stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלבוש המסורתי של הבדואיות
מאפייני לבוש עיקריים

לבושן המסורתי של הנשים הבדואיות בנגב כולל את שמלת הת'וב השחורה המורכבת משלושה חלקים: חצאית, לבבית ושרוולים. החצאית, גולשת מקו המותן ועד הקרסול עשויה מארבע עד שש יריעות בד מלבניות המקושטות בנפרד ומחוברות זו לזו. חלקה העליון של השמלה עשוי משני ריבועי בד, לגב ולחזית. חלקו התחתון של הבד מתחבר ישירות לחצאית. החלק האחורי הוא יריעת בד אחת שלמה. בחזית- פתח צוואר ומחשוף צר. בקו הכתף, או בסמוך לו לאורך הזרוע, מתחבר השרוול, שגזרתו צרה ומגיע עד לכף היד.
לבושן זה מאופיין בקישוטים רבים באזור הגב והחזה, ללא קישוטים באזור התחתון של השרוולים.
כאשר הנשים יוצאות לרשות הרבים, עליהן לעטות את הקונעה- יריעת בד רבועה ושחורה, המכסה את פלג גופה העליון עד הירכיים. השוליים העליונים עוטפים את ראשה ונופלים לצידי הגוף.
הצבע העיקרי של לבושן הוא השחור, והוא משמעותי ביותר. עד כדי כך שאם בעבר לא היו בדים שחורים בנמצא, הנשים היו קונות בדים לבנים וצובעות אותם לשחור בעזרת שרף.
המלתחה של האישה הבדואית נתונה לשינויים גם אם איטיים בהשוואה לאופנה המערבית. הע'בא היא דוגמה לפריט לבוש שעבר זמנו. הע'בא עשויה בד שחור עבה ונתפרת כמעיל-שכמיה, ששוליו העליונים עוטפים את הראש. חזיתו אינה נרכסת והשוליים מונחים זה על זה. שפע הבד הגולש מבטיח כיסוי הולם, ומצניע את גוף האישה. פריט זה היה מיוחד לאישה הנשואה: כשאבי משפחת החתן היה בא לקחת את הכלה, הוא היה מכסה אותה בע'בא, כאות למתן חסות. פריט לבוש נוסף שנעלם הוא השבכה- משולש מטבעות בחזית המצח, והוא בשימוש הרווקה.
פריט לבוש חדש יחסית הוא השאש- מטפחת ראש רבועה גדולה, העשויה בד כותנה לבן ודק. האישה עוטה את השאש בנוכחות אורחים ובעת יציאתה לרשות הרבים. הבדואים מעידים כי גילו של פריט זה הוא כשלושה-ארבעה דורות בלבד. עדות אחרת טוענת שהחלו להשתמש בשאש החל משנות הארבעים. במציאות של הנגב, השאש מקובל בקרב נשים בדואיות ופלאחיות כאחד, אלא שהבדואיות מקפידות לשמור על צניעותן ובצאתן לתחום הציבור הן עוטות עליהן את הקונעה השחורה. אף על פי שהשאש מצוי בשימוש הרווקה והנשואה, הצעירות הרווקות עשויות להחליפו במטפחת ראש צבעונית או במנדיל- מטפחת צבעונית קטנה, ששוליה נקשרים על העורף.
משמעויות הלבוש

לא בכדי זוהי בחירת הצבעים. הלא אחד המאפיינים המרכזיים בהתייחסות התרבות האסלאמית בכלל והבדואית בפרט הוא הצניעות. כבודה של האישה במדבר הוא אחד מהערכים החשובים עליהם מקפידים הבדואים. הנשים הבדואיות לרוב משתדלות לשמור בקנאות על פרטיותן לעצמן.
על אף שאלמנטים זרים הושאלו במהלך התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי, מוטיבים מרכזיים בלבוש נותרו חזקים וניתן להבחין בבירור בין המוצאים השונים הודות לשמלה ולכיסוי הראש של הנשים. סוג הלבוש מסייע גם לקבוע את גילה של האישה ואת הסטטוס החברתי שלה.
נשים שאינן נשואות נהגו ללבוש שמלות שחורות המקושטות בכחול ואילו הנשואות לבשו שמלות שחורות המקושטות אדום בחלק העליון. הסיבה לכך היא העובדה שהבדואים, בהיותם שייכים לחברה פטריארכלית, מעדיפים להלביש את הבנות הצעירות בלבוש מושך פחות, ובוחרים בכחול שנחשב לצבע קר יותר.
כיום, הנשים הבדואיות יכולות לבחור את צבע הבד של שמלתן מתוך קשת צבעים נרחבת יותר: חום, ירוק, תכלת, ורוד וסגול, אך מקומו המרכזי של הצבע השחור עדיין נשמר.
הלבוש כאמצעי לביטוי

