stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אחוות תורה
הקמת הרשת

הרשת הוקמה בבני ברק בשנת 2011 בידי הרב דוד לייבל כרשת כוללים ונקראה על שם הרב שלמה איגר (שהיה ידוע שעסק במסחר). כדי לתת פתרון לתופעה בה בוגרי ישיבות מקרב המגזר החרדי שיצאו ללימודים מקצועיים ולשוק העבודה התנתקו לחלוטין מלימודי גמרא ויהדות.
בהמשך על מנת לתת פתרון לתופעה בה בוגרי ישיבות מקרב המגזר החרדי שיצאו ללימודים מקצועיים ולשוק העבודה מרגישים לא רצויים ולא שייכים למסגרות הקהילתיות הקיימות, יזמה הרשת ששינתה את שמה ל"אחוות תורה" הקמת קהילות מותאמות לחרדים העובדים בישראל ומעטפת תמיכה וליווי לקהילות שמעוניינות להצטרף לרשת.
פעילות

הרשת כוללת כ-62 קהילות המותאמות לאורח החיים של החרדי העובד ופרוסות בריכוזים החרדיים בכל רחבי הארץ. בקהילות אלו מתקימות מסגרות לימוד ושיעורים בגמרא, הלכה ומחשבת ישראל. ופעילויות שונות.
אחוות תורה מסמיכה לכל קהילה 'ראש קהילה' מטעמה העובר הכשרה מקצועית מיוחדת על ידי 'אחוות תורה' ועוסק בגיבוש ופיתוח הקהילה וארגון אירועים ופעילויות.
הרשת עורכת לעיתים קרובות גם אירועי הוקרה לנשות חברי הקהילה.
הרשת גם מוציאה עלון שבועי בשם "אחוותא", ובו דברי תורה, עדכונים שונים ועוד.
בשנת תשפ"ג פתחה תנועת אחוות תורה מחלקה חינוכית.
פעילות > שיתופי פעולה

אחוות תורה בשיתוף פעולה עם טנא - זרקור מייעצים ומלווים קהילות סטודנטים חרדים ברחבי הארץ.
לאחוות תורה שיתוף פעולה גם עם ארגון 'תוצרת הארץ' בהקמת מסגרות מותאמות לסטודנטים חרדיים.
פעילות > אירועים ציבוריים

מדי שנה הרשת עורכת ועידה שנתית לכל חברי הקהילות. בשנת תשע"ח (2018) נערכה הוועידה בבנייני האומה, ובה נשא הרב דוד לייבל נאום שכונה בתקשורת החרדית כ"נאום השבטים החרדי".
הערות שוליים

↑  יוני גבאי, קהילת 'אחוות תורה' מתרחבת: הרב מנחם מנדל שפרן מצטרף לנשיאות הארגון לצד הרב דוד לייבל, באתר כיכר השבת, ‏1 במאי 2024
↑  אודות, באתר אחוות תורה
↑  מוטי משי, נשות לומדי ‘אחוות תורה’ נהנו מערב ייחודי, באתר לדעת, ‏ט"ו טבת התש"פ
↑  קובעות עיתים: נשות לומדי 'אחוות תורה' נהנו מערב ייחודי, באתר בחדרי חרדים, ‏י"ז טבת תש"פ 14/01/2020
↑  כיכר השבת, ‏העובד צריך את האברך והאברך צריך את העובד • נאום השבטים החרדי, באתר כיכר השבת, 2 ביוני 2018
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית ספר 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 
 קואורדינטות:  31°47′08″N 35°12′56″E﻿ / ﻿31.785555555556°N 35.215555555556°E﻿ / 31.785555555556; 35.215555555556
 he
 
ילדות בחצר בית הספר של המיסיון האנגליקני - תחילת המאה ה-20, תמונה מאוסף הקונגרס
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני היה בית ספר נוצרי מסיונרי לבנות יהודיות שהוקם בעיר העתיקה בירושלים באמצע המאה ה-19, ועבר לאחר מכן למבנה בקצה רחוב הנביאים (כיכר הדוידקה), בסמוך לבית החולים של המיסיון האנגלי. בית הספר נסגר בשלהי תקופת המנדט הבריטי. מבנה בית הספר נהרס בשנת 1961, ובמקומו נבנה מלון המרכז (מלון 'פרימה פאלאס').
החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים

"החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים" הוא ארגון מיסיונרי שהוקם ב-15 בפברואר 1809 בלונדון שבבריטניה, ומטרתו הייתה לשכנע יהודים להמיר את דתם לנצרות הפרוטסטנטית. לצורך מטרה זאת הקים הארגון את בית החולים של המיסיון האנגלי שפעל בירושלים בין השנים 1843–1948. בתחילה בעיר העתיקה והחל מ-1897 ברחוב הנביאים בירושלים, ובסמוך לבית החולים הוקם בית ספר מיסיונרי לבנות יהודיות.
רקע היסטורי > המוסד לנשים יהודיות

