stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגביע הלטבי
היסטוריה

משחקי הגביע הלאומיים בכדורגל ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית, החלו למעשה מ-1943, עוד בתקופה שבה שלטה ברית המועצות בשטחה של לטביה, ובה השתתפו כלל מועדוני הכדורגל הלטבים.
במהלך הכיבוש הסובייטי (1940–1941, 1944–1991) שימש כטורניר מוקדמות לגביע הסובייטי. התחרות נערכה במלואה גם פעם אחת במהלך הכיבוש הגרמני של המדינות הבלטיות, ב-1943.
ב-1991 עם התפרקותה של ברית המועצות, הוקמה מדינת לטביה והתחרות הראשונה תחת התאחדות הכדורגל הלטבית הייתה ב-1992.
גמרי הגביע > הגביע הלטבי (1937–1939)

| עונה | הזוכה | תוצאה | פיינליסטית |
| --- | --- | --- | --- |
| 1937 | RFK ריגה | 2–0 | US ריגה |
| 1938 | ריגה וילקי | 3–1 | ASK ריגה |
| 1939 | RFK ריגה | 5–1 | אולימפיה לייפאיה |
גמרי הגביע > גמרי הגביע הלטבי תחת גרמניה הנאצית (1940–1945)

| עונה | הזוכה | תוצאה | פיינליסטית |
| --- | --- | --- | --- |
1940-1942: לא שוחק עקב הכיבוש הסובייטי ומבצע ברברוסה
| 1943 | ASK ריגה | 0–2 (בית)  4–2 (חוץ)  3–0 (משחק חוזר) | אולימפיה לייפאיה |
1944-1945: לא שוחק עקב כיבוש מחדש של לטביה על ידי הכוחות הסובייטים
גמרי הגביע > גמרי הגביע הלטבי תחת הרפובליקה הסובייטית (1946–1991)

קבוצות אשר זכו בדאבל (בליגת העל הלטבית הסובייטית) באותה העונה מסומנות בכתב מודגש.
גביע זה שוחק כטורניר מוקדמות לגביע הסובייטי הזוכה בו, עלתה להשתתף במוקדמות הגביע הסובייטי.
גמרי הגביע > הגביע הלטבי (1992–הווה)

