stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדר מליק-פאשאייב
ביוגרפיה > לימודיו ופעילותו המוזיקלית ברוסיה > בולשוי תיאטר

החל משנת 1931 הוזמן על ידי מלינובסקאיה, מנהלת התיאטרון בולשוי, לעבוד אצלה במוסקבה. נענה בחיוב אחרי היסוסים וסירוב התחלתי, ובהתאם לבקשתו, הופיע לראשונה בבולשוי כמנצח על האופרה "אאידה".
בשנת 1953 החליף את ניקולאי גולובנוב בתפקיד המנצח הראשי של התיאטרון בולשוי ונשאר בתפקיד עד שנת 1963. בתקופתו הורחב רפרטואר האופרה ליותר אופרות מן הרפרטואר ה"מערבי" (לרבות יצירות של ורדי, ז'ול מאסנה, רוג'רו ליאונקוואלו, ביזה, פוצ'יני ), גם כן כמה אופרות רוסיות חדשות מאת דמיטרי קבלבסקי או יורי שאפורין.
בשנים 1933–1934 היה גם המנהל המוזיקלי של הסטודיו לאופרה שעל יד הקונסרבטוריון של מוסקבה .
בשנת 1963 כיהן מליק-פשאשייב כמנהל מוזיקלי של אירועי "עשור התרבות הארמנית" במוסקבה. ב-1956 התמנה ליועץ לאריועי "העשור השני" שאורגנו במוסקבה.
בשנת 1943 פונה יחד עם כל צוות התיאטרון בולשוי לעיר קויבישב (סמרה) והם מסרו את פרס סטלין שזכו בו לקרן ההגנה.
עם ביצועי האופרה שבהם הצטיין ניתן למנות "רוסלן ולדומילה" מאת גלינקה, פיק דאם ו"נעלי המלכה" מאת צ'ייקובסקי, "מלחמה ושלום" מאת פרוקופייב, וילהלם טל מאת רוסיני
מליק-פאשאייב ניצח גם יצירות סימפוניות מונומנטליות של בטהובן, ורדי, יוהנס ברהמס, צייקובסקי,
רימסקי-קורסקוב, שוסטקוביץ' ואחרים. המנצח הגרמני הרמן אבנדרות שביקר בברית המועצות באותה תקופה העריך מאוד את ביצועה של תזמורת הבולשוי את האופרה של בטהובן, פידליו,
מליק פאשאייב ניצח שוב באופרה של ירוואן בשנת 1958 וכמו כן ערך סיורי קונצרטים בחוץ לארץ. ניצח שם בין היתר על מופעי אופרה כמו הנסיך איגור (מאת בורודין 1958) ו"כרמן" מאת ביזה בפראג, "פיק דאם" (1961) בקובנט גרדן ב לונדון ובאוסטרבה, פאוסט בבודפשט, וכן אאידה (1963) שוב בקובנט גארדן עם גלינה וישנבסקאיה בתפקיד הראשי.
מליק פאשאייב נפטר מהתקף לב במוסקבה בשנת 1964, בגיל 58, זמן לא רב אחרי שאולץ בהפתעה לפרוש מתפקידו בבולשוי לטובת יבגני סבטלנוב . הוא הובא לקבורה בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה (גוש ג)
ביוגרפיה > חיוו האישיים

מליק-פאשאייב היה נשוי לרקדנת הבלט מינה סולומונובנה שמלקינה (1909–1995), רקדנית סולנית של תיאטרון בולשוי
בנו, אלכסנדר (אלכסנדר אלכסנדרוביץ') מליק-פאשאייב (יליד 1941) הוא אמן, חוקר רוסי ידוע בפסיכולוגיה של האמנות.
בשנים 1934–1940 הזוג מליק-פאשאייב נמצא בידידות קרובה עם הסופר מיכאיל בולגקוב ואשתו, ילדה.
פרסים ואותות הוקרה

1938 – פרס שני בתחרות לניצוח של ברית המועצות
1942 ו-1943 – פרס המדינה של ברית המועצות על שם יוסיף סטלין
1953 – גראן פרי דו דיסק Grand Prix du Disque בצרפת עבור הקלטת האופרה "הנסיך איגור" משנת 1951 עם הזמרים מרק רייזן, אלכסנדר פירוגוב, אנדריי איבנוב, סרגיי למשב, יבגניה סמולנסקאיה, ואחרים
1962 – גראן פרי דו דיסק בצרפת על הקלטתו את האופרה "בוריס גודונוב"
1964 – פרס האקדמיה האמריקאית לאמנויות על הקלטת האופרה "בוריס גודונוב"
הנצחה

