stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משנה
מפרשי המשנה

למשנה נכתבו פירושים רבים, אם כי פחות מאשר לתלמוד הבבלי. סיבה אפשרית אחת לכך היא שהבנת המשנה פשוטה יחסית, והיא כתובה בעברית ארץ ישראלית. סיבה אפשרית אחרת היא שהתלמוד הבבלי הפך לנושא המרכזי הנלמד, והבסיס הישיר לספרי הפוסקים (כגון הרי"ף, הרמב"ם ובעלי התוספות), ולכן עליו נכתבו רובם המכריע של הפירושים. המאסף הוא הפירוש הקדום ביותר המצוי בידינו על כל שישה סדרי משנה.
הקלאסיים שבהם:
פירוש המשניות לרמב"ם (1138–1204). הפירוש נכתב במקור בערבית יהודית. התרגום העברי שנעשה בימי הביניים (על ידי מתרגמים שונים לסדרים שונים במשך כמה מאות שנים) מצורף למסכתות התלמוד במהדורת ש"ס וילנה. תרגום חדש לפירוש הרמב"ם נכתב בימינו על ידי הרב יוסף קאפח, מכמה כתבי יד, ובהם כתב ידו של הרמב"ם עצמו (שקיים היום בספריות של האוניברסיטה העברית בירושלים ושל אוניברסיטת אוקספורד).
פירושו של רבי עובדיה מברטנורא (1450–1510), הידוע כפירוש הרע"ב (נקרא "פירוש הרב" או "ברטנורא" בשפת הלומדים). זהו הפירוש היסודי ביותר על המשנה (בדומה לפירושו של רש"י לתורה ולתלמוד), והוא מבוסס בעיקר על פירושיהם של רש"י (על התלמוד) והרמב"ם. פירוש זה מופיע ברובן המכריע של מהדורות המשנה, והוא הפירוש הנפוץ ביותר למשנה מבין הפירושים הקלאסיים.
פירוש "תוספות יום טוב" לרבי יום-טוב ליפמן הלר (1579–1654), נכתב כ"תוספת" לפירוש הרע"ב (בדומה ל"תוספות" על פירושו של רש"י לתלמוד), ונדפס בחיי המחבר. פירוש ארוך זה, או קיצורו ("עיקר תוספות יום טוב") נדפס ברוב מהדורות המשנה לצדו של פירוש הרע"ב. זהו פירוש רחב יותר מפירוש הרע"ב, ועוסק גם בקושיות ותירוצים על המשנה, וכן בקביעת הנוסח המדויק של המשנה.
פירוש פינחס קהתי שהודפס לראשונה בתוך "קונטרסים ללימוד המשנה היומית וההלכה היומית" על ידי "היכל שלמה" בירושלים בסוף שנות החמישים ובתחילת שנות השישים של המאה העשרים. ולאחר מכן נדפס מחדש באופן עצמאי תחת הכותרת משניות מבוארות בשנת 1970. הפירוש נדפס מחדש בשנות התשעים בשתי מהדורות, באחת מהן מתחת לפירושו של הרב עובדיה מברטנורא. הפירוש ארוך יחסית ונוטה להביא מספר ביאורים אפשריים לעניינים שבמשנה.
ראו גם

תנאים
לשון חז"ל
תנא קמא וסתם משנה
לקריאה נוספת > ספרי לימוד

מבוא לתורה שבעל פה, יחידה 3, בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה. ISBN 965-302-667-4
בין משנה למדרש: קריאה בספרות התנאית, ישי רוזן-צבי, בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה
לקריאה נוספת > ספרי מבוא מחקריים קלאסיים על חיבור המשנה

חנוך אלבק, מבוא למשנה, מוסד ביאליק (הספר בקטלוג ULI)
ראובן מרגליות, יסוד המשנה ועריכתה, הוצאת מוסד הרב קוק
חיים הירשנזון, איזו היא משנה, ירושלים תר"ן
יעקב נחום אפשטיין, מבוא לנוסח המשנה, ירושלים תש"ח. חלק א', חלק ב'
זכריה פרנקל, דרכי המשנה, לייפציג תרי"ט (1859)
לקריאה נוספת > מבואות ומחקרים מודרניים על חיבור המשנה ועריכתה

ישי רוזן־צבי, מבוא למשנה, בתוך: ספרות חז"ל הארץ־ישראלית: מבואות ומחקרים, הוצאת יד יצחק בן־צבי, 2018 גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
דוד רוזנטל, תולדות נוסח המשנה, בתוך: ספרות חז"ל הארץ־ישראלית: מבואות ומחקרים, הוצאת יד יצחק בן־צבי, 2018 גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
שמואל ספראי, זאב ספראי וחנה ספראי, מבוא למשנה, בתוך: משנת ארץ ישראל – מסכת שבת כרך א', הוצאת מכללת ליפשיץ-מכללת הרצוג, 2008
יאיר פורסטנברג, טהרה וקהילה בעת העתיקה – מסורות ההלכה בין יהדות בית שני למשנה, הוצאת מאגנס, 2016
יאיר פורסטנברג, "ממסורת למחלוקת: שינוי דרכי המסירה במשנתם של תנאים ראשונים", תרביץ 2018
גרמלינס

