stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניר צבי

| --- | --- |
כניסה למושב ניר צבי
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: שדות דן
גובה ממוצע: ‎58 מטר
תאריך ייסוד: 1954
תנועה מיישבת: האיחוד החקלאי
סוג יישוב: מושב
מוצא המייסדים: יהדות ארגנטינה
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,128 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 1,099 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) ניר צבי(למפת גוש דן רגילה) ניר צבי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ניר צבי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ניר צבי31°57′09″N 34°51′46″E﻿ / ﻿31.9526352189275°N 34.8629050500407°E﻿ / 31.9526352189275; 34.8629050500407  heמפת היישובים של מועצה אזורית שדות דן באדום - ניר צבי בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 9 מתוך 10
http://www.nirzevi.muni.il
הכניסה למושב והאנדרטה לנופליו
חומת ההפרדה בין ניר צבי לבין פרדס שניר ושכונת הרכבת שבעיר לוד
רחובו הראשי של המושב (רחוב ערבה)
אנדרטה לנופלים במערכות ישראל בניר צבי
נִיר צְבִי הוא מושב במחוז המרכז בישראל השייך למועצה אזורית שדות דן. ניר צבי הוא היישוב הדרומי ביותר במועצה. מדרום וממערב לניר צבי נמצא כביש 44. ממזרח לניר צבי העיר לוד (השכונות גני אביב ופרדס שניר). מדרום - דהמש. מצפון נמצא אזור התעשייה של המושב וכן משתרעות חלקות ב של המושב עד לכפר חב"ד ומושב אחיעזר.
מקור השם

היישוב נקרא בהתחלה כפר ארגנטינה, ובשנת 1955 השתנה שמו לניר צבי, על שם הברון מוריס הירש (צבי) מייסד ההתיישבות בארגנטינה.
היסטוריה

באפריל 1942 החלה קרן קיימת באיסוף כספים בארגנטינה לטובת רכישת קרקע להקמת "כפר ארגנטינה" בארץ ישראל. לקראת סוף 1943 כבר נקבע מיקומו של כפר ארגנטינה, אולם הקמת היישוב עצמו התעכבה. התוכנית להקמת הכפר חודשה לאחר הקמת המדינה.
ב-25 בספטמבר 1952 נערך טקס הנחת אבן הפינה ונקבע שהכפר יוקם ככפר חקלאי-תעשייתי על ידי חברת רסקו עבור בני המעמד הבינוני מיהדות ארגנטינה ויכלול 100 משקים של 25 דונם ושישים מגרשים לא חקלאיים. ראשוני המתיישבים בכפר עלו לישראל בדצמבר 1953 והתיישבו בכפר בתחילת 1954. לקראת סוף 1954 הוחלט על הרחבת הכפר. הכפר נחנך בתחילת 1955 כשנה לאחר הקמתו. בעת טקס חנוכת הכפר נקרא הרחוב הראשי על שם נשיא ארגנטינה, חואן דומינגו פרון. באותה עת התגוררו במקום 57 משפחות. הכפר הוצג בפני יהודי ארגנטינה כסיפור הצלחה, אולם בתחילת 1961 התלוננו המתיישבים על מצבם הקשה והעדר פרנסה, בגלל שלא אישרו להם מכסות בענף הלול.
אופי המושב

ביישוב מתגוררים תושבים בעלי מעמד סוציו-אקונומי גבוה. רוב התושבים עובדים מחוץ ליישוב או באזור התעשייה הקלה שהוקם בשטחים ששימשו בעבר לחקלאות. ביישוב שוכן מרכז חברת עמינח.
במושב נמצאת החוה האורגנית "בריאות בטבע", מהראשונות בארץ, המייצרת מגוון רחב של מוצרים אורגנים.
במושב שוכן בית ספר אזורי, בית ספר "ניר צבי".
במקום שבט צופים בשם "שבט ניר". למרות הניגוד שבעניין מכיוון שהתנועה המיישבת של המושב היא האיחוד החקלאי.
ליד הכיכר בכניסה למושב (כיכר הבנים) נמצאת האנדרטה לנופלים מניר צבי במערכות ישראל (ראו תמונה).
שטח המושב כ-2,500 דונם והוא מונה כ-1,309 נפשות.
חומת ההפרדה עם פרדס שניר

