stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערות קיזיל
מערות, ציורי קיר ואדריכלות > מאפיינים כלליים

מאפיין בולט של ציורי הקיר בקיזיל הוא השימוש הנרחב בפיגמנטים כחולים, כולל הפיגמנט אולטראמרין היקר שמקורו בלפיס לזולי מאפגניסטן. בסיווג אמנות האזור על ידי ארנסט ולדשמידט, ישנן שלוש תקופות ברורות: ציורי הקיר מהשלב הראשון מאופיינים בשימוש בפיגמנטים אדמדמים, בעוד אלו מהשלב השני השתמשו בפיגמנטים כחלחלים בשפע. הציורים המוקדמים יותר משקפים יותר השפעות יווניות-הודיות (אנ') או גנדאהריות, בעוד שאלו מהשלב השני מראים השפעות איראניות (סאסניות). נראה שבמערות מאוחרות יותר יש פחות אגדות או סיפורי ג'טאקה, שהוחלפו בעיצובים החוזרים על עצמם של מספר רב של בודהות קטנות (מה שנקרא מוטיב אלף הבודהות), או בודהות יושבות עם הילות. הציורים של שני השלבים הראשונים הראו חוסר באלמנטים סיניים. השלב האחרון, התקופה הטורקית-סינית, ניכר בעיקר באזור טורפאן (אנ'), אך בקיזיל רק שתי מערות הראו השפעה סינית של שושלת טאנג.
מאפיין נוסף של ציורי הקיר של קיזיל הוא החלוקה לגושים בצורת יהלום בתקרות הקמרון של החדר הראשי של מערות רבות. סצנות בודהיסטיות מתוארות בתוך צורות יהלומים אלו בשכבות רבות זו על גבי זו כדי להראות את הרצפים הסיפוריים של הסצנות.
מערות, ציורי קיר ואדריכלות > מאפיינים כלליים > הפיגמנטים בציורים

הפיגמנטים בציורים של מערות קיזיל נותחו על ידי אנליזה של עקיפה של קרני רנטגן. האדומים הם בעיקר עופרת בגוונים של שני ואדום, שהיום הם דהויים מאוד, ואוכרה אדומה. פיגמנטים כחולים הם מלפיס לזולי. פיגמנטים ירוקים הם מינרלים של נחושת הידרוקסית כלורית כגון אטקמיט (אנ'). פיגמנטים חומים-שחורים הם תחמוצת העופרת (PBO2), המתקבלים מהתחמצנות של עופרת אדומה. פיגמנטים לבנים התקבלו בעיקר מגבס.
מערות, ציורי קיר ואדריכלות > מאפיינים כלליים > תקופות סגנון

סיווג רחב של סגנונות, שנוסח על ידי לה קוק וולדשמידט בשנת 1933, התקבל באופן כללי.
הסגנון הראשון נקרא "סגנון הודו-איראני I", והוא מכסה את כל המערות המוקדמות בציורים עדינים בגוון על גוון, תוך שימוש בצבעים חומים, כתומים וירוקים. השם "הודו-איראני" מציין בגדול את ההשפעה האמנותית מהודו, בשילוב אלמנטים של אמנות איראנית, שהובילה את יצירת ציורי המערות הראשונים בקיזיל. המערות המייצגות העיקריות של סגנון זה הן "מערת ההיפוקמפי" (מערה 118), "מערת הציירים" (מערה 207), "מערת הטווס" (מערה 76), "המערה המצוירת יתר על המידה" (מערה 117), "מערת הפסלים" (מערה 77), ו"מערת יורדי הים" (מערה 112). הקבוצה הקטנה של מערת המטמון (מערות 83, 84) נחשבת כבת אותה תקופה, אך בסגנון מעט אישי, המכונה לעיתים "סגנון מיוחד" (Sonderstil). הסגנון הראשון נמצא רק במערות קיזיל, מלבד מערה אחת במערות קומטורה (אנ') הסמוכות: "המערה עם הכיפה".
הסגנון השני נקרא "סגנון הודו-איראני II", ומכסה את רוב המערות האחרות של קיזיל, המשתמשות בצבעים מנוגדים מאוד ובקווים עזים, תוך שימוש בצבעים חומים, כתומים וירוקים ובעיקר כחול לפיס-לזולי חי. השם "הודו-איראני" מציין שוב את ההשפעה האמנותית מהודו, בשילוב עם השפעות חשובות ממרכז אסיה ומהעולם האיראני. סגנון זה מחולק עוד יותר לשלוש תקופות רחבות.
לבסוף, סגנון אויגורי-סיני שלישי מופיע רק בשתי מערות בקיזיל.
סגנון הודו-איראני ראשון: ציורים "כתומים וירוקים" עדינים

