stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הריכוזיות במשק הישראלי
ענף המזון > דוח מבקר המדינה בתחום המזון

על פי מבקר המדינה ההתמודדות עם יוקר המחיה בענף המזון מחייב את ממשלת ישראל לפעול למיגור התופעה של מונופולין וקבוצות ריכוז, לקידום התחרות במשק ולהפחתת החסמים על ייבוא מוצרים.
בנושא זה בדק משרד מבקר המדינה בשנים 2019–2020 את הפעולות שנקטו משרדי ממשלה וגופים נוספים למיגור הריכוזיות בענף המזון, לטיפול בחסמי היבוא, לקידום דגל התחרות ולמנוע מהמונופולים להשתלט על השוק.
הביקורת נערכה ברשויות ומשרדים שונים. הממצאים שעלו הראו שהממשלה קידמה את התחרות ענפים שונים על ידי מימון ותמיכה כלכלית. עדכנית לשנת 2021, הממשלה הביאה לתחרות גדולה יותר בשווקים, וכך ממוצע המחירים לצרכן בתחום המזון ירד. הממשלה מינתה ועדות ממשלתיות שעסקו בנושא זה. תוצאות הבדיקה העלו שהביקורת על הקצאת מכסות יבוא ליבואנים הייתה לא מספקת וגרמה לריכוזיות גבוהה של ספקי מזון בקטגוריות מסוימות.
מונופולים טבעיים

בישראל קיימים מספר ענפים עתירי השקעה בהון ראשוני להקמתם, אשר מושפעים מקוטנו היחסי של שוק הצרכנים הפוטנציאלי, ומן העובדה כי המדינה היא כעין "אי" מבודד משכנותיו לעניין אספקת מוצרים ושירותים שונים ו"תחנה ראשונה וסופית" של קווי הולכה ואספקה שלהם. לאור זאת, בענפים אלה מתקיימים התנאים המאפיינים את קיומו של מונופול טבעי ביצור ואספקה של אותם מוצרים ושירותים.
מונופולים טבעיים > מלט

בישראל רק יצרן אחד של מלט, חברת נשר מפעלי מלט ישראליים. פקודת המלט מטילה רגולציה חריפה על ענף המלט, וחברת נשר מהווה למעשה מונופול בשוק זה.
מונופולים טבעיים > חשמל

יצור ואספקת החשמל בישראל נשלט על ידי מונופול אנכי של חברת החשמל, אף על פי שהמחיר שהיא גובה עבור החשמל הוא נמוך יחסית בהשוואה בינלאומית, החברה פועלת בחוסר יעילות והיא בעלת חוב גדול של כ-60 מיליארד שקל נכון לשנת 2011. חוק משק החשמל שנחקק בשנת 2007 מנסה להתמודד עם המצב על ידי הכנסת גופים חדשים לתחום יצור החשמל בישראל.
מונופולים טבעיים > נמלי ים ואוויר

נמלי הים העיקריים בישראל, חיפה, אשדוד הם בבעלות ממשלתית ועובדי הנמלים משתכרים משכורות הגבוהות באופן משמעותי מהממוצע במשק.
הפולמוס סביב תופעת הריכוזיות

