stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברנשים וחלומות

ברנשים וחלומות היה מחזמר ישראלי.
המחזמר עלה לבמות בשנת 1981 בבימויו של צדי צרפתי, בניהולו המוזיקלי של אלדד שרים, בעריכת אבי קורן ובהפקתם של דוד ברנמן ואבי סרוטניק.
המחזמר מבוסס על שירים מוכרים בתרגום לעברית מתוך מחזות הזמר: "קברט", "סיפור הפרברים", "משחקי הפיג'מה", "ברנשים וחתיכות", "אירמה לה דוס", "צ'יריטי המתוקה", "הלו, דולי!", "גברתי הנאווה", "ניו יורק ניו יורק", "פורגי ובס" ו"אוליבר!". את הגרסאות העבריות לשירים כתבו אבי קורן, דן אלמגור וחיים חפר.
כוכבי המחזמר היו אילי גורליצקי, חנה לסלאו, ששי קשת, ירדנה ארזי ושולה חן, ולצדם להקה שכללה את עירית ענבי, רחלי חיים (בהמשך נישאה למתופף אלון הלל אותו הכירה במהלך העבודה על המחזמר) ברק גליל, אלי מנטבר, ירון חדד ויואב שמר והרקדנים פול בלום, איריס בירנבאום, קרול אוזן, דליה מנטבר, שלמה ארליך, קרול תומאס, שולמית זלצמן, שירלי נובק וג'ורג' תומפסון בהדרכתה של גליה גת.
תחילה התבקשו המפיקים להעלות מופע בידור במיוחד עבור עובדי התעשייה האווירית, אך תוך כדי התגבשות המופע הוחלט להמשיך להציגו גם לאחר 10 ההופעות הקנויות מראש. הוא הוצג בהיכל התרבות בתל אביב במשך 52 שבועות ברציפות, ובכך שבר שיא ישראלי.
בריאיון ליגאל רביד בערוץ הראשון סיפר צרפתי כי בכל ערב השתרכו תורים בקופות היכל התרבות.
בשל התפאורה המורכבת לא התאפשר למפיקים לצאת לסיבוב הופעות מחוץ לתל אביב, ובשל כך המופע צולם על ידי הטלוויזיה הישראלית באולפני הרצליה ושודר בערוץ הראשון.
בזכות המופע התגלו אביב גלעדי שהיה המפיק בפועל והפך לימים לאחד המפיקים הגדולים בישראל (בהפקה הכיר גלעדי את חנה לסלאו ונישא לה בהמשך) וגם מעצב התלבושות יובל כספין שהייתה זו עבודתו הראשונה.
המופע הורכב בעיקר משירים ולצדם קטעי קישור מעטים שהעביר אילי גורליצקי. בין השירים במופע היו: "קברט", "הלו דולי", "דידו", "אירמה לה דוס", "אהבת קיץ" ו"טוב להיות מאוהב" (שניהם מתוך: "גריז"), "הלילה טוב לרקוד", "תנו לי הלילה אישה", "יש לי חיים" (מתוך "שיער"), "לחגיגה אצעד הלילה", "מה צריך סך הכל בן אדם", "כסף מטמטם את העולם", "לו הייתי רוטשילד", "אצל הרננדו בחצר", "ביג ספנדר", "ווילקומן", "יום של אושר", "שמפניה הלילה נשתה", "ניו יורק, ניו יורק", "קסנדו", "מי מבקשת מיליונר" ו"איך יפיתי".
"ברנשים וחלומות" זכה בפרס כינור דוד לשנת 1981 כמופע הבידור המצליח בישראל.
לאחר המופע חברו ברק גליל, עירית ענבי וירון חדד אל ורדה גורן בלהקת "קסם" שהוקמה ב-1982 ופעלה עד 1985.
פריץ שרוויץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 באוגוסט 1903 שיאוליאי, ליטא 
 פטירה:  4 בדצמבר 1962 (בגיל 59) מינכן, גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 
פריץ שרוויץ (בגרמנית: Fritz Scherwitz וגם אלקה ואו אליאס שרוויץ) היה שוטר יהודי אשר שימש בתקופת מלחמת העולם השנייה כמנהל מחנה עבודות הכפייה "לנטה" של היהודים בריגה, בדרגת קצין זוטר בס"ס.
חייו