קבוצות אשר זכו בדאבל (בליגת העל הלטבית) באותה העונה מסומנות בכתב מודגש.
| עונה | זוכה | תוצאה | סגנית | אצטדיון | קהל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1992 | סקונטו ריגה | 0–0 (1–0ה) | דאוגבה-קומפאר | אצטדיון ASK, ריגה | 2,000 |
| 1992/1993 | RAF ילגבה | 1–0 | FK פרדאוגבה | אצטדיון דאוגבה, ריגה | 2,000 |
| 1994 | אולימפיה ריגה | 2–0 | DAG ריגה | אצטדיון אוניברסיטת לטביה, ריגה | 1,200 |
| 1995 | סקונטו ריגה | 3–0 | DAG לייפאיה | אצטדיון דאוגבה, ריגה | 2,450 |
| 1996 | RAF ילגבה | 1–1 (2–1ה) | סקונטו ריגה | אצטדיון דאוגבה, ריגה | 700 |
| 1997 | סקונטו ריגה | 2–1 | דינאבורג | אצטדיון דאוגבה, ריגה | 650 |
| 1998 | סקונטו ריגה | 1–0 | לייפאיאס מטלורגס | אצטדיון דאוגבה, ריגה | 3,000 |
| 1999 | פ.צ. ריגה | 1–1ה (6–5 פ) | סקונטו ריגה | אצטדיון דאוגבה, ריגה | 2,000 |
| 2000 | סקונטו ריגה | 4–1 | לייפאיאס מטלורגס | אצטדיון דאוגבה, ריגה | 3,000 |
| 2001 | סקונטו ריגה | 2–0 | דינאבורג | אצטדיון סקונטו, ריגה | 2,000 |
| 2002 | סקונטו ריגה | 3–0 | לייפאיאס מטלורגס | אצטדיון סקונטו, ריגה | 1,000 |
| 2003 | ונטספילס | 4–0 | סקונטו ריגה | אצטדיון סקונטו, ריגה | 4,500 |
| 2004 | ונטספילס | 2–1 | סקונטו ריגה | אצטדיון סקונטו, ריגה | 4,700 |
| 2005 | ונטספילס | 1–1 (2–1ה) | לייפאיאס מטלורגס | אצטדיון סקונטו, ריגה | 3,500 |
| 2006 | לייפאיאס מטלורגס | 1–1 (2–1ה) | סקונטו ריגה | אצטדיון סקונטו, ריגה | 6,000 |
| 2007 | ונטספילס | 3–0 | JFK אולימפס | אצטדיון סקונטו, ריגה | 2,800 |
| 2008 | דאוגבה דאוגבפילס | 1–1ה (3–0 פ) | ונטספילס | אצטדיון סקונטו, ריגה | 1,800 |
| 2009/2010 | ילגבה | 2–2ה (6–5 פ) | FK יורמלה-VV | אצטדיון סקונטו, ריגה | 4,000 |
| 2010/2011 | ונטספילס | 3–1 | לייפאיאס מטלורגס | אצטדיון סקונטו, ריגה | 1,112 |
| 2011/2012 | סקונטו ריגה | 1–1ה (4–3 פ) | לייפאיאס מטלורגס | אצטדיון דאוגבה, לייפאיה | 2,731 |
| 2012/2013 | ונטספילס | 1–1 (2–1ה) | לייפאיאס מטלורגס | אצטדיון סקונטו, ריגה | 1,100 |
| 2013/2014 | ילגבה | 0–0ה (5–3 פ) | סקונטו ריגה | המרכז האולימפי זמגאלה, ילגבה | 1,650 |
| 2014/2015 | ילגבה | 2–0 | ונטספילס | האצטדיון האולימפי, ונטספילס | 2,157 |
| 2015/2016 | ילגבה | 1–0 | ספרטקס יורמלה | אצטדיון סלוקה, יורמלה | 1,715 |
| 2016/2017 | ונטספילס | 2–2ה (6–5 פ) | ריגה | אצטדיון סקונטו, ריגה | 2,256 |
| 2017 | פ.צ. לייפאיה/מוגו | 2–0 | ריגה | אצטדיון סקונטו, ריגה | 1,685 |
| 2018 | ריגה | 0–0ה (5–4 פ) | ונטספילס | אצטדיון דאוגבה, ריגה | 1,000 |
| 2019 | ריגה פוטבולה סקולה | 2–2 (3–2ה) | ילגבה | המרכז האולימפי זמגאלה, ילגבה | 1,200 |
| 2020 | פ.צ. לייפאיה | 0–0 (1–0ה) | ונטספילס | האצטדיון האולימפי, ונטספילס | ללא קהל |
| 2021 | ריגה פוטבולה סקולה | 1–0 | פ.צ. לייפאיה | אצטדיון ז'אנה דאלינה, ולמיירה | ללא קהל |
| 2022 | פ.צ. אודה | 1–0 | ריגה פוטבולה סקולה | אצטדיון סקונטו, ריגה | 2,539 |
| 2023 | ריגה | 1–1ה (5–3 פ) | ריגה פוטבולה סקולה | אצטדיון סקונטו, ריגה | 6,747 |
| 2024 | ריגה פוטבולה סקולה | 2–2 (4–2ה) | פ.צ. אודה | LNK ספורטה פארקס, ריגה | 1,699 |
זכיות לפי מועדון

| מועדון | זכיות | סגנות | עונות זכייה |
| --- | --- | --- | --- |
| סקונטו ריגה | 8 | 7 | 1992, 1995, 1997, 1998, 2000, 2001, 2002, 2012 |
| ונטספילס | 7 | 4 | 2003, 2004, 2005, 2007, 2011, 2013, 2017 |
| אלקטרונס ריגה | 7 | 2 | 1969, 1974, 1977, 1978, 1980, 1981, 1983 |
| ASK ריגה | 7 | 1 | 1943, 1950, 1951, 1952, 1959, 1960, 1966 |
| סרקאנאיס מטלורגס ליפאייה | 4 | 4 | 1949, 1953, 1954, 1955 |
| ילגבה | 4 | – | 2010, 2014, 2015, 2016 |
| VEF ריגה | 3 | 8 | 1956, 1971, 1987 |
| ריגה פוטבולה סקולה | 3 | 2 | 2019, 2021, 2024 |
| סלטנייקס ריגה | 3 | – | 1984, 1985, 1986 |
| RAF ילגבה | 3 | – | 1988, 1993, 1996 |
| ריגה | 2 | 2 | 2018, 2023 |
| סטרטס ברוצ'ני | 2 | 1 | 1961, 1968 |
| חימקיס דאוגבפילס | 2 | 1 | 1976, 1979 |
| פ.צ. לייפאיה | 2 | 1 | 2017, 2020 |
| RFK ריגה | 2 | – | 1937, 1939 |
| דאוגבה לייפאיה | 2 | – | 1946, 1947 |
| LMR לייפאיה | 2 | – | 1962, 1963 |
| FK יורנייקס/ריגה | 2 | – | 1970, 1972 |
| לייפאיאס מטלורגס | 1 | 7 | 2006 |
| ג'וראס אוסטה | 1 | 2 | 1967 |
| אנרג'ייה ריגה | 1 | 2 | 1982 |
| טורפדו ריגה | 1 | 2 | 1989 |
| דינמו ריגה | 1 | 1 | 1957 |
| בלטיקה לייפאיה | 1 | 1 | 1965 |
| פיילוטס ריגה | 1 | 1 | 1973 |
| ליילופא ז'ורמאלה | 1 | 1 | 1975 |
| סלטנייקס דאוגבפילס | 1 | 1 | 1991 |
| אולימפיה ריגה | 1 | 1 | 1994 |
| פ.צ. אודה | 1 | 1 | 2022 |
| ריגה וילקי | 1 | – | 1938 |
| דינמו לייפאיה | 1 | – | 1948 |
| RER ריגה | 1 | – | 1958 |
| וולקאנס קולדיגה | 1 | – | 1964 |
| דאוגבה ריגה | 1 | – | 1990 |
| פ.צ. ריגה | 1 | – | 1999 |
| דאוגבה דאוגבפילס | 1 | – | 2008 |
ביאורים

