stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של סנקט פטרבורג
לנינגרד

לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה פחתה משמעותית אוכלוסיית העיר, וב-1920 העיר מנתה רק 722,000 איש, אך בשל מדיניות הנא"פ עלתה בהדרגה רמת החיים. כבר בשנת 1917, הוקמה לניזדאט (אז - הוצאה לאור גדולה) באותה שנה, הוקם לנפילם - מאולפני הסרטים הוותיקים במדינה.
מאמצים רבים לפיתוח הדיור הביאו לכך שבשנת 1924, הוקם מחוז נארווה, שבתחומו הוקם שער הניצחון כדי להנציח את הניצחון על נפוליאון ב-1812 ועד אמצע שנת 1930 הוקמו מפעלים שחלשו על כל תחומי התעשייה. בשל המדיניות למאבק בשירותי הדת, כנסיות וקתדרלות רבות פסקו מלפעול. מבנים אחדים הפכו למוזאונים, כולל הקתדרלה של קאזאן שהוסבה למוזאון הדת והאתאיזם. חלק מהמבנים הועברו לסוכנויות ממשלתיות שונות, חלקן - לפרויקטים שונים כדוגמת בריכות, מחסנים, בתי מלאכה כשחלק מהכנסיות גם נהרסו. בשנים 1929–1934 יצירות רבות מהמוזיאון הרוסי והארמיטאז' נמכרו.
ב-1 בדצמבר 1934 נרצח מנהיג המפלגה של לנינגרד, חבר הפוליטביורו סרגיי קירוב, ששימש כראש העיר. הוא הוחלף על ידי אנדריי ז'דאנוב, שבתקופתו אלפים מאזרחי לנינגרד היו לקורבנות הטרור הגדול.
העיר קיבלה את התואר "עיר גיבורה" לאחר שבהתנגדות עצומה במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה, הצליחה לשרוד כמעט 900 ימים ולילות של מצור מוחלט על תושבי העיר, כחלק מתוכניתו של היטלר להשמיד את העיר הצאריסטית. המצור על לנינגרד החל ב-8 בספטמבר 1941, ונשבר ב-18 בינואר 1943 והעיר שוחררה לחלוטין ב-27 בינואר 1944. במהלך המצור על העיר נסללה דרך על פני אגם לדוגה: "דרך החיים". על פי המיתוס העירוני, נעו שלוש משאיות אספקה על דרך החיים ומתוכן עברה בהצלחה משאית אחת. הרכבת שבה לפעול לאחר שהצבא האדום שבר את המצור: ב-2 בפברואר 1943 ולאחר הסרת המצור ב-1944 שוקמה הרכבת הישירה מלנינגרד למוסקבה. כ-800,000 איש מתוך 3 מיליון תושבים מתו במהלך המצור. לנינגרד הייתה לעיר הסובייטית הראשונה, אשר קיבלה את התואר עיר גיבורה.
העיר ניזוקה קשות במלחמה, בניינים רבים נהרסו מן ההפגזות וההפצצות, ונשדדו אפילו (למשל, עד כה לא ניתן למצוא את חדר הענבר), אך העיר ופרבריה בעשורים הבאים שוקמו.
מאז 1947 התפתחו בלנינגרד פרויקטים לשיקום ועבודות בנייה אינטנסיביות. ב-7 באוקטובר 1955 הושקה לראשונה הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג וב-1960 שבה אוכלוסיית העיר למספר שהייתה טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-6 בספטמבר 1991 הוחלט במשאל עם לוותר על השם לנינגרד, אך המחוז הסובב את העיר ממשיך לשאת את השם מחוז לנינגרד.
גלריה

מפת ניינשאנץ, 1698.
פיטר פיקארט, "סנקט פטרבורג". 1704.
ארמון אורניינבאום
ארמון הקיץ של פיוטר הגדול
"היכלי קיקין", אחד ממבני האבן הראשונים בעיר, עומד על תילו מאז שנות 1710.
גני הקיץ, 1716.
מפת סנקט פטרבורג, 1834.
בניין 12 הקולגיות ששימש את חברי הקבינט של פיוטר הגדול. משמש כיום כמבנה אוניברסיטת סנקט פטרבורג.
ארמון החורף, המעון הרשמי של קיסרי רוסיה.
קתדרלת קאזאן, 1899.
מראה כיכר הארמון, ממנה פרצו הכוחות המהפכניים אל ארמון החורף ועצרו את חברי הממשלה הזמנית.
ולדימיר לנין בנאומו אל תומכיו.
סמל העיר לנינגרד
מלחי הצי הבלטי עם הילדה לוסי, שהוריה נהרגו במהלך המצור על העיר. לנינגרד, 1 במאי 1943.
יום הסרת המצור על לנינגרד, שנת 1944.
פסגת 20 המדינות המתועשות. ארמון קונסטנטין, סנקט פטרבורג. ספטמבר 2013.
ולנטינה מטוויינקו, האישה הראשונה שהייתה למושלת סנקט פטרבורג, 2008
גאורגי פולטבצ'נקו, מושל סנקט פטרבורג בשנים 2011–2018.
לקריאה נוספת

