stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קואגה
כלאיים מקואגה ובעלי חיים דומים

זברות הוכלאו עם בעלי חיים הדומים להם, כמו חמורים וסוסים, ויש כמה חוות חקלאיות העוסקות במלאכה זו גם כיום. השם הכללי לבעל חיים שנוצר מכלאיים עם זברות הוא זברואיד. זברואידים מוצגים לראווה בעיקר כקוריוז, משום שהם אינם ראויים לרכיבה או לעבודה. ב-20 בינואר 2005 נולד הסייח הדומה ביותר לקואגה, הנרי שמו, במסגרת הפרויקט לשחזור הקואגה.
ישנו תיעוד של קואגה שזווג עם סוס כבר ב-1896, במאמרם של ג'ורג' גולד וּווֹלטר פייל "אנומליות וקוריוזים ברפואה": "בשנת 1815 לורד מורטון זיווג קואגה זכר עם סוסת ערמון בעלת שבע שמיניות של דם ערבי, אשר לא זווגה קודם לכן. התוצאה הייתה נקבה בת כלאיים הדומה לשני ההורים". צ'ארלס דרווין נזכר בשנת 1859 ב"מוצא המינים" כי הוא ראה ציורים צבעוניים של בן כלאיים של חמור וזברה, ומזכיר כי את "בת הכלאיים המפורסמת של לורד מורטון מנקבת ערמון וזכר קואגה". דרווין הזכיר את בת הכלאיים המסוימת הזאת שוב בשנת 1868 ב"מגוון של בעלי חיים וצמחים תחת ביות", ומספק הפנייה לכתב העת בו תיאר לורד מורטון לראשונה את ההכלאה.
הסימונים של אוקאפי הם כמעט הפוכים לאלו של הקואגה, כאשר החלק התחתון והאחורי של הגוף בעיקר מפוספסים ושאר הגוף כמעט חלק. עם זאת, האוקפי אינו קרוב לקואגה כלל, ולמעשה משתייך למשפחת הג'ירפיים ולא למשפחת הסוסיים.
הערות שוליים

↑  קואגה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534884905171  BnF: cb14405886c (data)  LCCN: sh95001249 
פוחלץ של הקואגה
צ'ארלס ריקטס

| --- | --- |

ריקטס מאת שותפו צ'ארלס שאנון (אנ'). גלריית הדיוקנאות הלאומית אומרת על הדיוקן הזה, "זהו תיעוד של ידידותם, מעט מהוססת באופייה, כאשר ריקטס מפנה את ראשו כדי שיראו אותו בפרופיל. הוא אהב את זה בדיוק מהסיבה הזו מכיוון שהוא מראה אותו "מתרחק מהמאה ה-20 כדי לחשוב רק על המאה ה-15".
 לידה:  2 באוקטובר 1866 ז'נבה, שווייץ 
 פטירה:  7 באוקטובר 1931 (בגיל 65) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות סיטי וגילדות לונדון 
 תקופת הפעילות:  1882–1931 (כ־49 שנים) 
 בן או בת זוג:  צ'ארלס שאנון 
 
צַ'ְארְלס רִיקֶטְס (באנגלית: Charles de Sousy Ricketts; 2 באוקטובר 1866 –  7 באוקטובר 1931) היה אמן, מאייר, סופר ומדפיס בריטי, הידוע בעבודתו כמעצב ספרים וטיפוגרף ובעיצובי התלבושות והתפאורה שלו למחזות ואופרות.
ריקטס נולד בז'נבה לאב אנגלי ולאם צרפתייה וגדל בעיקר בצרפת. בשנת 1882 החל ללמוד פיתוח עץ בלונדון, שם פגש עמית סטודנט, צ'ארלס שאנון (אנ'), שהפך לבן לווייתו ולשותף אמנותי לכל החיים. ריקטס הטביע את חותמו תחילה בהפקת ספרים, תחילה כמאייר, ולאחר מכן כמייסד וככוח המניע של בית הדפוס וייל (1896–1904), אחד מבתי הדפוס הפרטיים המובילים של התקופה, עבורו עיצב את הטיפוגרפיה והאיורים. שריפה הרת אסון בבית הדפוס הובילה לסגירת בית הדפוס, וריקטס פנה יותר ויותר לציור ופיסול במהלך שני העשורים הבאים.
ב-1906 החל גם בקריירה כמעצב תיאטרון, תחילה על יצירות של חברו אוסקר ויילד ומאוחר יותר עבור מחזות של סופרים כולל אייסכילוס, הוגו פון הופמנסתאל, ויליאם שייקספיר, ברנרד שו, וויליאם באטלר ייטס. עיצובי התיאטרון המתמשכים ביותר שלו, שנשארו בשימוש במשך יותר מ-50 שנה, היו עבור "המיקאדו" של גילברט וסאליבן. עם שאנון, ריקטס בנה אוסף משמעותי של ציורים, רישומים ופסלים. הוא יצר לעצמו מוניטין של אנין טעם באמנות, ובשנת 1915 דחה את הצעת לנהל את הגלריה הלאומית. מאוחר יותר הוא התחרט על ההחלטה הזו, אך שימש כיועץ לגלריה הלאומית של קנדה מ-1924 ועד מותו. הוא כתב שלושה ספרי ביקורת אמנות, שני כרכים של סיפורים קצרים וזיכרונות של ויילד. מבחר מכתביו ומיומניו פורסמו לאחר מותו.
קורות חיים וקריירה > תחילת חייו

