stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מצפה נפתוח
תוכניות פיתוח

שטח מצפה נפתוח נכלל מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 בתוכנית פיתוח להרחבת שכונת רמות. בשנת 1998 הגיש מינהל מקרקעי ישראל לאישור תוכנית פיתוח להקמת הקמת 2,000 יחידות דיור, בצפיפות של כ-4 יחידות דיור לדונם ברוטו במבנים בני 4 קומות ויותר, חלקם מבנים מדורגים. בספטמבר 2003, המליצה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה למועצה הארצית לאשר את התוכנית ולדחות את ההתנגדויות הרבות שהוגשו לה. לתוכנית הוגשו למעלה מ-4,200 התנגדויות, ביניהן התנגדות של עמותת "רמות למען הסביבה", מגמה ירוקה, אדם טבע ודין, קרן קיימת לישראל וגורמים נוספים. המתנגדים טענו בין היתר, כי התוכנית פוגעת בחיזוק מרכז העיר וכי התוכנית פוגעת בשטחים הפתוחים בירושלים.
המועצה הארצית לתכנון ולבנייה החליטה למנות את האדריכל דורון רוהטין כחוקר לצורך שמיעת ההתנגדויות. רוהטין הגיש את הדו"ח שלו באוגוסט 2004 ודחה את מרבית הטענות, אך המליץ על מספר שינויים בתוכנית. התוכנית אושרה באוגוסט 2004. לאחר אישור התוכנית הוגשו שתי עתירות לבג"ץ, שלבסוף ביטל את התוכנית וקיבל את טענת העותרים שוועדת משנה של המועצה הארצית לתכנון ובנייה, אישרה את תוכנית מצפה נפתוח תוך חריגה מסמכותה, וכן שהוועדה אישרה שינוי שטח המוגדר כיער טבעי לשטח בנוי ללא קיום ההליכים הנדרשים לכך על פי תוכנית המתאר הארצית לייעור.
בסוף שנת 2001 החלה סלילתו של כביש דרך יצחק שמיר, שחלקו עובר למרגלות ההר, לאחר מאבק של פעילי איכות הסביבה, הוחלט שהכביש יעברו במנהרה בקטע זה.
בדצמבר 2011 אושרה תוכנית מתאר מחוזית חדשה לירושלים, הכוללת בנייה במצפה נפתוח, אם כי בשטח מצומצם יותר מהתוכנית של 1998. אחר כך אושרה גם במועצה הארצית. ביוני 2015 ועדת שרים לענייני דיור (קבינט הדיור), בראשות שר האוצר משה כחלון הכריזה על מצפה נפתוח במערב ירושלים כמתחם מועדף לפיתוח תוכניות דיור, כך שתוכניות הבנייה במקום יאושרו בהליך מהיר בוועדה הארצית לתכנון ולבנייה של מתחמים מועדפים לדיור (ותמ"ל). בתוכנית הבנייה תמך גם השר להגנת הסביבה, זאב אלקין. אך ביוני 2016 הוועדה לתכנון מתחמי דיור (ותמ"ל) החליטה להעביר את התוכנית למסלול תכנוני רגיל דרך הוועדה המחוזית. הוועדה סברה כי התוכנית אינה עומדת בקריטריונים הנדרשים להמשך קידומה בותמ"ל.
במאי 2016, אלמוני שלא כיבה את מדורת ל"ג בעומר גרם לשריפה שהשמידה חלק גדול מהחי והצומח במצפה נפתוח שנה אחר כך דווח שהטבע במקום התאושש במהירות.
בנובמבר 2019 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה מתווה תכנוני לאזור מצפה נפתוח, בו בינוי מצומצם וקרוב לשכונת רמות לצד שימור חלק משמעותי של האזור כשטח יער פתוח לשם הגנה על המערכות האקולוגיות והטבעיות במקום.
במאי 2020, החל מושב כסלון להכשיר קרקע ששימשה בעבר לגידול זיתים במצפה נפתוח לנטיעת כרם להפקת יין.
אתרים > חוות טור סיני

למרגלות ההר הוקמה בשנת 1952 חוות "טור סיני" על ידי זאב טור סיני, בנו של חוקר המקרא והפילולוג נפתלי הרץ טור-סיני. הוא נטע עצי פרי נשירים של דובדבנים, אפרסקים, נקטרינות, תפוחים, אגסים ועוד בשטח שמשתרע על 1,200 דונם. המתקן הראשון בארץ לטיהור מי שפכים ושימוש חוזר בהם לחקלאות הוקם בחווה. בתחילת שנות ה-80 החזירה משפחת טור סיני את מרבית האדמה לרשות מינהל מקרקעי ישראל מלבד כ-30 דונם בהם הוקם מרכז אירועים, יחידות אירוח ומרכז בריאות. בספטמבר 2019 אושרה הרחבת החווה הכוללת הקמת יחידות אירוח נוספות, מבנה לכנסים ובניין משרדים.
הערות שוליים

