stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הארי בראונר
ביוגרפיה

הארי בראונר נולד בפיאטרה ניאמץ, ב-1908, בן אמצעי משלושת בניה של משפחה יהודית. אביו עבד בתחום תעשיית העץ ובזמן הפנוי גילה משיכה בתחום השירה, ההיפונוט הספיריטואליזם  והתאוסופיהו.בשנת 1913 עבר עם המשפחה לווינה וכעבור שנתיים חזר והתיישב זמנית בעיר בראילה. תוך כדי נדודים אלה למדו בראונר ואחיו בילדותם את השפה הגרמנית. בשנים 1917–1918 המשפחה עברה לבוקרשט, שנמצאה אז תחת כיבוש גרמני. בראונר למד בקונסרבטוריון למוזיקה (כיום האוניברסיטה הלאומית למוזיקה) והשתלם שם בפולקלור המוזיקלי הרומני אצל דומיטרו קיריאק, שטפאן פופסקו וקונסטנטין בראילויו. בתום הלימודים לימד שיעורים פרטיים למוזיקה כדי להתפרנס. בשנת 1927 התמנה על ידי בראילויו, שהעריך מאוד את כישוריו, למזכיר הארכיון לפולקלור שהקים ליד איגוד המלחינים והמוזיקולוגים מרומניה.
הוא זכה גם להערכת הסוציולוג הרומני דימיטריה גוסטי, שצירף אותו בשנת 1929 לצוות המחקר שלו שערך מונוגרפיה של הכפר דרגוש-פגראש (Drăguş). בצוות זה השתתפו עוד חוקרים, שחלקם הפכו לשם דבר כמו מירצ'ה וולקנסקו, פאול סטריאן, פטרו קומרנסקו, מרגרטה סטריאן, טודור ויאנו, ד"ר מיטו ג'ורג'סקו, טראיאן הרסני, אמנואיל בוקוצה ולנה קונסטנטה. בזאת האחרונה בראונר התאהב והיא הפכה לחברתו לחיים. בשנת 1930 הקליט אוסף נוסף של שירי עם ביישוב רונקו במחוז גורז'.
במסגרת הצוות הרב-תחומי הנזכר לעיל, בראילויו ובראונר עסקו בתחום המוזיקה. במהלך 10 שנים הם הצליחו להקליט – בעזרת פונוגרף על צילינדרים משעווה – כ-5,000 שירים.
מאחר שלא יכול היה להתפרנס מעבודתו המחקרית בשנים 1929–1932, לימד בראונר בבית ספר תיכון בעיר טורנו מגורלה. בראונר היה לראשון שהצליח להקליט בטרגובישטה את מנגינת הבלדה העממית הרומנית המפורסמת על הבנאי מנולה, כשהיא מבוצעת בכלי מיתר הקרוי "קובזה". בשנת 1933, בעזרת מלגה שהצטיין בה, נסע לפריז ועבד במוזיאון טרוקדרו.
שנות בגרותו כחוקר פולקלור

בימי החוקים האנטישמיים בהשפעה נאצית שהונהגו ברומניה בשנים 1938–1944 סולק בראונר כיהודי מתפקידים במגזר הציבורי ומצא משרה של מורה למוזיקה בתיכון יהודי, לצדם של חוקרים בעלי שם כמו הבלשנים אלכסנדרו גראור וז'אק ביק.
אחרי הפלת המשטר של יון אנטונסקו, בין השנים 1944–1949, בתקופה הקצרה של המעבר למשטר הקומוניסטי, התמנה בראונר ליועץ מוזיקלי בחברת הרדיו הממלכתית הרומנית. שם טיפח את ארכיון הפולקלור והפך למנהלו. בשנת 1948 הקים את המכון לפולקלור בבוקרשט. המנהיג הקומוניסטי לוקרציו פטרשקאנו, שנמנה עם ידידיו, עזר לו להשיג את הבניין שאחסן את המכון. בשנת 1949 התמנה לפרופסור וראש הקתדרה לפולקלור בקונסרבטוריון של בוקרשט. באותה שנה היה מעורב בהקמת התזמורת למוזיקה עממית ע"ש בארבו לאוטרו.
בנוסף לתרומתו לגילוי כשרונה של מריה טנאסה, גילה וטיפח בראונר עוד כישרונות מוזיקליים רבים, בהם חלילן פאן גאורגה זמפיר, הזמרים יונלה פרודן ואלקסנדרו מיקה והאתנומוזיקולוג חוקר שירי העם היהודיים, אמיל סקולץ.
בכלא הקומוניסטי

