stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התפתחות מערכת השמש
הערות שוליים

1 2  עמנואל סוודנבורג, עבודות פילוסופיות ומינרלוגיות. במקור בלטינית: Swedenborg, Emanuel. Opera Philosophica et Mineralia, כרך ראשון
↑  Sweatman, Martin & Coombs, Alistair. (2019). Decoding European Palaeolithic Art: Extremely Ancient knowledge of Precession of the Equinoxes. Athens Journal of History. 5. 1-30. 10.30958/ajhis.5-1-1.
↑  Prehistoric cave art reveals ancient use of complex astronomy, 28.11.2018
↑  קרל סייגן, קוסמוס, פרק 7, עמוד השידרה של הלילה
1 2 3 4 5 6  פרופ׳ צבי מזא"ה, על הסיבובים של כדורי השמים: גלגוליה של המהפכה הקופרניקאית, הרצאה, אוניברסיטת תל אביב, המועדון האסטרונומי של אוניברסיטת תל אביב, 12.01.22, יוטיוב
↑  מערכת השמש, מילון ובסטר
↑  Robin M. Canup and Erik Asphaug (2001). "Origin of the Moon in a giant impact near the end of the Earth's formation". Nature 412, 708-712.
ציור של כוכב מסוג T בשור
היווצרות הירח בהתאם לתיאורית המכה הגדולה
ריווחי קירקווד מראים את מידת ההשפעה של כוכב הלכת צדק על חגורת האסטרואידים, באזורי התהודה המסלולית אין כלל אסטרואידים
סימולצית מחשב של תנועת כוכבי הלכת החיצוניים במהלך היווצרות מערכת השמש: a) לפני שצדק ושבתאי הגיעו לתהודה מסלולית 2:1 b) כוכבי הלכת החיצוניים מתרחקים מהשמש תוך הפגזת חלקה הפנימי בעצמים של חגורת קויפר c) מערכת השמש כיום
ברתולומיאו ד'אלוויאנו

ברתולומיאו ד'אלוויאנו (באנגלית: Bartolomeo d'Alviano; ‏1455 – אוקטובר 1515) היה קונדוטיירו וקפטן איטלקי שמיוחסת לו הגנתה של הרפובליקה של ונציה נגד קיסר האימפריה הרומית מקסימיליאן הראשון.
ביוגרפיה

ברתולומיאו ד'אלוויאנו נולד בשנת 1455 למשפחת אצולה בטודי שבמחוז אומבריה לפרנצ'סקו ד'אלוויאנו ואיזבלה דילי אטי. הוא לחם בתקופה מוקדמת בחייו עבור מדינת האפיפיור, ובשנת 1496 עבור משפחת אורסיני נגד האפיפיור אלכסנדר השישי ומשפחת קולונה. במאי של שנת 1497, ברתולומיאו טבח בפלג הגיבלינים שבטודי והחזיר לגואלפים את השליטה באזור. בשנה שלאחר מכן, הוא שירת בוונציה עד לשנת 1503, שבה הצטרף למשפחת אורסיני.
לאחר מכן, ברתולומיאו נשכר בידי פרננדו השני, מלך אראגון בספרד, ומיוחס לו הניצחון בקרב גריליאנו על הצבא הצרפתי - מה שהחל את השליטה הספרדית על שטחה הדרומי של איטליה. בשנת 1506 הוא חזר לרפובליקה של ונציה, שם שירת עד למותו. ב-2 במרץ 1508, ברתולומיאו הביס את הצבא האימפריאלי של מקסימיליאן הראשון בקומונות קדורי(אנ'),מאוריה ופונטבה, וכבש את גוריציה ואת טריאסטה. פורדנונה נפלה גם באותה שנה, והסרניסימה העבירה את סמכויות השלטון למשפחת ד'אלוויאנו, ששלטה באזור עד לשנת 1539.
בשנת 1509, שבה נבנו חומות העיר החדשות של פדובה, ברתולומיאו הובס בקרב אניידלו בשעה שפיקד על משמר החלוץ, ונפצע תוך כדי. אחרי שניקולו אורסיני - שפיקד יחד עמו על הצבא הוונציאני - סירב להיחלץ לעזרתו, ברתולומיאו נשבה בידי הצרפתים. הוא נשאר בשבי עד לשנת 1513 עד אשר נכרתה ברית בין צרפת לבין ונציה נגד דוכסות מילאנו. ברתולומיאו נבחר למפקד בשטח של הצבא הוונציאני אחרי ששוחרר משביו, ונלחם תחת פיקודו של לואי השני דה לה טרמואיל (אנ'). הוא הובס בקרב לה מוטה בידי המשנה למלך ממלכת נאפולי ראמון דה קרדונה (אנ') ומרקיז פסקארה פרננדו ד'אבאלוס (אנ').
מאוחר יותר, ברתולומיאו כבש בשנית את פורדנונה ובזז אותה, אך הובס בידי בית הבסבורג. במהלך מלחמת הליגה הקדושה של שנים 1514-1513, הוא לכד את פריולי עבור ונציה ושיחק תפקיד חשוב בקרב מריניאנו (ספטמבר 1515), שבו תקף את שכירי החרב השווייצרים עם גיס של כ-300 אבירים בלבד. בהמשך, הצליח לכבוש גם את ברגמו, אך נהרג באוקטובר של אותה שנה במהלך המצור על ברשה.
חיים אישיים

