stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסתדרות ההנדסאים בישראל

| --- | --- |
 תחום:  ארגון עובדים
 מדינה:  ישראל ישראל
 חטיבות:  חטיבת המגזר העסקי  חטיבת רשויות מקומיות  חטיבת הטכנולוגיים הרפואיים  חטיבת הדרכה וסטודנטים
 מייסדים:  זלמן שנקמן
 יושב ראש:  דני הורנשטיין
 תקופת הפעילות:  12 בדצמבר 1957 – הווה (66 שנים)
 נוצר מתוך:  הסתדרות המהנדסים
 http://www.handesaim.org.il
 
הסתדרות ההנדסאים בישראל (או בשמה הקודם הסתדרות הטכנאים וההנדסאים) היא האיגוד המקצועי שמאגד, במסגרת הסתדרות העובדים הכללית החדשה את הלבורנטים, השרטטים, הטכנאים וההנדסאים בישראל וכפופה ארגונית ליו"ר האגף לאיגוד מקצועי בהסתדרות החדשה.
בין השנים 1939 ל-1949 הייתה הסתדרות המהנדסים גם האיגוד היציג של העובדים ההנדסיים ובהם הטכנאים (באותן שנים המושג הנדסאי לא היה עדיין מוכר)
בוועידה השנייה של הסתדרות המהנדסים שהתקיימה ב-1950 התקבלה החלטה לצרף את הטכנאים, (כמו גם את האגרונומים, המודדים, הכימאים, ומנהלי העבודה) באופן רשמי להסתדרות המהנדסים. עם הגידול במספר הטכנאים וניגוד אינטרסים שנוצר בין הטכנאים למהנדסים בין היתר הודות לכך שהמהנדסים הצליחו לקבל תוספת אקדמאית ותוספת ותק אקדמי, הוחלט להקים ועדה. הוועדה המליצה להקים שתי חטיבות מקבילות, האחת של מהנדסים והשנייה של עובדי הנדסה.
חטיבת עובדי ההנדסה התחלקה לשלוש:
מודדים, טכנאי בניין, מפקחים, מנהלי עבודה ושרטטי בנין.
טכנאי תעשייה וייצור, טכנאי מכונות, טכנאי חשמל ושרטטים במקצועות אלו
טכנאי רדיו וטלגרף,  טכנאי ספנות, טכנאי רכבות וטכנאי תעופה.
כחלק ממאבק כוחות בין המפלגות  צירפה מפא"י אנשים בעלי מקצועות טכניים הנאמנים לה להסתדרות המהנדסים כעובדי הנדסה. המהנדסים שהקימו גוף על-מפלגתי בשם "קידום" שנועד להילחם על הטבת תנאיהם המקצועיים רצו לפצל כוחות ולמקד את מאבק בעלי התארים האקדמיים.
ב-1957 התפצלה הסתדרות הטכנאים מהסתדרות המהנדסים ובשנת 1965, כאשר התחילו בלימודי הנדסאות בישראל, הגדירה עצמה כ"הסתדרות ההנדסאים והטכנאים המוסמכים"
הסתדרות ההנדסאים מנהלת את פנקס רישום תעודת הסיווג מקצועיות לטכנאים והנדסאים בישראל.
בשנת 1996 הארגון הקים הוט מועדון צרכנות.
ראשי הארגון

| מניין | שם | שנות כהונה |
| --- | --- | --- |
| 1 | זלמן שנקמן | 1957 - 1990 |
| 2 | שלמה שני | 1990 - 2008 |
| 3 | יצחק שטיינר | 2008 - 2016 |
| 4 | דני הורנשטיין | 2016 - מכהן |
ראו גם

אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל
ה'תרפ"ב

ה'תרפ"ב (5,682) ובקיצור תרפ"ב – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-3 באוקטובר 1921, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 22 בספטמבר 1922.
המולד של תשרי חל ביום ראשון, 9 שעות ו-989 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג בשה. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנה חמישית לשמיטה, ושנת 1 במחזור העיבור ה-300. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 26 (סימנה כולזז) במחזור השמש ה-203.
שנה זו היא שנת 1,853 לחורבן הבית, ושנת 2,233 לשטרות.
אירועים

י"ג בכסלו - הקיבוץ תל יוסף מוקם על ידי גדוד העבודה
י"א בטבת - השימוש הראשון בזריקת אינסולין כטיפול בסוכרת
ד' בניסן - מונחות אבני פינה לערים רעננה וגבעתיים
ה' בניסן - יוסיף סטלין מתמנה למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית ובכך למעשה לשליט ברית המועצות
י"ח בניסן - נוסדה תנועת הפועל המזרחי
י"ט בניסן - נוסדה העיר גבעתיים
כ"ח בתמוז - חבר הלאומים אישר את המנדט הבריטי על ארץ ישראל
נולדו

