדיפלומטיים של הצבא. תפקיד שר ההגנה הוא טכני בעיקרו, ומרבית ההחלטות לא מתקבלות על ידו על אלא על ידי המנהיג העליון והוועדה לענייני המדינה. התפקיד הוא צבאי ולא אזרחי. בראשו עומד גנרל שנבחר בידי הוועדה. השר הנוכחי הוא מרשל משנה רי יונג-ג'יל.
ערך זה הוא קצרמרבנושא קוריאה הצפונית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משפחת שרתוק

ילדי משפחת שרתוק בשנת 1920. מימין לשמאל: רבקה שרתוק (בת יעקב שרתוק), דב שרתוק (בן זאב שרתוק), עדה שרתוק (בת יעקב שרתוק),  ידידה קטינסקי (בת ברוך קטינסקי), יהודה שרת, משה שרת,  צילה (?), (ציונה? בת ברוך קטינסקי?)
משפחת שֶרְתוֹק (צֶ'רְטוֹק)-שָרֵת היא משפחה יהודית בארץ ישראל, שממנה יצאו אישים שתפסו משרות מרכזיות בהנהגת היישוב.
ראשי המשפחה היו יעקב שרתוק, שחבר לקבוצה הראשונה של אנשי ביל"ו וכונה "ראשון הביל"ויים בארץ ישראל", ואחיו זאב שרתוק. הוא עלה לארץ ישראל זמן קצר לפני שאר חבריו על מנת להכשיר את השטח. בשנת 1886 שב לבדו לרוסיה, שם נישא לפניה לב. בני הזוג עברו להתגורר בחרסון, יחד עם אחותו הצעירה של שרתוק, גוטה, ושם נולדו חמשת ילדיהם: רבקה, משה, עדה, יהודה וגאולה.
בשנת 1906 עלה יעקב שרתוק שנית לארץ ישראל, יחד עם אמו, אשתו, חמשת ילדיו, אחותו גוטה (טובה) ובעלה ברוך קטינסקי ואחיו זאב (וולודיה) ואשתו אנה (חנה). עם הגיעם לארץ התגוררו בשכונת עג'מי ביפו. כעבור זמן התיישבו שלוש המשפחות לבית שרתוק בכפר עין סיניא הסמוך לרמאללה. מטרתן הייתה לייסד התיישבות עברית, אך הן נותרו מתיישבים יהודים בודדים באזור. בתקופת התיישבותם בעין סיניא נולדה לברוך וגוטה קטינסקי בתם ציונה (רבאו). בשנת 1908 עזבו שלוש המשפחות את עין סיניא אל ירושלים, וכעבור זמן קצר עברו לתל אביב.
יעקב וזאב שרתוק בנו את ביתם בשדרות רוטשילד 23 בתל אביב. הבית תוכנן על ידי האדריכל יוסף ברלין. חמשת ילדיו של יעקב שרתוק התגוררו בבית. לאחר מותו של יעקב שרתוק, בשנת 1913, התגוררו בבית רבקה ודב הוז ולאחר מכן התגוררו בו עדה ואליהו גולומב. לימים שימש הבית כמטה "ההגנה", שבו נערכו ישיבות הנהגת "ההגנה" בראשות "הגיסים" הוז, גולומב ושאול אביגור. אגף אחורי תוכנן על ידי יוחנן רטנר, אף הוא מבכירי "ההגנה". כיום משמש הבית המשוקם את מוזיאון ההגנה.
ראו גם

ארבעת הגיסים
עין סיניא
משרד הכלכלה (ארגנטינה)

| --- | --- |
סמליל משרד הכלכלהסמליל משרד הכלכלה
בניין ארמון האוצר, מטה משרד הכלכלה בבואנוס איירס
בניין ארמון האוצר, מטה משרד הכלכלה בבואנוס איירס
 מידע כללי
 מדינה:  ארגנטינה 
 תחום שיפוט:  ארגנטינה ארגנטינה
 סוכנות אם:  Poder Ejecutivo Nacional 
 תאריך הקמה:  1854
 ממשלה:  ממשלת ארגנטינה
 מטה מרכזי:  בואנוס איירס
 argentina.gob.ar/economia
 