ממלכת קוצ'ה (אנ'), נווה המדבר המאוכלס ביותר באגן טארים, הייתה ממוקמת בעמדה אסטרטגית על דרך המשי הצפונית, שהביאה לה שגשוג, והפכה אותה למרכז עשיר של מסחר ותרבות. קוצ'ה הייתה חלק מכלכלת דרך המשי, והייתה בקשר עם שאר מרכז אסיה, כולל סוגדיאנה ובאקטריה, וכך גם עם תרבויות הודו, איראן ואזורי החוף של סין. ידועים מבקרים מוקדמים, כגון מאס טיטיאנוס (אנ'). מאז המאה ה-2 לספירה, בחסות שושלת האן ואימפריית קושאן, עברו מספר רב של מיסיונרים בודהיסטים גדולים באגן טארים בדרכם לסין, כמו הפרתי אן שה-גאו (אנ'), הנזיר לוקאקסמה (אנ'), בן לעם היואזה (אנ') וג'ה צ'יין (אנ'), או ההודי ג'ו שואו-פו (竺朔佛). התרבות פרחה, וכתבי הסנסקריט ההודיים תורגמו על ידי הנזיר והמתרגם בן קוצ'ה קומראג'יווה (אנ') (344–413 לספירה), בעצמו בנו של מאמין בודהיסטי מקשמיר ונסיכה מקוצ'ה, אחותו של המלך.
הסגנון הראשון, המכונה לעיתים "סגנון הודו-איראני ראשון" לציון השפעות מהודו ומרכז אסיה, מכסה תקופה שבין 300 ל-500 לספירה, ומאופיין בנושאים גנדהארים וגוונים כתומים וירוקים, בהשפעה חזקה של הודו: רקדניות ומוזיקאיות הן לעיתים קרובות עירומות או עירומות למחצה עם חזה מלא. אמנות הציורים הללו מעודנת למדי, ומהווה את התקופה ה"קלאסית" של אמנות קיזיל: הגוונים עדינים, הקווים עדינים ואלגנטיים, הצבעים מתמזגים בהדרגה כדי לתת תחושה של מרקם ונפח. הציורים של באמיאן בצפון אפגניסטן נחשבים בדרך כלל כמקור האמנות של מערות קיזיל. לקראת סוף התקופה, השפעתה של אמנות גנדהארה נחשבת כתוצאה מהאיחוד הפוליטי של האזור בין באקטריה לקוצ'ה תחת ההפתאליטים (אנ'), שנמשך בין 480 ל-560 לספירה, או כמה עשורים לאחר מכן.
סגנון הודו-איראני ראשון: ציורים "כתומים וירוקים" עדינים > תקופה 1: סגנון מוקדם "קלאסי" (בערך 300–400 לספירה)

הציורים המוקדמים ביותר בקיזיל שייכים לשלב ה"קלאסי". הסגנון שלהם מאוד אלגנטי ו"ציורי", עם הצללה מתוחכמת של הגופים להבעת נפח פיסולי. הקווים מעודנים ועדינים, הצבעים משתלבים ברכות. סגנון זה הוא גם הודי אופייני, וייתכן שהוא קשור לגנדהארה או לקשמיר. סגנון מוקדם זה מודגם ב"מערת ההיפוקמפי" (מערה 118), ועשוי להוות אסכולה ייחודית. זה מנוגד לסגנון של השלב הבא, כפי שניתן לראות בלוחות בחדר הפנימי של "מערת הפסלים", כמו "ננדה הבוקר", שהוא הרבה יותר נועז, תוך שימוש בצבעים עזים (אבל עדיין חומים, ירוקים וכתומים בלבד), קווים עבים יותר ודפוסים פשוטים יותר.
סגנון הודו-איראני ראשון: ציורים "כתומים וירוקים" עדינים > תקופה 1: סגנון מוקדם "קלאסי" (בערך 300–400 לספירה) > ציורים מוקדמים

כתובות מוקדמות בטוכארית, שפה הודו-אירופית המשתמשת בנגזרת של הכתב הבראהמי ההודי משמשת במספר ציורים מוקדמים על לוחות, כפי שנמצאו ב"המערה מעל למערה שתקרתה מקושטת בשקעים" (מערה 171)", או ב"מערת הגומחה" (מערה 27).
קיזיל תקופה ראשונה 300–395 לספירה
קיזיל תקופה ראשונה 300–395 לספירה (פרט של מאמין)
קיזיל תקופה ראשונה 300–395 לספירה. כתובת טוכארית: "הבודהה צויר בידי רטנה (...)".
סגנון הודו-איראני ראשון: ציורים "כתומים וירוקים" עדינים > תקופה 1: סגנון מוקדם "קלאסי" (בערך 300–400 לספירה) > המערות המצוירות המוקדמות ביותר