ה' בתשרי - אברהם מלמד, פוליטיקאי ישראלי (נפטר ה'תשס"ו)
י"ג בתשרי - אנג'ליקה רוזיאנו, שחקנית טניס שולחן יהודית – רומנית (נפטרה ב-2006)
כ' בחשוון - נולד אריה (לובה) אליאב, פוליטיקאי ישראלי (נפטר י"ז סיוון ה'תש"ע, 30 במאי 2010)
כ"ח בטבת - אמיל חביבי, סופר, חבר הכנסת מטעם מק"י ופעיל ציבור (נפטר ב-ה'תשנ"ו)
כ"א בשבט - ולדיסלב ברטושבסקי, פוליטיקאי פולני וחסיד אומות העולם
כ"ו בשבט - פנינה זלצמן, פסנתרנית ישראלית (נפטרה ב-ה'תשס"ז)
א' באדר - יצחק רבין, הרמטכ"ל השביעי של צה"ל וראש הממשלה החמישי של מדינת ישראל
ט"ז בניסן - פרופ' יהודה פליקס, חוקר הבוטניקה והזואולוגיה במקרא ובתלמוד, נפטר א' בכסלו ה'תשס"ו
כ"ב באייר - שרה דורון, שרה וחברת הכנסת מטעם הליכוד
נפטרו

ב' בתשרי – רבי ישראל פרלוב - "הינוקא מסטולין", אדמו"ר בחסידות קרלין (נולד ה'תרכ"ט)
כ"ב בתשרי – הרבנית שיינדל לאווי מחסידות טאש, בת רבי יצחק אייזיק וייס (סבליאבה) ואשת רבי אלימלך לאווי (הראשון)
י"ט בחשוון – הרב דוד צבי הופמן, פרשן מקרא ופוסק, ראש בית המדרש לרבנים בברלין וממנהיגי "תורה עם דרך ארץ". (נולד בא' בכסלו ה'תר"ד)
כ"ד בשבט – אהרן דוד גורדון - חלוץ, הוגה דעות ומורה דרך לתנועת הפועלים בישראל (נולד ה'תרט"ז)
א' באייר – הרב עקיבא יוסף שלזינגר, מגדולי רבני הונגריה (נולד ה'תקצ"ח)
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בשה, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
היסטוריה של עם ישראל
הנסיכה אביגיל ובית החרושת לרגשות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ינץ לוי
 איורים:  אבי בלייר
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  ספרות ילדים ונוער
 הוצאה
 הוצאה:  כנרת זמורה דביר
 תאריך הוצאה:  יולי 2021
 מספר עמודים:  144
 
הנסיכה אביגיל ובית החרושת לרגשות הוא ספר ילדים ונוער צעיר של הכותב ינץ לוי. הספר פורסם לראשונה ביולי 2021, על־ידי כנרת זמורה דביר ואויר על־ידי אבי בלייר.
תקציר העלילה

הסיפור מתאר את חייה המושלמים של הנסיכה אביגיל שהתהפכו ביום שאימה מתה. מרוב צער אביה חלה וזנח את תפקידיו כמלך וכאב לנסיכה. לכן אביגיל נאלצה לדאוג לעצמה, לאביה ולשלום הממלכה. יום אחד הגיע לממלכה אורח מוזר, מר טיקונוביץ, שפניו לא שידרו שום רגש.
האורח הציע למלך עסקה, הוא ישאב ממנו את העצב בעזרת מכונת "שואבורגש אדישי", ובתמורה המלך יאפשר לו לשאוב את הרגשות של כל תושבי הממלכה. המלך הסכים, ואף אביגיל נכנעה לעסקה והשתכנעה שעדיף לחיות בלי רגשות. בעקבות כך, תושבי הממלכה נותרו חסרי רגשות.
מסרים

הספר מעביר את המסר שיש חשיבות לרגשות, לנאמנות בעלי החיים, לעזרתם וליכולתו של האדם לסמוך עליהם. בנוסף, הספר מעביר מסר של העצמה נשית בכך שיש גיבורה בסיפור ולא גיבור, המצילה את הממלכה בזכות עצמה, מבלי גיבור שבא לעזור ולהציל את הממלכה.
מניע עלילתי ואמצעים רטוריים

ינץ לוי, מחבר הספר, הרגיש שמנעד רגשותיו היה מצומצם, למעשה הוא חשב שאינו מרגיש דבר. עד שיום אחד עבר סערת רגשות שהכבידה עליו והכאיבה לו. הדבר גרם לו להביט על שואב האבק כעל בעל מזל שאין לו לב המסבך אותו ברגשות. לוי השתמש בשואב כמטפורה לשאיבת רגשות בעלילה, וכך השתמש באמצעי רטורי מסוג האנשה בסיפרו.
ביקורת

