stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בעקובה
היסטוריה

בעקובה היא עיר עתיקה שנוסדה ככל הנראה בתקופה הסאסאנית. בסוף המאה ה-19, ציין גאי לה-סטריינג' (אנ') את מספרם הרב של הפרדסים ומטעי הדקלים בשטחה של בעקובה והדגיש כי היא הייתה העיר הראשונה בדרך ח'וראסאן (חבל ארץ במרכז אסיה), שהדרך למזרח עברה בה לאחר חורבן העיר נהרוואן.
שפע המים ופוריותה של אדמת בעקובה הפכו אותה לאתר התיישבות מתאים מאוד לבני העמים הקדומים. חפירות ארכאולוגיות חשפו גם ממלכות ומרכזים עירוניים אחרים על גדות נהר דיאלא מחוץ לבעקובה. היסטוריונים זרים מאמינים שבעקובה – כמו אזורים אחרים בעיראק – קיבלה את חשיבותה ממיקומה על אחת מדרכי המסחר הקשורות לדרך המשי שהשתרעה מרומא לסין, בחלק המחבר בין בגדאד ונהרוואן.
רוברט אדמס (מורה אדוה יטה אמריקאי, גישה פילוסופית רוחנית המדגישה את היעדר הדואליות הבסיסי) אומר שבעקובה לא הוזכרה הרבה בספרים הישנים למרות גילה, והסיבה, כפי שהוא רואה אותה, היא שבתקופות קדומות לא היו דרכים שעברו בקרבת העיר ולכן היא לא הייתה חשובה מספיק כדי להיזכר בכתביהם של מטיילים וגאוגרפים שמיעטו להגיע אליה. עם זאת, אחרי שדרך ח'וראסאן החלה לעבור בה וחיברה אותה לדרך המשי – דבר שקרה רק בתקופה מאוחרת יחסית – העיר הפכה לתחנת עצירה עבור אנשים שונים (במקום שיעברו בנהרוואן) אשר תיעדו אותה וכתבו עליה וכך היא הוזכרה בספרים לעיתים קרובות יותר.
בסאלנאמה (ספר השנה הסטטיסטי) (אנ') של האימפריה העות'מאנית משנת 1909, צוין שבעיר בעקובה יש 800 בתים, 70 חנויות, 14 בתי קפה, 12 ח'אנים, שני מרחצאות, שני מסגדים, בית ספר אחד למבוגרים, שלושה בתי ספר יסודיים, מבנה ממשלתי ("סראיה"), בית עירייה, סניף דואר ומרפאה אחת. העיר הייתה ידועה בכמות הח'אנים שנבנו בתחומה, ככל הנראה בשל קרבתה לנהר. בתקופה העות'מאנית נראה שהיה בעיר רק מסגד אחד, "מסגד השוק", הקיים, ככל הנראה, עוד מהתקופה העבאסית.
קרבתה של העיר בעקובה לבגדאד, הבירה הפוליטית וההיסטורית של המרחב, הפכה אותה ל"עיר צל", עיר קטנה יותר לעומת העיר השכנה לה, בגדאד, כזו שפחות משאבים הופנו אליה וכך נשלל ממנה פוטנציאל הצמיחה והשגשוג כמו לעיר הגדולה. רבים מתלמידיה עוברים לבגדאד לצורך לימודיהם ורבים מתושביה עובדים בבירה במקום לפתח את העיר עצמה (בשל השם הטוב שהיה לבגדאד).
גאוגרפיה ודמוגרפיה

מחוז דיאלא מעורב ומאוכלס ברוב ערבי שבתוכו מיעוט כורדי. אוכלוסיית העיר מונה כ–268,866 תושבים, נכון לשנת 2014. מרבית תושבי המחוז והעיר הם סונים אך ביניהם יש גם מיעוט שיעי.
בעקובה שוכנת על גדתו השמאלית של נהר דיאלא (אחד מיובליו של החידקל), עובדה שתורמת לפריחה החקלאית באזור. נאמר כי לאורך ההיסטוריה בעקובה נודעה בפירות ההדר הטובים שלה וכן במטעים ובבוסתנים הרבים הפזורים בסביבתה ולעיתים כונתה בספרות "אם התפוזים" (אום אל-בורתוקאל). היא הרבה פעמים נחשבת כמעין נווה מדבר קטן. בעקובה נמצאת על נתיב השיירות הישיר בין בגדאד לכרמאנשאה, המדאן ומרכזים חשובים אחרים באיראן. בתי הלבנים והבוץ והצריפים של העיר מוסתרים כמעט לחלוטין מהגדה הימנית של הנהר.
אקלים וגידולים חקלאיים