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ו דנטה 
 הופק בידי:  סטיבן ספילברג מייקל פינל
 תסריט:  כריס קולומבוס 
 עריכה:  טינה הירש 
 שחקנים ראשיים:  זק גליגאן פיבי קייטס
 מדבבים:  האווי מנדל (גיזמו) 
 מוזיקה:  ג'רי גולדסמית' 
 צילום:  ג'ון הורה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  אמבלין אנטרטיינמנט
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 8 ביוני 1984 ישראל11 בינואר 1985
 משך הקרנה:  106 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרטי מפלצות, סרט קומדיה, סרט אימה, קומדיית אימה, סרט חג המולד 
 מקום התרחשות:  Kingston Falls 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-80 של המאה ה-20 
 תקציב:  $11,000,000
 הכנסות:  $153,083,102
 הכנסות באתר מוג'ו:   gremlins
 פרסים:  פרס סטורן
 סרט הבא:  גרמלינס 2 
 דף הסרט ב־IMDb
 
גרמלינס (באנגלית: Gremlins) הוא סרט אימה קומי אמריקאי משנת 1984 בבימויו של ג'ו דנטה, בהפצת האחים וורנר. הסרט הופק על ידי סטיבן ספילברג. את התסריט כתב כריס קולומבוס. בסרט מככבים זק גליגאן ופיבי קייטס.
לסרט הופק המשכון בשם "גרמלינס 2" וסדרת פריקוול בשם "גרמלינס: הסודות של המוגוואי".
תקציר העלילה

עלילת הסרט מתארת את סיפורו של בילי פלצר (זק גליגאן), בחור צעיר מעיירה קטנה בארצות הברית, המקבל יצור מוזר שנקרא מוגוואיי כחיית מחמד. על מנת לטפל במוגוואיי כמו שצריך חייבים להקפיד על שלושה חוקים חשובים. האחד, מוגוואי שונא אור, ואור שמש יכול להרוג אותו, השני, אסור להרטיב אותו, והחוק החשוב ביותר הוא לא להאכיל אותו אחרי חצות הלילה. בילי שופך בטעות על מוגוואיי מים, ומגלה כי הוא מתרבה כאשר הוא נרטב. היצורים החדשים שנוצרו שובבים יותר מהמוגוואיי המקורי, והם הולכים אחרי מנהיג החבורה. בילי מאכיל את היצורים בטעות אחרי חצות (הם הורסים את השעון שלו, והוא חושב שהשעה לפני חצות) מה שהופך אותם למפלצות קטנות, רעות, הרסניות וקטלניות המטילות אימה על תושבי העיירה. ביחד עם חברתו קייט (פיבי קייטס), בילי יוצא על מנת לעצור את המפלצות. הוא מצליח לחסל את כולם מלבד המנהיג, אשר מנסה להגיע למים, על מנת להתרבות, אך בילי מצליח לחשוף אותו לאור השמש מה שהורג אותו.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| זק גליגאן | בילי פלצר |  |
| פיבי קייטס | קייט בארינגר |  |
| הויט אקסטון | רנדל פלצר |  |
| פרנסס לי מקיין | לין פלצר |  |
| קורי פלדמן | פיט פאונטיין |  |
| קיי לוק | מר וינג |  |
| ג'ון לואי | נכדו של מר וינג |  |
| דיק מילר | מורי פאטרמן |  |
| ג'קי ג'וזף | שילה פאטרמן |  |
| פולי הולידיי | גברת רובי דיגל |  |
| ג'אדג ריינהולד | ג'רלד הופקינס |  |
| אדוארד אנדרוס | מר רולנד קורבן |  |
| גלין ת'ורמן | מר רוי הנסון |  |
| בלינדה בלאסקי | גברת ג'ו האריס |  |
| הארי קארי ג'וניור | מר אנדרסון |  |
| צ'אק ג'ונס | מר ג'ונס |  |
| קני דייוויס | דורי |  |
| ניקי קאט וטרייסי וולס | תלמידי בית ספר |  |
| מאשראם הכלב | ברני |  |
קולות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| האווי מנדל | גיזמו |  |
| פרנק וולקר | פס הגרמלין |  |
ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי וזכה לציון 79% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 42 ביקורות.
מועמדויות וזכיות בפרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1985 | פרס סטורן | ג'ו דנטה - הבמאי הטוב ביותר | זכייה |
| 1985 | פרס סטורן | סרט האימה הטוב ביותר | זכייה |
| 1985 | פרס סטורן | ג'רי גולדסמית' - המוזיקה הטובה ביותר | זכייה |
| 1985 | פרס סטורן | האפקטים המיוחדים הטובים ביותר | זכייה |
| 1985 | פרס סטורן | שחקנית המשנה הטובה ביותר | זכייה |
| 1985 | פרס סטורן | האיפור הטוב ביותר | מועמדות |
| 1985 | פרס סטורן | קורי פלדמן - השחקן הצעיר הטוב ביותר | מועמדות |
| 1985 | פרס סטורן | שחקן המשנה הטוב ביותר | מועמדות |
| 1985 | פרס סטורן | כריס קולומבוס - התסריט הטוב ביותר | מועמדות |
הערות שוליים