Серия Orangeвый гид: Санкт-Петербург. Путеводитель, Екатерина Чернобережская, 2014
מיכאיל פילאייב (.Пыляев М), האנציקלופדיה של פטרבורג הקיסרית. תולדות חיי בירת האימפריה הרוסית. 2007
Шерих, Дмитрий Юрьевич, «Городской месяцеслов. 1000 дат из прошлого Санкт-Петербурга, Петрограда, Ленинграда.» К 290-летию Санкт-Петербурга. Издательство «Петербург — ХХI век». 224 с., тираж 30000 экз. ISBN 5-85490-036-X
הערות שוליים

↑  Численность населения Российской Федерации по муниципальным образованиям на 1 января 2019 года
↑  במטרופולין, למעלה מ-6,200,000.
|  סנקט פטרבורג |
| --- | --- | --- |
| תולדות סנקט פטרבורג | היסטוריה של סנקט פטרבורג • הדומה העירונית • יום ראשון העקוב מדם (1905) • הסובייט של פטרבורג • סובייט פטרוגרד • המצור על לנינגרד |  |
| ממשל ופוליטיקה | מושל סנקט פטרבורג (בחירות: 1991 1996 • 2000 • 2003 • 2014 • 2019 • 2024) • האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג (בחירות: 1994 • 1998 • 2002 • 2007 • 2011 • 2016 • 2021 • 2026) • ממשלת סנקט פטרבורג |  |
| סנקט פטרבורג רבתי, שכונות ונפות העיר | האדמירליות • האי וסילי • ויבורג • קלינין • קירוב • קולפינו • המשמר האדום • קראסנוסלסקי • קרונשטאדט • הנופש • מוסקבה • נבסקי • פטרוגרד • ארמונות פיוטר הגדול • פרימורסקי • פושקין • פרונזה • המרכזי |  |
| ארמונות ואתרים חשובים בעיר | ארמון החורף • ארמיטאז' • המרכז ההיסטורי • פטרהוף (מוזיאון פטרהוף עם הארמון הגדול בפטרהוף ומתחם הארמונות והגנים בפטרהוף) • המוזיאון הרוסי • מבצר פטרופבלובסקיה • ארמון יקטרינה • ארמון אלכסנדר • כיכר הארמון • ארמון מרינסקי • ארמון קונסטנטין • טירת מיכאילובסקי • ארמון טבריצ'סקי • הספרייה הלאומית הרוסית • גן הקיץ • שדרת נבסקי • בניין האדמירליות • מצפה הכוכבים פולקובו • עמוד אלכסנדר • ללנינגרד, העיר הגיבורה • הבניינים הגבוהים בסנקט פטרבורג • ספריית האקדמיה הרוסית למדעים |  |
| מבני דת | קתדרלת קאזאן • קתדרלת איסק הקדוש • קתדרלת פטרופבלובסקיה • מנזר אלכסנדר נבסקי • כנסיית הגואל שעל הדם • בית הכנסת הכוראלי הגדול • מסגד סנקט פטרבורג • כנסיית צ'סמה |  |
| השכלה ותרבות | האוניברסיטה הממלכתית • התזמורת הפילהרמונית • תיאטרון מריאינסקי |  |
| כלכלה | פורום סנקט פטרבורג הבינלאומי לכלכלה • הבורסה ההיסטורית • בורסת סנקט פטרבורג (1991) • בורסת סנקט פטרבורג (1997) • מפעל קירוב |  |
| תחבורה | כביש הטבעת של סנקט פטרבורג • המטרו של סנקט פטרבורג • הרכבת הקלה • נמל סנקט פטרבורג • נמל התעופה הבינלאומי פולקובו • תחנת האוטובוסים • ספסאן |  |
| ספורט | זניט סנקט פטרבורג • זניט (כדורסל) • סק"א סנקט פטרבורג • אצטדיון קירוב • אצטדיון קרסטובסקי • מונדיאל 2018 • אליפות העולם בהוקי קרח 2016 • St. Petersburg Open |  |
| אחר | משטרת סנקט פטרבורג • פרש הנחושת • נייבה • תעלת גריבוידוב • בית הקברות פיסקריובסקויה לזכר הנופלים • מרכז לאחטה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563041105171  LCCN: sh85075984 
אלכסנדר בגלוב, מושל העיר הנוכחי, מאז 3 באוקטובר 2018.
ידידיה מאיר

| --- | --- |

 לידה:  24 ביוני 1976 (בן 48) כ"ו בסיוון תשל"ו ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  שדרן רדיו, עיתונאי, סאטירה
 מעסיק:  בשבע, גלי צה"ל, קול חי.
 בת זוג:  סיון רהב-מאיר
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  yedidya.meir
שלמה ידידיה מאיר (נולד בכ"ו בסיוון תשל"ו, 24 ביוני 1976) הוא פובליציסט, סאטיריקן, שדרן רדיו ישראלי ובעל טור שבועי בעיתון "בשבע".
ביוגרפיה

