stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברנהרד פון בילוב
ביוגרפיה > מזכיר המדינה לענייני חוץ

ב-21 ביוני 1897 קיבל בילו מברק המורה לו לנסוע לקיל כדי לדבר עם וילהלם. בדרך הוא עצר בפרנקפורט בזמן שהחליף רכבת ודיבר עם פיליפ, נסיך אוילנבורג. אוילנבורג הסביר כי וילהלם רצה מזכיר מדינה חדש לענייני חוץ והפציר בבילו לקחת את התפקיד, שאביו כיהן בו פעם. אוילנבורג גם העביר עצות כיצד לנהל את וילהלם, שחי על שבחים ולא היה מסוגל לסתור אותו. בברלין, בילוב שוחח לראשונה עם פרידריך פון הולשטיין, שהיה ראש המחלקה המדינית של משרד החוץ הגרמני. הולשטיין יעץ לו שלמרות שהיה מעדיף את המזכיר הנוכחי, אדולף מרשל פון ביברשטיין, כדי להישאר בתפקידו, וילהלם היה נחוש בדעתו להחליף אותו ושהוא מעדיף שהיורש יהיה בילו. אולי בילוב יוכל למצוא לו תפקיד של שגריר בבוא העת. הקנצלר הוהנלוהה, שנואש לפרוש בגלל זקנה, דחק בבילו לקחת את התפקיד במטרה לרשת אותו כקנצלר. בילו דחק בהוהנלוהה להמשיך בתפקידו כל עוד הוא יכול.
ב-26 ביוני, נפגש בילו עם הקייזר, אשר יעץ שזו תהיה אחת המשימות העיקריות של המזכיר החדש להתחיל לבנות צי ברמה עולמית המסוגלת להתמודד עם הבריטים מבלי לזרז מלחמה. בילו ביקש זמן לשקול את ההצעה, וב-3 באוגוסט הוא נענה. שני הגברים יצרו יחסי עבודה טובים. במקום להתנגד לווילהלם, מה שעשו כמה מקודמיו, בילו הסכים איתו בכל העניינים בכך שהסתמך לפעמים באופן פרטי על הזיכרון הרע של וילהלם ושינויי דעה תכופים כדי לנקוט בפעולה שלדעתו הכי טובה ולהתעלם מהוראותיו של וילהלם. תפקיד מזכיר המדינה היה כפוף לזה של הקנצלר ותחת כהונתו של ביסמרק, הוא היה רק בעל תפקיד. תחת בילו, זה היה הפוך במידה רבה, הוהנלוהה הסתפק בלאפשר לבילו לנהל את ענייני החוץ עם יועצו הראשי, הולשטיין. וילהלם היה קורא לבילו מדי בוקר כדי לדון בענייני המדינה, אך רק לעיתים רחוקות היה רואה את הקנצלר.
ביוגרפיה > מזכיר המדינה הקיסרי

בילוב גם החזיק במושב בממשלת פרוסיה. למרות שווילהלם היה קיסר גרמניה כולה, הוא היה גם מלך פרוסיה. כשר החוץ, בילוב היה אחראי בעיקר על ביצוע מדיניות ההתפשטות הקולוניאלית שאיתה היה מזוהה הקיסר. הוא התקבל בברכה על ידי משרד החוץ מכיוון שהוא היה הדיפלומט המקצועי הראשון שהופקד בראשו מאז התפטרותו של ביסמרק ב-1890. בילוב נזהר מלקבל את התפקיד אם הולשטיין יישאר כחבר המועצה הראשון הקיסרי, שכן הולשטיין החזיק בפועל בסמכות רבה בשנים האחרונות. הולשטיין נחשב כחיוני בגלל ניסיונו הארוך בתפקיד, דרגה, ערמומיות וזיכרון פנומנלי. אוילנבורג יעץ לבולוב ליצור יחסי עבודה איתנים אך איתנים מיד עם הגעתו, ושניהם הצליחו לעבוד יחד. ב-1899, לאחר שהביא לסיומו המוצלח את המשא ומתן שבאמצעותו רכשה גרמניה את איי קרוליין, הוא הועלה לדרגת רוזן.
באוקטובר 1900, בילוב זומן למעון הציד של וילהלם בהוברטסטוק, שם ביקש וילהלם מבילוב להיות קנצלר הקיסרות הגרמנית וראש ממשלת פרוסיה. בילוב שאל אם הוא האיש הטוב ביותר לתפקיד. וילהלם הודה שהיה מעדיף את אוילנבורג ברמה האישית אבל לא היה בטוח שהוא מספיק מתאים לתפקיד. ב-16 באוקטובר, בילוב זומן שוב להומבורג, שם הקייזר פגש את הרכבת שלו באופן אישי. וילהלם הסביר שהוהנלוהה הודיע שהוא לא יכול לשמש יותר בתפקיד ולכן בילוב קיבל את התפקיד. היה צורך במזכיר מדינה מחליף, תפקיד שהוצע לראשונה להולשטיין, שדחה זאת מאחר שהעדיף לא לנקוט בעמדה המחייבת להופיע בפני הרייכסטאג. התפקיד ניתן לברון אוסוולד פון ריכטהופן, שכבר כיהן כתת-מזכיר תחת בילוב. הובהר כי תפקידו של מזכיר המדינה יחזור כעת לתפקיד הכפוף שמילא בתקופתו של ביסמרק, כאשר הולשטיין יישאר היועץ החשוב יותר לענייני חוץ.
ביוגרפיה > קנצלר

