stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של הקולנוע הישראלי: שנות השישים

היסטוריה של הקולנוע הישראלי: שנות השישים, הקולנוע הישראלי קיבל תנופה עם ההחלטה על מתן החזר מס על רכישת כרטיסים, שאיפשרה הפקת סרטים ישראליים על ידי חברות מסחריות, תוך ציפייה סבירה להחזרת ההשקעה וקבלת רווחים. בתקופה זו החלו לפעול שלושה יוצרי קולנוע מסחריים, שפעלו ברציפות במהלך שנות השישים. מנחם גולן, אפרים קישון ואורי זוהר היו היוצרים הפעילים ביותר במהלך שנות השישים.
הסרט הישראלי בשנות השישים טרם השתחרר מן המוגבלות והתבניות של "הריאליזם הציוני", ואף סרטים שעסקו בקונפליקטים העדתיים והתרבותיים כגון "פורטונה" (1966) של מנחם גולן, לא מיצו את הקונפליקט עד תום, ונותרו שבויים בקווי עלילה והצגת דמויות שראשיתם בשנות החמישים. סרט "הריאליזם הציוני" משנות החמישים התפתח לסרט מן ה"ז'אנר המרכזי", יצירה עממית, מסחרית, אך תואמת את הקו האידאולוגי הציוני של מפא"י, מפלגת השלטון בשנים אלו. במקביל, התפתחו שתי סוגות שונות, בעלות קו שונה, אמנותי ואידאולוגי. "סרט הבורקס" הראשון, "סאלח שבתי" נוצר על ידי אפרים קישון בשנת 1964, ובמקביל יצר אורי זוהר בשנת 1965 את "חור בלבנה" אשר היה מבשרה של תנועת "הרגישות החדשה" שביקשה להביא לקולנוע הישראלי נושאים ומאפיינים צורניים ותוכניים הלקוחים מן הקולנוע האיכותי האירופי, ובמיוחד מסרטי "הגל החדש" הצרפתי. שתי סוגות אלו יזכו להתפתחותן המלאה בשנות השבעים
התפתחויות מבניות

הקולנוע הישראלי של סוף שנות החמישים היה קולנוע ממשלתי, מוזמן, לאומי. הסרטים מז'אנר "הריאליזם הציוני" הראו מציאות ציונית אידילית, בה נאבקים היהודים תושבי הארץ כנגד האויב הערבי מבחוץ, כאשר חילוקי הדעות העזים בתוך החברה הישראלית עצמה, ייסורי קליטת העולים החדשים מארצות ערב, הפערים החברתיים, העדתיים והכלכליים, והמחלוקות הפוליטיות, אינם באים לידי ביטוי כלשהו.
יומנים וסרטי הסברה הופקו על ידי חברות שהיו בשליטת משרד הפנים, משרד ראש הממשלה, הסוכנות או ההסתדרות. סרטי עלילה הופקו במימון פרטי, אך לא העזו לחרוג מן הקו הממשלתי הרשמי.
חקיקת "החוק לעידוד הקולנוע הישראלי" בשנת 1954 הביאה לשינוי מזערי. החוק חייב את בעלי אולמות הקולנוע להקרין תוצרת מקומית במכסה שנתית מסוימת. החוק לא פתר את בעיות הבסיס של הקולנוע הישראלי. בשנת 1956 כתב חוקר הקולנוע יהודה הראל בספרו "הקולנוע מראשיתו ועד היום": "חקיקת החוק לא פטרה את ממשלת ישראל מדאגה לתעשיית הסרטים המקומית. היא חייבת לסייע ליצרנים ולאמנים על ידי הלוואות או על ידי הקמת קרן מיוחדת לעידוד ייצור סרטים אמנותיים בישראל. הממשלה והשלטון המוניציפלי בישראל מטילים על בעלי בתי הקולנוע עול מיסים שאין דומה לו בעולם כולו. ואילו עליהם לבטלו ברגע שזה נוגע בסרט ישראלי. שחרור הצגת סרט עלילה מסחרי ישראלי ממסים יבטיח כיסוי מלא של הוצאות ייצור הסרט, אם אך ייוצר בתנאים מתאימים למדינת ישראל ולא בתקציב הוצאות מנופח, ויחד עם זה יעודד הצגתו במספר רב של בתי קולנוע".
גישה זו ראתה את הפתרון בשני ערוצים. האחד - סבסוד הקולנוע הישראלי באופן רטרואקטיבי באמצעות פטור ממס על מכירת כרטיסים. השני סבסוד מראש על ידי סיוע לעידוד סרטי איכות. כבר בשנת 1960 יושם הפתרון הראשון, והפתרון השני הגיע בדמות קרן הקולנוע הישראלי רק בשנת 1979.
בשנת 1960 החל מתן החזר מס לקולנוע הישראלי. החזר המס שימש כמנוף למימון סרטים, כאשר במקרים מסוימים הוא ניתן כהלוואה מראש, שהוחזרה באמצעות החזר המס. שיטה זו החייתה את הקולנוע הישראלי, ואיפשרה את התפתחותו, וכניסת גופים מסחריים להשקעות שנראו עתה מובטחות יותר. גם שיטה זו לא הייתה נקייה מפגמים, ונטען כי עודדה יצירת קולנוע מסחרי לא איכותי וסרטי בורקס, שכן המפיקים והמשקיעים היו מקבלים החזר רק על סרט שמשך צופים, וסרטים "אמנותיים" שנכשלו, היו מאבדים את ההשקעה.
בשנות ה-60 היה הקולנוע הישראלי הערוץ המרכזי של הבידור הישראלי, וסרטים שענו על טעם הקהל, יכלו להרוויח הרבה מעבר להחזרת ההשקעה הראשונית. סרטים כ"סאלח שבתי", זכו לקהל של מאות אלפי צופים ואף למעלה ממיליון. התחרות בדמות הטלוויזיה הישראלית הגיעה רק בשנת 1968, ואף זאת בהיקף מוגבל ומצומצם. ניתן לומר שבשנים אלו הייתה יציאתו של סרט ישראלי חדש אל המסכים בבחינת אירוע תרבותי חשוב, והאווירה עודדה יצירת סרטים, דיון בקולנוע, וביקור בקולנוע.
הריאליזם הציוני, והזרם המרכזי

