stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנשלוס
רקע

אוסטריה הייתה המדינה הגרמנית היחידה שנשארה מחוץ לאיחוד הפוליטי של המדינות הגרמניות השונות שהתרחש ב-1871, אף על פי שפעלו בה ארגונים לאומניים גרמניים מכיוון שרוב האוכלוסייה שמרה אמונים למונרכיה של בית הבסבורג.
רעיון קיבוץ הגרמנים אל תוך מדינת לאום גדולה הועלה מספר פעמים בעבר, החל מהמאה ה-19 בשקיעתה של האימפריה הרומית הקדושה ועד לסיום הקונפדרציה הגרמנית. אוסטריה רצתה להציע את פתרון "גרמניה הגדולה יותר" (Großdeutsche Lösung) לפיה הנסיכויות הגרמניות יהיו מאוחדות תחת הנהגת האוסטרים הגרמנים (ההבסבורגים). פתרון זה יכלול את כל המדינות הגרמניות (כולל האזורים הלא גרמניים באוסטריה), אך פרוסיה תהיה במעמד משני.
מחלוקת זו שלטה בדיפלומטיה הפרוסו-אוסטרית ובפוליטיקה של המדינות הגרמניות במשך אותה תקופה.
הסכסוך המתוקשר הסתיים בשנת 1866 לאחר "מלחמת אוסטריה–פרוסיה" שבה ניצחו הפרוסים את האוסטרים, ובעקבות כך הוציאו את אוסטריה ואת האוסטריים הגרמניים מגרמניה עצמה. המדינאי הפרוסי, אוטו פון ביסמרק, הקים את הקונפדרציה הגרמנית הצפונית, שכללה את רוב המדינות הגרמניות והגדילה עוד יותר את כוחה של פרוסיה. ביסמרק השתמש במלחמת צרפת-פרוסיה כדרך לשכנוע מדינות גרמניות אחרות, כמו ממלכת בוואריה, לעמוד לצד פרוסיה במאבקה נגד האימפריה הצרפתית השנייה. בשל ניצחונה המהיר של פרוסיה, הסכסוך הוסדר ובשנת 1871 הוקמה האימפריה הגרמנית ("קליינדוטש"), המבוססת על הנהגת ביסמרק וממלכת פרוסיה הקדומה, וכללה, מלבד פרוסיה, את כל המדינות הגרמניות זולת אוסטריה.
לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, האימפריה האוסטרית וממלכת הונגריה חיו על פי ריבונות כפולה, תחת השליט פרנץ יוזף הראשון. האימפריה המגוונת הזו כללה קבוצות אתניות שונות, כגון הונגרים, סלאבים אתניים וכן קבוצות כמו קרואטים, צ'כים, פולנים, רוסינים, סרבים, סלובקים, סלובנים ואוקראינים, וכן איטלקים ורומנים שנשלטו בידי מיעוט גרמני.
באימפריה האוסטרו הונגרית התקיימו מתחים בין הקבוצות האתניות השונות. רבים מהאוסטרים הפאן-גרמנים הביעו נאמנות לביסמרק ורק לגרמניה, כדוגמת לבישת סמלים אסורים בבתי הספר באוסטריה ודגלו בפירוק האימפריה הנוכחית כדי לאפשר סיפוח מלא של אוסטריה לגרמניה. אף על פי שאוסטרים רבים הסכימו עם רעיונות פאן-גרמניים, אוסטרים רבים מהם עדיין גילו אמונים למלוכה ההבסבורגית ושאפו לעצמאות אוסטריה. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, הם השתמשו בתעמולה כדי לנסות לכפות על אוסטרים לדרוש את אנשלוס לרייך הגרמני באמצעות סיסמאות כגון "עם אחד, אימפריה אחת, מנהיג אחד".
רקע > הרפובליקה האוסטרית הראשונה, 1918–1934

