stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים גורי
חיים אישיים

גורי, יליד תל אביב, התגורר בירושלים משנת 1949, כשמשנת 1961 גר בשכונת טלביה בשיכון העיתונאים (ירושלים). אחותו חנה, שהייתה קרובה לו, בחרה להקים משפחה בקיבוץ גשר. ב-1952 נשא לאישה את עליזה (1929–2024), חברתו לנשק מימי הפלמ"ח.
גורי נפטר ב-31 בינואר 2018 בגיל 94, ונקבר בהר המנוחות. הותיר אחריו אישה ושלוש בנות.
רחוב קרוי על שמו בעיר נתניה בשכונת "אופק הים".
חטיבה ותיכון קרויים על שמו בעיר נתניה.
מספריו > ספרי שירים

פרחי אש (1949)
שירי חותם (1954)
שושנת רוחות (1960)
מראות גיחזי (1967)
תנועה למגע (1968)
משפחת הפלמ"ח (פזמונים עם חיים חפר, 1977)
איומה (1978)
עד קו נשר (1979)
מחברות אלול (1985)
הבא אחרי (1994)
חשבון עובר (שירים 1945–1987)
השירים (שני כרכים)
מאוחרים (2002)
אני מלחמת אזרחים (2004)
עיבל (2009)
השירים, כרך ג' (2012)
אף שרציתי עוד קצת עוד (2015)
הרץ למרחקים ארוכים (2018)
אל המקום האחר: שירים אחרונים (2020)
מספריו > שיר זיכרון שפורסם בעלון

רות בקי קולודני, חיילים אנחנו אלמונים כמוך, באתר הארץ, 30 ביוני 2020
מספריו > ספרי פרוזה

עד עלות השחר (1950)
מול תא הזכוכית (1963)
עסקת השוקולד (1965)
"הספר המשוגע" (1971)
מי מכיר את יוסף ג'י (1980)
החקירה: סיפור רעואל (1980)
רשימות מבית היין (1991)
דפים ירושלמיים (1994)
עם השירה והזמן, דפים מאוטוביוגרפיה ספרותית, א-ב, הוצאת מוסד ביאליק והקיבוץ המאוחד
תפילה (1998)
בשורות ארוכות, סיפורים ורשמים, א-ב, הוצאת מוסד ביאליק והקיבוץ המאוחד (2013)
חותם הזיכרון, א-ב, הוצאת הקיבוץ המאוחד (2015)
מספריו > מהספרים שערך

קו הקץ, (אלבום מהכיבוש הנאצי ברומניה), העורכים - חיים באר, חיים גורי, אברהם יבין, רישומים - מרסל ינקו, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1981.
פרסים ואותות כבוד

פרסים:
פרס אוסישקין לשירה על הספר "פרחי אש" (1961)
פרס סוקולוב על הספר "מול תא הזכוכית" (1962)
פרס ביאליק על הספר "מראות גיחזי" (1974)
פרס ישראל לשירה (1988)
פרס ניומן על הספר "הבא אחרי" (1994)
פרס על שם אורי צבי גרינברג על שני כרכי שירה "השירים", הכוללים את השירים שפורסמו בין השנים 1945–1997 (1998)
פרס היצירה לסופרים ומשוררים (2004)
סרטים דוקומנטריים:
פרס יצחק שדה לספרות צבאית על הסרט "הים האחרון" (1980)
פרס קצטניק על הטרילוגיה התיעודית-קולנועית בנושא השואה
מועמדות לאוסקר, סרט "המכה ה-81" (1975)
פרס "נשר הכסף", סרט "הים האחרון" (צרפת)
אותות כבוד:
חבר כבוד של האקדמיה ללשון העברית
יקיר ירושלים (2002)
דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה העברית בירושלים (2003)
אזרח כבוד של העיר תל אביב (2006)
עיטור טדי קולק מטעם הקרן לירושלים (2010)
אות כבוד של המרכז האקדמי שלם
דוקטור לשם כבוד - היברו יוניון קולג', המכון למדעי היהדות, ירושלים, 18 בנובמבר 2016
ב-2011 זכה באות אביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי
פרסים על שמו של חיים גורי:
החל משנת תשפ"ב, מקום לשירה מעניק פרס לשירה עברית ע"ש חיים גורי. עד כה זכו בפרס: נתן וסרמן (2021) יונית נעמן ועמוס נוי (2022) רון דהן ומאיה ויינברג (2023).
הנצחה

