stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלמה אליעזר אלפנדרי
הנהגתו

ה"סבא קדישא" נודע בחריפותו. דרכו בפסיקה היא לשלב את דברי הראשונים עם הכרעותיהם של בעלי הקבלה מבית מדרשם של האר"י והרש"ש. הוא לא היסס לחדש פסקים גם כנגד פסיקות הלכתיות של פוסקים שקדמו לו בשנים. בעת מגוריו בירושלים הייתה הכניסה לביתו מיועדת רק לקבוצה קטנה של תלמידי חכמים שנבחרו על ידו בקפידה[דרוש מקור].
בחג הסוכות, נהגו רבים מבני ירושלים לעלות לרגל לביתו. הדבר ביטלו מלימודו ולכן קבע שעה מסוימת בכל יום מימי חול המועד לקבל קהל, ומשהסתיימה נעל את דלת סוכתו והמשיך בלימודו. מסופר כי באחד המקרים הגיע הרב יוסף חיים זוננפלד לאחר שתמה שעת קבלת הקהל. הוא דפק על הדלת כמה פעמים, אך הרב אלפנדרי לא שמע את הדפיקות מאחר שהיה שקוע בלימוד. למחרת הגיע הרב זוננפלד בשעה היעודה, ושאל את הרב אלפנדרי: "מדוע לא ענה כבודו לדפיקותיי על דלת סוכתו?" - נענה ה"סבא קדישא" בתקיפות: "הלוא גם אני דופק ודופק לפעמים בכותל למען חולי ישראל ולא עונים לי!".
בליל פסח שינה ה"סבא קדישא" ממנהגו. הוא החל מוקדם בעריכת ליל הסדר וסיים אותו בזריזות, לאחר מכן הורה לפתוח את דלתות ביתו, על מנת שכל המעוניין לשאול שאלה הלכתית, יוכל להיכנס ללא חשש, ורק בשעת ליל מאוחרת המשיך לשבת ולעסוק בסיפור יציאת מצרים עד התפילה. הוא הסביר את מנהגו זה בכך, שרבים נמנעים מלשאול שאלות הלכתיות המתעוררות במהלך הלילה, מאחר שמורי ההוראה והרבנים טרודים במצוות החג, או נמנעים מלפסוק הלכה כיון ששתו יין, "לכן, פותח אני את דלתות ביתי בלילה זה, על מנת שכל מי שרוצה לשאול דבר הלכה יוכל לעשות זאת".
בהזדמנות כאשר שהה ה"סבא קדישא" בבית החולים שערי צדק, נכנס הרב חיים זוננפלד כדי לבקרו. בתום הביקור התיישב הרב זוננפלד על הרצפה על מנת שהרב אלפנדרי יוכל להניח את ידיו על ראשו ולברכו.
אף על פי שזכה לזקנה מופלגת, כושרו הגופני היה מצוין והוא צעד על רגליו ללא סיוע, עד זמן קצר לפני פטירתו. כמו כן מעולם לא נזקק למשקפי קריאה, אף על פי שלמד מספרים ישנים המודפסים בכתב קטן וכתב פסקי הלכות וחידושים עד יומו האחרון. נחשב לאחד האנשים היחידים בעולם שעברו את גיל 120 שכאמור הוא הגיל המקסימלי לחיי אדם.
השקפתו

הרב אלפנדרי התנגד לציונות, לתנועת המזרחי ולאגודת ישראל. הוא כתב מספר מכתבים כנגד התנועה הציונית וחתם על אגרות ומנשרים כנגד הוועד הלאומי וכנגד חילולי שבת ותחומים נוספים שבהם נוצרו פרצות בהלכה בארץ ישראל.
עם זאת, הוא העריך את הרב קוק כאחד מגדולי דורו והיה בידידות רבה עם תלמידו המובהק וממשיך דרכו של הרב קוק, הרב יעקב משה חרל"פ, ועם הרב צבי פסח פרנק, מתומכיו של הרב קוק וממייסדי הרבנות הראשית. במכתב מתרפ"ד כינה את הרב קוק "הרב הגאון הגדול, חריף ובקי" ובמכתב אחר באותה שנה שמוען לרב חרל"פ כתב על הרב קוק "הכהן הגדול מוהרא"י קוק" והביע את מחאתו החריפה נגד מי שפגע בכבודו של הרב קוק.
אחרית ימיו