בשנת 1497, ברתולומיאו נשא לאישה את ברתולומיאה אורסיני, וזמן מה לאחר מכן גם את פנטסיליאה בליוני,אחותו של הקונדוטיירי ז'אן פאולו בליוני, הלורד של פרוג'ה.
אזכור בתרבות

גרסה בדיונית של ברתולומיאו ד'אלוויאנו מופיעה במשחקי הווידאו "Assassin's Creed II" ו-"Assassin's Creed: Brotherhood" כחברה באחוות המתנקשים, המבוססת על מסדר החשישיון. אשתו השנייה פנטסיליאה בליוני, מופיעה גם היא כחברת האחווה במשחק "Brotherhood".
הערות שוליים

↑  Deutscher, Thomas Brian (2003). "Bartolomeo d'Alviano". In Bietenholz, Peter G.; Deutscher, Thomas Brian (eds.). Contemporaries of Erasmus: A Biographical Register of the Renaissance and Reformation. Vol. 1–3. University of Toronto Press.
↑  Shaw, Christine (2014). Barons and Castellans: The Military Nobility of Renaissance Italy. Brill.
↑  Bowd, Stephen D (2018). Renaissance Mass Murder: Civilians and Soldiers During the Italian Wars. Oxford University Press.
↑  [Mallett, Michael Edward; Shaw, Christine (2014). The Italian Wars 1494-1559: War, State and Society in Early Modern Europe. Taylor & Francis.
↑  The Art Quarterly, Metropolitan Museum of Art, 1950
↑  Michel de Montaigne, The Complete Essays, March 25th 2004
↑  Tewes, Götz-Rüdiger (2011). Kampf um Florenz: die Medici im Exil (1494-1512) (in German). Böhlau.
↑  Finlay, Robert (1982). "The Foundation of the Ghetto: Venice, the Jews, and the War of the League of Cambrai". Proceedings of the American Philosophical Society. 126 (2 (Apr. 8)). American Philosophical Society: 140–154.
תוכנית לובלין

אזור גנרלגוברנמן, 1945-1939
תוכנית לובלין (או בשמה הנוסף תוכנית ניסקו) הייתה תוכנית של הנאצים לרכז את היהודים במתחמים סגורים באזור לובלין שבפולין.
רקע

תוכנית לובלין הופעלה לפני הפתרון הסופי, השמדת יהודי אירופה כתוכנית כוללת, שהחל רק עם פתיחת מבצע ברברוסה ביוני 1941, בעת שהנאצים חפשו דרכים להפטר מהיהודים על ידי גירושם למקומות רחוקים. תוכנית דומה, שנולדה מאוחר יותר, עם נפילת צרפת, הייתה תוכנית מדגסקר.
זמן קצר לאחר הפלישה לפולין, עוד במהלך חודש הפלישה, עלה הרעיון של ריכוז היהודים ב"שמורה יהודית" ("Judenreservat" בלשון הנאצים). כמקום המיועד לכך נבחר אזור לובלין.
התוכנית

המבצע נפתח ב-20 באוקטובר 1939 בשעה 22:00 וכלל אלף יהודים, שהיו אמורים להיות כשירים לעבודה, שיצאו מאוסטרבה. ליהודים סופק על ידי הקהילה היהודית ציוד לצורך הקמת צריפים בניסקו, וכן נשלחו עמם מצרכי מזון לתקופה של 4 שבועות. החל מהמשלוח הרביעי של היהודים יבחרו משפחות שלמות. בנוסף לכך מלווה כל משלוח ב-25 אנשי משטרה בפיקודו של מפקד המשטרה שתפקידם למנוע בנשק כל סכנת בריחה.
התוכנית > מחנה ניסקו

בחודש אוקטובר 1939 החל אדולף אייכמן לשלוח יהודים מווינה לפולין, למחנה שבסביבת הכפר ניסקו באזור לובלין. בחודשי החורף שלאחר מכן הועברו לאזור עוד יהודים מצ'כיה ("הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה"), מהשטחים המערביים של פולין ומגרמניה עצמה.
התוכנית, שהייתה פרי יוזמתו של אייכמן, נתקלה בקשיי ביצוע. המשרד הראשי לביטחון הרייך אסר, לאחר זמן קצר, את הגירושים. הכוונה המקורית הייתה להגלות כ-80,000 יהודים, אולם בפועל הוגלו רק כעשרים אלף.
בחודש מרץ 1940, הביע היטלר עצמו ספק בפתרון זה, ובחודש אפריל 1940 בוטלה התוכנית, המחנה פורק והמגורשים בחלקם הוחזרו למקומות מוצאם. מתוך אלף מגורשי אוסטרבה חזרה לעיר רק כ-280.
בזמן קיומו של המחנה בניסקו התגוררו המגורשים בצריפים שבנו בעצמם. החיים במחנה היו טובים ביחס לאימי השואה שהתחוללו לאחר מכן. באפריל 1940 פורק
התוכנית ירדה מן הפרק, ורק יהודי לובלין הוגלו לגטו לובלין. במהלך השואה הקימו הנאצים באזור לובלין מחנות עבודה, מחנות ריכוז ואת מחנות ההשמדה בלזץ, מיידנק וסוביבור.
התוכנית > הסיבה לכישלון התוכנית