↑  "Gremlins‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
| סטיבן ספילברג |
| --- | --- | --- |
| סרטים שביים | שוגרלנד אקספרס (1974) • מלתעות (1975) • מפגשים מהסוג השלישי (1977) ‏• 1941 (1979) • שודדי התיבה האבודה (1981) • אי.טי. (1982) • אזור הדמדומים: הסרט (1983) • אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור (1984) • הצבע ארגמן (1985) • אימפריית השמש (1987) • אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון (1989) • תמיד (1989) • הוק (1991) • פארק היורה (1993) • רשימת שינדלר (1993) • פארק היורה: העולם האבוד (1997) • אמיסטד (1997) • להציל את טוראי ריאן (1998) • אינטליגנציה מלאכותית (2001) • דו"ח מיוחד (2002) • תפוס אותי אם תוכל (2002) • טרמינל (2004) • מלחמת העולמות (2005) • מינכן (2005) • אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח (2008) • הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן (2011) סוס מלחמה (2011) • לינקולן (2012) • גשר המרגלים (2015) • העי"ג (2016) •‏ העיתון (2017) • שחקן מספר אחת (2018) • סיפור הפרברים (2021) • הפייבלמנים (2022) |  |
| סרטים שהפיק | פולטרגייסט (1982) • גרמלינס (1984) • בחזרה לעתיד (1985) • הגוניס (1985) • סיפור אמריקאי (1986) • זהירות הבית מתפרק (1986) • יום במלכודת (1987) • המסע לעמק החלומות (1988) • מי הפליל את רוג'ר רביט (1988) בחזרה לעתיד 2 (1989) • ארכנופוביה (1990) • בחזרה לעתיד 3 (1990) • ג'ו נגד הוולקנו (1990) • פסגת הפחד (1991) • פייבל במערב הפרוע (1991) • קספר (1996) • טוויסטר (1996) • גברים בשחור (1997) • פגיעה קטלנית (1998) • המסכה של זורו (1998) פארק היורה 3 (2001) • גברים בשחור 2 (2002) • האגדה של זורו (2005) • זכרונותיה של גיישה (2005) • גיבורי הדגל (2006) • מכתבים מאיוו ג'ימה (2006) • רובוטריקים (2007) • לכודים ברשת (2008) • רובוטריקים 2 (2009) • רובוטריקים 3: אפלת הירח (2011) • גברים בשחור 3 (2012) • מסע של מאה צעדים (2014) • עולם היורה (2015)  • העי"ג (2016) •‏ העיתון‏ (2017) • שחקן מספר אחת (2018) • עולם היורה: נפילת הממלכה (2018) • עולם היורה: עולם חדש (2022) • הפייבלמנים (2022) |  |
| סדרות שהפיק | עלילות טייני טון (1990-92) • אנימניאקס (1993-98) • פינקי והמוח (1995-98) • אחים לנשק (2001) • The Pacific (2010) • השמיים נופלים (2011-15) • עולם היורה: מחנה הקרטיקון (2020-22) • עולם היורה: תאוריית הכאוס (2024-) |  |
הכנסת השש עשרה

| --- | --- |

 ממשלות:  הממשלה השלושים
 תקופת כהונה:  17 בפברואר 2003 – 17 באפריל 2006  (3 שנים)
 מערכת בחירות:  28 בינואר 2003
 הנהגה
 יו"ר הכנסת:  ראובן ריבלין 
 ראש הממשלה:  אריאל שרון
 ראש הקואליציה:  גדעון סער
 ראש האופוזיציה:  עמרם מצנע, דליה איציק, שמעון פרס, יוסף לפיד, עמיר פרץ
 הרכב הכנסת
 
 סיעות הקואליציה:  מספר חברי הקואליציה 68       הליכוד (40)       שינוי (15)       האיחוד הלאומי (7)       מפד"ל (6)
 מספר חברי הקואליציה:  68 / 120
 סיעות האופוזיציה:  מספר חברי האופוזיציה 52      העבודה-מימד (19)       ש"ס (11)       מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר (6)       יהדות התורה (5)       חד"ש-תע"ל (3)       עם אחד (3)       בל"ד (3)       רע"מ (2)
 מספר חברי האופוזיציה:  52 / 120
 מפלגת השלטון:  הליכוד
 
