stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות האדם בישראל

בול ישראלי לכבוד חגיגות העשור להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם. על הבול מופיע הציווי "ואהבת לרעך כמוך" בשפות שונות וסמלו של ארגון האומות המאוחדות.
מגילת העצמאות שנחתמה ב-1948 בה נקבעו עקרונות היסוד של זכויות האדם בישראל כמו "מדינת ישראל... תהא מושתתה על יסודות החירות, הצדק והשלום לאור חזונם של נביאי ישראל; תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין; תבטיח חופש דת, חופש מצפון, לשון, חינוך ותרבות" ועוד
זכויות האדם בישראל הן חלק מעקרונות היסוד של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית. זכויות אלו הן זכויות אוניברסליות, שחלקן עוגנו החל מראשית ימי המדינה בחקיקה, בחוקי יסוד, בפסקי דין של בית המשפט הגבוה לצדק, ובאמנות הבינלאומיות לזכויות אדם שישראל אשררה.
זכויות האדם קיבלו מעמד חוקתי בחקיקה ובפסיקה מתוקף מגילת העצמאות ומתוקף שני חוקי יסוד שנחקקו ב-1992: חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק. חלק מעקרונות זכויות האדם קיבלו ביטוי גם בחקיקה הרגילה בישראל (כגון חוק איסור הפליה במקומות ציבוריים, חוק הגנת הפרטיות, חוק זכויות התלמיד וחוק זכויות החולה ועוד).
מדינת ישראל היא צד לשבע מתוך עשר האמנות הבין־לאומיות המרכזיות בנושא זכויות אדם (The Core International Human Rights Treaties) ובהתאם לכך מחויבת אליהן. אמנות אלו כוללות את:
האמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות
האמנה בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות
האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית
האמנה לביעור כל הצורות של אפליה נגד נשים
האמנה נגד עינויים
אמנת זכויות הילד
האמנה בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות
ישראל אשררה אמנות בינלאומיות נוספות אשר מתייחסות לזכויות אדם כגון אמנות ז'נבה, האמנה בדבר מעמדם של מחוסרי אזרחות והאמנה בדבר מעמדם של פליטים.
בישראל פועלים ארגונים אזרחיים העוסקים בקידום ובהגנה על זכויות האדם, חלקם פועלים לקידום זכויות האדם במובנן הרחב ואחרים מתמקדים בזכויות מסוימות (כגון הזכות לפרטיות או זכויות עובדים) או בזכויותיהן של קבוצות אוכלוסייה מסוימות (כגון זכויות המיעוט, זכויות נשים או זכויות אנשים עם מוגבלויות). כלים מרכזיים המשמשים ארגונים אלה כוללים מחקר ופרסום דו"חות, סיוע פרטני, ליטיגציה פרטנית ועקרונית, פעילות ציבורית ותקשורתית, עבודת סינגור ושדלנות, וכיוצא בזה.
לאורך השנים, נמתחה על ישראל ביקורת מצד ארגוני זכויות אדם וגופים ישראלים ובינלאומיים, על הפליית מיעוטים בהם: ערבים, ישראלים יוצאי אתיופיה, עובדים זרים ונשים. בנוסף לכך, נמתחה על ישראל ביקורת על פגיעה בזכויות אדם של האוכלוסייה הפלסטינית בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה שנמצאים בשליטה ישראלית חלקית או מלאה (או היו בעבר בשליטתה כמו במקרה של רצועת עזה).
רקע אוניברסלי > התפתחות רעיון זכויות האדם האוניברסליות

עקרונות זכויות האדם האוניברסליות התפתחו במחצית השנייה של המאה העשרים על בסיס רעיונות שהתפתחו במסגרת ההגות הליברלית וההומניסטית בעת החדשה: רעיון זכויות היסוד (fundamental rights) - הקובע כי קיימות זכויות טבעיות (natural rights) להן זכאי כל אדם מעצם היותו אדם - ובהן הזכות לחיים והזכות לחירות. הביסוס העיקרי של עקרון הזכויות הטבעיות נעוץ במהפכה הצרפתית ובמהפכה האמריקאית והן עומדות בבסיסם של מסמכי הייסוד שנוסחו בעקבותן: הכרזת העצמאות של ארצות הברית (1776) ומגילת הזכויות של ארצות הברית (1791) בארצות הברית והצהרת זכויות האדם והאזרח (1789) בצרפת אשר מגדירות את זכויותיהם של "כל בני האדם ללא יוצא מן הכלל".
רקע אוניברסלי > הקמת ארגון האומות המאוחדות וההכרזה בדבר זכויות האדם

ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם היא מסמך היסוד של הקהילה הבינלאומית על זכויות האדם האזרח וההגדרה הבינלאומית הראשונה של זכויות האדם אשר אומצה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-10 בדצמבר 1948. שורשיה הרעיוניים של ההכרזה נובעים מאחת מתקופות השפל החמורות ביותר בהיסטוריה האנושית - מלחמת העולם השנייה והשואה. ההכרזה מפרטת מגוון רחב של זכויות וחירויות יסודיות ובעקבותיה אומצו לאורך השנים עשר אמנות הליבה של האו"ם בדבר זכויות אדם.
רקע למחויבות ישראל לזכויות האדם > טרם הקמת המדינה

קידומן של חלק מזכויות האדם בארץ ישראל בעת החדשה החל בתחילת המאה ה-20, עם הקמת ארגוני עובדים כמו ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל (שהוקמה ב-1920), שפעלו לקידום העובדים, רווחתם וזכויותיהם, כמו זכות ההתאגדות, זכות השביתה, זכות מנוחה ועוד. במקביל הגדיר זאב ז'בוטינסקי (ב-1934) את עקרון חמשת המ"מים בו קבע את חובתה של המדינה לדאוג לחמישה צרכים (זכויות) בסיסיים לכל אזרח: מזון, מעון, מלבוש, מורה ומרפא.
רקע למחויבות ישראל לזכויות האדם > מחויבותה של ישראל לזכויות האדם כתנאי לקבלתה כחברה באו"ם

ב-4 בספטמבר 1931 אימצה מועצת חבר הלאומים החלטה בנוגע לתנאים הכללים הנדרשים לסיום שלטון מנדט. לפי החלטה זו על הממשלה החדשה (המחליפה את המנדט) להצהיר (בעל פה או בכתב) על הכרה בחובה להבטיח חוקתית את שוויון הזכויות של מיעוטים אתניים ודתיים
החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה (החלטה 181 מיום 29 בנובמבר 1947) הוכפפה להחלטה מ-1931. באותו מעמד התקבלה גם החלטה על "התוכנית להגנת המיעוטים" שהעמידה את זכויות המיעוט, הנשים והדת תחת הגנת האומות המאוחדות ובית הדין הבין-לאומי לצדק וסיפקה ערבויות ספציפיות לזכויות אדם בסיסיות (פרק 2 בהחלטה 181). ההחלטה בדבר זכויות מיעוטים קבעה כי "ההתניות הכלולות בהצהרות מוכרות כחוקי יסוד של המדינה, ושום חוק, תקנה או פעולה רשמית לא יתנגשו או יפריעו להתניות אלה, ואף חוק, תקנה או פעולה רשמית לא יגברו עליהן" ודרשה שחוקת המדינה תכלול זכויות אלו.
אופיה הדמוקרטי של ישראל ומחויבותה לעקרון זכויות האדם עוגנו בשנת 1948 במגילת העצמאות המבטיחה "שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין [...] חופש דת, חופש מצפון, לשון, חינוך ותרבות" וכי ישראל תהיה נאמנה לעקרונותיה של מגילת האומות המאוחדות.
ב-1949, לאחר הכרזת העצמאות, ביקשה ישראל (באמצעות נציגה אבא אבן) להתקבל לאו"ם. ב-11 במאי 1949 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את החלטה 273 אשר העניקה למדינת ישראל חברות באומות המאוחדות. החלטה זו התקבלה לאור הצהרתה של ישראל שהיא "מקבלת ללא תנאי את החובות של מגילת האומות המאוחדות ומתחייבת לכבד אותן מיום הצטרפותה כחברה באו"ם". בהקשר של זכויות אדם כוללת מגילת זו הצהרה על השאיפה של כל העמים "...לקידום ועידוד הכבוד לזכויות אדם ולחירויות בסיסיות לכולם ללא הבדל גזע, מין, לשון ודת..."
רקע למחויבות ישראל לזכויות האדם > אמנות בין-לאומיות בנושאי זכויות אדם שאושררו בישראל

