stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדריכלות בתל אביב
היסטוריה > עד שנות ה-20: ראשיתה של תל אביב > אתרים חשובים מהתקופה

| --- | --- |
 בית שלוש  בית וייס  בית יחיאל  בית לדרברג:  בית ליטווינסקי  בית פולק  בית אברהם פוגל
היסטוריה > שנות ה-20: בתי החלומות

בשנות ה-20, בעקבות עלייה גוברת של יהודים לארץ ישראל, החלה העיר לגדול משמעותית והתפתחה צפונה לאורך רחוב אלנבי ולאורך שדרות רוטשילד. באותה תקופה החלה להתבסס גם כלכלת העיר והחלו להיבנות מבני ציבור ומבנים מפוארים בעלי אדריכלות חדשה. המאפיין הבולט ביותר של האדריכלות בתקופה זו היה הסגנון האקלקטי. דרך סגנון זה ניסו האדריכלים ליצור רוח אדריכלית חדשה שתיצור סביבה עירונית מסוג חדש המתאים, לפי השקפת התקופה, לחזרתו של העם היהודי לארץ ישראל. הבתים, שסגנונם ערבב בין סגנונות בנייה אירופאים וסגנונות אוריינטליים וערביים, כונו "בתי חלומות" ונראו חלקם כבתים המגשימים פנטזיה חזותית כלשהי.
הסגנון האקלקטי שילב אר-נובו ואר דקו עם אדריכלות אסלאמית, אלמנטים אופנתיים באדריכלות של מרכז אירופה (כגון הזסציון) ואף אלמנטים של המזרח הרחוק ששולבו יחדיו בקומפוזיציה חדשנית. עם זאת, האתוס העיקרי של הסגנון היה קישוטי. האקלקטיזם, פירושו ביוונית 'הטוב מכל העולמות', וערבוב בין מוטיבים אסלאמיים, קשתות מזרחיות, אדריכלות המזרח הרחוק, מאפיינים מסמלי היהדות היה הניסיון להגדיר באמצעות הכלים האדריכליים את האומה הצעירה שנבנית.
הבניין הבולט הראשון ברוח זו היה בניין הגימנסיה העברית "הרצליה" שנבנה כבר עם הקמת אחוזת בית אך מסת הבנייה העיקרית בסגנון זה היא במהלך שנות ה-20.
היסטוריה > שנות ה-20: בתי החלומות > אתרים חשובים מהתקופה

| --- | --- |
 גימנסיה הרצליה  בית השגרירות הרוסית  קזינו גלי אביב  בית הפגודה  בית ברלין-פסובסקי:  בית ביאליק  מלון פלטין  קולנוע מוגרבי  בית אוסישקין
היסטוריה > שנות ה-30 וה-40: העיר הלבנה

שנות ה-30, ובמידה פחותה גם שנות ה-40 בהם קטנה תנופת הבנייה, מהוות פרק חשוב נוסף בהיסטוריה האדריכלית של תל אביב ושל היישוב בכלל. האדריכלות של תקופה זו היא הסגנון הבינלאומי (המכונה לרוב "באוהאוס" על שם בית הספר רב ההשפעה), אשר התבלט גם בשאר רחבי ארץ ישראל. סגנון זה היווה במידה רבה אנטיתזה לסגנון האקלקטי הקודם לו והפך עד מהרה לאתוס הבנייה החדש של הבנייה העברית.
בשנות ה-30, עם הגעת עולים רבים נוספים לעיר שרובם בורגנים ממוצא גרמני, הגיע לארץ השפעת התנועה המודרניסטית באדריכלות אשר הובלה על ידי אנשי הבאוהאוס ואישים אירופאים נוספים כדוגמת לה קורבוזיה. עבור אדריכלים יהודים-גרמנים רבים, שהושפעו מרוח הבנייה האירופאית החדשה, השתלבה תפישת הסגנון הבינלאומי עם רוח החלוציות והסוציאליזם של היישוב היהודי החדש. גם סגנונם של אדריכלים ותיקים יותר שהשפיעו רבות על העיר עוד קודם, כגון יהודה מגידוביץ' ויוסף ברלין, עבר בהדרגה מאקלקטיקה למודרניזם תוך ביטול הקישוטיות הרבה של סגנון העזור הקודם ואימוץ השפה החזותית האסתטית של הבאוהאוס. בשנת 1935 מוקם מבנה השוק הראשון ברחוב העלייה פינת רחוב וולפסון הנקרא "שוק העלייה" על ידי אדריכל בוגר בית הספר "באוהאוס" מהעיר דסאו בגרמניה.
בשנת 1932 נערכה בעיר המכביה הראשונה, וב-1934 נערך בעיר יריד המזרח שהיה נקודת ציון חשובה ביותר בהתפתחות הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל. תוכנית גדס, תוכנית המתאר העירונית החדשה של תקופה זו, אפשרה את פיתוחה של העיר צפונה כ"עיר גנים" אשר התיישבה היטב עם האדריכלות המודרניסטית. את הסגנון החדש ואת יישומה של תוכנית גדס דחף מהנדס העיר בתקופה זו, יעקב בן סירה, אשר נחשב לבעל השפעה עקיפה רבה על האדריכלות של תקופה זו. התוכנית עודכנה ואושרה בשנת 1938 בשם "תוכנית מס' 58". האופן המוצלח בו נבנה המרקם העירוני הרחב של תל אביב תוך כשני עשורים, זכה לכינוי "העיר הלבנה" אשר קיים עד היום ככינוי לאופייה של העיר בתקופת המנדט הבריטי ולמרקם ההיסטורי הקיים עד ימינו ומוכר אף כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה > שנות ה-30 וה-40: העיר הלבנה > אתרים חשובים מהתקופה