את ליל הסדר האחרון של חייו, ניהל ה"סבא קדישא" עד לתפילת "ותיקין", ואף קיבל קהל לשאלות הלכתיות כמנהגו כל השנים. ימים ספורים לאחר חג הפסח, החלו מקורביו להבחין בחולשתו, אולם הוא המשיך בסדר יומו הקבוע שכלל תיקון חצות, תפילת "ותיקין", לימוד יומי, מסירת שיעורים לתלמידיו בהלכה ובתורת הנסתר, וכתיבת תשובות להלכה לשואלים מרחבי העולם.
בליל כ"ב באייר ה'תר"ץ, לאחר אמירת "תיקון חצות", כתב את תשובתו ההלכתית האחרונה ואחת מהארוכות שבין תשובותיו. בבוקרו של יום, לאחר עלות השחר הניח הרב אלפנדרי תפילין וקרא קריאת שמע ומיד בסיומה, עוד בטרם הספיק להתחיל בתפילת שחרית, נפטר על כסאו.
ספריו

כתב ספרים רבים, אך רובם אבדו או נשארו בכתב יד.
חלק מפסיקותיו ההלכתיות בארבעת חלקי השולחן ערוך, נדפסו לאחר פטירתו בשו"ת מהרש"א אלפנדרי, המכונה גם "שו"ת הסבא קדישא" (ג' חלקים).
וכן כתב הספרים: ספר 'גדולי ארץ' - על כת הקראים,
'אשא עיני' - הגהות והוספות על ספר 'מערכות דברי אמת' לחכם יצחק בכר דוד,
קונטרס 'לימוד זכות' - על אתרוגים מורכבים. כתביו האחרים בקבלה ובסוגיות הש"ס, נותרו בכתב יד או נעלמו.
הגהותיו לשו"ת הרשב"א נדפסו בתוך ספר "אדעתא דרבנן".
מתלמידיו ומקורביו

הרב ישראל בער אודסר
הרב דוד ציון לניאדו
הרב חיים חזקיהו מדיני מחבר הספר "שדי חמד"
הרב חיים שאול הכהן דוויק
רבי חיים אלעזר שפירא האדמו"ר ממונקאץ'
הרב יוסף חיים זוננפלד, רבה של העדה החרדית
הרב יצחק נסים
הרב ישעיהו אשר זעליג מרגליות, ממקובלי ירושלים
רבי ישראל אביחצירא הבבא סאלי
הרב חיים אליאשוילי, מרבני יהדות גאורגיה
הרב מנחם מנשה
הרב יצחק אקריש
לקריאה נוספת

משה גולדשטיין, מאמר "חיות אש", תולדותיו ודברי תורתו, מונקאטש, תרצ"א
'אלפנדרי, שלמה אליעזר', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 529. (הספר בקטלוג ULI)
גדעון גילקרוב, "האיר המזרח" - פרק ב', ירושלים תשס"ב
משה דוד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל, חלק ב', (עמ' 85–86)
הרב משה צבי נריה, 'קשרי נגלה ונסתר: עם הגאון רבי שלמה-אליעזר אלפנדרי, בתוך: ליקוטי הראי"ה, כרך ג, ירושלים תשע"ה, עמ' 120–130
נחום סילמן, הגדת מהרש"א אלפנדרי, ירושלים: הוצאת טקסט רץ, 2018
הערות שוליים

↑  משה דוד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל, חלק ב', ירושלים תרצ"ח, עמ' 85, מביא שרוב המקורות מציינים את תקפ"ו כשנת הלידה, ולצדם עדות מפיו שממנה עולה שנולד בתק"ץ.
1 2  "הנני דופק בכותל למען החולים, ואיני נענה" • הקול היהודי, באתר • הקול היהודי
↑  הרב נתנאל יוסיפון, סוד הבריאות הנצחית, באתר ערוץ 7, 24 במאי 2019
↑  הרב אליעזר מלמד, בין הרב קוק ל'חזון אי"ש', באתר ערוץ 7, 19 באוגוסט 2010
↑  הרב משה צבי נריה, ליקוטי הראיה, חלק ג, כפר הרואה תשנ"ה, עמ' 152–159. צילום של המכתב לרב חרל"פ הופיע לראשונה בגיליון כ"ו בתשרי תשנ"ב של עיתון יום הששי ופורסם שוב אצל הרב נריה שם, עמ' 155.
↑  חכם שלמה אליעזר אלפנדארי: החכם היומי, באתר www.hyomi.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309013605171  GND: 1053822820  ISNI: 0000 0000 9350 7716  LCCN: no94022836  SUDOC: 261577697  VIAF: 97175989   WorldCat (עם VIAF): 97175989
יהודה פליקס (רב)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1940 (בן 84 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת בני עקיבא נחלים  ישיבת כנסת חזקיהו  ישיבת מרכז הרב 
 פרסים והוקרה:  פרס ירושלים 
 