ידידיה מאיר נולד בעיר העתיקה בירושלים לרב אליאב מאיר, בנו של אהרן מאיר, מנכ"ל בנק המזרחי, ולזיוה, בתם של הרב שלמה ויהודית קוק. אחיו הוא הזמר והמוזיקאי יצחק מאיר.
מאיר גדל במושב גמזו, שם שימש אביו כרב היישוב עד שנת תשע"ו. הוא למד במוסדות חינוך דתיים לאומיים וחרדיים, בישיבת שעלבים ולאחר מכן בישיבת מערבא, ישיבת תפארת צבי וישיבת חכמת שלמה.
עוד בהיותו בישיבה גילה משיכה לעולם התקשורת. הוא החל לערוך מוזיקה ברשת א' של קול ישראל. בהמשך כתב טורים בשבועונים החרדיים "משפחה" ו"בקהילה", בשם "ידידיה מאיר", כאשר היה מוכר בישיבה בשם שלמה מאיר.
בצה"ל שירת תחילה ברבנות הצבאית, ולאחר שנה וחצי התקבל ככתב בשבועון הצבאי "במחנה".
בשנת 2000, לאחר שהשתחרר מצה"ל, ייסד יחד עם חבריו יאיר חסדיאל וקובי אריאלי ניוזלטר סאטירי בשם "אפעס", שנשלח בדואר אלקטרוני לרשימה מצומצמת של אנשי תקשורת. עם הזמן נענה מאיר להצעתו של עורך "מוסף הארץ", רוגל אלפר, להפוך את "אפעס" למדור סאטירה שבועי במוסף. ב-2008 עבר המדור למוסף השבת של "ידיעות אחרונות".
מאיר היה שותף בהקמת "ערוץ התכלת" בטלוויזיה, ושימש יועץ לטלנובלה החרדית "החצר" בהפקת הערוץ. בשנת 2004, תקופת המכרז על ערוץ 2, הצטרף מאיר לזכיינית "טלעד" כיועץ לענייני מסורת ודת. כמו כן כתב טורי דעות באתר ynet.
בשנת 2003 נישא לכתבת חברת החדשות של ערוץ 2, העיתונאית סיון רהב (כיום סיון רהב-מאיר). השניים הוציאו יחד בשנת 2005 את הספר "ימים כתומים", הכולל ראיונות עם שמונה דמויות מקבוצות שונות בציונות הדתית, על תוכנית ההתנתקות והיום שאחריה.
ב-2009 הגיש תוכנית בערוץ 24 בשם "שורשים".
כיום מגיש מאיר תוכנית בוקר יומית בשם "התעוררות" בתחנת הרדיו החרדית "רדיו קול חי". את התוכנית משדר מאיר מאולפן ביתי. בימי שישי הוא מגיש עם אשתו סיון רהב-מאיר את התוכנית "סוף שבוע זוגי" בגלי צה"ל. הוא בעל טור שבועי בעיתון "בשבע", וכותב באתר ערוץ 7, משתתף כפנליסט בתוכנית "הפטריוטים" בעכשיו 14.
חיים אישיים

מאיר נשוי לאשת התקשורת סיון רהב-מאיר ולהם חמישה ילדים ומתגוררים בשכונת נחלאות בירושלים.
באוגוסט 2019 נסע עם משפחתו לניו יורק, לשליחות מטעם "המזרחי העולמי", באפריל 2020 חזר לישראל עם משפחתו עקב מגפת הקורונה.
ספריו

ידידיה מאיר וסיון רהב-מאיר, ימים כתומים, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2006, ISBN 9654822563.
ידידיה מאיר וסיון רהב-מאיר, סולם יעקב: הרב יעקב אדלשטיין, ידיעות אחרונות, 2019
הערות שוליים

↑  נויה כוכבי, אורנה דץ, ידידיה מאיר וטל מוסרי יגישו תוכניות בערוץ "מוסיקה 24", באתר הארץ, 13 במאי 2009
↑  יפעת הללי אברהם, ‏מזל טוב: סיון רהב מאיר ילדה בת בסוף השבוע, באתר ‏מאקו‏, 9 בנובמבר 2014
↑  עכשיו 14 (2024-12-26), הפטריוטים עם איתמר פליישמן I 26.12.2024 I התכנית המלאה, נבדק ב-2024-12-28, דקה 4:30
↑  אלי מנדלבאום, משהו חדש מתחיל: סיון רהב-מאיר נפרדת בדרך לארה"ב, באתר ynet, 6 באוגוסט 2019
↑  כדי שהקו יסמן הורות הוא צריך לרדת למטה
↑  בחלק מהמקרים משך הנשואין מופיע מעל הקו
1 2 3 4 5  כאשר אדם עוסק ביותר מתחום אחד שבתרשים, צבע הרקע יהיה לפי תחום עיסוקו המשמעותי ביותר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302337905171  GND: 1193112052  ISNI: 0000 0000 6694 9199  LCCN: nr2006020741  MusicBrainz: 11d364c5-f10a-4810-b24c-ba2cd7ed6f12  VIAF: 56573052   WorldCat (עם VIAF): 56573052
המשלחת הנאצית לאנטארקטיקה