 → הכנסת החמש עשרה הכנסת השבע עשרה ← 
 
הכנסת השש עשרה, שהרכבה נקבע בבחירות לכנסת השש עשרה, הושבעה ב-17 בפברואר 2003 (ט"ו באדר א' ה'תשס"ג). את הישיבה פתח, כנהוג, נשיא מדינת ישראל, משה קצב.
זקן חברי הכנסת ביום השבעתה היה חבר הכנסת שמעון פרס מסיעת העבודה-מימד, שכיהן כיושב ראש הכנסת הזמני. ב-19 בפברואר 2003, י"ז באדר א' ה'תשס"ג נבחר לתפקיד יושב ראש הכנסת, חבר הכנסת ראובן ריבלין, ללא מתחרים – ברוב של 104 תומכים מול 7 נמנעים, וללא מתנגדים.
ב-27 בפברואר 2003 (כ"ה באדר א' ה'תשס"ג), הציג אריאל שרון את ממשלתו בפני הכנסת השש עשרה, וזכה לאמונם של 66 חברי כנסת מסיעות הליכוד, שינוי - התנועה החילונית, האיחוד הלאומי והמפד"ל, שהצטרפה לממשלה ימים ספורים לאחר כינונה.
כהונת הכנסת השש עשרה הסתיימה ב-17 באפריל 2006.
ראובן ריבלין, יושב ראש הכנסת השש עשרה
גרף עוגה של התפלגות המפלגות בכנסת השש עשרה
מצב פוליטי > תוצאות הבחירות לכנסת השש עשרה

הליכוד – 38 מושבים
העבודה-מימד – 19 מושבים
שינוי – 15 מושבים
ש"ס – 11 מושבים
האיחוד הלאומי – 7 מושבים
מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר – 6 מושבים
מפד"ל – 6 מושבים
יהדות התורה – 5 מושבים
חד"ש-תע"ל – 3 מושבים
עם אחד – 3 מושבים
בל"ד – 3 מושבים
ישראל בעליה – 2 מושבים
רע"מ – 2 מושבים
מצב פוליטי > גושים פוליטיים

| גוש | רשימות | מושבים |
| --- | --- | --- |
| גוש הימין | הליכוד, האיחוד הלאומי, מפד"ל, ישראל בעלייה. | 53 מושבים |
| גוש השמאל | עבודה-מימד, מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר, עם אחד. | 28 מושבים |
| גוש המרכז | שינוי. | 15 מושבים |
| חרדים | ש"ס, יהדות התורה. | 16 מושבים |
| ערבים | חד"ש-תע"ל, בל"ד, רע"מ. | 8 מושבים |
הרכבת הממשלה ה-30

הגידול העצום בכוחה של שינוי השיג במידה רבה את מטרתו, כאשר הצליחה המפלגה לדחוק את ש"ס מהממשלה, אולם למרות זאת לא הוקמה ממשלה חילונית, בשל ויכוח על הנסיגה מעזה. ב-3 בפברואר נערכה פגישה בין עמרם מצנע, יו"ר מפלגת העבודה ושרון, ובה הודיע האחרון, כי לדעתו נצרים חשובה אסטרטגית וכפר דרום הוא סמל להתיישבות היהודית, ולכן אין הליכוד מוכן לדון בפינויים. הודעה זו הביאה את ועידת מפלגת העבודה לסרב לכניסה לממשלה ב-6 בפברואר. אי כניסתה של סיעת העבודה-מימד הביא להתקפות של שינוי על העבודה בשל החמצת ההזדמנות, תוך נסיגה מהאוליטמטום ששינוי לא תיכנס ללא העבודה. מצד שני, הצליחה שינוי להביא לחתימה על הסכם בינה לבין מפד"ל לפיו סוכם על דיונים משמעותיים בנושאי דת ומדינה, דיונים שהופסקו בשלביהם האחרונים בעקבות פרישת המפד"ל מהממשלה ב-2004.
ממשלת ישראל השלושים כללה את הליכוד, שינוי, האיחוד הלאומי-ישראל ביתנו. המפד"ל הצטרפה לממשלה ב-3 במרץ, מספר ימים לאחר השבעת הממשלה במליאת הכנסת.
אירועים מרכזיים

בעקבות מספר המושבים הנמוך יחסית שקיבלה מפלגת ישראל בעלייה, נטמעה המפלגה בליכוד. יו"ר ישראל בעלייה, נתן שרנסקי התפטר מהכנסת עם מינויו לשר לענייני ירושלים, ובמקומו נכנסה הבאה ברשימת המפלגה, מרינה סולודקין.
אירועים מרכזיים > הצגת תוכנית ההתנתקות והתפוררות הקואליציה