| --- | --- |
 כיכר צינה דיזנגוף והבניינים סביבה  מעונות עובדים  שוק העלייה - מבנה השוק הראשון של תל אביב  מוסך דן - המוסך הראשון וגם הראשי של חברת דן ברחוב ארלוזורוב בתל אביב  בית הבימה:  בית אנגל - המבנה הראשון על עמודים. אדריכל זאב רכטר  בית הדר - בניין המשרדים הראשון ברחוב הרכבת פינת דרך בגין  בית האונייה, רחוב לבנדה (על צומת הרחובות המסגר והרכבת)  בית פולישוק (הפיל), כיכר מגן-דוד  בית החולים אסותא
היסטוריה > שנות ה-50 התרחבות

מיד לאחר קום המדינה, ובשל המצור על ירושלים הפכה תל אביב, באופן זמני, לבירת מדינת ישראל. לאחר תום המצור על ירושלים והפיכתה לבירה, נותרה תל אביב מרכז העסקים של המדינה והעיר המאוכלסת ביותר. בתחילת שנות ה-50 לתכנון העיר הוזמן מתכנן ערים אמריקאי אהרון הורוביץ שהציג "תוכנית ל'" לפיתוח העתידי של העיר בשנת 1953 ממנה נלקחו לביצוע מספר רעיונות ביניהם הרעיון של אוטוסטרדה תוך-עירונית.
בסביבות העיר היו כמה יישובים לא יהודיים. החל מהעיר יפו שמנתה כ-70,000 תושבים. ועד ובנוסף למספר כפרים. שהבולטים ביניהם סומייל, שרונה, שייח מונייס וסלמה. אחרי שיישובים אלה ננטשו עוד בשלבים המוקדמים של מלחמת העצמאות. לעיר התפנו עתודות קרקע עצומות והעיר גדלה לכ-50 אלף דונם. רובע הצפון החדש החל להבנות, כאשר בין הרבעים מפריד רחוב אבן גבירול המאופיין ברובו בסגנון אדריכלי אחיד. מלבד רובע הצפון החדש נבנו שכונת יד אליהו מזרחית לנחל איילון, ורמת אביב מצפון לירקון שנבנו שכשכונות שיכונים עם ניסיונות להצמד לעקרונות עיר הגנים. מלבד זאת, העיר החלה לבנות מעבר לירקון וממזרח לאיילון. כאשר השכונות ממזרח לאיילון אופיינו בעיקר בעולים חדשים, והשכונות מעבר לירקון בעיקר יועדו לוותיקי היישוב ולקבוצות האליטיסטיות שבו (צהלה, כדוגמה).
היסטוריה > שנות ה-60 ברוטליזם ובנייה לגובה

לקראת שנת היובל לתל אביב החל להסתמן שינוי באופייה של העיר. לאחר שהעיר התרחבה בשטחה, החלה במרכז העיר תופעה של בנייה לגובה. הראשון מבין בניינים אלו היה בית אל על ברחוב בן יהודה שנבנה על הריסותיו של קולנוע בית העם. אך בתחילת שנות השישים נהרסה גימנסיית הרצליה שעברה למשכנה החדש בצפון החדש סמוך לכיכר המדינה, ובמקומו נבנה מגדל שלום מאיר שהיה המגדל הגבוה בתל אביב (ובישראל) עד לשלהי שנות התשעים, כאשר הריסת הגימנסיה ובניית מגדל שלום מסמנת את התהליך שעבר על העיר בשנות השישים. בניינים גבוהים יחסית שנבנו בעיר הם בית עיריית תל אביב, בית אמות משפט, ומלון הילטון. בשנות השישים החלו גם להבנות בנייני המשרדים הראשונים בשטחים שהיו שייכים למושבה שרונה סביב הרחובות שאול המלך וקפלן. והתפתחה אוניברסיטת תל אביב על שלל בנייניה (כמו הספרייה המרכזית) הבנייה לגובה באה לידי ביטוי גם לבנייני מגורים כפי שאפשר לראות בשכונת נווה אביבים שנבנתה בתקופה זאת.
היסטוריה > שנות ה-70 וה-80

