stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטוורפן
יהודי אנטוורפן

באנטוורפן שוכנת הקהילה היהודית הגדולה ביותר בבלגיה, ואחת הגדולות, החשובות והוותיקות באירופה. לפני מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה כ-35 אלף איש, ונכון לתחילת המאה ה-21 היא מונה כ-20 אלף איש.
העדות הראשונה לנוכחותם של יהודים באנטוורפן מופיעה בצוואתו של הנדריק השלישי, דוכס בראבנט, אשר בשנת 1261 הביע את רצונו שהיהודים בברבאנט יגורשו וקהילתם תיחרב, משום שכולם מלווים בריבית קצוצה.
עם הכיבוש הגרמני ב-18 במאי 1940, חלק מיהודי העיר נמלטו לצרפת ולבריטניה. ב-10 וב-14 באפריל 1941 ביצעו לאומנים פלמים פרו-נאצים פוגרום שבמהלכו נשרפו שני בתי כנסת (אירוע חריג בארצות המערב) ונבזזו חנויות רבות. החל מיוני 1942 שוגרו קרוב ל-1,500 גברים יהודים לצפון צרפת לבניית החומה האטלנטית, במסגרת ארגון טוט (Todt), בתנאי חיים ועבודה קשים ביותר. יהודי אנטוורפן שוגרו ברובם לקסרקטין דוסן במכלן והועברו בין 1942 ל-1944 ב-28 טרנספורטים לאושוויץ. אדמונד למברט ומארי בופה הצילו מספר יהודים מתושבי העיר והוכרו כחסיד אומות העולם.
יהודי העיר נחלקים לשלוש קהילות: קהילת "שומרי הדת" האורתודוקסית-מודרנית, הקהילה החרדית "מחזיקי הדת" ו"הקהילה הפורטוגזית" הקטנה. שתי הקהילות שומרי הדת ומחזיקי הדת אוחדו בשנת 1941 ובהמשך בתקופתו של רבי מאיר סג"ל לנדא מדראהביטש ששימש ברבנות שם משנת תש"ה עד שנת תשט"ו (1945–1955), ברבנות הקהילה הכללית "שומרי הדת" עמד שנים רבות הרב הלל מדליה (בנו של הרב שמריהו יהודה לייב מדליה). עם פטירתו עלה לכהן ברבנות הקהילה הרב דוד משה ליברמן, מבכירי רבני חב"ד באירופה. עם פטירתו בכ"ה בשבט ה'תשפ"ב בגיל 96, מונה באלול התשפ"ב לרב הקהילה הרב פנחס ליבוש פדווא מחסידות בעלזא, החזן הראשי של הקהילה הוא בנימין מולר. בית הכנסת הגדול של הקהילה ממוקם בפינת הרחובות "וואן-דען-נעסט-ליי" ו"אסטן סט.", בסמוך לגשר הרכבת החוצה את העיר. הקהילה מפעילה את בית הספר המקיף "תחכמוני" (נוסד ב-1920).
בקהילת "מחזיקי הדת" שימש כראש אב בית דין הרב חיים יעקב רוטנברג ולאחר מכן הרב אליהו שטרנבוך, ולה מערכת כשרות למהדרין. בית הכנסת של הקהילה ממוקם ברחוב אוסטן, 300 מ' מבית הכנסת של "שומרי הדת". הקהילה מפעילה את בית הספר המקיף "יסודי התורה" לבנים (נוסד ב-1904) ואת בית הספר "בנות יעקב" לבנות. הקהילה היא אחת מן הקהילות המאורגנות והוותיקות, ועדיין מתנהלת בסגנון קהילה יהודית עתיקה. הנהלת הקהילה נבחרת בבחירות כלליות. בשנת 2001 נפטר רבה של הקהילה רבי חיים קרייזווירט, לאחר כמעט יובל של כהונה. במקומו נבחר הרב אלטר אליהו רובינשטיין לתקופת כהונה קצרה, שנגדעה באיבה בשל מותו. בשנת 2010 נבחר הרב אהרן שיף לרבה של הקהילה, לאחר שזכה לתמיכת מרבית החוגים בקהילה החרדית, ומכהן בה כעת.
בעיר בולטת חסידות פשעווארסק והאדמורי"ם שלה לאורך השנים שהם אבן שואבת לחסידים ולתלמידים מכל העולם היהודי.
רבים מן היהודים החרדים האורתודוקסים מתגוררים בשכונה גדולה שממוקמת סמוך למרכז העיר, בה ניתן לראות שלטים, חנויות וכרזות בעברית וביידיש. חלק גדול מיהודי העיר עסקו במסחר ובעיבוד יהלומים וליהודי העיר היה תפקיד מרכזי בענף זה עד לשנות ה-80 של המאה ה-20, אז עברו רוב עסקי היהלומים להודו ולמקומות נוספים אך עדיין יש יהודים העוסקים בתחום ובעיר בתי עסק העוסקים בתעשיית היהלומים. ישנו גם מוזיאון המתאר את תולדות המסחר ביהלומים בעיר.
מאז ההגירה הגדולה של יהודי ברית המועצות לשעבר, החלו להגיע לאנטוורפן יהודים רוסים ויהודים גאורגים, אליהם הצטרפו ישראלים ממוצא יהודי-גאורגי, ותוך זמן קצר הפך רחוב "פליקנסטראט" לשכונה יהודית, שרובה הייתה של יהודי גאורגיה, לרובם היה גם דרכון ישראלי.
ערים תאומות