נשות המדבר השתמשו בביגוד שלהם כדרך לא מילולית להביע את עצמן, את רצונותיהן ואת ההשראות שלהן. זהותה של האישה התבטאה בעיקר בעזרת הצבעים והעיצובים: נשים שהיו מעוניינות בילדים היו רוקמות מוטיבים של ילדים על גבי הצד האחורי של הבגד שלהן. כמו כן היה שימוש במוטיבים מן הטבע שכלל עצים וכוכבים. הסיבה לכך היא הקוד המוסרי השמרני, כיוון שלא היה מקובל להביט על פניה של האישה או לבהות באזור הקדמי שלה. למרות זאת, להסתכל על צידה האחורי היה מקובל יותר.
בחלוף השנים, ובעקבות התמורות שעברו על האוכלוסייה הבדואית בישראל, נשים רבות שימרו את המסורת הקודמת שלהן באמצעות לבושן. לדוגמה, כאשר נשים גורשו מביתן למקום אחר- הביגוד היה אמצעי עבורן לשמר את עברן במקום החדש אליו עברו, כיוון שכאמור לכל שבט או אזור גאוגרפי היו מאפיינים ייחודיים לו.
הערות שוליים

1 2 3 4  סיגל טל, האישה הבדואית בנגב בעידן של תמורות
1 2  מגמות שלי שינוי וחידוש בלבוש הבדאית בנגב, באתר סנונית
1 2 3  Iman Saca, Embrodering identities
דנאה (גוסטב קלימט)

| --- | --- |

 מידע כללי
 אמן:  גוסטב קלימט 
 תאריך יצירה:  1907 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  83 ס״מ 
 גובה:  77 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  סימבוליזם 
 מיקום:  מוזיאון לאופולד
 
"דנאה" (גרמנית:Danaë, יוונית עתיקה: Δανάη) הוא ציור שמן שצייר גוסטב קלימט בשנת 1907. היצירה, המשתייכת לזרם הסימבוליזם, מידותיה 77 × 83 ס"מ והיא נמצאת באוסף משפחת דיכנד בווינה, אוסטריה.
התקופה והרקע

דנאה הייתה נושא פופולרי בקרב אמנים רבים בתחילת המאה ה-20. היא סימלה את האהבה האלוהית והטרנסצנדנטיות. רבים מהתיאורים המוקדמים של דנאה היו ארוטיים באופיים. יצירה זו שייכת ל"תקופת הזהב" של קלימט, בדומה ליצירותיו "רפואה" (1900-1907) ונחשי מים (1904-1907).
המיתוס

על פי המיתולוגיה יוונית, דנאה הייתה בתו של מלך המיתולוגיה היוונית ארגוס, שכלא אותה במגדל ברונזה. זאוס, אבי האלים, התגבר על המכשול בהופיעו בפניה בצורת גשם זהב. כתוצאה מכך, דנאה ילדה את בנה פרסאוס.
תיאור היצירה

בציור מתוארת דנאה העירומה, עטופה בצעיף ארגמן מלכותי המעוטר בכדורי זהב, המרמזים על מוצאה המלכותי. היא מוצגת בתנוחה עוברית. הצעיף הכהה יוצר ניגוד לגשם הזהב ולעורה הבהיר. הירך תופסת מקום דומיננטי בקומפוזיציה, כאשר גשם הזהב יורד בין רגליה. היצירה נראית כמתארת את רגע ההתעברות. דנאה מוצגת בו-זמנית כתמימה וחושנית. פניה השלוות מנוגדות לחושניות המובעת בירכיה ובחזה. אצבעותיה נראות כמשחקות בחזה, ופיה הפתוח מרמז על אקסטזה. סמוך לאזור החיק מופיע ריבוע שחור, שיש המפרשים אותו כסמל פאלי.
דנאה (טיציאן, סדרה), 1564
דנאה (רמברנדט), 1636
דנאה (ג'נטילסקי), 1612
הערות שוליים

↑  Danae Oil Painting by Gustav Klimt.
עדי אולמנסקי

| --- | --- |

 לידה:  20 ביולי 1988  (בת 36) ירושלים
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2011
 עיסוק:  מפיקה מוזיקלית, זמרת, כותבת, מלחינה
 סוגה:  R&B, היפ הופ, טראפ, פופ
 שיתופי פעולה בולטים:  טונה, מיכאל סוויסה, דור3, Curtis Williams, בורגור, חן אהרוני
 adiulmansky.com
 
עדי אולמנסקי (נולדה ב-20 ביולי 1988) היא זמרת ומפיקה ישראלית.
ביוגרפיה

אולמנסקי גדלה בשכונת גילה בירושלים, ומאוחר יותר עברה עם משפחתה למבשרת ציון.
בשנת 2007 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד" והחלה להתפרסם כתוצאה מעשייתה המוזיקלית. בשנת 2009 התחילה לייצר מוזיקה בצורה עצמאית.
בשנת 2012, עברה להתגורר בתל אביב.
בשנת 2015 נבחרה לחמם את הזמרת קליס בהופעתה בישראל. כמו כן, שיתפה פעולה על הבמה עם קייט טמפסט, עם הלהקה מטרונומי, עם בידלבאצ', ועם רושין מרפי.
אולמנסקי משמשת כמרצה להפקה מוזיקלית בתוכנת אבלטון ובנושא תעשיית המוזיקה.
במהלך השנים, אולמנסקי הופיעה בלא מעט פסטיבלים ברחבי העולם, ובהם גלסטונברי בבריטניה, אלקטרוניק ביטס בגרמניה, התנגשות תרבויות בלוס אנג'לס, שבוע המוזיקה בקנדה בטורונטו, ומרתון המוזיקה CMJ בניו יורק.
דיסקוגרפיה

