stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמוניוס מאתונה

אמוניוס מאתונה (ביוונית: Ἀμμώνιος), המכונה לעיתים אמוניוס הפריפטטי, היה פילוסוף יווני שלימד באתונה במאה ה-1 לספירה.
הוא היה מורו של פלוטרכוס, שמעלה על נס את למידתו הרבה (Symposiacs, iii. 1), ומציג אותו בדיון על דת וטקסי קודש (Symposiacs, ix. 15). פלוטרכוס כתב ביוגרפיה שלו, שלא שרדה.
מתוך המידע שנמסר על ידי פלוטרכוס, אמוניוס היה בבירור מומחה ביצירותיו של אריסטו, אך ייתכן שהוא בכל זאת היה פילוסוף פלאטוניסט ולא פריפטטי.
יכול להיות שהוא אותו אמוניוס מלמפרה (Lamprae, באטיקה) שמצוטט על ידי אתנאיוס כמחברו של ספר על מזבחות וקרבנות (Περὶ βωμῶν καὶ Θυσιῶν). אתנאיוס מזכיר גם חיבור על זונות אתונאיות (Περὶ τῶν Ἀθηνσινῆ Ἑταιρίδων) שנכתב על ידי סופר בשם "אמוניוס".
הערות שוליים

↑  אתנאיוס, החכמים במשתה, ספר 11, פרק 52.
↑  אתנאיוס, החכמים במשתה, ספר 13, פרק 21.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 102379084  VIAF: 76705831   WorldCat (עם VIAF): 76705831 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אינדטרמיניזם

אינדטרמיניזם היא השקפה פילוסופית המנוגדת לדטרמיניזם. לפי עמדה זו, אירועים, או אירועים מסוגים מסוימים, אינם נקבעים באופן בלעדי על ידי אירועים קודמים. וייתכן שישנן תופעות בעולם אשר אין להן סיבות כלל. העמדה מאפשרת לעשות שימוש במושג חופש הבחירה, בניגוד לעמדה הדטרמיניסטית. במדע, ובמיוחד בתורת הקוונטים אינטרמיניזם הוא האמונה ששום אירוע אינו ודאי וכל תוצאה שהיא תלויה בהסתברות ישנם הרואים בעקרון אי הוודאות של ורנר הייזנברג עקרון מדעי בסיסי המאשש, את העמדה האינדטרמיניסטית.
האינדטרמיניזם נטען גם על ידי סר ארתור אדינגטון ומורי גל-מאן. האינדטרמיניזם מקודם על ידי חיבורו של הביולוג הצרפתי ז'אק מונוד "סיכוי והכרח". הפיזיקאי-כימאי איליה פריגוג'ין טען לאינדטרמיניזם במערכות מורכבות.
סיבתיות הכרחית אך לא מספיקה

האינטדרמניזם לא מחייב לטעון שסיבות אינם קיימות, אלא שהסיבות שקיימות אינן מגבילות את העתיד לתוצאה אחת; למשל, אפשר לטעון שקיימות רק סיבות הכרחיות וסיבות מספיקות. ההבחנה ההכרחית/מספיקה פועלת באופן הבא:
אם x הוא סיבה הכרחית ל-y; אז הנוכחות של y מרמזת ש-x בהחלט קדם לו. הנוכחות של x, לעומת זאת, אינה מעידה על כך ש-y יתרחש.
אם x הוא סיבה מספקת ל-y, אז הנוכחות של y מרמזת שייתכן ש-x קדם לו. (עם זאת, סיבה אחרת z עשויה לחלופין לגרום ל-y. לכן הנוכחות של y אינה מרמזת על נוכחות של x, או z, או כל חשוד אחר).
סיבתיות הסתברותית

פירוש הסיבתיות כיחס דטרמיניסטי הוא שאם A גורם ל-B, אז לאחר A תמיד חייב להיות B. במובן זה, מלחמה אינה גורמת למוות, וגם עישון לא גורם לסרטן, כי תוצאות אלו לא נגרמות בכל המקרים. לכן, רבים פונים למושג של סיבתיות הסתברותית. בעצם, A גורם באופן הסתברותי ל-B אם ההתרחשות של A מגדילה את ההסתברות ל-B.
פרשנות גיררדי-רימיני-ובר למכניקת הקוונטים היא אינדטרמיניסטית במהותה, אך פרשנויות בוהם ואוורט הן דטרמיניסטיות, בדומה לכלל התופעות במכניקה הניוטונית.
אליעזר שמחה רבינוביץ

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1832 קובנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1911 (בגיל 79 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1911 
 
רבי אליעזר שמחה רבינוביץ (תקצ"ב, 1832 – תמוז תרע"א, קיץ 1911) היה רב ליטאי, רבה של סובאלק ולומז'ה.
ביוגרפיה

