הקדמות לכל מטפיזיקה בעתיד
תוכן הספר > החלק השלישי מהשאלה הטרנסצנדנטלית העיקרית. מטאפיזיקה בכלל כיצד היא מן-האפשר?

§ 40. האמת או המציאות האובייקטיבית שביסוד המושגים שבשימוש המטאפיזיקה לא ניתנים לחקירה על ידי הניסיון. המטאפיזיקה ממשית מבחינה סובייקטיבית מפני שהשאלות המוליכות אל מדע זה עומדות לפני כל אחד מתוך טבע התבונה האנושית. אנו נשאל, לעומת זאת, איך המטאפיזיקה ממשית מבחינה אובייקטיבית? כיצד היא מן-האפשר? מושגי התבונה הם טרנסצנדנטיים משום שהם מתייחסים גם לשאלת הכל המוחלט של כל ניסיון אפשרי. כל מוחלט שכזה איננו ולא יכול להיות ניסיון. המושאים הנוצרים במוחנו מהאידיאות ההכרחיות של התבונה אינם יכולים להינתן על ידי ניסיון שהוא והם תדמית כוזבת. רק בעזרת הכרה עצמית יכולה התבונה לשמור על עצמה מייחוס טעם אימננטי (המכוון לניסיון) וסובייקטיבי לאידיאות התבונה, כשהם למעשה טרנסצנדנטיות.
§ 41. כדי להתחיל ולכונן את המטאפיזיקה כמדע, עלינו לבצע הבחנה ברורה בין הקטגוריות (מושגי השכל הטהורים), ובין האידיאות (מושגי התבונה הטהורים).
§ 42. מושגי השכל נתונים בניסיון. הם מתאשרים על ידו. לעומת זאת, המושגים הטרנסצנדנטיים של התבונה אינם מתאשרים או נסתרים על ידי הניסיון מאחר שהם אינם נתונים בו כלל. התבונה חייבת לחקור עצמה במטרה להימנע מטעויות, אשליות ובעיות דיאלקטיות.
§ 43. בעוד שמקור הקטגוריות השכליות הוא בארבע צורות המשפט, מקורן של האידיאות הטרנסצנדנטליות הוא בשלוש צורות ההיקש שבשימוש התבונה. האידיאה הראשונה מבוססת על ההיקש הקטגורי (א' הוא ב'). זוהי האידיאה הפסיכולוגית של הסובייקט השלם. אידיאה זו היא תוצאה של פאראלוגיזם, או הסקה דיאלקטית שגויה. האידיאה השנייה מבוססת על ההיקש ההיפותטי (אם א' אז ב'). זוהי האידיאה הקוסמולוגית של טור התנאים השלם. אידיאה זו היא תוצאה של האנטינומיה, או הסתירה הפנימית. האידיאה השלישית מתבססת על ההיקש הדיסיוניקטיבי (או א' או ב'). זוהי האידיאה התאולוגית של המכלול השלם האפשרי. אידיאה זו מקורה בבעיה הדיאלקטית של האידיאל. בדרך זו, התבונה ותביעותיה מוצגות בשלימות ושיטתיות גמורה.
§ 44. אידיאות התבונה אינן מועילות, ואף מזיקות, להסתכלות על הטבע. האם הנשמה היא עצם פשוט? האם יש לעולם התחלה או שהוא היה קיים מאז ומעולם? האם הוויה עליונה בראה את הטבע? אך התבונה, כדי לתרום לשלימות ההסתכלות, חושבת על האידיאות כאילו היו מושא הניתן לידיעה.
§ 45. הערה לפי-שעה לדיאלקטיקה של התבונה הטהורה
התבונה אינה יודעת להפסיק לשאול "מדוע?" ולא תעמוד על סיפוקה עד אשר דבר סופי כשלעצמו יהיה ברור לה בניסיון. אך זוהי אשליה כוזבת. השכל, כשהוא חורג מתחום הניסיון במטרה להשלימו, יוצר לעצמו מושגים טרנסצנדנטיים כוזבים. אלו הם האידיאות של התבונה הטהורה. שימוש שגוי וטרנסצנדנטי זה של הכרה, חייב להיות מורחק בהנחיה מדעית ומדוקדקת.
