stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפרים מירוויס
השקפותיו > להט"ב

בספטמבר 2018, הוציא הרב מירוויס מדריך לרווחתם של תלמידי להט"ב בבתי ספר יהודים אורתודוקסים. המדריך היה הראשון מסוגו בכל מקום בעולם. הוא שמר על האיסורים המסורתיים נגד מעשה הומוסקסואליות, אך הבהיר כי התורה עדיין דורשת "רגישות לרגשות של כולם, כולל להט"ב", וכי "צריכה להיות גישה של אפס סובלנות לבריונות הומופובית או טרנספובית או התעלמות ממנה". הוא גם הצהיר ש"צעירי להט"ב בקהילה היהודית מביעים לעיתים קרובות תחושות של בידוד עמוק, בדידות ותחושה שהם לעולם לא יוכלו להיות עצמם. רבים חיים עם הפחד שאם ישתפו מישהו במאבקיהם הם יגורשו, וילעגו להם. הם אפילו נדחים על ידי בני משפחה וחברים. לעיתים הם אפילו נאבקים עם אובדן אמונה באלוהים ופחד לאבד את הקבלה והשייכות לקהילה היהודית".
יחד עם זאת, מירוויס תומך בעמדות היהודיות האורתודוקסיות הנורמטיביות, לפיהן אסור לרבנות לבצע נישואין חד מיניים.
השקפותיו > המתת חסד

באוקטובר 2021, בעקבות הצעה שעלתה בבית הלורדים הבריטי, כך שהחוק הקיים בממלכה המאוחדת ישונה ותינתן אפשרות להמתת חסד, לחולים סופניים אשר נותרו להם פחות משישה חודשים לחיות, ובכפוף לאישור של שני רופאים ושופט בכיר. הרב מירוויס יזם מכתב פומבי כנגד ההצעה להתיר המתות חסד. במכתב שיתפו פעולה בכירי הנצרות בממלכה המאוחדת, שגם חתמו עליו.
מיזם יום השבת ארצי בבריטניה

בהתבסס על מיזם השבת בעיר ילדותו קייפטאון, יזם הרב מירוויס מיזם דומה בשם 'שבת בבריטניה'. המיזם מעודד את כל היהודים בבריטניה, ללא קשר להשתייכות דתית או לרמת שמירת המצוות, לציין בדרך כלשהי את השבת, במאכלים ותבשילים חגיגיים, או במנוחה ממלאכה ומאמץ, כאות הזדהות עם יום השבת ומנוחת הנפש השבועית. במיזם השתתפו עשרות אלפי יהודים בממלכה המאוחדת.
חיים אישיים

הרב מירוויס נשא לאשה את ולרי קפלן מירוויס, עובדת סוציאלית ויועצת. ממנה חמשת ילדיו: ליאורה גרהם, הלל, דניאל, נועם, ואיתן. בתו הבכורה ליאורה גרהם נפטרה ב-2011 ממחלת הסרטן.
בת דודו היא הסופרת האמריקנית טובה מירוויס (אנ'). אשתו של בן אחיו הרב שלמה מירוויס היא הרבנית שירה מרילי מירוויס (אנ'), רבנית קהילה באפרת.
הערות שוליים