חיים גורי הונצח "בגבעת הרעות" שנחנכה בפארק הלאומי ברמת גן ב-7 בפברואר 2024. באתר ההנצחה, הנמצא ליד חלקת הקבר של אברהם קריניצי, הוצבו מיצגים המבוססים על שיריו וספריו של חיים גורי.
פרס לשירה על שם חיים גורי מוענק מאז שנת 2021 על ידי מקום לשירה בירושלים ובשיתוף משפחת גורי, עבור ספר שירה ועשייה ספרותית. הזוכים בפרס: נתן וסרמן (2021), יונית נעמן ועמוס נוי (2022), רון דהן ומאיה ויינברג (2023), ליאור שטרנברג ויוסף עוזר (2024).
בשנת 2021 שונה שמו של בית הקונפדרציה בירושלים לבית הקונפדרציה ע"ש חיים גורי. 
במסגרת שינוי השם תוכננה והוקמה באתר תצוגת קבע כמחווה למשורר וליצירתו בעזרת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, עיריית ירושלים ומשפחת גורי.
במרכז התצוגה, פסל קינטי עשוי מפסי פלדה לא אחידים, היוצרים מראה דמות משתנה של פניו של גורי בהתאם לזווית בה צופים בו.
הפסל עוצב בהשראת שירו של גורי "הבא אחרי" שנפתח כך:
"כְּבָר אֵינֶנִּי הָאִישׁ שֶׁהָיָה. אֲנִי הוּא הַבָּא אַחֲרַי, הֶמְשֵׁך מְשֹׁעָר לְאוֹתָן הַפָּנִים...".
גלריה

אני הוא הבא אחרי - בית הקונפדרציה
כבר אנני האיש שהיה - בית הקונפדרציה
סביב המדורה - גבעת הרעות
היו היה פנס בודד - גבעת הרעות
הספרייה על שם חיים גורי - גבעת הרעות
לקריאה נוספת

נורית גוברין, "ואני רק אורח הממתין בעברית בתחנה". על חשיבות הכרת בית הוריו של חיים גורי להבנת שירתו. בתוך: 'קריאת הדורות. ספרות עברית במעגליה', כרך ד', הוצאת כרמל ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ח/2008, עמ' 203 - 210.
ראובן שהם, בין הנודרים ובין הנדרים: פואטיקה, תמטיקה ורטוריקה ביצירת חיים גורי, קריית שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ז 2006.
אדמיאל קוסמן, שעת החסד הקרועה: חיים גורי כתאולוג - על יהודיות וישראליות ועל וידויו של ה’יחיד’, מאזנים, גיליון 83 (6-5), (2010), עמ' 22–26.
"באלה הימים: דברים בכינוס סופרי ישראל", חיים הזז, חיים גורי, אבא קובנר, אברהם קריב, משה שמיר, אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, תל אביב, תשכ"ז, 1966.
ניר מן, "כוחה של שירה: 'בְּפִתְחוֹ שֶׁל יוֹם'", עלי זית וחרב: מפנה האימפריות, כרך י"ט, בן-שמן: מודן, משרד הביטחון והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, 2019, עמ' 233–250.
זיוה שמיר, דור המאבק לעצמאות ומשוררו, עיתון 77, גיליון 100, מאי 1988.
זיוה שמיר, מעשי ידיי טובעים בים - על שירו של חיים גורי "אמו", מאזנים, כרך פ״ז, גל׳ 5, אוקטובר 2013
ביאורים

↑  בעת שהותו במחנה העקורים שם, קיבל את הידיעה על נפילת חברו הקרוב ביותר (לדבריו) חיים בן דור, ואת תחושותיו הקשות תיאר במכתב שפורסם על ידי מכון גנזים בבלוג שלו. לעיון במכתב בכתב ידו, ראו כאן.
תרבות ישראלית

ריקוד הורה
תרבות ישראלית היא תרבות ואמנות שנוצרה בארץ ישראל החל מסוף המאה ה-19 ובמיוחד אחרי שנת 1948 שבה הוקמה מדינת ישראל. כתוצר של חברת עולים, משלבת התרבות הישראלית בתוכה מגוון רחב ועשיר של השפעות ויצירה תרבותית, השאוב מהמדינות והתרבויות מהן הגיעו אליה העולים הרבים. מקור השפעה חשוב נוסף הוא ייבוא תרבותי ממדינות אחרות, כדי לספק את מגוון הצרכים התרבותיים[דרושה הבהרה].
התפתחות כרונולוגית > התנועה הציונית

אחד הנושאים החשובים ביותר אשר נידונו בתנועה הציונית בראשית ימיה התעסקה באופי של התרבות אשר צריכה להיווצר בארץ הישנה חדשה (שם ספרו של בנימין זאב הרצל על החיים בארץ ישראל). כבר בשלבים המוקדמים הללו של התנועה הציונית עלו שאלות מהותיות לגבי מערכת היחסים העתידית בין העולם הישן לעולם החדש ובין התרבות המערבית לתרבות המזרחית. ארגון "ההסתדרות הציונית העולמית" היה המוקד שבו בתחילה חלו הדיונים העיקריים על עיצוב אופי התרבות של העם היהודי בציון; אף על פי כן, ההתמקדות בשאלות הללו אט אט עברה לארץ ישראל עצמה ככל שכמות המהגרים לישראל גברה. ככל שהזרמים הציוניים השונים התפתחו, כל אחד מהם פיתח את החזון שלו של התרבות אשר לפי חזונו צריכה להתפתח בארץ ישראל.
התפתחות כרונולוגית > לפני קום המדינה