האקלים בבעקובה חם ומדברי. במרבית חודשי השנה ובקיץ יכולות הטמפרטורות להגיע לכ-43 מעלות והטמפרטורה הממוצעת היא 22.8 מעלות. מכיוון שלאזור אקלים מדברי, הגשמים המעטים שלהם זוכה העיר יורדים רק בחודשי החורף. הפרופסור עלאווי עבד אל-רזאק אל-ח'שאלי מתאר בספרו "הצצות לתולדות בעקובה" כי בעקובה מוקפת בחגורה ירוקה של מטעים עשירים בעצי הדר, הנפוצים שבהם הם תפוזים ולימונים כאחד. ריבוי עצי הפרי בעיר הוא תיאור קבוע של העיר בכתביהם של מטיילים שעברו בה לאורך ההיסטוריה, ובשל החקלאות המפותחת שפרסמה אותה, היא נקראה "אם התפוזים". בעיר מתקיים פסטיבל הדרים שנתי שהחל בשנות ה-70 של המאה ה-20 ומתקיים מאז פעם בשנה. למרות זאת, התפשטות היישובים ופיתוחם כמו גם הטמפרטורות הגבוהות, נגסו אט-אט בשטחי העצים הטבעיים בסביבות העיר והרסו רבים ממטעיה, שהיו צמודים לאזורי מגורים עד שכמעט גבלו בכמה נקודות בנהרות. הדבר מעיד על חוסר המודעות הסביבתית של האוכלוסייה המקומית ושל שלטונות המחוז והמדינה כאחד.
| אקלים בבעקובה> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בבעקובה> ינואר.16.0.4.6.30 | אקלים בבעקובה> פברואר.18.4.6.1.35 | אקלים בבעקובה> מרץ.22.4.9.4.33 | אקלים בבעקובה> אפריל.28.6.14.3.24 | אקלים בבעקובה> מאי.35.7.19.6.7 | אקלים בבעקובה> יוני.41.2.23.3.0 | אקלים בבעקובה> יולי.43.8.25.6.0 | אקלים בבעקובה> אוגוסט.43.5.25.0.0 | אקלים בבעקובה> ספטמבר.39.9.21.3.0 | אקלים בבעקובה> אוקטובר.33.4.16.3.3 | אקלים בבעקובה> נובמבר.24.7.10.6.21 | אקלים בבעקובה> דצמבר.17.7.5.9.33 | אקלים בבעקובה> ... |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: אתר Climate Data
מחנה הפליטים בבעקובה

בתקופת מלחמת העולם הראשונה, הבריטים שלטו בדרך שבין בגדאד לבעקובה. הם הקימו באזור מחנה פליטים גדול על מנת להילחם במורדים ולהגן על הדרך. הפליטים במחנה נחלקו באופן הבא: כשליש היו ארמנים מאזור ימת ואן שבמזרח טורקיה של ימינו; כשליש נוסף היו מבין האשורים שמקורם בהרי זגרוס שבטורקיה ובמישורי אורמיה וסלמאס שבאיראן; וכשליש אחרון של אשורים נתיני איראן.
העיר שכנה על נתיב השיירות הישן צפונה מבגדאד לכרמאנשאה והמדאן שבאיראן, שאליו נסעו הפליטים. מסילת ברזל שהקימו הבריטים כדי לחבר את העיר לבגדאד כדי לספק את קו החזית שלהם עברה גם היא דרך העיירה, וחצתה את נהר דיאלא על גבי גשר עץ. האתר שנבחר למחנה נמצא מעברו של גשר זה, על גדתו הימנית של הנהר. תעלת מים קטנה, שנקראה במקורות הבריטיים "עות'מאניה", הזרימה למחנה מים מנהר דיאלא וסיפקה מי שתייה ורחצה לכשני שלישים מאוכלוסיית המחנה. התעלה סיפקה גם מים למתחם בעלי החיים הגדול שנמצא בפינה הדרום-מערבית של המחנה.
כשנפתח המחנה, היו שיעורי התמותה בקרב תושביו גבוהים מאוד: 50 או 60 מקרי מוות נרשמו ביום בשנת 1918, כאשר אוכלוסייתו מנתה כ-20,000 נפש. פליטים רבים ששהו במחנה נפלו קורבן לדיזנטריה, לאבעבועות שחורות ולמחלות אחרות. בשל סיבה זו פעלו במחנה עד לסוף שנת 1918 שלושה בתי חולים שדה. יצוין כי בסוף שנה זו הוכפלה אוכלוסיית המחנה והוא הפך להיות "המרכז העירוני" הגדול ביותר באזור, אף יותר מהעיר בעקובה עצמה.
ניהול המחנה בבעקובה על-ידי הרשויות הבריטיות היה, במילותיו של חבר בפרלמנט הבריטי, היה "יקר להפליא". הגנרל ה"ה אוסטין, ששירת במחנה מאז הקמתו וכתב ספר על ימיו במחנה מחנה בתחילת 1920, לאחר שכבר שב לבריטניה, העריך את עלות ההקמה והתפעול של המחנה ב"כמה מיליוני לירה שטרלינג".
הפיגוע בבעקובה

