stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה
מלחמת האזרחים > 1985–1991 > ההפיכה הצבאית של 1989

מצב העניינים השתנה פעם נוספת ב-30 ביוני 1989, בשעה שקצינים בצבא הסודאני, בהנהגת הקולונל עומר חסן אל-באשיר, שנתמך על ידי מפלגת החזית האסלאמית (NIF), ביצע הפיכה צבאית והפיל את ממשלתו של אל-מהדי. בעקבות ההפיכה, אל-באשיר הפך למנהיג הטוטליטרי של סודאן בתור הנשיא, ראש הממשלה, ומפקד הכוחות המזוינים כאחד.
הממשל הצבאי החדש בראשות אל-באשיר אסר על קיומם של איגודים מקצועיים, מפלגות פוליטיות, ומוסדות אחרים בעלי אוריינטציה "שאינה דתית". במקביל, כ-78,000 אנשי צבא, משטרה ומנהל אזרחי ״טוהרו״ על מנת לעצב מחדש את השלטון במדינה.
מלחמת האזרחים > 1985–1991 > חוק העונשין של 1991

במרץ 1991, חוק עונשין חדש, המבוסס על עקרונות השריעה, הנהיג עונשים קשים ברחבי סודאן לאלו המפרים את עקרונות השריעה, לרבות כריתת איברים וסקילה. אף שבאופן רשמי, תושבי האזור הדרומי זכו לפטור מאיסורים ומעונשים אלו, חוק העונשין של 1991 הצביע על האפשרות העתידית של החלת חוקי השריעה באזור דרום סודאן.
ב-1993, הממשלה העבירה את רוב השופטים הלא-מוסלמים שכיהנו בדרום לצפון, והחליפה אותם בשופטים מוסלמים באזור הדרום. במקביל, פעילותה המוגברת של משטרת הסדר הציבורי לאכיפת השריעה בצפון, הביאה למעצרם ולהשתת עונשים חמורים על תושבי הדרום ומיעוטים אחרים, שהתגוררו באזור הצפוני.
מלחמת האזרחים > המשך המלחמה: 2001-1991

לקראת סוף שנת 1989, ולאחר שורה של פעילויות צבאיות מוצלחות, צבא השחרור של העם הסודאני החזיק בשטחים נרחבים במחוזות אקווטוריה, בחר אל-ע'זאל, מדינת הנילוס העליון, וכן פעל בחלקים הדרומיים של דרפור, כורדופאן והנילוס הכחול. במקביל, הממשלה הסודאנית שלטה על מרבית הערים הגדולות בדרום, כולל ג'ובה, ואו ומלקאל. הפסקת האש לא רשמית בין הצדדים התמוטטה באוקטובר 1989.
ביולי 1992, מתקפה יזומה מצד כוחות הממשלה השיגה שליטה על מרבית שטח דרום סודאן, ואף הצליחה להשתלט על מטה צבא השחרור של העם הסודאני בטוריט.
הן כוחות הצבא הסדיר, והן כוחות המיליציה הממשלתית הידועים לשמצה (מוכרים גם בשם צבא ההגנה של העם, PDF) נהגו לתקוף ולפשוט בשגרה על כפרים בדרום סודאן ובהרי נובה. ממשלות סודאן נהגו לאורך השנים לעשות שימוש רחב בכוחות חמושים שאינם מהווים חלק מהצבא הרגיל, במעין מלחמת פרוקסי, במיוחד בדרום סודאן ובאזורי הגבול בין הצפון והדרום, לצורך ניהול המלחמה ועל מנת לשמור על מצבת הצבא הסדיר. מיליציות אלו גויסו להלכה באופן מקומי בכל אזור ואזור, אך בפועל הגיוס נעשה עם קשרים סמויים מובהקים לגורמים בממשלה הסודאנית. חלק ניכר מהמיליציות החמושות שפעלו באזור ח'רטום לטובת הממשלה לדוגמה, עשו זאת בהנחיית החזית האסלאמית (NIF), כחלק מטקטיקת "הפרד ומשול".
מלחמת האזרחים > המשך המלחמה: 2001-1991 > מחלוקת פנימית בקרב צבא השחרור של העם הסודאני