| --- | --- |
 אלבומים 2011: Siblings (ביחד עם לורנה בי)  2012: Lorena B (ביחד עם לורנה בי)  2013: Shit Just Got Real  2018: Bad Intentions  2020: 2 בלילה  2023: מכוונת לראש:  מיני-אלבומים 2013: Hurricane Girl  2016: 'Dreamin  2019: Long Lost אלבומי הופעה 2022: שתיים בלילה בהופעה (Live)
אולמנסקי מופיעה במצעד הגאווה בתל אביב, 2013
עשרת היוחסין

עשרת היוחסין הוא כינוי שניתן לעשר המחלקות תחתן סווגו המשפחות שחזרו לארץ ישראל בשיבת ציון, מושג זה מופיע בעיקר בקשרי הנישואין, אך גם בהיררכיה הפנים מדינית-חברתית.
"עשרה יוחסין עלו מבבל – כהני, לוי, ישראלי, חללי, גירי, חרורי, ממזרי, נתיני, שתוקי, אסופי" (משנה, מסכת קידושין, פרק ד', משנה א'), כך מתחיל הפרק הרביעי במסכת קידושין שחלקו הראשון עוסק בסוגיה זו, ובקשרי החיתון המותרים בין הקבוצות השונות.
קבוצה ראשונה

הקבוצה הראשונה מכילה את תתי קבוצות הבאות:
קבוצה ראשונה > כהן לוי ישראל

כהן: צאצאיו של אהרן, הכהנים, הראשונים במעלה, להם (לגברים) מותר להתחתן רק עם כהן, לוי וישראל.
לוי: צאצאיו של לוי, למעט הכהנים, להם, שלא כמו הכהנים, מותר להתחתן עם כל הקבוצה הראשונה.
ישראלי: בן שאר השבטים רשאי, כמו הלוויים, להתחתן עם כל חברי הקבוצה הראשונה.
קבוצה ראשונה > חללי גרי חרורי

חללי: צאצאים שנולדו מקשרי נישואין האסורים לכהנים (ראו: איסורי נישואים לכהן). בתור עונש על קשרי נישואין אלו, נשללות מהצאצאים הפריבילגיות של הכהנים. הגברים רשאים להתחתן עם כל חברי הקבוצה הראשונה, והנשים אינן רשאיות להתחתן עם כהנים.
גרי: הגרים, עכו"ם שהתגייר, לגברים מותר להתחתן עם כל היוחסין, והנשים אסורות בחיתון עם כהנים.
חרורי: עבד כנעני משוחרר או בן עבד שאינו כפוף לבעלי אביו, כגון שאימו גיורת וכדומה. כינויו נגזר מהמילה "בן-חורין". דיניו בכל המצוות הם כמו גר, וכך גם כאן, הוא רשאי להתחתן עם כל היוחסין מלבד כהן.
קבוצה שנייה (הפסולים מלבוא בקהל)

קבוצה זו מכילה את כל האנשים אשר אסור להם "לבוא  בקהל ה'":
נתיני: חז"ל החשיבו כצאצאי העם הגבעוני. נקרא נתין על שום שהגבעונים נחשבו נתינים בממלכת יהודה. מתחתן עם הגרי, החרורי וחברי הקבוצה השנייה.
ממזרי: ממזר, אדם שנולד מאיסורי אישות חמורים וצאצאיו אחריו לעולם. מתחתן עם גרי, חרורי וחברי הקבוצה השנייה.
שתוקי: בן להורה אחד, כאשר השני אינו ידוע (שמת אביו בתקופת ההריון או שמת אחד מהוריו מעט אחרי הלידה, או כתוצאה מאונס או תרומת זרע) ולכן קיים ספק להיותו ממזר או, במקרה שאמו נפטרה, יש חשש להיותו גוי. נקרא כך משום שכששואל את אמו מיהו אביו, משתיקה היא אותו, שמא ישמע אחד השכנים שאביו היה אדם פסול (למשל ממזר). מתחתן עם גר וחרורי בלבד – אסור לכשרים, נתינים, ממזרים, אסופים ושתוקים. מאחר שהשתוקי עלול להיות ממזר או כשר, ולא ידוע מה מהם, הוא מנוע להתחתן עם ממזר (מחשש והוא אינו ממזר), ומנוע משתוקי אחר (מחשש שאחד ממזר והשני איננו). אחרי האסופי, השתוקי הוא האחרון בעשרת היוחסים שעלו מן בבל ועליהם הוקם העם היהודי החדש.
אסופי: יתום מינקות, או שנמכר על ידי סוחר עבדים, ואיננו יודעים דבר על ייחוסו. נקרא כך, על שום שאוספים אותו מהשוק. רשאי להתחתן עם גרי וחרורי.
לקריאה נוספת