הסרט הישראלי שפתח את שנות השישים היה "הם היו עשרה" של הבמאי ברוך דינר משנת 1960 - מערבון ציוני, בכיכובו של עודד תאומי שהראה את גורלה של קבוצת מתיישבים בגליל בסוף המאה ה-19. הסרט היה בעל ערכי הפקה, משחק ובימוי גבוהים, אך היה כישלון יחסי בקופות. רבים מאסו ב"ציונות" העולה מעל מסכי הקולנוע, וביקשו מפלט בסרטים אחרים.
ההתפתחויות החברתיות בישראל, שעיקרן מעלייה המונית ארצות המזרח שהחלה עתה לגלות ניצני מודעות עצמית, פרשת לבון שגרמה לשבר פוליטי, ולאובדן האמונה התמימה בצדקת הדרך אותה הובילה מפא"י בשנות החמישים ללא עוררין, וההתפתחויות בתחומים אמנותיים אחרים, כספרות "דור המדינה" ו"דור הפלמ"ח", הביאו לניסיונות להתקדם הלאה, אל מעבר לסרטי "הריאליזם הציוני" של שנות החמישים.
גם לאחר התקדמות הקולנוע הישראלי הלאה, וניפוץ התבניות ה"ציוניות" פעל עדיין הזרם המרכזי של הקולנוע הישראלי על פי מוסכמות "הריאליזם הציוני". סרטים כ"חבורה שכזאת" (1963) שביים זאב חבצלת שנהרג בתאונה מספר ימים לפני הקרנת הבכורה, עדיין הציגו את הפלמ"ח ומלחמת העצמאות באור הרואי, תוך הימנעות מלדון במחלוקות. "הוא הלך בשדות" של דינר מ-1967 על פי הרומן של משה שמיר, שייך אף הוא לזרם זה, כמו גם, באופן חלקי, "כל ממזר מלך" של אורי זוהר, המציג את מלחמת ששת הימים באור הרואי ובלתי ביקורתי (אם כי ישנה בסרט דמות המבוססת על דמותו של אייבי נתן). יהורם גאון מוצג כנהג פשוט ההופך לגיבור מלחמה. "אשת הגיבור" של פיטר פריי מ-1963 שייך אף הוא לז'אנר זה, וכן סרטים רבים נוספים.
בצד סרטי המלחמה והסרטים ההרואיים, נוצר גם קולנוע שעסק בנושאים אחרים הנוגעים לחיים בארץ, אך נמנע מלהדגיש את הקונפליקטים. יצירתו של מנחם גולן מראשית שנות ה-60 יכולה להיחשב כמעין "ריאליזם ציוני". "אלדורדו" (1963) "פורטונה" (1966) ו"מרגו שלי", מציגים אמנם דמויות בנות עדות המזרח, משולי החברה הישראלית, בסיטואציות ובקונפליקטים שלא ניתן היה להציג בסרטי שנות החמישים, אך הסרטים אינם ממצים את הקונפליקט, וודאי שאינם סרטי מחאה. גם אין המדובר בקולנוע אישי, אלא בקולנוע עממי, מסחרי, הפועל על פי תבניות המוכתבות על ידי טעם הקהל. במקביל, ניתן לראות באחדים מסרטיו האחרים, משום "ריאליזם ציוני פר אקסלנס" כגון "שמונה בעקבות אחד" (1964) בו תופסת חבורת ילדים בקיבוץ מרגל ערבי, בעל מאפיינים גרמניים. לז'אנר זה ניתן לשייך אף אחדים מסרטיו של אפרים קישון (אם כי בהם ניכרת ביקורת חברתית רבה יותר), ואף אחדים מסרטיו היותר "עממיים" של אורי זוהר, כגון "מוישה ונטילטור" ואחרים.
סרט הבורקס