בגלל קשריהם של בראונר וחברתו, לנה קונסטנטה, עם שר המשפטים לוקרציו פטרשקנו, חבר לתנועה ושנוא נפשו של גאורגה גאורגיו-דז', השליט הקומוניסטי של רומניה, נעצרו שני בני הזוג והואשמו בהשתייכות ל"כנופיית המרגלים והקושרים שבראשות פטרשקנו" "בשירות האימפריאליזם האנגלי-אמריקאי". על סמך האשמות דמיוניות מסוג זה שהועמדו למשפט, פטרשקאנו הוצא להורג ובראונר נידון ל-15 שנות מאסר, מתוכן ריצה 12. שבע שנים שהה מבודד בצינוק. חברתו, לנה קונסטנטה, נכלאה גם היא למשך 12 שנה. בימי המאסר בכלא איוד, למשך תקופה התא של בראונר היה סמוך לזה של המשורר הרומני, שנודע בעבר בדעותיו הלאומניות והאנטישמיות, ניקיפור קראיניק. כאסירים פוליטיים, השניים שיתפו פעולה ביניהם, כשקראיניק השמיע לו שירים באמצעות קוד מורס, והמוזיקולוג הלחין למילותיהם מנגינות ברוח הפולקלור הרומני. האפיזודה הוזכרה גם בספר זכרונות של ניקיפור קראיניק ("Şoim peste prăpăstii" - בז מעל תהומות, 1990).
בשחרורו מן הכלא ב-25 בינואר 1962, נשלח בראונר למגורי כפייה ביישוב ויאישוארה, על יד סלובוזיה, שם התאפשר לו לעבוד ולהיפגש עם מגורשים אחרים ולקבל את ביקורי בת זוגו ששוחררה גם היא מן הכלא. באוקטובר 1964 בראונר וקונסטנטה התחתנו בכפר, במקום גלותו. באותה שנה התאפשר לשניהם להיות חופשיים ולהתיישב בבוקרשט. כעבור שנה הם התגרשו מפני שבראונר ביקש לעלות לישראל, בעוד קונסטנטה לא הייתה מוכנה לעזוב את הוריה. בסופו של דבר בראונר חזר בו והשניים התחתנו מחדש ונשארו ברומניה. בשנת 1968 המפלגה הקומוניסטית בראשותו של צ'אושסקו זיכתה כחפים מפשע את הנידונים במשפטו של פטרשקאנו. בראונר ואשתו קיבלו גם קצבת פיצויים זעומה.
הארי בראונר נפטר בשנת 1988, שנה לפני נפילת המשטר הקומוניסטי.
הנצחה

דמותו מופיעה ברומן של הסופר הרומני מרין פרדה Cel mai iubit dintre pământeni" ("האהוב שבבני הארץ"). ברומן נאמר עליו שהיה
"evreu pasionat de folclorul românesc, un om de cultură rafinat, care se străduia aproape zilnic să ne convingă de marile valori ale cântecelor noastre populare. Știa bocete de o frumusețe care te înfiora, cântece tragice de despărțire, de dor, de nuntă, unele sublime, altele brutale și grotești, cum nu auzise nimeni niciodată"
בתרגום חופשי:
"יהודי מאוהב בפולקלור הרומני, איש תרבות מעודן, שהתאמץ יום יום לשכנע אותנו
בערך הרב שבשירי-העם שלנו. ידע קינות שיופיין הרטיט את הלב, שירי פרידה נוגים, שירי געגועים, שירי חתונה, אחדים מהם נשגבים ממש, אחרים פראים וגרוטסקיים, כפי שאיש לא שמע מעולם"
יצירתו

אוסף פולקלור רומני - 5,000 שירים, הקלטות ארכיון, לא פורסם.
ספר זכרונות ומאמרים :Să auzi iarba cum creşte (לשמוע את צמיחת הדשא).
תקליט "הבובות החרוצות בגן" (Păpuşile harnice din grădină) שירי ילדים למילים של לנה קונסטנטה.
בביצועה של הזמרת יונלה פרודן, החלילן דומיטרו זמפירה והצימבליסט לאונרד יורדאקה.
מוזיקה לתיאטרון - למחזה "קוסמה" (1973) לפי "הדוד אנגל" ו"ההיידוקים" מאת פנאיט איסטרטי
שירי עם מעובדים לקול ופסנתר (1929).
שני שירי ילדים - למילים של מרצ'ל ברסלשו וצ'יצ'רונה תאודורסקו.
שירי פועלים (1945) עם ג'ורג'ה דרייציאנו.
"למותו של שטפן הגדול, פואמה דרמטית לקולות וכלי הקשה, למילים של שטפאן או. יוסיף (1968).
מנגינות לחירות -למילים של מיכאי אמינסקו, אלכסנדרו מצ'דונסקי, שטפאן או. יוסיף, טודור ארגזי, אלנה פרגו, ריינר מריה רילקה, ניקיפור קראיניק - הולחנו בעת כליאתו בכלא איוד.
((vol. Melodii compuse în temniţele Aiudului, Ed. Ars Docendi, Bucureşti, 1999),
תוכניות רדיו בשנים 1944–1949.
לקריאה נוספת