מומחים, פרשנים ואנשי מקצוע שונים מתייחסים בגישות שונות לחומרתה ולהיקפה של הריכוזיות במשק הישראלי, כאשר חלקם מתייחסים למובנים שונים או היבטים שונים של התופעה.
ספרו של פרופסור אסף חמדני משנת 2009, ריכוזיות השליטה בישראל, חוקר את אפקטיביות התמודדותה של מערכת המשפט בישראל עם תופעת ריכוזיות השליטה בחברות ציבוריות, ומותח ביקורת על מערכת המשפט, אשר על פי חמדני מקלה ראש בדומיננטיות של בעלי השליטה על ענפים שונים במשק.
הכלכלן אהרון פוגל אשר שימש בעבר יו"ר המועצה המייעצת לבנק ישראל, מנכ"ל משרד האוצר והממונה על התקציבים במשרד האוצר, טוען בספרו "התנור והחמאה" כי בישראל לא קיימת בעיית ריכוזיות של בעלות, וכי בעלות צולבת על חברות במגזרים שונים אינה פוגעת בצרכן ואינה בעלת השפעה פוליטית. לטענתו, הפגיעה בזכויות הקניין, והאיסור בעלות משותפת של עסקים ריאלים ופיננסים היא מיותרת ואינה תורמת לרווחת הצרכנים.
עו"ד דוד תדמור, לשעבר הממונה על ההגבלים העסקיים טוען כי קיימים שני מובנים שונים למונח ריכוזיות. האחד הוא ריכוזיות ענפית, המתייחסת לתחרות מעטה בענף מסוים, והשני הוא ריכוזיות משקית, מצב שבו מעט אנשים מחזיקים בבעלות על נכסים רבים.
לטענתו, הריכוזיות הענפית היא נושא המטופל באופן מספק באמצעות חוק התחרות הכלכלית, חוק ההסדרים, רגולטורים ספציפיים ואגף התקציבים במשרד האוצר. לעומת זאת הוא טוען כי הריכוזיות המשקית לא בהכרח קיימת ולא הוכח כי היא בעלת השפעה תחרותית אמיתית. עו"ד תדמור קובע כי "אין בעיה קריטית של ריכוזיות משקית".
בתקשורת, עיתונאים ופרשנים שונים מבטאים גישות שונות לגבי הריכוזיות בישראל, כאשר בעוד חלק מהעיתונאים כותבים ומתארים את חומרתה של בעיית הריכוזיות, אחרים טוענים שהבעיה שולית ואף לא קיימת.
עיתונים כלכליים שונים, ובראשם דה-מרקר וגלובס, מסקרים באופן קבוע את נושא הריכוזיות בכלכלה הישראלית. בעוד בדה-מרקר מסקרים את התופעה בדרך כלל בזווית של ביקורת, תוך ציטוט דו"ח בנק ישראל על פיו "נמנית עם המדינות הריכוזיות בעולם המערבי", העיתונאי סבר פלוצקר המשמש כעורך הכלכלי של ידיעות אחרונות הוא אחד המתנגדים החריפים לטענה בדבר קיומה של ריכוזיות במשק הישראלי. לטענתו "מדובר בנושא שלא קיים, או לחלופין בעיה שולית".
לאחר שהתקבל בכנסת חוק הריכוזיות, המשיך פלוצקר לתקוף את הרעיון העומד מאחוריו, כינה אותו "אידיוטי" ו"מטופש", וטען כי אינו אלא פועל יוצא של כניעת המחוקקים להלך רוח ציבורי כנגד "פירמידות" ו"טייקונים". פלוצקר ממשיך וטוען כי הריכוזיות בישראל היא "תופעה מדומיינת שקיומה בארץ לא הוכח". פלוצקר מזהיר מפני פגיעת החוק בציבור הרחב ומשווה בין תומכי החוק לתומכי מלחמת וייטנאם. הוא מכנה אותם מובילי "מצעד האיוולת", ואת ההולכים אחריהם הוא מדמה למסוממים שדעתם השתבשה עליהם.
העיתונאי אלי ציפורי המשמש כפרשן הבכיר של העיתון גלובס טוען כי "פסטיבל הריכוזיות הוא הולכת השולל הגדולה ביותר של העשור האחרון....הכול נועד להסיח את דעתכם מניפוח בועת הנדל"ן, מבעיית השכר במשק ומאחריות הממשלה ליוקר המחיה בישראל".
ראו גם

| --- | --- |
 פורום ראשי החברות ובכירי המשק בישראל  כלכלת ישראל  אוליגופול:  רשות התחרות  חוק לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות
לקריאה נוספת

שלטון ההון: החברה הישראלית בעידן הגלובלי, עורכים: דני פילק, אורי רם. תל אביב: מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ה, 2004.
ממן, דניאל. 2008. "שינויים מבניים ב"כלכלה הגדולה" ובקבוצות העסקיות בישראל", משפט ועסקים ח: 123 – 157.
עדו דולב

עדו דולב
עידו דולב (נולד ב-1970) הוא מעצב אמנותי לקולנוע וטלוויזיה, זוכה פרסי אופיר ופרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה. דולב מעצב אולפנים, סדרות, סרטים ותוכניות ילדים, בארץ ובעולם.
דולב הוא בנם של ליז דולב ותת-אלוף ערן דולב, ששימש כקצין רפואה ראשי במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
הוא בוגר תיכון אלון ברמת השרון, למד במדרשה לאמנות ובוגר המכון טכנולוגי חולון במגמת עיצוב.
נשוי לפרופסור לסוציולוגיה יעל השילוני-דולב, ולהם שלושה בנים.
בשנת 2003 פרסם עם אשתו את רב-המכר "תוצרת בית – מדריך משפחתי לפעילות יצירתית", שעובד בשנת 2012 למשחק קופסה.
מלמד בתוכנית המצטיינים לעיצוב במה באוניברסיטת תל אביבֵ.
עבודות נבחרות > סרטי קולנוע נבחרים

