אלכסנדר ליסיאנסקי
דרכו האמנותית

אלה סוסונובסקיה כתבה עליו בכתב העת "במה":
אלכסנדר ליסיאנסקי נכנס לתיאטרון "הבימה" באותה קלות בה עבר בזמנו במוסקבה מן התיאטרון היוקרתי "סוברמניק" (בן-זמננו) לתיאטרון היוקרתי לא פחות "טגנקה" – תיאטראות שעליהם גדלו לפחות שני דורות של אנשי רוח. אי אפשר לשפוט את קשיי הדרך של אדם אחר, אך כאן, במלה "קלות", הכוונה היא ראשית להבנת תפקיד התפאורן בהצגת תיאטרון, ליכולתו למצוא שפה משותפת עם שחקנים ובמאים מתיאטראות שונים בהצגות שונות. ליסיאנסקי התחיל איפוא ב"הבימה" וכבר בהצגתו הראשונה, "חגיגת חורף" מאת יוסף בר-יוסף, הצליח לתפוס את ניחוח רחובות תל-אביב וליצור מבנה בימתי אידיאלי הולם למחזה הזה. בעבודתו השנייה, "קרב של שחור וכלבים", שהוצגה על הבמה הקטנה של "הבימה", הוא גילה תכונות אחרות לגמרי, השקפתו הקשוחה של המחזה, תנאים של במה קטנה ומתח רגשי דרשו ממנו גישה עקרונית אחרת לחלל הבמה. שתי הצגותיו אלה של א. ליסיאנסקי מדגימות את כשרונותיו האישיות וכן את יסודיות השכלתו וניסיונו התיאטרוני הקודם.
סוסנובקיה מספרת על אופן התפתחותו של עיצוב התיאטרון ברוסיה:
אלכסנדר ליסיאנסקי הוא בוגר החוג לאדריכלות במכון להשכלה גבוהה בבנייה בוורוניז'… הספציפיות של ההשכלה האדריכלית הקלאסית, הכוללת לימודי שרטוט, ציור וקומפוזיציה תלת-ממדית, לעומת הצחיחות של המציאות הסובייטית אשר לא איפשרה לאדריכלים צעירים להשתמש בידע שלהם בבנייה אמיתית, הולידה תופעה של "תחרויות אדריכלות הנייר". לא ידוע לי אם באיזו מדינה נוספת בעולם נערכות תחרויות כאלה, אך בברית המועצות הן איפשרו לאדריכלים צעירים לתת דרור לפנטזיות שלהם וליצור, מבלי להיות תלויים בתנאי הבנייה האמיתית הקשיחים למדי…
מצב מוזר זה, שאיפשר תרגול מתמיד בלי יציאה ממש לשטח בנייה, הוכיח את עצמו כבית-ספר יעיל לאדריכלים רבים אשר פנו לתיאטרון, לעיצוב פנים ולעיצוב ספרים. מחוגים אלה יצא ליסיאנסקי, שהשתתף בתחרויות האלה, אדריכל שלא בנה אפילו בית אחד, אך שלט להפליא בשיטות קומפוזיציה תלת-ממדית, הייתה לו תחושה לסגנון המחזאות והגשים את רעיונותיו האדריכליים בחלל הקטן של הבמה לאור הזרקורים.
ליסיאנסקי סיפר בריאיון למאירה שפי בכתב-העת "תיאטרון" על האופן השונה בו עובדים במאים ברוסיה לעומת במאים בישראל:
ברוסיה, במאים אינם ניגשים, בדרך כלל, לביים הצגה לפני שלמדו מה יהיה החלל שבתוכו היא תתרחש. לכן, עבודת המעצב והבמאי מתחילה זמן רב לפני תחילת החזרות, כך שיש זמן לחשוב ביחד ולהכין את עולם ההצגה. בישראל לעומת זאת, רוב הבמאים נפגשים עם המעצב אחרי תהליך החזרות ומבקשים לעצב על פי המחזה, שזה קצת חבל, כי כל העניין בתיאטרון זה לא המחזה, אלא ההצגה השלמה, שהיא הדבר החשוב ביותר בתיאטרון.
ליסיאנסקי סיפר בראיון על האופן שבו הוא ניגש לעצב הצגה:
אפשר להדגים את זה בעיקר באמצעות מחזה שמתרחש בחלל דירה. לא מספיק לי לעצב מה שכתוב במחזה, כי זה לא מעניין לעצב קירות ודלתות. אותי הרבה יותר מעניין למצוא דימוי כללי, לא בהכרח הרמוני עם המחזה, אלא דימוי שיכול לעמוד גם בניגוד לו. דימוי יכול לנבוע לפעמים מתוך המחזה ולפעמים עוד לפני קריאת המחזה, וכבר מהשיחה הראשונה עם הבמאי תתעורר תחושה ותגובה. הדימוי אינו רק מחשבה על התוכן, אלא כמו אצל כל אמן – מחשבותיי שלי על החלל התלת-ממדי.
ליסיאנסקי מסביר את גישתו לעיצוב הצגות שונות, תוך שהוא מדגים זאת בדרך התמודדותו עם ההצגה "טנגו":
הדימוי המרכזי של ההצגה 'טנגו', שעיצבתי לפני שנתיים עם הבמאי מישה לוריא ב'הבימה', היה ביצת ענק שבורה בגובה 5 מ'. המחזה של מרוז'ק מתרחש בדירה מודרנית, ומציג מערכת יחסים במשפחה. אבל אותי לא עניין לעצב דירה, ולכן נולד דימוי הביצה, שנבחר גם מפני שאני אוהב את הצורה הזאת, וגם מפני שצורה זו מעוררת מחשבה על הביטוי הידוע 'מה קודם למה: הביצה או התרנגולת?'. זוהי המחשבה על הרעיון של משהו חדש שנולד, דבר שממנו הכול יצא, והיא רחבה יותר ממה שאפשר להסביר במילים. הדימוי היה סטאטי כמעט ולא היו בו שום שינויים, שלא כמו בהצגה 'כפר' למשל, שבה חשנו שצריכה להיות דינאמיקה. חשוב לי שתפאורה לא תספר סיפור, אלא שתעורר בכל אחד מהצופים תחושות, גם אם הן שונות מאחד לשני.