מערת היפוקמפי
(מערה 118, 300–350 לספירה)
שחזור של המבנה והפריסה הדקורטיבית הידועה של החדר הראשי. זהו חדר מלבני עם תקרה מקומרת רוחבית. דמויות קטנות של מאמינים מקוצ'ה (בגובה של כ-40 ס"מ) מופיעות לצד ארבע הפינות של ציור הקיר של הקיר האחורי.
מערת ההיפוקמפי, בתוך העמק המרכזי
תוכנית הפרוזדור והתא הראשי
"באתרו"
המוזיאון האתנולוגי (ברלין)
תורמים אצילים או אמידים מקוצ'ה, לובשים טוניקות קצרות ומגפיים קצרים, ואחד חמוש בפגיון. פינות ימין למטה וימין למעלה לצד ציור הקיר של הקיר האחורי.
על פי הכרוניקות הסיניות של שושלת ג'ין (265–420 לספירה), כבר היו בקוצ'ה אלף סטופות ומקדשים בודהיסטיים במאה ה-3 לספירה.
המערות המצוירות הקדומות ביותר בקיזיל נחשבות "מערת ההיפוקמפי" (מערה 118) ו"מערות האוצר" C ו-B (מערות 83 ו-84 בהתאמה). מערה 118, אולי המוקדמת מבין השלוש, נמצאת עמוק בתוך העמק המרכזי. מערות 83 ו-84 ממוקמות בכניסה של אותו עמק. למערות הללו יש מבנה אדריכלי פשוט, יחד עם ציורים בסגנון ברור, המשקפים השפעות הודיות. תורמים טוכארים אצילים או עשירים מקוצ'ה, לובשים טוניקות, מופיעים לפעמים כורעים לצד ציורי סגידה.
סגנון הודו-איראני ראשון: ציורים "כתומים וירוקים" עדינים > תקופה 1: סגנון מוקדם "קלאסי" (בערך 300–400 לספירה) > המערות המצוירות המוקדמות ביותר > "מערת המטמון C" (מערה 83, 300–350 לספירה)

"מערות המטמון" (מערה 83, מערה 84)
(300–350 לספירה)
מערות 82–85, בפתח העמק המרכזי.
מערות 82, 83, 84, 85. ציורי קיר נראים במקומם על הקיר האחורי של מערות 83 ו-84, לפני שהוסרו על ידי גרינוודל.
תוכנית מערות המטמון E, D (מערה 82), C (מערה 83), B (מערה 84) ו-A (מערה 85)
מערה 83 (מערת המטמון C)היא חלק מהקבוצה הדחוסה של ארבע "מערות המטמון" (82, 83, 84, 85) הממוקמות בכניסה לעמק המרכזי. זוהי מערה ריבועית קטנה יחסית (3.6‏x‏3.6 מטר), שבאמצעה בימה, כנראה לפסל או סטופה. כאן התקרה קרסה, אבל כנראה יצרה כיפה.
בקיר האחורי הייתה סצנה השתמרה היטב של סיפור ג'טאקה, אגדת רודראיאנה מהדיוואוואדנה (אנ'), כשהמלך רודראיאנה מתבונן בריקוד של המלכה שלו צ'נדראפראבהה, הנראית עירומה למעט צעיפים דקים ותכשיטים. במהלך הריקוד הייתה למלך תחושה מוקדמת שאשתו תמות בקרוב, והיא ביקשה להפוך לנזירה בודהיסטית. הסגנון וצורת ההעמדה של הדמויות הם בדרך כלל הודיים, כמו תנוחת הטריבהאנגה (אנ') של הרקדנית, או של האופן שבו המלך יושב. עם זאת, הסרטים המתנפנפים של הנזר שעונד המלך אומצו מהסמלים המלכותיים האיראנים.
במערה זו, מסגרות הציורים, ובמיוחד הרינסאו  של הגפן, מקורן כנראה מהאמנות הרומית (אנ') מהמאה ה-1 לספירה. מערה זו עשויה להיות מעט מוקדמת יותר ממערה 84. ציור הקיר נשלח לברלין על ידי גרינוודל.
ציורים אלה רכים ועדינים: נפחים מוגדרים על ידי הדרגות של גוונים וצבעים, לא על ידי הגבול החד של קו. בסך הכל, "למברשת יש עדיפות על פני השרטוט".
מערת המטמון C עם ציור קיר נראה על הקיר האחורי, נכון ל-1912.
ציור הקיר, "ריקוד הנסיכה צ'נדראפראבהה", עם מסגרות שמקורן כנראה באמנות רומית מהמאה ה-1 לספירה. מערת המטמון C (מערה 83).
מערת המטמון 83, מלווים, עם כותרת קורינתית מעוטרת ברקע (פרט)
סגנון הודו-איראני ראשון: ציורים "כתומים וירוקים" עדינים > תקופה 1: סגנון מוקדם "קלאסי" (בערך 300–400 לספירה) > המערות המצוירות המוקדמות ביותר > "מערת המטמון B" (מערה 84, 300–350 לספירה)

