stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרשת דרייפוס
הפרשה > צעדים אחרונים > חנינה

גזר הדין הפתיע מאוד את כל הצדדים. כל מי שהיה מעורה בפרטי המשפט ידע היטב כי הראיות כנגד דרייפוס הוכחו כקלושות ביותר והראיות כנגד אסטרהאזי נראו מוצקות וברורות. בנוסף על כך, הוכח כי בית הדין עצמו מודע לקלישות האשמה, לנוכח העובדה שהוא דן את דרייפוס רק לעשר שנות מאסר. עובדה זו הומחשה עוד יותר למחרת היום, כאשר שבעת השופטים מסרו לנשיא את בקשתם שלא להחיל על דרייפוס את גזר הדין הקובע כי עליו לעבור פעם נוספת טקס שלילת דרגות. בשלב זה פרשת דרייפוס כבר הפכה למוקד סקרנות בינלאומי, ועיתונים מכל רחבי העולם עקבו אחריה. גזר הדין התקבל בשאט נפש בכל מקום. כמה עיתונים דרשו להטיל סגר על צרפת ולהחרים את התערוכה העולמית שעמדה להתקיים בפריז ("אותו מקום מושחת") באביב הבא. המלחין הנורווגי אדוורד גריג ביטל סבב הופעות מתוכנן בצרפת. הפגנות מחאה התקיימו באנטוורפן, מילאנו, נאפולי, לונדון, שיקגו וניו יורק ובכמה מקומות נאלצה המשטרה להגן על השגרירות הצרפתית. ולדק-רוסו היה מודאג מאוד. הפתרון היחיד אשר עמד בפניו היה הענקת חנינה, אולם הוא היה משוכנע שהדרייפוסרים לא יקבלו את ההצעה כיוון שמשמעותה היא הכרה באשמתו של דרייפוס. הוא ראה את ארצו נגררת לעוד סבב של מאבקים ואלימות.
ואכן, הדרייפוסרים נחלקו בשאלה האם לבקש חנינה. מתייה, אשר דאג לאחיו כעניין אישי ולא עקרוני, והיה מותש כליל מהמאבק בו הוא נמצא כבר כמעט חמש שנים, היה מוכן להתפשר על חנינה. כמוהו גם ריינאך ולזר. לעומת זאת, קלמנסו, ז'ורס ופיקאר התנגדו לרעיון. ריינאך פנה אל ולדק-רוסו ב-11 בספטמבר והציע מעין פשרה: דרייפוס יקבל חנינה, אולם היא תוענק באופן מיידי כך שהכל יבינו כי אף על פי שמבחינה רשמית היא מהווה הכרה באשמתו של דרייפוס, למעשה היא אינה כזו. דרייפוס עצמו פגם במהלך, כאשר הגיש ערעור על גזר הדין. הנשיא לובה דרש שדרייפוס יוותר על הערעור בטרם תוענק לו חנינה. פירושו של דבר היה למעשה הודאה באשמה. היה קשה לשכנע בכך את מתייה, אולם לבסוף הוא הצליח להגיע לפשרה מסוימת. ז'ורס ניסח עבור אלפרד דרייפוס הצהרה שאותה היה אמור לפרסם לאחר שחרורו, בה הוא מצהיר שהוא אכן חף מפשע והוא מתכוון להמשיך במאבק. למתייה לקח שעה לשכנע את דרייפוס להסכים לכך.
ברגע האחרון, חזר בו הנשיא לובה ודרש להמתין מעט כדי לשמור על כבודו של בית הדין הצבאי. בתגובה, הגיש ולדק-רוסו את התפטרותו, וכמוהו גם שר המלחמה המרקיז דה גאליפה. כדי למנוע משבר פוליטי חדש, נכנע לובה והבטיח לחון את דרייפוס תוך שבוע. ב-19 בספטמבר חתם הנשיא על הצו. באותו היום, הלך לעולמו אוגוסט שויירר-קסטנר, אחד מהבולטים שבתומכי דרייפוס. כדי לפייס את הצבא, פרסם גאליפה פקודת יום, בה קבע כי "התקרית" הסתיימה בהרשעתו של דרייפוס והוא שוחרר רק הודות ל"רגשי חמלה עמוקים". דרייפוס הוסע לנאנט, שם נפגש עם מתייה, שלקח אותו להתאחד עם משפחתו שהמתינה באביניון. אחרי ארבע שנים ועשרה חודשים, הוא היה משוחרר.
הפרשה > צעדים אחרונים > שיקום משפטי

