stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראש ממשלת אוגנדה
ראשי ממשלות אוגנדה

| מספר | תמונה | שם | תקופת כהונה> נכנס לתפקיד | תקופת כהונה> עזב את התפקיד | תקופת כהונה> זמן בתפקיד | מפלגה פוליטית | שליט המדינה (אנ') |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | מילטון אובוטה (1925–2005) | 9 באוקטובר 1962 | 15 באפריל 1966 |  | קונגרס העם של אוגנדה | אליזבת השנייה |
התפקיד בוטל בין השנים 15 באפריל 1966 – 18 בדצמבר 1980
| 2 |  | אוטמה אלימדי (אנ') (1929–2001) | 18 בדצמבר 1980 | 27 ביולי 1985 | 4 שנים ו-221 ימים | קונגרס העם של אוגנדה | מילטון אובוטה |
| 3 |  | פאולו מוואנגה (1921–1991) | 1 באוגוסט 1985 | 25 באוגוסט 1985 | 24 ימים | עצמאי | טיטו אוקלו |
| 4 |  | אברהם ואליגו (אנ') (1928–2000) | 25 באוגוסט 1985 | 26 בינואר 1986 | 154 ימים | עצמאי | טיטו אוקלו |
| 5 |  | סמסון קיסקה (אנ') (1912–1999) | 30 בינואר 1986 | 22 בינואר 1991 | 4 שנים ו-357 ימים | התנועה להתנגדות הלאומית | יוורי מוסווני |
| 6 |  | ג'ורג' קוסמס אדייבו (אנ') (1947–2000) | 22 בינואר 1991 | 18 בנובמבר 1994 | 3 שנים ו-300 ימים | התנועה להתנגדות הלאומית | יוורי מוסווני |
| 7 |  | קינטו מוסוקה (אנ') (1938–) | 18 בנובמבר 1994 | 5 באפריל 1999 | 4 שנים ו-138 ימים | התנועה להתנגדות הלאומית | יוורי מוסווני |
| 8 |  | אפולו נסיבמבי (1940–2019) | 5 באפריל 1999 | 24 במאי 2011 | 12 שנים ו-49 ימים | התנועה להתנגדות הלאומית | יוורי מוסווני |
| 9 |  | אמאמה מבבאזי (אנ') (1949–) | 24 במאי 2011 | 18 בספטמבר 2014 | 3 שנים ו-117 ימים | התנועה להתנגדות הלאומית | יוורי מוסווני |
| 10 |  | רוהאקנה רוגונדה (1947–2021) | 18 בספטמבר 2014 | 21 ביוני 2021 | 6 שנים ו-276 ימים | התנועה להתנגדות הלאומית | יוורי מוסווני |
| 11 |  | רובינה נבאנג'ה (אנ') (1969–) | 8 ביוני 2021 | מכהנת |  | התנועה להתנגדות הלאומית | יוורי מוסווני |
משרדי חסות

נכון לאוקטובר 2016 ראש הממשלה ממונה על מספר משרדי ממשלה:
סגן ראש הממשלה: מוזס עלי (אנ')
השרה הממונה על התפקידים הכלליים: מרי קרורו אוקורוט (אנ')
המשרד לענייני תיאום התוכניות הממשלתיות (אנ'): בראשות השר ג'ון ביאבגמבי (אנ')
שר המדינה לענייני אזור קרמוג'ה: מוזס קיזיגה (אנ')
משרד ההיערכות לפליטים (אנ'): בראשות השרה הילרי אונק (אנ')
שר המדינה למוכנות לפליטים ולאסונות: מוסא אקוורו (אנ')
מצליף הממשלה הראשי: רות ננקבירווה (אנ')
שרת המדינה לאזור צפון אוגנדה: גרייס קוויוקוויני (אנ')
שר המדינה לאזור משולש לואוורו: דניס גלבוזי סוזי (אנ')
שרת המדינה לענייני אזור טסו: אגנס אקירור (אנ')
שר המדינה לענייני זור בוניורו: ארנסט קיזה (אנ')
ראו גם

נשיא אוגנדה
פוליטיקה של אוגנדה
הערות שוליים

↑  Nabbanja: I’ll ensure availability of govt business, attendance of ministers, Monitor, ‏14 ביוני 2021 (באנגלית)
| פוליטיקה של אוגנדה |
| --- | --- | --- |
| ממשל | חוקה • נשיא • ראש הממשלה • הפרלמנט • האספה הלאומית • מפלגות אוגנדה • יחסי החוץ של אוגנדה • מחוזות אוגנדה |  |
| בחירות ומשאלי עם באוגנדה | בחירות ומשאלי עם באוגנדה |  |
| בחירות לנשיאות | 1996 • 2001 • 2006 • 2011 • 2016 • 2021 |  |
| בחירות פרלמנטריות | 1958 • 1961 • 1962 • 1980 • 1989 • 1994 • 1996 • 2001 • 2006 • 2011 • 2016 • 2021 |  |
| בחירות למועצות המקומיות | 1964 • 1989 • 1998 • 1998 • 2002 • 2006 • 2018 |  |
| משאלי עם | 2000 • 2005 |  |
שיר עלי ח'אן, אמיר אפגניסטן