ישנן מספר אמנות בין-לאומיות מרכזיות בנושאי זכויות אדם ופרוטוקולים אופציונליים (The Core International Human Rights Instruments). מתוכן, אשררה ישראל את האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית, האמנה נגד עינויים, האמנה לביעור כל הצורות של אפליה נגד נשים, אמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות, אמנת זכויות הילד ומספר פרוטוקולים.
חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו

חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו הוא חוק יסוד שנועד להגן על זכויות האדם העיקריות בישראל. כפי שכותרתו מבהירה, החוק קובע את כבוד האדם ואת חירותו כערכי היסוד מהן נגזרות זכויות האדם המוגנות בחוק היסוד, שהתקבל כ"מגילת זכויות האדם" של המשפט הישראלי. אין בחוק היסוד סעיפים משוריינים, והכנסת יכולה לשנותו ברוב רגיל. החוק התקבל בשלהי ימי הכנסת השתים עשרה, ב-17 במרץ 1992.
זכויות האדם המוגנות מכוח חוק היסוד מפורטות בסעיפים 7-2 להלן:
סעיף 2: אין פוגעים בחייו, בגופו, או בכבודו של אדם באשר הוא אדם.
סעיף 3: אין פוגעים בקניינו של אדם.
סעיף 4: כל אדם זכאי להגנה על חייו, על גופו ועל כבודו.
סעיף 5: אין נוטלים ואין מגבילים את חירותו של אדם במאסר, במעצר, בהסגרה או בכל דרך אחרת.
סעיף 6:
סעיף 7:
עם זאת, בולט היעדרן של מספר זכויות אדם מהותיות כגון הזכות לשוויון, חופש הביטוי, חופש הדת, חופש המחאה, חופש ההתארגנות ועוד. זכויות אלה ניתנות לתושבי ישראל מכוח עקרונות כלליים שהתקיימו עוד לפני חקיקת חוק היסוד. הגם שהותרתן של זכויות אלו מחוץ לחוק היסוד נעשתה במודע, בחנה הפרשנות המשפטית את זכויות אלה כנגזרות מהזכות לכבוד, אך פסיקת בית-המשפט העליון בנושא אינה עקבית. חלק מהזכויות - כגון הזכות לשוויון וחופש ביטוי, הוכרו כנגזרות של כבוד האדם במספר רב של פסקי דין החל משנת 1994.
השפעת גורמים שונים על זכויות האדם > מצב החירום בישראל והשפעתו על זכויות האדם

מול המאמצים לשיפור זכויות האדם בישראל לאורך השנים יש לציין את מצב החירום התמידי בו המדינה נמצאת ואת השפעותיו על מימוש וכיבוד זכויות אדם. מקורו של מצב חירום זה הוא בתקנות ההגנה (שעת חירום) שחוקקו הבריטים בתקופת המנדט והתקבלו כמות שהן לאחר הקמת המדינה ב-1948, ומשמעותן הוא קיומו של מצב חירום בישראל מאז הקמתה, וזאת על פי סעיף 9 לפקודת סדרי השלטון והמשפט ובהמשך לפי חוק יסוד: הממשלה.
מצב חירום זה נותן בידי הכנסת וממשלת ישראל את הסמכות להפעיל הסדרים ייחודיים (תקנות שעת חירום), לעיתים תוך פגיעה בזכויות אדם וחירויות יסוד.
עם השנים נחקקו בישראל חוקים וצווים שונים המצמצמים זכויות אדם תוך הישענות על קיומו של מצב החירום. עם חוקים אלו נמנים צמצום הזכויות שנקבעו בחוק שעות עבודה ומנוחה, הגבלת יציאה מהארץ, תפיסת מקרקעין, חוק סמכויות שעת-חירום (מעצרים) (המאפשר מעצרים מנהליים ללא העמדה למשפט), הגבלת חופש הביטוי, הגבלת זכות השביתה ועוד. בסה"כ קבעה הכנסת עם השנים תשעה חוקים ו-165 צווים מגבילים אותם ניתן להפעיל כתוצאה מהפעלת מצב החירום.
ב-1999 עתרה האגודה לזכויות האזרח בישראל לבג"ץ בדרישה לבטל את מצב החירום בישראל. בג"ץ קיבל את העתירה ונתן לממשלה מספר ארכות כדי לתקן את המצב ובעיקר לנתק את הקשר של חקיקה להגבלת הזכויות מהכרזת מצב חירום. ב-2008 מתחה נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, ביקורת על קצב עבודתה של הממשלה בטיפול בחוקים וצווים אלו. ב-2012 דחה בג"ץ את העתירה וקבע שההחלטה על הכרזת מצב חירום תלויה בשיקולים מדיניים ואין מקום לבית המשפט להתערב בה. יחד עם זאת ציין בית המשפט כי לעתירה היה תפקיד חשוב בזירוז הליכי החקיקה הדרושים לתיקון המצב. הוועדה המשותפת לוועדת החוקה, חוק ומשפט ולוועדת החוץ והביטחון פועלת מאז 2009 לצמצום חוקי מצב החירום ונכון ל-2017 נותרו כ-27 חוקים וצווים שחלקם עדיין פוגע בזכויות אדם שונות.
השפעת גורמים שונים על זכויות האדם > ההפרטה והשפעתה על זכויות האדם