ב-17 בנובמבר עבר ולדק-רוסו לשלב הבא של תוכניתו לריפוי הפילוג בעם הצרפתי, והעניק חנינה כללית "על כל המעשים הפליליים, או העברות הקשורות בפרשת דרייפוס, או שנכללו בתביעות משפטיות המתייחסות לאחד ממעשים אלה". הצעד העניק חנינה לזולא, פיקאר ולבלוא, אך עורר את זעמם של רבים כיוון שהוא חיפה למעשה גם על מרסייה, בואדפר, גונז, ביו, פאטי, פלייה ואחרים, אשר נחשדו בזיוף ושקרים. ז'ורס, קלמנסו, לאבורי, זולא ופיקאר החלו לתקוף בגלוי את מתייה דרייפוס ואף את אלפרד דרייפוס עצמו על כך שהסכימו לחנינה ולא התעקשו לקבל צדק. קלמנסו כתב בזעם בעיתונו: "דרייפוס מטפל בדרייפוס, וטוב שכך. אנו חושבים על המולדת שלנו, הכורעת תחת הנטל הכבד של עוול חסר רחמים". החנינה חידדה את חילוקי הדעות שבין אלו שראו במאבק למען זיכויו של דרייפוס עניין עקרוני לבין אלו שראו בו עניין אישי בלבד, והובילה לנתק סופי בין המחנה הדרייפוסרי למשפחת דרייפוס עצמה.
היה זה למעשה סיומה הרשמי של הפרשה. מרבית הסיעות הסכימו לקבל את הפשרה, בין היתר בשל התערוכה העולמית שהתקיימה בפריז החל מ-15 באפריל 1900. צרפת כבר שכחה מהפרשה, עד שבעקבות הבחירות ב-1902 הורכבה ממשלת שמאל בראשות אמיל קומבס. ז'ורס קיבל חזרה את מקומו בפרלמנט, וב-7 באפריל 1903 הוא נשא נאום סוחף בו חזר על הליקויים המשפטיים שנערכו במהלך הפרשה ושלל מכל וכל את האשמתו של דרייפוס. ועדת חקירה חדשה הוקמה, והיא קבעה עד מהרה כי הבורדרו נכתב ללא כל ספק בידי אסטרהאזי. תאוריית הזיוף העצמי של ברטיון נשללה מכל וכל. קצינים שבדקו את הביוגרפיה של דרייפוס, קבעו חד וחלק כי לא היה לו המידע המתאים כדי לכתוב את הבורדרו. ב-9 במרץ 1905 הסתיימה החקירה, והיועץ המשפטי לממשלה, מנואל באודוין, הגיש לקומב וז'ורס דו"ח בן 800 עמודים, בו קבע חד וחלק כי דרייפוס הורשע בתחילה ללא כל ראיות אמתיות ובהמשך נפל קרבן לקנוניה צבאית. ב-12 ביולי 1906 ביטל בית המשפט העליון את האשמתו של דרייפוס מ-1894 וקבע כי אין כל ראיות להאשמתו של דרייפוס. ההאשמה ממשפט רן בוטלה מאליה. יום לאחר מכן הוחזרו דרייפוס ופיקאר לשירות צבאי. הדרייפוסרים זכו בניצחון סופי.
הפרשה > צעדים אחרונים > סוף דבר

עם חזרתו לשירות, הוענקה לדרייפוס דרגת לוטננט קולונל, הדרגה אליה על פי ההשערה היה מגיע, לו הייתה הקריירה שלו נמשכת כרגיל. עם זאת, דרייפוס עצמו אוכזב כיוון שקיווה לקבל דרגה גבוהה יותר. כמו כן, הוא קיבל את אות אביר לגיון הכבוד בטקס פומבי. ביוני 1907 הוא נאלץ לפרוש מהשירות בשל בעיות בריאותיות ועייפות כרונית, שנבעו מתקופת מאסרו באי השדים. ב-4 ביוני 1908, הועברו עצמותיו של זולא (אשר נפטר ב-1902 ויש הטוענים שנרצח) לפנתיאון של פריז. במהלך הטקס, עיתונאי ממורמר בשם לואי גרגורי ניסה לירות בדרייפוס. גרגורי הצהיר שהוא לא רק מעוניין לשבש את הטקס של "שני הבוגדים" דרייפוס וזולא, כי אם גם לגרום לפתיחתה של פרשה מחודשת. דרייפוס נפצע קל בידו, וגרגורי זוכה לאחר משפט מהיר. במהלך מלחמת העולם הראשונה, התגייס דרייפוס לצבא פעם נוספת. פרט לפאטי, הוא היה הקצין היחיד מבין המעורבים בפרשה שהשתתף במלחמה. בין היתר, השתתף בשחרור מולדתו אלזס. הוא נפטר ב-1935. פיקאר לעומת זאת, קודם לדרגת ז'נרל דה בריגדה ובהמשך הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה. קלמנסו הפך ב-1909 לראש ממשלה, ומינה את פיקאר לשר המלחמה בממשלתו. פיקאר החזיק בתפקיד זה עד מותו ב-1914 מתאונת ציד.
השפעות הפרשה > השפעות פוליטיות