ריקטס נולד בז'נבה, בנם היחיד של צ'ארלס רוברט ריקטס (1838–1883) ואלן קורנלי דה סוסה (1833 או 1834–1880), בתו של לואי, המרקיז דה סוסה. הייתה לו אחות, בלאנש (1868–1903). אביו שירת כלוטנט ראשון בצי המלכותי הבריטי לפני ששוחרר בגיל 25 עקב פציעה. ביתו היה בית אמנותי: אביו היה צייר חובב של נושאים ימיים, ואמו הייתה מוזיקלית. ריקטס בילה את ילדותו המוקדמת בלוזאן ובלונדון, ואת שנות העשרה המוקדמות שלו בבולון-סור-מר ובאמיין. מלבד שנה בפנימייה ליד טור הוא חונך על ידי אומנות.
אלן ריקטס נפטרה ב-1880 ובעלה האלמן עבר ללונדון עם שני ילדיו. ריקטס כמעט ולא היה מסוגל לדבר אנגלית. הביוגרף שלו פול דילייני כותב שהילד נחשב "עדין מכדי ללמוד בבית הספר", וכתוצאה מכך היה בעיקרו אוטודידקט, "קורא ברעבתנות ו"מתענג" במוזיאונים; כך הוא נמלט מלהיות מעוצב בתבניות קונבנציונליות".
בשנת 1882 ריקטס החל ללמוד בבית הספר לאמנות סיטי וגילדות לונדון (אנ') בקנינגטון (אנ'), לונדון, שם למד אצל צ'ארלס רוברטס, חרט עץ בולט. בשנה שלאחר מכן נפטר אביו של ריקטס, וריקטס נעשה תלוי בסבו מצד אביו, שתמך בו בקצבה צנועה. ביום הולדתו השש עשרה פגש את הצייר והליתוגרף צ'ארלס שאנון (אנ'), עמו יצר שותפות אישית ומקצועית לכל החיים. הטיימס תיאר את מערכת היחסים ביניהם:
ידידות לכל החיים בעלת אופי קרוב כל כך, שמאותו זמן ואילך חלקו השניים את אותו סטודיו וחיו יחד במצב של קומנסליזם של צליבט יוצא דופן כמו כל החברות ההיסטורית הגדולה, או הדוגמאות הטובות ביותר של דרבי וג'ואן לשמחת נישואין. לעיתים רחוקות זה היה "אני חושב" או "אני עושה" בבית ריקטס ושאנון, אבל כמעט תמיד "אנחנו חושבים"ו"אנחנו נעשה".
קורות חיים וקריירה > בית הדפוס ווייל