↑  פול מג'נדי, סופר "רויטרס" בדאבלין, כיפה ירוקה באירלנד, מעריב, 3 באוקטובר 1986
1 2  Jenni Frazer, Rabbi Ephraim Mirvis to be next UK chief rabbi, The Jewish Chronicle, ‏1 בנובמבר 2012
↑  קובי נחשוני, הוד רבנותו: רב ראשי חדש לממלכה המאוחדת, באתר ynet, 18 בדצמבר 2012
↑  תחת כיפה אחת: הוד רבנותו והוד רוממותו, באתר ynet, 2 בספטמבר 2013
↑  לירון נגלר-כהן, ראש בראש: הרב הראשי הבריטי נגד הרב הראשי לישראל, באתר ynet, 25 במרץ 2018
↑  טל שניידר, ‏ביקור מלכותי: הנסיך ויליאם יגיע לביקור בארץ בחודש יוני, באתר גלובס, 25 במאי 2018
קובי נחשוני, "הרב של הנסיך": זה יום של "שהחיינו", באתר ynet, 28 ביוני 2018
↑   אנשיל פפר, הרב הראשי של בריטניה יצא נגד קורבין, והפך לנושא המדובר ביותר בבחירות, באתר הארץ, 27 בנובמבר 2019
סוכנויות הידיעות ו-ynet, הרב הראשי של בריטניה נגד קורבין: "לא כשיר", באתר ynet, 26 בנובמבר 2019
↑  סוכנויות הידיעות, לונדון: המשטרה פיזרה חתונה חרדית בבית ספר. ג'ונסון: "התעלמות בוטה מהחוק", באתר ynet, 22 בינואר 2021
↑  הרב הראשי יתארח אצל המלך צ'ארלס לכל השבת, באתר בחדרי חרדים
↑  Dysch, Marcus (20 בדצמבר 2012). "Synagogue appoints first female halachic adviser". The Jewish Chronicle. נבדק ב-21 באפריל 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Chief Rabbi Mirvis launches new qualification for female educators".
↑  Reporter, Jewish News. "Women from 50 communities attend Chief Rabbi's Neshama learning event". jewishnews.timesofisrael.com (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-02-24.
↑  By  JTA, Britain’s chief rabbi supports LGBT students with school guide, The Jerusalem Post, ‏5 באוגוסט 2018
↑  Chief Rabbi Mirvis, Read the Chief Rabbi's groundbreaking message to Orthodox schools on LGBT+ pupils, The Jewish Chronicle, ‏4 באוגוסט 2018
↑  Belinda Goldsmith (1 בספטמבר 2013). "Britain's New Chief Rabbi Vows to Bar Female Rabbis, Same-sex Marriage". Reuters. נבדק ב-24 בפברואר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  יוסי נכטיגל, ‏נגד 'המתת חסד': הרב הראשי משתף פעולה עם הכנסייה, באתר כיכר השבת, 21 באוקטובר 2021
| הרבנים הראשיים לאנגליה |
| --- | --- | --- |
| הרבנים האשכנזיים | (לא רשמיים): אורי פייבוש המבורגר (אהרן הרט) • צבי הירש לוין • משולם סלמון • דוד שיף (רשמיים): שלמה הירשל • נתן מרקוס אדלר  • נפתלי הרמן אדלר • יוסף צבי הרץ • ישראל ברודי • עמנואל יעקובוביץ • יונתן זקס • אפרים מירוויס |  |
| רבני הקהילה הספרדית-פורטוגלית | יעקב ששפורטש • יהושע דה סילבה • יעקב אבנדנה • שלמה אאיליון • דוד ניטו • יצחק ניטו • משה גומז דה מסקיטה • רפאל מילדולה • רפאל ד'אזבדו • בנימין ארטום • משה גסטר • שלמה גאון • אברהם לוי • יוסף דוויק הכהן (בפועל) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007416623805171  VIAF: 3335157226618785410007   WorldCat (עם VIAF): 3335157226618785410007 
הרב אפרים מירוויס נואם בבריטניה באירוע יום השואה ב-23 בינואר 2018
Playtime

| --- | --- |

 בימוי:  ז'אק טאטי
 תסריט:  ז'אק טאטי, ארט בוכוואלד 
 שחקנים ראשיים:  ז'אק טאטי Laure Paillette John Abbey Georges Montant Madeleine Bouchez Michel Francini Marie-Pierre Casey Rita Maiden François Viaur André Fouché Billy Kearns André Badin Alice Field Yves Barsacq בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מוזיקה:  Francis Lemarque 
 צילום:  ג'ין בדל, אנדראס וינדינג 
 מדינה:  צרפת
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 בדצמבר 1967
 משך הקרנה:  103 דקות במקור  126 דקות משוחזר
 שפת הסרט:  צרפתית, אנגלית
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
Playtime (נכתב גם Play Time) הוא סרטו הרביעי באורך מלא של הבמאי הצרפתי ז'אק טאטי ונחשב לאחד מסרטיו הנועזים ביותר. הסרט צולם בין השנים 1964–1967 ויצא לאקרנים בשנת 1967. ייחודו של הסרט בא לידי ביטוי בסט העצום שעליו צולם - ז'אק טאטי תכנן אותו במיוחד בשביל הצילומים, אך יותר מכך בשפה הקולנועית המוכרת שבה ז'אק טאטי משתמש, המאופיינת בקומדיה ויזואלית מתוחכמת לצד עריכת סאונד יצירתית הגורמת לדיאלוגים להישמע כרעשי רקע.
עלילה

