stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
באז שנות אור ממפקדת הכוכב
דמויות ראשיות

באז שנות-אור - מגן חלל, ככל הנראה מגן החלל הטוב והמפורסם ביותר. ידוע בזכות הגבורה והאומץ שלו.
הנסיכה מירה נובה - נסיכת טנג'יה ומגינת חלל, בעלת יכולת לעבור דרך קירות ולקרוא מוחות.
בוסטר - דינוזאור ענק שאחראי על ניקיון המפקדה. יש לו תיאבון גדול וכוח מדהים. הוא מעריץ את באז שנות-אור ויודע הכל על ההרפתקאות שלו.
XR - רובוט מגן חלל ניסיוני שנבנה על ידי האנשים הירוקים הקטנים, בעל בינה מלאכותית ויכולת למידה.
המפקד נבולה - מפקד מפקדת הכוכב, זעפן ועקשן.
הקיסר זורג - הרשע העיקרי בסדרה. מנהיג אימפריית הרשע ואויבו הגדול ביותר של באז שנות-אור.
צלם שחור משחור - עובד של הקיסר זורג, ושותפו לשעבר של באז שנות-אור. צלם שחור משחור בגד בבאז שנות-אור ושיתף פעולה עם הקיסר זורג, אך למרות זאת באז שומר על תקווה שיש בו משהו טוב.
מדבבים

במאית ומפיקת הדיבוב של הסדרה בעברית הייתה שפרירה זכאי.
| שם הדמות | מדבב/ת באנגלית | מדבב/ת בעברית |
| --- | --- | --- |
| באז שנות-אור | פאטריק ווארברטון | ליאור אשכנזי |
| הנסיכה מירה נובה | ניקול סאליבן | לירז ברגמן (עונה 1) / שפרירה זכאי (עונה 2) |
| בוסטר | סטפן פורסט | ליאור זוהר |
| XR | לארי מילר וניל פלין | זיו מאיר |
| המפקד נבולה | אדם קרולה | מיכה אוזין סליאן |
| הקיסר זורג | ויין נייט | אלי גורנשטיין |
| צלם שחור משחור | דידריך באדר | יורם יוספסברג |
| קריינות פתיחה | גארי אוון | מיכה אוזין סליאן |
| דמויות שונות |  | אבי חדש, אסף אבידן, מומי לוי, שפרירה זכאי |
שידור

לסדרה נוצרו שתי עונות ו-65 פרקים באורך 22–24 דקות. בישראל כל פרקי הסדרה דובבו לעברית ושודרו בערוץ 2 במסגרת "זמן דיסני" בשנת 2001.
| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ארצות הברית)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ארצות הברית)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | סרט (פרקים 1–3) | סרט (פרקים 1–3) | סרט (פרקים 1–3) | 8 באוגוסט 2000 | 8 באוגוסט 2000 |
|  | 1 | 49 | 49 | 2 באוקטובר 2000 | 29 בנובמבר 2000 |
|  | 2 | 13 | 13 | 14 באוקטובר 2000 | 31 בינואר 2001 |
הפצה

הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית ברצועה "Disney's One Too" (אנ') של ערוץ UPN החל מאוקטובר 2000 עד אוגוסט 2003. הסדרה שודרה גם בערוץ דיסני החל מאוקטובר 2000 עד אוגוסט 2003, ופעם נוספת מ-5 ביוני 2006 עד ה-16 במאי 2008. כאשר הסדרה ירדה מהאוויר בארצות הברית היא שודרה בין השנים 2003 עד 2007 בערוץ "Toon Disney" (אנ').
בישראל כל פרקי הסדרה דובבו לעברית ושודרו בערוץ 2 במסגרת "זמן דיסני" בשנת 2001.
הפצה > הפצה ביתית

בארצות הברית הסדרה הופצה ב-VHS וב-DVD בשנת 2000, שם בשונה מהדיבוב המקורי טים אלן דיבב את באז שנות-אור במקום פאטריק ווארברטון. הפרק "Planet of the Lost" הופץ ב-VHS כקלטת סמפלר בשנת 2003.
פרסים ומועמדויות

בפרס אמי לתוכניות טלוויזיה יומיות (אנ'), הסדרה זכתה ב"פרס אמי לבידור בפריים-טיים על הישג יוצא דופן בעריכת סאונד לסדרה" בשנת 2001.
משחק וידאו

משחק וידאו בשם "Buzz Lightyear of Star Command" פותח על ידי "Traveller's Tales" והופץ על ידי "Activision" עבור PlayStation, ‏Game Boy Color,‏ Microsoft Windows ודרימקאסט בשנת 2000. המשחק סובב סביב באז שנות-אור הרודף אחרי נבלים שונים מהסדרה ומביס אותם באמצעות כלי נשק שונים.
פניות תרבותיות