↑  '"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'ניר חסון,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'מחצית מהצבאים באזור ירושלים חיים במובלעות סגורות ונמצאים בסכנה, באתר הארץ, 12 במרץ 2017
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'צפריר רינת,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'הצבי הארץ־ישראלי בסכנת הכחדה: אוכלוסייתו הצטמקה ב-70% בתוך 15 שנה, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2015
↑  נעה ווסרמן-עמיר,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'‏המינהל מתכנן הקמת 2,000 יח"ד נוספות ליד שכונת רמות - על קרקעות מושב כיסלון, באתר גלובס, 30 ביולי 1998
↑  דליה טל,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'‏המקומית דנה אם "מצפה נפתוח" תהיה שכונה חרדית, באתר גלובס, 24 בינואר 2000
↑  גל נסים,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'‏4,200 התנגדויות נגד בניית שכונה חרדית במצפה נפתוח, באתר גלובס, 18 ביוני 2003
↑  מצפה נפתוח הומלצה לאישור: שכונה חרדית בת 2,000 יח"ד, באתר גלובס, 21 בספטמבר 2003
↑  דליה טל,'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'‏מצפה נפתוח: עתירה נגד אימוץ המלצות החוקר במועצה הארצית, באתר גלובס, 26 בדצמבר 2004
↑  צלי גרינברג,'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'אושרה הקמת 1,700 יח"ד במצפה נפתוח בירושלים, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2004
↑  בג"ץ 11745-04,466-05
↑  צפריר רינת,'"`UNIQ--nowiki-00000016-QINU`"'בג"ץ ביטל תוכנית נוספת לבניית דירות במערב ירושלים, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2008
↑  גל נסים,'"`UNIQ--nowiki-00000018-QINU`"'‏ירושלים: כביש מספר 9 יוצא לדרך, באתר גלובס, 2 באוקטובר 2001
↑  ניר חסון,'"`UNIQ--nowiki-0000001A-QINU`"'אושרה הבנייה בגבעה הירוקה האחרונה בי-ם, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2011
↑  צפריר רינת,'"`UNIQ--nowiki-0000001C-QINU`"'המועצה הארצית צפויה לאשר בנייה במצפה נפתוח, באתר הארץ, 3 במרץ 2013
↑  '"`UNIQ--nowiki-0000001E-QINU`"'צפריר רינת,'"`UNIQ--nowiki-0000001F-QINU`"'בתמיכת השר לאיכות הסביבה: אתר טבע ייחודי בירושלים הוכרז כמתחם מועדף לבנייה, באתר הארץ, 8 ביוני 2015
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000021-QINU`"'צפריר רינת,'"`UNIQ--nowiki-00000022-QINU`"'בתמיכת השר לאיכות הסביבה: אתר טבע ייחודי בירושלים הוכרז כמתחם מועדף לבנייה, באתר הארץ, 8 ביוני 2015
↑  ניר חסון,'"`UNIQ--nowiki-00000024-QINU`"'ניצחון לירוקים ולעיריית ירושלים: נעצר קידום תוכנית הבנייה במצפה נפתוח, באתר הארץ, 1 ביוני 2016
↑  ניר חסון וגילי כהן,'"`UNIQ--nowiki-00000026-QINU`"'700 דונם של יער נשרפו בגבעה הירוקה היחידה בתחומי ירושלים, באתר הארץ, 26 במאי 2016
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000028-QINU`"'ניר חסון,'"`UNIQ--nowiki-00000029-QINU`"'הגבעה הירוקה האחרונה בירושלים מתאוששת מהשריפה, באתר הארץ, 13 באפריל 2017
↑  הסערה בוועדה המחוזית סביב מצפה נפתוח – הוצג מתווה לבינוי בהיקף מצומצם, באתר כל העיר, 25 בנובמבר 2019
↑  '"`UNIQ--nowiki-0000002C-QINU`"'צפריר רינת,'"`UNIQ--nowiki-0000002D-QINU`"'פעילי סביבה: המדינה אישרה עבודות שמסכנות את הדור הבא של הצבאים בירושלים, באתר הארץ, 11 במאי 2020
↑  ש גיחון,'"`UNIQ--nowiki-0000002F-QINU`"'מטעי פירות לדוגמה, למרחב, 5 ביולי 1964
↑  גל ניסים,'"`UNIQ--nowiki-00000031-QINU`"'‏אושרה בתנאים חוות הנופש בעמק הארזים, באתר גלובס, 16 בספטמבר 2001
↑  עמק הארזים: 67 שנים לאחר שהוקמה – החווה התיירותית "טור סיני" תורחב, באתר כל העיר, 2 בספטמבר 2019
מצרית

ערך זה עוסק בשפה שדוברה במצרים העתיקה. אם התכוונתם לשפה מודרנית המדוברת היום במצרים, ראו .
| --- | --- |