אחרי שב-1987 מועצת היישוב שאומיאני בגאורגיה החזירה את בית המשפחה שהולאם בשנת 1926, שנבנה על ידי אדריכל בשם כלנתרוב. נפתח בו בית מוזיאון לזכרו של מליק-פאשאייב. הכולל פריטים אישיים, כתבי יד וכו' .
2006 – הדואר של ארמניה הנפיק דואר עם דיוקנו של מליק-פאשאייב לכבוד מאה שנה להולדתו
יצירות > מוזיקה קולית > אופרות

האופרה "פצ'ורין" (לפי מיכאיל לרמונטוב)
הלילה השנים עשר " (לפי ויליאם שייקספיר)
יצירות > מוזיקה קולית > רומנסות

על שירים מאת אלכסנדר פושקין, איליה ארנבורג וכו'
יצירות > מוזיקה קולית > מוזיקה סימפונית

סימפוניה בדו מינור
יצירות > יצירות שניצח בבכורתן

1954 – הפתיחה החגיגית לתזמורת מאת דמיטרי שוסטקוביץ'
יצירות > מבחר דיסקוגרפיה

(
איכותו המיוחדת של אמנותו נשמרה בהקלטות רבות עם תזמורת תיאטרון בולשוי:
פידליו"
כרמן" – הקלטה חיה עם אירינה ארכיפובה ומריו דל מונקו
הנסיך איגור
החיים למען הצאר (איוואן סוסאנין) מאת מיכאיל גלינקה.
בוריס גודונוב – בשתי גרסאות – אחת עם זמרי הבריטון-באס האמריקאי ג'ורג' לונדון, והשנייה – עם איוואן פטרוב בתפקיד הראשי
מלחמה ושלום"
הדמון מאת אנטון רובינשטיין
הדקבריסטים מאת יורי שאפורין
פיק דאם
נעלי המלכה
אאידה
פלסטף
יבגני אונגין – יחד עם הנמצח אלכסנדר אורלוב
הרקוויאם של ורדי – עם התזמורת הפילרמונית של לנינגרד
הסימפוניה השישית "הפתטית" מאת צ'ייקבוסקי עם תזמורת הבולשוי
לקריאה נוספת

Alain Pâris - Dictionnaire des interprètes et de l interprètation musicale au XXe siècle, Ed.Robert Laffont, Paris 1995
(אלן פארי – לקסיקון המבצעים והביצוע המוזיקלי במאה ה-20, הוצאת רובר לאפון פריז 1995)
הערות שוליים

↑  לפי לוח השנה הגרגוריאני. לפי לוח השנה היוליאני שהיה נהוג אז ברוסיה תאריך הלידה היה 13 באוקטובר 1905
1 2 3 4 5 6 7 8  ולנטין פרדלוגוב - הפורום המוזיקלי 2011
1 2 3  A.Pâris 1995  עמ' 676
↑  א. פיודורבה 2011
↑  אנציקלופדיה של הקרן הארמנית האיאזג  ברשת
↑
↑  הדיסקוגרפיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007460102905171  PLWABN: 9810682685405606  BIBSYS: 3091388  BNE: XX948877  BnF: cb13897376k (data)  CiNii: DA1320342X  GND: 118950584  ISNI: 0000 0000 8101 4842  LCCN: n81072636  LNB: 000112896  MusicBrainz: 61e2000d-2137-4d96-838f-d52e8b5da84e  NKC: xx0124074  NSK: 000719946  RERO: 02-A011756405  SNAC: w6dk7h42  SUDOC: 12454665X  VIAF: 22328125   WorldCat (עם VIAF): 22328125 
לוחית זיכרון על הבית שבו התגורר המנצח בשנים 1950–1964 במוסקבה ברחוב טברסקאיה מס.25
אליפות העולם בשחמט 1958

אליפות העולם בשחמט 1958 הייתה תחרות שאורגנה על ידי פיד"ה. היא כללה דו-קרב בין אלוף העולם וסילי סמיסלוב ומיכאל בוטביניק שהחל ב-4 במרץ והסתיים ב-9 במאי 1958 בניצחונו של מיכאל בוטביניק.
רקע

