stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בריטה טוט
ביוגרפיה

טוט נולדה כבת בכורה לשני אצילים דנים. המדינאי אולוב אקסלסון טוט (נפטר 1464) וקארן ג'נסדוטר פאלק (נפטרה 1429). משפחתה הייתה אחת מבעלות העוצמה בסקנדינביה. אביה היה בעל השפעה פוליטית גם בשוודיה וגם בדנמרק, ואמה הייתה היורשת של טירת Vallø. היא הייתה קרובת משפחה של ליידי אינגבורג טוט (נפטרה 1507), בת זוגו של יורש העצר השוודי סטן סטור האב. היא נישאה בשנת 1442 לחבר המועצה האציל השוודי ארינגיסל נילסון (נפטר 1469) בנם של ארנגיסל נילסון (נפטר 1406) ומרגרטה בנגסדוטר ביילקה (נפטרה ב-1370). נילסון ירש את האחוזה של המרסטה בניינשיימן ואת האחוזה האמרסטראוס (Hammerstahus) לאחר מות אביו ב-1406.
ריגול

במהלך המלחמה בין שוודיה לדנמרק (1451–52), טוט התכתבה עם אויביו של מלך שוודיה צ'ארלס (קרל) השמיני והסתבכה במזימה נגד המלך. במהלך המלחמה, בן זוגה היה מושל ארברו. כאשר הדנים פלשו לווסטרגוטלנד, טוט התכתבה איתם והודיעה להם על כל תנועה של הצבא השוודי, שבין היתר אפשרה לצבא הדני לכבוש את מבצר להדואוס (Lödöse) ולהימנע מתבוסה על ידי הצבא השוודי. היא הואשמה בזיוף מספר מסמכים. היא הועמדה למשפט על בגידה בכתר בבית המשפט שהתקיים בסטוקהולם בשנת 1452. היא נשפטה באשמת בגידה קשה ונידונה להישרף על המוקד. לאחר מכן שונה גזר הדין והיא בילתה פרק זמן במנזר סנט ג'ון, קלמר. לאחר שחרורה, היא מימנה את הציורים של כנסיית אוסמו בסודרמלנד ככפרה. אומרים שאחד הציורים שם הוא דימוי שלה.
בעלת קרקע ומנהלת מחוז

בשנת 1469 טוט התאלמנה וניהלה את האחוזה בעצמה. השנים הבאות הוקדשו לניהול האחוזות הגדולות שלה והבעלות עליהן, אשר בשל גודלן, הייתה שאלה שנידונה במועצה השוודית. ילדיה החורגים הטילו ספק בזכותה על האחוזות השוודיות של בן זוגה המנוח, ואמה החורגת, אלמנתו של אביה אן ג'נסטרה פרסנט (נפטרה 1484), העלתה ספק בזכותה על האחוזות הדניות שירשה מאמה. בשנת 1475, היא נתנה את האמרסטה לכנסייה והשאירה את טירת Vallø לכתר הדני.
כל עוד נהנתה טוט מתמיכת קרוביה החזקים, היא הצליחה להגן על מעמדה. היא זכתה לתמיכת הדודים החזקים שלה, האחים טוט, הבנים הלא ידועים של אקסלסון. עם זאת, אולוף אקסלסון מת ב-1464 ואקה אקסלסון מת ב-1477. אריק אקסלסון (טוט), ששימש כעוצר של שוודיה, מת ב-1481. בשנת 1479, היא הועמדה למשפט בהיעדרה בסטוקהולם בגין זיוף ונשפטה באשמת מכירה לא חוקית של אחוזתה Vallö לכתר הדני. היא קיבלה חנינה ושוחררה. מקרה זה גרם לשינוי בחוק. בשנת 1483 נאסר על המלך לקבל אחוזות אצילים כדי למנוע מקרים מסוג זה.
ב-1484 היא מונתה למנהלת המחוז של האחוזה המלכותית של טירת קווינסהולם ליד ארסו, תפקיד שביצעה עד 1495. ב-1495 היא עזבה את דנמרק לשוודיה, שם בילתה את שנותיה האחרונות. היא הייתה אחת מבעלי הקרקעות הגדולים ביותר בשוודיה בתקופתה, ואחוזותיה מילאו חלק בפוליטיקה והיוו אולי, את תיקי המשפט הידועים בתחום של זמנה. תאריכי לידתה ומותה אינם ידועים, אך היא עדיין הייתה בחיים ב-3 במרץ 1498. בצוואתה, היא הותירה את אחוזתה הן ליורש העצר השוודי סטן סטור האב והן לקתדרלת אופסלה, מה שעורר בלבול רב.
מעמדה כיום