התפתחותה של התרבות הישראלית היא במובנים רבים התפתחות ההגירה אליה ממדינות שונות בעלות רקע תרבותי שונה. בשנות ההתיישבות הראשונות בישראל, הושפעה התרבות שנוצרה ביישוב בעיקר מהוויית שטעטל ממנה באו רוב המהגרים, וכן מתרבות צרפת וגרמניה. תמיכה כלכלית בבני העלייה הראשונה התאפשרה בזכות תרומותיהם של נדבנים יהודיים כמו הברון רוטשילד, שקיבל את המלצתו של אברהם מויאל, בן היישוב הישן לסייע.
השפעה דומיננטית במיוחד הייתה בתקופה זו ועד לשנות החמישים לתרבות הרוסית, שהתבטאה בהשפעה רבה על השירה והמוזיקה וכן על חיי הבימה והתיאטרון. משוררים כרחל, נתן אלתרמן, לאה גולדברג או אלכסנדר פן, אנשי בימה כחנה רובינא, או שמעון פינקל ומוזיקאים כסשה ארגוב ביטאו השפעה זו באופן בולט. תיאטרון "הבימה" שנוסד ברוסיה היגר לישראל וכונן תיאטרון שהושפע במידה ניכרת מהתרבות הרוסית וכן מתרבות תיאטרון היידיש. השפעה מסוימת, בעיקר על הבימה הקלה, הייתה אחר כך גם למופעי וודוויל וכן לתיאטרון הקברט החדשני שהתפתח בברלין.
התפתחות כרונולוגית > שנות השלושים והארבעים

החל משנות השלושים וביתר שאת בשנות הארבעים של המאה העשרים, החלה מתפתחת בישראל תרבות ישראלית "אותנטית", שמקורה בילידי הארץ. תרבות זו שאבה תכנים מהתרבות הפלסטינית הערבית, במיוחד בהווי, לבוש, ריקוד, דיבור ואופני התנהגות שונים. השפעה מורכבת יותר, במיוחד במוזיקה, הייתה לאימוץ אלמנטים מזרחיים וסולם מעין-מזרחי בשירים. השפעה כזו, עם מידות כאלו ואחרות של הכלאה עם השפעות אחרות אופיינית למוזיקה של יוצרים כנחום נרדי, דוד זהבי וידידיה אדמון.
השפעה בולטת בשנים אלו הייתה גם לשלטון המנדט הבריטי, שאלמנטים מתרבותו ואורחות חייו אומצו על ידי חלקים מן הבורגנות העשירה בישראל. מקור השראה חשוב נוסף הייתה תרבות גרמניה, במיוחד כפי שיובאה לארץ על–ידי מהגרים מאותה מדינה. כך, לדוגמה, רבים מבתיה של תל–אביב וכן תכנון שדרותיה נוצרו בהשראת תנועת הבאוהאוס וכחיקוי לשדרותיה הראשיות של ברלין.
התפתחות כרונולוגית > שנות החמישים, שישים והשבעים

