stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוידעם
אזכורים תרבותיים

ביידיש נקשרו בבוידעם ביטויים ואמרות כנף רבות המתייחסות ברובם לנושא או אדם זנוח או נשכח. בין היתר ידוע הביטוי "איך האָב אים אויפֿן בוידעם" (מילולית: "יש לי אותו בבוידעם"), שמשמעותו אינני מתייחס אליו או לדבריו ברצינות, והביטוי "ער האָט זיך אויסגעלאָזט אַ בוידעם" (אויסגעלאָזט, מילולית התמוסס)  במשמעות-  זה נגמר בכלום, התברר שהכל שוא ושקר.
במילה בוידעם נעשה שימוש בשמות ספרים, תקליטים והצגות בישראל:
"שירים מהבוידעם" – תקליט ובו אוסף שירים ישראלי ישנים, שיצא בשנת 1992, בהוצאת הד ארצי.
"שירים מהבוידעם" – מחזה מוזיקלי מאת אירינה גורליק, של תיאטרון מיקרו, הוצג בבמות שונות ובהן בתיאטרון הקאמרי.
"מונולוגים מהבוידעם" – ערב סיפורי זכרונות על חפצים, של תיאטרון תמונע.
"רשימות מהבוידעם" – בלוג של הסופר והעיתונאי אבנר שץ.
"שקרים מהבוידעם" – ספרה של תמרה אבנר, בהוצאת מטר.
"אריות בבוידם" – ספר ילדים של יעקב קמחי, בהוצאת זמורה-ביתן.
"פסטיבל בוידעם" – שבו מוצגים יצירות ביכורים של אמנים ישראלים במרכז בכורי העתים בתל אביב.
"סיפורים מהבוידעם" – סיפורים וזכרונות, ברשת החברתית TheMarker Café.
במערכון "הקבלנים" של הגשש החיוור, בתשובה לטענת רוכש הדירה כי חסר בה חדר, שאל אותו הקבלן: "חיפשת גם בבוידעם?". השאלה הפכה לאחד המשפטים המפורסמים של מערכוני הגשש החיוור.
בתוכנית הטלוויזיה הקומית הישראלית "הקומדי סטור", ששודרה בשנות ה-90, הוצג השיר הפארודי "בוידעם", שהמילה היחידה בפזמונו היא "בוידעם".
בקומדיית המצבים "סברי מרנן" ישנו פרק הנקרא "בוידעם" בעונה הרביעית.
ראו גם

קומת ביניים
הערות שוליים

↑  התיאטרון הקאמרי של תל-אביב, באתר www.cameri.co.il
↑
↑  אודות | רשימות מהבּוֹידעם של אבנר שץ, ‏2006-05-14
↑  הילה שקולניק-ברנר, מוציאים מהבוידעם: פסטיבל בוידעם חושף יצירות ביכורים של אמנים ישראלים, באתר הארץ, 1 באוקטובר 2012
↑
↑  מילות השיר "בוידעם", באתר שירונט
מדע הדתות

סמלי דתות שונות. 
שורה ראשונה, מימין לשמאל: אום (הינדואיזם), מגן דוד (יהדות) צלב (נצרות). 
שורה שנייה, מימין לשמאל: טוריאי (שינטו), דהרמהצ'אקרה (בודהיזם), כוכב וסהר (אסלאם). 
שורה שלישית, מימין לשמאל: סמל האהימסה (ג'ייניזם), כוכב בעל תשעה קודקודים (הדת הבהאית), קהנדה (סיקהיזם).
מדע הדתות (לפי הגרמנית: Religionswissenschaft), לימודי דתות או דת השוואתית הוא דיסציפלינה (תחום דעת) במדעי הרוח ומדעי החברה בעלת אופי רב תחומי, החוקרת את הדת כתופעה אנושית, חברתית ותרבותית, ללא קשר לדת מסוימת. התחום חוקר את האמונות, הטקסים, ההצדקות הרציונליות, הרגשיות והרוחניות של האמונה הדתית, הקהילה והמאמין הבודד ומנסה למצוא רכיבים משותפים כלליים, לתאר אותם, להסביר ולפרש אותם או להשוות את התופעה הנחקרת בהתבטאויותיה בדתות השונות על ציר היסטורי, גאוגרפי, אתני או אחר. בניגוד לתאולוגיה העוסקת בדת מסוימת "מבפנים", מדע הדתות חוקר את התופעה הדתית "מבחוץ" תוך שימוש בכלים מתחומי הפילוסופיה של הדת, הפילוסופיה של הלשון, ההיסטוריה של הדתות, הפסיכולוגיה, האנתרופולוגיה, חקר הפולקלור, הפנומנולוגיה של הדת ועוד.
ההיסטוריה של התחום והוגים מרכזיים