1 2  המשחק שוחק ללא קהל עקב מגפת הקורונה
| טורנירי גביע לאומיים בכדורגל (אופ"א) |
| --- | --- | --- |
| מפעלי הווה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • איי פארו • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנגליה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בוסניה והרצגובינה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גיברלטר • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • ויילס • טורקיה • יוון • ישראל • לוקסמבורג • ליכטנשטיין • לטביה • ליטא •  מולדובה • מונטנגרו • מלטה • צפון מקדוניה • נורווגיה • סן מרינו • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סקוטלנד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צפון אירלנד • צרפת • קוסובו • קזחסטן • קפריסין • קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| מפעלי עבר | ברית המועצות • יוגוסלביה • מזרח גרמניה • סרביה ומונטנגרו • צ'כוסלובקיה |  |
אדם אופל

ערך זה עוסק במייסד חברת אופל: אדם אופל. אם התכוונתם למכונית, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  9 במאי 1837 ריסלסהיים, הדוכסות הגדולה של הסן, הקונפדרציה הגרמנית 
 פטירה:  8 בספטמבר 1895 (בגיל 58) ריסלסהיים, הדוכסות הגדולה של הסן, הקיסרות הגרמנית 
 מדינה:  הדוכסות הגדולה של הסן 
 מקום קבורה:  Mausoleum of the Opel family 
 תפקיד:  מייסד ארגונים 
 בן או בת זוג:  Sophie Opel (1868–?) 
 
סופי ואדם אופל (צולם: שנת 1868)
פרסומת לאופניים מתוצרת "אופל", שנת 1897
פרסומת למכונות תפירה מתוצרת "אופל", שנת 1901
אדם אופל (בגרמנית: Adam Opel;‏ 9 במאי 1837 - 8 בספטמבר 1895) היה יזם וממציא גרמני, משפר ייצור מכונות תפירה, מייסד יצרנית האופניים והרכב הגרמנית אופל (החברה הייתה קרויה: Adam Opel AG).
ביוגרפיה

אופל נולד ב-9 במאי 1837 לווילהלם, מנעולן, ברוסלסהיים במדינת הדוכסות הגדולה של הסן, בממלכת פרוסיה.
אופל למד עם אביו עד גיל 20, כאשר קיבל את תעודת ההסמכה. ההסמכה כמנעולן אפשרה לאופל להיות מנעולן המתמחה בבלגיה, בלייז', בבריסל, ומאוחר יותר בפריז שבצרפת, לשם הגיע באמצע 1859.
ביוגרפיה > ייצור מכונות תפירה

כשהתגורר בפריז, אופל התעניין בחדשנות של ייצור מכונת התפירה. בשנת 1859 התחיל לעבוד אצל יצרן מכונות תפירה כדי ללמוד את טכנולוגית מכונות התפירה. בנוסף, אחיו הצעיר של אדם אופל, ג'ורג', הגיע לפאריס כדי ללמוד את הטכנולוגיה החדשה הזאת. בשנת 1862, חזר אופל לרוסלסהיים.
דודו של אדם אופל הציע לו דוכן פרות שלא היה בשימוש ברוסלסהיים כדי להקים סדנה לבניית מכונת התפירה שלו. בשנת 1863 חזר ג'ורג' מצרפת כדי לסייע בהפקתם של המכונות. באפריל 1867 התכונן אופל לבניית מפעל חדש בן שתי קומות ליד תחנת הרכבת, כשאביו נפטר, אופל צירף בית חדש למפעל שלו והתחתן עם בתו של בעל בית-הארחה ומבשלת הבירה, סופי שלר. סופי הביאה איתה נדוניה משמעותית, שאותה השקיעה במפעל אופל. סופי שכנעה את שתי אחיותיה להשקיע גם כן, ומנוע קיטור אשר נרכש, עזר להרחיב את החברה. בשנת 1870 הוצגה מכונת תפירה חדשה בשם "סופיה", על שם אשתו של אופל.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 זינקו המכירות של מכונות תפירה, עם התרחבות מתמדת של המפעל, ובשנת 1899 יוצרו יותר ממחצית המכונות במפעלו של אופל. בשנת 1911 הגיעו לייצור של מיליון מכונות תפירה, באותו זמן שרפה הרסה את המפעל. האחים אופל החליטו לוותר על ייצור מכונת התפירה, את מאמצי הייצור שלהם, הם החליטו לנסות לייצר את המוצרים הרווחיים יותר של אופניים ומכוניות.
ביוגרפיה > ייצור אופניים ומכוניות