נולד בשנת תקצ"ב (1832) בקובנה לרב מנחם מנדל שכיהן כרבה של העיר. בילדותו נחשב ילד פלא וגילה ידענות מופלגת בספרות התורנית, לצד בקיאות בשפות ואלגברה וגאונות בשחמט, הוא הוצג בשל כך בהיותו בן 14 בפני משה מונטיפיורי בעת ביקורו בקובנה בשנת 1846 בדרכו חזרה מפטרבורג ללונדון. בהיותו בן 12 התארס עם שרה גיטל בת הרב לוי יפה מרוגובה וחוה בת רבי יצחק מוולוז'ין, הכלה הייתה בת 11, והחתונה התקיימה לאחר 4 שנים. בשנים שלאחר נישואיו התגורר אצל חמיו ברוגובה.
כבעל השכלה רחבה ושליטה ברוסית ופולנית, לצד ידע רחב ומעמיק בתחום התורני, הייתה דרכו בעולם הרבנות סלולה: הוא התמנה בגיל צעיר מאוד כרבה של רוגובה עיר מגוריו של חותנו, ושנים ספורות לאחר מכן התמנה כרבה של שדובה. במקביל הוצעה לו משרת ר"מ בישיבת וולוז'ין, שהוקמה בידי סב-חמותו רבי חיים מוולוז'ין ובנו רבי יצחק עמד בראשה באותה עת; מסיבה לא ידועה המינוי לא התממש.
בשנת תר"ל (1870) התמנה לכהן כרבה של סובאלק במקומו של הרב שמואל מוהליבר, וכיהן במשרה זו במשך שש שנים.
בשנת תרל"ז (1877) עבר לכהן כרבה של לומז'ה. בעיר זו היה ממייסדי חברת מזהירי שבת שאנשיה היו עוברים בין החנויות ביום שישי ומזכירים לסוחרים שעליהם לסגור את חנויותיהם לפני כניסת השבת. בלומז'ה שרר מתח בינו לבין אחדים מראשי הקהל, המתח החריף במשך השנים ובשלב מסוים הצליחו יריביו לשכנע את מושל העיר לגרש אותו מן העיר. הוא עבר לכהן ברבנות העיירה קלווריה ופתח בהליכים משפטיים בפטרבורג נגד שר הפלך וראש העיר של לומז'ה, זכה במשפט נגדם וקיבל את ביטול צו הגירוש שלו ופיטוריו מרבנות העיר, אך לא רצה לשוב לכהן בה. בקרב יהודי לומז'ה התהלכו אגדות על סופם המר של יריביו.
בשנת תרמ"ח (1888) היה אחד המועמדים למשרת "הרב הכולל" של העיר ניו יורק, לצד רבי יצחק אלחנן ספקטור, אך לבסוף נבחר למשרה זו הרב יעקב יוסף. בחורף תרנ"ד הוצע לו לשוב לכס רבנות העיר סובאלק, הוא בא לסובאלק למסיבת סיום הש"ס שנערכה בעיר באותה תקופה והתכבד לנאום בה, אך למעשה לא יצא מינויו השני לרבנות העיר לפועל.
שנה וחצי לפני פטירתו עזב את משרותיו הרבניות ושב ללומז'ה כאזרח מן המניין. הוא נפטר בחודש תמוז תרע"א בלומז'ה ונקבר בה בהלווייה רבת משתתפים
משפחתו