יש הסבורים כי "סאלח שבתי" (1964) הוא "סרט הבורקס" הראשון. סרטו של אפרים קישון אכן כלל את מרבית המרכיבים המאפיינים את ז'אנר הבורקס, ובראשם את דמות המזרחי הערמומי, המערים על האשכנזי הנאיבי, ואת המרכיבים המלודרמטיים של קונפליקט משפחתי (הנפתר בסוף על הצד הטוב), ודמויות בנוסח הקומדיה דל'ארטה. הסרט זכה להצלחה אדירה בישראל ומחוצה לה, קיבל את פרס גלובוס הזהב, ופתח לחיים טופול ולאפרים קישון קריירה בינלאומית משגשגת.
סרטים עממיים על גבול הבורקס נוצרו בשנות ה-60 על ידי במאים כמנחם גולן ("עליזה מזרחי" - 1966) ואחרים. סרטים אלו (ביניהם ניתן למנות גם את "השכונה שלנו", "מוישה וינטלטור", ואחרים, מיצירות קישון, גולן ואורי זוהר, שלמעשה היו שלושת יוצרי הקולנוע המסחריים הפעילים ברציפות במהלך שנות השישים) הם סרטים עממיים, פולקלוריסטים, בעלי מספר מרכיבים שיאפיינו בעתיד את סרטי הבורקס, אך לא ניתן לשייכם בוודאות לסוגה זו. יומו של הבורקס יגיע רק בתחילת שנות ה-70, עם פעולתם של זאב רווח, ג'ורג' עובדיה, בועז דווידזון, אסי דיין ואחרים.
הרגישות החדשה

אל מול סרטי "הריאליזם הציוני", סרטי הבורקס, וסרטי "הזרם המרכזי" קמה תנועת נגד של יוצרים שחשו כי דרכים אלו אינן מבטאות אותם, וכי ברצונם ליצור בישראל קולנוע ישראלי, אמנותי, איכותי, בנוסח סרטי "הגל החדש" הצרפתי. התנועה ביקשה ליצור בארץ קולנוע מודרניסטי בעל ערכים אמנותיים ואסתטיים.
יוצרי "הרגישות החדשה" באו מהבוהמה התל אביבית, מבתי הספר לקולנוע, ומחבורות השוליים שנוצרו, כגון "חבורת לול" שהתכנסה סביב אורי זוהר או אנשי "העין השלישית" שבראשם הבמאי ז'ק קתמור, הבמאי דוד גרינברג, הצלם אמנון סולומון ואחרים. את המושג "הרגישות החדשה" טבע, שנים לאחר דעיכת התנועה, הבמאי יהודה ג'אד נאמן. התנועה מעולם לא הוגדרה באופן רשמי, לא נכתב "מניפסט", אך הסרטים שנוצרו במסגרתה ניתנים לזיהוי ברור.
חברים בולטים בתנועה הם אורי זוהר (שסרטו "חור בלבנה" (1964) נחשב לסרט הראשון שבישר את בוא התנועה), אברהם הפנר, ז'ק קתמור, יצחק צפל ישורון, דניאל וולמן, דוד פרלוב, יקי יושע, ואחרים.
סרטי "הרגישות החדשה" הבולטים בשנות השישים היו "חור בלבנה" של אורי זוהר משנת 1965, שנכשל בקופות כישלון חרוץ (ארבעים אלף צופים בלבד), ולאחריו "שלושה ימים וילד" (1967) אשר זכה להצלחה בישראל ומחוצה לה, והעניק לעודד קוטלר את פרס השחקן המצטיין בפסטיבל קאן; סרטיו הקצרים של אברהם הפנר "לאט יותר" ו"סיירים", סרטו של קתמור, "מקרה אישה" (1969), ואף סרטו של הבמאי האיטלקי ג'ילברטו טופאנו, "מצור" משנת 1969.
תנועת "הרגישות החדשה" המשיכה ליצור ולהתפתח במהלך שנות השבעים, ודעכה לקראת סופן, עם עליית דור חדש של במאים, שהביאו לידי ביטוי את הפן הפוליטי והחברתי שנעדר מיצירות אלו.
המנון אנגווילה

| --- | --- |

 מדינה:  אנגווילה אנגווילה
 ‏האזנהקובץ:God Bless Anguilla.ogg‏Ⓘ‏
אלוהים, ברך את אנגווילה (באנגלית: God Bless Anguilla) הוא ההמנון הלאומי של הטריטוריה הבריטית אנגווילה, ההמנון נחשב להמנון המקומי הרשמי, בעוד שההמנון הלאומי הרשמי הוא אלוהים נצור את המלך.
מילים

