stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות להט"ב בארגנטינה
מעמד בחוק > עצמאות ותחילת המאה ה-20

פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בארגנטינה מאז 1887, כאשר חוק מס' 1,920, חוק העונשין הפדרלי הראשון של המדינה, נחקק ולא כלל איסור על ביצוע פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין מבוגרים. עם זאת, כמה תקנות מקומיות שהוצאו על ידי רשויות מחוזיות, עירוניות ומקומיות כוונו נגד "הומוסקסואליזם" שבעקבותיהן, אזרחים שהוגדרו כלהט"ב באותם אזורים נרדפו באופן קבוע.
במהלך המאה ה-19, דיונים על הומוסקסואליות התייחסו אליה כאל פתולוגיה רפואית, כאשמה שיש להטיל נגד יריבים פוליטיים או כדבר שהובא לאומה הארגנטינאית על ידי זרים. הדימוי הציבורי היחיד של הומוסקסואליות היה זנות עירונית ומקומות ציבוריים ששימשו לקרוזינג. בשנת 1914, מחזה בעל נושא הומוסקסואלי בשם "Los Invertidos" נאלץ להתבטל בשל תוכנו, על אף שעיתונים רפואיים היו רשאים לדון על הומוסקסואליות בפומבי.
הטרדה משטרתית נגד הומוסקסואלים גברה במהלך ההפיכה הצבאית בשנת 1930 (אנ') שהחלה את "העשור הידוע לשמצה" (אנ'), לאחר שהנשיא איפוליטו איריגוז'ן הודח מתפקידו על ידי הגנרל חוסה פליקס אוריבורו (אנ') וחייליו. שערוריית הצוערים, שערורייה מינית ופוליטית שפרצה בבואנוס איירס בספטמבר 1942, בנוגע למעורבותם של צוערים צעירים מהקולג' הצבאי הלאומי של ארגנטינה (אנ') במסיבות מין קבוצתי לכאורה שנערכו על ידי הומוסקסואלים מהמעמד העליון, הובילה לרדיפה האלימה ביותר נגד הומוסקסואלים בהיסטוריה של ארגנטינה, עם סדרה של פשיטות משטרתיות והשמצות שהובילה לכליאת הומוסקסואלים רבים, התאבדויות ופליטים שברחו לגלות. המדיניות הובילה לפתיחת בתי בושת של אחים בקרבת צריפים צבאיים ב-1944. הדיווחים על אכיפת המדיניות בקדנציות הפרוניסטיות (1955-1946) דווחו לאורך השנים כמעורפלים וסותרים. בשנת 1946, אווה פרון, רעייתו של נשיא ארגנטינה חואן דומינגו פרון, הטילה את הגנתה האישית לביטחונו של מיגל דה מולינה, זמר קופלה ספרדי מפורסם שהותקף על רקע היותו הומוסקסואל ונאלץ להימלט מארגנטינה לאחר הוראה של שגרירות ספרד במדינה, לאחר שניסתה לשכנע אותו במשך שנים לחזור למדינה מגלותו במקסיקו. מספר דיווחים נוספים לאורך השנים טענו שדמוניגו פרון הורה למשטרה ולצבא לא לעסוק ברדיפות של הומוסקסואלים.
מעמד בחוק > עידן המלחמה המלוכלכת