לאחר שסיימו את לימודיהם בקנינגטון, שקלו השניים ללכת לגור ולעבוד בפריז, כפי שעשו כמה מבני דורם. הם התייעצו עם פייר פובי דה שאבאן, אמן שהם העריצו, שיעץ להם שלא, בהתחשב במגמות הנוכחיות של האמנות הצרפתית שהן נטורליסטיות יתר על המידה - "רישום צילומי". שאנון, המבוגר בשלוש שנים, קיבל משרת הוראה בבית הספר לאמנות קרוידון (אנ'), וריקטס הרוויח כסף מאיורים למגזינים או לחברות מסחריות.
ב-1888 קנה ריקטס את ביתו הקודם של ג'יימס אבוט ויסלר, בווייל (The Vale) מספר 1, בצ'לסי, שהפך למוקד של אמנים של תקופתו. הם הפיקו את "The Dial" ("מחוג השעון"), מגזין המוקדש לאמנות, שיצאו לאור ממנו חמישה גיליונות מ-1889 עד 1897. בחוג שלהם היה אוסקר ויילד, עבורו אייר ריקטס את ספריו "בית רימונים" (1891) ו"הספינקס" (1894), וצייר, בסגנון של פרנסואה קלואה, את גיבור הסיפור הקצר של ויילד, "דיוקנו של מר W. H." ששימש כעמוד השער של הספר. ריקטס ושאנון עבדו יחד על מהדורות של "דפניס וקלואה (אנ')" (1893) ו"הרו ולאנדרוס" של כריסטופר מרלו (1894). בסקירה של הקודם, "הטיימס" הבחין ב"טיפוגרפיה היפה [ו] חיתוכי העץ המקסימים מאוד ואותיות ראשוניות שבהן הוא מועשר על ידי שני אמנים מוכשרים, מר צ'ארלס ריקטס ומר צ'ארלס שאנון, האחראים במשותף. עבור העיצובים, בעוד שביצוע חיתוך העץ בפועל הוא פרי עבודתו של מר ריקטס".
בהשראת עבודתם של ארתור מקמורדו (אנ') וויליאם מוריס בבית הדפוס קלמסקוט (אנ') הקימו ריקטס ושאנון בית דפוס קטן שעליו, לדברי המבקר עמנואל קופר, ריקטס היה המחליט הבלעדי בעיצוב ובייצור. הוא אמר ללוסיאן פיסארו שהוא מתכוון "לעשות עבור הספר משהו בדומה למה שעשה ויליאם מוריס לרהיטים". קופר כותב כי ריקטס עיצב גופנים, ראשי תיבות, גבולות ואיורים עבור בית הדפוס, "ממזג דימויים מימי הביניים, הרנסאנס ושל תקופתו". איורי חיתוכי העץ שלו "שילבו לעיתים קרובות את הקווים המתערבלים של דמויות אר נובו ודמויות אנדרוגיניות". בית הדפוס וייל, שהיה קיים בין 1896 ל-1904, פרסם יותר משמונים כרכים, רובם הדפסות מחודשות של ספרי שירה קלאסים אנגלים, וזכה למוניטין של "אחד מששת הגדולים מבין בתי הדפוס המודרניים". בתחילה ריקטס מימן את פרסומי בית הדפוס על ידי מנויים, אך ב-1894 הוא קיבל מימון על בסיס בטוח יותר כאשר הוצג בפני עורך דין עשיר, ויליאם לוולין האקון, שהשקיע 1,000 ליש"ט והפך לשותפו העסקי של ריקטס בחברה. שריפה בבית הדפוס ב-1904 הרסה את חיתוכי העץ של בית הדפוס, וריקטס ושאנון החליטו לנטוש את ההוצאה לאור ולפנות לעבודות אחרות. הם סגרו את בית הדפוס וייל וזרקו את המכבש לנהר. ריקטס סימן את סופו של בית הדפוס על ידי פרסום ביבליוגרפיה מלאה של פרסומיו. לאחר מכן, הוא עיצב מדי פעם ספרים לחברים כמו מייקל פילד (אנ') (שם העט המשותף של קתרין האריס ואמה קופר) וגורדון בוטומלי (אנ').
קורות חיים וקריירה > ציורים ופיסול

ריקטס פנה יותר ויותר לציור ופיסול. צייר מאוחר יותר, תומאס לוינסקי, העיר עד כמה היו סגנונותיו של ריקטס שונים כמעצב ספרים מחד וכצייר מאידך גיסא: "ספריו ביטאו בפרה-רפאליטיזם את הצד האנגלי של דמותו, בעוד שציוריו, עם חובם לדלקרואה ולגוסטב מורו, את הצרפתי". דילייני מצטט השפעות סימבוליסטיות, הנראות בבחירת הנושאים שלו:
טרגיים ורומנטיים... מתמקדים ברגעי מפתח בגורלם של נתיניו, כמו סלומה, קלאופטרה, דון חואן, מונטזומה, וישו (אף על פי שריקטס היה אתאיסט), דמויות שהוא העריץ על הדרך שבה הם פגשו באומץ את גורלם.
דילייני מדרג בין ציוריו הטובים ביותר של ריקטס את "הבגידה בישו" (1904); "דון חואן והפסל" (1905) ו"מותו של דון חואן" (1911); "בכחוס בהודו" (בערך 1913); "הבתולות החכמות והטיפשות" (סביב 1913); "מות מונטזומה" (סביב 1915); ו"שובה של יהודית" (1919) ו"בת יפתח" (1924). לפחות אחד מציוריו של ריקטס – "מגפת הדבר"- נמצא במוזיאון ד'אורסה, פריז. לדעתו של דילייני, ההשכלה הנרחבת של ריקטס הייתה אליה וקוץ בה שכן הידע המעמיק שלו על ציירים קודמים ריסנה לפעמים את עבודתו, הן כצייר והן כפסל. השפעתו של רודן ניכרת בפסליו של ריקטס, שמספרם כעשרים וכוללים את Silence ("שתיקה"), אנדרטה לזכר ויילד. דילייני מוצא עוצמה רבה יותר בפסלי הברונזה של ריקטס, ומציג את "אורפיאוס ואורידיקה" (אוסף גלריית טייט) ו"פאולו ופרנצ'סקה" (מוזיאון פיצוויליאם (אנ') בקיימברידג') כפרשנויות מרשימות של נושאיהם. מבקר בן זמנו ציין שלמרות "צבעם היפה בצורה יוצאת דופן" ו"המשיכה המוזרה אך המובהקת, חצי ספרותית, חצי ציורית", ציוריו של ריקטס היו "כנראה החלק הפחות חשוב ומשביע רצון מהתפוקה של אדם שהיה ללא ספק אחד המוכשרים, הרב-תכליתיים והמצטיינים בעולם האמנות של ימיו".
בשנת 1915 הוצע לריקטס תפקיד המנהל של הגלריה הלאומית, אך לאחר השקפות שנויות במחלוקת על האופן שבו יש להציג את ציורי הגלריה, דחה את התפקיד, החלטה שעליה התחרט מאוחר יותר. אף על פי שמעולם לא הועסק באופן רשמי בגלריה, בכל זאת התייעצו איתו לגבי חלק מהתמונות התלויות בחדרים. פנו אליו בנוגע לאפשרות להעלות את שמו למועמדות לאקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1905, אך הוא סירב מחשש ששאנון עלול לחוש שמזלזלים בערכו. שאנון נבחר כחבר ב-1920, וריקטס הגיע בעקבותיו, כחבר שותף ב-1922, וחבר מן המניין ב-1928. בשנת 1929 הוא מונה לחבר בוועדה המלכותית לאמנויות יפות. הוא גם היה חבר באגודה הבינלאומית של פסלים, ציירים וחרטים (אנ'), ושימש כיועץ לאמנות לגלריה הלאומית של קנדה באוטווה בשנים 1924–1931.
קורות חיים וקריירה > עיצוב לתיאטרון