שרוויץ נולד בשנת 1903 בשיאולאי שבליטא. בשנת 1919 הצטרף לפרייקורפס הגרמנים שפעלו בליטא ובמזרח פרוסיה. בשנת 1925 עבר לברלין שם הסתובב ביחד עם רבים אחרים מחוסר עבודה או כפועל יומי.
ב-1 בנובמבר 1933 הצטרף לס"ס. עם פרוץ המלחמה בשנת 1939 הוצב כשוטר בריגה. בשנת 1942 שימש כמנהל מחנה עבודות כפייה ליהודים מטעם הס"ד. מחנה העבודה לנטה שניהל, היה מפעל טקסטיל שייצר מוצרי יוקרה כפרוות, והועסקו בו כ-1000 יהודים שהתגוררו במתחם המפעל מחוץ לגיטו ריגה. שרוויץ נחשב כמי שפועליו היהודים זכו מלבד לחייהם גם ליחס הוגן ותנאי מחיה סבירים, תוך שהוא מפיק ככל הנראה מעבודתם גם טובות הנאה עבור עצמו. בשנת 1943 הועלה לדרגת אונטרשטורמפיהרר  (סגן) בס"ס. מחליפו בתפקיד מפקד המפעל היה אדוארד רושמן.
בשנת 1944 עם פירוק מחנה העבודה נמלט שרוויץ מערבה ומשנשבה בידי הכוחות האמריקנים הושם במעצר שם הציג את עצמו כיהודי נרדף, וסייע לאמריקנים בחשיפת אנשי ס"ס לשעבר.
בשנת 1946 מונה כאחראי מטעם אחד ממחוזות בוואריה לשמש כנאמן עבור רכוש יהודי שנבזז, לאתר את בעליו החוקיים מקרב הניצולים או קרוביהם ולהשיבו להם.
בשנת 1948 נעצר שרוויץ והואשם כי בעת ששימש כאיש ס"ס עסק ברצח יהודים. בשנת 1949 הורשע ברצח של שלושה מאסיריו היהודים, ונידון לשש שנות מאסר.
בשנת 1954 שוחרר ממאסרו והמשיך לטעון לחפותו, אך כל מאמציו לזכות במחיקת אשמתו (אנ') ובטיהור שמו (אנ') ("רהביליטציה") נכשלו. שרוויץ נפטר בשנת 1962 במינכן.
לקריאה נוספת

Anita Kugler: Scherwitz, der jüdische SS-Offizier. Kiepenheuer & Witsch, Köln 2004, ISBN 3-462-03314-X.
Alexander Levin: The Jewish SS-Officer. Aus dem Russischen ins Englische übersetzt, in: Gertrude Schneider: The Unfinished Road. Jewish Survivors of Latvia Look *  Back. Praeger Publishers Inc, 1991, ISBN 9780275940935, S. 67–79.
Anita Kugler: Fritz Scherwitz / Dr. Elke Sirewitz: Vor 1945 SS-Untersturmführer, nach 1945 Verfolgtenbetreuer. In: Wolfgang Proske (Hrsg.): Täter Helfer Trittbrettfahrer, *   Bd. 11. NS-Belastete aus Nord-Schwaben (+ Neuburg). Kugelberg Verlag, Gerstetten 2021, ISBN 978-3-945893-18-0, S. 285–308.
הערות שוליים

↑  כך על פי טענתו. החוקרת אניטה קוגלר אשר חקרה ותיעדה בהרחבה את פרשת חייו של שרוויץ בספרה, 
 (Anita Kugler: Scherwitz, der jüdische SS-Offizier. Köln 2004) טוענת כי למרות טענותיו עובדה זו מעולם לא הוכחה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129416479  VIAF: 70008136   WorldCat (עם VIAF): 70008136
שרה נשמית

| --- | --- |

שרה שנר-נשמית, שנות ה-70
 לידה:  12 במרץ 1913 לוח שנה לא ידוע, גרגוריאני משוער סייני, רפובליקת פולין 
 פטירה:  22 בספטמבר 2008 לוחמי הגטאות, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
שרה שְׁנֵר (לבית דוּשׁניצקי; 12 במרץ 1913 – 22 בספטמבר 2008), שנודעה בשם העט שרה נִשְׁמִית, הייתה פרטיזנית, סופרת וחוקרת השואה, ישראלית ילידת פולין, ממייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות, הידועה גם בשל הספר לבני הנעורים שכתבה, "הילדים מרחוב מאפו" (1958).
חייה