אליפות העולם בשחמט 1957 הסתיימה בניצחון של וסילי סמיסלוב על מיכאל בוטביניק. בהתאם לכללים, לאלוף העולם המודח הייתה זכות למפגש נוסף. למנצח בדו-קרב היה מוענק תואר אלוף העולם. אם הדו-קרב, היה מסתיים בתיקו לאחר 24 משחקים, וסילי סמיסלוב היה נותר אלוף העולם.
דו-קרב על האליפות

הדו-קרב התקיים במהלך 4 במרץ - 9 במאי 1958 במוסקבה. הוא כלל 24 משחקים.
|  | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ברית המועצות מיכאל בוטביניק | 1 | 1 | 1 | ½ | 0 | 1 | ½ | ½ | ½ | ½ | 0 | 1 | ½ | 1 | 0 | ½ | ½ | 1 | 0 | ½ | ½ | 0 | ½ | ½12 |  |
| ברית המועצות וסילי סמיסלוב | 0 | 0 | 0 | ½ | 1 | 0 | ½ | ½ | ½ | ½ | 1 | 0 | ½ | 0 | 1 | ½ | ½ | 0 | 1 | ½ | ½ | 1 | ½ | ½10 |  |
אלברט פיני

| --- | --- |

אלברט פיני, 1966
 לידה:  9 במאי 1936 סלפורד, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  7 בפברואר 2019 (בגיל 82) Royal Marsden Hospital, הממלכה המאוחדת 
 סוגה מועדפת:  קומדיה שייקספירית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  1956–2012 (כ־56 שנים)
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1956)  Buile Hill High School 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  שלושה פרסי גלובוס הזהב  ראו פרסים
 פרופיל ב-IMDb
 
אלברט פיני (באנגלית: Albert Finney;‏ 9 במאי 1936 - 7 בפברואר 2019) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטי. ביים והפיק מספר סרטים. היה מועמד חמש פעמים לפרס אוסקר, וזכה שלוש פעמים בפרס גלובוס הזהב על תפקידיו בקולנוע.
קורות חייו > ראשית הקריירה כשחקן תיאטרון

נולד בסלפורד ליד מנצ'סטר. למד משחק בלונדון באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. במחזורו למדו גם אלן בייטס ופיטר או'טול. הצטרף ללהקת התיאטרון "Birmingham Repertory Company", וערך איתם ב-1956 את הופעת הבכורה שלו על הבמה במחזהו של ג'ורג' ברנרד שו - "קיסר וקלאופטרה". זכה לפרסום ראשון לאחר שב-1958 שיחק במחזה "המסיבה" מול צ'ארלס לוטון. לאחר מכן הצטרף ל"Shakespeare Memorial Theatre" ושיחק, בין היתר, ב"אותלו" בתפקיד קאסיו (בבימוי טוני ריצ'רדסון ועם פול רובסון בתפקיד הראשי), ב"חלום ליל קיץ" בתפקיד ליסאנדר (שוב, יחד עם צ'ארלס לוטון) וב"קוריולנוס" יחד עם לורנס אוליבייה. פיני זכה להצלחה גדולה כשגילם ב-1960 את דמות הגיבור בהפקה הראשונה של המחזה "בילי בדאי".
קורות חייו > ראשית הקריירה הקולנועית

הסרט הראשון בו השתתף, ב-1960, היה סרטו של הבמאי טוני ריצ'רדסון, "הבדרן". פריצת הדרך של פיני בקולנוע הגיעה בהמשך אותה שנה כאשר כיכב בסרטו של קרל רייז, על פי ספרו של אלן סיליטו, "מוצאי שבת ובוקר יום א'" בתפקיד פועל תעשייתי צעיר קשה יום אך נהנתן שסיסמתו בחיים היא: "What I want is a good time, the rest is all propaganda" . סרט זה, אשר היה אחד מהבולטים בסרטי הגל החדש הבריטי (אשר התפרסם גם בשם "סרטי כיור המטבח"), הביא לפיני הכרה בינלאומית והוא הפך לאחד מהמייצגים הבולטים של תפקיד האנטי-גיבור והצעיר הזועם.
הסרט הבולט הבא של פיני היה "טום ג'ונס" . בסרט, שבוים על ידי טוני ריצ'רדסון על פי ספרו של הנרי פילדינג, גילם פיני צעיר הולל מהמאה ה-18, אשר גדל כאסופי ובבגרותו מפתה וכובש את נשות המעמד הגבוה. למען תפקיד זה הוא ויתר על התפקיד היוקרתי של לורנס, בסרטו רחב הממדים של דייוויד לין, "לורנס איש ערב". הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר, בהם: הסרט הטוב והבמאי הטוב. פיני היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "הכוכב החדש של השנה". באותה שנה כיכב גם בבימות ברודוויי בהצגה "לותר" על פי מחזהו של ג'ון אוסבורן.
קורות חייו > קריירה כמפיק וכבמאי

