דאו (מושג בפילוסופיה סינית)
פרשנויות דתיות, פילוסופיות ותרבותיות > פרשנויות דאואיסטית

בדאואיזם, למונח 'דאו' משמעות אונטולוגית, כאשר פירושו הן שורש בראשיתי של היקום, והן החוק המסתורי וידיעת שלמות של החיים המונחים בבסיסו. מן הדאו נובעת הקוטביות של היין והיאנג, מקוטביות בסיסית זו נוצרים כל שאר הניגודים ואלו מולידים את השינוי, תנועה, חדירה הדדית, כתוצאה מכל אלו נוצר העולם. הופעתו של העולם לא בהכרח מצביע על כך שהייתה תקופה שבה העולם התחיל להתקיים, או תקופה בה העולם לא היה קיים. העולם היה קיים תמיד. לא מדובר בהתחלה של זמן, כמו בתנ"ך, אלא בהבנה מעמיקה של עקרון הקיום. מילים כמו 'הופעה' ו'התחלה' אפוא אינן תואמות את רוח החשיבה על דאו. למעשה, צריך היה להחליף את המילים הללו, אך המשימה קשה עד כדי כך שאנו נאלצים להשתמש במילים אלו בכל זאת כדי לתאר איכשהו את הדאו.
דאו הוא עיקרון הן של אימננטי והן טרנסצנדנטי, של פנימיות וחיצוניות, של הגלוי והסמוי. דאו הוא המצב הנעלה ביותר של הוויה הטרנסצנדנטלית, כריקות בלתי נחלקת וכאם של היקום. בתור ה'נעלה ביותר' בדאואיזם נחשב: הרמה הגבוהה ביותר של ההכרה, ולא כוח, החזק יותר מכל הכוחות האחרים ושולט עליהם ביד רמה. הריקות מובנת כמה שנסתר מעיינינו ואינו נראה ולא כהעדרו של משהו. בפרשנות של פיזיקה מודרנית של דאו יכול להיחשב החומר האפל ביקום, משהו שמורגש עוד פחות משדות מגנטיים או שדות כבידה, אך חודר כל, בסיסית יותר, או אולי אפילו מהווה יסוד לכל, יחיד, כמו תהום של סינגולריות, הכוח היצירתי של החיים כולם.
בין הנושאים הקשים ביותר במחקר של דאואיזם הוא הניסיון להסביר את המונח דאו. הקהל רואה לעיתים קרובות קושי מועט, שכן מאות פרשנים 'הסבירו' את הרעיון, בהתבסס על הבנה פשטנית של דאו דה ג'ינג. [...] עבור דאואיסטים, "להיות דאואיסט" - כלומר, השגת מטרות הפרקטיקה הדאואיסטית – משמע להתקיים בלי שיש בהכרח הסבר קוהרנטי אינטלקטואלי של מה דאו "הנו". במובן זה, להיות דאואיסט, זה להתעלם מההנחה המוכרת למוחות המודרניים - שאדם לא יכול לרדוף או להשיג משהו לפני שהוא המשיג זאת לעצמו בבירור. דאואיסטים לעתים קרובות העדיפו להשאיר דאו בגדר תעלומה - 'תעלומת התעלומות'. [...] דאו אינו רק האחדות הקמאית שממנו התפתחו כל התופעות, ועליו הם חוזרים בסופו של דבר, אלא גם שפירות, כוח בלתי נתפס, כוח הפועל בתוך עולם התופעות - כוח טבעי שמוביל את כל הדברים בהכרח לעבר 'הגשמתם'. [...] מה דאו 'הנו' אפוא יכול - במונחים דאואיסטים - להיות מוסבר במונחים של ממשל תבוני, או במונחים של עידון פיזיולוגי, או במונחים של טרנספורמציה של daoshi בקהילה באמצעות תפילה. בראייה הוליסטית - כלומר, כמפתח אוניברסלי לכל הדגמים הדאואיסטיים של פעולה - דאו ניתן להגדיר כמטריצה האמיתית של החיים אותנטיים בעולם הזה.
אלמנט המשותף בהסברים רבים של תרגול דאואיסטי, על ידי יודעי דבר וזרים כאחד, הוא שפרקטיקות רוחניות דאואיסטיות מכוונות לעבר 'קבלה' או 'השגה' של דאו. החל מימי קדם ועד לימינו, זה שממצא את החיים הרוחניים הוא אחד שמוגדר בדרך כלל כ-'הוא/היא זה שיש לו/לה (ה)דאו' (You Dao Zhe 有道 者).