במאי 1999 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה מרכז תוכנית מתאר שהכין משרד האדריכלים גוגנהים-טוראל, לשכונת "פרדס שניר" בלוד הממוקמת ממזרח לניר צבי. מטרת התוכנית הייתה הסדרת הבנייה בשכונה. אושרו הקמתם (או מתן אישור למבנים קיימים) של כ-800 בתים, ולראשונה בתולדות השכונה תוכננה סלילת כבישים ומדרכות, הסדרת מערכת החשמל, הקמת מערכת הביוב, ונקבע תוכנית להרחבת השכונה בעתיד עד ל-3,000 יחידות דיור. מושב ניר צבי הגיש התנגדות לוועדה המחוזית, בטענה שהתוכנית החדשה פוגעת בו, ודרש שלתוך התוכנית יוכנס כביש השייך מוניציפלית למועצה האזורית עמק לוד, כדי שכביש זה יחצוץ בין המושב לבין השכונה. יתר על כן, המושב דרש, שבצד הכביש תיבנה חומה גבוהה שאורכה 1.5 קילומטר וגובהה שלושה מטרים, שתפריד בין פרדס שניר לבין בתי המושב. ועדת ההתנגדויות קיבלה את ההתנגדות, והחליטה שלא תיתן תוקף לתוכנית ולא תעניק אישורי בנייה לפרדס שניר, עד שלא תאושר תוכנית החומה ויובטח ביצועה. עוד דרש המושב, שמי שיקים את החומה יהיו משרד השיכון ועיריית לוד, שתתחייב לטפל בחומה גם בהמשך.
ברקע לדרישה להקמת החומה היו מקרים רבים מאד של אירועי סחר סמים, פשיעה וירי בשכונת פרדס שניר, אירועים שנמשכים לאורך תקופה ארוכה,,,,,,,..
הקמת החומה החלה אך תושבי פרדס שניר יצאו למאבק נגדה. בית המשפט לעניינים מינהליים, קיבל במאי 2006 את עתירת תושבי השכונה נגד בניית החומה, וקבע שתכנון מרחבי עוסק בבני אדם, ביחסים ביניהם ולכן אמור לבחון שיקולים רחבים. בהחלטה תקדימית קבע בית המשפט כי על רשויות התכנון להתייחס לטענות התושבים, בדבר אפליה, גזענות, קיפוח והדרה אתנית, כאל טיעונים תכנוניים מובהקים. בין היתר קבע שהעובדה שהקיר גורם לתחושה של גטו, היא שיקול תכנוני שאינו שונה במהותו מטענה של הסתרת אור ואוויר. בית המשפט הורה למועצה הארצית לתכנון ולבנייה לדון שוב בטענות תושבי פרדס שניר, ולבחון את מידתיות הפגיעה בהם ואם יש אמצעים חלופיים להגנה על ניר צבי.
במאי 2007, דחתה ועדת המשנה לעררים של המועצה הארצית לתכנון ולבנייה את הערר של תושבי פרדס שניר, נגד ההחלטה להקים את חומת הפרדה בינם לבין מושב ניר צבי. הקמת החומה חודשה והיא הושלמה בשנת 2008.
הפשרת קרקעות המושב לבנייה

בנובמבר 2018 אישרה הוועדה הארצית לתכנון ולבנייה של מתחמים מועדפים לדיור (ותמ"ל) בהליך מזורז, את תוכנית "הרובע המערבי" בלוד הכוללת כ-11 אלף יחידות דיור. חלק משטחי התוכנית הם על שטח חקלאי, בשימוש מושב ניר צבי, בהיקף של 1,690 דונם. שטחים שלא נמצאים בתחום השיפוט של לוד אך יסופחו אליה. המושב התנגד לתוכנית וכפיצוי אושר לו להגדיל את מספר הבתים צמודי הקרקע בשטחו בכ-180 יחידות.
השכונה החדשה שתוקם בעיר לוד מקודמת בשם "קדמת ניר צבי" וגם בשם "הרובע הבינלאומי לוד פינת ניר צבי".
אישים

האישים הבאים קשורים למושב ניר צבי:
אהרן זאבי-פַרקַש - איש צבא ישראלי; אלוף במילואים בצה"ל. כיהן כראש אמ"ן, כראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל), וכמפקד יחידה 8200. מתגורר במושב ניר צבי.
יהודה בר-און - כלכלן ורואה חשבון בהסמכתו, מנהל פרויקטים בתחום התחבורה והתשתיות האזרחיות מתגורר בניר צבי.
עודד מימון - פרופסור אמריטוס להנדסת תעשייה באוניברסיטת תל אביב וקודם לכן במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בארצות הברית (MIT). ידוע במחקריו בתחום כריית מידע, בינה מלאכותית ורובוטיקה. לאחרונה עוסק במתמטיקה של התודעה. מתגורר בניר צבי.
נפתלי שטרן - רופא פנימי ואנדוקרינולוג, פרופסור לרפואה פנימית באוניברסיטת תל אביב, מנהל המכון האנדוקרינולוגי בבית החולים איכילוב. מתגורר בניר צבי.
אׂהד זמורה - היה מו"ל עברי, מבעלי הוצאת מחברות לספרות וזמורה ביתן מודן, עיתונאי ועורך בעיתון "דבר" במשך כשלושים שנה. התגורר בניר צבי.
עידו אופק - פזמונאי, מלחין, מפיק מוזיקלי, גיטריסט וזמר ישראלי. נולד וגדל בניר צבי.
גֶדי רונן - זמר-יוצר, פסנתרן ומפיק מוזיקלי הפועל עצמאית ובנוסף חבר בלהקות "החצר האחורית", "1:1" ו"דבק". נולד וגדל בניר צבי.
ליטל רוזנצוייג - שחקנית, מנחה ודוגמנית ישראלית. נולדה וגדלה במושב ניר צבי.
יובל כספי - אמן, מורה לאמנות ואוצֵר ישראלי. נולד וגדל בניר צבי.
אורלי סיגל - סופרת ישראלית. מתגוררת בניר צבי.
ליאור מנור - קוסם, אמן טלפתיה, מנטליסט, מנחה כנסים ומרצה ישראלי. מתגורר בניר צבי.
כרמל בין - שחקנית ישראלית, נולדה וגדלה במושב ניר צבי,
אבו נאסר מנצור

