stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנק-ריהל
אופי האות

האות עוצבה מתוך מצוקה בסוגי אות בתקופה בה החלו להדפיס כתבים עבריים חילוניים רבים. הגופנים הקיימים (ובראשם גופן וילנא, ששימש להדפסת רוב הכתבים העבריים עד אז) שידרו אווירת בית מדרש, שממנה רצו הכותבים להימנע. האות עוצבה כך כדי שתתאים לדפוס מודרני ושהקורא יוכל "לרוץ" בקריאה בה בטקסטים ארוכים, מנוקדים ולא-מנוקדים.
עיצוב האות שואב ממסורת יהדות ספרד, שנטתה לקשט את האותיות בתגים מתונים ולא מצועצעים יתר על המידה. האות מבוססת על אות דפוס איטלקית ששימשה את המדפיס מהמאה ה-17, דניאל בומברג ורוח תנועת האר נובו. מודפסים באות מינים רבים של טקסטים מספרי שירה ועד עיתונים יומיים. שימוש באות שונה יוצר מיד מראה ייחודי, אף מבלי שהקורא מבין מדוע. למשל, ב-1987 שכר עיתון "מעריב" את המעצב הגרפי שמעון זנדהאוז לעצב מחדש את העיתון. זנדהאוז ניסה להיות מהפכני והשתמש באותיות נרקיס במקום בפרנק-ריהל. לעיתון הגיעו תגובות קוראים נזעמות, ובעקבותיהן חזר לפרנק-ריהל בתוך זמן קצר. עוד יוצא מן הכלל המדגיש את הכלל הוא סדרת ספרי "עם הספר", שאינם מודפסים בפרנק-ריהל ומראה הטקסט בהם מודרני מאוד, דבר המרתיע חלק מהמבקרים.
זו אות ששינתה את הדפוס העברי. היא דומה לאות ספרדית, קצת מצועצעת ומקושטת. היא הייתה אות חדשה שאינה קשורה לשום מסורת - לא של בית מדרש ולא של כתבי ההשכלה - ולכן הציונות, שהחלה להתבסס באותה תקופה, אימצה אותה כאות בלי היסטוריה. לצעירים של אז היה חשוב לכתוב בעברית שלא תיראה כמו טקסט דתי, אבל באופן מפתיע גם דתיים השתמשו בה. היום כל אחד יכול להשתמש בה, כי כבר אין לאף אחד זכויות עליה.
גרסאות דיגיטליות

לגופן קיימות מספר גרסאות דיגיטליות שנוצרו על ידי טיפוגרפים שונים מאז שנות ה-90. אחד הגופנים הממוחשבים הראשונים שנוצרו על בסיס עיצוב האות הוא של חברת "אוטולוג'יק", ששיווקה אותו למערכות העיתונים הגדולים אשר עושים בו שימוש עד היום. גרסה נוספת לגופן, אשר משווקת על ידי חברת "מסטרפונט", נפוצה כיום בספרות המודפסת ועושות בה שימוש מרבית הוצאות הספרים. הגרסה לגופן של חברת "פלרון" נפוצה בספרי קודש ותפילה (דוגמת סידור "רינת ישראל") ובפסקי דין, והיא הגרסה שמותקנת עם תוכנות אופיס במחשבים ביתיים. גרסאות פופולריות נוספות משווקות על ידי "הגילדה", "פונטביט" ועוד. בנוסף, גרסה חופשית לגופן מופיעה ב-Google Fonts במספר משקלים.
ביקורת

המעצב הגרפי שמעון זנדהאוז מונה בעיות בגופן: האות "שמנה" מדי ואינה קלילה, כפי שמתאפשר בטכנולוגיות מודרניות ויוצרת תחושה של עומס שחור על הדף. אין בגופן הבדל ברור מספיק בין טקסט רגיל למודגש. כמו כן, לטענתו היא מקובלת רק משום שהציבור רגיל בה ומתקשה לשנות הרגלים.
בתרבות

גופן פרנק-ריהל הוא הנפוץ ביותר בספרות המודפסת בישראל, שכן הוא בשימוש במרבית הספרים, העיתונים, כתבי העת וכן בפסקי הדין של בתי המשפט.
במאי 1945, עם התפרסמות הידיעות הלא-רשמיות בדבר מותו של אדולף היטלר, פרסם נתן אלתרמן בטורו השביעי בעיתון "דבר" את השיר "כותרת" שחיבר, ובו הוא מתאר את עבודתו של פועל הדפוס שחיבר את הכותרת על כניעת גרמניה הנאצית לפרסום. הוא מתאר את הכותרת בעל האותיות המרובעות, בהן מתאפיין הגופן, וכי ההיסטוריה ציפתה להן – ושבכל זאת, תמיד היא נכתבת בגופן פרנק-ריהל.
הערות שוליים