מערה 84 (מערת המטמון B)הייתה מערה ריבועית, כנראה עם תקרת כיפה (4‏x‏4 מטר, גם כאן התקרה קרסה), המדגימה מבנה מערה מוקדם יותר ופשוט יותר בקיזיל, המוכר גם מבאמיאן (מערה 24). מקור הציורים במערה 84 נראה הודי, כנראה מקשמיר. הם מראים קבוצות של אנשים עומדים סביב דמויות של הבודהה, שהוא יושב או עומד. עומק ההעמדה רדוד למדי, הדמויות חינניות עם פלג גוף עליון מעוקל. הפנים עגולים ושמנמנים. מרלין ריי מציעה תאריך של המחצית הראשונה של המאה ה-4 עבור מערה 84. כל הציורים נשלחו לברלין על ידי גרינוודל.
שתי מערות אלו צמודות למערה 82, ויהארה לא מקושטת שתוארכה גם היא ל-300–350 לספירה, ולמערה 85, מערה קטנה הרוסה.
מערת המטמון B (מערה 84), עם ציורי קיר הנראים על הקיר האחורי החל משנת 1912.
מבנה ופריסה דקורטיבית ידועים של מערת המטמון B (מערה 84)
אנשים מסביב לבודהה, מערה 84
מלווה, מערה 84
סגנון הודו-איראני ראשון: ציורים "כתומים וירוקים" עדינים > תקופה 1: סגנון מוקדם "קלאסי" (בערך 300–400 לספירה) > "מערת יורדי הים" (מערה 212, בערך 400 לספירה)

"מערת יורדי הים" (מערה 212)
400 לספירה בקירוב
תוכנית המערה, פריסה אורכית נדירה
נזיר במדיטציה עם גולגולת
חלק מהאפריז מעשה ידי "הצייר מרומא" רומאקמה לאורך גבול ציור הקיר.
"מערת יורדי הים" (Höhle der Seereise) מתוארכת על ידי מרלין ריי לתחילת המאה ה-5 לספירה, בהתבסס על ניתוח סגנוני. תאריכי פחמן מאוחרים משמעותית מכך, בסביבות 561–637 לספירה. המערה הכילה רצפים סיפוריים ארוכים על דרכים שונות להארה. רוב הלוחות נמצאים כעת במוזיאון בדאהלם (ברלין). תוכנם של הציורים ב"מערת יורדי הים" נגזר בבירור מאבות טיפוס גנדהארים.
צייר בשם "רומאקמה" (, "האחד מרומא") מופיע בכתובת סנסקריט במערה. בכתובת, המשורבטת בצד ימין של ציור הקיר, כתוב:
לאחר ביצוע הציור הזה, זה שהגיע מרומאקמה (סוריה), הצייר מניבהאדרה, עשה את המעגלים האלה למטה
לפי גרינוודל, "העיגולים (מנדאלאני) ללא ספק מתייחסים לקצוות העשויים מעלווה וגולגולות אנושיות", כלומר הגבול הקלאסי של עלי אקנתוס וגולגולות בודהיסטיות שצוירו לאורך הגבול התחתון של ציור הקיר.
המילה רומאקמה, או רומאקאם מופיעה בציורי קיזיל וכן במסמך הטיבטי המאוחר יותר, וחושבים שהיא מתייחסת לצייר שהגיע מהאימפריה הרומית או מהאימפריה הביזנטית.
מערת יורדי הים. גבול קלאסי של עלי אקנתוס וגולגולות בודהיסטיות היה מצויר לאורך הקצה התחתון של ציור הקיר, במערה 212 שבה פעל "רומאקמה".
סגנון הודו-איראני ראשון: ציורים "כתומים וירוקים" עדינים > תקופה 2: "אסכולה חדשה" בסגנון נועז יותר (בערך 400–500 לספירה)