בקרב ההיסטוריונים רווחת הדעה כי הפרשה גרמה להיחלשות ניכרת בכוחם של המלוכנים, שאיבדו את אהדת הקהל והעיתונות. העובדה שמרבית המלוכנים התנגדו לדרייפוס גרמה לכך שהם זוהו עם האלימות הרבה והעוולות שליוו את הפרשה. בדיעבד, הסדר הרפובליקני יצא מחוזק מהפרשה כפי שלא היה לפניה, והתקוות לחזרה למשטר הישן נמוגו כליל. עם זאת, יש הסבורים כי המלוכנים נמצאו בלאו הכי בתהליך איטי של איבוד כוחם והפרשה רק הבליטה אותו. בטווח המידי, אין ספק כי הפרשה הכשילה את ממשלת המרכז וסייעה לחיזוק כוחן של סיעות השמאל. מנגד, הפרשה ליכדה את הלאומנים, עזרה להם לחדד את טענותיהם ומטרותיהם ולבסס את כוחם בהדרגה. גם על הסוציאליסטים בצרפת הייתה לפרשה השפעה ניכרת, כיוון שלראשונה הם נאלצו להתמודד עם השאלה האם עליהם לקחת חלק בסכסוך בין בורגנים, כפי שהייתה הפרשה, ולמעשה האם מפלגה סוציאליסטית מסוגלת לשבת בממשלה בורגנית. סוציאליסטים רבים (כמו ז'ורס ובלום) הביעו תמיכה בדרייפוס, אף על פי שההוראה הרשמית של מנהיגי הסוציאליסטים הייתה כי אין לקחת חלק בסכסוך.
השפעות הפרשה > השפעות חברתיות

פרשת דרייפוס ליוותה את צרפת במשך קרוב לשש שנים, אשר במהלכן היא הייתה הנושא העיקרי בפוליטיקה ובחדשות עד כדי כך שכונתה פשוט "הפרשה". הפרשה החריפה את הניגודים שבין הימין והשמאל הפוליטיים, ויצרה בחברה הצרפתית קרע עמוק שלא אוחה עד סוף ימיה של הרפובליקה השלישית. הפילוג החליש מאוד את צרפת מבחינה פנימית, ויש אף המונים אותו כאחד הגורמים לנפילתה המהירה של צרפת במלחמת העולם השנייה 40 שנה לאחר מכן. לטווח הקרוב יותר, מוסכם כי כוחה של הכנסייה ירד, ויוקרתו של הצבא נפגמה. גם מעמדה של האנטישמיות בצרפת התערער מאוד. הפרשה הבליטה נקודה חשובה נוספת, אשר חרגה בהרבה מעבר לגבולות צרפת, והיא עליית כוחה של דעת הקהל והעיתונות. התעמולה הארסית שהופצה בעיתונות כנגד דרייפוס הייתה בין הגורמים להאשמתו, כשם שהמאמר "אני מאשים" אשר פורסם בעיתונות הנגדית סייע לזיכויו. הפוליטיקאים בצרפת החלו יותר ויותר לקרוץ לדעת הקהל ולנסות להשיג סיקור אוהד בעיתונות.
השפעות הפרשה > השפעות תרבותיות

המונח "אינטלקטואל" כשם עצם הפך לפופולרי בשנת 1898, לאחר שעורך בעיתון צרפתי כינה כך את אנשי הרוח שחתמו על העצומה הדורשת לערוך משפט חוזר לדרייפוס. ניתן להניח שבהקשר זה, השימוש הנפוץ הראשון במונח היה של לאומנים מתנגדי דרייפוס כגון מוריס בארס. כתוצאה מכך, למונח יוחס במקור קונוטציה של כינוי גנאי עבור אנשים שאינם נאמנים למדינתם. מגמה זו של מתח בין האינטליגנציה או אנשי אקדמיה לבין השלטונות, הכנסייה או אנשים התומכים בלאומנות הופיע במקרים רבים אחרים לדוגמה בהמשך המאה ה-20 על רקע אנטשימיות וגזענות באירופה ובארצות הברית, במתח על רקע תומכי קיימות וסביבתנות ובהקשר של התנגדות או תמיכה בזכויות להט"ב.
השפעות הפרשה > מקומה של הפרשה בהיסטוריה היהודית