בשנות השבעים והשמונים החלה ירידה באוכלוסייה של תל אביב (אחרי שהגיעה לשיא באמצע שנות השישים), בהתאם לא החל פיתוח עירוני מואץ בתקופה זאת. והחלו להמשך מגמות של בנייה משנות השישים. בתקופה זאת, בעקבות כניסת הטלוויזיה לבתים, חלה ירידה בכמות הביקורים בקולנוע מה שהוביל בתקופה זאת לסגירת חלק ניכר מבתי הקולנוע של תל אביב. השינויים הבולטים ביותר באדריכלות התל אביבית בתקופה זאת הם בניית מרכזי קניות כמו הלונדון מיניסטורס והדיזנגוף סנטר, ובנייה לגובה לאורך קו החוף כמו המלונות לאורך חוף הים ובית הטקסטיל. אתרים נוספים וחשובים מתקופה זאת הם מוזיאון תל אביב לאמנות, ובית יבמ.
היסטוריה > החל משנות התשעים: שינוי קו הרקיע של העיר ושימור

ראו ערך בנייה לגובה בתל אביב
החל משלהי שנות השמונים החלה העיר לחזור בצמיחה מחודשת. והל משנות התשעים החלה בנייה אינטנסיבית של גורדי שחקים בעיקר סביב נתיבי איילון שנחנכו בשנות השמונים. מפעלי תעשייה שהיו בשני צדדיו של האיילון החלו לפנות את מקומם לבנייני משרדים. מגדלי עזריאלי שנחנכו ב-1999, הם אלו שמסמנים את השינוי שעבר על העיר החל משנות התשעים.
מגדלים בולטים אחרים שנבנו בתקופה זאת:
מגדל האופרה (1993)
מגדל אלרוב (1998)
בית רובינשטיין (1999)
מגדל לוינשטין (2000)
מגדל טויוטה (2001)
מגדל היובל (2005)
מגדל המוזיאון (2005)
מגדל דיסקונט (2006)
מגדל הבינלאומי (2009)
מגדל אמפא (לשער אלקטרה) (2011)
רוטשילד 22 (2014)
מגדלי אלון (2017)
מגדלי הארבעה (2017)
מגדל עזריאלי שרונה (2017)
מגדלי מידטאון (2018)
מגדל תוצרת הארץ (2020)
מלבד בניית מגדלי משרדים, בעשור הראשון של המאה ה-21, החלו להבנות גורדי שחקים למגורים בלבד, כמו במגדלי אקירוב, פארק צמרת ומגדלי הצעירים. אך גם בלב העיר כמו פרישמן 46, מגדל נווה צדק, מגדל רוטשילד 1 ומגדל מאייר ברוטשילד.
היסטוריה > החל משנות התשעים: שינוי קו הרקיע של העיר ושימור > שימור מבנים והתחדשות עירונית

לאחר שנים רבות בהן נהרסו אתרים בעלי ערך היסטורי ואדריכלי לטובת בנייה של בניינים חדשים וגדולים יותר, החלה למעשה מסוף שנות ה-80 מגמת שימור המבנים בעיר. עד התעוררות המגמה, מבנים רבים בעלי חשיבות נהרסו במהלך ההיסטוריה הקצרה של העיר, כדוגמת בניין הגימנסיה העברית "הרצליה" הישן ובניין קולנוע מוגרבי.
כיום, מעודדת העירייה שימור של מבנים במספר דרכים. הדרך הראשונה והעיקרית, היא הכרזתם של מבנים רבים כמבנים לשימור על פי חוק. רוב המבנים המוגדרים לשימור הם מבנים היסטוריים ביפו, לרבות כל יפו העתיקה, בנייה טמפלרית המצויה בשרונה ובמושבה האמריקאית-גרמנית, "בתי חלומות" אקלקטיים ובנייני העיר הלבנה שהכרזתה כאתר מורשת עולמית בשנת 2003, האיץ את שימורם.
דרכים נוספות הן עידוד של שימור מבנים על ידי הטבות כספיות מטעם העירייה וכן הקלות בנייה ומתן אחוזי בנייה נוספים בתמורה לשימור של מבנה היסטורי. הדוגמה הידועה ביותר היא שיפוץ בית השגרירות הרוסית אשר סלל את הדרך למיזמי שימור נוספים רבים בלב העיר.
מלבד שימור מבנים החל מהמאה ה-21 העיר עוברת תהליכים של התחדשות עירונית, התחדשות מתחם הבימה, והנמכת כיכר דיזנגוף לאחר ארבעה עשורים בהם היא הייתה מוגבהת ומוזנחת.
ראו גם