| --- | --- |
לוגו המשלחת
 מידע כללי
 קואורדינטות:  72°S 5°E﻿ / ﻿72°S 5°E﻿ / -72; 5
 
 he
 
המשלחת הנאצית לאנטארקטיקה, הייתה משלחת גרמנית שיצאה לאנטארקטיקה בדצמבר 1938 ונמשכה עד פברואר 1939. המשלחת נשלחה על ידי גרמניה הנאצית תחת פיקודו של קפטן אלפרד ריטשר.
על רקע התעצמות המאבקים הבינלאומיים וההכנות לקראת מלחמה, החליט המשטר הנאצי לשלוח משלחת לחקור את היבשת הקפואה. מטרת המשלחת הייתה לבצע מחקר מדעי ולבדוק את אפשרויות השימוש באזור לצורכי המשטר הנאצי.
ההכנות התקיימו תחת סודיות קפדנית, שכן על המיזם הוטל גם לערוך הערכת היתכנות לכיבוש עתידי של שטח אנטארקטיקה באזור שבין 20° מערב ל-20° מזרח.
מטרות

למשלחת היו 2 מטרות:
תחנת ציד לווייתנים: המטרה העיקרית הייתה להקים תחנת ציד לווייתנים כדי להגדיל את ייצור השומן של גרמניה, אשר היה חיוני לייצור מרגרינה וסבון. גרמניה הייתה תלויה בייבוא שמן לווייתנים מנורווגיה, וחששה כי התלות הזו תפגע בה במהלך מלחמה עתידית.
בסיס ימי אפשרי: בנוסף, המשלחת הייתה חלק מהמאמצים של היטלר להרחיב את הטריטוריות של גרמניה הנאצית ולמצוא מקומות נוספים להקמת בסיסים צבאיים.
מהלך המשלחת

המשלחת יצאה מנמל המבורג ב-17 בדצמבר 1938 על סיפון הספינה MS Schwabenland, שנבנתה ב-1925 והוסבה לשימוש המשלחת ב-1934. הספינה הייתה מצוידת במטוסים מסוג דורנייה.
ב-19 בינואר 1939 הגיעה הספינה לחוף הנסיכה מרתה, באזור שהוכרז על ידי נורווגיה כ"ארץ המלכה מוד". במהלך שהותה, מיפתה המשלחת את האזור, הציבה דגלי צלב הקרס על הקרח לאורך החוף, וביצעה שבע טיסות סיור וצילום מהאוויר. במהלך הטיסות צולמו מעל 16,000 תצלומים, כולל כמה תמונות צבעוניות, התגלו רכסי הרים נטולי קרח שלא היו ידועים בעבר, והתגלו כמה אגמים קטנים ללא קרח.
נווה המדבר האנטארקטי שירמאכר (אנ'), אשר לימים הוקמו בו תחנות המחקר מאיטרי (אנ') ונובולזרבסקיה (אנ'), זוהה מהאוויר על ידי ריצ'רד שירמאכר (שקרא לה על שמו). לאחר מכן הוצבו חרוטי פלדה מוטבעים בצלבי קרס כדי לבסס תביעות גרמניות לבעלות על שטחים במקום. במהלך שמונה טיסות מיוחדות נוספות, בהן השתתף גם ריטשר, צולמו אזורים מעניינים במיוחד בתמונות צבעוניות. הצוות טס על פני שטח של כ-600,000 קמ"ר וצילם כ-11,600 תצלומי אוויר.
מחקרים ביולוגיים בוצעו על סיפון הספינה ועל קרח הים בחוף. עם זאת, הציוד הבלתי מספק של המשלחת לא איפשר לשלוח משלחת מזחלות למדף הקרח, וכל המחקרים בוצעו מבלי שאף אחד מהמשלחת נכנס לשטח הפנימי.
האזור שבין 10° מערב ל-15° מזרח כונה על ידי מנהיג המשלחת שוואביה החדשה (בגרמנית: Neuschwabenland). בינתיים, גילתה ממשלת נורווגיה את הפעילות הגרמנית באנטארקטיקה, לאחר שאשתו של סגן מנהיג המשלחת, ארנסט הרמן, סיפרה לגאולוג הנורווגי אדולף הול על קיומה. ב-14 בינואר 1939 הכריזה ממשלת נורווגיה על השטח שבין קוי הרוחב 20° מערב ל-45° מזרח כשטח נורווגי ("ארץ המלכה מוד"), מבלי להגדיר את גבולו הדרומי.
ב-6 בפברואר 1939 עזבה הספינה את חופי אנטארקטיקה וחזרה לגרמניה. ממצאי המשלחת כללו תצלומים רבים ומיפוי מפורט של האזור. מלחמת העולם השנייה קטעה את התוכניות להמשך המחקר, ורוב הצילומים והתיעודים של המשלחת לא פורסמו עד לאחר המלחמה.
מכיוון שהאזור נחקר לראשונה על ידי משלחת גרמנית, השם שוואביה החדשה ושמות גרמניים שניתנו למאפיינים הגאוגרפיים שלה עדיין נמצאים בשימוש במפות רבות. כמה מאפיינים גאוגרפיים שמופו על ידי המשלחת לא זכו לשמות עד למשלחת הנורווגית-בריטית-שוודית לאנטארקטיקה (NSAE) בשנים 1949–1952.
ממצאים ותוצאות > צילום אוויר ומיפוי