באוגוסט 1991, מחלוקת פנימית בקרב המורדים הובילה את יריביו של הקולונל גראנג, מנהיג צבא השחרור של העם הסודאני, להתפצל מהצבא וליצור את מה שכונה "פלג נאסיר של צבא השחרור של העם הסודאני". הניסיון להדיח את גראנג הובל על ידי רייק מכאר ולאם אקול. בנובמבר 1991, פלג נאסיר ביצע את טבח בור, במהלכו נהרגו כ-2,000 אזרחים. בספטמבר 1992 התפצל מצבא השחרור פלג נוסף, בהנהגת ויליאם ניון באני, ובפברואר 1993 התפצל פלג שלישי מהצבא, בהנהגת קרובינו קואנין בול. ב-5 באפריל 1993 הכריזו שלושת הפלגים הפורשים מצבא השחרור במסיבת עיתונאים בניירובי שבקניה, על הקמת קואליציה משותפת, בשם "צבא השחרור המאוחד של העם הסודאני".
מלחמת האזרחים > המשך המלחמה: 2001-1991 > התנהלות ממשלת סודאן

במהלך השנים 1990–1991, הממשלה הסודאנית תמכה בסדאם חוסיין בתקופת מלחמת המפרץ. תמיכה זו הובילה לשינוי לרעה ביחס האמריקאי כלפי השלטון הסודאני. הממשל האמריקאי תחת הנשיא ביל קלינטון הכריז על איסור השקעות של אמריקאים במדינה, ואף העביר כסף לשכנותיה של סודאן על מנת לסייע בהדיפת הכוחות של ממשלת סודאן שנהגו לחצות את הגבול במסגרת הלחימה כנגד המורדים. במקביל, ארצות הברית החלה בקמפיין דיפלומטי על מנת "לבודד" את סודאן, מה שהוביל יותר ויותר מדינות להתייחס אליה כאל מדינה סוררת.
מאז 1993, שכנותיה של סודאן, אריתריאה, אתיופיה, אוגנדה, וקניה, פעלו לקידום יוזמת שלום בסודאן בחסות הרשות הבין-ממשלתית לפיתוח (IGAD), ללא הצלחה. חרף החוסר בהתקדמות ממשית, הרשות יזמה בשנת 1994 את פרסום הצהרת העקרונות (DOP), במטרה להגדיר את המרכיבים החיוניים הדרושים לצורך יישוב הסכסוך בצורה צודקת; ההצהרה התייחסה בין היתר ליחסי דת-מדינה, חלוקת הכוח בין הצפון והדרום, חלוקת המשאבים הטבעיים, וזכותו של הדרום להגדרה עצמית. הממשלה הסודאנית סירבה לחתום על הצהרת העקרונות עד שנת 1997, לאחר שורת הפסדים של כוחות הממשלה בקרבות כנגד צבא השחרור.
מלחמת האזרחים > המשך המלחמה: 2001-1991 > התנהלות צבא השחרור של העם הסודאני

ב-1995, האופוזיציה לממשלה הסודאנית בצפון יצרה קשרים עם גורמים באופוזיציה הדרומית על מנת ליצור קואליציה של מפלגות האופוזיציה, אשר זכתה לשם "הברית הדמורטית הלאומית" (NDA). התפתחות זו הובילה ליצירת חזית נוספת במלחמת האזרחים כנגד כוחות הממשלה, הפעם באזור צפון-מזרח סודאן, מה ששינה את אופי הסכסוך המסורתי בין הצפון והדרום לכדי מאבק רחב יותר בין השלטון המרכזי ואזורי הפריפריה. הגורמים המרכזיים בברית הדמוקרטית הלאומית היו צבא השחרור של העם הסודאני, מפלגת האומה ומפלגת האיחוד הדמוקרטי, וזאת יחד עם מספר מפלגות וקבוצות מאורגנות מאזור צפון סודאן.
באותה השנה, אריתריאה, אתיופיה ואוגנדה הגבירו את היקף הסיוע הצבאי לצבא השחרור, עד כדי שליחת כוחות צבא סדיר לתוך סודאן. עם זאת, המעורבות הצבאית האתיופית והאריתראית נחלשה בשעה ששתי המדינות נקלעו לסכסוך גבולות ב-1998, והמעורבות האוגנדית נחלשה בעקבות ההתמקדות האוגנדית בסכסוך ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בשנת 1997, שבע קבוצות שפעלו לצד הממשלה, בראשות רייק מכאר, לשעבר סגנו של קולונל גראנג בצבא השחרור המאוחד, חתמו על הסכם השלום של חרטום עם החזית האסלאמית הלאומית, מה שהוביל להקמתו הרשמית של צבא ההגנה הדרום סודאני (SSDF), כארגון גג לקבוצות השונות. עוד ב-1997, הממשלה חתמה על הסכמי פשודה והרי נובה מול מספר פלגים מורדים. רבים מאותם המורדים לשעבר, שחתמו על ההסכמים מול הממשלה, עברו לאחר מכן לחרטום, שם מילאו תפקידים שוליים במסגרת הממשלה המרכזית, וחלקם אף שיתפו פעולה עם הממשלה כנגד צבא השחרור של העם הסודאני. הסכמים אלו בין הממשלה לארגוני המורדים התבססו במידה רבה על הצהרת העקרונות משנת 1997, ובין היתר ההצהרה בדבר מתן מידה מסוימת של אוטונומיה לדרום, כמו גם הזכות להגדרה עצמית.
מלחמת האזרחים > חתימה על הסכם שלום