 מדינות:  מצרים העתיקה
 אזורים:  צפון אפריקה והמזרח התיכון
 דוברים:  נכחדה
 שפת אם:  נכחדה
 כתב:  חרטומים, היראטי, דמוטי, קופטי
 משפחה:  אפרו-אסיאתיות שפות מצריות
 לאום:  אינה שפה רשמית של מדינה כלשהי
 ארגון:  אין
 מוסד:  אין
 קוד ISO 639-2:  egy 
 קוד ISO 639-3:  egy 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
פפירוס אברס הכתוב בכתב היראטי ( 1550 לפנה"ס בקירוב)
השפה המצרית היא שפה אפרו-אסיאתית אשר דוברה במצרים העתיקה. הטקסט בעל המשמעות המוקדם ביותר בשפה זו שנמצא בידינו מתוארך לשנת 2680 לפנה"ס לערך, דבר שהופך את השפה המצרית לאחת השפות העתיקות ביותר שמתועדות בכתב לצידה של השומרית. השפה דוברה בגלגולים שונים עד שלהי המאה ה-17, אז הופסק השימוש בניב המאוחר ביותר של השפה, הקופטית. השפה הרשמית במצרים כיום היא ערבית, והיא כרסמה במעמדה של הקופטית כשפה מדוברת מאז הכיבוש הערבי של מצרים. כיום הקופטית משמשת אך ורק כשפה ליטורגית של הכנסייה האורתודוקסית הקופטית במצרים, ומאות בודדות בלבד של אנשים דוברים אותה באופן שוטף.
סיווג

המצרית משתייכת למשפחת השפות האפרו-אסייתיות. בין המאפיינים הטיפוסיים לשפות האפרו-אסייתיות שקיימים במצרית ניתן למנות, עיצורים נחציים, מערכת תנועות שכוללת /a i u/, סיומות -at לשם עצם נקבה, m-, לשם עצם ו-ī לתארים. מתוך ענפי השפות האפרו-אסייתיות המצרית מגלה דמיון רב ביותר לשפות השמיות ובמידה פחותה לשפות הכושיות.
היסטוריה

השפה המצרית מתחלקת לשש תקופות מרכזיות:
מצרית ארכאית (עד 2600 לפנה"ס, התקופה השושלתית הקדומה)
מצרית קדומה (2686 – 2181 לפנה"ס, תקופת הממלכה הקדומה)
מצרית תיכונה (2055 – 1650 לפנה"ס, התקיימה בתקופת הממלכה התיכונה)
מצרית מאוחרת (1353 – 700 לפנה"ס, התקיימה בתקופת הביניים השלישית)
דמוטית (המאה ה-7 לפנה"ס – המאה ה-5 לספירה, מהתקופה המאוחרת של מצרים העתיקה ועד התקופה הרומית)
קופטית (המאה ה-1 ואילך, מהתקופה הרומית ועד ימינו)
ההירוגליפים המוקדמים ביותר מתוארכים ל-3300 לפנה"ס והם מכילים בעיקר שמות וכותרות, מעטים מאוד מתוכם מכילים טקסטים בעלי מורפולוגיה או תחביר שמוכרים מטקסטים שלמים ומאוחרים יותר. כל ההירוגליפים מתקופה זו מכונים מצרית ארכאית.
המצרית התיכונה החלה להיות מדוברת משנת 2000 לפנה"ס לערך, ושימשה כשפה כתובה עד המאות הראשונות לספירה אף על פי שכבר לא הייתה מדוברת, כמו הלטינית בימי הביניים והערבית הספרותית בימינו. הדמוטית החלה להיות מדוברת ב-650 לפנה"ס ושרדה כשפה כתובה עד המאה החמישית לספירה. הקופטית החלה להיות מדוברת במאה הראשונה ושרדה עד המאה ה-17, כאשר מלומדים אירופאים הגיעו למצרים בתקופת הרנסאנס ולמדו אותה מדוברים ילידים. הניב הבוהאירי של השפה הקופטית משמש כיום בכנסיות הקופטיות.
המצרית העתיקה, האמצעית והמאוחרת נכתבו בכתב החרטומים ובכתב ההיראטי. הדמוטית נכתבה בכתב דמוטי שהיווה גרסה מפושטת של הכתב ההיראטי. הקופטית נכתבה בכתב הקופטי שמבוסס על האלפבית היווני עם תוספות מהכתב הדמוטי לעיצורים שקיימים בקופטית אך לא ביוונית. כמו שצוין לעיל הערבית השתלטה בהדרגה על מעמדה של הקופטית וזו נשארה רק בכנסיות.
בתנ"ך ישנם מספר מילים, מונחים ושמות שייתכן שמקורם הוא מצרי, הדוגמה המוכרת לכך ביותר היא שמו של יוסף במצרים, צפנת פענח.
פונולוגיה