ריקטס הפך למעצב מהולל של הבמה. "מר ריקטס אינו מסוגל לטעויות ברעיונותיו על תלבושות" ציין "הטיימס". הקריירה שלו כמעצב תיאטרון נמשכה מ-1906 עד 1931. הוא התחיל בעבודה על צמד מחזות ויילד – "סלומה" ו"טרגדיה בפירנצה" – בקינג'ס הול בקובנט גארדן, שהועלתה כהפקה פרטית מכיוון שלדרמה התנ"כית של ויילד לא ניתן רישיון להופעה פומבית. עבור אותה חבורת שחקנים עיצב ריקטס את "הפרסים" של אייסכילוס ב-1907, שלגביו קיבלו התלבושות והתפאורה שלו ביקורות טובות יותר בצורה ניכרת מאשר המחזה. עבור התיאטרון המסחרי במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 עיצב ריקטס את "אטילה" של לורנס ביניון (אנ') (עם אוסקר אשה (אנ') בתיאטרון הוד מלכותו), "אלקטרה" מאת הוגו פון הופמנסתאל ו"המלך ליר". במהלך שנות ה-19 הוא עיצב את "הגברת האפלה של הסונטות" (1910) של ברנרד שו, ו"יהודית" של ארנולד בנט (אנ') (1916).
העיצוב לדמות ב"המיקאדו" של גילברט וסאליבן
עיצוב לדמות טרמוי בז'אן ד'ארק של ברנרד שו
לאחר מלחמת העולם הראשונה ריקטס חידש את פעילותו התיאטרונית, ועיצב את "הארוסה", מאת מוריס מטרלינק (עם גלדיס קופר) בתיאטרון גייטי (אנ') (1921), "ז'אן ד'ארק" בתיאטרון החדש (1924), "הנרי השמיני" בתיאטרון אמפייר (1925) ו"מקבת'" בתיאטרון שפטסברי (1926). באותה שנה עיצב תלבושות ותפאורה להפקה של להקת האופרה ד'אוילי קארטה (אנ') של "המיקאדו" בתיאטרון סבוי, ועשה את אותו הדבר ב-1929 על ה"הגונדוליירים" שלהם באותו תיאטרון. רוב עיצובי התלבושות של ריקטס עבור "המיקאדו" נשמרו על ידי המעצבים הבאים של ההפקות של ד'אוילי קארטה במשך יותר מ-50 שנה.
מחוץ ללונדון, ריקטס עבד עבור תיאטרון אבי בדבלין, בשנת 1912 על מחזות מאת ויליאם באטלר ייטס וג'ון מילינגטון סינג, ועיצב את "בואו של ישו" של ג'ון מייספילד שהועלה בקתדרלת קנטרברי ב-1928. עיצובי התיאטרון האחרונים שלו היו עבור "אליזבת מאנגליה" של פרדיננד ברוקנר והאופרה "כלת דיוניסוס" של דונלד טובי שהועלתה באדינבורו לאחר מותו של ריקטס.
לאחר מותו של ריקטס קנתה הקרן הלאומית לאוספי אמנות (אנ') אוסף מציוריו לתלבושות ותפאורה תיאטרליות, וסידרה להציגם בגלריות בלונדון וברחבי בריטניה. 12 מהרישומים הוצגו בתערוכת החורף של האקדמיה המלכותית, ומבחר של שמונים משאר הרישומים הוצג במוזיאון ויקטוריה ואלברט.
קורות חיים וקריירה > אספן וסופר

