stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכס גרליס
ביקורת על ספריו

המבקרת עלית קרפ כתבה ב"הארץ":
"עוד בספרו הקודם, "הטובה שבמרגלות", הוכיח גרליס את יכולתו לצלול אל נפש האדם, לתאר אותה באופן מרתק ולטוות עלילות שמותחות את עצביו של הקורא ממש עד הרגע האחרון, מה שעשה את היצירה ההיא להרבה יותר מרק ספר ריגול. ... גרליס הוא סופר חרוץ שאינו חושש מירידה לפרטי פרטים: הוא מפליא לתאר את כל אחת מהדמויות, ובמיוחד את דמותו של העיתונאי האמריקאי שבור הלב ג'ק מילר, שמחליט לצאת לברלין כעיתונאי עצמאי, וככתב ספורט הוא מצליח להתקרב לצמרת השלטון הנאצי. ... כמו בכל ספר ריגול טוב, המרגלים עוסקים לא רק בריגול ובמלחמה, אלא גם באהבה — וגם את זה עושה גרליס נהדר. "סוכן בברלין" אינו רומן היסטורי, אבל המחבר מפגין ידיעות היסטוריות מרשימות וטווה את עלילותיו על רקע עשיר ומשכנע מאוד. הקורא מלווה את הסוכנים בטוב וברע, חש צער אמיתי על כישלונותיהם ושמח בהצלחותיהם. אלה גיבורים שמעוצבים בכל כך הרבה כישרון, עד שגורלם המשיך ללוות אותי גם אחרי שסיימתי את הקריאה."
הערות שוליים

↑  Dr Leon Gerlis on kosher slaughter methods (באנגלית)
↑  Alex Gerlis (באנגלית)
↑   עלית קרפ, "מרסי" ו"סוכן בברלין" הם שני מותחנים חדשים: הראשון משעמם והשני ממכר, באתר הארץ, 19 ביולי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007373451205171  VIAF: 118146937703113830995   WorldCat (עם VIAF): 118146937703113830995
גוברנר מוריס

גוברנר מוריס (באנגלית: Gouverneur Morris‏; 31 בינואר 1752 – 6 בנובמבר 1816) היה מדינאי אמריקאי, אב מייסד של ארצות הברית, וחתום על תקנון הקונפדרציה ועל חוקת ארצות הברית. הוא כתב את המבוא לחוקת ארצות הברית וכונה "העט של החוקה".  בעוד שרוב האמריקנים עדיין חשבו על עצמם כאזרחים של מדינותיהם, קידם מוריס את הרעיון של להיות אזרח של איחוד מדינות אחד.  הוא גם היה אחד המתנגדים הבוטים ביותר לעבדות מבין אלה שנכחו בקונגרס החוקתי. הוא ייצג את ניו יורק בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1800–1803.
מוריס נולד למשפחה עשירה בעלת אדמות במה שהיא כיום ניו יורק. לאחר שלמד בקינגס קולג' (כיום אוניברסיטת קולומביה) הוא למד משפטים תחת השופט ויליאם סמית' והתקבל ללשכת עורכי הדין. הוא נבחר לקונגרס המחוזי בניו יורק לפני שכיהן בקונגרס הקונטיננטלי. לאחר שהפסיד בבחירה מחדש לקונגרס, הוא עבר לפילדלפיה והפך לעוזר המפקח האמריקאי על הכספים. הוא ייצג את פנסילבניה בוועידת החוקה של 1787, שבה דגל בממשל מרכזי חזק. הוא כיהן בוועדה שכתבה את הטיוטה הסופית של חוקת ארצות הברית.
לאחר אשרור החוקה, כיהן מוריס כשגריר לצרפת. הוא מתח ביקורת על המהפכה הצרפתית והוצאתה להורג של מארי אנטואנט. מוריס חזר לארצות הברית ב-1798 וזכה בבחירות לסנאט ב-1800. בהשתייכות למפלגה הפדרליסטית, הוא הפסיד בבחירות מחדש ב-1803. לאחר שעזב את הסנאט, כיהן כיו"ר ועדת תעלת אירי.
ביוגרפיה > ראשית חייו