הסרט מחולק לשישה מקטעים, המקושרים בין שתי דמויות שבאופן עקבי פוגשות אחת בשנייה. ברברה - תיירת אמריקאית צעירה, המטיילת בפריז עם קבוצה המורכבת בעיקר מנשים אמריקאיות בגיל המעבר, וממר הולו, גבר צרפתי חסר אוריינטציה ומבולבל, המתקשה להסתגל למודרניות החדשה של פריז.
מקטע ראשון - שדה התעופה. קבוצת המטיילים האמריקאים מגיעה לשדה התעופה האולטרה-מודרני "אורלי" בפריז.
מקטע שני - המשרדים. מר הולו מגיע לפגישה חשובה באחד מבנייני הזכוכית והפלדה. הוא אובד במבוך החדרים והמשרדים ולבסוף מוצא את עצמו בתערוכת מסחר, שנראית כמו עיצוב משרדי עסקים ומרוהטת בצורה כמעט זהה לצורה של שאר הבניין.
מקטע שלישי - תערוכת המסחר. מר הולו והתיירים האמריקאים נחשפים להמצאות החדשות ביותר, ביניהן דלת הנטרקת בדממה מוחלטת ומטאטא עם פנסי חזית. גדולתה הוויזואלית של פריז מוזכרת רק כדוכן מוכר פרחים והשתקפות אחת של מגדל אייפל באחת מזגוגיות הבתים.
מקטע רביעי - הדירות. לילה יורד ומר הולו פוגש חבר ותיק שמזמין אותו לדירתו המודרנית, המרוהטת בדלילות וחזיתה עשויה זכוכית. מקטע זה מצולם כולו מהרחוב, כשכל דירות הבניין חשופות והצופה רואה את כל הנעשה בדירות כתמונה על קיר.
מקטע חמישי - The Royal Garden. אורכו של מקטע זה כמעט כמחצית מהסרט כולו. במועדון-מסעדה מתאחד מר הולו עם כמה מהדמויות שבהן נתקל במהלך היום יחד עם עוד כמה חדשות, ביניהן זמר בלדות נוסטלגי ואיש עסקים אמריקאי פרוע.
מקטע שישי - קרוסלת המכוניות. מר הולו קונה לברברה מתנה קטנה כמזכרת מפריז לפני שהיא עוזבת, ובמרכזו של בלט בין מכוניות במעגל התנועה, האוטובוס של התיירים חוזר לשדה התעופה.
הפקה

הסרט התפרסם גם בזכות הסט הבנוי הייחודי והעצום שלו ובזכות במת הרקע שלו הידועה בשם Tativille, שעלויות בנייתה ותחזוקתה היו גבוהות מאוד. הסט הצריך את העסקתם של 100 פועלי בניין לבנייתו ולבניית תחנת כוח פרטית בשבילו. 
סערות, משברי תקציב ואסונות אחרים משכו את זמן הצילומים ל-3 שנים ואילצו את טאטי לקחת הלוואות גדולות ולהשתמש בכספו האישי כדי לכסות את הוצאות ההפקה שלא נגמרו. עריכת הסרט נמשכה כ-9 חודשים.
Playtime היה תלוי ברובו בויזואליות הקומית ובעריכת הסאונד. טאטי בחר לצלם את הסרט ברזולוציה גבוהה, על סרט צילום ברוחב 70 מ"מ ועם מערכת סאונד סטריאופונית מסובכת (יחסית לאותו זמן).
כדי לחסוך כסף, חלק מהבניינים וחלק מאזוריו הפנימיים של שדה התעופה "אורלי" היו בעצם תמונות ענקיות, שהיה להם גם יתרון מאחר שלא החזירו השתקפויות מהתאורה למצלמה. המונומנטים הפריזאים שברברה רואה שהשתקפו בדלת הזכוכית, גם הם תמונות. כמו כן, טאטי השתמש בתמונות אנשים בגודל מלא על מנת לחסוך בהוצאות על ניצבים.
עיצוב וסגנון