↑  למשל מאיר שלו בביקורת על תמול שלשום: "רומן נפלא.. הודפס באותיות 'פרנק ריהל' – אלה האותיות היפות שהקורא רואה ברגע זה ממש – ולא בפונט המזעזע של כמה ספרים קודמים שיצאו בסדרת 'עם הספר'."
 מאיר שלו, ידיעות אחרונות."
1 2  דדי כהן, רפאל פרנק – המעצב של הפונט העברי הנפוץ ביותר בדפוס, אתר "אאא", 11 במרץ 2017
| כתב עברי |
| --- | --- | --- |
| מערכות אלפבית | אלפבית פרוטו-כנעני • אלפבית פיניקי • אלפבית עברי עתיק  • אלפבית ארמי • אלפבית עברי |  |
| וריאציות של אלפבית עברי | כתב רש"י • כתב סת"ם • כתב רהוט • סוליטריאו |  |
| שונות | כתיב עברי • ליטון של עברית • טעמי המקרא • אותיות מנצפ"ך • גרש • אם קריאה • הגיית העברית • גימטריה |  |
| ניקוד | ניקוד טברני • ניקוד בבלי • ניקוד ארץ־ישראלי • ניקוד ארצישראלי-טברני • ניקוד שומרוני • ניקוד העברית בת ימינו • כתיב מלא |  |
| גופנים עבריים | דוד • אריאל • פרנק-ריהל • קורן • מרים • נרקיס • חיים • דרוגולין • הדסה • הצבי • כתב רש"י • סת"ם • שלום • ירושלמי • וילנא • אלף |  |
| אלפבית עברי | א • ב • ג • ד • ה • ו • ז • ח • ט • י • כ • ל • מ • נ • ס • ע • פ • צ • ק • ר • ש • ת |  |
| שפות הנכתבות בכתב עברי | עברית • ארמית • יידיש • ערבית יהודית • לאדינו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007593158205171
השבעתו של מרטין ואן ביורן לנשיאות ארצות הברית

מרטין ואן ביורן
ההשבעה של מרטין ואן ביורן לנשיא ארצות הברית התקיימה בבניין הקפיטול בוושינגטון, ביום שבת, 4 במרץ 1837. ההשבעה סימנה את תחילת כהונתם של מרטין ואן ביורן כנשיא ושל ריצ'רד ג'ונסון כסגן הנשיא.
מרטין ואן ביורן התמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית ונבחר לנשיא ארצות הברית השמיני. כיהן בין השנים 1837–1841.
סגן הנשיא והנשיא הנבחר רכבו עם קודמו בנשיאות, אנדרו ג'קסון, בכרכרה קטנה שנבנה מעצי האונייה קונסטיטושן. זו הייתה הפעם הראשונה שהנשיא היוצא והנכנס רכבו יחד לקפיטול. ואן ביורן היה האחרון שהושבע לנשיאות לאחר שכיהן כסגן נשיא עד שג'ורג' הרברט ווקר בוש עשה זאת גם כן ב-1989. ואן ביורן היה הנשיא הראשון שנולד לאחר הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
בנאום ההשבעה הצהיר ואן ביורן שישתדל "ללכת בדרכו של הנשיא ג'קסון". כמו כן, אמר ואן ביורן ש"הניסיון האמריקאי צריך להוות דוגמה לעולם".
הערות שוליים

↑  The 13th Presidential Inauguration: Martin Van Buren, March 04, 1837, United States Senate
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקה ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברוך סורוצקין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  פברואר 1917 י"ג בשבט תרע"ז מינסק, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  10 בפברואר 1979  (בגיל 62) י"ג בשבט תשל"ט קליבלנד, ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  הר המנוחות, ישראל ישראל
 השכלה:  ישיבת נובהרדוק ישיבת ברנוביץ' ישיבת קמניץ
 מקום פעילות:  קליבלנד, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  ? – 10 בפברואר 1979 
 תחומי עיסוק:  ראש ישיבת טלז
 בת זוג:  רחל
 אב:  זלמן סורוצקין
 צאצאים:  יצחק סורוצקין  בנימין סורוצקין 
 מספר צאצאים:  3
 