|  |  | שפתי | שיני | בתר-מכתשי | חכי | וילוני | ענבלי | לועי | סדקי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אפי | אפי | m | n |  |  |  |  |  |  |
| סותם | אטום | p | t |  | ṯ [c] | k | *q |  | ʔ |
| סותם | קולי | b | *d |  | ḏ* [ɟ] | ɡ |  |  |  |
| חוכך | אטום | f | s | š [ʃ] | ẖ [ç] |  | ḫ [χ] | ḥ [ħ] | h |
| חוכך | קולי |  | *z |  |  |  | ꜣ (ȝ) [ʁ] | ꜥ (ʿ) [ʕ] |  |
| מקורב | מקורב | w | l |  | j |  |  |  |  |
| רוטט | רוטט |  | r |  |  |  |  |  |  |
* ייתכן שמדובר בעיצורים מסודקים לא קוליים.
|  | קדמית | אחורית |
| --- | --- | --- |
| סגורה | i iː | u uː |
פתוחה: a aː
|  | קדמית | מרכזיות | אחורית |
| --- | --- | --- | --- |
| סגורה | iː |  |  |
| מרכזית | e eː | ə | oː |
פתוחה: a
מורפולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
תחביר

עד שלהי תקופת המצרית התיכונה מבנה המשפט הבסיסי היה VSO (קרי פועל-נושא-מושא), בדומה לשפות שמיות כגון הערבית. לדוגמה, המשפט "האיש פתח את הדלת" ייכתב כ"פתח האיש את הדלת". בניבים אלו גם לא קיים יידוע. בניבים המאוחרים יותר נזנח המבנה התחבירי VSO, וגם החלו להשתמש ביידוע כמו בשפות אפרו-אסיאתיות אחרות. המצרית בעלת שני מינים דקדוקיים, זכר ונקבה. בתחילה השתמשו במספרים הדקדוקיים, יחיד, זוגי ורבים, אך בהמשך הזוגי נעלם.
ראו גם

היסטוריה של מצרים העתיקה
פפירוס
פענוח כתבים מצריים עתיקים
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533407005171  BnF: cb11935369g (data)  GND: 4120107-3  LCCN: sh85041339  NDL: 00562074  NKC: ph135295 
כתובת מהמאה השלישית בכתב הקופטי
חוסה דה סן מרטין

חוֹסֶה פרנסיסקו דֶה סַן מַרְטִין אי מאטורס (בספרדית: José Francisco de San Martín y Matorras;‏ 25 בפברואר 1778 – 17 באוגוסט 1850) היה מצביא ומדינאי ארגנטינאי, מהאישים הבולטים בתנועה לשחרור דרום אמריקה מהשלטון הספרדי, ואף זכה לכינוי "המשחרר" (el Libertador).
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

נולד בעיר זָ'אפֵּז'וּ (Yapeyú) שבפרובינציית קוריינטס בארגנטינה. אביו חואן היה סגן המושל של הפרובינציה. ב-1781 עברה משפחתו לבואנוס איירס, וב-1784 לספרד. בגיל 11 הצטרף לצבא. השתתף בקרבות בצפון אפריקה במלייה וכן באוראן, שם אף נפצע. מאוחר יותר השתתף בין היתר בקרבות נגד צרפת המהפכנית (1793-1795), במלחמת התפוזים עם פורטוגל (1801) ובקרב ביילן נגד צבא נפוליאון (1808), שבסופו הועלה לדרגת קולונל וקיבל עיטור זהב.
ביוגרפיה > הצטרפותו לתנועת השחרור בדרום אמריקה

בתקופה זו התוודע לחוגי הבונים החופשיים באירופה שעסקו בתוכניות להשיג עצמאות לאמריקה הדרומית. ב-1811 פרש מהצבא הספרדי, ובספטמבר נסע ללונדון, שם הצטרף לתא לָאוּטָרוֹ (Logia Lautaro), ארגון חשאי במתכונת הבונים החופשיים שבו היו חברים בזמנים שונים גם פרנסיסקו דה מירנדה, סימון בוליבר, ברנרדו או'היגינס ואחרים. ב-1812 חזר לבואנוס איירס, שם הפקידה בידיו החונטה שתפסה את השלטון גדוד פרשים. באותה שנה נשא לאישה את מריה דה לוֹס רמדיוס דה אסקלדה (María de los Remedios de Escalada) בת ה-15. ב-1813 ניצח את הכוחות המלוכנים בקרב סן לורנסו, הקרב היחיד שלו על אדמת ארגנטינה. לאור הצלחתו מונה למפקד צבא הצפון של תומכי העצמאות במקום מנואל בלגראנו, אך בעיות בריאות מנעו ממנו לקבל את התפקיד. במקום זאת התמנה למושל אזור קוז'ו (Cuyo), במערב ארגנטינה של היום.
ביוגרפיה > כיבוש צ'ילה ופרו