השירה והספרות העברית של שלושת העשורים הראשונים למדינה נחשבת על ידי רבים בין הישגיה הראויים לשבח של התרבות הישראלית, במיוחד זאת של שנות החמישים והשישים, שהציגו יצירה מודרנית בעברית מדוברת, בניגוד לשירה שנכתבה קודם לכן, כמו זאת של נתן אלתרמן, אברהם שלונסקי ולאה גולדברג או לסגנון הספרותי של אחד מגדולי היוצרים בעברית, חתן פרס נובל ש"י עגנון. הדמויות המרכזיות של השירה המודרנית של העשורים הראשונים (דור המדינה) היו יהודה עמיחי, נתן זך ודוד אבידן. בתחום הספרות בלטו אנשי "דור המדינה" משה שמיר ואהרן מגד ולאחריהם עמוס עוז, א"ב יהושע, מאיר שלו ועוד.
אחרי קום המדינה בשנת 1948 נהרו לישראל מהגרים ממדינות רבות, אך השפעתם על התרבות הישראלית התרחשה רק בהדרגה ולשיעורין. בשנות החמישים היו ההשפעות הבולטות על ישראל שאובות במיוחד מתרבות אנגליה, צרפת וארצות הברית. החל בשנות השישים וביתר שאת בשנות השבעים, החלו להופיע השפעות נוספות דומיננטיות. בתיאטרון, נחלשה בהדרגה הדומיננטיות הרוסית והחלו מחלחלות השפעות אחרות, במיוחד של תיאטרון אירופי ברכטיאני. במוזיקה, למרות התמשכות ההשפעה הצרפתית, אם ישירות (למשל בערב ברסנס של יוסי בנאי) או דרך הופעות להקות כמו הקומפניון דה לה שנסון ו"פררה ז'ק", ואם בעקיפין (דרך חלק משיריה של נעמי שמר באותה תקופה) החלו נחלשות. את מקומה תפס מגוון רחב יותר של השפעות, החל במוזיקה בריטית (ובמיוחד זו של "הביטלס") ומוזיקה יוונית (אריס סאן, טריפונס, ז'ורז' מוסטקי, מיקיס תאודוראקיס) וכלה בהתמשכות השפעתה של התרבות הרוסית העדכנית יותר.
השפעת תרבותם של העולים מארצות ערב, ובמיוחד עולי המגרב על התרבות הישראלית הייתה ניכרת, אך עד לסוף שנות השבעים היא הוגשה בדרך כלל באמצעות "מתווכים". כך, לדוגמה, מייצגים בולטים של תרבות המזרח על הבימה היו שלישיית "הגשש החיוור" ואילו סרטי הקולנוע שעסקו בעולמם של המזרחים ("סרטי בורקס") בוימו כמעט תמיד על ידי במאים שאינם מזרחים (אפרים קישון, בועז דווידזון, מנחם גולן).
התרבות המזרחית שלא תווכה, או שלא הוגשה על–פי טעמו של הקהל הלא מזרחי, נחשבה ברוב המקרים לנחותה בעיני מובילי התרבות בישראל. בחלק מהמקרים, כמו בזה של זוהר ארגוב, זכו היצירות להכרה בדיעבד. בחלק מהמקרים הייתה ההכרה המאוחרת מלווה גם בלעג, כמו במקרה סרטיו של זאב רווח, שהפכו ל"קאלט". בחלק אחר של המקרים, כגון סרטיו של ג'ורג' עובדיה (רובם העתקות מדרמות איראניות, טורקיות והודיות) לא הייתה הכרה מאוחרת באיכותם.
התפתחות כרונולוגית > שנות השמונים, תשעים והאלפיים

החל מאמצע שנות השמונים, הפכה הזירה התרבותית בישראל פתוחה ומגוונת בהרבה מכפי שהייתה בשנים קודמות. בתחום המוזיקה, ובמיוחד המוזיקה הפופולרית, נשאבו ההשפעות העיקריות מבריטניה, אירופה ודרום אמריקה ולצידן, ובהדרגה באופן בולט ומודגש יותר, מוזיקה טורקית, יוונית וערבית; בתחום האמנות הפלסטית הייתה ההשפעה אמריקנית בעיקרה; בתחום אמנויות הבמה התקיים מגוון רחב של השפעות, עם מקום מיוחד להשפעה רוסית מחודשת, בעקבות הגירה משמעותית מרוסיה. השפעה מסוימת הייתה גם ללגיטימציה המחודשת לתרבות האידית, שהובילה להעלאת דרמות עממיות בסגנון התיאטרון האידי; בתחום הספרות הייתה השפעה ניכרת ליוצרים כמו גבריאל גארסיה מארקס, אך גם לכותבי סיפורים קצרים כמו קארבר. תופעה בולטת במיוחד כאן הייתה הופעתם של סיפורי דרמות על רקע חיי דת.
שינוי גדול נוסף התחולל בעקבות עלייתו לאוויר של ערוץ טלוויזיה מסחרי, "ערוץ 2". התפתחות זו הובילה לפריחה משמעותית מאוד, מספרית ואיכותית, ברמת התקציב, בדרמה וביצירה הטלוויזיונית בישראל. הטלוויזיה הישראלית, שנשלטה מראשיתה בעיקר בידי דרמות, קומדיות וסדרות עלילתיות מיובאות מאנגליה ובמיוחד מארצות הברית, פיתחה בתוך שנים ספורות יצירה מקומית, שדחקה את רוב היצירות המיובאות משעות השיא של הצפייה בערוצים המרכזיים אל ערוצי הגומחה ואל הכבלים והלוויין.
התרבות הישראלית כיום