 תפקידים נוספים:  חבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית
 
הרב ברוך סורוצקין (י"ג בשבט תרע"ז, פברואר 1917 – י"ג בשבט תשל"ט, 10 בפברואר 1979) היה ראש ישיבת טלז בקליבלנד וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית.
ביוגרפיה

נולד במינסק לרבי זלמן סורוצקין. למד בתלמוד תורה בז'טל, ולאחר מעברו של אביו לכהן ברבנות לוצק החל ללמוד בישיבת נובהרדוק אצל הרב משה רייז. בהמשך עבר ללמוד בישיבת ברנוביץ', אצל הרב אלחנן וסרמן והרב דוד רפפורט. בהמשך עבר לישיבת קמניץ והיה לתלמידו המובהק של הרב ברוך בר ליבוביץ'. בהיותו בברנוביץ' למד חברותא עם הרב נח שימנוביץ במשך שעות רבות לתוך הלילה. הרב ליבוביץ' כתב מכתב לאביו שבנו נועד לגדולות ולהיות "מרביץ תורה".
בכנסייה הגדולה השלישית נפגש אביו עם אחיינו הרב אברהם יצחק בלוך, והרב בלוך הציע לו להשתדך עמו. השידוך לא יצא לפועל עקב הקושי בקשרים בין ליטא לפולין, אך בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט הרב ברוך מישיבתו לווילנה ועבר ללמוד בישיבת טלז וכעבור שישה חודשים התארס עם רחל בתו של בן דודו, ראש הישיבה, בהסכמת הוריו שהיו כבר בארץ ישראל. שבועיים לאחר נישואיו נמלט עם הרכבת הטרנס-סיבירית לקובה, משם גירשום היפנים לשאנגחאי, ומשם היגר לארצות הברית והחל לכהן כר"מ בישיבת טלז שהוקמה על ידי דודיו הרב אליהו מאיר בלוך והרב חיים מרדכי קאטץ.
בשנת תשכ"ה לאחר פטירת הרב קטץ, מונה יחד עם בן דודו הרב מרדכי גיפטר לכהן כראש ישיבה.
לצד היותו ראש ישיבה, עסק בענייני ציבור בפרט בענייני אגודת ישראל, החינוך העצמאי וארגון תורה ומסורה. והיה חבר מועצת גדולי התורה.
בשנת תשכ"ב חלה בסרטן, אך המשיך בתפקידיו ובפועלו לצד ייסוריו. לאחר 17 שנה נפטר ביום הולדתו ה-62 (י"ג בשבט תשל"ט) ונקבר בהר המנוחות.
משפחתו

בנו, הרב אברהם יצחק, המכהן כר"מ בישיבת לייקווד וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית
בנו, הרב בנימין, המכהן כראש כולל עטרת שלמה בנשיאות בנו הרב שלום בער
בנו, הרב שלום בער סורוצקין, ראש מוסדות עטרת שלמה
בנו, הרב  אליהו מאיר (נפטר ב-2020) שעמד בראש ישיבת תפארת ברוך בניו ג'רזי
בתו, שני הערצקא, מנהלת בית ספר "בית יעקב דרבי מאיר" בלייקווד, בעלה, הרב נתן ברוך, כיהן כרב בלייקווד
חתנו, הרב יעקב בוסל (נפטר ב-2020), כיהן ועמד בראש ישיבת רבנו יעקב יוסף אדיסון, ניו ג'רזי
חתנו, הרב ישראל ברוג, מכהן כראש ישיבת תפארת אביגדור בקליבלנד
חתנו, הרב אריה שולמן, מכהן כרב היישוב טלז סטון
ספריו

ספריו יצאו על ידי תלמידיו:
חידושי מרן הגר"ב סורוצקין זצ"ל - חלק א' על סדר מועד, חלק ב' על מסכתות נדרים, נזיר וגיטין, חלק ג' על מסכת בבא בתרא
הבינה והברכה - על התורה
הבינה וברכה - על הגדה של פסח
יחיא עיאש

| --- | --- |

יחיא עיאש  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  6 במרץ 1966 ראפאת, ממלכת ירדן 
 נהרג:  5 בינואר 1996 (בגיל 29) בית לאהיא, עזה, הרשות הפלסטינית 
 מדינה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 השכלה:  אוניברסיטת ביר זית
 השתייכות:    חמאס  גדודי עז א-דין אל-קסאם
 תקופת הפעילות:  1992–1996 (כ־4 שנים)
 