לרב אליעזר שמחה רבינוביץ ולאשתו שרה גיטל, נולדו תשעה ילדים:
הרב יעקב רבינוביץ – רבן של ראדוילישקי (בחבל זאמוט) ואדינבורו, סקוטלנד. בסוף ימיו בלונדון כרב בית המדרש מונטאגיו רוד בשכונת דאלסטון (לאחר מותו החליף אותו הרב אליהו דסלר). מחבר "שם יעקב", "בכורי יעקב", "קול יעקב" ו"שבחי יעקב". מקום קבורתו בבית העלמין אדמונטון בצפון לונדון.
בתו של הרב יעקב מנישואיו הראשונים ליהודית לבית וולפסון, שנפטרה בלידה, היא חנה בן טובים שהגיעה לארץ ישראל כילדה. בעלה ברוך בן-טובים היה מחלוצי הבנקאות בארץ ישראל. בנה ד"ר אליהו בן-טובים היה רופא מנתח. נכדה שמואל בן-טובים כיהן כראש המועצה המקומית כפר שמריהו
תשעה ילדים נולדו לו מנישואיו השניים – של רבי יעקב – לשרה לאה לבית לבקוביץ:
בנו הרב פרופ' לוי יצחק (לואיס) רבינוביץ – אב"ד יוהנסבורג, דרום אפריקה. היסטוריון ופילולוג של המאה העשרים, יקיר העיר ירושלים. אשתו הייתה טניה בתו של הרב משה אביגדור עמיאל.
בנו הרב אליעזר שמחה רבינוביץ – רב במנצ'סטר, ומאוחר יותר בפרטוריה, דרום אפריקה. בנו הרב בנימין רבינוביץ מלונדון ואחר כך בירושלים.
בנו מנחם מנדל, נהרג בעת הבליץ על העיר לונדון בימי מלחמת העולם השנייה.
בתו הינדה – נישאה לרב יהודה ניומן והם התגוררו בלונדון. בנם הרב יצחק ניומן מלונדון נפטר בירושלים, נכדם הוא הרב אליעזר שמחה וייס, רבו של כפר הרא"ה ורב המועצה האזורית עמק חפר. נכד אחר הוא הגאוגרף פרופ' דייוויד ניומן, לשעבר דיקן הפקולטה למדעי רוח וחברה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב
בתו ד"ר חנה – נישאה לדוד הילמן, אמן זכוכית שחלונות מעשה ידיו מפארים בתי כנסת בלונדון ובירושלים. הוא היה בנו של הרב שמואל יצחק הילמן, ואחיה של שרה הרצוג, אשת הרב הראשי לישראל רבי יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
בתו ד"ר פאני רבינוביץ, ממיסדי בית ספר לאחיות בבית חולים הדסה בירושלים, ויקירת העיר ירושלים
הרב חיים פישל רבינוביץ – רבה של קרויצברג, לטביה. נפטר בתרפ"ט. בנו ושתי בנותיו נפטרו בברית המועצות אחרי מלחמת העולם השנייה. בתו תמר נישאה לד"ר ברוך לוין בנו של שמריהו לוין, עלתה לישראל ונפטרה בה
בתו הגדולה נישאה לבנימין דיסקין, עשיר מפורסם, בנו של הרב זרח דיסקין ונכדו של הרב בנימין דיסקין
בתו השנייה חיענה נישאה לרב ישראל יפה, בנו של הרב זלמן משה יפה (חתנו של רבי יצחק מוולוז'ין) ונכדו של רבי לוי יפה מרוגובה
בתו השלישית נישאה לרב בן ציון פיינגולד מקיידאן, ליטא
בתו הרביעית גיטל נישאה לאברהם נביאזסקי מקובנה
בתו החמישית פייגי נישאה ליהודה חיים קסטליאנקר
בתו השישית מיכל נישאה לרב צבי הירש ליכנטנשטיין, רבה של בטוקס, קורלנד. מחבר "הגיון לבי" (ריגה תרע"א)
בתו השביעית קיילה נישאה לאברהם דובר אפשטיין-איסרליש משקלוב
לקריאה נוספת

יום טוב לוינסקי, דור דור ורבניו: ר' אליעזר שמחה רבינוביץ, בתוך: יום טוב לוינסקי (עורך), ‏ספר יזכור לקהילת לומז'ה, בספריית העיר ניו יורק (תמונות 129–131)
'רבינוביץ, ר' אליעזר־שמחה ב"ר מנחם־מנדל', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 89 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1287).
הערות שוליים

↑  לאמזא, הצפירה, 12 בדצמבר 1882
↑  עליו ראו: בן-ציון אייזנשטט, רבינאוויץ, הרב יעקב, דור רבניו וסופריו, תרנ"ה-תרס"ה, חלק ו, עמוד 63, באתר היברובוקס.
איזבלה, נסיכת קרוי

איזבלה הדוויג פרנסיסקה נטליה, נסיכת קרוי (בגרמנית:Isabella Hedwig Franziska Natalia Princess of Croa-Dülmen ;‏ 27 בפברואר 1856 - 5 בספטמבר 1931), הייתה אשתו של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן.
ביוגרפיה