ב-1964 הוא חבר שוב אל קרל רייז כבמאי ושימש בפעם הראשונה גם כמפיק וגם כשחקן הראשי בסרט "Night Must Fall". ב-1965 הקים, יחד עם השחקן מייקל מדווין את חברת ההפקות "Memorial Enterprises Productions" אשר הפיקה בשנים שלאחר מכן מספר הצגות וסרטים בולטים כמו סרט הבכורה של פיני כבמאי, "Charlie Bubbles" וסרטיו של לינדזי אנדרסון "והיה אם..." (...If) ו"בר מזל" (O Lucky Man).
ב-1967 שיחק מול אודרי הפבורן בסרט שביים סטנלי דונן, "שניים לדרך" (Two for the Road). באותן שנים ואף בשנים שלאחר מכן הקדיש פיני את רוב זמנו לחברת ההפקה שלו. הוא מאס בתדמית שחקן האופי שהודבקה לו ובתדמית סמל המין שדבקה בו ומיעט בהשתתפות בסרטים.
בתקופה זו, אשר נמשכה, למעשה, עד תחילת שנות השמונים, כיכב פיני בשני סרטים מצליחים. הראשון היה סרט מוזיקלי, "סקרוג'", על פי ספרו של צ'ארלס דיקנס "מזמור לחג המולד", ופיני שיחק בו בתפקיד אבנעזר סקרוג' הקמצן. על תפקידו זה זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריה "ההופעה הטובה של שחקן בסרט מוזיקלי או קומדיה". הסרט השני היה "רצח באוריינט אקספרס". סרט עתיר כוכבים שביים סידני לומט ב-1974, על פי ספרה של אגאתה כריסטי, בו גילם פיני את דמותו של הבלש הרקול פוארו. על תפקידו זה היה מועמד לפרס אוסקר. באמצע ובסוף שנות השבעים חזר פיני לעסוק בתיאטרון. הן כבמאי והן כשחקן. בין היתר שיחק בתפקידים הראשיים במחזות: "המלט", "מקבת'", "טמבורליין הגדול" ו"הדוד וניה".
קורות חייו > חזרה למשחק בסרטים

ב-1981 חזר לשחק בסרטים. סרטו הבולט ביותר באותה השנה היה "ימים אחרונים של אהבה" (Shoot the Moon) בבימויו של אלן פארקר, בו שיחק, יחד עם דיאן קיטון, בתפקיד גבר המתקשה להתמודד עם תהליך הפרידה מאשתו ומבנותיו. ב-1982 שיחק בסרט המוזיקלי "אנני" וב-1983 שיחק יחד עם טום קורטני בסרט "המלביש". שני השחקנים היו מועמדים לפרס אוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר וזכו לשבחים מפליגים מהביקורת על משחקם.
ב-1984 גילם את דמותו של דיפלומט אנגלי באחד מסרטיו האחרונים של הבמאי ג'ון יוסטון, "למרגלות הר געש" (Under the Volcano) על פי סיפור של מלקולם לאורי. בזכות תפקידו זה שוב היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית "השחקן הטוב". ב-1987 שיחק יחד עם מת'יו מודין בתפקידים הראשיים בסרטו של הבמאי אלן ג'יי פאקולה, "יתומים" (Orphans). ב-1990 שיחק בתפקיד משנה את מנהיג ארגון הפשע המקומי בעיר אמריקנית, בסרטם עטור השבחים של האחים ג'ואל ואיתן כהן, "צומת מילר", ובאותה שנה השתתף גם בהופעה החיה המיוחדת בברלין של "החומה" ("The Wall") שארגן רוג'ר ווטרס, בתפקיד השופט המצווה לפרק את החומה. וב-1992 שיחק בתפקיד משנה נוסף, כשוטר הכפרי בסרט פלייבויס (The Playboys). בשנת 1994 גילם את הדמות הראשית בשני סרטים. הראשון - כמורה פנימייה שנוא ונבגד בסרט "גרסת בראונינג", והשני, ככרטיסן חובב תיאטרון ושירה והומוסקסואל חבוי ב"איש ללא חשיבות".
בשנת 1996 נטל חלק בשתי הפקות טלוויזיה יוקרתיות שביים דניס פוטר, "קריוקי" ו"לזארוס הקר". ב-1997 שיחק בתפקיד האב השתלטן והחשדן בסרט "העלמה מככר וושינגטון" (Washington Square) שהתבסס על עיבוד ספרו של הנרי ג'יימס. ב-1999 השתתף לצידם של ברוס ויליס וניק נולטה בסרט "ארוחת בוקר של אלופים" (Breakfast of Champions), סרטו של הבמאי אלן רודולף המבוסס על ספרו של קורט וונגוט. ב-2000 הופיע בתפקיד משנה בסרט "ארין ברוקוביץ" עליו שוב היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית שחקן משנה. ב-2001 שיחק בסרט "מיילו יוצא לעולם" בכיכובו של אנטון ילצ'ין. ב-2003 שיחק בסרטו של הבמאי טים ברטון, "סיפורי דגים" וב-2006 שיחק בסרטו של רידלי סקוט, "שנה מופלאה". ב-2007 שיחק בשלושה סרטים: בדרמה ההיסטורית "רוחות של חופש" בבימויו של מייקל אפטד ובתפקידי משנה במותחן "זהות אבודה" על פי ספרו של רוברט לדלום ובסרטו של הבמאי סידני לומט, "לפני שהשטן יידע". ב-2012 השתתף בתפקיד אורח בסרט ה-23 בסדרת סרטי ג'יימס בונד "סקייפול".
במשך כל הקריירה הארוכה שלו המשיך פיני לעסוק בתיאטרון (הן כבמאי והן כשחקן) והופיע בסרטי טלוויזיה ובסדרות טלוויזיה.
קורות חייו > חייו הפרטיים