לאחר מותו, עיאש הפך למותג ברחוב הערבי. בתמונה: ספל בהשראתו של עיאש
יחיא עבדול לטיף עיאש (בערבית: يحيى عبد اللطيف عياش; 6 במרץ 1966 – 5 בינואר 1996), אשר כונה "המהנדס" (المهندس – "אלמֻהנדִס"), היה טרוריסט פלסטיני, ממקימי גדודי עז א-דין אל-קסאם של חמאס ואחד מהאחראים להפעלות הראשונות של שיטת פיגועי ההתאבדות בשנות ה-90 כחלק מהטרור הפלסטיני בישראל. פיגועי טרור אלו גבו את חייהם של למעלה ממאה ישראלים. שירות הביטחון הכללי של ישראל התנקש בעיאש באמצעות טלפון סלולרי ממולכד בשנת 1996.
ביוגרפיה

יחיא עיאש נולד בכפר ראפאת שבמערב השומרון בזמן השלטון הירדני ב-1966. בצעירותו היה עיאש חבר בתנועת האחים המוסלמים. בעת לימודי הנדסת חשמל באוניברסיטת ביר זית, שאותם סיים ב-1988, היה עיאש פעיל ב"גוש האסלאמי" באוניברסיטה. לאחר נישואיו הגיש בקשה לצאת ללימודי המשך בירדן וזו נדחתה על ידי שירותי הביטחון בישראל.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 היה עיאש אחד ממקימי גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של חמאס. הוא התמחה ביצירת מטעני חבלה מאמצעים מאולתרים. לדברי כרמי גילון, ראש השב"כ לשעבר, "עיאש היה בכיר המחבלים שפעלו אי פעם נגד ישראל, בטח בכיר אנשי חמאס... היה לו כושר הישרדות שאי אפשר לתאר אותו. במשך שנים כל חייל צה"ל הסתובב עם התמונה שלו. הוא היה המבוקש מספר אחד ללא עוררין".
ביוגרפיה > תכנון פיגועי התאבדות

בשנת 1992 החל עיאש בתכנונם של פיגועי התאבדות בתוך שטחי ישראל. המידע הראשוני לגבי מעורבותו של עיאש בתכנון פיגועי טרור התקבל בקרב גורמי ביטחון בישראל לאחר שב-22 בנובמבר 1992 נלכדה מכונית תופת ברמת אפעל לאחר מרדף משטרתי. שניים משלושת הנוסעים ברכב נלכדו תוך מספר שעות. התברר כי הם חברים בגדודי עז א-דין אל-קסאם, ובחקירה התגלתה זהותו של עיאש כמתכנן הפיגועים הראשי של חמאס. ב-16 באפריל 1993 בוצע הפיגוע בצומת מחולה, פיגוע ההתאבדות הראשון של מחבלים פלסטיניים נגד מטרה ישראלית. שנה מאוחר יותר, ב-6 באפריל 1994, עלה בידו לתכנן פיגוע ראוותני ביום ה-40 לטבח מערת המכפלה – פיגוע מכונית התופת בעפולה שגבה את חייהם של שמונה ישראלים. שבוע מאוחר יותר יצא לפועל פיגוע קטלני נוסף, פרי תכנונו של עיאש. מחבל מתאבד התפוצץ באוטובוס בתחנה המרכזית בחדרה ב-13 באפריל 1994, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. חמישה ישראלים נרצחו בפיגוע.
בשנים שלאחר מכן הצליח חמאס לבצע עשרות פיגועי התאבדות נוספים בשטחי ישראל, בהם הפיגוע בקו 5 בתל אביב, פיגוע ברמת גן (קו 20) ופיגוע בירושלים (קו 26). עד למותו, היה עיאש המתכנן הראשי של כל פיגועי חמאס ובנוסף הוא היה זה שהכין את חומר הנפץ וחיבר אותו לגופם של המתאבדים. בפיגוע בקו 5 עיאש היה גם הנהג שהסיע את המתאבד לתל אביב. באותה תקופה החל עיאש להכשיר אנשי חמאס נוספים בהכנת חומרי נפץ, ידע ששימש אותם לאחר מותו. פיגועי ההתאבדות הללו, שהייתה להם השפעה מוראלית שלילית חזקה על הציבור הישראלי, הפכו לכלי מרכזי במאבק של ארגון חמאס במדינת ישראל.
ההתנקשות