הולנד רוטרדם, הולנד (מ־1940)
צרפת מילוז, צרפת (מ־1954)
רוסיה סנט פטרסבורג, רוסיה (מ־1958)
גרמניה רוסטוק, גרמניה (מ־1963)
טורקיה אקהיסאר, טורקיה (מ־1988)
דרום אפריקה קייפ טאון, דרום אפריקה (מ־1996)
גרמניה לודוויגסהאפן, גרמניה (מ־1998)
מרוקו פאס, מרוקו (מ־2000)
סורינאם פרמריבו, סורינאם
ישראל חיפה, ישראל
ראו גם

המצור על אנטוורפן (1584–1585)
אולימפיאדת אנטוורפן (1920)
הערות שוליים

↑  קהילת יהודי אנטוורפן, מאגרי המידע הפתוחים של מוזיאון העם היהודי בבית התפוצות. 06-05-2019
↑  אבידה קשה: זקן רבני חב"ד הגה"ח הרב דוד משה ליברמן ע"ה, באתר COL
↑  התרגשות באנטוורפן: רב חדש מונה בקהילה, באתר בחדרי חרדים
↑  דמיאן זאיך, דינה סיגל וה.ג. ון דה בונט (2003), הפשע המאורגן חובק העולם: מגמות והתפתחויות, עמ' 56–57, באנגלית, מסת"ב 1402018088
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554815905171  BnF: cb11862256k (data)  CiNii: DA16069141  GND: 4002364-3  ISNI: 0000 0004 0608 4399  LCCN: n79018141  MusicBrainz: c02ebe2f-ecf0-4671-9f09-d997c0effb9a  NARA: 10045069  NKC: ge128669  NLA: 36517742  NLG: 183175  NSK: 000628456  RERO: 02-A000008270  SELIBR: 139595  SUDOC: 026359251  VcBA: 494/1896  VIAF: 154177642   WorldCat (עם VIAF): 154177642
מלחמת העצמאות
שמות המלחמה

המלחמה קרויה בשמות שונים. בישראל היא נקראת "מלחמת תש"ח", "מלחמת העצמאות", "מלחמת הקוממיות" או "מלחמת השחרור", ואילו בפי הערבים היא מכונה "מלחמת 1948" או "אסון 1948" (הנכבה של 1948). בשפות אחרות יש המכנים אותה "המלחמה הישראלית-ערבית 1948", או בשמות דומים. השם הנפוץ ביותר מכוון לתוצאה הישירה של המלחמה – עצמאות ישראל: "מלחמת העצמאות".
בשנות ה-50 ביקש דוד בן-גוריון לקרוא למלחמה "מלחמת הקוממיות", ובכך להדגיש את התקומה ההדרגתית של האומה בהתאם לאתוס הציונות המעשית שבו דגלה מפלגת השלטון (מפא"י). מנחם בגין, לעומתו, העדיף את "מלחמת השחרור", שם המאזכר את מאבק המחתרות בבריטים. גם בגין וגם בן-גוריון לא קיבלו את מבוקשם, והרוב השתמשו לציון המלחמה בשם "מלחמת העצמאות" – למשל, בעת בחירת שמות רחובות לצורך הנצחתה. בעיתונות התקופה שימשו שלושת השמות בערבוביה.
בקרב מספר חוקרים ישראלים רווח המינוח "מלחמת תש"ח" מכיוון שהוא פחות טעון פוליטית. עם זאת, יש חוקרים, כמו דוד טל ובמיוחד "ההיסטוריונים החדשים", המעדיפים להשתמש בשם "מלחמת 1948". מרדכי בר-און טוען שגם שם זה ”נשמע בעברית מתריס ואין הוא נמלט ממטען אידאולוגי בכיוון הפוך.”
מחלוקת נוספת נתגלעה בין החוקרים לגבי שלב המלחמה הראשון, עד לסיום המנדט הבריטי; ישנם חוקרים (כמו בני מוריס) המכנים שלב זה "מלחמת אזרחים", בעוד אחרים כינו אותו "המלחמה הבין–קהילתית". זאת משום שהשלטון ומנגנוני הביטחון הרשמיים היו בריטיים, רוב הלחימה התנהלה בין כוחות בלתי סדירים של הצדדים היריבים המקומיים, והיו לה מאפיינים רבים של מלחמת אזרחים. עם זאת, יש הרואים בעייתיות גם במינוח זה, כיוון שמראש לא הייתה זהות לאומית אחת לצדדים הניצים. לכן, יש המעדיפים לכנות שלב זה "המלחמה הבלתי סדירה".
רקע > עד מלחמת העולם השנייה