| --- | --- |
 לידה:  970 גילאן
 פטירה:  1036 (בגיל 66 בערך) ח'אוזני
 שם לידה:  ابو نصر منصور 
 מדינה:  השושלת האפריגית, השושלת המאמונית, השושלת הע'זנווית 
 פעילות בולטת:  טריגונומטריה, חוק הסינוס
 מקצוע:  אסטרונום מתמטיקאי
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
אבו נסר מנצור בן עלי אבן עיראק אל-ג'אדי (פרסית:أبو نصر منصور بن علی بن عراق, 970-1036) היה מתמטיקאי ואסטרונום פרסימוסלמי. הוא מוכר בזכות עבודתו עם חוק הסינוס הכדורי כמו כן, חוק הסינוסים (המשמש בגאומטריה ובטריגונומטריה) מיוחס בין היתר לעוד שלשה מדענים אחרים: אבו אל-ופא אל-בוזג'אני, אבו מחמוד ח'וג'נדי(אנ') ונסיר א-דין א-טוסי. יש חוקרים שאינם כוללים את נאסרדין טוסי בעבודה זו.
אבו נסר מנצור נולד בגילאן שבפרס משערים שהיה נסיך במשפחה השלטת בח'ווארזם, השושלת האפריגית. הוא היה תלמידו של אבו אל-וואפה' אל-בוז'אני ומורהו ועמית חשוב של המתמטיקאי אל-בירוני. יחד, הם היו אחראים לתגליות גדולות במתמטיקה והקדישו יצירות רבות זה לזה.
רוב עבודתו של אבו נסר מנצור התמקדה במתמטיקה, אך חלק מכתביו עסקו באסטרונומיה. במתמטיקה, הוא חיבר כתבים חשובים רבים על טריגונומטריה, אשר עובדו מכתביו של תלמי. הוא גם שימר את כתביו של מנלאוס מאלכסנדריה(אנ') ועיבד מחדש רבים ממשפטי היוונים.
הוא מת באימפריה של השושלת הע'זנווית (אפגניסטן של ימינו) ליד העיר ע'זני .
הערות שוליים

↑  Sadeq Sajjadi, Translated by Simin Rahimi, Abū Naṣr Manṣūr b. ʿIrāq, Encyclopaedia Islamica, Brill, 2015-10-16
↑  Razvi, Syed Abbas Hasan (1991) A history of science, technology, and culture in Central Asia, Volume 1 University of Peshawar, Peshawar, Pakistan, page 358, אבו נאסר מנצור, באתר OCLC (באנגלית)
↑  Bijli, Shah Muhammad and Delli, Idarah-i Adabiyāt-i (2004) Early Muslims and their contribution to science: ninth to fourteenth century Idarah-i Adabiyat-i Delli, Delhi, India, page 44, אבו נאסר מנצור, באתר OCLC (באנגלית)
↑  C. E. Bosworth, ĀL-E AFRĪḠ (עמ' 743-745), iranicaonline.org, ‏2011-07-29 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Sonja Brentjes, Abu Nasr Mansur b. 'Ali b. ‘Iraq (lived circa 950-1036) and Abu l-Rayhan al-Biruni (lived from 973-after 1050) as students, teachers, and companions, Models & Optimisation and Mathematical Analysis Journal Vol.03 Issue 01, 2015
↑  Abu Nasr Mansur, Muslim Heritage
לקריאה נוספת

Berggren, J. Len (2007). "Ibn ʿIrāq: Abū Naṣr Manṣūr ibn ʿAlī ibn ʿIrāq". The Biographical Encyclopedia of Astronomers. New York: Springer. pp. 557–558. ISBN 978-0-387-31022-0. (PDF version)
ביוגרפיה של מנצור במט-טיוטור ארכיון ההיסטוריה של המתמטיקה של אוניברסיטת סט. אדרוס הסקוטית באנגלית
המילון האנציקלופדי השלם לביוגרפיות מדעיות, בעריכת SamsÓ, Julio (2008) [1970-80], הערך מנצור באנגלית
מיקרוקוסמוס (פילוסופיה)