לדברי חלק מהמבקרים, הספר "הנסיכה אביגיל ובית החרושת לרגשות" הוא ספר קליל והומוריסטי. הספר עושה תיקון מגדרי לספרי האגדות שאנו כבר מכירים, בהם גיבור מציל את הנסיכה. הספר מכיל את יסודות האגדה המכילה התחלה סוחפת ונגמרת בסוף טוב. בנוסף, הספר עוסק בנושאים חשובים שאינם בהכרח קיימים בחייהם של הילדים. לעומת זאת, יש מבקרים הטוענים כי הספר יוצר עומס ומכביד על הקוראים הצעירים בנושאים כמו עוני, כאב ומוות. כמו כן, הספר אינו מצליח להעביר את ההומור ואת הקלילות הקיימים בספרים האחרים של ינץ לוי.
הערות שוליים

1 2  הנסיכה אביגיל ובית החרושת לרגשות - ינץ לוי, באתר www.e-vrit.co.il
1 2  הנסיכה אביגיל ובית החרושת לרגשות ינץ לוי, באתר המתלהבת | עטרה אופק
↑  מאירה ברנע גולדברג, ‏6 ספרי ילדים מומלצים שכל ילד וילדה ישמחו לקבל, באתר ‏מאקו‏, 19 באוגוסט 2021
1 2  רחל הלר-אידר, "הנסיכה אביגיל ובית החרושת לרגשות": הריקוד המוזר של הלב, באתר ישראל היום, 9 בנובמבר 2021
1 2  ינץ לוי בריאיון לסיפור חוזר, באתר קבוצת שכולו טוב, ‏16 באוגוסט 2022
↑  מיה מיטב, חכמים בשמש: תשעה ספרי ילדים מומלצים לימי שיא הקיץ, באתר ynet, 12 באוגוסט 2021
↑  כרמית ספיר ויץ, ‏כן, אני פריבילגית, והשגתי זאת דרך עבודה קשה, אמות מידה וחינוך טוב, באתר מעריב אונליין, 25 בספטמבר 2021
↑    מור דבורקין פוגלמן, כשהמסר עומד בדרכו של הסיפור, באתר "ידיעות אחרונות", 20 בספטמבר 2021
הקורפוס השלישי (בוואריה)

| --- | --- |

סמל מפקדת קורפוס בצבא הקיסרי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  ממלכת בוואריה ממלכת בוואריה הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 שיוך:   הצבא הבווארי  צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  קורפוס
 בסיס האם:  נירנברג
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באפריל 1900 – 19 ביוני 1919 (19 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
הקורפוס הראשון (בבווארית: III. Armee-Korps) היה קורפוס בצבא הבווארי בזמן שהיה חלק מצבא הקיסרות הגרמנית. הקורפוס לחם במלחמת העולם הראשונה ופורק ב-1919.
היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-1 באפריל 1900. באותה תקופה הייתה ממלכת בוואריה חלק מהקיסרות הגרמנית והצבא הבווארי היה חלק מצבא הקיסרות הגרמנית, אולם מכיוון שבוואריה הייתה המדינה הגדולה ביותר בקיסרות אחרי פרוסיה, היא נהנתה מפריבילגיות שונות שהתבטאו בין היתר בתחום הצבאי. בעוד שבעתות מלחמה היו חייבות שאר המדינות לאחד את המטות הכלליים של צבאותיהן עם המטכ"ל הפרוסי, בוואריה הורשתה להחזיק מטכ"ל עצמאי. בעתות מלחמה היו הקורפוסים של שאר המדינות מתאחדים עם הקורפוסים הפרוסיים ובהתאם לכך ממוספרים מחדש. הקורפוסים הבווארים נותרו עצמאיים ושמרו על המספור המקורי שלהם. הקורפוס השלישי הוצב במחוז הצבאי הרביעי ובסיסו היה בנירנברג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה הקורפוס תחת פיקוד לודוויג פון גבסטל. הוא נערך בחזית המערבית במסגרת הארמייה השישית אשר חייליה גויסו בעיקר מבוואריה (למעט הקורפוס ה-21 הכלל גרמני) והייתה תחת פיקוד רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה. הקורפוס לקח חלק בקרב לורן, לאחר מכן לחם כחלק מפלגת הארמייה C. הקורפוס נטל חלק בקרב שמפאן השני ובקרב על הסום. ב-1917 הוחלף גבסטל בהרמן פון שטיין, אשר פיקד על הקורפוס במהלך קרב אראס וקרב פלנדריה. בהמשך הועבר הקורפוס לחזית האיטלקית כחלק מהארמייה ה-14. הוא קיבל תחת פיקודו באופן זמני גם את הדיוויזיה האוסטרו-הונגרית ה-50. הקורפוס השתתף בהצלחה בקרב קפורטו ובמרץ 1918 הוחזר לחזית המערבית כחלק מהארמייה ה-17 והשתתף במתקפת האביב. בספטמבר 1918 הוא נפרש בגבול ההולנדי, ופורק עם סיום המלחמה.
הנסיך רנדיאן

| --- | --- |

 לידה:  12 באוקטובר 1871 דמררה, גיאנה הבריטית
 פטירה:  19 בדצמבר 1934 (בגיל 63) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  גיאנה, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1889 
 פרופיל ב-IMDb
 