התחום החל לצמוח במאה ה-19 עת התוודעו מלומדים באירופה לדתות דרום-מזרח אסיה בעקבות תרגומים של הספרות הדתית הבודהיסטית וההינדואיסטית לשפות המחקר המערביות (בעיקר גרמנית, צרפתית ואנגלית) ובעקבות התפתחות ביקורת המקרא, שחקרה לראשונה את דתות המערב (בעיקר נצרות ויהדות) מנקודת מבט חילונית ונייטרלית.
במאה ה-19 התפתח חקר הדתות עם הגעתו לאוניברסיטאות. לכך תרם, בין השאר, מדע חקר המקרא. במפנה המאות 18–19 נחשפו החוקרים לשפת הסנסקריט. ויליאם ג'ונס גילה שדקדוק הסנסקריט דומה לדקדוק השפות האירופאיות. פרידריך שלגל פרסם ספר על השפה והספרות של ההודים וחקר התחום התפתח בגרמניה ובצרפת. כך הורחבו גבולות המחקר האירופי של השוואת הדתות גם לדתות המזרח הרחוק ולא רק לשלוש הדתות המונותאיסטיות.
המלומד הראשון שעסק בתחום באופן מובהק והגדירו כ"דת השוואתית" היה מקס מילר. ספרו של הפילוסוף ויליאם ג'יימס, "החוויה הדתית לסוגיה" (1902) הביא לפריחת התחום בארצות הדוברות אנגלית. בארצות הדוברות צרפתית הוביל פרנק אבוזי את התחום. מקס ובר, אמיל דורקהיים ומרסל מוס קידמו את התחום מנקודת המבט הסוציולוגית וקלוד לוי-שטראוס הוסיף את נקודת המבט האנתרופולוגית. חוקר דת מוביל היה מירצ'ה אליאדה, שפעל בין שנות החמישים לשנות השמונים. המונחים והעקרונות שטבע משמשים רבות את העוסקים בתחום, אם ככלי ניתוחי ואם כמושגים אותם הם מנסים לקעקע במחקריהם. קליפורד גירץ, ויקטור טרנר ומרי דאגלס תרמו לתחום רעיונות של "אנתרופולוגיה סמלית" שהתפתחו בשנות השבעים, לפיהם מונעת התרבות האנושית על ידי העולם הסמלי, והגדירו את ההתייחסות אל הדת כאל מערכת תרבותית.
מרכיבי הדת הנחקרים

אלוהות, פוליתאיזם, מונותאיזם ואלוהות דואלית (גנוסיס), מבנים של אלוהות היררכית ומורכבת (השילוש הקדוש, אילן הספירות, מלאכים) וכולי
הרע בעולם, השטן ופמלייתו, בעיית קיומו של רוע בעולם
מקורות הידע: התגלות, סודות, כתבי קודש ופרשנותם
מקורותיהן של מסורות, דרכי התפשטותן בזמן ובמרחב בתוך קהילות ובעיקר בין אמונות משיקות, השתנות והתפתחות של מסורות
השפעת הידע על ההתנהגות: דפוסי התנהגות התרבותיים והחברתיים וחוקים דתיים; הסדרת מעגלי החיים ומחזוריהם (היום, השבוע, החודש, השנה והחיים השלמים)
סמלים דתיים ודרכי השפעתם על התרבות; מעבר בין-דתי של סמלים
מעמד האדם והאנושות ביקום ומול האל והמלאכים
חטא וצדקה; שכר ועונש
ההשגחה האלוהית על העולם, על האנושות (ככלל) ועל האדם (בפרט)
בחירה חופשית לעומת גורל גזור מראש (פרדסטינציה)
טומאה וטהרה
המקום הקדוש, עלייה לרגל
פולחן וטקסים, משיכת כוחות עליונים מטה והשפעתם של מעשי האדם על האלוהות (תיאורגיה, מאגיה, שאמאניזם); קרבנות
גאולה, משיח ומשיחיות; גלגול נשמות
מסירות והקרבה אישית לאלוהי, הצדקת האל (תאודיציה); מוות על קידוש השם, מרטיריות וכדומה
המוות; העולם שלאחר המוות (העולם הבא)
סינקרטיזם, מיזוג אמונות, שאילת מסורות ומנהגים בין אמונות ויצירת דתות חדשות
ביקורת

הביקורת העיקרית המובעת לגבי התחום היא שהוא, כמבוסס על הרציונליזם המודרני, מתייחס אל הדת כמבנה חברתי-תרבותי אנושי ואינו פתוח לפרשנות שמבוססת על האפשרות שמקורה של הדת בהתגלות אלוהית. נושא הדגל העיקרי לביקורת זו היה הפילוסוף ליאו שטראוס.
ראו גם

פייר דניאל שנטפי דה לה סוסיי
לקריאה נוספת

ירון כהן צמח, יסודות מדע הדתות, חלק א', חלק ב', אתר אימגו (הקישורים שגויים)
יוקי יופאנקי

יוקי יופאנקי (בקצ'ואה: Lluq'i Yupanki, "השמאלי המהולל") היה הסאפה אינקה השלישי של ממלכת קוסקו (החל בסביבות 1260 לספירה).
אטימולוגיה