לאדם ולסופי (אנ') אופל היו חמישה בנים (קארל, וילהלם, היינריך, פרידריך ולודוויג), שהשתלבו בייצור מפעל האופניים והמכוניות. יחד עם סופי, שהפכה לבעלת המניות העיקרית לאחר מותו של בעלה.
בשנת 1886 ייצרו משפחת אופל אופניים משלהם, ובשנת 197 יצא הבן קארל אופל לאנגליה כדי ללמוד את רזי התעשייה החדשה ולהביא דוגמאות של העיצובים האחרונים. צעד זה הוביל לייצור רציני של דגמי אופניים, כולל "נמוך גלגל" ושלושה גלגלים (תלת אופן), עד סוף 1887.
כל אחד מהאחים אופל היה רוכב אופניים מצטיין שזכה בפרסים.
אדם אופל מעולם לא זכה לראות את המכוניות שנבנו על ידי החברה שהקים. אופל נפטר בשנת 1895. לפי צוואתו, משפחתו ארגנה מחדש את החברה, שבה אלמנתו סופי היה בעל עניין העיקרי ושני בניו הבכורים היו בעלי מניות.
המשבר הראשון של החברה נוצר כתוצאה מדפלציה פתאומית של הגאות באופניים בשנת 1898. קריסה שנגרמה על ידי התרחבות יתר, בקרב יצרני האופנים הרבים. למרות הדפלציה משפחת אופל הצליחו להמשיך. מוצרים חדשים הוצגו כי הועסקו יותר מ -1,500 עובדים, שרובם גדלו בענף עם אופל. מפעל האופניים התרחב, ובסופו של דבר הפך לגדול ביותר בגרמניה באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20, עם קיבולת של 4,000 יחידות ביום, עם ציוד חדשני כגון הציור האוטומטי וציוד לציפוי באולמות דחוסים.
בין השנים 1909–1910 ייצרה אופל את אופל 4/8 PS. בין השנים 1922–1924 ייצרה "אופל" את דגם אופל 10/30 PS. בין השנים 1928–1929 ייצרה את דגמי אופל ריג'נט.
בין השנים 1929–1931 בשורה של עסקאות מכרה משפחת אופל את עסקיהן, לקונצרן ג'נרל מוטורס, שהפכה את "Adam Opel AG" לחברת בת.
בשנת 1936, אופל מכרה את מפעל האופניים שלה ליצרנית האופניים והמכוניות הגרמנית NSU.
הנצחה

על שמו של אופל, הדגם אופל אדם מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל, חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, אשר מיוצרת משנת 2012 (מודל 2013).
בבריטניה משווק הדגם בשם "Vauxhall Adam", על ידי ווקסהול מוטורס.
הערות שוליים

↑  Hans Pohl: Adam Opel – Unternehmer im Zeitalter der Industrialisierung. Zum 100. Todestag von Adam Opel. Opel AG, Rüsselsheim 1995
↑  אדם אופל search.onb.ac.at/primo-explore
↑  Sieger Heinzmann: Die visuelle Biografie Adam Opel 1837–1895 - Wie alles begann; tredition GmbH, Hamburg. 2016. ISBN 978-3-7345-6237-2
↑  "אדם אופל" lagis-hessen.de/de/subjects/idrec
↑  אופל אדם autozeitung.de/opel/adam/1-generation
↑  "אופל אדם" media.opel.com/product/adam/public/intl/en/opel
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810698090305606  BnF: cb17706906b (data)  GND: 11931049X  ISNI: 0000 0000 1193 0458  NKC: uk2016917058  NLG: 247107  NTA: 299154629  VIAF: 42645374   WorldCat (עם VIAF): 42645374
צבי יבור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 ביולי 1940 (בן 84) תל אביב, ישראל ישראל
 שם לידה:  צבי ורבר
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום מגורים:  כפר החורש, ישראל
 בת זוג:  נעמי יבור
 צאצאים:  ינון יבור, סמדר נעים ומוריה יבור-נוימן
 מספר צאצאים:  3
 תרומות עיקריות
 חפירותיו באתר גמלא.
 