מוריס נולד ב-31 בינואר 1752 ללואיס מוריס הבן (1698–1762) ולאשתו השנייה, שרה גוברנר (1714–1786). שמו הפרטי של מוריס נגזר משם המשפחה של אמו. היא הייתה ממשפחת הוגנוטים שעברה תחילה להולנד ולאחר מכן לניו אמסטרדם.  גם בהולנדית וגם בצרפתית Gouverneur פירושו "מושל".
אחיו למחצה של מוריס, לואיס מוריס, היה חתום על הכרזת העצמאות. אח נוסף למחצה, סטאטס לונג מוריס, היה מייג'ור גנרל לויאליסט בצבא הבריטי במהלך המהפכה האמריקאית, וסבו של מוריס, לואיס מוריס, היה השופט העליון של ניו יורק והמושל הבריטי של ניו ג'רזי.
אחיינו, לואיס ריצ'רד מוריס, כיהן בבית המחוקקים של ורמונט ובקונגרס של ארצות הברית. נינו היה ויליאם מ. מרדית', שהיה מזכיר האוצר של ארצות הברית תחת זאכרי טיילור.
אביו של מוריס, לואיס מוריס, היה בעל אדמות ושופט עשיר.
גוברנר מוריס נולד באחוזה המשפחתית, מוריסניה, בצד הצפוני של נהר הארלם, שהיה אז במחוז וסטצ'סטר אך הוא כיום חלק מהברונקס. מוריס, מלומד מחונן, נרשם לקינגס קולג' (כיום אוניברסיטת קולומביה בניו יורק) בגיל 12. הוא סיים את לימודיו ב-1768 וקיבל תואר שני ב-1771. הוא למד משפטים אצל השופט ויליאם סמית' והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1775.
ביוגרפיה > קריירה

ב-8 במאי 1775, נבחר מוריס לייצג את משק בית משפחתו בדרום מחוז וסטצ'סטר (כיום מחוז ברונקס), בקונגרס המחוזי בניו יורק. כחבר בקונגרס, הוא, יחד עם רוב עמיתיו הנציגים, התרכז בהפיכת המושבה למדינה עצמאית. עם זאת, התמיכה שלו בעצמאות הביאה אותו לסכסוך עם משפחתו, כמו גם עם המנטור שלו, ויליאם סמית', שנטש את מטרת קבוצת הפטריוטים כאשר היא דרשה לקבל עצמאות. מוריס היה חבר באספה המדינתית של ניו יורק בשנים 1777–1778.
לאחר קרב לונג איילנד באוגוסט 1776, כבשו הבריטים את העיר ניו יורק. אמו של מוריס, לויאליסטית, נתנה את האחוזה של משפחתו, שהייתה מעבר להארלם ריבר ממנהטן, לבריטים לשימוש צבאי.
ביוגרפיה > קריירה > הקונגרס הקונטיננטלי

מוריס מונה כציר לקונגרס הקונטיננטלי ותפס את מקומו בקונגרס ב-28 בינואר 1778. הוא נבחר לוועדה האחראית על תיאום הרפורמות בצבא עם ג'ורג' וושינגטון. לאחר שראה את הצבא חונה בוואלי פורג', הוא היה כל כך מזועזע מתנאי הכוחות שהוא הפך לדובר הצבא הקונטיננטלי בקונגרס ובעקבות כך סייע בביצוע רפורמות משמעותיות בהכשרתו, בשיטות ובמימונו. הוא גם חתם על תקנון הקונפדרציה ב-1778 והיה החותם הצעיר ביותר שלה.
בשנת 1778, כאשר קייבל קונוויי היה בשיאו, כמה מחברי הקונגרס הקונטיננטלי ניסו להצביע אי-אמון נגד ג'ורג' וושינגטון. אם זה היה מצליח, וושינגטון היה עומד לדין צבאי ומפוטר מתפקיד המפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי. גוברנר מוריס הצביע על שובר השוויון המכריע בעד השארת וושינגטון כמפקד העליון.
ביוגרפיה > קריירה > עורך דין וסוחר

בשנת 1779, הוא הובס בניסיונו להיבחר מחדש לקונגרס, בעיקר בגלל שהתמיכה שלו בממשל מרכזי חזק היה בסתירה עם הדעות הביזוריות הרווחות בניו יורק. מובס במדינת הולדתו, הוא עבר לפילדלפיה, פנסילבניה, לעבוד כעורך דין וכסוחר.
בשנת 1780 עבר מוריס תאונת דרכים בפילדלפיה, ורגלו השמאלית נקטעה מתחת לברך. למרות פטור אוטומטי מתפקיד צבאי בגלל מוגבלותו ושירותו בבית המחוקקים, הוא הצטרף למועדון "תדריכים" מיוחד להגנה על העיר ניו יורק, מבשרה של משמר ניו יורק המודרני.
ביוגרפיה > קריירה > תפקיד ציבורי וועידת החוקה