עם תום מלחמת העולם הראשונה, אוסטריה כבר לא נכללה תחת הניהול הפנימי והאדמיניסטרטיבי של גרמניה,[דרושה הבהרה] מפני שעברו חמישים שנה מאז חתימת "אמנת פראג" שנקבעה בסוף מלחמת אוסטריה-פרוסית של 1866.
לאחר המלחמה, הדעה הרווחת באוסטריה העדיפה במידה רבה לקיים איזושהי ברית עם גרמניה, אך על פי הסכמי השלום נאסר על כך במפורש. האימפריה האוסטרו-הונגרית התפרקה ב-12 בנובמבר 1918, ובאותה שנה הוכרזה אוסטריה הגרמנית כרפובליקה. האספה הארצית הזמנית גיבשה חוקה זמנית, בה נאמר כי "אוסטריה הגרמנית היא רפובליקה דמוקרטית" (סעיף 1) ו"אוסטריה הגרמנית היא יחידה של הרפובליקה הגרמנית" (סעיף 2). משאלי עם במחוזות הגרמניים של הערים טירול וזלצבורג הניבו רוב של 98% ו-99% בעד איחוד עם הרפובליקה הגרמנית.
בעקבות האיסור על סיפוח אפשרי, הצביעו הגרמנים באוסטריה ובגרמניה על הסתירה בעקרון ההגדרה העצמית הלאומית, משום שהוא לא הוענק לגרמנים האתניים (כגון הגרמנים האוסטרים והגרמנים הסודטים) מחוץ לרייך הגרמני.
הסכם ורסאי וחוזה סן ז'רמן (שניהם נחתמו ב-1919) אסרו במפורש על הכללתה הפוליטית של אוסטריה במדינה הגרמנית. צעד זה ספג ביקורת מצדו של הוגו פרויס, המנסח של חוקת רפובליקת ויימאר, שראה באיסור סתירה ביחס לעקרון ההגדרה העצמית של וילסון, שנועד לסייע להביא שלום לאירופה. אולם, לאחר חורבן שהביאה מלחמת העולם הראשונה, חששו צרפת ובריטניה מעוצמה אפשרית של גרמניה גדולה יותר, והחלו להחליש את השלטון הנוכחי. החוקות של רפובליקת ויימאר ושל הרפובליקה האוסטרית הראשונה כללו את מטרת האיחוד, שנתמכה בהרחבה על ידי המפלגות הדמוקרטיות. בשנות השלושים המוקדמות, התמיכה באיחוד אוסטריה וגרמניה גרפה אהדה רבה, והממשלה האוסטרית שקלה איחוד מכסים אפשרי עם הרפובליקה הגרמנית בשנת 1931.
ההתנגדות לאיחוד

אנגלברט דולפוס, קנצלר אוסטריה בין 1932 ל-1934, אשר שאף להקים באוסטריה משטר במתכונת הפשיזם האיטלקי, בתוספת גוון קתולי מובהק, התנגד לסיפוח אוסטריה לגרמניה הפרוטסטנטית ברובה, ובכך עורר את חמתם של הלאומנים הגרמנים והנאצים האוסטרים. ב-1934 פרצה באוסטריה מלחמת אזרחים בעקבות סדרת החלטות פוליטיות מעוררות מחלוקת שהטיל דולפוס ב-1933, דולפוס דיכא את המרד במהרה וערך שינויים רבים במדינה, בין היתר שינה את דגלה וסמלה והפך את אוסטריה מרפובליקה למדינה דיקטטורית, אוסטריה הפדרלית. משאיבד את תמיכת האגף השמאלי, נותר בודד מול הימין הקיצוני, וביולי 1934 נרצח בידי נאצים אוסטרים במהלך ניסיון כושל לתפוס את השלטון, בתמיכתו של הפיהרר, אדולף היטלר.
התהליך המדיני

בכנס מיוחד עם ראשי המדינה וקציניו הבכירים ב-5 בנובמבר 1937, נאם היטלר על צרכיה החשובים של גרמניה: התפשטות מזרחה וכיבוש אוסטריה וצ'כוסלובקיה. אחד מעוזריו של היטלר, הוסבאך, רשם את פרוטוקול הישיבה, המכונה לפיכך "מסמך הוסבאך". המסמך חשף את כוונותיו האמיתיות של היטלר: אוסטריה וצ'כוסלובקיה יהיו היעד העתידי לכיבוש.
בראשית 1938 נפגשו היטלר וקורט שושניג, קנצלר אוסטריה. היטלר דרש משושניג לחתום על הסכם לפיו תשחרר אוסטריה את הנאצים הכלואים בבתי הסוהר, תמסור לידי הנאצים מספר תפקידים בממשלת אוסטריה, תצרף את ארתור זייס-אינקווארט לממשלת אוסטריה כשר הפנים וכשר לביטחון הציבור, תפתח בהכנות לקראת מיזוג כלכלי בין גרמניה לאוסטריה, תמנה שר אוצר פרו-נאצי, ותכריז על המפלגה הנאצית באוסטריה כעל מפלגה חוקית. שושניג ביקש לערוך משאל עם באוסטריה בעניין ההסכם עם גרמניה. היטלר טען ששושניג מפר את הבטחותיו כלפיו, ודרש ממנו להתפטר. שושניג, שחשש מפלישה גרמנית, אכן התפטר, ובמקומו התמנה לקאנצלר ארתור זייס-אינקווארט, מנהיג הנאצים האוסטרים.
אינקווארט, הקאנצלר האוסטרי הנאצי החדש, ביקש עזרה מהיטלר בהשלטת סדר במדינה, וכתגובה, ב-12 במרץ 1938, בשעה 05:30 (שעת הדמדומים קודם לזריחת השמש) פלש צבא גרמניה לאוסטריה. המוני האוסטרים קיבלו את הגרמנים באהדה. בהמשך, באמתלה של ביקור קברי הוריו, היטלר הגיע ללאונדינג שעל יד לינץ, ומשם המשיך לווינה, שם התקבל בידי המונים נלהבים, ונשא נאום בהלדנפלאץ ("כיכר הגיבורים") המרכזית. בניגוד לתכנון מראש, ערך היטלר משאל עם בקרב העם האוסטרי בעניין איחוד שתי המדינות, משאל עם שהיטלר השפיע עליו בעזרת תעמולה וטרור, וזכה לתמיכה כמעט מוחלטת באיחוד. אוסטריה סופחה לגרמניה ללא שפיכות דמים.
משמעות הסיפוח הייתה עצומה. גרמניה התעצמה עד מאוד – כל המשאבים, התעשייה והחימוש האוסטריים עברו לרשותה. האינטרפול, אשר ישב בווינה, נפל לידי היטלר, ולראש הארגון מונה ריינהרד היידריך. אוסטריה הפכה לחלק מהרייך, ובכך הוגשם עוד שלב בחזונו של היטלר, והוא השיג בסיס להמשך כיבושיו. מדינות המערב, בעיקר בריטניה וצרפת, התגלו כמפוחדות ופייסניות, ולא הגיבו בכוח על כיבוש אוסטריה. מכך הסיק היטלר כי הוא יכול להמשיך בתוכניותיו ולכבוש את צ'כוסלובקיה.
לאחר שהונהג שלטון הרייך במדינה, על האידאולוגיה הנאצית שלו, הפכו יהודי אוסטריה קורבן לרדיפות ולהגירה כפויה.
בתחילה הוגדרה אוסטריה כמדינה פדרלית בתוך גרמניה הנאצית ששמה בגרמנית הוא Land Österreich, אולם עם רפורמות מנהלתיות ב-1 במאי 1939 אוסטריה חולקה ל-7 רייכסגאו שנקראו יחד בשם "אוסטמארק". עם זאת, ב-8 באפריל 1942 הוחלט כי השם מזכיר את אוסטריה העצמאית לשעבר וקבוצת הגאו שונתה לשם הגרמני Alpen- und Donau-Reichsgaue, שפירושו ה"רייכסגאוהים של האלפים והדנובה". שטחה של אוסטריה נקרא בשם זה עד כניסת הצבא האדום לשטחה והקמת אוסטריה העצמאית.
תגובות לסיפוח