איזבלה נולדה בדילמן ב-27 בפברואר 1856 לרודולף, דוכס קרוי ולנטלי, נסיכת לינייה, בתם של אז'ן, נסיך לינייה השמיני ונטלי דה טראזגני. ב-8 באוקטובר 1878 התחתנה איזבלה עם פרידריך, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה 9 ילדים. בשנת 1895 מת דודו של בעלה - הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן ללא בנים, ובעלה פרידריך ירש את תאריו וחלק גדול מנחלותיו.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 החל פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה להיפגש בביתה עם העוזרת שלה סופיה, רוזנת חוטק, אולם בתחילה חשבה איזבלה שהוא בא לחזר אחר בתה הבכורה מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה. כשהתפרסם דבר חיזוריו של פרנץ פרדיננד וסופיה פרצה שערורייה באימפריה, ואיזבלה ניסתה בכל יכולתה לבטל את נישואיהם. לנוכח סירובו העיקש של פרנץ פרדיננד לוותר על סופיה, הושגה פשרה ביוזמתה של מריה תרזה, נסיכת פורטוגל, אמו החורגת של פרנץ פרדיננד וגיסתו האימתנית של הקיסר: פרנץ פרדיננד הורשה להינשא לסופיה, ובו זמנית לשמור על מעמדו כיורש העצר. כמו כן הוענק לסופיה התואר "דוכסית הוהנברג", אשר היה אמור לעבור בירושה גם לילדיה. עם זאת, היא לא יכלה לקבל את התואר "קיסרית אוסטריה ומלכת הונגריה" אשר היה שמור לאשת הקיסר, וילדיה לא יהיו זכאים לרשת את הכתר ואף לא יקבלו את זכויות היתר שהיו שמורות לבני הבסבורג. הזוג קיבל את התנאים, וב-28 ביוני 1900 נאלץ להופיע בארמון הופבורג בפני הקיסר, הארכיבישוף של וינה, האצולה האוסטרית וההונגרית ושרי שתי המדינות, כדי לחתום על מסמך רשמי שבו הובטחו התנאים. סופיה ופרנץ פרדיננד נישאו בטקס צנוע יחסית ב-1 ביולי 1900, ברייכסטאדט שבבוהמיה. הקיסר לא השתתף בטקס, וכך גם אחיו של פרנץ פרדיננד ולמעשה כל משפחת המלוכה פרט לאמו החורגת ושתי אחיותיו החורגות של פרנץ פרדיננד.
כעבור עשור, יצרה איזבלה סערה דומה כאשר אחיינה, קרל, נסיך קרוי ביקש להינשא לננסי לישמן, בתו הצעירה של שגריר ארצות הברית בגרמניה, ג'ון ג'ורג' אלכסנדר לישמן, לשעבר נשיא חברת קרנגי פלדה. איזבלה טענה שננסי, בהיותה אמריקנית, לא הייתה בת זוג מתאימה לנסיך קרוי. אולם, קרל וננסי התחתנו בכל זאת, ונכדם הוא דוכס קרוי כיום.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה בעלה למפקד העליון של הצבא האוסטרו-הונגרי, אולם בשנת 1917 נטל קרל הראשון, קיסר אוסטריה את התפקיד לעצמו. לאחר המלחמה הוחרמו כל נכסיו של פרידריך על ידי ממשלות אוסטריה וצ'כוסלובקיה, כולל ארמונו בווינה ואוסף האמנות שלו, אך נכסיו בהונגריה לא הוחרמו. בני הזוג התיישבו בהונגריה, וב-5 בספטמבר 1931 מתה איזבלה בביתה בבודפשט.
משפחתה

ב-8 באוקטובר 1878 התחתנה איזבלה עם הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן, ממנו נולדו לה 9 ילדים:
מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה (1879–1962), התחתנה עם עמנואל, נסיך הכתר של זאלם-זאלם.
מריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה (1882–1940), התחתנה עם אליאס, דוכס פארמה.
מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה (1883–1956), התחתנה עם גוטפריד, נסיך הוהנלוהה-ולדנבורג-שילינגפורסט.
נטלי, ארכידוכסית אוסטריה (1884–1898).
סטפני, ארכידוכסית אוסטריה (1886–1890).
גבריאלה, ארכידוכסית אוסטריה (1887–1954).
איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה (1888–1973), התחתנה עם גאורג, נסיך בוואריה.
מריה אליס, ארכידוכסית אוסטריה (1893–1962), התחתנה עם ברון פרידריך פון ואלדבוט באזנהיים.
הארכידוכס אלברכט פרנץ, דוכס טשן (1897–1955).
הערות שוליים

↑  הוהנברג (אנ') היא עיר באוסטריה תחתית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810557821105606  BnF: cb167675115 (data)  GND: 1017476756  ISNI: 0000 0001 4043 2420  VIAF: 190398095   WorldCat (עם VIAF): 190398095
אליאס לנרוט

| --- | --- |

 לידה:  9 באפריל 1802 סאמאטי, פינלנד, ממלכת שוודיה 
 פטירה:  19 במרץ 1884 (בגיל 81) סאמאטי,  הדוכסות הגדולה של פינלנד, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  שוודיה, הדוכסות הגדולה של פינלנד 
 מקום מגורים:  הדוכסות הגדולה של פינלנד, Hövelö 
 השכלה:  אוניברסיטת הלסינקי  אוניברסיטת אלכסנדר הקיסרית  אקדמיה המלכותית של טורקו  אוניברסיטת טורקו 
 מעסיק:  אוניברסיטת הלסינקי, אוניברסיטת אלכסנדר הקיסרית 
 השקפה דתית:  לותרניזם 
 בן או בת זוג:  Maria Piponius 
 פרסים והוקרה:  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה (1872)  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2 (1862)  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3 (1856)  מסדר כוכב הקוטב - אביר מדרגה שנייה 
 