הנסיך רנדיאן (באנגלית: Prince Randian;‏ 12 באוקטובר 1871 - 19 בדצמבר 1934) או רנדיון (Randion), שנודע גם בשמות "איש הנחש", "הטורסו האנושי", "הזחל האנושי" ומגוון שמות אחרים, היה אמן קרקס פופולרי ללא גפיים שהופיע בראשית המאה ה-20. הוא נודע בעיקר בשל יכולתו לגלגל סיגריות בעזרת שפתיו. נאמר כי הובא לארצות הברית על ידי פי. טי. ברנום ב-1889, ובמשך 45 שנה היה אטרקציה פופולרית במופעי קרקס ובמופעי שוליים. בשנת 1932 הופיע בסרט פריקס.
חיים אישיים

רנדיאן (ששמו מלידה אינו ידוע) נולד ללא ידיים וללא רגליים בדמררה, גיאנה הבריטית. הוא היה בן דת ההינדואיזם ודיבר הינדי, אנגלית, צרפתית וגרמנית. אשתו נודעה בשם הנסיכה שרה, ונולדו להם ארבע בנות ובן אחד. הוא ואשתו התגוררו ברחוב ווטר 174 בפטרסון, ניו ג'רזי, עד מותו.
המופע שלו

במופע שלו, לבש רנדיאן בגד כותנה שהיה צמוד לגופו, ושיווה לו מראה של זחל או נחש; הוא התנייע על הבמה על ידי הזזת מותניו וכתפיו, כבתנועת נחש. כישרונו הידוע ביותר היה הדלקת סיגריות וגלגולן בפיו בעזרת שפתיו בלבד, אך הוא ידע גם לצייר ולכתוב על ידי החזקת מברשת או עט חרט (סטיילוס) בשפתיו, ולהתגלח על ידי החזקת סכין גילוח בתוך קופסת עץ. את כל אביזרי המופע שמר בקופסת עץ שנאמר כי הוא בנה אותה, צבע אותה והתקין לה את המנעול.
בסרט "פריקס" של MGM מוצג טריק גלגול הסיגריה שלו.
מותו

ב-19 בדצמבר 1934 מת רנדיאן, זמן קצר לאחר הופעה ב-Sam Wagner's 14th Street Museum. הוא היה בן 63 במותו.
ראו גם

ניק וויצ'יץ'
הערות שוליים

↑  "Prince Randian". Freaks of Nature.
↑  Frederick, Drimmer (1973). Very Special People. Bantam Books. p. 103. ISBN 0-8065-1253-9.
הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה

הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה (באיטלקית: Tommaso Alberto Vittorio di Savoia-Genova‏; 6 בפברואר 1854 – 15 באפריל 1931) היה נסיך איטלקי, אחיינו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, בן דודו וגיסו של אומברטו הראשון, מלך איטליה ודודו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
ביוגרפיה

תומאזו נולד ב-6 בפברואר 1854 בטורינו, והיה בנם של הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה, בנם השני של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה ומריה תרזה מאוסטריה-טוסקנה, ואליזבת, בתם של יוהאן, מלך סקסוניה ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה. בקושי שנה לאחר הולדתו, ב-10 בפברואר 1855, מת אביו ותומאזו ירש את התואר שלו, והפך לדוכס ג'נובה. הוא התחנך בבית הספר הארו.
עם הכתרתו של ויטוריו אמנואלה השני על כס המלוכה של איטליה בשנת 1861, הנסיך תומאזו, יחד עם כל חברי המשפחה, הפך לנסיך איטליה.
אחותו הבכורה של תומאזו, מרגריטה, נסיכת סבויה, התחתנה עם אומברטו הראשון, מלך איטליה. בנה היחיד היה ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה, ששלט לאחר רצח אביו בשנת 1900.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה, מילא את חובותיו בתור המפקד העליון של הכוחות המזוינים, ואילו תומאזו ניהל את העניינים האזרחיים של הממלכה לאורך כל המלחמה.
הנסיך תומאזו נפטר ב-15 באפריל 1931 בטורינו, והיה הנכד האחרון ששרד של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה שנותר בחיים.
משפחתו