הבית של באז שנות-אור מבוסס על אטרקציה בדיסנילנד בשם "Monsanto House of the Future" (אנ') אשר הייתה קיימת החל משנת 1957 עד שנת 1967. פיקוד הכוכב מבוסס על הר החלל.
הפרק "Strange Invasion" הוא חיקוי של תקרית רוזוול.
השריף "רוזווליאן" והספר הם חיקויים לאנדי טיילור ולפלויד לוסון מהסדרה "המופע של אנדי גריפית'".
בפרק "Stranger Invasion" באז ובוסטר השתתפו במסיבת תה בהנחיית ילדה קטנה. בוסטר לבש בפרק זה תלבושות שאותה לבש באז בסרט "צעצוע של סיפור" במסיבת התה של האנה פיליפס.
בפרק "Stranger Invasion" באז והקיסר זורג עוסקים בקרב בדומה לחרב אור שבו זורג טוען שהוא אביו של באז. זורג ציין שהוא אביו של באז גם בסרט "צעצוע של סיפור 2" בפרודיה לסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית".
שם הפרק האחרון והספינה של באז הוא "42", מספר שהוא התשובה לחיים, היקום וכל השאר לפי "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה".
בפרק "Star Crossed" אחת הדמויות מזמינה פיצה אשר הופיעה בסרט "צעצוע של סיפור". מסעדה המבוססת על הפיצה הייתה באולפני הוליווד של דיסני מה-15 בדצמבר 1995 עד ה-19 בינואר 2016.
ראו גם

צעצוע של סיפור (זיכיון)
באז שנות אור ממפקדת הכוכב: ההרפתקה מתחילה
אספקת המים לירושלים

נקבת השילוח בשנת 1900
נקבת השילוח בשנת 2002
אספקת המים לירושלים היוותה אתגר מורכב מאז היווסדה של העיר. לאורך כל דורותיה וגלגוליה נאלצו יושבי העיר ושליטיה למצוא פתרונות שונים למצוקה זו, בהתאם לטכנולוגיה שרווחה בזמנם.
בתקופות קדומות התבססו הפתרונות על ניסיונות לאגירת מי גשמים ועל מציאת דרכים להפקה, הובלה וניצול של מי המעיינות הנובעים בקרבת העיר. החל מן התקופה החשמונאית החלה בניית מערכות הובלת מים ממעיינות המרוחקים מרחק ניכר מן העיר, באמצעות אמות מים. מערכות אלה הורחבו ושוכללו בתקופות מאוחרות יותר, אך אחזקתן נעשתה מורכבת יותר ויותר, ודרשה תשומת לב ומשאבים רבים מצד השלטון שהיה בעיר בכל עת נתונה. התהפוכות השלטוניות הרבות שעברה העיר לאורך הדורות לא תמיד היטיבו עם מערכות אספקת המים, ובתקופות רבות לאורך ההיסטוריה שלה ידעה העיר מחסור ומצוקה בתחום זה. בעיה זו בלטה במיוחד בתקופות של שלטון חלש, דל משאבים, או כזה שלא ייחס חשיבות מיוחדת לירושלים, וכן בעתות מלחמה ומצור. בתקופות אלו, שלעיתים נמשכו עשרות ואף מאות בשנים, שבו תושבי העיר לשיטות פרימיטיביות יותר של הפקת מים ואגירתם.
בתקופת המנדט הבריטי הונחה בעיר לראשונה מערכת מודרנית המבוססת על משאבות ומערכת צינורות מסועפת, שסיפקה מים זורמים ישירות לשכונות המגורים, ובהמשך גם לבתיהם הפרטיים של תושבי העיר. עדיין, קטיעת אספקת המים לעיר בעת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות הוכיחה עד כמה פגיעה העיר מן הבחינה הזו, גם בעת המודרנית.
כיום אחראית חברת מקורות על אספקת המים אל העיר, וחברת 'הגיחון' על אחזקת מערכת המים בתוך העיר והפצתם לתושבים.
רקע

ירושלים היא מהעתיקות שבערי ארץ ישראל. כאשר נוסדה, לפני למעלה מארבעת אלפים שנה, נתקלו תושביה בקשיים באספקת המים ובשימוש בהם, כמו הקושי לנצל את מי הגשמים או לגשת למי התהום. בירושלים יורדים כ-550 מילימטר גשם בשנה בממוצע, אך את מרביתם לא ניתן לאגור. בשל מיקומה הגאוגרפי של ירושלים בסמוך לקו פרשת המים הארצי של ארץ ישראל, מי הגשמים היורדים אל הקרקע ניגרים ממנה במהירות מזרחה או מערבה, ואינם מספיקים לחלחל אל תוך הקרקע.
מי התהום כמעט ואינם נגישים ליושבי ירושלים משתי סיבות עיקריות:
עומק מי התהום – ירושלים העתיקה שוכנת בגובה של כ-700 מטרים מעל פני הים, מאות מטרים מעל מפלס מי התהום. עומק כה רב אינו מאפשר חציבה של בארות.
מיעוט מקורות מים – בתחומי ירושלים ישנם מעיינות מעטים, אשר מספיקים אך בקושי ליושבים בקרבתם. אף לא אחד מן המעיינות בירושלים נובע בתחומה (בגבולותיה הקדומים), ועל תושביה היה לצאת אל מחוץ לחומות העיר כדי להגיע אל מקורות המים.
ההיסטוריון והגאוגרף אברהם לונץ תיאר את הבעיתיות שבאספקת המים לירושלים:
גשמים לא יבואו בה- כבכל ארץ הקדם- רק בימי החורף והם ישקו ויפרו את האדמה אשר יבשה ונחרה כעץ מחום הקיץ, וגם ישפיקו מים לשתייה ולכל צרכי האדם על כל השנה כי מהם ימלאו בורות-אשר לכל בית ובית -וגם בריכות המים.
רקע > המעיינות בירושלים