אליאס לנרוט (בשוודית ופינית: Elias Lönnrot;‏ 9 באפריל 1802 – 19 במרץ 1884) היה פילולוג, חוקר פולקלור, משורר ובוטנאי פיני, רופא בהכשרתו, שנודע בעיקר בחיבור אוסף גדול של שירי עם מסורתיים פיניים, שהפך לאפוס הלאומי "קלוולה". על ידי פעילותו הספרותית מילא לנרוט תפקיד מכריע בהתעוררות הספרות הפינית ובעיצוב הזהות הלאומית של עמו. אחרי מתרגם כתבי הקודש של הנצרות, מיקאל אגריקולה, מכנים אותו "אביה השני של השפה הפינית".
ביוגרפיה

אליאס לנרוט נולד בשנת 1802 ביישוב סאמאטי במחוז אוסימה שבדרום פינלנד, אז חלק מדוכסות גדולה במסגרת שוודיה, כילד הרביעי מבין שבעה ילדים של החייט פרדריק יוהנא לנרוט ושל אשתו, אולריקה ואלברג. כעבור 7 שנים פינלנד נכבשה במלחמה הפינית וסופחה לרוסיה. הוא גדל בבית עני מאוד. בילדותו נאלץ לעבוד לצד אביו ולפעמים אפילו לקבץ נדבות. אולם מפני שבלט כילד מחונן שלמד, בין היתר, קרוא וכתוב כבר בגיל 5, התאמצו הוריו להבטיח לו השכלה ושלחו אותו לבית ספר. בשנים 1818-1814 המשיך לימודיו בבתי ספר באקנס (טאמיסארי) ובטורקו (אז אובו).
למד לאחר מכן רפואה באוניברסיטת טורקו, לימים אוניברסיטת הלסינקי. כשבשנה הראשונה ללימודיו נהרס בניין האוניברסיטה בדליקה הגדולה בטורקו, המוסד הועבר להלסינקי, עיר שהפכה לא מזמן למרכז המנהלי של פינלנד.
לנרוט סיים שם את לימודיו בשנת 1832.
פעילותו כרופא

משרתו הראשונה הייתה כרופא מחוזי של קאריאני במזרח פינלנד בתקופה שבה באזור שררו רעב ומגפות. הרופא שקדם אותו בתפקיד התפטר ועזב דווקא בגלל שנות הבצורת הממושכות ומכת הרעב הנלווית שעשו שמות בבעלי חיים ובבני אדם. בנוסף העדר בית חולים במקום הכביד מאוד על העבודה המקצועית. לנרוט ראה את עצמו כרופא יחיד לארבעת אלפי אנשים או יותר, שרובם חיו בקהילות כפריות קטנות מפוזרות בכל רחבי המחוז. נוכח יוקר ומגבלות בידע ובאמצעים של הרפואה הממסדית, רוב התושבים סמכו על רופאי אלילים ועל סמי המרפא הזמינים. גם לנרוט עצמו נאלץ לסמוך על התרופות המסורתיות והשתמש בהן. עם זאת הוא האמין ללא סייג כי רמת היגיינה טובה, הנקה טבעית של התינוקות והחיסון (נגד אבעבועות שחורות) הם אמצעי טיפול יעילים ביותר.
עבודתו בתחום הפולקלור והשפה

