stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל שוחט
הערות שוליים

1 2 3 4  יעקב גולדשטיין, ישראל שוחט מתוך העלייה השנייה : אישים בעריכת זאב צחור. ירושלים: יד בן צבי, תשנ"ח.
↑  שלמה שבא, שבט הנועזים: קורות מניה וישראל שוחט וחבריהם ב"השומר". מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"ט
1 2 3  ישראל שוחט באתר תנועת העבודה
| ציונות ישראל |
| --- | --- | --- |
| נושאים ומושגים מרכזיים | התנועה הציונית • התקווה • ארץ ישראל • אוטואמנציפציה • תוכנית בזל • תוכנית אוגנדה • תוכנית בילטמור • "אלטנוילנד" ו"מדינת היהודים" • עלייה לארץ ישראל, ההעפלה וחוק השבות • תחיית הלשון העברית • עבודה עברית וכיבוש העבודה • חלוציות • קיבוץ • מחתרות עבריות בארץ ישראל • כוח המגן העברי • כרונולוגיית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בעת החדשה • אנטישמיות • טריטוריאליזם יהודי • הצהרת בלפור, הספר הלבן הראשון ותוכנית החלוקה • הכרזת העצמאות ומלחמת העצמאות • דגל ישראל • הסכסוך הישראלי-פלסטיני • פוסט-ציונות ואנטי-ציונות • החלטת האו"ם 3379 • החלטת האו"ם 4686 |  |
| זרמים בציונות | ציונות מדינית • ציונות מעשית • ציונות סינתטית • ציונות רוחנית • הציונים הכלליים וציונות כללית • ציונות סוציאליסטית • ציונות רוויזיוניסטית • ציונות דתית • ארץ ישראל השלמה • ציונות נוצרית • ניטשה והציונות |  |
| ארגונים ציוניים | קונגרס פוקשאן והוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה • ההסתדרות הציונית העולמית • הקונגרס הציוני העולמי • הוועד הפועל הציוני וההנהלה הציונית • הסוכנות היהודית • קרן קיימת לישראל • קרן היסוד • מינהל מקרקעי ישראל • המשרד הארצישראלי • המוסדות הלאומיים • הכשרת הישוב • אוצר התיישבות היהודים ובנק אנגלו-פלשתינה • פיק"א • הגדודים העבריים • ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל • הסתדרות העובדים הכללית החדשה • סולל בונה • הארכיון הציוני המרכזי • ארכיון התצלומים של קק"ל |  |
| תנועות ציוניות | ביל"ו • חובבי ציון • ציוני ציון • פועלי ציון • ההתיישבות העובדת • התנועה הקיבוצית • עליית הנוער • תנועת המזרחי • ברית הציונים הרוויזיוניסטים • ציונות ברוסיה • ציונות בלוב |  |
| מחתרות עבריות | בר-גיורא • השומר • הרועה • הגדעונים • ארגון המגן • ניל"י • הקיבוץ • ההגנה • פלמ"ח • אצ"ל • לח"י • תנועת המרי העברי |  |
| ראשוני הציונות | מבשרי הציונות • יהודה לייב פינסקר • בנימין זאב הרצל • נתן בירנבוים • מקס נורדאו • אחד העם • ליאו מוצקין • דב בר בורוכוב • משה הס • נפתלי הרץ אימבר • דוד וולפסון • חיים ויצמן • משה לייב ליליינבלום • נחום סוקולוב • נחמן סירקין • יוסף לוריא • מקס בודנהיימר • אדמונד ג'יימס דה רוטשילד • יצחק יעקב ריינס • אוטו ורבורג • נחום גולדמן • יחיאל צ'לנוב • אבא הלל סילבר • צבי הירש קלישר • שמואל מוהליבר |  |
| אישים ציונים נוספים ואנשי היישוב | אהרן דוד גורדון • מרטין בובר • רחל המשוררת • שמואל הוגו ברגמן • הנרייטה סאלד • זאב ז'בוטינסקי • מאיר בר-אילן • חיים ארלוזורוב • זלמן שזר • אברהם יצחק הכהן קוק • ארתור רופין • דוד בן-גוריון • מנחם אוסישקין • אב"א אחימאיר • חיים בוגר (בוגרשוב) • ברל כצנלסון • אלכסנדר זייד • יוסף שפרינצק • ישראל שוחט • שמריהו לוין • יוסף טרומפלדור • מיכאל הלפרן • גרשם שלום • יהודה לייב מאגנס • יצחק טבנקין • יצחק בן-צבי • מנחם בגין • אברהם שטרן (יאיר) • ציונים לא יהודים |  |
ראו גם 100 מושגי יסוד • פורטל ישראל • פורטל היישוב • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310839105171  ISNI: 0000 0000 6916 8582  LCCN: no2020132028  VIAF: 97575895   WorldCat (עם VIAF): 97575895
מנחת העומר