תוכנית גדס (תל אביב)
לקריאה נוספת

עופר רגב, טיול קטן בעיר גדולה, משרד הביטחון - ההוצאה לאור.
הערות שוליים

↑  הפודקאסט חיות כיס: פרק 113: הצומת הכי גרוע בישראל
| תל אביב-יפו |
| --- | --- | --- |
| ערכים ראשיים | יפו • היסטוריה • תחבורה • אדריכלות • בנייה לגובה • רחובות ושדרות • רבעים • צפון תל אביב • דרום תל אביב |  |
| נושאים מרכזיים נוספים | יפו העתיקה • אחוזת בית • העיר הלבנה • חוף תל אביב • העירייה ומועצת העיר • סמל העיר |  |
| קטגוריה ראשית | פורטל תל אביב-יפו |  |
| אדריכלות ישראלית |
| --- | --- | --- |
| מבנים בישראל | מבנים בירושלים • מבנים בתל אביב • מבנים בחיפה • מבנים לפי ערים נוספות • אתרי מורשת עולמית בישראל |  |
| סגנונות וגישות בנייה בישראל | אדריכלות טמפלרית • הסגנון הארץ-ישראלי • הסגנון האקלקטי • הסגנון הבינלאומי • ברוטליזם ושיכונים • בנה ביתך |  |
| ערכים בנושא תכנון ובנייה בישראל | חוק התכנון והבנייה • תכנון ובנייה בישראל • תוכנית גדס • תוכנית שרון  • ישראל 2020 |  |
| נושאים נוספים | אדריכלים ישראלים • אדריכלות בירושלים • אדריכלות בתל אביב והעיר הלבנה • גורדי שחקים בישראל |  |
ראו גם פורטל אדריכלות
מלון פלטין
בית ביאליק
כיכר דיזנגוף שתכננה ג'ניה אוורבוך. סוף שנות ה-30
בניין מגורים ברחוב בן יהודה
נתיבי איילון
אליה ליבוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 מרץ 1941 (בן 83) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  אסטרונומיה
 מקום מגורים:  ישראל
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 
אליהו מנחם "אליה" ליבוביץ (נולד ב-21 במרץ 1941) הוא אסטרופיזיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

אליה ליבוביץ הוא אחד מששת ילדיהם של גרטה וישעיהו ליבוביץ. ליבוביץ גדל בירושלים והתחנך בחינוך דתי, לרבות שנה אחת בישיבה. כשהיה חייל יצא בשאלה. בינואר 1965 קיבל תואר ראשון בפיזיקה.
ליבוביץ היה פרופסור מן המניין בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה של אוניברסיטת תל אביב. במסגרת פעילותו היה במשך שלוש קדנציות מנהלו של מצפה הכוכבים על שם וייז, בשנים: 1977–1980, 1983–1988, 1991–1998.
ליבוביץ עוסק גם במדע פופולרי, בין השאר בהרצאות במסגרת אוניברסיטה משודרת. כן הוא עוסק בביקורת ספרים.
ליבוביץ נשוי לדניאלה (בתו של פרופ' שמעון גיטר), פרופסור למתמטיקה באוניברסיטה הפתוחה, ולהם ארבעה ילדים. בני הזוג מתגוררים ברמת גן.
עמדותיו

בנוסף לפעילותו המדעית, ליבוביץ מפרסם מאמרי פובליציסטיקה. נושאים עיקריים במאמריו:
חינוך, ובפרט השכלה גבוהה. הוא קרא לחיזוק עצמאותן של האוניברסיטאות. בין השאר הציע: "על שלוש הרשויות הקלאסיות שעליהן נשען כיום המנגנון הניהולי של המדינה - המבצעת, המחוקקת והשופטת - יש להוסיף איפוא רשות רביעית - רשות 'חושבת' או 'יודעת'. רשות כזאת יכולה להתבסס, למשל, על אוניברסיטאות המחקר של המדינה, ואולי לכלול בתוכה גם מרכיבים של עיתונות. עצמאותה צריכה להתבטא הן בהגנות מטעם החוק מפני התנכלויות פוליטיות ואחרות, והן באי תלות כלכלית בכל גורם שאיננו המדינה עצמה."
נושאי ביטחון, ובפרט יחסי ישראל והפלסטינים. בין השאר ציין: "השד האמיתי, זה שהטמפרטורה של נשיפתו בעורפנו עולה משנה לשנה, הוא שד הכיבוש" "למדינה היהודית יש סיכוי הישרדות רק בגבולות הקו הירוק. לכן, חזרה לגבולות אלה הוא צורך קיומי של המדינה, ועליה לבצעו בלא תלות במעשי הפלסטינים או בדבריהם". הביע תמיכה בסרבנות לשירות בשטחים.
שלילת רעיון התכנון התבוני בנוגע לאופן בו התפתחה האבולוציה.
ספריו