עם הוצאתם לפועל של פיגועי ההתאבדות הקטלניים בשנים 1994 ו-1995 הפך עיאש למבוקש הראשי על ידי שירותי הביטחון של ישראל. הקושי העיקרי בלכידתו נבע מיכולת הניידות הגבוהה שלו – הוא העתיק את מקום מגוריו בתכיפות רבה. מספר פעמים הוא כמעט ונלכד, באחת מפעמים אלו במהלך מרדף אחריו בעיר שכם ובעת שביקר את אשתו בכפר הולדתו. בכל אותן שנים הצליח עיאש, שבתקופה זו הודבק לו הכינוי "המהנדס", לחמוק משירותי הביטחון הישראליים, בין השאר בזכות התחפושות שבהן השתמש. לאחר כינון שלטון הרשות הפלסטינית ברצועת עזה ב-1994 עבר עיאש לרצועה. אנשי אש"ף ובהם יאסר ערפאת לא שיתפו פעולה עם ישראל במאמצים ללכוד את "המהנדס".
בתחילת ינואר 1996 אישר ראש ממשלת ישראל שמעון פרס להתנקש בחייו. יחיא עיאש נהרג ב-5 בינואר 1996 בבית לאהיא שברצועת עזה, באמצעות טלפון סלולרי, מסוג מוטורולה אלפא (אנ'), אותו החזיק כשהתפוצץ, לאחר שניסיון חיסול ראשון שלו כמה ימים לפני כן כשל. ישראל לא אישרה באופן רשמי את מעורבותה בהריגתו של עיאש, עם זאת ידועים פרטים על ההתנקשות. בנוסף לכך לאחר עשור התראיינו אנשי שב"כ בנושא וסיפקו פרטים אודות אותה פעולה.
מעריכים כי השב"כ הצליח להשתיל מטען חבלה זעיר בעל 72 כדוריות מתכת בתוך טלפון סלולרי שנמסר לכמאל חמד, בעל הבית של עיאש. חמד, שהיה בעבר מודיע של השב"כ, העביר את הטלפון לעיאש מבלי לדעת שהטלפון ממולכד, ובהוראת השב"כ ניתק את הטלפון הרגיל בדירה. בעל הבית סבר שמטרת הפעולה לצותת לשיחות הטלפון של "המהנדס". בעת שיחה עם אביו זוהה קולו של עיאש על ידי השב"כ שאכן צותת לשיחה, והפצצה הופעלה. יחיא עיאש מת במקום.
אחרי מותו

עיאש נקבר בעזה בהלוויה המונית שבה השתתפו למעלה ממאה אלף איש. למותו הייתה השפעה מוראלית חיובית על הציבור הישראלי. מהצד השני הפכה דמותו לסמל עבור תומכי חמאס ותאים חמושים של חמאס נשאו את השמות "סטודנטים של עיאש", "סטודנטים של המהנדס" או "חוליות יחיא עיאש" על מנת לכבד את זכרו. לאחר מותו אירעו במהלך אותה שנה, בין 25 בפברואר ל-4 במרץ, ארבעה פיגועי התאבדות, הפיגועים בקו 18 בירושלים, הפיגוע בצומת אשקלון, והפיגוע בדיזנגוף סנטר, שבהם נרצחו 59 בני אדם. חמאס קיבל אחריות לפיגועים אלה וטען שהיו נקמה על הריגתו של עיאש.
את מקומו של עיאש מילא מוחי א-דין א-שריף (אשר כונה "המהנדס 2"), עד מותו במרץ 1998.
לאחר מותו הפכה דמותו של עיאש לסמל בעיני תומכי חמאס והוא זכה להנצחה רבה גם על ידי מוסדות הרשות הפלסטינית המזוהים עם תנועת הפת"ח. בשנת 2010 נקראה קריית הרשות הפלסטינית ברמאללה על שמו של יחיא עיאש.
הרקטה עיאש 250, שיוצרה על ידי חמאס ושוגרה במהלך מבצע שומר החומות, ובמלחמת חרבות ברזל, קרויה על שמו.
ראו גם

פיגועי התאבדות בישראל
טיל עיאש 250, שנקרא על שמו
התפוצצות זימוניות חזבאללה
לקריאה נוספת