בפילדלפיה, הוא מונה לעוזר המפקח על הכספים של ארצות הברית ושירת תחת רוברט מוריס. הוא נבחר כנציג פנסילבניה לוועידת החוקה ב-1787. במהלך הוועידה, הוא היה ידיד ובן ברית של וושינגטון ואחרים שהעדיפו שלטון מרכזי חזק. מוריס נבחר לכהן בוועדת הסגנון וההסדר, ועדה של חמישה (בראשות ויליאם סמואל ג'ונסון), שניסחה את הנוסח הסופי של הצעת החוקה. רוב ההיסטוריונים ייחסו למוריס את המחבר של הגרסה הסופית של המבוא, כולל שינוי שורת הפתיחה "אנחנו, העם של המדינות" ל"אנחנו, העם של המדינות המאוחדות".  קתרין דרינקר בואן, בספרה "נס בפילדלפיה" משנת 1966, כינתה את מוריס "האמנואנס" של הוועדה, כלומר העט שלו הוא שהיה אחראי לרוב הטיוטה ולצורתה המלוטשת הסופית.
יש אומרים שמוריס היה "אריסטוקרט עד היסוד", אשר האמין כי "לעולם לא הייתה, ולא תהיה לעולם חברה מתורבתת ללא אריסטוקרטיה".  כמו כן, נטען כי הוא חשב שפשוטי העם אינם מסוגלים לממשל עצמי משום שחשש שהעניים ימכרו את קולם לעשירים וכי יש להגביל את ההצבעה לבעלי נכסים. דאף קופר כתב על מוריס שלמרות שהוא "דגל בחום בעניין המתיישבים במלחמת העצמאות האמריקאית, הוא שמר על תפיסת חיים אריסטוקרטית צינית ועל בוז עמוק לתיאוריות דמוקרטיות".
מוריס התנגד להכנסת מדינות מערביות חדשות על בסיס שווה למדינות המזרחיות הקיימות מחשש ש"השממה" הפנימית לא תוכל לספק מדינאים לאומיים "נאורים". הסיכום של מדיסון של נאומו של מוריס בוועידה ב-11 ביולי 1787 קבע כי השקפתו "ביחס למדינה המערבית לא שינתה את דעתו על ראש זה. בין שאר ההתנגדויות חייב להיות ברור שהם לא יוכלו לספק לגברים נאורים באותה מידה, כדי חלק בניהול האינטרסים המשותפים שלנו". הסיבה שלו לכך הייתה אזורית: "המקומות העסוקים של גברים לא במדבר המרוחק, היה בית הספר הראוי לכישרונות פוליטיים. אם המתיישבים המערביים ישיגו את הכוח לידיהם, הם יהרסו את האינטרסים האטלנטיים". בפחד הזה, התברר שמוריס הוא במיעוט. ג'ון אלסטר הציע שהניסיון של מוריס להגביל את כוחו העתידי של המערב היה מהלך אסטרטגי שנועד להגביל את כוחן של מדינות מחזיקות עבדים מכיוון שמוריס האמין שהעבדות תשלוט במדינות מערביות חדשות.
בוועידה הוא נשא יותר נאומים מכל נציג אחר, בסך הכל 173. כעניין עקרוני, לעיתים קרובות הוא הגן במרץ על זכותו של כל אדם לקיים את דתו הנבחר ללא הפרעה, והוא טען לכלול שפה כזו בחוקה.
במהלך הוועידה עלה מוריס על הפנסיון של מיס דאלי, יחד עם אלכסנדר המילטון ואלברידג' גרי.  בהתבסס על גילוי זה, הוגשה בקשה למדינת פנסילבניה להתקנת סמן היסטורי ב-Market ו-3rd Street בפילדלפיה כדי לכבד את מיס דאלי ואת המיקום שבו עלה "העט של החוקה".  חוקרים העלו תיאוריה שייתכן שהוועדה בת חמישה חברים לסגנון וסידור, שכללה את גוברנר מוריס, אלכסנדר המילטון וג'יימס מדיסון, נפגשה בפנסיון של מיס דאלי בין ה-8 בספטמבר ל-12 בספטמבר, שהיה המיקום הנוח ביותר לכולם. חמישה נציגים.
ביוגרפיה > קריירה > התנגדות לעבדות

גוברנר מוריס היה אחד הנציגים הבודדים בוועידת פילדלפיה שדיבר בגלוי נגד עבדות. לפי ג'יימס מדיסון, שרשם הערות בוועידה, מוריס דיבר בגלוי נגד העבדות ב-8 באוגוסט 1787 והצהיר שזה לא מתאים לומר שעבד הוא גם אדם וגם רכוש בו-זמנית:
הוא [מוריס] לעולם לא יסכים בשמירה על עבדות הבית. זה היה מוסד מרושע. זו הייתה קללת השמים על המדינות שבהן היא שררה. השווה את האזורים החופשיים של מדינות התיכון, שבהם טיפוח עשיר ואצילי מסמן את השגשוג והאושר של העם, עם האומללות והעוני שמפיצים את הפסולת העקרה של וירג'יניה, מרילנד ולמדינות האחרות יש עבדים... המשיכו דרומה, וכל צעד שאתם עושים, דרך אזורי העבדים הגדולים, מציג מדבר שגדל עם השיעור ההולך וגדל של היצורים האומללים הללו.