עם הקמת המדינה היה המשק הישראלי משק ריכוזי שגופים, חברות וארגונים מרכזיים בו נשלטו על ידי הממשלה ושלוחותיה או על ידי ההסתדרות. החל משלהי שנות ה-60 החל בישראל תהליך של הפרטה שכלל מכירת נכסי המדינה וההסתדרות לחברות פרטיות וזאת מתוך רצון לייעל את התפעול של אותן חברות ואת השירות הניתן לאזרח. תהליכי ההפרטה הואצו לאחר עליית הליכוד לשלטון ב-1977 והרחבת התמיכה בליברליזציה של השוק (בהתאם למצע של הליכוד באותה תקופה).
מומחים מצביעים על תרומת תהליכי הפרטה רבים לרווחיות החברות והשירות לאזרח, אולם מחקרים שנעשו בישראל על תוצאות ההפרטה מצביעים על תהליכים בעייתיים במכירת החברות ומסירת חוזים לחברות פרטיות, ונטען שהעברת המיקוד מרווחת האזרח לשורת הרווח גרמה, לא פעם, לפגיעה בזכויות אדם:
כך למשל במסגרת הפרטת חברות ושירותים ניצלו חברות פרטיות כשלים בחוזים עם הממשלה כדי לייקר מצד אחד את השירות לאזרח ובמקביל לצמצם את השירות דבר שאילץ אזרחים לחפש חלופות בשירותים פרטיים יקרים כשלא פעם זכויות של אוכלוסיות דלות אמצעים נפגעו ללא יכולת לממן שירות פרטי. מערכות מופרטות כאלו ניתן למצוא ב:
מערכת החינוך, שם נפגעה הזכות לחינוך לאחר שגדלו הוצאות ההורים על חינוך ילדיהם בעקבות הפרטת חלק משירותי החינוך.
מערכת הבריאות, שם נפגעה הזכות לבריאות לאחר שחלק מהשירותים לאזרחים הופרטו ומחירם התייקר (למשל השר"פ).
מערכת הרווחה, שם נפגעה הזכות לרמת חיים נאותה לאחר הפרטת שירותים חברתיים (למשל תוכנית ויסקונסין והפרטת האשפוז הפסיכיאטרי שנטען שחולים מוחזקים במוסדות ללא צורך אלא רק מאינטרסים כלכליים).
מערכת המשפט, שם נפגעה הזכות להליך הוגן בעקבות הפרטת שירותים כמו בוררות וגישור.
חלק מהביקורת מתייחס לחוסר בפיקוח ואכיפה הולמים של המדינה על החברות הפרטיות שהיו מעורבות בהליכי ההפרטה כך שחברות שלא עמדו בתנאי ההפרטה ונרשמו אצלן חריגות מהחוזים עם המדינה לא נענשו ולא הופסק החוזה איתן.
השפעת גורמים שונים על זכויות האדם > השליטה ביהודה ושומרון והשפעתה על זכויות האדם