ב-28 ביולי 2004 התרחש בבעקובה פיגוע גדול ליד שוק מקומי ותחנת משטרה. לפי עדי ראייה, מחבל דרס המוני אנשים שעמדו בתור מחוץ לתחנת המשטרה והמתינו להירשם כמתנדבים. בנוסף, היה ברכב מטען חבלה שהתפוצץ מיד לאחר הדריסה. עוצמת הפיצוץ הייתה עצומה והרגה במקום את כל 21 האנשים שעמדו בתור. בסך הכל נהרגו בפיגוע 68 עיראקים ועשרות נפצעו. כתוצאה מהפיגוע, העיר בעקובה הוכרזה כמרכז הפעולות של אל-קאעדה בעיראק מסוף 2003 עד לתחילת 2006. לאחר מכן, העיר הפכה למקום מרכזי עבור פעילות ארגוני טרור שפעלו תחת אל-קאעדה בעיראק, שפעלו בעיר לאחר מבצע הנחשול משנת 2007 שבו, חוסל (לפחות לכאורה) ארגון אל-קאעדה בעיראק. בסופו של דבר, נכנסו הכוחות האמריקאיים לעיראק ואילצו את הארגון לעבור למקום אחר. עם זאת, בעקבות הפיגוע ב-2004, התרחש בעיר גל של פיגועים נוספים, ביניהם פיגוע גדול בשנת 2008, שבו התפוצצו שני מחבלים מתאבדים בתוך קהל של מגויסים חדשים לצבא העיראקי וגרמו למותם ולפציעתם של עשרות אנשים.
הערות שוליים

↑  The Editors of Encyclopaedia Britannica, Diyālā River, Britanica, ‏July 7 1998
1 2 3  סעד מוחמד רחים, זכרה של עיר שופעת פרדסים, מרכזים צוּפיים וח'אנים. בעקובה העתיקה: מה נותר ממנה? הגיאוגרפיה בירכה אותה אך ההיסטוריה לא עשתה עמה צדק!, באתר עיתון אל-מדא, ‏24 בינואר 2008 (בערבית)
↑  G. Le Strange, The Lands Of The Eastern Caliphate, New York: Barnes & Noble, 1873, עמ' 58-59
1 2 3  ודיע אל-עוביידי, בעקובה: ביוגרפיה של מקום, באתר אל-חיוואר אל-מותמדן, ‏24 בינואר 2008 (בערבית)
↑  KIMBERLY KAGAN, The Battle for Diyala, Institute for the Study of War, 2007, עמ' 1–18
↑  BRIGADIER-GEN. H. H. AUSTIN, THE BAQUBAH REFUGEE
CAMP, 46 Orris Ave., Piscataway, NJ 08854 USA: Gorgias Press, 2006
↑  Assyrian Christians, THE BAQUBAH REFUGEE CAMP, Manchester: 5 & 7 Greengate, Salford.: THE FAITH PRESS, 1920
1 2  Benjamin Thomas White, Humans and Animals in a Refugee Camp: Baquba, Iraq, 1918–20, Journal of Refugee Studies Volume 32, Issue 2, June 2019, עמ' 216–236
↑  Scores killed in Iraq bomb attack, BBC, ‏28 July 2004
↑  עיראק: 28 הרוגים בפיגוע התאבדות כפול, באתר ynet, 15 ביולי 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007484750005171  LCCN: n2003122054  VIAF: 124537297   WorldCat (עם VIAF): 124537297
בלתי נשכחים 2

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  סיימון וסט 
 הופק בידי:  אבי לרנר  דני לרנר  קווין קינג טמפלטון  לס וולדון
 תסריט:  סילבסטר סטאלון, ריצ'רד ונק 
 עריכה:  טוד אי. מילר
 שחקנים ראשיים:  סילבסטר סטאלון   ג'ייסון סטיית'האם   ג'ט לי   דולף לונדגרן   צ'אק נוריס   ז'אן-קלוד ואן דאם
 מוזיקה:  בריאן טיילר
 צילום:  שלי ג'ונסון
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  Nu Image, סרטי מילניום 
 חברה מפיצה:  סרטי "Lionsgate"
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 17 באוגוסט 2012 ישראל 16 באוגוסט 2012
 משך הקרנה:  103 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מתח 
 תקציב:  100 מיליון דולר
 הכנסות:  311.9 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   expendables2
 סרט קודם:  בלתי נשכחים
 סרט הבא:  בלתי נשכחים 3
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
בלתי נשכחים 2 (באנגלית: The Expendables 2) הוא סרט פעולה אמריקאי אשר יצא ב-17 באוגוסט 2012 ובוים על ידי סיימון וסט. זהו סרט המשך ל"בלתי נשכחים" אשר יצא בשנת 2010.
עלילה