בהיסטוריה היהודית, הפרשה סימלה את התחזקות האנטישמיות המודרנית. אף על פי שצרפת הייתה הראשונה שנתנה אמנציפציה ליהודים, הפרשה הוכיחה כי אין בהכרח תקווה שהאמנציפציה המושגת בחוק תהיה לאמנציפציה של ממש במבנה החברתי. היא הוכיחה כי אף על פי שהיהודים השתלבו היטב בחברה הצרפתית, הרי שהאנטישמיות פעפעה מתחת לפני השטח. הפרשה נתנה לעיתונות האנטישמית את הלגיטימציה לפרוח ולהפיץ קריאות כי היהדות היא מחלה שמתפתחת על בסיס "מצע גידול", אותו מהווה צרפת עצמה. הקהילה היהודית בצרפת הייתה מודעת היטב לכך, ולפיכך, במהלך הפרשה, התמיכה לה זכתה משפחת דרייפוס בקהילה הייתה מעטה.
הדעה המקובלת היא כי הפרשה חוללה מפנה אצל בנימין זאב הרצל, שסיקר את המשפט ככתבו של העיתון הווינאי "נויה פרייה פרסה". הרצל לא האמין תחילה בחפותו של דרייפוס, אולם בהמשך היה משוכנע יותר ויותר, כי דרייפוס חף מפשע. הוא היה בין העיתונאים המעטים שהורשו להיות נוכחים בעת מתן גזר הדין של 1894. הרצל נכח גם בטקס שלילת דרגותיו של דרייפוס והתרשם מעמידתו האיתנה. הוא שמע את ההמון צועק "מוות ליהודים!", אולם בכתבה שלו שוּנתה הקריאה ל"מוות לבוגדים!". עורכי העיתון שלו סברו שעדיף שלא ללבות עוד יותר את אש האנטישמיות שבערה בווינה באותם ימים. הרצל קיבץ את כל הכתבות שפרסם במשפט דרייפוס בספר "ארמון בורבון".
עם זאת, הרצל כתב את ספרו "מדינת היהודים" עוד בימים בהם דרייפוס והפרשייה שנשאה את שמו היו אלמוניים כמעט לחלוטין, כשהרצל מסכם בעיתונו את האירועים החשובים של שנת 1894 אין משפט דרייפוס נכלל ברשימה. בדיווחי הרצל מהמשפט תופס ההיבט האנטישמי מקום שולי, ורק ב-1899, לאחר שהפרשייה כבר התפוצצה, ציין לראשונה ביומנו כי משפט דרייפוס עשה אותו לציוני. כמו כן, מכיוון שהרצל כתב מאמרים ל"נויה פרייה פרסה" על האנטישמיות בצרפת כבר ב-1892, סביר להניח שהוא לא הופתע לחלוטין מגילויי האנטישמיות שהתגלמו בהטלת האשמת שווא על דרייפוס ובגל האנטישמי ששטף את דעת הקהל בצרפת. גם אם משפט דרייפוס היה אבן דרך חשובה בתפיסת היהודים את האנטישמיות בעת החדשה, נראה שהרצל הגיע אל רעיון הציונות המדינית עוד לפני כן, מתוך הבנתו את התפתחותה של הפוליטיקה והחברה באירופה, שהאנטישמיות – שאותה חווה על בשרו מאז היותו בן 22 לפחות – הייתה אחד הגורמים המרכזיים בה. עם זאת, לטענת עמוס אילון, פרשת דרייפוס הייתה בבחינת הקש ששבר את גב הגמל.
היסטוריוגרפיה