בירושלים נובעים שני מעיינות קדומים: עין רוֹגֵל ומעיין הגיחון, השוכנים שניהם בקרבת עיר דוד. עין רוֹגֵל התייבש בשנות ה-30 של המאה ה-20, אך מעיין הגיחון פעיל זה אלפי שנים, והוא שימש במשך דורות כמקור המים החשוב של ירושלים. הספיקה הממוצעת של מעיין הגיחון הייתה כחמישים מטרים מעוקבים ביום, שהיא ספיקה גבוהה למדי, אך היא לא הייתה יציבה כלל: לעיתים הוא סיפק כמות גדולה של מים ולעיתים כמות זעומה בלבד. תושביה הקדומים של ירושלים לא יכלו להסתפק במעיין זה בלבד, וחיפשו מקורות מים נוספים.
תקופת הברונזה וימי בית המקדש הראשון > מערכת המים היבוסית

ירושלים הוקמה על ידי הכנענים לפני למעלה מ-4,000 שנה, ובתחילה הייתה עיר קטנה בת פחות מאלף איש[דרוש מקור]. גם שטחה היה קטן למדי, וכלל גבעה קטנה בלבד, היא עיר דוד של ימינו. עם בניית החומה סביב 'עיר יבוס' המיוחסת ליבוסים המקראיים, התעוררה בעיה קשה: מקור המים היחיד של העיר - מעיין הגיחון - נבע בעומק נחל קדרון שלמרגלות העיר, ולא ניתן היה להגן עליו או אף להגיע אליו בעת מצור. בשל כך חצבו הכנענים מנהרה תת-קרקעית, שהובילה מתוך העיר, תחת החומה, אל המעיין. המעיין עצמו הוסתר במערכת ביצורים, כדי למנוע מהאויב לשתות ממימיו או להרעילם. ייתכן שאנשי דוד המלך, שכבשו את ירושלים מידי הכנענים, חדרו אליה דרך מערכת המים, כנרמז בספר שמואל ב: ”וַיִּלְכֹּד דָּוִד אֵת מְצֻדַת צִיּוֹן הִיא עִיר דָּוִד... וְיִגַּע בַּצִּנּוֹר” (ספר שמואל ב', פרק ה', פסוק ז').
מערכת המים הכנענית השתמרה היטב באתר "פיר וורן" שבעיר דוד, והיא נקראת על שם צ'ארלס וורן, החוקר הבריטי שחשף אותה במאה ה-19.
תקופת הברונזה וימי בית המקדש הראשון > תקופת בית ראשון

בתקופת בית ראשון, לפני כ-2,700 שנה, מרד המלך חזקיהו בסנחריב מלך אשור וסירב להעלות לו מס, כפי שסוכם ביניהם קודם לכן. העימות היה בלתי נמנע, ובשל כך, בהוראת חזקיהו בוצרה ירושלים (נבנתה החומה הרחבה) לקראת קרבות ומצור ממושך. בנוסף לכך, שופצו בהוראתו החומות הישנות, והוא החליט להעביר את מי הגיחון פנימה אל תוך העיר באופן מלאכותי, כדי שלא ייפלו בידי האויב: ”וַיִּוָּעַץ עִם שָׂרָיו וְגִבֹּרָיו לִסְתּוֹם אֶת מֵימֵי הָעֲיָנוֹת אֲשֶׁר מִחוּץ לָעִיר (...) וַיִּסְתְּמוּ אֶת כָּל הַמַּעְיָנוֹת וְאֶת הַנַּחַל הַשּׁוֹטֵף בְּתוֹךְ הָאָרֶץ, לֵאמֹר: לָמָּה יָבוֹאוּ מַלְכֵי אַשּׁוּר וּמָצְאוּ מַיִם רַבִּים” (דברי הימים ב', ל"ב, ג'–ד'). לשם כך, נחצבה בהוראת חזקיהו נקבה באורך של כ-500 מטרים, אשר עוברת תחת בתי עיר דוד מצפון-מזרח לדרום-מערב, ומנקזת את מי הגיחון לתוך בריכת השילוח. בריכה זו נקראה כך מפני שהמים נשלחו אליה ממרחק. בסופו של דבר נכשל המצור האשורי, ואחרי חודשי מצור ארוכים שב סנחריב לאשור כלעומת שבא. הבריכה הייתה אזור חשוב ביותר בירושלים כבר מתקופת בית הראשון.
תקופת בית שני