Samuel Katz, The Hunt for the Engineer, Lyons Press, 2002
הערות שוליים

↑  סרט שומרי הסף, הדקה ה-72 לערך.
↑  פיגוע ההתאבדות הראשון בישראל – צומת מחולה (1993)
↑  על פי דת האסלאם יום הזיכרון הראשון לנפטר חל 40 יום מיום הפטירה.
↑  Jonathan Schanzer, Hamas vs. Fatah: The Struggle for Palestine, 1st ed, New York: St. Martin's Press, 2008, עמ' 44, ISBN 978-0-230-61645-5
↑  Samuel Katz, The Hunt for the Engineer, Lyons Press, 2002
↑  חיסולו של המהנדס | כך חוסל יחיא עייאש, האיש שאחראי לפיגועי ההתאבדות בשנות ה-90, נבדק ב-2023-12-12
↑  הרשות הפלסטינית ממשיכה לאפשר ואף לעודד הפיכת שהידים למודל לחיקוי, באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור, 11 באפריל 2010
↑  עוזי ברוך, קריית הרש"פ ע"ש "המהנדס", באתר ערוץ 7, 7 באפריל 2010
| חמאס חמאס |
| --- | --- | --- |
| מחלקות | הלשכה המדינית של החמאס • גדודי עז א-דין אל-קסאם |  |
| היסטוריה | אמנת חמאס • תמיכת איראן בחמאס • תמיכת טורקיה בחמאס |  |
| קרבות ומלחמות | האינתיפאדה הראשונה • האינתיפאדה השנייה • עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה • מבצע עופרת יצוקה • מבצע עמוד ענן • מבצע צוק איתן • מבצע שומר החומות • מבצע חגורה שחורה • טבח שבעה באוקטובר  • מלחמת חרבות ברזל |  |
| פיגועים | רצח אבי סספורטס ואילן סעדון • חטיפת נסים טולדנו ורציחתו • הפיגוע בקו 5 • הפיגועים באוטובוסים בקו 18 בירושלים • הפיגוע בדיזנגוף סנטר • הפיגוע בדולפינריום • הפיגוע במסעדת סבארו • הפיגוע במלון פארק • הפיגוע במסעדת מצה • רצח שלושת הנערים |  |
| מנהיגים | אחמד יאסין • יחיא עיאש • אחמד ג'עברי • עבד אל-עזיז א-רנתיסי • ח'אלד משעל • יחיא סינוואר • אסמאעיל הנייה |  |
| תקשורת, תעמולה וחינוך | ערוץ אל-אקצא • האוניברסיטה האסלאמית בעזה • תקוף, תעשה פיגועים • חלוצי המחר • מערך ההסברה של חמאס • סוכנות הידיעות שהאב • מרכז המידע הפלסטיני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007430669205171  ISNI: 0000 0000 4568 8874  LCCN: n99050906  NTA: 194992438  VIAF: 19014947   WorldCat (עם VIAF): 19014947 
הפיגוע בקו 5 בתל אביב, 1994
חנה קרמינסקי

| --- | --- |

 לידה:  24 באפריל 1897 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  4 ביוני 1943 כנראה מחנה ההשמדה בירקנאו, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 מקום מגורים:  ברלין, נוי איזנברג, מִיטֶה 
 השכלה:  בית פסטלוצי-פרבל 
 מעסיק:  ליגת הנשים היהודיות (גרמניה) 
 בן או בת זוג:  פאולה פירסט 
 
חנה קרמינסקי (בגרמנית: Hannah Karminski; שמה האמיתי - מינה יוהנה קרמינסקי, Minna Johanna Karminski; נולדה ב-24 באפריל 1897 בברלין ; נרצחה ב-4 ביוני 1943 באושוויץ-בירקנאו) הייתה מחנכת גרמנייה ופעילה מרכזית בליגת הנשים היהודיות (גרמניה) ובההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה. היא עזרה ליהודים נרדפים רבים להגר מגרמניה הנאצית ונרצחה בשואה.
ביוגרפיה

חנה קרמינסקי, בתם של הבנקאי אדולף אברהם קרמינסקי ואשתו סלמה לבית כהן, נולדה בדירת הוריה ברחוב אורניינבורגר 22 ברובע שפנדאו-פורשטט (Spandauer Vorstadt) בברלין. היא למדה בבית הספר לואיזנשולה (Luisenschule) והוכשרה כגננת בשיטת פסטלוצי ב-Pestalozzi-Fröbel-Haus. לאחר מכן עבדה תקופה קצרה בגן ילדים יהודי בברלין ולאחר מכן למדה במכון הפדגוגי החברתי בהמבורג בניהולם של גרטרוד באומר ומארי באום, שם הוכשרה כעובדת סוציאלית. היא נכנסה לתפקידה הראשון בפרנקפורט אם מיין כראש מועדון הבנות היהודיות. שם באה במגע עם ברטה פפנהיים, שהייתה מבוגרת ממנה בכמעט 40 שנה. פפנהיים גייסה אותה לליגת הנשים היהודיות.
בסביבות 1925 חזרה קרמינסקי לברלין ולקחה על עצמה את עריכת מאמרי הליגה עד 1938. היא דאגה לפתח את החינוך והעיסוק של צעירות יהודיות בהנגדה לעיסוקן המסורתי בהקמת משפחה, במטרה לקדם שוויון חברתי.
ביוגרפיה > תקופת הנאצים