הסרט מספר על עלילות חבורת שכירי חרב בהנהגת ברני רוס (סילבסטר סטאלון), יוצא הכוחות המיוחדים והאגף לפעולות מיוחדות. לאחר שרוס ואנשיו חילצו מן הכלא הנפאלי את חברם, טרנט "טרנץ'" מאוזר (ארנולד שוורצנגר), יצא הצוות למשימה מיוחדת מטעם מר צ'ארץ', איש סוכנות הביון המרכזית לאתר פריט מסווג באלבניה. הצוות איתר את הפריט אולם נאלץ למוסרו לקבוצת שכירי חרב בראשות ז'אן וילאן (ז'אן-קלוד ואן דאם), סוחר נשק ושכיר חרב חסר רחמים. וילאן רצח את בילי "הילד" טימונס (ליאם המסוורת'), הצלף של החבורה בטרם נמלט. על ברני ואנשיו מוטל להשיב את הפריט ולחסל את וילאן.
צוות השחקנים

סילבסטר סטאלון - ברני רוס, יוצא הכוחות המיוחדים והאגף לפעולות מיוחדות.
ג'ייסון סטיית'האם - ליי כריסמס, יוצא יחידת הקומנדו הבריטית SAS.
ג'ט לי - יאן יאנג
רנדי קוטור - טול רווד
דולף לונדגרן - גאנר ג'נסן
טרי קרוז - הייל סיזר
כריזמה קרפנטר - לסי
ברוס ויליס - מר צ'ארץ', איש סוכנות הביון המרכזית
ארנולד שוורצנגר - טרנט "טרנץ'" מאוזר
צ'אק נוריס - בוקר
ז'אן-קלוד ואן דאם - ז'אן וילאן, הנבל הראשי של הסרט.
סקוט אדקינס - הקטור, סגנו של וילאן.
ליאם המסוורת' - בילי "הילד" טימונס
נובאק ג'וקוביץ' - בתפקיד עצמו
הפקה

הסרט הופק על ידי מספר מפיקים ובראשם המפיק הישראלי אבי לרנר. צילומי הסרט נעשו בבולגריה ובארצות הברית.
דירוג הסרט הוא R כמו הסרט הקודם (ילדים עד גיל 17 חייבים הורה מלווה).
בנק כף ורדה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מטה מרכזי:  פראיה 
 הקמה:  1975 
 מדינה:  כף ורדה 
 www.bcv.cv
 
בנק כף ורדה (בפורטוגזית: Banco de Cabo Verde) הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי ברפובליקת כף ורדה. הבנק  ממוקם בפראיה, קייפ ורדה הבנק מעסיק 159 עובדים. מנכ"ל הבנק הוא ז'ואאו אנטוניו פינטו סרה.
הבנק נוסד בשנת 1975 על ידי ממשלת כף ורדה, אשר ביקשה ליצור מוסד בנקאי חדש אשר ימלא הן פונקציות של בנקים מסחריים, והן את תפקידיו הסדירים של בנק לאומי ברחבי העולם. הבנק נוצר בעקבות הלאמתם של סניפי הבנק הקולוניאלי הפורטוגלי Banco Nacional Ultramarino, אשר שכנו במדינה החל משנת 1865, ושימוש במשאביו כבסיס להקמתו של הבנק הלאומי של כף ורדה.
במהלך שנת 1993 הוחלט לשלול מהבנק את תפקידיו המסחריים, ולהגדירו מחדש כבנק לאומי הממלא תפקידים אלו ותו לא. תפקידיו המסחריים של הבנק הועברו לבנק חדש, Banco Comercial do Atlântico, אשר הופרט בשנת 1998.
הערות שוליים

↑  BANCO DE CABO VERDE, D&B Business Directory
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 9636 4933  LCCN: no2008169951  VIAF: 142288738   WorldCat (עם VIAF): 142288738 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בנקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו

| --- | --- |

 לידה:  18 במרץ 1882 ונציה, איטליה 
 פטירה:  1 באוגוסט 1973 (בגיל 91) טרוויזו, איטליה 
 שם לידה:  Gian Francesco Malipiero 
 מוקד פעילות:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה, קונסרבטוריון ג'ובאני באטיסטה מרטיני, קונסרבטוריון ונציה על שם בנדטו מרצ'לו 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 פרסים והוקרה:  Honorary Member of the International Society for Contemporary Music 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו (באיטלקית: Gian Francesco Malipiero;‏ 18 במרץ 1882 – 1 באוגוסט 1973) היה מלחין, מוזיקולוג, מורה ועורך מוזיקה איטלקי.
חייו > ילדות ונעורים