התרבות הישראלית היא יצור הטרוגני, דינמי, חי ולא קל להגדרה. חלק ניכר מהיצירה התרבותית החילונית נמצא בתל אביב, אף שרבים ממוסדות התרבות הממלכתיים נמצאים בירושלים. אך ללא ספק שרוב התרבות הישראלית מתחוללת באזורים אלה, עם דגש על אזור גוש דן.
עם השנים, אחוז התמיכה באומנויות בישראל נמוך מהנהוג במדינות המערב ומגיע לפחות מחצי אחוז מהתקציב. למרות זאת, בזכות אוכלוסייה המורכבת מעולים מחמש יבשות ומ־100 מדינות ויותר, ובשל תתי-תרבויות משמעותיות כמו הערבית, הרוסית והחרדית, שכל אחת מהן מונה כמיליון איש שמחזיקים קהילות עצמאיות, הכוללות עיתונים ורשתות להפצת תוצרי תרבות, התרבות הישראלית מצטיינת בעושר ומגוון רב.
המוזיקה בישראל מפותחת מאוד - התזמורת הפילהרמונית הישראלית מופיעה ברחבי המדינה ולעיתים קרובות גם מנגנת בחוץ לארץ. הסימפוניה הירושלמית, התזמורת של רשות השידור הישראלית, גם כן עורכת לעיתים קרובות סיבובי הופעות ברחבי העולם, כמו גם להקות מוזיקליות אחרות. לרשויות מקומיות רבות ישנן תזמורות קטנות, שנגניהן מגיעים פעמים רבות ממדינות ברית המועצות לשעבר. בישראל פועלים הרכבים מוזיקליים רבים והיא ניחנת בזמרים ונגנים במגוון כלים וסגנונות.
תעשיית ההופעות נחשבת לפופולרית ביותר בישראל, למשל רשת מועדוני זאפה, המארחת הופעות של מוזיקאים ישראלים דרך קבע. ישראל נחשבת למעצמה בתחום המחול מודרני, עם להקות כמו בת שבע ובת דור, שמופיעות בכל העולם.
הבימה, התיאטרון הקאמרי, תיאטרון בית ליסין, תיאטרון גשר (המציג בעברית וברוסית), תיאטרון חיפה ותיאטרון באר שבע נחשבים לתיאטראות החשובים בישראל. רפרטואר ההצגות מכסה מגוון מחזות דרמה הקלאסית ומודרנית, וכמו כן מחזות של מחזאים ישראלים. התיאטרון הלאומי הוא הבימה, אשר נוסד בשנת 1917.
מושבות אמנים נמצאות בקריית האמנים בצפת, ביפו ובעין הוד, ציירים ופסלים ישראלים מציגים ומוכרים את עבודותיהם ברחבי העולם. בערים תל אביב, הרצליה וירושלים ישנם מוזיאונים לאמנות, ובהרבה ערים וקיבוצים ישנם מוזיאונים קטנים יותר. מוזיאון ישראל לאמנות בירושלים מאכלס בתוכו את מגילות מדבר יהודה כמו גם אוסף מקיף של אומנות יהודית דתית ואומנות עממית.
העיתונים היומיים הגדולים יוצאים לאור בעברית, ערבית, רוסית ואנגלית. ישנם עיתונים קטנים יותר בצרפתית, פולנית, יידיש, רוסית, הונגרית וגרמנית. כמו כן קיימים מקומונים בערים רבות וכתבי עת לתרבות.
טקסי יום השואה ויום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ומאידך טקס הדלקת המשואות וטקס חלוקת פרסי ישראל הם חלק מהדת האזרחית בישראל.
מאז שנות השמונים, התפתחה בישראל תרבות ישראלית אלטרנטיבית מפותחת, בתחומי המוזיקה, המחול, הקומיקס, השירה, האמנות, הפרינג' ובתחומים אחרים. על פי הערכות מהשנים האחרונות, בענף התרבות בישראל עובדים כ-200,000 בני אדם.
התרבות הישראלית כיום > כור ההיתוך

ראש ממשלת ישראל הראשון, דוד בן-גוריון, הוביל מגמה למזג את העולים הרבים שהגיעו בשנותיה הראשונות של המדינה, מאירופה, מצפון אפריקה ומאסיה בכור היתוך אחד, שיטשטש את ההבדלים בין תושביה הוותיקים של המדינה, ובין העולים מהגלויות השונות. הכוונה הייתה לאחד את העולים עם הישראלים הוותיקים ליצירת תרבות ישראלית אחידה, על מנת לבנות עם חדש בארץ. המגמה דרשה מן העולים להתנתק ממסורתם ולאמץ את התרבות הישראלית החדשה, והדבר היה מבחינתם פגיעה בערכיהם ובתרבותם.
שני הכלים המרכזיים שיועדו למטרה זו הם צה"ל ומערכת החינוך.
צה"ל - באמצעות הפיכתו ל"צבא העם", שיהווה מכנה משותף בין כל אזרחי המדינה באשר הם.
מערכת החינוך - תחילה בדרך של החינוך האחיד, ובהמשך באמצעות ביטול שיטת הזרמים בחינוך ואיחוד מערכת החינוך תחת חוק חינוך ממלכתי, על מנת שילמדו יחדיו בבתי הספר ילדים מעדות וממגזרים שונים.
המהלך עורר חששות ביישובים הוותיקים מפני שינוי באופי בחברה הישראלית ההולכת ונבנית. נוצרה תחושת אפליה וניכור בין העולים הוותיקים ובין העולים החדשים שבאו ברובם ממזרח אירופה ומארצות האסלאם (ראו במסמך "פרשת הידיים הצבועות").
המהלך, שהוביל בשלב מסוים לביטויי מחאה, הביא להבנה כי עלייה מחייבת סובלנות וסבלנות, אך בגלל קשיים בהשתלבותם של עולים חדשים רבים, החליטו ממשלת ישראל והסוכנות היהודית בשנת 1951 על מדיניות עלייה סלקטיבית, כך שהזכות לעלייה תיקבע על-פי מצב בריאותי וכספי. המצב הכלכלי הקשה בארץ הפחית גם הוא את מספר העולים, שברובם עלו מצפון-אפריקה ואיראן. בעקבות התדרדרות המצב הפוליטי והביטחוני בצפון-אפריקה בשנת 1954, הוחלו הקלות במדיניות העלייה.
בתהליך הדרגתי הפכה החברה הישראלית לפלורליסטית יותר ו"כור ההיתוך" נשחק עם השנים.
התרבות הישראלית כיום > כור ההיתוך > ביקורת על כור ההיתוך