דמותה של טוט כזייפת קשוחה הוערכה מחדש בעשורים האחרונים והוחלפה במתווה של אשת אצולה שבמשך קרוב לשלושה עשורים, בעקבות מות בעלה, ניסתה לחיות את חייה כאלמנה לא נשואה. היא נאלצה להגן על עצמה בהליכים משפטיים ארוכי טווח מפני ניסיונות מתמידים של זרים להשיג גישה לעושרה.
לקריאה נוספת

בריטה טוט בלקסיקון הביוגרפי השוודי (באנגלית)
וילהלמינה סטאלברג: הערות על נשים שוודיות (בשוודית)
Nynashamn.se: Hammersta (בשוודית)
Ösmo kyrka, Södermanland, Mittvalvet Nådastolen (בשוודית)
אינגבורג וילקה-הנדקוויסט: רפורמה בכנסייה במאה ה-15 (בשוודית)
אנדרס פריקסל: סיפורים מההיסטוריה השוודית (בשוודית)
הערות שוליים

↑  "Thott, Birgitte Olufsdatter". Dansk biografisk Lexikon. נבדק ב-1 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  הנריק יאנסון, בירגיטה ( בריטה ) אולפסדוטר (טוט), באתר Svenskt kvinnobiografiskt lexikon., ‏אוחזר 2023 - 01-13
↑  "Vallø Stift Historien". Vallø Stift. נבדק ב-1 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Hammersta". Nynäshamns kommun. אורכב מ-המקור ב-3 במרץ 2016. נבדק ב-1 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Castle Ruins at Hammersta". Archipelago Foundation. נבדק ב-1 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Tott, Brita". Anteckningar om svenska qvinnor. נבדק ב-1 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Hammersta". Historiskt-geografiskt och statistiskt lexikon öfver Sverige. נבדק ב-1 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Thott, Erik Axelsen". Dansk biografisk Lexikon. נבדק ב-1 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Axelssönerna (Tott)". Digitala Vetenskapliga Arkivet. נבדק ב-1 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Dronningholm ligger smukt ud til Arresø på Arrenæs". naturstyrelsen.dk. נבדק ב-1 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  KulturNav: 6c6c545d-dfc6-4c2a-9558-3f694adde3ef 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "בריטה טוט".
ברונו ג'ורדאנו

ברונו ג'ורדאנו (באיטלקית: Bruno Giordano; נולד ב-13 באוגוסט 1956 ברומא) הוא כדורגלן ומאמן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מנהלה המקצועי של גרניאנו מהליגה האיטלקית הרביעית.
ג'ורדאנו החל את הקריירה בלאציו, במדיה זכה בתואר מלך השערים לעונת 1978/1979 בסרייה א'. בתקופתו במועדון הושעה מהמגרשים לשנתיים עקב השתתפותו בהטיית משחקים. בהמשך עבר לשחק בנאפולי, במדיה זכה בדאבל המקומי, ובהמשך שיחק גם באסקולי ובבולוניה. לזכותו שער אחד ב-13 הופעות במדי איטליה.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון, שהתמקדה בעיקר בליגות הנמוכות באיטליה.
קריירת משחק