ערך זה עוסק בהשקפת עולם בה הפרט מקביל לכלל ולהיפך. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
האדם כמיקרוקוסמוס (האדם עולם קטן) היא תפיסה הרווחת בתרבויות שונות, ולפיה האדם מקבילה מדויקת של העולם בכללותו. בשימושים אחדים, בעיקר מודרניים, של הרעיון, אין זו אלא מטפורה אסתטית, אך בדרך כלל הכוונה להנחה מטפיזית ממש, ולפיה מראש כך תוכנן האדם: כבבואה המקבילה בכל פרטיה לעולם הגדול בכללותו.
בתרבות המערב > בתקופה הקלאסית > האדם כמיקרוקוסמוס שמימי

רעיון ההקבלה בין אדם ועולם מופיע אצל פיתגורס, ונדון באריכות בדיאלוג "טימאיוס" של אפלטון, ובדיאלוגים אחרים שלו. כפועל יוצא של תורת האידאות האפלטונית, האדם כמיקרוקוסמוס בנוי בדמות עולם הגלגלים כמקרוקוסמוס. כשם שגוף האדם מורכב מיסודות, כן היקום מורכב מיסודות רק זכים יותר; וכשם לאדם יש נפש, כן ליקום יש נפש. בעקבותיו פיתחו את הרעיון פלוטינוס והפילוסופים הנאופלטונים. פרוקלוס כתב: "האדם מיקרוקוסמוס, וכל הדברים קיימים בו באופן חלקי, כשם שהעולם מכיל אותם באופן נשגב וכולל".
הרעיון תפס מקום מרכזי בהרמטיציזם, ולפיו 'כמו שלמעלה כך למטה'. המיקרו-קוסמוס עצמיותו של האדם והמאקרו-קוסמוס היקום. בתוך כל אחד טמון השני ועל ידי הבנת האחד (בדרך כלל המיקרו-קוסמוס) ניתן להבין את האחר. מטבע הדברים, רעיון זה בא לידי ביטוי בכתביהם של אסטרונומים שביקשו לתאר את מבנה המאקרו-קוסמוס.
בתרבות המערב > בתקופה הקלאסית > האדם כמיקרוקוסמוס ארצי

תאוריית ארבע הליחות של הרופאים היוונים הקדומים היא צורה מיקרוקוסמית של תאוריית ארבעת היסודות המקרוקוסמית המיוחסת לאמפדוקלס. לפיה, בריאות האדם תלויה באיזון נכון בין ארבע הליחות שבגופו. זו הייתה התאוריה הראשית של הרפואה המערבית עד לתקופה המודרנית. להלן סיכום תמציתי של יסודותיה:
| הליחה המיקרוקוסמית | היסוד המקרוקוסמי | איכותו | המזג |
| --- | --- | --- | --- |
| מרה שחורה | אדמה | קר ויבש | מלנכולי |
| מרה לבנה | מים | קר ולח | פלגמטי |
| מרה אדומה | אוויר | חם ולח | אופטימי |
| מרה צהובה | אש | חם ויבש | רגזן |
ה"גאורגיקה" של ורגיליוס עוסקת בזיקה בין האיכר, או הפרסונה של המשורר, כמיקרוקוסמוס לבין עולם הטבע כמקרוקוסמוס. בספר הרביעי נעשית הקבלה בין כוורת דבורים כמיקרוקוסמוס לחברה האנושית כמקרוקוסמוס. יצירתו היא תיאור אידיאלי של חיים פשוטים בהרמוניה עם הטבע, תוך רגישות לסבל האנושי, וסימפתיה עמוקה לבהמות ולצפורים, לעצים לשדות ולפרחים, לרוחות ולכוכבים, ופליאה מן המסתורין של העולם. לא בכדי מקרוביוס השווה את ורגיליוס לקוסמוס.
בתרבות המערב > בימי הביניים

בימי הביניים, בהמשכיות לפילוסופיה האפלטונית האריסטוטלית והנאואפלטונית, האדם נקרא מיקרוקוסמוס כי סברו שמהותו הגשמית מורכבת מארבעה יסודות: גופו מאדמה, דמו ממים, נשימתו מאוויר, חומו מאש. החושים נובעים מהיסודות: ראיה מאש, שמיעה מאוויר שמחוץ לגוף, ריח מאוויר שבתוך הגוף, טעם ממים, מישוש מאדמה. הראש עגול כצורת הכדורים השמימיים. הנפש, צלם א-להים, מושלת במיקרוקוסמוס, כמו שא-להים מושל במקרוקוסמוס.
בתרבות המערב > בימי הביניים > מוזיקת מקרוקוסמוס ומוזיקת מיקרוקוסמוס