בעקבות הסגנון ה"קלאסי" הקדום ביותר של הציורים בקיזיל, שהיה אלגנטי ו"ציורי" במיוחד, עם הצללה מתוחכמת של הגופים להבעת נפח פיסולי, מופיעה אסכולה חדשה עם "מערת הפסלים", עם יצירות כגון כמו "ננדה הבוקר", שהוא הרבה יותר נועז, משתמש בצבעים עזים (אך עדיין מוגבל לחומים, ירוקים וכתומים), קווים עבים יותר ודפוסים פשוטים יותר, קצת כמו "רישומים צבעוניים". סבורים כי סגנון זה נגזר ממפגש ההשפעות ההלניסטיות, האיראניות וההודיות תחת הקושאנים, ומרכז יצירתו העיקרי היה בבאמיאן, שהפך ל"מעין מנזר אב להתיישבות נזירים במרכז אסיה".
התפתחות זו בסגנון מלווה בשינוי בנושאים המרכזיים המתוארים. בתקופה הקלאסית סיפור חייו של הבודהה וסיפורי ג'טאקה רבים תפסו את מרכז הבמה. כעת הביטוי העיקרי הוא על דרשות הבודהה, המכסות בדרך כלל את קירות החדר הפנימי הראשי, יחד עם המראה של מסדרונות צדדיים ואחוריים שבהם מצוירים אירועי מותו של הבודהה, הפרינירוואנה (אנ').
מרלין ריי מייחסת את הווריאציות הפתאומיות של סגנונות בקיזיל, ללא הרבה סימנים לאבולוציה פנימית (במיוחד בשלבים המוקדמים), להגעתן הפתאומית של קבוצות חדשות של אמנים מאזורים אחרים, המביאים ניבים וטכניקות אמנותיות משלהם. תקופה זו מאופיינת גם בהופעתם של דיוקנאות עצמיים של ציירים בטוניקות ארוכות ובמגפיים גבוהים חמושים בפגיונות קצרים, כמו הצייר של מערת הפסלים או מספר הציירים של "מערת הציירים", עם לעיתים קרובות תוויות הזיהוי שלהם בסנסקריט. סגנון הלבוש וסוגם של ציירים אלה תוארו לעיתים קרובות כסאסאניים, אך כיום הם נחשבים כהפתאליטים (אנ') למדי, בשל הדמיון עם דמויות ההפתאליטים בדילברג'ין טפה (אנ'), בלאליק טפה (אנ') או באמיאן, ומכיוון שההפתאליטים שלטו באגן טארים במשך כמעט מאה שנה בערך בתקופה זו.
סגנון הודו-איראני ראשון: ציורים "כתומים וירוקים" עדינים > תקופה 2: "אסכולה חדשה" בסגנון נועז יותר (בערך 400–500 לספירה) > מערה 60: "המערה הגדולה ביותר"

מערה 60, המכונה גם "המערה הגדולה ביותר", היא מערה שהורחבה על פני מספר תקופות, ועדיין הכילה כמה ציורים השייכים לסגנון המעודן של התקופה הראשונה הקלאסית, בעוד שרוב הציורים הם מהתקופה השנייה המאוחרת. המערה ידועה בדיוקן שלה של תורמים מלכותיים, מלווה באופן אופייני בתווית בכתב בראהמי. זהו המקרה האפשרי היחיד הידוע של דיוקן של תורמים מלכותיים בציור בסגנון הראשון, בעוד שהם מתרחשים לעיתים קרובות מאוד במהלך התקופה השנייה. סגנון הציור דומה מאוד לזה שנראה ב"מערת הציירים" (מערה 207). התסרוקת של התורם הגבר דומה למדי לזו של הצייר המפורסם ב"מערת הציירים".
המערה יוצאת דופן גם בנוכחותם של ברווזים בסגנון סאסאני במסגרות עגולות, מוטיב ידוע שהתפשט במרכז אסיה, ומוכר מלבושו של שגריר מרכז אסיה מציורי הקיר של אפרסיאב (אנ') של סמרקנד. מוטיב זה צויר כנראה מאוחר מהדיוקנאות של התורמים המלכותיים.
"המערה הגדולה ביותר", מערה 60
הפאנל בסגנון ראשון, עם תורמים מלכותיים ותווית בכתב בראהמי.
פרט של התורם המלכותי בעל תסרוקת דומה לזו של הצייר הראשי במערת הציירים.
מוטיב סאסאני של ציפורים בתוך מעגל מוקף פנינים, ציור כנראה מאוחר יותר.
סגנון הודו-איראני שני: ציורי קונטרסט עמוק של "כחול וירוק"

