עדנה מודה
פיתוח > אישיות, עיצוב והשפעות

לדבריו של בירד, הוא חולק מספר מתכונותיה האישיות של עדנה, במיוחד האופן שבו הוא מעדיף להיות מעורב כמעט בכל היבט יצירתי של הפרויקטים שלו, כולל תהליך העלאת סיפור, כתיבתו וצילומיו, והודה שהוא ודמותה של עדנה מפגינים גם רמה גבוהה של ביטחון-עצמי וחוסר פקפוק-עצמי בכל הנוגע לעבודתם. בירד פירטה כי "למיטב ביטחוני, אני מרגיש כמוה... היא משוכנעת לחלוטין שדרכה היא הנכונה, ואם אתה לא מסכים... אתה פשוט טועה!" בירד העיר כי עדנה הייתה אחת מהדמויות הקשות ביותר לעיצוב במהלך העבודה על הסרט. הדמות עברה שינויים דרסטיים במראה החיצוני במהלך תהליך הפיתוח, החל מתיאורה כאישה גבוהה ובעלת עודף משקל, לאישה מבוגרת יותר, ולחלופין, לאישה צעירה ורזה יותר. בהשראת ההשפעה הגדולה שיש למדינות כמו יפן וגרמניה על העולם חרף היותן קטנות יחסית בגודלן, החליט בירד שעדנה תדגים תמה זו על ידי היותה "דמות זעירה ששולטת בחדר כשהיא נכנסת אליו". ביתה, שמבאובזר במיטב הטכנולוגיה המתקדמת בדומה למה שהיא משלבת בתלבושות שהיא יוצרת, תוכנן בכוונה כגדול יותר משמעותית לפי ממדיה, על מנת להדגיש עוד יותר את תמת הדומיננטיות היחסית. קומתה הקטנה של עדנה נוצרה גם בהשראת הזמרת בט מידלר, אותה בירד העריץ. הבמאי נזכר כי הופתע מגובהה של מידלר כשפגש אותה לראשונה "בגלל... שהיא שולטת לחלוטין במסך. וזה פשוט הדהים אותי כמה אישיות הייתה בגוף הקטן הזה." במונחי הנפשה, בירד רצה שהדמויות הסרט ינועו בצורה שונה זו מזו, בעקבותיו נוצרה לעדנה הליכה בטוחה מאוד על מנת לייצג את העובדה שהיא "מעולם לא חוותה ספק בחייה." האנימטורים מצאו את העובדה שבירד דיבב את הדמות בעצמו כמועיל מאוד, מכיוון שלעיתים קרובות הוא היה פועל לפי האופן שבו הדמות פועלת ומתנהגת בעצמה, מה שעזר להם לממש בצורה מדויקת יותר את חזונם עבור עדנה. על פי בירד, עדנה, למרות קומתה הקטנה, היא "גיבורת-העל" היחידה בסרט המסוגלת לגרום לגיבורי-על אחרים להרגיש לא בנוח. בירד תיאר את עדנה כדמות ש"לא מאוימת על ידי גיבורי-על או אף אחד אחר", ומסרבת לקבל את המילה "לא" כשהיא משמשת בניגוד לדעותיה או לאמונותיה.
בירד תיאר את תכונותיה הפיזיות של עדנה כ"חמורות-סבר", וראה בעיני רוחו את הדמות כבעלת משקפיים ותספורת של נער, תוך שמירה על לוק מודרני ואלגנטי בו-זמנית. מוצאה האתני של עדנה נחשב לחצי-גרמני וחצי-יפני; בעוד שהן מאפייניה הפיזיים והן קולה של עדנה מבוססים על אלו של מעצבת התלבושות אדית הד, איתה היא חולקת את משקפיה העגולים הייחודיים ותסרוקת "בוב" השחורה. על פי הערך של הד באקדמיה לאמנויות ומדעים בקולנוע, דמותה של עדנה שואבת השראה הן ממשקפיה הייחודיים של מעצבת התלבושות והן מ"אישיותה הישירה". בירד תיאר את עדנה כשילוב של הד ושל Q, דמות שהופיעה בזיכיון "ג'יימס בונד". הבמאי סירב לאשר השפעה ישירה על הדמות, והתעקש שעדנה "לא מבוססת על אדם ספציפי", ואף הפריך בפומבי טענות לפיהן ביסס את הדמות על הד, זאת על אף שהד ממשיכה להיחשב כהשראתה הלגיטימית והישירה ביותר של הדמות. עם זאת, האנימטור טדי ניוטון, שעיצב יחד עם בירד את עדנה, חשף שהוא ופיקסאר קיבלו השראה מהסרט "Unzipped"‏ (1995), סרט תיעודי המתאר את המשבר בין מעצב האופנה אייזק מזרחי והסטייליסטית פולי אלן מלן. מעריצים העלו השערות רבות לגבי ההשראה האמיתית מאחורי העיצוב והמראה של עדנה, ובירד אף הצהיר כי מעריצים וצופים שונים מציינים בפניו כי הדמות מזכירה להם לפחות 15 סלבריטאים שונים. במאמר עבור "Fashion", תיארה ארין דנלופ את הדמות כ"הכלאה מוגדשת של כל אגדה מתעשיית האופנה שניתן לחשוב עליה". במאמר שדן על מקורות ההשראה לדמותה של עדנה, סטיב דיילי מ"אנטרטיינמנט ויקלי" ציטט את העורכת הראשית של "ווג", אנה וינטור, המעצבת קוקו שאנל והשחקנית לוטה לניה כמקורות השראה פוטנציאליות, תוך שהוא משרטט קווי דמיון בין השימוש של הדמות במשקפיים עם מסגרת גדולה לאדריכל פיליפ ג'ונסון, המפיק רוברט אוונס, סוכנת הכישרונות סוויפטי לזר, מנהל האולפן לו וסרמן, ועורכת האופנה קארי דונובן. מספר מבקרים חשדו שהדמות מבוססת גם על מרי קוואנט ואונה ג'ונס. מתוך הכרה שיש מספר מעצבות אופנה שמרכיבות משקפיים שעליהן יכלה להתבסס עדנה, הודה בירד כי הדמות נוצרה בהשראת הסופרת פטרישיה הייסמית' והשחקנית לינדה האנט, ופירט: "כשאתה מעצב דמות, אתה רק שואל – מי זו?... ניסינו המון דברים וכל הזמן אמרנו 'לא, לא, יותר ככה, אבל אני אוהב את האף על הפנים האלו, ואולי תסרוקת הפייג'בוי (אנ'), אולי המשקפיים צריכים להיות גדולים יותר...' ובסופו של דבר אתה מקבל משהו שמזכיר לך את אדית הד ולינדה האנט."