ארגון זכויות הלהט"ב הראשון שהוקם בארגנטינה היה "Nuestro Mundo" (בעברית: העולם שלנו) ב-1967 (אנ') על ידי הפעיל הקטור אנביטרטה. בהמשך פעיליו ייסדו את החזית לשחרור הומוסקסואלים (FLH) (אנ') שחיפשה ברית עם מפלגות השמאל הפוליטי במדינה על מנת לקדם את מעמד זכויות האזרח של חברי קהילת הלהט"ב הארגנטינאית. מה שהניע את יצירתו של "Nuestro Mundo" הייתה המדיניות הדיקטטורית של הנשיא חואן קרלוס אונגאנייה בתקופת המשטר הצבאי במדינה שדיכאה בכבדות את זכויותיהם של אזרחים הומוסקסואלים. אף על פי שזה היה רגע מובהק בתנועה למען זכויות להט"ב בארגנטינה כולה, הקמת "Nuestro Mundo" לא הביאה לעידן של רפורמות פוליטיות, והארגון נמנע בדרך כלל מלהיות פעיל באופן פוליטי ודאג בעיקר להעלאת המודעות לדיכוי החברתי שאיתו התמודדה קהילת הלהט"ב במדינה וקרא להפסקת האכזריות המשטרתית נגד הומוסקסואלים ולביטולם של חוקים אנטי-הומוסקסואלים. למרות שלארגון עצמו לא היו הצלחות רבות, היווסדותו היוותה השראה ליצירת קבוצות להט"ב ארגנטינאיות נוספות, בהן "Safo" שהפכה לארגון למען נשים לסביות. במשך השנים לאחר מכן, "Nuestro Mundo" השתלב בסופו של דבר עם קבוצות אקטיביסטיות אחרות - "Safo" ,"El Grupo" ,"Profesionales" ,"Emanuel" ,"Alborada" ,"Bandera Negrea" ו-"Eros" עבור הקמת החזית לשחרור הומוסקסואלים (FLH) ב-1971 שפעלה עד 1976. הארגון נוצר שנתיים לאחר מהומות סטונוול בניו יורק, אירוע שהוביל להתארגנות גדולה של פעילי זכויות להט"ב בארגנטינה.
בחמש השנים שבהן פעל, החזית לשחרור הומוסקסואלים ישר קו עם פעילותן של קבוצות פמיניסטיות, מרקסיסטיות וקבוצות שמאלניות אחרות והיה פעיל פוליטית באופן גלוי יותר מארגונים קודמים. למרות שמטרותיו הפוליטיות היו דומות לאלו של ארגונים מערביים שהיוו מודלים לתנועה למען זכויות להט"ב, שיטות הארגון היו שונות מאלו שבמערב. בין היתר הארגון פחות דאג בהקמת דמוקרטיה מגובשת אלא התמקד ב-"יצירת חופש ושוויון באמצעות אנטי-אימפריאליזם" ו-"פוליטיקה של מעמד הפועלים", אידאולוגיה שהובילה לקיום הברית עם ארגוני השמאל הפוליטי שלא בהכרח היו מעורבים באקטיביזם למען זכויות להט"ב.
ההפיכה הצבאית בשנת 1976 (אנ') שהובילה להדחתה של נשיאת ארגנטינה איסבל פרון בין השנים 1974–1976 ותחילתה של דיקטטורה חדשה בהנהגת חונטה צבאית, חיסלו את התארגנותם של פעילי התנועה למען זכויות להט"ב בארגנטינה. המשטר ביצע פעולות ישירות לפגיעה באזרחי להט"ב. לקראת קיומו של גמר המונדיאל 1978 שנערך בבירה בואנוס איירס, המשטר הצבאי והמשטרה המקומית ביצעו הליך "טיהור" בו עצרו, הכו ודיכאו באלימות אזרחי להט"ב ארגנטינאים. הליך טיהור שני שיזם הארגון הצבאי למחצה "Comando Cóndor" התרחש מינואר 1982 עד ינואר 1983. בתקופה הזו נטבחו כ-18 גברים הומוסקסואלים בהם פעיל החזית לשחרור הומוסקסואלים.
מעמד בחוק > דמוקרטיזציה והווה

מעברה של ארגנטינה חזרה לדמוקרטיה ב-1983 אפשר מחדש את הקמתן של תנועות למען זכויות להט"ב. במהלך עידן הדמוקרטיזציה, הבר ההומוסקסואלי הראשון נפתח בבירה בואנוס איירס וחברי קהילת הלהט"ב הארגנטינאית החלו להיות גלויים יותר בקרב הציבור, עם ציון מצעדי גאווה שנתיים מאז 1992, פרסומים ופעילות פוליטית. בעקבות זאת הוקם הארגון קהילה הומוסקסואלית בארגנטינה (CHA) באפריל 1984, בין היתר על ידי הפעיל קרלוס יאורגוי (אנ'). הארגון שמר על כוחו ואחידותו לאורך שנות ה-80, לפני שהחל להתפצל בשנות ה-90. קבוצות שונות החלו להיווצר מתוך "CHA" בעקבות התפצלותו, בהן: "החברה הארגנטינאית לשילוב הומואים-לסביות", "הומו-לסבית ארגנטינה" ו-"טרנסקסואלים למען הזכות לחיים ולזהות". כשהקבוצות הללו ורבות אחרות הפכו ליותר ויותר פוליטיות ותבעו שינוי משפטי, הן הגיעו בסופו של דבר להסכמה בשנת 2006 והתאגדו כדי ליצור ארגון אחיד. כך, נוצר ארגון הפדרציה הארגנטינאית של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסקסואלים (FALGBT).
למרות שהושפע מפעילותו של "CHA", פעילותו של הפדרציה הארגנטינאית של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסקסואלים הייתה שונה ושמה דגש על הכשרתם של נישואים חד-מיניים. הארגון נחשב ל-"ארגון גג" ולכן היה פחות ריכוזי ועסק יותר בנושאים מחוץ לזכויות לגברים הומוסקסואלים, כגון נשים לסביות וסוגיות טרנסג'נדרים. יתרה מזאת, הארגון היה פחות עסוק בהתאמה לרעיונות ההטרו-נורמטיביים של מגדר ומיניות שנכללו בפעילותו של "CHA" ועסק בגלוי בסוגיות של יחידים שמאתגרים את הבינאריות המגדריות בזהותם. "FALGBT" אף הרחיק לכת והחל להתחרות בניסיונותיו של "CHA" שניסה להכשיר הגבלה מוגבלת של איחודים אזרחיים לזוגות חד-מיניים ודרש במקום הכרה רשמית בנישואים חד-מיניים. פעילותו של "FALGBT" הושפעה מאוד ממעמד זכויות אזרחי להט"ב בספרד, במיוחד לאחר שספרד, מדינה קתולית כמו ארגנטינה, הכשירה נישואים חד-מיניים בשטחה בשנת 2005. הפדרציה הממלכתית של לסביות, הומואים, טרנסקסואלים וביסקסואלים (FELGTB) (אנ'), ארגון זכויות להט"ב ספרדי, היווה מודל לחיקוי עבור הארגון הארגנטינאי.
מאז הכשרתם של נישואים חד-מיניים בארגנטינה ב-2010, "FALGBT" המשיך לעסוק בסוגיות נוספות של זכויות להט"ב. במשך השנים לאחר מכן, ההצלחות הנוספות שלו כללו: העברת חוק הזהות המגדרית ב-2012, שהחל לאפשר לטרנסג'נדרים גישה להעברת ניתוח להתאמה מגדרית וטיפול הורמונלי כחלק מתוכניות הבריאות הציבוריות או הפרטיות שלהם ושינוי תמונות או שמות לידה במרשם האזרחי ללא אישור רופא או שופט, העברת חוקים המגנים על תלמידי להט"ב מפני בריונות וצורות אחרות של הטרדה בבתי ספר במערכת החינוך והעברת חוק המאפשר למשפחות חד-מיניות להשתמש בטכנולוגיית רבייה מסייעת כגון הפריה חוץ גופית בקרב זוגות לסביות בשנת 2013. בשנים לאחר מכן, החלה ארגנטינה במסע פרסום עבור תיירות להט"ב בשטחה בדגש בבואנוס איירס, בתקווה שהתיירות המוגברת תסייע לכלכלת המדינה. בשנת 2007, גביע העולם הבינלאומי להומואים (באנגלית: International Gay World Cup) נערך בואנוס איירס, בו זכתה נבחרת ארגנטינה.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות

בשנת 2005, בעקבות ההכרה באיחודים אזרחיים בין זוגות חד-מיניים בפרובינציית ריו נגרו ובבירה בואנוס איירס, שופט מקומי הורה לרשויות בתי הסוהר בפרובינציית קורדובה לאפשר ביקורים בין אסירים הומוסקסואלים ובני זוגם. החוקים שהכשירו איחוד אזרחי עבור זוגות חד-מיניים בבואנוס איירס ובפרובינציית ריו נגרו אושרו ב-2002 ו-2003 בהתאמה, ובעיר ויז'ה קרלוס פאס ב-2007. בשנת 2009, העיר ריו קוארטו החלה להכיר באיחודים אזרחיים בין זוגות חד-מיניים גם כן. זוגות חד-מיניים באיחוד אזרחי החלו להיות בעלי זכויות רבות כפי של זוגות נשואים מהמין השני, אולם, גישה לאימוץ (חורג או משותף) לא נכללה. הכרה באיחודי קוהביטציה נעשתה חוקית בפריסה ארצית ב-1 באוגוסט 2015 לאחר שהקוד האזרחי והמסחרי (בספרדית: Código Civil y Commercial) שהחליף את הקוד האזרחי לשעבר, נכנס לתוקף.
בתחילת נובמבר 2009 פסק שופט מקומי כי האיסור על הכרה בנישואים חד-מיניים אינו חוקתי והתיר לזוג גברים, אלכס פרייה וחוסה מריה די בלו, להינשא. ההחלטה הוכתרה כ-"הכרה משפטית ראשונה" על ידי סוכנות הידיעות הבינלאומית רויטרס שאמרה כי היא "יוצרת תקדים שיכול לסלול את הדרך לארגנטינה להפוך למדינה הראשונה באמריקה הלטינית שמתירה נישואים חד-מיניים". פרייה ודי בלו הצהירו לאחר מכן שהם "הזוג החד-מיני הראשון באמריקה הלטינית שקיבל את הזכות להינשא". ראש עיריית בואנוס איירס, מאוריסיו מאקרי, הצהיר לאחר מכן כי "לא יערער על ההחלטה". מאקרי אמר בנוסף כי ההחלטה היא "צעד חשוב, כי עלינו ללמוד כיצד לחיות בחופש מבלי לפגוע בזכויותיהם של אחרים. עלינו לחיות יחד, ולקבל את המציאות הזו. העולם הולך לקראת הכיוון הזה". עם זאת, ההכרה הושעתה לבסוף לאחר ששופט אחר ביטל את הפסיקה המקורית בסוף נובמבר 2009. לבסוף, ב-28 בדצמבר 2009, נישאו בני הזוג באושואיה, טיירה דל פואגו, והפכו לזוג הנשוי החד-מיני הראשון באמריקה הלטינית. הם נתמכו על ידי מושלת טיירה דל פואגו, פביאנה ריוס (אנ'), שחתמה על צו המאשר את נישואיהם בהתבסס על הפסיקה השיפוטית בתחילת נובמבר 2009. מכיוון שהחלטה זו חלה רק במקרה הספציפי של פרייה ודי בלו, זוגות חד-מיניים אחרים נאלצו לערער לרשות השופטת, להמתין לפסיקה שתאשר כי אי ההכרה בנישואיהם אינה חוקתית ולאחר מכן היו רשאים להינשא במחוז טיירה דל פואגו.
הצעת החוק הראשונה למען הכשרת נישואים חד-מיניים שנתמכה על ידי ארגון הפדרציה הארגנטינאית של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסקסואלים (FALGBT) הוצגה ב-2007. אף על פי שנכשלה בהעברתה בפרלמנט, היא הובילה לדיון רחב בקרב הציבור לסוגיית הכשרתם של נישואים חד-מיניים בארגנטינה והגשתן של שתי הצעות חוק נוספות בנושא ב-2009. הצעת חוק להכשרת נישואים חד-מיניים הוכשרה לבסוף ב-15 ביולי 2010, לאחר הצבעת רוב בעדה הן בבית הנבחרים (הבית התחתון) והן בסנאט (הבית העליון). בכך, זוגות חד-מיניים בארגנטינה החלו להיות זכאים לאותן הטבות והכרות משפטיות כפי זוגות נשואים מהמין השני בהן הזכות לאימוץ ילדים. לאחר העברת החוק, ארגנטינה הפכה למדינה השנייה ביבשת-העל של אמריקה שמכשירה נישואים חד-מיניים לאחר קנדה, וכן הראשונה באמריקה הלטינית, והעשירית בעולם, אחרי בלגיה, קנדה, איסלנד, הולנד, נורווגיה, פורטוגל, דרום אפריקה, ספרד ושוודיה.
הורות ואימוץ

