אה"מ ואנגארד (1944)
תכנון ותיאור

בתחילת 1939 היה ברור ששתי אוניות המערכה מסדרת לאיון הראשונות לא יוכלו להימסר לפני 1943 לכל המוקדם, וכי יהיה צורך בבניית אוניות מערכה נוספות כדי להשתוות לאוניות המערכה הגרמניות והיפניות שכבר היו בבנייה. המגבלה העיקרית על בניית אוניות מערכה חדשות הייתה הקיבולת הזמינה המוגבלת והזמן הנדרש לבניית תותחים בעלי קליבר גדול וצריחי התותחים שלהם. שימוש בארבעה צריחים דו-קניים קיימים בקוטר 15 אינץ' הציע את האפשרות לעקוף את צוואר הבקבוק הזה ואיפשר בנייה של אוניית מערכה מהירה אחת מהר יותר מאשר בניית יותר אוניות מסדרת לאיון. הצריחים נבנו במקור עבור סיירות המערכה קורייג'וס וגלוריוס במהלך מלחמת העולם הראשונה, והוסרו במהלך ההסבה של אוניות אלו לנושאות מטוסים בשנות ה-20. מכאן צמח הכינוי של האונייה: "אוניית המערכה בעלת השיניים של דודתה" ("battleship with her great aunt's teeth"). כדי לחסוך זמן, עיצוב הלאיון שונה כדי להכיל את ארבעת הצריחים, ועבודות תכנון ראשוניות החלו ביולי 1939. הירכתיים המרובעות נשמרו על מנת לשפר את המהירות במלוא העוצמה ב-0.33 קשרים (0.61 קמ"ש). זה הפך את ואנגארד לאוניית המערכה הבריטית היחידה שנבנתה עם ירכתיים מרובעות, מכיוון שהאוניות מסדרת לאיון מעולם לא הושלמו.
עבודת התכנון הושעתה ב-11 בספטמבר 1939, לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, אך חודשה בפברואר 1940 לאחר שהלורד הראשון של האדמירליות, וינסטון צ'רצ'יל, הביע עניין באונייה. העיצוב שונה כדי להגביר את ההגנה מפני רסיסי פגזים בצדדים הבלתי מוגנים של גוף האונייה, השריון של החימוש המשני הוגדל כדי להתנגד לפצצות חודרות שריון למחצה במשקל 500 פאונד (230 ק"ג), ועובי חגורת הרסיסים לפני ומאחורי חגורת השריון הראשית הצטמצמה ב-0.5 אינץ' (12.7 מ"מ) כפיצוי. צריח ניתוב קטן נוסף מאחור, ונוספו ארבעה כוורות קליעים לא מסתובבים כדי להשלים את ששת צריחי תותחי הנ"מ 2 פאונד שתוכננו כבר.
התחייבויות דחופות יותר אילצו את השהיית עבודת התכנון המקדימה שוב ביוני; כאשר התחדשה העבודה באוקטובר, העיצוב שונה שוב לאור ניסיון המלחמה האחרון. נוספה קיבולת דלק גדולה יותר והגנת השריון השתפרה, אך שינויים אלו העמיקו את השוקע של התכנון אל מעבר לגבול 34 רגל (10.4 מטר) של תעלת סואץ. עובי החגורה הראשית הופחת ב-1 אינץ' (25 מ"מ) כדי לחסוך במשקל, אך השיטה העיקרית שנבחרה להקטנת השוקע הייתה הגדלת הרוחב ב-2.5 רגל (0.76 מטר). רוחב האונייה חרג מרוחב המספנות ברוזית' ופלימות', מה שהגביל מאוד את מספר המספנות שיכולים להתמודד עם האונייה, אך השינויים אושרו על ידי מועצת האדמירליות ב-17 באפריל 1941. האונייה כבר הוזמנה ב-14 במרץ במסגרת תוכנית מלחמת החירום של 1940, למרות שהרישומים לא הועברו לג'ון בראון ושות' רק עשרה ימים לאחר מכן.
העיצוב של ואנגארד תוקן שוב, בזמן שהאונייה הייתה בבנייה ב-1942, כדי לשקף לקחים שנלמדו מאובדן אוניית המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי, פרינס אוף ויילס, ומפעילות עם אוניות המערכה האחרות. המרחק האורכי בין המדחפים הפנימיים והחיצוניים הוגדל מ-33.5 ל-51.5 רגל (10.2 עד 15.7 מטר) כדי להפחית את הסיכוי שטורפדו בודד יהרוס את שני צירי המדחף בצד אחד, ותאים אטומים נוספו לכל החללים מתחת לקו המים העמוק. כדי למנוע את ההצפה המתקדמת דרך דלתות פתוחות ופתחים אטומים למים שקרה לפרינס אוף ויילס. שינוי זה והעברת חלק מחדרי הטיפול בתחמושת בקוטר 5.25 אינץ' (133 מ"מ) מהסיפון התחתון לסיפון האמצעי עיכבו מאוד את השלמת האונייה. דרישת התכנון לפיה התותחים של צריח 'A' יהיו מסוגלים לירות ישר קדימה בגובה של 0° הוקרבה כדי לאפשר להגדיל את הבולט מקדימה, והחרטום שלה עוצב מחדש כדי שיספוג פחות מים ויגרום לפחות רסס מים בים סוער. אספקת הדלק של האונייה הוגדלה מ-4,400 טון ארוך (4,500 טון) ל-4,850 טון ארוך (4,930 טון) כדי למנוע את בעיות המחסור בדלק מהם סבלו קינג ג'ורג' החמישי ורודני במהלך המרדף אחר אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק. צריחי הקליעים הבלתי מסתובבים נמחקו מהתכנון וחימוש הנ"מ הקל הוגדל לסך של 76 תותחי 2 פאונד בצריח ארבע-קני אחד ותשעה צריחים מתומנים ו-24 תותחי אורליקון 20 מ"מ ב-12 צריחים דו-קניים. מקום עבור אלו התפנה על ידי הסרת שני המטוסים הימיים, המעוט והמתקנים הנלווים אליהם.
בשנת 1942 הועלתה הצעה להמיר את ואנגארד לנושאת מטוסים. מנהל הבנייה הימית הצהיר כי פעולה זו בנוסח סדרת אאודשיוס לא תהווה קשיים גדולים אך תדרוש שישה חודשים כדי לעצב מחדש את האונייה. ההצעה נדחתה רשמית ב-17 ביולי.