ב-14 באפריל 1883 התחתן תומאזו בארמון נימפנבורג, בוואריה, עם איזבלה, נסיכת בוואריה, בתם של הנסיך אדלברט של בוואריה ואמליה פיליפינה, נסיכת ספרד, בתו של האינפנטה פרנסיסקו דה פאולה מספרד, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה (1884–1963), התחתן עם מריה לואיזה אליאגה גאנדולפי די קונטי די ריקאלדונה
הנסיך פיליברטו, דוכס ג'נובה (1895–1990), התחתן עם הנסיכה לידיה פון ארנברג
מריה בונה, נסיכת סבויה-ג'נובה (1896–1971), התחתנה עם קונרד, נסיך בוואריה
הנסיך אדלברטו, דוכס ברגמו (1898–1982)
מריה אדליידה, נסיכת סבויה-ג'נובה (1904–1979), התחתנה עם לאונה מאסימו, נסיך של ארסולי (הנין של מריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי)
הנסיך אוג'ניו, דוכס ג'נובה (1906–1996), התחתן עם לוצ'יה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות
הערות שוליים

↑  Enache, ניקולס. La Descendance דה מארי-תרז דה הבסבורג. ICC, פריז, 1996. עמ'. 207. (צרפתי).
↑  Genealogisches Handbuch des Adels, Fürstliche Häuser XVI. "Haus Bayern". C.A. Starke Verlag, 2001, p. 13. ISBN 978-3-7980-0824-3.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 142356093  ISNI: 0000 0000 8162 9687  RKD: 449241  VcBA: 495/267248  VIAF: 89511054   WorldCat (עם VIAF): 89511054
הקורפוס השלישי (בונדסוור)

| --- | --- |
סמל הקורפוס
סמל הקורפוס
 פרטים
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 שיוך:   בונדסוור
 בסיס האם:  קובלנץ
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  6 באפריל 1957 – 31 במרץ 1994 (37 שנים)
 פיקוד
 דרגת המפקד:   גנרל-לויטננט
 מפקד נוכחי:  Klaus Reinhardt 
 
הקורפוס השלישי (בגרמנית: III. Korps) היה קורפוס של הבונדסוור אשר התקיים בין השנים 1957–1994.
היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-2 ביולי 1956 והוצב בגבול גרמניה המערבית-צ'כוסלובקיה. הקורפוס היה כפוף ישירות למפקדה העליונה של הבונדסוור. במקרה של מלחמה מול ברית ורשה הקורפוס היה אמור לעבור תחת פיקוד הארמייה האמריקנית ה-7. בשנת 1970 לקורפוס צורפה דיוויזיית הפאנצר ה-12 עם סיום המלחמה הקרה ואיחוד גרמניה מחדש, הוחל בפירוק הקורפוס, שהסתיים ב-31 במרץ 1994.
המפלגה הקומוניסטית של בולגריה

| --- | --- |

 מדינה:  בולגריה 
 תקופת הפעילות:  1903–1990 (כ־87 שנים)
 אידאולוגיות:  קומוניזם לניניזם
 מטה:  סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל רדיקלי
 ארגונים בינלאומיים:  קומינטרן קומינפורם
 צבעים רשמיים:  אדום ולבן
 
דימיטר בְּלָגוֹאֶב - אבי המפלגה הקומוניסטית של בולגריה
אנדרטה לזכר ניסיון ההפיכה הכושל בספטמבר 1923, המוצבת בעיר פאזארדז'יק
גאורגי דימיטרוב משוחח עם יוסיף סטלין שליט ברית המועצות, ב-1936
טודור זיבקוב מימין, משוחח עם יומג'אגין טסדנבאל בעת ועידה בגרמניה המזרחית ב-1971
פסליהם (משמאל לימין) של: וסיל קולארוב, דימיטר בלגואב, גאורגי דימיטרוב וטודור ז'יבקוב המוצבים במוזיאון לאמנות סוציאליסטית בסופיה
המפלגה הקומוניסטית של בולגריה (בבולגרית: BCP - Българска комунистическа партия) הוא שמה של מפלגה קומוניסטית אשר נוסדה ב-1903 בנסיכות בולגריה. ב-1923, בהשראת מהפכת אוקטובר חוללו חברי המפלגה הפיכת נפל שגבתה אלפי נפגעים, בניסיון להפיל את השלטון המלוכני במדינה. לאחר מלחמת העולם השנייה, עם ייסודה של הרפובליקה העממית הבולגרית ובגיבוייה של ברית המועצות הצליחו הקומוניסטים להשתלט בהדרגה ובאופן אלים על בולגריה ותוך יישום שיטת הסלאמי הפכו את המדינה לגרורה סובייטית מלאה. ב-1990, לאחר סתיו העמים קרס השלטון הקומוניסטי בבולגריה, המפלגה זנחה את הקו המרקסיסטי-לניניסטי, שינתה את שמה למפלגה הסוציאליסטית הבולגרית ונותרה כוח פוליטי משמעותי במדינה.
השנים הראשונות