Marian-Bălașa, Marin. 1999. Muzica lui Harry Brauner Actualitatea Muzicală (1):1.
Marian-Bălașa, Marin. 2000. Harry Brauner: Field Collector, Director, Victim, and Love. European Meetings in Ethnomusicology 7:83–192.
Irina Nicolau, Carmen Huluță: Surâsul lui Harry, Editura Ars Docendi, București, 1999.
(יומנו ומכתביו של הארי בראונר)
Sulițeanu, Ghizela. 1993. Harry Brauner - la cinci ani de la trecerea în neființă. Revista de Etnografie și Folclor 38(4):402-
Ulpiu, Vald. 1988. Harry Brauner (1908-1988). Revista de Etnografie și Folclor (3):290–292.
הערות שוליים

↑  קולו של הארי בראונר מהארכיון, בתכנית של "Radio Romania Cultural" ברומנית
↑  תוכנית ב"רומניה אינטרנאציונל"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259070305171  ISNI: 0000 0000 2455 6901  LCCN: n80016653  NKC: jo20211113778  NLG: 97399  NTA: 132359308  VIAF: 25896273   WorldCat (עם VIAF): 25896273
דרוויניוס

| דרוויניוס |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף לח
משפחה:: אדפיים
סוג:: דרוויניוס
שם מדעי
 Darwinius

דרוויניוס (שם מדעי: Darwinius) הוא סוג בתת-הסדרה אדפיפורמס, קבוצה של פרימטים בעלי אף לח מתקופת האאוקן האמצעית. המין היחיד הידוע שלו, Darwinius masillae, חי לפני כ-47 מיליון שנה (שלב לוטטיאני) בהתבסס על תיארוך של אתר המאובנים.
המאובן היחיד הידוע, אידה (Ida), התגלה בשנת 1983  בבור מסל, מחצבה שיצאה משימוש ליד הכפר מסל, כ-35 ק"מ דרום מזרחית לפרנקפורט, גרמניה. המאובן, שחולק ללוח וללוח נגדי חלקי לאחר החפירה החובבנית ונמכר בנפרד, הורכב מחדש רק ב-2007. המאובן הוא של נקבה צעירה, באורך 58 ס"מ, אורך הראש והגוף למעט הזנב הוא כ-24 ס"מ. לפי הערכה, אידה מתה כשאורכה הוא 80%–85% מאורך הגוף והגפה הבוגר המשוער.
הסוג דרוויניוס נקרא כך לציון יום השנה המאתיים להולדתו של צ'ארלס דרווין, ושם המין masillae מכבד את מסל, שם נמצאה הדגימה. היצור נראה דומה באופן שטחי ללמור מודרני.
מחברי המאמר המתאר את דרוויניוס סיווגו אותו כבן למשפחת הפרימטים נוטארקטידה (Notharctidae), ולתת-משפחת הסרקמונינה (Cercamoniinae), שאולי הוא מאובן מעבר משמעותי בין הקיפופים והאנתרופואידים, שושלות הפרימטים. קיימת אי הסכמה לגבי המיון.
קיימת מחלוקת לגבי חשיבותו של המאובן והושמעו השגות לגבי פרסום המאובן לפני שמידע הולם היה זמין לבדיקה של הקהילה האקדמית. ביולוגים מובילים בנורווגיה, בהם נילס כריסטיאן סטנסת, כינו את המאובן "תרמית" וקבעו כי הצגתו והפצתו בציבור "מפירות באופן יסודי עקרונות ואתיקה מדעיים".
טקסונומיה

פראנזן ואח' (2009) ממקמים את הסוג דרוויניוס בתת-משפחת הסרקמונינה (Cercamoniinae) במשפחת הנוטארקטידה (Notharctidae) בתוך האדפיפורמס הנכחד מתת-סדרה של פרימטים מוקדמים.
דרוויניוס הוא זן הפרימטים השלישי שהתגלה ביישוב מסל השייך לסרקמונינה, בנוסף ל-Europolemur koenigswaldi ו-Europolemur kelleri. דרוויניוס דומה – אך אינו קשור ישירות – לגודינוטיה מעמק גייסל (Geiseltal) בגרמניה.
האדפיפורמס הם פרימטים מוקדמים המוכרים רק מתעוד המאובנים, ולא ברור אם הם יוצרים קבוצה מונופילטית או פרפילטית. הם מקובצים בדרך כלל תחת בעלי אף לח – כולל למורים, איי איי ולוריסים – וככאלה לא היו אבות קדמונים של בעלי אף יבש, קבוצה הכוללת טרסיוסים ואנתרופואידים (סימיאנים) שכוללים קופים והומינואידים, ואלה כוללים בני אדם.
פראנזן ואח' במאמרם משנת 2009 ממקמים את דרוויניוס ב"קבוצת האדפיים של הפרימטים המוקדמים המייצגים את מגוון בעלי האף היבש (Haplorhine) המוקדם". לפי מאמר זה, האדפיפורמים לא שייכים לשושלת בעלי האף הלח (Strepsirrhini) כפי ששוער עד אז, אלא הם מאובן מעבר ("חוליה חסרה") בין בעלי האף הלח והיבש, ולכן יכולים להיות אבות לבני האדם. הם גם טוענים שהטרסיוסיים מוקמו באופן שגוי בתת-סדרה של בעלי אף יבש ויש לראות בהם בעלי אף לח. כדי לתמוך בדעה זו, הם מראים ששש תכונות מורפולוגיות שנמצאו בדרוויניוס נובעות משושלת בעלי האף היבש אך נעדרות בשושלת בעלי האף הלח, מצב אותו הם מפרשים כסינפומורפיות (synapomorphy). תכונות אלה כוללות, בין היתר, גולגולת עם חלק קדמי (rostrum) קצר, לסת תחתונה עמוקה, ואובדן של כל טפרי הטיפוח. הם מציינים "שדארוויניוס מאסילה ואדפיים בני זמננו עם טרסיוסיים מוקדמים עשויים לייצג קבוצה שממנה התפתחו פרימטים אנתרופואידים מאוחרים יותר, אבל אנחנו לא טוענים זאת כאן, וגם לא רואים את דרוויניוס או אדפיים כאנתרופואידים."
טקסונומיה > השגות לגבי ניתוח קלדיסטי