שיחות השלום בין המורדים מהדרום והממשלה התקדמו בצורה משמעותית במהלך שנת 2003 ותחילת 2004, זאת חרף המשך הקרבות בחלקים שונים של דרום המדינה. המגעים הובילו בסופו של דבר לחתימת הסכם השלום בין הצדדים ב-9 בינואר 2005, בניירובי.
הדרום ייהנה מאוטונומיה שלטונית במהלך שש שנים, ולאחר מכן בשנת 2011, יתקיים משאל עם בדרום בדבר עצמאות.
אם משאל העם בשנת 2011 יוביל להישארותה של דרום סודאן במדינה המאוחדת, שני הצדדים לסכסוך ימזגו חלק מהכוחות המזוינים שלהם לטובת יצירת כוח צבאי מאוחד שימנה 39,000 חיילים.
ההכנסות משדות הנפט באזור הגבול בין האזורים יתחלקו שווה בשווה בין הממשלה לבין צבא השחרור של העם הסודאני במהלך שש השנים של האוטונומיה.
משרות הניהול הממשלתיות יחולקו בצורה מוסדרת בין הצדדים, לפי אזורים.
השריעה האסלאמית תמשיך להיות מיושמת בצפון, בעוד שהיקף ומידת החלת השריעה בדרום תיקבע על ידי אספה נבחרת של תושבי הדרום.
התערבויות חיצוניות וסיוע הומניטרי

בעקבות מחאה פנימית, ממשלתו של אל-מהדי אישרה במרץ 1989 תוכנית סיוע הומניטרי מטעם האו"ם בשם "מבצע הצלה סודאן", במסגרתה כ-100,000 טונות של מזון הועברו לתושבים האזורי העימות בדרום, מה שסייע במניעת התפשטות רעב המוני.
בשנת 1999, מצרים ולוב פרסמו את היוזמה המצרית-לובית (ELI). בשלב הזה, הניסיון של הרשות הבין-ממשלתית לבצורת ולפיתוח (IGADD) להתניע את תהליך השלום בין הצדדים - הגיע למבוי סתום. המטרה העיקרית של היוזמה המצרית-לובית הייתה לשתף בשיחות השלום גם חברי אופוזיציה לא-דרומיים (במיוחד מקרב האופוזיציה בצפון סודאן). עם זאת, מאחר שהיוזמה נמנעה מלגעת בנושאים שנויים במחלוקת, כגון האפשרות של פרישת הדרום מהמדינה, צבא השחרור של העם הסודאני נמנע מלאמץ אותה, מה שהוביל במידה רבה לחוסר הצלחתה בפריצת המבוי הסתום בין הצדדים.
במהלך חודש ספטמבר 2001, חבר הסנאט של ארצות הברית, ג'ון דנפורת', נשלח מטעם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש כשליח נשיאותי למען השלום בסודאן. תפקידו של דנפורת' היה לבחון האם ארצות הברית תוכל למלא תפקיד משמעותי בסיום מלחמת האזרחים, ובשיפור המצב ההומניטרי באמצעות משלוח סיוע לאזורי הלחימה, במטרה לסייע ולהפחית את הסבל של תושבי סודאן המתגוררים באזורי העימות.
ילדים-חיילים במלחמה

לאורך כל מלחמת האזרחים, כוחות לוחמים מכל הצדדים גייסו ילדים לשורותיהם בתפקידי לחימה וסיוע. בהסכם השלום משנת 2005 נקבע כי ילדים-חיילים ישוחררו וישלחו לביתם, כאשר צבא השחרור טען ששחרר 16,000 ילדים-חיילים לביתם בין 2001 ו-2004. עם זאת, משקיפים בין-לאומיים גילו שהילדים ששוחררו גויסו במקרים רבים מחדש על ידי צבא השחרור. נכון לשנת 2004, היו בין 2,500 ל-5,000 ילדים בשירות הצבא השחרור. בעקבות הגילוי, המורדים הבטיחו לפרוק מנשקם את כל הילדים עד סוף 2010, מטרה שלפי הנתונים העדכניים הוגשמה.
ראו גם

מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה
פליטי דרום סודאן
אבו גרייב

ערך זה עוסק בעיר העיראקית אבו גרייב. אם התכוונתם לכלא אבו גרייב, ראו .
| --- | --- |
 מדינה:  עיראק עיראק
 מחוז:  בגדאד
 גובה:  29 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  189,000 (2003)
 קואורדינטות:  33°19′50″N 44°02′41″E﻿ / ﻿33.3305555555556°N 44.0447222222222°E﻿ / 33.3305555555556; 44.0447222222222
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת עיראק מוגדלת) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. אבו גרייב(למפת עיראק רגילה) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. אבו גרייב    מיקומה של העיר אבו גרייב tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אַבּוּ גְרֵיבּ (בערבית أبو غريب, ובהגייה הספרותית: אַבּוּ עֻ'רַיְבּ), היא עיר בעיראק, הממוקמת כ-20 קילומטרים מערבית לבגדאד ומצפון לנמל התעופה הבינלאומי של בגדאד. בעיר גרים 189 אלף תושבים.
בתקופת מלחמת המפרץ ולאחריה, הייתה אבו גרייב מוקד לאחת המחלוקות בין סוכנויות המודיעין במערב ומשטרו של סדאם חוסיין. המערב טען כי מפעל באבו גרייב, שכביכול מייצר תחליפי חלב אם, מייצר למעשה נשק ביולוגי. המפעל נבנה ב-1980, ובמהלך מלחמת איראן–עיראק נצבע בצבעי הסוואה. במלחמת המפרץ הופצץ למרות הניסיון להסוותו. במהלך תעמולתי, הוביל המשטר העיראקי את העיתונאי האמריקאי פיטר ארנט למפעל ההרוס, על מנת שיצלם את השלטים המורים על כך שמדובר ב"מפעל חלב לתינוקות". לאחר המלחמה, נבנה המפעל מחדש על ידי ממשלת עיראק, וערב מלחמת עיראק טען קולין פאוול כי מדובר במפעל המייצר נשק ביולוגי. עם זאת, "קבוצת הסקר על עיראק", אשר מאוחר יותר בחנה את המתקנים, קבעה כי המפעל לא היה בשימוש זה זמן מה, ושנמצאו בשטחו שאריות תרכובת מזון לתינוקות, אך לא נמצאו עדויות לייצור נשק.
בעיר נמצא כלא אבו גרייב, שהתפרסם בגלל פרשת התעללויות של סוהרים אמריקנים באסירים עיראקים בעת מלחמת עיראק בשנת 2003. בתקופת שלטונו של סדאם חוסיין בעיראק, עונו והוצאו להורג בכלא זה מתנגדים פוליטיים של המשטר.
אריה רייניש

אריה רייניש
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
אריה רייניש (ריניש; 31 בדצמבר 1909 – 1 באוקטובר 1981) היה חלוץ, מורה ומחנך. ממעצבי החינוך החילוני-סוציאליסטי בארץ ישראל.
ביוגרפיה

רייניש נולד בעיירה ירמוליניץ באוקראינה, וכילד היה עד לפרעות פטליורה. למד בחדר ובבית-ספר חילוני, ועלה ארצה לבדו בשנת 1925. למד בסמינר למורים בית הכרם. היה תלמידו של פרופ' בן-ציון דינור.
בשנות השלושים לימד בבית-הספר ארלוזורוב בקריית חיים. בשנות הארבעים ניהל את המוסד החינוכי בקיבוץ יגור. ביחד עם המורה לזמרה במוסד החינוכי יהודה שרת (שרתוק) יצר טקסים קיבוציים שהחשוב מהם הוא סדר פסח הקיבוצי. חלק מהטקסים, הטקסטים והלחנים שבהם הועתקו מאוחר יותר על ידי רוב הקיבוצים החילוניים.
נעצר בפשיטה הבריטית על קיבוץ יגור בחודש יוני 1946 (השבת השחורה) ונלקח ביחד עם רבים ממנהיגי היישוב היהודי בארץ ישראל למחנה המעצר ברפיח. משם שוחרר לאחר כמה חודשים כדי להישלח לאירופה, כמפקח על חינוך ילדי שארית הפליטה במחנות העקורים בגרמניה. לצורך תפקיד זה קיבל דרגת ייצוג של קצין בצבא האמריקני.
עם קום המדינה חזר ארצה והשתתף בקרבות על שחרור רמלה ולוד.
משנת 1949 ועד 1972 שימש כמנהל בית-החינוך ג' לילדי עובדים בשכונת שפירא בדרום תל אביב. היה אחד מראשי "זרם העובדים" בחינוך. עם איחוד כל זרמי החינוך בארץ, הפך בית-החינוך לבית-הספר ויתקין.
במקביל לעבודתו זו, לימד תנ"ך בתיכון צה"ל, שפעל בבית החייל בתל אביב.
רייניש נפטר ב-1981 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
ספריו

