stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מועצת המטבע פלשתינה (א"י)
שטרי הכסף של המועצה > מכירה פומבית של שטרות נדירים

שטרות מהסדרה שהונפקה על ידי מועצת המטבע הארץ ישראלית, נחשבים במאה ה-21 כנדירים, וגורמים עניין רב אצל אספנים. שטרות כאלו, נמכרים במכירה פומבית בבתי המכירות הידועים בעולם, כגון מכירה שבוצעה בשנת 2013 בבית המכירות ספינק, בה נמכר, לאיש עסקים ערבי, שטר, משנת 1929, שערכו הנומינלי 100 לא"י, תמורת סכום של 65,000 ליש"ט.
פיזור מועצת המטבע

עם תחילת הדיונים על סיום המנדט הבריטי על ארץ ישראל, בנובמבר 1947, הודיעו הבריטים שהישארות בגוש השטרלינג תהיה החלטה של השלטון החדש שיוקם בארץ ישראל. ב-22 בפברואר 1948 הוצאה ארץ ישראל המנדטורית באופן רשמי מגוש השטרלינג בעקבות החלטת ממשלת בריטניה. אקט זה, קודם על ידי בנק אנגלו-פלשתינה, בהכנת עתודה של מזומנים גדולה, אשר מנעה זעזוע בשוק המזומנים, וגל המשיכות שהחל עם הסילוק מגוש הליש״ט, פסק תוך ימים ספורים. בתחילת מרץ 1948 הודיעה ממשלת בריטניה שפעילות מועצת המטבע בארץ ישראל תפסק ב-15 יולי 1948, כלומר חודשיים אחרי סיום המנדט. מיד הוחל ביישום התוכנית להנפקת מטבע ישראלי. באפריל 1948, נפגש עובד בן עמי עם אנשי מועצת המטבע בלונדון והם הבטיחו שיעבירו את חלקו היחסי של היישוב היהודי ביתרות המטבע לידי בנק אנגלו-פלשתינה.
עם הקמת המדינה, מועצת המטבע המשיכה לתפקד בלונדון והנפיקה שטרות עבור עבר הירדן, ורצועת עזה. אמנם הייתה נכונות מצידה להמשיך ולהנפיק לירות ארץ ישראליות תמורת לי"ש, גם עבור המדינה, אך לא היה בכך כל הגיון שכן בעקבות זאת הייתה מוגבלת כמות המזומנים שבשטחה של ישראל. ב-16 באוגוסט 1948 הכריזה מועצת המדינה הזמנית על הנפקת הלירה הישראלית והוחלט כי בנק אנגלו-פלשתינה ינפיק את שטרות המדינה, במקום מועצת המטבע. הנפקת הלירה תאומה עם ממשלת בריטניה, והיא ברכה על המהלך. עם כינונה ערכה של הלירה נקבע בשיווין מול שער הלירה השטרלינג.
ב-29 בינואר 1949, הודיעה בריטניה על הכרה דה פקטו במדינת ישראל. עובדה זאת הביאה לפתיחת משא ומתן בין המדינות על יישוב מחלוקות כלכליות. בחודש מאי 1949 נערכו דיונים בלונדון על חלקות יתרות מועצת המטבע. את המשא ומתן הוביל דוד הורוביץ, המנכ"ל הראשון של משרד האוצר. בסופם של הדיונים הוסכם ש-15 מיליון לי"ש מיתרות מועצת המטבע יועברו למדינת ישראל.
ב-יולי 1950 הוחזרה ירדן לגוש השטרלינג, בממלכה הונהג דינר השווה בערכו ל-1 ליש"ט, ולצורך כך הוקמה מועצת מטבע חדשה, שתנהל את הנושאים המוניטריים. באפריל 1949 הגיעה גם ירדן להסכם על חלקה ביתרות מועצת המטבע שיועברו לרשותה, כחלק מהסכם סיוע כספי מבריטניה.
ברצועת עזה, שהייתה תחת שלטון מצרי המשיכו להשתמש במטבע הארץ הישראלי, שכן בריטניה נתנה את ערבותה להמרתו בבוא העת. מצרים, שלא כמו ישראל וירדן, לא יישבה את נושא התביעות ההדדיות, עם ממשלת בריטניה, בגין שליטתה ברצועת עזה. בשנת 1951 החליף השלטון המצרי את המטבע ברצועת עזה, במטבע מצרי.
בינואר 1951 הוכרז על פירוק מועצת המטבע של פלשתינה (א"י). הליכי הפירוק נמשכו עד קיץ 1952, במהלכם נפדו כל השטרות, ואיגרות החוב שהנפיקה, ויתרת הכספים הועברה ברובה לממשלת בריטניה לתשלום חובות לאזרחיה שהיו עובדי ממשלת המנדט.
ראו גם