ב-9 ביולי 1816 הכריז קונגרס טוקומן על עצמאותן של "הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה". באותו זמן עסק סן מרטין בכינוס צבא שיחצה את האנדים לכיוון צ'ילה. בינואר 1817 קיבל צבאו של סן מרטין, שכונה "צבא האנדים", פקודה לצאת לדרך ממנדוסה. הוא ניצח את המלוכנים בצ'קבוקו ב-12 בפברואר, וזמן מה מאוחר יותר נכנס לסנטיאגו דה צ'ילה וברנרדו אוהיגינס התמנה לדירקטור של צ'ילה. הוא נסע לבואנוס איירס כדי לגייס תגבורת. בסוף 1817 חזר לצ'ילה, שם נוצח בקרב קנצ'ה ריאדה, ב-19 במרץ 1818. המלוכנים היו קרובים לכבוש את סנטיאגו, אלא שבקרב מאיפו, ב-5 באפריל 1818, הצליח סן מרטין לנצחם בשנית ובכך הבטיח את עצמאותה של צ'ילה. באותו זמן התחוללה בבואנוס איירס מלחמת אזרחים של ממש בין השלטון המרכזי לבין הפרובינציות, ובגללה סן מרטין השהה את תוכניותיו. ב-1820 חידש את כיבושיו, ובעזרת הצי של תומאס קוקרן גירש את המלוכנים מחופה של פרו.
ביוגרפיה > בְפֵּרוּ

סן מרטין ניסה בתחילה להשיג עצמאות לפרו בדרכים דיפלומטיות; הוא ניהל משא ומתן עם המשנה-למלך פֶּסוּאֶלָה, ומאוחר יותר עם חוסה דֶה לָה סֶרְנָה שתפס את מקומו, אלא שהכתר הספרדי סירב להיענות לדרישתו להעניק לפרו עצמאות, והמאבק חודש באמצעים צבאיים. ב-28 ביולי 1821, לאחר שצבאו נכנס ללימה, הכריז סן מרטין על עצמאותה של פרו והתמנה ל"מגן" המדינה (Protector del Perú). ב-26 ביולי 1822 נסע לגוויאקיל, באקוודור של היום, כדי לפגוש את סימון בוליבר. בעקבות המפגש בין השניים חזר סן מרטין לארגנטינה והותיר לבוליבר את כיבושה הסופי של פרו.
ביוגרפיה > החזרה לאירופה

ב-1824 עזב את אמריקה הלטינית, ולאחר שעבר בבריטניה ובצרפת השתקע בבריסל. בעשורים הבאים ניסה לתווך במשברים שפקדו את ארגנטינה, אך מאמציו לא התקבלו בברכה. ב-1830 עבר לפריז, וב-1850 מת בבוּלוֹן-סוּר-מֵר שבצרפת.
מורשתו

מרבית מדינות דרום אמריקה מוקירות את סן מרטין כאחד ה"משחררים" - גיבורי העצמאות של היבשת. הדבר בא לידי ביטוי, למשל, בהנצחת זכרו באנדרטאות בפארקים עירוניים ובכיכרות ובקריאת מוסדות, רחובות ונקודות יישוב על שמו.
בארגנטינה נחשב סן מרטין לגיבור לאומי והחל משנת 1948 מציינים בארגנטינה את "יום סן מרטין" ב-17 באוגוסט, יום השנה למותו. שנת 1950, שנת המאה למותו, הוכרזה בידי המשטר הפרוניסטי כ"שנת סן מרטין", במהלכה, למשל, נשאו כל הפרסומים הרשמיים, ממשלתיים ופרטיים כאחד, את הכיתוב: "שנת המשחרר הגנרל סן מרטין".
הבחירה בסן מרטין כגיבורה הלאומי של ארגנטינה היא בעייתית מבחינה עובדתית, שכן את כל הקרבות שלו (למעט קרב סן לורנסו) הוא ניהל מחוץ לארגנטינה, ובחלק מהמקרים לא מטעמה של ארגנטינה (כיבוש פרו לא מומן ולא נתמך על ידי הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, ובמידה מסוימת נעשה בניגוד לרצונן). הווה אומר: סן מרטין שחרר את צ'ילה, פרו ואקוואדור; אך לא את ארגנטינה. הבחירה בו היא פועל יוצא של הצלחותיו הצבאיות ומעמדו בדרום אמריקה, והיא קשורה לתהליכי מיליטריזציה שעברו על ארגנטינה במאה ה-20.
בישראל קרויים מספר רחובות על שמו, בירושלים, ברמת גן ובלוד. ובניין במכון ויצמן למדע, "בית סן מרטין", שנתרם על ידי יהדות ארגנטינה.
לקריאה נוספת

מלחמת העצמאות של ארגנטינה - ערך הכולל הרחבות לגבי מהלכיו הצבאיים והקרבות בהם השתתף.
הערות שוליים