יש הרואים[דרושה הבהרה] ב"כור ההיתוך" אמצעי שהיה הכרחי בשנותיה הראשונות של המדינה על מנת שניתן יהיה לבנות חברה משותפת. כיום הם טוענים כי אין צורך בזה יותר ויש לאפשר לחברה הישראלית לבטא מגוון תרבותי המשמר את השוני ואת הייחודיות של כל פלג ומגזר. השקפה אחרת רואה את הצורך לשלב את הפלורליזם החברתי, בו כל עדה משלבת את תרבותה הייחודית, עם אלמנטים של "כור היתוך"', בעיקר בתחום החינוך, כדי שהחברה הישראלית תהיה מאוחדת ולא תתפורר לגמרי.
אחרים, בעיקר בני הדורות החדשים של יוצאי ארצות האסלאם[דרוש מקור] ובקרב חלק מניצולי השואה מממזרח אירופה,[דרוש מקור] ביקרו קשות את תהליך "כור ההיתוך" שנאלצו לעבור בשנותיה הראשונות של המדינה. לטענתם, הכריחו אותם לוותר או להצניע את המורשת והתרבות שהביאו עמם מארצות מולדתם ולאמץ תרבות חדשה, "צברית", שפעמים רבות התנכרה לתרבותם ולשורשיהם. דוגמה בולטת של מגמה זו היא זו של מתי שמואלוף, המרבה לעסוק ביחסי הכוח הניצבים בבסיס השדה הספרותי והתרבותי בישראל ושומרי הסף השולטים על מנגנוני הביקורת, הפרסום והפרסים, בתהליך מורכב של עיצוב התרבות הישראלית המודרנית באמצעות מנגנונים של האדרה, הדרה והשכחה.
בְּעֶרֶב הַשִּׁירָה בִּקְּשׁוּ מִמֶּנִּי לִהְיוֹת תַּרְבּוּתִי
לְסַפֵּר מַדּוּעַ הִגַּעְתִּי לַשִּׁירָה
מִבְּלִי לְסַפֵּר עַל מִלְחֶמֶת הַמִּלִּים
מִבְּלִי לִשְׁזֹר אֶת חֲרוּזֵי הַגִּזְעָנוּת
כְּמוֹ לְאַרְגֵּן עֶרֶב אִגְרוּף וְלָשֶׁבֶת בַּזִּירָה
קָשׁוּרעִוֵּר
ראו גם

תרבות יהודית חילונית
ראו גם > מוזיקה ישראלית

ערך: זמר עברי
ערך: מוזיקה קלאסית ישראלית
קטגוריה ראשית: מוזיקה בישראל
ראו גם > שירה וספרות

קטגוריה ראשית: ספרות ישראלית
ראו גם > עיתונות

ערך: עיתונות בישראל
קטגוריה ראשית: עיתונות בעברית
ראו גם > אמנות פלסטית

ערך: אמנות ישראלית - פיסול ישראלי - אדריכלות ישראלית
קטגוריות: ישראל: אמנות, אמנים ישראלים, מוזיאונים לאמנות בישראל
ראו גם > קולנוע

ערך: קולנוע ישראלי
קטגוריה ראשית: קולנוע ישראלי
ראו גם > תיאטרון

ערך: תיאטרון בישראל
קטגוריה ראשית: תיאטרון בישראל
ראו גם > מחול

ערך: מחול בישראל
הערות שוליים

↑   יובל עברי ואלמוג בהר, מסע אל תוך בטנה של הגנבת הגדולה מכל — הציונות, באתר הארץ, 31 במרץ 2020
כרזה של סרט הקולנוע "זאת היא הארץ" מ-1935
הזמרת ברכה צפירה
חזית מוזיאון תל אביב לאמנות
מאיה רוטמן והראל סקעת במופע הגמר של "כוכב נולד", 2006
מילר (בירה)