כוכבים כפולים, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1989
מקצה השמים: מבוא לאסטרונומיה (יחד עם עודד רגב), האוניברסיטה הפתוחה, 1999
לקרוא מחדש את התנ"ך, ידיעות ספרים, 2016
הערות שוליים

↑   גילי איזיקוביץ, פרופ' אליה ליבוביץ מכריז: התנ"ך הוא יצירה אתאיסטית, באתר הארץ, 31 במרץ 2016
↑  מקבלי תואר בוגר במדעי הטבע, דבר, 19 בינואר 1965
↑  אליה ליבוביץ, היכן נזכר דינוזאור בתורה?, באתר הארץ, 14 במאי 2002 - על ספרו של ג'רלד שרודר, "המדע והאל"
אליה ליבוביץ, כה אמר סגנו של אלוהים, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2007 - על ספרו של משה ימר, "איינשטיין והדת"
אליה ליבוביץ, הכל הולך, באתר הארץ, 30 ביוני 2008 - על ספרו של ספי רכלבסקי, "אין גבול"
אליה ליבוביץ, פתי יאמין לכל דבר, "הידען", 14 באוקטובר 1997 - על ספרו של קרל סייגן, "עולם רדוף שדים - המדע כנר בעלטה"
↑  אליה ליבוביץ, האקדמיה לאקדמאים, באתר הארץ, 17 ביולי 2009
אליה ליבוביץ, בחזרה למגדל השן, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2009
↑  אליה ליבוביץ, דרושה: רשות רביעית, באתר הארץ, 2 באפריל 2006
↑  אליה ליבוביץ, אריה או חמור, באתר הארץ, 27 במרץ 2009
↑  אליה ליבוביץ, השד השלטוני, באתר הארץ, 27 בפברואר 2009
↑  אליה ליבוביץ, מה שחסר בז'נבה, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2003
↑  אוריה שביט, בתפקיד ליבוביץ, באתר הארץ, 3 באפריל 2002
↑  אליה ליבוביץ, ההוכחה האמריקאית לקיום האל, באתר הארץ, 19 בספטמבר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312451305171  GND: 1148994025  ISNI: 0000 0001 0800 0054  LCCN: n88241049  ORCID: 0000-0003-3641-8890  SUDOC: 086014412  VIAF: 48331707   WorldCat (עם VIAF): 48331707
אלי שוורץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  המאה ה־20 ירושלים 
 ענף מדעי:  רפואה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  בית חולים תל השומר  אוניברסיטת תל אביב 
 תרומות עיקריות
 פיתוח והובלת תחום רפואת המטיילים והרפואה הטרופית בארץ
 
אלי שוורץ (נולד ב-1950) הוא רופא ומדען ישראלי, ממפתחי ומובילי תחום רפואת המטיילים והרפואה הטרופית בארץ. שוורץ ידוע בתחומו בעולם ונמצא בצמרת הארגונים העולמיים העוסקים בתחומים אלו. לשעבר מנהל המרכז לרפואת מטיילים ומחלות טרופיות במרכז הרפואי שיבא.
ביוגרפיה

שוורץ נולד בירושלים וסיים את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת תל אביב. עם תום לימודיו נסע ללונדון ללמוד בבית הספר להיגיינה ורפואה טרופית, שם קיבל תעודת DTM&H. לאחר מכן בילה שנתיים בנפאל שם התמקצע בתחום הרפואה הטרופית. שוורץ פרסם למעלה ממאתיים מאמרים מדעיים בתחום התמחותו.
שוורץ הוא בנו של משה שוורץ ואחיו של יוסף שורץ.
איגודים מקצועיים

שוורץ משמש כנשיא האגודה הישראלית לפרזיטולוגיה, פרוטוזואולוגיה ומחלות טרופיות., כיהן כנשיא האגודה הבין-לאומית לרפואת מטיילים של אזור אסיה והפסיפיק (APTHS) וחבר מייסד של האגודה הבינלאומית לרפואת מטיילים (ISTM) בעבר אף כיהן כראש ועדת החינוך המקצועי בה. כיום הוא חבר בשתי ועדות באגודה: ועדת תו מבחן ידע וועדת הכשרה מקצועית וחינוך. כמו כן הוא חבר המערכת של כתב העת לרפואת מטיילים (JoTM).
ברשת הבקרה המשותפת ל-ISTM ולמרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) הנקראת GeoSentinel, שוורץ הוא מנהל אזור ישראל.
פעילויות נוספות

שוורץ משמש כיועץ למשרד החוץ ולממשלות במדינות טרופיות. במסגרת זו טיפל בין היתר בחיילי או"ם באנגולה, במנהיג אריתריאה ובנפגעי רעש האדמה בהאיטי, פעילויות אשר היה בהן ערך דיפלומטי בנוסף לרפואי.
כמו כן הוא משמש כמנהל פורום רפואת מטיילים באתר ynet. וכמנהל מרפאת המטיילים "מעוז" בירושלים.
ספרים