באפריל 1933 נאסר על יהודיות להתקבל לסמינרים לגננות. קרמינסקי סייעה להקים סמינר יהודי להכשרת גננות ומטפלות.
ב-10 בנובמבר 1938, היום שלאחר ליל הבדולח, נעצרה אך שוחררה לאחר מספר שעות. ביום הוחרמו מסמכי ליגת הנשים היהודיות. משנת 1939, לאחר הפירוק הכפוי של ליגת הנשים היהודיות, עמדה קרמינסקי בראש מחלקת הרווחה, לימים ייעוץ לרווחה והגירה, במסגרת ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה, שהקמתה נכפתה על ידי השלטונות הנאציים. היא כיהנה בתפקיד זה עד גירושה, עזרה לאלפי אנשים להגר ובכך הצילה אותם מהשמדה. היא ליוותה באופן אישי שילוחי ילדים לאנגליה, באמצעותם ניצלו כ-10,000 ילדים יהודים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
בנוסף לעבודתה עבור ההתאחדות הארצית של היהודים בגמרניה, לימדה קרמינסקי בסמינר היהודי לגננות, שהייתה שותפה להקמתו.
עד מותה של ברטה פפנהיים ב-1936, טיפלה קרמינסקי בעמיתתה ובחברתה ולאחר מכן קיבלה על עצמה את תפקידיה של פפנהיים באגודת הנשים. לאחר מכן שילבה כוחות עם המחנכת בשיטת מונטסורי, ראש בית הספר תיאודור הרצל וסגנית בית הספר מטעם ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה, פאולה פירסט. קרמינסקי גורשה למינסק ב-26 ביוני 1942, יחד עם חברתה, הכלכלנית קורה ברלינר.
"היום יום הולדתה של פאולה. איך היא יכולה לבלותו? מחשבות לא יכולות להישלח - ובכל זאת היא תרגיש אותן", כתבה במכתב באוגוסט 1942. קרובי משפחה בשווייץ ניסו לשכנע אותה לעזוב את גרמניה הנאצית, אך קרמינסקי דחתה כל הזדמנות להגר או להימלט באופן בלתי חוקי מתוך זיקה עמוקה לחובותיה ההומניטריות.
ב-9 בדצמבר 1942 קרמינסקי - חולה עם חום גבוה - נעצרה וגורשה מברלין לאושוויץ-בירקנאו בטרנספורט ה-24 עם למעלה מ-1000 איש, שם נרצחה ב-4 ביוני 1943.
הנצחתה

בברלין קרוי רחוב על שם קרמינסקי - חנה-קרמינסקי-שטראסה, ברובע שרלוטנבורג.
כתבים (מבחר)

Internationale jüdische Frauenarbeit. In: Der Morgen. Monatsschrift der Juden in Deutschland, 5 (1929) Nr. 3, S. 280–287. (Online, Jahrgang wählen)
Berufsfragen für Mädchen [Rezension]. In: Der Morgen. Monatsschrift der Juden in Deutschland, 11 (1935) Nr. 5, S. 237. (ebenfalls online)
Soziale Gesetzgebung. In: Vom jüdischen Geist: eine Aufsatzreihe. Hrsg. Jüdischer Frauenbund. Biko, Berlin 1934
Jüdisch-religiöse Frauenkultur, in typischen Formen und Äußerungen, in Emmy Wolff Hg.: Frauengenerationen in Bildern. Herbig, Berlin 1928, S. 163–172.
ספרות (מבחר)