מאמצע המאה ה-19, וביתר שאת החל מהעלייה הראשונה, התגברה ההתיישבות היהודית בארץ ישראל. הקמת התנועה הציונית ב-1897 באה בד בבד עם ציון הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל כמטרתה הפוליטית. אולם בראשית המאה ה-20 חיו בארץ ישראל פחות מ-50 אלף יהודים, לעומת רוב ערבי מוחץ. במלחמת העולם הראשונה נכבשה ארץ ישראל על ידי כוחות בריטיים. ערב כניסתם לירושלים, ב-2 בנובמבר 1917, ניתנה הצהרת בלפור, שבה דובר על בית לאומי לעם היהודי. בשנת 1922 העניק חבר הלאומים לבריטניה מנדט על ארץ ישראל. כתב המנדט כלל את הצהרת בלפור באופן מלא. בתקופת המנדט הגיעו לארץ ישראל מאות אלפי עולים, רובם ברישיון בריטי (סרטיפיקט) וחלקם מעפילים חסרי רישיון. במהלך שלושים שנות המנדט התפתח היישוב היהודי והקים מוסדות ותשתיות אשר בבוא הזמן יכלו להחליף באופן מלא את משטר המנדט ('המדינה שבדרך'). הערבים, אף שנהנו מן הפריחה הכלכלית ומן ההתפתחות שהביאה בכנפיה העלייה, לא ניצלו זאת לבניית תשתית משקית ומוסדית משל עצמם. הערבים תושבי הארץ התנגדו בהתמדה ובנחרצות לעליית היהודים, וכן התנגדו להענקת מעמד פוליטי כלשהו לתושביה היהודים של הארץ, ובכך נתמכו על ידי ממשלות הארצות הערביות, אשר החלו לקבל באותן שנים עצמאות. בתקופת המנדט פרצו מספר פעמים מאורעות דמים שבהם פעלו ערבים נגד היישוב היהודי בארץ ישראל ונגד העלייה היהודית: מאורעות תר"פ, מאורעות תרפ"א, מאורעות תרפ"ט, מאורעות אוקטובר 1933, ומאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, וזאת בנוסף לתקריות רבות בהיקף קטן יותר. ועדת פיל, אשר התכנסה במהלך מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט, הציעה לראשונה חלוקה של ארץ ישראל. הערבים, ואחריהם הבריטים, דחו פתרון זה. ב-1939 כבר עמד מספרם של היהודים בארץ ישראל על 475,000 נפש.
רקע > ממלחמת העולם השנייה ואילך

לקראת מלחמת העולם השנייה הגבילה ממשלת בריטניה את המשך העלייה היהודית לשטח ארץ ישראל, כדי לשמור על הסטטוס קוו הדמוגרפי בין האוכלוסייה הערבית והיהודית, ופרסמה את הספר הלבן (1939). לאחר המלחמה נותרו באירופה מאות אלפי יהודים עקורים, ניצולי השואה, אשר רבים מהם שאפו לעלות ארצה, דבר אשר עמד בסתירה למדיניות הבריטית האמורה. כאשר הממשלה הבריטית המשיכה במדיניות "הספר הלבן", הקימו היהודים בתגובה את תנועת המרי, אשר פעלה נגד יעדים בריטיים. הוועדה האנגלו-אמריקאית ואחריה ועדת מוריסון-גריידי לא הצליחו להעלות פתרון אשר יהיה מוסכם על הבריטים, על היהודים ועל הערבים. בעקבות כישלון המאמצים להגיע לפתרון מוסכם לשאלת ארץ ישראל, בעקבות התגברות הלחצים הבין-לאומיים על ממשלת בריטניה למצוא פתרון לבעיית העקורים היהודיים באירופה, ובעקבות אי השקט בארץ, החליטו הבריטים, בתחילת 1947, להעביר את שאלת ארץ ישראל לאו"ם. בהמשך, קיבל קבינט ממשלת בריטניה בספטמבר 1947 החלטה סופית לסיים את המנדט הבריטי בשטח ארץ ישראל, ולפנות ממנה את הצבא הבריטי. התפתחויות אלה הובילו להחלטת האו"ם על חלוקת ארץ ישראל למדינה יהודית ומדינה ערבית בכ"ט בנובמבר 1947.
רקע > החלטת החלוקה והשלכותיה