צבי (צביקה) יבור (נולד ב-2 ביולי 1940) הוא ארכאולוג ישראלי לשעבר.
ביוגרפיה

יבור נולד בשם צבי ורבר, למרים ושמואל ורבר. ב-9 ביולי 1948 נהרג אחיו, טוראי יצחק-משה ורבר, מפגיעת פגז במלחמת העצמאות. ב-1970 עברת את שם משפחתו ל-"יבור".
ב-1976 החל לחפור בגמלא, בניהולו של הארכאולוג שמריה גוטמן.
ב-1992 הוא סיים תואר ראשון בארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה. לאחר סיום התואר עבד כארכאולוג ברשות העתיקות וניהל מספר חפירות הצלה, ביניהן בקריית טבעון, נצרת, חיפה וזכרון יעקב.
חפירותיו בגמלא

יבור חפר לאורך כ-12 שנה כעוזרו של שמריה גוטמן, ושלוש שנים נוספות ללא גוטמן ועם ד"ר דני שיאון.
הוא ניהל את שטחי החפירה בהם התגלו בעיקר חומה, בית כנסת, מגדל, מספר בתי בד, בתי מגורים, ומבנה הבזיליקה מתקופת בית שני, וכן מספר מבנים מתקופת הברונזה הקדומה. צוותו והוא, בראשות גוטמן, הוכיחו לראשונה שהפרק בספרו של יוסף בן מתתיהו, "תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים" (נכתב בשנות ה-70 של המאה ה-1), על גמלא נכון.
חייו האישיים

צבי נשוי לנעמי, אב לשלושה ילדים, סב לשבעה נכדים וחבר קיבוץ כפר החורש.
לקריאה נוספת

Danny Syon and Zvi Yavor, Gamla II : the architecture : the Shmarya Gutmann excavations 1976-1988, Israel Antiquities Authority, 2010
הערות שוליים

↑  מתפללים וזוכרים - תהילים לע"נ חללי צה"ל, באתר prayandremember
↑  גיליון 131 לשנת 2019כפר החורש, באתר www.hadashot-esi.org.il
איגנץ קוליש

| --- | --- |

 לידה:  6 באפריל 1837 ברטיסלאבה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  30 באפריל 1889 (בגיל 52) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקצוע נוסף:  סוחר
 מדינה:  באימפריה האוסטרו-הונגרית
 הערות:  יהודי
 
הברון איגנץ קוליש (בהונגרית: Kolisch Ignác;‏ 6 באפריל 1837 – 30 באפריל 1889) היה סוחר יהודי-הונגרי-אוסטרי, עיתונאי ואמן שחמט, שנחשב לאחד מהשחמטאים החזקים בתקופתו.
ביוגרפיה

קוליש נולד למשפחה יהודית בברטיסלאבה שנקראה אז פוז'ון בהונגרית ופרסבורג בגרמנית, באימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא הצליח היטב הן בעיסוקו כסוחר והן כשחמטאי. בתחילת דרכו היה מזכירו הפרטי של הנסיך הרוסי אורוסוב. לאחר מכן הוא עבר לווינה שם פגש את אלברט רוטשילד בשנת 1868. הוא נהיה מעורב בעסקי בנקאות והפך למיליונר ולפטרון שחמט, אשר ארגן ומימן תחרויות שחמט רבות בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19. הוא יסד את הבורסה בווינה בשנת 1869 ובזכות ניהול זהיר ונבון צבר רכוש רב. בשנת 1881 קיבל את התואר ברון של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
כשחמטאי נודע קוליש בזכות סגנונו המבריק והתוקפני, אך הוא לא השתתף באופן תדיר בתחרויות. בשנת 1860 הוא זכה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית שהתקיימה בקיימברידג' שבאנגליה, בשנת 1861 הוא הפסיד בדו-קרב לאדולף אנדרסן, השחקן החזק ביותר באותם הימים בהפרש נקודה בלבד, באותה שנה סיים בתיקו דו-קרב מול לואיס פאולסן ובשנת 1867 בתחרות בפריז זכה בהביסו הן את וילהלם שטייניץ והן את שמעון אברמוביץ וינוור.
קוליש היה המייסד והעורך הראשי של העיתון הווינאי Wiener Allgemeine Zeitung, וכתב עבורו פיליטונים רבים תחת שם העט Ideka.
בשנת 1882 מימן קוליש את תחרות וינה, תחרות בה השתתפו 18 שחקנים חזקים בסיבוב כפול (34 משחקים). ניצחו בה וילהלם שטייניץ ושמעון אברמוביץ וינוור עם 24/34 ובמקום השלישי ג'יימס מייסון עם 23/34.
דו-קרבות

