stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרס האמן הצעיר
זוכי הפרס

2022 – גל ניסים, מאי דעאס, אורי זמיר, ענבר חגאי, נעמה רוט, ילנה רוטנברג אג'וקו, דניאל אוקסנברג, מאיה ארוך, ניב גפני, אסף הינדן
2021 - רננה אלדור, אסף נריה אלקלעי, מילי ברזילאי, מתן גולן, יואב עמנואל וינפלד, שיר לוסקי, מיכל לופט, רגב עמרני, עדי מיכל פלומן ושיר רז .
2020 - הפרס לא חולק בעקבות החלטת שרת התרבות מירי רגב
2019 – טל גפני, מיכל טוביאס, נירית טקלה, גיא לוי, יעל סרלין, גל עמירם, יניב עמר, אשחר חנוך קלינגבייל, נועה שוורץ לב הר
2018 – מירב קמל, ניצן מינץ, מלאכי סגן-כהן, טל אנגשלטיין, שאשא דותן, הרן כסלו, רותם מנור, תמר כץ, חביב קפצון, הילה שפיצר
2017 – יונתן אולמן, נטלי אילון, דור זליכה לוי, תמר לוינסון, שיר מורן, גיא ניסנהאוס, נועם עומר, נעמה ערד, אברהם קריצמן ואסף שחם
2016 – מידד אליהו, יובל אצילי, חליל בלבין, עידו ברקוביאר, צפייה דגני, ורה ולדימירסקי, פורת סלומון, רותי דה פריס, מחמוד קייס, פאטמה שנאן
2015 – ליהי תורג'מן, ציון אברהם חזן, שחר פרדי כסלו, ורד נסים, ורד אהרונוביץ', נועה גור, סמאח שחאדה, מיכל בראור, אלעד רוזן, להלי פרילינג
2014 – אייל אסולין, עדן בנט, זוהר גוטסמן, מאיה גולד, יונתן ויניצקי, אלישבע לוי, ערן נוה, עדן אורבך עפרת, יאיר פרץ, לוסיאנה קפלון
2013 – לי אורפז, יעל אפרתי, נדב בן נון, אורן הופמן, מתן ישראלי, ליאב מזרחי, מירב סבירסקי, הדס סט, תומר קאפ, אריאל קן
2012 – גילי אבישר, שחר יהלום, דנה יואלי, עידו מיכאלי, רועי מרדכי, תומר ספיר, עינת עמיר, איל פנקס, גליה פסטרנק, ברק רביץ
2010 – דור גז, גסטון צבי איצקוביץ, תמיר צדוק, גיל יפמן, מיכאל חלאק, ליהי חן, הינדה וייס, טמיר ליכטנברג, אנה ים, אסף עברון
2009 – מאיה אטון, שי-עיד אלוני, קרן גלר, ראובן ישראל, אביטל כנעני, רמי מימון, אלי פטל, טל פרנק, הלל רומן ועלמה שניאור
2008 – לאה אביטל, אורן אליאב, איתן בוגנים, יוסף-ז'וזף דדון, ליאור ווטרמן, דנה לוי, קרין מנדלוביץ, אורלי סבר, שי-לי עוזיאל, רון עמיר
2007 – קרן אסף, אניסה אשקר, איתן בן משה, גיא גולדשטיין, דניל גרטמן, יאן טיכי, ניר עברון, אהרון עוזרי, חיימי פניכל ואלעד קופלר
2006 – צחית אסתר גולדמן, ארז ישראלי, אוהד מטלון, שחר מרקוס, אורי ניר, שאול צמח, טליה קינן, אפרת קליפשטיין, שרית רוזן וגלעד רטמן
2005 – בועז אהרונוביץ', דרור דאום, מאיה ז"ק, דניאל חביף-כהן, ינאי טויסטר, מאיה לרמן, פיטר מלץ, דניאל סילבר, יוסף קריספל וטל שוחט
2004 – לאה אביטל, נגה אלחסיד, הלית מנדלבלט, שרון בלבן, חנאן אבו חוסיין, אפי וייס, אמיר בורנשטיין, דוד עדיקא, רינת קוטלר וחן שיש
2003 – יוחאי אברהמי, בן בן רון, רונה יפמן, ורד נחמני, רותי סלע, גל קינן, אנג'לה קליין ודורון רבינא
2001 – שרון ברקת, מיכל הלפמן, סיגלית לנדאו, נועה צדקה, שי צורים, אלכס קרמר וחגית רובינשטיין
אירוויזיון 1962

| --- | --- |

 מספר התחרות:  7 
 גמר:  18 במרץ 1962
 מנחים:  מיריי דלנואה 
 מנצח ראשי:  ז'אן רודרה
 רשת השידור המפיקה:  CLT
 מיקום האירוע:  לוקסמבורג Grand Auditorium de RTL, לוקסמבורג (עיר), לוקסמבורג
 השיר הזוכה:  צרפת צרפת  "Un Premier Amour" (איזבל אוברה)
 שיטת הניקוד:  כל מדינה מעניקה 1 - 3 נקודות
 מספר משתתפות:  16 
 מופעי פתיחה/ביניים:  מופע ביניים:  Achilles Zavatta
 סיימו עם 0 נקודות:  אוסטריה אוסטריה בלגיה בלגיה הולנד הולנד ספרד (1945-1977) ספרד
 המדינות המשתתפות
 