שִׁיר עָלִי חָ'אן (פשטו: شېر علي خان; 1825 – 21 בפברואר 1879) היה בן לשושלת ברקאזי ואמיר אפגניסטן בין השנים 1863–1879. שלטונו של עלי היה אפוף במאבקי ירושה שהותיר אביו ,האמיר המנוח, דוסת מוחמד ח'אן. בתקופתו החלו רפורמות ליצירת ממשל ריכוזי אפגני שיהיה נעלה מעל ההיררכיה השבטית. מותו של שיר עלי ומאבק הירושה שבא אחריו בעת המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה שיחק לידי האימפריה הבריטית והשפיע על ניצחונה הסופית של האחרונה נגד האפגנית.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

שיר עלי ח'אן היה הרביעי והצעיר ביותר מבניו של דוסת מוחמד ח'אן. הוא נולד בקאבול בתקופת האימפריה הדוראנית בשנת 1825. בעודו בן שנה מלחמת אזרחים קרעה את האימפריה ואביו של שיר, דוסת מוחמד ח'אן, עלה לכוח והפך לאמיר (נסיך) האמירות האפגנית החדשה שקמה מתוך הריסות האימפריה הדוראנית. דוסת העלה את שושלתו, שושלת ברקאזי (על שם ברק בן אבינעם) לשלטון על אפגניסטן והיה צפוי שבנו הבכור, מוחמד אפזל ח'אן, יירש את מקומו.
בשנת 1839 החל מאבק בין האפגנים לחברת הודו המזרחית הבריטית (חברה מטעם האימפריה הבריטית אשר שלטה במונופול על המסחר האימפריאלי עם תת-היבשת ההודית ועם הזמן כבשה שטחים נרחבים מתת היבשת). הבריטים פעלו בניסיון להשתמש באפגניסטן לחצוץ בין הודו הבריטית והאימפריה הרוסית (איתה הייתה בריטניה במאבק השפעה על מרכז אסיה אשר נודע בתור המשחק הגדול).
המאבק הפך למלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה במסגרתה לא צלחו הבריטים במטרתם להפוך את אפגניסטן למדינת חסות אך הצליחו להכתיר את בנו השני של דוסת, וזיר אכבר ח'אן (שהיה נאמן לבריטים), בתור האמיר האפגני החדש. במהלך המלחמה שירת שיר עלי כמפקד פרשים אפגני ופיתח קשרים עם מנהיים שבטיים רבים, בייחוד פשטונים. בשנת 1845 נפטר וזיר אכבר ואביו, דוסת, שב לכס האפגני.
ביוגרפיה > אמיר אפגניסטן

מבחינה רשמית, דוסת לא מינה יורש עצר עד להיותו על ערש דווי. דוסת נפטר בסופו של דבר בעיר הראת בשנת 1863 ולפי צוואתו הסופית הוא מינה במפתיע את שיר עלי, שכאמור היה הצעיר בבניו, ליורשו. שיר עלי היה מושל הראת בעת מות אביו והראשון לשמוע מבין אחיו על צוואת אביהם. ביחד עם כוחות תומכים שבטיים הוא השתלט על הבירה האפגנית קאבול ומיהר להכתיר את עצמו אמיר. תוך זמן קצר החלה מלחמת אזרחים על הירושה בין שיר עלי לשני אחיו הבכורים; מוחמד אפזל ח'אן ומוחמד אזאל ח'אן, אשר לא ראו את צוואת אביהם בעין טובה.
בתחילה הובסו, אך בהמשך האחים הבכורים הצליחו לכבוש את קאבול בשנת 1866 ואז את קנדהאר בשנה הבאה, בכך אילצו את שיר עלי לחפש מקלט בהראת. אפזל שלט בתור אמיר למשך שנה עד למותו ואזאל אחריו שלט גם הוא שנה עד מותו, מה שאפשר לשיר עלי להשיב לעצמו את הכס בשנת 1868.
שיר עלי עסק בפעילות דיפלומטית אינטנסיבית עם שכנות אפגניסטן, אם כי זה לא שינה את העובדה שכל השאלות החשובות הנוגעות לגאופוליטיקה האזורית המשיכו להיות מטופלות ישירות על ידי המעצמות הגדולות הגובלות באזור, בריטניה ורוסיה. משלחת בריטית עסקה בסכסוך הטריטוריאלי בין אפגניסטן והשושלת הקאג'ארית על גבי אזור סיסתאן ובלוצ'סתאן במסגרתו קבעו את הגבול והאדירו את השפעתם.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19, הקים עלי ח'אן את שירות הדואר של אפגניסטן, כחלק מתוכנית רחבה יותר למודרניזציה של המדינה.
בשנת 1873, אמנה אנגלו-רוסית העניקה לכל מעצמה אזור השפעה במרכז אסיה, עם אפגניסטן ממוקמת בתחום הבריטי. היריבות המתמשכת בין שתי המעצמות האימפריאליסטיות השליכה כל שיווי משקל מוגדר כזה לאי עקביות וחוסר יציבות מתמיד; בעוד שרוסיה המשיכה באופן שיטתי את חדירתה למרכז אסיה התחתונה (ח'אנות קוקנד סופחה בשנת 1875), עלייתם לשלטון של המפלגה השמרנית תחת בנג'מין דיזראלי בשנת 1874 הנהיגה מדיניות של התפשטות והאדרת ההשפעה על אפגניסטן.
ביוגרפיה > הנפילה