| --- | --- |

קציר תבואה בחג העומר, זכר למנחת העומר
 מקרא:  ספר ויקרא, פרק ב', פסוקים י"ד–ט"ז ספר ויקרא, פרק כ"ג, פסוקים י'–י"א
 משנה:  מסכת מנחות, פרק י'
 תלמוד בבלי:  מסכת מנחות, פרק "רבי ישמעאל"
 משנה תורה:  ספר עבודה, הלכות תמידים ומוספין, פרק ז'
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה מ"ד ספר החינוך, מצווה ש"ב
מִנְחַת הָעֹמֶר (גם: עֹמֶר הַתְּנוּפָה, מִנְחַת בִּכּוּרִים) היא קורבן מנחת ציבור שמביאים מראשית הקציר, למחרת יום טוב ראשון של חג הפסח. הקרבת המנחה היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות. המנחה הייתה מובאת מסולת שעורים של ראשית הקציר בנפח של "עומר" (מה שנתן למנחה את שמה), וקודם הקרבתה הייתה מונפת על ידי הכהן. קורבן זה נקרא גם "מנחת ביכורים" מכיוון שמביאים אותו מביכורי השעורים, בדומה לפירות הביכורים. מיום הבאת העומר, מתחילה ספירת העומר, המונה את הימים שבין הבאת העומר לחג השבועות, בו מקריבים את שתי הלחם.
היום המדויק שבו יש לקיים את המצווה, ובהתאמה לחגוג את חג השבועות - הנקבע לפי פירוש הביטוי "ממחרת השבת" - היווה מוקד לפולמוס מרכזי בין הכתות היהודיות בתקופת המקדש.
תאריך ההקרבה "ממחרת השבת"

בתקופת בית שני התקיימה מחלוקת גדולה בין הפרושים לבין הבייתוסים בדבר תאריך הבאת העומר. למחלוקת זו השלכה על ספירת העומר ועל התאריך שבו חל חג השבועות, ולכן היו לה השלכות דרמטיות על אחדות העם באותם ימים. מקור המחלוקת בהבנת הפסוקים בתורה:
וַיְדַבֵּר יְהוָה אֶל מֹשֶׁה לֵּאמֹר. דַּבֵּר אֶל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְאָמַרְתָּ אֲלֵהֶם כִּי תָבֹאוּ אֶל הָאָרֶץ אֲשֶׁר אֲנִי נֹתֵן לָכֶם וּקְצַרְתֶּם אֶת קְצִירָהּ וַהֲבֵאתֶם אֶת עֹמֶר רֵאשִׁית קְצִירְכֶם אֶל הַכֹּהֵן. וְהֵנִיף אֶת הָעֹמֶר לִפְנֵי יְהוָה לִרְצֹנְכֶם מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת יְנִיפֶנּוּ הַכֹּהֵן... וּסְפַרְתֶּם לָכֶם מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת מִיּוֹם הֲבִיאֲכֶם אֶת עֹמֶר הַתְּנוּפָה שֶׁבַע שַׁבָּתוֹת תְּמִימֹת תִּהְיֶינָה. טז עַד מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת הַשְּׁבִיעִת תִּסְפְּרוּ חֲמִשִּׁים יוֹם וְהִקְרַבְתֶּם מִנְחָה חֲדָשָׁה לַיהוָה.
הפרושים, ואחריהם ההלכה הרבנית פירשו את ה"שבת" שאחריה יש להביא את העומר כיום טוב הראשון של חג הפסח, בו שובתים ממלאכה. לדידם הכוונה במילים "ממחרת השבת" ליום הראשון של חול המועד פסח, שחל תמיד ביום ט"ז בניסן, ולפיכך חג השבועות חל תמיד ביום ו' בסיוון. גם במסורת ביתא ישראל פירשו שהמילה "שבת" מתייחסת לחג הפסח, אך לפי מסורת זו הכוונה לשביעי של פסח ולא ליום החג הראשון. אי לכך חל חג השבועות במסורת ביתא ישראל שישה ימים מאוחר יותר, בי"ב בסיוון ולא בו' בסיוון.
לעומתם כיתות אחרות בזמן הבית, כגון הבייתוסים והשומרונים ואחריהם הקראים, פירשו שהמילה "שבת" מכוונת ל"שבת בראשית", היינו היום השביעי בימות השבוע. לדידם התורה מתייחסת לשבת הראשונה שאחרי יום הקרבת הפסח. לפיכך בשיטה זו אין להקרבת העומר תאריך קבוע ותאריך חג השבועות נע בהתאם מדי שנה.
בלוח השנה במגילות קומראן, יום הקרבת העומר הוא יום ראשון שאחרי פסח שחל תמיד ב-26 בחודש הראשון וחג השבועות חל ב-15 בחודש השלישי.
לפי התרגום של מגילת רות לארמית וכן בהלכות קצובות, תאריך קצירת העומר הוא בערב פסח.
על פי מסורת המובאת בסכוליון של מגילת תענית, ניצחון הפרושים על הבייתוסים במחלוקת על קביעת תאריך חג השבועות, הביא לקביעת ימי שמחה בחודש ניסן, בין ח' בניסן לסוף חג הפסח.
עומר ראשית הקציר