נשמית נולדה בעיירה סֶיינִי שבצפון-מזרח פולין של ימינו, אז בפלך סוּבַאלְק הליטאי שבשליטת האימפריה הרוסית. בילדותה נדדה משפחתה במקומות שונים בפולין, ברוסיה ובליטא, עקב אירועי מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית. לאחר המלחמה שבה המשפחה מגלותה במעמקי רוסיה והתיישבה באחוזת "דושניצה" הסמוכה לסייני. בשנות השלושים נאלצה המשפחה, עקב התעמרות שלטונות פולין, לעבור לליטא הסמוכה לעיירה לאזדיי.
בבגרותה למדה פסיכולוגיה, בלשנות ופילוסופיה באוניברסיטת קובנה. בשנת 1933 הצטרפה לתנועת "החלוץ". בקובנה שמשה כמנהלת סמינר "תרבות". בתקופה זו נישאה לאיזיה ספיר.
עם פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות ב-1941 נמלטה מזרחה. בעלה נהרג, והיא נותרה לבדה. היא נתפסה, הובאה לגטו ז'אטל, וכעבור זמן מה נלקחה למחנה העבודה דבורץ, שממנו הצליחה להימלט ב-1942. היא הצטרפה לתנועת הפרטיזנים, לחטיבת הפרטיזנים "פּוֹבּיידָה" (Победа, 'ניצחון'), ולחמה בשורות הפרטיזנים נגד הצבא הגרמני כחובשת. באחת מפעולות הקרב נפצעה בכתפה.
עם תום המלחמה חזרה לליטא ועסקה שם בפעילות ציונית. לפרנסתה עבדה בלשכת התרגום הממשלתית של השלטון הסובייטי בליטא, ולזכותה עומד תרגום כתבי לנין לליטאית. במסגרת "הבריחה" עסקה בהעברה בלתי-לגאלית של יהודים מליטא לפולין באמצעות זיוף תעודותשל אזרחי וילנה טרם המלחמה שנספו, בהנחה שמשם יוכלו אותם יהודים, עתה לכאורה "אזרחי פולין לשעבר", להמשיך לארץ ישראל. לאחר כשנה של פעילות מחתרתית חשפה המשטרה החשאית הסובייטית את פעילותה, והיא נאלצה לברוח מיד לפולין.
בפולין, בהיעדר תעודות מוכרות, אימצה לעצמה את השם "נשמית" והצטרפה לחברי תנועת "דרור" בלודז', שם התגבש גרעין חלוצי שעתיד להיות ממקימי קיבוץ לוחמי הגטאות.
בפולין הייתה שותפה למעגלי התנועה הציונית הסוציאליסטית, ונשלחה מטעם תנועת "דרור" לסייע בחשיפת ארכיון "עונג שבת" של עמנואל רינגלבלום, היסטוריון גטו ורשה.
הייתה ממקימיו ופעיליו המרכזיים של ארגון "הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים" – ארגון שעסק באיתור ילדים שגודלו במשפחות נוצריות או במנזרים, והשבתם לחוגי העם היהודי (פעולה זו זכתה לתיאור מקיף בספרה האחרון, "הילדים שלנו"). בתקופה זו נישאה לבעלה השני, צבי שנר, איש האינטליגנציה היהודית בפולין, שחזר מגלות בקווקז בימי המלחמה ועתיד היה להיות המנהל המייסד של מוזיאון בית לוחמי הגטאות. שרה שנר-נשמית עלתה לישראל בפברואר 1948, בעלה הצטרף אליה חודשים ספורים אחר כך, ושניהם הצטרפו לאחד משלושת הגרעינים המייסדים של קיבוץ לוחמי הגטאות, זה שהתקבץ ביגור.
שלושת הגרעינים התקבצו יחד בבניני המושבה הטמפלרית לשעבר "וולדהיים" ומשם עלו מייסדי הקיבוץ על הקרקע שהוקצתה להם בגליל המערבי בסמוך למחנה צבאי בריטי נטוש.
בשנותיה הראשונות בישראל הייתה מורה לילדי מעברה בעכו בבית ספר "התומר". נמנתה עם מייסדי בית לוחמי הגטאות ובשנת 1955 עברה לעבודה מלאה במוזיאון. ב-1962 סיימה לימודי ארכיונאות באוניברסיטה העברית בירושלים.
במשך עשרות שנים עסקה בכתיבה ספרותית, במחקר ובהוראה, במיוחד בנושאים הקשורים לשואה, במסגרת בית לוחמי הגטאות ובמסגרות נוספות. לאחר מותה הותירה אחריה בכתובים ספר ובו תיאור תולדות בית לוחמי הגטאות מזווית הראייה שלה.
בקיבוץ יגור נולד בנם הבכור אבנר (משמעות השם: נר לאבא שנר, אביו של צבי) ובקיבוץ לוחמי הגטאות נולדו גיורא ומשה. בכל שנותיה הביעה שרה אהבה רבה לבעלי חיים, והם היו חלק מעולמה.
שרה שנר-נשמית נפטרה בקיבוץ לוחמי הגטאות בשנת 2008, בגיל 95, ולה בנים, נכדים ונינים.
כתיבתה הספרותית