"הסגנון ההודו-איראני השני" התפתח תוך כדי כמה שלבי ביניים, המבטאים השפעה מתמשכת מהודו, בשילוב עם השפעה ממזרח איראן, שנכבשה באותה תקופה על ידי האימפריה הסאסאנית וההפתאליטים, עם אלמנטים תרבותיים חזקים מסוגדיאנה. ההפתאליטים איבדו כוח פוליטי בסביבות שנת 550 לספירה לאחר שהובסו על ידי הסאסאנים והטורקים המערביים (אנ'), אך הם נותרו משפיעים במשך זמן רב, לאחר שהתפצלו לנסיכויות עצמאיות למחצה. סוגדיאנה, במרכזה של דרך המשי החדשה בין סין לאימפריה הסאסאנית והאימפריה הביזנטית שגשגה מאוד באותה תקופה.
סגנון הודו-איראני שני: ציורי קונטרסט עמוק של "כחול וירוק" > אלמנטים סגנוניים מרכז-אסייתיים

סגנון זה מאופיין באלמנטים איראניים-סוגדיאנים חזקים שהובאו כנראה דרך סחר סוגדיאני-טוכארי אינטנסיבי במהלך התקופה, שהשפעתו ניכרת במיוחד בקפטנים המרכז-אסייתיים עם עיצובי טקסטיל סוגדיאנים, כמו גם חרבות ארוכות סוגדיאניות של רבות מהדמויות. עיצובים אופייניים אחרים של סוגדיאנה הם בעלי חיים, כגון ברווזים, בתוך מדליוני פנינים. השפעה הודו-איראנית מופיעה גם בדמויות מיתולוגיות, כמו העוף גארודה עם נחשים במקורו, אל הרוח ואיו (אנ'), אל השמש אדיטיה או אל הירח צ'אנדרה (אנ').
השימוש בצבעי "כחול וירוק" בעלי ניגודיות חזקה, המתאפשר הודות לייבוא של פיגמנטים כחולים של לפיס לזולי ממרכז אסיה, ושרטוט קו לקווי מתאר, אופייניים לסגנון זה. סגנון זה, המודגם על ידי מערת המוזיקאים, תוך שימוש בצבעים עזים ובקווים חדים של הקו הנקי כדי לתאר את צורות הגוף, נראה בהשראת האמנות המערבית של המאה ה-4 לספירה, והוא שונה מאוד מהסגנון של מערות קיזיל של התקופה המוקדמת יותר, שלהפך היא מאוד אלגנטית ו"ציורית" עם ניואנסים של צבעים והצללה מתוחכמת של הגוף כדי להביע נפח פיסולי, ואשר מצביע כנראה על שורשים אמנותיים שונים. עדיין לא נראית בציורים הללו שום השפעה מזרח-אסייתית.
מדליונים בסגנון סאסאני במערה 60, מערות קיזיל.
ציפור דו-ראשית ג'יוואג'יוואקה, בסגנון כחול-ירוק. מערת קיזיל 38.
אל השמש אדיטיה על המרכבה שלו, מערה 171
מערה 38, סמל ירח
סגנון הודו-איראני שני: ציורי קונטרסט עמוק של "כחול וירוק" > תקופה 1: סגנון מעבר ראשוני

התקופה הראשונה מורכבת ממרווח קצר של סגנון מעבר, שבו הציורים נשארים עדינים ומגוונים למדי, אך החלו להופיע פיגמנטים כחולים. "מערת השטן C" (מערה 198) ו"מערת השטן A" (מערה 199), כמו גם "המערה עם המדרגות" (מערה 110) ולעיתים "מערת הכיפה האדומה" (מערה 67) נחשבות כמייצגות את התקופה הראשונה של הסגנון החדש.
סצנת לונטה, מערה 198.
ציור קיר, מערה 198
נזירים ומאמינים, מערה 199
ציורי קיר עם נסיכים, מערה 199
המאמין (מימין) מציע מנחה לבודהה, מערה 110
סגנון הודו-איראני שני: ציורי קונטרסט עמוק של "כחול וירוק" > תקופה 2: תקופה סגנונית עיקרית > "מערת המוזיקאים" (מערה 38)