אסור, אפילו ליחידים, לקצור תבואה מחמשת מיני דגן (חיטה, שעורה, כוסמין, שיבולת שועל ושיפון) לפני שקצרו את העומר (אף על פי שמנחת העומר באה רק משעורה). האיסור הוא כדי שקצירת העומר בידי שלוחי בית דין תהיה כפי שהוגדר בתורה: "ראשית קצירכם", שיהיה העומר ראשית לכל הנקצרים. הקוצר קודם לקצירת העומר, אינו לוקה והקציר, לאחר הקרבת העומר, מותר באכילה.
לפי ההלכה, קציר העומר הוא מצווה והוא אף דוחה את השבת. (קציר הוא אחד מל"ט אבות מלאכה שאסור לעשות בשבת מן התורה). המצווה היא לקצור "קמה" במיוחד בשביל הקורבן, אך אם הביאו עומרים קצורים, הקורבן כשר. העומר היה בא מן השעורים, אף על פי שבתורה לא מפורש מאיזה מין. התבואה צריכה להיות דווקא מארץ ישראל, ולכתחילה יש להביאה ממקום קרוב לבית המקדש. אולם אם לא נמצאו קרוב לירושלים הביאו את אותם ממקומות רחוקים יותר. המקומות המוזכרים במשנה הם צריפין ועין סוכר.
עומר ראשית הקציר > מהלכות הקצירה

שלוחי בית דין היו יוצאים מערב יום טוב (י”ד בניסן), ועושים את התבואה כריכות במחובר לקרקע, כדי שיהיה נוח לקצור. זמן הקציר הוא בט"ז בניסן בלילה, ואם קצרו ביום, הקורבן כשר. קוצרים שלוש סאים (מידת נפח) של שעורה, בשלושה אנשים, בשלושה מגלים, לתוך שלוש קופות. יש לקצור תבואה לחה ולא יבשה, אך גם יבשה כשרה.
במשנה מתואר טקס הקציר לפי ההלכה בזמן בית המקדש השני:
כֵּיצַד הָיוּ עוֹשִׂין?
שְׁלוּחֵי בֵית דִּין יוֹצְאִין מֵעֶרֶב יוֹם טוֹב,
וְעוֹשִׂין אוֹתוֹ כְרֵיכוֹת בִּמְחֻבָּר לַקַּרְקַע,
כְּדֵי שֶׁיְּהֵא נוֹחַ לִקְצֹר.
כָל הָעֲיָרוֹת הַסְּמוּכוֹת לַשָּׁם מִתְכַּנְּסוֹת לַשָּׁם,
כְּדֵי שֶׁיְּהֵא נִקְצָר בְּעֵסֶק גָּדוֹל.
כֵּיוָן שֶׁחֲשֵׁכָה, אָמַר לָהֶם:
"בָּא הַשֶּׁמֶשׁ?"
אוֹמְרִים "הִין."
"בָּא הַשֶּׁמֶשׁ?"
אוֹמְרִים "הִין."
"מַגָּל זוֹ?"
אוֹמְרִים "הִין."
"מַגָּל זוֹ?"
אוֹמְרִים "הִין."
"קֻפָּה זוֹ?"
אוֹמְרִים "הִין."
"קֻפָּה זוֹ?"
אוֹמְרִים "הִין."
וּבַשַּׁבָּת אוֹמֵר לָהֶם:
"שַׁבָּת זוֹ?"
אוֹמְרִים "הִין."
"שַׁבָּת זוֹ?"
אוֹמְרִים "הִין."
"אֶקְצֹר?"
אוֹמְרִים לוֹ "קְצֹר!"
"אֶקְצֹר?"
אוֹמְרִים לוֹ "קְצֹר!"
שְׁלֹשָׁה פְעָמִים עַל כָּל דָּבָר וְדָבָר,
וְהֵן אוֹמְרִין לוֹ:
"הִין, הִין, הִין."
ו
כָּל כָּךְ לָמָּה?
מִפְּנֵי הַבֵּיתְסִין, שֶׁהָיוּ אוֹמְרִים לוֹ:
אֵין קְצִירַת הָעֹמֶר בְּמוֹצָאֵי יוֹם טוֹב.
הכנת המנחה