|  תרגום לעברית  |  אנגלית  |
| --- | --- |
אלוהים ברך את אנגווילה  טפחה ושמרה   אצילה ויהירה.   היא עומדת במרכז הים   הו, ארץ השמחה   מקלט שאנו נעשה   חיינו ואהבתנו   אנו נותנים לך.    עם לב ונשמה   נבנה אומה   גאה, חזקה וחופשייה   נאהבה ונחזיקה   יקרה לליבנו לנצח    תן לאמת ולצדק   להיות דגלנו.   כך תמיד נצעד (חזרה על שלוש השורות האחרונות)     אדירה נעשה אותה   הלוואי לאורך תשגשג   אלוהים ברך את מנהיגיה   בחכמה וחסד   לו תהילה וכבוד   יהיו בה   איתנה היא תעמוד   לכל גילאיה.: God bless Anguilla  Nurture and keep her  Noble and beauteous   She stands midst the sea   Oh land of the happy   A haven we'll make thee   Our lives and love   We give unto thee    With heart and soul   We'll build a nation   Proud, strong and free   We'll love her hold her   Dear to our hearts for eternity   Let truth and right   our banner be   We'll march ever on (last three lines x2)    Mighty we'll make her   Long may she prosper   God grant her leaders   wisdom and grace   May glory and honour   Ever attend her   Firm shall she stand   Throughout every age
חורבת סרגונה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°45′06″N 35°30′20″E﻿ / ﻿32.7516°N 35.5055°E﻿ / 32.7516; 35.5055
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) חורבת סרגונה(למפת הגליל העליון רגילה) חורבת סרגונה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורבת סרגונה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורבת סרגונה
 
חורבת סרגונה היא חורבה בבקעת יבנאל שבגליל התחתון, בסמוך למושב הזורעים.
שמה המקורי הוא "ח'רבת סרג'ונה", והיא נזכרת בשם זה במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל.
החורבה קרויה על שם יישוב המוזכר בתלמוד בשם "סירגוניה", ובגרסאות אחרות "סרונגין" ו"סרונגיה", שהיה ביתו של רבי אבא סרונגיה..
בתלמוד הירושלמי מצוין כי "באר מרים" שבים כנרת מכוונת כנגד השער המרכזי של "כנישתא עתיקתא דסרונגין". לדעת צבי אילן, ייתכן כי הכוונה לבית כנסת של אנשי סרגונה שישבו בטבריה משום שלא ניתן לראות את הכנרת מחורבת סרגונה.
בחורבה שרידי מבנים, בריכה חצובה ובנויה, וכן אבני גזית, אשר לפי ההשערה שימשו את בית הכנסת של היישוב.
הערות שוליים

↑  תלמוד ירושלמי, מסכת סוכה,  פרק ד', הלכה ג'.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת כלאיים, פרק ט', הלכה ג'.
↑  אריאל: כתב עת לידיעת ארץ ישראל - בתי-כנסת בגליל ובגולן, עמ' 83, ח' סרגונה.
↑  אריאל: כתב עת לידיעת ארץ ישראל - בתי-כנסת בגליל ובגולן, עמ' 83, ח' סרגונה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבית ברחוב שלוש

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של הסרט
 בימוי:  משה מזרחי
 הופק בידי:  מנחם גולן
 תסריט:  משה מזרחי
 עריכה:  דב הניג
 שחקנים ראשיים:  גילה אלמגור עופר שלחין יוסף שילוח מיכל בת-אדם שייקה אופיר אבנר חזקיהו חיים בנאי אתי גרוטס
 מוזיקה:  דובי זלצר
 צילום:  אדם גרינברג
 מדינה:  ישראל
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1973
 משך הקרנה:  110 דקות
 שפת הסרט:  עברית לאדינו ערבית יידיש אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, התבגרות 
 פרסים:  מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר
 דף הסרט ב־IMDb
 
גילה אלמגור בסרט "הבית ברחוב שלוש" (צילום: יוני המנחם)
הבית ברחוב שלוש הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1973 שעלילתו מתרחשת בדרום תל אביב לפני קום המדינה. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 1973, אך הפסיד לסרט "לילה אמריקאי".
זהו הסרט הישראלי הראשון שהעלילה שלו הייתה בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
הסרט מבוסס במידה רבה על הביוגרפיה הפרטית של יוצר הסרט, משה מזרחי. ב-1946 בגיל 15 עלה מזרחי לארץ מאלכסנדריה עם אמו האלמנה ואחיו הקטן שבתאי. הם התיישבו ביפו. ב-13 ביולי 1948 נהרג אחיו בגיל תשע בהפצצה מצרית על תל אביב.
עלילה