שרשיה של המפלגה הקומוניסטית נעוצים בהקמתה של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית ב-2 באוגוסט 1891 על ידי דימיטר בלגואב. בְּלָגוֹאֶב שנולד ב-1856 בכפר ליד העיר קסטוריה, הושפע מאוד מתנועת התחיה הלאומית הבולגרית. במהלך לימודיו באוניברסיטת סנקט פטרבורג נחשף לתורתו של קרל מרקס ובמקביל עסק בפעילות פוליטית בעיר, אשר הובילה לגירושו משטחי האימפריה הרוסית. עם שובו לבולגריה התיישב בסופיה והחל בפעילות פוליטית, אשר כאמור הובילה להקמת מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית. ב-1897 הפיצה המפלגה עיתון מטעמה בשם "עיתון הפועלים" ובלגואב עצמו ערך והפיץ את העיתון "הזמן החדש". ב-1903, חל פילוג במפלגה והזרם המרקסיסטי הקים מפלגת פועלים נפרדת, שהוותה את הבסיס למפלגה הקומוניסטית הבולגרית וכונתה "מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית (סוציאליזם צר)". זרם זה התנגד לחברותם של בורגנים במפלגה. ב-1919 שינתה מפלגת הפועלים את שמה למפלגה הקומוניסטית של בולגריה ובהמשך הצטרפה לקומינטרן.
בין מלחמות העולם

לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה נכפה עליה לחתום על חוזה ניי ובמסגרתו צומצם הצבא הבולגרי לכדי ז'נדרמריה. אלפי חיילים וקצינים נפלטו למעגל האבטלה וחלקם הצטרפו לארגונים מחתרתיים חצי צבאיים ולמפלגה הקומוניסטית. ויתורו של פרדיננד הראשון, מלך בולגריה על כס המלוכה, ועלייתו לשלטון של בוריס השלישי, יצרו חוסר שקט פוליטי בממלכה והמשבר הכלכלי החריף הוביל גם לחוסר שקט חברתי. ביוני 1923 הודח ונרצח ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי ולשלטון עלה אלכסנדר צאנקוב, אשר משטרו החל מייד ברדיפת גורמי אופוזיציה ובכללם חברי המפלגה הקומוניסטית. בספטמבר 1923, בעידודה של ברית המועצות, חוללו חברי המפלגה הקומוניסטית ניסיון הפיכה שדוכא בכוח רב ובמניין של אלפי נפגעים. ראשי המפלגה וסיל קולארוב וגאורגי דימיטרוב נמלטו מבולגריה וגלו לברית המועצות. בהמשך, הוצאה המפלגה הקומוניסטית אל מחוץ לחוק. תאים מחתרתיים של המפלגה המשיכו בפעילותם, תוך ביצוע התנקשויות באישים מהמערכת הצבאית והפוליטית. באפריל 1925 הגיעה לשיאה הפעילות המחתרתית, עת ניסתה המפלגה הקומוניסטית לחסל את כל ראשי המערכות הפוליטית, הצבאית והמשטרתית, כאשר חוליית מפגעים ביצעה את הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה. לאחר הפיגוע הוטל בבולגריה משטר צבאי, ראשי המפלגה הקומוניסטית ורבים מחבריה, חוסלו, נכלאו או נאלצו לגלות מבולגריה. מקצת מחברי המפלגה שבו בהדרגה לפעילות פוליטית כראשי איגודים מקצועיים, או כחברי "מפלגות פועלים".
מלחמת העולם השנייה

במרבית שלבי מלחמת העולם השנייה הייתה בולגריה שותפה למדינות הציר מתוקף חתימתה על ההסכם התלת-צדדי. ב-1942 נוסדה חזית המולדת הבולגרית שהורכבה ממספר מפלגות פוליטיות ובכללן המפלגה הקומוניסטית ומטרתה להדיח את הממשלה הפרו-גרמנית. ב-9 בספטמבר 1944 חוללה חזית המולדת הפיכה בחסות הצבא האדום אשר כוחותיו הגיעו לסופיה. קימון גאורגייב מונה לראש הממשלה ותיק הפנים ובו שליטה על גופי ביטחון הפנים והשירותים החשאיים נמסר לאנטון יוגוב מהמפלגה הקומוניסטית. הקומוניסטים ניצלו מנגנון זה להשתלטות על בולגריה ודיכוי גורמי האופוזיציה. הוקם בית משפט מיוחד לשפיטת משתפי פעולה עם הנאצים ומנגנון זה נוצל גם כדי לבוא חשבון עם האישים במערכת הפוליטית והצבאית אשר רדפו את הקומוניסטים לאורך השנים. ב-1 בפברואר 1945 הוצאו להורג בירייה, בשטח בית העלמין של סופיה 180 בני אדם ובכללם עוצרי המלוכה, 25 שרים, 68 חברי פרלמנט, עיתונאים ואנשי צבא. בהמשך, נשפטו והוצאו להורג כ-3,000 אזרחים נוספים. נוכחותו של הצבא האדום על אדמת בולגריה אשר נמשכה עד 1947 סייעה לקומוניסטים להשתלט על בולגריה. ב-1946 בוטלה המלוכה והוקמה הרפובליקה העממית הבולגרית.
הרפובליקה העממית הבולגרית