החלפת שטרי בנק ומלווה חובה, 1952
הערות שוליים

1 2  המטבע הא"י - והקשר עם השטרלינג, הַבֹּקֶר, 25 בפברואר 1948
↑  מאיר חת, "מבוא לכלכלה גרסה ישראלית : וצפחת השמן לא תחסר?", הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, 1989, עמוד: 142
↑  יהושע פורת ויעקב שביט, "ההיסטוריה של ארץ-ישראל - המאנדאט והבית הלאומי (1917 - 1947)", יד יצחק בן-צבי כתר הוצאה לאור, ירושלים, 1998, עמוד: 118
↑  ו דוסרולר, משק הכספים והמימון של א"י ב-1947, על המשמר, 2 באפריל 1948
↑  דורון פסקין, שטר נדיר מארץ ישראל נמכר ב-100 אלף ד', באתר כלכליסט, 14 באפריל 2013
↑  אין ודאות שארץ ישראל תישאר בגוש השטרלינג, משמר, 16 בנובמבר 1947
↑  נון בן נון, מה מביאה הוצאתנו מגוש השטרלינג, דבר, 23 בפברואר 1948
↑  שער הלירה שלנו גבוה משער הליש"ט, מעריב, 3 במרץ 1948
↑  חיים ברקאי, "ימי בראשית של המשק הישראלי", הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, 1990, עמוד: 25
↑  סופרנו הכלכלי, אין צידוק לבהלת החוסכים בבנקים, הארץ, 23 בפברואר 1948
↑  כך יוקם המטבע העברי החדש, מעריב, 19 במרץ 1948
↑  מועצת המטבע בלונדון תקשר עם א"י גם אחרי ה־15 במאי, הארץ, 21 באפריל 1948
↑  הלירה הישראלית - המטבע של המדינה, על המשמר, 17 באוגוסט 1948
↑  לונדון מקבלת בברכה את המטבע שלנו, מעריב, 18 באוגוסט 1948
↑  מ. אטר, המטבע החדש, הארץ, 17 באוגוסט 1948
↑  יהושע בן אריה, " ההיסטוריה של ארץ-ישראל - מלחמת העצמאות (1947 - 1949)", יד יצחק בן-צבי כתר הוצאה לאור, ירושלים, 1983, עמוד: 90
↑  משא ומתן לחוזה מסחרי בלונדון, הַבֹּקֶר, 12 במאי 1949
↑  אנגליה תשחרר 15 מיליון לי"ש, על המשמר, 29 במאי 1949
↑  דוד הורוביץ לעורכי העיתונים: בשחרור יתרות השטרלינג הוכח מעמד שויון, דבר, 13 ביוני 1949
↑  ד"ר ר וואלטש, ירדן חזרה לגוש השטרלינג, הארץ, 2 ביולי 1950
↑  מטבע נפרד בעבר הירדן, המשקיף, 25 ביוני 1948
↑  עבה"י תחזור לגוש השטרלינג, קול העם, 12 בספטמבר 1948
↑  עזרה כספית בריטית לעבה"י, הצופה, 15 באפריל 1949
↑  י. מוסרי, התקציב שגרם למשבר פרלמנטארי בירדן, הארץ, 6 במאי 1951
↑  מועצת המטבע הפלשתינאי - תחוסל השבוע, הַבֹּקֶר, 14 בינואר 1951
↑  תחוסל מועצת המטבע הפלשתינית, על המשמר, 14 בינואר 1951
↑  יפסיקו לפדות שטרי כסף פלשתינאים, הצופה, 30 במרץ 1952
↑  שאלת אגרות החוב של המנדט, הצופה, 24 ביולי 1952
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583390305171 
‏1 פונט פלשתינאי (א"י)
טבח סרפנד אל-עמאר

| --- | --- |

 תאריך:  10 בדצמבר 1918 
 מקום:  סרפאנד אל-עמאר 
 קואורדינטות:  31°57′31″N 34°50′20″E﻿ / ﻿31.95861°N 34.83889°E﻿ / 31.95861; 34.83889
 סוג:  טבח 
 מבצע:  דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק 
 he
 
טבח סרפנד אל-עמאר הוא טבח מתוכנן של עשרות גברים בכפר הערבי סרפנד אל-עמאר (אנ') (כיום בשטח צריפין) ובמאהל בדואי סמוך על ידי חיילים מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק ב-10 בדצמבר 1918 לאחר סיום  
המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.  הטבח, ככל הנראה נקמה על רצח חייל ניו זילנדי על ידי כפרי, גרם לקרע בין הדיוויזיה לבין המפקד העליון של חיל המשלוח המצרי (1916), הגנרל סר אדמונד אלנבי.
רקע