1996 - כלבים לא נובחים בירוק
1999 - מבצע סבתא
2002 - כנפיים שבורות
2003 - סיפורי בית קפה
2004 - חלומו של הנרי
2004 - האושפיזין
2005 - מוכרחים להיות שמח
2005 - איזה מקום נפלא
2006 - הבועה
2006 - אביבה אהובתי
2007 - נודל
2007 - הבוגד הקטן
2009 - Hello Goodbye
2009 - הבודדים
2010 - הדקדוק הפנימי
2012 - אנחנו לא לבד
2012 - אורחים לרגע
2013 - פלאות
2013 - סינדרום ירושלים
2014 - מנפאואר
2016 - חדרי הבית
2018 - הבלתי רשמיים
2022 - קריוקי
עבודות נבחרות > סדרות וסרטים נבחרים לטלוויזיה

1997 - גרגר על הריס (סרט טלוויזיה)
1998 - בלש בירושלים
1999-2000 - פאזל
1999-2000 - יחסים מסוכנים
2001 - טייק-אווי
2001 - פלורנטין
2001 - המכון
2001 - כוכב זורח מעל הלב (סרט טלוויזיה)
2002 - טניה 403 (סרט טלוויזיה)
2004 - אהבה זה כואב
2005 - לתפוס את השמיים
2005–2008 - אמא'לה
2007 - מה זה השטויות האלה?!
2007 - מרחק נגיעה
2007 - להוציא את הכלב
2008 - על קצות האצבעות
2009 - קוויקי
2009 - תמיד אותו חלום
2009-2010 - מגדלים באוויר
2009-2012 - חטופים
2010-2013 - המשרד
2011 - סימני שאלה
2012-2014 - שעת הדרקון
2013 - מקימי
2013-2016 - בלתי הפיך
2014 - המקוללים
2016 - מסובך
2016-2017 - ילדי בית העץ
2017 - נבסו
2017-2018 - צפוף
2018 - הבר מצווה (סדרת רשת)
2018 - להעיר את הדב
2018 - קופה ראשית
2020 - חזרות
עבודות נבחרות > מעצב אומנותי בחלק הישראלי

2008 - אדם בן כלב
2011 - החוב
2011–2012 - הומלנד עונות 1 - 2
פרסים > פרס אופיר

2002 - כנפיים שבורות
2005 - מוכרחים להיות שמח
2019 - הבלתי רשמיים
2023 - הפילגש
פרסים > פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה

2005 - לתפוס את השמיים
2007 - מרחק נגיעה
2010 - חטופים עונה 1
2011 - חטופים עונה 2
פרסים > תחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער

2022 - כראמל
הערות שוליים

↑  עידו דולב: לברוא עולמות בדיוניים בעלי חוקיות משלהם, באתר מגזין פורטפוליו, ‏2016-09-10
↑  דביר רשף, פרסי אופיר 2023: "7 ברכות" הוא המנצח הגדול בטקס | כל הזוכים - והמחאה יוצאת הדופן, באתר ynet, 10 בספטמבר 2023
| פרס אופיר לעיצוב האמנותי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–2000 | אבישי אביבי וענת אביבי (1990) • עמנואל עמרמי (1991) • אוה גרונוביץ, איתמר נוימן ואריאל גלזר (1992) • אריאל רושקו (1993) • יעקב תורג'מן (1994) • איתן לוי (1995) • יעקב תורג'מן (1996) • יעקב תורג'מן (1997) • אריאל רושקו (1998) • אריאל רושקו (1999) |  |
| 2000–2010 | דלית ענבר, אלחנן תורתי (2000) • יורם שייר (2001) • עדו דולב (2002) • שחר בר-אדון (2003) • יורם שייר (2004) • עדו דולב (2005) • אבישי אביבי (2006) • מיגל מרקין (2007) • דוד פולונסקי (2008) • אריאל רושקו (2009) |  |
| 2010–2020 | אבישי אביבי (2010) • ערד שאואט (2011) • אייל אלחדד (2012) • ערד שאואט (2013) • אלי אביבי (2014) • יהודה אקו (2015) • ניר אדלר • (2016) • ערד שאואט (2017) • דניאל קוסו ויעל ביבלניק (2018) • עדו דולב (2019) |  |
| 2020 ואילך | תמר גדיש (2020) • דוד פולונסקי, מיכאל פאוסט (2021) • שקד נאור (2022) • עדו דולב (2023) • ניצן ציפרוט (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1061316327  VIAF: 311610537   WorldCat (עם VIAF): 311610537
תנועת האוהלים