עוד בליטא, בשנת 1928, פרסמה שירים ומחזות בעיתון ילדים בליטאית. לאחר עלייתה לארץ החלה לכתוב ספרי עיון ומחקר בנושאי השואה, המספרים הן את סיפורה האישי, והן סיפורי שואה וגבורה. נשמית התרכזה בנושא הילדים והשואה. בין היתר כתבה את הספר "ילדה במלונה", המספר את סיפוריהן האמיתיים של ילדות שניצלו על ידי כלבים בשואה, וכן תרגמה לעברית את יומנה של הנערה תמרה לזרסון, נערה מגטו קובנה שתיעדה ביומנה את חיי היום-יום בגטו בשנות השואה, ואת יומנו של הנער דוד רובינוביץ', שנספה והותיר אחריו יומן המתאר את שואת היהודים באזור קיילצה.
בשנת 1958 כתבה את "הילדים מרחוב מאפו" – ספר לבני הנעורים העוקב אחר ילדים שגדלו בשכונה בקובנה, ומוצאים עצמם מגורשים לגטו קובנה ולמחנות ההשמדה בתקופת השואה. הספר, שהיה אולי הספר העברי הראשון שתיווך את נושא השואה לבני הנעורים, זכה להצלחה רבה. הוא תורגם לאנגלית ולרוסית, ואף הומחז והועלה על במת התיאטרון.
ספרה "הפלוגה ה-51" זכה בפרס יצחק זנדמן מטעם ארגון חיילים ופרטיזנים נכי המלחמה בנאצים.
ספריה שראו אור בעברית

הילדים מרחוב מאפו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1958.
השואה והמרד: חומר ביבליוגרפי, עין חרוד: הוצאה פרטית, 1960.
לתולדות השואה והמרי: ספר עזר בהוראה למורה, למדריך, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות, 1961.
מאבקו של הגטו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1962.
שרה נשמית ונתן גרוס, ילדים בגטו: מסכת לכז בניסן - יום הזיכרון הלאומי לשואה ולגבורה, בית לוחמי הגטאות, 1980.
היו חלוצים בליטא: סיפורה של תנועה 1916–1941, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1983.
ואל המנוחה לא באתי..., בית לוחמי הגטאות, 1986. (אוטוביוגרפיה)
פואמה פדגוגית אחרת, בית לוחמי הגטאות, 1996.
הפלוגה ה-51: קורות הקבוצה הפרטיזנית של יהודי גטו סלונים, בית לוחמי הגטאות, 1990.
ילדה במלונה, בית לוחמי הגטאות 1998.
גם למתים לא הניחו: ייצור סבון משומן אדם בווז'אשץ' פרבר גדנסק, בית לוחמי הגטאות, 1998.
שוב פורחים הנרקיסים, הוצאת ביחד, 2003.
הילדים שלנו: סיפורה של הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים בפולין, הוצאת ביחד, 2007.
לקריאה נוספת

אוריאל אופק, הערך: שרה נשמית, עולם צעיר: אנציקלופדיה לספרות ילדים, רמת גן: מסדה, 1970, עמ' 490.
הערות שוליים

↑  השם "נשמית" מבוסס על שם נעוריה – השורש "דוּשׁה" בשפות הסלאביות פירושו "נשמה".
↑  צבי שנר באתר קיבוץ לוחמי הגטאות.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308276005171  PLWABN: 9810535324505606  GND: 1158820100  ISNI: 0000 0000 7855 9075  LCCN: n82219608  NLA: 36018050  NTA: 18234956X  SUDOC: 238147789  VIAF: 94126662   WorldCat (עם VIAF): 94126662 
צבי שנר ושרה שנר נשמית בחדר עבודתם בבית לוחמי הגטאות שנות הששים.
שרה שנר נשמית וכלב המשפחה טיל
מפלגת העבודה (נורווגיה)

| --- | --- |

 מדינה:  נורווגיה נורווגיה
 מנהיגים:  יונס גר סטיורה
 תקופת הפעילות:  1887–הווה (כ־138 שנים)
 אידאולוגיות:  סוציאל-דמוקרטיה
 מטה:  יונגסטורגט 2 א' (רובע הנוער), אוסלו
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-שמאל
 ארגונים בינלאומיים:  מפלגת הסוציאליסטים האירופאים
 צבעים רשמיים:  אדום
 נציגויות בפרלמנטים
 חברי פרלמנט:  48 (סטורטינג) 
 