יחד עם שאנון, ריקטס צבר אוסף של רישומים וציורים (רבי-אמנים צרפתיים, אנגלים ואמנים ותיקים), עתיקות יווניות ומצריות, מיניאטורות פרסיות והדפסים ורישומים יפניים. האוסף עבר בירושה לגלריות לאמנות ציבוריות, בעיקר למוזיאון פיצוויליאם בקיימברידג'.
ריקטס השיג הצלחה מסוימת כסופר. הוא פרסם שתי מונוגרפיות: "הפראדו ויצירות המופת שלו" (1903), ו"טיציאן" (1910). דילייני מעיר כי אף על פי שהם הוחלפו על ידי מחקר מודרני, הם נותרו "בין הספרים המעוררים ביותר על אמנות באנגלית". Pages on Art ("דפים על אמנות"), מבחר ממאמריו ומסותיו של ריקטס לעיתונים כולל מגזין ברלינגטון והמורנינג פוסט, פורסם ב-1913. הוא כיסה מגוון רחב של נושאים כולל צ'ארלס קונדר, שאנון, פוסט-אימפרסיוניזם, פייר פובי דה שאבאן, ג'ורג' פרדריק ווטס, אמנות סינית ויפנית ועיצוב במה.
תחת שם העט ז'אן פול ריימונד, ריקטס כתב ועיצב שני אוספים של סיפורים קצרים, "מעבר לסף" (1928) ו"היסטוריות לא מתועדות" (1933). תחת אותו שם עט כתב את "זיכרונות אוסקר ויילד" (1932), ספר זיכרונות אישי ביותר, שפורסם לאחר מותו; הוא תואר על ידי ה"אובזרבר" כ"הנצחה נאמנה ורגישה" של האיש שריקטס ראה בו המדהים ביותר שפגש. לאחר מותו של ריקטס ערך ססיל ארתור לואיס (אנ') מבחר ממכתביו ומיומניו של האמן, שפורסמו בתור "דיוקן עצמי" ב-1939.
קורות חיים וקריירה > שנים אחרונות ומורשת

שנותיו האחרונות של ריקטס היו בצל על ידי מחלתו של שאנון. הם נשארו יחד מאז שנפגשו לראשונה, למרות מספר רומנים ששאנון ניהל עם נשים. בזמן שתלו תמונה בביתם בריג'נטס פארק בינואר 1929, שאנון נפל וסבל מנזק מוחי קבוע. כדי לשלם על הטיפול של שאנון מכר ריקטס חלק מהאוסף שלהם. דילייני כותב שהמתח של המצב, יחד עם עודף עבודה, תרמו למותו של ריקטס.
ריקטס נפטר בפתאומיות ב-7 באוקטובר 1931, בן 65, מתעוקת לב בבית בריג'נטס פארק. גופתו נשרפה במשרפת גולדרס גרין; האפר שלו פוזר בחלקו בפארק ריצ'מונד, לונדון, והשאר נקבר בארולו, אגם מאג'ורה, איטליה. שאנון מת שש שנים אחר כך.
ה-BBC הילל את ריקטס בתוכנית הטלוויזיה "עוני וצדפות", זיכרונות עליו של קנת קלארק וססיל לואיס (1979), ותוכנית רדיו של ה-BBC, "בינינו לבין עצמנו" (1991), עם זיכרונות מאת לואיס (אז בשנות ה-90 לחייו) ובהשתתפות ג'ון גילגוד בתור ריקטס וט. פ. מק'קנה בתור ברנרד שו. ריקטס מוצג במחזה "הרומנטיקנים האחרונים" (Last Romantics) של מייקל מקלן מ-2003, המבוסס על החיים של ריקטס, שאנון והחוג שלהם, כולל ויילד ואוברי בירדסלי.
גלריה

עמוד השער לז'אן ד'ארק
מסך עבור ז'אן ד'ארק (1924)
ז'אן ד'ארק והתליין
דון חואן (1911)
ההורדה מהצלב (1915)
עמוד השער לשירים מוקדמים של מילטון
הנשים הקדושות ומלאך התחייה
לקריאה נוספת