פלאונטולוגים הביעו דאגה מכך שהניתוח הקלדיסטי השווה רק 30 תכונות כאשר מקובל לנתח 200 עד 400 תכונות ולכלול מאובנים כמו אנתרופואידים ממצרים וסוג הפרימטים Eosimias שלא נכללו בניתוח. זתא בניגוד למניע שהצהירו על ידי המחברים, שהיה לפרט 30 מאפיינים אנטומיים ומורפולוגיים "שנעשה בהם שימוש נפוץ" כדי להבחין בין פרימטים בעלי אף לח ויבש. הפלאונטולוג ריצ'רד קיי מאוניברסיטת דיוק חשב שייתכן שזה צ'רי פיקינג. הפלאונטולוג קאלום רוס מאוניברסיטת שיקגו סבר שהטענה שדרוויניוס הוא בעל אף יבש "אינה נתמכת בשיטות הסיווג המודרניות". כריס בירד, אוצר פלאונטולוגיה של בעלי חוליות במוזיאון קרנגי להיסטוריה של הטבע, סבר שדרוויניוס לא היה "חוליה חסרה" בין אנתרופואידים לפרימטים פרימיטיביים יותר, ושמחקר נוסף של דגימה שלמה להפליא זו יהיה אינפורמטיבי ויוכל לחשוף מערכות יחסים בין "הפרימטים הראשונים והפחות דמויי אדם מכל הפרימטים הידועים, האדפיפורמס מהאאוקן". בריאיון שפורסם ב-27 במאי 2009, הצהיר ג'ורן הורום כי הוא שומר על פתיחות לגבי האפשרות שהמאובן עשוי להתברר כלמור, וכי מאמר על סיסטמטיקה שיתפרסם תוך כשנה יתמקד בעיקר בלוח נגדי חלקי המכיל את האוזן הפנימית ואת עצמות כף הרגל.
רוב המומחים גורסים שהפרימטים הגבוהים יותר (סימיאנים, או אנתרופואידים) התפתחו מטרסיוסיים והסתעפו מבעלי האף הלח לפני הופעת האדפיפורמס. קבוצה קטנה יותר מסכימה עם פראנזן ואח' שהפרימטים הגבוהים יותר התפצלו מאדפיפורמס. הפלאונטולוג טים וייט סבור שדארוויניוס לא יסיים את הוויכוח.
פיליפ ד' גינגריץ' טוען כי שבע משפחות העל של הפרימטים מקושרות בדרך כלל בקבוצות הטקסונומיות הגבוהות של תת-הסדרות אנתרופואידים וקיפופים כחלופה לבעלי אף יבש ולח, בהתאם למיקום של אדפיפורמס וטרסיוסיים. הוא מציג פילוגניה שבה הפרימטים הגבוהים התפתחו מדרוויניוס, שאותו הוא מקבץ עם אדפיפורמס אחרים. הוא מראה את האדפיים יחד עם הקופיפים כמייצגים גיוון מוקדם של תת-הסדרה של בעלי האף היבש ומראה את בעלי האף הלח כמי שהסתעפו מהפרימטים הקדומים ביותר. אתר Revealing the Link משתמש בקיבוץ טקסונומי זה ומציין שדרוויניוס הוא מקבוצה מוקדמת של פרימטים לפני ההתגוונות לאנתרופואידים (קופים, קופי אדם ובני אדם) ולקיפופים (פרוסימיאנים) למורים, לוריסים וטרסיוסיים.
אריק זייפרט ועמיתיו באוניברסיטת סטוני ברוק טוענים שדרוויניוס נמצא במסעף הפילוגנטי של בעלי האף הלח ואינו "חוליה חסרה" באבולוציה של האנתרופואידים. ניתוח פילוגנטי של 360 דמויות מורפולוגיות ב-117 פרימטים נכחדים ומודרניים מציב את דרוויניוס בקבוצה שנכחדה של בעלי אף לח יחד עם פרימט מצרי בן 37 מיליון שנה, אפרדאפיס (Afradapis). זייפרט סבור שמאפיינים שנראו קשורים לבעלי אף יבש נובעים מאבולוציה מתכנסת ואמר כי "יחסי הציבור סביב התיאור של דרוויניוס היו מבלבלים".
סוג דגימה