I. אידיאות פסיכולוגיות (שימוש שגוי בתבונה אל מעבר לניסיון)
§ 46. העצם עצמו (או הנושא) לא ניתן לידיעה. רק המקרים (הנשואים) ניתנים לידיעה. הסובסטאציאלי של הדברים, היינו העצם לבדו מהמקרים, הוא אידיאה גרידא ולא מושא נתון. למרות זאת, רוצה התבונה הטהורה, באופן מוטעה, להכיר את הנושא של כל נשוא. אך כל נושא הוא הנשוא של נושא נוסף, וכך הלאה עד לאן שנשואי הכרתנו מגיעים. לעולם לא נכיר את הנושא המוחלט והסופי. נדמה כי מושג ה"אני", שהוא הנושא החושב את מחשבותיי, נתון לנו כעצם לבדו - כסובייקט המוחלט עצמו. אך "אני" זה, אינו ניתן להכרה כי הוא אינו מושג כלל. הוא רגש חסר מושג של מציאות ודימוי של מה שהחשיבה מתייחסת אליו (ביחס המקרה). הנפש (או ה"אני") מייצגת רק יחס בין התופעות הפנימיות לבין הנושא הבלתי ידוע שלהם, והיא אידיאה מכוונת בלבד.
§ 47. נוכל לקרוא לעצמות חושבת זו, או לנשמה, עצם. נוכל לומר שזהו הסובייקט המוחלט שהוא אינו נשוא לנושא אחר. כל העצמים מתמידים. אם לא נוכל להוכיח את התמדת הנשמה, אזי עצם זה הוא ריק וחסר חשיבות. המשפט המרכיב א-פריורי "הסובייקט החושב מתמיד" יכול להיות מוכח רק כמושא שבניסיון.
§ 48. עצמים יכולים להיקרא מתמידים רק כשהם מתקשרים לניסיון אפשרי. איננו יכולים לחשוב על עצמים בצורה עצמאית מכל ניסיון. הנשמה או הסובייקט החושב, אינה יכולה להיות מוכחת כתמידית וכבת אלמוות, מכיוון שהמוות הוא גם קץ כל ניסיון. רק יצורים חיים הם בעלי ניסיון. איננו יכולים להוכיח דבר על עצם חשיבת האדם (הנשמה) לאחר מותו.
§ 49. אנו מכירים רק דימויים, לא דברים כשהם לעצמם. גופים הם דימויים חיצוניים בחלל. הנשמה שלי, ה"אני", היא דימוי פנימי בזמן. גופים, כדימוי של חושיי החיצוניים, לא קיימים בנפרד ממחשבותי. אני עצמי, כדימוי של חושיי הפנימיים, לא קיים בנפרד ממציאות נשמתי בזמן ולכן לא ניתן להכרה כבן אלמוות. האידיאליזם של דקארט, כך לפי קאנט, הבדיל רק בין חוקיות הניסיון לחלום. דקארט שאל עצמו, בהנחה שנשמתו קיימת בזמן, האם יש לו בסיס להבדיל את הניסיון מהדמיון. דקארט טעה בכך שלא ראה שהוא לא יכול להפריד את דימויי החוש הפנימי (תפיסתו העצמית) לזה החיצוני (תפיסת החלל והמציאות). האידיאליזם הטרנסצנדנטלי מבטל את האידיאליזם המאטריאלי (הקארטזי) בכך שיחד עם הפיכת החלל לצורה של חושניותי, הוא הופך ממשי יחד עם ממשות העצמי. הזמן והחלל הם הצורות של החושניות וכל דבר הקיים בהם הוא דימויי אמיתי שאני מתנסה בו. דימויים אלה מתקשרים זה לזה בחלל ובזמן על פי החוקים הכלליים של הניסיון. דבר שאינו קיים בחלל ובזמן אינו קיים עבורינו כלל.
II. אידיאות קוסמולוגיות (שימוש שגוי בתבונה אל מעבר לניסיון)
§ 50. האידיאה הקוסמולוגית היא קוסמולוגית מפני שהיא לוקחת את מושאיה מהעולם החושני והיא אידיאה משום שהיא מרחיבה מושג זה עם התנאי מוחלט עד כדי כך שהניסיון לא ידביקו לעולם. מאחר שהמושאים הם חושניים, האידיאה הקוסמולוגית בדרך כלל לא נחשבת כאידיאה. אך היא עוברת את הניסיון כשהיא מבקשת את התנאי השלם והמוחלט של המושאים המותנים. בעשותה כן, היא אידיאה גרידא.