הבקרים של בילוב היו שמורים לווילהלם, שהיה מבקר בקנצלריה בכל בוקר כשהיה בברלין. הנחישות שלו להישאר בצד הטוב של וילהלם הייתה יוצאת דופן, אפילו עבור אלו שרגילים להתנהגותו הנסערת. בקר משק הבית של וילהלם ציין, "בכל פעם, מתוך השגחה, הוא מביע דעה שאינה מסכימה עם הקיסר, הוא שותק לכמה רגעים ואז אומר את ההפך הגמור, עם ההקדמה, 'כפי שהוד מלכותך ציין בחוכמה כה רבה'". הוא ויתר על טבק, בירה, קפה וליקרים ובכל בוקר עסק 35 דקות בפעילות גופנית ורכב במזג אוויר טוב דרך טירגארטן. הוא היה, בימי ראשון, יוצא לטיולים ארוכים ביער. ב-1905, בגיל 56, הוא הוביל את רגימנט ההוסרים הישן שלו בדהירה במצעד קיסרי וזכה במינוי לדרגת גנרל מיור. וילהלם העיר לאוילנבורג ב-1901, "מאז שיש לי את בילוב אני יכול לישון בשקט". פעולתו הבולטת הראשונה כקנצלר הייתה הגנה מופתית ברייכסטאג על האימפריאליזם הגרמני בסין. בילוב בילה לעיתים קרובות את זמנו בהגנה על מדיניות החוץ הגרמנית, בלי לומר שום דבר על כיסוי הפגמים הלא-דיפלומטיים הרבים של הקייזר. בנאום בנובמבר 1906, הציג בילוב את המושג "כיתור" לרייכסטאג מכאן ואילך, המונח הזה הפך לביטוי שנעשה בו שימוש תכוף. עבור גרמניה, ההסכמה המשולשת הייתה אסון, אבל הוא לא התרגש מההסכם.
ביוגרפיה > קנצלר > מדיניות פנים ופוליטיקה

כמו כן הוכנסו רפורמות שונות בתקופת שלטונו, ביניהן הארכת התקופה שבה יוכלו העובדים לתבוע ביטוח תאונות (1900), הפיכת בתי משפט לבוררות תעשייתיים לחובה לעיירות עם אוכלוסייה של יותר מ-20,000 (1901) והרחבת בריאות ביטוח ובקרות נוספות על עבודת ילדים (1903). הונהג חוק תא הקלפי ששיפר את ההצבעה החשאית בשנת 1904. שנתיים לאחר מכן הונהג תשלום עבור סגני הרייכסטאג.
כהכנה לבחירות של 1907, הקים בילוב את "גוש בילוב" של מפלגות שהיו אנטי-סוציאליסטיות ואנטי-קלריקליות נלהבות, פטריוטיות באדיקות, אימפריאליסטיות בהתלהבות ונאמנות לקייזר ולארץ המולדת. מה שבבל כינה את "בחירות הוטנטוט" היה אסון עבור הסוציאל-דמוקרטים, שאיבדו כמעט מחצית ממושביהם. עם זאת, בילוב לא הצליח להפוך את קואליציית הבחירות לגוש יציב בפרלמנט.
ביוגרפיה > קנצלר > מדיניות כלכלית

תחת לחץ של הליגה האגררית הנשלטת על ידי היונקרים, בילוב העביר מכס בשנת 1902 שהגדיל את המכסים על החקלאות. כתוצאה מכך, ייצור התבואה הגרמני הפך לאחד המוגנים ביותר בעולם. ממשלתו של בילוב גם ניהל משא ומתן על שורה של הסכמים מסחריים עם מדינות אירופיות אחרות שנכנסו לתוקף במרץ 1906.
ביוגרפיה > קנצלר > מדיניות חוץ