↑  שלמה פפירבלט, לימה, פרו,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'בחירות בפרו: קייקו פוג'ימורי צפויה להפוך למנהיגה הצעירה בעולם, באתר הארץ, 3 ביוני 2011
↑  רחוב ע"ש סן מרטין נחנך בירושלים, הארץ, 25 במאי 1960
↑  שם ארגנטיני לרחוב, הארץ, 9 בפברואר 1958
↑  שמו של חוזה סן-מרטין יונצח במכון וויצמן, על המשמר, 7 באוגוסט 1950
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267582205171  PLWABN: 9810611411105606  BNE: XX1126378  BnF: cb12773753b (data)  CANTIC: a10896181  GND: 12018060X  ISNI: 0000 0001 2132 0984  LCCN: n79100316  NDL: 00621426  NKC: jo20191033646  NTA: 071482768  SNAC: w6c2561r  SUDOC: 052465470  VcBA: 495/92508  VIAF: 49350681   WorldCat (עם VIAF): 49350681 
פסל של חוסה דה סן מרטין במכון ויצמן למדע
אנדרטה לסן מרטין בסנטיאגו דה צ'ילה
אוסקר זינגר

| --- | --- |

 לידה:  24 בפברואר 1893 Ustroń, רפובליקת פולין 
 נרצח:  31 בדצמבר 1944 (בגיל 51) גרמניה הנאצית קאופרינג, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  אוסטריה 
 מקום מגורים:  Roztoky 
 השכלה:  הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת קארל בפראג 
 
אוסקר זינגר (בגרמנית: Oskar Singer;‏ 24 בפברואר 1893 - אוסטרון (Ustroń), האימפריה האוסטרו-הונגרית - 31 בדצמבר 1944, מחנה הריכוז קאופרינג) היה עורך דין ציוני, סופר, עיתונאי ועורך צ'כוסלובקי, העורך הראשי של "כרוניקה של גטו לודז'".
חייו

זינגר היה בנו של סוחר טקסטיל וגר בפרידק (Friedeck, כיום Frýdek-Místek, מזרח צ'כיה). הוא למד בבית ספר בגרמנית וסיים את לימודיו ב-1911. לאחר מכן למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת וינה, שם היה חבר באגודת הסטודנטים היהודיים "עבריה" (Ivria). עוד בהיותו סטודנט כתב טקסטים ספרותיים, בהם המחזה "ירושלים" והקומדיה "רוזנבאום נגד רוזנבאום", אך יצירות אלה אבדו. ב-1919 קיבל תואר דוקטור למשפטים. לאחר מכן היה בעליה של חברה מסחרית.
זינגר שירת כקצין בצבא הקיסרות האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה. בעת שירותו בצבא כתב זינגר את הדרמה "סופה על פני הארץ" (Landsturm). בגיל 40 החל זינגר בקריירה של עיתונאי. הוא עבר לפראג וכתב בעיתון "Prager Tagblatt", בשבועון "Der Montag" (שמשנת 1936 שונה שמו ל-"Der Prager illustrierte Montag") ולעיתון הדו-לשוני היהודי "Jüdische Nachrichtenblatt/Židovské listy" - JNB. בתקופת כיבוש צ'כיה על ידי גרמניה - "הפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה" - מדצמבר 1939 עד אוקטובר 1941, הוא היה העורך הראשי של עיתון זה.
ב-26 באוקטובר 1941 גורשו זינגר ומשפחתו לגטו לודז'. שם עבד במחלקה הסטטיסטית תחת ראש האלטסטנרט (יודנרט), מרדכי חיים רומקובסקי וערך את הכרוניקות של גטו לודז'. מזכירתו הייתה לוסיל אייכנגרין.
באוגוסט 1944 גורש זינגר לאושוויץ ומשם לזקסנהאוזן. לאחר מכן גורש לדכאו ולמחנה הריכוז קאופרינג, שם נספה ב-31 בדצמבר 1944.
הנצחה

אוניברסיטת גיסן (Gießen) קראה על שמו ספרייה ואולם קריאה, שם יש אוסף ספרות השואה ותיעוד החיפוש אחר אוצרות תרבות ואמנות ששדדו הנאצים. (למשל במבצע רוזנברג).
יצירותיו

מארבע יצירותיו של זינגר שרדה אחת בלבד. שרדו גם כתבות עיתונאיות שלו בעיתונות צ'כית וגרמנית בצ'כיה, רשימותיו מגטו לודז' וכן הכרוניקה של גטו לודז', שהיה מאוספיה וכותביה הראשיים.
יצירותיו > ספרות

