stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הווילות והגנים של משפחת מדיצ'י בטוסקנה
מגורים אחרים

לדוכסים של בית מדיצ'י היו ארמונות מגורים עירוניים רבים בפירנצה, פיזה, סיינה וליבורנו. מחוץ לטוסקנה היו ברשותם כמה ארמונות יוקרתיים גם ברומא, שבהם שכנו בעיקר הקרדינלים מבית מדיצ'י. להלן פירוט בתי המגורים העיקריים, בנוסף יש מספר רב של וילות משניות שאינן מופיעות כאן.
| תמונה | שם | בעלות | ממתי שייך למדיצ'י | עד | קומונה | נפה | קואורדינטות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי | נפת פירנצה | 1444 | 1659 | פירנצה | FI | 43°46′31″N 11°15′20″E﻿ / ﻿43.775200°N 11.255429°E﻿ / 43.775200; 11.255429 |
|  | פאלאצו וקיו | הקומונה של פירנצה | 1540 | 1738 | פירנצה | FI | 43°46′10″N 11°15′22″E﻿ / ﻿43.769315°N 11.256174°E﻿ / 43.769315; 11.256174 |
|  | פאלאצו פיטי | המדינה | 1550 | 1738 | פירנצה | FI | 43°45′55″N 11°15′00″E﻿ / ﻿43.765264°N 11.250094°E﻿ / 43.765264; 11.250094 |
|  | קזינו מדיצ'י די סן מרקו | המדינה | 1570 | 1738 | פירנצה | FI | 43°46′45″N 11°15′31″E﻿ / ﻿43.779108°N 11.258658°E﻿ / 43.779108; 11.258658 |
|  | פאלאצו דלה קרוצ'טה | המדינה | 1620 | 1738 | פירנצה | FI | 43°46′34″N 11°15′44″E﻿ / ﻿43.776239°N 11.26226°E﻿ / 43.776239; 11.26226 |
|  | פאלאצו מדיצ'י די פיזה | פרטי | 1446 | 1738 | פיזה | PI | 43°42′53″N 10°24′24″E﻿ / ﻿43.71465°N 10.406789°E﻿ / 43.71465; 10.406789 |
|  | פאלאצו ריאלה די פיזה | המדינה | 1583 | 1738 | פיזה | PI | 43°42′59″N 10°23′48″E﻿ / ﻿43.716347°N 10.396736°E﻿ / 43.716347; 10.396736 |
|  | פאלאצו מדיצ'או | המדינה | 1543 | 1738 | ליבורנו | LI | 43°33′07″N 10°18′16″E﻿ / ﻿43.552016°N 10.304478°E﻿ / 43.552016; 10.304478 |
|  | פאלאצו גרנדוקלה | נפת ליבורנו | 1605 | 1738 | ליבורנו | LI | 43°42′59″N 10°23′48″E﻿ / ﻿43.716347°N 10.396736°E﻿ / 43.716347; 10.396736 |
|  | פאלאצו ריאלה די סיינה | נפת סיינה | 1590 | 1738 | סיינה | SI | 43°33′08″N 10°18′33″E﻿ / ﻿43.55216°N 10.30916°E﻿ / 43.55216; 10.30916 |
|  | פאלאצו פירנצה | המדינה | 1561 | 1587 | רומא | RM | 41°54′09″N 12°28′33″E﻿ / ﻿41.90257°N 12.475903°E﻿ / 41.90257; 12.475903 |
|  | פאלאצו מדאמה | המדינה (הסנאט של הרפובליקה) | 1505 | 1537 | רומא | RM | 41°32′09″N 12°16′58″E﻿ / ﻿41.535709°N 12.28274°E﻿ / 41.535709; 12.28274 |
|  | וילה מדאמה | המדינה (משרד החוץ) | 1518 | 1537 | רומא | RM | 41°55′42″N 12°27′10″E﻿ / ﻿41.928353°N 12.452782°E﻿ / 41.928353; 12.452782 |
|  | וילה מדיצ'י | שגרירות צרפת | 1576 | 1738 | רומא | RM | 41°54′30″N 12°28′57″E﻿ / ﻿41.908333°N 12.4825°E﻿ / 41.908333; 12.4825 |
מחוץ לאיטליה קיים ארמון הדוכס הגדול של טוסקנה בפראג בצד המערבי של כיכר הראדצ'נסקה נמייסטי (Hradčanské Náměstí), שנבנה בסוף המאה ה-17 ומיוחס לאדריכל צרפתי ז'אן בטיסט מתיי (Jean Baptiste Mathey).
לקריאה נוספת

Ballerini, Isabella. (2003). The Medici Villas: The Complete Guide. Florence: Giunti. ISBN 978-88-09-02995-8.
Giardini di Toscana, foreword by Mariella Zoppi, Edifir, 2001
Alidori Laura, Le dimore dei Medici in Toscana, Edizioni Polistampa Firenze,1995
Mignani, Daniela (1995) [1991]. The Medicean Villas by Giusto Utens (2nd ed.). Florence: Arnaud. ISBN 88-8015-000-6.
הערות שוליים

↑  "Medici Villas". UNESCO. United Nations. UNESCO World Heritage Centre. 1 ביוני 2006. אורכב מ-המקור ב-18 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Medici Villas and Gardens in Tuscany
הטריומווירט השני