לדעת בואתיוס, המוזיקה משקפת את חוקי הבריאה, והיא מתנה שמיימית שניתנה לאדם על מנת שיוכל להתקרב באמצעותה לבוראו. הוא חילק את המוזיקה לשלושה סוגים:
מוזיקה אוניברסלית - הרמוניה של המקרוקוסמוס. אפשר להבחין בה בתנועה של הכוכבים במסילותיהם, בחיבור בין היסודות, בעונות השנה השונות המצטרפות ליחידה אחת. הרמוניה זו יכולה להתגלות רק על ידי האינטלקט.
מוזיקה אנושית - הרמוניה של המיקרוקוסמוס: הרמוניה בין שכל וגוף, הרמוניה של הנפש, הרמוניה של הגוף. או מוזיקה פיזית של הגוף, מוזיקה פסיכולוגית בין נפש וגוף, ובעיקר מוזיקה מוסרית של הנפש.
מוזיקה כלית - בכלי נגינה, על ידי מתח, נשיפה, או לחץ. באופן אידיאלי אמורה לחקות את המוזיקה האוניברסלית.
לדעת הונוריוס מאוטן, תאולוג פופולרי במאה ה-12, מוזיקה אנושית היא השתקפות של מוזיקת הכוכבים (הכוכבים יוצרים בתנועתם צלילים ערבים, שאיננו מרגישים בהם מפאת חוסר השלמות של שמיעתנו). שבעת הנקבים שבראש האדם דומים לשבעת הצלילים הממלאים את היקום בהרמוניה. המוזיקה האנושית תולדה של הרמוניה בין ארבעת היסודות לבין כוחות הנפש, ולפיכך האדם מיקרוסמוס גם הודות למוזיקה של הכוכבים המשתקפת בו.
בתרבות המערב > בימי הביניים > הקומדיה הא-להית של דנטה

תפיסת המיקרוקוסמוס-מקרוקוסמוס של ימי הביניים מסוכמת בקומדיה הא-להית של דנטה. היצירה עוסקת במסע של דנטה כמיקרוקוסמוס בעולם שירי חזיוני כמקרוקוסמוס. שלושת העולמות של היצירה הם השתקפות נפשות יושביהם: גיהנום - של רשעים, כור המצרף - של בינוניים, גן העדן - של צדיקים. כך, לדוגמה, היער החשוך שבתחילת היצירה מסמל אנושות של ריבוי מדכא של דעות מבלבלות, היער החינני שבגן העדן הארצי שבכור המצרף - הרמוניה ותמימות. לגן-העדן השמימי נופך אוניברסלי, שם המיקרוקוסמוס והמקרוקוסמוס מסכימים. דנטה חתם את יצירתו בשורות המעידות על הרצון הא-להי המניע את רצונו כמיקרוקוסמוס ואת הכוכבים כמקרוקוסמוס תוך הקבלה בין שני העולמות: "כאן נסתם חזון / אך חפצי וחשקי כבר סבב / כגלגל הנע באיזון / מהאהבה המניעה שמש וכל כוכב".
בתרבות המערב > בימי הביניים > המדינה כמקרוקוסמוס

ג'ון מסליסברי עשה הקבלה פוליטית בין האדם, כעולם קטן, לבין המדינה כאדם גדול: הראש - הנסיך השולט ברפובליקה, הנפש - אנשי הדת, הלב - הסנאט המייעץ לנסיך, העיניים האזניים והלשון - שופטי ומושלי המחוזות, הידיים - אנשי החוק והחיילים, הצדדים - אנשי החצר, הבטן והמעי - פקידי האוצר, הרגליים - האיכרים.
בתרבות המערב > ברנסאנס