לאחר התמזגות הליכוד וישראל בעלייה, שליש מחברי הכנסת היו חברי הליכוד. למרות זאת, לא הייתה הכנסת יציבה, והרכב הממשלה השתנה במהלך כהונתה שלוש פעמים. הרכבה הראשון של הממשלה החל להתפרק באמצע 2004 על רקע הצגת תוכנית ההתנתקות, והתפרק סופית לקראת סוף השנה על רקע התקציב של שנת 2005.
ב-2 במאי 2004 החליט הליכוד ברוב גדול לדחות את תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה. תנועת שינוי, השותפה הקואליציונית העיקרית של הליכוד בממשלה, דרשה מראש הממשלה להביא את ההצעה להכרעה לאומית, להבדיל מההכרעה הפנים מפלגתית בליכוד. למרות הצהרתו של שרון כי הוא מכבד את תוצאת המשאל, שרון ביצע בפועל שינויים קוסמטיים זעירים בתוכנית, והביא אותה לאישור הממשלה, בטענה שזוהי תוכנית שונה מהתוכנית המקורית. לאחר התייעצויות ומאבקים בתוך הליכוד הובאה להצבעה (ב־6 ביוני 2004) הצעת פשרה מתוקנת שהחליטה שישראל תצא מרצועת עזה, ולמרות זאת קבעה שאין בכך החלטה על פינוי יישובים. באשר לסתירה שבדברים היו מי שבחרו להתעלם ממנה והיו מי שאמרו שזהו מס שפתיים לימין. על מנת להבטיח את הרוב בממשלה להצעה, פיטר ראש הממשלה שניים משרי הימין (בנימין אלון ואביגדור ליברמן) בצעד שנוי במחלוקת, שאף ספג ביקורת משופטי בג"ץ. החלטה זו הביאה לפרישת האיחוד הלאומי מהקואליציה. כמו כן, החל פילוג פנימי במפד"ל: אפי איתם והרב יצחק לוי התפטרו מהממשלה ב-8 ביוני 2004 עקב אישור תוכנית ההתנתקות בממשלה, ומתוך הזדהות עם שרי האיחוד הלאומי אשר פוטרו על ידי ראש הממשלה, אריאל שרון, אך שאר חברי המפלגה – בראשות זבולון אורלב – החליטו להישאר בנימוק שהחלטת הממשלה דורשת הצבעה נפרדת לפני פינוי בפועל של כל יישוב, והמפד"ל תוכל למנוע את תוכנית ההתנתקות מבפנים, ואילו אם תצא מהממשלה תיכנס מפלגת העבודה במקומה. הפילוג הביא מאוחר יותר לפרישת אפי איתם והרב יצחק לוי מהמפד"ל והקמת סיעת ציונות דתית לאומית מתחדשת, שהתאחדה לקראת הבחירות לכנסת ה-17 עם סיעת האיחוד הלאומי.
לאחר עזיבת שני חברי הכנסת מהמפד"ל, וכן פרישת האיחוד הלאומי מהקואליציה, איבד שרון את הרוב בכנסת ונשאר בכיסא ראש הממשלה בזכות תמיכת רוב לא-יציב של 61 חברי כנסת, בעיקר בזכות חברי הכנסת העצמאיים דוד טל (שפרש מעם אחד לאחר התמזגותה עם מפלגת העבודה), מיכאל נודלמן (שהתפצל מישראל ביתנו על רקע תמיכתו בהתנתקות) ויוסף פריצקי (שפרש מ"שינוי" על רקע פרשת חתירתו תחת בכיר אחר בשינוי, אברהם פורז). בשל כך, ובשל פילוג למעשה בסיעת הליכוד בכנסת, נאלץ ראש הממשלה לחפש אפשרויות אחרות להרכבת קואליציה.
אירועים מרכזיים > הפיצול הפנימי בליכוד