לדגימה חסרה הרגל האחורית השמאלית. היא קיבלה את השם אידה, על שם בתו של יורן הורום, פליאונטולוג החולייתנים הנורווגי ממוזיאון הטבע באוניברסיטת אוסלו, שהשיג קטע מהמאובן מבעלים אנונימי והוביל את המחקר. בנוסף לעצמות נראים שרידי הרקמה הרכה וקווי הפרווה של אידה יחד עם שאריות של ארוחת הפירות והעלים האחרונה שלה. החיה כבת 58 סנטימטרים (23 אינץ') מאף לזנב, בגודל חתול קטן וארוך זנב.
השלד דמוי הלמור של המאובן מציג מאפיינים פרימטיים של אחיזת ידיים עם אגודלים מנוגדים במקום טפרים. אלה סיפקו אחיזה מדויקת שעבור אידה הייתה שימושית לטיפוס ולאיסוף פירות. לאידה היו ידיים גמישות וגפיים קצרות יחסית. למאובן חסרים שני מאפיינים אנטומיים שנמצאו בלמורים מודרניים: טופר טיפוח על כף הרגל ושורת שיניים שהתמזגה, חלת שיניים או מסרק שיניים, בלסת התחתונה.
שחזורים דיגיטליים של שיניה של אידה חושפים שיש לה שיניים טוחנות בלסת, מה שמעיד, בהשוואה לקופי סנאי מודרניים, שהיא הייתה בת 9–10 חודשים והייתה מגיעה לבגרות בגיל 36 חודשים. צורת השיניים של אידה מספקת רמזים לגבי התזונה שלה; שיניים טוחנות משוננות היו מאפשרות לה לחתוך מזון, מה שרומז שהיא אכלה עלים וזרעים. להשערה זו יש חיזוק על ידי השימור המדהים של תוכן הבטן שלה. היעדר עצם הפין שנמצאת בכל הפרימטים התחתונים אומר שהמאובן היה נקבה. צילומי רנטגן גילו כי פרק כף יד ימין שלה החלים משבר שאולי תרם למותה. אולי הוכנעה על ידי אדי פחמן דו-חמצני בזמן שתייה מאגם מסל. פרק כף היד השבור שלה הגביל אותה, היא החליקה לחוסר הכרה, נשטפה לאגם ושקעה לקרקעית, שם תנאי ההתאבנות הייחודיים שמרו עליה במשך 47 מיליון שנה.
גילוי ורכישה

המאובן המקורי נמצא בבור מסל בשנת 1983, מחצבת פצלים שיצאה משימוש, הידועה בשימור המאובנים שלה, ליד הכפר מסל, בערך 35 ק"מ דרומית מזרחית לפרנקפורט בגרמניה. המאובן הגיע כלוח ולוח נגדי חלקי והוכן במומחיות על ידי עטיפה של כל לוח בשרף בטכניקת ההעברה הדרושה לשימור מאובני מסל. בשלב מסוים, הלוח והלוח הנגדי עברו דרכים נפרדות. הלוח הנגדי שולב ברכיב של חלקים שהושלמו באופן מלאכותי כדי לייצג דגימה שלמה, והגיע למוזיאון פרטי בוויומינג ב-1991. ניתוח של ינס פראנזן ממוזיאון הטבע של בזל, שווייץ, חשף שהלוח אינו אותנטי במלואו, ושחלקו הושלם באופן מלאכותי. השוואה בין שני הלוחות מצביעה על כך שלזייפן, שהשלים את הלוח באופן לא אותנטי, הייתה גישה לכל המאובן.
הלוח הראשי נשאר בגרמניה ברשות אספן פרטי שלאחר עשרים שנה מכר אותו בעילום שם באמצעות סוחר מאובנים גרמני. שני מוזיאונים גרמניים דחו זאת בשל מחיר גבוה. לאחר שנה, ביריד המאובנים והמינרלים של המבורג בדצמבר 2006, הסוחר הראה לפליאונטולוג בעלי החוליות הנורווגי יורן הורום, שעשה עמו עסקאות קודמות, שלושה תצלומים צבעוניים ברזולוציה גבוהה של המאובן ואמר לו שהמחיר הוא מיליון דולר. הורום ידע שזהו פרימט ולפי ספרו של טודג' (Tudge) "הבין מהר שהדגימה שראה יכולה להיות אחד הגביעים הקדושים של המדע – 'החוליה החסרה' מתקופת הזמן המכריעה". הוא ביקש זמן עד לאחר חג המולד כדי לארגן מימון לתשלום עבור הדגימה ולהבטיח שהיא נאספה באופן חוקי, שהיא בעלת אישור ייצוא ושהיא תהיה זמינה באופן לגיטימי למחקר. הבחירה הראשונה שלו הייתה מוזיאון הטבע של אוסלו, אבל זה היה מעבר ליכולתם הכספית, והוא החל לחשוב על מוזיאונים אחרים עם נותני חסות זמינים. הוא שכנע את מוזיאון אוסלו להעמיד מחצית מהמימון והשאר ישולם רק לאחר שסריקות רנטגן יוכיחו סופית שלא מדובר בזיוף, תהליך שנמשך מספר חודשים. הוא הרכיב צוות הכולל מומחים גרמנים מובילים למאובני מסל, מה שהבטיח בעלות בין-לאומית על המאובן.
לאחר רכישתו נחקר המאובן בחשאי במשך שנתיים על ידי צוות מדענים בראשות הורום, אליו הצטרפו המומחה לאבולוציה של הפרימטים פיליפ גינגריץ' מאוניברסיטת מישיגן והפליאונטולוגים ינס פראנזן, שחקר את לוח הנגד, ויירג הברזצר (Habersetzer) ממכון המחקר של מוזיאון הטבע זנקנברג.
פרסום