 מפלגת העבודה הנורווגית
 
מפלגת העבודה הנורווגית או מפלגת הלייבור הנורווגית (בנורווגית: Arbeiderpartiet, A/Ap או Det norske Arbeiderparti) היא מפלגה פוליטית סוציאל-דמוקרטית נורווגית. המפלגה הייתה שותפה בקואליציה "הירוקה-אדומה" בממשלת נורווגיה - מיזוג של מפלגות שמאל-מרכז והמפלגה הירוקה של נורווגיה. זוהי המפלגה הגדולה בנורווגיה כיום ומנהיגה הוא יונס גר סטיורה, ראש ממשלת נורווגיה.
המפלגה שואפת למדינת רווחה שבה המיסים נמוכים ובמרוצת 20 השנים האחרונות ניהלה המפלגה מדיניות של כלכלה מעורבת. המפלגה רואה עצמה כמפלגה פרוגרסיבית במידת מה ואגף הנוער שלה הוא ליגת הצעירים העובדת (Arbeidaranes Ungdomsfylking, AUF).
מאז הקמתה בסוף המאה ה-19, המפלגה גדלה התמיכה בה בהתמדה עד שהפכה למפלגה הגדולה ביותר בנורווגיה החל מ-1927. בשנה זו הסתכסכה המפלגה עם תנועות נוספות סביב העובדה שהייתה חברה בקומינטרן בשנים 1919-1923. בשנים 1945-1961, הייתה למפלגה רוב מוחלט בפרלמנט הנורווגי, תקופה המכונה גם "מדינה המפלגה האחת". מאז 1935, היו רק 16 שנה שבה המפלגה לא תפסה את משרדו של ראש הממשלה. מפלגת העבודה, במהלך שנות ה-60 וה-70, נתקלה בתחרות עזה, בעיקר מצד המפלגה העממית הסוציאליסטית. עם זאת מסוף שנת 1970, המפלגה החלה לאבד מצביעים ממחנה הימין. במהלך שנות ה-80 החלה המפלגה לנטות ימינה, באמצעות מנהיגהּ דאז, גְרוֹ הארלם ברונדטלנד. בשנת 2001 השיגה המפלגה את התוצאות הגרועות ביותר שלה מאז 1924, מה שאילץ אותה להתחייב על הסכם שיתוף פעולה עם מפלגות אחרות כדי להקים ממשלת רוב (מהלך המכונה בשם הקואליציה האדומה-ירוקה).
יחס לישראל

עמדתם המסורתית של סוציאל-דמוקרטים בנורווגיה עד מלחמת העולם השנייה ובמהלכה הייתה אנטי-ציונית. במהלך שנת 1949 החלו הסוציאל-דמוקרטים בנורווגיה לתפוס את האנטישמיות שנותרה עם עזיבת הנאצים כאיום פנימי על התרבות האירופית השברירית והמאוימת, ובעקבות כך נתפס גורלם של היהודים כמקושר לגורלה של התרבות האירופית. לאור תפיסה זו פנתה מפלגת העבודה הנורווגית לתמוך במדינת ישראל ובציונות, בדומה לרוב תנועות השמאל הסוציאליסטי במערב אירופה. אסון ילדי אוסלו בנובמבר 1949 אף הביא את מזכ"ל המפלגה הוקון לי (אנ') לגייס כספים לטובת ישוב ישראלי.
הגישה התומכת, ואפילו נלהבת, של מפלגות השמאל כלפי ישראל החלה להצטנן רק עם מלחמת ששת הימים ב-1967.
עמדתה הרשמית של מפלגת העבודה הנורווגית בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני נכון למאה ה-21 היא תמיכה בפתרון שתי המדינות. המפלגה מצהירה באתר שלה כי הכירה במדינה פלסטינית, מתנגדת לפיתוח התנחלויות וסיפוח שטחים לישראל, טוענת שעזה כבושה ותחת מצור וקוראת להפסיקם, מתנגדת לסחר במוצרים מן השטחים, ומצהירה שהגבירה את התמיכה באונר"א.
מנהיגי המפלגה

אנדרס אנדרסן (1887-1888)
הנס ג. יינסן (1888-1889)
כריסטיאן הולטרמן קנודסן (1889-1890)
קרל יאפסן (1890-1892)
אולה גיאורג גיוסטין (1892-1893)
גוסטב א. אולסן-ברג (1893-1894)
ק. יאפסן (1894-1897)
לודוויג מאייר (1897-1900)
כריסטיאן ה קנודסן (1900-1903)
כריסטופר הורנסרוד (1903-1906)
אוסקר ניסן (1906-1911)
כ. ה. קנודסן (1911-1918)
קירה גרעפ (1918-1922)
אמיל סטאנג הבן (1922-23)
אוסקר טורפ (1923-1945)
איינר גרהרדסן (1945-1965)
טריגווה בראטלי (1965-1975)
רַייוּלף סטין (1975-1981)
גרו הארלם ברונדטלנד (1981-1992)
תורביורן יאגלנד (1992-2002)
ינס סטולטנברג (2002-2014)
יונס גר סטיורה (2014-הווה)
ראשי ממשלת נורווגיה מטעם המפלגה

כריסטופר הורנסרוד (1928: 26 בינואר-15 בפברואר)
יוהאן ניגאארדסוולד (1935-1945)
איינר גרהרדסן (1945-1951)
אוסקר טורפ (1951-1955)
איינר גרהרדסן (1955-1963)
איינר גרהרדסן (1963-1965)
טריגווה בראטלי (1971-1972, 1973-1976)
אודוואר נורדלי (1976-1981)
גרו הארלם ברונדטלנד (4 בפברואר-14 באוקטובר 1981, 1986-1989, 1990-1996)
תורביורן יאגלנד (1996-1997)
ינס סטולטנברג (2000-2001, 2005-2013)
הערות שוליים