ב-26 באוקטובר 2004 אושרה תוכנית ההתנתקות המתוקנת בהצבעה דרמטית בכנסת, ברוב של 67 חברי כנסת כנגד 45 ו-7 נמנעים, כאשר הליכוד היה מפוצל בהצבעתו. רובו ככולו של השמאל הצביע בעד התוכנית, ואילו מרבית הסיעות הערביות נמנעו. בהחלטה שאושרה לא אושר פינוי בפועל של התנחלויות אלא רק הכנת המסגרת ליישום תוכנית ההתנתקות (חקיקת חוקי הפיצויים, הסדרתה החוקית של מנהלת סל"ע). בעקבות ההצבעה העמידו המפד"ל, בנימין נתניהו ולימור לבנת אולטימטום לגבי החלטה על משאל עם. המפד"ל אכן פרשה בתחילת נובמבר, אולם נתניהו תמרן בין שני המחנות: הוא התבטא נגד התוכנית, אך בכנסת הצביע בעד התוכנית בהתאם להחלטת הממשלה – אם כי בקריאה שנייה ושלישית, הצביע נגד התוכנית – זאת, על-מנת להישאר בתפקיד שר האוצר ולסיים לבצע את הרפורמות הכלכליות שרצה להעביר. נתניהו ולימור לבנת ניצלו את הידרדרות מצבו הבריאותי של יאסר ערפאת, והודיעו כי בנסיבות שהשתנו הם אינם פורשים מהממשלה.
סיעת הליכוד בכנסת התפצלה באופן בלתי רשמי לשני חלקים שווים פחות או יותר – תומכי התוכנית והמתנגדים לה (אשר כונו בתקשורת "מורדי הליכוד"). לא זו בלבד ש"המורדים" ניסו לסכל את תוכנית ההתנתקות או לפחות להביאה למשאל עם, הם אף ניסו לסכל תוכניות אחרות של הממשלה (ובהן תקציב המדינה) וכך הפכו למעשה לאופוזיציה בתוך הקואליציה. השר עוזי לנדאו וסגן השר מיכאל רצון שהצביעו נגד ההתנתקות קיבלו מכתבי פיטורין מיד לאחר ההצבעה.
חוק יישום תוכנית ההתנתקות (הידוע בכינוי חוק "פינוי-פיצוי"), שהוא החוק המסדיר את הפיצויים למפונים, אושר בכנסת ב-16 בפברואר 2005.
אירועים מרכזיים > הרכבה השני של הממשלה

מכיוון שהרוב שתמך בו הלך ונעשה יציב פחות ופחות, בשל התנגדות "מורדי הליכוד" ופרישת המפד"ל מהקואליציה, החליט ראש הממשלה שרון לנסות ולהרחיב את הקואליציה שלו ולזכות בתמיכה, ולו זמנית, של מפלגות אחרות, בעיקר לצורך העברת תקציב המדינה (אשר, על פי החוק, אי-אישורו עד 31 במרץ גוררת את התפזרות הכנסת). לצורך כך, הוא צירף לקואליציה נציגים מסיעות אגודת ישראל ודגל התורה והחל במגעים עם מפלגת העבודה, סיעת האופוזיציה הגדולה ביותר. כמו כן, ניסה לחזר אחר שאר המפלגות – ש"ס, מרצ והמפלגות הערביות. החיזורים אחר ש"ס עורר את חמתה של מפלגת שינוי, השותפה הבכירה בקואליציה, שפרשה מהקואליציה ב-2 בדצמבר 2004 לאור אי-הסכמתה להעברת כמה מאות מיליוני שקלים למוסדות דתיים ותורניים לבקשתן של ש"ס, אגו"י ודגל התורה.
לכאורה, נראה היה כי ראש הממשלה נותר בלא קואליציה וסופו ליפול, אך לא כך היה. מימין לא יכלו להפילו, משום שסיעת הליכוד, אף-על-פי שחלקה לא ראה בעין יפה את תוכניותיו, עדיין הצביעה בשלב זה כאיש אחד נגד הצעות אי-אמון בו (אם כי הגרעין הקשה של ה"מורדים" הצביע נגד תקציב המדינה לשנת 2005), ומשמאל לא יכלו להפילו, משום שמפלגת העבודה, המפלגה השנייה בגודלה, תמכה בהתנתקות וגם קיוותה להיכנס לממשלתו ולכן לא הייתה מעוניינת בהפלתו ואולי גם לא בבחירות חדשות. בתקופה זו נהנתה הממשלה גם מ"רשת ביטחון", תמיכה אד הוק של סיעות השמאל והמפלגות הערביות, שסייעו למניעת הפלתה. זמן לא רב לאחר פרישתה של מפלגת שינוי נכנסה מפלגת העבודה, בראשות שמעון פרס, לקואליציה עם שרון (ב-10 בינואר 2005). דבר זה איפשר את אישורו של תקציב המדינה, ב-29 במרץ, ואת המשך כהונתה של הכנסת.
במסגרת כהונת הרכב זה בוצעה תוכנית ההתנתקות.
אירועים מרכזיים > הרכבה השלישי של הממשלה

לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, עלתה במפלגת העבודה שאלת ההישארות בממשלה בשיא חריפותה. חלק גדול מחברי סיעת המפלגה בכנסת צידד ביציאה מהקואליציה בתואנה כי מפלגת העבודה נכנסה לתוכה רק על-מנת לאפשר לשרון לבצע את תוכנית ההתנתקות ותו לא. מאידך גיסא, חברים אחרים, ובעיקר שמעון פרס, טענו כי אין צורך לפרק את ממשלת האחדות.
במקביל לכך, הגיע תאריך בחירתו של יושב-ראש המפלגה. על התפקיד התמודדו שמעון פרס, עמיר פרץ, ובנימין בן אליעזר. בנובמבר 2005 נערכו הבחירות, בהן ניצח יו"ר ההסתדרות לשעבר, עמיר פרץ, את שמעון פרס. פרץ, אשר היה בין המצדדים ביציאה מיידית מהקואליציה ובין המתנגדים החריפים ביותר למדיניות הכלכלית הליברלית של הממשלה, שהותוותה בידי בנימין נתניהו, העביר במרכז מפלגת העבודה החלטה על יציאת המפלגה מהקואליציה, וב-21 בנובמבר 2005 מסר לראש-הממשלה אריאל שרון את מכתבי ההתפטרות של שרי מפלגת העבודה.
לאחר שהכנסת לא אישרה את מינויים של רוני בר-און וזאב בוים לשרים, ב-7 בנובמבר 2005, ולאחר שאיבד סופית את הרוב בכנסת, החליט שרון לפרוש מהליכוד עם כתריסר תומכים, ולהקים את סיעת "קדימה". בנוסף לכך, אריאל שרון פנה לנשיא המדינה, משה קצב, בבקשה להוציא צו לפיזור הכנסת, וזאת משום ש"קיים בכנסת רוב המתנגד לממשלה". במקביל לכך, עברו באותו יום ברוב מוחץ (80 תומכים באפס מתנגדים כמעט) חמש הצעות לפיזור הכנסת, אשר קבעו את מועד הבחירות ל-28 במרץ 2006 (בניגוד לתאריך שהיה נקבע לו פוזרה הכנסת בצו הנשיא – ה-8 במרץ). על-מנת לפתור את אי-הבהירות החוקתית שהתגלתה, התקיימה, ב-23 בנובמבר 2005, בבית הנשיא ישיבה בנוכחות יושב ראש הכנסת, ראובן ריבלין ונציגי הממשלה, בה הוחלט לבסוף, כי הכנסת אכן תתפזר כרצונה והבחירות תתקיימנה ב-28 במרץ, אך ההליך יבוצע תחת הצו הנשיאותי לפיזורה של הכנסת. עתה לא היה מנוס מהליכה לבחירות, שכן הקמת ממשלה חלופית תוך 21 יום (אפשרות שנולדה כפועל יוצא מהצו הנשיאותי, בהתאם לחוק יסוד: הממשלה) לא נראתה מציאותית. מערכת הבחירות נפתחה באופן בלתי רשמי.
לקראת תום כהונת הכנסת מונו שרים וסגני שרים שתמכו בתוכנית ההתנתקות להרכב ממשלה שכיהנה כממשלת מעבר עד לכינון הממשלה השלושים ואחת. בינואר 2006 התפטרו מהכנסת חברי כנסת שהצטרפו לקדימה, זאת בשל רצונם להתמנות לחברי כנסת מטעם קדימה לאחר הבחירות, מה שהיה נמנע מהם אילו היו ממשיכים לכהן כחברי הכנסת עד לתום כהונתה. הדבר הוביל לגל התפטרויות מרשימת העבודה-מימד, כשהאחרונה להיכנס לכנסת הייתה מספר 32 ברשימה, נטע דוברין – 13 מקומות ברשימה לאחר המקום ה-19, האחרון שנבחר לאותה הכנסת מטעם העבודה-מימד.
ב-18 בדצמבר 2005 לקה שרון באירוע מוחי קל. בעקבות זאת היה אמור לעבור צנתור לב ונטל תרופות מדללות דם. ערב הצנתור, ב-4 בינואר 2006, עבר אירוע מוחי שני, הפעם חמור, בשל דימום מוחי שחייב, עקב נבצרותו, את העברת סמכויותיו כראש הממשלה לממלא מקומו, אהוד אולמרט. לאחר טיפול החירום שניתן לשרון, הוא שקע בתרדמת, ונמשך אשפוזו בבית החולים הדסה עין כרם. לאחר 100 ימים הפך אולמרט לראש הממשלה בפועל.
ב-14 בינואר התפטרו שרי הליכוד מהממשלה.
אירועים מרכזיים > אירועים נוספים

בוועדת החוקה, חוק ומשפט נערכו דיונים רבים על כינונה של חוקה בהסכמה.
בתקופת כהונת הכנסת מינה יו"ר הכנסת, ראובן ריבלין, ועדת בחירה המיוחדת לבחירת הגוף המשדר הזמני של ערוץ הכנסת החדש. הוועדה בחרה בהצעתה של חברת החדשות של ערוץ 2 להפעלת ערוץ הכנסת. עם פתיחת מושב החורף בשנת 2004 החל ערוץ הכנסת לשדר 24 שעות ביממה.
מורשת ותדמית ציבורית