זוגות חד-מיניים רשאים לאמץ ילדים בארגנטינה, הן על ידי אימוץ משותף או חורג מאז יולי 2010, לאחר שהצעת החוק להכשרתם של נישואים חד-מיניים נכנסה לתוקף.
מאז 2013, זוגות לסביות החלו להיות רשאיות לגשת להפריה חוץ-גופית לאחר שהצעת חוק להכרה בהליכים כאלה בקרב זוגות נשים אושרה על ידי בית הנבחרים עם רוב של 204 מצביעים בעד, מתנגד 1 ו-10 נמנעים ביוני 2013.
הגנה מפני אפליה

נכון לשנת 2022, לא קיים חוק לאומי שאוסר דה יורה על אפליה או הטרדה על בסיס נטייה מינית או זהות מגדרית במתן סחורות ושירותים, אפליה עקיפה או דברי שטנה מלבד ברשויות העיר האוטונומית של בואנוס איירס והעיר רוסאריו שהעבירו חוקים שכוללים נטייה מינית כעילה מוגנת באופן מוחלט מאפליה לאורך השנים. ב-13 באוגוסט 2010 אישר בית הנבחרים תיקון לחוק נגד אפליה שכלל איסור על גילויי אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית, אך הוא לא הגיע להצבעה בסנאט. תיקון חדש הוצג במאי 2013 אך גם כן לא התקדם בהליך החקיקה.
גילויי אפליה כלפי עובדי המינהל הציבורי על בסיס נטייתם המינית מוגדרת כפלילית בפריסה ארצית מאז 2006.
בשנת 2012 תוקן חוק העונשין כדי לקבוע עונש של עד מאסר עולם על פשעי שנאה המבוססים על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי. סעיף 80(4) בחוק תחת הכותרת "פשע נגד יחידים" קובע כי יוטל עונש מאסר עולם על "מי שהורג לשם הנאה, חמדנות ושנאה על רקע גזע, דת, מגדר, נטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי".
ב-27 במרץ 2015, הוצג לקונגרס הלאומי חוק פדרלי נגד אפליה על ידי מספר חברי קונגרס בתמיכתם של פעילי "FALGBT" שכלל את העילות נטייה מינית וזהות מגדרית כעילות מוגנות. הדיון הראשון בהצעת החוק בוועדה להעברתו היה ב-29 באפריל, אך לא התקדם להצבעה מאז. הצעת חוק חדשה הוגשה להעברה בסנאט ביוני 2016.
אף על פי חקיקת ההגנות השונות בחוק מפני אפליית אזרחי להט"ב, לאורך השנים נודעו גילויי מקרים הומופובים שונים בממשלה ובמערכת המשפט הארגנטינאית בהם בשערורייה מתוקשרת בשנת 2015 בה הופחת עונשו של אנס שהורשע באונס של ילד בן שש, בטענה כי לילד הצעיר הייתה "נטייה מינית הומוסקסואלית". סוכנות הידיעות הצרפתית דיווחה כי אניבל דומינגו פרננדס (אנ'), ראש קבינט השרים והמזכיר הכללי של הנשיאה כריסטינה פרננדס דה קירשנר, קרא להדחה של השופטים שפסקו את ההחלטה אותה תיאר כ-"אחת החרפות הגדולות ביותר שראינו אי פעם במדינה הזו".
זהות מגדרית