רוב העולם לא הגיב או מחה על המהלך, זולת מקסיקו – גינוי שבהמשך אוסטריה הנציחה באמצעות מקסיקופלאץ ("כיכר מקסיקו") שברובע השני של וינה. יותר מכך, מדינות רבות אף הכירו בסיפוח בפועל, וכך לדוגמה פליטים יהודים שהגיעו אל ישראל המנדטורית נרשמו בידי הפקידים בתור נתינים גרמניים וילידי גרמניה.
תגובות לסיפוח > בתרבות

המהלך זכה לאזכורים שונים. בעת ששהה בגלות, ברטולט ברכט כתב את המחזה עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי שמתייחס באופן אנלוגי ובדיוני לאנשלוס. בסרטו מ-1940, הדיקטטור הגדול, צ'פלין גם כן איזכר את האנשלוס וחלק ניכר מהסרט הוא סאטירה על המהלכים הדיפלומטיים בין היטלר ומוסוליני טרם האנשלוס, וכן הסיפוח עצמו (סצנת הנאום הידועה מתרחשת לאחר כיבוש "אוסטרליץ'"). הסופר האוסטרי תומאס ברנהרד הוציא ב-1988 את ספרו 'הלדנפלאץ: שני מחזות' שמתייחס לסיפוח כפי שנחווה בידי משפחה יהודית.
מלחמת העולם השנייה ולאחריה

בהצהרת מוסקבה ב-1943 הכריזו בעלות הברית כי הן רואות את הסיפוח של אוסטריה לגרמניה כבטל מעיקרו. בשלהי המלחמה נכבשה אוסטריה על ידיהן לאחר מתקפת וינה בידי הצבא האדום והוכרז בה ממשל צבאי שחולק בין ארבע בעלות הברית בדומה לחלוקת גרמניה וברלין. ב-1955 הוחזרה לאוסטריה עצמאותה בנפרד מגרמניה.
ראו גם

שואת יהודי אוסטריה
לקריאה נוספת

וונשמן קים, הפלישה האוסטרית לדכאו ב-1938 : האנשלוס, בשביל הזיכרון 29 (תשע"ח), עמ' 10–17
כוכבי אריק, הנהלת הסוכנות ומצוקת יהודי גרמניה ואוסטריה מה"אנשלוס" ועד פרוץ מלחמת העולם השניה, דפים לחקר תקופת השואה ג (תשמ"ד) 97-122.
טובה קורצ'ין, החיפוש אחר האמת: השואה בהונגריה ואוסטריה - עובדות ושקרים, פתח תקווה: סטימצקי הוצאה לאור, 2021.
הערות שוליים