המשלחת צילמה מעל 16,000 תצלומי אוויר במהלך שבע טיסות סיור באמצעות מטוסי דורנייה ומטוסי ים. התמונות כיסו שטח נרחב של חופי הנסיכה מרתה, כולל אזורים כמו הרי קראול והרי וולהאט.
ממצאים ותוצאות > תצפיות ומיפוי חופים

חברי המשלחת הלכו לאורך החוף ותיעדו את נקודות הציון החשובות. הם הציבו דגלי צלב קרס על הקרח באזור שנקרא "נוישוואבן" (שוואביה החדשה) לשם כיבוש גרמני, ואיירו חצי אלומיניום עם סמל צלב הקרס באזורים שונים במהלך טיסות הסיור.
תגליות מדעיות: המשלחת הביאה חזרה ממצאים חשובים על הגאוגרפיה והאקלים של אנטארקטיקה, ששימשו חוקרים גם בשנים שלאחר מכן.
השפעה פוליטית: אף על פי שהמשלחת לא הביאה לתפנית משמעותית במאבקים המדיניים על השליטה באנטארקטיקה, היא תרמה לתעמולה הנאצית והציגה את גרמניה כמעצמה מדעית מובילה.
ממצאים ותוצאות > מחקרים ביולוגיים

המשלחת כללה מדענים שחקרו את האקולוגיה של האזור, כולל מערכות החיים הייחודיות של אנטארקטיקה. המחקרים כללו תצפיות על קרחונים, מזג האוויר ומערכות החיים המקומיות. תוצאות המחקרים הביולוגיים, הגיאופיזיים והמטאורולוגיים פורסמו רק לאחר מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1954–1958
תוצאות פוליטיות וכלכליות

המשלחת נחשבת לאחת המשלחות המורכבות והמשמעותיות ביותר של התקופה, עם תרומה משמעותית להבנת האזורים הלא ידועים של אנטארקטיקה. עם זאת, התוצאות המדעיות שלה נשכחו, במידה רבה בשל ההקשר ההיסטורי של מלחמת העולם השנייה.
למרות התוכניות להקים תחנת ציד לווייתנים ובסיס ימי באנטארקטיקה, מלחמת העולם השנייה קטעה את המשך המחקר והפיתוח באזור. לאחר חזרת המשלחת באוגוסט 1939, הוציאה גרמניה צו על הקמת אזור אנטארקטי גרמני בשם שוואביה החדשה, אולם שום תחנת ציד לווייתנים או מבנה קבוע אחר לא נבנו על ידי גרמניה, ולאחר המלחמה זנחה גרמניה את תביעותיה על נוישוואבן, והאזור נותר תחת תביעה נורווגית כ"ארץ המלכה מוד".
בשנת 1981 הוקמה על ידי גרמניה תחנת המחקר נוימאייר II (אנ'). תחנת המחקר הנוכחית נוימאייר III ממוקמת גם היא באזור.
שוואביה החדשה היא כעת אזור קרטוגרפי של ארץ המלכה מוד, אשר מנוהלת על ידי נורווגיה כטריטוריה תלויה תחת מערכת האמנה האנטארקטית
דעת הקהל

בשל החשאיות הרבה וזמן הכנה מועט יחסית, לא זכה המיזם לתשומת לב ציבורית כאשר ה-MS Schwabenland יצאה לדרכה.
הדיווח הראשון של המשלחת נמסר רק במהלך המסע חזרה מקייפטאון להלמוט ווהלט, שפרסם הודעה לעיתונות ב-6 במרץ 1939. בעוד הדיילי טלגרף בבריטניה והניו יורק טיימס בארצות הברית דיווחו על המשלחת בהתייחס לכיבוש הנורווגי של האזור, רק העיתונות המקומית של המבורג הקדישה תשומת לב לחזרתה של המשלחת לגרמניה ב-25 במאי 1939.
ראו גם