אנציקלופדיה התלמודית כרך כ"ב תשנ"ה מעמ' קפ"ו
משנה, מסכת קידושין, פרק רביעי
הכיבוש הישראלי

ערך זה עוסק בכיבושי מדינת ישראל במלחמת ששת הימים. אם התכוונתם לכיבוש ארץ כנען במקרא, ראו .
שינויים טריטוריאליים בעקבות מלחמת ששת הימים
הכיבוש הישראלי מתייחס לשטחים מעבר לגבולות מדינת ישראל שנכבשו על ידי צה"ל. בחלק מהמקרים ישראל נסוגה מהשטח באחיזתה מסיבות שונות. בחלק מהשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, שהתחוללה ביוני 1967, נמשכת שליטת ישראל עד היום, תוך התנגדות ניכרת בקרב הקהילה הבין-לאומית.
בין מלחמת ששת הימים להסכם השלום בין ישראל למצרים התייחס המונח "השטחים הכבושים" לאזורים הבאים: רמת הגולן שנכבשה מסוריה, חצי האי סיני ורצועת עזה שנכבשו מידי מצרים, ושטחי יהודה ושומרון, כולל מזרח ירושלים, שנכבשו מידי ירדן. יהודה ושומרון ורצועת עזה נועדו בתוכנית החלוקה של האו"ם להיכלל בשטח המדינה הערבית בארץ ישראל, אך לאחר שהערבים התנגדו להסכם, השטחים עברו לשליטת מצרים וממלכת ירדן במהלך מלחמת העצמאות. ישראל נסוגה מחצי האי סיני במספר שלבים, שהסתיימו בשנת 1982, פרט לעיירה טאבה, שהועברה לידי מצרים בשנת 1989.
בישיבת הממשלה ב־10 ביוני 1967, אמר ראש הממשלה לוי אשכול: "צריך להחליט מה עושים עם האזרחים הערבים שבשטחים הכבושים". החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה לאחר מלחמת ששת הימים, קראה ל”נסיגת כוחותיה המזוינים של ישראל משטחים שנכבשו בעימות האחרון”.
בחוות הדעת של בית הדין הבין-לאומי לצדק בנושא מדיניות ישראל בשטחים הפלסטיניים הכבושים מיולי 2024 נקבע כי נוכחותה המתמשכת של ישראל בשטחים הפלסטיניים אינה חוקית, ועל ישראל לסיים את נוכחותה בשטחים אלה בהקדם האפשרי.
שמות חלופיים

בנוסף לשם "השטחים הכבושים", ששימושו בישראל מזוהה עם עמדה פוליטית המתנגדת לאחיזה בשטחים הכבושים, משמשים בישראל השמות הבאים:
השטחים המוחזקים: פקודת שטח השיפוט והסמכויות עוסקת בשטחי ארץ ישראל שאינם בשטח מדינת ישראל אך שר הביטחון הגדיר כ"מוחזקים בידי צה"ל". לאחר מלחמת ששת הימים "השטחים המוחזקים", ביידוע, הפך לכינוי רשמי לשטחים אלו וכן לחצי האי סיני ולרמת הגולן שאינם בשטח ארץ ישראל המנדטורית.
באחדים מחוקי מדינת ישראל (למשל סעיף 3א לפקודת מס הכנסה וסעיף 378 לחוק הביטוח הלאומי) קרויים שטחי יש"ע "אזור", כשמיקומו הגאוגרפי מוגדר בסעיף הפרשנות של החוק.
השטחים המשוחררים: שם המשמש את הרואים בשטחים אלה נחלת אבות, ודורשים את המשך שליטתה של ישראל בהם.
השטחים המנוהלים: מונח שנטבע בידי מאיר שמגר בתפקידו כפרקליט צבאי ראשי והיה בשימוש לאורך זמן במערכת הצבאית.
השטחים: קיצור הרווח בעיתונות ובשפת היום־יום.
מרכיב מרכזי של שטחים אלה, יהודה ושומרון כונה, בשנים שבהן היה בשליטת ירדן, "הגדה המערבית". שם זה עודנו המקובל, בתעתיק לערבית ולשפות נוספות, בפי הפלסטינים ובארצות אחרות, ואף נעשה בו שימוש בנוסח האנגלי והמחייב של ההסכמים עליהם חתמה ישראל. עם זאת, בישראל רבים מתנגדים לשימוש בשם זה, היוצר זיקה בין יהודה והשומרון לממלכת ירדן שבגדה המזרחית של נהר הירדן.
שימוש בשמות חבלי הארץ, ובפרט יהודה, שומרון, בנימין, ירושלים, סיני, גולן וכן קיצורים המתייחסים לחבלי ארץ כ: יו"ש (יהודה ושומרון), איו"ש (אזור יהודה ושומרון) או יש"ע (יהודה, שומרון, ועזה), קיצור שחדל להיות רלוונטי לאחר הפינוי החד צדדי של רצועת עזה על ידי ישראל בשנת 2005.
אל מול המשתמשים במונח "הכיבוש" כדי להניע נסיגה מהשטחים, ומייחסים לכיבוש רבות מבעיותיה של מדינת ישראל, יש המשתמשים בצורה המשובשת "אקיבוש", שבאה להגחיך את השימוש ב"הכיבוש" כגורם כביכול לבעיות רבות ומגוונות. צורה זו שגורה בפי הציבור המתנגד למרכזיות הכיבוש בשיח של השמאל הישראלי. למשל, אורי הייטנר כתב ב־2011: "אקיבוש, אני כותב, ולא "הכיבוש", כיוון שמדובר בדפוס לשוני העומד בפני עצמו, שיש לו כבר חיים משלו. מין דמון, שניתן להסביר באמצעותו את כל חוליי החברה הישראלית, ולתרץ כל השתמטות מעשיה."
המדיניות הישראלית ביחס לשטחים בשנים הראשונות לאחר 1967

