ויליאם אליסון
ביוגרפיה > קריירה פוליטית לאחר המלחמה

בעקבות המלחמה המשיך אליסון לשרת בבית הנבחרים לאחר שניצח בבחירות חוזרות ב-1866 וב-1868. בינואר 1870, הוא נכשל בניסיונו לבחירה על ידי העצרת הכללית של איווה למושב הסנאט של ארצות הברית בשנים 1871–1877, והפסיד לשופט בית המשפט העליון של איווה, ג'ורג' ג. רייט. אליסון סירב להיות מועמד למינוי מחדש למושב הבית שלו מאוחר יותר באותה שנה, אך במקום זאת התמקד בהנחת היסודות לרוץ על מושב הסנאט השני של איווה (אז הוחזק על ידי ג'יימס הרלן), אשר עלה בינואר 1872, לאחר מרוצי חקיקה מדינתיים בנובמבר 1871. במרוצי החקיקה המדינתיים 1871, מועמדים נבחרו בסוגיה הישירה האם יצביעו להרלן, אליסון או ג'יימס פ. וילסון לסנאטור. מספיק מחוקקים שהעדיפו את אליסון היו מועמדים ונבחרו ב-1871 כך שבינואר 1872 הוא זכה במספר הקולות הנדרש כדי לתפוס את מושב הסנאט של הרלן, החל מ-4 במרץ 1873.
אליסון נבחר מחדש לכהונה של שש שנים בסנאט האמריקני שש פעמים - ב-1878, 1884, 1890, 1896 ו-1902. כהונתו בסנאט האמריקני התאפיינה בהשפעתו על הרגולציה, מסילות הברזל ומדיניות התעריפים. בתחילה שמר על העמדות המתונות בהן היה ידוע במהלך שנותיו בבית הנבחרים, אך עם הזמן נטה לצד פרוטקציוניסטים. כמגן הנשיא יוליסס ס. גרנט, הוא גם התחבר לסיעת האיתנים, האגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית שהתנגד לרפורמה בשירות המדינה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 מתוך דאגה למצוקת השחורים הדרומיים בנוסף לתמיכה בגרנט במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1880.
הוא עמד בראש ועדת אליסון בשנים 1884–1886, ועדת קונגרס דו-מפלגתית "מהראשונות שחקרו את השאלה האם התערבות פדרלית מבצעת פוליטיזציה של מחקר מדעי". היא שקלה את האשמה שחלקים מהממשלה עוסקים במחקר למטרות תאורטיות, לא מעשיות. דו"ח הרוב העדיף את הסטטוס קוו, והקונגרס אישר אותו. בשנת 1885, ממצאי הנציבות בדבר שימוש לרעה בכספים בחוף ארצות הברית ובסקר גיאודטי הובילו לפיטורים של כמה פקידים אך זיכתה את צ'ארלס סנדרס פרס.
כשאליסון זכה לוותק, הוא גם זכה באחד מתפקידי הוועד החזקים ביותר. בין השנים 1881–1893 ושוב מ-1895 עד 1908, הוא היה יושב ראש ועדת ההקצאות של הסנאט, שם הייתה לו השפעה רבה. שנותיו המשולבות של אליסון כיו"ר הוועדה הופכות אותו ליו"ר המכהן הארוך ביותר עד כה. הוא גם היה חבר בוועדת הסנאט לענייני האינדיאנים (ויושב ראש מ-1875 עד 1881), בוועדת הכספים של הסנאט ובוועדה להצעות חוק שקבועות. הוא הפך ליושב ראש הוועידה הרפובליקנית של הסנאט ב-1897.
הוא התבקש שלוש פעמים לשמש מזכיר האוצר, תחילה על ידי הנשיא ג'יימס א. גרפילד, שאת הצעתו הוא קיבל, אך מאוחר יותר הוא ביקש להסיר את שמו לאחר שנלחץ ממנו על ידי סיעת האיתנים של המפלגה הרפובליקנית, שהוא היה חלק ממנה. מאוחר יותר, הנשיא צ'סטר ארתור הציע את המשרה (אליסון שוב הסכים אבל למחרת סירב), לאחר מכן היא הוצעה לו על ידי הנשיא בנג'מין הריסון. בשנת 1897, הנשיא ויליאם מקינלי הציע לו את תפקיד מזכיר המדינה האמריקני, אך שוב, אליסון סירב.