על פי איזה עיקרון יחושב העבדים בייצוג? האם הם גברים? אז תהפוך אותם לאזרחים, ותן להם להצביע. האם הם רכוש? מדוע, אם כן, לא נכלל רכוש אחר? הבתים בעיר הזו [פילדלפיה] שווים יותר מכל העבדים האומללים המכסים את ביצות האורז של קרוליינה הדרומית.
לדברי מדיסון, מוריס הרגיש שמטרת החוקה האמריקאית היא להגן על זכויות האנושות, דבר שאינו מתיישב עם קידום העבדות:
קבלתם של עבדים לנציגות כשהיא מוסברת בצורה הוגנת מגיעה לכך: תושב ג'ורג'יה וקרוליינה הדרומית הנוסע לחוף אפריקה, ובניגוד לחוקי האנושות הקדושים ביותר, קורע את חבריו מהקשרים והארורים היקרים ביותר. אותם לשעבודים האכזריים ביותר, יהיו יותר קולות בממשלה. הוקמה למען הגנה על זכויות האנושות, מאשר אזרח פנסילבניה או ניו ג'רזי שמסתכל באימה ראויה לשבח, מנהג כה מופרך.
ביוגרפיה > קריירה > השגריר לצרפת

מוריס נסע לצרפת לרגל עסקים ב-1789 ושימש כשגריר בצרפת מ-1792 עד 1794. יומניו במהלך אותה תקופה הפכו לכרוניקה רבת ערך של המהפכה הצרפתית ומתעדים חלק ניכר מהסערה והאלימות של אותה תקופה ומתעדים את העניינים שלו עם נשים שם. בהשוואה לתומאס ג'פרסון, מוריס היה הרבה יותר ביקורתי כלפי המהפכה הצרפתית ואוהד במידה ניכרת את המלכה המודחת, מארי אנטואנט. בהתייחסה להשקפת העולם הטורית של סבה, הצהירה אן קארי מוריס, "האמונה שלו הייתה דווקא להקים את הממשלה כדי להתאים למצב, אופי, נימוסים והרגלים של האנשים. בצרפת דעה זו הובילה אותו לקחת ההשקפה המונרכית, מתוך אמונה נחרצת שצורת ממשל רפובליקנית לא תתאים לאופי הצרפתי".
מוריס היה "הנציג הזר היחיד שנשאר בתפקידו לאורך הימים הגרועים ביותר של הטרור". באחת הפעמים, כאשר מוריס "מצא את עצמו במרכזו של המון עוין שדרשו את תלייתו על עמוד הפנס הקרוב, הוא שחרר את רגל העץ שלו, הניף אותה מעל ראשו והכריז על עצמו כאמריקאי שאיבד איבר כאשר נלחם למען החירות", שעליו "החשדות של ההמון נמסו בצהלות נלהבות" (למרות שכפי שצוין לעיל, מוריס למעשה איבד את רגלו כתוצאה מתאונת דרכים).
בזמן שמוריס היה שגריר, המרקיז דה לה פאייט, שהיה שותף חשוב במהפכה האמריקאית, הוגלה מצרפת ומשפחתו נכלאה, ותומאס פיין, דמות חשובה נוספת, נעצר ונכלא בצרפת. מאמציו של מוריס למענם זכו לביקורת כפגומים ולא מספקים. לאחר החלפת ממשלת צרפת ולאחר שמוריס הוחלף כשגריר, יורשו, ג'יימס מונרו, הבטיח את שחרורו של פיין.
ביוגרפיה > קריירה > הסנאט האמריקאי

הוא חזר לארצות הברית ב-1798 ונבחר באפריל 1800, כפדרליסט, לסנאט האמריקני, ומילא את המשרה הפנויה שנגרמה בעקבות התפטרותו של ג'יימס ווטסון. מוריס כיהן מ-3 במאי 1800 עד 3 במרץ 1803 והובס בניסיונו להיבחר מחדש בפברואר 1803.
ביוגרפיה > קריירה > קריירה מאוחרת יותר