מעמד השטחים וההתייחסות הממשלתית אליהם הייתה במחלוקת פנים־ישראלית מסמוך לאחר הכיבוש. בסדרה של ישיבות ממשלה לאחר המלחמה עלו מספר אפשרויות.
בשנים הראשונות שלאחר מלחמת ששת הימים הנהיג שר הביטחון, משה דיין, מדיניות שכונתה בישראל, ספק בציניות ספק בגאווה, "הכיבוש הנאור". מדיניות זו דגלה בשמירה על המשך חיים אזרחיים תקינים בשטחים שנכבשו, תוך מתן אפשרות לתושביהם להשתלב בכלכלת ישראל. עשרות אלפי עובדים פלסטינים החלו לעבוד בישראל.
אנוואר נוסייבה, פלסטיני שלפני מלחמת ששת הימים היה שר בממשלת ירדן, אמר בשנת 1972: "אין זה ניסיון נעים לחיות בתנאי כיבוש, ויהא זה אפילו הכיבוש הנאור ביותר".
גישת "הכיבוש הנאור" הסתיימה עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, והוחלפה בהוראה המטפורית של שר הביטחון, יצחק רבין, "לשבור להם את הידיים והרגליים".
שטחים המוחזקים על ידי ישראל

במלחמת ששת הימים נכבשו יהודה ושומרון, והם עד היום במעמד שטחים מוחזקים.
שטחים המוחזקים על ידי ישראל > סוריה

במבצע חץ הבשן, שהחל ב-8 בדצמבר 2024, כבשה ישראל שטחים נרחבים מסוריה והקימה בהם מוצבים צבאיים. על פי דיווח של סוכנות הידיעות ספוטניק צה"ל השתלט על 95% ממחוז קוניטרה, וברשת אל-מיאדין דווח שישראל כבשה כ-440 קמ”ר משטח סוריה.
בסוף פברואר 2025 ערך צה"ל מפקד אוכלוסין בשטחים שכבש, והציע לתושבים עבודה בישראל. שר הביטחון, ישראל כ"ץ, כינה את השטח הכבוש "מרחב הביטחון בדרום סוריה" והצהיר שצה"ל לא יאפשר לכוחות עוינים להתבסס בשטח זה.
שטחים שהוחזקו בעבר על ידי ישראל

במלחמת ששת הימים נכבשו שטחי חצי האי סיני ורצועת עזה, שהשליטה הישראלית בהם תמה בשנים 1982 ו־2005 בהתאמה. באותה מלחמה כבשה ישראל גם את רמת הגולן והחזיקה בה במעמד שטח כבוש עד לסיפוחה דה־פקטו בשנת 1981. כמו כן, בעקבות מלחמת לבנון הראשונה של 1982, שלטה ישראל ברצועת הביטחון בדרום לבנון עד נסיגתה מהאזור בשנת 2000.
שטחים שהוחזקו בעבר על ידי ישראל > רצועת עזה