↑  ממשלות סוציאליסט' באירופה הנבוכה, דבר, 22 באפריל 1935
1 2  Gjerde, Å. B. (15 ביוני 2022). "Thinking with the Jewish State: The Norwegian Labour Movement, Israel and 'Civilisation', 1949–1951". Contemporary European History. 33 (1): 84–97. doi:10.1017/s0960777321000679. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Palestina". arbeiderpartiet.no. נבדק ב-2025-02-17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 117684136X  ISNI: 0000 0001 1431 9563  VIAF: 1076149296225780670009   WorldCat (עם VIAF): 1076149296225780670009 
כריסטיאן הורנסרוד - ראש ממשלת נורווגיה הראשון מטעם מפלגת העבודה
מטה המפלגה
זהבה יעקבי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בינואר 1940 לבוב, ברה"מ 
 פטירה:  דצמבר 1999 (בגיל 59) 
 ענף מדעי:  תולדות האמנות 
 
זהבה יעקבי (סופיה לבית פייגנבוים ;24 בינואר 1940 - דצמבר 1999) הייתה היסטוריונית אמנות ישראלית שהתמחתה בחקר אמנות צלבנית.
ביוגרפיה

יעקבי נולדה בלבוב, פולין (כיום באוקראינה). אביה, יוסף פייגנבאום, נספה בשואה; אמהּ, אלה (לבית פביאן), ניצלה על ידי בריחה מרכבת שהובילה אותה למחנה השמדה והצטרפה לתנועת ההתנגדות הפולנית. בתקופה זו יעקובי, שהוטבלה ושמה שונה לברברה, חיה בסתר בביתה של פולנייה. לאחר המלחמה היא התאחדה עם אמה; מ-1945 עד 1949 הן נדדו בפולין, גרמניה, איטליה ודרום אמריקה. בשנת 1949 התיישבו בישראל, אך האם נפטרה באותה שנה.
בשנת 1964 סיימה יעקבי לימודים לתואר ראשון בספרות אנגלית ובספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. היא החלה ללמד בחוג לתולדות האמנות של אוניברסיטת חיפה ב-1970, קיבלה תואר שני בתולדות האמנות ב-1972, והייתה למרצה בכירה ב-1973. בשנת 1976 קיבלה יעקבי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית. בין השנים 1978 עד 1982 עמדה בראש החוג לאמנות באוניברסיטת חיפה. תחום ההתמחותה היה פיסול רומנסקי וצלבני, והיא הקדישה את רוב זמנה לפסלים שנמצאו בישראל.
אחת מתוצאות מחקריה של יעקובי הייתה האפשרות לייחס פסלים לסדנאות ספציפיות, כגון זו שפעלה בקרבת הר הבית בירושלים, ולאפשר הנחות לגבי מקורם של סתתי האבן שלה. במחקרה על הכותרות שהתגלו ליד כנסיית הבשורה בנצרת, יעקובי סברה שניתן לשחזר לפיהן את השער המערבי שאליו השתייכו במקורן.
באמצעות רישום מהמאה ה-18 של אלעזר הורן הצליחה יעקבי להציע שחזור של קבר מלך ירושלים בולדווין החמישי, שנהרס בעקבות השרפה בכנסיית הקבר בירושלים ב-1808.
יעקבי הייתה נשואה להיסטוריון דוד יעקבי, איתו נולדו לה שתי בנות. היא מתה בפתאומיות בדצמבר 1999. מפעל חייה, אוסף 800 תצלומים של שרידי הפיסול הצלבני בישראל, נותר בלתי גמור. משפחתה תרמה את פרי מחקריה, אוסף תצלומים של פיסול צלבני בישראל, לספריית יונס וסוריה נזריאן, ששמרה עליו והנגישה אותו לציבור.
הערות שוליים

1 2 3  פיסול צלבני בארץ ישראל. אוניברסיטת חיפה. ארכיון מ-30 באוקטובר 2023. נבדק ב-24 באוקטובר 2023. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Jacoby, Zehava (1979). "The Tomb of Baldwin V, King of Jerusalem (1185-1186), and the Workshop of the Temple Area". Gesta. University of Chicago. 18 (2): 3–14. doi:10.2307/766804. JSTOR 766804. ארכיון מ-2 בנובמבר 2023. נבדק ב-1 בנובמבר 2023. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524653305171  VIAF: 215895337   WorldCat (עם VIAF): 215895337
היכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל

| --- | --- |
מבנה ההיכל בשדרות הרצל בכניסה אל בית הקברות הצבאי בהר הרצל
מבנה ההיכל בשדרות הרצל בכניסה אל בית הקברות הצבאי בהר הרצל
 מידע כללי
 סוג:  מונומנט 
 על שם:  חללי מערכות ישראל
 מיקום:  שדרות הרצל 128, הר הרצל, ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  30 באפריל 2014 – 30 באפריל 2017 (3 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  2017 
 אדריכל:  קימל אשכולות אדריכלים, לירן צ'צ'יק, ניצן קלוש
 