הסיבה העיקרית לכישלון התוכנית הייתה התנגדותו של הנס פרנק, שהיה האחראי מטעם הצבא על אזור הגנרלגוברנמן. התנגדותו נבעה מהחשש שמא העברתם של "המוני יהודים אירופאים מסריחים" תגרור לתסיסה בקרב האוכלוסייה הפולנית שחששה שמא תהפוך לפח הזבל של אירופה, ועל כן ייתכן שיתרחשו מרידות, דבר שעלול לפגוע בתוכנית לפלוש כשנתיים לאחר מכן לברית המועצות דרך פולין. שהרי כדי להגיע לברית המועצות יש להעביר המוני חיילים וציוד דרך פולין, ומרד יכול להפריע למהלך זה.
חשיבותה של התוכנית הייתה בכך שהנאצים הבינו שאת בעיית היהודים לא ניתן לפתור בגירושם לאזור מרוחק באירופה (אזור ניסקו ולובלין) אלא יש לגרשם לאתר רחוק יותר, דוגמת הרעיון בתוכנית מדגסקר.
בתרבות

בשנת 1939 פרסם המשורר נתן אלתרמן בעיתון הארץ טור המתייחס לתוכנית לובלין. אלתרמן, בפרפרזה על אחד ממזמורי שיר המעלות שבספר תהלים, כתב:
הַיִינוּ כְּחוֹלְמִים, בְּשוּב אֲדֹנָי אֶת שִיבַת לוּבְּלִין.
ומסיים בשורות הכמו-נבואיות, שניתן להסיק מהן רבות על הדעה ביישוב היהודי בא"י על התוכנית:
הֵם חוֹבְקִים אֶת רִגְבֵי אַדְמָתָה הַגוֹאֶלֶת.
וְהֵם הָיוּ מְחַבְּקִים גַם אֶת גֵדֶר הַתַּיִל,
אָבָל הַגָדֵר מְחֻשְמֶלֶת.
לקריאה נוספת

גשן זאב, מבצע ניסקו (1939-1940), דפים לחקר תקופת השואה ב (תשמ"ב), עמ' 177–195.
הערות שוליים

↑  הוגשו מסמכים נאציים על תכנון "הפתרון הסופי", דבר, 30 באפריל 1961
אכילס

ערך זה עוסק בגיבור במיתולוגיה היוונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

תבליט בדמותו של אכילס בחצרו של ליקומדס ממוזיאון הלובר
 תרבות:  מיתולוגיה יוונית 
 אב:  פלאוס 
 אם:  תטיס 
 בן או בת זוג:  פטרוקלוס
 צאצאים:  Euphorion, נאופטולמוס 
 
אכילס חובש את פטרוקלוס
אֲכִילֵס או אֲכִילֵאוּס (ביוונית: Άχιλλεύς) הוא אחד מן הגיבורים המרכזיים במיתולוגיה היוונית, שסיפור עלילותיו וכל מעשה תקפו וגבורתו, המתוארים במקורות שונים, מציגים אותו כגדול המצביאים והלוחמים היווניים במלחמת טרויה, המתוארת באריכות באיליאדה, יצירתו האפית של הומרוס.
אטימולוגיה

האטימולוגיה של השם "אכילאוס" מקורה ככל הנראה בהֶלְחֵם המילים "אֲכוֹס" (ἄχος), שפירושה "יגון", ו"לָאוֹס" (λαός), שפירושה "אומה" או "שבט" (ולפי פירוש אחר: מצבת חיילים, מסדָר). במילים אחרות, משמעות שמו של אכילס היא "תוגת-עַמו", שם ההולם היטב את אבלו המר והמתמשך על מותו של רעו הטוב פאטרוקלוס, שהיה גם הוא מגדולי הגיבורים היווניים במלחמות טרויה. שם זה הפך נפוץ בקרב גברים יווניים החל מן המאה ה-7 לפנה"ס ואילך, ומן המאה ה-4 לפנה"ס ניתן גם למצוא גרסאות נשיות של שם זה, בדמות אֲכילֵיאָה (או אֲכילִיָה, Ἀχιλλεία) - שם המלחמה של גלדיאטריס (אנ') (המקבילה הנשית לגלדיאטור) הנלחמת בגלדיאטריס נוספת בשם "אמזונה", כפי שניתן ללמוד מתבליט שיש שנמצא בהליקרנסוס.
חייו > לידתו ונעוריו > כתינוק