אלי שוורץ ואורנה שץ-אופנהיימר, נוסע סמוי: סיפוריהם של נוסעים ושל מחלות טרופיות נלוות, תל אביב: רמות, 2009.
אלי שוורץ וסטפן ברגר, מדריך הבריאות למטייל הישראלי בעולם, הוצאת פרולוג, 2004.
Eli Schwartz (ed.), Tropical Diseases in Travelers, NY: John Wiley and Sons, 2009, ISBN 978-1-4051-8441-0.
Annelies Wilder-Smith, Eli Schwartz, Marc Shaw (ed.), Travel Medicine: Tales Behind the Science, NY: Elsevier, 2008, ISBN 978-0-08-045359-0.
הערות שוליים

↑  דף רופא באתר המרכז הרפואי שיבא
↑  אזכור בדף EXECUTIVE MEMBERS של האגודה הישראלית
↑  אתר APTHS
↑  ביוגרפיה קצרה, באתר ה-ISTM
↑  ועדת מבחן ידע של ISTM
↑  ועדת הכשרה וחינוך של ISTM
↑  מערכת ה-JoTM
↑  אתרי הבקרה ברשת GeoSentinel
↑  SHALOM MAGAZINE, 1996 Issue No. 2
↑  נחמן גלבוע, כוח חלוץ קיבוצניקי יצא להאיטי, מתוך אתר "הדף הירוק", 21 בינואר 2010
↑  פרופ' אלי שוורץ, באתר ynet, 22 בינואר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007431301005171  BnF: cb161034480 (data)  GND: 138577862  ISNI: 0000 0001 1876 842X  LCCN: nb2007017810  SUDOC: 137439644  VIAF: 61072183   WorldCat (עם VIAF): 61072183
קרני רנטגן

צילום רנטגן רפואי
מתקן רפואי לצילום בקרני רנטגן
אחד מצילומי הרנטגן הראשונים
צילום רנטגן מודרני
קַרְנֵי רֶנְטְגֶּן (או קרני X) הן קרינה אלקטרומגנטית מייננת בעלת אורך גל בתחום 5 פיקומטר עד 10 ננומטר, הקרויה על שם הפיזיקאי שגילה אותה, וילהלם רנטגן.
שימושים של קרני רנטגן > רפואה

לקרינת רנטגן שימוש בתחומים רבים, אך בעיקר ידועה חשיבותן בתחום הרפואה, בזכות יכולתן לצלם איברי גוף פנימיים לשם בדיקתם. ב-1896 החלו רופאי השיניים להשתמש בקרניים לצורך תצלומי שיניים, וכירורגים השתמשו בהן לצורך מציאת שברים בעצמות המטופלים.
העצם, שבה יש ריכוז מינרלים גבוה, בולעת את הקרניים מופיעה בניגודיות גבוהה לעומת רקמות אחרות כשעוברות דרכה קרני רנטגן. כיום ניתן לצלם בסוגים שונים של צילום גם איברים פנימיים אחרים בנוסף לעצמות. כדי לצלם איברים כמו קיבה ומעיים, נותנים למטופל בבליעה חומר שאטומיו כבדים, כגון בריום, ולצורך צילום איברים כמו כליות או לב, נותנים למטופל חומרים כמו יוד, בהזרקה.
שימושים של קרני רנטגן > טכנולוגיות אחרות

בדומה לשימוש בתחום הרפואי, ישנו יישום הנדסי לקרינת רנטגן - איתור סדקים בבדיקות לא הורסות במבנים, במטוסים וכדומה.
שימוש מדעי חשוב הוא בקריסטלוגרפיה, שבה תמונות העקיפה של קרני רנטגן שמוקרנות על גבישים, משמשות לפענוח מבנה הגביש.
שימוש אחר הוא שיקוף מזוודות של נוסעים לפני עלותם למטוס, לגילוי מטעני נפץ.
בשנת 1978 שוגר לחלל טלסקופ החלל איינשטיין, הרגיש לקרני רנטגן.
קרינת רנטגן טבעית

גרמי שמיים אנרגטיים, כגון חורים שחורים וסופרנובות, משחררים אנרגיה באורכי הגל של קרני רנטגן. טלסקופ החלל צ'נדרה נשלח לחלל כדי לחקור אותם כיוון שקרינה זו כמעט ואינה חודרת את האטמוספירה.
היסטוריה > הרקע לגילוי קרני רנטגן

בשנות החמישים של המאה ה-19 ערכו פיזיקאים גרמנים ניסוי בהעברת חשמל בריק. הם קבעו שתי לוחיות מתכת בשני קצותיה של שפופרת חתומה שנשאב ממנה, בקירוב, כל האוויר. לאחר מכן חיברו את שני קצותיה של השפופרת לסוללה חשמלית ובקצה השפופרת הקרוב ללוח השלילי (קתודה) הופיע זוהר ירוק. ב-1886 כונתה תופעה זו על ידי אויגן גולדשטיין בשם "קרני קתודה". ב-1892 גילה פיליפ לנארד שהקרניים יכולות לעבור דרך לוח אלומיניום דק, עד לכשמונה ס"מ באוויר.
היסטוריה > התגלית