Bell, Diana (1998). The Complete Gilbert and Sullivan. London: Greenwich Editions. ISBN 978-0-86288-103-0.
Darracott, Joseph (1979). All for Art: the Ricketts and Shannon Collection, Fitzwilliam Museum, Cambridge. Cambridge and New York: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-22841-1.
Delaney, J. G. Paul (1990). Charles Ricketts: A Biography. Oxford University Press. ISBN 978-0-198-17212-3.
Osborne, Harold, ed. (1975). The Oxford Companion to the Decorative Arts. London: Oxford University Press. ISBN 0198661134.
Ricketts, Charles (1903). The Prado and its Masterpieces. London: Constable. OCLC 927521645. (An expanded version, written for publication in the US in 1907, can be seen at the Internet Archive.)
Ricketts, Charles (1904). A Bibliography of the Books Issued by Hacon and Ricketts. London: Ricketts. OCLC 1051608423.
Ricketts, Charles (1910). Titian. London: Methuen. OCLC 670381910.
Ricketts, Charles (1913). Pages on Art. London: Constable. OCLC 144604213.
Ricketts, Charles (1939).  Cecil Lewis; T. Sturge Moore (eds.). Self-Portrait – Taken from the Letters and Journals of Charles Ricketts. London: Davies. OCLC 255094669.
Rollins, Cyril; R. John Witts (1962). The D'Oyly Carte Opera Company in Gilbert and Sullivan Operas: A Record of Productions, 1875–1961. London: Michael Joseph. OCLC 504581419.
Watry, Maureen (2003). The Vale Press: Charles Ricketts, a Publisher in Earnest. New Castle, Delaware: Oak Knoll Press. ISBN 978-1-58456-072-2.
ביאורים

↑  במחקר מ-2003 על ריקטס, עמנואל קופר כותב שהאמן "הזדהה עם האידיאלים של התנועה האסתטית", וקיבל השראה מאמנות הרנסאנס ומאמנים צרפתים כמו פובי דה שאבאן וגוסטב מורו.
↑  החוג של ריקטס ושאנון כלל את לורנס ביניון (אנ'), ג'ון גריי, קתרין בראדלי ואדית קופר (הידועים במשותף בשם מייקל פילד (אנ')), לוסיאן פיסארו, ויליאם רוטנשטיין ותומס סטרג' מור (אנ'), כמו גם אוסקר ויילד, שהעיר שהבית של ריקטס ושאנון הוא "הבית האחד בלונדון שבו לעולם לא תהיה משועמם."
↑  במוזיאון וגלריה לאמנות של בית טולי, קרלייל.
↑  באוסף של גלריית טייט
↑  בגלריה והספרייה לאמנות אטקינסון, סאות'פורט
↑  באוסף פרטי
↑  באוסף פרטי
↑  שניהם במוזיאון אשמוליאן אוקספורד
הערות שוליים

"Charles de Sousy Ricketts" (אורכב 04.01.2016 בארכיון Wayback Machine), National Portrait Gallery. Retrieved 1 November 2019
↑  "Charles de Sousy Ricketts" (אורכב 04.01.2016 בארכיון Wayback Machine), National Portrait Gallery. Retrieved 1 November 2019
↑  Brooks, Michael. "Oscar Wilde, Charles Ricketts, and the Art of the Book", Criticism, vol. 12, no. 4, 1970, pp. 301–315.
↑  "Charles Ricketts: La peste", Musée d'Orsay. Retrieved 2 November 2019
↑  "The International Society of Sculptors, Painters and Gravers" (אורכב 01.07.2013 בארכיון Wayback Machine), Mapping the Practice and Profession of Sculpture in Britain and Ireland 1851–1951, Glasgow University, accessed 31 May 2013
1 2  “Stage Designs by Charles Ricketts, R.A.” (אורכב 01.11.2019 בארכיון Wayback Machine), Journal of the Royal Society of Arts, vol. 81, no. 4184, January 1933, p. 256
↑  "Poverty and Oysters", BBC Genome.
↑  "Between Ourselves", BBC Genome.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267009805171  AAG: 2070  AGSA: 3547  BnF: cb12216406m (data)  GND: 119324822  ISNI: 0000 0001 0861 1242  LCCN: n80043407  NKC: xx0097290  NLA: 36557454  NTA: 068540310  RKD: 66728  SNAC: w65q52sn  SUDOC: 030826284  Trove: 1291088  ULAN: 500031282  VIAF: 60944   WorldCat (עם VIAF): 60944 
צ'ארלס שאנון (אנ') וריקטס, צילום של ג'ורג' צ'ארלס ברספורד (אנ')
עמוד השער של "בית רימונים"
הבתולות החכמות והטיפשות (בערך 1913)
"המראה של פסיכה", חיתוך עץ, 1903
קו שתי העוג'ות