בנובמבר 1878 דיפלומטים בריטים דרשו רשות להיכנס לאפגניסטן לדון בתנאי היחסים בין בריטניה לאפגניסטן. מחשש כי מטרת המשלחת להאדיר את ההשפעה הבריטית באפגניסטן, שיר עלי לא אישר את כניסתם של הדיפלומטים. פעולה זאת הביאה לתחילתה של המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה כאשר צבא הודו הבריטית פלש לאפגניסטן דרך מעבר ח'ייבר. הצבא האפגני אשר הורכב בעיקר מפשטונים נאמנים לשלטון האמיר, הונהג בידי בנו הצעיר של שיר עלי, איוב ח'אן. על אף עליונותו האסטרטגית של איוב ח'אן, הכוחות הבריטים התקדמו וכבשו לקראת סוף שנת 1878 את הבירה קאבול.
בנקודה זאת הממשל האפגני חולק, ההנהגה הצבאית תחת איוב ח'אן עברה לקנדהאר בעוד ההנהגה השלטונית תחת שיר עלי נסוגה למזאר-י שריף. לפני ששלח בקשה לתמיכה צבאית מידי האימפריה הרוסית, שיר עלי נפטר ב-21 בפברואר 1879. במותו בנו הבכור, מוחמד יעקוב ח'אן, הפך דה יורה לאמיר החדש בעוד בפועל הכוח היה בידיו של איוב ח'אן.
ראו גם

המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה
המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה
היסטוריה של אפגניסטן
דואר אפגניסטן
שושלת רוריק

| --- | --- |

 
 מדינה:  רוסיה הצארית   רוס של קייב   נסיכות האליץ'-וולין   נסיכות קייב   נסיכות מוסקבה   נסיכות ולדימיר   הדוכסות הגדולה של ליטא
 תארים:  הצאר של רוסיה   מלך רותניה   נסיך מוסקבה   נסיך קייב   נסיך וולדימיר   באן של סלאבוניה   באן של מאצ'בה
 מייסד:  רוריק 
 השליט האחרון:  וסילי שויסקי
 תקופת השושלת:  862–1598 (כ־736 שנים) 
 ענפים:  Shuysky 
 
בית רוריק או שושלת רוריק (בלארוסית: Рурыкавічы; רוסית: Рюриковичи, אוקראינית: Рюриковичі, מילולית: "בני רוריק"), היא שושלת אצולה ששלטה ברוס של קייב, בנסיכויות השונות שהתפצלו ממנה ובשנים הראשונות של רוסיה הצארית. השושלת שלטה לאורך השנים בשטחים שידועים כיום כרוסיה האירופית וחלקים מאוקראינה ובלארוס.
אין תיעוד היסטורי אמין על ראשיתה של השושלת, אך על פי המיתוס היא נוסדה על ידי רוריק בעיר נובגורוד, בשנת 862. השושלת התפצלה לענפים שונים במהלך המאות 11-12, כאשר הענף של שליטי נסיכות מוסקבה, גבר על הענפים אחרים והניח את היסודות לרוסיה המודרנית. שלטון השושלת נמשך יותר שבע מאות שנה, עד 1598, בנוסף לשלטונו הקצר של וסילי שויסקי בשנים 1610-1612.
מקור

ראשיתה של השושלת מתואר בצורה אגדתית בסיפור המכונה "הקריאה לורנגים", שנשמר בכתבי יד שונים של הכרוניקות הרוסיות הישנות. לפי סיפור זה, השבטים הסלאביים והפיניים בצפון נכבשו על ידי הורנגים מסקנדינביה אך מרדו וגירשו אותם. כיוון שהתוצאה הייתה סכסוכים פנימיים בלתי נגמרים, הם פנו מיוזמתם לורנגים והזמינו את רוריק ושני אחיו לחזור ולשלוט עליהם על מנת להשליט סדר. שני האחים מתו ורוריק נשאר שליט יחיד.
כיום מטילים ספק בכך שאכן הייתה הזמנה כזו, ואפילו האם רוריק הוא דמות היסטורית אמיתית או יציר אגדה. רוריק אינו נזכר ברשימות שושלתיות של "הנסיכים הגדולים" של קייב, ורק במאה ה-16 נטען לראשונה במפורש שהוא ייסד שושלת. המלך הודאי הראשון בשושלת הוא איגור, בנו של רוריק לפי האגדה, ששלט ברוס של קייב לאחר תקופת ביניים בהנהגת אולג.
מוצאה של השושלת שנוי במחלוקת, כאשר הגרסאות נחלקות בין מוצא מדנמרק על פי ההיפותזה הנורמניסטית לבין מוצא סלאבי מערבי מאזור מזרח גרמניה על פי ההיפותיזה האובודריטית. לפי הצעה נוספת, מייסד השושלת היה פיני שהגיע ככל הנראה משוודיה, גרסה זאת צברה פופולריות בעיקר פרויקט חקר הדנ"א של שושלת רוריק שנערך לאחרונה.
היסטוריה של השושלת