בילוב כיהן כשר החוץ בשנים 1897–1909. כדי להשיג קול חזק יותר בענייני העולם הוא עודד את מדיניות ההתרחבות הימית של אדמירל טירפיץ. בציפייה שבריטניה תובס על ידי רוסיה, הוא תכנן להרים כמה מושבות של האימפריה הבריטית. הוא טעה בחישוב, והרחיק את בריטניה עוד יותר, כשהיא התקרבה לבריתות עם צרפת ורוסיה.
בריטניה עדיין החזיקה במאזן הכוחות באירופה. צרפת ובריטניה היו יריבות קולוניאליות והיו להן התנגדות הדדית ארוכה, אבל המלך אדוארד השביעי היה נחוש להגביר את הפופולריות הבריטית בצרפת על ידי סיור אישי. משא ומתן רציני עבור ההסכמה הלבבית החל בין שגריר צרפת בלונדון, פול קמבון, לבין שר החוץ הבריטי, הנרי פטי-פיצמוריס, המרקיז החמישי מלנסדאון. כחלק מיישוב חילוקי הדעות, צרפת הסכימה שלא לערער על השליטה הבריטית במצרים אם בריטניה תסכים לתביעותיה של צרפת כלפי מרוקו.
ב-24 במרץ 1904, הודיעה צרפת רשמית לשגריר גרמניה על האמנה האנגלו-צרפתית החדשה. הנסיך הוגו פון רדולין, השגריר, השיב כי הוא חש שההסכם טבעי ומוצדק. העיתונות הגרמנית ציינה כי העסקה במרוקו לא פגעה באינטרסים הלאומיים וכי ההתערבות הצרפתית להשבת הסדר במדינה עשויה לסייע לסחר הגרמני. ובכל זאת, בילוב היה ציני ולקח את השקפתו של הדרוויניסט החברתי שההתרחבות היא עובדת חיים. המדיניות שלו לא הייתה ברורה, אפילו לגנרלים.
למרות שלא השפיע על הגנרלים הלוחמניים, הוא עקב אחר אג'נדה תכנונית מרכזית. אם פרוסיה הייתה אופורית, בילוב נשאר שאפתן לגרנדיוזיות אימפריאלית ולכוח עולמי. הצמיחה המסחרית בברזל, פלדה, כרייה, מסילות ברזל וחיפויי ברזל, וצי חדש הונעו על ידי תפוקות עצומות וקבלנים מאוד תחרותיים. השוביניזם שלו היה נרחב, חיבוק הגנה מפני בניית ברית בריטית שעל פיה תדחה גרמניה משא ומתן. הוא הבטיח להשיב ישירות לשר המושבות הבריטי ג'וזף צ'מברלין, אבל חשב על זה טוב יותר: "האנגלים הם שחייבים להתקדם אלינו". זה ביסס את ההסכמה בלי כוונה.
בילוב הבטיח לשגריר בריטניה שהוא שמח לראות את בריטניה וצרפת מיישבות את המחלוקות ביניהן. הוא הודיע לרייכסטאג שלגרמניה אין התנגדות לעסקה ואין חששות לגבי האינטרסים הגרמניים במרוקו. להולשטיין הייתה השקפה שונה: ההתערבות בענייני מרוקו נשלטה על ידי חוזה מדריד. הולשטיין טען כי גרמניה נדחתה על-ידי כך שלא נכללה במשא ומתן וכי מרוקו היא מדינה שהראתה הבטחה להשפעה גרמנית ולמסחר, שבסופו של דבר חייבת לסבול אם היא תגיע לשליטה צרפתית. בעבר הוא דחה כל אפשרות להסכם בין צרפת לבריטניה. צרפת הציעה כעת סיוע צבאי למרוקו כדי לשפר את הסדר במדינה. בילוב הגיב בתמיכה בעמדתה של מרוקו עצמאית, עודד את ארצות הברית להתערב ואיים במלחמה אם צרפת תתערב. כעת הוא היה משוכנע שהידידות החדשה בין צרפת לבריטניה מהווה איום על גרמניה, במיוחד אם ההסכם יעמיק, אך צרפת לא הייתה מוכנה למלחמה. למרות הסיכונים האפשריים בהתנקשות, בילוב שכנע את וילהלם לבקר בטנג'יר ב-1905, שם נשא נאום התומך בעצמאותה של מרוקו, אך נוכחותו שם הוכיחה בו-זמנית את נחישותה של גרמניה לשמור על השפעתה.
ביוגרפיה > קנצלר > ועידת אלחסיראס

נוכחות ידידותית של הצי הגרמני במרוקו ובסיס צבאי בקרבת מקום עלולים לאיים על הבריטים או על נתיבי הסחר החשובים דרך הים התיכון. הבריטים המשיכו לתמוך בשר החוץ הצרפתי תיאופיל דלקאסה. לנסדאון הופתע מהתגובה הגרמנית, אבל בריטניה יכלה למחוץ את הצי הגרמני הטרי לפני שהוא יתחזק מדי. ב-3 ביוני 1905, דחה עבד אל-עזיז, סולטאן מרוקו, בעקבות גרמניה, את הצעת הסיוע הצרפתית וקרא לכנס בינלאומי. ב-6 ביוני, לאחר שדלקאסה התפטר, התפשטו החדשות לברלין. למחרת בבוקר, בילוב הועלה לדרגת נסיך (Fürst). האירוע עלה בקנה אחד עם נישואיו של נסיך הכתר והדהד את העלאתו של ביסמרק לנסיך באולם המראות בארמון ורסאי. גרמניה המשיכה ללחוץ לוויתורים נוספים של צרפת. בילוב הדריך בקפידה את ראדולין ודיבר גם עם שגריר צרפת בברלין. עם זאת, ההשפעה הייתה קצת הפוכה ממה שהוא התכוון בכך שהקשיח את הנחישות של ראש הממשלה הצרפתי מוריס רוביה להתנגד לדרישות נוספות להתקרבות. ועידת אלחסיראס החלה ב-16 בינואר 1906 בבית העירייה של אלחסיראס. במהלך הוועידה ביקר בעיירת הנמל צי בריטי של 20 אוניות קרב, עם סיירות ומשחתות נלוות, וכל הנציגים הוזמנו לסיפון האוניות.
הוועידה הייתה מפלה דיפלומטית לגרמניה, עם הצבעה נגד הצעות גרמניות שהייתה 10–3. הולשטיין רצה לאיים במלחמה נגד צרפת, אך בילוב הורה להולשטיין שלא ליטול חלק נוסף בוועידה. שום תוצאה משביעת רצון עבור גרמניה לא נראתה באופק עד אפריל, מה שהותיר את דרך הפעולה היחידה לסגור אותה כמיטב יכולתו. התוצאה התקבלה בצורה גרועה בגרמניה, עם התנגדויות שהועלו בעיתונות. ב-5 באפריל 1906, בילוב נאלץ להופיע בפני הרייכסטאג כדי להגן על התוצאה, ובמהלך חילופי דברים סוערים, הוא התמוטט ונישא מהאולם. בתחילה חשבו שהוא לקה בשבץ מוחי קטלני. לורד פיצמוריס, בבית הלורדים הבריטי, השווה את התקרית למותו של ויליאם פיט, הרוזן הראשון מצ'טהאם, מחמאה שזכתה להערכה רבה בגרמניה. התמוטטותו של בילוב יוחסה לעבודת יתר ושפעת, אך לאחר מנוחה של חודש, הוא הצליח לחזור לתפקידיו.
ביוגרפיה > קנצלר > סקנדל