לאחר הכיבוש הבריטי באפריל 1918 שרר באזור משטר צבאי בריטי - מנהלת שטחי האויב הכבושים-דרום. בחודש אפריל 1919 עתידה הייתה הדיוויזיה לעבור למחנה רפיח לקראת פירוקה וחזרת החיילים לארצותיהם.
הכפר סרפנד אל-עמאר היה סמוך למחנות שלוש החטיבות של דיוויזיית האנזא"ק: חטיבת הרובים הרכובים של ניו זילנד, וחטיבות הסוסים הקלות ה-1 וה-2 האוסטרלית. קרבתו של הכפר, וסלחנותו של הצבא הבריטי כלפי פשיעה של הערבים המקומיים, גרמו לכך שגניבות ורציחות היו נפוצות באזור, כמעט ללא ענישה מהכוחות הבריטיים. הימנעותם של הבריטים מענישה על פשעים אלו הובילה להצטברות של טינה בקרב החטיבה הן כלפי המקומיים והן כלפי המטה הכללי הבריטי.
הטבח

בלילה שבין 9 ל-10 בדצמבר 1918 התעורר חייל ניו זילנדי בשם לסלי לורי בסביבות חצות כאשר חש כי הקיטבג שלו, שבו הוא השתמש ככר, נגנב. לורי רדף אחרי הגנב אל מחוץ למחנה, שם ככל הנראה נורה. לורי נמצא על ידי חייל אחר, רב"ט קאר, ששמע קולות של מאבק וזעקה לעזרה. הוא נמצא שכוב בחול, כ-40 מטרים מקו האוהלים, כשהוא מדמם מפציעת כדור בחזה, ומת סמוך להגעת הרופא, בסביבות 1:30. ביום שלישי 10 בדצמבר, קבוצה של חיילים ניו זילנדים עקבה אחר עקבותיו של הגנב, שהסתיימו כמאה מטרים לפני הכפר סרפנד אל-עמאר.
החיילים הקימו גדר סביב הכפר, והורו לשייח'ים של הכפר למסור את הרוצח, אך אלו הכחישו כי הם יודעים דבר מה על האירוע או על מבצעו. דבר מותו של החייל הובא לידיעת סגל הדיוויזיה למחרת, וחקירה נערכה עם אור ראשון על ידי רס"ן מגנוס ג'ונסון. נלקחו יציקות גבס של טביעות הרגל, ועל פי הקליע שהרג את לורי נקבע כי נורה על ידי אקדח קולט 45, אשר לא חומשו בו החיילים הניו זילנדיים, אך היה נפוץ בקרב כוחות טורקים וערבים. על פי דו"ח המשטרה, לא היו ראיות הקושרות מישהו מהכפר לרצח. הדוח קבע כי:
"בשעה 0930 ב-10 בדצמבר 1918 החלה המשטרה לחפש בכפר ולא מצאה כל זכר לעבריין, ואפילו לא לכל אדם אחר שנחשד בפשע. הרמז החומרי היחיד היה של כובע ילידים (בדומה לכיסויי ראש שלבשו בדואים) אשר נאסף על ידי עמית של המנוח, ונמסר לי על ידי קפטן קוב. הוא נמצא במקום בו נורה ונהרג החייל. "
למחרת לפנות ערב נכנסו לכפר כמאתיים חיילים וגירשו את הנשים והילדים. חמושים במקלות ובכידונים, החיילים התקרבו לתושבי הכפר הנותרים תוך כדי שריפת הבתים. כ-40 בני אדם נרצחו בהתקפה על סרפנד והמחנה הבדואי הסמוך. מספר הנרצחים שנוי במחלוקת: אחד הדיווחים מעמיד את הנתון על יותר מ-100. מספר לא ידוע של פצועים טופלו על ידי יחידות הרפואה בשטח.
לאחר האירוע

דבר הטבח בסרפנד הגיע גם למפקדת חיל המשלוח המצרי (1916), ומפקד החיל, הגנרל סר אדמונד אלנבי, קיבל הוראה מהמטה הכללי למצוא ולטפל משמעתית בטובחים, ובפרט במוביליו. החיילים הניו זילנדים סירבו לנקוב בשמות, ולפיכך לא ניתן היה להאשים איש באופן ברור בטבח.
גנרל אלנבי כינס את הדיוויזיה למפקדה, שם התעלם מהצדעתו של המפקד אדוארד צ'ייטור והביע את זעמו על מעשיהם בחריפות, וכינה אותם "פחדנים ורוצחים". לפי "ההיסטוריה הרשמית של אוסטרליה במלחמת 1914–1918 (Gullett)", האוגדה ציפתה לטיפול משמעתי קשה, אך ההתפרצות הפוגענית של אלנבי, למרות שהותירה אותם ללא עונש, עוררה טינה ומרירות. התחושה בקרב הדיוויזיה רק התעצמה על ידי חזרתו של אלנבי מהמלצותיו לפרסים לחייילי הדיוויזיה ושתיקתו כלפיהם במהלך השנה שלאחר מכן. רק ביוני 1919 נודע לאלנבי על ידי עיתונאי אוסטרלי על התמרמרות בדיוויזיה בעקבות התפרצותו, ובעקבות כך כתב תודות לפרשים האוסטרלים הקלים, נפרד מהם והודה להם על פעולתם האמיצה בפלשתינה וסוריה.
איש לא נאשם בטבח, אך פיצויים שולמו כדי לבנות מחדש את הכפר. ממשלת בריטניה תרמה 686 פאונד בשל מספר קטן של חיילים סקוטים שהשתתפו בטבח ובשנת 1921 ביקשה מאוסטרליה וניו זילנד לתרום את שני השליש הנותרים. אוסטרליה שילמה את חלקה לבריטניה. עם זאת, ניו זילנד התנגדה, אך בסופו של דבר תחת לחץ בריטי שילמה את חלקה במאי 1921.
מעורבות אוסטרלית