↑  טים בוברי, תרגום: כרמית גיא, לפייס את היטלר: צ'מברליין, צ'רצ'יל והדרך אל המלחמה, עם עובד, 2023, עמ' 185, מסת"ב 978-965-13-2964-7
↑  Außenministerium der Republik Österreich, Joint communiqué by Austria and Mexico on the occasion of the 70th anniversary of the Mexican protest against the, www.bmeia.gv.at (באנגלית)
↑  טפסי בקשת אזרחות מנדטורית בארכיון המדינה מכילים פרטים אלו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549230305171  GND: 4129027-6  LCCN: sh96004181  NKC: ph120365 
פתק ההצבעה במשאל העם על האיחוד. העיגול הגדול נועד לסימון "כן" והעיגול הקטן "לא". המצביעים היו צריכים לסמן את בחירתם באופן גלוי לעיני הפקידים הנאצים לשאלה: "האם אתה מסכים לאיחוד-מחדש של אוסטריה עם הרייך הגרמני שהוחלט עליו ב-13 במרץ 1938 והאם אתה מצביע למפלגה של המנהיג שלנו (באותיות גדולות) אדולף היטלר?"
נאצים אוסטרים מאלצים יהודים לקרצף את המדרכה שעליה היו סלוגנים שתמכו בעצמאותה של אוסטריה, זמן קצר לאחר האנשלוס
היטלר מבקר בווינה זמן קצר לאחר האנשלוס, לשמאלו עומד זייס אינקווארט, ראש הנאצים האוסטרים
רייצ'ל מיינר

| --- | --- |

 לידה:  29 ביולי 1980 (בת 44) ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1989 
 בן או בת זוג:  מקולי קאלקין (21 ביוני 1998–2002) 
 פרופיל ב-IMDb
 
רייצ'ל אן מיינר (באנגלית: Rachel Anne Miner; נולדה ב-29 ביולי 1980) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית. היא מוכרת מתפקידה בתור מישל באוור באופרת הסבון "אור מנחה" (אנ') (1991–1995), מתפקידה בתור דני בסדרה "קליפורניקיישן" (2007–2008), ובשל הופעתה בתור מג מאסטרס בסדרה "על טבעי" (2009–2020).
ביוגרפיה

רייצ'ל מיינר נולדה ב-29 ביולי 1980 במנהטן, ניו יורק. היא בתם של הסופרת ובמאית התיאטרון דיאן מיינר ושל הבמאי זוכה פרס אמי והמורה למשחק פיטר מיינר, ונכדתם של הבמאי והמפיק וורת'ינגטון מיינר (אנ') ושל השחקנית פרנסס פולר (אנ').
מיינר למדה בבית ספר התיכון למקצועות הבמה (Professional Children's School) אשר במנהטן, וסיימה את לימודיה בשנת 1998. יש לה אח גדול בשם פיטר מיינר הבן.
בראיון משנת 1993, מיניר ציינה את ג'ודי פוסטר כשחקנית שהכי העריכה, והביעה את התקווה שאולי תהיה לה הזדמנות להתמודד עם מגוון דומה של תפקידים.
קריירה

בין תפקידיה בתיאטרון ניתן למנות תפקידה כג'ניפר בהצגה "Naked Faith: The Way at Naked Angels in New York"‏ (1994), כמרגו ב"יומנה של אנה פרנק" (ברודוויי, 1997), כריבקל ב"God of Vengeance" (סיאטל, 2000) וכסנדי ב"Blue Surge" (שיקגו (2001), ניו יורק (2002).
חיים אישיים

בגיל שבע עשרה, ב-21 ביוני 1998 נישאה לכוכב הסרט "שכחו אותי בבית", מקולי קאלקין. השניים נפרדו ב-2000 והתגרשו לאחר שנתיים ב-2002.
היא צמחונית מגיל תשע. מיינר אובחנה עם טרשת נפוצה ב-2010, מה שגרם לה לעזוב את "על טבעי", ובסופו של דבר לפרוש כמעט לגמרי ממשחק. מאז היא הפכה לתומכת בגיוון של דמויות בעלות מוגבלות.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1990 | אליס | אליס בת ה-12 |  |
| 1997 | הנרי פול | ילדה בספרייה |  |
| 1999 | ג'ו המלך (אנ') | פטי |  |
| 2001 | ילד רע (אנ') | ליסה קונלי |  |
| 2004 | חוף מבטחים (אנ') | איב |  |
| 2005 | Man of God | קארן כהן |  |
| 2005 | Little Athens | אליסון |  |
| 2005 | Guy in Row Five | ג'ייד |  |
| 2005 | Circadian Rhythm | שרה |  |
| 2006 | הצהרה חוקית (אנ') | קאסי דוידסון |  |
| 2006 | Love & Debate | סופיה |  |
| 2006 | הדליה השחורה (אנ') | מרתה לינסקוט |  |
| 2006 | Penny Dreadful | פני דירבורן |  |
| 2007 | The Still Life | רובין |  |
| 2007 | Cult | מינדי |  |
| 2007 | The Blue Hour | ג'ולי |  |
| 2007 | The Memory Thief | מירה |  |
| 2007 | Tooth and Nail | ניאון |  |
| 2008 | Hide | בטי |  |
| 2009 | אפקט הפרפר 3: התגלות (אנ') | ג'נה רייד |  |
| 2010 | Love & Distrust | טרי |  |
| 2011 | 51 | האנה |  |
| 2011 | Life of Lemon | אסתר |  |
| 2012 | In Their Skin | ג'יין |  |
| 2015 | Frank the Bastard | קלייר |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1991–1995 | אור מנחה (אנ') | מישל באוור | 71 פרקים מועמדת פרס אמי לבידור בשעות היום לשחקנית צעירה יוצאת מן הכלל בסדרת דרמה (אנ') (1995) |
| 1990 | Shining Time Station: 'Tis A Gift | ויקי | סרט טלוויזיה של PBS |
| 1995 | American Experience | דמויות שונות | פרק: "The Orphan Trains" |
| 1996 | תיקים באפלה | סוכנת שנפצעה | פרק: "Pusher" |
| 1999 | סקס והעיר הגדולה | לורל | פרק: "Twenty-Something Girls vs. Thirty-Something Women" |
| 2004 | NY-LON | אסטריד | תפקיד ראשי; 7 פרקים |
| 2005 | בונז | מארי קוסטלו | פרק: "The Girl in the Fridge" |
| 2006 | מדיום | אמיליה "ליה" פרסל | פרק: "Lucky in Love" |
| 2006 | CSI | ולארי וייטהול | פרק: "Rashomama" |
| 2006 | ללא עקבות | ג'וליה מרטיק | פרק: "Damage Done" |
| 2007–2008 | קליפורניקיישן | דני | 12 פרקים |
| 2008 | הפחד עצמו (אנ') | צ'לסי | פרק: "The Sacrifice" |
| 2008 | הגומל (אנ') | שרה גיבונס | פרק: "The Eleventh Hour" |
| 2008 | חף מפשע (אנ') | אורי | פרק: "Canyon Flowers" |
| 2009 | CSI: מיאמי | תמי ויטן | פרק: "Presumed Guilty" |
| 2009 | Psycho Girlfriend | מייגן | סדרת רשת; פרק: "The New Girl" |
| 2009–2013, 2020 | על טבעי | מג מאסטרס | 10 פרקים |
| 2009–2010 | The Online Gamer | בת' | סדרת רשת; 2 פרקים |
| 2010 | פשע מן העבר | אנה קולסון | פרק: "Two Weddings" |
| 2010 | הבלתי רגילים | רבקה ג'יסופ | פרק: "No Ordinary Quake" |
| 2010 | Terriers | אלינור גוסני | 2 פרקים |
| 2010 | נשות קבע (אנ') | ג'סמין ויילקס | פרק: "Deadly Force" |
| 2011 | מחשבות פליליות | מולי גרנדין | פרק: "Today I Do" |
| 2011–2012 | ילדי האנרכיה | דון טראגר | 3 פרקים |
| 2020 | שיקגו FIRE | ג'ניפר דייוויס | פרק: "Protect a Child" |
הורים במשרה מלאה