בשנת 1997 הוקמה האגודה למאבק על זהות טרנסווסטית-טרנסקסואלית כארגון עבור הגנה על זכויותיהם של טרנסג'נדרים ארגנטינאים. אחד מניצחונותיו הראשונים הגיע בשנת 2006 כאשר בית המשפט העליון של ארגנטינה ביטל פסיקה של בית משפט מחוזי שקבע כי לטרנסג'נדרים "אין זכות חוקית להתארגן באופן ציבורי ולבצע מחאה למען זכויותיהם". בשנת 2007 קבע בית המשפט העליון שלילדה בת 17 יש את הזכות החוקית לעבור תהליך של התאמה מגדרית ולשנות את מסמכי הזהות המשפטיים שלה כדי לשקף את מגדרה בהתאם.
בשנת 2009 זכתה מרסלה רומרו, פעילה ידועה למען זכויות טרנסג'נדרים בארגנטינה, בגישה לשנות את מגדרה במסמכי זהות רשמיים. בהמשך, קיבלה תואר כבוד על ידי הממשלה.
בשנת 2012 אישר הסנאט הארגנטינאי פה אחד את "חוק הזהות המגדרית". חוק זה מעניק לטרנסג'נדרים בגירים גישה להעברת ניתוח להתאמה מגדרית וטיפול הורמונלי כחלק מתוכניות הבריאות הציבוריות או הפרטיות שלהם. החוק גם מאפשר שינוי תמונות או שמות לידה במרשם האזרחי ללא צורך באישור רופא או שופט.
פרובינציות מנדוסה וסנטה פה היו תחומי השיפוט הראשונים במדינה שאפשרו ליחידים המזדהים כא-בינארים להשאיר את רישומי סמן המין שלהם ריקים במקום לבחור במין "זכר" או "נקבה" בתעודות הזהות שלהם. ב-20 ביולי 2021, הנשיא אלברטו פרננדס חתם על צו הכרח ודחיפות (אנ') שחייב את מרשם האנשים הלאומי (RENAPER) לאפשר אופציית סמן מגדר שלישי ("X") בכל תעודות הזהות והדרכונים הלאומיים המונפקים על ידו. בהתאם לחוק הזהות המגדרית, המעשה הפך את ארגנטינה לאחת המדינות הבודדות בעולם (אנ') שמכירות באופן חוקי במגדר שאינו בינארי מגדרית בתעודות זהות רשמיות. האמצעי חל גם על תושבי קבע שאינם אזרחים המחזיקים בתעודות זהות ארגנטינאיות.
שירות צבאי

לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים של ארגנטינה. ב-27 בפברואר 2009, הקונגרס הלאומי הארגנטינאי העביר חוק רחב לרפורמה בצבא המדינה. אחת מהוראות החוק כוללות איסור אפליה על רקע נטייה מינית בכוחות המזוינים. החוק נכנס לתוקף שישה חודשים לאחר העברתו.
תרומת דם

בספטמבר 2015 ארגנטינה ביטלה את איסורה הגורף על גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) לתרום דם במדינה ללא הגבלות.
טיפולי המרה

מאז 2010, נאסר לבצע אבחנות בתחום בריאות הנפש על בסיס בלעדי של "נטייה מינית או זהות מגדרית", תקנה שמהווה דה פקטו איסור על ביצועי טכניקות פסאודו-מדעיות של טיפולי המרה.
תנאי מחיה