שום דיווח משטרתי לא הצביע על נוכחותם של חיילים אוסטרלים בכפר.
הונח כי הייתה מעורבות של חיילים אוסטרלים בטבח בסרפנד, אך הדבר מעולם לא הוכח. ההיסטוריון הנרי גולט כתב בספרו "ההיסטוריה הרשמית של אוסטרליה במלחמת 1914–1918" כי כוחות ניו זילנד ניהלו את הטבח והרס הכפר, ב"תמיכה לבבית" ו"אהדה מלאה" של האוסטרלים.
בשנת 2009, העיתונאי פול דיילי גילה הקלטת אודיו בארכיון של אנדרטת המלחמה האוסטרלית שבה הפרש האוסטרלי לשעבר טד אובריאן תיאר כיצד הוא וחבריו "עברו דרך [הכפר] עם כידון". אובראיין תיאר את הפעולות שהוא וחבריו האוסטרלים נקטו כ"רשעות" ו"דבר רע ממש".
הערות שוליים

↑  גליון Ramleh של מפה בהוצאת צבא בריטניה, 1918, עם ציון הכפר Surafend el Amer, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  Anzac troops kill Arab civilians at Surafend, אתר ממשלתי ניו זילנדי
1 2 3 4 5  Daley, Paul (2009). Beersheba (Paperback). Carlton, Victoria, Australia: Melbourne University Press. pp. 252–272, 273–276, 295–297, 300–304. ISBN 9780522855999.
1 2 3 4 5  Elliott, Tim (24 ביולי 2009). "Massacre that stained the Light Horse". The Age. נבדק ב-25 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  Gullett, H.S. (1923). "XLV" (PDF). Official History of Australia in the War of 1914-1918: Volume VII - The Australian Imperial Force in Sinai and Palestine: 1914 - 1918. Canberra: Australian War Memorial. נבדק ב-24 ביולי 2009. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3  Kinloch, Terry (2007). Devils on Horses in the Words of the Anzacs in the Middle East,1916–19. Auckland: Exisle Publishing. ISBN 978-0-908988-94-5.
1 2 3 4  "Surafend, the massacre, Palestine, 10 December 1918". Australian Light Horse Studies Centre. נבדק ב-27 בספטמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Allenby and the Anzacs". Advocate (Burnie, Tas.: 1890–1954). Burnie, Tas.: National Library of Australia. 26 בדצמבר 1919. p. 4. נבדק ב-14 במאי 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hill, Alec Jeffrey (1978). Chauvel of the Light Horse: A biography of General Sir Harry Chauvel, G.C.M.G., K.C.B. Melbourne: Melbourne University Press. ISBN 0-522-84146-5.
↑  Paul Daley, The moment that forever changed my perspective on Anzac mythology, The Guardian, ‏בנובמבר 2018
קברו של החייל לסלי לורי בבית הקברות הצבאי הבריטי ברמלה שהריגתו היוותה את העילה לטבח
מבצע כיתור

מבצע כיתור הוא מבצע שנערך במלחמת העצמאות, על ידי גדוד 52 של חטיבת גבעתי, ב-4 במאי 1948. במהלך המבצע נכבש השטח שליד המושבות מזכרת בתיה וגדרה, ובין היתר נכבשו שני כפרים שחלשו על דרכים חיוניות ליישוב היהודי: עאקיר שבה עברה הדרך החדשה לירושלים, וקאטרה, ששלטה על הדרך לנגב. המבצע היה חלק ממבצע רחב יותר, מבצע ברק. בסיום הקרב התברר שמרבית תושבי הכפר עאקיר ברחו.
במהלך המבצע לא נהרגו לוחמים ישראליים, אך נפצעו שניים.
הערות שוליים

↑  עאקר | מפת אתרי מלחמת העצמאות
ערך זה הוא קצרמרבנושא מבצעי צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מכרות נחושת תמנע

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1951–הווה (כ־74 שנים) 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הכרייה 
 
מפעל הנחושת - 1980
חברת מכרות נחושת תמנע בע"מ הוקמה בשנת 1951 על ידי החברה הממשלתית מחצבי ישראל, לשם כריית נחושת בבקעת תמנע, היא חדלה להפיק נחושת בשנת 1984. בתחילת המאה ה-21 נעשה ניסיון לחדש את הכרייה במקום על ידי חברת "ערבה מיינס".
היסטוריה > המפעל הראשון