   המדינות המשתתפות
 → אירוויזיון 1961 אירוויזיון 1963 ← 
 
אירוויזיון 1962 הייתה הפעם השביעית בה התקיימה תחרות הזמר ה"אירוויזיון" המשודרת באמצעות רשת ה"אירוויזיון" מטעם איגוד השידור האירופי.
התחרות התקיימה בלוקסמבורג ב"אודיטוריום הגדול של RTL" (בצרפתית: Grand Auditorium de RTL) שבעיר הבירה לוקסמבורג, ביום ראשון, 18 במרץ 1962. רשות השידור "CLT" הפיקה את התחרות בניהולם של ג'וס פולי ורנה סטייכן והנחייתה של מיריי דלנואה. צרפת ניצחה בתחרות בפעם השלישית בתולדותיה עם השיר "אהבה ראשונה" (“Un premier amour”) בביצועה של הזמרת איזבל אוברה. תזמורת התחרות הייתה של ז'אן רודרה, ורודרה גם ניצח על כמה מהשירים.
לראשונה יש שירים שסיימו את התחרות ללא נקודות כלל, וארבע מדינות בפרט בשנת 1962 שהן בלגיה, ספרד, אוסטריה והולנד (שירים מספר 2, 3, 4 ו-8 בסדר ההשמעה בהתאמה).
משתתפות בתחרות

כל המדינות מהתחרויות הקודמות השתתפו בתחרות זו. בכלל זה גם יוגוסלביה, ספרד ופינלנד, אשר הצטרפו לתחרות בשנת 1961 ובסך-הכל הוצגו 16 שירים.
מהלך התחרות

המנחה מיריי דלנואה בירכה כל אחד מהמתחרים בשפת המדינה שאותה ייצגו. הבמה קושטה בכוכבים נוצצים-מהבהבים, אך הם לא נראו בחלק מהערב מפני שהנורות כשלו מלפעול בזמן מסוים.
בעת ביצוע השיר ההולנדי כבה האור למספר רגעים.
שיטת ההצבעה שונתה מהתחרויות הקודמות כאשר עשרה שופטים מכל מדינה מעניקים נקודה, 2 נקודות ו-3 נקודות לשלושת השירים האהובים עליהם. כל שופט העניק תחילה בנפרד 3 נקודות לשיר האהוב עליו ביותר, 2 נקודות לשיר השני האהוב עליו ונקודה לשיר השלישי האהוב עליו. אז כל מדינה העניקה נקודה, 2 נקודות ו-3 נקודות לשלושת השירים שקיבלו הכי הרבה נקודות בסיכום הכולל של ניקוד עשרת השופטים.
ניצחונה השלישי של צרפת בתולדות התחרות העמיד אותה כמדינה שזכתה בכמחצית מכלל שבע תחרויות האירוויזיון שהיו עד אז, כולל תחרות זו.
שירי התחרות

השיר הזוכה של צרפת הוא בסגנון הבלדה הדרמטית הטיפוסית, שבו איזבל אוברה שרה על הכוח שיש לאהבה הראשונה על אנשים.
השיר שייצג את גרמניה – "שני איטלקים קטנים" (“Zwei kleine Italiener”), בביצועה של הזמרת קוני פרובוס, הפך ללהיט לאחר ששימש כשיר רקע בפרסומת לסבון.
כמו בכל מהדורות התחרות הקודמות, גם באירוויזיון זה השיר שייצג את איטליה היה השיר הזוכה בפסטיבל סן רמו.
| סדר השמעה | מדינה | שפה | ביצוע | שם השיר בשפת מקור | שם השיר בעברית | מיקום | ניקוד |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | פינלנד פינלנד | פינית | מריון רונג | Tipi-tii | טיפי-טי | 7 | 4 |
| 2 | בלגיה בלגיה | צרפתית | פוד לקלרק | Tom nom | השם שלך | 13 | 0 |
| 3 | ספרד (1945-1977) ספרד | ספרדית | ויקטור באלאגר | Llámame | קראי לי | 13 | 0 |
| 4 | אוסטריה אוסטריה | גרמנית | אלאונורה שוורץ | Nur in der Wiener Luft | רק באוויר של וינה | 13 | 0 |
| 5 | דנמרק דנמרק | דנית | אלן וינטר | Vuggevise | שיר ערש | 10 | 2 |
| 6 | שוודיה שוודיה | שוודית | אינגר ברגרן | Sol och vår | שמש ואביב | 7 | 4 |
| 7 | גרמניה גרמניה | גרמנית | קוני פרובוס | Zwei kleine Italiener | שתי איטלקיות קטנות | 6 | 9 |
| 8 | הולנד הולנד | הולנדית | הספלברקרס | Katinka | קאטינקה | 13 | 0 |
| 9 | צרפת צרפת | צרפתית | איזבל אוברה | Un premier amour | אהבה ראשונה | 1 | 26 |
| 10 | נורווגיה נורווגיה | נורווגית | אינגר יקובסן | Kom sol, kom regn | בואי שמש, בוא גשם | 10 | 2 |
| 11 | שווייץ שווייץ | צרפתית | ז'אן פיליפ | Le retour | החזרה | 10 | 2 |
| 12 | יוגוסלביה יוגוסלביה | סרבית | לולה נוביקוביץ' | Ne pali svetlo u sumrak | אל תדליק את האורות בשעת בין הערביים | 4 | 10 |
| 13 | בריטניה בריטניה | אנגלית | רוני קרול | Ring-a-ding Girl | נערת רינג-א-דינג | 4 | 10 |
| 14 | לוקסמבורג לוקסמבורג | צרפתית | קמילו פלגן | Petit bonhomme | בחור קטן | 3 | 11 |
| 15 | איטליה איטליה | איטלקית | קלאודיו וילה | Addio, addio | להתראות, להתראות | 9 | 3 |
| 16 | מונקו מונקו | צרפתית | פרנסואה דגלט | Dis rien | אל תגידי דבר | 2 | 13 |
מבצעים חוזרים בתחרות