אכילס היה בנם של הנראידה (נימפת ים) תטיס ובן התמותה פלאוס, מלך המירמידונים אשר בפְתִיה (אנ') (דרום-מזרח תסליה). מתחילה התחרו ביניהם זאוס ופוסידון על ידה של תטיס, ולפי אחת הגרסאות, מִשֶגלה פרומתאוס את אזנו של זאוס כי עתידה תטיס ללדת בן שיהיה כביר מאביו, ויתרו השניים על המאבק ותטיס נישאה לפלאוס. מקורות מאוחרים יותר מהומרוס (כמו האכיליאדה (אנ') לסטאטיוס, מן המאה ה-1 לספירה) ייחסו לאכילס חסינוּת אלוהית, כשעל-פי המסורת נבעה אי-פגיעוּתו זו מן הטבילה שטבלתו תטיס במימיו של נהר השאול סטיקס תכף לאחר שנולד, וזאת במטרה להפכו לבן אלמוות ולגונן עליו, לאור הנבואה שניבאה כי ימות באביב ימיו. על-פי גרסה אחרת, משחה אותו אמו באמברוסיה והעבירה אותו באש. כך או כך, מוסכם בין שתי המסורות כי בעת עשותה כן, אחזה תטיס בעקבו של העולל באגודלה ובאצבעה, וכך נותר עקבו של אכילס פגיע, בניגוד לכל שאר גופו. נקודת תורפה זו שבעקבו, הפכה ברבות הימים למטבע הלשון "עקב אכילס" המתאר נקודת חוּלשה או פגיעוּת פוטנציאלית. מאותה סיבה, נקרא על שמו גם "גיד אכילס". אצל הומרוס אין זכר לחסינוּת זו, ובאיליאדה מתוארת פציעה זבת-דם שנפצע אכילס, לאחר שאחת משתי החניתות שהשליך לעברו אסטרופיאוס (אנ') ננעצה במרפקו הימני.
חייו > לידתו ונעוריו > הסתרת אכילס בחצרו של ליקומדס

לפי אי אלו מקורות פוסט-הומריים, בניסיונה למלט את נפשו של אכילס מגורל המוות שהועידה לו הנבואה, הלבישה אותו תטיס בבגדי נערה והניחה אותו בחצרו של ליקומדס (אנ') מלך סקירוס, מוּסווה כאחת משבע בנות ליקומדס או כחדרנית בשם "פָּיְרָה" ("הנערה אדומת-השיער"), וזאת כדי שלא יילקח למלחמת טרויה. במהלך שהייתו שם, הכניס אכילס את דֵידָמֵיאה (אנ') בת ליקומדס להיריון (כתוצאה מאונס שאנס אותה או מרומן שניהלו השניים, תלוי בגרסה), ומהיריון זה נולד נאופטולמוס (בגרסאות מסוימות מכונה "פָּירוּס", כשמו הבדוי של אביו).
מעשה מרמה זה נחשף על ידי אודיסיאוס, אשר מפיו של הנביא קלכס (אנ') למד, כי בהיעדר אכילס לא יתנו בידם האלים את הניצחון במלחמה. על-פי אחת הגרסאות, הגיע אודיסיאוס לחצרו של ליקומדס כשהוא מחופש לסוחר של בגדי נשים ותכשיטים, וכשפרש את מרכולתו בארמון הניח בין חפצי הנשים גם מגן ורומח. אכילס הצעיר גילה עניין רב דווקא בכלי הנשק, ובעקבות זאת עמד אודיסיאוס על טיבו האמיתי ושכנעו לחבור אליו בדרכו להילחם בטרויה.
חייו > אכילס במלחמות טרויה > פציעתו וריפויו של טלפוס

בדרכם לִתגר מלחמה בטרויה, חנו בטעות היוונים במיזֶ'ה (אנ') (ממלכה קדומה באסיה הקטנה, באזור טורקיה של ימינו), עליה מלַך טלפוּס (אנ'). במהלך הקרב שנתגלע שם, פצעוֹ אכילס, ומשראה טלפוס כי אין פִצעו מעלה ארוכה, נועץ באורקל. התשובה שקיבל גרסה כי "זה שפצע הוא שירפא".
לפי אחת הגרסאות של המשך פרשה זו, העולה מן המחזה האבוד "טלפוס" מאת אוריפידס, נדד טלפוס לאאוּליס (אנ') כשהוא מתחזה לקבצן, ובפגשו באכילס ביקש ממנו כי ירפא את פצעו. אכילס סירב לבקשה, בטוענו כי אין לו כל הכשרה רפואית. בהמשך תבע טלפוס את ריפויו ככופר, בתמורה לכך שישחרר את אורסטס אותו לכד. אודיסאוס רב התחבולות הציע לגרד מעט נחושת מחוד הרומח שפצע את טלפוס ולהשתמש במתכת לצורך ריפויו, בהבינו כי נבואת האורקל יכולה להתפרש גם כמתייחסת לרומח. הניסיון עלה יפה וטלפוס הבריא.
חייו > אכילס במלחמות טרויה > חרון אף אכילס

חרון אפו של אכילס הוא אחד המוטיבים המרכזיים באיליאדה של הומרוס, שאף פותחת במילה היוונית "μῆνιν" (חימה, חרון אף):
"זַעַם אֲכִילֵס בֵּן־פֵּלֶאוּס, שִׁירִי אֵלָה, הַזַּעַם הַנּוֹרָא אֲשֶׁר הֵמִיט