הוועד הערבי העליון, כמו גם מדינות הליגה הערבית, החליטו לדחות את החלטת החלוקה עוד לפני שהתקבלה. מזכיר הליגה, עבד א-רחמן עזאם אמר בהקשר זה:
הערבים מתעבים את עצם נוכחותם של היהודים בארץ ישראל. לדעת הערבים, היהודים הם אורגניזם זר אשר הגיע לכאן ללא הסכמתם, אורגניזם אשר מסרב להתבולל באורח החיים הערבי. זו בעיה.
עזאם גם איים כי אם תקום מדינה יהודית, פלישה של צבאות ערב לישראל תהפוך למלחמת השמדה: "אני עצמי מקווה שהיהודים לא יכפו עלינו את המלחמה, מפני שזאת תהיה מלחמת השמד וזה יהיה טבח מסוכן, שיירשם בהיסטוריה כפי שנרשמו הטבח המונגולי ומלחמות מסעי הצלב".
אנשי הנהגת היישוב והתנועה הציונית קיבלו את תוכנית החלוקה ואף פעלו נמרצות לאישורה באו"ם, זאת על אף הסתייגויות ממנה (שבאו בעיקר מהתנועה הרוויזיוניסטית. השומר הצעיר, אשר שאף למדינה דו-לאומית, קיבל בדיעבד את החלטת החלוקה).
בסמוך להחלטת האו"ם החלה התארגנות של הנהגת היישוב היהודי לקראת סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל. חלק גדול מאותה התארגנות התמקד בחיזוק הכוח הצבאי של היישוב, על בסיס ההנחה, שמיד לאחר עזיבת הבריטים צפויה פלישה של צבאות מדינות ערב השכנות לשטח ארץ ישראל. מאמצים אחרים הופנו – ובהצלחה רבה – להעברה "חלקה" ככל האפשר של מוסדות ממשלת המנדט השונים, ושל התשתיות האזרחיות. ההתארגנות הצבאית התמקדה במספר תחומים – גיוס כוח אדם והכשרתו, המשך ההעפלה, רכישת נשק בחוץ לארץ והברחתו לארץ, ייצור נשק ותחמושת בתנאי מחתרת – ונעשתה עדיין על בסיס התנדבותי. הערבים, לעומת זאת, לא עשו כל מאמץ לקבל לידיהם את השלטון, או לבנות תשתית למדינה, אפילו בחלקים אשר הוקצו להם.
לאחר שמנהיגי ערביי ארץ ישראל קראו לסיכול תוכנית החלוקה בכוח, החלו כוחות מזוינים בלתי סדירים מקרב הערבים יושבי הארץ (שהצד היהודי נהג לכנות בשם "כנופיות") לפעול ברוח זאת. הם תקפו יהודים בדרכים, בערים המעורבות וביישובים מבודדים כבר ב-30 בנובמבר 1947, למחרת ההצבעה בעצרת האו"ם, אשר נערכה ב-29 בנובמבר 1947 (י"ז כסלו תש"ח). תאריך זה מקובל על רוב ההיסטוריונים כתאריך הפתיחה של המלחמה.
נכון ליום החלטת החלוקה, היו בארץ ישראל 279 יישובים יהודיים.
הצדדים הלוחמים עד הכרזת המדינה > המערכת הצבאית של "היישוב"

כוח המגן העברי היה מורכב משלושה ארגונים שפעלו בתנאי מחתרת וכן ממספר מצומצם של מגויסים לגליים. ארגון ההגנה היה הגדול והדומיננטי שבהם, והיה מזוהה עם "היישוב המאורגן", זה שנתון למרות המוסדות הלאומיים. כבר בקיץ 1947 נעשו מספר מהלכים ארגוניים להסבת "ההגנה" לצבא סדיר: ב-20 ביולי 1947 הוקמו אגף המבצעים ואגף כוח אדם. מספר ימים לפני "החלטת החלוקה" נעשו הכנות לגיוס כללי, ולשם כך הוקם ב-19 בנובמבר "מרכז המפקד לשירות העם". סמוך לאותו מועד הוציאה "ההגנה" את "פקודת המבנה הארצי", כשלב חשוב לקראת היערכותה למלחמה, הן מבחינת חלוקת הארץ לאזורים והן מבחינת ארגון כוח האדם הלוחם ביחידות. באותו שלב ארגון "ההגנה" כלל כ-30,000 אנשי החי"ם (חיל משמר), מיליציה שאנשיה קיבלו לרוב אימון בסיסי, שנועדה להגנת היישובים על ידי תושביהם. כן כללה "ההגנה" כ-10,000 אנשי החי"ש (חיל שדה), כוח צבאי מאומן-למחצה של צעירים בגילאי 18 עד 25, שנועד לפעול מחוץ ליישובים, וכ-3,000 אנשי הפלמ"ח (פלוגות המחץ) – הזרוע המגויסת (ברובה) של "ההגנה", המאומנים אימון קרבי. כיוון שארגון "ההגנה" היה מחתרתי, פגע הדבר קשות ביכולתו לאמן את חבריו. ארגונים קטנים יותר היו האצ"ל שכלל כ-3,000 חברים, מהם כמה מאות לוחמים, והלח"י שלו מאות אחדות של חברים, מהם כמה עשרות לוחמים. ללוחמי האצ"ל והלח"י היה ניסיון בלוחמה זעירה, בעיקר לוחמת גרילה עירונית, אך הם חסרו אימון בלוחמה בשדה ובמסגרות גדולות. כיוון שהיו שרויים במחתרת עמוקה יותר, אפשרויות האימון של אלה היו מצומצמות עוד יותר מאשר של חברי "ההגנה".
כ-25,000 מתושבי "היישוב" היו יוצאי הצבא הבריטי, וכמה אלפים נוספים היו יוצאי צבאות אחרים של בעלות הברית. אם כי רק מיעוטם רכשו הכשרה או ניסיון קרביים של ממש, הדבר סייע במידת מה להתגבר על הבעייתיות שביכולת האימון של ארגוני המחתרת, ובעיקר הקל במידה משמעותית על המעבר מארגוני מחתרת לצבא סדיר. עוד כמה אלפים קיבלו הכשרת מה במסגרות הנוטרות. אלה האחרונות הלכו והצטמצמו בימי המאבק בבריטים, ובפתיחת המלחמה מנו 1,792 איש.
הצדדים הלוחמים עד הכרזת המדינה > המערכת הצבאית של "היישוב" > יחידות קרקעיות