ב-4 ביולי 1806, הוא נבחר לחבר כבוד באגודת ניו יורק של סינסינטי.
לאחר שעזב את הסנאט, כיהן כיו"ר ועדת תעלת אירי בין השנים 1810–1813. תעלת אירי סייעה להפוך את העיר ניו יורק לבירה פיננסית, שהאפשרויות שלה היו ברורות למוריס כשאמר כי "האימפריה הגאה ביותר באירופה היא רק בועה בהשוואה למה שאמריקה תהיה, חייבת להיות, במהלך מאתיים, אולי של אחת."
הוא היה אחד משלושת האנשים שהכינו את תוכנית הנציבים משנת 1811, שהציבה את רשת הרחובות של מנהטן.
המעשה הציבורי האחרון של מוריס היה לתמוך באמנת הרטפורד במהלך מלחמת 1812. הוא אפילו דחף להיפרדות כדי ליצור קונפדרציה נפרדת של ניו יורק-ניו אינגלנד, משום שראה במלחמה תוצאה של בעלי עבדים, שרצו להרחיב את שטחם. במילותיו של הביוגרף ריצ'רד ברוקייזר "האיש שכתב את החוקה קבע שהיא כישלון והיה מוכן לבטל אותה".
מוריס נבחר לחבר באגודת העתיקות האמריקאית בשנת 1814.
ביוגרפיה > חיים אישיים

עד שהתחתן מאוחר בחייו, יומנו של מוריס מספר על שורה של פרשיות. בין אהוביו נמנו הסופרת הצרפתייה אדלייד פילול והמשוררת והסופרת האמריקאית שרה וונטוורת' אפט'ורפ מורטון.
ב-1809, בגיל 57, הוא התחתן עם אן קארי רנדולף בת ה-35 (1774–1837), שכונתה "ננסי", שהייתה בתם של אן קארי ותומאס מאן רנדולף האב ואחותו של תומאס מאן רנדולף הבן. תומאס מאן רנדולף הבן היה בעלה של בתו של תומאס ג'פרסון, מרתה ג'פרסון רנדולף. ננסי גרה ליד פארמוויל, וירג'יניה, עם אחותה ג'ודית ובעלה של ג'ודית, ריצ'רד רנדולף, במטע בשם ביזאר. באפריל 1793, ריצ'רד רנדולף וננסי הואשמו ברצח תינוק שזה עתה נולד שנאמר שהוא של ננסי. יש להניח שהיא ניהלה רומן עם ריצ'רד. ריצ'רד עמד למשפט ויוצג על ידי פטריק הנרי וג'ון מרשל, שהשיגו זיכוי. ריצ'רד רנדולף נפטר בפתאומיות ב-1796. שתי האחיות נחשדו במותו, אך דבר לא הוכח. ננסי נשארה בביזאר לאחר מותו של גיסה, אך ג'ודית ביקשה ממנה לעזוב בשנת 1805.
ננסי נסעה צפונה והתגוררה בקונטיקט לפני שהסכימה ב-1809 לעבוד כעוזרת בית אצל מוריס, שאותו הכירה קודם לכן. עד מהרה החליטו להינשא; מוריס כנראה לא היה מוטרד מהשמועות שגרמו לננסי לעזוב את וירג'יניה. לכל הדעות, נישואיהם היו מאושרים. היה להם בן, גוברנר מוריס הבן, שהמשיך לקריירה ארוכה כמנהל רכבת.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

מוריס מת ב-6 בנובמבר 1816, לאחר שגרם לעצמו לפציעות פנימיות ולזיהום בזמן שהשתמש בחתיכת מזיפה של לווייתן כצנתר בניסיון לפנות חסימה בדרכי השתן שלו. הוא מת באחוזה המשפחתית, מוריסניה, ונקבר בכנסיית סנט אן בברונקס.
נינו של מוריס, שנקרא גם הוא גוברנר מוריס (1876–1953), היה מחבר רומנים וסיפורים קצרים בתחילת המאה ה-20. כמה מיצירותיו עובדו לסרטים, כולל הסרט המפורסם של לון צ'ייני "The Penalty" ב-1920.
מוריס ביסס את עצמו כבעל אדמות חשוב בצפון ניו יורק, שם נקראים העיירה גוברנר, כפר גוברנר וכפר מוריסטאון במחוז סנט לורנס על שמו.
בשנת 1943 הושקה ספינת ליברטי של ארצות הברית ה-"SS Gouverneur Morris"‏.  היא נגרטה ב-1974.
הערות שוליים