פיני היה נשוי שלוש פעמים. ב-1957 נישא לשחקנית אן ג'יין וונהאם פיגינס. לשניים נולד בן, סיימון, שעובד כצלם קולנוע. בני הזוג התגרשו במהלך 1961.
ב-1970 נישא לשחקנית הצרפתייה אנוק איימה. השניים היו נשואים במשך שמונה שנים, עד 1978.
ב-2006 נישא פיני בשלישית לפנלופה דלמאג', סוכנת נסיעות. הנישואין נמשכו עד מותו של פיני.
במאי 2011 הצהיר פיני כי הוא חולה בסרטן הכליה וקיבל שישה סבבים של טיפול כימותרפי.
פיני נפטר מזיהום בחזה ב-7 בפברואר 2019, היה בן 82 במותו.
קורות חייו > פרסים והוקרה

פרס באפט"א לשחקן המבטיח בתפקיד ראשי בסרט (1961)
פרס גילדת שחקני המסך לשחקן המשנה הטוב ביותר (2001)
פרס באפט"א למפעל חיים (2001)
פרס גילדת שחקני המסך לצוות השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע (2001)
פרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר (2003)
פרס האמי לשחקן ראשי במיני סדרה או סרט (2002)
דוב הכסף (1984)
פרס אגודת מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס לשחקן הטוב ביותר (1984)
פרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר (1986)
פרס מועצת המבקרים הלאומית לשחקן הטוב ביותר (1961)
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר לסרט מוזיקלי או קומי (1970)
פרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה - שחקן (1963)
חוג מבקרי הסרטים של לונדון לשחקן השנה (1984)
פרס האמי לשחקן ראשי במיני סדרה או סרט (2002)
אליסן דאון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בינואר 1976 (בת 48) קולומביה הבריטית, קולומביה הבריטית, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-1999 
 עיסוק:  שחקנית
 מקום לימודים:  האקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה   בית הספר לדרמה באוניברסיטת אוקספורד
 בן או בת זוג:  דייוויד ריצ'מונד-פק (17 במרץ 2012–?) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אליסן דאון (באנגלית: Alisen Down; נולדה ב-6 בינואר 1976 בלאנגלי (אנ'), קולומביה הבריטית) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה קנדית. התפרסמה לראשונה בשל תפקידה כמירנדה בסדרת המדע הבדיוני דרכים מסתוריות (אנ').
ביוגרפיה