אֵין סְפוֹר מַכְאוֹבִים עַל הָאֲכַיִּים, וְהִשְׁלִיךְ נַפְשׁוֹת גִּבּוֹרִים רַבּוֹת".
ואכן, זעמו זה של אכילס המיט על צבאות היוונים אסונות רבים, וכמעט גרם להפסדם במלחמה. אכילס הגיע לטרויה בלווית חברו הטוב פאטרוקלוס ויועצו הקשיש פויניקס (אנ'), שנשלח עמו לבקשת פלאוס אביו, וכן בלווית חמישים אניות מלחמה. במהלך הקרבות השונים שהתחוללו באזור, כבש אכילס עשרים ושלוש ערים מחוץ לטרויה, ביניהן לירנסוס (אנ'), שם לקח בשביה את בְּריסֵאיס, בתו של בריסס, כשלל מלחמה. באופן דומה, שבה אגממנון את כְרִיסֵאִיס בת כְריסֵס (באיליאדה מתוארות הנשים השבויות כשלל לכל דבר ועניין, היינו פרס המתחלק בין הלוחמים בהתאם לגדלותם וגבורתם, לצד כלי נשק משובחים וחפצי נוי שונים כגון חצובות, חרבות מעוטרות ומתכות יקרות, כמו גם צאן ובקר). כשביקש כריסס, כוהן אפולו, לפדות את בתו מן השבי, לגלג עליו אגממנון ובז לתחנוניו. כעונש על מעשיו שילח אפולו מגפה בצבא היוונים.
לאחר שפרש אכילס את חסותו על קלכס החוזה, נאות הלה להשמיע את נבואתו, וטען כי המגפה לא תחדל עד אם ישיב אגממנון את בת כריסֵס לכוהנו של אפולו. לאגממנון לא נותרה ברירה והוא שחרר את כריסאיס. בכעסו החליט אגממנון לפצות עצמו, כיוון שכעת, משנגרע חלקו בשלל והיה פחוּת משל הגיבורים האחרים, חש כי כבודו נפגע, ולכן חטף את בריסאיס. בעקבות זאת, ראה אכילס את עצמו כמי שכבודו חוּלל, והוא נמלא זעם וחרון ללא הכיל. היה בכוונתו להכות למוות את אגממנון בו במקום, אך לאור בקשתה של אתנה נמנע מכך, ותחת זאת חירף וגידף את אגממנון, ונשבע בשבועה חמורה כי לא יעלה למלחמה עם האֲכַיִּים (השבט המרכזי בשבטי היוונים שצרו על טרויה) וכי יניח להם ליפול בחרב.
בעקבות עלבונו של אכילס, נכמרו רחמיה של אמו. היא עלתה ממקום מושבה במעמקי הים לראש האולימפוס, לחלות את פניו של זאוס ולבקש ממנו כי ייפרע מאלו שפגעו בבנה. זאוס נעתר לבקשתה של תטיס, והבטיח לה כי יהיה לצדם של הטרויאנים כל עוד יהיה אכילס שרוי בזעמו ובעלבונו.
חייו > אכילס במלחמות טרויה > מותו של פאטרוקלוס

לאחר קרבות ממושכים בין היוונים לבין הטרויאנים, כשהכף נטתה לטובת הטרויאנים והיו היוונים הולכים ונהדפים לעבר קו החוף שבו עגנו אוניותיהם, התיר אכילס לרעו הטוב פאטרוקלוס לקחת ממנו את שריונו ולצאת לעזרת היוונים מיד צר. אכילס הפציר בו כי ישוב מיד לאחר שיהדוף את הטרויאנים מקו החוף, ובכך ימנע מן הטרויאנים להצית את הספינות, אך אף על פי שהבטיח לעשות כן, נמשך פאטרוקלוס אחר הקרבות וביקש להוסיף ולהילחם עד אשר יכה את הקטור - הגיבור מטיל האימה של צבאות הטרויאנים. אכילס התפלל כי פאטרוקלוס יחולל גבורות בקרב וכי ישוב בשלום, אך זאוס נעתר לבקשה הראשונה בלבד. במאבק עמו הרגוֹ הקטור, ולקח כשלל מלחמה את שריונו של אכילס.
חייו > אכילס במלחמות טרויה > שיא התהילה: מותו של הקטור

הבשורה על אודות מותו של פאטרוקלוס שברה את לבו של אכילס, וייסורי געגועיו לרעו שיככו את זעמו והמירוהו בזעם חדש, ובתשוקה שאינה בת-כיבוש לנקום את מותו ולהרוג את הקטור. תטיס הפצירה בו כי ימתין עד הבוקר, ובמהלך הלילה עלתה שוב לאולימפוס, הפעם כדי לפגוש את הפייסטוס נכה הרגליים, אל האש ופטרונם של הנפחים וחרשי המתכת, על-מנת שיחשל עבור אכילס כלי מלחמה חדשים. הפייסטוס הכין לאכילס מגן מפואר, שריון, קסדה ומְצחות (מגיני רגליים), ובסיוע כלי מלחמה אלו, כמו גם סיועה של אתנה, לכד לבסוף אכילס את הקטור והרגו. לאחר מכן קשר אכילס את גופתו של הקטור למרכבתו וגרר אותה לאורך שדה הקרב. בימים שלאחר מכן המשיך לגרור את גופתו של הקטור במעגל, מסביב לקברו של פאטרוקלוס. לבסוף ציווה עליו זאוס לחדול מכך, ולהיעתר לתחנוניו של פריאמוס - אביו הקשיש של הקטור ומלך טרויה - להשיב לו גווית בנו בתמורה לתשורה הולמת. אכילס מילא אחר הציווי, ואף הבטיח לפריאמוס הפסקת אש בת אחד עשר יום, לצורך קיום מנהגי המספד והקבורה.
חייו > אכילס במלחמות טרויה > הקרב עם ממנון