על פרשת דרייפוס נכתבו ספרים רבים במהלך השנים. ממשלת צרפת שחררה לציבור את כל הרשומות המשפטיות מימי הפרשה. הן זמינות בארכיון הלאומי הצרפתי ובארכיון הצבאי שבטירת ונסן וחלקן גם באינטרנט. עם זאת, מכיוון שחלקים גדולים מהפרשה היו לא רשמיים, במחקר ההיסטורי נודעה חשיבות רבה לכתביהם של בני אותו דור אשר מספקים עדויות אישיות לאירועים. המחקר הראשון שעסק באופן מסודר בפרשת דרייפוס, הוא החוברת של ברנאר לזר: "טעות משפטית - פרשת דרייפוס", אשר פורסמה בעצם ימי הפרשה. דרייפוס עצמו, ניהל יומן בתקופה בה היה כלוא באי השדים, ולאחר שחרורו ב-1899 ערך אותו לכדי ספר זיכרונות ושילב בו את המכתבים שכתבה לו לוסי. ב-1901 יצא הספר לאור בשם "חמש שנים בחיי" והיה מיד לרב מכר. ב-1907 הוא פרסם ספר נוסף בשם "פנקסים, 1899-1907". אחיו מתייה פרסם את זכרונותיו בספר "הפרשה כפי שחייתי אותה". חלקים מזיכרונותיו שלא פורסמו, נאספו והודפסו ב-1965 בשם "דרייפוסר!".
ז'וזף ריינאך פרסם סדרה בת חמישה כרכים בשם "תולדות פרשת דרייפוס", אשר נחשבת ליצירת מופת ולאחד המקורות החשובים של חקר הפרשה. ספר חשוב נוסף הוא ספרו של מוריס פאליאולוג "יומני הסודי על פרשת דרייפוס". כעובד משרד החוץ, פאליאולוג עקב מקרוב אחר כל שלבי הפרשה, אולם בפרשה עצמה הוא מילא תפקיד שולי בלבד ולפיכך נקודת מבטו נחשבת לנייטרלית. ספרים בולטים נוספים המשמשים את המחקר ההיסטורי, הם "העדויות" מאת ז'אן ז'ורס, אשר יצא לאור כבר ב-1898, "פרשת דרייפוס" מאת לואי לבלוא, שיצא לאור ב-1929, "זכרונות על הפרשה" מאת ליאון בלום, שיצא לאור ב-1935, ואחרים. ב-1930 פורסמו זיכרונותיו של שוורצקופן, אשר בהם הוא הודה בכך שהעסיק את אסטרהאזי. זיכרונות אלו שפכו אור על נקודות רבות בפרשה, אולם במחקר ההיסטורי מקובל להסתכל עליהם בזהירות רבה, כיוון ששוורצקופן היה מעוניין להמעיט ברשלנות שגילה במהלך הפרשה.
במהלך השנים הראשונות שלאחר הפרשה, פורסמו מספר ספרים בנימה אנטישמית גלויה, תחת שם העט אנרי דיטרה-קרוזון (Henri Dutrait-Crozon), אשר עסקו בפרשת דרייפוס. ספרים אלו נכתבו למעשה בידי שני קולונלים בצבא צרפת, אשר עמדו בראש תנועת "אקסיון פראנסז". בספרים אלו פותחה התאוריה, על פיה דרייפוס כן היה האשם, ואסטרהאזי נדחף להודות באשמה בידי משפחת דרייפוס. תאוריה זו אינה מקובלת כלל במחקר ההיסטורי, אולם היא פופולרית בקרב חוגים אנטישמיים שונים. תאוריה נוספת אשר שנויה במחלוקת, פותחה בידי ז'אן דויס - היסטוריון צבאי ומומחה לכלי נשק. דויס פיתח את התאוריה, על פיה אסטרהאזי היה סוכן כפול, אשר פעל למעשה בהוראתו של סאנדהר. באותה תקופה, צרפת עבדה בסודי סודות על פיתוח תותח 75 מ"מ מודל 1897. סאנדהר, אשר רצה להסתיר את הפרויקט מעיני הגרמנים, הורה לאסטרהאזי להעביר לגרמנים מידע חסר ערך שנועד להסיט את תשומת לבם מפיתוחו של התותח. המטכ"ל לא היה מודע למזימה זו, ולפיכך הגיש את האשמה נגד דרייפוס בתום לב. לאחר מכן היו קציני המטכ"ל נחושים להמשיך ולהגן על אסטרהאזי, כשבעצם הגנו על התותח החדשני. תאוריה זו לא התקבלה במחקר המקובל, וספגה ביקורת נוקבת.
פרשת דרייפוס בתרבות

בעוד הפרשה מתרחשת, כתב רומן רולן, אשר היה דרייפוסר מושבע, את המחזה "הזאבים", אשר היווה למעשה אלגוריה לפרשה. המחזה ניסה להראות כי למעשה הפרשה שקורעת את צרפת מתבססת על הדילמה הישנה האם להקריב את המדינה או את הצדק. העובדה שבהצגת הבכורה של המחזה, נכחו פיקאר מצד אחד ופאטי מצד שני, גרמה לכך שפרצו בתיאטרון מהומות קשות. המחזה תורגם לעברית על ידי יעקב הורוביץ והוצג בהבימה בבימויו של צבי פרידלנד בשנת 1934. מרסל פרוסט, שגם כן היה דרייפוסר, דן בפרשה בכרכים ב, ג, וד של ספרו הנודע "בעקבות הזמן האבוד". זולא תכנן לכתוב ארבעה ספרים אודות הפרשה, והוא קרא להם "ארבעה האוונגליונים". הספר הראשון: "פוריות" יצא לאור ב-1899, והשני "עבודה" יצא לאור ב-1901. הוא לא הספיק לסיים את הספר השלישי, "האמת", לפני מותו ב-1902 והוא פורסם לאחר מכן. כתיבתו של הספר האחרון בסדרה, "צדק", לא הושלמה.
על בסיס פרשת דרייפוס נכתבו ספרים וסרטים רבים. בין הבולטים שבהם: "מקרה דרייפוס" - סרט בריטי מ-1931, בו מככב סדריק הארדוויק בתפקיד אלפרד דרייפוס. ב-1937 נעשה סרט ביוגרפי על אמיל זולא, ובפרט על פרשת דרייפוס, בשם "חייו של אמיל זולא". בסרט שיחקו פול מוני בתור זולא וג'וזף שילדקראוט בתור אלפרד דרייפוס. הסרט זכה לביקורות מהללות ואף בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. ב-1958 עלה לאקרנים הסרט האמריקני "אני מאשים", בו מגולם דרייפוס בידי חוזה פרר. ב-1991 נעשה סרט על הפרשה מנקודת מבטו של פיקאר בשם "אסיר של כבוד", בכיכובו של ריצ'רד דרייפוס בתפקיד פיקאר וקנת' קולי בתפקיד דרייפוס.
ב-2014 יצא לאור ספרו של רוברט האריס "קצין ומרגל", אשר מספר את הפרשה מנקודת מבטו של פיקאר. ב-2019 ביים רומן פולנסקי סרט בצרפתית על בסיס ספרו של האריס. הסרט נקרא "אני מאשים" במקור הצרפתי ו"קצין ומרגל" באנגלית ובעברית. ז'אן דוז'רדן גילם את פיקאר ולואי גארל את דרייפוס.
ב-1994 הונפק בול דואר ישראלי "100 שנה לפרשת דרייפוס". משפט דרייפוס הוא המשפט הראשון שתועד באמצעות ראינוע.
ראו גם