סמליל התנועה בבחירות 1981
פעילות של תנועת האוהלים בשכונת קטמון ט' ירושלים 1973
תנועת האוהלים הייתה תנועת מחאה חברתית שקמה בשנת 1973 בשכונת הקטמונים בירושלים ופעלה לאורך שנות ה-70 בשיכונים ובשכונות של בני המעמד הנמוך מקרב העולים מעדות המזרח.
תקומת התנועה

התנועה קמה מתוך מועצת הנוער (קבוצת התיאטרון הקהילתי) "אוהל יוסף" משכונת קטמון ט' בירושלים שהתארגנה בסתיו 1973. היא העלתה את ההצגה "יוסף יורד קטמונה" בבימויו של אריה יצחק. מקבוצת תיאטרון זו קמה תנועת האוהלים . בשנת 1975 ירש אוהל יוסף את הוועד המקומי בקטמון ח'-ט' ונהיה לגוף הדומיננטי באזור, תוך הרחבת השירותים לכלל התושבים. בנובמבר 1976 העלתה את ההצגה "הנושר", העוסקת באופן חזיתי ורדיקלי בשאלות חייהם של נערים בשולי החברה הישראלית. בין השנים 1975–1979 הוקמו מועצות אוהלים במספר שכונות נוספות בירושלים (שמואל הנביא, נחלאות וקריית היובל).
"אוהל נחלאות" הוקם במסגרת גיבוש שכונות מצוקה ונציגי שכונות אותנטיים ל"תנועת מרכז האוהלים". נציגי תושבים נבחרו לראשונה בתהליך דמוקרטי לבחירות שכונתיות בעיר ירושלים. במסגרת גבולות שכונות ה"נחלאות" בחסות המחלקה הקהילתית-עירונית התקיים ב-1978 תהליך בחירות קהילתי דמוקרטי. להנהלת "אגודת אוהל נחלאות" - תושבים לקידום השכונה והקהילה, נבחרו: יוסף (יוסי) חוברה, הרבנית ברכה קאפח, שלום חוברה, מרים מלכה, ג'ף הלפר ועוד ובסה"כ 9 נציגי תושבים נבחרו להנחלת "אוהל נחלאות". יוסי חוברה נבחר ליו"ר "אוהל נחלאות ובמקביל גם לדובר התנועה.
חוברה התנגד להשתלבות התנועה במערכת ממסדית פוליטית מפלגתית כל שהיא ודגל באידאולוגיה שעוצמת התנועה תתעצם ותשרוד עירונית וארצית רק אם תפעל בשכונות על בסיס בלתי מפלגתי, חברתית-תרבותית ואורבנית, במאבק קהילתי משותף של כלל התושבים על כל גווניהם הפוליטיים-והמפלגתיים לקידום צדק חברתי, זכויות התושבים, שיפור איכות החיים, פיתוח מערכות שירותים, פיתוח אורבני (תב"ע, התנגדות נחרצת לתוכנית פינוי ובינוי של שכונות ה"נחלאות" ע"פ תוכנית משרד השיכון בשנות ה-70 (כדוגמת: "ימין משה" ו"ממילא"), חינוך לדמוקרטיה, העצמה קהילתית וקהילות ספציפיות-נושאיות, פיתוח מנהיגות שכונתית וכו'. חוברה פרש מ"תנועת האוהלים" והחל לפעול כאגודה עצמאית ובלתי מפלגתית, ביום החלטת "תנועת מרכז האוהלים" להשתלב בממסד הפוליטי מפלגתי (בשנת 1981 בהקמת מפלגת שכונות, ולאחר מכן השתלבות במערך וכו').
פעולות המחאה

התנועה הושפעה רבות ממאבק תנועת הפנתרים השחורים בשנים שקדמו להקמתה. בשנת 1977 הצטרף לתנועה ימין סוויסה ועמד בראשה. התנועה עברה שינוי והחל שלב המחאה. פעולתה העיקרית הייתה הקמת התנחלות הפגנתית של זוגות צעירים בסמוך לקטמונים במחאה על הפניית תקציבים להתנחלויות במקום לשכונות. ההתנחלות שכונתה "אוהל מורה", שם שרומז על אלון מורה, עלתה לקרקע בחודש יוני 1980 והתקיימה במשך 12 יום עד שפונתה בהסכמה. מימון לפעולה בסך 2 מיליון לירות הגיע מחבר הכנסת שמואל פלאטו-שרון. בזמן המשא ומתן לפינוי, נפגשו נציגי המתנחלים עם ראש הממשלה מנחם בגין, אשר נזף בהם על שהופיעו לפגישה בלתי מגולחים, בלתי מסורקים ובלבוש מרושל. במאמצי התיווך השתתף נשיא הפדרציה הספרדית העולמית נסים גאון. בליווי המשפטי נטל חלק שמעון שטרית. לאחר סיום הפרשה החליט היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר שלא יוגשו כתבי אישום נגד מתנחלי "אוהל מורה", וזאת בהתחשב בנסיבות המיוחדות של המקרה. ההתנחלות שימשה השראה לחסרי דיור ברחבי הארץ. באותו קיץ קמו התנחלויות קצרות מועד בנחלת יהודה וביהוד ("יהוד מורה").
בחלוף השנים כל ארגוני השכונות ("האוהלים") התמסדו וכל אחד מהם הפך ל"מנהלת השכונה" - מעין מודל מקצועי ועצמאי יותר של ועד השכונה הישן. המחאה התמוססה וחלק מהפעילים הפכו לעובדים מקצועיים בתחומים השונים של ניהול חיי הקהילה, החינוך והתרבות בשכונה.
ניסיון להיבחר לכנסת ישראל