§ 51. קיימות ארבע אידיאות קוסמולוגיות. הם מתייחסות בצורה מוטעית אל השלמות המוחלטת, שאינה יכולה להיתפס, של טור תנאים. התבונה הטהורה יוצרת לעצמה ארבעה סוגים של משפטים סותרים על האידיאות. אנטינומיות אלו מגיעות מתוך טבע התבונה עצמה, ולא ניתן להימנע מהן.
משפט: יש לו לעולם ראשית (גבול) מבחינת החלל והזמן. משפט-שכנגד: העולם הוא אין-סופי מבחינת החלל והזמן.
משפט: כל דבר שבעולם מורכב (מיסודות) פשוטים. משפט-שכנגד: אין שום דבר פשוט, אלא הכל מורכב.
משפט: יש בעולם סיבות על ידי חירות. משפט-שכנגד: אין חירות, אלא הכל טבע.
משפט: בטור סיבות-העולם מצוי איזה יש מוכרח-המציאות. משפט-שכנגד: שום דבר בעולם אינו הכרחי אלא בטור זה הכל מקרי.
§ a52. במחשבה דוגמטית לא ניתן לפתור את הניגוד בין המשפט ולמשפט-שכנגד. לשני המשפטים קיימת הוכחה. הקונפליקט נוצר כאשר אנו מדמים תופעה לדבר כשהוא לעצמו.
§ b52. הסתירה הקיימת באידיאות גרידא, שאינן נתונות בניסיון, לא יכולה להתגלות בניסיון. לעומת זאת, הדיאלקטיקה החבויה בארבע האידיאות הטבעיות של התבונה הטהורה, חושפת את הדוגמהטיזם השגוי שבהם.
שני משפטים הפוכים מתגלים כמוטעים, כאשר הם מבוססים על מושג הסותר-עצמו. אם איננו מצליחים לחשוב על אופציה נוספת בין שני המשפטים (והם אכן הפוכים), משמע אין אנו חושבים במושג העומד ביסודם דבר, זהו מושג ריק.
§ c52. כיצד ייתכן שגם המשפט וגם המשפט-שכנגד יהיו מוטעים? מושאים ניסיוניים קיימים, בצורה בה הם מתגלים לנו, רק בניסיון. הם אינם קיימים, בצורה בה הם נגלים לנו, בנפרד מדימויינו. לומר על מושא החושים שהוא קיים בנפרד מהניסיון זוהי סתירה גלויה. בשתי האנטינומיות הראשונות, הן המשפט והן המשפט-שכנגד מוטעים כי הם מבוססים על מושג הסותר-עצמו.
בעניין האנטינומיה הראשונה. בעולם בו התופעות הם הדבר כשהוא לעצמו המשפט והמשפט-שכנגד מוטעים כי שניהם דורשים שיהיה בי דימויים של חלל אינסופי וזמן שחלף עד אינסוף או דימוי של חלל ריק וזמן ריק שקדם לו. דימויים אלה הם אידיאות בלבד. מאחר שמושג "עולם החושים כעולם-כשהוא-לעצמו" סתר את עצמו, פתרון שאלת סופיות ואינסופיות העולם תהא תמיד מוטעית.
בעניין האנטינומיה השנייה. אינני יכול לומר האם גוף מורכב ממספר סופי או אינסופי של חלקים פשוטים. החלוקה, לחלקים פשוטים, של גוף ניסיוני מגיעה עד לאן שהניסיון האפשרי מגיעה אליו. לכן הדימוי של חלוקה כזו סותר את עצמו בצורה דומה לאנטינומיה הראשונה.