| שנה | מיקום | המתמודד השני | תוצאה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1859 |  | דניאל הארוויץ | 2.5 מ-4 | ניצחון |
| 1860 | לונדון | תומאס וילסון בארנס | 10 מ-11 | ניצחון |
| 1860 | לונדון | ג'ון אוון | 4 מ-8 | תיקו |
| 1860 | מנצ'סטר | ברנרד הורביץ | 3 מ-4 | ניצחון |
| 1860 | פריז | אדולף אנדרסן | 5.5 מ-10 | תיקו |
| 1860 | לונדון | ג'ורג' מדלי | 3 מ-4 | ניצחון |
| 1861 | לונדון | אדולף אנדרסן | 4 מ-9 | הפסד |
| 1861 | לונדון | אדולף אנדרסן | 2 מ-4 | תיקו |
| 1861 | בריסטול | לויס פאולסן | 15 מ-31 | הפסד |
| 1862 | סנקט פטרבורג | סרגיי אורוסוב | 2 מ-4 | תיקו |
| 1862 | סנקט פטרבורג | איליה שומוב | 6 מ-8 | ניצחון |
| 1862 | סנקט פטרבורג | סרגיי אורוסוב | 3 מ-4 | ניצחון |
| 1864 | פריז | שמואל רוזנטל | 7 מ-8 | ניצחון |
| 1867 | פריז | פיליף הירשפלד | 4 מ-8 | ניצחון |
הערות שוליים

↑  Johannes Fischer,‏ International Chess Tournament Vienna 1882, באתר ChessBase,‏ 3 בינואר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 139441956  ISNI: 0000 0000 7148 3725  LCCN: no99000509  NTA: 124491995  VIAF: 61172632   WorldCat (עם VIAF): 61172632
ההתיישבות היהודית ברמת הגולן

ההתיישבות היהודית ברמת הגולן מתועדת החל מהתקופה החשמונאית, כשאלכסנדר ינאי כבש את הגולן, אך כבר במקרא מסופר על שליטה של שבטי ישראל וממלכת ישראל במקום. קרב ידוע נגד הרומאים במרד הגדול נערך בגמלא שברמת הגולן.
בסוף המאה ה-19 - תחילת המאה ה-20, נעשו מספר ניסיונות לחידוש ההתיישבות היהודית בגולן, כחלק מתחילת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בעת החדשה. ניסיונות אלה כשלו מסיבות שונות, ורק לאחר מלחמת ששת הימים חודשה ההתיישבות היהודית בגולן תחת ריבונות מדינת ישראל.
תקופת התנ"ך

במקרא מוזכר כיבוש האזור מידי עוג מלך הבשן במסגרת כיבושי משה בעבר הירדן המזרחי. משה אף קבע את גולן, כאחת מערי המקלט שתהיינה פזורות ברחבי ארץ ישראל. חבל הבשן ככלל, ובתוכו גם הגולן, נכלל בנחלת חצי שבט מנשה.
בתיאור ממלכת שלמה המלך אחד משנים עשר הניצבים שמינה שלט בגולן ”בֶּן גֶּבֶר בְּרָמֹת גִּלְעָד לוֹ חַוֹּת יָאִיר בֶּן מְנַשֶּׁה אֲשֶׁר בַּגִּלְעָד לוֹ חֶבֶל אַרְגֹּב אֲשֶׁר בַּבָּשָׁן שִׁשִּׁים עָרִים גְּדֹלוֹת חוֹמָה וּבְרִיחַ נְחֹשֶׁת"” (ספר מלכים א', פרק ד', פסוק י"ג). בימי ממלכת ישראל היה האזור נתון לפרקים לשליטה ישראלית, אם כי האזור היה בשליטת הארמים תקופה ארוכה ובדרומו הייתה ממלכת גשור, עד השתלטות ממלכת אשור. אחאב מלך ישראל לחם באזור העיר אפק, שבדרום רמת הגולן, נגד בן-הדד השני מלך ארם דמשק וניצח. מיקומה המדויק של אפק המקראית איננו ידוע כיום, אך ככל הנראה הוא מצוי מזרחית ומעל הקיבוץ עין גב, באזור קיבוץ אפיק של היום. בתקופת מלכותו של ירבעם השני, בה הגיעה מלכות ישראל לשיא מבחינת גודלה. התחוללו מלחמות עם ארם, שהתחיל בהן יואש אביו, ומגמתן הייתה לשחרר את חבל עבר הירדן מהשלטון הארמי. פרטים על מלחמה זו אינם ידועים, אך על פי נבואות עמוס, נראה שאחד משני הקרבות המכריעים נערך בקרנים (אולי עשתרות) שבבשן:
הַשְּׂמֵחִים לְלֹא דָבָר הָאֹמְרִים הֲלוֹא בְחָזְקֵנוּ לָקַחְנוּ לָנוּ קַרְנָיִם. כִּי הִנְנִי מֵקִים עֲלֵיכֶם בֵּית יִשְׂרָאֵל נְאֻם-ה' אֱלֹהֵי הַצְּבָאוֹת גּוֹי וְלָחֲצוּ אֶתְכֶם מִלְּבוֹא חֲמָת עַד-נַחַל הָעֲרָבָה:
תקופת בית שני