בסוף דרכה השתתפו מנהיגי תנועת האוהלים בבחירות לכנסת העשירית בשנת 1981, קיבלה 545 קולות ולא עברה את אחוז החסימה. לאחר מערכת בחירות זו, בשנת 1981 הצטרפה התנועה ל"מערך".
לקריאה נוספת

סמי שלום שטרית, "מודל השכונה המזרחית האוניברסלית תנועת האוהלים בעקבות הפנתרים השחורים", בתוך המאבק המזרחי בישראל : בין דיכוי לשחרור, בין הזדהות לאלטרנטיבה 1948–2003 הוצאת עם עובד, 2004 עמ' 186–197
יתד נאמן: ראיון עם ימין סוויסה, מעריב, שלום ירושלמי, 12/8/2011
הערות שוליים

↑  שולמית לב-אלג'ם, "ניצבים בקדמת הבמה - מחאה, חגיגה וחתרנות בתיאטרון הקהילתי", הוצאת פרדס - אוניב' חיפה. 2010. עמ' 70.
↑  שלמה חסון, עיצוב המרחב מלמטה ותגובת הממסד
↑  יתד נאמן: ראיון עם ימין סוויסה, מעריב, שלום ירושלמי, 12/8/2011
↑  סמי שלום שטרית, "מודל השכונה המזרחית האוניברסלית תנועת האוהלים בעקבות הפנתרים השחורים", בתוך המאבק המזרחי בישראל: בין דיכוי לשחרור, בין הזדהות לאלטרנטיבה 1948–2003 הוצאת עם עובד, 2004 עמ' 186–197
יהלי גת

| --- | --- |
יהלי גת, 8 במאי 2010
יהלי גת, 8 במאי 2010
 לידה:  1959 (בן 66 בערך)
 סוגה מועדפת:  סרטי תעודה בנושאים חברתיים הקשורים לצבא-חברה, שואה, פערים חברתיים ודת ומדינה
 מדינה:  ישראל ישראל
 יצירות בולטות:  מפיק משותף של הסרט רשימת אהבה תסריט ובימוי של הסרט "הרוח, החושך המים".
 פרסים והוקרה:  פרס וולגין על רשימת אהבה  פרס אופיר לשנת 2000 על רשימת אהבה  פרס הסרט התיעודי בפסטיבל חיפה ב-2005 על זורם כנהר גדול
 פרופיל ב-IMDb
יהלי גת (נולד ב-1959) הוא מפיק ובמאי סרטי תעודה ישראלי.
ביוגרפיה

גת למד באוניברסיטת תל אביב בחוג לקולנוע וטלוויזיה. עוסק בכתיבה, בימוי והפקת סרטי קולנוע וטלוויזיה, בעיקר תיעודיים. גת היה ממקימי הטלוויזיה הקהילתית בישראל. הוא מתמקד ביצירתו בעיקר בנושאים חברתיים הקשורים לצבא-חברה, שואה, פערים חברתיים ודת ומדינה.
גת היה חבר באיגוד המפיקים ובהנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים. חתן פרס וולג'ין על הפקה במשותף עם דוד פישר של הסרט "רשימת אהבה", שנבחר כסרט התיעודי הטוב ביותר וקיבל את פרס אופיר לשנת 2000. בין היתר הפיק גם את הסדרה התיעודית בשמונה חלקים "מדינה במיל.". ביים את הסרטים "הרוח, החושך, המים", על נעמי שמר, ו"אוצר אושוויץ", על אוצר שהטמינו יהודים ליד מחנה ההשמדה אושוויץ וקבוצה היוצאת לחפשו. הסרט "זורם כנהר גדול" מ-2005 בהפקתו זכה בפרס הסרט התיעודי בפסטיבל חיפה. יצר את "חושפים את הגוף" לערוץ הנשיונל ג'יאוגרפיק העולמי.
כחלק מעידוד הקולנוע התיעודי קידם גת סטודנטים המביימים את סרט הגמר התיעודי שלהם במסגרת עמותת דוקווילג'.
גת נשוי ואב לארבעה.
הערות שוליים