תוך כדי המחקרים התנהל משא ומתן על פרסום ספר וכן משא ומתן עם גופי שידור שונים לתוכניות דוקומנטריות, שכולם הסכימו לשמור על הפרויקט בסוד. עסקה בוצעה בקיץ 2008 עם ערוץ ההיסטוריה, שדווח כי שילם על כך יותר מאשר על כל סרט תיעודי אחר. הצוות החליט לפרסם את הממצאים באינטרנט ב-PLoS ONE, כתב עת עם גישה פתוחה (Open Journal Systems) של הספרייה הציבורית למדע. המאמר התקבל לבחינה על ידי PLoS ONE ב-19 במרץ 2009 והתקבל לפרסום ב-12 במאי 2009.
ב-15 במאי פרסם וול סטריט ג'ורנל דיווח עם ראיונות עם גינגריץ' וטים וייט, שהזהיר כי "תומכי הלמורים ישמחו, אבל תומכי הטרסיוסיים יהיו מבולבלים". הודעה לעיתונות שכותרתה "מדענים בעלי שם עולמי חושפים ממצא מדעי מהפכני שישנה הכל" הודיעה כי הממצא "זכה לשבחים בתור התגלית המדעית המשמעותית ביותר בתקופה האחרונה".
ב-19 במאי 2009 חשף הצוות את ממצאיו במסיבת עיתונאים במקביל לפרסום המקוון של העיתון PLoS ONE (לצורכי קרדיט, העיתון פורסם רשמית בדפוס ב-21 במאי 2009). המאמר כלל הצהרה כי המחברים אינם דוגלים באפשרות שהמין יכול להיות קדום לפרימטים אנתרופואידים מאוחרים יותר. פרופסור ג'ון פליגל מאוניברסיטת סטוני ברוק בניו יורק, טען כי הוא אחד מהסוקרים המדעיים האנונימיים של המאמר וכי הוא ביקש במפורש לפני הפרסום שהמחברים ימתנו את הטענות המקוריות כי המאובן היה על קו האבולוציה האנושית. במסיבת העיתונאים תואר המאובן כ"חוליה החסרה" באבולוציה האנושית. הורום אמר כי "המאובן הזה משכתב את ההבנה שלנו לגבי התפתחות הפרימטים... הוא כנראה יופיע בכל ספרי הלימוד במשך 100 השנים הבאות" והשווה את חשיבותו למונה ליזה. הוא אמר שדרוויניוס היה "הדבר הכי קרוב שאנחנו יכולים להגיע לאב קדמון ישיר" וכי למצוא אותו הוא "הגשמת חלום". חבר הצוות ינס פראנזן אמר שמצב השימור הוא "כמו הפלא השמיני של העולם", עם מידע ש"פליאונטולוגים יכולים בדרך כלל רק לחלום עליו". יש "דמיון רב לעצמנו", כלומר לאדם, בהיבטים מסוימים, אך לפי מאפיינים אחרים זה לא היה אב קדמון ישיר.
מומחים בלתי תלויים מיהרו להטיל ספק בטענות. הנרי גי (Gee), עורך בכיר ב-Nature, אמר כי המונח "חוליה חסרה" מטעה וכי הקהילה המדעית תצטרך להעריך את משמעותו, שלא סביר שתתאים לזו של הומו פלורסיינסיס או דינוזאורים מנוצים. כריס בירד, אוצר מוזיאון קרנגי להיסטוריה של הטבע, אמר שהוא "יהיה המום לחלוטין אם יתברר ש[דרוויניוס] הוא אב קדמון פוטנציאלי לבני אדם".
סרט תיעודי בטלוויזיה