משרד הכלכלה (בספרדית: Ministerio de Economía) הוא משרד ממשלתי בארגנטינה האמון על ניהול כלכלת המדינה.
משרד הכלכלה הוא אחד המשרדים הוותיקים ביותר בממשלת ארגנטינה, שהתקיים ברציפות מאז הקמת הממשלה הארגנטינאית הראשונה בשנת 1854, בנשיאותו של חוסטו חוסה דה אורקיסה - אם כי אז פעל תחת השם "משרד האוצר". השר המכהן הוא מרטין גוסמן, שמכהן בתפקיד מאז 10 בדצמבר 2019 בקבינט של אלברטו פרננדס. תקציב המשרד בשנת 2021 הוא 616 מיליארד פסו ארגנטינאי (השווים ל-7.1 מיליארד דולר אמריקני).
משרד הכלכלה בשנת 1940
משרד האוצר הארגנטינאי קיים במשכנו הנוכחי בבואנוס איירס מאז שנת 1939. המטה שוכן בסמוך לקאסה רוסאדה מצפון למשרד הביטחון.
מרתה קורטג

| --- | --- |

 לידה:  30 בספטמבר 1927 אסטרגום, הונגריה 
 פטירה:  17 באוקטובר 2019 (בגיל 92) בודפשט, הונגריה 
 שם לידה:  Kinsker Márta 
 מוקד פעילות:  הונגריה, צרפת 
 מקום לימודים:  Dobó Katalin Gimnázium, Zsolt Nándor Music and Art School in Esztergom, האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט 
 שפה מועדפת:  הונגרית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  ECM, Hungaroton, col legno, BMC Records 
 בן או בת זוג:  ג׳רג׳ קורטג (1947–17 באוקטובר 2019) 
 צאצאים:  ג'רג' קורטג הבן 
 
מרתה קורטג (לבית קינסקר, בהונגרית: Kurtág Márta;‏ 1 באוקטובר 1927 − 17 באוקטובר 2019) הייתה פסנתרנית קלאסית יהודייה-הונגרייה ומורה אקדמית לפסנתר. היא הייתה אשתו של המלחין ג'רג' קורטג, איתו הופיעה במשך 60 שנה, כולל בפסטיבלים בינלאומיים. הם ניגנו לעיתים קרובות מאוסף היצירות שלו בשם "משחקים" (Játékok), שגם אותו הקליטו ביחד.
ביוגרפיה

קינסקר נולדה במשפחה יהודית בעיר אסטרגום בהונגריה. היא למדה פסנתר אצל אנדראש מיהאי וליאו ויינר. שם בבודפשט הכירה את בעלה לעתיד, ג'רג' קורטג, כשעברה ב-1946, כדי ללמוד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. הם נישאו ב-1947, ובנם ג'רג' נולד ב-1954. בעלה קיבל את התואר בקומפוזיציה (הלחנה) בשנת 1955. היא לימדה תחילה בבית הספר התיכון למוזיקה בלה ברטוק בבודפשט בשנים 1953–1963.
בשנים 1957–1958, לאחר המרד ההונגרי, התגוררו בני הזוג בפריז, שם למדה אצל מקס דויטש (אנ'), אוליבייה מסייאן ודריוס מיו. היא לימדה פדגוגיה מוזיקלית באקדמיית למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט משנת 1972.
קורטג תוארה כ"בעלת משמעות מכרעת בכל תחום" בחיי בעלה, כפסנתרנית שעמו הופיעה ו"כמאזינה ומבקרת הראשונה של יצירותיו בתהלך יצירתם". הם הופיעו יחד במשך 60 שנה, בקונצרטים, ברדיו ובהקלטות. ניגנו לעיתים קרובות מתוך אוסף של היצירות של בעלה (משחקים) לשתים ולארבע ידיים, כולל עיבודים של יצירות יוהאן סבסטיאן באך. כשבעלה היה המלחין המפורסם של פסטיבל המוזיקה של ריינגאו ב-2004, היא ניגנה עמו מ"משחקים" בקונצרט. הם ערכו קונצרטים בפסטיבל אלדבורו ב-2008, עם הכנר הירומי קיקוצ'י (Hiromi Kikuchi) והפסנתרן פייר-לורן אימאר (Pierre-Laurent Aimard) ב-The Maltings.
הם גם ניגנו מהאוסף באולם זנקל (Zankel Hall) בקרנגי הול בניו יורק בשנת 2009, בפריז בפסטיבל הסתיו (Festival d'Automne) ובפסטיבל לפסנתר על ג'קובנס (Festival le Piano aux Jacobins), בתיאטרון ז'ו דה פום (Théâtre du Jeu de Paume) באקס-אן-פרובאנס, בספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה ועוד ועוד. כשג'רג' קורטג קיבל את מדליית הזהב מהאגודה הפילהרמונית המלכותית בלונדון ב-2013, הם ניגנו יחד באולם המלכה אליזבתשם. מבקר מהגרדיאן ציין:
כמה מהדואטים של קורטג משלבים את ידי הנגנים כך שאדם אחד חייב להימתח על פני השני במשחק של טוויסטר מוזיקלי; בחיבוק המוכר הזה, בעל ואישה שיחקו אותם בלשון המעטה יפה. הם כללו כמה מתעתיקי הדואט של באך בעיבודו של קורטג, שלעתים קרובות מונחים בבסיסם על ידי קווי בס המשמיעים בשקט בתחתית הקיצונית של המקלדת, שם נשמעו בחיבה, ובעונג מוחלט.
קורטג נפטרה ב-17 באוקטובר 2019 בבודפשט.
הקלטות