פעילותו של ארגון המיסיון האוונגלי החלה בירושלים עוד בתוך חומות העיר העתיקה ובשנת 1848 הוקם המוסד לנשים יהודיות (The Jewesses Institution). המוסד הוקם על רקע האבחנה של אנשי המיסיון כי מעמדן הנחות של נשים במזרח התיכון הופך אותן למטרות נוחות יותר לפעילות מיסיונרית. יוצאות מן הכלל הזה היו נשים יהודיות שהיו מטרות קשות יותר לפעילות מסיונרית, בגין העובדה שבקהילות יהודיות היה נהוג להשיא את הנשים בגיל מוקדם, ומאחר והחינוך הניתן לנשים יהודיות כלל לימוד קרוא וכתוב ולימודי יהדות בסיסים.
רקע היסטורי > פעילות בית הספר בעיר העתיקה

המוסד לנשים יהודיות הוקם ביוזמת מיסיונרית בריטית בשם קרולין קופר Caroline Cooper) 1806–1859) ופעל כמוסד ייחודי פרטי קטן במשך כעשור. בשנת 1859, זמן קצר לפני פטירתה של קרוליין קופר, הועבר המוסד לידי החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים. הארגון המיסיונרי מינה מנהלת מטעמו לעמוד בראש המוסד והרחיב את פעולתו.
עיקר פעילותו של בית הספר והסוואה לפעילותו המיסיונרית היה בית ספר מקצועי שבו למדו הנשים מלאכות פשוטות כגון ריקמה ותפירה ועד מהרה הוקם גם בית ספר לנערות יהודיות. חלקן שהו במוסד על בסיס של פנימייה וחלקן התחנכו במקום על בסיס אקסטרני. לאחר שפעילות המוסד גדלה, הועברה הפנימייה למבנה נפרד מבית הספר. בית הספר הפעיל "בזאר" - יוזמה קטנה שכללה העסקה של נשים יהודיות במלאכות יד ומכירת התוצרת במקומות שונים בארץ ישראל ובחו"ל.
בספר משנת 1891 מספר

נוסע על המוסד:
"במוסד זה 32 נערות יהודיות מתגוררות ומולבשות ורבות אחרות לומדות ואוכלות. בשני בתי הספר הנצרות נלמדת."
ומיסיונר בשם צ'ארלס פרדריק דרייק מספר בספרו משנת 1877 הסוקר פעילות מסיונרית ענפה בארץ ישראל וירושלים
:
"המוסד לנשים יהודיות בו נמצאים בית ספר לנערות וחדר עבודה בו תעסוקה בתפירה ניתנת לנשים עניות, ובאותו זמן לימודי דת מועברים להן.
רקע היסטורי > הקמת בית הספר בעיר החדשה

בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 הגיעו פעילי "החברה הלונדונית" למסקנה כי המבנים בעיר העתיקה צרים מלהכיל את פעילות המוסד, והוחלט להעביר אותו לאתר מחוץ לחומות. עוד בשנת 1862 רכשה "החברה הלונדונית" שטח אדמה הצמוד לבית החולים של המיסיון האנגלי, שטח ששימש עד אז כאתר נופש לאנשי המיסיון, בעיקר בחודשי הקיץ.
רקע היסטורי > הקמת בית הספר בעיר החדשה > תיאור המבנה

מלאכת תכנון והקמת הבניין נמסרה לאדריכל קונרד שיק. המבנה הוקם בין השנים 1891 ל 1893. והוא כלל בית דו קומתי בתוכנית סימטרית. במרכז המבנה ניצבה כניסה מרכזית בולטת שצורתה כמגדל פעמונים וכיפה. משני צדדי הכניסה אגפים זהים בצורתם. בקומה העליונה של האגפים נבנתה מרפסת מקורה. חלונות המבנה הפונים מערבה היו שקועים אל תוך קירות המבנה וקשתות אבן מעליהם.
אבן הפינה הונחה בשנת 1891 ובית הספר פתח את שעריו ביום ה 3 בנובמבר 1892. בטקס הפתיחה השתתפו הקונסול של ארצות הברית הקונסול של אוסטריה וכן הרופא ד"ר מקס סנדרצקי.
רקע היסטורי > הקמת בית הספר בעיר החדשה > פעילות בית הספר

בניית המבנה הושלמה סופית בשנת 1893 ובשנת 1897 למדו בו ארבעים וחמש בנות יהודיות בתנאי פנימייה, ועוד עשרים ושבע נערות יהודיות למדו בבית הספר האקסטרני. רמת החינוך בבתי הספר של המיסיון נחשבה לגבוהה, ובתקופת המנדט הבריטי, משהתפתחה רשת של בתי ספר ממלכתיים ממשלתיים[דרוש מקור] ששמו דגש על חינוך בעל דגש חילוני, גדל הביקוש לבתי ספר אלו שהציעו רמה אקדמית גבוהה יותר (על פי רוב) מאשר בבתי הספר היהודיים. על מנת שלא לעורר חשד בנוגע לפעילות המיסיונרית בבית הספר, ולנסות להפיס את מנהיגי הציבור היהודי, הוגשו בבית הספר ארוחות כשרות.
ניתן לומר כי פעילות האגודה צלחה באופן יחסי. בחמישים שנות קיומו של המוסד למדו בו שבע מאות שבעים וארבע בנות בגילאים שונים, מתוכן מאה שבעים ושתיים המירו את דתן.
בית הדגל