 קואורדינטות:  31°46′32″N 35°10′59″E﻿ / ﻿31.77556°N 35.18306°E﻿ / 31.77556; 35.18306
  (למפת ירושלים מוגדלת) היכל הזיכרון הממלכתי(למפת ירושלים רגילה) היכל הזיכרון הממלכתי(למפת הרי ירושלים רגילה) היכל הזיכרון הממלכתי(למפת הרי ירושלים מוגדלת) היכל הזיכרון הממלכתי he
 
עמוד נר התמיד שהיה מתוכנן במקור עבור החיילים האלמונים
פנים ההיכל
עמדת הקדיש היומית
ראובן ריבלין נשיא מדינת ישראל בטקס זיכרון לחללי מלחמת לבנון הראשונה שהתקיים בהיכל הזיכרון, מאי 2018
היכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל הוקם על ידי משרד הביטחון להנצחת זכרם של כל חללי מערכות ישראל בהגנה על הארץ ומחוצה לה מאז שנת 1860 ועד היום. ההיכל החליף את רחבת הטקסים המרכזית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל, בה התקיימו עד שנת 2016 טקסי יום הזיכרון המרכזיים בהשתתפות ראשי המדינה. ההיכל נחנך רשמית ב-30 באפריל 2017 ונפתח לקהל מספר חודשים לאחר מכן.
היסטוריה

במהלך אירועי יום הזיכרון ב-2010 הכריז שר הביטחון אהוד ברק, על הקמת היכל זיכרון לאומי בכניסה הראשית של בית הקברות הצבאי בהר הרצל בשדרות הרצל בירושלים. המיקום נבחר לאחר שנגנזה התוכנית להקמת אתר זיכרון לאומי בהר איתן שאושרה במהלך שנות ה-80 על ידי ממשלתו של ראש הממשלה מנחם בגין ונגנזה סופית ב-2007, לאחר שהוצאה נגדו תביעה משפטית בגין פגיעה בנוף וביער ירושלים על ידי הארגונים הירוקים.
ההיכל תוכנן מאבני זיכרון זהות בגודלן שבהן חקוק שם הנופל ותאריך נפילתו ובצמוד לכל אבן, נר זיכרון שיידלק ביום השנה של כל חלל. פני החללים יוקרנו מעל מקום הנצחתם. התוכנית הוכנה על ידי משרד האדריכלים קימל־אשכולות, בשיתוף עם קלוש־צ'צ'יק אדריכלים. תוכנית ההיכל הוכנה בין השאר בהשראת אנדרטת המלחמה של אוסטרליה שבקנברה. במסגרתה ייכנסו המבקרים מרחבת הכניסה של בית הקברות הצבאי הישר אל ההיכל שייחפר בהר, כשמעליו תשוחזר הטופוגרפיה המקורית בשילוב של אבן וצמחייה. המבנה תוכנן להשתלב עם השטח הטבעי של ההר ועם חזות הקברים הסמוכים אליו. עבור מבקרים שאינם מעוניינים לעבור בהיכל הזיכרון, הוקם שביל עוקף המוביל ישירות אל בית הקברות הצבאי בהר הרצל. תכנון נוסף הוא, שלצידו ימוקמו משרדי היחידה להנצחת החייל של משרד הביטחון.
באפריל 2012 אישרה הממשלה את הקמתו של היכל הזיכרון הלאומי בעלות של 40 מיליון שקלים, למרות עתירתם של ארגוני נפגעי טרור שביקשו לעכב את הקמתו בטענה שלא מוזכרים בו שמות חללי הטרור.
בתאריך 30 באפריל 2014 נערך טקס הנחת אבן הפינה במעמד נשיא המדינה שמעון פרס, ראש הממשלה בנימין נתניהו, והרמטכ"ל בני גנץ.
בחודש פברואר 2015 החלה הבנייה. ההיכל נחנך בטקס ממלכתי בתאריך ד' באייר תשע"ז - 30 באפריל 2017 (ערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל) בהשתתפות ראש הממשלה בנימין נתניהו, נשיא המדינה ראובן ריבלין, הרמטכ"ל גדי איזנקוט, מפכ"ל המשטרה, ראש המוסד, ראש השב"כ ובכירי מערכת הביטחון. לאחר חנוכתו נסגר שנית ונפתח לציבור באוקטובר 2017. לאחר פתיחתו של אולם הזיכרון עברו אליו טקסי יום הזיכרון המרכזיים שנערכו ברחבת הטקסים בבית הקברות הצבאי ושאר טקסי הזיכרון הצבאיים המרכזיים.
מבנה ההיכל > מבחינה חיצונית