בתקופת בית שני הייתה ירושלים מרכז שלטוני ודתי, והיא התפתחה במהירות, בהתאם לטכנולוגיה הרומית. רמת החיים בעיר עלתה מאוד, ותושביה נזקקו למים רבים לשתייה, לרחצה, לטהרה ועוד. תפעול בית המקדש דרש אף הוא כמות רבה של מים לניקיון ולפולחן. מעיין הגיחון לא הספיק, ומצוקת המים בירושלים הייתה קשה. הדבר בא לידי ביטוי בעיקר בימי שלוש הרגלים – פסח, שבועות וסוכות - שבהם פקדו את ירושלים מאות אלפי מבקרים, שנצרכו לכמות מים עצומה.
מושלי העיר ופרנסיה דאגו לאיסוף מים בבורות, וברשימת נושאי התפקידים בבית המקדש מופיע "נחוניה חופר שיחים". הצורך הגדול בימי הרגלים, בא לידי ביטוי במקורות חז"ל:
"פעם אחת עלו ישראל לרגל לירושלים, ולא היה להם מים לשתות. הלך [נקדימון בן גוריון] אצל שר אחד ואמר לו, הלויני שתים עשרה עיינות מים מכאן ועד יום פלוני. אם איני נותן לך שתים עשרה מעיינות מים, אני נותן לך שתים עשר ככר כסף."
תקופת בית שני > האמה התחתונה

החשמונאים (37-167 לפנה"ס) היו הראשונים שפתרו את בעיית אספקת המים לירושלים באמצעות הבאת מים ממרחקים. הם איתרו את עין עיטם, מעיין הנובע במרחק של כעשרה קילומטרים מירושלים, והזרימו את מימיו לבריכת אגירה סמוכה. מבריכה זו יצאה אמת מים ארוכה, שהוליכה אלפי ליטרים של מים ביום לירושלים. כדי להבטיח שהמים יזרמו באמת המים בלי קושי, הקפידו הבונים על שיפוע מתון ביותר של כפרומיל (מטר עומק לכל 1000 מטרים אורך), ויצרו אמה ארוכה ומפותלת, שהקיפה את ההרים בדרך בין בית לחם לירושלים. בשני מקומות בלבד נכרו מנהרות: האחת סמוך לבית לחם, והשנייה ברכס ארמון הנציב הסמוך לירושלים. הסיבה לכריית המנהרה הראשונה הייתה להימנע ככל האפשר מהלאמת שדות חקלאיים של יושבי בית לחם, וכן למנוע פגיעה וגנבת מים על ידי חקלאים מקומיים. המנהרה השנייה נועדה לחסוך עבודה רבה בהקפת הרכס הגבוה באמה, ובמקומה לכרות מנהרה באורך של כ-400 מטרים בלבד מדרום לצפון. מרכס ארמון הנציב עברה האמה לאורך הגדה הדרומית של גיא בן הינום, חצתה את העמק הרדוד בגשר סמוך לבריכת הסולטאן, והמשיכה לאורך הגדה הצפונית של הגיא. סמוך לשער ציון נכנסה האמה אל תוך העיר, והסתיימה בבית המקדש.

כמה עשרות שנים לאחר מכן גדלה ספיקת האמה, בעקבות אמה נוספת שיזם הנציב הרומי, פונטיוס פילאטוס (36-26 לספירה). אמה זו, המכונה 'אמת הערוּבּ' על שם מעיין המוצא שלה המרוחק כחמישה קילומטרים דרומית לעין עיטם, הזרימה מים לבריכה שנבנתה מעל בריכת האגירה הראשונה, ושתי הבריכות גם יחד מילאו עתה את האמה התחתונה.
תקופת בית שני > האמה העליונה