בעקבות השיבה ללימוד פילוסופיה אפלטונית במאה ה-15 ואילך וההתגלות המחודשת של ה"קורפוס הרמטיקום", רעיון האדם כמיקרוקוסמוס זכה לתחייה פילוסופית-מדעית-אמנותית, למשל ב"נאום על כבוד האדם" מאת פיקו דלה מירנדולה, בכתביו של ג'ירולמו קרדאנו, בספר "על ההרמוניה של העולם" מאת פרנצ'סקו ג'ורג'י המרחיב את רעיון של מוזיקה אוניברסלית ומוזיקה אנושית, בפילוסופיה של פטריצ'י, בתאוריית התיאטרון של ג'וליו קאמילו, או אצל פאראצלסוס שהגדיר בריאות כתלויה בהרמוניה בין אדם (מיקרוקוסמוס) לבין הטבע (מקרוקוסמוס).
לדעת לאונרדו ברוני, השראה שירית אינה אלא הסכמה מתמדת בין המיקרוקוסמוס והמקרוקוסמוס, היוצאת לפועל בשירה, ולפיכך לשירה יש כח משיכה גדול יותר מכל צורת ביטוי אחרת.
הרישום "האדם הוויטרובי" של לאונרדו דה וינצ'י היה לסמל של ההתאמה המתמטית בין מיקרוקוסמוס ומקרוקוסמוס. הרישום מייצג פרופורציות אידיאליות של גוף האדם, התחום בשתי צורות אידיאליות: עיגול המסמל את העולם השמיימי, שלמות נשגבת, וריבוע המסמל את העולם הארצי. האדם מייצג איפוא את ההתאמה האחדותית בין מיקרוסמוס ומקרוקוסמוס. כלומר, האדם המידה של היקום כולו. לדעת דה וינצ'י, האדם מיקרוקוסמוס של יקום טבעי שלעולם מתחדש. כך הסביר את האבסורד של הקיום האנושי: "האדם הוא המודל של העולם, ודומה כפרפר לאור... תמיד בחגיגיות ממתין לאביב חדש, לקיץ חדש, לחודשים חדשים ולשנים חדשות; נראה לו שהדברים, אליהם משתוקק, מגיעים מאוחר מדי, מבלי לשים לב כי משתוקק לחורבנו".
לימוד ספרים עתיקים מתרבויות שונות, מסעות בהם התגלו ארצות חדשות, הרחבת אופקים, כל אלו הביאו את אנשי הרנסאנס להרגיש כאזרחי העולם, ולתפיסה קוסמופוליטית או לאומית אוניברסלית. המשורר הפורטוגזי קמואש חגג באפוס הפנטסטי "הלוזיאדות" את מסעות מגלי הארצות הפורטוגזים ובראשם גילוי הודו על ידי ואסקו דה גאמה. בשיר העשירי, סירנה לוקחת את דה גאמה לפסגת הר, ומראה לו את "מכונת העולם" (מושג המדמה את היקום לשעון ואת הבורא ליוצר שעונים), חזיון נשגב בו היקום כולו נראה בבת אחת (בהתאם למבנה הקוסמוס של תלמי). ביצירה יש מתח מתמיד בין האדם כמיקרוקוסמוס שברירי, "אדם יסודו מעפר", המסוגל להתגבר על מכשולים בעזרת השמיים, עוז, וגבורה, ולהגיע להישגים גדולים; לבין סכנת נפילתו אם משתעבד לכוחות הסמויים של הטבע.
באפוס הקומי "אורלנדו המטורף", מאת המשורר האיטלקי אריוסטו, המתרחש ביבשות אירופה אפריקה ואסיה על רקע מלחמה ימי-ביניימית בין נוצרים ומוסלמים, הגיבורים נעים כל הזמן בין ארבעה ממדים, פעמים רבות סותרים זה לזה, של עולם הרומנסה: אהבתם לאהובתם, מידותיהם הטובות כאבירים, חובתם האזרחית למלכם/מדינתם, ואמונתם. טאסו כתב על השיר כמיקרוקוסמוס ב"דיאלוגים על השירה": "כבעולם קטן, אנו קוראים על אוגדות צבאות, הנלחמים ביבשה ובים, הכובשים ערים, ובהיתקלויות ובקרבות, המתחרים, המתארים רעב וצימאון, סערות, שריפות, מופתים". לכאורה היצירה כאוטית, אך באמת מסודרת להפליא: קוסמוס סטואי, בו עלילות-המשנה נעות במעגלים סביב עלילות ראשיות, והעלילות הראשיות נעות במעגלים סביב המרכז: טירופו של אורלנדו.
בתרבות המערב > בתקופה המודרנית > היצירה השייקספירית

בעבור שייקספיר, תיאטרון הגלוב היה דגם של תבל, רעיון של מקרוקוסמוס, עולם הבמה עליה המיקרוקוסמוס משחק את תפקידיו, כל העולם במה.
במחזות של שייקספיר, בהתאם להשקפה האליזבתנית, העולם הארצי כמקרוקוסמוס משקף את נפשות הדמויות כמיקרוקוסמוס, ובמיוחד את הנפש של הדמות הראשית. כך, לדוגמה, יער ארדן הפסטורלי של "כטוב בעיניכם" את הרגישות הרעננה והתבונה הקלילה והמאשרת של רוזלינד, ממלכת דנמרק הקודרת והרקובה את המלנכוליה של המלט, החורף האימתני הסוער של "המלך ליר" את נפשו המיוסרת של ליר, הררי וולס הירוקים של "סימבלין" את אצילות נפשה של אימוג'ן, האי הקסום של "הסערה" את חכמתו של פרוספרו. הפגישה בין רומיאו ויוליה, בתמונה החמישית של המערכה השלישית של המחזה, מיקרוקוסמוס של מפגש לילה ויום כעלות השחר.
המלט ברוך הכישרונות, קוריולנוס גיבור המלחמה, טימון איש החסד, פרוספרו החכם, נעשים למבקרים חריפים של האנושות, ביודעם כי בני האדם רחקו מלהיות מיקרוקוסמוס. כך אומר המלט:
איזו פיסת יצירה האדם! מה נאצל שכלו, מה אינסופי כשרונו, בצורה ובתנועה - מה נפלאה דמותו, במעשה כמלאך, בתפיסה נשגב! משוש תבל, מופת לכל חיה! אך עבורי, מה תמצית העפר הזאת? איש אינו נעים לי, גם לא אשה, אם כי חיוכך כאילו כזה.
ודברי ביקורת נוקבים של טימון על כפיות הטובה של החברה האתונאית/אנושית:
חובה, יראת פחד,