אולם ההנצחה מצוי בכניסה הראשית אל בית הקברות הצבאי הלאומי. הוא מעוצב בצורת ״פעמון אור״ הבנוי לעומק של 18 מטרים, ויכול להכיל כ-400 איש במהלך הטקסים השונים המתקיימים בו. הכניסה הראשית אל המבנה נמצאת בסמוך אל משרדי היחידה להנצחת החייל של משרד הביטחון, ופתח היציאה מוביל אל חלקת חללי מלחמת יום כיפור. בסמוך אליו החניון וסככת האבלים של בית הקברות הצבאי. כלפי חוץ נראה ההיכל כצורת לפיד.
מבנה ההיכל > הכניסה הראשית

הכניסה הראשית אל המבנה נמצאת סביב רחבה גדולה המיועדת לטקסי זיכרון. היא בנויה בחצי עיגול המוביל אל דלת הכניסה הראשית. צמוד אליה "נר יזכור".
מבנה ההיכל > האולם המרכזי

בכניסה אל חלל האולם המרכזי ישנו קיר, עליו מוקרן סרט המתאר חיילים ההולכים אל הקרב שממנו לא חזרו. לצידו חדר זיכרון מיוחד עבור החללים שנפטרו עקב נכות לאחר שירותם הצבאי.
סביב החלל המרכזי, הבנוי בצורה מעגלית, נמצא "קיר השמות" המורכב מלבנות זיכרון אחידות, שעל כל אחת מהן נחרת שמו של חלל צה"ל. בתחתית השביל כתובות השנים מהחלל הראשון ועד ימינו. לצד הלבנה נידלק נר זיכרון באופן אוטומטי ביום השנה למותו של החלל. ישנן עמדות מידע על כל החללים במערכות ישראל.
במרכז האולם מצוי עמוד עגול וחלול המציין את "אש התמיד", ולצידו משטח מואר וקיר להנחת זרים. הם נמצאים ברחבה פנימית לעריכת אזכרות וטקסים יומיים (כגון אמירת "קדיש"). בקצה השביל העולה בצורה ספירלה, סביב עמוד אש התמיד המוביל אל היציאה, ישנה גם "עמדת קדיש" יומית לזכר חללי מערכות ישראל שנפלו באותו היום. בפתח היציאה מצויה עמדה ובה ספר זיכרונות וביקורת של המבקרים במקום.
"עמוד אש התמיד" תוכנן במקור להיות "יד זיכרון לחייל האלמוני".
ההליכה בהיכל מלווה ביצירה "מניין" שהלחין במיוחד להיכל הזיכרון היוצר חן מצגר אדר
היצירה בת שלושה פרקים לכל מפלס פרק שונה.
פרק ראשון: משחקי ילדות
פרק שני: כאבי גדילה
פרק שלישי: תום
מבנה ההיכל > האמפיתיאטרון ומבנה הגג

מבנה הגג של האולם, יחד עם שטח רחבת הכניסה, משמשים בתור "אמפיתיאטרון פתוח" עבור טקסי יום הזיכרון, בתור במת נאומים וטקסי זיכרון.
מנהלי ההיכל

אל"ם (במיל') יאיר בן שלום - 2017–2024.
ד"ר סנ"ץ טל משגב - 2024 ואילך.
ראו גם

קבר החייל האלמוני
יזכור (אתר אינטרנט)
אנדרטת המלחמה של אוסטרליה
אנדרטת המלחמה הלאומית של קנדה
הערות שוליים

↑  ליאל קייזר,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'ברק: אתר הנצחה לאומי לחללים יוקם בהר הרצל, באתר הארץ, 19 באפריל 2010
↑  צחי כהן בשיתוף אקרשטיין‏, לבנים של זיכרון: הסמליות מאחורי היכל ההנצחה לחללי מערכות ישראל, באתר וואלה, 29 במאי 2017
↑  אופיר בר-זהר,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'השרים אישרו הקמת היכל זיכרון בהר הרצל ב-40 מיליון ש', באתר הארץ, 22 באפריל 2012
קטע מקיר הנצחה בהיכל הזיכרון ובו שמותיהם של חיילים שנהרגו במלחמת ששת הימים. בשורה התחתונה שמו של אורי לבוביץ שנהרג בגבעת התחמושת וקיבל את עיטור המופת
אורן פפיסמדוב

| --- | --- |

 לידה:  8 במרץ 1990 (בן 34)  אשדוד, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2013
 מקום לימודים:  סטודיו למשחק ניסן נתיב 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
אורן פפיסמדוב (נולד ב-8 במרץ 1990) הוא שחקן וזמר ישראלי.