וילהלם רנטגן גילה את קרני ה-X ב-8 בנובמבר 1895, במקרה. הוא עסק בבחינת שפופרת קתודית במעבדתו. רנטגן החליף את הלוחיות שעל שפופרת קרני הקתודה בנייר שחור ועבה, החשיך את החדר והפעיל את המכשיר ואז גילה כי בשעה שהמתח החשמלי בשפופרת מגיע לרמה מסוימת, גבוהה למדי, נפלטת מהשפופרת קרינה בעלת כושר חדירה גדול. רנטגן הופתע כאשר הבחין בזוהר על מרקע שנמצא שני מטרים מהמכשיר, והבין כי נתקל בסוג חדש של קרינה, חודרנית יותר מקרני הקתודה. מאחר שרנטגן תהה על מהותה של קרינה זו, שלא ידע מה פשרה, הוא קרא לה קרני X, וברבות הימים נקראה קרינה זו על שמו.
רנטגן המשיך בניסוייו וגילה שהקרניים חודרות גם דרך גושי עץ, מתכת ואפילו בשר אדם. בצילום הראשון בקרני X, רנטגן הניח את ידה של אשתו תחת המכשיר, ומכיוון שהעצמות והטבעת שעל ידה בלעו את הקרניים, חלקים אלה של לוח הצילום לא נחשפו ונותרו כהים. רנטגן לא ניסה להוציא פטנט על תגליתו, ולא היה מעורב בהמשך פיתוחה של טכנולוגיית קרני X. ב-1901 קיבל על תגליתו את פרס נובל הראשון לפיזיקה.
בשנת 1912 אישש מקס פון לאואה את ההשערה המקובלת אז בדבר טיבן האמיתי של קרני רנטגן. פון לאואה גילה שנוצרת עקיפה של גלי הרנטגן כאשר הן עוברות דרך גביש. כך הוא הוכיח כי קרני X הן קרינה אלקטרומגנטית, בדומה לאור, אבל באורכי גל הרבה יותר קצרים (5 פיקומטר עד 10 ננומטר).
קרני רנטגן נבלעות בקלות יחסית בחומרים בעלי צפיפות גבוהה ואטומים כבדים.
היסטוריה > סנסציה מדעית

קרני הרנטגן הפכו לסנסציה מדעית. נכתבו עליהן למעלה מאלף כתבות בעיתונות ומעל ל-60 ספרים ומאמרים. מגזינים פופולריים הפיקו כתבות על "הקרניים החושפניות" והמליצו לנשים ללבוש בגדי עופרת כדי להגן על עצמן מחשיפה לעיני "סוטים המחזיקים במכשירים עם קרני X". אולם הנזק הבריאותי של קרני הרנטגן התבהר מאוחר יותר. כך למשל, טכניקת השיקוף שבה נמשכת החשיפה לרנטגן מספר דקות, המשיכה לשמש ככלי אבחון ברפואה עד לשנות החמישים של המאה העשרים. הנזק שנגרם לרופאים אף עלה על הנזק שנגרם לנבדקים, שכן המסך שבו התבוננו הרופאים מדי יום במשך שעות רבות היה חשוף ישירות לקרני הרנטגן.
הערות שוליים

↑  פליקס דותן, קרוקס ורנטגן - על סף עידן חדש, הספרייה הווירטואלית של מטח
| הספקטרום האלקטרומגנטי |
| --- | --- | --- |
| קרינה אלקטרומגנטית | גלי רדיו • מיקרוגל • תת-אדום • אור נראה • על-סגול • קרני רנטגן • קרני גמא |  |
| אור נראה (צבע) | אדום • כתום • צהוב • ירוק • כחול • סגול |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529626905171  BnF: cb119510960 (data)  GND: 4129728-3  LCCN: sh85148749  NARA: 10645918  NDL: 00561905  NKC: ph125192
עג'מי

ערך זה עוסק בשכונה בתל אביב-יפו. אם התכוונתם לסרט ישראלי בשם זה, ראו .
| --- | --- |