משמעות השם "יוקי יופאנקי": לגבי משמעות השם "יוקי יופאנקי", לאינקה גרסילאסו דה לה וגה יש הסבר מפורט יותר: "'יוקי הוא שמו האמיתי פירושו שמאלי. כי המורה שלו לימד אותו בצורה גרועה, הוא הפך לשמאלי, אז הוא קיבל את השם הזה." "המילה "יופאנקי" היא פועל, שהוא הזמן הלא מושלם של ההצהרה מבנה עצמאי של פועל אחד מכיל ומסכם את כל היתרונות של מלך, מה ששווה לומר: אתה תספר על הישגיו הגדולים, אופיו המצטיין ורחב האופקים שלו, הלב הרחום, האופי העדין וכו', זה דומה לאופן שבו הרומאים הקדמונים כינו את הקיסר שלהם "אוגוסטוס".
משפחה

הוא היה בנו של סינצ'י רוקה. הוא היה גם יורשו, למרות שהיה לו אח בכור: מאנקו סאפאקה, אבל ברגע האחרון החליט אביו סינצ'י רוקה שהוא יהיה יורש העצר. הוא היה אביו של מאיטה קאפאק. שמה של אשתו היה מאמה קאבה, נקראת גם מאמה קאווה (קצ'ואה: Mama Qawa) או מאמה קורה אוקיו.
אמו הייתה מאמה קורה.
שלטון

למרות שחלק מהכרוניקות ייחסו לו כיבושים קלים, אחרים אומרים שהוא לא ניהל מלחמות, או שהוא אפילו היה עסוק במרידות.
שלטון > שוק

אומרים שהוא הקים את השוק הציבורי בקוסקו ובנה את האקלהואסי (Acllahuasi). בימי אימפריית האינקה, מוסד זה אסף נשים צעירות מרחבי האימפריה; חלקם ניתנו על ידי האינקה כפילגשים לאצילים ולוחמים ואחרות הוקדשו לפולחן אל השמש. לפעמים הן פשוט היו שפחות.
הישגי כיבוש

יוקי יופאנקי הלך בדוגמה של קודמיו ועסק בכיבושים על מנת לגרום לכל הקבוצות האתניות לכבד את אל השמש ולציית לשלטונו של קיסר האינקה. הוא כבש אזורים כמו קולסויו (אנ') וצ'וקוויטו (אנ').
בתקופת ממשלתו, ראש הלוחם של איירמקה (אנ') מת בקרב (נראה שהקרב לא היה נגד האינקה) ויוקי יופאנקי, שניצל את המצב, הצליח להביס את הקבוצה האתנית האמורה בכמה קרבות, ובכך להיפטר מהסכנה מצידם (הם התקיפו את האינקה במשך שנים רבות). במהלך האנרכיה של בני האיירמקה, יוקי יופאנקי הפך לבעל ברית של כמה מערי האיירמקה, ומעורר יריבויות בקבוצה הגדולה הזו.
סוף שלטונו

לאחר תקופה של התרחבות חיצונית, יוקי יופאנקי הקדיש את עצמו לטובת העם, לשלוט במדינה ללא משוא פנים, ובילה את שנותיו האחרונות בשלום. הוא גם שלח את יורש העצר מאיטה קאפאק ללוות את הזקנים שהיו בעלי ניסיון פוליטי עשיר לסייר במדינה כדי להבין את תנאי העם וללמוד כיצד לשלוט במדינה.
הניצחונות של ממשלת יוקי יופאנקי נראים בהרחבות טריטוריאליות, לא בתקופה של שלום יחסי, שבו היא לא שומרת על דיפלומטיה טובה עם מנהיגים אחרים ומנצחת זמנית את האיירמקה, שעד אותו רגע תמיד היוו איום על האינקה. אומרים שכיוקי יופאנקי הגיע כמעט לגיל מבוגר, המום בעצב ובדיכאון מהמחשבה שהוא ימות מבלי להשאיר יורש. אז הוא ראה אל שאמרה לו ”אל תהיה עצוב, יוקי יופאנקי, שליטים גדולים יצאו ממך.” כאשר נודע לקרובי המשפחה על הצהרה כזו, הם ביקשו ככלה את בתה של הקוראקה של אומה, עלמה בשם מאמא קאווה, שהחלה את דרכה לקוסקו, שהייתה 12 קילומטרים משם. הנסיעה ארכה 4 שעות, עקב המסיבות שנערכו בכל עיירה שעברה. אמא קאווה הגיעה לבירה ומצאה את בעלה המרושל כמעט עקר; עם זאת, לאחר זמן מה, מאמה קאווה נכנסה להיריון. ככל הנראה, האיחוד נשמר מתוך נוחות, על מנת להשיג בעלי ברית על מנת לחזק את ביטחונה של הממלכה הקטנה קוסקו.
מותו

לאחר מותו של יוקי יופאנקי, ירש את כס המלוכה יורש העצר מאיטה קאפאק. בגלל יתרונותיו הבולטים בחיים והפופולריות שלו, בני האינקה כללו אותו בין האלים ו"בני השמש" ועבדו לו כאל.
ביאורים

↑  לדוגמה: Review of the Royal Family of Inca של אינקה גרסילאסו דה לה וגה
הערות שוליים