חוקת ישראל על-פי תורת ישראל
השופטים, הנביאים והמלכים
הערות שוליים

1 2  אריה רייניש באתר GRAVEZ
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ייסוד הרפובליקה הרומית

דיוקנו של לוקיוס יוניוס ברוטוס, מייסד הרפובליקה לפי המסורת הרומית, על גבי מטבע בצד הימיני של התמונה. מטבע זה נטבע על ידי צאצאו של ברוטוס, מרקוס ברוטוס בשנת 56 לפנה"ס
ייסוד הרפובליקה הרומית הוא אירוע מכונן בתולדות הרפובליקה הרומית שהתרחש בשנת 509 לפנה"ס, בו הוחלף המשטר המלוכני בשלטון רפובליקני. השלטון החדש הושתת על שיתוף פעולה בין מעמדי, בין הפטריקים, אצילי רומא בני המעמד השלט, והפלבס, אזרחי רומא (אנ') פשוטי העם.
רקע

העיר רומא נוסדה לפי המסורת הרומית בשנת 753 לפנה"ס ולפי הסברה המדעית הרווחת במהלך המאה ה-8 לפנה"ס. התגבש בה משטר מלוכני, שבראשו עמדו ככל כנראה אטרוסקים. בצד המלוכה פעלו הסנאט הרומי, גוף מייעץ של זקני העם ואספת העם הרומית, שתפקידה היה לאשר את שלטונו של המלך.
במהלך המאות ה-7 וה-6 לפנה"ס רכשה רומא מעמד של עיר ראשית בלאטיום בזכות כוחה הצבאי, גידול דמוגרפי, ארגון מדיני מוצלח וכלכלה פורחת. ערב ייסוד הרפובליקה היו הרומים כוח חשוב אם לא החשוב ביותר באיטליה המרכזית. באותה תקופה היו האטרוסקים הכוח הדומיננטי באיטליה, ששלטו על אטרוריה מצפון ללאטיום, קמפניה, מספר ערים לאטיניות וציים שלט במימי הים האדריאתי.
האוכלוסייה הרומית הורכבה משבטים שונים שהעיקריים בהם היו ממוצא לאטיני וסביני (אנ'). החברה הרומית התגבשה בשני מעמדות שונים:
בעלי האזרחות, ילידיה המקוריים של רומא שנהנו מזכויות וחובות מסוימים בשלטון המלוכה הרומי.
הגרים, או תושבי החוץ, שהיגרו לרומא ונהנו ממעמד משפטי מסוים שלא העניק להם את מלוא הזכויות שמהם נהנו בעלי האזרחות.
משתי שכבות אלה התפתחו מאוחר יותר שני המעמדות, הפטריקים והפלבס.
ההפיכה לפי המסורת הרומית