מאליפיירו נולד בוונציה למשפחת אצולה, נכד למלחין האופרה פרנצ'סקו מאליפיירו. בעיות משפחתיות קטעו את רצף הכשרתו המוזיקלית של ג'אן פרנצ'סקו - אביו נפרד מאמו בשנת 1893 ולקח את הילד לטריאסטה, ברלין ובסופו של דבר, לווינה, שם למד מוזיקה במשך זמן קצר. הקשר בין האב לבן נותק ברגשות קשים, ובשנת 1899 חזר מאליפיירו הבן אל בית אמו בוונציה, שם נכנס ללמוד בליצאו מוזיקלה, בית הספר הגבוה למוזיקה של ונציה.
אחרי שהפסיק את לימודי הקונטרפונקט אצל המלחין, נגן העוגב והפדגוג מרקו אנריקו בוסי, שלא התרשם תחילה מכישרונו המוזיקלי. אחרי שבוסי עבר לבולוניה, המשיך מאליפיירו ללמוד בכוחות עצמו, בדרך של העתקת יצירות משל מלחינים כקלאודיו מונטוורדי וג'ירולאמו פרסקובלדי מספריית מארצ'אנה בוונציה, נוהג שהעלה אותו על דרך המחויבות למוזיקה איטלקית מתקופת הבארוק, בה התמיד כל חייו. ב-1904 יצא לבולוניה להמשיך את לימודיו אצל בוסי, שדעתו עליו השתפרה, בבית הספר הגבוה למוזיקה של בולוניה. אחרי סיום לימודיו, היה מאליפיירו לעוזרו של המלחין העיוור אנטוניו סמארליה, תלמיד של וגנר. לדבריו, למד יותר מן ההתנסות הזאת מאשר בכל לימודיו הרשמיים.
קריירה מוזיקלית

בשנת 1905 חזר מאליפיירו לוונציה, אבל בין 1906 ל-1909 שהה לעיתים קרובות בברלין, שם השתתף בשיעוריו של מקס ברוך, אף כי לא הפיק מהם הרבה. בשנת 1913 עקר לפריז, שם התוודע אל יצירות של ראוול, דביסי, דה פאיה, שנברג וברג. החוויה החשובה ביותר, מבחינתו, הייתה בכורת פולחן האביב של סטרווינסקי, זמן קצר לאחר שפגש את קאזלה ואת גבריאלה ד'אנונציו. הוא תיאר חוויה זו כיקיצה "מתרדמה עמוקה, ארוכה ומסוכנת". לאחר זאת, התנכר כמעט לכל היצירות שחיבר עד אז, מלבד Impressioni dal vero ‏ (1910-11). בתקופה זו הבאיש את שמו כאשר זכה בארבעה פרסי יצירה בתחרות של אקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא לשנת 13–1912 לאחר שהגיש לתחרות חמש יצירות בחמישה שמות-עט שונים.
בשנת 1917 נאלץ מאליפיירו, עקב תבוסת האיטלקים בקָפּוֹרֶטוֹ, להימלט מוונציה ולהתיישב ברומא.
ב-1923 הצטרף אל קאזלה וד'אנונציו ביצירת "האיגוד למוזיקה חדשה" (Corporazione delle Nuove Musiche) מאליפיירו היה ביחסים טובים עם בניטו מוסוליני, עד שכתב מוזיקה ללברית של פיראנדלו, La favola del figlio cambiato, מעשה שהביא עליו גינוי מצד הפאשיסטים. את האופרה הבאה שלו, "יוליוס קיסר", הקדיש מאליפיירו למוסוליני, אך ללא הועיל.
מאליפיירו היה פרופסור להלחנה בקונסרבטוריון של פארמה בשנים 1921 עד 1924. ב-1932 התמנה לפרופסור להלחנה במה שהיה אז בית הספר הגבוה למוזיקה בוונציה, שאותו ניהל משנת 1939 עד 1952. בין תלמידיו היו לואיג'י נונו ואחיינו הוא, ריקרדו מאליפיירו.
אחרי שהשתקע בעיר הקטנה אזולו בשנת 1923, החל מאליפיירו בעבודת העריכה, שהוציאה לו מוניטין, הוצאה שלמה של מכלול יצירתו של קלאודיו מונטוורדי, משנת 1926 עד 1942. לאחר 1952 ערך רבים מן הקונצ'רטי של ויוואלדי במכון האיטלקי ע"ש אנטוניו ויוואלדי.
יצירות

מאליפיירו הסתייג מן המסורת המוזיקלית שבשליטת מלחינים אוסטרים-גרמנים ושם לו למטרה לגלות מחדש את המוזיקה האיטלקית מן התקופות שקדמו למאה ה-19.
יצירותיו התזמורתיות כוללות שבעה-עשר חיבורים שכינה סימפוניות, אך רק אחד-עשר מהם ממוספרים. הראשון חובר בשנת 1933, כשמאליפיירו עבר כבר את גיל החמישים. לפני כן כתב מאליפיירו כמה יצירות תזמורתיות חשובות, אך נמנע כמעט לחלוטין משימוש במילה סינפוניה וזאת עקב דחייתו את מסורת הסימפוניה האוסטרו-גרמנית. רק שלוש יצירות חורגות ממגבלה זו, "סינפוניה דלי ארואי" (סימפוניית הגבורה") (1905), "סינפוניה דל מארה" ("סימפוניית הים") (1906) ו"סינפוניה דל סילנציו א דלה מורטה" ("סימפוניה של שתיקה ושל מוות") |(1909-10). ביצירות מוקדמות אלה אין לפרש, מכל מקום, את ההגדרה "סימפוניה" כמתייחסת ליצירות בסגנון הסימפוני של בטהובן או של ברהמס, אלא יותר כפואמה סימפונית.
מאליפיירו ראה ב-Impressioni dal vero לתזמורת את יצירתו המוקדמת ביותר שחשיבותה תעמוד בעינה לאורך ימים.
תאוריה מוזיקלית וסגנון