↑  Memorias antiguas historiales del Peru by Fernando Montesinos, Sir Clements Robert Markham
↑  Inca Garcilaso de la Vega, Review of the Inca Royal Family, pp. 130-131
↑  de Gamboa, P.S., 2015, History of the Incas, Lexington, ISBN 9781463688653
↑  The Incas: the royal commentaries of the Inca, Inca Garcilaso de la Vega
↑  Inca Garcilaso de la Vega, Review of the Royal Family of Inca, pp. 131-140
1 2  Inca Garcilaso de la Vega, Review of the Royal Family of Inca, 139 pages
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הסאפה אינקה ה-2: סינצ'י רוקה | הסאפה אינקה ה-3  1260-1290 | הסאפה אינקה ה-4: מאיטה קאפאק |
| קיסרי האינקה |
| --- | --- | --- |
| קיסרי האינקה לפני הכיבוש הספרדי | קיסרי האינקה לפני הכיבוש הספרדי |  |
| שושלת הורין | מאנקו קאפאק • סינצ'י רוקה • יוקי יופאנקי • מאיטה קאפאק • קאפאק יופאנקי |  |
| שושלת פנקה | אינקה רוקה • יאואר ואקאק • ויראקוצ'ה אינקה • פאצ'אקוטי • טופאק אינקה יופאנקי • ואיינה קאפאק • ואסקאר • אטוואלפה |  |
| קיסרי האינקה לאחר הכיבוש הספרדי | קיסרי האינקה לאחר הכיבוש הספרדי |  |
| שושלת חנן קוסקו | טופאר ואלאפה • מאנקו אינקה יופאנקי • פאויו אינקה • סאיירי טופאק • טיטו קוסי • טופאק אמארו |  |
| אחר | אחר |  |
| ממלכות האינקה | ממלכת קוסקו • אימפריית האינקה • מדינת נאו-אינקה |  |
מאסקפאיצ'ה • דת האינקה
מגיב

מגיבים כמו גופרית (בתמונה), הם חומרי ההתחלה של תגובות כימיות
מגיב או רֵיאָגנט (באנגלית: Reagent) הוא כל חומר המשתתף בתגובה כימית. לרוב מתייחסת המילה לאותו חומר הגורם לתגובה הכימית.
בשימוש נוסף, המילה ריאגנט מייצגת כימיקלים ברמה טהורה מספיק לשימוש בתגובה כימית, אנליזה כימית או ניסוי פיזיקלי. גופי תקינה נוהגים לקבוע את רמת הטוהר הנדרש לחומר מסוים על מנת שייחשב כ"ריאגנט".
בכימיה אורגנית המושג "מגיב" משקף תרכובת או תערובת, בדרך כלל אנאורגנית, או מורכבת ממולקולות אורגניות קטנות, שמטרתה לגרום לשינוי מבוקש בחומר נתון. דוגמה לכך הן תרכובות גריניאר.
בכימיה אנליטית מגיב הוא תרכובת או תערובת המשמשת לגילוי נוכחות או היעדרות של חומר אחר, למשל באמצעות שינוי צבע, או למדוד את הריכוז של חומר מסוים, למשל באמצעות קולורימטר.
ראו גם

תוצר (כימיה)
מספים

| --- | --- |

קרמיקה מספית במוזיאון הארכאולוגי של אוריה
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 חצי האי סלנטו
 שפות
 מספית
מֶסָּפים היו שבט יאפיגי (אנ') שחי במספיה בעת העתיקה הקלאסית. שני שבטים יאפיגים נוספים, הפאוקטים (אנ') והדאונים (אנ'), אכלסו את מרכז וצפון אפוליה בהתאמה. כל שלושת השבטים דיברו מספית, אך פיתחו תרבויות ארכאולוגיות נפרדות עד המאה השביעית לפנה"ס. המספים חיו באזור בעל אותו השם, שהשתרע מלאוקה בדרום-מזרח ועד קאיליה ואגנטיה בצפון-מערב, והשתרע על רוב חצי האי סלנטו. אזור זה כולל את נפת לצ'ה וחלקים מהנפות ברינדיזי וטאראנטו כיום.
החל מהמאה השלישית לפנה"ס, סופרים יוונים ורומיים הבחינו באופן שונה בין האוכלוסייה הילידית של חצי האי סלנטו. לפי סטראבון, השמות יאפיגים, דאוני, פאוסטיאנים ומספים היו יווניים בלבד ולא בשימוש הילידים, שחילקו את סלנטו לשני חלקים. החלק הדרומי והיוני של חצי האי היה הטריטוריה של הסלנטינוי, החל מאוטרנטו ללאוקה ומלאוקה למנדוריה. החלק הצפוני של הים האדריאטי היה שייך לקלברוי והשתרע מאוטרנטו ועד לפנים אגנטיה.
לאחר כיבוש סלנטו על ידי הרפובליקה הרומית בשנת 266 לפנה"ס היטשטשה ההבחנה בין השבטים היאפיגים כאשר הם נטמעו (אנ') בחברה הרומית העתיקה. סטראבון מבהיר שבתקופתו, סוף המאה הראשונה לפנה"ס, רוב האנשים השתמשו בשמות מספיה, יאפיגיה, קלבריה וסלנטינה לסירוגין עבור סלנטו. השם קלבריה עבור חצי האי כולו נעשה רשמי כאשר הקיסר הרומי, אוגוסטוס, חילק את איטליה לאזורים ונתן לכל אזור אפוליה את השם רג'יו II אפוליה אט קלבריה. הארכאולוגיה עדיין עוקבת אחר החלוקה היוונית המשולשת המקורית של שבטים בהתבסס על העדויות הארכאולוגיות.
הערות שוליים