↑  דוקאביב 2023 - "שקרים שסיפרתי לעצמי", באתר דוקאביב 2023, הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי בתל-אביב, ‏2023-05-18
↑  קישור לסדרת "אל הייטקיסטים", באתר מכאן 33
↑  מלחמתה של רעיה סיניצינה
↑  הגברת G
↑  מחלקה פתוחה, באתר יוטיוב
↑  פנטסטאיש
↑   מיה סלע, המאבק המזרחי לא נצבע בוורוד, באתר הארץ, 9 במרץ 2013
↑  הרוח החושך המים
↑  פוסט לבנון
↑  מדינה במיל.
↑  אור ברנע, בעקבות האוצר האבוד, באתר ynet, 24 באפריל 2006
↑  זורם כנהר גדול, באתר יוטיוב
יריד המזרח

| --- | --- |

חצי האי הירקוני כיום בו עמד יריד המזרח ולצידו נמל תל אביב
 מידע כללי
 סוג:  מרכז כנסים 
 כתובת:  רחוב התערוכה, תל אביב
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  17 באוגוסט 1933 – 26 באפריל 1934 (253 ימים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1934 
 אדריכל:  אריה אלחנני
 
 קואורדינטות:  32°05′54″N 34°46′32″E﻿ / ﻿32.09822222°N 34.77557778°E﻿ / 32.09822222; 34.77557778
 yarid-hamizrach.co.il
 תבנית:לשוניות2
 
יריד המזרח במשכנו הראשון בשכונת נווה שאנן
בחזית הבניין שברחוב השפלה (בניין מספר 4) ניצבים עד היום ארבעה עצי דקל וושינגטוניה שניטעו לכבוד יריד המזרח של 1932
"יריד המזרח" (באנגלית: Levant Fair) הוא יריד מסחרי בינלאומי שנערך בתל אביב בשנות ה-30, וכינויו של המתחם בו נבנו מבני הקבע של היריד. מאז תחילת שנות ה-2000 פותח האזור, יחד עם נמל תל אביב הסמוך, כמתחם קניות ובילוי.
היסטוריה > תחילת הדרך

קדמו ליריד המזרח שורה של תערוכות וירידים שנערכו בתל אביב בשנים 1924–1929, ואורגנו ברובם על ידי חברת "מסחר ותעשייה" שהוקמה על ידי יזמים תל אביביים (אלכסנדר עזר יבזרוב, שלמה יפה ואברהם אידלסון). את התערוכה הראשונה של תוצרת הארץ בתל אביב ארגן יהושע גורדון.
התערוכה הראשונה נערכה בקיץ 1923 בשלושה חדרים של "המועדון הציוני" בשדרות רוטשילד וזכתה להצלחה מפתיעה. באפריל 1924 נערכה בבית הספר לבנים ברחוב אחד העם "התערוכה והיריד למען תוצרת הארץ", והיא סללה את הדרך לחמשת הירידים הבאים.
היסטוריה > מגרשי היריד הראשונים

שנערכו במתחם שהעמידה עיריית תל אביב לרשות היזמים, במגרש שומם בדרום העיר הקטנה דאז בין מסילת הרכבת דאז (רחוב הרכבת כיום) מצפון, רחוב הנגב מדרום, רחוב סולומון במזרח, ורחוב דרך מנחם בגין במערב (דרך פתח תקווה דאז). – באזור התחנה המרכזית הישנה שנמצא כיום מבין 2 צדדיו של רחוב השפלה (כיום בנייני ההנהלה של החברה להגנת הטבע). הירידים הבאים נערכו ב-1925, באפריל 1926 ובספטמבר 1926 תחת השם "היריד השלישי למזרח הקרוב בתל אביב".
בין המבקרים בירידים מאז 1924 היו הנציבים העליונים הרברט סמואל, הרברט פלומר, ג'ון צ'נסלור וארתור ווקופ וראשי עיריות יפו וירושלים הערבים.
ב-1929 (היריד קיבל את השם "יריד היובל" – במלאת לתל אביב 20 שנה) והוא תפס שטח של 36,000 מ"ר וביקרו בו 120,000 מבקרים.
היסטוריה > מתחם יריד המזרח 1932 (שכונת נווה שאנן)