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  פרדריק מילר 
 תקופת הפעילות:  1855–הווה (כ־170 שנה) 
 חברת אם:  SABMiller 
 מיקום המטה:  מילווקי 
 ענפי תעשייה:  תעשיית בישול הבירה 
 מוצרים עיקריים:  בירה 
  
 www.millercoors.com
 
מילר (באנגלית: Miller) היא חברה אמריקנית המייצרת בירה, שנוסדה על ידי פרדריק מילר בשנת 1855, והיא כיום חברת הבירה השנייה בגודלה בארצות הברית. המבשלה הראשית של מילר נמצאת במילווקי, ומבשלות נוספות פזורות ברחבי ארצות הברית.
בירות:
Miller Genuine Draft - בירת לאגר
Miller Genuine Draft Light - בירה לייט
Miller High Life - בירת לאגר
Miller High Life Light - בירה לייט
Miller Lite - בירה לייט
Milwaukee's Best - בירת לאגר
Milwaukee's Best Light - בירה לייט
Milwaukee's Best Ice - בירת לאגר
Miller Chill - בירה לייט
Icehouse - בירת לאגר מסוג בירה קרח
Mickey's - ליקר לתת
Olde English 800 - ליקר לתת
מלקולם ריפקינד

סר מלקולם לסלי ריפקינד (באנגלית בריטית: Malcolm Leslie Rifkind; נולד ב-21 ביוני 1946) הוא פוליטיקאי שמרן בריטי-יהודי שכיהן כשר בקבינט ממשלת בריטניה תחת ראשי הממשלות מרגרט תאצ'ר וג'ון מייג'ור, בין היתר כמזכיר המדינה לענייני סקוטלנד (1986–1990), מזכיר ההגנה (1992–1995) ומזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים (1995-1997).
ריפקינד היה חבר הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז הבחירה "אדינבורו פנטלנדס" מ-1974 עד 1997. בבחירות הכלליות בבריטניה 1997 מפלגתו איבדה את רובה והוא איבד את מושבו בפרלמנט לטובת מפלגת הלייבור. הוא ניסה, ללא הצלחה, להיבחר מחדש לפרלמנט מטעם המחוז אדינבורו פנטלנדס בשנת 2001; לפני הבחירות הכלליות 2005 מחוז בחירה זה בוטל וריפקינד התמודד ונבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה קנזינגטון וצ'לסי. הוא הודיע על כוונתו להתמודד על הנהגת המפלגה השמרנית בבחירות לראשות המפלגה 2005, אך נסוג מכך לפני תחילת הסקרים.
הוא ייצג את מחוז הבחירה קנזניגטון ונבחר בבחירות הכלליות בבריטניה 2010 עם רוב של 8,616 קולות. ב-6 ביולי 2010 מינה אותו ראש הממשלה, דייוויד קמרון ליושב ראש ועדת המודיעין והביטחון של הפרלמנט. בחודש ינואר 2015 הוא מונה על ידי הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה לחבר בחבר הדיון הרם שלו לביטחון האירופי. בדצמבר אותה השנה התמנה ריפקינד לפרופסור אורח בקינגס קולג' לונדון במחלקה ללימודי מלחמה והוזמן להיות עמית בכיר במכון המלכותי של השירותים המאוחדים (RUSI). ביולי 2016 פורסם ספר זיכרונותיו, "כוח ופרגמטיות". בשנת 2017 הוזמן ריפקינד על ידי ממשלת בריטניה לשמש כיושב הראש הבריטי השותף של הפורום הבריטי-פולני.
ראשית חייו

ריפקינד נולד באדינבורו למשפחה יהודית שהיגרה לממלכה המאוחדת בשנות ה-90 של המאה ה-19 מליטא. הוא התחנך במכללת ג'ורג' ווטסון ובאוניברסיטת אדינבורו, שם למד משפטים לפני שלמד תואר ראשון במדע המדינה (התזה שלו הייתה על חלוקת קרקעות ברודזיה הדרומית). בהיותו סטודנט באוניברסיטה הוא השתתף במשלחת היבשתית למזרח התיכון ולהודו.
הוא עבד כעוזר מרצה במכללה האקדמית של אוניברסיטת רודזיה (כיום נקראת "אוניברסיטת זימבבואה") בסולסברי מ-1967 עד 1968. הוא נקרא לבר המשפטים של סקוטלנד בשנת 1970 והתמחה במשרה מלאה כעורך דין עד 1974. בשנת 1985 מונה ליועץ המשפטי של מלכת בריטניה והתמנה לחבר במועצה המלכותית בשנת 1986. מ-1970 עד 1974 כיהן כחבר מועצת העיר של אדינבורו.
קריירה פוליטית > חבר הפרלמנט