מגיל צעיר התעניינה דאון במשחק, ונהגה לכתוב ולהפיק מחזות פרי עטה. לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים, היא למדה באקדמיה האמריקאית לאומנויות הדרמה בפסדינה שבקליפורניה. משם עברה לאנגליה ולמדה באקדמיה הבריטית-אמריקאית באוקספורד.
דאון התפרסמה לראשונה בשל תפקידה כמירנדה בסדרת המדע הבדיוני דרכים מסתוריות (אנ').
השתתפותה כשחקנית אורחת בסדרה Cold Squad זיכתה אותה בפרס ליאו ובפרס ג'מיני.
היא נשואה לשחקן דייוויד ריצ'מונד-פק, אותו הכירה במהלך עבודתה על הסדרה Robson Arms.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | דמות |
| --- | --- | --- |
| 1999 | Late Night Sessions | קנדי |
| 1999 | Bad Money | סילביה ביינס |
| 2000 | The Little Things | צ'אט |
| 2008 | קונטרול-אלט-דליט | אנג'לה |
| 2008 | כשהעולם עמד מלכת | אישה עם מחשב נייד |
| 2009 | תיק 39 | אמא של אמילי |
| 2010 | פרדוקס | הלן |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנים | סדרה/סרט | דמות | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2000–2002 | דרכים מסתוריות (אנ') | מירנדה פיגלסטין | שחקנית ראשית |
| 2004 | The Life | קריסטל | סרט |
| 2005 | Tripping the Wire: A Stephen Tree Mystery | לורה וינג | סרט |
| 2005–2008 | Robson Arms | סולט מארי | שחקנית ראשית |
| 2006 | This Space for Rent | מישל אן סאטן | סרט |
| 2006–2008 | בטלסטאר גלקטיקה | ג'ין בארוליי |  |
| 2008 | סטארגייט: תיבת האמת | אלטרנית | סרט |
| 2009 | בטלסטאר גלקטיקה: התוכנית | ג'ין בארוליי | סרט |
| 2010 | On Strike for Christmas | דבי | סרט |
| 2010 | "שעה מכושפת" | ג'יל | פרקים: "לילי D" (חלק 1), "לילי D" (חלק 2) |
| 2011 | Past Obsessions | מג | סרט |
| 2014 | גרייספוינט | קאתי איטון | 8 פרקים |
| 2015–2018 | 12 קופים (אנ') | אוליביה / העדה | 31 פרקים |
| 2017 | Perfect Citizen | קארלה קופר | סרט |
| 2021–2023 | ג'יני וג'ורג'יה | בוורלי | 10 פרקים |
מועמדויות וזכיות

| שנה | פרס | קטגוריה | הפקה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2000 | פרסי ג'ימיני | השחקנית האורחת הטובה ביותר בסדרת דרמה | Da Vinci's Inquest | מועמדות |
| 2000 | פרסי ג'ימיני | השחקנית האורחת הטובה ביותר בסדרת דרמה | Cold Squad | זכייה |
| 2000 | פרסי ליאו | השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה | Cold Squad | זכייה |
| 2002 | פרסי ליאו | השחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרת דרמה | דרכים מסתוריות | מועמדות |
| 2005 | פרסי ג'ימיני | השחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרת דרמה או במיני-סדרה | The Life | מועמדות |
| 2005 | פרסי ליאו | השחקנית המשנית הטובה ביותר בסדרת דרמה | Robson Arms | מועמדות |
| 2007 | פרסי ליאו | השחקנית המשנית הטובה ביותר בסדרת דרמה | Robson Arms | מועמדות |
הערות שוליים

1 2  Celebrity Spaces: Alisen Down and David Richmond-Peck, Toronto Sun (ב־Canadian English)
↑  Alisen Down, IMDb
↑  Tripping the Wire: A Stephen Tree Mystery (TV Movie 2005) - IMDb (באנגלית אמריקאית), נבדק ב-2021-09-19
↑  12 Monkeys: Alisen Down On Why We Love Olivia, Den of Geek, ‏2018-07-06 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2011054271  VIAF: 170336029   WorldCat (עם VIAF): 170336029
אנדרה דיתלם

דיתלם סוקר מסדר חיילים בעת שחרור מרסיי, אוגוסט 1944
אנדרה דיתלם (בצרפתית - André Diethelm; ‏3 ביולי 1896 - 11 בינואר 1954) הוא פוליטיקאי צרפתי, שהיה בין ראשי צרפת החופשית בתקופת מלחמת העולם השנייה. בתקופת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית שימש כשר ההגנה, ובזמן הרפובליקה הצרפתית הרביעית שימש כיושב ראש הסיעה הפרלמנטרית של מפלגת אספת העם הצרפתי (RPF) מפלגתו של שארל דה גול.
ביוגרפיה