תושבי ישראל בגבולות הקו הירוק נתונים למרותן של שלוש הרשויות הקיימות בישראל וכפופים לחוק הישראלי כשזכויותיהם מוגנות על ידי שורה של חוקים (ובראשן חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו) ועל ידי האפשרות לבקש את הגנת מערכת המשפט אם לדעתם זכויותיהם הופרו.
לעומת זאת, על שטחי יהודה ושומרון, שנכבשו ב-1967, מוחלים בפועל דיני התפיסה הלוחמתית של המשפט הבינלאומי. שהוסדרו בתקנות שעת חירום (יהודה והשומרון – שיפוט בעבירות ועזרה משפטית). על פי דינים אלו מפקד פיקוד המרכז הוא הריבון בשטחים אלו אולם חלה עליו החובה לשמור ולקיים את הדין שהיה קיים באזור ערב כניסת כוחות צה"ל אליו (אלא אם יש צורך לשנות דינים היסטוריים אלו). דינים היסטוריים אלו מורכבים מאוסף חוקים ותקנות שנכתבו ופורסמו החל מהתקופה העות'מאנית (בין השאר המג'לה וחוקי מקרקעין), דרך החקיקה המנדטורית וכלה בחקיקה הירדנית.
על אף מחויבותה של ישראל לחוקים ההיסטוריים נתונה בידי מפקד הפיקוד הסמכות להוציא צווים חדשים שמשנים את החקיקה ההיסטורית. מאז 1967 ועד 2020 הוציאו מפקדי פיקוד המרכז (או מי שהוסמכו על ידם - למשל המנהל האזרחי) כ-1,800 צווים כאלו.
השפעת גורמים שונים על זכויות האדם > השליטה ביהודה ושומרון והשפעתה על זכויות האדם > אזרחי ישראל המתגוררים בגבולות יהודה ושומרון

אמנם הכלל שנקבע לגבי החקיקה של הכנסת הוא שהחקיקה היא טריטוריאלית ומוגבלת לשטחה של מדינת ישראל בלבד ואינה חלה על יהודה ושומרון, אך עם השנים ננקטו צעדים שונים של חקיקה (הקרויה "משפט המובלעות") והוצאת צווי "תחיקת ביטחון מיוחדת" שהביאו לכך שהדין החל על תושבי היישובים היהודיים ביהודה ושומרון יהיה דומה, ברובו, לדין החל על תושבי ישראל בגבולות הקו הירוק.
השפעת גורמים שונים על זכויות האדם > השליטה ביהודה ושומרון והשפעתה על זכויות האדם > תושבים פלסטינים המתגוררים בגבולות יהודה ושומרון