בשנת 1907, במהלך פרשת הארדן-אוילנבורג, הדפיס אדולף ברנד, העורך המייסד של כתב העת ההומוסקסואלי Der Eigene, חוברת שלפיה בילוב נסחט בשל עיסוק במנהגים הומוסקסואלים והוא מחויב מוסרית להתנגד לסעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, שהוציאה הומוסקסואליות מחוץ לחוק. ברנד נתבע על לשון הרע והובא למשפט ב-7 בנובמבר 1907, שם טען כי בילוב חיבק ונישק את מזכירו הפרטי, חבר המועצה הפרטי מקס שיפר, במפגשים של גברים בלבד שערך פיליפ, נסיך אוילנבורג. בעדותו להגנתו שלו, הכחיש בילוב את ההאשמה אך ציין ששמע שמועות לא נעימות על אוילנבורג. בתגובה, אוילנבורג הגן על עצמו מפני האשמה של ברנד בכך שהכחיש שאי פעם ערך אירועים כאלה וטען שמעולם לא עסק במעשים חד מיניים, מה שהוביל לאחר מכן למשפט עדות שקר. למרות העדות המסכמת של מפקד משטרת ברלין שייתכן שבילוב היה קורבן של סוחט הומוסקסואל, הוא גבר בקלות בבית המשפט, וברנד נשלח לכלא.
ביוגרפיה > חיים מאוחרים יותר

לאחר התפטרותו ב-1909, התגורר בילוב בעיקר בווילה ברומא, אותה רכש לפרישתו. חלק מהקיץ בילה אותו בדרך כלל בקליין פלוטבק, ליד המבורג, או באי נורדרני. הון רב שהותיר לו בן דוד, סוחר המבורגי, אפשר לו לחיות בפנאי אלגנטי ולהפוך את ביתו ברומא למרכז של החברה הספרותית והפוליטית.
הוא בילה את שעות הפנאי שלו בכתיבה לרגל חגיגות המאה למלחמות השחרור, ספר יוצא דופן על גרמניה הקיסרית, המשבח את הישגיה ומגן על קווי מדיניות החוץ שלו עצמו. במהדורה מתוקנת של ספרו על גרמניה הקיסרית, שפורסם לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, הוא השמיט או שינה קטעים רבים שנראו מתפשרים לאור המלחמה כמו מדיניותו להרגיע את בריטניה לתחושת ביטחון מזויפת בזמן בניית הצי הגרמני. הובן שהוא נמצא ביחסים קשים עם וילהלם, שמעולם לא סלח לו על יחסו ופעולתו ביחס לראיון ב-1908 ב"דיילי טלגרף".
ביוגרפיה > חיים מאוחרים יותר > דיפלומט בזמן מלחמה