כשקיבלו הטרויאנים תגבורת מממנון, נסיך אתיופיה, חלה הרעה במצבם של היוונים, והם סבלו אבדות כבדות. בין חיילי היוונים שהרג ממנון, היה גם בנו של נסטור, אנטילוכוס, חברו של אכילס, שלאחר מכן נקם את מותו והרג את ממנון בדו-קרב.
חייו > אכילס במלחמות טרויה > הקרב עם פנתסיליאה

האמזונה פנתסיליאה, בתם של ארס ואוטרֵרָה (אנ'), הבטיחה לטרויאנים שתפיל את אכילס. כדי לגבור על פנתסיליאה, היה על אכילס למשול ברוחו ולא לאפשר ליופייה הרב להסיח את דעתו. לאחר מותה חש צער רב, ותרסיטס (אנ') לעג לו על כך ושׂמו לצחוק, ועל כך נהרג. על פי גרסה אחרת, אכילס נחשף ליופיה של פנתסיליאה רק לאחר מותה, עת הסיר ממנה את הקסדה וראה את פניה והתאהב בגווייתה במקום.
חייו > אכילס במלחמות טרויה > מות אכילס

לאחר הניצחונות הרבים הללו נהרג אכילס בידי פאריס - בנו של פריאמוס והנסיך הטרויאני שהחל את שרשרת האירועים שהובילה למלחמה בכך שפיתה את הלנה (אשת מנלאוס, אחי אגממנון) לבוא עמו לטרויה. על-פי רוב הגרסאות, פגע פאריס בעקבו של אכילס בעזרת חץ שהיה משוח בדמה הארסי של ההידרה, ואשר כוּון על ידי אפולו. בגרסאות מסוימות הדבר התרחש כאשר עמד אכילס להינשא לנסיכה הטרויאנית פוליקסנה (אנ'), בתו של פריאמוס, שנאות לשידוך כיוון שראה בו אפשרות לסיום המלחמה. שתי הגרסאות שוללות מפאריס את התהילה ומותירות את אכילס כגיבור שלא נוצח בשדה הקרב. מותו הקל והמביש של אכילס ננקם כאשר פילוקטטס הרג את פאריס בקרב הוגן וניצחו באמצעות שלושה חיצים בלבד, שנורו מקשתו הגדולה של הרקולס.
חייו > לאחר מותו של אכילס > שרפת גופו

גופו של אכילס נשרף בידי אודיסאוס, ואפרו נצבר באותו הכד שבו נצבר אפרו של פאטרוקלוס.
חייו > לאחר מותו של אכילס > גורל שריונו של אכילס

שריונו של אכילס, שיוצר על ידי האל הפייסטוס, היה מושא למריבה בין אודיסאוס ואיאס הגדול. על מנת לקבוע מי יזכה בשריון, נערכה תחרות בה ניצח אודיסאוס (בסיועה של אתנה). איאס כעס ונשבע לרצוח את כל חבריו לנשק. בטירופו החל לטבוח בכבשים ובצאן, תוך שהוא סבור כי מדובר בחיילי היוונים. לבסוף הפיל עצמו על חרבו. אודיסאוס נתן את שריונו החדש לנאופטולמוס, בנו של אכילס.
חייו > לאחר מותו של אכילס > נאופטולמוס

נאופטולמוס, בנו של אכילס, הצטרף ללוחמים אשר הסתתרו בסוס הטרויאני. הוא כרת לפריאמוס את הראש, זרק את סקמאנדריוס\אסטיאנקס (אנ'), בנו של הקטור, מעבר לחומות טרויה ושיעבד את אנדרומאכה אשת הקטור לשפחתו. באודיסיאה פוגש אודיסאוס באכילס בארץ המתים וממלא את אכילס גאווה כאשר הוא מספר לו על מעשי בנו במלחמה.
אכילס ופטרוקלוס

ישנן טענות בידי מספר חוקרי מיתולוגיה שבין אכילס ופאטרוקלוס (אנ') התקיים קשר הומוסקסואלי (לאור מנהג הפדרסטיה היווני). זה מתבטא, למשל, ביגונו הרב מאוד, ואולי רב מדי, על מותו של פאטרוקלוס.
הכרותם הייתה קצרה מאוד, בהשוואה למהירות בה נהיו חברים. הם לא הכירו עד שפלאוס ביקש מאחיו את בנו שיתלווה למסעו של אכילס. ישנה הוכחה ברורה מאוד שהיכרותם הייתה חדשה: אכילס גדל תחת חסותו של ליקומדס מגיל צעיר, ועוד בתחפושת של אישה. מכאן, ברור שגם אם פאטרוקלוס והוריו ביקרו אצל המלך ליקומדס הם לא ידעו על אכילס.
ראו גם