Manfred Berger: Hannah Karminski. Der jüdischen Tradition verpflichtet. In: Berlin Aktuell. 2000/Nr. 66, S. 18–19
Manfred Berger: Zum Gedenken des 100. Geburtstages der jüdischen Sozialarbeiterin Hannah Karminski. In: Unsere Jugend. Jg. 49 (1997) Nr. 4, S. 136.
Manfred Berger: Führende Frauen in sozialer Verantwortung: Hannah Karminski, in: Christ und Bildung 2005/H. 1, S. 35
Sabine Hering, Gudrun Maierhof: Hannah Karminski. In: Sozial Extra. Jg. 31 (2007) Nr. 3, S. 49. (Online-Version)
Marion A. Kaplan: Die jüdische Frauenbewegung in Deutschland. Organisation und Ziele des Jüdischen Frauenbundes 1904–1938. Hamburg 1981, S. 148–150.
Ursula Köhler-Lutterbeck, Monika Siedentopf: Lexikon der 1000 Frauen. Bonn 2000, S. 171–172. ISBN 3-8012-0276-3.
Ernst G. Lowenthal: Bewährung im Untergang. Ein Gedenkbuch. DVA, Stuttgart 1966, S. 89–93.
Gudrun Maierhof: Selbstbehauptung im Chaos. Frauen in der jüdischen Selbsthilfe 1933–1943. Frankfurt/New York 2002, S. 71–77, 193–195.
Gudrun Maierhof: ‚Ich bleibe, um meine Pflicht zu tun‘. Hannah Karminski (1897–1942). In: Sabine Hering (Hrsg.): Jüdische Wohlfahrt im Spiegel von Biographien. Frankfurt/Main 2006, S. 220–228.
Ludwig Romanoff: Jüdische Wohlfahrtspflege aufgezeigt am Beispiel ausgewählter Frauenbiografien (Cora Berliner, Clara Israel, Hannah Karminski, Hilde Lion, Bertha Pappenheim, Alice Salomon). Passau 2006, S. 83–126.
Peter Reinicke: Karminski, Hannah, in: Hugo Maier (Hrsg.): Who is who der Sozialen Arbeit. Freiburg: Lambertus, 1998 ISBN 3-7841-1036-3, S. 289.
ראו גם

זכות בחירה לנשים
פמיניזם - הגל הראשון
לקריאה נוספת

נטלי ניימרק-גולדברג, "'רק אישה לא נשואה תתמסר כל כולה למטרה': רווקות ומנהיגות בחיי חנה קרמינסקי (1897–1943", זמנים 148, 2023
הערות שוליים

↑  Geburtsregister StA Berlin IX Nr. 753/97.
↑  "Central Organizations of Jews in Germany (1933-1943)". Jewish Women's Archive (באנגלית). נבדק ב-2023-02-09.
↑  "Hannah Karminski". Jewish Women's Archive (באנגלית). נבדק ב-2023-02-10. During the mid-1920s and the 1930s in Germany, Hannah Karminski was the “soul” of the League of Jewish Women (Jüdischer Frauenbund, JFB), founded in 1904 by Bertha Pappenheim (1859–1936). She served as secretary of the League and, from 1924 to 1938, as editor of its newsletter. After the forced liquidation of the League in 1938, Hannah Karminski decided to remain in Germany and to continue her work in the Reichsvereinigung der Juden in Deutschland (Reich Association of Jews in Germany).
↑  "Central Organizations of Jews in Germany (1933-1943)". Jewish Women's Archive (באנגלית). נבדק ב-2023-02-09."Central Organizations of Jews in Germany (1933-1943)". Jewish Women's Archive. Retrieved 2023-02-09.
↑  "Hannah Karminski". Jewish Women's Archive (באנגלית). נבדק ב-2023-02-10. When the League was dissolved by the Nazis in 1938, Karminski remained in Germany and joined the Reich Association of Jews in Germany, where she was an organizer of kindertransports and welfare support for those still trapped in Germany.
↑  vgl. Gottwaldt/Schulle, Die „Judendeportationen“ […] (2005):240-42
↑  Ludwig Romanoff: Jüdische Wohlfahrtspflege aufgezeigt am Beispiel ausgewählter Frauenbiografien (Cora Berliner, Clara Israel, Hannah Karminski, Hilde Lion
↑  "Central Organizations of Jews in Germany (1933-1943)". Jewish Women's Archive (באנגלית). נבדק ב-2023-02-09. In June 1942 Cora Berliner and Paula Fürst were deported to the East, leaving Hannah Karminski alone in her apartment for several months. In November 1942 Hannah Karminski was arrested and deported to Auschwitz a few weeks later. Hildegard Böhme had tried in vain to go in place of her friend and colleague. She herself was deported to Auschwitz in May 1943 and murdered there, sharing the fate of her friends and colleagues.
↑  Auschwitz Death Registers, The State Museum Auschwitz-Birkenau page 25383/1943 vgl. Yad-Vashem-Datenbank (Page of testimony, Gedenkbucheintrag und Deportationsliste Berlin, siehe unter Johanna bzw. Minna Karminski)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010000352705171  GND: 139586806  ISNI: 0000 0003 6844 4348  LCCN: n86027903  VIAF: 101310974   WorldCat (עם VIAF): 101310974 
לוח זיכרון על קיר הבית ברחוב ציגלשטראסה Ziegelstraße מס' 12 בברלין-מיטה
אבן נגף ברחוב אורניינבורגר 22 (Oranienburger Straße 22) בברלין-מיטה