בתחילה שלטו בעיר רומא מלכים: את החירות ואת הקונסלאט הנהיג לוקיוס בורוטיוס.
המקור הרומי המפורט ביותר על מהלכה של ההפיכה והאירועים שהובילו אליה, ששרד עד היום, הם כתביו של טיטוס ליוויוס. פרטים משלימים ואף חוזרים על עצמם נמצאים בכתבי דיוניסיוס מהליקרנסוס היווני והיסטוריונים רומים אחרים (כגון טקיטוס).
הגורם להפיכה, לפי ליוויוס, היה שלטונו העריץ של מלכה האחרון של רומא, לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, שזכה לתואר "היהיר" עקב התנהגותו ומעשיו. כבר בתחילת שלטונו התגלה טארקוויניוס כשליט אכזר וכוחני. המלך הקודם וחמו, סרוויוס טוליוס, הודח ונרצח בפקודתו ופעולותיו הראשונות של המלך החדש היו הוצאתם להורג של ראשי הסנאט שחשד בהם בתמיכה בקודמו. ליוויוס ממשיך ומתאר ששלטונו של טארקוויניוס התבסס על כוח הזרוע בלבד, ללא אישור או תמיכה של הסנאט הרומי ואספת העם הרומית.
טארקוויניוס גייס לעצמו שומרי ראש מזוינים, פסק עונשי מוות, גלות והחרמת רכוש ללא התייעצות עם הסנאט. בנוסף לכך הוא יצא למלחמות וחתם על הסכמי שלום על דעת עצמו, תוך כדי התעלמות גמורה מאספת העם והסנאט. שנאת הרומים אליו גברה בשל ניסיונותיו להתקרב לשבטים הלטינים מחוץ לרומא ולגייס מתוכם חיילים.
המעמדות הנמוכים חשו על בשרם שורה של מסי עבודה קשים, שבהם הוכרחו לבנות מקדשים, כיסאות אבן לקרקס והמשפיל ביותר בשבילם, תעלת ביוב מקורה לעיר (תעלה שבנייתה על פי עדויות ארכאולוגיות מתוארכת בסוף המאה השישית לפנה"ס) רגשי ההתמרמרות והשנאה כלפי המלך העריץ הלכו וגברו, עד שהתפרצו במרד גלוי בעקבות מעשה עוולה של בנו השלישי.
בשנת 509 לפנה"ס, זמן קצר לאחר שפרצה מלחמה בין רומא לבין השבטים הרטולים, ערכו בניו של המלך סעודה, שאליה הצטרף גם שאר בשרם, לוקיוס טארקוויניוס קולאטינוס. במהלך הסעודה התפאר קולאנטיוס במעלותיה של אשתו לוקרטיה (או לוקרציה). סקסטוס טארקוויניוס, בנו השלישי של המלך, אנס אותה לאחר ששמע את תשבחותיה ולאחר שראה את אשת קרובו.
לוקרטיה התאבדה ולפני מותה השביעה את בעלה, אביה ורעה לוקיוס יוניוס ברוטוס לנקום את כבודה. ברוטוס וקרוביה של לוקרטיה נשאו את גופתה לפורום, שם הצליח ברוטוס להמריד את העם הרומי נגד עריצות המלך, כשהוא מנצל את רגשי הזעם והתמרמרות ואת הפגיעה במסורת האבות של טראקוויניס ובניו. הוא גייס צבא מקרב העם וצעד לעבר מחנה הצבא שצר על העיר הרטולית ארדאה.
טארקויניוס, שהדיווחים על המרי בעיר הגיעו לאוזניו, החל לצעוד לעבר רומא בראש כוחותיו. כאשר הגיע לעיר מצא את שעריה סגורים לפניו. המלך ובניו נאלצו לגלות לקרה, רכושם הוחרם ואדמותיהם הולאמו. לוקיוס יוניוס ברוטוס חזר לרומא מאראדה והקים את שלטון הקונסולאט. הוא ולוקיוס טארקוויניוס קולאנטיוס, אלמנה של לוקרטיה, נבחרו לקונסולים הראשונים של הרפובליקה החדשה. פעולתם הראשונה בשלטון הייתה להשביע בנדר את העם הרומי לעולם לא להסכים שימלוך עליו מלך.
הטראקווינים לא ויתרו וניסו להחזיר לעצמם את השליטה בעיר בעזרת שליטים אטרוסקים אחרים בלאטיום, ביניהם לארס פורסנה. ברוטוס נהרג במהלך הקרבות, אך הטראקווינים ובני ברית האטרוסקים נהדפו ושלטון הרפובליקה ברומא הפך לעובדה קיימת.
תוצאות

במקום המלוכה נוסד משטר חדש, שהושתת על עקרון השותפות (הקולאגיות) והבחירות השנתיות. בראש הרפובליקה עמדו שני מלכי שנה, שליטים שנבחרו לתקופה של שנה, שסמכויותיהם היו שוות וחופפות. שליטים אלה נקראו פורטרים ("אלה שהולכים בקדמת המחנה"), אידיקוס ("שופטים"), או בשמם המאוחר יותר והמקובל ביותר, קונסולים ("חברים"). לצידם של הקונסולים הועמדו שני מוסדות ותיקים-חדשים:
הסנאט הרומי שבתקופת המלוכה שימש כגוף מייעץ ועתה קיבל תפקיד דומה בעל מעמד גבוה יותר.
אספת הקנטוריות, שמעמדה כגוף סמלי בתקופת המלוכה עלה עכשיו למעמד של אספת עם אשר מעבירה חוקים ובוחרת את מנהיגי הרפובליקה.
במקביל להשתרשות מוסדות פוליטיים אלה החל לתסוס הקרע הבין מעמדי בחברה הרומית. כשמעמד המלוכה נעלם החלו לחוש ביתר שאת את ההבדלים בין המעמדות השונים של רומא. היעלמותו של מוסד המלוכה שחסם את התחזקותו של מעמד האצולה הביאה להתחזקותם של האחרונים. אלו החלו לנצל את יתרונם כדי להשיג יתרונות הולכים וגדלים על חשבון שאר העם הרומי. החיכוך המתמשך בין הפטריקים והפלבס, הגיע לאחד משיאיו 10 שנים לאחר ההפיכה נגד המלוכה. הצבא שהורכב רובו מבני מעמד הפלבס איים בפרישה ובהקמת עיר חדשה אם לא יינתנו לו זכויות.
רומא שהייתה העיר החזקה בלאטיום איבדה את מעמדה זה בעקבות ההפיכה. לפי מקורות מסוימים העיר אף נכבשה על ידי השליט האטרוסקי לארס פורסנה לתקופה קצרה. אף על פי ששלטונו של לארס נשבר במהרה, כבר בשנת 506 לפנה"ס החלו ערים לטיניות רבות למרוד בהגמוניה של רומא בברית הלטינית. המרידה הגיעה לקרע סופי בשנת 496 לפנה"ס בקרב רגילוס  שבו לא הושג ניצחון מכריע לאף אחד משני הצדדים, והסדר חדש נקבע בין המדינה הרומית לברית הלטינית.
לקריאה נוספת