בתקופה החשמונאית סיפח המלך אלכסנדר ינאי את רמת הגולן והפך אותה לחלק מממלכתו. על פי קדמוניות היהודים של יוסף בן מתתיהו, במחצית השנייה של המאה ה-1 לפנה"ס הקים הורדוס, מלך יהודה, כפר גדול מאוכלס יהודים בטופרכיה של הבשן, כדי שיהווה נקודה מבוצרת כנגד תושביו הסורים של חבל טרכון. לצורך כך, הזמין יהודי בשם זמרי שהגיע מבבל, להתיישב במקום יחד עם מאות חייליו וקרוביו שהגיעו עמו, תמורת פטור ממסים, עקב הקושי להתפרנס מאדמה זו. זמרי הקים שם כפר בשם ביתורא ומספר מבצרים, ונעשה למגנם של עולי הרגל היהודים מבבל מפני פעולות האיבה של תושבי טרכון ולמוקד משיכה עבור יהודים רבים אחרים מהסביבה. הפטור ממיסים והביטחון האישי גרמו לגידול משמעותי של האוכלוסייה בחבל הארץ הזה. הפטור נמשך בכל תקופת שלטונו של הורדוס, אולם הופסק על ידי יורשיו ונטל המס אף הוכבד תחת השלטון הרומאי.
בימי המרד הגדול התחולל בגמלא קרב חשוב, המתואר בפירוט על ידי יוסף בן מתתיהו במלחמות היהודים, בין הרומאים ליהודים, והעיר חרבה. יוסף בן מתתיהו, מפקד הגליל בזמן המרד, הורה בשנת 66 לבצר שלוש ערים בגולן, ובהן גמלא, כמעוזו הראשי.
הוא מתאר את המצור שהטיל אספסיאנוס שהוביל לכיבוש העיר בשנת 67 ובו  בסך הכול נהרגו בעיר 9,000 נפש, מתושבי גמלא ותושבי הכפרים הסמוכים שמצאו בה מחסה מפני הכוחות הרומאים הקרבים.
בשנת 1976 נערכו במקום שזוהה כגמלא חפירות בראשות הארכאולוג שמריהו גוטמן שחשפו את שרידי החומה, מקום פריצתה על ידי הרומאים, מבנים מהעיר ותחמושת מהמצור - אבני קלע וראשי חץ. כמו כן התגלה בחפירה מטבע ברונזה ייחודי אשר הוטבע בגמלא שעליו נכתב "לגאולת ירושלים הקדושה" (במקור לגאלת ירשלם הק). בחפירות נחשפו גם עיר יהודית מהתקופה החשמונאית והתקופה הרומית. נתגלו בה בית כנסת, שרידים רבים של כלי מלחמה, המעידים על הקרב בין היהודים לרומאים, וכן מטבעות שנטבעו בגמלא במרד.
התקופה הביזנטית

בין המאות 4 וה-5 הייתה רמת הגולן מאוכלסת בעשרות יישובים יהודים. בברייתא דתחומין (הברייתא של התחומים) המתארת את גבולות ארץ ישראל לפי "תחום עולי בבל", לעניין חיוב במצוות התלויות בארץ, נכלל הגולן בשטח הארץ.
במוזיאון עתיקות הגולן מוצגים רבים מימי המשנה והתלמוד בהם פריטי בנייה מבתי הכנסת ועליהם תבליטים של מנורת המקדש, שופר, מחתה וארבעת המינים. מוצגות גם כתובות החקוקות בעברית או בארמית על גבי מצבות. כתובות אחדות מבתי הכנסת מוקדשות לתורמים או לאישים חשובים. החשובה שבהן היא כתובת עברית על גבי משקוף מעוטר מכפר דבורה המזכירה את רבי אלעזר הקפר: "זה בית מדרשו שהלרבי אליעזר הקפר".
בבית הכנסת העתיק בדיר עזיז שבדרום רמת הגולן, נחשף בחפירות אולם מלבני (בזיליקה) שמידותיו 11 מטר על 18 מטר, ובו ערמת אבני גזית, אשר לפי הסברה מקורן בבית הכנסת שחרב ב"רעש שביעית" בשנת 749 לספירה. מתחת לרצפת האולם נמצאו מאות מטבעות, שהמאוחרים ביניהם מימי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (הרבע השני של המאה ה-6 לספירה).
ראשית ההתיישבות בעת החדשה