דת, הסכמה, צדק, אמת,

כיבוד אב ואם, מנוחת-לילה, ושכנות,

חינוך, נימוסים, אמנויות, ומסחר,

מעמדות, טקסים, מנהגים, וחוקים,

מתדרדרים לסתירותיכם ההרסניות,

ומתאפשר לסבל קיום!
להבדיל מטימון הפורש ליערות בהעדיפו חייתו יער פראיות על בני אדם, פרוספרו נאלץ לגלות עם בתו לאי, מקום שנהיה למיקרוקוסמוס אוטופי של החברה האנושית (ושל היצירה השייקספירית בכללותה). שם הוא מבין כי קסמו האוורירי, איזו מוזיקה שמיימית שרכש, אינו אלא אשליה. ולהבדיל מריצ'רד השני, ברוטוס, המלט, מרקוס אנטוניוס, טימון, הנכשלים איש איש בדרכו; דווקא על ידי הוויתור על קסמיו, פרוספרו שב למעמדו הקודם. בעולם השייקספירי המאמץ המלאכותי של אנשי-צורה להיות מיקרוקוסמוס מגלה להם את קטנותם, בעוד הצניעות הטבעית של נשים חסודות מאפשרת להן להיות מיקרוקוסמוס אמיתי: רוזלינד, דמות של אהבה נכזבת במסורת השירה הפסטורלית, הופכת במחזה "כטוב בעיניכם" לשדכנית הגורמת אושר לעצמה ולאחרים; איזבלה, דמות של נזירה חסודה, מצילה בתבונתה וחסידותה את אחיה ועוזרת לכונן דוכסות של חנינה וצדק; אימוג'ן מתמודדת בקלילות מעוררת-השתאות עם סיטואציה קשה, דומה לזו של המלט, ומביאה ברכה לכל; הרמיון מצליחה בסבלנותה להשיב את השלום לביתה ולממלכתה; ומירנדה, הוי מירנדה! כך משבח פרדיננד את מירנדה (דמות אשה אידיאלית):
מירנדה הנפלאה!

אכן מושא לכבוד ולפליאה! יקרה

כדבר האהוב ביותר לעולם! בהרבה עלמות

היבטתי בעין טובה, ופעמים רבות

לנעימות לשונן נקשרה

אוזני הקשובה: בשביל כמה מעלות

חיבבתי כמה נשים, אף אחת נפשה

אינה כה כלילה, אלא איזה פגם

נאבק בחן שלה האצילי ביותר,

והביס אותו: אך את, הוי את,

כה מושלמת, אין כמוך, נוצרת

מהמיטב של כל יצור!
בתרבות המערב > בתקופה המודרנית > ההומור האנגלי של שלהי המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17

בלשון אנגלית המילה הומור פירושה ליחה, ובמהלך המאה ה-16 קיבלה משמעות עיקרית נוספת: מזג, מצב-רוח. שייקספיר השתמש במילה הומור 141 פעמים, בעיקר במחזות שחיבר בשנים 1600-1597; בן ג'ונסון השתמש בה 236 פעמים; הרבה יותר פעמים מאשר הופעתה אצל משוררים אנגלים שקדמו להם.
תאוריית ארבעת המזגים (ארבע הליחות) הייתה פופולרית באנגליה של שלהי המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17, אזי חוברו ספרים רבים על הנושא: ספרי תאוריה; ספרי עזר למשוררים ליצירת דמויות; ספרי מוסר שתיארו מזגים מפוקפקים כדי לבקר את נימוסי התקופה; וספרי ביקורת חריפים, לרוב של פוריטנים, כנגד הומור.
במחזה "הנרי הרביעי" שייקספיר נעזר בלימוד מעמיק של תאוריית המזגים על מנת לאפיין את דמויותיו: המלך הנרי הרביעי מלנכולי, הנסיך האל אופטימי, הוטספר רגזן, סר ג'ון פלסטף פלגמטי. המזג הקבוע של אדם בלידתו מושפע מהשתנות מזגים דינמית, טבעית וחברתית, במהלך חייו. שייקספיר הרחיב את תאוריית המזגים, בהתאם לזיקה בין אדם וטבע, כלומר בין מיקרוקוסמוס ומקרוקוסמוס, באופן הבא:
| המזג | רגש | זמן ביום | עונת שנה | תקופה בחיים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אופטימי | שמחה | בוקר | אביב | ילדות |
| רגזן | תקוה | צהרים | קיץ | בחרות |
| פלגמטי | פחד | ערב | סתיו | גיל העמידה |
| מלנכולי | צער | לילה | חורף | זקנה |
במחזות האליזבתנים אזכורים רבים לתאוריית המזגים. כך במחזה "ההילולות של סינתיה": "יצור של מזג כה מושלם ונעלה... הוא לעולם אינו פנטזיונר מלנכולי, ולא עצל לפעול, ולא קל דעת, ולא נוח לכעוס". בדמויות הממוצעות המזגים מוזגו כך שאחד מהמזגים דומיננטי, מה ששימש כר נרחב ליצירת דמויות קומיות הומוריסטיות. בן ג'ונסון ביסס את הקומדיות שלו, החל מ-"כל איש במזגו" ואילך, על ניתוח עמוק של נימוסי תקופתו בעזרת הרעיון הכללי של תאוריית המזגים: נטייה של מזג. הוא לא הסתפק בכך, אלא הוסיף הסברים וניתוחים מפורטים של דמויות באמצעות הקדמות או בפי דמויות נוספות, מציג את כלי מלאכתו לקהל על מנת שיעריך את אמנותו.
בתרבות המערב > בתקופה המודרנית > בשירה האנגלית של המאה ה-17 והחצי הראשון של המאה ה-18