הכנסת השש עשרה הייתה הכנסת בעלת התדמית הירודה ביותר מאז כינונה של הכנסת הראשונה, וזאת עקב חקירות המשטרה הרבות שהתנהלו נגד חברי הכנסת והתיקים הפליליים שנפתחו להם.
ב-18 במאי 2003 הזמין יושב-ראש הכנסת, ראובן ריבלין, משטרה לבניין הכנסת בעקבות עדותו של חבר הכנסת יעקב ליצמן, כי ראה חבר כנסת מצביע במקומה של חברת הכנסת ענבל גבריאלי, שלא נכחה בהצבעה. ליצמן סירב להגיש תלונה במשטרה או לוועדת האתיקה, ואף לגלות במי מדובר, אך עד מהרה נפוצו שמועות שמדובר ביותר מחבר כנסת אחד שהצביע בשמו של חבר כנסת אחר. בסופה של הפרשה הורשעו חברי הכנסת יחיאל חזן ומיכאל גורלובסקי בעבירות זיוף בכוונה לקבל דבר בנסיבות מחמירות, במרמה ובהפרת אמונים. בעקבות הפרשה הוקמה ומונתה, ב-24 באוגוסט 2003, הוועדה להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת על ידי יושב ראש הכנסת רובי ריבלין. על הוועדה הוטל לבחון באופן יסודי את כללי האתיקה של חברי הכנסת, ולהציע קובץ חדש של כללי אתיקה.
דבר נוסף שעורר ביקורת ציבורית, הוא ריבוי השרים וסגני השרים בממשלה, וכן חילופי תפקידים בתדירות גבוהה. כשליש מחברי הכנסת כיהנו כשרים וסגני שרים, דבר שהביא את ראש הממשלה הבא, אהוד אולמרט, להבטיח כי בממשלתו לא יכהנו סגני שרים, הבטחה בה לא עמד.
חוקים משמעותיים

חוק מאבק בארגוני פשיעה, התשס״ג–2003
חוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה) – החוק שלל הענקה אוטומטית של אזרחות או תושבות בישראל לבני זוג של אזרחים ישראלים, שהם תושבי יהודה והשומרון או רצועת עזה.
חוק אנשי צבא דרום לבנון ומשפחותיהם – הסדיר את מעמדם של אנשי צבא דרום לבנון (צד"ל) ובני משפחותיהם שעברו להתגורר בישראל.
חוק החולה הנוטה למות – חוק שמטרתו להסדיר את זכויותיו של החולה הנוטה למות בישראל, כולל הזכות לדרוש טיפול רפואי, להימנע מקבלת טיפול רפואי או להפסיק מתן טיפול רפואי אשר כבר החל. החוק נודע כחוק שהתיר המתת חסד בישראל.
חוק הקרינה הבלתי מייננת – החוק הסדיר את הפיקוח על מקורות הקרינה הבלתי מייננת בישראל.
חוק יישום תוכנית ההתנתקות – הידוע בכינוי חוק פינוי-פיצוי. נחקק בעקבות החלטת ראש הממשלה אריאל שרון על תוכנית ההתנתקות, ונועד לאפשר את ביצועה באופן חוקי.
חוק הגנה על הציבור מפני ביצוע עבירות מין – מטרתו "להגן על הציבור מפני ביצוע עבירות מין על ידי ביצוע הערכת מסוכנות לגבי עברייני מין בשלבים השונים של ההליך המשפטי, וכן ביצוע פיקוח, מעקב ושיקום מונע לעבריינים, כאמור, והכל לשם מניעת ביצוע עבירות מין חוזרות" (סעיף 1 לחוק).
חוק שידורי טלוויזיה מהכנסת – מטרתו של חוק זה להסדיר שידורי טלוויזיה מן הכנסת והפצתם לציבור הרחב יחד עם משדרים אחרים בעלי עניין ציבורי, כדי לאפשר נגישות לדיוני הכנסת ולעבודתה, לטפח מודעות אזרחית ולחזק את ערכי הדמוקרטיה.
חוק הבחירות לכנסת (תיקון מס' 51) – העלאת אחוז החסימה לשני אחוזים.
חוק להנצחת זכרו של רחבעם זאבי.
חוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם (תיקון מס' 33) – עד יולי 2005 הייתה החסינות אוטומטית ומוענקת גם מבלי שהח"כ יבקשה, ואילו הסרתה דרשה החלטת ועדת הכנסת והחלטת המליאה בהצבעה חשאית. בג"ץ קבע שרק הערכה של חברי הכנסת שהיועץ המשפטי לממשלה נהג שלא בתום לב בהגשת כתב האישום יכולה להצדיק אי-הסרת חסינות. החוק החדש הרחיב את העילות לחסינות מצד אחד, ומצד שני מנע את הענקתה האוטומטית. החוק קבע כי ניתן להעמיד חבר הכנסת לדין לאחר סיום כהונתו, ללא צורך בהסרת חסינותו.
חוק נכסים של נספי השואה (השבה ליורשים והקדשה למטרות סיוע והנצחה).
חוק תובענות ייצוגיות, תשס"ו-2006.