דיתלם נולד בעיירה בור אן ברס (Bourg-en-Bresse) שבמחוז אן שבצרפת. הוא שירת כחייל במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן קיבל תפקיד כלכלי בממשל הקולוניאלי בהודו-סין. כן שימש כמנכ"ל משרדו של שר הפנים, ז'ורז' מנדל בין 1938 ל-1940.
ב-1941 עזב את אדמת צרפת והצטרף לכוחות צרפת החופשית של שארל דה גול בלונדון. דה גול הכיר אותו מתקופת עבודתו אצל מאנדל, וממעורבותו במגעים שקדמו ליצירת צרפת החופשית בימיה האחרונים של הרפובליקה השלישית, עת ניסה דה גול לשכנע את מאנדל להקים ממשלה צרפתית בגולה. בספטמבר 1941 מינה אותו דה גול לחבר "הוועד הלאומי", מעין ממשלה בגלות שהקים דה גול. תפקידו של דיתלם היה שר העבודה והמידע. במהלך השנים מילא דיתלם תפקידים מיניסטריאליים שונים, לרוב תפקידים ביצועיים בעלי אופי כלכלי, בוועד הלאומי, ובמסגרת "הוועד הצרפתי לשחרור לאומי", מסגרת רחבה יותר שהוקמה בשנת 1943. ב-3 במאי 1944 התמנה לשר המלחמה, ושמר על תפקידו זה בממשלה הראשונה שהקים דה גול, בספטמבר 1944 במסגרת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית. בתפקידו זה היה בין האחראים לחימושו מחדש וכינונו של הצבא הצרפתי, שהמשיך בלחימה לצד בעלות הברית עד לסוף המלחמה. ב-21 בנובמבר 1945 פרש מהממשלה עם הקמת ממשלתו השנייה של דה גול.
בנובמבר 1945 נבחר דיתלם לאספה המכוננת של צרפת מטעם מחוז ווז' והמשיך לשרת כחבר הפרלמנט גם במהלך תקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית. כאשר הקים דה גול את מפלגתו, "אספת העם הצרפתי", נמנה דיתלם עם ראשיה, ושימש כיושב ראש הסיעה הפרלמנטרית. בשנת 1953 הידרדרה מאוד בריאותו, ובינואר 1954 מת, בפריז.
הערות שוליים

↑  שארל דה גול, המאבק לחירות, כרך ראשון, "אל הדגל", הוצאת עם הספר, תשי"ח, עמ' 71.
↑  שארל דה גול, המאבק לחירות, כרך ראשון, "אל הדגל", הוצאת עם הספר, תשי"ח, עמ' 232.
↑  Paris cheers new french army, פלסטיין פוסט, 3 באפריל 1945
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14617871c (data)  GND: 129678856  ISNI: 0000 0000 6657 653X  LCCN: n2004046071  NTA: 291111300  SUDOC: 079318304  Trove: 1530442  VIAF: 38004943   WorldCat (עם VIAF): 38004943
אליפות העולם בשחמט 1961

אליפות העולם בשחמט 1961 הייתה תחרות שאורגנה על ידי פיד"ה. היא כללה דו-קרב של אלוף העולם מיכאל טל ומיכאל בוטביניק שהחל ב-15 במרץ והסתיים ב-13 במאי 1961 בניצחונו של מיכאל בוטביניק.
רקע

אליפות העולם בשחמט 1960 הסתיימה בניצחון של מיכאל טל על מיכאל בוטביניק. בהתאם לתכנון, לאלוף העולם המודח הייתה זכות למפגש נוסף. למנצח המפגש היה מוענק תואר אלוף העולם. אם המפגש שכלל 24 משחקים לכל היותר היה מסתיים בתיקו, מיכאל טל היה נותר אלוף העולם.
דו-קרב על האליפות

הדו-קרב התקיים במהלך 15 במרץ - 13 במאי 1961 במוסקבה. הוא אפשר 24 משחקים לכל היותר, אך בפועל הסתיים לאחר 21 משחקים.
|  | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ברית המועצות מיכאל בוטביניק | 1 | 0 | 1 | ½ | ½ | ½ | 1 | 0 | 1 | 1 | 1 | 0 | 1 | ½ | 1 | ½ | 0 | 1 | 0 | ½ | 1 | 13 |
| ברית המועצות מיכאל טל | 0 | 1 | 0 | ½ | ½ | ½ | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | ½ | 0 | ½ | 1 | 0 | 1 | ½ | 0 | 8 |
אמנת המורשת העולמית