יחידות הרגלים היוו את עיקר הכוח הלוחם של "היישוב". בעת פרוץ המלחמה היו ל"הגנה", נוסף לעשרות אלפי אנשי החי"ם, שלרוב לא היו מאומנים ללוחמת שדה, והיו מוגבלים ללחימה באזורי מגוריהם, ארבע חטיבות חי"ש: לבנוני, אלכסנדרוני, גבעתי ועציוני. עד מהרה הפכו אלה לשש, כאשר חטיבת לבנוני התפצלה בסוף פברואר 1948 לגולני ולכרמלי, וקרייתי התפצלה מחטיבת גבעתי. גדודי הפלמ"ח, שמספרם גדל, התגבשו בחודשים הבאים לשלוש חטיבות: הראל, יפתח והנגב. בחודשים הראשונים של 1948 החל ארגון "ההגנה" בהקמת יחידות מקצועיות כמו "שירות המשוריינים" (שמ"ש), קודמו של חיל השריון, בפברואר, ו"שירות התותחנים", קודמו של חיל התותחנים, במרץ.
לאחר "החלטת החלוקה" החל האצ"ל במאמץ מזורז להקים יחידות שדה לוחמות. מאמץ זה הגיע עד לכדי הקמת גדוד לא-אורגני.
הצדדים הלוחמים עד הכרזת המדינה > המערכת הצבאית של "היישוב" > שירות האוויר

כהכנה למלחמה צפויה הוקם ב-10 בנובמבר 1947 "שירות האוויר". ל"יישוב" היו באותה העת מספר מטוסים קלים, שאינם צבאיים, וכמה עשרות טייסים, מהם כ-25 יוצאי ה-RAF. כן היו ב"יישוב" כמה מאות בעלי מקצועות תעופתיים שאינם צוותי אוויר. מצבת המטוסים גדלה מאוד עת "שירות האוויר" רכש כגרוטאות, בתחילת 1948, כ-20 מטוסים קלים מן הבריטים העוזבים. כן נרכשו בארצות הברית כעשרה מטוסי תובלה, ואלה הוברחו מאמריקה לז'אטץ שבצ'כוסלובקיה, עד שניתן יהיה להעבירם ארצה.
הצדדים הלוחמים עד הכרזת המדינה > המערכת הצבאית של "היישוב" > השירות הימי

ל"יישוב" לא היו כלל כלי שיט צבאיים, ומספר בעלי הניסיון הימי בקרבו היה מועט. זאת כיוון שהן הצי המסחרי והן צי הדיג לא היו מפותחים ביותר בקרבו. גם מספר יוצאי הצי המלכותי היה מועט יחסית, ומעטים מאוד מאלה שירתו על כלי שיט. עוד לפני פרוץ המלחמה נעשו מאמצים מודעים להתגבר על ליקוי זה, על ידי אגודות ימיות שונות להכשרת בני נוער. כן ערך הפלמ"ח אימונים ימיים לכמה מאות מחבריו, ביניהם בלטו אנשי הפלי"ם. עם זאת, ל"יישוב" היה ידע וניסיון לא מבוטלים בחבלה ימית, מתקופת המאבק בבריטים.
הצדדים הלוחמים עד הכרזת המדינה > המערכת הצבאית של "היישוב" > חיילי הגח"ל והמח"ל

גיוס חוץ לארץ (גח"ל) הוא השם שניתן לחיילים משארית הפליטה באירופה לאחר השואה, ממחנות המעפילים בקפריסין ומצפון אפריקה, שעלו ארצה להילחם במלחמת העצמאות. מספרם היה כ-22,000 אך רובם יכולים היו להגיע רק עם תום המנדט. בזמן המתנתם לעלייה הם קיבלו בדרך כלל אימון טרום-צבאי על ידי שליחי "ההגנה" ובהמשך, גם על ידי עולים שהוכשרו כמדריכים.
מתנדבי חוץ לארץ (מח"ל) היו כ-3,000 מתנדבים מחו"ל שחשו להתנדב להגנת המדינה עם הקמתה (ומיעוטם – עוד קודם להכרזת המדינה), חלקם הקטן לא יהודים, ותיקי צבאות זרים לצד חסרי ניסיון צבאי, אמריקנים, בריטים ומדינות חבר העמים הבריטי וגם יוצאי מדינות מערב אירופה ואמריקה הלטינית. תרומתם ניכרה במיוחד בחילות המקצועיים, חילות האוויר, הים, הרפואה, התותחנים והשריון. רוב אנשי צוות אוויר של הטייסות הראשונות של חיל האוויר היו מאנשי המח"ל.
הצדדים הלוחמים עד הכרזת המדינה > המערכת הצבאית של "היישוב" > ציוד לחימה ותחמושת