לצד עבודתו כרופא, תפס יותר ויותר מקום בחייו העיניין בשפה הפינית ובאוצרותיה. בשנת 1827 התחיל לכתוב על השפה הפינית הקדומה ולאסוף סיפורי עם מהכפריים בני זמנו. בשנת 1831 קמה החברה לספרות פינית ולנרוט, כאחד ממייסדיה, קיבל מימון לעבודתו לאיסוף אוצרות הפולקלור.
הוא התחיל לצאת לחופשות ארוכות ממרפאתו על מנת לסייר בכל רחבי מולדתו, בלפלנד רבתי (סאפמי) ובחלקים מקרליה הרוסית. בעקבות פעילות זאת נולדו שורה של ספרים: "קנטלה" (1831-1829), "קלוולה" (1836-1835). "קלוולה "הישנה", כלומר מהדורתה הראשונה "קנטולטר" (1840) "סאננלסקויה" (פתגמים) (1842) ו"קלוולה" במהדורה החדשה (1849). על תרומתו בשימור המסורות בעל פה של פינלנד זכה לנרוט להכרה והתמנה בראש הקתדרה לספרות פינית באוניברסיטת הלסינקי.
לנרוט עבד גם על חיבור המילון הפיני-שוודי הראשון Finsk-Svenskt lexikon ‏ (1880-1866). המילון כלל מעל 200,000 ערכים, כאשר הרבה מהמושגים בפינית נטבעו על ידי לנרוט עצמו. הידע שלו בתחום השירה המסורתית הפינית זיכה אותו ביוקרה רבה כבעל סמכות בתחום בפינלנד. הרבה מהמצאותיו הלשוניות התקבלו ושרדו את הדורות. ההמשגה המדעית הפינית הושפעה במיוחד תרומותיו. כתוצאה מעבודתו, הרבה מונחים מופשטים התחדשו בפינית כמילים שמקורן פיני, ולא בהשאלה מלטינית ומיוונית, כפי שנעשה בשפות אירופאיות אחרות.
כך לדוגמה כמה מונחים מתחום הבלשנות והרפואה: kielioppi בשביל "דקדוק"; kirjallisuus – "ספרות"; valtimo – "עורק".
עבודתו בתחום המינוח בבוטניקה

לנרוט כתב בשנת 1860 גם את הספר הראשון בפינית בתחום הבוטניקה - "פלורה פאניקה" (Flora fennica) או "Suomen Kasvisto". הוא נחשב גם לאחד הטקסטים המדעים הראשונים בפינלנד, הכתובים לא בלטינית, כפי שהיה נהוג בעבר, אלא בשפת העם. מהדורה נרחבת שחוברה ביחד עם ת. סלאן פורסמה בשנת 1866.
הספר של לנרוט כולל פרט לתיאורים של הצמחים למיניהם גם הערות שוליים על השימוש בהם.
שמו מוזכר עד היום בסיווג הסטנדרטי של הצמחים בנוגע למינים שתאר.
פרסים ואותות כבוד

1850 - חבר בהתכתבות של האקדמיה המלכותית למדעים של פרוסיה בברלין
24 בינואר 1872 - חבר חוץ במסדר להצטיינות של פרוסיה, למדעים ואמנויות
הנצחה

דמותו נתנה השראה לסדרת השטרות של 500 מארקה בעיצובו של הגרפיקאי הפיני אריק ברוּן.
2002 - הונפקו בפינלנד מטבעות כסף לזכרונות של אליאס לנרוט. בצד השני -נוצה -סמל של המלומד וחתימתו.
מורשת

האפוס הלאומי קלוולה שחיבר לנרוט, שרת כמקור השראה לסופר ג'.ר.ר. טולקין בספריו "הסילמריליון" ו"שר הטבעות".
הסופר הארגנטינאי חורחה לואיס בורחס בחר לקרוא "לנרוט" לגיבורו החוקר בספור "המוות והמצפן" (La muerte y la brújula), שלפיו הופק סרט מאוחר יותר, בבימויו של אלקס קוקס.
ספריו

1845/1840 - "קנטלטר", אוסף לירי
קלוולה
פתגמי העם הפיני (Suomen kansan sananlaskuja)
שירי כישוף קדומים של העם הפיני (Suomen kansan muinaisia loitsurunoja
הערות שוליים

↑  ניתן להבדיל תהליך זה מההיסטוריה של מונחים בשפה האנגלית, שבה הובסו תומכי הגישה לפיה יש לבחור במילים שמקורן אנגלו-סקסוני (Inkhorn debate)
מקום לידתו של אליאס לנרוט בסאמאטי
אליזבת אנדרסון

| --- | --- |

 לידה:  5 בדצמבר 1959 (בת 64) בוסטון, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  מכללת סווארת'מור, אוניברסיטת הרווארד, תיכון מנצ'סטר 
 מנחה לדוקטורט:  ג'ון רולס 
 מוסדות:  מכללת סווארת'מור  אוניברסיטת מישיגן 
 תחומי עניין:  פילוסופיה פוליטית, אתיקה ופילוסופיה פמיניסטית
 עיסוק:  פילוסופית, מרצה באוניברסיטה 
 הושפעה מ:  ג'ון רולס, ג'ון דיואי, ג'ון סטיוארט מיל, מקס ובר, דייוויד גרייבר, אמרטיה סן, מרתה נוסבאום, רוברט סנדרסון, ברנארד ויליאמס, צ'ארלס טיילור (פילוסוף), אלן גיברד
 מדינה:  ארצות הברית 
 יצירות ידועות:  The Imperative of Integration
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (2013) עמיתי מקארתור (2019) 
 אתר רשמי
 