↑  "Documents from the Constitutional Convention and the Continental Congress". Library of Congress.
↑  Wright, Robert K. Jr. (1987). "Gouverneur Morris". Soldier-Statesmen of the Constitution. United States Army Center of Military History. CMH Pub 71-25. אורכב מ-המקור ב-2019-10-09. נבדק ב-2009-06-02.
↑  "Gouverneur Morris [1752–1816]". New Netherlands Institute. נבדק ב-17 ביוני 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Historical Background on the Preamble". Constitution Annotated. Washington, DC: Library of Congress. נבדק ב-19 במרץ 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Toward An American Revolution". Cyberjournal.org. אורכב מ-המקור ב-2010-06-07. נבדק ב-2010-03-19.
↑  "Breaking News: Long-sought receipt from the Constitutional Convention has been located – Statutes and Stories".
↑  "Miss Dally's boarding house: Historic Marker Application – Statutes and Stories".
↑  "Committee on Style Venue Hypothesis: Miss Dally Part IV – Statutes and Stories".
↑  Will Wilkinson from the July 2004 issue (ביולי 2004). "The Fun-Loving Founding Father: Gouverneur Morris, the First Modern American". Reason. נבדק ב-2010-03-19. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Members | American Antiquarian Society, www.americanantiquarian.org
↑  "Browse By Author: M – Project Gutenberg". Gutenberg.org. 1916-07-01. נבדק ב-2010-03-19.
↑  "Gouverneur Morris". imdb.com. 2009-05-01. נבדק ב-2010-03-19.
↑  "Kaiser Oregon Shipbuilding". shipbuildinghistory.com. אורכב מ-המקור ב-2009-12-12. נבדק ב-2009-11-28.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265665405171  BnF: cb13197338t (data)  CiNii: DA03040420  GND: 118784994  ISNI: 0000 0001 1061 9315  LCCN: n50006168  MusicBrainz: 67a9f34e-4416-4cc9-9065-9ccd9961a6f1  NLG: 154255  NSK: 000164001  NTA: 120944332  RERO: 02-A012639683  SELIBR: 305253  SNAC: w6330n0n  SUDOC: 050599542  US Congress: M000976  VIAF: 50021385   WorldCat (עם VIAF): 50021385 
שלטו של גוברנר מוריס
דיוקן של גוברנר מוריס מאת הצייר האמריקאי אלונזו שאפל (בערך שנות ה-60)
רגל עץ של גוברנר מוריס. החברה ההיסטורית של ניו יורק.
גוברנר מוריס ורוברט מוריס. צ'ארלס וילסון פיל, 1783.
מוריס כתב את המבוא לחוקת ארצות הברית.
גוברנר מוריס חותם על החוקה בציורו של ג'ון הנרי הינטרמייסטר משנת 1925, קרן הממשל האמריקאי.
פסל חזה של גוברנר מוריס מאת ז'אן אנטואן אודון, 1789, פריז.
ביתו של מוריס ב-1897
ענבל גזית

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 באפריל 1980 (בת 44)
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1997
 עיסוק:  עורכת דסק התרבות, מגישה
 מעסיק:  גלי צה"ל
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  inbal.gasit
 טוויטר (X):  inbalgasit
 
ענבל גזית (נולדה בי"א באייר ה'תש"מ, 27 באפריל 1980) היא עיתונאית, עורכת, כתבת ומגישת רדיו ישראלית. כיום היא עורכת דסק התרבות של גלי צה"ל ומגישת התוכניות "גילוי דעת", "נפלא פה" ו"ציפורי לילה מאחורי הקלעים".
ביוגרפיה

ענבל גזית נולדה להורים שהתגוררו בגבעת נשר, אולם לאחר מעבר המשפחה לקריית ביאליק ואחר כך לאלוני אבא, גדלה גזית מגיל 10 ביישוב הקהילתי תמרת. היא הבת הבכורה למשפחה עם שלושה ילדים. כשהייתה בת שתים עשרה, נפטר אביה מסרטן. גזית הייתה חניכה ומדריכה בתנועת הנוער העובד והלומד ועם סיום לימודי התיכון, התנדבה לשנת שירות, במסגרתה לקחה חלק בפעילות בקן התנועה בקריית חיים.
את דרכה בעולם התקשורת החלה בשנת 1999, עם תחילת שירותה הצבאי בגלי צה"ל. היה זה תפקיד כתבת ומפיקה בדסק התרבות שניהל מולי שפירא. במסגרת תפקידה, הגישה פינה בתוכניתו "בילוי נעים", שבה דיווחה על אירועי תרבות שבועיים.
בתום שירותה הצבאי, עבדה כתחקירנית בתוכנית "מזל טוב" בטלעד שהגישו מיכל ינאי ומיקי גבע ובתוכנית התחקירים "זה הזמן" של עמנואל רוזן.
בשנת 2005 חזרה למחלקת התרבות של גלי צה"ל. בין השאר, הגישה את התוכניות "ציפורי לילה שולפות וממליצות" עם איתי מאוטנר, מוסף התרבות "בילוי היום" וספיישלים לחגים. בתור עורכת הייתה אחראית על התוכנית "ציפורי לילה מתגעגעות", שבה אירחו מדי שבוע שחר סגל ורועי בר נתן אישים מעולם התרבות הישראלי. בין השנים 2007–2014 ערכה את התוכנית "ציפורי לילה עושות עניין" שהגישו נתן דטנר ואודיה קורן. גזית ממשיכה לערוך את התוכנית גם לאחר שעברה להיות משודרת בשם "בטלים בשישי" בצהרי יום שישי.
בשנת 2013 שימשה כעורכת-משנה בתוכנית הטלוויזיה "מצב האומה". ביוני 2016 מונתה לתפקיד "העורכת הראשית וראש דסק התרבות" של גלי צה"ל, במקום אפי בן אברהם.
בדצמבר 2016, עם יציאתו לגמלאות של מולי שפירא, החלה להגיש תוכנית בנושאי תרבות בגלי צה"ל בימי שישי, יחד עם חן ליברמן. בינואר 2018 ירדה התוכנית. בנובמבר 2018 החלה להגיש את התוכנית "גילוי דעת" עם איתי הרמן, שבה השניים מציגים מדי שבוע פרטי טריוויה על נושאים מתחלפים וב-2020 החלה להגיש יחד עם הרב שי פירון בימי שישי את התוכנית "נפלא פה". גזית הגישה גם את התוכנית "סטטוס קוו" עד לסיום שידורי התוכנית בסוף 2021.
גזית היא בוגרת תוכנית קרן מנדל ישראל למנהיגות בתרבות יהודית לשנת 2020.
גזית רווקה ומתגוררת בתל אביב. היא מגדירה עצמה כאתאיסטית.
הערות שוליים