קו שתי העוג'ות
זירת ארץ ישראל ב-1917/18 - קו שתי העוג'ות באדום
חלקו המערבי של קו שתי העוג'ות נכון ל-30 בדצמבר 1917. לאחר כיבוש ירושלים ולפני כיבוש יריחו והשלמת הקו עד הירדן (יצא לפועל רק בפברואר 1918)
קו שתי העוג'ות הוא קו החזית שחצץ בין חיל המשלוח המצרי והצבא העות'מאני עד ספטמבר 1918 במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. מדובר בקו חזית כללי שנמתח לרוחבה של ארץ ישראל, פחות או יותר בין העוג'א המערבית היא נחל הירקון, לבין העוג'א המזרחית היא הכפר הערבי עוג'ה א-תחתא בסמוך לנחל ייט"ב מצפון לעיר יריחו.
הגזרה המערבית של הקו התייצבה בשתי פעימות:
ב-23 בדצמבר 1917 עת חיל המשלוח השלים את משימת צליחת הירקון וכוח החוד הבריטי הרחיב אחיזתו בגיזרת החוף עד צפונית לשפיים.
במהלך פברואר ומרץ 1918 כשבסדרה של קרבות שיפרו הבריטים את עמדותיהם והסיגו צפונה את קו המגע שלהם עם הטורקים בכ-10 ק"מ:
כיבוש יריחו ודרום בקעת הירדן בפברואר 1918.
כיבוש ראס אל עין (ליד תל אפק) ומג'דל יאבא במזרח הגזרה המערבית ב-12 במרץ 1918.
כיבוש הר בעל חצור בגזרה המרכזית ב-8 במרץ 1918.
עד ספטמבר 1918, מועד פתיחת מתקפת מגידו של הגנרל אלנבי לא נרשמו תזוזות משמעותיות לאורך הקו. לעומת הסטטוס קוו ששרר ממערב לנהר הירדן ועד לים, יזם אלנבי שתי פשיטות אל מעבר לגדה המזרחית של הנהר, במרץ-מאי 1918, שנכשלו, וסופן בנסיגת הכוחות הפושטים לעמדות המוצא בערבות יריחו.
עם התקדמותם משערי עזה צפונה ומזרחה למרכז הארץ, ובמהלך ההפוגה המשיכו מהנדסי 'הרכבת הצבאית לארץ ישראל' (באנגלית: Palestine Military Railways, ר"ת P.M.R), אשר שרתה את חיל המשלוח המצרי בתכנון קווי רכבת כצירים לוגיסטיים לתמיכה בכוחות שבקו המגע עם הכוחות הטורקיים - קו שתי העוג'ות, תכנון שגדודי העבודה המצריים, שנלוו לחיל המשלוח, הוציאו לפועל.
ב-19 בספטמבר 1918 נפרץ הקו כאשר הכוחות הבריטיים הסתערו על הקווים העות'מאנים בחלק המערבי (אזור רעננה של ימינו) במסגרת קרב מגידו. בהמשך הקרב כבשו כוחותיו של אלנבי את החלק הצפוני של ארץ ישראל והשלימו את כיבושה מידי העות'מאנים.
מסעפי מסילות הברזל בגזרה

ראו 'הרכבת הצבאית לארץ ישראל' (PMR) הבריטית
לקריאה נוספת

זאב וילנאי, מדריך ארץ ישראל - תל אביב, השרון, השפלה והנגב, הוצאת "תוּר"' ירושלים, 1941; מהדורה שלישית - 1950
צבי אילן, בקעת הירדן ומדבר שומרון, עם עובד – תרבות וחינוך, תל אביב, 1973.
לואיל תומאס וקנת בראון קולינגס,  עם אלנבי בכיבוש הארץ, הוצאת מצפה, תל אביב, 1938; תדפיס מחודש בהוצאת אריאל, ירושלים, 2001
תל אביב ואתריה, הוצאת אריאל, ירושלים, חוברת מספר 48–49, מרץ 1987
קינג קלאודיוס

| --- | --- |

 יוצרים:  ויליאם שייקספיר 
 מידע
 אזרחות:  ממלכת דנמרק 
 דמויות קשורות
 אויבים:  Prince Hamlet 
 