לאחר החלת החוק הישראלי על היישובים היהודיים נשארו רק התושבים הפלסטינים כפופים למערכת החוק של המערכת הצבאית (ומפקד פיקוד המרכז בראשה) ולמנהל האזרחי כמתואר לעיל.
במסגרת הסכמי אוסלו הועברו סמכויות שלטוניות מסוימות לידי הרשות הפלסטינית בשטחי A ו-B. כשבשטחי C (כ-60% משטח יהודה ושומרון) נותרו סמכויות החקיקה והניהול בידי המפקד הצבאי והמנהל האזרחי באופן מלא.
בעוד שאזרחי ישראל המתגוררים ביהודה ושומרון זכאים להשתתף בבחירות המוניציפליות ובבחירות הארציות לכנסת, האוכלוסייה הפלסטינית זכאית לבחור את ראשי הרשויות המקומיות אך אין לה השפעה בכל הנוגע לכנסת, למפקד הפיקוד או לראש המנהל האזרחי השולטים עליהם.
מצב זה בו אנשים הגרים בשכנות כפופים למערכות חוקים שונות ונשפטים בבתי משפט שונים (בית משפט אזרחי ליהודים לעומת בית משפט צבאי לפלסטינים) גורם לאפליה ולפגיעה בזכות לשוויון. הטענה המרכזית סביב היותן של מערכות חוק נפרדות לאוכלוסייה המתגוררת באותו תא שטח היא שכפיפות זו של הפלסטינים למערכת הצבאית ולמנהל האזרחי גורמת לפגיעה במספר רב של זכויות כמו "הזכות לבחור ולהיבחר", "הזכות לרמת חיים נאותה", הזכות ל"איחוד משפחות", "הזכות להליך משפטי הוגן", "זכויות אסירים ועצירים", "הגנה בפני עינויים", הזכות ל"חופש הביטוי", הזכות ל"חופש תנועה", "זכות הקניין" ועוד.
הקהילה הבינלאומית טוענת כי יחס ישראל לתושבים הפלסטינים ביהודה ושומרון אמורים להיגזר מאמנת ז'נבה הרביעית (הדנה בהגנה על אוכלוסייה אזרחית במלחמה בין מדינות או תחת כיבוש). אמנה זו מתייחסת ספציפית להתנהלות המצופה ממדינה בשטח כבוש וקובעת כלליים על פיהם על הכוח הכובש מוטלת החובה להבטיח את הסדר והביטחון הציבוריים, תוך כיבוד המנהגים המקומיים והגנה על זכויות כמו הזכות לחיים, הזכות לחופש התנועה, הזכות לפרנסה, הזכות לדיור, הזכות לקניין, הזכות להליך הוגן, הזכות לטיפול רפואי, הזכות לחינוך, הזכות לתכנון סביבתי, איסור על ענישה קולקטיבית, איסור על גירוש תושבים אל מחוץ לשטח הכבוש, איסור הפעלת לחץ לשיתוף פעולה עם הכוחות הכובשים ועוד.
ב-1951 אשררה ישראל את האמנה אך לאחר 1967 התגלו מחלוקות בהקשר של יהודה ושומרון וההתנחלויות וישראל מסרה שבניגוד לעמדת מוסדות האו"ם ורוב מדינות העולם על חריגה מהאמנה היא אינה מכירה בהגדרת שטחי יהודה ושומרון כשטח כבוש ולכן בסוגיה לתפישת ישראל היא אינה כפופה לאמנת ז'נבה הרביעית ולכן לא מתקיימת חריגה.
יחד עם זאת, במספר בג"צים בנושא הצהירה ישראל שבפועל (דה פקטו) היא תנהג בהתאם להוראות ההומניטאריות הכלולות באמנת ז'נבה, באופן וולונטרי וזאת לטענתה, "מטעמי מדיניות" ומבלי לפרט אילו סעיפים בדיוק מוכרים על ידה כהומניטריים (בג"ץ 7015/02 עג'ורי נ' מפקד כוחות צה"ל בגדה המערבית, פ"ד נו(6) 352 (2002); בג"ץ 2056/04 מועצת הכפר בית סוריק ואח' נ' ממשלת ישראל (פורסם בנבו, 30.6.2004)).
לצד זאת, ישראל גם אינה מכירה בתחולת אמנות זכויות האדם שאשררה בגבולות יהודה ושומרון מכיוון שלתפיסתה, בניגוד לעמדה הרווחת בעולם, הן חלות רק בגבולות המדינה.
מדדי זכויות האדם בישראל > דו"ח החירות בעולם

לפי דו"ח חירות בעולם, המפורסם על ידי ארגון "פרידום האוס" (אנ'), ישראל מדורגת ״חופשית״ עם ציון 74 מתוך 100 (נכון ל-2024) מבחינת ההתייחסות לזכויות האדם. ציון זה מבטא ירידה הדרגתית מציון 81 בשנת 2014:
| 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 | 2020 | 2021 | 2022 | 2023 | 2024 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 81 | 81 | 80 | 80 | 80 | 79 | 78 | 76 | 76 | 76 | 77 | 74 |
מבחינת זכויות פוליטיות ניתן לישראל הציון 34 מתוך 40 (נכון ל-2024)
מבחינת זכויות אזרחיות ניתן לישראל הציון 40 מתוך 60 (נכון ל-2024)
מדדי זכויות האדם בישראל > מדד הדמוקרטיה של האקונומיסט

מדד הדמוקרטיה של "האקונומיסט" שמדרג את מדינות העולם לפי קריטריונים של שמירה על זכויות אדם כגון הזכות לשוויון, חופש הביטוי או הזכות לבחור ולהיבחר, דירג את ישראל מהופעתו הראשונה ב-2006 ועד ל-2022 במנעד הנע מ-7.28 (2006) עד ל-7.97 (2021). המדד מציב אותה בקטגוריית "דמוקרטיה פגומה" (Flawed democracy) – מונח המתאר את מרבית המדינות בהן מתקיימות בחירות חופשיות והוגנות לצד שמירה בסיסית על זכויות אדם, אולם תחומים משמעותיים בהן לוקים בחסר. את הציון הנמוך ביותר קיבלה ישראל בקטגוריית "זכויות האזרח".
מדדי זכויות האדם בישראל > מדד הדמוקרטיה של V-dem