מאז סיום הדיקטטורה הצבאית ב-1983 והליך המעבר שלאחר מכן לשלטון דמוקרטי, בארגנטינה החל שינוי משמעותי בעמדות הציבור כלפי סוגיות של חקיקת זכויות להט"ב. בתקופת הדיקטטורה הצבאית, אזרחים שהוגדרו כלהט"ב נרדפו באופן פעיל, בעוד שרבים מתוכם היו קורבנות למקרי רצח, אונס, אלימות או היעלמויות כפויות ומערכות יחסים חד-מיניות ואנשים טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית הוגדרו כ-"לא אנושיים" על ידי האוכלוסייה, המשטר הצבאי והכנסייה הקתולית. בעשורים שלאחר סיום הדיקטטורה הצבאית, ארגנטינה תוארה בכלי תקשורת בינלאומיים כמי שעשתה "צעדים גדולים" בהכרה בזכויותיהם החוקיות של אזרחי להט"ב בשטחה. בשנת 2006 נחקק חוק חינוך מיני במדינה, אם כי החקיקה זכתה לביקורות שליליות על כך שלא כללה מספיק תוכן כדי למנוע בריונות נגד בני נוער להט"ב. בשנת 2017 השיקה הממשלה פלטפורמה דיגיטלית לבני נוער להעלאת מודעות במגוון נושאים בדרך שתוארה כ-"מהנה, ידידותית וויזואלית" בנושאים שונים בהם: מניעת אלימות על רקע מגדרי, סוגיות להט"ב, אמצעי מניעה, הפרעות אכילה ושימוש בסמים.
ארגונים למען זכויות להט"ב החלו לקום שנית בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, עבור מסעי פרסום לשיפור מעמדן בארגנטינה והעלאת המודעות הציבורית למטרתם. ב-2010 הפכה המדינה לעשירית בעולם שמכשירה נישואים חד-מיניים, למרות התנגדות נציגי הכנסייה הקתולית רבת ההשפעה. רפורמות משפטיות אחרות כללו לאורך השנים חקיקת חוק לאיסור פשעי שנאה שמכסה נטייה מינית, זהות מגדרית וביטוי מגדרי כעילות מוגנות, מתן אפשרות לזוגות חד-מיניים לאמץ ילדים באופן משותף וחורג, מתן אפשרות לגברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם ללא הגבלות, איסור על ביצועי טיפולי המרה במערכת הבריאות והעברת חוק הזהות המגדרית בשנת 2012, שהחל לראשונה לאפשר לטרנסג'נדרים ארגנטינאים לשנות מגדרם החוקי במסכי זהות רשמיים. לאחר העברת החוק, "BBC Mundo" הגדיר את ארגנטינה כמי ש-"מובילה את המהפכה הטרנסג'נדרית בעולם". הגישות החברתיות בקרב האוכלוסייה התפתחו גם כן באופן משמעותי, ועברו מעוינות ציבורית ואנטיפתיה לבעלות קבלה רחבה. סקר שנערך בשנת 2013 מצא כי 74% מהארגנטינאים אמרו שיש לקבל מערכות יחסים הומוסקסואליות בחברה ו-81% בקרב משיבים צעירים. העלייה הזו ברמת הקבלה החברתית בקרב האוכלוסייה כלפי אזרחי להט"ב, הובילה רבים מחברי קהילת הלהט"ב הארגנטינאית להיכנס לעין הציבור ו-"לצאת מהארון" בגלוי.
כיום, ארגנטינה מכונה לעיתים קרובות כאחת המדינות הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם. ישנה סצנת להט"ב גלויה בבירה בואנוס איירס עם ברים הומוסקסואלים רבים, מועדוני לילה, בתי קפה, מסעדות ואירועים אחרים שפונים עבור קהל להט"ב. כתוצאה מכך, בואנוס איירס מכונה לעיתים קרובות בכינוי "בירת הגייז של דרום אמריקה" ומהווה מקור חשוב לתיירות להט"ב. במדינות אמריקה הדרומית בהן נישואים חד-מיניים לא מוגדרים כמוכרים בחוק, זוגות הומוסקסואלים רבים מגיעים לבואנוס איירס כדי להינשא לאור העובדה שלארגנטינה אין דרישה למעמד תושבות עבור הכרה בנישואים. מחוץ לבואנוס איירס, ישנן סצנות להט"ב גלויות בקורדובה, רוסאריו, מנדוסה, פוארטו מדרין, אושואיה ומאר דל פלאטה. במאי 2015, רשת הלהט"ב "PlanetRomeo" דירגה את ארגנטינה כמדינה השנייה עם מדד האושר הגבוה ביותר בדרום אמריקה בקרב גברים הומוסקסואלים, אחרי אורוגוואי במקום הראשון. מצעד הגאווה בבואנוס איירס נערך באופן שנתי מאז הקמתו לראשונה ב-1992, בו השתתפו כ-300 מפגינים בלבד. בשנת 2018, על פי ההערכות, כ-100,000 איש השתתפו בציונו. ערים אחרות שמציינות מצעדי גאווה שנתיים בשטחן כוללות את קורדובה ומנדוסה מאז 2008 ו-2011 בהתאמה.
טבלת סיכום

| --- | --- |
פעילות הומוסקסואלית חוקית:  (מאז 1887)
גיל הסכמה שווה לזוגות הטרוסקסואלים (13):  (מאז 1887)
חוקים נגד אפליה בתעסוקה: / (בבואנוס איירס ורוסאריו בלבד)
חוקים נגד אפליה במתן סחורות ושירותים: / (בבואנוס איירס ורוסאריו בלבד)
חוקים נגד אפליה בכל התחומים האחרים (כולל אפליה עקיפה, דברי שטנה): / (בבואנוס איירס ורוסאריו בלבד)
חוק נגד פשעי שנאה הכולל נטייה מינית, זהות מגדרית וביטוי מגדרי:  (מאז 2012 בנסיבות מחמירות)
נישואים חד-מיניים:  (מאז 2010)
הכרה בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור):  (מאז 2002 באזורים מסוימים)
אימוץ משותף של זוגות חד מיניים:  (מאז 2010)
אימוץ ילד חורג על ידי זוגות חד מיניים:  (מאז 2010)
אימוץ על ידי יחידים ללא קשר לנטייה מינית:  (מאז 1871)
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בצבא: 
זכות לשינוי מגדר בחוק:  (מאז 2012)
גישה להפריה חוץ-גופית לזוגות לסביות:  (מאז 2013)
טיפולי המרה אסורים בחוק:  (מאז 2010)
פונדקאות מסחרית לזוגות גברים הומוסקסואלים:  אין נתונים (לא קיימת אסדרה בחוק)
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים רשאים לתרום דם:  (מאז 2015)
אליזבת פיפקו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 ביוני 1995 (בת 29) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  Harvard Extension School 
 בן או בת זוג:  Roman Pipko 
 