עקב מחסור חמור באמצעי לחימה, ניסו "ההגנה", כמו גם יתר ארגוני המחתרת, ולאחריהם צה"ל, להשיג נשק מכל מקום אפשרי. הם רכשו נשק מכל הבא ליד, כולל, בדרכים שונות, מן הבריטים ואף מערבים, וכן ייצרו באמצעות התע"ש נשק קל, מרגמות, רימוני יד, חומרי נפץ ותחמושת.
בימים שלפני פרוץ הלחימה הייתה מצבת החימוש של "ההגנה" כדלהלן: מרגמות 3 אינץ' – 102, מרגמות 2 אינץ' – 596, רובי נ"ט – 19, מקלעים בינוניים – כ-200, מקלעים קלים – כ-700, רובים – כ-6,600 ותת-מקלעים – כ-3,600. לאלה ניתן להוסיף כמויות נשק אשר הוחזקו ביישובים ולא נרשמו. בשל האופי האקלקטי של צבירתו, מגוון הסוגים והדגמים של כלי הנשק הקלים היה גדול יחסית לכמות הכלים, דבר שהקשה מאוד על אחזקתם ועל השגת התחמושת הדרושה. תחמושת הייתה מגבלה חשובה לא פחות מכלי הירי. כדי לנסות לתת מענה לדבר זה הקימה ההגנה בשנת 1945 את מכון איילון שייצר עד הקמת המדינה כ-2.25 מיליון כדורי 9 מ"מ, דבר שהיה חיוני לכוחות הלוחמים בשלב הראשון של המלחמה.
בתחילת המלחמה לא עמדו לרשות ה"יישוב" כלי נשק כבדים, כגון תותחים, טנקים, מטוסים או ספינות מלחמה. במהלך חודשי המלחמה הראשונים הוגדלה מאוד מצבת כלי הנשק, הן באמצעות הברחה מסיבית בדרכים שונות לארץ ישראל, והן באמצעות ייצור עצמי במפעלים מחתרתיים. מספר רב יחסית של כלי נשק קלים (בעיקר רובים ומקלעים) הגיעו מצ'כוסלובקיה, ומספר תותחים קלים הוברחו בשבועות האחרונים לפני תום המנדט הבריטי. כן יוצרו משוריינים מאולתרים, כגון משוריין סנדביץ' ומשוריין פרפר. אלה שימשו בעיקר במסגרת המלחמה על הדרכים.
הצדדים הלוחמים עד הכרזת המדינה > הצד הערבי

על הכוחות הערביים נמנו אנשי צבא ההצלה, אלה כללו מתנדבים מטעם הליגה הערבית, רובם מארצות ערב הסמוכות ומיעוטם מקרב ערביי ארץ ישראל, אשר התארגנו בסוריה קודם כניסתם לארץ. אלה מנו כ-3,000 עד 4,000 לוחמים וחדרו לארץ ישראל, על ציודם, אשר כלל גם משוריינים ותותחים, בתחילת 1948, תוך עצימת עיניים של הבריטים. צבא ההצלה פעל בצפון הארץ ובמרכזה.
הג'יהאד הקדוש התארגן בקרב ערביי ארץ ישראל. לוחמיו פעלו בעיקר במרכז הארץ. חטיבה אחת, לא אורגנית, באזור ירושלים, בפיקודו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני, וחטיבה אחרת, אף היא לא אורגנית, בשפלה, בפיקודו של חסן סלאמה. כוח נוסף של הג'יהאד הקדוש, בגודל פלוגה מוגברת, פעל בנצרת ובסביבתה. אלה היו מצוידים בנשק קל ובמשוריינים, שמקורם היה בריטי, או שלל יהודי שנפל בידיהם. לאלה נוספו מתנדבים של האחים המוסלמים ממצרים שפעלו בדרום. "האחים", שאורגנו על ידי הצבא המצרי עוד בטרם פלישתו, מנו במקובץ כמה גדודים.
לכוחות שתוארו נוסף מספר בלתי קבוע של אנשי מיליציה, או תושבים ערביים חמושים בלתי מאורגנים, או מאורגנים למחצה, ביישובים הערביים השונים, אשר עסקו בעיקר בתפקידי משמר, או שהוזעקו להגנת יישובם בעתות חירום. אלה הוזעקו לעיתים גם לצורך התקפה באזורים סמוכים, שאליהם הגיעו או נקלעו כוחות יהודיים ("פאזעה"). כמה אלפים מבין ערבי הארץ התנדבו לצבא הבריטי בימי מלחמת העולם השנייה, וכך קיבלו אימון צבאי בסיסי. לחלק מן המבוגרים יותר שבין הלוחמים הערבים היה ניסיון צבאי בלוחמה זעירה מימי המרד הערבי הגדול.
הצדדים הלוחמים עד הכרזת המדינה > הגורם הבריטי