אליזבת סקור אנדרסון (נולדה ב-5 בדצמבר 1959) היא פילוסופית אמריקאית, פרופסור באוניברסיטת מישיגן המתמחה בפילוסופיה פוליטית, אתיקה ופילוסופיה פמיניסטית.
ביוגרפיה

אנדרסון, גדלה במנצ'סטר, קונטיקט, סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון במנצ'סטר בשנת 1977. אביה, שהיה מהנדס חברת יונייטד טכנולוגיות, הביא אותה להתעניין בפילוסופיה בכך שקרא איתה את ג'ון סטיוארט מיל ואפלטון.
אנדרסון קיבלה תואר ראשון בהצטיינות יתרה בפילוסופיה וכלכלה ממכללת סווארת'מור בשנת 1981. בשנת 1987 סיימה אנדרסון את הדוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת הרווארד. היא הייתה מתרגלת לפילוסופיה במכללת סווארת'מור בשנים 1985–86 ונכנסה לתפקיד באוניברסיטת מישיגן בשנת 1987. היא הייתה פרופסור חבר לפילוסופיה ולימודי נשים בשנים 1993–1999 וקודמה לדרגת פרופסור בשנת 1999. בשנת 1994, היא זכתה בתואר "פרופסור ארתור פ. תורנאו" כהוקרה על מסירותה לחינוך לתואר ראשון, ההתפתחות האינטלקטואלית ועל חייהם של תלמידיה. בשנת 2005 היא נבחרה כ"פרופסור ג'ון רולס לפילוסופיה ולימודי נשים", ובשנת 2013 כפרופסור בכיר לפילוסופיה ולימודי נשים.
אנדרסון נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 2008. בשנת 2013 קיבלה אנדרסון מלגת גוגנהיים לתמיכה בעבודתה. אנדרסון זכתה בפרס מדליית הקידמה בפברואר 2018, על ספרה "ממשלה פרטית: כיצד מעסיקים שולטים בחיינו (ולמה אנחנו לא מדברים על זה)". בשנת 2019 קיבלה מענק מתוכנית עמיתי מקארתור.
הגותה

מחקריה של אנדרסון עוסקים בפילוסופיה חברתית, פילוסופיה פוליטית ואתיקה, כולל: תיאוריה דמוקרטית, שוויון בפילוסופיה פוליטית ומשפט אמריקני, אינטגרציה, גבולות אתיים של שווקים, תיאוריות ערך ובחירה רציונלית, הפילוסופיות של ג'ון סטיוארט מיל וג'ון דיואי, אפיסטמולוגיה פמיניסטית, מדע ומגדר ופילוסופיה של המדע.
עבודתה המצוטטת ביותר של אנדרסון היא מאמרה בכתב העת אתיקה, שכותרתו 'מהי נקודת השוויון'. במסגרת המאמר, היא מבקרת בחריפות את תפיסת "השוויון של המזל" (אנ')): תפיסה פופולרית שפיתח רונלד דבורקין ואחרים. היא דוגלת בהבנה יותר יחסית של שוויון המבוסס על עקרונות דמוקרטיים.
ספרה של אנדרסון The Imperative of Integration זכה בפרס ג'וזף ב. גיטלר של האיגוד הפילוסופי האמריקאי (American Philosophical Association) לשנת 2011, על "תרומה מדעית מצטיינת בתחום הפילוסופיה של אחד או יותר ממדעי החברה". היא כתבה מספר ספרים נוספים ועשרות מאמרים.
הגותה > מוסר עבודה