לקראת תום ימיו של המנדט הבריטי הועבר הבניין לרשות ממשלת המנדט, ושימש כתחנת משטרה ומעון שוטרים של המשטרה הניידת. בסוף נובמבר ותחילת דצמבר 1946 הגיבו השוטרים בבניין למתקפות עליהם בירי של אלפי כדורים ללא אבחנה שחדרו לבתים רבים בסביבה וגרמו לנפגעים ולנזק. בעקבות זאת דרשו התושבים באזור לפנות את המשטרה מהבניין, אולם דרישתם לא נתקבלה. בפברואר 1947, עם הקמת אזורי הביטחון הנוספים בירושלים, הורחב גם אזור ההגנה של המשטרה בבניין. ביולי 1947 אירע אירוע שלישי של ירי ללא אבחנה מהבניין אל הסביבה ובהמשך אירעו אירועים נוספים. בתחילת פברואר 1948 החלה משטרת המנדט בהקמת משטרות יהודיות וערביות נפרדות בירושלים, לקראת סיום המנדט. הצעת היהודים לשכן את המשטרה היהודית בבית הדגל נדחתה. אולם לאחר כשבועיים, לאחר הפיגוע ברחוב בן-יהודה, התפתחו קרבות ירי בין יהודים, ערבים ובריטים במרכז ירושלים. שוטרים בריטים ירו על אוטובוס מבניין מעון השוטרים, הרגו נוסעת ופצעו נוסעים נוספים. אנשי לח"י תקפו את מעון השוטרים ואלו עזבו את הבניין. למחרת, הגיעו השוטרים לבניין, פינו את הציוד שלהם והעבירו את הבניין לידי המשטרה היהודית שהניפה על הבניין דגל ישראל, במסגרת פינוי כולל של הבריטים ממרכזי אוכלוסייה יהודית. מאז דבק בבניין השם "בית הדגל". לפי הדיווח בהמשקיף, הדגל שהונף על הבניין היה הדגל שהתנוסס על מועדון בית"ר בירושלים עד שבית"ר הוצא אל מחוץ לחוק.
עם סיום המנדט, פעל במבנה מטה משטרת ירושלים העברית. ב-16 באוגוסט 1948, כאשר משטרת ירושלים אוחדה עם משטרת ישראל, נערך במקום טקס השבעתם של השוטרים. לאחר מכן שימש המבנה לשיכון חיילים. לאחר שבית החולים הדסה הר הצופים פונה ומחלקותיו פוזרו בבניינים שונים בירושלים, רובם במבני בית החולים של המיסיון האנגלי, הורחב בית החולים גם לבית הדגל. בסוף ינואר 1949 קיימה הדסה במבנה את טקס סיום הקורס הראשון לריפוי בעיסוק וכן ארחה במבנה את תערוכת סיום הקורס. ב-31 במאי 1949 נחנך הבניין כבית חולים, בהשתתפות שר הבריאות. בקומה השנייה שוכנו שתי מחלקות פנימיות ובקומה הראשונה שכן מכון רנטגן, מחלקה אורתופדית, מחלקת אף, אוזן גרון, מעבדות ומחסנים.
המבנה שימש את "הדסה" עד לשנת 1961 ואז הועברו רוב מחלקות האשפוז לבית החולים הדסה עין כרם. המבנה נמכר ליזם פרטי, ונהרס בשנת 1966. תחילה הייתה כוונה לבנות עליו בית דירות שייקרא בית הדגל, אולם בגלל המיתון שונו התוכניות ובינואר 1966 אושר להקים על הקרקע בית מלון, שלימים נודע בשם "מלון המרכז".
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, רחוב הנביאים שכונת החבשים ושכונת מוסררה, 2000 (כתר הוצאה לאור והוצאת יד יצחק בן-צבי).
ש' אבן אור, י' ביבר, בלב ירושלים – אתרים ברחוב יפו וברחוב נביאים ירושלים תשמ"ט.
י' בן אריה, עיר בראי תקופה, א-ב, יד בן צבי, ירושלים תשל"ז-תשל"ט.
ד' קרויאנקר, אדריכלות בירושלים הבנייה האירופית-נוצרית מחוץ לחומות 1855-1918, כתר, מכון ירושלים, ירושלים 1987.
ד' קרויאנקר, רחוב של ניגודים – רח' הנביאים', עת־מול, כה 6 (אלול תש"ס)
הערות שוליים