משפט בייליס
פרשת הילזנר
היסטוריה של האנטישמיות
המשרד השני של המטה הכללי הצרפתי
לקריאה נוספת > מקורות ראשוניים

אמיל זולא, אני מאשים, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ט. (שני תרגומים: אחד מאת יצחק שנברג [=שנהר] והשני מאת אברהם אבא רקובסקי, שפורסם ב"הצפירה" זמן קצר לאחר הופעת המאמר המקורי. לצדם הובאה פקסימיליה של המאמר המקורי.) (הופיע לרגל 50 שנה לפרסום המאמר)
אמיל זולא, אני מאשים...!, מצרפתית: הדר קלונובר, הוצאת קמין-ברזילי, 2017. (הופיע לרגל 120 שנה לפרסום המאמר)
Alfred Dreyfus, Cinq années de ma vie, Fasquelle, Paris (réimpr. 2006 (La Découverte), 2015 (Théolib)) (1re éd. 1935)
Alfred Dreyfus, Lettres d'un innocent [archive], Stock, 1898. Réédition Théolib, Paris, 2013
Alfred Dreyfus, Carnets 1899-1907, Calmann-Lévy, 1998.
Louis Leblois, L'affaire Dreyfus : l'iniquité, la réparation, les principaux faits et les principaux documents, Théolib, coll. « Résistances », 2012
Joseph Reinach, Histoire de l'affaire Dreyfus, Fasquelle, 1901 ; éd. Robert Laffont, deux vol., 2006
חמשת הכרכים של הספר זמינים באתר גאליקה:
Tome 1, Procès de 1894
Tome 2, L'affaire Esterhazy
Tome 3, Procès Esterhazy et Zola
Tome 4, Cavaignac et Félix Faure
Tome 5, Procès de Rennes
Tome 6, La révision
Tome 7, Index général.
Henri Crozon, Précis de l'affaire Dreyfus : avec un répertoire analytique, Paris, Éditions du Trident, 1924
Léon Blum, Souvenirs sur l'Affaire, Flammarion, Folio Histoire, 1993
Georges Clemenceau, L'iniquité [archive], Stock, 1899
Georges Clemenceau, La honte, 1903
Georges Clemenceau, Vers la réparation, Tresse & Stock, 1899
Bernard Lazare, L'affaire Dreyfus : une erreur judiciaire, Stock, 1897
Mathieu Dreyfus, L'Affaire telle que je l'ai vécue, Bernard Grasset, Paris, 1978
Jean Jaurès, Les preuves, recueil d'articles parus dans La Petite République, 1898
Octave Mirbeau, L'Affaire Dreyfus, Librairie Séguier, 1991
Maurice Paléologue, L'Affaire Dreyfus et le Quai d'Orsay, Plon, 1955
Émile Zola, Combat pour Dreyfus. Préface de Martine Le Blond-Zola. Postface de Jean-Louis Lévy. Présentation et notes d'Alain Pagès. Éditions Dilecta, 2006
לקריאה נוספת > מחקר מודרני

פייר מיקאל, פרשת דרייפוס, מ. מזרחי, 1964
י' המפדן ג'קסון, קלמנסו והרפובליקה השלישית, הוצאת הדר, 1967
מאיר קוטיק, פרשת דרייפוס, מלא, 1982
ברברה טוכמן, המגדל הגאה, דביר, 1998
רוברט ויסטריך, אמת וצדק בפרשת דרייפוס: לזאר, זולא וקלמנסו, נדפס במשפט והיסטוריה, 1998
ז'אן דניס ברדן, פרשת דרייפוס, עם עובד, 2003
Jean-Denis Bredin, L'Affaire, Fayard, Paris, 1993 (1re édition 1981)
Vincent Duclert, Biographie d'Alfred Dreyfus, l'honneur d'un patriote, Fayard, Paris, 2006
Marcel Thomas, L'Affaire sans Dreyfus, Fayard, Idégraf (Genève), 1961-1979, 2 volumes
Jean Doise, Un secret bien gardé, Histoire militaire de l'Affaire Dreyfus, Le Seuil, 1994
Michael Burns, Rural Society and French Politics, Boulangism and the Dreyfus Affair, 1886–1900 Princeton University Press
Alfred S. Lindemann, The Jew Accused: Three Anti-Semitic Affairs, Dreyfus, Beilis, Frank, 1894–1914 (Cambridge University Press)
Michael Burns, Dreyfus: A Family Affair, from the French Revolution to the Holocaust, New York: Harper
Michael Burns, France and the Dreyfus Affair: A Documentary History (Boston: Bedford/St. Martin's)
Eric Cahm, The Dreyfus Affair in French Society and Politics. New York: Longman
George R. Whyte, The Accused – The Dreyfus Trilogy, Inter Nationes
George R. Whyte, The Dreyfus Affair – A chronological history, Palgrave Macmillan 2006
Ruth Harris, The Assumptionists and the Dreyfus Affair, Past & Present (2007) 194#1 175–211
Ruth Harris, Dreyfus: Politics, Emotion, and the Scandal of the Century. (Henry Holt and Company)
Louis Begley, Why the Dreyfus Affair Matters. (Yale University Press)
Philippe Oriol, History of the Dreyfus Affair – Vol 1 – The History of Captain Dreyfus, Stock
Frederick Brown, For the Soul of France: Culture Wars in the Age of Dreyfus. (Alfred A. Knopf)
Robert L. Fuller, The Origins of the French Nationalist Movement, 1886–1914, Jefferson, NC: McFarland
Piers Paul Read, The Dreyfus Affair, Bloomsbury Publishing, 2012. ISBN 1408829037
הכבוד של מרציאנו