בנובמבר 1946 נערכו בבולגריה בחירות כלליות, המפלגה הקומוניסטית זכתה ב-275 מושבים מתוך 465 וגאורגי דימיטרוב מונה לראש הממשלה. בספטמבר 1947 הוצא להורג ניקולה פטקוב, מנהיג מפלגת האיכרים של בולגריה אשר הייתה חברה בחזית המולדת. דמיאן ולצ'ב מנהיג מפלגת זבנו (הליכוד), נשפט ונדון ל-15 שנות מאסר ומנהיג הסוציאל-דמוקרטים, קוסטה לולצ'ב, נמלט מהמדינה. כך נותרה המפלגה הקומוניסטית ללא כל אופוזיציה ממשית. בדצמבר 1947 הוחלה בבולגריה חוקת דימיטרוב אשר דמתה במתכונתה לחוקה הסובייטית מ-1936. עם מותו של דימיטרוב החל תהליך מואץ להפיכתה של בולגריה לגרורה סובייטית מלאה. שיאו של התהליך היה בתקופת כהונתו של וולקו צ'רבנקוב כראש הממשלה. צ'רבנקוב שהיה סטליניסט פעל בשיטת הסלאמי ודיכא בכוח רב מתנגדי משטר או חשודים ככאלו ובכלל זה אלמנטים בתוך המפלגה הקומוניסטית והנהיג כלכלה ריכוזית. תהליך זה הוביל לבידודה הבינלאומי של בולגריה, עניין שהגביר עוד את תלותה הפוליטית והכלכלית של המדינה בברית המועצות.
האישיות המזוהה ביותר עם העידן הקומוניסטי בבולגריה הוא טודור ז'יבקוב. החל מראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 שלט ז'יבקוב ללא עוררין במפלגה הקומוניסטית ובבולגריה. בראשית דרכו ניסה לנקוט בקו פרגמטי וליבראלי יותר מקודמיו, אך לאחר שהצליח לסכל ניסיון הפיכה נגדו, נקט במדיניות פנים נוקשה מחד והעמיק עוד את התלות הבולגרית בברית המועצות, מאידך. במקביל, פעל ז'יבקוב לשילוב צעירים במפלגה הקומוניסטית ובכלל זה ביתו לודמילה ז'יבקובה, תוך שהוא מעניק להם סמכויות מוגבלות שיאפשרו להם מרחב פעולה מבלי לסכן את מעמדו. בהמשך, הפכה ז'יבקובה לחברת הפוליטביורו וסומנה כיורשתו של ז'יבקוב. ב-1971 התפטר ז'יבקוב מתפקיד ראש הממשלה ומינה עצמו לתפקיד חדש שיצר לעצמו וכונה: "יושב ראש מועצת המדינה". בכך, למראית עין ביצע שינוי במערך הפוליטי, אך בפועל נותר שליט אבסולוטי. לצורך הכשרת השינוי הונהגה "חוקת ז'יבקוב".
ב-1981 הלכה לעולמה לודמילה ז'יבקובה שהובילה קו ליבראלי בהנהגת המפלגה, ומותה הוביל לחזרתה של המפלגה לקו ריכוזי קשוח מחד ולהתנתקותו ההדרגתית של ז'יבקוב מחבריו להנהגת המפלגה, מאידך. במקביל, הוחמרו הבעיות הכלכליות של המדינה והיא סבלה מתשתיות תחבורה ואנרגיה מתיישנות ולקויות. מסע "הבולגריזצייה" של השלטון הבולגרי כנגד המיעוט הטורקי הוביל להגירתם של מאות אלפי אזרחים מבולגריה, בעיקר לטורקיה והעמיק את בידודה הבינלאומי של בולגריה. לז'יבקוב היו יחסי ידידות קרובים עם ליאוניד ברז'נייב מנהיג ברית המועצות וכשזה הלך לעולמו ב-1982, חלה הרעה מסוימת והדרגתית ביחסי שתי המדינות. במחצית השנייה של שנות ה-80 החלה אחיזתו של ז'יבקוב במפלגה מתרופפת ונערכו דיונים בשאלת היורש לתפקידו. לקראת סוף העשור, עברה השליטה בפועל על המפלגה לידיהם של שר החוץ פטר מלאדנוב, ראש הממשלה גאורגי אטנסוב, שר האוצר אנדריי לוקאנוב ושר ההגנה דוֹבְּרִי ג'וּרוֹב.
סתיו העמים ולאחריו