↑  Yaron Perry, British Mission to the Jews in Nineteenth-century Palestine Routledge, 2003 page 112
↑  Greensboro : Thomas Brothers Groome, P. L, Rambles of a southerner in three continents
↑  P. L. Groome,  Thomas Bros, Rambles of a southerner in three continents ..., Greensboro : Thomas Brothers, 1891
↑  , London : R. Bentley C.F.T. Drake, The literary remains of the late C.F.T. Drake
↑  Charles Frederick Tyrwhitt Drake, The literary remains of the late C.F.T. Drake, London : R. Bentley, 1877
↑  The History of the London Society for Promoting Christianity Amongst the Jews: From 1809 to 1908, page 548
↑  ש' ספיר, 'מקורות חברות המסיון האנגליקני שפעלו בירושלים ובארץ ישראל במאה הי"ט', קתדרה, 19 (תשמ"א) עמוד 74
↑  דבר היום, דבר, 4 בדצמבר 1946
ירושלים דורשת להוציא את המשטרה הניידת מהמרכז, הצופה, 9 בדצמבר 1946
↑  אצל סגן נציב המחוז, דבר, 8 בדצמבר 1946
דורשים להעביר את מרכז המשטרה הניידת, הצופה, 8 בדצמבר 1946
↑  היקף הנזק בירושלים, המשקיף, 8 בדצמבר 1946
↑  ועד הקהלה בירושלים על תלאות היישוב היהודי, דבר, 30 בדצמבר 1946
↑  מוסיפים לבתר ולבצר את ירושלים, דבר, 9 בפברואר 1947
↑  אחרי ליל בלהות - עוצר לילה בירושלים, דבר, 22 ביולי 1947
↑  כוחות הצבא בירושלים המטירו אש במוצ"ש במשך 40 דקות רצופות, המשקיף, 16 בנובמבר 1947
↑  הופסק הקשר בין חלקי העיר השונים, המשקיף, 2 בינואר 1948
↑  רק השבוע יתחילו בגיוס שוטרים יהודיים, המשקיף, 9 בפברואר 1948
↑  עוד 2 יהודים נהרגו בידי האנגלים, דבר, 23 בפברואר 1948
↑  ליל אימים בירושלים - לאחר זוועת הפיצוץ, המשקיף, 23 בפברואר 1948
↑  דגל עברי על מעון השוטרים ברח' הנביאים, דבר, 24 בפברואר 1948
↑  פינוי שלאחר הפשע, על המשמר, 24 בפברואר 1948
↑  דגל בית"ר הונף על תחנת המשטרה במחנה יהודה, המשקיף, 24 בפברואר 1948
↑  הוגבר הגיוס למשטרה, דבר, 25 בפברואר 1948
↑  שלמה נגר, משטרת ירושלים בתקופת המעבר משלטון המנדט למדינת ישראל בשנים 1948-1947, עלי זית וחרב, י"ד (2014)
↑  בית חדש לאישפוז חולים, דבר, 31 במאי 1949
↑  הדסה מרחיבה פעולתה, הצופה, 21 בדצמבר 1948
↑  סיום הקורס הראשון לריפוי בעיסוק, על המשמר, 31 בינואר 1949
↑  תערוכת ריפוי בעיסוק, על המשמר, 30 בינואר 1949
↑  נפתח בית חולים, חרות, 1 ביוני 1949
↑  בית חולים הדסה ד' נפתח בירושלים, הצופה, 5 ביוני 1949
↑  נח זבולוני, מחלקות הדסה למרכז החדש, חרות, 6 בדצמבר 1961
↑  לכל אחד דירה בגד, דבר, 17 באוקטובר 1965
↑  יהודה האזרחי, דחפור בא לירושלים, מעריב, 19 באוגוסט 1966
↑  מרכז התפוצות - מלון סוג א' לתיירים דתיים יוקם בבירה, מעריב, 24 בינואר 1966
↑  נחום ברנע, פרוש, דבר, 8 בדצמבר 1972
התקופה בה שימש הבניין כחלק מבית חולים הדסה
שוטרי ירושלים צועדים בחזית בית הדגל, במהלך טקס השבעתם למשטרת ישראל, 16 באוגוסט 1948. צועד בראש הסמל חיים תבורי, לימים המפכ"ל השישי של משטרת ישראל.
ראג'פוטים