ג'ורדאנו החל את הקריירה בקבוצת הנוער של לאציו מעיר הולדתו רומא. הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת בעונת 1975/1976, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק החוץ מול סמפדוריה ב-5 באוקטובר 1975. באותו המשחק כבש ג'ורדאנו את שער הניצחון לזכות קבוצתו, דקה אחת לסיום המשחק. עד לתום אותה העונה רשם 14 הופעות ליגה, בהן כבש חמישה שערים.
עונה לאחר מכן, זכה ג'ורדאנו לחולצה מספר 9, שהייתה שייכת לג'ורג'ו קינאליה, מבכירי החלוצים בקבוצה בכל הזמנים, שעזב לארצות הברית. כבר באותה העונה כבש ג'ורדאנו עשרה שערי ליגה ב-26 הופעות, והחל לבסס את מעמדו כחלוץ מוביל בקבוצה. בעונות הבאות הוסיף לכבוש בכמויות דו-ספרתיות, ובסיומה של עונת 1978/1979 הוכתר כמלך השערים של הליגה עם 19 כיבושים בשלושים הופעות.
ב-23 במרץ 1980, בשלהי עונת 1979/1980, נעצר ג'ורדאנו, ביחד עם שלושה שחקני קבוצת, בסיום משחק בפסקארה, בחשד להטיית משחקים. בסיום חקירת הפרשה, נענשו מספר קבוצות בהורדת נקודות, ואת העונש החמור ביותר ספגו לאציו ומילאן, שהורדו לסרייה ב'. ג'ורדאנו עצמו, יחד עם שחקנים נוספים, ספג עונש השעיה ארוך של שלוש וחצי שנים. בעקבות זכייתה של נבחרת איטליה במונדיאל 1982, זכה ג'ורדאנו לחנינה, יחד עם שחקנים נוספים שספגו עונשים ארוכים. ג'ורדאנו שב בכושר מלא לעונת 1982/1983, וסייע לקבוצתו לסיים את העונה במקום השני (אחרי מילאן) ולשוב לסרייה א' אחרי שלוש שנות היעדרות. ג'ורדאנו כבש 18 שערי ליגה ב-38 הופעות, והיה למלך השערים של ליגת המשנה באותה העונה.
בעונה הבאה סבל ג'ורדאנו מפציעה שהגבילה אותו ל-18 הופעות ליגה בלבד, בהן כבש שמונה שערים. הוא שב לשחק לקראת תום אותה העונה, וסייע לקבוצתו להישאר בליגה במשחק האחרון של העונה. עונה לאחר מכן כבר לא הצליח לסייע ללאציו, שנשרה לליגת המשנה מהמקום האחרון בטבלה. בתום העונה סיים ג'ורדאנו את דרכו במועדון, לאחר עשר שנים בהן כבש 108 שערים (86 שערי ליגה) ב-254 הופעות עבור המועדון. כיום הוא ממוקם רביעי בטבלת גדולי הכובשים של לאציו בכל הזמנים.
לקראת עונת 1985/1986 עבר ג'ורדאנו לנאפולי, שם הצטרף לכוכבה הגדול דייגו מראדונה. בעונתו הראשונה במועדון סייע לקבוצה לסיים את העונה במקום החמישי, תוך שהוא כובש עשרה שערי ליגה - אחד בלבד פחות ממראדונה - ב-25 הופעות. עונה לאחר מכן זכתה נאפולי בדאבל המקומי. ג'ורדאנו, לצדם של מראדונה ואנדראה קרנבאלה, יצרו שלישיית חוד שכונתה מה-ג'י-קה (באיטלקית: Ma-Gi-Ca) וסחפה את נאפולי להצלחה. בליגה הקדימה נאפולי את יובנטוס בשלוש נקודות בראש הטבלה, ובגביע גברה נאפולי במשחק גמר כפול על אטאלנטה. ג'ורדאנו פתח בהרכב בשני מפגשי הגמר, כאשר במשחק הראשון ניצחה נאפולי 0–3 בבית, ובגומלין ניצחה 0–1, משערו של ג'ורדאנו. במסגרת הגביע כבש ג'ורדאנו עשרה שערים ב-13 משחקים, וסיים כמלך שערי המפעל. לאחר עונה נוספת, לצדם של מראדונה וקארקה, בה סיימה נאפולי כסגנית האלופה, נפרד ג'ורדאנו מהמועדון בתום שלוש עונות, בהן כבש 23 שערי ליגה ב-78 הופעות.
לקראת עונת 1988/1989 הצטרף ג'ורדאנו בן ה-32 לאסקולי, וסייע לה לשרוד בליגה הבכירה עם עשרה שערים ב-26 הופעות. בתום עונה אחת עבר לבולוניה, ועל אף הירידה בקצב כיבוש השערים שלו (שבעה ב-33 הופעות), היה לחלק מעונה מפתיעה של המועדון שהסתיימה במקום השמיני ובמקום בגביע אופ"א. לאחר עונה בבולוניה חזר ג'ורדאנו לאסקולי, שבינתיים הספיקה לרדת לליגת המשנה. כבר באותה העונה חזר עם הקבוצה לליגה הבכירה מהמקום הרביעי בטבלה, אך בעונה הבאה שוב חוותה ירידה, מהמקום האחרון בסרייה א'. בשתי עונותיו באסקולי כבש ג'ורדאנו שלושה שערי ליגה בלבד ב-37 הופעות. בתום עונת הירידה פרש ג'ורדאנו ממשחק פעיל בגיל 36.
קריירת משחק > נבחרת איטליה

ג'ורדאנו החל את הקריירה הבינלאומית בנבחרת איטליה הצעירה תחת המאמן אזליו ויצ'יני, ובמדיה כבש שמונה שערים ב-16 הופעות. ב-21 בדצמבר 1978, במהלך העונה בה היה למלך השערים של הליגה, זכה ג'ורדאנו להופעת בכורה במדי נבחרת איטליה של המאמן אנצו ביארזוט, במשחק ידידות ביתי מול ספרד. באותו המשחק עלה ג'ורדאנו כמחליף בדקה ה-27 של המשחק, במקומו של פרנצ'סקו גרציאני, ארבע דקות לפני שער הניצחון של פאולו רוסי.
לאחר שנעדר כארבע שנים מסגל הנבחרת, בין היתר בעקבות ההשעיה אותה ספג, כבש ג'ורדאנו את שערו היחיד בנבחרת במשחק החזרה שלו, משחק ידידות מול יוון ב-5 באוקטובר 1983. כשנתיים לאחר מכן ערך את הופעתו האחרונה במדי איטליה, בהפסד 1–2 לנורווגיה במשחק ידידות. בסך הכול ערך 13 הופעות במדי איטליה (12 מהן כשחקנה של לאציו), בהן כבש שער בודד.
קריירת אימון