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| מבצע | מדינה | שנים קודמות |
| פוד לקלרק | בלגיה בלגיה | 1956, 1958 (מקום 5), 1960 (מקום 6) |
| ז'אן פיליפ | שווייץ שווייץ | 1959 כנציג צרפת (מקום 3) |
| קאמילו פלגן | לוקסמבורג לוקסמבורג | 1960 (מקום 13) |
| פרנסואה דה גול | מונקו מונקו | 1960 (מקום 3) |
פראדקשינה

נזירים בודהיסטים עורכים טקס פראדקשינה בבורובודור, מרכז ג'אווה, אינדונזיה
פראדקשינה (בסנסקריט: प्रदक्षिण) או גם פריקראמה היא הקפה עם כיוון השעון של ישויות קדושות, והנתיב שלאורכו מבוצע ההקפה, כפי שנהוג בדתות ההודיות – הינדואיזם, בודהיזם, סיקיזם וג'ייניזם. בבודהיזם, המונח מתייחס רק לנתיב שלאורכו מתבצע ההקפה. בדתות ההינדיות, הפריקראמה נעשית בדרך כלל לאחר השלמת הפולחן המסורתי (פוג'ה) ולאחר מתן כבוד לאל. פריקראמה חייבת להיעשות יחד עם דהיאנה (אנ') (התבוננות ומדיטציה רוחנית).
פריקראמה בכיוון השעון בתוך מקדש (באדום).
פריקראמה במקדש
בהינדואיזם, פריקראמה של פסלי אלים במקדש, נהרות קדושים, גבעות קדושות ומקבץ סגור של מקדשים כסמל לתפילה היא חלק בלתי נפרד מהפולחן בהינדואיזם (אנ'). אדריכלות מקדשים הינדואים כוללת שבילי פראדקשינה שונים. יכול להיות שביל פריקראמה המקיף את האל הראשי ועוד כמה שבילים רחבים יותר קונצנטריים לשביל הראשי, אם כי אין זה נדיר למצוא שבילי פריקראמה שאינם קונצנטריים. לפעמים שביל הפריקראמה החיצוני ביותר מכסה את כל הכפר, העיירה, העיר, ובכך רומז שאורכו של השביל יכול להימתח. פריקראמה נעשית גם סביב עץ הפיפאל הקדוש, טולסי (Ocimum tenuiflorum – ריחן קדוש) ואגני (אנ') (אש קדושה או אל האש), ו"אגני פריקראמה" הוא חלק מטקס החתונה ההינדית (אנ').
אטימולוגיה

בסנסקריט פירוש המילה פריקראמה הוא "הנתיב המקיף משהו", והיא ידועה גם בשם פראדקשינה שפירושה "לימין", שתי המילים משמשות בעיקר בהקשר של מנהג דתי של הקפת ישויות קדושות. הקפה סביב קודש הקודשים של המקדשים היא צורה נפוצה של תפילה בהודו. שביל ההקפה העשוי מאבן סביב המקדש נקרא שביל פראדקשינה.
מנהגים של דתות ממקור הודי > מנהגים בודהיסטיים