מדד הדמוקרטיה של מכון V-dem נהג לסווג את ישראל כדמוקרטיה ליברלית מאז ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל ב-1966. בדו"ח על 2023 שפורסם במרץ 2024 ירדה ישראל במדד וסווגה כדמוקרטיה אלקטורלית. דירוג זה מצביע על כך שזכות ההצבעה נשמרת במדינה, אך לא נשמרים המחויבות לשוויון, זכויות מיעוטים, חופש ביטוי או שלטון החוק. הדירוג מושפע, בין השאר, מעצמאות הרשות השופטת, רמת הביקורתיות המיוחסת לאקדמיה, פתיחות החברה האזרחית וחופש הביטוי המיוחס לתקשורת. הדו"ח ציין את התיקון לחוק יסוד: השפיטה שהועבר במסגרת הרפורמה המשפטית, אשר ביטל את עילת הסבירות ובכך הגביל את סמכות בג"ץ לפסול החלטות מנהליות. לא ברור אם המדד לקח בחשבון את פסילתו על ידי בג״ץ. הדו"ח מציין גם עלייה מהותית בשימוש בעינויים.
מדדי זכויות האדם בישראל > מדד חופש העיתונות

"מדד חופש העיתונות" (אנ') של ארגון "עיתונאים ללא גבולות" משקף את מידת חופש העיתונות בכל מדינה ואת המאמצים שעשו הרשויות להגן על זכות יסוד זו. מדד זה דירג את ישראל בהשתפרות הדרגתית מ-2013, השנה הראשונה שבה דורגה, בה דורגה במקום 112 מתוך 179 מדינות עד שנת 2022 בה דורגה ישראל במקום ה-86, הגבוה ביותר עד כה. ב-2023 דורגה ישראל במקום ה-97, וב-2024 דורגה ישראל במקום ה-101 (מתוך 180 מדינות) עם ציון 53.23 אשר מציב אותה בקטגוריית "מצב קשה".
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לחיים

הזכות לחיים בישראל מעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. סעיף 2 לחוק קובע כי: אין פוגעים בחייו, בגופו, או בכבודו של אדם באשר הוא אדם. בסעיף 4 לחוק נקבע כי: כל אדם זכאי להגנה על חייו, על גופו ועל כבודו.
בישראל אסורה המתת חסד באופן אקטיבי אך החוק "עוצם עיניים" מהליכי המתת חסד פסיביים כמו אי חיבור למכונה, אי ביצוע הליכים מצילי חיים. ב-2005 נחקק חוק החולה הנוטה למות המרחיב את הזכות למות בכבוד ומעניק, בתנאים מסוימים, הגנה משפטית לרופאים המסייעים לחולה סופני המעוניין לשים קץ לחייו.
בישראל קיים מורטוריום בפועל על עונש מוות (במשפט האזרחי ובמשפט הצבאי). כלומר, אף שהוא נמצא בספר החוקים, למעט הוצאתו להורג של אדולף אייכמן (ב-1962) הומרו כל פסקי דין מוות שנקבעו בבתי משפט לעונשי מאסר, בעקבות ערעורים לבית המשפט העליון או חנינות של נשיא מדינת ישראל.
אחת מהזכויות הנגזרות מהזכות לחיים היא הזכות לביטחון אישי, המעוגנת גם היא ב"הכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם", ובאה למנוע אלימות לא מוצדקת, מעצר שרירותי, מאסר שלא כדין, ענישה לא פרופורציונלית, עינויים, גרימת נזק גופני ונפשי ועוד.
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לחירות ומניעת סחר בבני אדם