בימי הורדוס, שמלך כמאה שנה לאחר בניית "האמה התחתונה", לא הספיקו עוד מימיה של זו, והיה צורך באמה נוספת. יש הסוברים כי הורדוס עצמו יזם את הקמתה של אמה חדשה, ויש הסוברים שהייתה זו פעולה מאוחרת בהרבה של הלגיון העשירי בסוף המאה הראשונה לספירה. בניית האמה העליונה התאפשרה עם כרייתה של אמת אספקה נוספת, הנקראת 'אמת הבּיאָר' על שם מעיין המוצא שלה, הנובע לא רחוק מעין ערוּבּ, בנקודה גבוהה יותר. מי 'אמת הבּיאָר' הוזרמו לבריכה שלישית, שנחצבה מעל שתי הבריכות הקודמות לה. האמה העליונה יצאה מהבריכה העליונה. הבריכות שופצו והורחבו, וכונו ברבות השנים בכינוי השגוי בריכות שלמה. האמה החדשה הייתה משוכללת בהרבה, ועברה דרך מנהרות רבות, שחסכו פיתולים סביב ההרים, ולכן הייתה קצרה בהרבה מקודמתה. ניצולם של מעיינות נוספים באזור, שנבעו בנקודה גבוהה יותר מן הערוב והביאר, איפשר לאמת המים להתחיל מנקודה גבוהה יותר מבחינה טופוגרפית, ולכן היא נקראת "האמה העליונה".
אמת מים זו זרמה לאורך תוואי דרך חברון של ימינו, והגיעה עד חלקו העליון של גיא בן הינום, סמוך לשער יפו. נראה ששם נכנסה אל העיר, מילאה את "בריכת המגדלים" (היא בריכת חזקיהו שברובע הנוצרי), עברה דרך ארמון הורדוס (שברובע הארמני), מילאה את המקוואות ובורות המים בעיר העליונה, מקום מושב הכוהנים, ונכנסה להר הבית דרך הגשר הגדול.
המים שהגיעו לירושלים דרך אמות המים נאגרו בבורות ובבריכות אגירה, אך לבריכות אלו היו שני חסרונות: המים התאדו מהן במהירות, והמים העומדים התלכלכו והתעפשו. בשל כך שימשו בריכות האגירה בעיקר להשקיה ולניקיון, ואילו בורות המים שימשו לשתייה. עד היום קיימות בירושלים כמה בריכות אגירה ששרדו מהעת ההיא, ובהן בריכת הסולטאן, בריכת ממילא, בריכת ישראל ועוד.
תקופת בית שני > המערכת הצפונית

עבודת המקדש, ובפרט הקרבת הקורבנות, דרשו כמויות גדולות של מים. לשם כך נאגרו מימי נחל בית זיתא שזרם מצפון להר הבית בבריכות הצאן (נקראות גם בריכות ישראל ובית חסדא). מים אלה שימשו ככל הנראה להשקיה ולניקוי בעלי החיים שנועדו לעלות לקורבן, לנקיון רחבת המקדש וכן עבור עולי הרגל שהגיעו מצפון. בברית החדשה (הבשורה על-פי יוחנן, פרק ה', 9-1) מוזכרות הבריכות בהקשר של סגולות הריפוי שיוחסו למימיהן.
מפעל נוסף להולכת מים אל בריכת אגירה באזור הצפון-מערבי של הר הבית, נקרא כיום "המנהרה החשמונאית" או "מוביל המים החשמונאי" (כיום נמצא בקצה מנהרות הכותל). תקופת כרייתו לא הובררה, ויש המקדימים את זמנו אף לימי בית ראשון, אך ודאי שהוא מוקדם לימיו של הורדוס. מפעל זה ניקז את מימי נחל בית זיתא והגיא המרכזי אל בורות בשטח מצודת הבירה או הר הבית. אורך המנהרה 80 מטר, רוחבה כ-1.20 מטר וגובהה בשיאה 12 מטר. המנהרה נחשפה בחפירות משרד הדתות ב-1985.
תקופת בית שני > שמחת בית השואבה

חשיבותם הרבה של המים בעיר מעוטת המים, הייתה כנראה הסיבה שבימי בית המקדש נערכה בירושלים מדי שנה בחג הסוכות חגיגת מים מיוחדת שנקראה שמחת בית השואבה. היא לוותה בטקסים גדולים: הלויים שאבו מים ממעיין הגיחון והעלו אותם על המזבח במקדש. העם הודה לאל על הגשמים שירדו בשנה הקודמת והתפלל לגשמי ברכה בשנה החדשה.
שמחת בית השואבה הייתה גדולה כל כך, עד כי המקורות היהודיים מלאים בתיאורי השירים, הריקודים והחגיגות הסוערות:
"חסידים ואנשי מעשה היו מרקדים לפניהם (לפני השואבים) באבוקות של אוּר (אש) שבידיהן, ואומרים לפניהן דברי שירות ותשבחות. והלויים (מנגנים) בכינורות ובנבלים ובמצלתיים ובחצוצרות ובכלי שיר בלא מספר."
על כך אמרו חכמי ישראל: "מי שלא ראה שמחת בית השואבה - לא ראה שמחה מימיו" (שם, שם).
התקופה הרומית

בראשית תקופת השלטון הרומי הוקמה מצודת אנטוניה, ובעקבות זאת נוספה למערכת אספקת המים הצפונית בריכת הסטרותיון שנועדה לספק מים למצודת השלטון. ככל הנראה בשלב ראשון התמלאה הבריכה ממי גשמים, ובשלב מאוחר יותר הוסדרה אמת מים שניקזה את מי הטירופיאון אל הבריכה.
בימי הקיסר אדריאנוס (שבהם הוקמה איליה קפיטולינה על חורבות ירושלים), הייתה אספקת המים לירושלים אחת ממשימותיו של הלגיון העשירי פרטנסיס, שהיה מוצב בעיר. על חלקים רבים מאמת המים העליונה נמצאו שרידי כתובות של הלגיון, אשר תחזק ושיפר אותה.
ימי הביניים