הרב ד"ר יהודה פליקס (נולד בשנת 1940) הוא מייסד מכללת אורות ישראל והעומד בראשה עד שנת 2004. בעבר היה ראש ישיבת נחלים וראש מנהל החינוך במרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא.
ביוגרפיה

נולד בשנת ה'ת"ש ולמד בישיבת בני עקיבא בנחלים. ולאחריה בישיבת כפר חסידים ובישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק ואצל הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
בהכוונת הרצי"ה קוק הקים כולל וגרעין תורני ביישוב אבן שמואל ועמד בראשו.
לאחר מכן התחיל את דרכו החינוכית כמחנך בישיבת בני עקיבא אור עציון בראשותו של הרב חיים דרוקמן.
שימש כשליח תנועת בני עקיבא בטורונטו וייסד במקום אולפנת בני עקיבא וישיבת בני עקיבא שקיימות עד היום, ובהמשך שימש כראש ישיבת בני עקיבא נחלים במשך כארבע שנים.
בשנת תשל"ט (1978) ייסד בפתח תקווה (בהמשך באלקנה) את מכללת אורות ישראל ועמד בראשה עד שנת 2004. חינך והעמיד אלפי תלמידות. החליפו בתפקיד הרב נריה גוטל.
בשנים 2004–2006 היה נציג המחלקה לחינוך של הסוכנות היהודית בצפון אמריקה.
בשנת 2006 ייסד ועמד בראש מנהל החינוך במרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא כיחידה עצמאית. שימש בתפקיד עד שנת 2014.
בנוסף השתתף מדי שנה כשופט בחידוני התנ"ך והגמרא לישיבות ולאולפנות.
על פעלו החינוכי לאורך השני זכה בשנת 2022 בפרס ירושלים לחינוך מטעם ערוץ 7.
חיים אישיים

נשוי לדבורה ומתגורר בירושלים. התגורר ביישוב אלקנה עד קיץ 2018. הוא סב לחמישה נכדים.
הערות שוליים

↑  בני משה, כלת חידון התנ"ך לאולפנות: יעלה בן דוד, באתר ערוץ 7, 25 במרץ 2014; גיל קלנר, ‏אלעד מגד הוא חתן הגמרא הארצי, באתר "סרוגים", 19 ביוני 2014.
↑  הוכרזו זוכי פרס ירושלים 2022, באתר ערוץ 7, 19 בינואר 2022.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260891305171  BnF: cb16763145d (data)  ISNI: 0000 0003 7529 347X  LCCN: no2013116630  VIAF: 97809299   WorldCat (עם VIAF): 97809299
ולדימיר פוטנין

| --- | --- |

 לידה:  3 בינואר 1961 (בן 63) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  רוסיה 
 השכלה:  המכון הממלכתי ליחסים בין-לאומיים של מוסקבה 
 תפקיד:  סגן ראש ממשלת רוסיה (14 באוגוסט 1996–17 במרץ 1997) 
 פרסים והוקרה:  קצין מסדר האמנויות והספרות  מסדר הנסיך הקדוש דניאל של מוסקבה, דרגה 2  מסדר הנסיך ולדימיר הקדוש  מדליה על הישגים למען המולדת דרגה שנייה  תעודת כבוד נשיאותית של הפדרציה הרוסית  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה  מסדר סרגיוס הקדוש מראדונז'  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית  מסדר סרגיוס הקדוש מראדונז', דרגה 2  עיטור אלכסנדר נבסקי  מדליה להנצחת 300 שנים לייסוד סנקט פטרבורג  העיטור סרגיי הקדוש מראדונז', דרגה שלישית  מדליה על הישגים למען המולדת דרגה ראשונה  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 www.interros.ru/eng/
 
ולדימיר פּוֹטָנִין (ברוסית: Владимир Олегович Потанин; נולד ב-3 בינואר 1961 במוסקבה) הוא מגדולי האוליגרכים ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות. מחזיק בבעלות על חברת ההשקעות "אינטרוס", המחזיקה בין השאר בנורילסק-ניקל, החברה הגדולה בעולם להפקת פלטינה, פלדיום, וניקל. "אינטרוס" מחזיקה גם בקבוצת הכדורסל צסק"א מוסקבה. נכון למרץ 2022, פוטנין הוא האיש השני בעושרו ברוסיה, והונו מוערך ב-22.3 מיליארד דולר. לפי מדד המיליארדרים של מגזין בלומברג, הוא האיש ה-62 בעושרו בעולם.
בינואר 2018 הופיע פוטנין ב"רשימת פוטין" של מחלקת האוצר של ארצות הברית, רשימה של 210 אנשים הקשורים קשר הדוק לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
חיים אישיים