בשנים 1914–1915, בילוב היה השגריר באיטליה אך לא הצליח להביא את ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה להצטרף למעצמות המרכז. איטליה הכריזה על נייטרליות שלה עם פרוץ המלחמה, אך רמזה ב-5 ביולי 1914 בערוצים דיפלומטיים שהאולטימטום של אוסטריה-הונגריה לסרביה היה תוקפני ופרובוקטיבי. ב-9 בדצמבר 1914, סידני סונינו פנה במכתב האוסטרי לשר החוץ האוסטרו-הונגרי, הרוזן ברכטולד, כדי להפנות את תשומת הלב לסעיף השביעי של האמנה שלפיו איטליה השתתפה בברית המשולשת, תוך התייחסות מיוחדת לסעיף שקשר את אוסטריה-הונגריה, אם היא הפרה את הסטטוס קוו בבלקן אפילו על ידי כיבוש זמני של שטח סרבי, להגיע להסכם עם איטליה ולהסדיר פיצויים. השאלות של הסכם על טרנטינו ושל טריאסטה נפתחו לפיכך באופן רשמי.
אוסטריה-הונגריה גילתה חוסר רצון רב להתייחס לשאלת הפיצויים, אך גרמניה הייתה ערנית יותר לדאגותיה. בילוב הופקד, אם כן, על הפיקוח הזמני על שגרירות גרמניה ברומא מאז שהשגריר בפועל, פלוטוב, יצא לחופשת מחלה (19 בדצמבר 1914). בילוב נכנס מיד למשא ומתן פעיל והיה אוהד לדרישות האיטלקיות לפיצוי. עם זאת, הוא נאלץ להילחם בעקשנותו חסרת הפשר של ראש ממשלת הונגריה, אישטוואן טיסה, והמועמד של טיסה, שהיה יורשו של ברכטולד, הברון פון בוריאן. בילוב היה הראשון שהסכים לוויתור מוחלט של אזור טרנטינו לאיטליה, אך אוסטריה-הונגריה הייתה מוכנה לוותר רק על חלק ממנו. סונינו הצביע על כך שהתחושה האיטלקית לא תהיה מרוצה אפילו מכל הטרנטינו, אלא רק אם יקבלו גם את טריאסטה. בילוב המשיך לדחוק שכל מה שהוא יכול לתווך עבורו הוא הטרנטינו, אך אוסטריה תילחם כדי לשמור על טריאסטה.
בתחילת אפריל 1915, המשא ומתן החשאי של איטליה דרש את האיים טרנטינו, טריאסטה ואיי קורזולן, מול חופי דלמטיה. אוסטריה-הונגריה הכירה בריבונות איטלקית על ולונה. עם זאת, המשא ומתן נמשך עד אמצע מאי, כאשר בילוב ביצע טעות טקטית חמורה אך אופיינית. הוא הניע את ראש ממשלת איטליה לשעבר ג'ובאני ג'וליטי להגיע לרומא מטורינו בתקווה למנוע קרע ולהביא לקבלת התנאים האוסטרו-הונגריים.
ראש הממשלה אנטוניו סלנדרה התפטר לפתע. הייתה התפרצות גדולה של זעם עממי, שלובתה ברהיטותו הנלהבת של גבריאלה ד'אנונציו ובאה לידי ביטוי בהפגנות מול גבעת קווירינאלה, הארמון המלכותי, ועל גבעת הקפיטולין, מרכז רומא. לאחר שרוב גדול בפרלמנט האיטלקי תמך ב-20 במאי בסלנדרה, הוזמנה גיוס כללי ב-22 במאי, והכרזת מלחמה רשמית נגד אוסטריה-הונגריה באה לאחר מכן ב-23 במאי 1915. למחרת, עזב בילוב את רומא.[43] הוא ראה את משימתו כבלתי אפשרית בכל מקרה, ובשובו העיר: "מורל ויחסו של העם הגרמני: A-1. מנהיגות פוליטית: Z-מינוס".
ביוגרפיה > חיים מאוחרים יותר > מועמד לכהונה

בילוב התגורר בברלין, אך לאחר השלום שוב התגורר ברומא חלק מכל שנה ובילה את שאר ימות השנה בגרמניה. שמו הוזכר במשבר מיניסטריאלי של 1921, כקנצלר אפשרי. למרות שרבים מהדמויות המובילות ברייכסטאג, כולל מתיאס ארצברגר, קיוו שבילוב יחליף את בתמן הולווג, שהתפטר ב-1917, הוא היה בלתי מקובל לחלוטין על הרוב המכריע של העם הגרמני וגם של הרייכסטאג.
בילוב מת ב-28 באוקטובר 1929 ברומא.
אישיותו

בילוב דיבר מספר שפות והיה איש שיחה מקסים. הוא הרגיש בנוחות בקרב החברה הגבוהה ויכול היה לבדר ולהרשים אפילו את יריביו. כמה עמיתים חשבו שהוא לא אמין: אלפרד פון קידרלן-וכטר כינה אותו "הצלופח". לאחר שהשיג כוח ותפקיד בממשלת גרמניה, לא היו לו רעיונות כלליים מה לעשות איתם, מה שאפשר לאחרים להנחות את המדיניות. דמותו הפכה אותו לבחירה טובה לעבוד עם הקייזר וילהלם השני, שדרש הסכמה וחנופה משריו הבכירים, גם אם לפעמים התעלמו מהוראותיו. הוא כתב ארבעה כרכים של אוטוביוגרפיה, שהתפרסמו לאחר מותו, אשר שינו באופן ניכר את התפיסה הציבורית לגבי דמותו, שכן הם כללו את תיאוריו הגלויים והזדוניים של אחרים. הוא היה מתווכח מצוין ברייכסטאג אבל התעצל בדרך כלל במילוי תפקידו. הוא תואר על ידי פרידריך פון הולשטיין, שהיה במשך 30 שנה חבר המועצה הראשון במחלקת החוץ והשפיע רבות על המדיניות לאורך כל אותה תקופה, כמי ש"קרא יותר מקיאוולי ממה שהוא יכול לעכל". חמותו טענה, "ברנהרד עושה סוד מכל דבר".
הערות שוליים