ממלחמת העצמאות ועד למלחמת ששת הימים הייתה רצועת עזה נתונה לשלטון מצרי (למעט תקופה קצרה של שלטון ישראלי בעקבות מלחמת סיני). במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את הרצועה, והקימה בה התנחלויות, בעיקר בגוש קטיף, ששכן בין ח'אן יונס ורפיח לבין הים וכלל 21 יישובים. בין היישובים חודש גם כפר דרום שהיה ברצועה עוד לפני מלחמת העצמאות וישראל יצאה ממנו בהסכמי שביתת הנשק בתום המלחמה וכן כפר בדואי של משתפי פעולה שנקרא "דהנייה".
בהסכמי אוסלו הועברה השליטה ביישובים הפלסטינים שברצועת עזה לידי הרשות הפלסטינית, אם כי הריבונות נותרה בידי צה"ל. גם לאחר ההסכמים נותרה בידי ישראל השליטה על היישובים הישראליים ברצועה, הדרכים המובילות אליהם משטח ישראל, ציר פילדלפי (רצועה צרה לאורך הגבול בין רצועת עזה לבין מצרים) ומעבר הגבול עם מצרים ברפיח.
שליטת ישראל ברצועת עזה לוותה בעימות מתמיד בין צה"ל והמתנחלים לבין האוכלוסייה המקומית, שכלל מעשי טרור רבים של האוכלוסייה המקומית נגד צה"ל והמתנחלים, ופעילות נרחבת של צה"ל והשב"כ לבלימת מעשי טרור אלה. בין השאר הוקמה למטרה זו יחידת רימון. תקופות בולטות של התקוממות זו היו האינתיפאדה הראשונה והאינתיפאדה השנייה.
בספטמבר 2005, במסגרת תוכנית ההתנתקות של ממשלת ישראל, נסוגו כוחות צה"ל מכל שטחי הרצועה (מלבד חדירות זמניות לשטח ופיקוח ושליטה אווירית מתמדת), פונו ממנה כל אזרחי ישראל, נהרסו ההתנחלויות ובסיסי צה"ל, בוטל הממשל הצבאי שהוחל בה, ונסגר הגבול בינה לבין מדינת ישראל.
מ־12 בספטמבר 2005 ועד יוני 2007 נמצאו השטח ותושביו בשליטה בלעדית של הרשות הפלסטינית, מלבד פעולות צבאיות של ישראל למניעת טרור, אך בלא התערבות של מדינות זרות, אף על פי שהרשות הפלסטינית אינה מוכרת כמדינה עצמאית.
מיוני 2007, בעקבות השתלטות של ארגון החמאס על רצועת עזה במהלך עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה, והתנערותו מההסכמים שעליהם חתמה הרשות הפלסטינית עם ישראל ועם מצרים, הטילה ישראל סגר על רצועת עזה. לפני הטלת הסגר שימרה ישראל שליטה על המרחב הימי והאווירי של הרצועה, ואולם מדיניות הסגר הקשיחה את תנאי המעבר של אנשים ובעיקר של סחורות לתוכה וממנה. לאורך תקופת הסגר, וכן לפניה, אפשרה ישראל אספקת חשמל לעזה והכנסת מזון ותרופות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, מאוקטובר 2023 ואילך, כבשה ישראל אזורים נרחבים ברצועת עזה.
שטחים שהוחזקו בעבר על ידי ישראל > דרום לבנון

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
ב־6 ביוני 1982 פלשה ישראל ללבנון לשם פגיעה באש"ף שהתבסס שם. תחילה נקראה הפעולה "מבצע שלום הגליל", והמשכה נקרא "מלחמת לבנון הראשונה", שהסתיימה כעבור 3 שנים, ביוני 1985, בנסיגת ישראל תוך הותרת רצועת ביטחון לאורך הגבול בשליטה דה־יורה של צבא דרום לבנון (צד"ל) ובסיוע של צה"ל בתיאום יחידת הקישור ללבנון. מידת העצמאות בקבלת ההחלטות של צד"ל, לאחר הנסיגה, שנויה במחלוקת והעמדות לגביה נעות בין ארגון אותנטי של התושבים ומייצגיהם לממשלת בובות. כוחות צד"ל, הנוצריים ברובם, מנו מספר אלפי לוחמים ובאופן שוטף כל עוד שלא התרחשה לחימה נרחבת מילאו את רוב משימות ביטחון הפנים וביטחון שוטף של הרצועה. בשנים הראשונות לקיומה, רצועת הביטחון הייתה שקטה יחסית מבחינה ביטחונית, אך עם סיום מלחמת האזרחים בלבנון וניצחון חזבאללה על אמל הפנה חזבאללה, בסיוע משאבים איראניים והנחיה של משמרות המהפכה במעין מלחמת פרוקסי, את כוחותיו למלחמה בצה"ל וצד"ל ברצועת הביטחון. לחימה זו הגבירה את מעורבות צה"ל שתגבר את צד"ל, והפילה חללים רבים. הלחימה עירבה גם לוחמה זעירה שוטפת בדמות תקריות אש קטנות וגם התפתחה לשתי אפיזודות של לחימה בקנה מידה נרחב יותר: מבצע דין וחשבון ב־1993 ומבצע ענבי זעם ב־1996. לאור התגברות האבדות הישראליות, קמו מספר תנועות מחאה ישראליות ובכללן הארגון "ארבע אמהות" אשר קראו ליציאה מהרצועה. בהמשך ללחץ הציבורי, בתחילת שנת 2000 הודיעה ממשלת ישראל בראשות אהוד ברק על כוונתה לסגת מהשטח. במרץ 2000, לאחר שהניסיון להגיע לנסיגה בהסדר נכשל, הממשלה החליטה שהיא נסוגה עד יולי. החלטה זו יצרה תהליך של התפוררות בקרב כוחות צד"ל שחששו לשלומם וביטחונם ללא תמיכת ישראל, ומנגד ארגון חזבאללה תקף ביתר שאת לאורך כל החזית. בבוקר 23 במאי 2000, כחודש לפני הנסיגה המתוכננת ולנוכח התפוררות צד"ל, ניתנה הוראה לכלל חיילי צה"ל לסגת מהרצועה עוד באותו היום. נסיגה זו גרמה לקריסתו הסופית של צד"ל שאנשיו נתקפו בהלה לנוכח נטישת ישראל ואשר חלק גדול מהם נס עם משפחותיהם לתוך ישראל באותו היום.
בניגוד לאזורים אחרים שהיו נתונים תחת ממשל צבאי ישראלי, השליטה האזרחית בדרום לבנון הייתה נתונה בידי צד"ל. אזרחים ישראליים לא נכנסו באופן חופשי לדרום לבנון, ואזרחי דרום לבנון לא נעו בחופשיות לתוך ישראל. גדר גבול נותר בין שתי חטיבות השטח, אם כי הוא לא פוטרל באותה אדיקות כגבול בינלאומי. יישובים ומפעלים אזרחיים ישראליים לא הוקמו בתוך דרום לבנון. אמנם הייתה מעורבות ישראלית במימון והכוונה של צד"ל, וכוחות ביטחוניים כשב"כ ויחידה 504 פעלו בשטח, אך נותרה הפרדה ברורה בין האוכלוסייה והכלכלה הדרום לבנונית לבין ישראל.
הנסיגה מדרום לבנון לא הובילה לרגיעה מול חזבאללה, אף על פי שלכאורה דרישת חזבאללה הייתה נסיגה ישראלית לקו הגבול הבינלאומי, ותקריות אש המשיכו מולו. שש שנים לאחר הנסיגה, צה"ל פלש שוב ללבנון במלחמת לבנון השנייה, לאחר תקרית אש בו הותקף סיור ישראלי על הגבול.
שטחים עליהם הוחל החוק הישראלי > מזרח ירושלים