| --- | --- |
 סוגה:  דרמה, מתח, פשע
 יוצרים:  חיים בוזגלו 
 כותבים:  איתן בלום, חיים בוזגלו 
 בימוי:  חיים בוזגלו 
 שחקנים:  זאב רווח, לירון לבו, חיים זנאתי, שמיל בן-ארי, עמוס לביא, מורן אטיאס, ריטה שוקרון, סמי הורי, אלברט אילוז, ריימונד אמסלם, נטלי עטיה, סמדר קילצ'ינסקי, ירון לוי-סבג, אוולין הגואל, איצ'ו אביטל, מרינה שויף, אורי אברהמי, אייל רוזלס
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  5 
 הפקה
 מפיק:  משה אדרי, חיים בוזגלו 
 חברת הפקה:  יונייטד קינג
 עורכים:  זוהר סלע 
 צלמים:  יורם מילוא
 מוזיקה:  שושן 
 אורך פרק:  כ-50 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 10
 תקופת שידור מקורית:  22 באוקטובר 2011 – 2011
 
הכבוד של מרציאנו היא סדרת דרמת פשע ישראלית בהפקת יונייטד קינג ובבימויו של חיים בוזגלו, המבוססת על סרט הקולנוע "כבוד" שיצא לאקרנים בשנת 2009. הסדרה שודרה לראשונה באוקטובר 2011 בערוץ 10.
תקציר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הסדרה מגוללת את סיפורם של שתי משפחות פשע מאורגן יריבות, משפחת מרציאנו ומשפחת ברדוגו וביניהן עומד בתווך המפלג לפשיעה מאורגנת של "היחידה הארצית לחקירת פשיעה בינלאומית וחמורה" (היאחב"ל).
דמויות

ליאון מרציאנו (זאב רווח) – ראש משפחת מרציאנו.
דניז מרציאנו (ריטה שוקרון) – אשתו של ליאון מרציאנו.
דניאל מרציאנו (חיים זנאתי) – בנו הבכור של ליאון מרציאנו.
פרלה מרציאנו (ריימונד אמסלם) – אשתו של דניאל מרציאנו.
מירו מרציאנו (לירון לבו) – בנו של ליאון מרציאנו. קצין בצה"ל.
ססי מרציאנו (רפי אמזלג) – בנו הסורר של ליאון מרציאנו.
רונית מרציאנו (מורן אטיאס) – בתו של ליאון מרציאנו. מנהלת גלריה.
שירלי מרציאנו (מיטל פארן) – בת הזקונים של ליאון מרציאנו.
יעקב (ג'קו) מרציאנו (אלברט אילוז) – האח של ליאון מרציאנו.
מישל (ג'יל בן דוד) – רואה החשבון של משפחת מרציאנו.
פחימה (איצ'ו אביטל) – חייל של ססי מרציאנו.
אלון (אלון דהן) – שומר ראש של ליאון מרציאנו.
הרצל ברדוגו (שמיל בן-ארי) – בעבר ראש משפחת ברדוגו, יושב בכלא (בפרקים הראשונים).
עמוס ברדוגו (עמוס לביא) – ראש משפחת ברדוגו, אחיו של הרצל ברדוגו.
ריימונד ברדוגו (אוולין הגואל) – אשתו השנייה של עמוס ברדוגו.
מיכאל ברדוגו (אייל רוזלס) – בנו הבכור של עמוס ברדוגו.
גילה ברדוגו (סמדר קילצ'ינסקי) – אשתו של מיכאל ברדוגו.
רפאל ברדוגו (סמי הורי) – בנו של עמוס ברדוגו.
דני ברדוגו (שירז טל) – אשתו של רפאל ברדוגו.
גבי ברדוגו (נטלי עטיה) – בתו של עמוס ברדוגו. עורכת-דין.
איתי ברדוגו (איתי בוזגלו) – בן הזקונים של עמוס ברדוגו.
מוטי ברדוגו (ירון לוי סבג) – בנו של הרצל ברדוגו.
ורוניקה (מרינה שויף) – המאהבת של עמוס ברדוגו.
רב-פקד שטרודל (אורי אברהמי) – קצין בכיר במפלג לפשיעה מאורגנת ביאחב"ל.
לולו (אריק משעלי) – אחיין של הרצל ועמוס ברדוגו. החבר של רונית מרציאנו.
פארס (ג'וני ערביד) – בכיר ממשפחת פשע ערבית בלוד.
גיוון (טלקומוניקציה)