המשלחת הגרמנית לטיבט
הערות שוליים

↑  Eric Niiler. "Hitler Sent a Secret Expedition to Antarctica in a Hunt for Margarine Fat". A&E Television Networks, LLC. נבדק ב-27 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  C. P. Summerhayes. "Hitler's Antarctic Base: The Myth and the Reality". University of Cambridge. נבדק ב-27 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  German Antarctica Expedition of 1939 | German survey | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
↑  Lüdecke, Cornelia (2021). Germans in the Antarctic. Springer Nature. pp. 155–. ISBN 978-3-030-40924-1.
↑  Andrew J. Hund (14 באוקטובר 2014). Antarctica and the Arctic Circle: A Geographic Encyclopedia of the Earth's Polar Regions [2 volumes]. ABC-CLIO. pp. 303–. ISBN 978-1-61069-393-6. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  William James Mills (2003). Exploring Polar Frontiers: M-Z. ABC-CLIO. pp. 552–. ISBN 978-1-57607-422-0.
↑  "Norwegian-British-Swedish Antarctic Expedition". Australian Antarctic Division. 10 ביולי 2009. אורכב מ-המקור ב-3 באוקטובר 2009. נבדק ב-21 במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Claude Cowan (20 בספטמבר 2002). "Norwegian-British-Swedish Antarctic Expedition, 1949-1952". Scott Polar Research Institute. נבדק ב-21 במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Norway Station 1956-1960" (PDF). Norsk Polarhistorie. נבדק ב-21 במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Weddell Sea, Shackleton’s Endurance, and New Swabia | Blog | Oceanwide Expeditions, oceanwide-expeditions.com (באנגלית)
↑  Heinz Schön (2004). Mythos Neu-Schwabenland: für Hitler am Südpol : die deutsche Antarktisexpedition 1938-39. Bonus-Verlag. ISBN 978-3-935962-05-6.
↑  "Queen Maud Land". Encyclopædia Britannica. נבדק ב-25 באפריל 2011. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
מטוס ימי של Dornier Do J בטיסה
מפת אנטארקטיקה, האזור האדום מציג את היקף השטח ממופה באוויר, אזור שכונה "שוואביה החדשה"
MS Schwabenland
הפזורה הערבית

| --- | --- |

 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 ברזיל: 9 מיליון
הפזורה הערבית הוא כינוי לצאצאי המהגרים הערבים שהיגרו מרצונם או כפליטים מארצות מולדתם למדינות לא ערביות, בעיקר באמריקה המרכזית, באמריקה הדרומית, באירופה, באמריקה הצפונית ובחלקים בדרום-מזרח אסיה, מהאיים הקריביים וממערב אפריקה. מהגרים ממדינות ערב, כמו סודאן או השטחים הפלסטיניים, מהווים גם קבוצות לאומיות חשובות בפזורה של מדינותיהם במדינות ערביות אחרות, כמו מדינות המפרץ וערב הסעודית.
סקירה כללית

לפי סעודי אמריקו וורלד (אנ'), הריכוז הגדול ביותר של ערבים מחוץ לעולם הערבי נמצא בברזיל, שבה יש 9 מיליון ברזילאים ממוצא ערבי. מתוך 9 מיליון הערבים הללו, 6 מיליון הם ממוצא לבנוני, מה שהופך את אוכלוסיית הלבנונים בברזיל לשוות ערך לזו של לבנון עצמה. עם זאת, נתוני המכון הברזילאי לגאוגרפיה וסטטיסטיקה (IBGE) שונים. על פי מפקד האוכלוסין הברזילאי של 2010 שנערך על ידי IBGE, היו רק 12,336 אזרחים לבנונים שחיו בברזיל. מפקד האוכלוסין הברזילאי האחרון ששאל על מוצא המשפחה נערך ב-1940. באותה עת, 107,074 ברזילאים אמרו שיש להם אב סורי, לבנוני, פלסטיני, עיראקי או ערבי. ילידים ערבים היו 46,105 והברזילאים המתאזרחים היו 5,447. ב-1940 היו בברזיל 41,169,321 תושבים, ומכאן שערבים וילדיהם היו 0.38% מאוכלוסיית ברזיל ב-1940.
קיימות קהילות גדולות בוונצואלה, בקולומביה, במקסיקו ובצ'ילה. ישנם פלסטינים בצ'ילה ובמרכז אמריקה, במיוחד באל סלבדור ובהונדורס. הקהילה הפלסטינית בצ'ילה היא הרביעית בגודלה בעולם אחרי אלה שבישראל, בלבנון ובירדן. בארצות הברית יש כ-3.5 מיליון אנשים ממוצא ערבי.
ההערכה היא שיש לא פחות מארבעה מיליון אינדונזים עם מוצא ערבי (אנ'), לפחות חלקי. הם בדרך כלל משולבים חברתית בחברה האינדונזית, ומזדהים כאינדונזים. במפקד האוכלוסין של 2010, 118,886 בני אדם, המהווים 0.05% מהאוכלוסייה, זיהו את עצמם כערביים.
ראו גם