היה נשוי לנטליה פוטנינה במשך 31 שנים, ונולדו להם שלושה ילדים - אחת הבנות היא ספורטאית מצטיינת, שלוש פעמים אלופת עולם בספורט מוטורי על המים. פוטנין ואשתו התגרשו ב-2013 והתנהל מאבק משפטי על הרכוש המשותף. לאחר שקיבלה ממנו פחות משבעה מיליון דולר במשפט גרושין ברוסיה, הגישה תביעת גירושין חדשה, בסכום של כ-7 מיליארד דולר ב-2017. את התביעה הגישה בבית משפט בלונדון.
ב-2014 התחתן שנית.
מיי ג'ו-אאו

| --- | --- |

 לידה:  7 בנובמבר 1904 נאנצ'אנג, הרפובליקה העממית של סין 
 פטירה:  23 באפריל 1973 (בגיל 68) 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 השכלה:  אוניברסיטת סטנפורד  בית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו 
 
מיי ג'ו-אאו (במנדרינית: 梅汝璈;‏ 7 בנובמבר 1904 – 23 באפריל 1973) היה משפטן, פרופסור, פוליטיקאי וסופר סיני. שימש כנציג הרפובליקה הסינית במהלך בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק.
ביוגרפיה > חינוך

מיי נולד בנאנצ'אנג, במחוז ג'יאנגשי במזרח סין. בגיל 12 התקבל ג'ו-אאו לבית ספר במה שהוא כיום אוניברסיטת צינגהואה, ועבר מננצ'אנג לבייג'ינג בחיפוש אחר השכלה טובה. לאחר שסיים את לימודיו, קיבל סיוע כספי ללימודים באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה וסיים תואר ראשון באמנויות ליברליות בשנת 1926. בהיותו שם, נבחר לחבר בחברת פי בטא קפא. מאוחר יותר מיי קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת שיקגו בשנת 1928. לאחר שבילה שנה בטיולים ברחבי אירופה, חזר מיי לסין בשנת 1929.
הוא שימש כפרופסור למשפטים באוניברסיטת ננקאי ובאוניברסיטת פודן, כיועץ משפטי למשרד הפנים של הממשלה הלאומנית, וכחבר ביואן המחוקק.
ביוגרפיה > משפט טוקיו

בשנים 1946–1948, היה מיי הנציג הסיני לבית הדין הצבאי הבינלאומי למזרח הרחוק. הוא השתתף במשפטים של פושעי מלחמה יפניים זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה. מיי גולם על ידי דמיאן לאו בסרט הסיני משפט טוקיו (2006) ועל ידי דייוויד צה בסדרה היפנית מבית NHK, משפט טוקיו (2016).
ביוגרפיה > הרפובליקה העממית

מיי חזר לסין לאחר משפט טוקיו. הוא תמך בקומוניסטים של מאו דזה-דונג ושימש כחבר ועידת הייעוץ הפוליטי של העם הסיני, יועץ מיוחד למשרד החוץ, מנכ"ל המכון לענייני חוץ של העם הסיני וחבר בסניף הסיני של המועצה לשלום. עם זאת, הוא נרדף על ידי הרשויות במהלך מהפכת התרבות.
לקריאה נוספת

"China and the Rule of Law." Pacific Affairs, Vol. 5, No. 10. (Oct., 1932), pp. 863–872 (זמין דרך JSTOR)
הערות שוליים

↑  https://www.law.uchicago.edu/news/mei-ju-ao-28-remembering-my-father-war-crimes-judge
1 2  Mei Ju-ao at Tsinghua (אורכב 22.12.2014 בארכיון Wayback Machine), Tsinghua University
↑  http://www.sixthtone.com/news/1593/remembering-my-father-war-crimes-judge
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 1581514959615  CiNii: DA18120545  GND: 1184301751  ISNI: 0000 0000 6401 7152  LCCN: no93016217  NLA: 36676539  NLK: KAC202002253  NTA: 413587576  RERO: 02-A027407149  SUDOC: 234712988  Trove: 1387439  VIAF: 48798634   WorldCat (עם VIAF): 48798634 
מיי ג'ו-אאו (במרכז) וני ג'נגיו
יצחק תורג'מן