לאחר פרישתו ממשחק פעיל, פנה ג'ורדאנו לקריירת אימון, שהתמקדה בעיקר בליגות הנמוכות באיטליה. הוא החל את דרכו כמאמן מונטרטונדו מהליגה החמישית בעונת 1993/1994, והוביל אותה למקום החמישי בטבלת הבית. עונה לאחר מכן אימן את פאנו מהליגה הרביעית, ועונה לאחר מכן העלה את קרוטונה מהליגה החמישית.
ג'ורדאנו המשיך לקדנציות קצרות בפרוזינונה מהליגה הרביעית, ובהמשך באנקונה, נוצ'רינה ולקו מהליגה השלישית. לאחר ששוב ירד לקדנציה קצרה בליגה הרביעית כמאמן טיבולי, חזר לאמן בליגה השלישית את ל'אקווילה.
בשלהי עונת 2003/2004 הצטרף ג'ורדאנו לרג'אנה מהליגה השלישית. עונה לאחר מכן הוביל את הקבוצה לעונה מוצלחת יחסית במקום החמישי בטבלה, ולפלייאוף ההעפלה לסרייה ב'. כבר בחצי גמר הפלייאוף, הודחה רג'אנה בידי אבלינו. בעקבות ההדחה, סיים ג'ורדאנו את דרכו במועדון.
בינואר 2006, במהלכה של עונת 2005/2006, הגיע ג'ורדאנו לראשונה בקריירת האימון לסרייה ב', כשהתמנה לתפקיד מאמן קטנזארו. עם זאת, החוויה הייתה קצרה מהרגיל עבור ג'ורדאנו, שפוטר מתפקידו לאחר שלושה חודשים ולאחר רצף של שישה הפסדים בשבעה משחקים. קטנזארו נשרה בתום העונה לליגה השלישית.
לקראת עונת 2006/2007 התמנה ג'ורדאנו לתפקיד מאמן מסינה, שירדה עונה קודם לכן לסרייה ב'. בעקבות פרשת הטיית המשחקים בסרייה א' 2006 והורדתן של קבוצות מעורבות לליגת המשנה, זכתה מסינה להישאר בסרייה א', ולג'ורדאנו ניתנה הזדמנות ראשונה כמאמן בליגה הבכירה. אחרי פתיחה טובה לעונה, נקלעה מסינה לרצף שלילי של 12 משחקים ללא ניצחון, בהם שמונה הפסדים, עד שב-30 בינואר 2007 פוטר ג'ורדאנו מתפקידו. מחליפו, אלברטו קוואסין, פוטר כחודשיים אחר כך, וג'ורדאנו נקרא לשוב לקבוצה ולהחליפו. מאז כניסתו המחודשת לתפקיד ספג ג'רדאנו ארבעה הפסדים בארבעה משחקים, בטרם פוטר פעם נוספת, פחות מחודש לאחר מינויו המחודש. מסינה סיימה את העונה במקום העשרים והאחרון, ונשרה לליגת המשנה.
ב-19 באפריל 2009, לאחר שנתיים מחוץ למגרשים, נקרא ג'ורדאנו להחליף את ג'אמפיירו ונטורה כמאמן פיזה מהסרייה ב'. תחת ג'ורדאנו רשמה הקבוצה ניצחון בודד בשישה משחקים, וירדה בתום העונה לליגה השלישית.
לאחר כשנתיים בהם שימש כפרשן כדורגל ברשתות פרטיות וארציות, שב למגרשים בפברואר 2011 כדי לאמן את טרנאנה מהליגה השלישית. הוא לא הצליח להתחמק מפלייאוף הירידה, שם נוצחה קבוצתו על ידי פוליניו ונשרה לליגה הרביעית. ג'ורדאנו פוטר מתפקידו בתום העונה.
ב-28 באוקטובר 2013 התמנה לראשונה לתפקיד אימון בקבוצה בה שיחק בעבר, כשהתמנה לתפקיד מאמן אסקולי בליגה השלישית. לאחר כארבעה חודשים בתפקיד, ובעקבות חילוקי דעות עם הנהלתה החדשה של הקבוצה, פוטר ג'ורדאנו מתפקידו. במהלך עונת 2015/2016 התמנה לתפקיד אימון ראשון מחוץ לאיטליה, כמאמן טטבאניה ההונגרית מהליגה השלישית. על אף הצלחה יחסית בקבוצה, התפטר ג'ורדאנו מתפקידו במהלך חודש אפריל 2016.
ב-19 באוקטובר 2016 התמנה לתפקיד המנהל המקצועי של גרניאנו מהליגה הרביעית.
תארים > תארים כשחקן