איגור וצאצאיו הרחיבו את שטח שלטונם וניסו לגבש את השבטים הסלאביים השונים לישות אחת. נראה כי התפיסה הייתה ששטחי רוס שייכים לכלל המשפחה, וזו מונהגת בידי בכיר הנסיכים, שמקבל את התואר "הנסיך הגדול של קייב". שיטה זו גרמה לסכסוכי ירושה רבים, כמעט בכל דור.
נכדו של איגור, ולדימיר הראשון, הצליח לגבש שלטון מרכזי חזק יחסית, וקיבל את הנצרות האורתודוקסית כדת המדינה. תקופת שלטונו ושלטון בנו יארוסלאב החכם הייתה תור הזהב של קייב, והם הרחיבו את שטחי שלטונם. אחרי מותו של ירוסלאב, הנסיכים השונים קיבלו עצמאות רבה יותר, במיוחד כשנוצרו ענפים שאיבדו את זכותם להתמודד על הנהגת השושלת. הנסיכים המתחרים על ההנהגה, עברו בדרך כלל מנסיכות אחת לנסיכות חשובה ממנה, כאשר מישהו מהנסיכים מת או זכה בנסיכות קייב, וכך הנסיכויות לא עברו בירושה. ענפים שהפסידו במאבק ההנהגה, לעומת זאת, נותרו באותה נסיכות והורישו אותה לבניהם. ככל שזה התמשך, כך קיבלו נסיכויות אלו עצמאות רבה יותר ומאמצע המאה ה-11 והלאה החלו להתפצל ענפים עצמאיים:
"בני איזיאסלאב", שליטי נסיכות פולאצק, היו הראשונים שהתנתקו ממאבק ההנהגה, וצברו עצמאות בנסיכות שלהם.
"בני סוויאטוסלאב", שליטי נסיכות צ'רניגוב, פיתחו מרכז כח עצמאי בסוף המאה ה-11. מאמצע המאה ה-12, תת-הענף של "בני אולג" התחרה על השלטון בקייב. במאה ה-14 הם איבדו את השלטון כאשר נכבשו בידי דוכסות ליטא.
אחרי שלטונו של ולדימיר השני, שושלתו התפצלה לשלושה ענפים שהתחרו על השלטון בקייב:
"בני יורי", שליטי נסיכות ולדימיר-סוזדל. בנו של יורי, אנדרי בוגולובסקי, כבש את קייב אך החליט להשאיר את בירתו בולדימיר, ובכך סימן את סיום תקופת ההגמוניה של קייב בשטחי רוס. מעתה ולדימיר היא "הנסיכות הגדולה" של רוס.
"בני רוסטיסלאב", שליטי נסיכות סמולנסק.
"בני איזיאסלאב", שליטי נסיכות האליץ'-וולין.
ב-1243 רוב הנסיכויות הרוסיות נכבשו על ידי המונגולים, והחאן היה זה שאישר את מינויים של הנסיכים. באמצע המאה ה-13 צמחה נסיכות מוסקבה, שהלכה והתחזקה לאורך המאה ה-14 והלאה, כשהיא כובשת בהדרגה את שטחי הנסיכויות הצפון-מזרחיות האחרות, והופכת לנסיכות החזקה ביותר. ב-1480 השתחררה נסיכות מוסקבה מעול המונגולים, ובימיו של איוואן האיום השלימה את כיבוש כל הנסיכויות שיהפכו לרוסיה המאוחדת.
בנו אל איוואן, פיודור הראשון, היה הצאר הראשון של רוסיה והשליט האחרון מהענף המוסקבאי של בית רוריק. אחריו שלט וסילי שויסקי מענף אחר של "בני יורי", בשנים 1610–1612. לאחר מותו של שויסקי נבחר מיכאיל רומנוב לצאר של רוסיה ויסד את שושלת רומנוב.
אצולה

מבית רוריק יצאו משפחות אצולה רבות, חלקן מתקיימות גם בימינו. הידועות שבהן: אובולנסקי, אוסטרוגסקי, בורובסקי, בריאטינסקי, וולקונסקי, שויסקי, דולגורוקוב, גורצ'קוב, איזמאילוב, מסלסקי, פוזינה, בולגקוב, גגרין, שחובסקוי.
קשרים עם בתי מלוכה אחרים באירופה