בסביבות 1916/1917 כתב זינגר דרמה בשם "לנדשטורם", "סופת קרקע". המחזה, שנכתב במהלך שירותו הצבאי ועורר ככל הנראה סערה, עסק בתנאים בצבא האוסטרו-הונגרי ונאסר כשעה וחצי לפני ההופעה המתוכננת. שני מחזות נוספים, הדרמה "ירושלים" והקומדיה "רוזנבאום נגד רוזנבאום", אבדו, כמו "לנדשטורם".
הדרמה היחידה ששרדה והוצאה מחדש ב-2001, "אדוני העולם: שעון בשלוש מערכות" (Herren der Welt: Zeitstück in drei Akten), נכתבה ב-1935 וצופה את הרדיפה וההשמדה של היהודים על ידי הנאצים: המהנדס היהודי. והממציא ד"ר ולטר ברגמן מפוטר מחברת חימוש על ידי הנאצים. הוא בורח לפראג, שם רודפים אחריו שני סוכנים. הם אמורים לגנוב את השרטוטים שלו למכונת מלחמה, אך נחשפים ונעצרים.
התבוללות היא מרכזית במחזה. האחים רוברט ו-ולטר ברגמן מייצגים קטבים מנוגדים: רוברט ראה את הסכנה שבנאציזם ואף מדבר על "האוויר המוגז" של השנאה האנטישמית. אחיו ולטר מגלם את היהודי בעל האוריינטציה הלאומית השואף להתבוללות. הוא שירת במלחמת העולם הראשונה ועדיין רואה בגרמניה את הגדולה שבה. הוא האמין כמעט עד הסוף שהוא יכול להכתיב את תנאיו למשטר הנאצי.
כמה היבטים מעידים על האקטואליה של המחזה. התיארוך של יצירה שמתנגנת במחזה הוא לפי "שנת לידתו של המנהיג". המכונה שכביכול המציא ברגמן משמשת לחיסול מטוסי אויב. זינגר מספר גם על מוסדות הטרור, כמו מחנה הריכוז אורניינבורג.
יצירותיו > כתיבה עיתונאית

לאחר הכיבוש הנאצי של צ'כיה היה זינגר העורך הראשי של העיתון היהודי היחיד שעדיין היה מותר, "Jüdisches Nachrichtenblatt". במקביל היה חבר בהנהגת הקהילה הדתית היהודית ואחראי בפני אדולף אייכמן. הוא היה צריך להציג את הטיוטה המתוכננת של ה-JNB פעם בשבוע. במאמריו קרא להגירה לארץ ישראל. הוא מתח ביקורת על חוגים יהודיים אנטי-ציוניים. הוא עודד את קוראיו על ידי זכירת הרצל ועל ידי ציטוטו כדוגמה לגדולה נבואית.
יצירותיו > כתיבה בגטו לודז'

זמן קצר לאחר הגעתו לגטו מצא זינגר עבודה במחלקה הסטטיסטית של היודנראט. במחלקה זו נאספו מקורות "עבור חוקרים עתידיים הלומדים את חיי קהילה יהודית באחת מתקופותיה הקשות ביותר". יש בכך הקבלה לארכיון עונג שבת שהוקם בגטו ורשה.
מסוף 1942 עבד זינגר על "כרוניקה". לאחר שחלה הכרוניקן הראשי והעורך הראשי הפולני יוליאן צ'רסקי בשחפת, זינגר קיבל את תפקידו, תחילה על בסיס ביניים ולאחר מכן באורח קבע מינואר 1943. עם עלייתו חל שינוי ב"כרוניקה": מספטמבר 1942 הדיווחים היומיים אינם מופיעים עוד בפולנית אלא בגרמנית. דוחות בפולנית נכללים רק לעיתים רחוקות. מינואר 1943, הטקסטים כתובים בגרמנית בלבד. זינגר הציג טור פיליטון "מראה הגטו הקטנה": כאן, החיים מאחורי החוטים תוארו במיניאטורות עבור קוראים עתידיים.[17] זינגר גם היה מעורב כסופר בפרויקט הגדול השני של המחלקה הסטטיסטית, "האנציקלופדיה". אישים, מוסדות, אירועים וחפצים מהגטו תוארו בכרטיסיות והוכנו ליצירת אינוונטאר. "האנציקלופדיה" זמינה ככתב יד בארכיונים בפולין, ישראל וארצות הברית.
דיווחיו של אוסקר זינגר "לאורך יום בגטו..." הם בין רישום ביומן, חיבור, פתק וכתבה עיתונאית. הם התגלו בארכיון העירייה בלודז' במהלך יצירת מהדורת "כרוניקה של גטו לודז' / ליצמנשטאט". הנושאים המרכזיים ברשימותיו של זינגר הם דיווחים על פעילות מפעלי הגטו: מעל הכל, עולים הרצון לחיות וכבוד האדם. מתוארים גם ניסיונות להשגת יתרון אישי ומעשי שרירותיות, על רקע תנאי החיים הקשים. לעיתים יש דיון בצרכים הפיזיים ובסבל של משפחת זינגר עצמה. המחבר ממעט לדבר על הנאצים, שכן כנראה לא ראה אותם ראויים לאזכור. מתואר בעדינות רומקובסקי השנוי במחלוקת. אין ביקורת ישירה על מעשיו. בחיבורים "על בעיית המזרח והמערב" מתייחס זינגר להבדלים בין יהודי מזרח ומערב בגטו.
כתביו (מבחר)