כריית נחושת התקיימה בבקעת תמנע כבר בעת העתיקה (ראו הרחבה בערך בקעת תמנע). סקרים גאולוגיים, לשם איתור מרבצי נחושת בעלי ערך כלכלי באזור, נערכו לראשונה בתקופת המנדט הבריטי.
פעילות כריית הנחושת התחדשה לאחר קום מדינת ישראל, חברת "מחצבי ישראל" שהוקמה לצורך איתור והפקת מחצבים ברחבי ישראל, בעיקר בנגב, החלה בשנת 1952 בהפקה ניסיונית של נחושת במקום. במקביל הוחל בדיונים עם חברה בלגית על הקמת מכרה מודרני עם ציוד מכני רב להגברת התפוקה. בשנת 1953 הוחל בייצוא של כמות קטנה של עופרת נחושת לבלגיה וגרמניה. האתגר העיקרי בהפיכת הכרייה למסחרית היה שאחוז הנחושת בסלע במקום היה כ-2% בלבד והיה צורך בציוד מתוחכם לצורך עיבודו. בשנת 1955 החלה בניית מפעל להפקת הנחושת בתמנע, אך עלותו הייתה גבוהה מהאומדן הראשוני והשלמתו התעכבה. במאי 1958 פרסם השבועון "העולם הזה" סדרת כתבות ביקורתיות על הפרויקט, בה חשף פרטים על ההוצאות הגבוהות מכספי ציבור על הקמת המפעל שהכדאיות הכלכלית שלו בספק (עלות ההפקה במקום מול מחיר הנחושת), חשיפה על תקלות רבות בהקמת המפעל והעובדה שחלק מהעובדים הם עבריינים שנשלחו למקום וגרו במחנה עבודה שהוקם באתר.
בשנת 1959 החלה לבסוף כרייה מסחרית של הנחושת, בעשרה מכרות פתוחים ותת-קרקעיים, באמצעות ציוד מכני כבד. בשנת 1960 נרשם לראשונה רווח בפעילות המכרה. בבסיס המכרות הפתוחים נחשפו סלעים של תצורת תמנע. במכרות נחפרו יותר מ-50 ק"מ של מנהרות תת-קרקעיות, במספר מפלסים המסתעפים מאחד המכרות הפתוחים. הקצה הדרומי של המכרה חובר לפיר שירות אנכי דרכו הועלתה העפרה ממעבה האדמה. המנהרות היו רחבות דיין לתנועת כלי רכב. בעקבות סגירת המפעל והפסקת שאיבת המים, מוצף המכרה התת-קרקעי ברובו במי תהום.
במשך חמש שנות עבודתו הראשונות של המכרות סיפקו כ-450,000 טון עפרה לשנה ממנה הופק כ-6,100 טון נחושת כל שנה, בהמשך עלתה התפוקה לכ-1.1 מיליון טון עפרה לשנה שממנה הופק כ-11,000 טון נחושת כל שנה. מאחר שלא היה בישראל מתקן התכה מתאים כדי להפוך את צמנט הנחושת (אבקה בה יש כ-80 אחוז נחושת) שהופק במקום לנחושת שימושית, כל התפוקה הופנתה לייצוא והמפעל היה תלוי במחיר הנחושת שנקבע בבורסת המתכות בלונדון.
בשנות השישים והשבעים עבדו במכרות תמנע כ-1,000 איש. בתקופה זו שימש המפעל מקור פרנסה חשוב לתושבי אילת ומנוף לפיתוח העיר.
ב-1964 שונה שמה של חברת "מחצבי ישראל בע"מ" ל"מכרות נחושת תמנע בע"מ", מאחר שהקמת המכרות בתמנע וניהולם הפכה עיקר פעילותה, שאר פעילותה עברה לחברה חדשה בשם "תעשיות מחצבי ישראל בע"מ".
במאי 1975, הבעלות על מכרות נחושת תמנע, יחד עם מניות של חברות ממשלתיות תעשייתיות שפעלו בתחום הכימיה האנאורגנית, הועברו לידי חברת כימיקלים לישראל בע"מ, שהייתה אז חברה בבעלות ממשלתית.
בשנת 1976, נסגרו מכרות הנחושת לראשונה, עקב הפסדים תפעוליים שנבעו מירידת מחירי הנחושת בעולם. ב-1980 נעשה ניסיון לחדש את הפקת הנחושת, ולהוסיף לכך גם את הפקת המנגן. המכרה החל לייצא שוב בפברואר 1981 דרך נמל אילת. הניסיון לא עלה יפה ופעילות הכרייה נפסקה סופית ב-1984, לאחר שההפסד התפעולי שהצטבר בשנים 1983-1980 הגיע לסך של 32 מיליון דולר.
היסטוריה > מפעל המיחזור

לאחר סגירת המכרות הוקם במקום מפעל קטן שעוסק במיחזור נחושת לשם הפקה של התרכובת נחושת גופרתית שמשמשת לחיטוי בחקלאות ולהעשרת מזון לבקר ובמיחזור אלומיניום לאבקת אלומיניום.
בשנת 1997 מכרה "כימיקלים לישראל" את המפעל ל"די.או. אחזקות" הישראלית שווייצרית, שבבעלות משותפת של מרבית עובדי מכרות נחושת תמנע ושל שותף אסטרטגי חברת "אולשק ושות' מיחזור בע"מ".
היסטוריה > חידוש הכרייה