אימוץ אמנת המורשת העולמית בשנת 1972 באונסק"ו.
אמנת המורשת העולמית (בשמה הרשמי: האמנה בדבר הגנת המורשת התרבותית והטבעית העולמית), היא אמנה בין-לאומית שנחתמה ב-23 בנובמבר 1972, אשר יצרה את אתרי המורשת העולמית, במטרה לשמר אתרי טבע ייחודיים וכן לשמר ולאבטח אתרי תרבות ומורשת. האמנה, שהיא מסמך חתום של הסכמה בין-לאומית, מנחה את עבודתה של ועדת המורשת העולמית. היא פותחה על פני תקופה של שבע שנים (1965–1972).
האמנה מגדירה אילו אתרים ניתן לשקול להכניס ברשימת המורשת העולמית, וכן קובעת את חובותיהן של ממשלות לזהות אתרים פוטנציאליים, להגן עליהם ולשמרם. המדינות החתומות באמנה מתחייבות לשמר את אתרי המורשת העולמית שברשותן, לדווח באופן קבוע על מצב שימורם, ובמידת הצורך לשחזר את האתרים. האמנה גם קובעת כיצד יש להשתמש בקרן למורשת עולמית ולנהל אותה.
האמנה אומצה על ידי הוועידה הכללית של אונסק"ו ב-16 בנובמבר 1972, ונחתמה על ידי נשיא הוועידה הכללית של אונסק"ו, טורו הגיווארה, והמנהל הכללי של אונסק"ו, רנה מהאו, ב-23 בנובמבר 1972. האמנה קיימת בארכיון של אונסק"ו.
הקמה

הקמפיין הבין-לאומי להצלת האנדרטאות של נוביה (אנ'), שהחל לאחר פניות של מצרים וסודאן ב-1959, הוביל להעברת 22 אנדרטאות מהאזור בו הוקם סכר אסואן. הצלחת הפרויקט, בפרט יצירת קואליציה של 50 מדינות מאחורי הפרויקט, הביאה את אונסק"ו, יחד עם הוועדה הבין-לאומית לאנדרטאות ואתרים (ICOMOS), להכין טיוטת אמנה להגנה על מורשת תרבותית.
ועידה של הבית הלבן ב-1965 קראה להקמת "קרן למורשת עולמית" כדי לשמר את "אזורי הטבע, הנוף והאתרים ההיסטוריים המעולים בעולם להווה ולעתיד של אזרחי העולם כולו". האיגוד הבין-לאומי לשימור הטבע פיתח הצעות דומות ב-1968, שהוצגו ב-1972 לוועידת האו"ם לסביבת האדם בסטוקהולם. במסגרת הוועדה למורשת עולמית, המדינות החתומות נדרשות להפיק ולהגיש דיווח נתונים תקופתי המספק לוועדה סקירה כללית של יישום אמנת המורשת העולמית ביחס לכל מדינה החתומה עליה, ו'תמונת מצב' של התנאים הנוכחיים בנכסי המורשת העולמית שברשותה.
יישום

בהתבסס על טיוטת האמנה שיזם ארגון אונסק"ו, סוכם בסופו של דבר על טקסט אחד המוסכם על ידי כל הצדדים, ו"האמנה בדבר הגנת המורשת התרבותית והטבעית העולמית" אומצה על ידי הוועידה הכללית של אונסק"ו ב-16 בנובמבר 1972. האמנה נכנסה לתוקף ב-17 בדצמבר 1975, שלושה חודשים לאחר האשרור ה-20.
יישום האמנה החל ב-1977, לאחר האשרור ה-40, והשמות הראשונים נכנסו לרשימה ב-1978. שמות חדשים נוספו לרשימה מדי שנה מאז, בישיבות השנתיים של הוועדה למורשת עולמית.
אשרור

נכון לאוגוסט 2024, האמנה אושררה על ידי 196 מדינות: 192 מדינות החברות באו"ם, שתי מדינות משקיפות של האו"ם (הוותיקן והרשות הפלסטינית), ושתי מדינות בשיתוף חופשי עם ניו זילנד (איי קוק וניואה). רק מדינה אחת חברה באו"ם לא אישרה את האמנה: ליכטנשטיין.