בשנת 1997, שוחרר על ידי ECM Records, כולל עיבודי באך כגון הסונטינה Gottes Zeit ist die allerbeste Zeit, רי"ב 106. ב-1999 היא הקליטה את וריאציות דיאבלי של בטהובן עבור BMC.
משמאל לימין: שרה גרלוצי, מרתה קורטג וג'רג' קורטג ב-2014
משרד הכלכלה, המסחר והתעשייה (יפן)

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  יפן 
 תחום שיפוט:  יפן 
 סוכנות אם:  פוליטיקה של יפן 
 סוכנות בת:  Information-technology Promotion Agency 
 תאריך הקמה:  6 בינואר 2001 
 מטה מרכזי:  Kasumigaseki 
 www.meti.go.jp
 
משרד הכלכלה, המסחר והתעשייה (ביפנית: 経済産業省, תעתיק: קֶייזאי-סָנְגיוֹ-שוֹ), או בשמו המקוצר METI, הוא אחד ממשרדי ממשלת יפן. המשרד נוסד ב-2001 בעקבות רפורמות הייעול בממשלה, במהלכן נטמעו מספר סוכנויות כלכליות ממשרדים אחרים ב"משרד לסחר בינלאומי ותעשייה."
למשרד סמכויות רבות בנושא מדיניות הסחר הבינלאומי של יפן, בנושאי אנרגיה ובנושאי כלכליים אחרים. בעבר ספג המשרד ביקורת מצד גורמים כלכליים במערב, שטענו שהמשרד מונע תחרות הוגנת בשוקי המדינה, ומפלה לטובת היצרנים המקומיים.
מרסל רייך-רניצקי

| --- | --- |

מרסל רייך-רניצקי, 2007
 לידה:  2 ביוני 1920 ולוצלאווק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  18 בספטמבר 2013 (בגיל 93) פרנקפורט, גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של פרנקפורט 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מעסיק:  אוניברסיטת טיבינגן, אוניברסיטת אופסלה, המכון הטכנולוגי של קרלסרוהה, המשרד לביטחון ציבורי, ZDF, אוניברסיטת דיסלדורף 
 בן או בת זוג:  תאופילה (22 ביולי 1942–29 באפריל 2011) 
 צאצאים:  אנדרו אלכסנדר רניקי 
 פרסים והוקרה:  פרס גתה (2002)  פרס לודוויג ברנה (1995, 2010)  פרס ריקרדה הוך (1981)  פרס ליפציג הבינלאומי ע״ש מנדלסון (2011)  פרס ציצרו-רדנר (1996)  פרס פרידריך הלדרלין (2000)  פרס הטלוויזיה הבווארית (1991)  דב ברלין (2012)  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת הומבולדט של ברלין (16 בפברואר 2007)  פרס נורדריין-וסטפאליה (2005)  מדליית וילהלם לושנר (1992)  פרס סמואל בוגומיל לינדה (2000)  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר (2003)  לוחית גתה של עיריית פרנקפורט (1984)  מסדר ההצטיינות של הסן (12 בספטמבר 1990)  פרס הטלוויזיה הגרמני (11 באוקטובר 2008)  צלב הכסף של ההצטיינות  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מינכן  תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה החופשית של ברלין  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת אופסלה  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוטרכט  צלב ההצטיינות המוזהב  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
מרסל רייך-רניצקי (בפולנית: Marcel Reich-Ranicki‏; 2 ביוני 1920 – 18 בספטמבר 2013) היה פובליציסט ומבקר ספרות גרמני ממוצא יהודי בעל השפעה נרחבת על חיי התרבות והספרות במרחב דוברי הגרמנית.
חייו