מר הולו וקבוצה של תיירים אמריקאיים מנסים לנווט את דרכם בפריז העתידנית, הבנויה מקווים ישרים, זכוכית מודרנית, גורדי שחקים מפלדה, כבישים מרובי נתיבים וריהוט מלאכותי וקר. 
סביבה זו מבטאת בעיקר את הנון-קונפורמיזם הבלתי מרוסנת של הטבע האנושי, יחד עם גילויי הערכה מקריים בלבד כלפי הימים הישנים והטובים הנושפים חיים אל תוך ההפך - עולם סטרילי ועירוני. הטכנולוגיה התעשייתית המודרנית מוצגת על ידי טאטי כמכשול לחיים היומיומיים וכגורם מפריע לאינטראקציה הטבעית של האדם.
טאטי רצה שהסרט כולו יהיה בצבע אבל ניכר שהסרט צולם בשחור-לבן. הצבעים השולטים בסרט הם אפור על כל גווניו, כחול, שחור ולבן-אפרפר. השימוש בירוק ובאדום נעשה במקרים אחדים בלבד. נאמר כי טאטי מיקם חפץ אדום בכל השוטים שצילם.
למעט דוכן פרחים בודד, בכל הסרט אין שימוש בצמחים ירוקים אמיתיים או עצים. טאטי תיעב צילומי קלוז-אפ כי חשב שהם גסים, ומכיוון שהוא השתמש בפילם 70 מ"מ, לא רצה שהשחקנים ותנועותיהם יהיו תמיד נראים לעין, גם אם היו ברקע הרחוק של סצנת קבוצה. טאטי העדיף להשתמש בטכניקות סאונד כדי למשוך את תשומת לב הצופה ולא בטכניקות ויזואליות.
לאונרד מאלטין כתב שטאטי היה "האדם היחיד בהיסטוריית הקולנוע שגרם לאנשים לצחוק מסאונד של אור ניאון".
מבקר הסרטים, פיליפ קמפ, הגדיר את עלילת הסרט כחקר "כיצד הפנייה החזירה לעצמה את היכולת להמשיך בקו ישר".
התקדמות זו מתקיימת במספר דרכים. בתחילת הסרט, אנשים הולכים בקווים ישרים ופונים בזויות ישרות. רק פועלי בניין ממעמד הפועלים (המייצגים את מר הולו ואת "פריז הישנה") ושני מתבגרים אוהבי מוזיקה נעים בצורה מעגלית וטבעית לבני אדם. חלק מההתנהגות "הרובוטית" מתחילה להשתחרר בסצנת המסעדה, לקראת סוף הסרט, כשהמשתתפים זונחים את התפקידים שלהם ולומדים ליהנות אחרי אסונות ליל הפתיחה. על פני כל הסרט, התיירים האמריקאים מסודרים בשורה ונספרים, אף שברברה בורחת פעם אחר פעם מהקבוצה וחוזרת אליה.
לפני סוף הסרט, ברברה משלימה את סיבובה וממשיכה בקו הישר (בעזרת מתנתו של מר הולו - צעיף מרובע שמתאים לראשה העגול), ובנסיעתה באוטובוס בחזרה אל שדה התעופה היא נעלמת במעגל התנועה האינסופי.
הערות שוליים

↑  Bellos, David (2012). Jacques Tati. Random House. ISBN 9781409021827.
↑  François Ede – Sur la restauration de Playtime, ‏נלקח ב-23 בספטמבר 2022
איגור פאישאו

איגור גילרמה ברבוסה דה פאישאו (בפורטוגזית: Igor Guilherme Barbosa da Paixão; נהגה: [iˈɡɔʁ pajˈʃɐ̃w̃]; נולד ב-28 ביוני 2000) הידוע בשם איגור פאישאו, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק כחלוץ או כקשר כנף במועדון פיינורד מליגת העל ההולנדית.
קריירה > קוריטיבה > תחילת הקריירה

פאישאו נולד במקאפה שבמדינת אמאפה בברזיל. ב-2014 הצטרף למחלקת הנוער של המועדון קוריטיבה. לאחר 4 שנים במחלקת הנוער של המועדון, ב-26 באוקטובר 2018, חתם פאישאו על החוזה המקצועני הראשון שלו.
ב-27 בינואר 2019 ערך פאישאו הופעת בכורה בקבוצה הבוגרת כשנכנס כמחליף בתיקו 0–0 מול טולדו. במסגרת הגביע של מדינת פרנה. אך באפריל 2019, מאמן הקבוצה החדש אומברטו לוזר החזיר אותו לקבוצה עד גיל 20 של המועדון.
ב-11 ביוני 2019, חזר פאישאו לקבוצה הבוגרת של המועדון ששיחקה אז בליגת המשנה הברזילאית כשעלה כמחליף בניצחון 1–0 על גוארני. עד לסיום העונה הוא שותף בחמישה משחקים נוספים בליגה, כולם כמחליף, וסייע לקבוצתו להעפיל לליגה הבכירה.
קריירה > קוריטיבה > השאלה ללונדרינה

ב-19 בינואר 2020, הושאל פאישאו ללונדרינה מהליגה הברזילאית השלישית עד לסיום העונה. עוד באותו היום ערך פאישאו הופעת בכורה במועדון ואף הבקיע את שער הניצחון בדקה ה-90 בניצחון 2–1 על PSTC. פאישאו עזר ללונדרינה להעפיל מהליגה השלישית לליגה השנייה, כבש 3 שערים ב-20 הופעות, וחזר לקוריטיבה בינואר 2021.
קריירה > קוריטיבה > חזרה לקוריטיבה ופריצה

בינואר 2021 כאמור שב פאישאו לקוריטיבה והחל לתפוס מקום בהרכב. ב-28 במרץ 2021, כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 2–1 על קאסקבאל. ובסך הכול בעונת החזרה שלו לקוריטיבה הוא כבש 7 שערים ב-34 הופעות בליגה ועזר למועדון לשוב לליגה הבכירה. ב-7 בפברואר 2022, חידש פאישאו את חוזהו עד סוף 2024. פאישאו הפך לשחקן מוביל בקבוצה וכבש 4 שערים ב-18 הופעות עד אוגוסט. והחל לתפוס את תשומת ליבם של מועדונים מאירופה.
קריירה > פיינורד