אליזבת פיפקו (באנגלית: Elizabeth Pipko, נולדה ב-26 ביוני 1995) היא משוררת, דוגמנית, אישיות תקשורת ופעילה פוליטית יהודייה-אמריקאית, ילידת ניו יורק, שמשפחתה היגרה מברית המועצות לשעבר. במאי 2024 מונתה לדוברת הוועדה הרפובליקנית הלאומית (RNC).
קריירה

פיפקו הוחתמה בסוכנות הדוגמנות "Wihemina Models" בגיל 17. היא הופיעה בהרפרס בזאר, גרציה, DT, אסקווייר, קונטרסט, ו־L'officiel, ובשלבים המוקדמים של הקריירה שלה היא הושוותה לעיתים קרובות לאמילי ראטאקובסקי, כאשר מציינים דמיון במראה שלהן. בשנת 2018, היא הופיעה בקמפיין "Perfectly Imperfect" עבור בגדי ים ויזקאיה, קמפיין אנטי-פוטושופ המקדם דימוי גוף חיובי.
פיפקו הצהירה שעבודתה הפוליטית התערבה בקריירת הדוגמנות שלה. בראיון במגזין QP ב-2019 היא אמרה "להראות לנערות צעירות שהן יכולות לעשות כל מה שהן רוצות לעשות. מדוגמנות ועד פוליטיקה, וכל מה שביניהם".
בדצמבר 2021, אליזבת פיפקו הופיעה על השער של Harper's Bazaar Vietnam.
בפברואר 2022, כשנשאלה לדעתה על המלחמה באוקראינה, אמרה פיפקו לחדשות פוקס, "שמעתי אנשים שואלים, 'למה שיהיה אכפת לנו ממה שקורה היום ברוסיה ובאוקראינה?' אנחנו כאמריקאים יודעים בשביל מה אנחנו מייצגים, ואנחנו יודעים שמתקפה על הדמוקרטיה בכל מקום היא התקפה על הדמוקרטיה בכל מקום.
בינואר 2023 השיקה פיפקו את פרויקט Lest People Forget, פלטפורמת זיכרון שואה גלובלית בטכנולוגיית קריפטו למלחמה באנטישמיות ובהכחשת שואה בהשראת אמירותיו של קניה וסט. היא הצהירה שהיא מדמיינת את האתר כמוזיאון שואה וירטואלי אינטראקטיבי, ומקום שבו תלמידים שאינם גרים ליד מוזיאון שואה יכולים לחקור וללמוד. האתר מאפשר לכל אחד להיות מעורב בשימור חומרי השואה.
היא סיפרה לאלגעמיינער, שפרויקט Lest People Forget נועד למודרניזציה ו"ביזור" של החינוך על השואה.
בשנת 2023, פיפקו נבחרה ברשימת ה-J100 השנתית של אלגמיינר, מהכתירה את 100 האנשים המובילים המשפיעים באופן חיובי על החיים היהודיים.
פיפקו כתבה מאמרי דעה בנושא אנטישמיות עבור פוקס ניוז, הקול היהודי, וניוזוויק.
אליזבת מופיעה בקביעות בתוכניות טלוויזיה בכבלים כדי לדבר על נושאים מתרבות פופ ועד פוליטיקה.
במאי 2024, מונתה לדוברת הוועדה הלאומית הרפובליקנית.
משוררת

פיפקו פרסם שני ספרי שירה: Sweet Sixteen (2013,מסת"ב 9781480800731 ) ועל אודותיך (2018,מסת"ב 1480863106).
בשנת 2020, ספרה של פיפקו Finding My Place: Making My Parents' American Dream Come True (2020,מסת"ב 164293559X) יצא לאור דרך Post Hill Press
פוליטיקה