שליטי אירופה בימי הביניים נהגו לחזק כל ברית פוליטית על ידי נישואי ילדיהם. בשיטה זו השתמשו גם נסיכי בית רוריק. אנה בתו של ירוסלב החכם נישאה למלך צרפת אנרי הראשון והייתה אמו של פיליפ הראשון, בתו האחרת, אנסטסיה, נישאה למלך הונגריה אנדרש הראשון. בתו של לב מגליציה נישאה למלך פולין מבית פיאסט.
הערות שוליים

↑  Cross, Samuel Hazzard; Sherbowitz-Wetzor, Olgerd P. (1953). The Russian Primary Chronicle, Laurentian Text. Translated and edited. Cambridge, Massachusetts: The Mediaeval Academy of America. p. 38-39
↑  Martin, Janet (1995). Medieval Russia, 980–1584. Cambridge: Cambridge University Press. pp. 21-22.
↑  Martin, Janet (2004) [1995]. Medieval Russia: 980–1584. Cambridge: Cambridge University Press. pp. 35-41
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294429205171  GND: 118750429  LNB: 000078952  NKC: jx20060403080  VIAF: 2590155832941533490008   WorldCat (עם VIAF): 2590155832941533490008
פרגי (זמרת)

| --- | --- |

פרגי, 2014
 לידה:  27 במרץ 1975 (בת 49) וינטרי, קליפורניה, ארצות הברית
 שם לידה:  סטייסי אן פרגוסון
 שם במה:  Fergie Ferg 
 מקום הקמה:  ויטייר 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1984
 סוגה:  דאנס, רית'ם אנד בלוז, פופ, רוק, היפ הופ, סול
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  A&M Records
 בן או בת זוג:  ג'וש דוהאמל (10 בינואר 2009–2017) 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי לביצוע הראפ/שירה הטוב ביותר (2012) 
 www.fergie.com
 פרופיל ב-IMDb
 
סטייסי אן פרגוסון (באנגלית: Stacy Ann Ferguson; נולדה ב-27 במרץ 1975), הידועה בעיקר בשם הבמה שלה פרגי (Fergie), היא זמרת, דוגמנית ושחקנית אמריקאית.
פרגי התפרסמה בזכות חברותה בלהקת "בלאק אייד פיז" (שאליה הצטרפה בשנת 2003) ולאחר הצטרפותה הלהקה זכתה להצלחה עולמית עצומה לאחר שמכרו 63.5 מיליון אלבומים וסינגלים[דרושה הבהרה], זכו בשמונה פרסי גראמי, והצליחו להכניס שלושה שירים למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי ויותר מעשרה שירים לעשירייה הפותחת.
בשנת 2006 החלה פרגי בקריירת הסולו שלה, לאחר שהוציאה את אלבום הבכורה, "The Dutchess". האלבום זכה להצלחה בינלאומית ומכר למעלה משמונה מיליון עותקים בעולם (מתוכם ארבעה מיליון עותקים בארצות הברית), הסינגלים מהאלבום גם זכו להצלחה כאשר חמישה מהם נכנסו לעשירייה הפותחת במצעד האמריקאי ושלושה מהם הגיעו למקום הראשון, דבר שמעט מאוד אומנים הצליחו לעשות.
ביוגרפיה > 1975-2006: ילדות ותחילת קריירה

נולדה בקליפורניה לפטריק וטרי פרגוסון. אחותה, דנה, היא שחקנית. בילדותה למדה בבית ספר קתולי.
במהלך השנים 1984–1985, נתנה פרגי את קולה לדמותה של "סאלי בראון" בסדרות וסרטים המבוססים על הקומיקס "פינאטס". במהלך השנים הבאות הופיעה פרגי לעיתים מזדמנות כשחקנית משנה או דמות אורחת בסרטי קומדיה ואימה שונים.
ב-1991, כשהייתה פרגי בת 16 הצטרפה ללהקה "Wild Orchid". היא עזבה את הלהקה בשנת 2001, שלוש שנים לפני התפרקותה.
ב-2003 הצטרפה ללהקה "בלאק אייד פיז" כסולנית. היא החליפה את קים היל, זמרת רקע שעזבה את הלהקה בשנת 2000, מהצטרפותה ללהקה היא זכתה להצלחה עולמית, אך גם לביקורת מצד חלק מהמעריצים הוותיקים, שטענו שמאז הצטרפותה הלהקה "התמסחרה".
ביוגרפיה > 2006–2012: The Dutchess