תאודור מומזן, דברי ימי רומא, כרך א', תרגום על ידי דוד קלעי, הוצאת מסדה, תשכ"א.
ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ן.
פרופסור מ. קארי, דברי ימי רומא, הוצאת ש. פרידמן, תל אביב.
טיטוס ליוויוס, תולדות רומא, תרגום על ידי שרה דבורצקי, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, תשל"ב.
נהר הרזדאן

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  141 קילומטרים
 ספיקה ממוצעת:  17.9 מ"ק לשנייה 
 אגן ניקוז:  2,560 קמ"ר 
 מוצא:  ימת סוואן 
 יובלים:  Getar River, Saralanj, Tsaghkadzor, Uraget, Marmarik, Akhta, Dalar, Bjni, Galar, Akunk, Ara river, Alapars 
 שפך:  נהר אראס 
 מדינות באגן הניקוז:  ארמניה 
 
הרזדאן (בארמנית: Հրազդան) הוא הנהר השני בגודלו בארמניה. מקורו בחלק הצפון-מערבי של ימת סוואן והוא זורם דרומה דרך מחוז קוטיאק ובירת ארמניה, ירוואן; האגם בתורו מוזן על ידי מספר נחלים. בערבות אררט הוא מתמזג עם נהר אראס, לאורך הגבול עם טורקיה. סדרה של מפעלים הידרו-חשמליים נבנו לאורך הנהר. מימיו משמשים להשקיה חקלאית.
שמות

הנהר נקרא אילדרוני באוררטו. אחר כך היה מוכר בשמו הטורקי זאנגו (בארמנית: Զանգու), זאנגה, זאנגי, או זנגי (באזרית: Zengi בטורקית: Zəngi).
גאוגרפיה

אגמי סוואן (להם 30 נהרות התורמים למימיהם), יחד עם נהר הרזדאן אשר מקורו באגמים, יחד יוצרים את "שטח הניהול סוואן-הרזדאן", אשר הוא אחד מתת-האגנים של האגנים קורה ואראקס של ארמניה. הנהר נובע מאגם בגובה של 1,900 מטרים (6,200 רגל). הנהר אשר זורם מן האגם בכיוון דרום עובר דרך נקיק עמוק שם הוא נכנס לצד המערבי של ירוואן, ואז נשפך לתוך נהר אראס בצד הדרומי של העיר. המבנה הגאולוגי של ערוץ הנהר מורכב מזרמי לבה (בצורת בזלת) שנוצרו משלושה הרי געש ברכס גגהאם. משטחי הלבה מייצגים סביבות שהתקיימו בצורת אגמים, ערוצי נהרות ושטחי הצפה. הכרונולוגיה של הנוף של השכבה העליונה ביותר של שכבת הבזלת מצביעה על גיל של 200,000 שנים.
פנורמה של ערוץ נהר הרזדאן ומראה של מחוז דווטשן, ירוואן
גאוגרפיה > עולם החי

עולם החי בנהר כולל 33 מינים של chironomids ו-23 מינים של blackflies. 25 מינים של חסרי חוליות, הכולל שני מינים של רוטייפרה, 13 מינים של קלדוסרה, ו-10 מינים של copepods.
מיני הדגים באזור כוללים את פורל הסוואן (Salmo ischchan)," siga, קרפיון, סרטנים, bojak (Salmo ischchan danilewskii) ובחורף Salmo ischchan ischchan ובקיץ Salmo ischchan aestivalis, וכן דווחו בנהר מינים של סרטנים, כמו גם קאראס ושפע של סרטני נהרות.
זיהום