בעשור הראשון של המאה ה-21 עלה מחיר הנחושת ביותר מפי 3. ובשנת 2004 שכרה חברת אהמסה פלדות ישראל, השייכת לחברת אהמסה המקסיקנית, חלק משטח המכרות ומבנים במקום, לשם חידוש כריית הנחושת במכרה התת-קרקעי, באמצעות חברת הבת ערבה מיינס. תוך כוונה לחכור בהמשך את השטח ממינהל מקרקעי ישראל.
בשלב הראשון של הפרויקט, בו הושקעו כ-40 מיליון דולר, החלה אהמסה בשיקום המכרות הישנים (לרבות שאיבת מי התהום שהצטברו בהם), חיזוק דפנותיהם והרחבתם; איתור עורקי הנחושת התת-קרקעיים ובחינת איכות המחצב באמצעות סקרים גאולוגיים וקידוחי עומק. בספטמבר 2007 נחנך מפעל ניסיוני לייצור נחושת המפיק כ-100 קילוגרם ביום, והחלה כרייה על מנת לספק למפעל את העפרות לתהליך הייצור.
במהלך חידוש הכרייה נהרגו במקום שני פועלים, מיכאל גלי (ביוני 2008) וחיים ברמן (ביוני 2010).
בהמשך תכננה חברת אהמסה להקים מפעל ייצור, שאמצעות טכנולוגיה מתקדמת יפיק 99.9 אחוז נחושת טהורה בכמות מסחרית. ביולי 2009 הגישה החברה בקשה לקבלת מעמד של "מפעל מאושר" (על פי החוק לעידוד השקעות הון), שכולל מענק בהיקף של 115 מיליון שקל תמורת השקעות מתוכננות בהיקף של כ-2 מיליארד שקל והעסקת 450 עובדים. המפעל לא הוקם אך פיתוח המכרה נמשך.
בשנת 2015, לאחר שהתברר כי המלצות ועדת ששינסקי 2 יפגעו בכדאיות הכלכלית של המשך ההשקעה בפרויקט, הוסכם לתת לאהמסה מענק משלים בסך 80 מיליון שקל, אך הקמת המפעל לא החלה.
חברת אהמסה קרסה בשנת 2019. מנכ"ל החברה אלונסו אנסירה (אנ') נעצר על ידי האינטרפול במאי 2019 בחשד לשוחד וניגוד עניינים. על פי רישומי הבנק הוא פושט רגל ונקלע לחובות של מיליארדים. אנסירה ובני משפחה אחרים הואשמו בשחיתות, הלבנת הון, מרמה ועבירות נוספות. כמו כן, בית המשפט במקסיקו הוציא צו מעצר נגד המנכ"ל הקודם, אמיליו לוזויה (אנ'), שמעורב בשוחד בפרשת מבצע שטיפת רכב יחד עם אחותו ואימו. מקום הימצאו של לוזויה אינו ידוע.
תהליך הפקת הנחושת

הפקת הנחושת נעשתה באמצעים כימיים וכללה כמה שלבים:
עפרת הנחושת נכרתה במכרות פתוחים ותת-קרקעיים.
המכרה הפתוח
משאית להובלת עפרת הנחושת
חפירת פיר תמנע 2 כדי להגיע לשכבת עפרה בעומק 200 מטר (1969–1973)
התקנת מסוע במכרה התת-קרקעי
כורה במכרה התת-קרקעי
עפרת הנחושת נגרסה, נטחנה ועורבבה במים.
הבוצה הוכנסה למגדלים ("פָּצ'וּקוֹת") לערבוב עם חומצה גופרתית. בתהליך זה ("ליצ'ינג") החליפה הנחושת את המימן שבחומצה ונוצרה גופרת נחושת.
התערובת הועברה לבריכות שיקוע ("מסמיכים") ושם שקעה הפסולת, ונשארה תמיסה של גופרת נחושת בעלת גוון כחול.
מתקן הגריסה והטחינה של עפרת הנחושת (1960)
בוצת העפרה הטחונה
הערימה הצהובה היא גופרית לייצור החומצה הגופרתית, והערימה הכהה היא המוצר הסופי - צמנט הנחושת
מתקן ייצור החומצה הגופרתית
מגדלים ("פצ'וקות") לערבוב עפרת הנחושת עם חומצה גופרתית ובריכות שיקוע ("מסמיכים") להפרדת תמיסת גופרת הנחושת
תמיסת גופרת הנחושת הועברה לשקתות שבהן שוקעו גם גרוטאות ברזל. הברזל החליף את הנחושת, ונוצרה גופרת ברזל. היא הוזרמה כפסולת אל מחוץ למערכת.
הנחושת שהשתחררה שקעה והצטברה כצמנט בריכוז של 77-83% בעל גוון אדמדם.
לאחר ייבוש בשמש נאסף צמנט הנחושת ונשלח לחו"ל, להפרדה בתהליך אלקטרוליטי.
גרוטאות ברזל בשקתות
צמנט נחושת - המוצר הסופי
הערות שוליים