לדברי לאו דזה דאו יוצר את האחד (וייתכן את הצ'י 氣), האחד יוצר את השנים - היין והיאנג (陰陽), המולידים שלוש ואת שאר העולם הגלוי לעין (וואן-וו 萬物 / 万物). כלומר, הדאו הוא המקור של כל הצורות. במקביל הוא האנרגיה שנותנת צורה לכל התהליך של היצירה והבריאה. זוהי הרוח היצירתית הבוראת ומכלה, אך היצירה וההרס תומכים בעולם הזה במידה שווה, ומאפשרים לו להתקיים בצורה שבה אנחנו מכירים אתו. מיתה של יצור חי מאפשרת את החיים של יצור אחר ובכך עוזרת לקיים את העולם כפי שהוא.
היות שדאו חובק כל, הניגודים כגון העדר ונוכחות (וו 無 / 无, יוו 有) טוב ורע נעלה ושפל, לא ניתנים לתאר במונחים אינטלקטואלים, ולכן פילוסופיה סינית בכלל, ודאואיזם בייחוד, מלאים בפרדוקסים. אחד הפרדוקסים הגדולים הוא העובדה שדאו הוא גם יחיד, דרך ייחודית של כל דבר וכל תופעה נפרדת, כשלעצמה, וגם איחוד, החוק האוניברסלי של היקום, משהו שמאחד את כל הדברים וכל התופעות בקיום אחד. פרדוקס נוסף הוא שדאו הוא הכוח הנעלה ביותר, ויחד עם זאת לא יכול להיות מזוהה עם שום כוח נפרד. דאו מחלחל לתוך כל הכוחות האחרים ומתנהג כזה שממלא אותם.
במונחים של ספרות קלאסית, דאו מתפרש ככוח מחלחל, הן כאמצעי והן כמטרת הקיום. עם זאת, מטרת הקיום בדאואיזם איננה תנועה מנמוך לגבוהה, כמו בדתות האברהמיות, אלא משהו בלתי מוסבר ובלתי מובן. אפילו דאו עצמו לא יודע מה הוא. דאו איננו ישות עליונה, כל יודעת, כל יכולה וכל מבינה. ידע והבנה, מונחים שאינם חלים על הדאו. מטרת קיום היא "הדבר כשלעצמו". ייתכן כי כל מה שקיים קיים 'סתם כך', ומטרות שאנו מציבים לעצמינו לא נכונות באופן עקרוני, הועיל ואין אנו מבינים את העקרונות של הדאו. כאשר אנו מבינים עקרונות אלו, אנחנו מפסיקים לחפש משמעות ותכלית, וחיים 'סתם כך', ורק אז, אולי, חיינו עולים בקנה אחד עם העקרונות של הקיום.
דאו פועל ללא הכוונה פעילה, דברים קורים וכך נוצר הסדר הקיים. דאו קורא לשינוי, אך הוא עצמו ריק ואינו פעיל. לאו דזה מדגיש את זה בכוונה כדי שאף אחד לא ידמיין את הדאו כמשהו שקיים בנפרד מעולם ומכל פרט בו, אך יוצר כל מה שקיים בעולם זה.
פעולת דאו לא מורגשת בשום מקום אך פועלת בכל מקום, תמיד ובכל דבר. דאו משליט סדר מבלי לשלוט. אנחנו רואים בכל מקום, בכל דבר את הפעולה של דאו, אבל בשום מקום לא ניתן לומר כי הדאו עצמו ישנו. העולם הוא כמו צמח שגדל, בכפוף לחוקים פנימיים, אך החוקים האלו אינם גלויים לנו. לכל יצור ולכל דבר בעולם דאו משלו, דרך עצמאית של הקיום.
וו-ווי, או אי העשיה, הוא עקרון מנחה בתרגול דאואיסטי. עיקרון זה מהווה את השאיפה לפעול בהרמוניה עם הדאו באופן ספונטני. דאו יכול להיות מובן כעיקרון אוניברסלי, בלתי נגיש לשכל האנושי, ולכן, כדי לנתת מענה מדויק, יעיל, והרמוני לכל סיטואציה יש למעט ככל האפשר בפעולות עם כוונה ברורה או כיוון נוקשה. על ההולך בדרך דאו לנסות לפעול בלי לכפות את רצונו על העולם. פעולה כזאת ממושלת לשחיה נגד הזרם, פעולה מיותרת המכלה את כוחות הפועל. כך מסוכם רעיון זה בדאו דה-ג'ינג:
”לנוסע טוב אין תוכניות מקובעות, והוא אינו מתכנן להגיע.” (לאו-דזה, דאו דה-ג'ינג)