 מידע
 עיר:   תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך ייסוד:  אמצע המאה ה-19
 קואורדינטות:  32°02′42″N 34°45′00″E﻿ / ﻿32.045°N 34.75°E﻿ / 32.045; 34.75
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) עג'מי(למפת גוש דן רגילה) עג'מי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עג'מי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עג'מי  he עג'מיhe עג'מימפת  דרום __ תל אביב (in English: Tel Aviv) ויפו (in English: Jaffa) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) מדרום: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park), __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פינה בעג'מי
בית קפה מקומי
בית משופץ
בית משופץ
שכונת עג'מי (בערבית: حي العجمي) היא שכונה ותיקה ביפו. מלבד רחוב יפת, רוב הרחובות בשכונה צרים והבתים בה בנויים בצפיפות רבה. בשכונה שוכנים בתים עתיקים רבים, שנבנו בתקופה העות'מאנית, ולצדם בתים חדשים. בשכונה מתגוררים ערבים ויהודים.
גבולות השכונה

הרחוב הראשי של השכונה הוא רחוב יפת החוצה אותה מצפון לדרום. הרחוב עמוס בחנויות ובמסעדות. השכונה גובלת בצפון ביפו העתיקה (אם כי יש המגדירים את גבולה הצפוני דרומה משם, ברחוב שערי ניקנור), בדרום בשכונת גבעת עלייה, במזרח בשכונת צהלון, ובמערב בים התיכון.
היסטוריה

השכונה נקראת על שמו של איברהים אל-עג'מי, שנמנה לפי המסורת המוסלמית על בני לווייתו של מוחמד. קברו של אל-עג'מי שוכן לפי המסורת בדרומה של השכונה, ובמאה ה-19 הוקם מסגד עג'מי במקום. שכונת עג'מי קמה באמצע המאה ה-19 על ידי ערבים מרונים אמידים, שהקימו את רחובותיה במקביל לחוף הים, ובנו בה כנסייה ואת מנזר אנטוניוס הקדוש. בתי המגורים בשכונה נבנו מכורכר והוקפו בחצרות. יכולתם הכלכלית של תושבי המקום ניכרה בסגנון הבנייה.
בתחילת המאה ה-20 התיישבו בשכונה תושבים אמידים פחות, ואלה הקימו בה בתים פשוטים יותר. במלחמת העולם הראשונה ולאחריה רווחה בשכונה בנייה חסרת תכנון וסדר, ובשנות ה-30 התפשט הסגנון הבין-לאומי מתל אביב לעג'מי. השכונה התפשטה דרומה בין הים ממערב והפרדסים ממזרח, עד שנשקה לשכונת ג'בלייה (כך נקראה אז גבעת עלייה) מדרום.
לאחר מלחמת העצמאות התיישבו עולים חדשים וערבים מרחבי הארץ בבתיהם של הערבים שנמלטו מהעיר. השכונה החלה להתדרדר והייתה למוקד של פשיעה ועוני. בשנות ה-50 הוחלט על הרס השכונה ועל הקמתה מחדש. פעולות ההריסה החלו אך תשתית חדשה לא הוקמה תחת זו שנהרסה. משנות ה-70 הפסיקה עמידר לשפץ בתים במקום ולהכניס דיירים חדשים וכל בית שנתפנה נהרס. התוכנית הייתה שלאחר הריסת כל הבתים תיבנה במקום שכונה של רבי קומות ווילות על שפת הים. בנוסף לכך, החל מ-1975 היה חוף ימה של השכונה לאתר סילוק פסולת בניין, ועד מהרה קם במקום תל בגובה של כ-15 מטר, אשר ניתק את השכונה מהים. בשנות ה-80 שונתה התוכנית ועיריית תל אביב הכירה בערכיה ההיסטוריים והאדריכליים של עג'מי ונוסחה תוכנית שימור. כיום השכונה נחשבת לאזור פופולרי וכמוקד משיכה לאוכלוסייה אמידה, אך עדיין רבים בה המגרשים הריקים, זכר לימיה הקשים.
השכונה היא זירת התרחשותו של הסרט הישראלי "עג'מי" משנת 2009, וחלק משחקניו הם תושבי השכונה.
אתרים ובניינים חשובים בשכונה

הבית הירוק – הבית היה ביתם של משפחת אל-חאג' האמידה עד 1948. כיום הוא משמש את בית הדין הצבאי ואת הפרקליטות הצבאית.
בניין האגודה למען ערביי יפו.
כנסיית גאורגיוס הקדוש – כנסייה יוונית-אורתודוקסית.
בית הקהילה המשיחית.
כנסיית אנטוניוס הקדוש – כנסייה קתולית פרנציסקנית ולצדה שוכן תיכון טרה סנטה.
מנזר אנטוניוס הקדוש שהוקם על ידי נוצרים מרונים מלבנון.
מנזר אנטוניוס הקדוש הקופטי.
שבט הצופים האורתודוקסי.
כיכר חג' כחיל.
מגדל המים.
מדרון יפו.
הערות שוליים

↑  דנקה הרניש, פוליטיקה ושמי עג'אמי, דבר, 13 באפריל 1981
↑  יוסי לוס, חבוי בעמודים הפנימיים של "דה מארקר", באתר "העוקץ", 24 באפריל 2006
עג'מי ממדרון יפו לעת ערב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542716905171