עלייתו של מיכאיל גורבצ'וב לשלטון בברית המועצות, סימנה קו חדש במדיניותה של מנהיגת הגוש המזרחי ומדיניות זו חלחלה בהדרגה גם לשאר מדינות הגוש. אף על פי שהנהגת המפלגה הקומוניסטית בבולגריה הביעה תמיכה בעקרונות הגלאסנוסט והפרסטרויקה, בפועל נקט ממשלו של ז'יבקוב בשורת צעדים כדי למנוע את התרופפות האחיזה הקומוניסטית במדינה ובכלל זה רדיפה ומעצר של מתנגדי משטר. תפישת העולם של ז'יבקוב לא איפשרה לו להתמודד עם אירועי סתיו העמים. בסופיה פרצו הפגנות המונים וב-10 בנובמבר 1989, הודח טודור ז'יבקוב מהנהגת המפלגה ומתפקידו כיושב ראש מועצת המדינה בהפיכה פנים מפלגתית שהוביל פטר מלאדנוב, אשר מונה בהמשך למחליפו של ז'יבקוב בהנהגת המפלגה והמדינה. מלאדנוב הכריז על בחירות כלליות ובאפריל 1990 בוטלה הרפובליקה העממית הבולגרית ונוסדה הרפובליקה הבולגרית. מלאדנוב התפטר מתפקיד יושב ראש מועצת המדינה ומנהיג המפלגה הקומוניסטית ומונה לנשיאה הראשון של בולגריה. במועד זה שונה שמה של המפלגה הקומוניסטית למפלגה הסוציאליסטית של בולגריה, בוצע טיהור בקרב חברי הדור הישן אשר סולקו מהמפלגה ובוטלו מוסדותיה הישנים ובכלל זה הפוליטביורו.
הערות שוליים

1 2  Bulgarian Communist Party (BCP), באתר encyclopedia2 (באנגלית).
↑  תומסון, דייוויד, אירופה מאז נפוליאון, תרגום:חשביה אריה, כרך ב', הוצאת זמורה ביתן, 1984, עמוד 570.
↑  The Tsankov and Liapchev Governments, באתר ספריית הקונגרס (באנגלית), אוחזר ב-26 במאי 2012.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ג' - תקופת השואה, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמודים 242, 254.
↑  The Soviet Occupation, באתר ספריית הקונגרס (באנגלית), אוחזר ב-26 במאי 2012.
↑  The Early Communist Era, באתר ספריית הקונגרס (באנגלית), אוחזר ב-26 במאי 2012.
↑  Communist Consolidation, באתר ספריית הקונגרס (באנגלית), אוחזר ב-26 במאי 2012.
↑  The Dimitrov Constitution, באתר ספריית הקונגרס (באנגלית), אוחזר ב-26 במאי 2012.
↑  Chervenkov and Stalinism in Bulgaria, באתר ספריית הקונגרס (באנגלית), אוחזר ב-26 במאי 2012.
↑  Foreign and Economic Policies, באתר ספריית הקונגרס (באנגלית), אוחזר ב-26 במאי 2012.
↑  The Zhivkov Era, באתר ספריית הקונגרס (באנגלית), אוחזר ב-26 במאי 2012.
↑  Zhivkov's Political Methodology, באתר ספריית הקונגרס (באנגלית), אוחזר ב-26 במאי 2012.
↑  The Constitution of 1971, באתר ספריית הקונגרס (באנגלית), אוחזר ב-26 במאי 2012.
↑  Bulgaria in the 1980s, באתר ספריית הקונגרס (באנגלית), אוחזר ב-26 במאי 2012.
↑  The Last Zhivkov Decade, באתר ספריית הקונגרס (באנגלית), אוחזר ב-26 במאי 2012.
↑  The Removal of Zhivkov, באתר ספריית הקונגרס (באנגלית), אוחזר ב-26 במאי 2012.
↑  Governance After Zhivkov, באתר ספריית הקונגרס (באנגלית), אוחזר ב-26 במאי 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526377705171  GND: 2006180-8  ISNI: 0000 0001 2264 7954  LCCN: n79108405  NKC: ko2004214265  NLA: 35023549  SUDOC: 027352161  VIAF: 132303734   WorldCat (עם VIAF): 132303734