היריד ב-1932 היה הראשון שכונה "יריד המזרח", ועוצב לו סמל מיוחד, "הגמל המעופף", על ידי האדריכל הראשי של היריד, אריה אלחנני. לכבוד היריד ניטעו בקצה הצפון-מערבי של שכונת נווה שאנן ברחוב השפלה עצי דקל מזן וושינגטוניה, ארבעה מהם נמצאים שם עד היום. טקס הפתיחה של היריד נערך ב-7 באפריל 1932 בנוכחות הנציב העליון, ראשי ממשלת המנדט וקונסולים של מספר מדינות. בתערוכה השתתפו חברות מ-24 מדינות שונות.
הירידים זכו להצלחה גוברת והולכת ופקדו אותם רבבות ולאחר מכן מאות אלפי יהודים, ערבים, אנגלים ותיירים רבים. ביריד 1932 ביקרו קרוב ל-300 אלף איש. בזמן קיומו של יריד זה הופעלה, לראשונה בארץ ישראל, תחנת שידור ששידרה שידורי רדיו בשפה העברית. היה זה ארבע שנים לפני שהחלו שידורי רדיו סדירים בארץ ישראל באמצעות קול ירושלים.
ככל שהתרחב היקף התערוכה, כך עלה הצורך בבניית מתחם קבע ליריד ולירידים נוספים. הנציב העליון ווקופ, שתמך ביישוב העברי, התלהב מהרעיון והעביר שטח בחצי האי הירקוני בצפון העיר לצורך בניית המתחם. ב-17 באוגוסט 1933 נערך טקס הנחת אבן הפינה למתחם היריד בהשתתפות ווקופ, מאיר דיזנגוף וראשי היישוב.
היסטוריה > מתחם יריד המזרח 1934 (חצי האי הירקוני)

פתיחתו החגיגית של יריד המזרח של שנת 1934 הייתה ב־26 באפריל 1934 במגרשי התערוכה שבקצהו הצפוני של רחוב דיזנגוף בתל אביב, מה שקרוי כיום: רחוב התערוכה. בפתיחה נכח הנציב העליון ארתור ווקופ. היריד שולב בחגיגות חצי היובל לייסוד תל אביב. היריד היה אירוע רב-חשיבות בחיי הכלכלה של היישוב. השתתפו בו 30 מדינות וביקרו בו כ־600,000 מבקרים במשך שישה שבועות.
היריד השתרע על פני שטח של עשרה דונם ובהם ביתני התצוגה של המדינות המשתתפות, פיתוח סביבתי, גינון, דרכים, לונה פארק ופסלים. רוב ביתני היריד הוקמו בסגנון הבינלאומי. ליריד הייתה חשיבות רבה בתולדות האדריכלות המקומית ולטובתו נבנו כמה ביתנים על ידי האדריכלים היהודים הבולטים ביותר של אז, בהם אריה אלחנני, ריכרד קאופמן ואריה שרון. סמל היריד, שעוצב על ידי אריה אלחנני, היה גמל בעל כנפיים שניתן לו הכינוי "הגמל המעופף". כיכר הכניסה ליריד נקראה "כיכר פלומר" על שם הנציב העליון הרברט פלומר. בכיכר זו ניצב על ראש תורן פסל הגמל המעופף שהוקם על ידי האדריכל אריה אלחנני. בסמוך לשפך הירקון הוקם אצטדיון המכביה הראשונה בשנת 1932. בסמוך לכיכר פלומר בכניסה הראשית הוקמה רחבה בצורת אמפיתיאטרון.
ביריד נכלל גם ביתן לבנוני, שלדברי נשיא לבנון דאז נועד ל"טיפוח הידידות המסורתית בין שתי השכנות". על הבניין בנה הפסל אהרן פריבר תבליט של עתיקות בעלבכ (אותו ניתן לראות גם כיום).
הביתן המרכזי ביריד היה ביתן תוצרת הארץ שתוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן בצורת ספינה. פסל "הפועל העברי" שנבנה על ידי אריה אלחנני ניצב באתר גם היום. פסלים נוספים שעמדו ביריד היו "פסל אשת לוט", "פסל הזורע" (שניהם של הפסל זאב בן-צבי), "פסל הצבי" ו"פסל האישה". כמו כן הושם דגש רב על אלמנטים עיצוביים כגון "תורני דגלים" שמילאו את צירי התנועה ביריד וגם "עמודי תאורה" שבראשם הוצבה פלטה עגולה ומתחתיה הוצבו זר נורות ליבון.
היסטוריה > יריד המזרח 1936