| --- | --- |

פסל של מהאראנה פראטאפ ממוואר
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 הודו הודו:  ראג'סטאן, הריאנה, גוג'ראט, אוטר פרדש, מזרח פנג'אב, הימאצ'ל פרדש, אוטראקהאנד, ג'אמו וקשמיר, ביהר, ג'הרקאנד, מאדהיה פרדש ומהאראשטרה  פקיסטן פקיסטן:  מערב פנג'אב, אזאד קשמיר וסינד
 שפות
 הינדי-אורדו, סינדית, פנג'אבי, מראטהית ועוד
 דת
 הינדואיזם, אסלאם וסיקיזם
רַאגְ'פּוּטִים (מסנסקריט: rājaputra, מילולית "בן מלך") הם מקבץ מורכב גדול של קאסטות, קרובי משפחה וקבוצות מקומיות, החולקים מעמד חברתי ואידאולוגיה ממוצא גנאלוגי שמקורם בתת-היבשת ההודית. המונח ראג'פוט מכסה קלאנים מצד האב שונים הקשורים היסטורית ללוחמה: כמה קלאנים טוענים למעמד של ראג'פוטים, אם כי לא כל התביעות מקובלות באופן אוניברסלי. לפי חוקרים מודרניים, כמעט כל הקלאנים הראג'פוטיים מקורן בקהילות איכרים או רועים.
עם הזמן, הראג'פוטים הופיעו כמעמד חברתי המורכב מאנשים ממגוון רקעים אתניים וגאוגרפיים. מהמאות ה-12 עד ה-16, החברות במעמד זה הפכה לרוב תורשתית, אם כי תביעות חדשות למעמד של ראג'פוט המשיכו להישמע במאות אחר כך. כמה ממלכות בשליטת ראג'פוטים מילאו תפקיד משמעותי באזורים רבים של מרכז וצפון הודו מהמאה השביעית ואילך.
אוכלוסיית הראג'פוטים ומדינות הראג'פוטים לשעבר נמצאות בצפון, במערב, במרכז ובמזרח הודו וכן בדרום ובמזרח פקיסטן. אזורים אלה כוללים את ראג'סטאן, דלהי, הריאנה, גוג'ראט, מזרח פנג'אב, מערב פנג'אב, אוטר פרדש, הימאצ'ל פרדש, ג'אמו וקשמיר, אוטראקהאנד, ביהר, מאדהיה פרדש וסינד.
מקור > אזכורים מוקדמים

המילה ראג'פוטרה (בסנסקריט: राजपुत्र; מילולית "בן מלך") מוזכרת בכמה כתבי קודש הינדואיסטים עתיקים כמו ריג ודה, ראמאיאנה ומהאבהארטה. המילה מופיעה לראשונה במובן אחר מאשר המשמעות המילולית שלה בכתב היד בקשאלי (אנ') מהמאה ה-7 מפרובינציית הגבול צפון-מערב (אנ') בהתייחס לחייל שכיר חרב, בעוד שבמאה ה-8 בטקסט של חאץ' נאמה (אנ') מסינד, היא משמשת במובן של פרשי עילית. אנדרה וינק (אנ') מציין כי האצולה הצבאית של שליט סינד דאהיר (אנ'), שאליה מתייחסים החאץ' נאמה ואחמד אל-בלאד'רי, יכולה להיראות כראג'פוטים במובן המקורי של המילה. בכרוניקה רג'טרנגיני (אנ') מהמאה ה-12 המילה שימשה במובן של בעל קרקע.
היסטוריה > התקופה המוגולית > תקופת אכבר

לאחר אמצע המאה ה-16 יצרו שליטים ראג'פוטים רבים קשרים קרובים עם הקיסרים המוגולים ושירתו אותם במגוון תפקידים. הודות לתמיכת הראג'פוטים הצליח אכבר להניח את היסודות של האימפריה המוגולית בהודו. כמה אצילים ראג'פוטים חיתנו את בנותיהם עם קיסרים ונסיכים מוגוליים ממניעים פוליטיים. לדוגמה, אכבר יזם 40 נישואים לעצמו, לבניו ולנכדיו, מתוכם 17 היו בריתות ראג'פוט-מוגול. לממשיכי דרכו של אכבר כקיסרים מוגוליים, בנו ג'האנגיר ונכדו שאה ג'האן היו אימהות ראג'פוטיות. אף ששליטים ראג'פוטים סיפקו את הכלות למוגולים, לא אכבר ולא ממשיכי דרכו סיפקו כלות לשליטים הראג'פוטים. לדוגמה, אכבר חיתן את אחיותיו ובנותיו לבני השושלת הטימורית ולמוסלמים בולטים ממרכז ומערב אסיה. ההיסטוריון מייקל פישר (אנ') קבע כי הפייטנים והמשוררים שזכו לפטרונות של השליטים הראג'פוטים ששירתו את אכבר העלו את אכבר למעמד "אל למחצה" ונותן דוגמה לכך שאכבר מתואר כ"מאסטר אלוהי" ב"סדר הקוסמי ההינדי". הכותב מוצא גם מתאם בין המספר ההולך וגובר של נשות ראג'פוט ההינדיות בביתו של אכבר לבין ראג'פוטים הינדיים, כמו גם הינדים שאינם ראג'פוטיים בממשלו, למדיניות הדתית והפוליטית שאחריו כלפי לא-מוסלמים, שכללה את הפסקת האיסור על הבנייה של מקדשים חדשים של אמונות לא מוסלמיות כמו הינדואיזם, ג'ייניזם וכדומה. בשנת 1564, אכבר הפסיק גם את איסוף הג'יזיה ממי שאינם מוסלמים, מס שנחשב כמפלה על ידי לא-מוסלמים, אשר כלל גם את הפקידים הראג'פוטים ההינדואים שלו. קלאן סיסודיה (אנ') הראג'פוטי ששלט במיוור (אנ') החליט שמפאת כבודו שלא להתחתן עם מוגולים ובכך טען שהוא מתבלט בנפרד מאותם קלאנים ראג'פוטים שכן עשו זאת. מהאראנה פראטאפ (אנ') ידוע כ"אייקון ראג'פוטי" על כך שהוא נלחם בעוז בכוחותיו של אכבר למען חירותה של מיוור. לאחר שמיוור נכנעה וברית הראג'פוטים התייצבה, הנישואים בין הממלכות הראג'פוטיות המובילות למוגולים הפכה נדירה.
היסטוריה > התקופה המוגולית > תקופת שאה ג'האן