הפזורה הפלסטינית
לקריאה נוספת

הערבים של ניז'ר נלחמים בגירוש
מחוץ לחצרמוות
מהגרים ערבים בפוליטיקה של אמריקה הלטינית
צאצאי ערבים משגשגים בדרום אמריקה
הגעתם של הלבנונים לג'מייקה
"שורשים ערביים צומחים עמוק בכור ההיתוך העשיר של ברזיל", "הוושינגטון טיימס".
הערות שוליים

↑  "The Arabs of Brazil". Saudi Aramco World. נבדק ב-17 בספטמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Sleiman meets Brazilian counterpart, Lebanese community". The Daily Star. 23 באפריל 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "O Líbano: Geografia" [Lebanon: Geography] (בפורטוגזית). Lebanese Embassy in Brazil. 1996. אורכב מ-המקור ב-12 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Estadão de Hoje". Estadao.com.br. אורכב מ-המקור ב-1 בינואר 2013. נבדק ב-17 בספטמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  MOBILIDADE ESPACIAL DOS IMIGRANTES ESTRANGEIROS NO BRASIL - 1991/2010
↑  Censo Demográfico 2010
↑  IBGE.
↑  The world's successful diasporas, World Business
↑  Jacobsen, Frode F. (8 בינואר 2009). Hadrami Arabs in Present-day Indonesia: An Indonesia-oriented Group with an Arab Signature. Routledge. pp. 19–22. ISBN 9781134018529 – via Google Books. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Aris Ananta; Evi Nurvidya Arifin; M Sairi Hasbullah; Nur Budi Handayani; Agus Pramono (14 ביולי 2015). Demography of Indonesia's Ethnicity. Institute of Southeast Asian Studies. p. 121. ISBN 978-981-4519-87-8. {{cite book}}:  (עזרה)
הקומונה במגדל

הקומונה במגדל הייתה מושבה שיתופית בארץ ישראל, אשר הוקמה בשנת 1912 על ידי יוסף טרומפלדור וששה מחבריו. לאחר כשנה התפרקה הקומונה עקב דרישות קשוחות שהופנו מצד טרומפלדור כלפי חבריו וכלפיו-עצמו.
ראשיתה של חוות מגדל

בשנת 1906, כת קתולית גרמנית החליטה לרכוש כ-6000 דונם מאדמות מג'דל הערבית על מנת לשחזר אתרים נוצריים שהתקיימו בעבר באזור, ולחדש את ההתיישבות הנוצרית שם. ואולם, האקלים הקשה ששרר במקום לא אפשרו לחברי הכת לממש את תוכניותיהם, והם נאלצו למכור את השטחים שרכשו. השטחים נמכרו לקבוצה ציונית גרמנית, אשר מנתה 12 אנשים, שבראשם ד"ר יחיאל צ'לנוב מרוסיה ופרופ' אוטו ורבורג מגרמניה. ביחד הם הקימו את "חברת טבריה אדמות ונטיעות", ובנו חווה חקלאית לצורך הכשרת יהודים לעבודה חקלאית. הנהלת החווה נמסרה למשה גליקין, ציוני מסור אשר הרצל כינה אותו ביומנו "גליקין הפיקח". משה גליקין היה זה שהעניק לחווה את השם הישן מגדל.
בשנת 1909 החלו להכשיר את הדרך לעגלות שינועו מטבריה למגדל, ולהכין את השטח לעיבוד חקלאי. במקום נבנתה חווה החקלאית, אשר השקיפה אל הכנרת והייתה מוקפת חומה ובתי מגורים. שנתיים לאחר מכן הפכה חוות מגדל למקום העבודה החשוב ביותר לפועלים חקלאים בגליל. בחווה זאת עבדו צבי חומסקי, א.ד. גורדון, ברל כצנלסון, זלמן שזר ועוד. בנוסף, בחווה נעשו ניסיונות לגדל כותנה, בננות וירקות, ניטעו פרדסים וכרמי זיתים והוקמה רפת לחלב ותוצרתו.
כשנה מעת הקמת החווה, משה גליקין הפסיק לעמוד בראשה עקב סכסוכיו עם הפועלים.
הקמת הקומונה

מגדל נבחרה כמקום ראשוני בישראל לקומונה להכשרה חקלאית ולגיבוש חיי חברה. הוגה הרעיון היה יוסף טרומפלדור, שהקדיש שנים רבות מחייו לשכלול רעיונות להקמת יישובים שיתופיים על פי עקרונות סוציאליסטיים בארץ ישראל.
בשנת 1912, לאחר סיום לימודיו, טרומפלדור וששה סטודנטים מחבריו הגיעו לחוות מגדל, ושם קיבלו מגליקין, מנהל החווה[דרושה הבהרה], הסכמה להקמת קבוצה אוטונומית-למחצה במקום. מטרתם הייתה ללמוד בחווה עבודה חקלאית כדי לצאת בהמשך להתיישבות שיתופית על אדמה משלהם. הרעיון היה להקים בהמשך, ללא כל תמיכה או עזרה ממוסדות חיצוניים, "מושבה קומוניסטית", שבה העבודה והרכוש משותפים.
טרומפלדור וששת חבריו הצליחו להקים את "הקומונה המגדלאית", אך לאחר כשנה התפרקה הקומונה עקב סכסוך עם טרומפלדור
לאחר פירוק הקומונה