האמה העליונה והאמה התחתונה שימשו את ירושלים במשך מאות שנים, ותוחזקו על ידי שליטי העיר הנוצרים והמוסלמים. בחלוף השנים נזנחו האמות ונהרסו; במקומות רבים התפורר הטיח, העמודים נסדקו והאמה נפלה. בחלק מהמקרים פגעו חקלאים מקומיים באמה, כדי ליהנות ממימיה להשקיית שדותיהם. לבסוף התייבשו האמות, ושליטי ירושלים חיפשו פתרונות אחרים לבעיית אספקת המים לעיר. הפתרון היה בדרך כלל חפירת בריכות אגירה ובורות מים בעיר ובסביבותיה, כמופיע בתיאורו של הגאוגרף המוסלמי אל-מֻקַדָּסִי בשנת 985 לספירה:
בירושלים יש שפע של מים ... מעטים הם הבתים שאין להם בור מים אחד או יותר. בתוך העיר ישנן שלוש בריכות גדולות ... בשטח הר הבית יש עשרים בריכות מים בגודל עצום, ויש שם כמה רובעים שבהם אין בורות מים ציבוריים, כי אם אלו מקבלים את מימיהם מניקוז הרחובות.
שפע המים שתיאר אל-מֻקַדָּסִי לא האריך ימים: שנות בצורת שפקדו את הארץ והזנחת ניקיון הבורות והבריכות, יצרו מחסור חמור במים בירושלים. לעיתים היו הבורות והבריכות מתייבשים כבר באמצע הקיץ, ותושבי העיר נאלצו לקנות מים במחיר מופקע מתושבי הכפרים הסמוכים. אלה היו שואבים מים ממעיינות מרוחקים ומביאים אותם בנאדות עור אל תושבי העיר הצמאים. מחיר המים יכול היה להאמיר כל כך, עד כי בשנות בצורת קשות מתו עניי ירושלים בצמא, מפני שלא יכלו לממן את המים שלהם נצרכו.
התקופה הממלוכית

הראשון בתקופה הממלוכית שהסדיר אספקה סדירה של מים להר הבית היה עלאא' א-דין, הממונה על ההקדשים וחברו לגדוד של ביברס. ב-1266 הקים מערכת הובלת מים להר הבית לצורכי טהרה.
ב-1327 שיקם המושל תנכיז את אמת המים התחתונה, ששימשה עוד מימי הרומאים להובלת מים ממעיינות אל-ערוב ומבריכות שלמה. הוא בנה את תעלות הסביל של בריכת הסולטאן והעביר אמה לאורך רחוב השלשלת להובלת מים אל ה"כוס" (אל-כאס), מבנה הטהרה שבנה על הר הבית. מפעל מים זה סיפק גם את המים הדרושים לבית המרחץ בשוק הכתנים.
בחודש מרץ 1483 נערכה פעולת השיפוץ האחרונה של אמת המים בתקופה הממלוכית. הסולטאן קאיתבאי הקציב סכום גדול לשיקום בריכות שלמה ואמת המים. סופה של האמה, העוברת גם היא ברחוב השלשלת, בסביל קאיתבאי שנבנה מול מדרסת האשרפייה על הר הבית. זהו הסביל המפואר ביותר בירושלים, ולו כיפה מעוטרת בתחרת אבן. הנוסע פליקס פברי, שביקר בירושלים ב-1480, ראה את הפועלים חוצבים בהר תוואי לתעלת המים, וכתב שמעשה התעלה עולה על מעשה הנקבה שחצב חזקיהו.
התקופה העות'מאנית > אמות המים

