המלאכים הטובים של טבענו
תוכן > פרק 6: השלום החדש

בשנים האחרונות, ידיעות באמצעי התקשורת יוצרות לעיתים קרובות את הרושם שהאלימות והמלחמות בעולם מתגברים מאוד. פינקר בוחן רושם פסימי זה, ומראה שלפי ההערכות המדויקות ביותר, רמת ההרוגים ממלחמות מאז סיום המלחמה הקרה היא הנמוכה בהיסטוריה, ובעשור הראשון של המאה ה-21 ירדה לקא"ש של 1 ופחות מכך, רמה נמוכה מרמת ההרוגים ממעשי רצח באותה תקופה במרבית מדינות המערב. תקופה זו מכנה פינקר "השלום החדש", כדי להבדילה מן "השלום הארוך" המתייחס בדרך כלל לתקופת מאזן האימה במלחמה הקרה.
מסלול המלחמות בשאר העולם: בתקופת השלום החדש, מלחמות בין מדינות הפכו נדירות, קצרות ובלתי-קטלניות יחסית, וכמעט כל המלחמות שעדיין נותרו הן מלחמות אזרחים שבהן לפחות אחד מן הצדדים איננו מדינה ריבונית. מלחמות אלו מתחוללות ברובן בחגורה המתמשכת מדרום-מזרח ומרכז אסיה דרך המזרח התיכון לאפריקה. המדינות בהן מתרחשות מלחמות אזרחים כמעט תמיד עניות, מפוצלות למגזרים ולמיעוטים אתניים רבים, וסובלות ממשטרים בלתי-יציבים ובלתי-דמוקרטיים, אם כי לא ברור באיזו מידה מאפיינים אלו הם הסיבות או התוצאות של המלחמות. לפי טענה נפוצה בתקשורת, מרבית ההרוגים והנפגעים במלחמות אלו הם אזרחים המתים מסיבות נלוות כמו רעב, חשיפה ומחלות, ולכן אינם מתועדים באומדן האבדות הרשמי הנמוך בהרבה. אך פינקר מצביע על מחקרים ונתונים לפיהם אחוז האזרחים המתים כתוצאה מגורמים נלווים היה גדול לאורך כל ההיסטוריה, ולא גדל בשנים האחרונות. לפי נתוניו, ארגון הבריאות העולמי וארגוני סיוע בינלאומיים אחרים אף מצליחים להקטין אחוז זה.
המסלול של רצח עם: מרבית ההיסטוריונים מסכימים שבמאה ה-20, מספר החללים כתוצאה מרצח-עם היה גדול לפחות כמספר החללים כתוצאה ממלחמות, וקרוב לוודאי גדול ממנו. מספרי החללים במאות שקדמו למאה ה-20 אינם ידועים עקב המחסור בתיעוד היסטורי. אך פינקר סבור שארגון תעשייתי מודרני, דוגמת השימוש ברכבות ובגז בשואה, אינו הכרחי לרצח-עם בקנה מידה גדול: בעת העתיקה ובימי הביניים, שיטה פרימיטיבית אך קטלנית לטבח המוני הייתה מניעת מים ומזון, כמו בלוחמת מצור, וסכיני מצ'טה שימשו כאמצעי העיקרי בטבח למעלה מחצי מיליון בני שבט הטוטסי תוך כמאה ימים בלבד בשנת 1994. פינקר דן בתכונות הפסיכולוגיות המאפשרות רצח-עם – הסיווג של קהילות וקבוצות שלמות לקטגוריות מהותניות, בעיקר על ידי אידאולוגיות החותרות לפתרון אוטופי כלשהו. תכונות אלו הן לדעתו תכונות אנושיות בסיסיות, ולפיכך אין להפריד מעשי טבח המוניים לאורך ההיסטוריה מרצח-העם במאה ה-20. לתפיסת פינקר, התופעות המודרניות של הכחשת שואה והנצחת שואה מעידות על שינוי לטובה, מכיוון שבמאות קודמות המשמידים נהגו להתגאות במעשיהם, בעוד שהניצולים נהגו להסתיר את מה שהם ראו כחרפה. עד המאה ה-20, רוב האנשים לא החשיבו רצח-עם כדבר רע מעיקרו, אלא אם הם עצמם היו בין הנפגעים.