↑  Editors of Encyclopaedia Britannica, [https://www.britannica.com/biography/Bernhard-Heinrich-Martin-Karl-Furst-von-Bulow Bernhard, prince von Bülow
chancellor of Germany], ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA
↑  עניין היהודים - ספרי יומן בהוצאת מוסד ביאליק, עמוד 663 הערה 291.
| הקנצלרים של גרמניה |
| --- | --- | --- |
| הקיסרות הגרמנית | הנסיך אוטו פון ביסמרק • הרוזן לאו פון קפריבי • כלודוויג, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט • הנסיך ברנהרד פון בילוב • תאובלד פון בתמן-הולווג • גאורג מיכאליס • הרוזן גאורג פון הרטלינג • הנסיך מקסימיליאן מבאדן • פרידריך אברט |  |
| רפובליקת ויימאר | פרידריך אברט • פיליפ שיידמן • גוסטב באואר • הרמן מילר • קונסטנטין פרנבאך • יוזף וירט • וילהלם קונו • גוסטב שטרזמן • וילהלם מרקס • הנס לותר • וילהלם מרקס • הרמן מילר • היינריך ברינינג • פרנץ פון פאפן • קורט פון שלייכר |  |
| גרמניה הנאצית | אדולף היטלר • יוזף גבלס • לוץ שוורין פון קרוזיק (ראש השרים) |  |
| הרפובליקה הפדרלית של גרמניה | קונראד אדנאואר • לודוויג ארהארד • קורט גאורג קיזינגר • וילי ברנדט • הלמוט שמידט • הלמוט קוהל • גרהרד שרדר • אנגלה מרקל • אולף שולץ |  |
פורטל גרמניה
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: כלודוויג, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט | קנצלר גרמניה  1900-1909 | הבא: תאובלד פון בתמן-הולווג |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259226305171  PLWABN: 9810583106305606  BIBSYS: 90711892  BNC: 000092182  BNE: XX1213674  BnF: cb12368885j (data)  CANTIC: a11111562  GND: 118517023  ISNI: 0000 0001 1023 7800  LCCN: n88163888  NDL: 00519708  NKC: skuk0001898  NLA: 35763318  NLG: 113814  NSK: 000686920  NTA: 070356866  RERO: 02-A017090818  SELIBR: 180027  SNAC: w6pd8b3p  SUDOC: 032711379  Trove: 1076319  VcBA: 495/14115  VIAF: 32076100   WorldCat (עם VIAF): 32076100 
ברנהרד פון בילוב
קריקטורה המציגה סאטירה של בילוב ב-27 באוקטובר 1907 ב-Kladderadatsch, "על לשון הרע של בילוב", "מורכן הטוב, לעולם לא היית כלב רע כל כך!"
פון בילוב, הקיסר וילהלם השני, רודולף פון ולנטיני (משמאל לימין) בשנת 1908
הפנטגון

ערך זה עוסק במטה משרד ההגנה האמריקאי. אם התכוונתם לצורה הנדסית, ראו .
| --- | --- |

מבנה הפנטגון. ברקע עיר הבירה וושינגטון ונהר הפוטומק, ובחזית מגרש החנייה הדרומי. הצלע השמאלית נפגעה בהתרסקות המטוס בפיגועי 11 בספטמבר
 מידע כללי
 סוג:  מפקדה, אטרקציה תיירותית, בניין משרדים, מבנה מינהל ציבורי, groundscraper 
 על שם:  מחומש 
 כתובת:  מחוז ארלינגטון 
 מיקום:  מחוז ארלינגטון
 מדינה:  וירג'יניה, ארצות הברית ארצות הברית
 בעלים:  מחלקת ההגנה של ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  11 בספטמבר 1941 – 15 בינואר 1943 (שנה)
 תאריך פתיחה רשמי:  15 בינואר 1943 
 חומרי בנייה:  בטון, אבן גיר אינדיאנה 
 עלות:  83 מיליון דולר (מחירי 1943)
 אדריכל:  ג'ורג' ברגסטרום 
 סגנון אדריכלי:  קלאסיציזם המופשט 
 מידות
 גובה:  21.6 מ' 
 קומות:  5 
 
 קואורדינטות:  38°52′15″N 77°03′18″W﻿ / ﻿38.870833333333°N 77.055°W﻿ / 38.870833333333; -77.055
 https://www.defense.gov/
  (למפת וירג'יניה מוגדלת) ריצ'מונד וירג'יניה ביץ' נורפוק רואנוק לינצ'בורג וושינגטון מרילנד וירג'יניה המערבית  קנטקי טנסי קרוליינה הצפונית האוק. האט. הפנטגון(למפת וירג'יניה רגילה) ריצ'מונד וירג'יניה ביץ' נורפוק רואנוק לינצ'בורג וושינגטון מרילנד וירג'יניה המערבית  קנטקי טנסי קרוליינה הצפונית האוק. האט. הפנטגון
 