„Hellseher Halmström“ (Hörspiel; gesendet am 8. Februar 1935 im Prager Rundfunk).
„Herren der Welt: Zeitstück in drei Akten“, Prag: Refta-Verlag, 1935. Neu hrsg. von Sascha Feuchert, Hamburg: Forschungsstelle für Exilliteratur, 2001.
„‚Im Eilschritt durch den Gettotag…‘ Reportagen und Essays aus dem Getto Lodz“, hrsg. von Sascha Feuchert, Erwin Leibfried, Jörg Riecke sowie Julian Baranowski, Krystyna Radziszewska und Krzysztof Woźniak, Berlin: Philo-Verlagsanstalt, 2002.
„‚Przemierzając szybkim krokiem getto…‘. Reportaże i eseje z getta łodzkiego“, Łódź: Oficyna Bibliofilów, 2002. [Polnische Edition des voranstehenden Titels.]
ספרות אודותיו

Die Chronik des Gettos Lodz/Litzmannstadt, 5 Bände, hrsg. von Sascha Feuchert, Erwin Leibfried, Jörg Riecke, Göttingen: Wallstein, 2007.
F. B.: Singers ‚Herren der Welt‘, in: „Die Kritik“, 10/1935, S. 14.
Sascha Feuchert: Oskar Rosenfeld und Oskar Singer. Zwei Autoren des Lodzer Gettos. Studien zur Holocaustliteratur, Frankfurt am Main: Peter Lang, 2004 (= Gießener Arbeiten zur Neueren Deutschen Literatur und Literaturwissenschaft, 24).
Carsten Jakobi: Der kleine Sieg über den Antisemitismus. Darstellung und Deutung der nationalsozialistischen Judenverfolgung im deutschsprachigen Zeitstück des Exils 1933-1945. Tübingen: Max Niemeyer, 2005 (= Studien und Texte zur Sozialgeschichte der Literatur, 106). [zu 'Herren der Welt': S. 197–208]
Kronika Getta Lodzkiego/Litzmannstadt Getto 1941–1944. Opracowanie i redakcja naukowa Julian Baranowski, Krystyna Radziszewska, Jacek Walicki, Ewa Wiatr, Piotr Zawilski u. a. 5 Bände. Łódź: Archivum Panstwowe w Lodzi/Wydawnictwo Uniwersytetu Lodzkiego, 2009. [Polnische Edition der „Chronik“.]
W. Sternfeld: Auf der Suche nach einem Tagebuch, in: „Aufbau“, 26. April 1946, S. 33.
Andrea Löw: Juden im Getto Litzmannstadt. Lebensbedingungen, Selbstwahrnehmung, Verhalten. Göttingen: Wallstein, 2006. ISBN 978-3-8353-0050-7
הערות שוליים

↑  Vgl. Feuchert, Sascha: „Oskar Rosenfeld und Oskar Singer. Zwei Autoren des Lodzer Gettos. Studien zur Holocaustliteratur“, Frankfurt am Main: Peter Lang, 2004 (=Gießener Arbeiten zur Neueren Deutschen Literatur und Literaturwissenschaft, 24), S. 170–174.
↑  Vgl. Feuchert 2004: 199 sowie „Oskar Singer und seine Texte aus dem Getto – eine Hinführung“, in: „‚Im Eilschritt durch den Gettotag…‘ Reportagen und Essays aus dem Getto Lodz“, hrsg. von Sascha Feuchert, Erwin Leibfried, Jörg Riecke sowie Julian Baranowski, Krystyna Radziszewska und Krzysztof Woźniak, Berlin: Philo-Verlagsanstalt, 2002, S. 9–25, hier S. 22.
↑  החדר על שם אוסקר זינגר באוניברסיטת גיסן (בגרמנית)'"`UNIQ--templatestyles-00000002-QINU`"'
↑  Vgl. W. Sternfeld: „Auf der Suche nach einem Tagebuch.“, in: „Aufbau“, 26. April 1946, S. 33.
↑  Aus einer Rede von Henryk Neftalin, dem Gründer des Archivs, zu dem auch die Statistische Abteilung gehörte; zitiert nach: „The Chronicle of the Lodz Ghetto“, hrsg. von Lucjan Dobroszycki, New Haven/London: Yale University Press, 1984, S. X; übersetzt von Sascha Feuchert für Singer 2002.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268261505171  PLWABN: 9810646709705606  GND: 124112447  ISNI: 0000 0001 0965 747X  LCCN: no2002050483  SUDOC: 080571425  VIAF: 40303826   WorldCat (עם VIAF): 40303826