אף כי מאליפיירו לא עסק כמעט בדודקפוניה, הייתה לו ביקורת מוצקה כנגד צורת הסונאטה ונגד פיתוח תמאטי סטנדרטי בהלחנה בכלל ובביכר על פניו את מה שכינה "שיחה חופשית". המוזיקה שלו לא הייתה נאו-קלאסית טיפוסית, ואטונאליות אקראית הופיעה בו פה ושם, תוך שמירה על מסגרת דיאטונית.
כהסבר להעדפותי בהלחנה הצהיר מאליפיירו:
למען האמת, דחיתי את המשחק הקל והנוח של פיתוח תמאטי משום שמאסתי בו והוא שיעמם אותי עד מוות. מרגע שאתה מוצא נושא, מסובב אותו לכאן ולכאן, מפרק אותו ומנפח אותו, אין עוד קושי רב בהרכבת הפרק הראשון של סימפוניה (או סונאטה), שיעניין את החובבים ויביא על סיפוקו את העדר הרגישות של הבקיאים.
הערות שוליים

1 2 3 4  ג'ון ווטרהאוז, מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  נורמן לברכט, "אנציקלופדיה למוזיקה של המאה העשרים", עמ' 454
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264934705171  PLWABN: 9810632476005606  BIBSYS: 1069138  BNE: XX1587395  BnF: cb12206113v (data)  CANTIC: a10435323  CiNii: DA09078029  GND: 11878143X  ICCU: CFIV025347  ISNI: 0000 0001 0881 7275  LCCN: n50040652  LNB: 000132942  MusicBrainz: ae096b2a-93b5-4139-a35f-53ebcbfb22f3  NDL: 00550545  NKC: xx0055972  NLA: 35693134  NSK: 000224812  NTA: 068530099  RERO: 02-A003554307  SELIBR: 291336  SNAC: w64f1rbh  SUDOC: 030696852  Trove: 1045278  VcBA: 495/213244  VIAF: 27114612   WorldCat (עם VIAF): 27114612
ברטהולד שנק גראף פון שטאופנברג

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1905 שטוטגרט, הקיסרות הגרמנית 
 הוצאה להורג:  10 באוגוסט 1944 (בגיל 39) כלא פלצנזה, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השכלה:  גימנסיית אברהרד לודוויג 
 מעסיק:  כוחות היבשה של הוורמאכט 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 מספר צאצאים:  2 
 
ברטהולד שֵנק, גראף פון שטאופנברג (בגרמנית: Berthold Schenk Graf von Stauffenberg; ‏ 15 במרץ 1905 - 10 באוגוסט 1944) היה אריסטוקרט גרמני, עורך דין, לקח חלק בקשר העשרים ביולי, יחד עם אחיו קלאוס פיליפ, נגד המשטר הנאצי בגרמניה בזמן מלחמת העולם השנייה.
ילדותו ותולדות משפחתו

שטאופנברג נולד בשטוטגרט, בן הבכור מתוך ארבעה (הבן השני היה אחיו התאום אלכסנדר, השלישי היה קלאוס והבן הרביעי היה אחיו התאום של קלאוס, קונרד, שנפטר יממה לאחר שנולד) לאחת המשפחות האצילות והמוערכות במדינת וירטמברג (כיום באדן-וירטמברג) שבדרום גרמניה. הוריו היו האובר-הופמארשלים האחרונים של ממלכת וירטמברג, אלפרד שנק גראף פון שטאופנברג וקרולין לבית פון אוקסרול-גילנבנד.
עם אבותיו נמנים מספר פרוסים מפורסמים, ובהם אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו.
בנעוריו, הוא ואחיו היו חברים ב-Neupfadfinder, ארגון צופים גרמני.
קשר העשרים ביולי

קשר העשרים ביולי היה קשר של חבורת קצינים מהוורמאכט ומגורמים נוספים להפיל את המשטר הנאצי בגרמניה, ולהתנקש בחיי אדולף היטלר ב־20 ביולי 1944. הקושרים נפגשו ותכננו את ההפיכה בדירתו של ברטהולד ברחוב טריסטנשטראסה בברלין. הקשר נכשל, וחלק גדול מן המעורבים בו, ובהם ברטהולד ואחיו הקולונל גראף קלאוס שנק פון שטאופנברג, מנהיג הקשר, הוצאו להורג. הקשר היה שיאם של ניסיונות רבים במשך שנות קיומו של הרייך השלישי להפיל את המשטר הנאצי על ידי גרמנים, שדגלו בהתנגדות למשטר הנאצי.
גורלם של הקושרים