השוואת גודל הפנטגון ביחס לאוניות גדולות ומבנים מפורסמים:  הפנטגון, 431 מטר  אוניית הנוסעים קווין מרי 2, 345 מטר  נושאת המטוסים אנטרפרייז‏, 342 מטר  ספינת האוויר הינדנבורג, 245 מטר  אוניית המערכה יאמטו, 263 מטר  בניין אמפייר סטייט, 443 מטר  מכלית הנפט סיווייז ג'איינט, 458 מטר  אפל פארק, 464 מטר
הפֶּנטָגוֹן (אנגלית: The Pentagon, מיוונית: πεντα (פֶּנטָה) - חמש, γων (גוֹן) - זווית, כלומר מחומש) הוא בניין ההנהלה הראשית והמטה של מחלקת ההגנה של ארצות הברית. הבניין מסמל את כוחה הצבאי של ארצות הברית, והמילה "פנטגון" משמשת כמטונימיה למשרד ההגנה ולעומדים בראשו. בניין הפנטגון נמצא במחוז ארלינגטון, וירג'יניה, לגדת נהר הפוטומאק, שמעברו השני נמצאת עיר הבירה, וושינגטון די. סי. טקס תחילת הבנייה התקיים ב-11 בספטמבר 1941, וב-15 בינואר 1943 נחנך הבניין.
עד 2023, כ-60 שנה לאחר בנייתו, הפנטגון היה נחשב לבניין המשרדים הגדול ביותר בעולם. שטחו הפנימי הכולל עולה על 600,000 מטרים רבועים, מתוכם תופסים משרדים כ-344,000 מטרים רבועים. בבניין מועסקים כ-23,000 אנשי צבא ואזרחים, ועוד כ-3,000 אנשי שירותים שאינם אנשי משרד ההגנה. לבניין צורה של מחומש ומכאן שמו, ויש בו חמש קומות מעל הקרקע ועוד שתיים מתחתיה. בכל קומה ישנם חמישה מסדרונות, ואורכם הכולל של כל המסדרונות בבניין הוא 28.2 קילומטרים. באמצע הפנטגון ישנה חצר פנימית ששטחה 5 אקר, כ-20 דונם, והיא מכונה בהלצה גראונד זירו, "נקודת האפס", מתוך ההנחה שהבניין יהווה מטרה עיקרית במהלך מלחמה גרעינית.
ב-11 בספטמבר 2001, שישים שנה בדיוק לאחר טקס תחילת הבנייה של הפנטגון, נחטפה טיסה 77 של אמריקן איירליינס וחוטפיה הטיסו את המטוס אל תוך בניין הפנטגון. כל נוסעי המטוס, 59 במספר, נהרגו בהתרסקות, ועמם נספו גם 125 בני אדם שהיו בבניין באותה עת. בהתרסקות נהרגו גם חמשת החוטפים. זו הייתה ההתקפה הראשונה על בנייני הממשל בוושינגטון די. סי. מאז מלחמת 1812, אז נשרפה העיר על ידי הצבא הבריטי.
הפנטגון מופיע במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית והבניין הוא נקודת ציון היסטורית לאומית.
היסטוריה > רקע

לפני בניית הפנטגון שכנה מחלקת ההגנה (שאז נקראה מחלקת המלחמה של ארצות הברית) בבניין זמני שנקרא בניין החימוש, שהוקם במהלך מלחמת העולם הראשונה לאורך שדרת החוקה על המול. מחלקת המלחמה, שהייתה סוכנות אזרחית שהוקמה כדי לנהל את צבא ארצות הברית, שכנה בבניין זה ובבניינים נוספים לאורך המול, בתוך העיר וושינגטון די. סי. וכן במרילנד ובוירג'יניה. בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 הוקם בניין משרדים חדש עבור מחלקת המלחמה אך עם השלמתו התברר שהבניין אינו מספק מענה למשרד המלחמה, ובסופו של דבר עברה אל המבנה מחלקת המדינה, והבניין נקרא בניין הארי טרומן. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה התרחבה מאוד מחלקת המלחמה, כהיערכות למצב שבו ארצות הברית תיגרר אליה. מזכיר המלחמה, הנרי סטימסון, סבר שהמצב שבו משרדי המחלקה מפוזרים ברחבי העיר ובשכנותה, וחלקם נמצאים בצפיפות רבה בבניין החימוש, אינו מתקבל על הדעת.
הצורך בבניין הועלה על ידי סטימסון אל הנשיא, פרנקלין דלאנו רוזוולט במאי 1941, וב-17 ביולי ביקש הקונגרס הצעות למבנה. נציגי מחלקת המלחמה עמדו על כך שיינתן פתרון מקיף לבעיית המקום של המחלקה ולא בניית מבנים זמניים נוספים.
היסטוריה > תכנון