סחר בבני אדם (כולל סחר בילדים) הוא תופעה כלל עולמית המהווה פגיעה במספר זכויות אדם ובראשן הזכות לחירות. תופעה זו יכולה לבוא לידי ביטוי בצורות שונות כגון סחר למטרות עבדות או עבודה בכפייה, אימוץ כפוי, חטיפה, ניצול נשים, חיול ילדים, ועוד. ב-2000 אימץ האו"ם את פרוטוקול האו"ם למניעה, דיכוי והענשה של סחר בבני אדם, במיוחד נשים וילדים (אנ') (מכונה גם: ״פרוטוקול פלרמו״) המשלים את אמנת האומות המאוחדות נגד פשע מאורגן בינלאומי (אנ'). ישראל אשררה את הפרוטוקול ב-2008. בנוסף הצטרפה ישראל ב-2021 לאמנת מועצת אירופה בדבר פעולה נגד סחר בבני אדם (אנ') והייתה בכך למדינה ה-48 שחתמה על האמנה והמדינה הראשונה מחוץ לאירופה.
בישראל האכיפה העיקרית נגד סחר בבני אדם באה לידי ביטוי בתחום הסחר בנשים ומתייחסת בעיקר להבאת נשים לישראל לשם עיסוק בזנות. ההערכה היא שבשנות השיא נסחרו כ-3,000 נשים בשנה. מחלקת המדינה של ארצות הברית מדרגת את מדינות העולם לפי רמת הטיפול בסחר בבני אדם כשהדירוג נע בין 1 (המדינה פועלת ככל יכולתה כדי להיאבק בסחר) ל-3 (המדינה לא עושה דבר כדי להיאבק בסחר והיא צפויה לסנקציות כלכליות). בשלהי המאה ה-20 דורגה ישראל בדרגה 3 אך עם פרסום האמנות בנושא והחקיקה בכנסת החלו הרשויות לפתח מנגנוני טיפול ואכיפה וישראל דורגה בדרגה 2. בשנת 2012 ציין משרד החוץ האמריקאי כי חל שיפור בהתנהלות ישראל והעלה את הדירוג ל-1.
בתיקון משנת 2000 נוסף לחוק העונשין איסור מפורש על סחר בבני אדם אשר משית על הסוחרים עונשים כבדים. בהמשך תוקן החוק מספר פעמים ונוספו לו התייחסויות לסוגים שונים של סחר בבני אדם, החמרת הענישה על סחר בבני אדם, התייחסות למתן טיפול ושיקום לקורבנות הסחר, איסור פרסום מודעות גיוס לזנות ועוד.
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לשוויון ומניעת אפליה

הזכות לשוויון ומניעת אפליה משמעותה שוויון בזכויות ובחובות של האזרחים במדינה ללא אפליה הקשורה לגזע, מגדר, גיל, שפה, לאום, דת, נטייה מינית והשקפה פוליטית ואידאולוגיה. משמעות הזכות היא לתת יחס שווה לאנשים בעלי תכונות רלוונטיות זהות כשיחס שונה לאנשים בעלי תכונות שוות על רקע שאין לו הצדקה עניינית אסור על פי חוק ומכונה אפליה פסולה. הזכות לשוויון כוללת את הזכות לגישה שוויונית לשירותים ולמשאבים.
הזכות לשוויון בישראל מוזכרת במגילת העצמאות: "מדינת ישראל ... תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין". זכות זו לא נכללה אומנם ב"חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו" אבל היא מתוקפת במספר פסיקות של בג"ץ (כמו למשל בג"ץ ברגמן נגד שר האוצר מ-1969).
בנוסף אשררה ישראל את אמנות האו"ם המרכזיות שבהן קבועה הזכות לשוויון ואי הפליה: האמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות, האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית, האמנה לביעור כל הצורות של אפליה נגד נשים, אמנת זכויות הילד והאמנה בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות.
על אף שהזכות לשוויון עצמה אינה מעוגנת, מפורשות, בחוקי המדינה, קבעה מדינת ישראל שלל חוקים שנועדו לצמצם את האפליה כמו חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, חוק שיווי זכויות האישה, חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, חוק זכויות החולה ועוד.
על מנת לממש בצורה מיטבית את הזכות של אזרחים לשוויון הוכר הצורך לסייע לאוכלוסיות מוחלשות או כאלו המופלות לרעה (כמו אנשים עם מוגבלויות, זקנים, עולים חדשים, נשים במצבים מיוחדים, לא יהודים, בני עדות המזרח והבלקן, עולי אתיופיה, חרדים ועוד) לממש את זכותן לשוויון. אחד הכלים לכך הוא העדפה מתקנת שנועדה לתת עדיפות לאותן אוכלוסיות על פני אוכלוסיות חזקות. העדפה זו יכולה לבוא לידי ביטוי בקבלה למוסדות להשכלה גבוהה, קבלה לעבודה, הבטחת ייצוג בזירה הפוליטית, זכויות פרישה ועוד.