ב-17 באוגוסט 2022 חתם פאישאו על חוזה לחמש שנים בפיינורד מליגת העל ההולנדית. ב-8 בספטמבר 2022 ערך פאישאו הופעת בכורה במועדון בהפסד 2–4 ללאציו במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית. שלושה ימים לאחר מכן ערך הופעת בכורה בליגה בניצחון 3–0 על ספרטה רוטרדם. וב-15 בינואר 2023, הוא הבקיע את שערו הראשון במועדון, כשהבקיע את השער הראשון בניצחון 3–0 על חרונינגן. כבר בעונתו הראשונה סייע פאישאו למועדון להשיב לעצמו את האליפות לאחר 6 שנים עקרות. כאשר פאישאו הבקיע 7 שערים ב-26 משחקים בליגה, כולל השער השלישי בניצחון 3–0 על גו אהד איגלס במשחק שהבטיח את האליפות. ואת עונת הבכורה שלו במועדון הוא סיים עם 9 שערים ב-37 הופעות בכל המסגרות. גם בעונתו השנייה במועדון המשיך פאישאו במגמת שיפור כשסיים את העונה עם 12 שערים ב-45 הופעות בכל המסגרות. ואף זכה עם הקבוצה בגביע ההולנדי. וב-2 בספטמבר 2024, זכה פאישאו בפרס שער העונה לעונת 2023/2024 על שערו נגד אוטרכט ב-31 במרץ 2024.
סטטיסטיקות קריירה > מועדונים

מעודכן ל-30 באוקטובר 2024
| מועדון | עונה | ליגה | ליגה> הופעות | ליגה> שערים | גביע> הופעות | גביע> שערים | גביע המדינה/הליגה> הופעות | גביע המדינה/הליגה> שערים | בין-לאומי> הופעות | בין-לאומי> שערים | אחר> הופעות | אחר> שערים | סה"כ> הופעות | סה"כ> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| לונדרינה | 2020 | הליגה הברזילאית השלישית | 20 | 3 | 1 | 0 | 10 | 1 | — | — | — | — | 31 | 4 |
| לונדרינה | סה"כ | סה"כ | 20 | 3 | 1 | 0 | 10 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 31 | 4 |
| קוריטיבה | 2019 | הליגה הברזיליאית השנייה | 6 | 0 | 0 | 0 | 5 | 0 | — | — | — | — | 11 | 0 |
| קוריטיבה | 2021 | הליגה הברזיליאית השנייה | 34 | 7 | 3 | 0 | 10 | 3 | — | — | — | — | 47 | 10 |
| קוריטיבה | 2022 | ליגת העל הברזילאית | 18 | 4 | 3 | 0 | 16 | 7 | — | — | — | — | 37 | 11 |
| קוריטיבה | סה"כ | סה"כ | 58 | 11 | 6 | 0 | 31 | 10 | 0 | 0 | 0 | 0 | 95 | 21 |
| פיינורד | 2022/2023 | ליגת העל ההולנדית | 28 | 7 | 3 | 1 | — | — | 6 | 1 | — | — | 37 | 9 |
| פיינורד | 2023/2024 | ליגת העל ההולנדית | 31 | 9 | 5 | 2 | — | — | 8 | 1 | 1 | 0 | 45 | 12 |
| פיינורד | 2024/2025 | ליגת העל ההולנדית | 10 | 2 | 0 | 0 | — | — | 3 | 0 | 1 | 0 | 14 | 2 |
| פיינורד | סה"כ | סה"כ | 69 | 18 | 8 | 3 | 0 | 0 | 17 | 2 | 2 | 0 | 96 | 22 |
| סך הכול קריירה | סך הכול קריירה | סך הכול קריירה | 147 | 32 | 15 | 3 | 41 | 11 | 17 | 2 | 2 | 0 | 222 | 48 |
תארים > קבוצתיים

קוריטיבה
הגביע של מדינת פרנה: 2022
פיינורד
ליגת העל ההולנדית: 2022/2023
הגביע ההולנדי: 2023/2024
מגן יוהאן קרויף: 2024
תארים > אישיים

נבחרת החודש של הליגה ההולנדית: אפריל 2023
שער העונה בליגה ההולנדית: 2023/2024
הערות שוליים