ערך זה עוסק באלוף בצה"ל. אם התכוונתם לאדם אחר, ראו .
| --- | --- |

יצחק תורג'מן, מאי 2019
 לידה:  1969 (בן 55 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל חיל השריון חיל השריון
 תקופת הפעילות:  1987–2021 (כ־34 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד גדוד 46   קצין אג"מ אוגדה  מפקד המרכז לאימונים באש  מפקד חטיבה 278   מפקד חטיבה 401  מפקד חטיבת מכבים   ראש מחלקת המבצעים באמ"ץ   ראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה  מזכיר צבאי לשר הביטחון   מפקד עוצבת געש   ראש מטה זרוע היבשה   ראש חטיבת המבצעים באמ"ץ   ראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה     המערכה ברצועת הביטחון   האינתיפאדה השנייה    מלחמת לבנון השנייה   מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן   מבצע צוק איתן
 
איציק (יצחק) תורג'מן (נולד בשנת 1969) הוא אלוף במילואים בצה"ל. שימש ראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, ראש חטיבת המבצעים באמ"ץ, ראש מטה זרוע היבשה, מפקד עוצבת "געש", מזכיר צבאי לשר הביטחון ומפקד חטיבה 401.
ביוגרפיה

עם גיוסו לצה"ל בשנת 1987 שובץ תורג'מן בחיל השריון, שם עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון. הוא שימש כמפקד מחלקה, מפקד פלוגה ותפקידים נוספים, כולל תפקיד סגן מפקד גדוד 195 של חטיבה 500. בהמשך שימש כמפקד גדוד 46 בחטיבה 401, בעת נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון בלבנון. לאחר מכן שימש כקצין אג"ם אוגדה ומפקד המרכז לאימונים באש במל"י. בשנת 2003 מונה למפקד חטיבה במילואים 278 (עוצבת קרני ראם) שבאוגדה 380 (היום אוגדה 252). לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה למפקד חטיבה 401 ובמקביל כמפקד חטיבת מכבים. לאחר מכן שימש כראש מחלקת המבצעים בחטיבת המבצעים במטכ"ל. בתפקידו הבא מונה לראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה בדרגת תא"ל אולם כעבור מספר חודשים מונה למזכיר צבאי לשר הביטחון. ביולי 2013 מונה למפקד עוצבת געש, והוביל אותה בין היתר במבצע צוק איתן. באוקטובר 2015 מונה לראש מטה זרוע היבשה. במרץ 2016, אחרי ביטול מינויו של אופק בוכריס, הוחלט על מינויו של תורג'מן לראש חטיבת המבצעים באמ"ץ, וב-19 ביוני נכנס לתפקידו.
ב-16 באפריל 2018 הועלה לדרגת אלוף וב-2 במאי מונה לראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה. סיים את שירותו הצבאי בנובמבר 2021.
הערות שוליים

↑  חנן גרינברג, מהפכת האימונים בצה"ל: לומדים לישון בטנקים, באתר ynet, 20 בדצמבר 2006.
↑  'מדוע הטיל צה"ל שטח צבאי סגור?' - חדשות מדיניות ופוליטיקה, באתר ערוץ 7
↑  עמוס הראל, הרמטכ"ל קידם את הקצין שבגזרתו נחטף גלעד שליט לתפקיד מח"ט גולני, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2007.
↑  ניר דבורי, ‏המינויים במטכ"ל: הצבא עובר רענון, באתר ‏מאקו‏, 29 באוקטובר 2012.
↑  יואב זיתון, "ארגוני טרור חסרי מעצורים יפעלו בגולן הסורי", באתר ynet, 31 ביולי 2013
↑  "מח"ט גולני הודיע לי שנפצע - ונעלם מהקשר", באתר וואלה, 27 בספטמבר 2014.
↑  יוחאי עופר, הרמטכ"ל הורה על שורת מינויים בכירים בצבא, באתר nrg‏, 22 בספטמבר 2014.
↑  "במקום בוכריס: רח"ט המבצעים הבא - תא"ל איציק תורג'מן", באתר וואלה, 14 במרץ 2016.
↑  
שגיאות פרמטריות בתבנית:אתר צה"ל 
סוג לא תואם [ 3 ]  טקס החלפת ראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, באתר צה"ל, 2 במאי 2018
↑   אלוף מישל ינקו נכנס לתפקידו כראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, באתר צה"ל, 24 בנובמבר 2021
יצחק תורג'מן (מימין) עם עופר מרין במהלך תרגיל IPRED השישי, ינואר 2020
סרבן מצפוני