↑  חיים ביאור, ערבה מיינס: נפטר את כל 150 העובדים אם לא נקבל סיוע, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2008
↑  יאיר קוטלר, אוצרות הטבע שלנו מה ערכם?, הארץ, 1 באוקטובר 1954
↑  סט"א, הוחל בכריית נחושת כסביבת אילת, קול העם, 17 באפריל 1952
בישראל - מקורות נחושת עשירים, קול העם, 28 במאי 1952
↑  נתן דונביץ, הסכם לניצול הנחושת בנגב ייחתם היום בין ממשלת ישראל וחברה בלגית, הארץ, 4 במאי 1952
נחתם בראשי־תיבות ההסכם עם הבלגים בדבר ניצול הנחושת בנגב, הארץ, 5 במאי 1952
↑  עתי"ם, נחושת מישראל תישלח לגרמניה המערבית, קול העם, 30 באוגוסט 1953
↑  דוגמאות נחושת נשלחו לבלגיה, מעריב, 13 במרץ 1953
↑  דיון בהזמנת ציוד גרמני למכרות הנחושת בנגב, הארץ, 22 ביוני 1953
↑  החלה בניית מפעל הנחושת בתמנע, למרחב, 12 באוקטובר 1955
↑  דרושים עוד כמה מיליונים ל"י להשלמתו של מפעל הנחושת, הארץ, 24 ביולי 1957
↑  ההשקעה במפעלי הנחושת ־10 מיליון ל"י מעל לאומדן, הארץ, 19 בינואר 1958
↑  הפשע של תמנע (1) - שקרים במצח נחושה, "העולם הזה", גיליון 1077 מ-21 במאי 1958, עמוד 10
הפשע של תמנע (2) - האשם - העולם, "העולם הזה", גיליון 1078 מ-28 במאי 1958, עמוד 6
↑  מכרות נחושת תמנע בסימן הרחבה - מפנה חד לטובה במצב הכלכלי והפיננסי של מכרות נחושת בתמנע, הארץ, 14 בספטמבר 1966
↑  נותר רווח למפעל הנחושת בתמנע, הארץ, 29 באפריל 1960
1 2  מכרות נחושת תמנע, הארץ, 8 באפריל 1969
↑  אהרון דולב, מחיו הנחושת צנח, עלות הייצור המראה, מעריב, 7 במרץ 1975
↑  עוד על תמנע, על המשמר, 29 באפריל 1976
↑  חברת מכרות נחושת תמנע מתאימה את היקף הייצור למצב הבנילאומי, דבר, 23 באפריל 1975
↑  חברת תמ"י פיתחה המצאות המביאות תועלת למשק, הארץ, 2 בנובמבר 1970
1 2  דין וחשבון המסכם את הביקורת בחברות מכרות נחושת תמנע בע"מ ואדום מחצבים ופיתוח בע"מ, מבקר המדינה, פברואר 1995
↑  בצלאל רובין, תמנע - סוף המירוץ, על המשמר, 2 באפריל 1976
תמנע נסגר כשהמחירים התחילו לעלות, על המשמר, 29 ביולי 1976
↑  אלי דנון, הנחושת עשויה להפך ל"מכרה הזהב" של ישראל, מעריב, 13 בפברואר 1980
↑  שאול גלאי, מכרות תמנע מייצאים מיטען נחושת ראשון, מעריב, 6 בפברואר 1981
↑  רמי מורג, מבקר המדינה לתמנע: נא להזהר מאקספרימנטים ההחלטה על פתיחת מכרות תסנע נעשתה בחופזה. ההערכות והשיקולים היו מוטעים, חדשות, 24 ביולי 1985
↑  צבי גילת, תמנע הגרוטאה שהיתה פעם קסדת כורים, חדשות, 9 במאי 1989
↑  שרון קדמי, מערבות מקסיקו למכרות המלך שלמה, באתר הארץ, 12 במאי 2006
↑  שרון קדמי, לאחר 30 שנה: הכרייה במכרות הנחושת בתמנע מתחדשת, באתר TheMarker‏, 12 במאי 2006
↑  קובי בן-שמחון, מחתרת הנחושת, באתר הארץ, 18 ביוני 2008
↑  אפרים דוידי‏, הכורים בצ'ילה וההרוגים בתמנע, באתר וואלה, 13 באוקטובר 2010
↑  אורה קורן, ערבה מיינס תשקיע 526 מיליון שקל במפעל לכריית נחושת בפארק תמנע, באתר הארץ, 1 ביוני 2006
↑  מירב ארלוזורוב, הנזק שערבה מיינס גורמת לממשלה, באתר TheMarker‏, 20 ביולי 2017
↑  ועדת הכספים מתגייסת למען השארת מפעל הנחושת בתמנע בישראל! דורשת מהאוצר להתחייב בתוך שבועיים למתן מענק של 80 מיליון ש"ח למפעל, 16 בינואר 2017
↑  אורה קורן, ערבה מיינס: אם לא נקבל 80 מיליון שקל שהובטחו לנו - מיזם תמנע ייסגר, באתר TheMarker‏, 5 ביוני 2017
↑  Adam Williams, Mexico issues arrest warrant for former Pemex boss, Financial Times, ‏29 במאי 2019
מבצע יפתח