| --- | --- |
כרזת הסרט הורים במשרה מלאה
כרזת הסרט הורים במשרה מלאה
 בימוי:  רון הווארד
 הופק בידי:  בריאן גרייזר
 תסריט:  לואל גנץ באבאלו מנדל
 עריכה:  דניאל פי. הנלי  מייק היל
 שחקנים ראשיים:  סטיב מרטין טום הולס ריק מוראניס מרתה פלימפטון קיאנו ריבס ג'ייסון רוברדס מרי סטינבורגן דיאן ויסט
 מוזיקה:  רנדי ניומן
 צילום:  דונלד מקאלפיין
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  Imagine Entertainment
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2 באוגוסט 1989
 משך הקרנה:  124 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה
 מקום התרחשות:  מיזורי 
 תקציב:  31 מיליון דולר
 הכנסות:  126 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   parenthood
 דף הסרט ב־IMDb
 
הורים במשרה מלאה (באנגלית: Parenthood) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1989, ובו מככבים סטיב מרטין, טום הולס, ריק מוראניס, מרתה פלימפטון, חואקין פיניקס, קיאנו ריבס, ג'ייסון רוברדס, מרי סטינבורגן ודיאן ויסט.
את הסרט ביים רון הווארד על פי תסריט מאת לואל גנץ ובאבאלו מנדל. הסרט מבוסס ברובו על חוויות המשפחה וההורות של הווארד, גנץ, מנדל ושל המפיק בריאן גרייזר שלהם סכום כולל של 17 ילדים. צילום הסרט ברובו התרחש באורלנדו, פלורידה כאשר חלק מהצילומים התרחשו באוניברסיטת פלורידה. הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר, האחד לדיאן ויסט עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר והשני לרנדי ניומן עבור השיר המקורי הטוב ביותר - "אני אוהב לראות אותך מחייכת" (I Love to See You Smile).
עלילה