אחד האירועים הבולטים ביותר בתקופתו של שאה ג'האן היה המרד של הראג'פוטים של בונדלה, שנמחץ על ידי הנסיך אורנגזב ביד ברזל.
היסטוריה > התקופה המוגולית > תקופת אורנגזב

המדיניות הדיפלומטית של אכבר בנוגע לראג'פוטים סבלה מאוחר יותר מהחוקים שהנהיג נינו אורנגזב. דוגמה בולטת לכללים אלה כללה הטלת ג'יזיה מחדש, אשר בוטלה על ידי אכבר. עם זאת, למרות הטלת ג'יזיה היה בצבאו של אורנגזב שיעור גבוה של קצינים ראג'פוטים בדרגים העליונים של הצבא הקיסרי וכולם היו פטורים מתשלום ג'יזיה. הראג'פוטים מרדו אז נגד האימפריה המוגולית. הסכסוכים של אורנגזב עם הראג'פוטים, שהחלו בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-17, הפכו לאחד מהגורמים שתרמו לנפילתה של האימפריה המוגולית.
היסטוריה > התקופה המוגולית > מאוחר יותר

ההיסטוריונית לין זסטופיל קובעת שהקיסרים המוגוליים עשו מניפולציות במינוי היורשים של השליטים הראג'פוטים. בתחילת המאה ה-18, כאשר הכוח המוגולי הצטמצם, המדינות הראג'פוטיות נהנו מתקופה קצרה של עצמאות. אבל עד מהרה החלה האימפריה המראטהית לגבות מס וללחוץ על כמה מדינות ראג'פוטיות. חלק מהמדינות הראג'פוטיות פנו בשנות ה-80 של המאה ה-18 לחברת הודו המזרחית הבריטית בבקשת סיוע נגד האימפריה המראטהית, אך בקשותיהן לסיוע נדחו באותה עת.
עד שנת 1765, הפכה אווד לבעלת ברית של חברת הודו המזרחית הבריטית והעלייה בביקוש להכנסות הובילה להתגוששות מתמשכת בין הנוואב של אוואד וההנהגה הראג'פוטית שגרמהה לאי יציבות פוליטית באזור.
בדוגמה אחת מהמאה ה-18 שנתן פינץ', ראג'פוטים מאווד התנגדו לניידות כלפי מעלה של חלק מקאסטות האיכרים, שבזכות שגשוגם הכלכלי חיפשו מעמד גבוה יותר על ידי לבישת אפאנאיאנה (אנ'), חוט קדוש או טענו למעמד של קשטרייה. מהרישומים עולה כי בתקופת כהונתו של אסף-אוד-דאולה (אנ') באווד, כשאדם מקאסטת אוודהיא קורמי עמד לקבל את התואר ראג'ה, הראג'פוטים בחצר המלוכה של אסף התנגדו נמרצות למהלך למרות העובדה כי הראג'פוטים עצמם היו חדשים בחצר השלטון והיו חיילים-איכרים כמה שנים לפני כן. ראג'פוטים של אוואד יחד עם ברהמינים היוו גם את הקבוצות העיקריות ששגשו במהלך שלטונו של אסף.
היסטוריה > לאחר העצמאות > נסיכויות