אליפות איטליה: 1986/1987
הגביע האיטלקי: 1986/1987
מלך השערים של הסרייה א': 1986/1987 (19 שערים)
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים | בגביע> הופעות | בגביע> שערים | באירופה> הופעות | באירופה> שערים | סך הכול> הופעות | סך הכול> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1975/1976 | לאציו | איטליהסרייה א' | 14 | 5 | 9 | 1 | 4 | 1 | 27 | 7 |
| 1976/1977 | לאציו | איטליהסרייה א' | 26 | 10 | 4 | 3 | - | - | 30 | 13 |
| 1977/1978 | לאציו | איטליהסרייה א' | 29 | 12 | 3 | 3 | 4 | 3 | 36 | 18 |
| 1978/1979 | לאציו | איטליהסרייה א' | 30 | 19 | 6 | 2 | - | - | 36 | 21 |
| 1979/1980 | לאציו | איטליהסרייה א' | 23 | 9 | 6 | 3 | - | - | 29 | 12 |
| 1980/1981 | לאציו | איטליהסרייה ב' | - | - | - | - | - | - | - | - |
| 1981/1982 | לאציו | איטליהסרייה ב' | - | - | - | - | - | - | - | - |
| 1982/1983 | לאציו | איטליהסרייה ב' | 38 | 18 | 5 | 3 | - | - | 43 | 21 |
| 1983/1984 | לאציו | איטליהסרייה א' | 18 | 8 | 5 | 0 | - | - | 23 | 8 |
| 1984/1985 | לאציו | איטליהסרייה א' | 25 | 5 | 5 | 3 | - | - | 30 | 8 |
| 1985/1986 | נאפולי | איטליהסרייה א' | 25 | 10 | 5 | 1 | - | - | 30 | 11 |
| 1986/1987 | נאפולי | איטליהסרייה א' | 26 | 5 | 13 | 10 | 2 | 0 | 41 | 15 |
| 1987/1988 | נאפולי | איטליהסרייה א' | 27 | 8 | 9 | 3 | 2 | 0 | 38 | 11 |
| 1988/1989 | אסקולי | איטליהסרייה א' | 26 | 10 | 1 | 2 | - | - | 27 | 12 |
| 1989/1990 | בולוניה | איטליהסרייה א' | 33 | 7 | 4 | 2 | - | - | 37 | 9 |
| 1990/1991 | אסקולי | איטליהסרייה ב' | 20 | 1 | 2 | 0 | - | - | 22 | 1 |
| 1991/1992 | אסקולי | איטליהסרייה א' | 17 | 2 | 2 | 2 | - | - | 19 | 4 |
| סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | 377 | 129 | 79 | 38 | 12 | 4 | 468 | 171 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת איטליה> שנה | נבחרת איטליה> הופעות | נבחרת איטליה> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1978 | 1 | 0 |
| 1979 | 3 | 0 |
| 1983 | 3 | 1 |
| 1984 | 3 | 0 |
| 1985 | 3 | 0 |
| סה"כ | 13 | 1 |
ברט ראטנר

| --- | --- |

ראטנר בפסטיבל הסרטים טרייבקה, 2008
 לידה:  28 במרץ 1969 (בן 55) מיאמי ביץ', פלורידה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1987 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות ע"ש טיש  תיכון מיאמי ביץ' 
 בן או בת זוג:  אלינה פושקאו 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 http://www.brettratner.com:80/
 פרופיל ב-IMDb
 
ברט ראטנר (באנגלית: Brett Ratner; נולד ב-28 במרץ 1969) הוא במאי וידאו קליפים ומפיק סרטים יהודי-אמריקאי. הוא ידוע בבימוי סרטי הטרילוגיה "שעת שיא", "דרקון אדום" (2002), "אקס-מן 3: המפלט האחרון" (2006) ו"מיליארד סיבות לשוד" (2011), "הרקולס" (2014). בנוסף, כבמאי ומפיק בפועל בסדרה "נמלטים".
בשנת 2017, מנהלת השיווק לשעבר של ראטנר מלאני קולר ושישה נוספים, ביניהם השחקנים אוליביה מאן, נטשה הנסטרידג', ג'יימי ריי ניומן ואליוט פייג', האשימו אותו בהטרדה מינית.
קורות חיים