גיל באקמן הוא איש מכירות נוירוטי אשר מנסה לאזן בין המשפחה לקריירה. כאשר הוא מגלה שלבנו הבכור, קווין, יש בעיות רגשיות וזקוק לטיפול ושגם לילדיו האחרים, לבתו, טיילור, ולבנו הצעיר ג'סטין גם יש בעיות, הוא מתחיל להאשים את עצמו ומתחיל לפקפק ביכולותיו האבהיים. כאשר אשתו, קרן, נכנסת להריון עם ילדם הרביעי, הוא אינו בטוח שהוא יכול לעמוד בכך.
גיל גם כן מתוסכל ומפוחד שהמעמסות הכלכליות של ילד נוסף הופכים אותו ל-"וורקאהוליק" המנוכר שהיה אביו, פרנק. גיל נפתח בפני אביו בנוגע לספקותיו על היותו הורה. פרנק אומר לו שהוא דואג יותר מדי והשניים מישרים את ההדורים כאשר פרנק אומר לו שהחששות על הילדים לעולם אינם נגמרים. כאשר גיל שוכר קאובוי לבוא להופיע ביום ההולדת שלקווין והוא אינו מופיע, גיל מתחפש לקאובוי בעצמו ונכנס לתפקיד.
אחותו של גיל, הלן, היא מנהלת בנק גרושה שבעלה לשעבר אינו מעוניין בקשר עם ילדיה, גארי וג'ולי. גארי, שזה עתה נכנס לגיל ההתבגרות, הוא טיפוס שקט ונחבא אל הכלים. הוא אוהב להתבודד בחדרו עם תיק מנייר מסתורי. תחילה, הלן דואגת שמא התיק מכיל סמים או אלכוהול אך למעשה התיק מכיל פורנוגרפיה.
ג'ולי עדיין בתיכון אך אינה מעוניינת בהשכלה שלה. היא וחברה, טוד, מתחתנים, היא נכנסת להריון וטוד עובר לגור בבית של הלן. כאשר הלן מבקשת מטוד לדבר עם גארי, טוד מצליח לעודד את גארי שהאובססיה שלו עם בנות וסקס היא נורמלית לילד בגילו וגארי שואב עידוד מכך. דבר זה גם מעלה את רמת הכבוד שרוכשת הלן לטוד. בסופו של דבר היא תומכת ביחסים שבין ג'ולי לטוד עד כדי כך שכאשר ג'ולי רוצה להפרד ממנו, הלן מצווה עליה להתמודד עם פחדיה ולתמוך בו.
אחותו השנייה של גיל, סוזן, היא מורה בחטיבת ביניים אשר נשואה למדען בשם נתן. להם יש בת, פאטי. סוזן רוצה עוד ילדים אך נתן מעוניין יותר בהתפתחות הקוגניטיבית של בתם. סוזן נוקמת בנתן כאשר היא מחבלת בדיאפרגמה שלה כחלק מתוכניתה להיכנס להריון בניגוד לרצונו של נתן. היא בסופו של דבר נהיית כל כך מתוסכלת שהיא עוזבת אותו. נתן מגיע בסופו של דבר לאחד מהשיעורים שלה ושר לה סרנדה כדי לזכות בה בחזרה ומבטיח לה שהוא ישתנה. סוזן מסכימה לחזור הביתה.
לארי, אחיו של גיל, הוא הכבשה השחורה של המשפחה אך האהוב ביותר על פרנק. במקום להסתדר עם קריירה, הוא נסחף בחייו בנסיונותיו להשיג כסף קל באמצעים מפוקפקים. הוא מופיע עם בנו, קול, ומבקש להלוות כסף מאביו. במהרה מתברר שלארי זקוק לכסף כדי להחזיר את חובותיו מהימורים אחרת הוא עלול לשלם בחייו. פרנק מתאכזב ממנו אך עדיין מנסה לעזור. פרנק מסרב להוציא אותו לגמרי מכלל צרה אך מציע ללמד אותו את העסק המשפחתי כדי שזה יוכל להחליף אותו כדי שיוכל לצאת לפנסיה ולהשתמש בהכנסות כדי לשלם את חובותיו. במקום זאת, לארי מציע תוכנית אשר מכריחה אותו לצאת לצ'ילה ופרנק מסכים לשמור על קול.
המשפחה מתאחדת בבית החולים כאשר הלן יולדת בת. פרנק מחזיק בנכד, קול. טוד וג'ולי ביחד עם בנם. סוזן בהיריון וגיל וקרן הם כעת הורים לארבעה.
דמויות

גיל באקמן (סטיב מרטין)
הלן באקמן (דיאן ויסט)
קרן באקמן (מרי סטינבורגן)
פרנק באקמן (ג'ייסון רוברדס)
נתן האפנר (ריק מוראניס)
לארי באקמן (טום הולס)
ג'ולי באקמן (מרתה פלימפטון)
טוד היגינס (קיאנו ריבס)
סוזן באקמן-האפנר (הארלי קוזאק)
מרילין באקמן (איילין ריאן)
גארי באקמן-לאמפקין (חואקין פיניקס)
סבתא (הלן שו)
קווין באקמן (ג'ייסון פישר)
ג'ורג' באומן (פול לינקה)
טיילור באקמן (אליסון פורטר)
קול באקמן (אלכס בוראל)
גיל באקמן בצעירותו (מקס אליוט סלייד)
הערות שוליים

↑  נתוני מכירות עבור הורים במשרה מלאה. אוכזר 18 בפברואר 2017.
↑   "הורים במשרה מלאה", במסד הנתונים Box Office Mojo (באנגלית)
רצח נאוה אלימלך

רצח נאוה אלימלך הוא מעשה רצח בלתי מפוענח של הילדה נאוה אלמלח בת ה-11 (ילידת 1970), תושבת בת ים, שבוצע בישראל בשנת 1982.
שם המשפחה שובש בתקשורת מ"אלמלח" ל"אלמליח" ול"אלימלך", והשם "נאוה אלימלך" השתרש בתקשורת ובציבור כשם המזוהה עם הפרשה.
הרצח