סמי (עופר שלחין), הוא בן בכור למשפחה ממוצא מצרי שעלתה לארץ ישראל. סמי מתגורר בשכונת נווה צדק שבתל אביב בזמן המנדט הבריטי. אמו קלרה (גילה אלמגור) היא אלמנה קשת יום העובדת כעוזרת בית ומנקה.
כדי לעזור בפרנסת המשפחה, סמי נאלץ לעזוב את הלימודים ולעבוד במסגריה, שם הוא מתיידד עם מקס הקומוניסט (יוסי פולק) שמכריז על שביתה ולאחר זמן מה מוכה קשות על ידי בריונים.
תוך כדי ביקור בספרייה סמי מתאהב בספרנית בשם סוניה (מיכל בת-אדם), עוזבת קיבוץ בת 25 ממוצא רוסי ומנהל עמה מערכת יחסים קצרה. במקביל משדכים לאמו ירושלמי מבוגר בשם חיים זינגר (שייקה אופיר).
האירועים הסוערים בארץ חודרים לתוך הבית. השכן איש הלח"י ניסים (ניסו) חודרה (יוסף שילוח) נרדף על ידי הבריטים ולבסוף מוצא להורג. סמי עצמו משתתף בהדבקת כרוזים של האצ"ל וכמעט נתפס.
מלחמת העצמאות פורצת. ז'אקו, אחד משלושת האחים הקטנים של סמי, נהרג בהפצצה מצרית על תל אביב. סמי מתגייס לצבא. בסצנת הסיום עוזב סמי את ביתו בדרכו אל המלחמה.
המוזיקה בסרט מלווה בשירים של שושנה דמארי והמפורסם בהם שיר הסיום "לאור הזכרונות" (מוהר / וילנסקי).
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
גילה אלמגור: קלרה
עופר שלחין: סמי
יוסף שילוח: ניסים (ניסו) חודרה
מיכל בת-אדם: סוניה
שייקה אופיר: חיים זינגר
אבנר חזקיהו: רפאל חלפון, בן הדוד של קלרה
חיים בנאי: ששון
יוסי פולק: מקס
רולף ברין: גרוסמן
אתי גרוטס: סולטנה, אשתו של רפאל חלפון
מישה נתן: מר גולדפיין
ציונה פדידה: ציונה
ברונקה זלצמן: מזל, אמא של קלרה
הערות שוליים

↑  הבית ברחוב שלוש, דבר, 30 בנובמבר 1972
↑  נתן גרוס, מה מתרחש בתחום הסרט הישראלי, על המשמר, 2 באוגוסט 1974
↑  הסרט מנציח את שבתאי מזרחי (ז'אקו בסרט), באתר "ארץ זוכרת יושביה"
| מועמדים ישראליים לפרס אוסקר |
| --- | --- | --- |
| הסרט הזר הטוב ביותר | 1964: "סאלח שבתי" • 1971: "השוטר אזולאי" • 1972: "אני אוהב אותך רוזה" • 1973: "הבית ברחוב שלוש" • 1978: "מבצע יונתן" • 1985: "מאחורי הסורגים" • 2008: "בופור" • 2009: "ואלס עם באשיר" • 2010: "עג'מי" • 2012: "הערת שוליים" |  |
| השחקן הטוב ביותר | 1971: חיים טופול - "כנר על הגג" בתפקיד טוביה החולב |  |
| הצילום הטוב ביותר | 1991: אדם גרינברג - "שליחות קטלנית 2: יום הדין" |  |
| הסרט התיעודי הטוב ביותר | 1974: "המכה ה-81" • 2012: "חמש מצלמות שבורות" • 2012: "שומרי הסף" |  |
| הסרט הקצר הטוב ביותר | 2014: "איה" • 2018: גיא נתיב - על הפקת "Skin" (זכייה) • 2021: עין לבנה |  |
| מיקס הסאונד הטוב ביותר | 2013: ניב אדירי - "כוח משיכה" (זכייה) |  |
הייזלוודיט

| --- | --- |
המינרל זרטיט (ניקל פחמתי) שצבעו ירוק כולל את המינרל הכחול בהיר הליריט (ניקל פחמתי) ואת המינרל בגוון הארד הייזלוודיט (ניקל סולפידי) ממכרה לורד ברסי (Lord Brassey Mine), מכרה ניקל נטוש שבו נתגלה הייזלוודיט לראשונה, בטסמניה באוסטרליה.
המינרל זרטיט (ניקל פחמתי) שצבעו ירוק כולל את המינרל הכחול בהיר הליריט (ניקל פחמתי) ואת המינרל בגוון הארד הייזלוודיט (ניקל סולפידי) ממכרה לורד ברסי (Lord Brassey Mine), מכרה ניקל נטוש שבו נתגלה הייזלוודיט לראשונה, בטסמניה באוסטרליה.
 תכונות המינרל
 הרכב כימי:  Ni3S2
 מערך קריסטלוגרפי:  טריגונלי
 צורת הגביש:  כמקבצים גרגריים עד חסרי צורה או מפוזר בתוך מסת אם.
 צבע:  ארד חיוור צהוב פליז
 ברק:  מתכתי
 שקיפות:  אטום
 פצילות:  אין
 שבירה:  בלתי שווה
 קשיות:  4 בסולם מוס
 משקל סגולי:  5.82
 שרטוט:  ארד בהיר
 מידע נוסף:  אחד המינרלים שנתגלו במטאוריטים של ברזל-ניקל
 מינרלים נלווים:  כלקופיריט, מילריט, זרטיט, קובניט, פנטלנדיט, מגנטיט, שנדיט, אווארואיט, כרומיט ומקינאוויט
הייזלוודיט הוא מינרל סולפיד הניקל נדיר שצבעו ארד חיוור.
תכונות > הרכב כימי וקריסטלוגרפיה