↑   לפי דבריה בתוכנית "בטלים בשישי" ששודרה ב-21 באוקטובר 2022 - החל מדקה 37:25
↑  אלכסנדר כץ, ענבל גזית וחן ליברמן יגישו את מגזין התרבות החדש של גל"צ, באתר אייס, 16 בנובמבר 2016
↑  "החירות לבחור": שיח תרבות יהודית בין טנג'יר 1916 לירושלים 2020, באתר קרן ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל
↑   לפי דבריה בתוכנית "בטלים בשישי" ששודרה ב-10 בספטמבר 2021 - דקה 17:49-19:44
גרובר קליבלנד

סטיבן גרובר קליבלנד (באנגלית: Stephen Grover Cleveland;‏ 18 במרץ 1837 – 24 ביוני 1908) היה נשיאהּ ה-22 וה-24 של ארצות הברית, הנשיא הראשון בתולדות ארצות הברית שכיהן בשתי כהונות לא רצופות (1885–1889 ו-1893–1897) והנשיא הדמוקרטי היחיד שנבחר בחצי המאה שלאחר מלחמת האזרחים. נבחר למועמד מפלגתו שלוש פעמים רצופות – ב-1884, 1888 ו-1892, ובכל שלוש הפעמים השיג יותר קולות מיריביו.
קליבלנד היה מנהיג אגף "דמוקרטי הבורבון" – שהיו דמוקרטים שתמכו בעסקים, התנגדו למכסים גבוהים, להטבעת מטבעות כסף, אינפלציה, אימפריאליזם ומתן סובסידיות לעסקים, חקלאים או יוצאי הצבא מתוך תפיסה ליברטריאנית. במהלך פעילותו הציבורית התפרסם ברבים כאדם ישר וכלוחם בשחיתות. הוא נחשב לפוליטיקאי השמרן הבולט של זמנו, שתמך ברפורמה פוליטית ובמדיניות פיסקלית שמרנית. זכה לשבחים על כנותו, כבודו ומחויבותו לליברליזם קלאסי. הוא לחם בשחיתות הפוליטית, במינויים הפוליטיים ובמנהיגי המפלגות המקומיים. זכה גם לתמיכת רפובליקנים מסוימים שכונו "Mugwumps", ותמכו בו ב-1884.
בתקופת כהונתו השנייה גרמה בהלת 1893 לשפל כלכלי, שקליבלנד לא הצליח לבלום. המפלגה הדמוקרטית התפלגה כאשר הרפובליקנים זכו בבחירות ב-1894, והאגף החקלאי ותומך מטבעות הכסף במפלגה הדמוקרטית הדיח את קליבלנד ב-1896. התוצאה הייתה יצירת קואליציה רפובליקנית שהחלה עידן חדש בתולדות הפוליטיקה האמריקנית.
קליבלנד היה נחוש בעמדותיו וספג ביקורת מצד רבים. במהלך שביתת הרכבות הגדולה בשנת 1894 שלח את הצבא לפעול נגד השובתים ונתקל בהתנגדותם של איגודי העובדים ושל מפלגתו. הוא תמך בתקן הזהב והתנגד להצמדת הדולר לכסף, מה שהרחיק ממנו את החקלאים במפלגתו. המבקרים טענו שקליבלנד היה אדם לא יצירתי ושלא הצליח לטפל בשביתות ובמשברים הכלכליים בכהונתו השנייה. למרות זאת, המוניטין שלו כאדם ישר שרד. הוא נחשב לאחד הנשיאים הישרים והקשוחים ביותר. כיום נחשב קליבלנד לנשיא טוב, שהיה מנהיג מוצלח, ומדורג בעשירייה השנייה של הנשיאים האמריקנים.
ראשית חייו > ילדות ותולדות משפחתו