נאוה אלמלח בת ה-11, שהייתה בת הזקונים במשפחה של ארבעה ילדים של מזל ומכלוף אלמלח, יצאה בצהרי שבת, 20 במרץ 1982, מבית הוריה שבבת ים הממוקם ברחוב רמב"ם 15 לבית חברתה, שנמצא במרחק כ-300 מטר מביתה. היא השאירה פתק להוריה בזו הלשון: ”לאמא ואבא ולכל המשפחה. אני הולכת לטלי. אל תדאגו, אני אחזור הביתה. אני אוהבת אתכם מאד”. אחותה הגדולה אפרת הייתה האחרונה שראתה אותה בחיים.
לאחר שהתברר כי לא הגיעה לבית חברתה, החלו החיפושים אחריה. תחילה בידי בני משפחתה, והחל ממוצאי השבת בהשתתפות צוות משטרתי. ביום העשירי לחיפושים ב-30 במרץ 1982 מצא מתעמל בחוף הים בהרצליה את ראשה של נאוה, ארוז בשקית פלסטיק. חלקי גוף נוספים שלה, גם הם בשקיות קשורות, נתגלו סמוך לחוף תל-ברוך שבצפון תל אביב. פתולוג שבדק את חלקי הגופה קבע כי הרצח וביתור גופתה של אלמלח בוצעו עוד ביום היעלמה. הרצח ומציאת הגופה זעזעו את תושבי ישראל. נאוה אלמלח הובאה לקבורה בבית העלמין "הדרום" (חולון - בת ים).
חקירה

לאחר הרצח הקימה המשטרה צוות חקירה מיוחד שמנה כ-40 חוקרים ובלשים, פעל חודשים אחדים, והוגדר כ"גדול ביותר בתולדות משטרת ישראל". החקירה הוגדרה כ"סבוכה במיוחד", משום שלא היה בידי החוקרים קצה חוט באשר לזירת הרצח וכלי הרצח. הצוות זימן לחקירה עשרות חשודים ברמות שונות, אולם לא הצליח לפתור את הפרשה. כלבי גישוש משטרתיים שהריחו את חולצתה של אלמלח, הובילו לביתו של תושב בת ים בשם דוד לוי. לוי היה בעל רקע פלילי ואף ריצה עונש מאסר קודם לכן. נערך חיפוש משטרתי בביתו והתגלו בו תמונות של קטינות, בהן נאוה, וילדות נוספות מבית הספר "גורדון" בבת ים. לוי הורשע בפדופיליה וריצה עונש מאסר.
במסגרת החקירה, נשלחו חלקים מגופתה של הנרצחת למעבדה בלונדון, בניסיון לזהות את הכלי שבו בוצע הרצח. ביוני 1983 הודעה המשטרה כי חקירת הרצח נתקלה במבוי סתום.
בשנת 1998 עצרה המשטרה את עמוס ויהודה שלף כחשודים במעשה, אך שחררה אותם מחוסר ראיות. יהודה שלף טען שפרודתו העלילה עליהם ותבע את טיהור שמו.
ציפורה רימר, פרהפסיכולוגית שעסקה בניסיון פענוח הפרשה, נכשלה בניסיונה. לאחר מכן נחשף כי בעברה הרשעות קודמות במעשי מרמה והונאה.
חקירה > חשד לפיגוע על רקע לאומני

בינואר 1983 נעצר ערבי, תושב עזה, בחשד שביצע את הרצח, אולם חקירתו לא העלתה דבר והוא שוחרר מחוסר ראיות. זמן קצר לאחר מכן קבע הרמטכ"ל דאז רפאל איתן, שהמעשה בוצע על רקע לאומני כמבחן כניסה לארגון טרור. קציני משטרה, בהם המפכ"ל אריה אבצן, הביעו הסתייגות מדבריו. ניצב יחזקאל קרתי שהיה אמון על אגף החקירות, קבע כי אין כל יסוד בדבריו של רפאל איתן.
ב-31 בדצמבר 2001 התראיין יצחק גטניו, קצין שהיה בצוות החקירה המקורי של הרצח, לגלי צה"ל. הוא חשף שלאחר דברי רפול על הרצח, מצא גם השב"כ ראיה תומכת: ערבי שנכלא על עבירות פליליות ושיתף פעולה עם השב"כ, העביר למפעילו מידע על הרצח. לדבריו, מחבל שחלק איתו את תאו סיפר לו שהוא הרוצח של אלמלח. אותו מחבל שמשתף הפעולה סיפר עליו כבר שוחרר בינתיים ליהודה ושומרון, ומשם ברח לירדן. בדיקת החוקרים העלתה שהוא אכן היה ב-20 במרץ בשכונה בה נעלמה הילדה, ועבד שם במכולת. ככל הידוע, המחבל לא נחקר בנוגע לרצח על ידי אף גורם. בשנת 2001 מת במקום מושבו בירדן.
חידוש החקירה