עם קבלת עצמאותה של הודו ב-1947, הוצעו לנסיכויות, כולל אלו של הראג'פוטים, שלוש אפשרויות: להצטרף להודו או לפקיסטן, או להישאר עצמאיים. השליטים הראג'פוטים של 22 הנסיכויות של ראג'פוטנה הצטרפו להודו העצמאית החדשה, ואוחדו למדינת ראג'סטאן החדשה בשנים 1949–1950. בתחילה הוענק למהראג'ות מימון מהארנק החשאי של הודו (אנ') בתמורה להסכמתם, אך שורה של רפורמות קרקעות במהלך העשורים הבאים החלישו את כוחם, והתשלומים מהארנק החשאי שלהם הופסקו במהלך הממשל של אינדירה גנדי במסגרת התיקון ה-26 לחוקה של הודו משנת 1971. האחוזות, האוצרות והמנהגים של השליטים הראג'פוטים הישנים מהווים כעת חלק מרכזי בתיירות ובזיכרון התרבותי של ראג'סטאן.
השליט הראג'פוטי של נסיכות ג'אמו וקשמיר (אנ') משושלת דוגרה (אנ') הצטרף (אנ') להודו ב-1947, תוך שהוא שמר על תוארו עד לביטול המלוכה ב-1971 כתוצאה מהתיקון ה-26 לחוקה של הודו.
לפני ביטול מעמד הזמינדרים (שליטים פיאודליים), היוו הראג'פוטים באווד את מרבית הטאלוקדרים (אנ') (מעמד האצולה) ושלטו ב-50 אחוז מהקרקעות ברוב המחוזות של האזור. ההיסטוריון תומאס ר. מטקאלף הסביר שבמחוז אוטר פרדש, רוב הטאלוקדרים עם אחוזות בינוניות עד גדולות היו בני קאסטת הראג'פוטים. הוא גם מזכיר שהראג'פוטים היו שניים לברהמינים בהיררכיה הפולחנית וגם היו האליטה החילונית של המדינה. לדבריו, הקהילה שלטה ברוב השטחים החקלאיים הטובים ביותר באזור וזה גם עזר לטאלוקדרים שהיו בדרך כלל ראש הקלאן הראג'פוטי המקומי לאסוף תמיכה יותר מיריב שאינו ראג'פוטי בפוליטיקה של הבחירות של המדינה.
היסטוריה > לאחר העצמאות > סאטי

היו מספר מקרים של סאטי (שריפת אלמנה בחיים) בראג'סטאן משנת 1943 עד 1987. על פי חוקר הודי, היו 28 מקרים מאז 1947. אף על פי שהאלמנות היו מכמה קהילות שונות, אלמנות ראג'פוטיות היוו 19 מקרים בראג'סטאן. המפורסם ביותר מבין המקרים הללו הוא של אישה ראג'פוטית בשם רופ קנוואר. 40,000 ראג'פוטים התאספו ברחובות ג'איפור באוקטובר 1987 כדי לתמוך בביצוע הסאטי שלה. חוברת שהופצה באותו יום תקפה נשים עצמאיות ומתמערבות שהתנגדו לחובתה של אישה לסגוד לבעלה כפי שמוכח על ידי מנהג הסאטי. תקרית זו הוכיחה שוב את מעמדן הנמוך של נשים בקהילת הראג'פוטים ומנהיגי התנועה הפרו-סאטית הזו הרוויחו במונחים פוליטיים.
היסטוריה > לאחר העצמאות > העדפה מתקנת

ברוב המדינות הראג'פוטים נחשבים לקאסטה כללית (אנ') (מתקדמת) במערכת ההעדפה המתקנת של הודו (אנ'). זה אומר שאין להם גישה להעדפה מתקנת. אבל הם מסווגים כמעמד נחשל אחר (אנ') על ידי הוועדה הלאומית למעמדות נחשלים (אנ') במדינת קרנאטקה. כמה ראג'פוטים במדינות שונות, כמו בשאר הקאסטות החקלאיות, דורשים העדפה מתקנת במשרות ממשלתיות. בשנת 2016 הוגדרו ראג'פוטים סיקיים כמעמד נחשל בחבל פנג'אב, אך לאחר מחאה של הקהילה, הממשלה הודיעה שהם שוב יוכנסו לקטגוריה הכללית.
היסטוריה > לאחר העצמאות > הפוליטיקה של הראג'פוטים

הפוליטיקה של הראג'פוטים מתייחסת לתפקיד שמילאה קהילת הראג'פוטים בפוליטיקה של הבחירות בהודו. במדינות כמו ראג'סטאן, גוג'ראט, אוטר פרדש, הימאצ'ל פרדש, אוטראקהאנד, ג'אמו, ביהר, ומאדהיה פרדש, האוכלוסיות הגדולות של הראג'פוטים מעניקות להם תפקיד מכריע.
חלוקות משנה