עם ראשית מלחמת העצמאות ופרוץ מעשי האיבה בין הערבים ליהודים לאחר "החלטת החלוקה", המשיכו הבריטים למנוע כניסת יהודים לארץ, מעבר לכמות הסרטיפיקטים, והמשיכו להילחם במפעל ההעפלה. הפיקוח היעיל על דרכי הים שיבש באופן חמור את יכולתם של היהודים להתחמש. לעומת זאת, ערבים, כולל כוחות צבאיים בלתי סדירים וסדירים למחצה, על נשקם, יכלו להיכנס לארץ באופן חופשי כמעט דרך גבולותיה היבשתיים הפרוצים. עם זאת, הבריטים הבהירו בתקיפות שלא יאפשרו כניסת צבאות סדירים לארץ, כל עוד המנדט בתוקפו.
הידלדלות כוחותיהם גרמה לכך שמעורבותם של הבריטים בשמירת הסדר פחתה והלכה. כך למשל, כוחות צבא ההצלה ערכו ניסיונות לכיבוש טירת צבי בפברואר 1948 ומשמר העמק באפריל, האחרון תוך שימוש בתותחים. מצד שני, לא מנעו הבריטים את כיבוש הערים המעורבות: טבריה, צפת וחיפה וכן את כיבושם של כפרים ערביים רבים, בידי היהודים, והתערבו רק ביפו (עד שהערבים עצמם נכנעו). למעשה, הם התרכזו יותר ויותר בשמירת צירי הפינוי, והתערבו רק משאלה עמדו בסכנה, לדעתם. בכל זאת, לעיתים מצאו עצמם הבריטים מעורבים בתקריות אש שונות משני הצדדים, שאף שאפו להצטייד בנשק רב ככל האפשר ממחסני הצבא המתפנה. כך, בחודשים ינואר–מאי 1948 נהרגו 144 בריטים. כוחות הלגיון הערבי, אשר כל עוד שרר שלטון המנדט נחשבו לחלק מן הכוחות הבריטיים, התערבו מספר פעמים לטובת הערבים.
הבריטים החליטו לסיים את המנדט בשעת חצות שבין 14 במאי ל-15 בו. גם לאחר סיומו הרשמי של המנדט המשיכו הבריטים להחזיק במובלעת צבאית סביב חיפה, שכללה מחנות באזור א-טירה (טירת כרמל), קריית מוצקין, מחנה המעצר בעתלית, בסיס רמת דוד, שדה התעופה חיפה ונמל חיפה. אחרוני החיילים הבריטים עזבו את המובלעת שבצפון הארץ ב-30 ביוני 1948. כן פינו הבריטים ציוד וחיילים למחנות באזור רפיח, על גבול ארץ ישראל ומצרים, אותם סיימו לפנות עד 26 ביולי.
שלבי המלחמה > הפעלת תוכנית ד'

ב-10 במרץ 1948 הוציא מטכ"ל "ההגנה" פקודת-אב למבצעים צבאיים, שנקראה בשם תוכנית ד', אשר הייתה התוכנית האסטרטגית הראשונה של פיקוד "ההגנה" במלחמת העצמאות. התוכנית נועדה להשתלטות על כל השטח שהוקצה בהחלטת האו"ם למדינה היהודית ועל גושי ההתיישבות שמחוץ לשטח זה, וכן על שטחים השולטים על נתיבי הפלישה הצפויה של מדינות ערב. לראשונה הוחלט על השתלטות קבועה על השטחים שיכבשו.
המבצע הגדול הראשון, שנערך במסגרת המעבר של הכוח הצבאי של היישוב היהודי ממגננה למתקפה, היה מבצע נחשון אשר נערך בתחילת אפריל. מטרת המבצע הייתה פריצת הדרך לירושלים על ידי השתלטות על הדרכים המובילות אליה. הוא נערך בכוח של מספר גדודים שפעלו תחת מסגרת חטיבתית לא-אורגנית. במהלך המבצע הועברו מספר שיירות מזון ואספקה לירושלים, אם כי הדרך לעיר נחסמה שוב, תוך זמן קצר. מבצע נחשון היה נקודת המפנה לטובת היישוב היהודי במלחמתו נגד ערביי ארץ ישראל והכוחות שסייעו להם. בעקבותיו באו מבצע הראל, להעברת שיירה של מאות משאיות לירושלים ערב פסח תש"ח, ומבצע מכבי להעברת שיירות נוספות ולהשתלטות על חלקים גדלים והולכים של הדרך לירושלים. כן הרחיבה "ההגנה" מאוד את השטח שבשליטת היהודים בירושלים במבצע יבוסי ואחר כך במבצע קלשון. בה בעת נהדפו התקפות צבא ההצלה על קיבוץ משמר העמק, ושל גדוד דרוזי על קיבוץ רמת יוחנן. בעקבות התקפה זו הסכימו הדרוזים להצטרף כלוחמים לצד כוחות "ההגנה".
בדיקת חבלה בצינור המים ליישובי הנגב המבודדים, ליד קיבוץ בארי, 1948
חברי "ההגנה" בעפולה בעמדות מול ג'נין בתחילת המלחמה
מימין לשמאל: עבדאללה א-תל, מפקד הלגיון הערבי, יחד עם יעקב אדלשטיין ויצחק בן סירא, שנלקחו בשבי לאחר נפילת גוש עציון
עד להכרזת המדינה נכבשו סביבת העיר יפו (מבצע חמץ), החלקים הערביים של טבריה, חיפה וצפת, וכן עשרות כפרים ערביים בסביבת אותן ערים. כמו כן גברה מאוד מנוסה המונית של ערביי ארץ ישראל, וזו נחשבת כראשיתה של בעיית הפליטים הפלסטינים. בתחילת מאי נכבשו רוב הכפרים הערביים באזורי רחובות וגדרה (מבצע ברק), ובאמצע מאי נכבשו גם כפר סאבא (כפר סבא הערבית, מבצע מדינה), ביסאן (מבצע גדעון) ועכו (מבצע בן עמי). הצלחתה של תוכנית ד' העמידה את היישוב במצב אסטרטגי משופר לקראת הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב, הן הודות לשטח שנכבש, הן כיוון שהתרחקות החזית מחיפה ומתל אביב אפשרה להפנות תשומת לב וכוחות לגזרות אחרות.
שלבי המלחמה > הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב

ב-12 במאי 1948 התכנסה מנהלת העם לדון בהצעתו של מזכיר המדינה האמריקאי, הגנרל ג'ורג' מרשל, (שנדחתה כבר על ידי הוועד הערבי העליון) לדחות את ההכרזה על הקמת המדינה ולהכריז על הפוגה של שלושה חודשים במלחמה. ההכרעה על הכרזת המדינה במועד שנקבע מראש, עם תום המנדט הבריטי ב־15 במאי, נתקבלה בהצבעה. ביום שישי, ה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, הכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל. מיום המחרת פלשו צבאות של מדינות ערב: סוריה, ירדן, עיראק, ומצרים (אשר נעזרה בכוחות סעודיים וסודניים), ותקפו את המדינה שזה עתה קמה. לבנון לא פלשה בפועל, אך הכריזה על עצמה כצד לוחם, וסייעה לצבאות ערב ול"צבא ההצלה".
בשבועיים הראשונים של הפלישה הערבית התמקדו כוחות הצבא הישראלי בעיקר במגננה, אך החל מהשבוע האחרון של מאי 1948, הם עברו לבצע שורת התקפות נגד חטיבתיות במספר חזיתות. התקפות אלו אומנם נכשלו, וכוחות צה"ל ספגו במהלכן אבדות כבדות, אך הייתה להן השפעה פסיכולוגית מרתיעה על הפיקוד של חילות המשלוח הערביים. בלימת המתקפה הערבית על המדינה היהודית הצעירה במהלך החודש שחלף מיום הפלישה ועד לתחילת ההפוגה הראשונה הייתה הישג חשוב, שאפשר לצבא הישראלי להתארגן מחדש ולקבל תגבורות בכוח אדם ובציוד צבאי (שנרכש ממדינות זרות והחל להגיע בכמויות גדולות לישראל), כולל ציוד כבד (מטוסים, כלי ארטילריה וטנקים), שאיזנו את יחסי הכוחות הצבאיים.
בשלב זה של המלחמה הוקמו שלוש חטיבות חדשות. במאי 1948 הוקמו חטיבה 7, הממוכנת בחלקה, וחטיבה 8, המשוריינת בחלקה. בתחילת יוני, מעט לאחר הקמת צה"ל (ראו להלן), הוקמה חטיבת עודד (חטיבה 9).
שלבי המלחמה > הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב > יישובים יהודיים לנוכח הפלישה

חלק חשוב בבלימה נטלו היישובים ששכנו בקו החזית, בהם דגניה א', דגניה ב', משמר הירדן, גשר, נגבה, כפר דרום ויד מרדכי. עם זאת, בעוד שעד אמצע מאי לא נפל או פונה אף יישוב יהודי, הרי בשלב הפלישה נפלו מספר יישובים בידי הערבים. חלק מהיישובים, כמו הר טוב, בית הערבה, קליה, נווה יעקב ועטרות ננטשו, וזמן מה אחריהם, גם יד מרדכי. יישובים נוספים, כמו גוש עציון (ממש ערב הפלישה), משמר הירדן, ניצנים או הרובע היהודי בירושלים, נכבשו בידי צבאות ערב. יישובים אחדים נכבשו על ידי הערבים אך חזרו לידי ישראל לאחר זמן קצר, כמו גזר, רמת רחל, גאולים וכן שער הגולן ומסדה.
שלבי המלחמה > הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב > החזית הלבנונית ו"צבא ההצלה"

לצבא לבנון לא היה חלק גדול במלחמת העצמאות. הצבא הלבנוני סייע בכיבוש מלכיה. בנוסף, הצבא הלבנוני ניסה להתקדם על ציר החוף באזור ראש הנקרה. פרט לכך, הלבנונים הסתפקו בסיוע ארטילרי ולוגיסטי ל"צבא ההצלה" ושטחם שימש לעיתים כבסיס היערכות לסורים. כוחות "צבא ההצלה", שלחמו בגליל ובמרכז עוד לפני הכרזת המדינה, עזבו ברובם עם הפלישה את גבולות הארץ, לצורך התארגנות. בקרבות מלכיה הם חזרו, ונטלו חלק פעיל מאוד (ומוצלח בעיניים ערביות). לאחר מכן הם תפסו משלטים בגליל העליון ובגליל התחתון, וערכו התקפות עזות באזור סג'רה, שבו הם נבלמו.