מביאים את הקופות עם שלוש הסאים לבית המקדש, וחובטים את השעורים וזורים ובוררים אותם. לאחר מכן קולים בכלי מיוחד הנקרא "אבוב", כלי מנחושת עם חורים, כדי שהאש תיגע בגרעינים. לאחר הקלייה לוקחים את הגרעינים ושוטחים אותם בעזרה כדי שהרוח תנשב עליהם. אחר כך מכניסים אותם ל'ריחים של גרוסות' וטוחנים אותם, ומנפים את השעורים הטחונות בשלוש עשרה נפות, ומוציאים לקורבן מתוך שלוש סאים של שעורים, עשירית האיפה של סולת מנופה, שהוא שיעור עומר. מה שנותר משלוש הסאים נפדה ויכול כל אדם לאוכלו.
הקרבת המנחה

ביום ט"ז בניסן, לאחר שהוקרבו קורבן מוסף הרגיל של פסח וכבש העולה המיוחד לעומר, אך לפני שהוקרב קורבן התמיד של בין הערביים, לוקחים את עומר סולת השעורים, שמים בכלי שרת, ומערבבים (בוללים) יחד עם לוג שמן זית. על הסולת הבלולה בשמן מניחים קומץ לבונה, כשאר המנחות. לאחר הבלילה לוקח כהן את המנחה, ומניף אותה במזרח העזרה, (על שם הנפת העומר, מכונה יום ט"ז בניסן יום הנף), ומגיש אותה לקרן מערבית דרומית כשאר המנחות. לאחר מכן כהן קומץ את המנחה, ומקטיר את הקומץ. הנותר מן המנחה - שנחשב אחד מ־24 מתנות כהונה - נאכל לכהנים כשיירי כל המנחות.
איסור חדש

ישנו איסור לאכול מאכל מחמשת מיני דגן מהתבואה של השנה החדשה לפני הקרבת העומר. בזמן שבית המקדש היה קיים מעת שקרב העומר, מותר היה לאכול מהחדש מיד. הרחוקים מבית המקדש שלא יכלו לדעת בדיוק מתי קרב העומר, אכלו מחצות היום ולהלן, "שהם יודעים שאין בית דין (האחראים) מתעצלים בו".
משחרב בית המקדש, מעיקר הדין היה מותר לאכול מהתבואה החדשה כבר מבוקר ט"ז בניסן, אבל מכמה סיבות התקין רבן יוחנן בן זכאי שיהיה יום הנף (הנפת העומר), כלומר יום ט"ז בניסן, כולו אסור. הרמב"ם פוסק כדעת רבי יהודה במשנה, שבזמן שאין בית המקדש כל היום כולו אסור מן התורה.
תבואה שהשרישה קודם העומר, מותרת החל מהקרבתו. אך אם השרישה אחר העומר, אסור לקוצרה (ראו לעיל) ולאוכלה עד שיוקרב העומר של השנה הבאה.
ספירת העומר

מצוות עשה לספור שבע שבתות תמימות מיום הבאת 'עומר התנופה' (ט"ז בניסן).
לפי ההלכה יש לספור ימים ושבועות שכן בפסוק נאמר "וספרתם... שבע שבתות", ושבת היינו שבוע, ולאחר מכן נאמר "תספרו חמישים יום". המצווה מוטלת על כל ישראל. זמן הספירה הוא בלילה, שהוא תחילת היום לפי ההלכה. יש לברך לפני הספירה: "אשר קידשנו במצוותיו וציוונו על ספירת העומר".
יום החמישים לספירה הוא חג השבועות, שנקרא כן על שם שבעת השבועות שסופרים מיום הקרבת העומר.
חידוש המנהג

עם חידוש ההתיישבות החקלאית בישראל חודש גם מנהג קציר העומר. הטקס ברוב הקיבוצים שעורכים אותו מבוסס על הטקס שעיצבו מתתיהו שלם ולאה ברגשטיין ברמת יוחנן.
תרגול העומר

בשנים האחרונות מקיימים ארגוני המקדש תרגול של הקרבת העומר תוך הכנה של סולת השעורים כך שתהיה מוכנה להקרבה עבור העבודה בבית המקדש השלישי.
ראו גם

קורבן מנחה
הלוח העברי הקראי
החרם הערבי

החרם הערבי, או חרם הליגה הערבית נגד ישראל, הוא חרם כלכלי נגד מדינת ישראל שהוטל על ידי הליגה הערבית. החרם כולל איסור על קשרים כלכליים ישירים של חברות הליגה עם מדינת ישראל וחרם שניוני על חברות המקיימות קשרים כלכליים עם מדינת ישראל. החרם מהווה אמצעי ללוחמה כלכלית בו משתמשות מדינות ערב כחלק ממאבקן במדינת ישראל. החרם החל בינואר 1946 עוד לפני הקמת מדינת ישראל. בשנת 1951, בעקבות החלטה של הליגה הערבית כי אף מדינה ערבית לא תקיים יחסים כלכליים עם חברות המקיימות יחסים כלכליים עם מדינת ישראל, הוקם בדמשק משרד המעקב של החרם. בשיאו, הוטל החרם על כ-8,500 חברות (כולל פורד וקוקה-קולה), אך כיום השפעת החרם נמוכה ביותר.
היסטוריה