↑  סטראבון, 6.3.5, גאוגרפיקה
↑  Cesare Colafemmina, The Jews in Calabria, 2012, עמ' 1, ISBN 9789004234123
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4269752-9 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה ובנושא רומא העתיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מכלולי האדריכלות הוויקטוריאנית ואדריכלות האר דקו במומבאי

מכלולי האדריכלות הוויקטוריאנית ואדריכלות האר דקו במומבאי (באנגלית: Victorian Gothic and Art Deco Ensembles of Mumbai) הם מקבץ של מבנים בעיר מומבאי (בומביי עד 1996) במדינת מהאראשטרה שבמערב הודו, שהוכרזו אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו בשנת 2018. כל הבניינים מתוארכים לתקופת השלטון הבריטי בתת-היבשת ההודית בין המחצית השנייה של המאה ה-19 למחצית הראשונה של המאה ה-20.
רקע

משנת 1661 הייתה בומביי בבעלות אנגלית, לימים בריטית ומשנת 1668 בידי חברת הודו המזרחית הבריטית. החברה הרחיבה את היישוב שהיה בתחילה קטן למרכז מנהלי ומסחרי ובומביי הפכה לבירת נשיאות בומביי, שבזמן התרחבותה הגדולה ביותר מהמאה ה-19 ואילך נכללו בה חלקים נרחבים מחופי הודו ופקיסטן של היום ועד הים הערבי. לאחר שהבריטים גיבשו את כוחם בהודו, ניצחו את הנסיכים ההודים יריביהם והביסו את המעצמות הקולוניאליות האירופיות היריבות (בפרט צרפת), הפכה בומביי במאה ה-19 ממרכז מסחר מבוצר לאחת הערים הגדולות ביותר בהודו ו"השער של הודו לעולם" (השער להודו) ולא רק מבחינת הסחר, אלא גם במקרים רבים מבחינת התרבות. לאחר ההתקוממות ההודית בשנת 1857 הוסבו הנכסים של חברת הודו המזרחית הבריטית למושבת כתר ואחר כך למעמד של האימפריה ההודית. בשלב שלאחר מכן של האימפריאליזם היה רצון עז למבנים מייצגים שאמורים לסמל את השלטון הבריטי בהודו. שני מושלים עיצבו במיוחד את ההתפתחות העירונית של בומביי: ג'ון אלפינסטון (אנ') (משל 1853–1860) והנרי ברטל פריר (משל 1862–1867). הביצורים הישנים נהרסו עד היסוד בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 והחלקלקה של הביצורים הקודמים הפכה זמינה כקרקע לבנייה. בנוסף, החל אחזור קרקע שיטתי בשנות ה-60 של המאה ה-19 ויושמה תוכנית פיתוח על השטח שהשתחרר.
הרחבה עירונית שנייה במרכז העיר בומביי התרחשה בתחילת המאה ה-20, אז אוחזרו שטחי יבשה גדולים יותר מהים בשנים 1928–1942 כחלק מהתוכנית "Backbay Reclamation Scheme". בסוף 1929 זה היה 5,520 דונם. במקביל, מצא סגנון האדריכלות אר דקו את דרכו אל בומביי. בתחילה נבנו האזורים ממערב ל"אובל מיידן" (Oval Maidan) וצ'רצ'גייט (Churchgate) בסגנון זה, ומשנות ה-40 נבנה גם אזור החוף של מארין דרייב (Marine Drive). השינוי הארכיטקטוני שיקף גם את השינוי החברתי בבומביי, שהיה קשור להופעתו של מעמד ביניים משכיל מערבי, התפיסה החדשה של הפרדת מגורים ועבודה ומגורים בבנייני דירות. לאחר שהודו קיבלה עצמאות בשנת 1947 הגיע סגנון האדריכלות האר דקו בהודו במידה רבה לסופו, מכיוון שראש הממשלה החדש ג'ווהרלל נהרו העדיף את סגנון המודרניזם כאדריכלות מודרנית בהודו.
תיאור