"מערת המוזיקאים" (מערה 38)
מערת המוזיקאים (38) ומערות שכנות.
תוכנית
פריסה טיפוסית של מערת "עמוד מרכזי", עם ציירים בעבודה
המוזיקאים שהמערה על שמם, וג'יוואג'יווקה הציפור הדו-ראשית, מעל ציורי הקיר של האולם המרכזי.
לדברי מרלין ריי "מערת המוזיקאים" היא כנראה הקדומה ביותר במערות "העמוד המרכזי" בקיזיל, היא מתוארכת לאמצע המאה ה-4 לספירה, וגם האיקונוגרפיה שלה היא מהמוקדמות ביותר. בדיקת פחמן על ידי סו באי הניבה תאריכים שנעו בין 310 +/-80 לספירה ל-350 +/-60 לספירה (כלומר טווח מרבי של 230–410 לספירה). חְווֹ ווָאנְג ייחסו את המערה לתקופה השנייה, והעניקו לה תאריך מאמצע המאה הרביעית עד סוף המאה החמישית (בערך 350–499 לספירה). התיארוך הגרמני המסורתי העריך את המערה מתקופת 600–650 לספירה, והציג אותה כדוגמה ל"סגנון הכחול-ירוק" המאוחר יותר, שנאמר שהגיע כרונולוגית אחרי קבוצת "הסגנון הכתום-ירוק".
מה שמכונה "העמוד המרכזי" המופיע בתוכנית אינו למעשה עמוד, אלא רק הסלע בגב המערה, שלתוכו חצבו מסדרון עגול המאפשר הקפה דתית. ישנה גומחה ב"עמוד המרכזי" שנועדה לשכן פסל של הבודהה, ועוד שתי גומחות בכל צד של הכניסה הראשית, וגומחות במסדרון האחורי. הגומחה המרכזית תיארה כנראה את הבודהה במדיטציה במערת אינדראסלה, עם עיטור רקע של הר, נושא מרכזי שחוזר על עצמו בקיזיל. מאיטריה, הבודהה של העתיד, בגן עדן של טושיטה, מופיע בציור קיר יפהפה מעל דלת היציאה. מבחינה מבנית, המערה נותרה פשוטה יחסית, מכיוון שאין לה חדר כניסה או פרוזדור.
סגנון הציורים נגזר מאמנות גנדהארה וקשמיר, אמנות מתורה (אנ') ואמנות גופטה (אנ') מוקדמת, עם השפעות בולטות מהאמנות הרומית ומהאמנות של תדמור. ידוע שקומראג'יווה (אנ') נסע הלוך ושוב בין קוצ'ה לקשמיר בתקופה זו, וייתכן שהוא היה גורם, בין רבים אחרים, בהעברת אמנות זו. אב הטיפוס המבני של המערה עשוי להיות קארה טפה בבאקטריה. המשטחים השטוחים והמתוחמים היטב של הציורים מזכירים את הטכניקה הרומית של אופוס סקטילה, ששגשגה בסביבות 331–359 לספירה.
"מלך הצבים הרחום" מתוך סיפורי הג'טאקה הבודהיסטיים. מוזיאון הארמיטאז', סנקט פטרבורג.
הכניסה למערה 38
תקרה, צולם בשנת 1907 על ידי שארל נואט
מאיטריה, הבודהה של העתיד, בגן עדן של טושיטה, מעל דלת היציאה.
סצנה של פרינירוואנה, על הקיר האחורי של המסדרון האחורי.
לוחם לבוש בשריון, תקרת מערה 38
סוחר מבצע הקדשה לבודהה, מערה 38.
סצנה מסיפורי הג'טאקה על התקרה: סאבו מוביל את דרכם של הסוחרים, מערת קיזיל 38 "מערת המוזיקאים"
סגנון הודו-איראני שני: ציורי קונטרסט עמוק של "כחול וירוק" > תקופה 2: תקופה סגנונית עיקרית > מערה 14: סוחרים ממרכז אסיה

מערה 14, חדר קטן וכמעט ריבועי עם תקרה מקומרת (2.17‏x‏2.17 מטר), נחשבת מאוחרת מ"מערת המוזיקאים", ועל פי מרלין ריי מתוארכת מסוף המאה ה-4 לספירה לתחילת המאה ה-5 לספירה, 400 לערך. למערה יש עיצובים רבים המראים סוחרים ממרכז אסיה נתקלים בסכנות שונות בדרכם, כגון אובדן דרך בחושך, והצלה על ידי מלך הדרקון מאבי. מערה 14 נחשבת לסמן היסטורי חשוב לסגנונות הלבוש או לסוגי השריון שלבשו חלק מהדמויות.
קיזיל, איש בשריון, מערה 14 "סיפורו של הסוס החכם שמקריב את עצמו למען המלך".
מאבי, המלך-הדרקון מציל את הסוחרים, מערה 14
אל על פיל, מערה 14
תקרת מערה 14, סוחרים דוהרים בחושך (למטה), בין קטעים הרומזים לסיפורי הג'טאקה.
סגנון הודו-איראני שני: ציורי קונטרסט עמוק של "כחול וירוק" > תקופה 2: תקופה סגנונית עיקרית > מערה 17: מלוכה טוכארית (בערך 500 לספירה)