1 2  Atacante Igor Paixão dedica título estadual do Coritiba à família de origem quilombola do Amapá, ge, ‏2022-04-04 (ב־Brazilian Portuguese)
↑  A história de vida de Igor Paixão, a promessa de R$ 100 milhões do Coritiba, ge, ‏2022-04-25 (ב־Brazilian Portuguese)
↑  CF SISTEMAS, Igor Paixão firma primeiro contrato profissional, Coritiba Foot Ball Club, ‏2018-10-26 (ב־Brazilian Portuguese)
↑  Argel promove as estreias de Giovanni e Paixão, mas Coritiba não consegue superar o Toledo, ge, ‏2019-01-27 (ב־Brazilian Portuguese)
↑  Atacantes Igor Paixão e Pablo Thomaz descem para a equipe sub-20 no Coritiba, ge, ‏2019-04-16 (ב־Brazilian Portuguese)
↑  Guarani 0 x 1 Coritiba | Campeonato Brasileiro Série B: melhores momentos, ge (ב־Brazilian Portuguese)
↑  Cedido pelo Coritiba, amapaense Igor Paixão defende o Londrina no Campeonato Paranaense, ge, ‏2020-01-19 (ב־Brazilian Portuguese)
↑  Igor Paixão sai do banco, garante vitória do Londrina e ganha elogios de Alemão, ge, ‏2020-01-20 (ב־Brazilian Portuguese)
↑  Amapaense Igor Paixão volta ao Coritiba após participar do acesso do Londrina à Série B, ge, ‏2021-01-28 (ב־Brazilian Portuguese)
↑  CF SISTEMAS, O primeiro gol de Igor Paixão, Coritiba Foot Ball Club, ‏2021-03-27 (ב־Brazilian Portuguese)
1 2  Feyenoord verslaat Go Ahead en is na zes jaar weer kampioen van Nederland, nos.nl, ‏2023-05-14 (בהולנדית)
1 2  Big winners of the Eredivisie Awards: Luuk de Jong, Tessa Wullaert,…, Eredivisie, ‏2024-09-02 (באנגלית)
↑  Als rook is opgetrokken, wint Feyenoord bekerfinale van NEC, nos.nl, ‏2024-04-21 (בהולנדית)
↑  Eredivisie | Eight clubs represent the Eredivisie Team of the Month…, web.archive.org, ‏2023-06-01
פאישאו חוגג שער במדי קוריטיבה ב-2022
מהירות לוע

מהירות לוע היא המהירות שבה נורה קליע מתוך הקנה של כלי הנשק.
למהירות הלוע יש השפעה גדולה על דיוק הקליע, ולכן בתותחים בעלי קוטר גדול, המשתמשים בתחמושת שאינה אחודה, משתמשים לעיתים במד מהירות לוע. מהירות הלוע נמדדת במטר הראשון מיציאת הקליע.
מהירות הלוע משפיעה גם על הקשת הבליסטית - ככל שמהירות הלוע גדולה יותר הקשת הבליסטית שטוחה יותר.
על מהירות הלוע משפיעים מספר גורמים:
אורך הקנה
החיכוך שנוצר בין הקנה לקליע
מסת הקליע
מבנה אבק השרפה, אופן בעירתו ומהירות הבעירה, וכן כמות המטען
דוגמאות

תותח M61A1 בקוטר 20 מ"מ, בתחמושת מהסדרה M50 שבה פגז אופייני שוקל 100 גרם, נורה במהירות לוע של 1,035 מטר לשנייה.
רובה סער M16 יורה קליע בקוטר 5.56 מ"מ במהירות לוע של 884 מטר בשנייה עד 975 מטר בשנייה.
במטוס  קרב-הפצצה מסוג פיאט CR.25 ממוקמים 3 מקלעים מסוג "Breda-SAFAT" (אנ') קליבר 12.7 מ"מ קצב אש:  574 כדורים לדקה במהירות לוע 765 מטר לשנייה, מסונכרן עם המדחף (2 מקלעים ממוקמים בקדמת המטוס ו-1 מקלע ממוקם מאחור)
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מיכאיל אוליאנוב

| --- | --- |

 לידה:  20 בנובמבר 1927 Bergamak, רוסיה 
 פטירה:  26 במרץ 2007 (בגיל 79) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  1950–2007 (כ־57 שנים) 
 מקום לימודים:  המכון לתיאטרון על שם בוריס שצ'וקין (1950) 
 בן או בת זוג:  Alla Parfanyak (1959–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות (1983)  Stanislavsky State Prize of the RSFSR (1975)  פרס לנין (1966)  הקריסטל של טורנדוט (1997)  איל הזהב (1999)  מסכת הזהב (1998)  פרס ניקה (2000)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (26 בנובמבר 1965)  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית (17 באוקטובר 1996)  גיבור העמל הסוציאליסטי (25 באפריל 1986)  עיטור לנין (25 באפריל 1986)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (21 בינואר 1961)  עיטור מהפכת אוקטובר (18 בנובמבר 1977)  אמן העם של ברית המועצות (29 בספטמבר 1969)  עיטור לנין  Zasłużony Działacz Kultury 
 http://www.ulianov.ru/
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכאיל אוליאנוב (ברוסית: Михаил Ульянов; ‏20 בנובמבר 1927, מחוז אומסק– 26 במרץ 2007, מוסקבה) היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. הוא זכה בפרס לנין ופרס ברית המועצות ובשנת 1969 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותו בתחום התיאטרון הוא קיבל מספר עיטורים כולל גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1986.
חייו