ב-4 באוגוסט 2019 פורסם כי המשטרה, באישור בית המשפט, הוציאה את גופתה של אלמלח מקברה לצורך ביצוע הליכי חקירה נוספים. צו איסור פרסום הוצא על התקדמות החקירה.
ב-28 באוגוסט 2019 החזירה המשטרה למשפחתה את זוג העגילים שלה.
במסגרת החקירה, נחקרו האחים שלף בשנית.
הערות שוליים

↑   עודד שלום, מאיר תורג'מן, "יש לי פחד כזה שאולי הוא היה בידיים שלנו ופיספסנו אותו", באתר "ידיעות אחרונות", 8 באוגוסט 2019
↑  השיבוש "אלמליח" הופיע בעיקר בהתחלה: בחיפוש אחר הנעדרת, בעבודת המשטרה עד לזיהויהּ ובסיקור שלב זה בעיתונים ובטלוויזיה. לעומתו, השיבוש "אלימלך" מופיע ברובו המוחלט של הסיקור התקשורתי לפרשה, מתחילתה או מעט אחר כך, ועד לכתבות בנושא מהעשור השני של המאה ה-21. לעיתים ניתן למצוא את שני השיבושים זה לצד זה באותה כתבה.
1 2  צילום קברה של נאוה אלמלח, אתר חמ"ל, 4 באוגוסט 2019. ניתן לראות כי השם על הקבר הוא "נאוה אלמלח", ועל מעין-אגרטל המחובר לקבר מופיע "אלימלך". בצילומים אחרים האגרטל אינו מופיע ונראה כי הוסר, ראו למשל בצילומי כתבה מ-2019: גלעד מורג ואיתי בלומנטל, רצח נאוה אלימלך: זוג עגילים נמסר למשפחתה, באתר ynet, 28 באוגוסט 2019.
↑  ראובן שפירא, "מעולם לא נתקלנו בפשע כה מזעזע", דבר, 30 במרץ 1982, המשך
↑  מזל מועלם, תזכורת: 4 ילדים נעלמו באותו אזור, אורן הוא החמישי, מעריב, 3 במאי 1989
↑  קברה של נאוה אלמלח בבית הקברות דרום (חולון - בת ים), באתר BillionGraves. נדרש זיהוי כדי לצפות בחלק מהמידע.
↑  ראובן שפירא, סיכוי קלוש למציאת הרוצחים, דבר, 23 בדצמבר 1983, עמ' 15
↑  איה אורנשטיין, למה פרש רב-פקד וולף, מעריב, 21 בפטמבר 1984, עמ' 20
↑  אילן בכר, הסקוטלנד-יארד סייע למשטרה בחקירת רצח הדס קדמי, מעריב, 3 בדמצבר 1985, עמ' 2
↑  קרתי: חקירת רצח נאוה אלימלך נתונה במבוי סתום, דבר, 8 ביוני 1983, עמ' 2
↑  ראובן שפירא, כוח על-טבעי או סתם הונאה, דבר, 4 בפברואר 1983, עמ' 18
↑  האם הושגה פריצת דרך בפענוח רצח נאוה אלימלך, דבר, 20 בינואר 1983, עמ' 4
↑  ראובן שפירא, המשטרה מסתייגת מדברי "רפול", דבר, 20 במרץ 1983, עמ' 3; איבצן: אין מידע על רוצחי נאווה אלימלך, שם, 25 במרץ 1983, עמ' 2
↑  אלי סניור, התפתחות דרמטית בחקירת רצח הילדה ב-1982: גופת נאוה אלימלך הוצאה מהקבר, באתר ynet, 4 באוגוסט 2019
↑  גלעד מורג ואיתי בלומנטל, רצח נאוה אלימלך: זוג עגילים נמסר למשפחתה, באתר ynet, 28 באוגוסט 2019
↑  מור שמעוני,אלון חכמון, ‏רצח נאוה אלימלך: עמוס שלף שנחשד בעבר במעורבות בפרשה זומן לחקירה, באתר מעריב אונליין, 29 באוגוסט 2019
דוקטרינת יעקב

"דוקטרינת יעקב" (בלטינית: Doctrina Iacobi nuper baptizati; "הדרשה של יעקב המומר החדש") הוא ספר פולמוסי מהמאה ה-7 שנכתב בשפה היוונית, ככל הנראה בארץ ישראל.
הספר מתעד כביכול דיון שנערך בקרתגו ביום 13 ביולי 634, בין יהודי בשם יעקב שנאלץ להמיר את דתו לנצרות לבין יהודים שלא המירו את דתם, ובו מופיעים נימוקיו של יעקב בזכות ההתנצרות. הספר דן באימפריה הביזנטית במלחמתה בצבא הערבי-מוסלמי וכיבוש הפרובינציות המזרחיות של האימפריה. הספר משתמש בדימויים נוצריים השאובים מספר דניאל על פי הפרשנות האסכטולוגית-אפוקליפטית הנוצרית, במטרה לשלב את האירועים שבמהלכם איבדה הנצרות את השליטה במקומות הקדושים שבארץ ישראל בחזון אחרית הימים.
הספר מציג תמונה מוקדמת של הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל, העומדת לעיתים בסתירה להיסטוריוגרפיה המוסלמית.
לקריאה נוספת

Kaegi, Walter E. Byzantium and the Early Islamic Conquests, Cambridge, 1992.