הנהר מזוהם על ידי שפכים הזורמים ממפעלים חקלאיים, מסחריים, תעשייתיים, מגורים, פיתוח, אך בעיקר על ידי מי שפכים בלתי מטופלים מירוואן. מחקר שבוצע בשנת 2008 מצביע על כך שלאורך 16 ק"מ של הנהר, מ-2 ק"מ במעלה הזרם משפכי הביוב של ירוואן ועד ל-14 ק"מ מעבריהם, המים אינם באיכות מספקת לתמוך בסביבה בריאה עבור בעלי חיים.
לקריאה נוספת

Holding, Deirdre (1 בספטמבר 2014). Armenia: with Nagorno Karabagh. Bradt Travel Guides. ISBN 978-1-84162-555-3. {{cite book}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  "Armenia". Encyclopædia Britannica. נבדק ב-1 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Monitoring Dissolved Oxygen in the Hrazdan River". Acopian Centre for Environment. נבדק ב-18 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Armenia:Water resources". FAO Organization. נבדק ב-18 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Հրազդան [Hrazdan]". encyclopedia.am. Armenian Encyclopedia. Հրազդանը (ուրարտերեն՝ Իլդարունի) կամ Զանգուն...
↑  Hewsen, Robert H. (1992). The Geography of Ananias of Širak: Ašxarhacʻoycʻ, the Long and the Short Recensions. Reichert. p. 192. ISBN 9783882264852. ...the Turkish Zanga; (Urart: Ildaruni; Arm.: Hrazdan)...
↑  Hewsen, R. H. (15 בדצמבר 1987). "Ayrarat". Encyclopædia Iranica. ...the upper course of the Hrazdan river (Turkish Zanga) which flows from Lake Sevan to the Araxes. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Nansen, Fridtjof (1922). Reports and Papers on the Work for the Refugees. League of Nations. p. 19. ...surrounding Erivan, on both sides of the Zanga River, by the waters of that river...
↑  Kiesling, Brady (1999). Aediscovering Armenia: An Archaeological/touristic Gazetteer And Map Set For The Historical Monuments Of Armenia. Yerevan. p. 32. The flow of the Hrazdan (formerly Zangi) river from Lake Sevan past Yerevan to the Arax River...
↑  Conder, Josiah (1834). A Dictionary of Geography, ancient and modern, etc. London: Thomas Tegg & Son. p. 210. ERIVAN. A city of Armenia, situated on the river Zengy...
↑  Perkins, Justin (1843). A Residence of Eight Years in Persia, Among the Nestorian Christians: With Notices of the Muhammedans. Allen, Morrill & Wardwell. p. 129. There is an imposing citadel, on a hill of moderate elevation about a quarter of a mile south of the town, bordering also on the river Zengy...
↑  Holding 2014, p. 109.
↑  "Hrazdan Gorge Palaeolithic Project: the Geoarchaeology". University of Winchester. אורכב מ-המקור ב-2015-11-19. נבדק ב-18 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kachvoryan, E. A. (בפברואר 2007). "The fauna of chironomids and blackflies (Diptera: Chironomidae, Simuliidae) and hydrochemical characteristics of the Hrazdan River (Armenia)". Entomological Review. Springer Link. 87: 73–81. doi:10.1134/S0013873807010071. נבדק ב-18 בנובמבר 2015. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Zooplankton changes in the long profile of Hrazdan river, Armenia". Scientific Journal of Chemistry and ecology. 2012. אורכב מ-המקור ב-2016-03-04. נבדק ב-18 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Fishing in Armenia". Fishing Centre. נבדק ב-18 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
צסי רוזנבליט

| --- | --- |

צסי רוזנבליט, שנות ה-30 של המאה ה-20
 לידה:  1898 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  1981 (בגיל 83 בערך) גניגר, ישראל 
 פעילות בולטת:  מקימת העבודה הסוציאלית בקיבוצים ושירותי השיקום המקצועיים בישראל
 מקצוע:  עבודה סוציאלית
 בן זוג:  פליכס רוזנבליט
 
צסי רוזנבליט (Cessi Rosenblueth) (1898 בברלין, גרמניה – 1981 בגניגר, ישראל) הייתה מחלוצות העבודה הסוציאלית בישראל, ממקימות השירות הסוציאלי בקיבוצים וכן שירותי השיקום המקצועי.