מיכאיל אוליאנוב נולד בכפר במחוז אומסק למשפחת יושב ראש הקולחוז המקומי. בשנת 1942 מיכאיל החל להשתתף בחוג לתיאטרון שארגנה קבוצת שחקנים שנמלטו משטח שנכבש על ידי הגרמנים. בשנת 1944 הוא התחיל ללמוד משחק בסטודיו ליד התיאטרון העירוני של אומסק. לאחר שנתיים של לימודים הוא החליט לנסוע למוסקבה והתקבל לבית הספר למשחק ליד תיאטרון וכטנגוב. בשנת 1950 לאחר סיום קורס לימודים אוליאנוב התקבל ללהקת התיאטרון. בתיאטרון וכטנגוב אוליאנוב פעל כל השנים ובשנת 1987 אף התמנה למנהל האמנותי של התיאטרון.
במקביל לעבודה בתיאטרון, החל משנת 1954 אוליאנוב היה מלמד בבית הספר למשחק ליד התיאטרון.
בשנת 1953 אוליאנוב לראשונה השתתף בסרט קולנוע. בשנת 1966 הוא גילם תפקיד ראשי של יושב ראש קולחוז בסרט "היושב ראש" (Председатель). על תפקיד זה אוליינוב זכה בפרס לנין. בשנת 1969 הוא השתתף בסרט של איוואן פירייב "אחים קרמזוב". לאחר פטירת הבמאי, אוליינוב ביחד עם קיריל לברוב השלימו את בימוי הסרט.
בשנת 1968 אוליאנוב גילם בסרט השחרור את דמות של גאורגי ז'וקוב. הוא גילם תפקיד זה גם בהמשך, בסך הכול ב-15 סרטים. במהלך הקריירה אוליינוב השתתף ב-69 סרטים (אחרון בשנת 2004).
אוליאנוב היה פעיל בחיים הציבוריים. הוא מונה למספר תפקידים במנגנון איגוד עובדי תעשיית הקולנוע, איגור עובדי התיאטרון וכו'. בהיותו חבר מפלגה פעיל הוא אף נבחר לחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
אוליאנוב הפסיק להופיע על במת התיאטרון בשנת 2005. מיכאיל אוליאנוב נפטר ב-26 במרץ 2007 במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
התיאטרון העירוני באומסק נקרא על שמו וכל שנה במחוז אומסק מוענק פרס על שמו עבור פעילות בתחום התיאטרון.
קברו של מיכאיל אוליאנוב בבית העלמין נובודוויצ'יה שבמוסקבה.
אולג טבקוב

| --- | --- |

אולג טבקוב בשנת 2010
 לידה:  17 באוגוסט 1935 סראטוב, ברה"מ 
 פטירה:  12 במרץ 2018 (בגיל 82) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 שם לידה:  Олег Павлович Табаков 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  1956–2017 (כ־61 שנים) 
 מקום לימודים:  בית ספר התיאטרון האמנותי של מוסקבה 
 בן או בת זוג:  Marina Zudina (1994–12 במרץ 2018)  Ludmila Ivanovna Krylova 
 צאצאים:  אנטון טבקוב, פאבל טבקוב, Aleksandra Tabakova, Maria Tabakova 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות (1967)  איל הזהב (1995)  מסכת הזהב (1996)  תעודת ההערכה של ממשלת הפדרציה הרוסית (21 באוגוסט 2010)  פרס פיגארו (2013)  תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית (20 במאי 2002)  מסכת הזהב (2017)  צ'ייקה (1997)  הקריסטל של טורנדוט (1999)  צ'ייקה (2004)  הקריסטל של טורנדוט (2011)  הקריסטל של טורנדוט (2004)  מסדר הצלב של טרה מריאנה, דרגה שלישית (2005)  פרס הפדרציה הרוסית (1997)  עיטור הדגל האדום של העמל (28 ביוני 1982)  עיטור הידידות בין העמים (10 בנובמבר 1993)  אמן העם של ברית המועצות (12 בינואר 1988)  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית (23 באוקטובר 1998)  עיטור מסדר המולדת דרגה ראשונה (17 באוגוסט 2010)  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה (17 באוגוסט 2005)  קצין בלגיון הכבוד (2013)  עיטור אות הכבוד (27 באוקטובר 1967)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (25 בדצמבר 1969)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (7 בינואר 1977)  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (29 ביוני 2015)  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין (1970)  מסדר הצלב של טרה מריאנה  honorary citizen of Mordovia  מסדר "מפתח הידידות"  מדליית ותיק העמל  Medal "For Valiant Labor"  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  פרס נשיא הפדרציה הרוסית  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
אולג טבקוב (ברוסית: Олег Табаков;‏ 17 באוגוסט 1935 - 12 במרץ 2018) היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. זכה בפרס ברית המועצות בשנת 1967 ובפרס הפדרציה הרוסית בשנת 1997. בשנת 1988 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. בעל כל ארבע דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת.
חייו