סטיבן גרובר קליבלנד נולד ב-18 במרץ 1837 בקולדוול, ניו ג'רזי לאן (ניל) ולריצ'רד קליבלנד. אביו היה כומר פרסביטריאני מקונטיקט. אימו נולדה בבולטימור לאב מוכר ספרים. מצד אביו, היה קליבלנד ממוצא אנגלי, כשאבות המשפחה היגרו אל מסצ'וסטס מקליבלנד, אנגליה ב-1635.
אבי סבתו של אביו, ריצ'רד פולי הבן, לחם בקרב גבעת בנקר והיה בן להורים שהיגרו מגרנזי. מצד אימו, היה קליבלנד ממוצא פרוטסטנטי-אנגלי-אירי וממוצא קווייקרי גרמני מפילדלפיה. קליבלנד היה קרוב משפחתית לגנרל מוזס קליבלנד (אנ'), שעל שמו נקראת העיר קליבלנד שבאוהיו.
קליבלנד היה החמישי מתוך תשעה ילדים ונקרא סטיבן גרובר על שם הכומר הראשון של הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה בקלדוול, שבה היה אביו כומר. בבגרותו נודע בשם גרובר. ב-1841 עברה המשפחה אל פאייטוויל, ניו יורק, שם גדל. שכניו תיארו אותו כילד "מלא בהנאה ובעל נטייה למתיחות".
ב-1850 עבר אביו של קליבלנד לכפר קלינטון שבניו יורק, על מנת לעבוד כמזכיר מחוזי עבור האגודה המיסיונרית. אף על פי שעבד קשה, ההכנסה לא הספיקה למשפחה. התנאים הפיננסיים אילצו את גרובר לנשור מבית הספר ולהיות שוליה של סוחר בפייטוויל. קליבלנד חזר ללמוד לאחר שנתיים. ב-1853, כשבריאותו החלה להידרדר, החליט אביו של קליבלנד לעבוד בכפר הולנד פטנט שבניו יורק. מעט לאחר מכן מת אביו מכיב עיכולי ונטען כי קליבלנד שמע על מותו מילד שמכר עיתונים.
ראשית חייו > לימודיו ומעבר מערבה

קליבלנד למד חינוך יסודי בפאייטוויל ובקלינטון. לאחר מות אביו ב-1853 עזב שוב את בית הספר כדי לתמוך במשפחתו. מאוחר יותר באותה השנה החל אחיו ויליאם לעבוד כמורה בבית הספר לעיוורים בניו יורק וסידר לקליבלנד לעבוד שם כעוזר מורה. קליבלנד חזר לביתו ב-1854 ואדם מהכנסייה הציע לשלם עבור לימודיו במכללה אם יבטיח להפוך לכומר. קליבלנד סירב והחליט לעבור מערבה ב-1855.
הוא עצר בבאפלו, שם קיבל מדודו לואיס אלן (אנ') עבודה פקידותית. אלן היה אדם חשוב בבאפלו והציג את אחיינו בפני האישים החשובים שם, כולל שותפים בפירמת עריכת דין גדולה: רוג'רס, באוון ורוג'רס. גם מילרד פילמור, נשיא ארצות הברית ה-13, עבד בפירמה. קליבלנד החל גם הוא לעבוד עבורה, החל בלימודי משפטים והוסמך לעריכת דין ב-1859.
ראשית חייו > ראשית הקריירה ומלחמת האזרחים

קליבלנד עבד בפירמה שלוש שנים וב-1862 פרש לצורך הקמת חברה עצמאית. בינואר 1863 מונה לסגן התובע המחוזי של מחוז אירי (אנ') בניו יורק. בעת מלחמת האזרחים האמריקנית העביר הקונגרס חוק שדרש מכל הגברים הכשירים לשרת בצבא אם יידרשו לכך, או לשכור מחליף. קליבלנד שילם מאה וחמישים דולרים לג'ורג' בנינסקי, מהגר פולני בן 32, כדי שישרת במקומו. בנינסקי שרד את המלחמה.
כעורך דין נודע קליבלנד כאדם חרוץ. ב-1866 הגן בהצלחה על אירים שפשטו על ספינות בריטיות בקנדה, במסגרת התנדבות (פרו בונו). ב-1868 זכה לתשומת לב ציבורית לאחר שניצח בתביעת דיבה מול עורך עיתון כלכלי בבאפלו. במהלך תקופה זו חי קליבלנד בפשטות, התגורר בצימר ואת רוב הכנסתו תרם לאימו ולאחיותיו הקטנות. הוא התרחק ממעגלי החברה הגבוהה של באפלו שדודו הציג בפניו.