מאמצים להטלת חרם על עסקים בבעלות יהודית החלו עוד בשנת 1921. החרם המקורי אסר על קיום קשרים עסקיים עם עסקים יהודיים בארץ ישראל. חלק מהערבים-הפלסטינים שלא הקפידו על קיום החרם הותקפו פיזית במהלך מאורעות תרפ"ט. חרמות נוספים הוטלו על ידי הקונגרס הסורי-פלסטיני, אשר הוקם ב-1921 על ידי גולים פלסטינים וסורים ומטרתו להשפיע על תנאי המנדט שניתן באזור ארץ ישראל (1933), איחוד העבודה הערבי (1934) והנהגת הערבים הפלסטינים (1936). בדצמבר 1945 הוכרז חרם רשמי מטעם מועצת הליגה הערבית על סחורות המיוצרות בארץ ישראל על ידי יהודים שניכנס לתוקפו ב-1 בינואר 1946. המטרה הרשמית הייתה תמיכה בערבים הפלסטינים מול הציונות, אולם בפועל נעזרו המדינות הערביות בחרם כדי למנוע הפצה של מוצרים יהודיים בשטחן, הפצה אשר מנעה התפתחות של הכלכלות המקומיות. נטען כי אף שהחרם היה מיועד כלפי מוצרים יהודיים הרי שבפועל נמנעו באותן ארצות מקבלת מוצרים ערביים שמקורם בארץ ישראל.[דרוש מקור]
היקף החרם

החרם חל על שלושה סוגי חברות:
חרם על חברות ישראלית - איסור ייבוא של סחורות ישראליות למדינות ערב. למרות החרם, סחורות ישראליות מגיעות למדינות ערב דרך מדינה שלישית, המוצרים המיוצאים אינם מסומנים ככאלה שיוצרו בישראל ולעיתים מסומנים ככאלה שמיוצרים במדינה אחרת. קשה לאמוד את היקף הסחורה המיוצאת דרך מדינה שלישית. אחת המדינות הבולטות שמשמשות ליצוא למדינות ערב היא קפריסין.
חרם על חברות המנהלות קשרי עסקים עם ישראל - מטרת החרם היא צמצום קשרי המסחר בין ישראל לבין שאר מדינות העולם שאינן מדינות ערב. משרד המעקב מנהל "רשימה שחורה" של חברות שמנהלות קשרי מסחר עם ישראל ויש להחרימם. הרשימה מופצת לחברות הליגה הערבית. אחד מהישגי החרם היה ביטול החוזה של חברת "רנו" הצרפתית עם חברת "קייזר-אילין תעשיות" הישראלית להרכבת מכוניות "רנו" בישראל. עד תחילת שנות התשעים לא נמכרו בישראל מכוניות יפניות מהחברות הגדולות כמו הונדה, ניסאן, מזדה וטויוטה. דבר שהביא לפריחה במכירת החברה (אז חברה קטנה) סובארו שנמכרה בישראל החל מסוף שנות ה-60 לצד דייהטסו וסוזוקי היפניות שנמכרו בישראל החל בשנות ה-80. חברת קוקה-קולה נכנעה ב-1966 ללחץ נגדי של בעלי עסקים בארצות הברית שאיימו להפסיק לשווק את משקאות החברה-בעקבות הודעת החברה על פתיחת מפעל בישראל, משרד החרם הוסיף את החברה לרשימה השחורה ואיים לסגור את מפעליה בכל מדינות ערב, איום שהחברה לא נכנעה בפניו. חלק מרשתות המזון האמריקאיות הגדולות נמנעו מפתיחת סניפים בישראל עד לשנות התשעים ובהן חברת פפסיקו יצרנית המשקאות פפסי ופיצה האט.
חרם על חברות, המנהלות עסקים עם חברות, שיש להן קשרי עסקים עם ישראל והוכנסו לרשימה השחורה - ממד זה של החרם לא פעל מעולם, קרוב לוודאי בגלל הקושי לישמו.
ארצות הברית

ב-1977 אושר בארצות הברית חוק לפיו נאסר על חברות אמריקאיות להשתתף בחרם של מדינה זרה על מדינה אחרת, אלא אם ארצות הברית משתתפת אף היא בחרם זה. יעד עיקרי של החוק היה מניעת חרם על ישראל. למען המעקב אחר יישום חוק זה, נפתח בארצות הברית משרד בשם Office of Antiboycott Compliance, המהווה חלק ממשרד המסחר האמריקני.
התפוררות חלקית של החרם הערבי