קושרי העשרים ביולי היו העילית של החברה הגרמנית. נוסף על מפקדים בכירים מאוד בצבא, היו בקשר חלק ניכר מאנשי האצולה הגרמנית, משפטנים, הוגים, דיפלומטים ואנשי ממשל. פרופיל אנושי שונה מאוד מאנשי האגרוף, הבריונים והטיפוסים האנטי-חברתיים, שאיישו את צמרת המפלגה הנאצית. כל אלו לא עזרו לקושרים כאשר נכשל הקשר. חלקם, כבק וטרסקו, התאבדו בטרם ייפלו לציפורני האס אס, אך רובם נעצרו ונשפטו ב"בית הדין העממי" שבראשו עמד המשפטן רולנד פרייזלר. בבית דין זה הם הועמדו מושפלים, לא מגולחים, כאשר הם לבושים מכנסיים גדולים מכפי מידתם וללא חגורה. ה"משפט" התנהל תוך כדי שכל מילה שנאמרת על ידי מי מהנאשמים נקטעת בצעקות על ידי אב בית הדין פרייזלר, ששימש אף כקטגור וחבר מושבעים. גזר הדין היה אחד - מוות בתלייה.
להנאתו האישית הסאדיסטית של היטלר, נתלו הקושרים באמצעות מיתרי פסנתר, שנקשרו אל ווי בשר המחוברים אל התקרה. התליות צולמו, והוקרנו להיטלר בהקרנות שאליהן הזמין גם את אנשי חצרו. בהשתוללות הזעם הנאצית נרצחו בדרך "משפטית" זו כחמשת אלפים אנשים, בהם אף קרובי משפחה של הקושרים, שלא היה להם חלק בקשר. מעטים שרדו את גל המעצרים, בהם ד"ר הנס ברנד גיזביוס, דיפלומט שנתן עדות מפורטת במשפטי נירנברג על טיבו של המשטר הנאצי, ועל קושרי העשרים ביולי.
בתרבות הפופולרית

הרומן "ליל הגנרלים" (Die Nacht der Generäle), מאת ה.ה. קירסט, מספר על תעלומת רצח בתקופת המלחמה, כאשר העלילה שזורה באירועי 20 ביולי. הספר תורגם לעברית על ידי עדנה קורנפלד, הוצאת שוקן, 1966. הספר גם הוסרט, באותו שם, בשנת 1967, בכיכובו של פיטר או'טול. בשנת 2009 התפרסם בעברית על הנושא ספרו של דני אורבך, "ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר", בהוצאת ידיעות אחרונות.
ב-2008 הוצג הסרט "מבצע ואלקירי", העוסק בקשר העשרים ביולי, בכיכובו של טום קרוז.
ראו גם

קלאוס שנק פון שטאופנברג
התנגדות גרמנית לנאציזם
מאורת הזאב
מבצע ואלקירי (סרט)
לקריאה נוספת

קונסטנטין פיצגיבון, 20 ביולי - הקשר נגד היטלר, הוצאת מערכות
דני אורבך, ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר, הוצאת ידיעות אחרונות, 2009.
גלעד לזכר הקושרים במקום קבורתם הזמני בחצר כנסייה בברלין שנברג
בין-לאומי

המושג "בין־לאומי" (בר"ת: בינ"ל; לעיתים גם: "בינלאומי") בדרך כלל מעיד על דבר מה (חברה, שפה, ארגון וכדומה) שמקיף למעלה ממדינה אחת. המשמעות המילולית של המונח "בין-לאומי" היא אינטראקציה בין שתי אומות לפחות, או חצייתם של גבולות לאומיים. לדוגמה: המשפט הבין-לאומי, המיושם על ידי יותר ממדינה אחת, ובדרך כלל בכל מקום על פני כדור הארץ; והמושג "שפה בין-לאומית", שמשמעותו שפה המדוברת על ידי התושבים של יותר ממדינה אחת.
באנגלית אמריקנית המינוח "international" ("בין-לאומי") משמש גם לשון נקייה פוליטית עבור זר או זרים.
מקור המונח

המונח "בין-לאומי" נטבע על ידי הפילוסוף התועלתני ג'רמי בנת'ם בספרו "Introduction to Principles of Morals and Legislation", שנדפס בשנת 1780 ופורסם בשנת 1789. בנת'ם כתב: "המילה בין-לאומי, יש להודות, היא מילה חדשה... היא מחושבת להביע, באופן המשמעותי ביותר, את הענף של החוק המכונה משפט העמים". המילה אומצה בשפה הצרפתית בשנת 1801. תומאס הולנד ציין במאמרו על בנת'ם, במהדורה ה־11 של אנציקלופדיה בריטניקה, כי "רבים מהביטויים של בנת'ם, כגון 'בין-לאומי' ... הן תוספות חשובות לשפה שלנו; אבל רובם, במיוחד אלו שמקורם ביוונית, לא נטמעו בה".
משמעות בתחומים מסוימים