ראטנר נולד במיאמי ביץ', פלורידה שבארצות הברית, למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני שראשיה הוריו, מרסיה פרסמן ורונלד ראטנר, שאינו אביו הביולוגי. אמו נולדה בקובה והיגרה לארצות הברית בשנות ה-60 עם הוריה. היא הייתה בת שש עשרה בעת לידתו. ראטנר למד בבית ספר יסודי אורתודוקסי-מודרני במיאמי, למד גם בתיכון בישראל- בסמינר התיכוני האמריקאי ע"ש אלכסנדר מוס, וסיים את לימודיו התיכוניים במיאמי ב-1986. לו תואר מאוניברסיטת ניו יורק.
את כניסתו לעולם הקולנוע, מסביר ראטנר בהתלהבותו מהסרט "השור הזועם" (1980). הוא התמקצע בבימוי קליפים ולאחר מכן בבימוי קומדיות מסחריות מסוג ב'. בשנת 2000 היה מועמד לביים את הסרט הראשון בזיכיון סרטי אקס-מן, ובשנת 2006 את "סופרמן חוזר". בשניהם תפקיד הבימוי נמסר לבריאן סינגר. עם פרישתו של סינגר ב-2006 מבימוי סרטי אקס מן, מונה תחתיו וב-2006 ביים ראטנר את הסרט "אקס-מן 3".
ב-2009 התנסה בכתיבת ביוגרפיות של כוכבי קולנוע, בין היתר כתב ביוגרפיות למרלון ברנדו, רוברט אוונס וג'ים בראון.
בשנת 2010 לקח חלק בהפקת סרט האימה "יום האם" בבימויו של דארן לי בוסמן. בשנת 2012 הפיק את "מראה מראה" שביים טרסם סינג ומבוסס על תסריט מאת מליסה וולאק.
ביולי 2014, ביים את סרט האקשן "הרקולס" שבכיכובו של דוויין ג'ונסון. בשנת 2019 הפיק לכריסטוף ואלץ את סרטו הראשון כבמאי "ג'ורג'טאון".
בספטמבר 2023, בעקבות האשמותיות באונס ובהטרדה מינית, ראטנר נעזר בחוק השבות ועלה לישראל.
שערוריות

בשנת 2012 ראטנר היה אמור להפיק את טקס האוסקר. ב-4 באוגוסט 2011 אולץ להתפטר מתפקידו כמפיק הטקס, בשל התבטאויות הומופוביות. אדי מרפי, שהיה מועמדו להנחות את האוסקר, התפטר אף הוא. רטנר הוחלף בידי המפיק בריאן גרייזר, ומרפי בידי מנחה האוסקר בשנים קודמות בילי קריסטל.
בשנת 2017, מנהלת השיווק לשעבר של ראטנר מלאני קולר ושש שחקניות, ביניהן אוליביה מאן, נטשה הנסטרידג', ג'יימי ריי ניומן ואליוט פייג', האשימו אותו בהטרדה מינית או בהתנהגות שאינה הולמת.. עורך דינו הכחיש את הטענות. פורסם כי בעקבות הטענות, גל גדות התנתה את השתתפותה בסרט ההמשך של וונדר וומן בכך שראטנר וחברת ההפקה שלו לא יהיו מעורבים בסרט בשום צורה, ודרשה מחברת האחים וורנר שתקנה את חלקו בהפקה; אך הבמאית פאטי ג'נקינס הבהירה כי ההחלטה לנתק את ראטנר ממעורבות בסרט התקבלה ללא התייעצות עם גדות.
בעבר היה שותף עסקי של ג'יימס פאקר, עד מרכזי בתיק 1000. ב-2019, פאקר וראטנר הסתבכו בשערורייה מינית ביחד: השחקנית הבריטית שרלוט קירק (אנ') טענה שאולצה על ידי שלושה מפיקי על בהוליווד, בהם פאקר וראטנר, לקיים יחסי מין עם נשיא אולפני האחים וורנר ללא הסכמה כדי לסגור עסקה של חברת ההפקה המשותפת שלהם לסרט.
חיים אישיים

בת זוגו של ראטנר עד לפרידתם ב-2010 הייתה הדוגמנית הרומנייה אלינה פושקאו.
הערות שוליים