עקב אכילס
האיליאדה
הערות שוליים

↑  אכילס היא הצורה הלטינית, הצורה שמופיעה בתרגום טשרניחובסקי.
↑  הומרוס, איליאדה (תרגום:  ש' טשרניחובסקי), עם עובד, תל אביב: התשמ"ז, מזמור כ"א, עמ' 497, ש' 161 - 168
↑  הומרוס, איליאדה (תרגום: א' ארואטי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים: התשע"ב, מזמור א', ש' 1 - 2
↑  ר' למשל: הומרוס, איליאדה (תרגום:  ש' טשרניחובסקי), עם עובד, תל אביב: התשמ"ז, מזמור כ"ג, עמ' 543, ש' 257 - 270
| המיתולוגיה היוונית ודת יוון העתיקה |
| --- | --- | --- |
| אלים אולימפיים | זאוס • הרה • פוסידון • דיוניסוס • אפרודיטה • אתנה • אפולו • ארטמיס • ארס • הפייסטוס • הרמס • דמטר |  |
| אלים אולימפיים לשעבר | האדס • הסטיה |  |
| אלים כתוניים | האדס ופרספונה • גאיה • דמטר • הקטה • דיוניסוס • טרופוניוס (אנ') • טריפטולמוס (אנ') • האריניות |  |
| גיבורים | אגממנון • אדיפוס • אודיסאוס • אוינופיון • איאס • אכילס • אנטיגונה • בלרופון • דאוקליון • הקטור • הרקולס • טינדראוס • יאסון והארגונאוטים • מינוס • מנלאוס • פאריס • פריאמוס • פרסאוס • קדמוס • תסאוס • הרו ולאנדרוס |  |
| מקומות מרכזיים | אולימפוס • ארגוס • אתונה • דלפי • טרויה • טרטרוס • כיוס • לאקוניה • הלבירינת • ספרטה • השאול • תבאי • שדות אליסיום • שדות אספודל |  |
| יצורים מיתיים | אורתוס • אכידנה • אלמנטלים • ארגוס • גורגונות • גיגאנטים • האריה מנמאה • הידרה • היפוקמפוס • הרפיה • טיטאנים • טיפון • כימרה • מדוזה • מוזות • מינוטאורים • סאטירים • סטימפליה • סלמנדרה • סקילה וכריבדיס • פגסוס • קאמפה • קיקלופים • קנטאורים • קרברוס |  |
| אירועים מיתולוגיים בולטים | טיטאנומכיה • גיגאנטומכיה (גיגאנטים) • מלחמת טרויה • מסע הארגונאוטים |  |
| יצירות בולטות | האיליאדה והאודיסיאה • תאוגוניה • ארגונאוטיקה • דיוניסיאקה • ביבליותקה (פסאודו-אפולודורוס) • מטמורפוזות |  |
| סופרים | אוריפידס • אייסכילוס • אפולוניוס • אריסטופאנס • הומרוס • הסיודוס • סופוקלס |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007324585405171  GND: 118500384  LCCN: no2015006387  NKC: jo2016908864  SUDOC: 027276031  VIAF: 57405744   WorldCat (עם VIAF): 57405744 
כיירון מלמד את אכילס לנגן בלירה בפרסקו מהאוגוסטאום של הרקולנאום מהמאה ה-1 במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של נאפולי.
פסל בדמותו של אכילס באכיליון, קורפו
אכילס מקונן על מותו של פאטרוקלוס מאת הצייר גאווין המילטון בבגלריה הלאומית של סקוטלנד.
אכילס  הורג את פנתסיליאה ונחשף ליופיה, על גבי קיליקס בטכניקת הדמות האדומה מהמאה ה-5 לפנה"ס, באוסף עתיקות המדינה (אנ') במינכן.
פסל אכילס הגוסס עם חץ בעקבו באכיליון, קורפו
פסל אכילס הגוסס עם חץ בעקבו באכיליון, קורפו
תותח קרופ 75

| --- | --- |
תותח קרופ 75 בראשון לציון
תותח קרופ 75 בראשון לציון
 מידע כללי
 סוג:  תותח שדה 
 מדינה מייצרת:  גרמניה, האימפריה העות'מאנית, דנמרק, הולנד, ארגנטינה, ישראל
 יצרן:  פרידריך קרופ AG 
 שנת ייצור:  1903 / 1923
 תקופת השימוש:  1904–1945 (כ־41 שנים) 
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת העצמאות
 מידע טכני
 משקל:  1070 ק"ג
 צוות:  7
 מערכות נשק
 קליבר:  75 מ"מ L/30
 אורך קנה:  2.250 מ'
 סוגי תחמיש:  נפיץ, רסיק אוויר, עשן
 משקל פגז:  6.5 ק"ג
 בלם לוע:  אין
 זווית צידוד:  ° 4
 זווית עלרוד:  ° 8 - /° 16 +
 קצב אש:  8 פגזים לדקה
 מהירות לוע:  546 מטר לשנייה
 טווח מקסימלי:  8,000 מטר
 