פורמלית, מעטות ממדינות ערב ביטלו לחלוטין את החרם הערבי אולם ההקפדה על החרם ובמיוחד על החרם הלא ישיר (המימד השני והשלישי) נמוכה בהרבה מכפי שהייתה עד תחילת שנות התשעים. בעקבות הסכמי השלום עם מצרים וירדן, הופסק החרם מצידן. הראשונה לחתום, מצרים, גורשה מהליגה הערבית לתקופה של 10 שנים. מלחמת המפרץ גרמה לביטול החרם הלא ישיר לגבי חברות אמריקאיות במדינות המפרץ, וזאת בשל ההגנה האמריקאית על האזור כנגד עיראק. גם הסכמי אוסלו תרמו להתפוררות החרם, כאשר מדינות ערב הרחוקות מישראל, החלו להתעלם חלקית מהחרם, ומקצתן אף פתחו משרדי אינטרסים בישראל.
התפוררות חלקית של החרם הערבי > בחריין

כדי להקל על אישור הסכמי סחר חופשי בין בחריין וארצות הברית הכריזה ממשלת בחריין באוגוסט 2005 על הפסקת השתתפות המדינה בחרם הערבי (אך ללא הסדרת היחסים עם מדינת ישראל). ההתנתקות מעזה נתנה לבחריין כיסוי להקפאת החרם. למרות ההתנתקות, ההחלטה נתקבלה בביקורת קשה בציבור בבחריין, וב-11 באוקטובר 2006 הפרלמנט הבחרייני הצביע (בהצבעה לא מחייבת) בעד חזרת בחריין להשתתפות בחרם. כחלק מהסכם בחריין–ישראל ב-2020 כוננו המדינות יחסים מלאים ובוטל החרם.
התפוררות חלקית של החרם הערבי > ערב הסעודית

עם הצטרפות ערב הסעודית לארגון הסחר העולמי ב-11 בדצמבר 2005, התחייבה ערב הסעודית לציית לחוקים של הארגון, ביניהם האיסור על קיום חרם על מדינות אחרות החברות בארגון, בהן ישראל. התחייבות זאת ניתנה לאחר 12 שנים של משא ומתן על תנאי ההצטרפות.
התפוררות חלקית של החרם הערבי > איחוד האמירויות הערביות

כחלק מן ההבנות לקראת החתימה על הסכם איחוד האמירויות-ישראל, ב-29 באוגוסט 2020 הסיר נשיא איחוד האמירויות הערביות, ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן, את החוק משנת 1972 שעוסק בחרם הכלכלי על ישראל. אאל נהיאן חתם על צווים שמאפשרים הסכמים מסחריים וכלכליים עם חברות בבעלות ישראלית. אחרי חתימת הסכמי אברהם, הליגה הערבית לא פרסמה הודעה נגד בחריין והאמירויות. מזכיר הליגה גונן על ההיגיון שמאחורי ההסכמים בריאיון שהעניק לערוץ סקיי ניוז בערבית, המופעל מהאמירויות.
התפוררות חלקית של החרם הערבי > מרוקו

בשנת 1994 הפסיקה מרוקו את השתתפותה בחרם הערבי, בעקבות הסכמי אוסלו וכינון היחסים בין ישראל למרוקו, אך בשנת 2000 חידשה מרוקו את החרם על ישראל, בעקבות ניתוק היחסים בין המדינות ופרוץ האינתיפאדה השנייה.[דרוש מקור]
ב-22 בדצמבר 2020 ההשתתפות המרוקאית בחרם על ישראל בוטלה בשנית בעקבות הסכם ישראל-מרוקו וחידוש היחסים בין המדינות.
התפוררות חלקית של החרם הערבי > סודאן

עם היווסדה, הצטרפה סודאן לליגה הערבית. בשנת 1958 עיגנה סודאן בחוק את החובה לציית להוראות החרם הערבי אבל לא הפעילה כל מנגנון לאכיפתו. כחלק מהסכם ישראל–סודאן ב-6 בינואר 2021, הביעה סודאן נכונות לנורמליזציה של היחסים עם ישראל ואף הביעה נכונות לבטל את חוק החרם במדינה בעת ביקורו של שר המודיעין אלי כהן במדינה. בתאריך 6 באפריל 2021 אכן ביטלה ממשלת המעבר הזמנית של סודאן את חוק החרם על ישראל.
התפוררות חלקית של החרם הערבי > מאוריטניה

מאוריטניה מעולם לא השתתפה בחרם על ישראל. היא כוננה יחסים עם ישראל לאחר הסכמי אוסלו, וניתקה אותם ב-2009 לאחר מבצע עופרת יצוקה.
התפוררות חלקית של החרם הערבי > מדינות נוספות