האזור שהוכרז כאתר מורשת עולמית ממוקם בדרום מומבאי ומשתרע על 663.4 דונם עם אזור חיץ סביבו בשטח של 3,787.8 דונם. הוא מורכב מקבוצה של 94 בניינים היסטוריים ומהשטח הירוק הפתוח של אובל מיידן. המבנים בחלקם בסגנון ויקטוריאני של המאה ה-19 ובחלקם בסגנון אר דקו של המחצית הראשונה של המאה ה-20. חלק מהמבנים, שנבנו סביב תחילת המאה, הם ב"סגנון הודי-סרסני" ואחרים, בעיקר מתחילת המאה, הם מהסגנון המכונה אדוארדיאני.
הסגנון הוויקטוריאני או האנגלו-הודי תואם בעיקרו את הסגנון הנאו-גותי האנגלי, עם אלמנטים אדריכליים כמו צריחים, קשתות מחודדות, קישוטים דמוי תלתן, גרגולים וקמרונות. אלמנטים הודיים מסורתיים משולבים בסגנון גותי זה, כולל גגות עם אריחי טרקוטה, מרפסות פתוחות, תבליט דמויות עם גברים עם טורבנים ובתלבושות הודיות, וכו'. חומרי הבנייה ועובדי הבנייה שביצעו את העבודה הגיעו מהודו. בזלת מהדקאן שימשה כחומר הבנייה ואילו אבן גיר מפורבנדר (אנ') בגוג'ראט שימש לאלמנטים ולחזיתות הדקורטיביות. מתחמי הבנייה של אוניברסיטת מומבאי, בית המשפט העליון של בומביי (אנ'), בניין התאגיד העירוני (אנ'), ספריית דוד ששון ותחנת צ'האטראפאטי שיוואג'י (לשעבר תחנת ויקטוריה, אתר מורשת עולמית מאז 2004) נבנו בסגנון אדריכלי זה.
בנייני האר דקו נבנו בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20, על שטח לא מפותח שיובש מהים בשנות העשרים. בזמנו, זה היה הבניין הראשון בסגנון אר דקו בהודו. בטון מזוין שימש כחומר בניין, שחלקו היה משולב עם חומרי בניין מסורתיים כגון לבנים ואבני ריצוף. גם כאן נעשה שימוש באלמנטים הודיים עשויים עץ, שיש ואריחים, וכתוצאה מכך נוצר סגנון המכונה "אינדו-דקו". בנייני האר דקו במומבאי נחשבים לאוסף ה"קוהרנטי הגדול ביותר של מבני אר דקו ממזרח לסואץ".
סגנון ההודי-סרסני (Indo-Saracen style) היה סגנון שהיה פופולרי סביב תחילת המאה ה-20 ובמקביל ניסיון ליצור סגנון "כל-הודי". נעשה שימוש באלמנטים ארכיטקטוניים הודיים (בעיקר אלה מתקופת האימפריה המוגולית) כגון כיפות, ביתני צ'טאר (אנ'), זיזים, מינרטים, ג'אלי (אנ') (סבכות אבן) וג'רוקה (אנ') (חלונות בולטים). דוגמה בולטת לסגנון אדריכלי זה הוא מלון מג'סטיק לשעבר.
הסגנון האדוארדיאני (על שם אדוארד השביעי, שלט בשנים 1901–1910) היה מעין נאו-רנסאנס שהשתמש בחזיתות קלאסיות עם אלמנטים סגנוניים מתאימים (גמלונים מקושטים, עמודים קורינתיים, פילסטרים גבוהים, מוטיבים קלאסיים מעל החלונות). בסגנון זה הוקמו רק כמה בניינים, כולל הסניף במומבאי של הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית של ימינו.
גלריה

בית הקולנוע ארוס (אר דקו)
תחנת ויקטוריה
משטרת מומבאי
שוק קרופורד
בניין התאגיד העירוני
ספריית האוניברסיטה
מגדל השעון רג'אבאי
בית הקולנוע ריגל
הערות שוליים

↑  Victorian Gothic and Art Deco Ensembles of Mumbai in UNESCO List
↑  Supplementary Information
זהר (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  חיי זוהר ארגוב
 בימוי:  ערן ריקליס
 הופק בידי:  מיכאל שרפשטיין עמיתן מנלזון
 תסריט:  אמיר בן-דוד  משה זונדר
 עריכה:  עינת גלזר-זרחין 
 שחקנים ראשיים:  שאול מזרחי דפנה דקל ג'וליאנו מר מנחם עיני גבי עמרני
 מוזיקה:  אביהו מדינה יעקב למאי
 צילום:  אמנון זלאייט
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  מוביט בע"מ
 הקרנת בכורה:  11 בספטמבר 1993
 משך הקרנה:  116 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 פרסים:  הפסקול הטוב ביותר   השחקן הטוב ביותר
 דף הסרט ב־IMDb
 
זהר הוא סרט קולנוע ביוגרפי ישראלי מסוג דרמה מתוסרטת. הסרט זכה ב-2 פרסי אופיר. הסרט בוים על ידי ערן ריקליס ויצא לאקרנים בשנת 1993.
תקציר העלילה

הסרט מספר את סיפור חייו של זוהר ארגוב החל מעלייתו כזמר, כלה בהידרדרותו לסמים ועד למותו בתא המעצר בתחנת המשטרה בראשון לציון. עלילת הסרט מתחילה בשחרורו של ארגוב מהכלא, ממאסר של שנה באשמת אונס, ומסתיימת במותו של ארגוב במעצר. הסרט מכיל גם פלשבקים מילדותו של זהר והשוואה של סיפור הצלחתו ודעיכתו לזה של מנחם בגין.
תקציר העלילה > ההצלחה והנפילה