קינג קלאודיוס (מאנגלית: King Claudius; בעברית: המלך קלאודיוס) הוא דמות בדיונית, פרי הגותו של המחזאי ויליאם שייקספיר המופיעה בתפקיד האנטגוניסט במחזה המלט. קלאודיוס הוא דודו של גיבור המחזה המלט, בעלה השני של גרטרוד. קלאודיוס זכה בכס המלוכה של דנמרק לאחר שרצח את אחיו, ששמו גם כן המלט, באמצעות רעל ואז התחתן עם אלמנתו, מה שהפך אותו לאביו המאמץ של אחיינו.
דמותו של קלאודיוס היא תפקיד מפתח במחזה, שכן הוא הגורם המרכזי לעלילה. המחזה עוקב אחר לבטיו של המלט אחרי שרוחו של אביו, אחיו של קלאודיוס, מתגלה לפניו ומגלה לו שקלאודיוס רצח אותו ועל המלט לנקום את מותו. אף על פי שזמן ההופעה שלו במחזה קצוב, קלאודיוס הוא הגורם המניע מאחורי ההחלטות או אי-ההחלטות שמפעיל המלט אשר בסופו של דבר מובילות לאירועים שמקיימים את המחזה עצמו.
במרוצת השנים היווה קלאודיוס השראה לדמויות רבות בספרות ובקולנוע. דמותו של מיראז מהספר נרניה מאת ק.ס. לואיס מבוססת בחלקה על קלאודיוס. כך גם דמותו של קליי מורו המגולם בידיי רון פרלמן שמופיע בסדרת הטלוויזיה ילדי האנרכיה, הנשענת במידה רבה על המבנה העלילתי הכללי של המלט. בסרט הפולחן מבית חברת וולט דיסני, "מלך האריות", מבוסס דמות הנבל, סקאר, על קלאודיוס, כאשר שתי הדמויות חולקות מכנה משותף בכך שהגיעו לכס המלוכה תוך רציחת אחיהם.
לקריאה נוספת

ויליאם שייקספיר, The Brief Reign and Death of King Claudius, a Play Within the Text of Shakespeare's Hamlet, בריטניה 2014. (לגרסה אינטרנטית)
הערות שוליים

↑  Ron Perlman Interview - SONS OF ANARCHY, Collider, ‏31 באוגוסט 2008 (באנגלית)
↑  Isaac Butler, The Shakespearean Grandeur of The Lion King’s Scar, Slate Magazine, ‏12 ביוני 2014 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012430917905171  LCCN: sh2001000272 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קינג קונג (סרט, 2005)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  קינג קונג
 בימוי:  פיטר ג'קסון
 הופק בידי:  ז'אן בלנקין   קרוליין קנינגהאם   פראן וולש   פיטר ג'קסון
 תסריט:  פראן וולש   פיליפה בויינס   פיטר ג'קסון
 עריכה:  ג'יימי סלקירק
 שחקנים ראשיים:  נעמי ווטס   ג'ק בלאק   אדריאן ברודי   אנדי סירקיס
 מוזיקה:  ג'יימס ניוטון הווארד
 צילום:  אנדרו לסני
 מדינה:  ניו זילנד   ארצות הברית
 חברת הפקה:  WingNut Films
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 בדצמבר 2005
 משך הקרנה:  187 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט הרפתקאות, סרט פעולה, סרט דרמה, סרט רומנטי 
 תקציב:  207 מיליון דולר
 הכנסות:  550,517,357 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   kingkong05
 פרסים:  פרס האוסקר על עריכת סאונד הטובה ביותר (Mike Hopkins, Ethan Van der Ryn)  פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר (Christopher Boyes, Michael Semanick, Michael Hedges, Hammond Peek)  פרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר (Joe Letteri, Brian Van't Hul, Christian Rivers, ריצ'ארד טיילור) 
 סרט הבא:  קונג: אי הגולגולת (כרונולוגית)
 kingkongmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
קינג קונג (באנגלית: King Kong) הוא סרט הרפתקאות אפי משנת 2005 בבימויו, הפקתו ועל פי תסריט של פיטר ג'קסון ובכיכובם של נעמי ווטס, ג'ק בלאק, אדריאן ברודי ואנדי סירקיס המשחק את דמותו של קינג קונג באמצעות לכידת תנועה. הסרט הוא גרסה מחודשת לסרט בעל שם זהה משנת 1933.
תקציב הסרט האמיר ל-207 מיליון דולר לעומת 150 מיליון הדולר שהוקצבו לכך בתחילה והוא נחשב לאחד מהסרטים היקרים ביותר בתולדות הקולנוע. הסרט יצא לאקרנים ב-14 בדצמבר 2005 ובסוף השבוע הראשון להקרנתו הכניס למעלה מחמישים מיליון דולר. הסרט הפך בהמשך להצלחה מסחרית משגרף כחצי מיליארד דולרים והפך לסרט הרביעי המכניס ביותר בתולדות אולפני יוניברסל. הסרט הכניס מאה מיליון דולר נוספים ממכירות ה-DVD וזכה בעיקר לביקורות חיוביות והוכנס לרשימת עשרת הסרטים הטובים ביותר לשנת 2005, אף שאורך הסרט (3 שעות ו-7 דקות) נקטל על ידי המבקרים.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר על עריכת הסאונד הטובה ביותר, ערבול הסאונד הטוב ביותר והאפקטים הוויזואליים הטובים ביותר.