ב-19 בספטמבר 2006 פרגי הוציאה אלבום סולו ראשון, שנקרא "The Dutchess". הסינגל הראשון מתוך האלבום, "London Bridge", הפך ללהיט מיידי והצליח להגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי תוך שלושה שבועות בלבד, ואף נכנס לרשימת שלושת הגדולים באוסטרליה ובבריטניה. הסינגל אף הגיע למעמד של פלטינה כפולה בארצות הברית ופלטינה בקנדה.
הסינגל השני מהאלבום היה "Fergalicious" גם הוא הפך ללהיט מיידי והגיע למקום השני במצעד הבילבורד האמריקאי, והגיע למעמד של פלטינה פלטינה.
הסינגל השלישי מהאלבום היה "Glamorous" שהפך ללהיט ענק בארצות הברית והגיע למקום ראשון במצעד הבילבורד, זהו הסינגל השני של פרגי שהגיע למקום ראשון במצעד, השיר אף נכנס לעשירייה הפותחת של המצעד השנתי של אותה שנה ומכר למעלה משלושה מיליון עותקים בארצות הברית.
הסינגל הרביעי מהאלבום, "Big Girls Don't Cry" הפך לסינגל הכי מצליח של פרגי, לאחר שגם הוא הגיע למקום ראשון במצעד הבילבורד האמריקאי ולמקום ראשון בעוד יותר מעשרה מצעדים בעולם. זהו הסינגל השלישי של פרגי שהגיע למקום ראשון במצעד הבילבורד, השיר הגיע למקום רביעי במצעד השנתי של אותה שנה ולמקום 13 במצעד העשור. הסינגל גם הצליח בישראל לאחר שהגיע למקום ראשון במצעד השבועי של גלגלצ, הסינגל הגיע למעמד של פלטינה משולשת בארצות הברית.
הסינגל החמישי של פרגי "Clumsy" הפך גם הוא ללהיט והגיע למקום החמישי במצעד הבילבורד האמריקאי, ולמעמד של פלטינה כפולה.
אלבום הבכורה של פרגי הפך לאלבום השביעי מזמרת סולו שהביא חמישה להיטים גדולים במצעד הבילבורד האמריקאי, שמתוכם שלושה סינגלים במקום הראשון.
בשנת 2007 הופיעה בתפקיד קטן בסרט "פלאנט טרור" של רוברט רודריגז, החלק השני של מיזם ה"גריינדהאוז" שלו ושל קוונטין טרנטינו.
בדצמבר 2009 יצא הסרט "Nine" שבו שיחקה פרגי לצד פנלופה קרוז, ניקול קידמן, ג'ודי דנץ', קייט הדסון, סופיה לורן, דניאל דיי-לואיס ומריון קוטיאר. בנוסף פרגי תרמה את קולה לשיר הנושא של הסרט: "Be Italian" שנכנס גם לפסקול הסרט.
ב-2010 היא תרמה את קולה לפרויקט הסולו של גיטריסט ההארד רוק המפורסם, סלאש. שיתוף הפעולה ביניהם הוביל לשני שירים, "Beautiful Dangerous", וגרסת כיסוי ללהיט של להקת גאנז נ' רוזס, "Paradise city", יחד עם חברי סייפרס היל. גרסת הכיסוי יצאה כרצועת בונוס בחלק מהוצאות האלבום.
ביוגרפיה > 2013–הווה: Double Dutchss

ב-2013 הקליטה פרגי סינגל מתוך הפסקול של הסרט "גטסבי הגדול", "A Little Party Never Killed Nobody (All We Got)‎" הסינגל זכה להצלחה בינונית, והגיע לעשירייה הפותחת בחמש מצעדים בעולם.
בשנת 2014 פרגי הוציאה את הסינגל "L.A. Love". בגרסת הרמיקס של אותו השיר השתתף הראפר YG. פרגי הופיעה עם הסינגל בטקס פרסי ה-"AMA".
בשנת 2016 בריאיון עם בעלה ג'וש, אמר כי האלבום יקרא "Double Dutchess". בהמשך השנה, הוציאה פרגי את הסינגל הראשון מהאלבום, שמו "$ M.I.L.F". בקליפ השתתפו דוגמניות רבות, המפורסמת מביניהן קים קרדשיאן. כבר בשבוע הראשון של יציאת השיר זכה להצלחה רבה, אך הדעות עליו חלוקות.
בשנת 2018 נבחרה להנחות את תוכנית המציאות האמריקאית "The Four" (אנ'), המבוססת על הריאליטי השירה הישראלי "The Four". התכנית, אשר בין השופטים שלה נמנו שון קומבס, די ג'יי חאלד ומייגן טריינור, ירדה מן האוויר לאחר 2 עונות.
חיים אישיים

בשנת 2004, החלה פרגי לצאת עם השחקן ג'וש דוהאמל וב-10 בינואר 2009 הם התחתנו. ב-29 באוגוסט 2013 נולד לזוג ילד ראשון. ב-2009 פרג'י יצאה מהארון כביסקסואלית.
בספטמבר 2017 הודיעו פרגי וג'וש דוהאמל שהם נפרדים אחרי שמונה שנות נישואים. בשנת 2019 התגרשו סופית.
פרגי במצעד הבילבורד

פרגי הצעידה 6 שירים במקום הראשון במצעד הבילבורד: שלושה מאלבום הבכורה שלה כאמנית סולו, ושלושה כחברה בהרכב Black Eyed Peas. היא מדורגת בראש רשימת הזמרות שהצליחו להכניס הכי הרבה שירים למקום ראשון במצעד יחד עם ריהאנה, ביונסה ומריה קארי.
שירים שהגיעו למקום ראשון בקריירת סולו:
"London Bridge"
"Big Girls D'ont Cry"
"Glamorous" (עם לודאקריס)
שירים שהגיעו למקום ראשון במסגרת הלהקה (Black Eyed Peas):
"Boom Boom Pow"
"I Gotta Feeling"
"Imma Be"
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