המונח "ראג'פוט" מציין מקבץ של קאסטות, קלאנים ושושלות. זהו מונח המוגדר בצורה מעורפלת, ואין הסכמה אוניברסלית אילו קלאנים מרכיבים את קהילת הראג'פוטים. בראג'סטאן של ימי הביניים (ראג'פוטנה ההיסטורית) ובאזורים הסמוכים לה, המילה ראג'פוט הוגבלה לקלאנים מסוימים, המבוססים על מוצא פטרילינאלי (מצד האב) ונישואים בין קלאנים. מצד שני, לקהילות הראג'פוטים המתגוררות באזור שממזרח לראג'סטאן היה אופי גמיש ומכיל. הראג'פוטים של ראג'סטאן סירבו בסופו של דבר להכיר בזהות הראג'פוטית שנטענה על ידי עמיתיהם המזרחיים, כגון הבונדלה (אנ'). הראג'פוטים טוענים שהם צאצאים של מעמד קשטרייה, אך מעמדם בפועל משתנה מאוד, החל משושלות נסיכות ועד חקלאים פשוטים.
ישנן מספר תת-חלוקות עיקריות של ראג'פוטים, הידועים כוואנש או וואמשה, הצעד מתחת לחטיבה העל של הג'אטי. ואנש אלו מתווים מוצא נטען ממקורות שונים, והראג'פוטים נחשבים בדרך כלל כמחולקים לשלושה ואנשים עיקריים: סוריאוואמשה (אנ') מציין מוצא מאל השמש סוריה, צ'נדראוואמשה (אנ') מציין מוצא אל הירח צ'נדרה (אנ') ואגניוואנשי (אנ') מציין מוצא מאל האש אגני (אנ'). הקלאנים המשויכים לאגניוואנשי כוללים את: פארמר, צ'אולוקייה (סולאנקי), פאירהאר וצ'אוהאן.
תת-חלוקות של ואנשים בעלי חשיבות פחותה כוללים את אודייוואנשי, רג'וואנשי ורישיוואנשי. ההיסטוריה של הוואנשים השונים תועדו מאוחר יותר במסמכים הידועים בשם ואמשאאוולי; אנדרה וינק מונה את אלה בין "הטקסטים המעניקים לגיטימציה למעמד".
מתחת לחלוקת הוואנש נמצאות תת-חלוקות קטנות יותר ויותר: קוּל, שאך ("ענף"), חמפ או חאנפ ("ענף"), ונאק ("קצה ענף"). נישואים בתוך קוּל אינם מותרים בדרך כלל (עם גמישות מסוימת עבור חברי קוּל משושלות גוטרה שונות). הקוּל משמש זהות העיקרית עבור רבים מהקלאנים של הראג'פוטים, וכל קוּל מוגן על ידי אלת המשפחה, הקולדווי (אנ'). לינדזי הרלן מציינת שבמקרים מסוימים, השאכים הפכו לחזקים מספיק כדי להיות לתפקד כקוּלים בפני עצמם.
תרבות ואתוס

צבא בנגל (אנ') של חברת הודו המזרחית הבריטית גייס בעיקר לוחמים ממעמדות עליונים כמו ברהמינים וראג'פוטים של צפון-מרכז הודו, במיוחד מאזורי אווד וביהר. עם זאת, לאחר המרד של 1857 על ידי הסיפוי הבנגליים, הצבא ההודי הבריטי עבר לגייס בפנג'אב.
תרבות ואתוס > גזע לוחמני

הראג'פוטים סומנו כגזע לוחמני (אנ') בתקופת הראג' הבריטי. זו הייתה הגדרה שנוצרה על ידי מנהלנים שסיווגו כל קבוצה אתנית כ"לוחמים" או "בלתי לוחמים": "גזע לוחמני" נחשב בדרך כלל לאמיץ ובנוי היטב ללחימה, בעוד שהשאר היו אלה שהבריטים האמינו שהם לא כשירים לקרב בגלל אורח חייהם של יושבי קבע. עם זאת, הגזעים הלוחמניים נחשבו גם כנועים מבחינה פוליטית, נחותים אינטלקטואלית, חסרי יוזמה או תכונות מנהיגות לפקד על מערכים צבאיים גדולים. לבריטים הייתה מדיניות של גיוס הודים לוחמים מאלה שיש להם פחות גישה להשכלה שכן קל יותר לשלוט בהם. לפי ההיסטוריון המודרני ג'פרי גרינהאנט על היסטוריה צבאית, "לתאוריית הגזע הלוחמני הייתה סימטריה אלגנטית. הודים שהיו אינטליגנטים ומשכילים הוגדרו כפחדנים, בעוד אלו שהוגדרו כאמיצים היו חסרי השכלה ונחשלים". לדברי אמייה סמנטה, הגזע הלוחמני נבחר מאנשים בעלי נשמה של שכירי חרב (חייל שנלחם למען כל קבוצה או מדינה שתשלם לו/לה), שכן קבוצות אלו חסרות לאומיות כתכונה.
תרבות ואתוס > אלים

אחת האלות הנערצות ביותר על הראג'פוטים היא קרני מאטה (אנ'), שקלאנים ראג'פוטיים רבים סוגדים לה כאלת משפחה ומקשרים אליה את קיום הקהילה או הישרדותה בזמנים קשים. שיווה (שפופולרי מאוד בכל רחבי הודו) והאלה דורגה הם אלים פופולריים שסגדו להם הראג'פוטים ההינדואיים. דמותו של האל שיווה מצויה במקדשים בבתיהם של רבות ממשפחות ראג'פוטיות. אצל הראג'פוטים הסיקיים, הגורו רם ראי (אנ') פופולרי למדי. צורתה הלוחמנית של האלה דורגה, המכונה שרוואלי מאטה או "היא שרוכבת על אריה" פופולרית בקרב נשים ראג'פוטיות.