ריפקינד ניסה להתמודד לראשונה לפרלמנט הבריטי, ללא הצלחה, בשנת 1970 כנציג מחוז הבחירה מרכז אדינבורו. הוא נבחר לפרלמנט בבחירות הכלליות שנערכו בחודש פברואר 1974, כנציג מחוז הבחירה אדינבורו פנטלנדס וכחבר המפלגה השמרנית הסקוטית. במהלך הבחירות לראשות המפלגה השמרנית ב-1975 הוא תמך באדוארד הית' בסיבוב הראשון, אך שהית' פרש מהמירוץ לראשות המפלגה ריפקינד תמך במועמדותה של מרגרט תאצ'ר. תאצ'ר, כמנהיגת המפלגה השמרנית, מינתה את ריפקינד לדובר בספסלים הקדמיים (front-bench) לענייני סקוטלנד. לאחר מכן התפטר מתפקיד זה (יחד עם המזכיר לענייני סקוטלנד בממשלת הצללים השמרנית, אליק ביוקנן-סמית) כאות מחאה על החלטת קבינט הצללים להצביע נגד הצעת החוק של הממשלה לכינון אספה מחוקקת מוסדרת עבור סקוטלנד. במשאל העם על כינון אספה מחוקקת לסקוטלנד שנערך לאחר מכן הצביע ריפקינד בעד אך משך את תמיכתו בכך כאשר תוצאות משאל העם הראו כי סקוטלנד מחולקת כמעט באופן שווה בנדון.
קריירה פוליטית > שר זוטר

ריפקינד היה אחד מחמשת השרים בלבד שכיהנו בכל 18 השנים של ממשלות מרגרט תאצ'ר וג'ון מייג'ור. עובדה זו מצביעה על היותו השר הבריטי שכיהן תקופת כהונה רצופה ללא הפרעה מאז הנרי טמפל, שהיה שר בראשית המאה ה-19.
הוא מונה לשר הפנים ואיכות הסביבה במשרד הסקוטי בממשלת תאצ'ר ב-1979. בתפקיד זה היה אחראי על העברת חוק זכויות הדיירים בסקוטלנד, אשר הביא לגידול מסיבי של בעלות על בתי מגורים בסקוטלנד. הוא היה גם אחראי, תחת מזכיר המדינה לענייני סקוטלנד ג'ורג' יונגר, על היחסים עם השלטון המקומי, המשטרה ובתי הכלא.
ב-1982, עת מלחמת פוקלנד, הועבר למשרד החוץ וחבר העמים, בתפקיד תת-מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים פרלמנטרי ב-1983. במשרד החוץ וחבר העמים שירת תחילה תחת פרנסיס פים ואז תחת סר ג'פרי האו. ריפקינד היה אחראי ליחסיה של הממלכה המאוחדת עם ברית המועצות וגרורותיה במזרח אירופה. הוא סייע לג'פרי האו לשכנע את תאצ'ר לשנות את מדיניות הממשלה כלפי ברית המועצות, נכח בישיבה שנערכה בצ'קרס שהחליטה להזמין את המנהיגים הסובייטים לאנגליה, והוסיף להיות נוכח בצ'קרס כשתאצ'ר נועדה עם מיכאיל גורבצ'וב וקבעה כי גורבצ'וב היה מנהיג סובייטי עמו "יכלה לעשות עסקים".
לריפקינד היו גם קשרים חזקים עם תנועת הסולידריות בפולין. ב-1984 ערך ביקור מיניסטריאלי בפולין. בניגוד לרצונו של המצביא וויצ'ך ירוזלסקי, נשיאה הקומוניסטי של פולין, התעקש ריפקינד להניח זר על קברו של הכומר הקתולי יזשי פופילושקו, ונפגש עם שלושה ממנהיגי תנועת הסולידריות האסורה. ירוזלסקי תקף את ריפקינד וביטל פגישה שעתידה הייתה להיערך עמו, אך פגישתו של ריפקינד עם מנהיגי תנועת הסולידריות יצרה תקדים, ואחריו שר החוץ של גרמניה המערבית, הנס-דיטריך גנשר ושרים אחרים מהעולם המערבי נתנו פומבי לקשריהם עם תנועת הסולידריות. מאורעות אלו עזרו לכפות על ממשלת פולין להסיר את האיסור על התנועה ולהכיר בצורכם של רפורמה פוליטית ופלורליזם. ריפקינד עוטר, לאחר מכן, בידי הממשלה הפולנית הדמוקרטית הלא-קומוניסטית על תמיכתו בה. כשר הממונה על הקהילה האירופית, מונה ריפקינד על ידי ראש הממשלה להיות נציגה האישית בוועדת דוגי (Dooge Committee) של הקהילה האירופית. דו"ח הוועדה סייע להכין את הדרך לפיתוח השוק האירופי החופשי.