בבודהיזם הקפות או פראדקשינה הן טקס חשוב מאז הימים הראשונים של הדת. למבנים קדושים כמו סטופה או דמויות מקודשות יש שביל פראדקשינה סביבם. הצ'איטיה היא סוג עתיק מובהק של בניין ששרד רק באדריכלות הודית חצובה בסלע (אנ'), אולם עם סטופה בקצה הרחוק, שנבנה תמיד עם קצה דמוי אפסיס מעוגל, כדי לאפשר פראדקשינה. מנדאפה (אולם תפילה), שנוספה בחזית, הופכת את הסטופה המקורית למקדש הסטופה - כישות קדושה הדורשת שביל הקפה סביבה לצורך פולחן. המבנה כולו מתוכנן בצורה כזו שהוא הופך למרכז המנדלה ומייצג באופן סמלי את הר מרו.
מאמינים בודהיסטים עשויים לבצע פראדקשינה על ידי השתטחות בכל שלב, ובכך להאריך מאוד את התהליך. הפראדקשינה הקיצונית ביותר היא זו של הר קאילאש הקדוש בטיבט, טרק הררי באורך של כ-52 קילומטרים, ובגבהים שבין 4,600 מטר ל-5,500 מטר. טרק זה מתבצע גם על ידי הינדים וגם על ידי ג'יינים, וכמה מעולי הרגל מתקדמים בהשתטחות, מה שמאריך את ביצוע המסלול לכמה שבועות.
מנהגים של דתות ממקור הודי > מנהגים הינדיים > משמעות וסמליות של פריקראמה

מבנה המקדש ההינדי משקף את הסמליות של המעבר הרוחני מחיי היומיום לשלמות רוחנית כמסע דרך שלבים. קיימים שבילי פריקראמה שדרכם נעים המתפללים בכיוון השעון, מתחילים בפתח המקדש ונעים פנימה לכיוון קודש הקודשים שבו האלוהות מעוגנת. מסלול זה מייצג תרגום של המושג הרוחני של מעבר דרך רמות בחיים לתנועות גופניות על ידי המתפללים כשהם נעים פנימה דרך אולמות ההיקפיים אל המרכז הקדוש ביותר של האנרגיה הרוחנית של האל.
מנהגים של דתות ממקור הודי > מנהגים הינדיים > מספר הפראדקשינות לאלים השונים

עבור כל אל מצוין המספר המינימלי של פראדקשינות שיש לבצע.
גנש: 1 או 3
הנומאן: 3
שיווה: חצי או 3
וישנו: 3 או 4
אייפה (אנ'): 5
סקאנדה: 6
האלה דורגה: 1, 4 או 9
פיקוס קדוש: 7
סוריה: 2 או 7
מנהגים של דתות ממקור הודי > מנהגים הינדיים > שייאנה פראדקשינה

שייאנה פראדקשינה מבוצעת על ידי השתטחות בתנוחת שכיבה. זה מתחיל ב"סאשטנגה נמאסקארה" מול קודש הקודשים. ב"סאשטנגה נמאסקארה", שישה חלקים מגופם של המאמינים נוגעים באדמה. כך המצח, החזה, הבטן, הידיים, הברכיים והבהונות נוגעים בקרקע. הידיים המשולבות יופנו תמיד לעבר האל. בתנוחה זו, החסידים מבצעים הקפה על שביל הפראדקשינה. קרובי המשפחה והחברים של המאמינים עוזרים להם להתגלגל.
מנהגים של דתות ממקור הודי > מנהגים הינדיים > שאיוויט פראדקשינאם

במקדשי שיווה, המאמינים מתחילים את הפראדקשינה כרגיל מהחזית והולכים עם כיוון השעון עד שהם מגיעים לגומוקי (המוצא למי האבישקה (אנ')) מקודש הקודשים. כרגיל ההסתובבות עם כיוון השעון נשמרת מחוץ לאבני באלי. אין לחצות את פתח הניקוז של ההטהרות הטקסית המבוצעת על הלינגאם שמייצג את שיווה עם מים, חלב, גבן, מי קוקוס, גהי, אפר (בהסמה) וכו'. אז המתפללים צריכים לחזור נגד כיוון השעון עד שהם מגיעים לצד השני של מוצא הניקוז כדי להשלים את המעגל. במהלך ההקפה נגד כיוון השעון, על המאמין לצעוד בשביל בתוך אבני באלי. יש לשמור את אבני באלי תמיד בצד הימני של המאמינים. לאחר שהגיעו לשקע הניקוז, עליהם לחזור לחזית בכיוון השעון ולשמור על השביל מחוץ לאבני באלי. כך הושלמה פראדקשינה אחת.
אגדה הקשורה לאלה פרוואטי (אשתו של שיווה) ושני בניה ממחישה את החשיבות של פראדקשינה או פריקראמה. אומרים שהאלה ביקשה משני בניה להקיף את היקום כדי להשיג ידע עולמי. בעוד שבנה הראשון סקאנדה בילה עשרות שנים כדי להסתובב בעולם על הטווס שלו, בנה השני גנש ביצע מעגל שלם סביב אימו והצדיק את פעולתו בכך שהעולם כלול בדמות האם. אגדה זו מצדיקה את החשיבות שההינדים מייחסים לתרגול הפריקראמה, וגם את חשיבות האימהות בפסיכולוגיה ההינדית. גרסה אחרת של אותו סיפור מחליפה את דמותו של פרוואטי בשיווה עצמו.
מנהגים של דתות ממקור הודי > השוואה לדתות שאינן ממקור הודי