בשנת 2016, פיפקו הועסקה בקמפיין של דונלד טראמפ לנשיאות כמתאמת שירותי התנדבות.
בשנת 2019, פיפקו הייתה דובר של תנועת יציאת מצרים - במקור שמה ג'קסודוס  (הלחם בסיסים של "יהודי" ו"יציאת מצרים"), אך שמם שונה במהירות - ואיגד אותו כארגון פטור ממס. תנועת יציאת מצרים היא יוזמה של Rising Sea Red, ארגון 501c4.
היא אמרה למגזין "OK!", "כשנזרקתי לעולם הפוליטי, ידעתי שהדרך היחידה בשבילי לשרוד וגם לשגשג תהיה ליצור משהו משמעותי. אז השקעתי את מאמציי במאבק למען העם היהודי ונגד האנטישמיות".
על המאבק בעוולות במדינה, פיפקו אמרה לפוקס ניוז, "קל מאוד למצוא בעיות שמתרחשות בחברה שלנו. אף אחד לא יכחיש. אני נלחמת באנטישמיות כל יום. אני עדיין מקבלת צלבי קרס לתיבת ההודעות האישיות שלי כל שבוע".
חיים אישיים

פיפקו היא דור ראשון אמריקאית ונכדתו של האמן האמריקאי יליד ברית המועצות, מארק קליונסקי. היא הייתה מחליקה אמנותית תחרותית עד גיל חמש עשרה כאשר פציעה בקרסולה אילצה אותה לפרוש. פיפקו הוא יהודיה ולמדה בבית הספר לפארק מזרח של הרב ארתור שנאור במנהטן, ניו יורק. ב-26 בדצמבר 2018, פיפקו התחתנה עם מנהל הרשתות החברתיות של דונלד טראמפ דארן סנטינלו בוסט פאלם ביץ', במועדון מאר-א-לאגו.
פיפקו היא בוגרת בהצטיינות (cum laude) באוניברסיטת הרווארד. היא קיבלה את התואר השני שלה במדעים באוניברסיטת פנסילבניה במאי, 2023.
פיפקו מנהלת חיים יהודיים ושומרת שבת.
רויאל ראמבל

Royal Rumble - רויאל ראמבל (בתרגום חופשי לעברית: "רעם מלכותי") הוא אירוע היאבקות מקצועי מטעם ארגון ה-WWE המתקיים פעם בשנה בחודש ינואר. האירוע, שמשודר במסגרת שלם וצפה, נחשב לאחד מאירועי ההיאבקות המקצועית החשובים ביותר.
ייחודו של האירוע הוא בזכות הקרב המרכזי שלו המכונה קרב ה"רויאל ראמבל" ובו משתתפים כ-30 מתאבקים משלוש התוכניות Raw, סמאקדאון ו-NXT. הרויאל ראמבל הוא האירוע השני בגודלו של ה-WWE. הזוכה במספר הרויאל ראמבל הרב ביותר הוא "סטון קולד" סטיב אוסטין שזכה 3 פעמים.
את הקרב מתחילים כשני מתאבקים המוגדרים מספר 1 ומספר 2 וכל דקה וחצי נכנס מתאבק נוסף עד שמגיעים למספר 30 (ברויאל ראמבל הראשון 1988 השתתפו 20 מתאבקים, ברויאל ראמבל 2011, קרב הרויאל ראמבל הוארך עד 40 מתאבקים). מתאבק מודח מהקרב לאחר שהושלך אל מעל החבל העליון ושתי רגליו נגעו בקרקע. מנצח הקרב יהיה זה שישרוד אחרון בזירה אחרי שכל שאר יריביו הודחו. כמו כן מנצח הקרב זוכה בהזדמנות להתמודד בקרב המרכזי של המופע הגדול ביותר בעולם רסלמניה על אחת מהאליפויות הראשיות של ה-WWE - אליפות ה-WWE או אליפות העולם במשקל כבד של הארגון.
בשנת 1992 הפרס בקרב הרויאל ראמבל היה אליפות העולם של WWE, שהייתה פנויה באותו זמן, וריק פלייר שניצח בקרב זכה באליפות. בשנת 2016 האלוף דאז, רומן ריינס, נאלץ להגן על התואר בקרב הראמבל והיה המתמודד הראשון שנכנס לקרב. הזוכה באותה שנה והאלוף החדש היה טריפל H.
הרויאל ראמבל הראשון נערך ב-24 בינואר 1988 בעיר המילטון שבאונטריו, שניצח בה ג'ים דאגן. החל מ-1993 הוחלט שמנצח הראמבל מקבל קרב על אליפות העולם ברסלמניה. בשנת 1999 צורפה גם דמות המתאבקת צ'יינה, וזו הייתה לאישה הראשונה שהשתתפה במופע והמתאבקות הבאות שהשתתפו גם הן היו קארמה ובת' פיניקס. מופעי הראמבל נמשכים בין כחצי שעה ליותר משעה, כתלות בתסריט המופע ובמספר המשתתפים. עד כה, 70 אחוז מהזוכים בקרב זכו באליפות העולמית ברסלמניה.
ב-27 באפריל 2018 התקיים קרב הרויאל ראמבל באירוע שאינו קשור לאירוע עצמו, אלא במסגרת האירוע הרויאל ראמבל הגדול ביותר, שנערך בג'דה, ערב הסעודית. הקרב כלל לראשונה 50 משתתפים ובו זכה ברון סטרומן.