הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי
תוצאות הטלת פצצות האטום > תגובה ציבורית, תעמולה וצנזורה

במהלך המלחמה השתמש הממשל האמריקאי ברטוריקה חריפה ואמצעי תעמולה קיצוניים נגד יפן. התעמולה האמריקאית כללה עשיית דה-הומניזציה ליפנים באמצעות הצגתם כקופים וכתתי-אדם. הרגשות השליליים בקרב הציבור האמריקאי נגד יפן היו כה גדולים, שנציגים בריטים טענו כי האמריקאים רואים ביפנים "שרצים חסרי שם" ובסקר שבוצע בארצות הברית בסוף שנת 1944 שבו שאלו הסוקרים "מה יש לעשות עם יפן כמדינה לאחר המלחמה?", נמצא כי כ-13% מהציבור תמכו בחיסולם המלא של כל הגברים, הנשים והילדים היפנים. סקר אחר שבוצע בסוף 1945, חודשים ספורים לאחר הטלת פצצות האטום על יפן, מצא כי קרוב ל-23% מהציבור האמריקאי קיווה לראות פצצות אטום נוספות מוטלות על המדינה.
בקרב אנשי פרויקט מנהטן נצפו תגובות חיוביות להטלת פצצות האטום. בולט במיוחד היה אופנהיימר, שקפץ את אגרופיו משמחה לקול מחיאות הכפיים של שאר מדעני הפרויקט, לאחר שהתקבל אישור לכך שפצצת האטום "ילד קטן" התפוצצה בהצלחה על הירושימה. אוטו פריש, אחד מהמדענים שעבדו בפרויקט, הגיב מאוחר יותר להתרוממות הרוח של עמיתיו במילים: ”זה נראה מתועב משהו לחגוג את מותם הפתאומי של מאות אלפי בני אדם, אף אם הם היו "האויב".” הפיזיקאי לאו סילארד, שחזה את תופעת תגובת השרשרת הגרעינית אשר נמצאת בבסיסה של פצצת אטום, ונמנה עם הדוחפים להקמת פרויקט מנהטן, אמר על הטלת הפצצה כי: ”מדובר באחת מהשגיאות הקשות בהיסטוריה”. הכס הקדוש הגיב להפצצה בעיתון "ל'אוסרווטורה רומאנו" בהבעת צער על כך שממציאי הפצצה לא הרסו את הפצצה לטובת האנושות.
אחרים הגיבו בצורה מעורבת. הסופר הרברט ג'ורג' ולס, שבספרו משנת 1913 "העולם יוצא לחופשי" ("The World Set Free") חזה את המצאת פצצת האטום, אמר על ההפצצות: ”זה יכול לחסל את כל הטוב או הרע בעולם. תלוי בהחלטתם של האנשים”. יואכים פון ריבנטרופ, פושע מלחמה שהיה מראשי המשטר הנאצי בגרמניה, הגיב בעודו נתון במעצר בידי בעלות הברית בדומה לוולס, ואמר: ”אף אחד לא יהיה כה טיפש לצאת למלחמה כעת. זוהי הזדמנות עבור האנושות להביא לסיומן של המלחמות לנצח”.
התגובות להטלת פצצות האטום הגיעו על רקע צנזורה כבדה על תמונות מהירושימה ומנגסאקי שהוטלה על ידי הממשל האמריקאי. אי לכך, בחודשים הראשונים שלאחר הטלת הפצצות, הרבו כלי תקשורת בכל העולם להציג בעיקר תמונות של פטריות העשן הגדולות מעל הערים ונמנעו מהצגת תמונות של גופות חרוכות ונפגעים שסבלו ממומים קשים. וילפרד בורשט האוסטרלי, היה העיתונאי המערבי הראשון שהצליח להגיע להירושימה לאחר הטלת פצצת האטום. בורשט הגיע לעיר לבדו ברכבת מטוקיו ב-2 בספטמבר 1945, ושהה בה יום אחד. הוא הצליח לעקוף את הצנזורה האמריקאית, ובכתבה שפרסם בעיתון דיילי אקספרס הבריטי תחת הכותרת "המגפה האטומית" ("The Atomic Plague") חשף לעולם לראשונה את ממדי ההרס בהירושימה ובמיוחד את השפעת הקרינה הרדיואקטיבית ממנה המשיכו לסבול הנפגעים כחודש לאחר הטלת פצצת האטום. כשהוא פותח במילים "אני כותב זאת כאזהרה לעולם", תיאר בורשט את הירושימה כעיר ש"כאילו עבר עליה מכבש קיטור מפלצתי ומחק את קיומה", ותושבים, שאף שלא סבלו מפציעות ניכרות לעין, שערותיהם נשרו, עורם כוסה בכתמים, הם סבלו מדימומים ומתו בייסורים קשים ממחלה מסתורית אותה הוא כינה "מגפה אטומית". כתבתו של בורשט עוררה סערה בעולם שכן היא עמדה בניגוד לנרטיב של הממשל האמריקאי באותה עת שהמעיט בממדי הנזק והנפגעים מההפצצות ודחה בתוקף טענות על השפעות קשות של הקרינה הרדיואקטיבית על הנפגעים. כתבה דומה של העיתונאי ג'ורג' וולר מטעם העיתון "שיקגו דיילי ניוז" שתמכה בעדותו של בורשט, לא אושרה לפרסום על ידי הצנזורה הצבאית. הצבא האמריקאי דחה את דבריו של בורשט על מחלה מסתורית שנובעת מהקרינה הרדיואקטיבית וטען כי הוא משמש כלי שרת בידי התעמולה היפנית. ויליאם לורנס, כתב לענייני מדע של עיתון "הניו יורק טיימס", שללא ידיעת הציבור באותה עת עבד גם בשירות הצבא והממשל האמריקאי, הצטרף לעמדת הצבא ודחה גם הוא את העדויות על מחלה מסתורית שנובעת מהקרינה הרדיואקטיבית. לורנס טען שעדויות אלה נועדו לפגוע במורל האמריקאי וכי ”היפנים ממשיכים במאמצי התעמולה שלהם שנועדו ליצור מצג כאילו ניצחנו במלחמה בצורה בלתי הוגנת ובכך לנסות ליצור סימפטיה כלפיהם...”.
בתחילת שנת 1946, שלח הצבא האמריקאי צוות צילום להירושימה ולנגסאקי כדי לתעד באופן רשמי את ההשפעה של הפצצות. חומרי הגלם אותם צילם הצוות נערכו לסרט דוקומנטרי באורך של כשלוש שעות בשם "ההשפעה של פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי" ("The Effects of the Atomic Bombs Against Hiroshima and Nagasaki"). הסרט הציג תמונות מבתי חולים בהן נראו ההשפעות הקשות של הפצצות על בני אדם, בניינים וכלי רכב שרופים ושורות ארוכות של גולגולות ועצמות הפזורות על האדמה. הסרט סווג כ"סודי" על ידי הצבא האמריקאי במשך 22 שנים, ולא הוצג לציבור הרחב באופן מלא עד עצם היום הזה.
פרסומם של תמונות וסרטים מהערים הירושימה ונגסאקי לאחר הטלת פצצות האטום וכן פרסומם של מחקרים מסוימים על השפעתן של הפצצות על בני אדם, המשיך להיות נתון לצנזורה כבדה לכל אורך תקופת הכיבוש האמריקאי של יפן. רמת הצנזורה ירדה משמעותית רק לאחר החתימה על חוזה סן פרנסיסקו בשנת 1951 שסיים באופן רשמי את הכיבוש האמריקאי של המדינה.