כמו פריקראמה בהינדואיזם, מוסלמים מבצעים הקפות סביב הכעבה במהלך החג' שלהם שהם מכנים טוואף. ההקפה במהלך החג' נעשית נגד כיוון השעון. לעומת זאת, מסורות הינדיות, בודהיסטיות כמו גם ג'ייניות מקיפות מקדש או אתר קדוש בכיוון השעון. היוצא מן הכלל היחיד הוא במהלך מתן כבוד אחרון לגופת מת במהלך שריפה או אירוע לציון הלוויה, כאשר ההקפה המסורתית בדתות ההודיות היא נגד כיוון השעון.
ביאורים

↑  טקס דתי או שיטת תפילה שבה מאמין יוצק מנחה נוזלית על דמות של המייצגת את האל. מנהג זה משותף לדתות כמו הינדואיזם, בודהיזם וג'ייניזם.
↑  אבני גרניט שחורות שנמצאות סביב המקדש ההינדי או סביב קודש הקודשים.
הערות שוליים

↑  Deepak Sanan (2002). Exploring Kinnaur in the Trans-Himalaya. Indus Publishing. p. 234. ISBN 978-8173871313.
↑  Pashaura Singh and Louis Fenech (2014). The Oxford handbook of Sikh studies. Oxford, UK: Oxford University Press. p. 439. ISBN 978-0-19-969930-8.
↑  The Concept of Pradaksina
↑  Chitkara, M. G. (1994). Tibet, a reality. APH. pp. 37–45. ISBN 978-81-7024-639-8.
נזירים בודהיסטים ומאמינים מקיפים סטופה
פראדקשינה סביב סטופה בסין
פתוגניות

פָּתוֹגֶנִיוּת (באנגלית: Pathogenicity; על פי החלטות האקדמיה: מַרְעָנוּת) היא מכלול המנגנונים והשיטות באמצעותם אורגניזמים, כגון חיידקים ופטריות, וכן מחוללי מחלות אחרים, בהם נגיפים וחלבוני פריון, גורמים לתופעות המחלה ומתמודדים עם מערכות ההגנה של הגוף.
פתוגנים

קיימים חמישה סוגים של פתוגנים (בעברית: מַרְעָנִים):
חיידקים: הפתוגנים הידועים ביותר. רוב התרופות הקיימות נועדו ללחימה בחיידקים. המדובר הוא בחיידקים אמיתיים (בקטריה); חיידקים קדומים (ארכאה) אינם גורמים למחלות.
נגיפים.
פרוטיסטים: אמבות, למשל.
בעלי חיים: תולעים, למשל.
פריונים.
פרוטיסטים ובעלי חיים מעוררים מחלות מכונים לעיתים קרובות טפילים (בלועזית: פרזיטים). גם הנגיפים ורבים מן החיידקים הם למעשה טפילים, אך בעגה המקצועית בתחום המיקרוביולוגיה הרפואית נהוג להתעלם מכך ולכנות רק פרוטיסטים ובעלי חיים פתוגניים "טפילים".
גורמי פתוגניות

גורמי הפתוגניות נחלקים לרוב לארבעה סוגים:
רעלנים: חומרים הגורמים להרס תאי הגוף או לשיבוש פעולתם. לעיתים תוצרי לוואי של הפתוגן או הפרשה ספציפית לסוג הפונדקאי בו הוא נמצא.
גורמי היצמדות: חומרים הנמצאים בדרך-כלל על-פני ממברנת תא הפתוגן, והמאפשרים לו להיצמד לתאים ולרקמות בגוף.
גורמי פלישה: חומרים הנמצאים על-פני ממברנת התא, או חומרים שהפתוגן מפריש, והמאפשרים לו לחדור לתאי הגוף; הוא עושה זאת באמצעות קדיחת חורים בממברנת תא הגוף, או תוך ניצול מנגנוני העברה קיימים, כגון תעלות ושערים.
גורמי התרבות: חומרים שהפתוגן מפריש והמאפשרים לו להתרבות במקומות מסוימים בגוף - לעיתים במקומות בהם תנאי הסביבה קשים. לדוגמה, חיידקים המסוגלים להתיישב בקיבה, בה הסביבה חומצית מאוד, עושים זאת באמצעות ייצור אנזימים המנטרלים את החומצה.
תרופות רבות, ובמיוחד סוגי אנטיביוטיקה, מתמקדות באחד מארבעת הגורמים הללו ומונעות מהפתוגן מלייצר את החומר הרלוונטי.
ראו גם

אי מרענות
הערות שוליים

↑  מַרְעָנוּת במילון מיקרוביולוגיה (תשנ"ה), באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007331781805171  GND: 4205990-2 
חיידקים הם מנפוצי הפתוגנים. בצילום: חיידקי בצילוס אנתרציס הגורמים למחלת הגחלת (אנתרקס)
יד ימין, יד שמאל

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  כריס מקמנס
 שפת המקור:  אנגלית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2002 
 