נוסחת המבנה הכימי של ההייזלוודיט היא Ni3S2.
ההייזלוודיט מתגבש במערכת הטריגונלית, חבורת סימטריות נקודתית " טריגונלית טרפזוהדרלית"  3\ 2, וחבורת סימטריות מרחבית "R32". הפרמטרים של תא היחידה הם: Å‏a=5.741‏ ו-c=7.139.‏
תכונות > תכונות פיזיקליות

המינרל מופיע כמקבצים גרגריים עד חסרי צורה או מפוזר בתוך מסת אם. להייזלוודיט אין פצילות. הקשיות של המינרל נמוכה, 4 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 5.82 גרם לסמ"ק. גבישים תאומים אפשריים וזו הסיבה לצורת הפסיפס שרואים במקטע מלוטש של המינרל.
תכונות > תכונות אופטיות

אופטית המינרל הוא אנאיזוטרופי. גבישי ההייזלוודיט הם אטומים. צבעם צהוב פליז חיוור עד צהוב-ארד. בחשיפה לאור מקוטב מצולב משתנה צבעו תוך כדי סיבוב מחום ועד אפור כחלחל.
גילוי ומקור השם

המינרל נתגלה במכרה הניקל "הלורד ברסי" (Lord Brassey Mine - כיום מכרה נטוש) במחוז הייזלווד (Heazlewood) באי טסמניה אחת ממדינות אוסטרליה ב-1896 וקרוי על שם המחוז בו מצוי המכרה.
התהוות

הייזלוודיט נוצר בהתמרה של פרידוטיט ודוניט בתהליך התגרענות. הייזלוודיט הוא המינרל הסולפידי המכיל את הכמות המעטה ביותר של גופרית בין המינרלים המכילים ניקל, ונוצר רק במהלך אקסולציה של גופרית מהסריג של אוליבין מותמר.
ההערכה היא כי הייזלוודיט נוצר מגופרית וניקל המצויים באוליבין בראשיתי בכמויות זעירות, וכי הם מחולצים מהאוליבין בתהליכי התמרה. אוליבין מגמטי מכיל עד ל-4,000 חלקים למיליון (ppm) של ניקל ועד 2,500 ppm גופרית בתוך הסריג הגבישי, כזיהומים וכתחליפים למתכות מעבר בעלי רדיוס יוני דומה (Fe+2 ו-Mg+2).
במהלך ההתמרה מתרכבים הגופרית והניקל מהסריג של האוליבין ויוצרים מינרלים סולפידיים מותמרים, בעיקר מילריט. כשנוצר אוליבין מותמר, הנטייה של מינרל זה לספוג מחדש גופרית, ושל הגופרית להיפלט מסרפנטיניט דרך אובדן החומרים הנדיפים נוטים להקטין את זמינות הגופרית.
בסביבה זו המינרלוגיה של סולפידים של ניקל מייצרת את התרכובת הדלה ביותר בגופרית, שהיא ההייזלוודיט.
מקור ותפוצה

בסלעי דוניט ואופיוליט שעברו סרפנטיניזציה כנראה מתהליכים הידרותרמיים, במחדרים מאפיים משוכבים, ובכרומטיטים ובקסנוליתים במעטפת כדור הארץ. ידוע כי מחדר "האנימון וול" (Honeymoon Well - באר ירח הדבש) האולטרה-מאפי באוסטרליה המערבית מכיל תערובות סולפידיות של הייזלוודיט-מיליריט בתוך דוניט - סלע הצטברות אוליביני שעבר סרפנטיניזציה בתהליך התמרה. ההייזלוודיט התגלה יחד עם המילריט גם בסלעים האולטרה-מאפיים של קלדוניה החדשה.
מינרל זה נתגלה גם במטאוריטים, כולל מטאוריטים של ברזל ובכונדריטים פחמניים מסוג CV.
ההייזלוודיט מצוי בכמויות קטנות במספר רב של אתרים. מקום בהם מצויים כמויות משמעותיות של המינרל כוללים את מכרה הניקל הנטוש "הלורד ברסי" (Lord Brassey Mine) במחוז הייזלווד (Heazlewood) באי טסמניה באוסטרליה (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה); במחוז ג'וזפין (Josephine) במדינת אורגון, במחוז לנקסטר (Lancaster) בפנסילבניה ובמכרה דורלסקה (Dorleska) במחוז טריניטי בקליפורניה שבארצות הברית; במכרה מארברידג' (Marbridge mine) שליד העיירה לא-מוט (La Motte), ובמכרה ג'פרי (Jeffrey) באזבסטוס בקוויבק שבקנדה; במכרה הכרום "קופ קרום" בסמוך לעיירה אסקל (Aşkale) בנפת ארזורום שבטורקיה; בפוסקיאבו בקנטון גראובינדן שבשווייץ; במרבץ באן פוק (Ban Phuc) בווייטנאם; ובנפת איטואיגאווה (糸魚川市) במחוז ניאיגטה (新潟県) ביפן.
לקריאה נוספת