ארגוב, שעדיין נקרא "זוהר עורקבי", משתחרר מהכלא ולא מצליח להתרגל לרעיון שאין הוא יכול לחזור אל גרושתו, ברכה. זוהר גם לא עקבי במחויבותו כהורה לבנו גילי ארגוב. זוהר מנסה לשכנע את ברכה לשוב ולחיות עמו למרות כישלונם המשותף כזוג. אולם, ברכה לא משתכנעת לשוב אליו.
זוהר חובר ללהקת צלילי העוד והופך לבן טיפוחיו של גיטריסט הלהקה, יהודה קיסר. הוא מוצא אמרגן בשם ראובני, שבקושי מוכן להקליט את שיריו ולא מצליח למכור את הקלטות לדוכני מוזיקת הקלטות שבתחנה המרכזית הישנה. ביוזמת אמרגנו ראובני, נפתח דוכן ממכר מיוחד לקלטות של זוהר ארגוב, וכך, בין השאר, הוא פורץ את הדרך והופך לכוכב מוזיקה מזרחית - מלך הקסטות של התחנה המרכזית.
ארגוב חובר אל אביהו מדינה, מתחיל להופיע בליווית נגן אחד, מרסל, המשמש גם כמעבד המוזיקה שלו והוא הולך ומתעשר. שירו ״הפרח בגני״ שבניגוד ללהיטיו הקודמים פורץ גם למצעדי הפזמונים הכלליים, מוציא את המוזיקה המזרחית מחרם כלי התקשורת. ארגוב מופיע בערב ארגון אמני ישראל לצד הבדרנים המקובלים ביותר וראיון עמו על ערב זה משודר במבט לחדשות, בשעת שיא הצפייה, בתקופה בה היה בישראל ערוץ טלוויזיה בודד. בשיא הקריירה שלו, זוהר שומע ברדיו יום שידורים שלם שמוקדש לג'ון לנון שזה עתה נרצח. זוהר, שזה עתה קיבל דירת פנטהאוס ומכונית מפוארת מהאמרגן שלו, משוכנע שגם כשהוא ימות יהיה יום שידורים לזכרו. (במציאות, יום שידורים כזה לא היה).
אולם, תקופת ההצלחה לא נמשכה לנצח. ארגוב מוצא בקלות שותפות ליחסי מין ושותפים עסקיים, אך חש שכמעט כולם מנסים לנצל אותו. זכרונות ילדות שונים מעיקים עליו, הוא מתמכר לסמים ומתחיל לרדת אט-אט מגדולתו. המעצרים בשל השימוש בסמים פוגעים בשמו הטוב. בהמשך הוא מאחר בקביעות להופעות. בשלב הבא שאיפת האבקות גורמת לו לדלקות כרוניות במיתרי הקול והוא מצליח לשיר רק באולפן. מעט אחר כך, גם כזמר אולפן הוא אינו מצליח לשמור על עבודה יציבה. בסופו של דבר הסמים הפכו אותו למובטל, הובילו אותו לסכסוך עם אמו ואחיו וסבכו אותו, את מרסל, את אביהו מדינה ואת ראובני בחובות כספיים ובהתעסקות לא נעימה עם עבריינים. המשך התדרדרותו של ארגוב מובילה את שותפיו לכפות עליו גמילה בבית מלון באילת. אחרי הגמילה זוהר מעוניין לחזור ולהקליט באולפן כדי להשאיר אחריו חומר מוקלט רב. אולם אמרגנו שצריך להחזיר חובות רבים דוחק בו לשיר בעיקר בהופעות. ארגוב חוזר אל הסמים וחדל שוב מלתפקד.
תקציר העלילה > סצנות אחרונות

ארגוב הגיע לראיון אצל מני פאר וטען כי נגמל מסמים, הגם שניכר עליו כי עדיין השתמש בהם. לפני הראיון הוא כביכול שר אצל פאר את שירו החדש "להיות אדם", אך למעשה הוא רק מזיז את שפתיו לצלילי פלייבק. הראיון נותן תחושה אופטימית של חזרה לתלם. בדרך חזרה לביתו הוא נתקל במארב של סוחר סמים הדורש ממנו את כספו ומכה אותו. הסרט מסתיים כשזהר נתקל בשני שוטרים המוצאים אותו משוטט מבולבל ברחוב. זוהר בדיוק חזר משיחת פרדה עם אשר, בעלה החדש של גרושתו - שיחה בה הוא מבקש מאשר להשגיח על בנו וגרושתו משום שהוא איבד תקווה לעשות זאת בעצמו. זוהר ככל הנראה רצה להתאבד ולאחר שהשוטרים שוקלים שלא לעצור אותו, משום שהוא אדם מפורסם ומוערך, זוהר מנסה לחטוף מאחד השוטרים את אקדחו. מעשה זה הוביל למעצרו.
בעת מעצרו זוהר מתחנן אל השוטר לקבל אדולן. הוא מנסה לשחד את השוטר בשירה ולאיים על השוטר כי יתאבד אם לא יקבל סם זה. השוטר לא מאמין לאיומו של זוהר, ובבוקר למחרת מתגלה בתא המעצר גופתו התלויה.
הרקע וההצלחה