במהלך העבודה על סרט ההמשך, אחראית ההצללה האמנותית, ברין אימג'יר, החליטה לשלב יותר ממורשתה היפנית של עדנה בשתי תלבושותיה החדשות, בהתבסס על עבודתם של מעצבי התלבושות היפניים ריי קוואקובו, אייקו אישיוקה ושיטוס אייב. אימג'יר קיבלה השראה במיוחד מציטוטה של קוואקובו: "על מנת שמשהו יהיה יפה, זה לא חייב להיות יפה", ובחרה לעצב את תלבושותיה של עדנה כמשהו שמזכיר יותר "פיסול מופשט", בניגוד לצורות לבוש. על מנת לעצב תלבושות לדמות בדיונית שהיא במקרה גם מעצבת, אימג'יר השתמשה בלקחים שלמדה בזמן לימודיה בבית הספר לאמנות, ותיארה את הסגנון של עדנה כ"מאוד לעניין ומאוד ספציפי" תוך שהיא מדמיינת מה הדמות עשויה לחשוב בזמן שהיא מעצבת את בגדיה. במקביל, משימתה הראשונה של אמנית הדמויות, דיאנה מרסיגליזה, הייתה ליצור ליין שלם של בגדים שעוצב על ידי עדנה, שעבורו הוטל עליה "לחשוב כמו עדנה". על אף שבסופו של דבר ליין הבגדים שהושלם לא מופיע בגרסה הסופית של הסרט, מרסיגליזה החשיבה את החוויה כ"מחקר בדמותה (של עדנה), שבמהלכו היא שאבה השראה מהופעתה וממלתחתה של עדנה בסרט הראשון, מהשמלה ועד פנים ביתה". למרות היותה מודעת לכך שעדנה נהנית להיות דרמטית, היא מכירה בכך ש"מעצבי אופנה לא בהכרח מעצבים דברים שהם ילבשו בעצמם, הם מעצבים עבור הדוגמניות שלהם", כלומר, "האסתטיקה שלהם שונה לעיתים קרובות." באופן דומה, אימג'יר הסכימה שמעצבי אופנה כמו קוואקובו, אישיוקה ואייב "תמיד נראו ממש נוחות בניגוד למה שהן יצרו עבור הדוגמניות שלהן", ניגוד שהיא רצתה לשלב בדמות. לאור העובדה שדמותה של עדנה בסרטים מתעבת דוגמניות, מרסיגליזה ראתה בעיני רוחה כי הדמות תעצב את בגדיה ככלי "לחגוג את גיבורי-העל ואת כוחותיהם". בהשראת מעצבת האופנה האיטלקית אלזה סקיאפרלי, יצרה מרסיגליזה עיצובים "קלאסים, מודרני מיד-סנטריים" לתלבושותיה של עדנה, שהיו גם נועזים ודרמטיים כאילו עדנה בעצמה עיצבה אותן, ולאחר מכן סידרה מחדש את העיצובים על מנת להעניק להם מראה סוריאליסטי וספציפי יותר. בעודה מכנה את הדמות "האישה של העכשיו", הסבירה מרסיגליזה שכמו שיאפרלי, עדנה "מקדימה לחלוטין את זמנה" על אף שחיה בשנות ה-50; "היא השתמשה בהרבה אלמנטים סוריאליסטיים, הרבה הפתעות מהנות, וזה היה מאוד מעורר השראה עבורי." אימג'יר עיצבה כ-25 תלבושות פוטנציאליות עבור עדנה, 15 מהן היא הראתה לבירד לפני שהוחלט על שתי התלבושות הסופיות: שמלת אינדיגו פשוטה וקימונו שחור-אדום.