"מסרבים להיות פושעי מלחמה" הפגנה מחאה של מכתב השמיניסטים (2005) מול ביתו של הרמטכ"ל, דני חלוץ
סרבן מצפוני הוא יחיד הטוען לזכות לסרב לשירות צבאי על בסיס חופש המחשבה, טעמי מצפון ו/או דת. חלק מן הסרבנים המצפוניים מבססים את זכותם על פרשנות סעיף 18 באמנה בינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, טענה שהתקבלה בחלק ממדינות העולם, אף שהאמנה אינה מכירה במפורש בזכות זו. בחלק ממדינות העולם ניתנת לסרבני מצפוני האפשרות לשירות אזרחי, כתחליף לשירות צבאי. חלק מהסרבנים המצפוניים רואים בעצמם פציפיסטים, או בעלי עמדה של אי-התערבות, אי-התנגדות, ואנטי-מיליטריזם.
הגדרת סירוב מטעמי מצפון הורחבה באופן רשמי ב-8 במרץ 1995 בהחלטה 1995/83 של נציבות האומות המאוחדות לזכויות אדם אשר קבעה כי "אין למנוע מבני אדם החייבים בשרות צבאי את הזכות לסרוב מטעמי מצפון לשירות צבאי". קביעה זו אושרה פעם נוספת בשנת 1998 כאשר מסמך נציב האו"ם לזכויות אדם פרסם את המסמך: "סרבנות מצפונית לשירות צבאי, החלטה 1998/77 של נציבות האומות המאוחדות על זכויות אדם" ובו הכיר באופן רשמי ב"בני אדם הנמצאים בשרות צבאי ועשויים לגבש סרבנות מטעמים מצפוניים.".
האומות המאוחדות

הזכות להביא לידי ביטוי את  מצפונו של אדם מצאה ביטוי בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם אשר אומצה על ידי העצרת הכללית של האו"ם ביום 10 בדצמבר 1948. סעיף 18 להכרזה קובע: "כל אדם זכאי לחירות המחשבה, המצפון והדת חירות זו כוללת את הזכות להמיר את דתו או את אמונתו ולתת ביטוי לדתו או לאמונתו - לבדו או בציבור, ברשות היחיד או ברשות הרבים, דרך הוראה, נוהג, פולחן ושמירת מצוות."
בשנת 1974, בעת שנשא הרצאה לכבוד קבלת פרס נובל לשלום, אמר עוזר המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, שון מקברייד: "לזכויות המקודשות בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ניתן להוסיף זכות אחת רלוונטית. זוהי 'הזכות לסרב להרוג.'".
בשנת 1976 נכנסה לתוקף אמנה בינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות. אמנה זו מבוססת על ההכרזה לכל באי עולם ונוסחה לראשונה בשנת 1966. מדינות אשר חתמו על האמנה מחויבות להוראותיה. סעיף 18 לאמנה פותח במילים: "לכל אדם הזכות לחופש המחשבה, המצפון והדת...". אולם האמנה בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות לא דנה במפורש בסרבנים מצפוניים על רקע התנגדותן של חלק מן המדינות החברות להכרה בזכות זו בטענה כי שרות צבאי הוא בגדר חובה מוסרית וכי סרוב לשירות עלול לסכן את שלום הציבור בעיתות מלחמה.
ב-30 ביולי 1993 פורסמה באומות המאוחדות הבהרה מפורשת של האמנה בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, בידי ועדת האו"ם לזכויות אדם, ולפיה: "האמנה אינה מתייחסת ישירות לסרבנות מצפונית, אולם הוועדה מאמינה כי ניתן להסיק קיומה של זכות כזו מסעיף 18, בכך שהחובה לעשות שימוש בכוח קטלני עלולה ליצור קונפליקט חמור עם חופש המצפון והזכות לבטא את דתו ואמונתו של הפרט.". בשנת 2006 החליטה הוועדה ברוב דעות כי קיימת זכות לסרבנות מצפונית מכוח סעיף 18 לאמנה.
בשנת 1998 שבה נציבות האומות המאוחדות לזכויות אדם על הצהרות מוקדמות יותר שפורסמו מטעם האו"ם והדגישה כי על המדינות החברות "...להימנע מלהטיל על סרבנים מצפוניים עונשי מאסר וענישה חוזרת ונשנית על שהם מסרבים לבצע שרות צבאי, ומזכירה כי אין למצוא אדם אשם או נושא בעונש על עבירה שעליה כבר הורשע, או זוכה, בדין חלוט בהתאם לחוק וההליך הפלילי בכל מדינה.". באותו מסמך מעודדת הנציבות את המדינות החברות להעניק מקלט לפליטים שנמלטו מארצם על רקע סירובם לשירות צבאי מטעמי מצפון.
מניעי דת נוצריים