תותח קרופ‏ 75  הוא תותח שדה גרמני תוצרת קרופ (Krupp) בקוטר 75 מ"מ מסוף המאה ה-19 שזכה לפרסום מיוחד בתקופת מלחמת העולם הראשונה. זה היה תותח השדה הנפוץ ביותר בצבא העות'מאני ערב ובמשך תקופת מלחמת העולם הראשונה. בשלבים המתקדמים של מלחמת העצמאות ובשנים הראשונות אחריה, הוא היה התותח הנפוץ ביותר בצה"ל עד להגעת תותחי ה-25 ליטראות הבריטים.
תכנון ופיתוח

כבר במחצית השנייה של המאה ה-19 יצרה חברת שניידר הצרפתית תותחים בקוטר 75 מ"מ. חברת קרופ הגרמנית החלה בפיתוח תותח בקוטר זהה ב-1870. בשנת 1873 אימץ הצבא האימפריאלי הגרמני את התותח. החידוש הגדול: טעינה דרך הבריח (Breach Loading) בניגוד לטעינה דרך הקנה שהייתה נהוגה עד אז אצל רוב יצרני התותחים (Muzzle Loading).
התותח נקרא BL 75 mm Flakenone L/27 with Limber. הדגם נקרא C/73, כלומר מודל 1873, כאשר BL= Breach Loading ו-L/27 = מגדיר את אורך הקנה (27 × הקוטר). Limber = עגלת תחמושת נגררת.
הדגם הראשוני הזה יוצר ללא מגן קדמי.
על בסיס הניסיון המצטבר של הצבא האימפריאלי הגרמני החלה חברת קרופ לשווק את התותח גם לארצות חוץ בקטרים שונים.
בשנת 1881 הזמינה מדינת אורנג' החופשית (שבתוך דרום אפריקה) 14 תותחים במפעלי קרופ שבאסן, גרמניה. ששת התותחים הראשונים התקבלו בשנת 1892. 
תותחים אלה מילאו תפקיד מרכזי במלחמת הבורים. ב-27 בפברואר 1900 כיתרו כוחות בריטים, אוסטרליים וניו זילנדים את הצבא הבורי. הלוחמים הבורים שנשארו עם תותחים ללא תחמושת חיבלו בהם והשליכום לנהר. כשנה לאחר מכן נחתמה שביתת הנשק ובשנת 1902 הוחלט לשלוח את אחד התותחים (תותח מספר 4) לניו זילנד כדי שישמש כמצבת זיכרון לנופלים הניו זילנדים. תותח זה הוא אחד מתוך שבעה בלבד מדגם זה ששרדו בעולם. התותח מוצב בגני קוק בעיר וונגני (Wanganui), ניו זילנד.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 החלה חברת קרופ לפתח דגם חדש. התותחים הראשונים יוצרו בשנת 1903 ולכן נקראו דגם M03 או M1903 - 75. כל דגמי תותחי קרופ בקוטר 75 מ"מ, היו מיועדים ליצוא בלבד.
בשנת 1910 מכרה חברת קרופ לצבא העות'מאני שני מיני תותחים בקוטר זהה של 75 מ"מ:
אחד במשקל כללי של 1,071 ק"ג ושני במשקל כללי של 995 ק"ג. אחד תותח שדה רגיל ושני תותח הרים קל. השוני במשקלם של התותחים הזהים נבע מהפילוסופיה הגרמנית שיש לשמור על קליבר אחיד אך לנסות ולהפחית במשקל התותח המיועד ללוחמה בהרים (נקרא תותח הרים) ומיועד לגרירה על ידי סוסים, לעומת תותח השדה. 
גם הפגז של תותח ההרים היה קל יותר במשקלו (5 ק"ג) לעומת משקל הפגז של תותח השדה - 6.5 ק"ג.
התותח המקורי הסטנדרטי צויד בכוונת קשתית שתוכננה על בסיס הכוונת הישנה של תותח השניידר הצרפתי. (Schneider - Creusot). בהמשך נוספה כוונת פנורמה.
| מודל | 1904 | 1910 קל | 1910 כבד |
| --- | --- | --- | --- |
| קליבר | 74.6 מ"מ | 75 מ"מ | 75 מ"מ |
| משקל פגז | 14 פאונד | 14.3 פאונד | 14.3 פאונד |
| מהירות לוע | 1590 רגל לשנייה | 1640 רגל לשנייה | 1800 רגל לשנייה |
| אורך קנה | 30 קליברים |  ? | 30 קליברים |
מנגנון בלימת רתע: בלם קפיצי
| משקל בעת ירי | 985.5 ק"ג | 995 ק"ג | 1066.5 ק"ג |
| משקל הפגז |  ? | 5 ק"ג | 6.5 ק"ג |
התותח נמכר (פרט לטורקיה) למדינות הבאות: רומניה, הולנד, דנמרק, בולגריה, ברזיל. חלק קטן מהתותחים שנמכרו לברזיל הועברו לפרגוואי.