אולג טבקוב נולד בסראטוב למשפחת רופאים. במהלך מלחמת העולם השנייה אביו גויס לצבא האדום ואמו עבדה בבית חולים צבאי. לאחר המלחמה הוריו נפרדו.
בשנת 1953 סיים טבקוב לימודי בית הספר והחל ללמוד משחק בבית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה. בשנת 1956 טבקוב הוזמן להשתתף בסרט. מטעמי צנזורה הסרט לא הוקרן לאחר סיום הפקתו והקרנה התאפשרה רק בשנת 1988.
בשנת 1957 אולג יפרמוב הקים סטודיו לשחקנים צעירים שהתפתחה לתיאטרון סוברמניק. אולג טבקוב היה בין הצעירים בקרב מקימי התיאטרון החדש. בשנים 1957-1983 הוא היה בין שחקניו המובילים. במקביל לעבודה בתיאטרון טבקוב הצטלם בקולנוע. לאור היקף העבודה הגדול, בשנת 1964 טבקוב עבר התקף לב. בשנת 1970, לאחר שיפרמוב עזב את התיאטרון, טבקוב מונה למנהל התיאטרון ופעל למינוי של גלינה וולצ'ק למנהל האמנותי של התיאטרון.
בשנת 1983 טבקוב קיבל הזמנת אולג יפרמוב ועבר לתיאטרון האמנותי. בשנת 1987 במהלך משבר בתיאטרון הוא תמך ביפרמוב. בשנת 2000 הוא מונה למנהל התיאטרון. הוא הצליח לשקם את התיאטרון שעבר משבר ופיצול והגדיל את הפופולריות שלו.
בשנת 1973 טבקוב החל ללמד משחק. בשנת 1976 הוא אסף 26 סטודנטים והחל ללמד אותם באופן אישי. באותה שנה הוא הצליח לקבל בניין שהיה בעבר מחסן פחם החל לשפץ אותו במטרה להתאים לבניין התיאטרון. בשנת 1978 החלו הופעות, אך טבקוב לא הצליח לקבל למוסד החדש מעמד של תיאטרון. השחקנים עברו לתיאטראות אחרות בעיר אך המשיכו לבוא לחזרות בלילות ומפעם לפעם טבקוב ארגן הופעות. המוסד הפסיק להתקיים כאשר אחד השחקנים לא הצליח לבוא להופעה כי במקום עבודתו התנגדו להשתתפותו בהופעה זו. רק בשנת 1987 המוסד קיבל מעמד של תיאטרון תחת השם "טבקרקה" (קופסה לשמירת טבק). טבקוב מוביל את התיאטרון עד מותו.
משנת 2000 אולג טבקוב היה מנהל אמנותי בתיאטרון האמנותי על שם צ'כוב ותיאטרון "טבקרקה" וגם הופיע כשחקן על במות תיאטראות אלו. בנוסף לכך היה מלמד בבית הספר למשחק, בשנים 1986-2000 הוא היה רקטור של בית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה. במשך כל השנים, במקביל לעבודה בתיאטרון טבקוב הועסק בסרטים רבים.
טבקוב עבד כבמאי גם מחוץ לגבולות רוסיה. הוא ביים כ-40 הצגות בתיאטראות שונות ברחבי העולם.
טבקוב היה נשוי פעמיים. מהשחקנית לודמילה קרילובה היו לו בן ובת (נולדו ב-1960 ו-1966) ומהשחקנית מרינה זודינה שני ילדים נוספים שנולדו בשנת 1995 ובשנת 2006.
מחפר

מחפר זחלי מדגם CAT 325L
מחפר זחלי מדגם HITACHI ZX470LCH-5B
מחפר CAT 311B בעבודה
מחפר חונה באתר בנייה
מחפר צבאי ממוגן
מחפר צה"לי ממוגן מדגם קטרפילר 349 של חיל ההנדסה הקרבית.
מחפר דואלי (כביש-מסילה) מדגם Atlas 1604 MK בתחנת רכבת התפעולית ההגנה
מַחְפֵּר (באנגלית Excavator) הוא ציוד מכני הנדסי לעבודות עפר שייעודו לחפור תעלות ובורות. המחפר מורכב מזרוע תלת-מפרקית המותקנת על גבי ציר מסתובב ("פיווט").