מיד אחרי מלחמת ששת הימים החילה ממשלת ישראל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים לפי צו בהתאם לסעיף 11ב לפקודת סדרי השלטון והמשפט. החוק הישראלי הוחל על השטח שהרשויות הירדניות הגדירו כשטח המוניציפלי (6.4 קמ"ר), ובנוסף על כפרים, עיירות ושטחים פתוחים הסמוכים לו (64 קמ"ר). תושביה הערבים של מזרח העיר קיבלו מעמד של תושבי קבע; שכונת המוגרבים, הסמוכה לכותל המערבי, נהרסה כדי לפנות מקום לרחבת הכותל.
השפעת האחיזה בשטחים הכבושים על החברה הישראלית

מראשית ימיה של השליטה הישראלית בשטחים היו גורמים ואישים בציבור הישראלי, אשר טענו שהמשך קיום שלטון כיבוש מתמשך על עם זר (התושבים הערביים של השטחים) יגרום באופן בלתי נמנע להשחתה של החברה הישראלית. באפריל 1968 טען ישעיהו ליבוביץ כי "השחיתות האופיינית לכל משטר קולוניאלי תדבק גם במדינת ישראל", והוא שב וטען זאת גם בהמשך. טענה זו שבה ועולה בפי עיתונאים, בכירים במערכת הביטחון, ופוליטיקאים מהשמאל והמרכז.
בישראל הוקמו מספר ארגונים, שהבולטים בהם הם "בצלם", "מחסום Watch", "שוברים שתיקה" ו"יש דין", הפועלים להתריע מפני מה שהם רואים כעוולות הכיבוש. הממשלה וחלק ניכר מהציבור הישראלי מתנגדים לפעילות ארגונים אלו.
השמאל הישראלי הציוני שואף להיפרדות מהפלסטינים ומרוב יהודה ושומרון בשל חשש מהבעיה הדמוגרפית, שמונעת את סיפוח השטח ללא פגיעה בזהות היהודית-דמוקרטית של ישראל, ובשל חשש מפגיעה בלגיטימציה הבינלאומית של ישראל (כולל סנקציות); ובכלל זה ביכולת להגיע לנורמליזציה ביחסיה עם העולם הערבי. רוב השמאל הציוני שואף לנסיגה במסגרת של הסדר מדיני, שישאף להבטיח את האינטרסים הביטחוניים של ישראל, כולל פירוז מלא של הישות הפלסטינית העתידית שתקום בהם, וסיפוח של גושי התנחלויות מסוימים במסגרת חילופי שטחים.
הימין הישראלי, שהחזיק בשלטון בישראל במשך רוב שנות אחיזתה בשטחים, רואה ביהודה ושומרון קודם כל חבלי מולדת, וגורמים בקרבו תומכים בסיפוח שטחים אלה, כולם או חלקם (שטחי C, או חלקים ממנו), לתחומי מדינת ישראל. מפלגות הימין רואות בשליטה הישראלית על יהודה ושומרון גם כורח ביטחוני חיוני של מדינת ישראל. הן טוענות כי הפסקת השליטה הישראלית על שטחי יהודה ושומרון תביא לפגיעה חמורה בביטחונה של ישראל, בין היתר בעקבות ירי רקטות מסיבי ולטווחים ארוכים לעבר מרכזי האוכלוסייה הגדולים בישראל, בפרט ירושלים וגוש דן, הסמוכים לשטחי יהודה ושומרון, כפי שאירע לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה, לדעתם כתוצאה מחוסר ההימצאות של צה"ל והשב"כ ברצועה ובמעבר הגבול למצרים. עוד מזהירים בימין שנסיגה מהשטחים המוחזקים תקל על ביצוע פיגועי טרור פלסטיניים, משום שלצה"ל לא תהיה שליטה ביטחונית בשטח, והוא לא יוכל לפעול נגד תשתיות הטרור. מאז מלחמת ששת הימים קמו מספר ארגוני ימין אשר פועלים להרחיב ולפתח את השליטה הישראלית ביהודה ושומרון, ובראשם גוש אמונים ומועצת יש"ע. בנוסף, מצדדי ההחזקה בשטחים, או לפחות בשטח C, רואים בהם גם תוספת של עתודות קרקע שיקלו על עומס הנדל"ן בישראל.
השפעת האחיזה בשטחים הכבושים על החברה הישראלית > צה"ל