The Dutchess :2006
2017: Double Dutchess
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2007: As Cinco Melhores
2008: The Dutchess Deluxe EP
פילמוגרפיה

| שנה | שם הסרט | דמות | סוג הסרט |
| --- | --- | --- | --- |
| 1984 | It's Flashbeagle, Charlie Brown | סאלי בראון | אנימציה/משפחה/מוזיקלי |
| 1985 | Snoopy's Getting Married, Charlie Brown | סאלי בראון | אנימציה |
| 1987 | Monster in the Closet | לוסי | קומדיה/אימה |
| 2005 | בי קול | את עצמה | קומדיה |
| 2006 | פוסידון | גלוריה | הרפתקאות/אקשן |
| 2007 | פלאנט טרור | תמי ויסטן | אימה |
| 2009 | תשע | סרג'ינה | מוזיקלי |
| 2010 | מרמדיוק | ג'זבל | קול |
נבחרת בוסניה והרצגובינה בכדורסל

| --- | --- |
בוסניה והרצגובינה
 מידע כללי
 הצטרפות:  1992
 השתייכות:  פיב"א אירופה
 דירוג פיב"א (26 בנובמבר 2024):  41       ‎-1‏
  - ניקוד פיב"א:  314.1
 מאמן:  אדיס בצ'יראגיץ'
 www.basket.ba
 
 משחק בינלאומי ראשון
 בוסניה והרצגובינה בוסניה והרצגובינה 97 - 69 סלובקיה סלובקיה ורוצלב, פולין; 30 במאי 1993
 הניצחון הכי גדול
 בוסניה והרצגובינה בוסניה והרצגובינה 108 - 62 קפריסין קפריסין טוזלה, בוסניה והרצגובינה; 21 בפברואר 2025
 ההפסד הכי גדול
 בוסניה והרצגובינה בוסניה והרצגובינה 52 - 102 צרפת צרפת טוזלה, בוסניה והרצגובינה; 29 ביוני 2018
 אליפות אירופה בכדורסל
 הופעות:  10 (הראשונה ב-1993)
 ההישג הטוב:  מקום שמיני (1993)
 
נבחרת בוסניה והרצגובינה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של מדינת בוסניה והרצגובינה. הנבחרת נמצאת תחת פיקוחה של התאחדות הכדורסל של בוסניה והרצגובינה.
בוסניה והרצגובינה הייתה חלק  מיוגוסלביה עד 1992 ולכן שחקני כדורסל שנולדו בבוסניה והרצגובינה שיחקו עבור נבחרת יוגוסלביה בכדורסל. שחקנים בולטים אשר שיחקו עבור נבחרת יוגוסלביה הם  פרדראג דנילוביץ', זוראן סאביץ', אלכסנדר ניקוליץ', בוריסלב סטנקוביץ', דראזן דליפגיץ ומירצה דליפאסיץ'.
מאז שהחלה את דרכה כנבחרת כדורסל עצמאית, הישג השיא של הנבחרת הוא מקום שמיני באליפות אירופה בכדורסל שנערכה בשנת 1993.
הנבחרת לא העפילה עד היום לאליפות העולם בכדורסל או למשחקים האולימפיים.
כל האולימפיאדות

1996 עד 2024 – לא העפילה
כל אליפויות העולם

1994 עד 2023 – לא העפילה
כל אליפויות אירופה

| אליפות אירופה בכדורסל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
| גרמניה 1993 | מקום שמיני | 9 | 2 | 7 |
יוון 1995: לא העפילה
| ספרד 1997 | מקום 15 | 5 | 1 | 4 |
| צרפת 1999 | מקום 15 | 3 | 0 | 3 |
| טורקיה 2001 | מקום 13 | 3 | 0 | 3 |
| שוודיה 2003 | מקום 15 | 3 | 0 | 3 |
| סרביה ומונטנגרו 2005 | מקום 15 | 3 | 0 | 3 |
ספרד 2007: לא העפילה
פולין 2009: לא העפילה
| ליטא 2011 | מקום 19 | 5 | 2 | 3 |
| סלובניה 2013 | מקום 13 | 5 | 3 | 2 |
| צרפתקרואטיהגרמניהלטביה 2015 | מקום 23 | 5 | 1 | 4 |
פינלנדישראלרומניהטורקיה 2017: לא העפילה
| צ'כיהגאורגיהאיטליהגרמניה 2022 | מקום 18 | 5 | 2 | 3 |
| קפריסיןפינלנדפוליןלטביה 2025 | העפילה |  |  |  |
| סך הכל | 10 הופעות | 46 | 11 | 35 |
ראש ממשלת פינלנד

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  פטרי אורפו
 תאריך כניסה לתפקיד:  20 ביוני 2023
 תחום שיפוט:  פינלנד פינלנד
 כפוף:  נשיא פינלנד
 מעון:  Kesäranta 
 מושב המשרה:  הלסינקי
 ייסוד המשרה:  27 בנובמבר 1917
 http://vnk.fi/en/frontpage
 