לאחר הסכמי אוסלו, עומאן, קומורו וקטר ביטלו את השתתפותם בחרם על ישראל וכוננו יחסים עימה, אך לאחר שנים חזרו בהן. עומאן חזרה לחרם לאחר האינתיפאדה השנייה וניתקה יחסים עם ישראל, קטר עשתה זאת לאחר מבצע עופרת יצוקה, וקומורו עשתה זאת לאחר המשט לעזה ב-2010.
עם זאת, כל אותן מדינות עדיין נחשבות למתונות ביחסן לישראל לעומת שאר מדינות ערב. אל על טסה לעיתים קרובות בשטחה האווירי של עומאן, בנוסף לכך קומורו אף מאפשרת לישראלים להיכנס לשטחה.
תוניסיה ואלג'יריה מעולם לא אכפו את החרם. תוניסיה קיימה יחסים עם ישראל לאחר הסכמי אוסלו וניתקה אותם לאחר האינתיפאדה השנייה.
ראו גם

BDS
האנטישמיות החדשה
חרם על ישראל
חרם על ההתנחלויות
תעמולה פלסטינית
חנדלה
חוק איסור החרם על ישראל
חוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם
הקמפיין הפלסטיני לחרם אקדמי ותרבותי על ישראל
וונדר וומן (סרט, 2017)#חרם פוליטי
החרמת ישראל בספורט
אולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)#ישראל באולימפיאדה
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2023#ההשתתפות השנויה-במחלוקת של ישראל
ועידת ואנזה

| --- | --- |

וילה ואנזה (2016)
 מיקום:  Villa Marlier 
 עיר:  ואנזה, ברלין
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תאריכים:  20 בינואר 1942 
 עילה:  "הפתרון הסופי (בגרמנית: Endlösung) של הבעיה היהודית"
 תוצאה:  הקמת מחנות השמדה והפעלתם  חיסול הגטאות  גירוש יהודים ממערב אירופה והשמדתם  קביעת ועידות המשך בנושא היהודים שהיו נשואים ללא-יהודים
 יושב ראש:  ריינהרד היידריך
 משתתפים
 נציגים מכל משרדי הממשל הנאצי
  (למפת ברלין מוגדלת) וילה ואנזה(למפת ברלין רגילה) וילה ואנזה
 
ועידת ואנזה (בגרמנית: Wannseekonferenz) הייתה התכנסות של נציגים מכל משרדי הממשל הנאצי, שהתקיימה ב-20 בינואר 1942 ב"וילה ואנזה" שברחוב "אם גרוסן ואנזה" שבפרבר ואנזה שבברלין. הישיבה נערכה על מנת לבסס את מעמד האס אס בארגון הפתרון הסופי – התוכנית להשמדת יהודי אירופה, תוך תיאום בין כל זרועות הממשל הנאצי.
הרקע לוועידה

השמדת יהודים על ידי הנאצים התבצעה כבר קודם לוועידת ואנזה. עם פלישת גרמניה לברית המועצות במבצע ברברוסה התבצע רצח המוני של יהודים על ידי עוצבות המבצע המיוחדות (איינזצגרופן) של המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) שבראשו עמד ריינהרד היידריך.
ב-31 ביולי 1941 הגיש היידריך להרמן גרינג מסמך לחתימה. במסמך, שלא ברור אם נכתב ביוזמת היידריך ואושר על ידי גרינג או שהיידריך הכינו לבקשת גרינג, מונה היידריך לאחראי על ביצוע 'הפתרון הסופי לבעיית כל יהודי אירופה'. היידריך השתמש במסמך החתום בתכתובת עם שאר המשרדים בממשל הנאצי לצורך לגיטימציה של מעשי הרצח שבוצעו על ידי היחידות שבפיקודו, ולהדגשת תפקידו כאחראי על ביצוע הפתרון הסופי. עותק מהמסמך נשלח יחד עם ההזמנות לוועידת ואנזה, ואחריה הם הופצו לכל הרמות הפיקודיות של ה-אס אס.
ב-29 בנובמבר 1941 שלח היידריך באמצעות מחלקה IV B 4 באס אס (המחלקה שטיפלה ביהודים ובראשה עמד אדולף אייכמן) הזמנה לוועידה בנושא הפתרון הסופי לקבוצה של אישים באס אס, במפלגה הנאצית ובמשרדים השונים הקשורים לנושא. הוועידה נקבעה תחילה ל-9 בדצמבר 1941 ואחר כך הוזזה ל-20 בינואר 1942. היידריך היה מעוניין באווירה שתקל עליו לקבל החלטות, ובחר לפיכך בבית ההארחה המפואר שבווילה ואנזה. האורחים הוזמנו קודם לארוחת בוקר בשעה 9, והדיונים עצמם נקבעו לשעה 12.
מהלך הוועידה