לפעילות ביטחון שוטף בשטחי יהודה ושומרון הוקמו בצה"ל חטיבות מרחביות אחדות, שצורפות לאוגדות: אוגדת יהודה, שפעלה בשנים 1978 עד 2004 ואוגדת אזור יהודה ושומרון שהוקמה ב־1996. ברצועת עזה הוקמה בשנת 1987 עוצבת שועלי הדרום, שבמסגרת תוכנית ההתנתקות יצאה מהרצועה וממשיכה לפעול מסביבה.
במשימות של ביטחון שוטף, ובפרט בתקופות של מתיחות מוגברת, פועלות בשטחים יחידות נוספות של צה"ל.
מדינה יהודית ודמוקרטית

מדינת ישראל מגדירה עצמה כמדינה יהודית ודמוקרטית. השליטה המתמשכת בשטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה, שבהם מתגוררים מיליוני ערבים שאין להם זכות הצבעה בישראל עלולה לפגוע באופייה הדמוקרטי של ישראל, ואילו מתן זכות הצבעה לערבים אלה עלול לפגוע באופייה היהודי של ישראל.
פתרונות לבעיה מוצעים ברחבי הקשת הפוליטית בישראל. בשמאל הישראלי מציעים יציאה של ישראל מהשטחים (פתרון שתי המדינות) כפתרון לבעיה זו. באופן חלקי מומש פתרון זה בהסכמי אוסלו, שהביאו להקמת הרשות הפלסטינית, ובתוכנית ההתנתקות, שניתקה את ישראל משליטה ברצועת עזה. חלק מן התומכים ברעיון ארץ ישראל השלמה ואנשים בשמאל הרדיקלי תומכים בהענקת אזרחות ישראלית לתושבי השטחים, במסגרת פתרון המדינה האחת. מפלגת "כך" הציעה כפתרון את הטרנספר – גירושם של ערבֵי השטחים מארץ ישראל. מפלגת "מולדת" הציעה גרסה מרוככת של רעיון זה, "טרנספר בהסכמה". חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ' מהאיחוד הלאומי – תקומה הציע את תוכנית ההכרעה, שבמסגרתה יחויב כל פלסטיני לבחור באחת משלוש אפשרויות: האם הוא עוזב את ארץ ישראל, נותר כאזרח ללא שאיפות לאומיות בדלניות, או נלחם ומובס על ידי צה"ל. הצעה אחרת שהועלתה היא פתרון שלוש המדינות – החזרת המצב לזה שהיה לפני מלחמת ששת הימים: שליטה מצרית ברצועת עזה ושליטה ירדנית ביהודה ושומרון. בשולי הימין הישראלי הקיצוני אף עלה רעיון של הקמת מדינת יהודה, מדינה יהודית שנייה בארץ ישראל שתאפשר את שימורה של אופייה הדמוקרטי של ישראל מחד ומאידך תותיר את יהודה ושומרון בשליטה יהודית ידידותית לישראל.
המנהל האזרחי

המִנהל האזרחי הוא גוף צבאי, הכפוף למתאם פעולות הממשלה בשטחים, שמְנהל מטעם מדינת ישראל את הפעילות האזרחית (הלא־צבאית) בחלקים משטחי יהודה ושומרון שבהם לא החילה את סדרי המִנהל והשיפוט שלה.
בחודשים שלאחר מלחמת סיני ברצועת עזה ובסיני ואחרי מלחמת ששת הימים ועד נובמבר 1981, הייתה האוכלוסייה הפלסטינית כפופה למנהל תחת הממשל הצבאי הישראלי בשטחים. בנובמבר 1981, עם מינוי פרופסור מנחם מילסון לראש המנהל האזרחי ביהודה ושומרון, הופרד המנהל האזרחי מהממשל הצבאי והוכפף ישירות לשר הביטחון.