יד ימין, יד שמאל: מקורותיה של אסימטריה במוח, בגופים, באטומים ובתרבויות (Right Hand, Left Hand The Origins of Asymmetry in Brains, Bodies, Atoms and Cultures) הוא ספר מדע פופולרי מאת כריס מקמנס שיצא לאור בשנת 2002. הספר זכה בפרס החברה המלכותית לספרי מדע לשנת 2003.
הספר בוחן את ההיסטוריה ואת היקום כדי להבין את המקורות של יד דומיננטית, ואת השלכות הנושא של א-סימטריה בטבע ובתרבות. מקמנוס הוא פרופסור לפסיכולוגה ולחינוך רפואי ביוניברסיטי קולג' לונדון. הוא סוקר עדויות מתחומים שונים כמו אנתרופולוגיה, תולדות הרפואה, פיזיקת חלקיקים, מחברות של לאונרדו דה וינצ'י, כימיה, אמבריולוגיה ונוירולוגיה כדי לענות על שאלות כמו מדוע רוב האנשים הם ימנים? האם אנשים שמאליים הם בעלי שונות מבחינה קוגניטיבית? מדוע לרוב הלב נמצא בחלק השמאלי של הגוף? מדוע הכתב האירואפי הוא בכיוון משמאל לימין ואילו הכתב העברי והערבי נכתב מימין לשמאל? ומדוע סופות טורנדו מסתובבות נגד כיוון השעון בחצי הכדור הצפוני ועם כיוון השעון בחצי הכדור הדרומי.
הספר בוחן גם את ההבחנה התרבותית שקיימת בין ימין ושמאל בחברות שונות לאורך ההיסטוריה ואת המשמעות המוסרית והדתית שהועקנה להבדלים אלה. הספר מציע שהעיסוק שלנו ברוחביות עשוי להיות מקורו בגוף הא-סימטרי שלנו, שצמח מ-550 מיליון שנים של אסימטריה הקיימת באבולוציה של בעלי חוליות, ואולי אפילו קשורה למבנה הא-סימטרי של החומר.
הערות שוליים

↑  Right Hand, Left Hand: The Origins of Asymmetry in Brains, Bodies, Atoms and Cultures, Goodreads
↑  Right Hand, Left Hand: The Origins of Asymmetry in Brains, Bodies, Atoms and Cultures, Harvard University Press
1 2  Right Hand, Left Hand: The Origins of Asymmetry in Brains, Bodies, Atoms and Cultures, Amazon
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עקמומיות ממוצעת

במתמטיקה, העקמומיות הממוצעת (באנגלית: Mean curvature) היא מדד חיצוני לעקמומיות מתחום הגאומטריה הדיפרנציאלית אשר מתאר מקומית את העקמומיות של משטח משוכן במרחב משכן כלשהו כדוגמת המרחב האוקלידי.
במונח נעשה שימוש בידי סופי ז'רמן במסגרת עבודתה על תורת האלסטיות. Jean Baptiste Marie Meusnier עשה בו שימוש ב-1776, במחקריו על משטחים מינימליים. המונח חשוב באנליזה של משטחים מינימליים, להם עקמומיות ממוצעת קבועה אפס, ובניתוח של ממשקים פיזיקליים בין נוזלים (למשל, קרומי סבון), אשר, למשל, הם בעלי עקמומיות ממוצעת קבועה בזרימות סטטיות, בהתאם למשוואת יאנג-לפלס.
הגדרה

תהי  p נקודה על משטח  S. כל מישור שעובר דרך  p ומכיל את הנורמל ל- S יחתוך את  S לאורך עקומה מישורית. התאמה של וקטור יחידה נורמלי לכל נקודה בעקומה המישורית מגדירה עקמומיות לעקומה הזאת. כאשר המישור הזה מסתובב בזווית  \theta  (כך שהוא תמיד מכיל את הנורמל למשטח), העקמומיות עשויה להשתנות. הערך המרבי  \kappa _{1} והערך המזערי  \kappa _{2} של העקמומיות מכונים ערכי העקמומיות הראשיים של  S.
העקמומיות הממוצעת ב- p\in S מוגדרת כממוצע של כל ערכי העקמומיות של עקומות מישוריות שנחתכות מן המשטח על ידי מישורים בזוויות  \theta  שונות:
אלא שלפי משפט אוילר בגאומטריה דיפרנציאלית:  \kappa _{\theta }=k_{1}\cos ^{2}\theta +k_{2}\sin ^{2}\theta \,, כך שמהעובדה שהממוצע של 
 \sin ^{2}\theta  על פני מחזור שלם הוא 1/2, נקבל:
באופן כללי יותר, בעבור על-משטח  T העקמומיות הממוצעת נתונה בנוסחה:
באופן מופשט יותר ניתן לומר שהעקמומיות הממוצעת היא העקבה של התבנית היסודית השנייה חלקי n.
משטח נתון הוא משטח מינימלי אם ורק אם העקמומיות הממוצעת שלו מתאפסת בכל נקודה.
הגדרה > העקומיות הממוצעת וקצב גידול שטח היריעה