היריד האחרון נערך בשנת 1936. בשל מאורעות המרד הערבי הגדול, שהחלו כשבועיים לפני פתיחתו ואשר שיתקו את נמל יפו, היה זה יריד מצומצם, רחוק מאוד מהיקפו של קודמו. אירועים רבים שתוכננו בוטלו ומציגים רבים ביטלו את השתתפותם. יריד זה גרם לחברה שארגנה אותו הפסדים כספיים. בעקבות התמשכות המאורעות ומלחמת העולם השנייה לא נערכו עוד ירידים במקום. לאחר קום המדינה הוקם מתחם ירידים חלופי, מתחם גני התערוכה.
כשהוקם נמל תל אביב בסמוך למתחם בשנת 1936 שימשו מבני יריד המזרח כמחסנים זמניים, עד שהוקמו מחסני הקבע של הנמל.
הרחוב שהוביל אל הנמל נקרא בשם "שער ציון", שמו של הנמל שניתן לו בעת שנפתח.
בדצמבר 1936 נערך באחד מבנייני היריד הקונצרט הראשון של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של ארטורו טוסקניני.
לאחר קום המדינה ב-1948 > מגרשי התערוכה החדשים בראשון-לציון (בית דגן)

לאחר קום המדינה בין השנים 1956 עד 1959 שימש שטח גדול הנמצא כיום בשטחו של "מכון וולקני" כמתחם תערוכות חדש עוד בטרם הוקם מרכז הירידים בצפון תל אביב. במתחם זה נערכו:
תערוכת האטום לצורכי שלום
התערוכה הבינלאומית לחקלאות, במסגרת הקונגרס הבינלאומי הרביעי של מגדלי פרי הדר התיכון
תערוכת הנשק – שלל מבצע סיני, חימוש צה”ל, ייצור תע”ש, מטוסי חיל האוויר
תערוכת בית וגן
תערוכת החקלאות הישראלית
גם את מתחם זה תכנן האדריכל "אריה אלחנני" שתכנן את מתחם "יריד המזרח" ואת "מרכז הירידים" החדש.
לאחר קום המדינה ב-1948 > מרכז הירידים והתערוכות החדש מול פארק הירקון

בשנת 1956 הוצע לחדש את יריד המזרח במיקום חדש בשדרות רוקח מעבר לנחל הירקון ביוזמת ראש העיר חיים לבנון, במטרה לפתוח את היריד כחלק מחגיגות העשור למדינת ישראל. ב-1958 נרשמה חברת "יריד המזרח - חברה לתערוכות בע"מ" לבסוף נפתחו בשנת 1959 גני התערוכה החדשים ב"תערוכת 50 שנה לעיר תל אביב" ובתכנונו של מתכנן "יריד המזרח" המקורי האדריכל אריה אלחנני.
בשנת 1962 נערך שוב "יריד המזרח" ב"גני התערוכה החדשים". ביריד השתתפו 800 חברות, כאשר זהות חלקם נשמרה בסוד עד פתיחת היריד מחשש ללחצים עליהם מצד מדינות ערב.
הפיתוח האורבני של אזור חצי האי הירקוני

את אזור חצי האי הירקוני רכשה בשנת 1933, "החברה לפיתוח תל אביב", חברה לתועלת הציבור שהוקמה בשנת 1932 לשם פיתוח המסחר והתעשייה בעיר, והייתה בבעלות עיריית תל אביב ומשקיעים פרטיים. החברה החכירה את השטח לחברת "מסחר ותעשייה" ל-20 שנה והיא זו שהקימה את "יריד המזרח" ב-1935 רכשה החברה לפיתוח תל אביב רכשה את המבנים שהוקמו ביריד.
הפיתוח האורבני של אזור חצי האי בשפך הירקון גרר שורה של אירועים בתחום התפתחות העיר תל אביב והמשכה צפונה אל מעבר לנחל הירקון, כגון: הקמת נמל תל אביב הסמוך והקמת שדה התעופה "שדה דב" בשנת 1936 יחד עם הקמת "תחנת הכוח רדינג" בשנת 1938 הסמוכה אליו והקמת "אצטדיון המכביה" ו"אולם התזמורת הפילהרמונית" בשטח היריד.
לאחר שיריד 1936 הסתיים בהפסדים כספיים, הושכרו הביתנים השונים לבתי מלאכה ותעשייה זעירה. חלק מהמבנים במתחם נהרסו. הפסלים ויצירות האמנות נעלמו (למעט פסל העובד העברי ששוחזר). כיכר פלומר הפכה למגרש חניה. במלחמת העולם השנייה הופקע המתחם על ידי הצבא הבריטי, והפך לבסיס אימונים, בו נערכו בין השאר אימוני כ"ג יורדי הסירה[דרוש מקור]. במלחמת העצמאות שימשו מבני המתחם כמחסנים של צה"ל[דרוש מקור].