↑  שש שחקניות מאשימות את הבמאי והמפיק ברט ראטנר בהטרדה מינית, באתר וואלה, 1 בנובמבר 2017
↑   הארץ, הבמאי ברט ראטנר, שנשים טענו שתקף אותן מינית, עלה לישראל, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2023
↑  שש שחקניות מאשימות את הבמאי והמפיק ברט ראטנר בהטרדה מינית, באתר וואלה, 1 בנובמבר 2017
↑  איתמר זהר, עיתונים בארה"ב: גל גדות מסרבת להופיע ב"וונדר וומן 2" כל עוד ברט ראטנר יפיק אותו, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2017
↑  איתמר רונאל, ‏"כולם הביעו תחושות דומות", באתר ‏מאקו‏, 5 בנובמבר 2017
↑  טל שלו‏, בין אורחי הכבוד של נתניהו באו"ם: השותף והחבר של נדבן הסיגרים והשמפניות מתיק 1000, באתר וואלה, 3 באוקטובר 2023
| פרס פטל הזהב לבמאי הגרוע ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1980–1999 | רוברט גרינוולד (1980) ‏•‏‏ מייקל צ'ימינו (1981) ‏•‏‏ קן אנאקין / טרנס יאנג (1982) ‏•‏‏ פיטר סאדי (1983) ‏•‏‏ ג'ון דרק (1984) ‏•‏‏ סילבסטר סטאלון (1985) ‏•‏‏ פרינס (1986) ‏•‏‏ נורמן מיילר / איליין מאי (1987) ‏•‏‏ בלייק אדוארדס / סטיוארט רפיל (1988) ‏•‏‏ ויליאם שאטנר (1989) ‏•‏‏ ג'ון דרק (1990) ‏•‏‏ מייקל להמן (1991) ‏•‏‏ דייוויד סלצר (1992) ‏•‏‏ ג'ניפר לינץ' (1993) ‏•‏‏ סטיבן סיגל (1994) ‏•‏‏ פול ורהובן (1995) ‏•‏‏ אנדרו ברגמן (1996) ‏•‏‏ קווין קוסטנר (1997) ‏•‏‏ גאס ואן סנט (1998) ‏•‏‏ בארי זוננפלד (1999) |  |
| 2000–2019 | רוג'ר כריסטיאן (2000) ‏•‏‏ טום גרין (2001) ‏•‏‏ גאי ריצ'י (2002) ‏•‏‏ מרטין ברסט (2003) ‏•‏‏ פיטוף (2004) ‏•‏‏ ג'ון מלורי אשר (2005) ‏•‏‏ מ. נייט שאמלאן (2006) ‏•‏‏ כריס סיברסון (2007) ‏•‏‏ יובה בול (2008) ‏•‏‏ מייקל ביי (2009) ‏•‏‏ מ. נייט שאמלאן (2010) ‏•‏‏ דניס דוגן (2011) ‏•‏‏ ביל קונדון (2012) ‏•‏‏ אליזבת בנקס, סטיבן בריל, סטיב קאר, ראסטי קנדייף, ג'יימס דאפי, גריפין דאן, פיטר פארלי, פטריק פורסברג, וויל גרהם, ג'יימס גאן, בוב אודנקירק, ברט ראטנר וג'ונתן ואן טולקן (2013) ‏•‏‏ מייקל ביי (2014) ‏•‏‏ ג'וש טראנק (2015) ‏•‏‏ דינש ד'סוזה וברוס סקולי (2016) ‏•‏‏ טוני ליאונדיס (2017) ‏•‏‏ איתן כהן (2018) ‏•‏‏ טום הופר (2019) |  |
| 2020–הווה | סיה (2020) ‏•‏‏ כריסטופר אשלי (2021) ‏•‏‏ משין גאן קלי ומוד סאן (2022) ‏•‏‏ רייס פרייק-ווטרפילד (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270733705171  PLWABN: 9810646578205606  BIBSYS: 4064653  BnF: cb14018181z (data)  CANTIC: a11856580  GND: 137627688  ISNI: 0000 0001 2102 7489  LCCN: no99012176  MusicBrainz: 91da736b-ff88-46ec-bd47-72d40d9b5f5f  NKC: jx20050506026  NLK: KAC201101582  NTA: 175359334  SNAC: w6d806q6  SUDOC: 087931826  VIAF: 84321188   WorldCat (עם VIAF): 84321188
בית הכנסת הגדול של בוקרשט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  בוקרשט 
 מדינה:  רומניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1845
 תאריך פתיחה רשמי:  11 באוגוסט 1903 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 קואורדינטות:  44°25′46″N 26°06′31″E﻿ / ﻿44.42952°N 26.10861°E﻿ / 44.42952; 26.10861
  (למפת בוקרשט מוגדלת) בית הכנסת הגדול של בוקרשט(למפת בוקרשט רגילה) בית הכנסת הגדול של בוקרשט
 
בית הכנסת הגדול (ברומנית: Sinagoga Mare) של בוקרשט שוכן בין רחוב וסילה אדאמאקה, לשעבר "רחוב בית הכנסת" ובין רחוב שאול, המבנה היחיד על רחוב אדאמאקה. בבית הכנסת הגדול הונהגו במאה ה-20 שינויי ריטואל שדמו לזה הניאולוגי והותאמו לו מקום למקהלה ולעוגב. המקהלה כללה גברים, נשים וילדים.
היסטוריה