גרסה אמריקאית של סרט טלוויזיה על אידה זמינה ב-DVD.
חשיפת האב הקדום שלנו: הקישור, BBC, בריטניה, שודר ב-26 במאי 2009.
The Link, ערוץ ההיסטוריה, ארצות הברית, שודר ב-25 במאי 2009.
Terra X: Die geheime Entdeckung, שודר מספר פעמים במספר ערוצי טלוויזיה גרמניים, בפעם האחרונה ב-14 במרץ 2013 ב־ZDF Neo.
הדפס

מדפיסים בסדנת ההדפס, הדפס עץ משנת 1568.
הדפס הוא יצירת אמנות שנוצרה על ידי צייר או גרפיקאי באמצעות טכניקת דפוס.
ישנם סוגים שונים של הדפס המובחנים באופן שבו מוטבע הדימוי על גבי הנייר:
דפוס בלט (Relief prints) בו הדימוי בולט כתבליט על פני לוח ההדפסה, כגון חיתוך עץ.
דפוס שקע (Intaglio) בו הדימוי נחרץ אל תוך לוח ההדפסה, כגון טכניקות תחריט, תצריב.
דפוס שטח (Planographic) בו הדימוי מוטבע על גבי לוח הדפסה באופן ישיר, כגון הדפס משי, הדפס אבן.
בדרך כלל נהוג להדפיס על-גבי נייר, אולם יש ובאמנות העכשווית מדפיסים על חומרים שונים, כגון פלסטיק, קירות מבנים ועוד. ייחודו של ההדפס, לעומת ציור או רישום, הוא באפשרות לשכפל את יצירת האמנות במאות עותקים ובאיכות אמנותית זהה, ובכך לאפשר את הפצתה במחיר נמוך יחסית לזה של יצירה כמו ציור שמן, הנוצר כעותק יחיד.
הדפס מיוצר בדרך כלל במהדורה מוגבלת. נהוג למספר את ההדפסים במספר סידורי המכיל את מספר העותקים הכולל ואת מספרו של ההדפס מתוך כל העותקים. סימון "20/100", לדוגמה, פירושו שהדפס זה הוא העותק ה-20 מתוך 100 עותקים שנוצרו. האמן חותם על כל אחד מהעותקים של ההדפס, כהוכחה למקוריותו, אולם לעיתים נוצר ההדפס לאחר מותו של האמן, ללא חתימתו האישית.
בישראל פועלות מספר סדנאות הדפס, המארחות אמנים ישראלים ומחו"ל. שתי סדנאות ההדפס המרכזיות והמשוכללות ביותר נמצאות בירושלים ובקיבוץ כברי.
לקריאה נוספת

גדעון עפרת (עורך), 100 שנות אמנות הדפס בישראל, הוצאת סדנת ההדפס בירושלים, 2015
הערות שוליים

↑   ינאי ספיר, מכבש ההיסטוריה: הדיוקן העצמי של ישראל בהדפס, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2015
ה'רצ"ט

ה'רצ"ט (5,299) ובקיצור רצ"ט – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-26 באוגוסט 1538 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 12 בספטמבר 1539.
המולד של תשרי חל ביום ראשון, 10 שעות ו-1075 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג בחה. היא מעוברת, ואורכה 383 ימים.
זו שנת שמיטה, ושנת 17 במחזור העיבור ה-279. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 7 (סימנה זידא) במחזור השמש ה-190.
שנה זו היא שנת 1,470 לחורבן הבית, ושנת 1,850 לשטרות.
אירועים

ה' בשבט - הפעם הראשונה שתקופת שמואל חלה בתאריך זה
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בחה, ובה 383 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
היסטוריה של עם ישראל
דפוק וזרוק בפריז ובלונדון

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ג'ורג' אורוול
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן 
 נושא:  עוני, פריז, לונדון 
 מקום התרחשות:  פריז, לונדון 
 הוצאה
 הוצאה:  Gollancz 
 תאריך הוצאה:  1933
 מספר עמודים:  239
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת כנרת
 תאריך:  2010
 תרגום:  סמדר מילוא
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002779508
 
דָפוּק וְזָרוּק בפריז ובלונדון (במקור האנגלי: Down and Out in Paris and London) הוא ספר מאת הסופר האנגלי ג'ורג' אורוול, שפורסם ב-1933. זהו ספר זיכרונות בשני חלקים על חוויית העוני בשתי ערים. החלק הראשון הוא תיאור החיים כנתמך של מערכת הרווחה בפריז, והחוויות של עובד במטבחי מסעדות. החלק השני הוא יומן מסע על החיים בדרכים בלונדון ובסביבתה מנקודת מבטו של חסר-בית, הכולל תיאורים של סוגי האכסניות וטיפוסי האנשים שניתן למצוא בשולי החברה.
רקע