Guillon J.H. and Lawrence L.J., The opaque minerals of the ultramafic rocks of New Caledonia, Mineralium Deposita, volume 8, 1973, pp. 115–126.
הערות שוליים

↑  פרויקט rruff
↑  לרשימה המלאה ניתן להיעזר באתר Mindat.‏
חיי אהבה (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  צרויה שלו
 שפת המקור:  עברית
 תורגם לשפות:  הולנדית, צרפתית, איטלקית, גרמנית, אנגלית, יוונית, ספרדית, פורטוגזית, טורקית, נורווגית, צ'כית, פולנית, סלובנית, יפנית, סינית (מסורתית ומפושטת), קרואטית, וייטנאמית, רומנית, מלאיאלאם, בולגרית, אזרית, הונגרית, ליטאית, רוסית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:   הוצאת כתר
 תאריך הוצאה:  1997
 מספר עמודים:  280
חיי אהבה הוא רומן מאת צרויה שלו, שיצא לאור בשנת 1997 בהוצאת כתר. זהו ספר הפרוזה השני וספרה השלישי של שלו. הספר זכה לשבחי המבקרים והיה לרב מכר, ותורגם לשפות רבות, וכן עובד לסרט "חיי אהבה" בהפקה ישראלית-גרמנית. שלו השתתפה בכתיבת התסריט ואף שיחקה בסרט. הספר זכה בפרס "נוצת הזהב" מטעם אקו"ם, 1997.
עלילה

גיבורת הספר היא יערה קורמן, אישה נשואה וסטודנטית למדעי היהדות. בביקור בבית הוריה מופיע גבר מבוגר בשם אריה אבן שמוצג בפניה כ"ידיד ותיק" של המשפחה. פגישה ראשונה זו גורמת ליערה לפתח רגשות שליליים כלפי אבן, אך בפעם השנייה, בה היא נתקלת בו במקרה כאשר הוא בחברת אישה צעירה בחנות בגדים, היא מתחילה לרצות בקרבתו ולחפש אותה, מה שמוביל לקשר רומנטי ביניהם. במהלך קשר זה מפתחת יערה תלות באבן והיא נאלצת לשכב גם עם ידידו שמשמש כשופט, להתחבא בדירתו בזמן מסיבה ואף לשמוע סיפורים על אשתו ולהשלים עם קיומן של מאהבות נוספות בחייו.
ביקורות

המבקר הגרמני-יהודי, מרסל רייך-רניצקי שיבח את הספר, העיתון דר שפיגל קרא לו: "מהרומנים הגדולים בעשורים האחרונים".
לקריאה נוספת

יגאל שוורץ, שי צור ונופר רשקס, מקוננת במכנסי נמר, ידיעות ספרים, 2017.
רוני הלפרן, גוף בלא נחת - ספרות הנשים הישראלית 2005-1985, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012, פרק ה: "עוד לפני חדר משלך זה בא, חיים משלך" קריאה בחיי אהבה לצרויה שלו, עמ' 147–169.
הערות שוליים

↑  חיי אהבה, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית)
↑  נירית אנדרמן, עכבר העיר אונליין, מסע בשתיים, באתר הארץ, 26 ביוני 2008
↑  מתוך אתר האקדמיה ללשון העברית
↑  חיי אהבה באתר סימניה
↑  70 שנה, 70 ספרים - 'חיי אהבה' מאת צרויה שלו, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי.
↑  רחל סלמנדר. די ולט 10 בנובמבר 2012 Liebe und die kleinen Tragödien
↑  מרב יודילוביץ', "חיי אהבה" של צרויה שלו: מהרומנים הגדולים בעשורים האחרונים, באתר ynet, 28 במאי 2006
| יצירות מאת צרויה שלו |
| --- | --- | --- |
| ספרים | מטרה טובה לצלפים (1988) • רקדתי עמדתי (1993) • חיי אהבה (1997) • בעל ואישה (2000) • ילד של אמא (2001) • תרה (2005) • שארית החיים (2011) • תראו את הילד (2011) • כאב (2015) • פליאה |  |
ויליאם יו סמית'