סכמת גיווּן (באנגלית: Diversity Scheme) היא שיטה לשיפור אמינות מידע המועבר על גבי אות באמצעות שני ערוצי תקשורת (או יותר) עם מאפיינים שונים. גיוון משמש בעיקר בתקשורת רדיו והיא הטכניקה הנפוצה להתגברות על תופעות דעיכה והפרעה בין ערוצית, והימנעות משגיאות מתפרצות (error burst).
העיקרון הבסיסי הוא שימוש בעובדה שערוצים בודדים חווים רמות שונות של דעיכה והתאבכות. גרסאות שונות של אותו האות יכולות להיות משודרות ו/או נקלטות, אשר בסופו של דבר מסתכמות באלגוריתם עיבוד האות במקלט. לחלופין, ייתור קוד המשמש כ-FEC (ראשי תיבות של Forward Error Correction) יכול להתווסף להודעה המשודרת. . טכניקות גיוון עשויות לנצל את תופעת ריבוי הנתיבים שאופן טבעי מפריעה לשידור כדי להפיק תועלת המכונה "שבח גיוון" (Diversity Gain) הנמדד בדרך כלל בדציבלים.
סוגי גיוון נפוצים

נפוצות המחלקות הבאות של סכמות גיוון:
סוגי גיוון נפוצים > גיוון בזמן

גרסאות מרובות של אותו האות משודרות ברגעים שונים. או לחלופין, ייתור קוד המשמש כ-FEC והמסר "נמרח" בזמן בטכניקות של חילופי ביטים (bit-interleaving), לפני השליחה. לפיכך, שגיאות מתפרצות מופחתות משמעותית, עקב פיזור השגיאה לאחר ההרכבה מחדש במקלט, וכך הליך תיקון השגיאות נעשה יעיל.
סוגי גיוון נפוצים > גיוון בתדירות

האות מועבר באמצעות מספר ערוצי תדר או משתרע על פני ספקטרום רחב המושפע על ידי דעיכה סלקטיבית בתדר. בשנים המאוחרות של המאה ה-20 קווי ממסר גלי מיקרוגל השתמשו לעיתים קרובות במספר קבוע של ערוצי פס רחב, וערוץ הגנה אחד לשימוש אוטומטי על ידי ערוץ הנמצא בדעיכה. דוגמאות מאוחרות יותר כוללות:
אפנון OFDM בשילוב עם FEC וחילופיות תדר "subcarrier interleaving".
Spread Spectrum, למשל FHSS או DS-CDMA.
סוגי גיוון נפוצים > גיוון מרחבי

האות מועבר דרך כמה נתיבים שונים במרחב. במקרה של קווי תמסורת, ניתן להשגה על ידי שידור באמצעות מספר חוטים. במקרה של שידור אלחוטי, זה יכול להיות מושגת על ידי גיוון באנטנות באמצעות מספר אנטנות במשדר ו/או במספר אנטנות של המקלט. במקרה האחרון, טכניקת שילוב מיושמת לפני עיבוד האות. אם האנטנות רחוקות דיין, לדוגמה תחנת סלולריות שונות, או נקודות גישה שונות ל-WLAN, זה נקרא גיוון-מאקרו גיוון אתרים (site diversity). אם את האנטנות במרחק בסדר גודל של אורך גל אחד, זה נקרא גיוון-מיקרו. מקרה מיוחד הוא אנטנת מערך מופע, אשר יכול לשמש גם עבור עיצוב אלומה, ערוצי MIMO וקידוד מרחב–זמן (STC).
סוגי גיוון נפוצים > גיוון בקיטוב

מספר גרסאות של אות מועברים ומתקבלים באמצעות אנטנות עם קיטוב שונה. טכניקת שילוב מוּחלת בצד המקלט.
סוגי גיוון נפוצים > גיוון משתמשים

מתקבל על ידי תזמון משתמשים אופורטוניסטי במשדר או במקלט. בכל זמן נתון, המשדר בוחר את המשתמש הטוב ביותר בין המקלטים המועמדים על פי התכונות של כל ערוץ בין המשדר לבין כל מקלט. מקלט חייב להזין בחזרה את איכות ערוץ המידע למשדר, על מנת ליישם גיוון משתמשים.
ראו גם

זירוי טרופוספירי