זה נחשב לא פחות טוב; אף סנאטור רפובליקני לא היה מתאים כל כך לתפקידי המדינאיות האחראית, או מיצב כל כך טוב. במשך שלושים שנה הוא ישב בוועדת הכספים של הסנאט ולקח תפקיד קריטי בניסוח חקיקה. בשנת 1881 הוא היה יושב ראש ועדת ההקצאות, והמשיך לכהן בה עד מותו ב-1908. לאחר 1897, הוא נבחר ליו"ר השדולה הרפובליקנית, תפקיד לא רשמי, אך בדרך כלל ניתן לחבר המפלגה המכובד והמכובד ביותר בסנאט.
כשמרן מובהק, מהימן על ידי האינטרסים של הרכבת, הפרגמטיות של אליסון הפכה אותו למרכז שכולם יכולים להתמודד איתו, כולל עמיתים דמוקרטיים. כאשר בשנת 1888 היה צורך בחלופה רפובליקנית לחוק התעריפים של מילס שיצא מהבית, אליסון טיפל בפרטים. הצעת החוק שעלתה מהוועדה נועדה אך ורק לצורכי קמפיין. אף אחד לא חשב שזה יכול לעבור, אבל הוא שם את הפנים הטובות ביותר על עקרונות פרוטקציוניסטיים ומאוחר יותר שימש מודל לתעריף של מקינלי משנת 1890, שאליסון נטל חלק גדול במסגור החוק. בשנת 1897, כאשר הצעת חוק תעריף דינגלי הגיעה לסנאט, אליסון ביצע את רוב העבודה כדי ליישב אינטרסים לא מרוצים. כשהצעת החוק בלנד, המאפשרת מטבע כסף חופשי, הגיעה לסנאט, אליסון שינה אותו. חוק בלנד-אליסון שהתקבל משנת 1878 פשוט גרם לממשלה לקנות כמות מסוימת ומוגבלת יותר של כסף, שאותה הותר למשרד האוצר להכניס למחזור כדולרי כסף. זה היה הרבה פחות אינפלציוני מהצעת החוק המקורית של בלנד. החוק עבר על הווטו של הנשיא רתרפורד ב. הייז. הוא נותר ללא שינוי עד לחוק רכישת הכסף של שרמן משנת 1890. בשנת 1892 עמד אליסון בראש הוועידה המוניטרית בבריסל ובשנת 1900 הייתה מאבות חוק תקן הזהב.
ב-1896 הוא הפך למועמד לסוס שחור לנשיאות. עם זאת, התמיכה במועמדותו דעכה כאשר התברר כי מקינלי יהיה מועמד בהצבעה הראשונה.
"אליסון הוא איש הניסיון", כתב עיתונאי מעריץ ב-1906, "המוביל הזקן והחכם של הסנאט. הם אומרים שאף אדם שהיה אי פעם בסנאט לא ידע על זה כל כך הרבה כמוהו. הוא הפוליטי. החזאי, הפשרן, נביא מזג האוויר, האיש שמפגיש דברים בלתי ניתנים לפשרה. אומרים שהתושב המבוגר ביותר לא יכול לזכור ששמע את אליסון משמיע דעה בכל נושא שהוא משמיע להם, אך ללא ספק במועצות הפנימיות של הקיסרים עד כדי מלאכה, לא מרגיז אותו לדעת שהכינוי המוחל עליו הכי הרבה הוא 'השועל הזקן'... כשהוא עולה במקומו בסנאט, הוא מזלזל לדבר כאילו הוא נואם את כל זה לצעירים, שסך הידע שלהם אינו שווה את כל מה שהוא שכח הוא תמיד קצר ככל האפשר, ובקול שיחה שהוא כמעט תת-גוון. אחר כך הוא צונח בחזרה לכסאו ובאדישות עילאית נותן לדבר להימשך."
אליסון היה נשוי פעמיים, תחילה לאנה קרטר, שמתה ב-1859, ארבע שנים לאחר הנישואים. נישואיו השניים היו למרי נילי, שמתה ב-1883, עשר שנים לאחר נישואיהם.