פקידי הממשל הסכימו על מיקום המבנה, שנקרא תחילה "בניין משרדים מס' 1"; המיקום הנבחר היה במחוז ארלינגטון, מעבר לנהר הפוטומאק, בווירג'יניה. הדרישות מן המבנה היו שבמבנה יהיו ארבע קומות ולא יותר, ושייעשה שימוש מינימלי בפלדה. דרישה נוספת הייתה שהרצפה בקומות השונות תוכל לעמוד במעמס של 732 ק"ג למטר רבוע (1,000 קילו-פסקל), וזאת כדי לאפשר את הסבת הבניין למתקן לאחסון תיעוד ותיקים לאחר המלחמה. משמעות הדרישות הייתה שהמבנה המתוכנן יתפרש על שטח רחב במקום שיהיה בעל קומות רבות. הוצעו מספר אתרים להקמת המבנה, והנשיא הכריע לבסוף על מיקום שלא יסתיר את העיר וושינגטון מבית הקברות הלאומי ארלינגטון. המיקום שנבחר היה על שדה תעופה שיצא משימוש, ובשל ממדיו היו המתכננים יכולים לתכנן את המבנה כמחומש מושלם.
הקונגרס אישר את המימון למבנה משרדים חדש עבור מחלקת המלחמה בארלינגטון ב-28 ביולי, מבנה שייתן מענה למחלקה כולה תחת קורת גג אחת. הנשיא רוזוולט אישר את המיקום ב-2 בספטמבר. בנוסף לשטח שדה התעופה נרכשו עוד 287 אקר (1.16 קמ"ר, כ-1,160 דונם), שנרכשו תמורת 2.2 מיליון דולר (כ-30 מיליון דולר בערכי 2019). בנוסף לשטח שדה התעופה פונתה ממקומה שכונה שכללה כ-150 בתים, ומבנים מסחריים נוספים.
היסטוריה > בנייה

ב-11 בספטמבר 1941 הושלמו החוזים עם קבלני הבניין, ובאותו יום נערך, כאמור, טקס תחילת הבנייה. עלות הבנייה, כפי שבאה לידי ביטוי בחוזים שנחתמו, הייתה 31,000,000 דולר (423 מיליון דולר בערכי 2019). הקבלן העיקרי שנבחר לבצע את הבנייה היה ג'ון מקשיין, שכונה "האיש שבנה את וושינגטון": הוא היה אחראי, בין השאר, על בניית אנדרטת ג'פרסון, מרכז ג'ון פ. קנדי לאמנות הבמה, הרחבת ספריית הקונגרס, ונמל התעופה וושינגטון נשיונל, כולם בעיר הבירה. הוא היה אחראי גם לשיפוץ הבית הלבן בשנים 1949–1950. בנוסף למקשיין עסקו בפרויקט גם שתי חברות בנייה נוספות מווירג'יניה.
במהלך הבנייה נעשה שימוש מינימלי בפלדה בשל הצורך המלחמתי הדוחק במתכת, ובמקום זאת נבנה הפנטגון מבטון מזוין. לצורך הבנייה נחפרו 680 אלף טון של חול וחצץ מנהר הפוטומק הסמוך; החפירה יצרה לגונה בצידו של הבניין הסמוך לנהר. כדי לצמצם את השימוש בפלדה הועדף השימוש בכבש על פני מעליות. פני הבניין צופו באבן גיר מאינדיאנה. תנאי הקרקע באזור - מישור ההצפה של נהר הפוטומק - הציבו אתגר לבונים, שעליו התגברו על ידי עמודי בטון שהוחדרו לקרקע כדי לייצב עליהם את המבנה. גובה הקרקע באזור הבנייה נע בין 3 ל-12 מטרים מעל פני הים, ועליו התגברו על ידי בניית קירות תמך.
מלאכת התכנון האדריכלי והמבני התנהלה במקביל לבנייתו בפועל, והשרטוטים הראשונים היו מוכנים בתחילת אוקטובר 1941. רוב עבודת התכנון הושלמה עד 1 ביוני 1942. בחלק מהזמן התקדמה בניית הפנטגון מהר יותר מתכנונו, ונעשה שימוש בחומרים שונים מאלה שהוגדרו בתכנון. הלחץ להאיץ את התכנון והבנייה גבר עוד יותר לאחר ההתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941. בריגדיר גנרל (לימים גנרל) ברהון סומרוול, שהיה מפקד מחלקת הבנייה בגיס הלוגיסטיקה של צבא ארצות הברית והיה האחראי על בניית הפנטגון, תבע מהקבלנים שעד 1 באפריל 1943 יהיו 93,000 מטרים רבועים (מיליון רגל רבוע) מהבניין מוכנים לאכלוס. הבניין נבנה אגף אחר אגף, וכל אחד מהם אוכלס מיד, במקביל לבניית האגפים הבאים. ב-15 בינואר 1943 הושלמה הבנייה, לאחר כ-16 חודשי עבודה. עלות הבנייה הייתה 83 מיליון דולר (כ-1.13 מיליארד דולר בערכי 2019). גובהו של הבניין הוא בערך 22 מטרים, ואורכה של כל אחת מחמש צלעותיו היא 281 מטרים.
הפנטגון נבנה על פי כללי ההפרדה הגזעית שהיו נהוגים אז במדינת וירג'יניה. על פי כללים אלה נבנו חדרי אוכל וחדרי שירותים נפרדים ללבנים ולשחורים. חדרי השירותים נבנו זה בצד זה, וחדרי האוכל לשחורים היו בקומת המרתף. עם זאת, הנשיא רוזוולט ביקר בבניין לפני טקס הפתיחה והורה על הסרת השלטים "לבנים בלבד", והפנטגון היה הבניין היחיד בווירג'יניה שבו לא נאכפו כללי ההפרדה הגזעית (שנותרו בתוקף עד 1965). חדרי השירותים הנפרדים נותרו כשהיו, אך השימוש בהם הוא כללי, ללא הפרדה.