ויליאם יו סמית' (באנגלית: William Hugh Smith;‏ 26 באפריל 1826 –  1 בינואר 1899) היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אלבמה ה-21 בשנים 1868–1870, במהלך תקופת השיקום, הראשון מבין חברי מפלגתו שכיהן בתפקיד. כמחזיק עבדים לשעבר, הוא התנגד לפרישת אלבמה מהאיחוד, בטענה שהצעד יוביל לחיסול העבדות.
ראשית חייו

ויליאם יו סמית' נולד במחוז פאייט שבג'ורג'יה, כבנם של ג'פתה וינן וננסי דיקסון סמית'. היו לו שתי אחיות ושישה אחים, שכמה מהם היו לימים לבעלי בריתו הפוליטיים. בנעוריו עבר סמית' עם משפחתו לוודווי שבמחוז רנדולף, אלבמה. לאחר תום לימודיו בבתי ספר ציבוריים, הוא למד משפטים בקריאה עצמית, וב-1850 התקבל ללשכת עורכי הדין. ב-1856 נשא סמית' לאישה את לוסי וורת'אם, ויחד נולדו להם שלושה בנים וחמש בנות.
ראשית הקריירה הפוליטית

לאחר כמה שנים של עיסוק בעריכת דין, החל סמית' בקריירה פוליטית. בשנים 1855–1859 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של אלבמה כנציג סיעת תומכי זכויות המדינות של המפלגה הדמוקרטית, אך עד מהרה הוא הפך לתומך נלהב באיחוד. ב-1860 הוא היה אלקטור לטובתו של סטיבן דאגלס, ובמשבר שהחל להתחולל, הוא התנגד לפרישה מיידית.
מלחמת האזרחים

לאחר פרוץ מלחמת האזרחים, הביקורת עליו כתומך האיחוד הפכה לאינטנסיבית, עד אשר נודע לו שהוא עלול להיעצר באשמת בגידה. בדצמבר 1862 הוא נמלט אל מעבר לקווי החזית יחד עם אביו ושלושה מאחיו. את שארית המלחמה בילה סמית' בגיוס חיילים לרגימנט הפרשים הראשון של אלבמה, במסגרת צבא האיחוד, ובמהלך הצעדה אל הים של הגנרל ויליאם שרמן הוא ליווה את הרגימנט.
לאחר כניעת הקונפדרציה, היה סמית' למועמד מוביל של "תומכי האיחוד ללא תנאי" למינוי כמושל זמני תחת תוכנית השיקום הנשיאותית. בסופו של דבר מונה לתפקיד לואיס פרסונס הפשרן יותר. פרסונס מינה את סמית' כשופט בבית המשפט הנודד של אלבמה. עד מהרה התפטר סמית' מכס השיפוט על רקע גישתו שאף תומך איחוד לא היה יכול, מטעמי מצפון, לשמש בתפקיד במציאות שלאחר המלחמה באלבמה. בתיאום עם תומכי איחוד נוספים שהושפעו מהמצב כמוהו, הוא ביצע פעולות שדלנות בקונגרס לעקוף את תוכנית השיקום הנשיאותית ולהעניק זכות בחירה לאפרו-אמריקאים. הוא גם הקדיש את זמנו ליזמות עסקית בתחומי הכרייה והרכבות.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמושל, חשיפת התנהלותו הלקויה כמושל שמה קץ למעשה לקריירה הפוליטית שלו. הוא שב למחוז רנדולף וחידש את עיסוקו בעריכת דין. ב-1873 הוא מונה כשופט נודד על ידי המושל הרפובליקני דייוויד לואיס, ומאוחר יותר שימש כתובע פדרלי מחוזי במינוי הנשיא ג'יימס גרפילד. הוא המשיך להיות פעיל בפעילות הפוליטית במפלגה הרפובליקנית, והמשיך להחזיק בהתנגדותו להשפעת "הציקלונאים" במפלגה במשך עשורים.
מחקרים מודרניים שיבחו את מאמציהם של הרפובליקנים באלבמה במהלך תקופת השיקום ליישם את עקרון השוויון על פי החוק. כמושל, תמך סמית' באשרור התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, הבטיח זכות הצבעה שווה לכל, וממשלתו ניהלה את הקמתה של מערכת החינוך בחינם שבפעם הראשונה נועדה גם לילדי השחורים. מעבר לכך, הישגיו בתחום זכויות האזרח היו מוגבלים.
ויליאם יו סמית' נפטר בברמינגהאם ב-1 בינואר 1899,בגיל 72. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר.
ביאורים

↑  Carpetbagger, ביטוי שנפוץ במדינות הדרום החל מתקופת השיקום לתיאור כל איש ממדינות הצפון שהגיע כדי לנצל את האוכלוסייה המקומית לטובתו הכלכלית, הפוליטית והחברתית.