אורוול, סופר בריטי עני, שהיה בעבר שוטר ועזב את תפקידו, מוצא את עצמו בשתי הבירות האירופיות הגדולות: לונדון ופריז. בלונדון הוא חווה מקרוב חסרי בית, ובפריז הוא עובד כשוטף כלים במסעדה, ומתאר בפירוט את קשייו.
בתחילה, בשנת 1927, עבר לגור בחדר בשוק פורטובלו בלונדון. בעודו כותב עבור מספר מגזינים, החל במסעות בלונדון ובסביבתה, על מנת לאסוף חומר עבור מאמרו "The Spike", המאמר הראשון שלו שראה אור, שישמש לאחר מכן כחלק השני בספרו "דפוק וזרוק בפריז ובלונדון". באביב 1928 עבר לפריז וגר ברובע הלטיני. בעקבות המהפכה הרוסית, הייתה במקום קהילה גדולה של מהגרים רוסיים שהיגרו לפריז. דודתו של אורוול, נלי לימוזין, גרה גם היא בפריז ותמכה בו חברתית וכלכלית. אורוול ניהל חיים חברתיים פעילים, עסק בכתיבה ופרסם מספר מאמרים במגזינים אוונגארדיים.
בשנת 1929 חלה אורוול, וזמן קצר לאחר מכן, נגנב כסף מביתו. הגנב ככל הנראה לא היה האיטלקי הצעיר שתואר ב"דפוק וזרוק". באחת ההקדמות לספר נכתב ש"התחשבות ברגישות של הוריו הייתה דורשת את דיכויה של ההרפתקה. מי שדרדר את אורוול לעוני קיצוני עשה לו גם טוב. עשרת השבועות האחרונים שלו בפריז זרעו את הזרעים של ספרו הראשון שיצא לאור".
פרסום הספר

הגרסה הראשונה של הספר נקראה "יומנו של שוטף כלים", הושלמה באוקטובר 1930, וכללה רק את תיאור השהות שלו בפריז. הוא הציע את הספר למוציא לאור בקיץ 1931, אך נדחה. כעבור שנה כתב אורוול את הגרסה הכוללת את הסיפורים על לונדון והציע אותה לבית ההוצאה "פבר ופבר" (Faber and Faber), שם שימש ת"ס אליוט כעורך ראשי, אך גם הוא דחה אותו ואמר: "אכן מצאנו עניין רב מאוד, אך אני מצטער לומר שזה לא בשל לפרסום".
אורוול השאיר עותק בביתה של מייבל פיירץ, שהייתה ידידה של הוריו. היא לקחה את כתב היד לסוכן ספרותי, לאונרד מור, שסבר שהספר יתאים לבית ההוצאה "גולנץ" שהוקם באותה עת. ויקטור גולנץ היה מוכן לפרסם את היצירה, בכפוף להסרת ביטויים בשפה לא נקייה וכמה שמות של אנשים הניתנים לזיהוי, והציע מקדמה של 40 ליש"ט. אורוול התלונן כי קטע אחד שגולנץ ביקש לשנות או לחתוך היה "החלק הטוב היחיד בכתיבה בספר". שם הספר שהציע גולנץ, "וידויים של מטה ומעלה", הטריד את אורוול. ביולי 1932 הציע אורוול לקרוא לספר The Lady Poverty, בהתייחס לשירה מאת אליס מיינל. באוגוסט 1932 הציע את השם "שבחי העוני". ברגע האחרון שינה גולנץ את שם הספר. אורוול לא רצה לפרסם את הספר תחת שמו האמיתי, אריק בלייר, ו"אורוול" היה השם שבו השתמש מכאן ואילך ליצירותיו העיקריות, אם כי עדיין פורסמו מאמרים תקופתיים רבים תחת שמו אריק בלייר. הספר פורסם ב-9 בינואר 1933 וזכה לביקורות חיוביות. לאחר מכן הוא פורסם על ידי הרפר אנד ברדרס בניו יורק. אולם המכירות היו נמוכות עד דצמבר 1940, אז הדפיסה הוצאת ספרי פינגווין 55,000 עותקים למכירה במחיר של שישה פני.
אמת או דמיון

אחד הוויכוחים סביב הספר הוא, האם מדובר באוטוביוגרפיה עובדתית או בדיה חלקית. אורוול כתב במבוא למהדורה הצרפתית משנת 1935: "אני חושב שאני יכול לומר שלא הגזמתי בדבר למעט ככל שהסופרים מגזימים מתוך בחירה. לא הרגשתי שעלי לתאר אירועים בסדר המדויק שבו הם התרחשו. אבל כל מה שתיארתי אכן התרחש בזמן כזה או אחר". בפרק 14, ברור שאורוול אכן עיוות את העובדות בכך שטען שבשובו מפריז הוא מצא את עצמו גר ברחוב בלונדון, ו"לא היה לו שמץ של מושג איך להשיג מיטה זולה". זה כמובן מגביר את המתח, אך האמת היא שבפריז הוא כבר כתב את המאמר הנחשב הראשון שלו, "הספייק", המתאר לילה שבילה באכסניה זולה בנוטינג היל שבלונדון לפני שעזב לפריז.
ב"הדרך לרציף ויגן" התייחס אורוול לחוויות הצפיפות המתוארות ב"דפוק וזרוק בפריז ובלונדון", וכתב כי כמעט כל האירועים שתוארו שם אכן קרו.