הפולחן המוסלמי בהר הבית דרש מים זורמים רבים לשתייה, לטהרה ולרחצה. העות'מאנים, שכבשו את ארץ ישראל ב-1517, שיפצו בהשקעה כספית עצומה את אמת המים התחתונה מבריכות שלמה, כדי לחזק את אספקת המים להר הבית. אולם במהלך השנים התקלקלו הצינורות ונסתמו עקב חוסר תחזוקה ועקב מנהגם של תושבי בית לחם ליטול להם חלקי צינור לצורכיהם, עד כי "מכל הדרת בניינם לא נשארו רק שרידי עמודי פאר וכתובות שונות". עם זאת, בשלהי המאה ה-19, לקראת ביקורו בארץ ישראל של וילהלם השני, קיסר גרמניה, החלו עבודות שיקום נרחבות. עדות לכך אפשר למצוא אצל ישראל דב פרומקין, בעיתון החבצלת:
"ראש בית פקידות עירנו החדש (...) עוסק עתה בתיקון גדול ונשגב ונחוץ מאוד לעירנו; בפקודתו מתקנים את התעלות העתיקות וצינורותיהן, אשר דרכם הובאו לְפָנִים מים העירה מהמעין לבריכות אשר הלאה מבית לחם. ידיים רבות עמלות בתיקון התעלות האלה, ויש תקווה כי בקרוב יובאו המים העירה (...) תועלת מִשְנֵה יש בתיקון הזה, כי לבד שמַים חיים, מי מעיין, חסרים בירושלים ודרושים מאוד למצב בריאות תושביה, לבד זה בשנה הזאת אשר גשמיה מועטים היו, גם מֵי הבורות אשר בעיר מעטים המה, ולא יספיקו לתושביה לכל השנה. וכבר דִמוּ השָקַאים להעלות מחיר המים, ולהתעשר על חשבון העניים. תודה רבה תִּתְחוֹבַב עירנו לשר ולחברי בית פקידות העיר על התיקון הזה!"
המאמץ נשא פרי, אך הושלם רק ב-1902, כחמש שנים לאחר ביקור הקיסר. בתוך תעלת האבן העתיקה הונח צינור ברזל, שהזרים מים לירושלים, ואלה חולקו בנדיבות ליושבי העיר באמצעות סַבִּילים רבים שפוזרו בכל העיר. המים הגיעו דרך האמה המשופצת, נוסף על מי הבורות ובריכות האגירה המקומיים, וזרמו בשפע בבתי המרחץ, בבתי ההארחה ובמוסדות הדת בעיר. אולם ימי רווחה אלו היו מעטים: במהרה חוררו חקלאים את הצינורות בדרך מבית לחם לירושלים כדי להזרים מים לשדותיהם ולהשקות אותם, ולא פעם שאבו נוודים ממדבר יהודה הסמוך ממי הצינורות ופגעו באספקה השוטפת לירושלים. גם ספָּקי המים בירושלים התנכלו לאמות המשופצות וחיבלו בהן, משום שהאמות פגעו בפרנסתם.
השליטים העות'מאנים התקשו להתמודד עם המפַגעים, ואפילו חיילים ושומרים שהוצבו לאורך האמות לא הצליחו להבריח אותם. השלטון אף הציע הקלות ופטור ממס לתושבי הכפרים והעיירות הסמוכים לאמות המים בתמורה לשמירה עליהן מפני מתנכלים, אך ללא הצלחה יתרה. הדבר הביא לנטישת אמות המים, וירושלים נאלצה להסתפק בבריכות ובבורות המקומיים.
התקופה העות'מאנית > בורות המים

בורות המים תפסו את מקום אמות המים, והיו לאמצעי אספקת המים העיקרי של ירושלים בדורות הבאים. בורות אלה היו חללים תת-קרקעיים שנחצבו בדרך כלל באזורים הנמוכים, כדי שהגשמים יזרמו אליהם בכוח הכבידה דרך תעלות ומרזבים. הבורות טויחו היטב כדי למנוע חלחול בסלע הגיר האופייני להרי ירושלים, ותושבי העיר דאגו לנקותם מדי קיץ. פתח הבור - החוליה - היה סגור על פי רוב כדי למנוע התעפשות או זיהום המים, והוא נפתח רק כדי לשאוב מים מהבור. כשהחלה היציאה מהחומות הקפידו בוני הבתים לחצוב עבור כל בית או לכל חצר משותפת בור מים, שבלעדיו לא ניתן היה לנהל חיים תקינים.
לאחר מסעו השלישי לארץ ישראל, רשם הרופא השווייצרי ד"ר טיטוס טובלר:
בירושלים יש מים ממים שונים: מי גשמים, מי מעיינות או מי בארות, מי צינורות או מים המובלים. כבר אמרו על ירושלים שהיא עשירה במים וכן שהיא עניה במים. האמת היא שאמנם אין לירושלים בתוך גבולותיה מעיינות מים מתוקים, ושאין סביבה ובתוכה נחלי מים מפכים; עם זאת יש לה לעיר, אם נוהגים בה הבריות מידת מה של חסכנות, מים בשפע, ומבחינה זאת קל יותר היה לאוכלוסייה שלה לעמוד במצור משהיה לאויב הצר עליה, שבהריסת הבארות והבורות שמחוץ אפשר היה לגרום לו נזק לא ישוער, ואילו בפנים היה שפע מים מובטח...
הקושי בתחזוקה ובשימוש בבורות המים הוביל להמצאת פתרונות להקלה על מלאכת השאיבה. חלק מהשכונות היהודיות הראשונות מחוץ לחומה התהדרו במשאבות, כמתואר, למשל, בעדותו של העיתונאי היהודי משה ריישר על משכנות שאננים משנת 1868: "ושם בורות חצובים, ושלח (משה מונטיפיורי) מלונדון פלומפי, לבל יטריחו לשאוב בדלי." בעיתונות העברית בשלהי המאה ה-19 הופיעה מודעת פרסומת בזו הלשון:
"אתם אבות משפחה, ואתן אמהות ילדים, לא עזבתם עד עתה את האמצעי הישן לשאוב מים מן הבאר על ידי דלי קשור אל חבל. יום אחד הדלי נופל אל הבאר והאב האומלל רץ לשכנים אשר דרים רביע שעה רחוק ממנו, להשאיל כדומים להסיר אותו מהבור. פעם החבל ניתק ועל בעל הבית לקנות חבל אחר במקומו, וגם, כפי שקרה פעמים רבות בירושלים, שנפלו ילדים בבורות! ולמען הימלט מכל המקרים הרעים האלה, עליכם לתת אל פתח הבאר משאפה (פומפה) אחת נאה וחזקה, ותוכלו להשיג אותה אצלי בהוצאה קטנה של 33 פרנק."
החסרון העיקרי בשיטת הבורות היה התלות בגשם שימלאם. בהיעדרו, החלופה היחידה הייתה לקנות מים מהשקאים, בני הכפרים סילואן, ליפתא ומוצא, רובם ערבים ומקצתם תימנים, שהיו מוכרים את מימי המעיינות בעיר, בעיקר בשנים שחונות שגשמיהן לא הספיקו למלא את הבורות העירוניים. בשנים שחונות במיוחד, נשקלה ברצינות האפשרות לעזוב את העיר.
ה' בחשון תרנ"ז - ...ואך מעטים המה הלוקחים להם לשתייה את המים החיים אשר יובעו ממעיני נפתוח (ליפתא) ומוצא, כי ביוקר המה נמכרים... והשקאים המה בני שני הכפרים ליפתא וסילואן הקרובים לעיר, ואחדים מבני אחינו התימנים, ונשאו את המים בנאדות על שכמם או על גב חמוריהם, וסבו על פני הבתים למכרם.
מנחם מנדל קמניץ, יהודי תושב ירושלים, תיאר בספרו "קורות העתים" אירוע המלמד על מצוקת המים בירושלים באותן שנים שחונות: בקיץ של שנת 1853 נתקלו ג'יימס פין, הקונסול הבריטי של ירושלים, ורעייתו אליזבת, באב ובנו שעמדו על אם הדרך מירושלים לטלביה, כשהבן ממרר בבכי. התברר כי הילד צמא מאוד, אך לאביו לא היה די כסף לשלם למוכרי המים (ה"שקאים") בעבור כוס מים. הזוג פין מיהר להזמין את השניים לבית הקיץ שלהם בטלביה והשקו אותם מבור המים שלהם, שהיה מלא. השמועה עשתה לה כנפיים, ובתוך שעות ספורות גדשו את הבית מאות מקומיים צמאים, שהתחננו למים. לאחר שחילקו את כל המים שעמדו לרשותם, נאלצו בני הזוג פין לקנות בעצמם מים עד סופו של אותו קיץ.
תקופת המנדט הבריטי

לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בסוף 1917, חנו בעיר כוחות צבא גדולים שניצלו את כל המים שהגיעו מברכות שלמה ותושבי העיר נאלצו להשתמש אך ורק במי הבורות. היה צורך במציאת פתרון מהיר להספקת מים נוספים לעיר, והבריטים התקינו בתוך חצי שנה, עד יוני 1918, משאבה וצינורות שהביאו מים ממעיינות אל ערוב. לאחר כינון השלטון האזרחי, הבריטים שיפצו וניקו את שרידי אמות המים העתיקות והצינורות ששולבו בהם, והביאו מים ממעיינות העָרוּבּ והבִּיאָר עד ירושלים. הוזרמו לעיר מדי יום כאלף מטרים מעוקבים מים, תוך שימוש במשאבות מודרניות.
במקביל, הביאו הבריטים לסגירת בורות המים בירושלים, משום שהם היו מפגעים בריאותיים, במטרה להפוך אותה לעיר מודרנית. בעקבות גידול אוכלוסיית העיר ועליית רמת החיים בה, עלתה גם הדרישה למים ומצוקת המים בעיר נמשכה לאורך שנות ה-20 של המאה ה-20.
בשנת 1925 הוציא הנציב העליון צו שהפקיע את מי המעיינות העודפים של כפר ארטאס לטובת אספקת מים לירושלים. תושבי הכפר פנו לבית הדין העליון וזה ביטל את הצו בטענה שהוא נוגד את כתב המנדט, האוסר פגיעה בתושבי הארץ לצורך הקמת הבית הלאומי היהודי. בתחילת 1926 ביטל בית המשפט לערעורים בלונדון את פסק הדין והתיר לממשלה להפקיע ממימי הכפר, אולם הכוונה להשתמש במים ממעיינות הכפר, הומרה בהחלטה להביא מים מעין פואר שבנחל פרת, ולצורך כך הונח צינור מים ממעיינות הנחל לירושלים באמצעות חברת "John Ezra & sons" של יוחנן אבן עזרא, יוזם הפרויקט. זו התבררה כהחלטה בעייתית, שכן המעין יבש בקיץ. בשנת 1931, לאור מיעוט הגשמים, הוכנו תוכניות להבאת מים ברכבת לירושלים.
בשנת 1931 הגיעה צריכת המים בירושלים לכ-800,000 גלון ביממה.