פינקר מבסס את מסקנותיו על עבודותיהם של ההיסטוריונים רודולף ראמל וברברה הארף(אנ'), שחקרו סוגים שונים של רצח-עם במאה ה-20. התפלגות החללים במעשי רצח-עם אסימטרית בדומה להתפלגות המלחמות (ראו פרק 5): 80% מן החללים נהרגו ב-4% בלבד של המעשים הקטלניים ביותר. גם גורמי רצח-עם שבודדו במחקרים דומים לגורמי המלחמה: ממשלים דמוקרטים טבחו פחות מ-2% מן הקרבנות, בעוד שממשלים טוטליטרים טבחו כ-82%. מדינות עם סחר בינלאומי מפותח יותר נטו פחות לבצע מעשי רצח-עם. בדומה לחללי מלחמות, חלה ירידה תלולה במספר קורבנות רצח-עם מאז שיא הקא"ש של כמעט 400 בשנות ה-40 (על ידי הנאצים, היפנים והסובייטים) לכ-150 בשנות ה-50 (בהשתלטות הקומוניזם על מזרח אירופה וברעב בסין), כ-50 בשנות ה-70 (בפקיסטן ובקמבודיה), כ-17 בשנות ה-90 (ברואנדה), ופחות מ-5 מאז.
המסלול של טרור: מספרי החללים כתוצאה מטרור קטנים בסדרי גודל ממספרי החללים הטיפוסיים למלחמות, לרצח-עם ולמעשי רצח פליליים, ולפיכך כוחו הפוליטי של הטרור טמון בפאניקה שהוא מעורר. ואולם הרוב הגדול של ארגוני הטרור בעולם נכשלים בהשגת מטרותיהם האסטרטגיות, אפילו לאחר הצלחות טקטיות, ומלבד הטאליבן באפגניסטן אף ארגון טרור בעשרות השנים האחרונות לא הצליח להשתלט על מדינה שלמה. נתוני אבדות עולמיות כתוצאה מטרור עד 2008 מראים שהעשור הראשון של המאה ה-21, שנחשב על ידי רבים כ"עידן הטרור", ייצג דווקא ירידה בקא"ש יחסית לגל הטרור של שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, שבו מרבית האבדות נגרמו על ידי טרוריסטים במדינות אמריקה הלטינית כמו אל סלוודור, ניקרגואה, פרו וקולומביה, ובמידה פחותה על ידי הנמרים הטמילים בסרי לנקה וארגונים נוספים בהודו, בפיליפינים ובמוזמביק. עם זאת הייתה עלייה בטרור אסלאמי, בעיקר כתוצאה מפיגועי התאבדות. פינקר דן בגורמים ובתכונות הפסיכולוגיות המעודדות התאבדות אלימה, ומציין שהמתאבדים הטמילים הראו שאין הכרח בהבטחה דתית של גמול נצחי בעולם הבא, אף שהיא ללא ספק מסייעת. לפי מחקר שיטות הגיוס של מחבלים מתאבדים על ידי ארגוני טרור, המניע החשוב ביותר הוא התהילה והכבוד שהמתאבד יודע שיזכה בהם בעיני עמיתים למאבק. אך פינקר מעריך שתהילה זו צפויה לדעוך כאשר יסתבר שהמאבק אינו משיג את מטרותיו. פיגועי התאבדות מוצלחים של ארגוני טרור אסלאמי כמו אל-קאעידה מגבירים את השנאה וההתנגדות כלפיהם במדינות הנפגעות, ובכלל זה במדינות המוסלמיות עצמן, בהן מתרחשים מרבית הפיגועים. לדעת פינקר טרור איננו אידאולוגיה או משטר, אלא טקטיקה, ולכן גם לא ניתן לנצח ב"מלחמה נגד הטרור", אך בטווח הארוך טקטיקה זו מביסה את עצמה.
המקום בו מלאכים פוחדים לדרוך: לדעת פינקר, השלום החדש עדיין איננו תופעה חברתית וותיקה ומבוססת כמו תהליך התירבות והמהפכה ההומניטרית, ולפיכך התמדתו בעתיד הקרוב איננה מובטחת. פינקר דן בארבעה סוגי איומים אפשריים על השלום החדש: עימות ציליוויזציות עם האסלאם, טרור גרעיני, איראן גרעינית, והשלכות מדיניות של התחממות האקלים. פינקר רואה בכל אחד מאיומים אלו סיכון ממשי לשלום, אך גם מעריך שהסיכויים לאי-התממשותם טובים לא פחות. למשל, פינקר מעריך שאפילו אם וכאשר משטרים צבאיים כמו אלו שבאיראן ובקוריאה הצפונית יפתחו טילים בליסטיים גרעיניים, ההיסטוריה של המלחמה הקרה מראה שהם קרוב לוודאי לא יעשו בהם שימוש במלחמה, שכן שימוש כזה אינו יכול להועיל למשטרים אלו בשום צורה, ומצד שני הוא צפוי לגרור תגובה צבאית שתוביל להשמדתם.