בהשפעת הרנסאנס, לתפיסת המיקרוקוסמוס מקום מרכזי בשירה של ג'ון דאן ושל ג'ורג' הרברט.
בשנת 1632 יצא לאור האפוס האלגורי האוטופי "אי הארגמן" מאת המשורר האנגלי פיניאס פלטשר, יצירת הספרות המפורטת ביותר על האדם כמיקרוקוסמוס, בה התכונות האינטלקטואליות של האדם מואנשות והמבנה של גוף האדם מתואר על ידי תיאורי נוף (האדם - אי, העצמות - הרים, הורידים והעורקים - נהרות ארגמן; השכל, הלב והכבד - ערי האי החשובות).
בשירה המקודמת של ג'ון מילטון, מצב-הרוח השמח, שבשיר "אלגרו", מיקרוקוסמוס לבבי של יום / עולם הטבע הכפרי / הרמוניה ארצית, ומצב-הרוח המלנכולי, שבשיר "פנסרוסו", מיקרוקוסמוס שכלי של לילה / עולם האידאות השמיימי / מוזיקה דתית. באפוס "גן העדן האבוד" יש התאמה בין שכלם של המלאכים ושל האדם כמיקרוקוסמוס לבין העולם מקום משכנם כמקרוקוסמוס. לפיכך, לכאורה גירוש אדם וחוה מגן-עדן מבטא ריחוק, או חוסר התאמה, בין המקרוקוסמוס למיקרוקוסמוס, אלא שהמלאך מנחם את האדם, שעל ידי שיוסיף, בהתאמה לכל מה שלמד, מעשים ואמונה ומידות טובות ואהבה, יקנה גן-עדן פנימי, מאושר יותר, משמע שכך המיקרוקוסמוס ישוב להיות תואם ביתר שאת למקרוקוסמוס.
באפוס "העונות" מאת ג'יימס תומסון, יש הקבלה בין תקופות הנערות, הבחרות, הבגרות, והזיקנה של האדם כמיקרוקוסמוס לבין עונות השנה של הטבע כמקרוקוסמוס, ובין עונות השנה כמיקרוקוסמוס לבין מהלך הדורות מבריאה לגאולה כמקרוקוסמוס.
בתרבות המערב > בתקופה המודרנית > בספרות המדעית והאזוטרית והפילוסופית של המאה ה-17 והחצי הראשון של המאה ה-18

במאה ה-17 נעשו ניסיונות ליצור מדע חדש של מקרוקוסמוס-מיקורוקוסמוס המבוסס על אמת דתית (כגון קפלר, ניוטון), תוך שימוש במתמטיקה לגילוי חוקי המקרוקוסמוס. בשנת 1617 רוברט פלאד הוציא לאור את הספר הנרחב "היסטוריה של העולם הראשי והמשני", פילוסופיה אלכימית של שני העולמות, השמימי והארצי, המבוססת על מקורות תנכיים והרמטים. לדעת איש האשכולות תומאס בראון, כל אדם הוא מיקורוקוסמוס ונושא את העולם כולו סביבו; א-להים ליקום, כיקום לאדם, כרחם לעובר.
בפילוסופיה של לייבניץ, המונאדות מיקרוקוסמוסים של היקום כולו.
בתרבות המערב > בתקופה המודרנית > מאמצע המאה ה-18 ואילך

לאחר שתאולוגיה, מטפיזיקה, פיזיקה, אסטרונומיה, ומוזיקה חדלו להיחשב כתחום אחד (בהשפעת האנציקלופדיסטים), עם הצמיחה של פילוסופיות מודרניות המבוססות על אמפיריות וספקנות מדעית, והתמעטות הלימודים האזוטריים, ועקב דעיכת לימודי המקרא והלימודים הקלאסים ולימודי השירה וההשראה השירית, תפיסת המיקרוקומוס/מקרוקוסמוס כבר אינה תופסת מקום מרכזי בתרבות המערב.
הדים לרעיון האדם כמיקרוקוסמוס נמצאים בשירה הרומנטית של וורדסוורת' ושל ויליאם בלייק, בספרות הרומנטית של נובאליס, בפילוסופיה של שלינג ושל רודולף הרמן לוצה; בהגות של אמרסון, בכתבים של ק. ס. לואיס ושל אומברטו אקו, ובסיפורים של בורחס.