על פי הזמנתו של היידריך, התכנסו ארבעה עשר נציגים בכירים מה-אס אס, מהמפלגה הנאצית, וממשרדי ממשלה שונים. הנושא היה "הפתרון הסופי של הבעיה היהודית". המשתתפים היו בכירים בדרג הביצועי-מנהלי. הם לא היו מקבלי ההחלטות או ראשי המדינה הגרמנית. ההחלטה על ביצוע הפתרון הסופי כבר התקבלה, והדיון נועד לתאם דרכי ביצוע. היידריך רצה להשיג שתי מטרות בוועידה: לקבל הכרה במעמדו כאחראי ראשי בנושא גירוש יהודי אירופה (קרי, השמדתם) ובנוסף, לשתף את משרדי הממשלה והמפלגה בביצוע הרצח המתוכנן. המשתתפים הבטיחו את שיתוף הפעולה המלא של המשרדים והמחלקות שעמדו בראשם. בעשותם כך, הפכו את כל הנהגת המשטר לשותפה לפשע.
המשתתפים דנו בנושאים מיוחדים בלבד, והחשוב שבהם היה השאלה סביב גירושם של "בני התערובת". בני תערובת הוגדרו כאנשים להם הורה לא-יהודי והורה יהודי או סב יהודי, וכן כבני זוג שאחד מהם לא-יהודי. לא נתקבלה החלטה בנושא, והוא נדחה לכינוסים עתידיים.
כחלק מההכנה של הוועידה, ערך אדולף אייכמן רשימה של מספר כל היהודים במדינות אירופה השונות (אשר חלקן היו חלק משטח הכיבוש הנאצי). הרשימה כללה שני סוגי מדינות: סוג A - מדינות תחת שלטון הרייך, וסוג B - מדינות שותפות או יריבות לרייך.
| מדינה> מדינות A | הערות> מדינות A | מספר היהודים> מדינות A |
| --- | --- | --- |
| גרמניה | גבולות מקוריים | 131,800 |
| אוסטמארק | אוסטריה- המחוז שנכבש על ידי הרייך | 43,700 |
| פולין | טריטוריות מזרחיות שסופחו על ידי הרייך | 420,000 |
| פולין | טריטוריות בשליטת הגנרלגוברנמן - שלטון חסות | 2,284,000 |
| ביאליסטוק | מחוז מזרח פולני בניהול אדמיניסטרטיבי אזרחי | 400,000 |
| בוהמיה ומורביה | השלטון הצבאי באזורים צ'כיים | 74,200 |
| אסטוניה | "נקייה מיהודים" |  |
| לטביה |  | 3,500 |
| ליטא |  | 34,000 |
| בלגיה |  | 43,000 |
| דנמרק |  | 5,600 |
| צרפת | אזורים כבושים | 165,000 |
| צרפת | אזורים לא כבושים | 700,000 |
| יוון |  | 69,600 |
| הולנד |  | 160,800 |
| נורווגיה |  | 1,300 |
מדינות B
| בולגריה |  | 48,000 |
| בריטניה |  | 330,000 |
| פינלנד |  | 2,300 |
| אירלנד |  | 4,000 |
| איטליה | כולל סרדיניה | 58,000 |
| אלבניה |  | 200 |
| קרואטיה |  | 40,000 |
| פורטוגל |  | 3,000 |
| רומניה | כולל בסרביה | 342,000 |
| שוודיה |  | 8,000 |
| שווייץ |  | 18,000 |
| סרביה |  | 10,000 |
| סלובקיה |  | 88,000 |
| ספרד |  | 6,000 |
| טורקיה | חלק אירופאי | 55,500 |
| הונגריה |  | 742,800 |
| ברית המועצות | כולל חלקים | 5,000,000 |
| בלארוס | לא כולל ביאליסטוק (חלק מברית המועצות) | 446,484 |
| אוקראינה | (חלק מברית המועצות) | 2,994,684 |
סך הכל 11,000,000.



ניתן גם להשוות את המספרים למסמך קורהר.
עוד צוין בפרוטוקול כי החלוקה המקצועית של היהודים היושבים בתחום האירופי של ברית המועצות הייתה כלהלן, לערך :
בחקלאות - 9.1%
כפועלים עירוניים - 14.8%
במסחר - 20.0%
מועסקים כעובדי מדינה - 23.4%
במקצועות חופשיים – רפואה, עיתונות, תיאטרון וכו’ - 23.7%
אדולף אייכמן ערך את פרוטוקול הישיבה, ועל פיו היידריך אמר למשתתפים כי על בסיס "אישור קודם" שניתן על ידי היטלר, יש להתחיל מיד בגירוש כל יהודי אירופה למזרח אירופה. הפרוטוקול אינו מדבר בגלוי על השמדה אלא על "עבודת כפייה שבה, יש לקוות, ימותו הרוב", אבל רומז שאסור להשאיר בחיים את הנותרים משום שיהוו גרעין להתחדשות. הפרוטוקול שוכפל לכל המשתתפים, והם השמידו את העותקים שבידיהם לקראת סוף המלחמה. אף על פי כן נמצא עותק בארכיון משרד החוץ בשנת 1947, משום שבעליו מרטין לותר היה כלוא בסוף המלחמה (ראו להלן).