בטקס פרסי אופיר שהתקיים בשנת 1993 (תשנ"ג), זכה "זוהר" ב-2 פרסי אופיר;
הפסקול הטוב ביותר: שהוענק לישראל דור ורבקה יוגב.
השחקן שאול מזרחי זכה בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר".
הרקע וההצלחה > הפסקול

הפסקול של הסרט מכיל שירים של זוהר ארגוב שהקשרם המילולי מתאים למקום בו הם מופיעים. בהופעתו הראשונה של ארגוב עם להקת צלילי העוד הוא מבצע את החידוש המפורסם שלו לשיר "עת דודים כלה". כשדורך כוכבו מושם השיר "סוד המזלות". כשהוא לא מצליח לשיר מול קהל ומתחיל להתבודד מושמעים השירים "עד מתי אלוהי" "בדד". לאחר שהוא מת מושמע "ים של דמעות".
השירה המקורית של ארגוב מושמעת גם כאשר שאול מזרחי, המגלם את דמותו נראה כאילו הוא שר את השירים. מזרחי נבחר לתפקיד זוהר ארגוב במקום מתי סרי שהופיע קודם במחזמר "זוהר" הן משום שסרי רצה לשיר בעצמו והן משום שחזותו של מזרחי דומה יותר לזו של ארגוב.
סצנות שלא נכנסו לקאסט

שתי סצנות לא נכנסו לקאסט, האחת שבמסגרתה המרצדס בה נוהג זוהר עוברת ליד קבוצה בת עשרה מפגינים נגד המשך המלחמה בלבנון, הם מחזיקים שלטים ועליהם מספר הנופלים במערכה וקוראים לבגין ולשרון "רוצחים", זוהר פונה אל חבריו במכונית ואומר "איך הם לא מתביישים לקרוא לבגין רוצח".
הסצנה השנייה: תוך כדי נהיגה רואה זוהר סדקים במראה, דבר המסמל סדקים בקריירה שלו ושל ראש הממשלה בגין.
ביקורות

על תפקידו בסרט זכה שאול מזרחי לביקורות נלהבות, מבקרת הקולנוע אושרה שוורץ כתבה:
משה זונדר ואמיר בן דוד הצליחו ליצור דמות וסביבה באופן אינטליגנטי, אבל מה שמציל את "זהר" מהסטריאוטיפיות והרדידות הוא הכשרון וההתמסרות של שאול מזרחי
,
רובו של פרק זה אינו כולל מקורות או הערות שוליים, וככל הנראה, הקיימים אינם מספקים. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
העיתונות ביקרה את הסרט על כך שהוא, כביכול, מציג את אביהו מדינה כמלאך טוב ואת ראובני כרשע. ראובני אכן מוצג בסרט כאדם נוקשה וזוהר קורא לו בסרט "קמצן", ומטיח בו שהוא "מגדל את חיים משה" על חשבונו של ארגוב. אך קשה לראות בהצגה זו את ראובני כרשע. ראובני נראה בסרט גם כשהוא מתחנן אל סוחר הסמים להניח לארגוב וכשהוא משלם את חובות הסמים של ארגוב ומאפשר לארגוב לגור בדירה חלופית.
ביקורת אחרת שנשמעה על הסרט כמו על המחזמר שלפניו, נשמעה מפי יהודה קיסר, ששיחק בסרט בעצמו. קיסר טען שהן הסרט והן המחזמר עשו פשרה לא מוצלחת בין דמיון ומציאות ושעניין ההתמכרות לסמים רוכך בהם. בפרט טען קיסר, שהעלמת העובדה שהסמים הביאו את ארגוב לאשפוז פסיכיאטרי היא שערורייתית והצגת תהליך גמילה מסמים קשים כתהליך שיכול להתבצע בחדר בבית מלון היא מגוחכת. קיסר הוציא בעקבות הסרט, מיני סדרה תעודית על אודות ארגוב שבה פרטים אלה מופיעים.
למרות הביקורות, הפך הסרט לאחד משוברי הקופות הגדולים והנצפים בישראל והוכתר בשנות התשעים כ"אחד מהסרטים הכי מצליחים בעשור שהיה".
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
שאול מזרחי: זוהר ארגוב
דפנה דקל: ברכה, גרושתו של זוהר
דן בן-ליאור: גילי, בנו של זוהר
מנחם עיני: אביהו מדינה
גבי עמרני: מאיר ראובני, האמרגן של זהר
אמיתי יעיש בן אוזיליו: אמנון, אח של זהר
ג'וליאנו מר: מוריס חבר של זוהר שמדרדר אותו לסמים
דאנה איבגי: בת השכנים
מני פאר: בתפקיד עצמו
דודו דותן: בתפקיד עצמו
יהודה קיסר: בתפקיד עצמו
דני שטג: שוטר. בבית המעצר