לאחר פירוק הקומונה, המשיכה מגדל להתנהל כמושבה חקלאית. הייתה זו מושבה קטנה שבה חקלאים מעטים, ושלא זכתה לתמיכה לאומית כלשהי. למרות המצב גילו התושבים נחישות והקימו ועד מושבה שפעל למען הקמת בית ספר, גן ילדים, בית כנסת, ברכת מים, שירותי שמירה וכו'. כמו כן הוקמה במקום אגודה חקלאית. בשנת 1945 נבנו במושבה 15 בתים נוספים בעזרת הסוכנות היהודית. באותה השנה הוכרזה המושבה מגדל כמועצה מקומית.
הערות שוליים

1 2  מועצה מקומית מגדל
1 2  שלומית לסקוב, טרומפלדור סיפור חייו, ירושלים:כתר, 1982
כנסיית גבירתנו (ברוז')

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה
 על שם:  מרים, אם ישו 
 מיקום:  ברוז'
 מדינה:  בלגיה בלגיה
 זרם:  נצרות קתולית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1210
 תאריך פתיחה רשמי:  1210 
 חומרי בנייה:  לבנה 
 אדריכל:  Karel De Wulf, Joseph Viérin, Luc Viérin, Jean-Brunon Rudd, Louis Delacenserie, Jean-Baptiste Bethune 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית
 מידות
 גובה:  115.6 מטר
 
 קואורדינטות:  51°12′17″N 3°13′28″E﻿ / ﻿51.204648°N 3.22447°E﻿ / 51.204648; 3.22447
 www.museabrugge.be
  (למפת פלנדריה המערבית מוגדלת) ברוז' ניופורט איפרכנסיית גבירתנו(למפת פלנדריה המערבית רגילה) ברוז' ניופורט איפרכנסיית גבירתנו
 
כנסיית גבירתנו (בהולנדית: Onze-Lieve-Vrouwekerk) היא כנסייה גותית בברוז', בלגיה. הכנסייה היא מהמאות ה-13, ה-14 וה-15. המגדל, ובראשו צריח מחודד, מתנשא לגובה 115.6 מטר ובכך נהייה המבנה הגבוה ביותר בברוז' ומגדל הלבנים השני בגובהו בעולם.
המבנה

חלל בית המקהלה מאחורי המזבח הראשי מכיל את קבריהם של שארל הראשון, דוכס בורגונדיה, הדוכס האחרון מבית ולואה, ושל בתו, מרי. פסלי הברונזה מצופים זהב מציגים את הדוכס ובתו בגודל מלא וניצבים על אבן שחורה ממורקת. הדוכס עטור בכתר ולבוש בשריון מלא ולובש עיטור של מסדר גיזת הזהב.
המזבח שבקפלה הגדולה בספינה הדרומית מכיל את אחד האוצרות החשובים של הכנסייה, פסל של המדונה והילד משיש שפוסל על ידי מיכלאנג'לו בסביבות 1504. הפסל כנראה יועד במקור לקתדרלת סיינה והוא נרכש מאיטליה בידי סוחרים מברוז', האחים יאן ואלכסנדר מוסקרון, בשנת 1514 נתרם לכנסייה. הפסל נבזז והוחזר פעמיים: פעם אחת ב-1794 בידי מהפכנים צרפתיים ופעם שנייה ב-1944 בידי נאצים.
גלריה > חוץ

מבט על המגדל מצפון מזרח
המגדל
גלריה > פנים

הספינה הראשית
קברי מארי מבורגונדיה  ואביה שארל הראשון, דוכס בורגונדיה
גלריה > יצירות אמנות

המזבח שבקפלה הגדולה בספינה הדרומית ובמרכזו פסל המדונה והילד מאת מיכלאנג'לו
המדונה, מאת מיכלאנג'לו
המדונה, מאת מיכלאנג'לו
המדונה מברוז', מאת מיכלאנג'לו
צליבה, מאת אנתוני ואן דיק (?)
ארוחת ערב באמאוס, מאת קרוואג'ו
הרלנד ויליאמס

| --- | --- |

 לידה:  14 בנובמבר 1962 (בן 62) טורונטו, קנדה 
 שם לידה:  Harland Michael Williams 
 סוגה מועדפת:  קומדיה 
 מדינה:  קנדה, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1988 
 מקום לימודים:  קולג' שרידן  Senator O'Connor College School 
 בן או בת זוג:  Wendi Kenya (1993–2001) 
 http://www.harlandwilliams.com
 פרופיל ב-IMDb
 
הרלנד ויליאמס (באנגלית: Harland Williams; נולד ב-14 בנובמבר 1962) הוא שחקן, תסריטאי ומפיק קנדי.