בסוף המאה ה-19 נעשו מספר ניסיונות של יהודים להתיישב בגולן. ב-1886 הייתה ההתיישבות הראשונה בגולן של תושבי צפת שהתיישבו ברמת'ניה; התיישבות זו וההתיישבות מאירופה ומאמריקה, שהתיישבו בקרקעותיו של הברון רוטשילד, שרכש 100,000 דונם בחורן, חוסלו בפקודת ואלי דמשק, שגירש את תושביהם.
ב-1888 הוקמה המושבה בני יהודה שבה היו התיישבו יהודים שומרי מצוות מצפת ומטבריה. חברי האגודה רכשו מתושבי הכפר ביר א-שכום אדמות בסיועו של לורנס אוליפנט, במטרה להקים מושבה חקלאית. באחד משלבי הרחבת שטח היישוב, עמדו אנשי היישוב בתחרות מול רוכשים בהאיים אשר החזיקו בשטחים נוספים באזור. באותה תקופה הקימו אנשי היישוב הישן בארץ ישראל גם את המושבות ראש פינה, מוצא ופתח תקווה, אולם בני יהודה הייתה שונה מהן בכך שהייתה רחוקה הרבה יותר מערים קיימות. במהלך שנות קיומה קיבלה המושבה תמיכה מוגבלת מאוד מהברון רוטשילד, ומאוחר יותר גם מתנועת יק"א, תנועת חובבי ציון הלונדונית (עד 1902), וחברת עזרה הגרמנית (החל מ-1902). לאורך שנות קיומה סבלו מתיישבי בני-יהודה מהתנאים קשים במקום, מגפות וארבה. היא נטשה ויושבה מספר פעמים. לונץ מתאר את היישוב בתחילת המאה ה-20 כמונה 33 נפשות, ולהם רפת. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 נשארו במושבה רק שלוש משפחות. בשנת 1920 נשארה במושבה רק משפחה אחת, משפחת ברנשטיין. במאורעות תר"פ 1920 רצח שכן ערבי את פרומא אם משפחת ברנשטיין ואת אחד הבנים, ובעקבות כך עזב הבן שנותר שרגא את בני יהודה.
בספרו "אלטנוילנד" (1902), כלל בנימין זאב הרצל במדינה היהודית האוטופית שלו את "מחוז הגולן".
ב-1905 החלו יהודים מחצי האי קרים שרוסיה להתיישב בבקעת הבטיחה, אך ההתיישבות במקום קרסה בגלל פגעי הקדחת.
בעקבות הסכם ניוקומב-פולה בין השלטונות הבריטים והצרפתים עבר הגולן לשליטת המנדט הצרפתי בסוריה.
בשנות השלושים של המאה העשרים נעשו ניסיונות לרכוש את קרקעות בקעת הבטיחה להתיישבות ופיתוח על ידי יהושע חנקין. ב-1934 נחתם חוזה התקשרות בין חנקין לבין נציגי אחד עשר יורשי הבק עבד א-רחמן באשה אליוסף על רכישת אדמות בבטיחה ובגולן בשטח כולל של כ-300 אלף דונם. כדי לעקוף את האיסור הצרפתי וההתנגדות הסורית, החליט חנקין לשוות למפעל אופי כלכלי: לא תהיה זאת רכישת קרקעות, אלא הקמת מפעל פיתוח כלכלי, שחלק ממניותיו יהיו בידי סורים. אך לבסוף העסקה לא יצאה לפועל: יורשי הבעלים לא הצליחו לפנות את האריסים מהאדמות ולהשיג את הרישיון הדרוש להעברת הקרקע, והעיתונות הערבית גילתה כי הציונים עומדים מאחורי החברה החדשה ויצאה נגד הקנייה. לבסוף הודיעה הממשלה הסורית בפירוש כי לא תרשה התיישבות יהודית בבטיחה.
בשנת 1944 הוקם בית המלון "מלון מרפא" באל-חמה, בשותפות יהודית ערבית בין זאב ספיר וסולימאן נדיף ביה שקיבל זיכיון משלטונות המנדט הבריטי. במלון היו 45 חדרים. לקראת סיום המנדט הבריטי, בסתיו 1947, נאלץ ספיר לנטוש את אל-חמה מטעמי ביטחון אך עד לתקרית אל-חמה ב-1951 חזר לשם פעמים אחדות עם נציג האו"ם.