ראש ממשלת פינלנד (בפינית: pääministeri; בשוודית: statsminister) הוא המשרה הפוליטית החשובה בפינלנד. נשיא פינלנד הוא ראש המדינה, אך רוב הסמכות הביצועית היא בידי הקבינט הפיני ("מועצת המדינה") בראשות ראש ממשלת פינלנד שנבחר על ידי הפרלמנט הפיני. ראש ממשלת פינלנד נבחר בבחירות כלליות על ידי הבוחרים, ולאחר מכן נשיא פינלנד מטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על מנהיג המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט הפיני.
ראש ממשלת פינלנד החל מ-20 ביוני 2023 הוא פטרי אורפו ממפלגת הקואליציה הלאומית.
התפקיד

בהתאם לשינויים בחוקת פינלנד שנערכו בשנת 2000, הנשיא ימנה לתפקיד ראש הממשלה את מנהיג המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט הפיני. בדומה לישראל, מנהיג המפלגה שעליו הוטלה המלאכה חייב לערוך משא ומתן עם מפלגות אחרות במטרה להקים קואליציה. הפרלמנט חייב לאשר את הרכב הממשלה ברוב מוחלט. אם המועמד לתפקיד ראש הממשלה אינו מקבל תמיכה מספקת, הנשיא מטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על מנהיג המפלגה השנייה בגודלה ומתחיל משא ומתן להקמת קואליציה חדשה. בסמכותו של הפרלמנט להביא לנפילת "מועצת המדינה" (ממשלת פינלנד) באמצעות הצעת אי-אמון. אם גם מנהיג המפלגה השנייה בגודלה אינו מצליח ליצור קואליציה, הכל חוזר חלילה עד מנהיג המפלגה השלישית בגודלה. אם גם הוא לא מצליח, יוצאים לבחירות חדשות.
ראש הממשלה יבחר את השרים, שבחירתם יאושרו על ידי הפרלמנט הפיני, ואז השרים ימונו רשמית על ידי הנשיא.
הנשיא מקבל את התפטרות ראש הממשלה אם הפסיד בהצבעת אי אמון בפרלמנט.
ראו גם

נשיא פינלנד
הפרעת דחק פוסט-טראומטית

| --- | --- |

 תחום:  פסיכיאטריה 
 גורם:  מלחמה, פליט, לחימה, התעללות נפשית, התעללות גופנית, אלימות מינית, חבר 
 תסמינים:  סיוט, הפרעת שינה, נדודי שינה, התמודדות הימנעותית, חרדה, שונות בקצב הלב 
 טיפול:  tranylcypromine  אלפראזולאם  טופירמאט  ונלפאקסין  ציטאלופרם  למוטריג'ין  אסציטלופרם  תרפיית חשיפה ממושכת  טיפול קוגניטיבי-התנהגותי  קנאביס אינדיקה  מדיטציה טרנסצנדנטלית  EMDR  טיפול בעיבוד קוגניטיבי  prazosin  קלונאזפאם  סרטרלין  פארוקסטין  nefazodone  ליתיום  ריספרידון  קארבאמזפין  דולוקסטין  קווטיאפין  אריפיפרזול  פלואוקסטין  טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  288154 
 MeSH:  D013313
 סיווגים
 ICD-10:  F43.1 
 ICD-11:  6B40 
 
הפרעת דְּחָק פוסט־טראומטית (או הַלֶּמֶת; רווח גם תרגום השאילה הפרעת דחק בתר־חבלתית; באנגלית: Post-Traumatic Stress Disorder; PTSD) או פוסט־טראומה, היא הפרעה פסיכיאטרית מתחום ההפרעות הקשורות לטראומה וגורמי דחק, המאובחנת כאשר תסמיניה נמשכים מעל לארבעה שבועות. פוסט־טראומה עלולה להיווצר בעקבות חשיפה לאירוע טראומטי הכרוך בסיכון ממשי לאדם או לסובבים אותו. לדוגמה: תאונת דרכים, אונס, פיגוע טרור, קרב, שוד, תקיפה מינית, אלימות, שרפה וכדומה.
אנשים עם פוסט-טראומה סובלים מתחושות של פחד, חרדה וחוסר אונים, מזיכרונות פולשניים של האירוע, מניסיונות להימנע ממה שמזכיר את האירוע ומעוררות מוגברת. כל אלו עלולים לפגוע באופן חמור בתפקודם של הסובלים מן ההפרעה וביכולתם לנהל חיי שגרה תקינים.
כ-10% מהתושבים בישראל סובלים מפוסט־טראומה, מנסיבות צבאיות ואחרות. מודלים למניעת פוסט־טראומה בקרב נפגעי הלם משלבים הבעת מחויבות להישאר עם הנפגע, עידודו לבצע פעולות פשוטות, בקשה למענה על שאלות רציונליות והבנייה של רצף האירועים. הטיפול לאחר קבלת האבחנה יכול להתמקד בטראומה עצמה או בהתמודדות עם ההווה.