בספורט קבוצתי, "בין-לאומי" הוא משחק בין שתי נבחרות לאומיות, או שני שחקנים, כאשר כל אחד מהם מייצג נבחרת לאומית אחרת.
בפוליטיקה, "בין-לאומי" עשוי להתייחס לפוליטיקה בין-לאומית.
בבלשנות, שפה בין-לאומית היא שפה המדוברת על ידי אנשים של יותר מאומה אחת, בדרך כלל על ידי אומות רבות. נקרא גם "שפה עולמית". אנגלית, ספרדית, צרפתית וערבית נחשבות לשפות עולם.
באמנות, תנועה אמנותית בין-לאומית היא תנועה אמנותית הכוללת אמנים מיותר ממדינה אחת, בדרך כלל ארצות רבות. כמה תנועות אמנות בין-לאומיות הן: לטריזם בין-לאומי, סיטואציוניזם בין-לאומי, סטקיזם בין-לאומי.
לעיתים, המונח "בין-לאומי" משמש גם כמילה נרדפת ל"גלובלי".
ראו גם

גלובליזציה
האומות המאוחדות
חברה רב-אתנית
תאגיד רב-לאומי
לקריאה נוספת

Ankerl, Guy (2000). Global communication without universal civilization. INU societal research. Vol. 1: Coexisting contemporary civilizations : Arabo-Muslim, Bharati, Chinese, and Western. Geneva: INU Press. ISBN 2-88155-004-5.
הערות שוליים

↑  בינלאומי ויומיומי או בין־לאומי ויום־יומי?, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏15 בנובמבר 2017
↑  The Columbia Guide to Standard American English
↑  The Columbia Guide to Standard American English
↑  Oxford English Dictionary
↑  Le Nouveau Petit Robert 2010
↑  Language Map
ברוק או'הרן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 באוגוסט 1991 (בן 33) סקרמנטו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2016
 https://web.archive.org/web/20180822101249/https://brockohurn.com/
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ברוק או'הרן (באנגלית: Brock O'Hurn; נולד ב-19 באוגוסט 1991),הוא דוגמן, שחקן ומאמן כושר אמריקאי.
ביוגרפיה

או'הרן נולד בסקרמנטו, קליפורניה, הבן השני לפייג' (הילנברנד) ואדם הרן, שנפרדו כשהיה בן תשע. יש לו שתי אחיות, אספין וקרלי, ושני אחים דגן ודרייק. הוא ממוצא אנגלי, אירי, צרפתי וגרמני.
או'הרן גילה עניין בפיתוח הגוף בשנת הלימודים השנייה שלו בתיכון לאחר שלא היה מרוצה מגופו, ומשקלו היה באותה עת 135 קילו.
עבד כדוגמן עבור חברת האופנה אברקרומבי אנד פיץ'.
קריירה

או'הרן זכה לתהילה בינלאומית באמצעות חשבון האינסטגרם שלו. הוא סיפר שהיה מבולבל מהתהילה הפתאומית.
בשנת 2016, או'הרן שיחק לראשונה בסרטו של טיילר פרי "ליל כל הקדושים של מדיאה" (אנ') ולאחר מכן שב  לסרט ההמשך  "ליל כל הקדושים של מדיאה 2" (אנ') משנת 2017.
בשנים 2016–2017 הוא גם כיכב בשתי עונותיה של סדרת הטלוויזיה "Too Close to Home", פרי יצירתו של טיילר פרי עבור ערוץ הטלוויזיה TLC (אנ'), בתור ברודי אלן.
בשנת 2019 ושוב בשנת 2022 הגיח או'הרן לתפקידי אורח בסדרת הדרמה זוכת הפרסים "אופוריה" מבית HBO, אשר נוצרה על ידי התסריטאי והמפיק היהודי-אמריקאי סם לוינסון, המבוססת על הסדרה ישראלית באותו השם שנוצרה על ידי רון לשם, דפנה לוין וטמירה ירדני.
בשנת 2022 שיחק בתור טורסטן בעונה השנייה של הסדרה "משפחת ג'מסטון" (אנ') שיצר דני מקברייד עבור רשת הטלוויזיה HBO. בהמשך השנה גילם את המתאגרף האגדי האלק הוגאן בעונתה השלישית של קומדיית המצבים "רוק הצעיר" שיצר דוויין ג'ונסון עבור "NBC", ומבוסס באופן רופף על חייו המקצועיים.
בשנת 2023 שיחק בסדרת המערכונים של הולו "ההיסטוריה המטורפת של העולם – חלק 2 (אנ') שיצרו מל ברוקס, ונדה סייקס וניק קרול, המשמשת כהמשך לסרט משנת 1981 שכתב וביים ברוקס, עם מערכונים פרודיים על אירועים מתקופות שונות של ההיסטוריה האנושית.
בשנת 2024 שיחק בקומדיה הרומנטית של נטפליקס "משחק על אמת" (אנ') בתור בריידי סטראטון.