מערה 17("מערת קמרון הבודהיסטווה") היא מערת "עמוד מרכזי" גדולה הממוקמת בסמוך למערה 14, וגבוה על הסלע מימין למערה 8. זו הייתה כנראה המערה המרכזית של קבוצת המערות מ-14 עד 19, הכוללת גם כמה מגורים או ויהארות לא מקושטים, והוקדשה לפעילות דתית. סוּ בָּאי מתארך את מערה 17 לשלב השני (395–465 לספירה -+65), יחד עם מערה 14. חְווֹ ווָאנְג מתארכים אותה לשנת 465 +-65 לספירה. מרלין ריי מתארכת את מערה 17 ל-500 בקירוב, בהתבסס על שיקולים סגנוניים. זוהי מערת "עמוד מרכזי", עם חדר פנימי ריבועי קטן, צבעוני מאוד (3.80‏x‏3.90 מטר) עם תקרת קמרון, עמוד מרכזי עם שני מסדרונות צדדיים וחדר אחורי. מערות אלו היו אולי קפלות קטנות לוויהארות הסמוכות.
במערה 17 בפאנל השמאלי התחתון של קיר הכניסה, מופיעה משפחה מלכותית, הכוללת מלך, מלכה ושני נסיכים צעירים. הם מלווים על ידי נזירים, וגברים בקפטן. התבליט נמצא כעת מוזיאון הארמיטאז'. המלך עונד כתר והילה משולשת, עם סרטים מלכותיים מסוג סאסאני. הוא לובש קפטן לבן ארוך מעוטר בעיצובי יהלומים קטנים, ויש לו מגפיים ארוכים. ידו הימנית נמצאת מול חזהו, אוחזת במנורת קטורת, והוא מחזיק חרב אקינקס ותיק אדום ביד שמאל. הקצה של חרב אביר ארוך נראה מאחורי המגף הראשון.[163] ניתן לזהות את המלך כמלך טוכארי של קוצ'ה. המלכה שלו לובשת גלימה ארוכה, ושני בניו, נסיכים, לובשים קפטן מעוטר ובהירי שיער.
לפי היסטוריון האמנות בנג'מין רולנד, הדיוקנאות בקיזיל מראים "שהטוכארים היו אירופאים ולא מונגולים במראה, עם עור פנים בהיר, עיניים כחולות ושיער בלונדיני או אדמדם, ולתלבושות של האבירים וגברותיהם יש רמיזות עיקשות של עידן האבירות של המערב". הסינים כינו את מלכי קוצ'ה על ידי הוספת הקידומת "白", שמשמעותה "לבן", כנראה מצביעה על עורם הבהיר של תושבי קוצ'ה. הנזיר הסיני שוואנדזאנג בשנת 645 לספירה, ציין כי "הם מתלבשים בבגדים מעוטרים של משי ורקמה".
מערה זו מראה גם סוחרים ממרכז אסיה שנתקלים בסכנות שונות בדרכם, כגון אובדן בדרך חושך, והצלה על ידי המלך-הדרקון מאבי. סיפור נוסף הוא סיפורו של הסוחר הטוב סאב (萨缚), שכדי להראות את הדרך לחבורה של 500 סוחרים שאבדו בחושך, מעלה את זרועותיו שלו באש כדי להשתמש בהן ללפידים, ומצליח להציל אותם. הסיפור מופיע בציורים רבים, שבהם הסוחרים בלבוש מרכז אסיאתי ומלווים בגמלים, ולסאב יש תכונות של בודהיסטווה.
מערה 17 היא מאותה תקופה כמו מערות מוגאו המעוטרות המוקדמות ביותר ליד דונחוואנג (מערות 268, 272 ו-275), אשר נבנו וקושטו על ידי שושלת ליאנג הצפונית (אנ') בין השנים 419 ו-439 לספירה, לפני הפלישה של שושלת וי הצפונית (אנ'). יש ביניהם הרבה מאפיינים סגנוניים משותפים.
תוכנית מערה 17
דרקון דו-ראשי לוכד סוחרים, מערה 17
סאב מוביל את 500 הסוחרים, מערת קיזיל 17.
מלווים למלך, מערה 17, קיזיל
בודהה ואירוקאנה, מסדרון ימני, מערה 17