במגוון הרצאות ופרסומים, אנדרסון בחנה את מוסר העבודה מבחינת מקורו והמשך השפעתו על התרבות. חלק ניכר מעבודותיה מתמקד בתרבות והיסטוריה האמריקאית, אך מושפע באופן נרחב גם ממדינות אירופה בהם בולטות תפיסת הקפיטליזם של בעלי המניות.
אנדרסון חזרה ומדגישה את מקס ובר (בספרו משנת 1905 "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם") שמצביע על הוגי הנצרות הפרוטסטנטית, שהבולט בהם היה ריצ'רד בקסטר, כמקור של תפיסת מוסר העבודה המודרנית. הקלוויניסטים האמינו שכדי להיכנס לגן עדן ולהיות קדוש, חייבים להיות אנשי אמונה. בקסטר טען כי אין דרך לדעת, על ידי השתקפות עצמית פשוטה, האם יש לאדם אמונה או לא. במקום זאת, יש להסתכל על הפעולות שאנשים עושים; באופן ספציפי, מוסר העבודה של האדם. עצלות ועצלנות נתפסו כעדות לירידה באמונה. בקסטר הגדיר את עיקרי הליבה של מוסר העבודה הפרוטסטנטי. הוגים פוריטניים מכוננים רבים, כמו רוברט סנדרסון, ראו בעובדים כמבצעים את חובתם כלפי אלוהים וכך קידמו ערכים התומכים בעובדים.
בסופו של דבר, הערכים הפרוטסטנטים הפכו לחילוניים על ידי אנשי הליברליזם הקלאסי (כולל אדם סמית, תומאס פיין, ג'ון סטיוארט מיל וכו'). עם זאת, אנדרסון מציינת כי שני טעמים של מחשבות על מוסר העבודה הופיעו: שמרני, פרו-קפיטליסטי, כמו גם מערך ערכים פרוגרסיבי התומך בעובדים. היא טוענת שזו הייתה תוצאה של המהפכה התעשייתית שפיצלה בעלי המלאכה למעמד בעלי ההון, ולמעמד הפועלים. זה חילק את מוסר העבודה לפרשנויות פרוגרסיביות המועדפות על העובדים, ולפרשנות השמרנית המועדפת על בעלי ההון.
אנדרסון ממשיכה וטוענת כי רבים מהטיעונים הנאו-ליברליים נעוצים בפועל במידה רבה ביצירותיהם של תומאס מלתוס וג'רמי בנת'ם, ולא הליברלים הקלאסיים. מלתוס דגל באחריות פרטנית מחמירה וטען שאנשים עניים בגלל עצלותם, הפקרות והרעות שלהם. בנת'ם טוען כי בעלי הון פרטיים יצליחו ליצור שירותים יעילים יותר מכפי שהמדינה תוכל.
לעומת זאת הליברלים הקלאסיים היו במובהק יותר בעד העובדים, והם לא עולים בקנה אחד עם הערכים הנאו-ליברליים השמרניים של ימינו. אנדרסון טוענת שחל מהפך שבו בעלי הון הפנו את הזעם מהעשירים, במקום זאת אל העניים ומוסר העבודה שלהם. עם זאת, בכך רבים מהרעיונות הללו הפכו לסותרים. אנדרסון מספקת דוגמאות מרובות: בעוד השמרנים טוענים נגד רווחה (מכיוון שכביכול לא ניתן לקבל דברים ללא מאמץ) אין משתמשים בטיעון זה כנגד קבלה פסיבית של דיבידנדים. הרעיון של אחריות פרטנית מצוטט לעיתים קרובות כסיבה לא לעזור לחייבים, אך לעיתים נדירות מופנה כלפי הנושים בגין הנפקת הלוואות מסוכנות. רגשות אנטי-מונופוליים מוטלים לעיתים קרובות נגד איגודים, אך לא נגד חוקי הגנת זכויות יוצרים, וגם לא נגד ביטול חוקי ההגבלים העסקיים.
פרסומים > ספרים

Anderson, Elizabeth (1993). Value in ethics and economics. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press. ISBN 9780674931909.
Anderson, Elizabeth (2013). Imperative of integration. S.l: Princeton Univ Press. ISBN 9780691158112.
Anderson, Elizabeth; Maitra, Ishani (2013). Law & philosophy. Dubuque, IA: Kendall Hunt Publishing Co. ISBN 9781465229335.
Anderson, Elizabeth (2017). Private Government: How Employers Rule Our Lives (and Why We Don't Talk about It). Princeton, NJ: Princeton University Press. ISBN 9780691176512.
פרסומים > פרקים בספרים

Anderson, Elizabeth S. (2000). "Contribution".  In Kleindienst, Thérèse (ed.). Le livre et l'art: études offertes en hommage à Pierre Lelièvre. Villeurbanne Paris: Presses de l'Enssib Somogy. ISBN 9782850564055.
Anderson, Elizabeth S. (2004). "Feminist epistemology and philosophy of science".  In Zalta, Edward N. (ed.). The Stanford Encyclopedia of Philosophy (Summer 2004 ed.).
Anderson, Elizabeth S. (2005). "Feminist epistemology: an interpretation and a defense".  In Cudd, Ann E.; Andreasen, Robin O. (eds.). Feminist theory: a philosophical anthology. Oxford, UK Malden, Massachusetts: Blackwell Publishing. pp. 188–209. ISBN 9781405116619.
Anderson, Elizabeth S. (2010). "Justifying the capabilities approach to justice".  In Robeyns, Ingrid; Brighouse, Harry (eds.). Measuring justice: primary goods and capabilities. Cambridge England New York: Cambridge University Press. pp. 81–100. ISBN 9780521711470.