§ 53. שתי האנטינומיות הראשונות, האנטינומיות המתמטיות, היוו סתירה מפני שהן הניחו דימויים כדברים כשהם לעצמם. שתי האנטינומיות הבאות, האנטינומיות הדינמיות, טעותן בזה שהדימויי הוצג כנוגד את הדבר שהוא-לעצמו, ובעצם אין כאן סתירה כלל. המשפט נכון בעולם הדבר-כשהוא לעצמו, או העולם האינטליגיבלי (המושכל), בעוד המשפט-שכנגד נכון עבור עולם התופעות, או העולם הפנומנלי (התופעתי).
באנטינומיה השלישית, הסתירה תיפרם אם נניח שהכרח-הטבע הוא מאפיין של הדברים כתופעה גרידא, בעוד חירות מקושרת לדברים-כשהם-לעצמם. לפעולה המגיעה מתוך "תבונה" יש שני טעמים: (1) כתופעה, היא כפופה להכרח הטבע ומשפיעה בקשרי סיבתיות על התופעות אחריה ומושפעת מתופעות שהיו לפניה. (2) כדבר-כשהוא-לעצמו היא חופשית ומגיעה מתוך חירות. הכרחיות וחירות שניהם תוצרי התבונה. בעולם התופעות, תולדות בהכרח גוררות (על ידי סיבתיות) תוצאות. מהצד השני, צווים וכללים מעשיים של התנהגות קובעים (באופן אובייקטיבי) מהי חובתו של ייצור תבוני (על ידי עקרון מכוון). כל פעולותינו כפופות לחוק אובייקטיבי, בין אם זהו מתוך שעבוד לחוק הניסיוני (היינו מתוך טבע) ובין אם מתוך כפיפה לחוק המכוון של השימוש בכושר התבונה (היינו מתוך חירות).
האנטינומיה הרביעית נפתרת באותה צורה כמו השלישית. בשום מקום בעולם של הניסיון החושני והדימויים קיים יש מוכרח-המציאות. אך כל עולם הניסיון החושני והדימויים הוא התוצאה של אותו יש מוכרח-המציאות היכול להיחשב כדבר-כשהוא-לעצמו.
§ 54. האנטינומיה, או סתירה פנימית של התבונה עם עצמה, נוצרת כאשר התבונה עושה שימוש בעקרונותיה בעולם החושים. לא ניתן להתחמק מהאנטינומיה כל עוד מושאים (דימויים גרידא) של העולם החושני ייחשבו כדברים-כשהם-לעצמם (מושאים בנפרד מהצורה בה הם מתגלים לנו). התרה זו של האנטינומיה מאפשרת לקורא להתגבר על האשליות הדיאלקטיות שנוצרו מטבע התבונה הטהורה עצמה.
III. אידיאות תאולוגיות (שימוש שגוי בתבונה אל מעבר לניסיון)
§ 55. אידיאה זו היא של ההוויה הנשגבת, הקדמונית והשלימה ביותר. מאידיאה זו של התבונה הטהורה, נקבעים אפשרותם וממשותם של כל שאר הדברים. אידיאה של הוויה זו מונחת לשם הסברת את ההתקשרות, הסדר והאחדות של כל הניסיון. אך, קיום האידיאל של התבונה הטהורה מקורו באשליה דיאלקטית הנוצרת כשאנו מדמים שהתנאים הסובייקטיביים לחשיבתנו הם גם התנאים האובייקטיביים של הדברים בעולם. האידיאה התאולוגית (או אלוהים) היא היפותזה הנוצרה לסיפוק תבונתנו. היא נהפכה בטעות לדוגמה.
§ 56. הערה כללית על האידיאות הטרנסצנדנטליות
האידיאות הפסיכולוגיות, הקוסמולוגיות והתאולוגיות הם דבר מלבד מושגים טהורים של התבונה. הם אינם נתונים לניסיון. כל השאלות אודותיהם חייבות להיענות על ידי התבונה כי הם נוצרו במטרה להביא את שימוש-השכל לידי שלמות ואחדות מרכיבה. האידיאה של שלמות ההכרה לפי עקרונות נותנת להכרה אחדות מרכיבה. האחדות של האידיאות הטרנסצנדנטליות של התבונה אין לה דבר עם מושאי ההכרה. האידיאות הם לשימוש מכוון גרידא. אם ננסה לעשות שימוש באידיאות אלה אל מעבר לגבול הניסיון, ניפול לכשלי הדיאלקטיקה.