מבצע יפתח (28 באפריל 1948 עד 29 במאי 1948) היה מבצע צבאי של ההגנה בגליל המזרחי, במלחמת העצמאות. המבצע החל טרם הכרזת המדינה, ונמשך גם לאחריה ולאחר פלישת צבאות ערב לארץ ישראל.
מטרות המבצע היו:
כיבוש הגליל העליון המזרחי, כולל העיר צפת;
טיהור שטחי הגליל העליון המזרחי מהכוחות הערביים השונים.
לקראת פלישת צבאות ערב, אשר הייתה צפויה ב-15 במאי עם עזיבת הבריטים את הארץ, נוספה כמטרה חסימת צירי פלישה אפשריים.
במבצע השתתפו הגדוד הראשון והגדוד השלישי של הפלמ"ח וכן גדוד חי"ש 11 של חטיבת גולני. בעקבות המבצע, שני גדודי הפלמ"ח האמורים אורגנו במסגרת חטיבת יפתח. הישגי המבצע לא נוצלו במלואם, כיוון שגדודי הפלמ"ח, אשר נטלו בו חלק, הוזעקו לסייע בקרב על הדרך ל ירושלים.
עם זאת, המבצע השיג את רוב מטרותיו.
יגאל אלון, מפקד המבצע, עם סמל הפלמ"ח על דש בגדו
בראש המבצע עמד מפקד הפלמ"ח יגאל אלון, שכינויו המחתרתי 'יפתח', (ראשי תיבות של יגאל פייקוביץ' תל חי) ניתן כשם לחטיבת הפלמ"ח ולמבצע כאחד.
רקע

מנקודת מבטו של היישוב, מצבו של הגליל העליון המזרחי בתחילת מלחמת העצמאות היה קשה. באזור זה, שבין ג'יב יוסוף (עמיעד) למטולה, היו כמה עשרות קיבוצים ומושבים, ובהם כמה אלפי תושבים. כן היו בו כמה מושבות קטנות, כמו מטולה, ראש פינה ויסוד המעלה, וכמה היאחזויות. בנוסף, בעיר הגדולה באזור, צפת, ישבו כ-1,500 יהודים בקרב כ-10,000 ערבים. משם ועד מערבו של הגליל: חניתה, יחיעם ואילון, לא היו יהודים כלל. כביש אחד בלבד, כביש טבריה - ראש פינה, חיבר את בקעת גינוסר לעמק החולה. דרך זו לא הייתה בטוחה למעבר, בשל שבטי הבדואים החונים לאורכו. גם באזורים שבהם היו ממוקמים היישובים היהודיים היו מפוזרים ביניהם עשרות כפרים ערביים, וכך, לא היו יכולים כוחות 'ההגנה' במקום ליצור חזית רציפה כלשהי. למעשה, כל כולו של האזור היה בטווח ונתון לאיום של נשק קל מצד הערבים. בתחילת 1948 הצטרף אל הערבים המקומיים גדוד הירמוכ השני של צבא ההצלה הסדיר למחצה. מספרם של מגיני היישובים באזור הגיע ל-2,000 בערך. בנוסף לאלה, עוד באוקטובר 1947 הפנה פיקוד ההגנה את הגדוד השלישי של הפלמ"ח לגזרה, ובחודשים הראשונים של 1948 תוגבר הפלמ"ח באותו אזור בגדוד 11 של חטיבת גולני.
הבריטים פינו את רובו של הגליל העליון באמצע אפריל 1948. בעת הפינוי נמסרו לערבים משטרת נבי יושע (כיום מצודת כ"ח), משטרת הר כנען ועמדות מפתח בצפת ועקב כך מצב הרובע היהודי בעיר הוחמר מאוד. כדי לחזק את מעמדו של היישוב היהודי בצפת שלח הגדוד השלישי פלוגה למקום, וזו הצטרפה לפלוגת חי"ש מגדוד 11, אשר הייתה במקום עוד קודם לכן. ב-15 באפריל נערך ניסיון כושל לכבוש את משטרת נבי יושע מיד לאחר פינויה על ידי הבריטים. ב-20 באפריל, ערך הגדוד השלישי ניסיון כושל נוסף לכבוש את משטרת נבי יושע. ב-18 באפריל, בין שני ניסיונות אלה נכבשה טבריה, ובכך אובטחה נקודת המוצא הדרומית של כביש טבריה-ראש פינה, שהיווה את הקשר בין בקעת גינוסר ומרכז הארץ לגליל העליון המזרחי.