בית הכנסת כונה "הגדול" משום שבמשך תקופה ארוכה היה בית הכנסת הגדול ביותר בבוקרשט, לפני בניית היכל קורל. בית הכנסת נבנה בשנת 1846‏ ונחנך בערב ראש השנה ה'תר"ח (1847), על קרקע שקודם לכן היו עליה 4 בתי כנסת של גילדות יהודיות שונות (באותה תקופה כל גילדה התפללה בבית כנסת נפרד).
יזמה את הקמת בית הכנסת עדת היהודים הפולנים בבוקרשט (comunitatea evreilor lehi) אחרי שכמה בתי כנסת שלה נחרבו בדליקות. לכן בית הכנסת נודע בתחילתו גם כ"בית הכנסת הפולני" - Sinagoga poloneză.
חנוכת בית הכנסת נערכה בשנת 1847 על ידי הרב הגדול משולם זלמן פרנקל והרב זלמן בהרב.הבניין ניזוק באמצע שנות ה-1860 על ידי פורעים לאומנים רומנים שהפגינו נגד הענקת אזרחות ליהודים.
בשנת 1903 עבר בית הכנסת בנייה מחודשת ובעקבותיה נחנך מחדש ב-11 באוגוסט. בשנת 1909 הבימה הוזזה אל ארון הקודש והקיר המזרחי (האדריכל פטרה אנטונסקו). בשנת 1915 הותקנה בו תאורה חשמלית, מאוחר יותר גם הסקה.
אחרי שנת 1925 ובשנים 1931–32 עבר בית הכנסת שיפוצים והרחבות לפי תוכניות של האדריכל היהודי ז'אן לוקאר (Jean Locar) ובפיקוחו הצמוד, הכול ללא תמורה כספית. בית הכנסת הפך לפנינה ארכיטקטונית שזכתה להכרה כשהוכרז למבנה היסטורי מוגן. ציורי תקרה בסגנון רוקוקו עוצבו בשנת 1936 על ידי גרשון מ. הורוביץ (1882 - 1942).
בשנת 1941, במרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט נבזז בית הכנסת וניזוק, אך לא נשרף, כמו שנשרף בית הכנסת הספרדי הגדול, הודות למשרתת נוצרית רומניה בשם לוקרציה קנז'אה (Lucreţia Canjea) שדיברה אל הבוזזים וריככה בדמעותיה ובתוכחותיה את לבם.
לאורך שנות קיומו פעלו בבית כנסת זה מהמפורסמים בין רבני בוקרשט כמו המלבי"ם, ד"ר הינריך אלפרין, ד"ר אברהם מאיר הלוי, ד"ר יעקב יצחק נימירובר, ד"ר אלכסנדר שפרן וד"ר דוד משה רוזן.
אחרי המהפכה ברומניה, בשנת 1991 הוקם בבית הכנסת הגדול מוזיאון השואה של יהדות רומניה. בשנת 2007 עבר הבניין שיפוץ נוסף, בעיקר בחזית.
ראו גם

יהדות בוקרשט
ולנטין סקסונה
הערות שוליים

↑  Strada cu un singur număr din Bucureşti - cea mai neobișnuită adresă din Capitală  (ברומנית)
↑  Sinagoga Mare, ultimul reper al unui cartier evreiesc Stilul oficierii in Sinagoga Mare nu era "ortodox” ci "neolog”
1 2  דפי היסטוריה - בית הכנסת הגדול
↑  התכנון מחדש - אתר המוזיאון של העיר בוקרשט
↑  Hary Kuller, Presa evreiască din România, Tritonic, Bucureşti - הארי קולר, העיתונות היהודית ברומניה, הוצאת טריטוניק, בוקרשט עמוד 216
↑  מתתיאס קרפ, הספר השחור כרך א', ע' 199, מהדורה שנייה, הוצאת דיוג'נה 1996
ג'ינגיס חאן (סרט, 1965)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  הספר "ג'ינג'יס חאן" של ברקלי מאת'ר
 בימוי:  הנרי לוין
 הופק בידי:  אירווינג אלן
 תסריט:  בוורלי קרוס
 עריכה:  רוברט סימפסון
 שחקנים ראשיים:  עומר שריף סטפן בויד
 מוזיקה:  דושן ראדיץ'
 צילום:  ג'פרי אנסוורת'
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית יוגוסלביה יוגוסלביה בריטניה בריטניה
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  15 באפריל 1965
 משך הקרנה:  121 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה, סרט מלחמה 
 תקציב:  4,500,000 ‏$
 הכנסות:  4,850,000 ‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'ינגיס חאן (Genghis Khan) הוא סרט הרפתקאות ביוגרפי משנת 1965 בבימויו של הנרי לוין, עם עומר שריף, סטפן בויד, רוברט מורלי ופרנסואז דורליאק בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר ג'ינגיס חאן של ברקלי מאת'ר (אנ') משנת 1965 והוא תיאור היסטורי לא מדויק על עלילותיו ומלחמותיו של ג'ינגיס חאן ובעיקר מלחמתו עם יריבו המושבע ג'אמוגה (אנ') עד לניצחונו באחוד שבטי המונגולים תחת שלטונו.