העקומיות הממוצעת קובעת את קצב גידול שטח היריעה תחת הזזה של כל נקודה על פני היריעה בכוון מאונך, בקצב אחיד. יריעה מישורית היא דוגמה טריויאלית: השטח של יריעה מישורית אינו גדל תחת הזזה בכוון מאונך בהלימה עם התאפסות העקומיות הממוצעת של היריעה.  הדוגמה הבסיסית שאינה טרויואלית היא יריעה כדורית. שטח של יריעה כדורית ברדיוס  r הוא כידוע  A=4\pi r^{2}. ניפוח היריעה בכוון רדיאלי בקצב  v={\dot {r}}  מביא להתפשטות השטח בקצב
{\dot {A}}=8\pi \,r\,{\dot {r}}=2{\frac {A}{r}}{\dot {r}}=2H\,A\,v
עבור יריעה כללית, כאשר העקומיות הממוצעת אינה בהכרח קבועה של פני היריעה מתקיימת הכללה של הנוסחה ליריעה כדורית
{\dot {A}}=2v\int H\,dA
ראו גם

עקמומיות גאוס
הערות שוליים

↑  Manfredo Perdigão do Carmo, Differential geometry of curves & surfaces, Revised & updated second edition, Mineola, New York: Dover Publications, INC, 2018, ISBN 978-0-486-80699-0
עיר היונה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  נתן אלתרמן
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  שירה הלירית
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת הקיבוץ המאוחד
 תאריך הוצאה:  1957
 מספר עמודים:  358
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001271078, 001271079, 001753022, 002654277, 002654276, 003925069, 001271071
עיר היונה הוא ספר השירה הלירית הרביעי של נתן אלתרמן. הספר ראה אור סמוך ליום העצמאות של שנת 1957, 13 שנים לאחר ספרו הקודם, "שירי מכות מצרים". הספר כולל שני חלקים, הראשון הוא מחזור שירי עיר היונה, בו ביקש אלתרמן לגולל את אתוס הקמת מדינת ישראל. בחלקו השני של הספר מקובצים מחזורי שירים שנכתבו על ידי המשורר עוד מראשית שנות הארבעים, בהם "שיר עשרה אחים". הספר נחשב בשעתו כאכזבה וכפחות טוב מספרי המשורר, אך למרות זאת זיכה את אלתרמן בפרס ביאליק. המוכר ביותר מבין שירי מחזור "עיר היונה" הוא השיר "ליל חניה" שהולחן על ידי יאיר רוזנבלום לקראת פסטיבל הזמר והפזמון בשנת 1973.
שם הספר

שם הספר לקוח מהפסוק בספר צפניה: ”הוֹי מֹרְאָה, וְנִגְאָלָה--הָעִיר, הַיּוֹנָה” (ספר צפניה, פרק ג', פסוק א') ומהפסוק בספר ירמיהו: ”..וַיֹּאמְרוּ קוּמָה וְנָשֻׁבָה אֶל-עַמֵּנוּ וְאֶל-אֶרֶץ מוֹלַדְתֵּנוּ, מִפְּנֵי, חֶרֶב הַיּוֹנָה.” (ספר ירמיהו, פרק מ"ו, פסוק ט"ז), אליו מתייחס אלתרמן במישרין בגוף השיר. המילה "יונה" מתפרשת הן כשם הציפור יונה, המבשרת את השלום והן כפועל משורש י.נ.ה (הציק, לחץ).
מחזור שירי עיר היונה

שירי "עיר היונה" באים לתאר את העשייה הציונית בארץ ישראל בתקופה שלפני הקמת המדינה ובראשית ימיה על פי סדר התרחשותם: ההעפלה, קיבוץ הגלויות, כור ההיתוך, התפתחות השפה העברית והעיר (תל אביב), תקופת מלחמת העצמאות, מגויסי גח"ל (גיוס חוץ לארץ), העלייה ההמונית ועוד עניינים שבסדר היום הציבורי.
השירים נכתבו לאורך שנות הארבעים אשר התאפיינו בתהליך מואץ של בנייה ומאבק לעצמאות ישראל. אלתרמן מתאר תהליך אבולוציוני של עניינים קטנים וטריוויאליים אך מעשיים, אשר ביחד מצטרפים למעשה הגדול וטווה אתוס לא-מהפכני ולא-משיחי של המעשה הציוני. בשירי "עיר היונה" לא התאמץ אלתרמן לייפות את המציאות אלא תיאר אותה באופן ביקורתי ובוחן, ומתוך הבנה ואמפתיה.
היצירה מחזיקה 157 עמודים ובהם 30 שירים, חלקם ארוכים ומורכבים מאוד. גיבורי מחזור השירים הם שני צעירים עבריים מתים מיכאל ומיכל, שאינם אלא הנער והנערה מהשיר "מגש הכסף" ואבות-הטיפוס לנוער העברי החלוצי, הלוחם ובונה המדינה. ניתן להבחין בשלוש חטיבות מרכזיות: המאבק בבריטים ובפרט ההעפלה, בה מתייחס אלתרמן בסימפתיה לעולים בני הגלות ולא רק לאנשי היישוב ה"צברים"; מלחמת השחרור, הן בהתבטאותה בעורף, בעיר תל אביב החשופה להתקפות מיפו ("הפרבר הדרומי") והן בקרבותיה ("בטרם יום", "ליל חניה", "ליל תמורה" ועוד), גם בשירים אלה העניק אלתרמן מקום של כבוד ללוחמים-העולים. החטיבה השלישית מעלה על נס את העלייה ההמונית ואת קליטתה במדינה הצעירה.
שירים נוספים בספר > חלוקה למדורים