נולד בוולוצלאווק שבפולין, בשם מרסלי רייך, לדוד והלנה רייך. כשהיה בן 9 התיישבה משפחתו בברלין, ובבית-הספר סבל מלעג על מבטאו הפולני הכבד וחוסר שליטתו בשפה הגרמנית. בהשתדלותה של אמו, שדרשה ממנו לקרוא בקול יום-יום בפניה, רניצקי גמר אומר לשלוט בלשון ותוך מספר שנים היה המצטיין בכיתתו בספרות ובדקדוק. סיים את בית הספר התיכון בשנת 1937. בקשתו להירשם באוניברסיטת פרידריך וילהלם בעיר (כיום אוניברסיטת הומבולדט) נדחתה בגלל מוצאו היהודי. לימים העניקה לו האוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד, כהכרה בעוול שנעשה לו. משפחתו גורשה לפולין בשנת 1938 בגירוש זבונשין. רייך הצליח להימלט ביחד עם אשתו תאופילה מגטו ורשה בשנת 1942, שם עבד כמתרגם בעבור היודנראט המקומי ואף פרסם ביקורות-קונצרטים תחת שם העט ויקטור הרט בעיתון הגטו שיצא לאור פעמיים בשבוע, "גזטה ז'ידובסקה" ("העיתון היהודי"). לאחר הבריחה מהגטו הסתתר הזוג בביתו של פולני נוצרי. לאחר המלחמה היה קצין במודיעין הפולני באגף שעסק בריגול נגד בריטניה. בתפקיד זה נשלח בשנת 1948 ללונדון, בכיסוי של סגן קונסול בשגרירות הפולנית בעיר, בשם הבדוי מרסלי רניצקי. בסוף 1949 הוחזר לפולין ושוחרר מהשירות החשאי בתחילת 1950. אחר כך פנה לעיתונות אך נאסר עליו לזמן מה לפרסם בשמו בפולין והוא עבר לעבוד ברדיו.
בביקור לימודים בגרמניה בשנת 1958 החליט להשתקע בפרנקפורט עם משפחתו. חברי קבוצת הסופרים "קבוצה 47", ביניהם וולפגנג קפן וזיגפריד לנץ, עזרו לו בכך. בשנים 1960–1973 היה מבקר הספרות של השבועון "די צייט", ובשנים 1973–1988 ערך את החלק הספרותי של "פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג". שם התבלט בעיקר בעריכת ה"אנתולוגיה הפרנקפורטית" שייסד, שבה כונסו כ-1,500 שירים של משוררים גרמניים בליווי הערות.
בין מרץ 1988 לדצמבר 2001 הגיש את התוכנית "הקוורטט הספרותי" (Das literarische Quartett) בטלוויזיה הגרמנית. התוכנית שהתאפיינה בביקורת חדות לשון ובשחייה נגד הזרם הביאה לפרסומו הנרחב בכל שכבות האוכלוסייה בגרמניה. בחוגי המקצוע נודע עוד קודם לכן בתור "אפיפיור הספרות". באוקטובר 2008 היה אמור לקבל פרס מפעל חיים עבור התוכנית, אולם רייך-רניצקי דחה את הפרס בהצהרה ספונטנית מול מיליוני הצופים והקהל שהתאסף לכבודו בטקס: "אני לא חושב שאני שייך לכאן, עם כל הטיפשות שבה צפיתי הערב. אינני מקבל את הפרס".
רייך-רניצקי הוזמן ללמד באוניברסיטאות רבות בגרמניה ומחוצה לה, בהן טיבינגן, דיסלדורף, קרלסרוהה, סטוקהולם, אופסלה וכן בארצות הברית. הוא פרסם עשרות ספרים בנושאי ספרות, וערך סדרה מצליחה בשם "הקנון", שניסתה לכנס את הקנון הקלאסי של הספרות הגרמנית. האוטוביוגרפיה שלו, "החיים והספרות", זכתה להצלחה רבה, ותורגמה אף לעברית.
ביזמת אגודת ידידי אוניברסיטת תל אביב הוקמה בשנת 2006 קתדרה על שמו לספרות גרמנית, ובמקביל הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד על ידי האוניברסיטה.
רייך-רניצקי נפטר בפרנקפורט בשנת 2013. אשתו תאופילה ((גר'), 1920–2011) הייתה אמנית יהודית ממוצא פולני-גרמני. בנו אנדרו (אנ') היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אדינבורו.
לקריאה נוספת

מרסל רייך-רניצקי, החיים והספרות, תרגום: רחל בר-חיים, הוצאת דביר, 2004
הערות שוליים

↑  Lea Prais, Displaced Persons at Home - Refugees in the Fabric of Jewish Life in Warsaw, September 1939 - July 1942, pub. at 2015, p. 42
↑  מרסל רייך-רניצקי מסרב לקבל את פרס התרבות, באתר YouTube
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277675205171  PLWABN: 9810666795205606  BIBSYS: 90066993  BNC: 000204109  BNE: XX1091169  BnF: cb11887362d (data)  CANTIC: a12304554  CiNii: DA00649980  GND: 118599194  ISNI: 0000 0001 2117 1050  LCCN: n50051739  LNB: 000025276  MusicBrainz: 885e5d06-1ee7-4be0-a641-58ae0b4ccac9  NDL: 00473628  NKC: jn19990006907  NLG: 181678  NLK: KAC200205856  NSK: 000052653  NTA: 068437765  RERO: 02-A003734179  RKD: 276273  SELIBR: 197518  SNAC: w65k1krh  SUDOC: 026668920  VcBA: 495/364738  VIAF: 6229   WorldCat (עם VIAF): 6229