הנימוקים להתנגדות לשירות צבאי הם רבים ומגוונים. רבים מן הסרבנים המצפוניים תולים את התנגדותם על בסיס דת. הנוצרים הדבקים באוניברסליזם יוניטריאני מתנגדים למלחמה על יסוד העיקרון השישי ולפיו: ”המטרה של קהילה בינלאומית עם חירות, שלום וצדק לכל”. כנסיות נוצריות פציפיסטיות בהן: אגודת הידידים (הקווייקרים), מנוניטים, והאמיש, מתנגדים למלחמה על יסוד האמונה כי האמונה הנוצרית אינה מתיישבת עם פעולה לוחמנית כיוון שישו עודד את מאמיניו לאהוב את אויביהם ולהתנגד למעשי אלימות. מאז מלחמת האזרחים האמריקאית נודעו חברי הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי בהתנגדותם להשתתפות בכוחות הלוחמים ובחרו לעבוד בבתי חולים ובתפקידי חובשים ולא בתפקידים קרביים, זאת בעידוד הכנסייה. חברי עדי יהוה ואחוות ישו, אף שאינם פציפיסטים במובן המלא של המונח, נמנעים מללמוד את אמנות הלחימה.
ראו גם

סרבנות בישראל
אי-גיוס בישראל
ועדת מצפון
דזמונד דוס
פגיעה במאמץ המלחמתי
הערות שוליים

↑  Conscientious objection, United States Human Rights.
↑  גוף זה הוחלף בשנת 2006 על ידי מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם
↑  Conscientious objection to military service. refworld, UNHCR
↑  Conscientious objection to military service: Commission on Human Rights resolution 1998/77. United Nations Commissioner for Human Rights.
↑  Conscientious objection to military servic. E/CN.4/RES/1998/77, refworld, UNHCR.
↑  Seán MacBrid, The Imperatives of Survival. nobelprize.org, December 12, 1974.
↑  International Covenant on Civil and Political Rights
↑  A Conscientious Objector's Guide to the UN Human Rights System. War Resisters' International, May 1, 2000
↑  Conscientious objection: Human Rights Committee general comment 22. Office of the United Nations High Commissioner for Human Rights
↑  Conscientious objection on the basis of genuinely-held religious beliefs to enlistment in compulsory military service, Human Rights Committee, January 27, 2007.
↑  Conscientious objection to military service: Commission on Human Rights resolution 1998/77, para. 5
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555412905171  BNE: XX525813  GND: 4033122-2  LCCN: sh85031233  NARA: 10639142
דין משמעתי

דין משמעתי (בראשי תיבות: דמ"ש) הוא הליך פורמלי שבו נדונה אשמתו של אדם השייך לארגון מסוים שאינו מדינה. דין משמעתי דן בהפרת התקנות, הכללים או החוקים הנהוגים באותו הארגון.
בניגוד לבית משפט אזרחי רגיל, תוצאת ההליך השיפוטי היא בדרך כלל: זיכוי או ענישה. הדין המשמעתי אינו עוסק, בדרך כלל, בדיונים בעלי אופי של בוררות בין שני צדדים או בין אדם לרשות שלטונית.
הליך הדין המשמעתי מתקיים בניהולו של מי שהוסמך לכך על ידי הארגון, ובדרך כלל יש לו גם סמכות ענישה או לחלופין סמכות להמליץ על ענישה.
עונשים מקובלים בדין משמעתי הם הערה, התראה, נזיפה, קנס, הורדה בדרגה, השעיה ופיטורים.
דין משמעתי בישראל