חלקו השני של "עיר היונה" כולל שירים שטרם כונסו, חלקם התפרסמו במסגרות שונות כגון "לוח הארץ" ו"שנתון דבר" וחלקם טרם ראו אור בדפוס. חלק זה של הספר מתחלק לארבעה מדורים:
שירים על רעות הרוח כולל את מחזור השירים "שירים על רעות הרוח" (ראו להלן), מקבץ משירי העיר תל אביב, "שירים על ארץ הנגב", בלדות מימי מלחמת העולם השנייה ("אמרה חרב הנצורים" ו"הנה תמו יום קרב וערבו") והשיר "מריבת קיץ", המהווה פולמוס עם הכנענים.
כחוט השני כולל שירי אהבה, בהם "ניגון עתיק", "העלמה", "קרן הפוך", "שלושה שירי גוזמאות" ועוד.
שירי נוכחים כולל 19 מונולוגים מפי דמויות, מושגים ועצמים מעולמו של אלתרמן והמדינה ("הרחוב", "הפונדק הישן", "חצרו של קיבוץ" ועוד).
שיר עשרה אחים ראו להלן.
שירים נוספים בספר > שירים על רעות הרוח

מחזור 11 השירים הכלולים תחת הכותרת "שירי רעות הרוח" ראו אור בחוברת "מחברות לספרות" בספטמבר 1941. השירים מתייחסים לספר קהלת המכנה את החיים מספר פעמים ”הֶבֶל וּרְעוּת רוּחַ”. בשירים מצרף אלתרמן את חיי היומיום ויופיים האגבי הכולל מראה רחוב, נעורים, אהבה לעלמה, שמחה, קלות-דעת ואהבת מראה נושן עם האידיאלים והעשייה: המאבק לחירות, הנאמנות, אחוות האחים ומעל הכל הקמת עיר, ארץ, ואומה. ”אֵיך עָבָרְנוּ קַלִּים וּפְחוּתִים / וּבלִבֵּינוּ דִבֵּר הַזָּמִיר, / שֶׁהִרְבֵּינוּ עָסֹק בִּשׁטוּתִים / וְהִנֵּה הֲקִימוֹנוּ גַם עִיר.” דווקא אלו המכונים "רודפי שטותים" ו"רועי רוח" אלו הם הנושאים בעול, הבונים את המדינה והנכונים לשלם עבורה בחייהם, כפי שבא הדבר לידי ביטוי בווידוי אותו נושא אחד הלוחמים באוזני רעו. אחד האלמנטים המקשרים בין חיי הרגע לחיי המעשה וההקרבה הוא ערך הרעות, המועלה על נס בשיר, שהפך לאחד מנכסי צאן הברזל של הפלמ"ח
שירים נוספים בספר > שיר עשרה אחים

"שיר עשרה אחים" הוא מחזור שירים שנושאו הוא הנאות החיים הפשוטים וחגיגת ערך החיים אל מול החורבן. אלתרמן החל לחבר את מחזור השירים כבר ב-1939, חלקו התפרסם כ"שיר ארבעה אחים" על ידי אברהם שלונסקי בקובץ "6 פרקי שירה". מתכונת השיר גזורה משיר-עם היתולי בסגנון נונסנס ביידיש, בו מספר האח הצעיר שהיו לו תשעה אחים וכולם מתו או נעלמו בדרכים גרוטסקיות ומגוחכות. אלתרמן נטל את המסגרת אך שינה אותה לגמרי, בשירו מכונסים האחים בפונדק אליו נקלעו בשל שיטפון. בשיר נושא כל אחד מעשרת האחים נאום על אחת מהנאות החיים (למשל "הבקתה" מעלה על נס את השלווה והאחווה בחיק המשפחה, "היין" מעלה על נס את שמחת החיים ואהבת המשקה, "הספרים" מהלל את הספר והספרייה ו"שבחי קלות הדעת" את זוטות החיים, השמחות הקטנות והומור). השיר הרביעי, "האב" יוצא דופן ומעלה את דמותו של אב המשפחה, המגלם את עמוד-השדרה המקנה יציבות לתא המשפחתי ולעולם כולו. בשירי האחים נשזרת אהבת האשה המכונה "הַחֲמוּטָל". בין השירים מופיע שיר-מעבר, כעין פזמון חוזר או "זֶמֶר" שניסוחו קבוע.