לעובדי המדינה קיימים שני בתי דין למשמעת בנציבות שירות המדינה, בחיפה ובירושלים, הפועלים מכוח חוק שירות המדינה (משמעת), תשכ"ג-1963.
ברשויות המקומיות פועל בית דין למשמעת של עובדי הרשויות המקומיות, מכוח חוק הרשויות המקומיות (משמעת), תשל"ח-1978.
דין משמעתי בצה"ל מתקיים בהתאם לחוק השיפוט הצבאי.
חוק הדיינים מורה על הקמת בית דין משמעתי לדיינים בבתי הדין הרבניים.
בית הדין למשמעת של משטרת ישראל פועל מכוח חוק המשטרה, התשס"ו-2006 ותקנות המשטרה (סדרי דין בדיון משמעתי), התשע"ב-2012.
לשכת עורכי הדין בישראל מפעילה בתי דין משמעתיים מחוזיים אשר דנים בעבירות משמעת שבוצעו על ידי חברי הלשכה או מתמחים. בית הדין כפוף לכללי האתיקה של הלשכה ולחוקי מדינת ישראל. בית דין משמעתי רשאי להטיל על נאשם שהורשע בעבירת משמעת את העונשים הבאים: אזהרה, נזיפה, קנס (עד סך של 25,000 ש"ח כנגד כל עבירה), השעיה מן הלשכה והוצאה מן הלשכה (כלומר, שלילת רישיון לעסוק בעריכת דין). על פסיקה של בית דין משמעתי מחוזי קיימת רשות ערעור לבית הדין המשמעתי הארצי, שעל פסיקתו ניתן לערעור בזכות לבית המשפט המחוזי בירושלים.
חוק הספנות (ימאים), תשל"ג-1973 מסדיר את הקמתם של בתי דין משמעתיים לימאים.
במקומות עבודה שונים מופעל דין משמעתי מכוח הסכמים קיבוציים החלים על מקומות עבודה אלה.
במוסדות להשכלה גבוהה מוגדר תקנון משמעת המחייב את הלומדים במוסדות אלה.
התאחדות הכדורגל הישראלית מפעילה בית דין משמעתי.
הערות שוליים

↑  בית הדין למשמעת של עובדי המדינה, באתר נציבות שירות המדינה
↑  בית הדין למשמעת, באתר של משטרת ישראל
ערך זה הוא קצרמרבנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דבורה קיציס

| --- | --- |

דבורה קיציס, כאן מורשת, 2020
 לידה:  29 בינואר 1973 (בת 51)
דבורה קיציס-גוטמן (נולדה בכ"ו בשבט תשל"ג, 29 בינואר 1973) היא שדרנית ואשת-רדיו ישראלית. עורכת תחום המוזיקה-היהודית בכאן מורשת ומשדרת בתחנה את התוכניות "מורשת חי" ו"שיר השירים".
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
נולדה בירושלים, נכדת הרב אליהו כי טוב.
ביוגרפיה > ברדיו

את דרכה ברדיו הישראלי התחילה קיציס בשנת 1998, כשערכה את המצעד החסידי במחלקה לשידורי מורשת ברשת א' בתוכנית הרדיו "כי טוב הזמר" אותה הגיש דן כנר. בשנת 2000, עם הקמת תחנת רשת מורשת במסגרת רשות השידור, החלה לשדר באופן קבוע את רצועת המוזיקה של התחנה שנקראה "שירים ביחד", וכן את התכנית "שירים לקראת שבת" בימי שישי בבוקר.
ברשת גימל הגישה את רצועת המוזיקה היהודית במוצאי שבת (בתוכנית "מלווה מלכה" שנקראה אחר כך בשם "מילים מהמקורות").
במאי 2017 עברה ל"תאגיד השידור הציבורי" ל"כאן מורשת" – בה היא מגישה את הרצועה היומית "שיר השירים" ומשמשת בתפקיד עורכת המוזיקה של התחנה.
חיים אישיים

קיציס נשואה לעידו גוטמן והם מתגוררים במושב עמינדב.
הערות שוליים

↑  המתנה שבהמתנה - העיתון בשבע, באתר ערוץ 7 חדשות, פוליטיקה, תרבות, יהדות ועוד
↑  פרסום הנס | דבורה קיציס: "מרווקה 'זקנה'- הפכתי לכלה צעירה", באתר "סרוגים", 24 בדצמבר 2019
משפט פושעי המלחמה בחברובסק

משפט פושעי המלחמה בחברובסק היו דיונים משפטיים שהתקיימו בין התאריכים 25–31 בדצמבר 1949, בעיר התעשייתית חברובסק (Хаба́ровск) בברית המועצות, העיר הגדולה ביותר במזרח הרחוק הרוסי (Дáльний Востóк) הסמוכה ליפן. שם נשפטו שנים עשר מחברי צבא קוואנטונג היפני כפושעי מלחמה בגין ייצור ושימוש בנשק ביולוגי במהלך מלחמת העולם השנייה.