מטבע זהב (אוראוס) של מרקוס אנטוניוס (משמאל) ואוקטביאנוס (מימין) שהוטבע בשנת 41 לפנה"ס לכבוד הטריומווירט השני
הטריומווירט השני הוא שם הברית הרשמית של שלושת המצביאים הרומיים אוקטביאנוס (לימים אוגוסטוס קיסר), מרקוס אנטוניוס ומרקוס אמיליוס לפידוס. ברית פוליטית זו נולדה ב-27 בנובמבר 43 לפנה"ס במסגרת חוק טיטיה (Lex Titia). חוק זה העניק לשלושת חברי הטריומווירט סמכויות בלתי מוגבלות ואת היכולת לשלוט ברפובליקה הרומית ללא מיצרים. הטריומווירט כיהן במשך שלוש כהונות בנות 5 שנים, ובוטל סופית רק בשנת 38 לפנה"ס. כינון הטריומווירט השני, פירוקו והמלחמות שבאו כתוצאה ממנו, סללו את הדרך להפיכתה של רומא מרפובליקה לרומא הקיסרית.
רקע

לאחר רצח גאיוס יוליוס קיסר בשנת 44 לפנה"ס בידי תומכי הרפובליקה מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס ציפו הם כי השלטון יעבור לידי הסנאט וכי העם והצבא הרומי יעמדו לצידם. למגינת לבם, התפתחו המאורעות בכיוון אחר. לפידוס, מפקד חיל הפרשים הרומי (magister equitum) ולמעשׂה האיש השני בדרגתו לצד יוליוס קיסר הדיקטטור, ולצדו מצביאים אחרים, החליטו לקרוא תגר על ברוטוס, קסיוס וחבריהם. תומכיו של יוליוס קיסר ניהלו ויכוח על מי הוא הראוי ביותר לרשת את מקומו. מבין המועמדים הבולטים לתפקיד היו אוקטביאנוס הצעיר, אשר לו בצוואתו יוליוס קיסר הוריש את רכושו ואנטוניוס, הקצין הנאמן והקרוב ביותר של קיסר.
באוקטובר 43 לפנה״ס החליטו שלושת המצביאים הצבאיים הללו על איחוד פוליטי במקום המשך בלחימה ביניהם. מטרת ההסכם ביניהם הייתה לתפוס את השלטון ביחד כחברי טריומווירט, בדומה לתקדים של חברי הטריומווירט הראשון. להבדיל מהטריומווירט הראשון, אשר היה הסכם פרטי (וחשאי, בתחילה) בין שלושה בכירים בפוליטיקה הרומית, עוצב הטריומווירט השני מלכתחילה כמשׂרה שלטונית. ההסכם הראשוני על ברית זו נחתם בבולוניה ועל פיו, שלושתם יופקדו על הסדר החדש של רומא ויחלקו אדמות לחיילי רומא המשוחררים בשמונה עשרה ערים ברחבי איטליה.
רקע > סמכויות התפקיד

הטריאומווירט השני הוקם בצורה חוקית תחת החוק Triumviri Rei Publicae Constituendae Consulari Potestate (או בקיצור III VIR R.P.C) שאיפשר לחבריו סמכות פוליטית (אימפריום) שהאפילה על זו של שאר הפולטיקאים המכהנים ברומא, כשההגבלה היחידה שהוטלה עליהם הייתה מגבלת זמן - כהונה בת 5 שנים.
כאמור, בניגוד לטריומווירט הראשון, הטריומווירט השני היה מוסד רשמי וחוקי אשר עיגן את מעמדו במדינה הרומית וקיבל סמכויות מלאות באמצעות החוק. בכך הוא הוכר באופן רשמי כגוף השולט במדינה. האימפריום של חברי הטריומווירט היה בכיר מזה של שאר המגיסטרטים ואף בכיר מזה של הקונסולים. בריכוז סמכויות זה אשר עוגן בחקיקה רומית, הטריומווירט נהפך בפועל לדיקטטורה של שלושה אנשים, בזמן שהוא משמר על חזות רפובליקנית לכל דבר. בשנת 44 אנטוניוס אף העביר את חוק אנטוניה (Lex Antonia) שביטל את התפקיד הדיקטטורי והוציא אותו מחוץ לחוקה הרפובליקנית, כדי לחזק חזות עין זו.
שנות שלטון ראשונות

ראשית הדרך לסדר החדש של המדינה תחת חברי הטריומווירט, בדומה לימיו של לוקיוס קורנליוס סולה, הייתה רצופה באלימות.
בכוונת חברי הטריומווירט הייתה להשיג כמה מטרות כדי לבסס ולייצב את שלטונם:
לחסל את מתנגדיהם הפוליטיים.
לבסס את שלטונם תוך כדי שימוש בדימוי הרפובליקני.
לאסוף כסף למימון המלחמה המתוכננת כנגד רוצחי יוליוס קיסר.
לצורך מימוש תוכניות אלו, בדומה לסולה, החליט הטריומווירט השני על חיבור והוצאה לפועל של הפרוסקריפציות - "הרשימות השחורות", שפרושן היה שכל מי ששמו נכלל בהן, דינו היה מוות כאויב הרפובליקה הרומית ורכושו הוחרם לטובת המדינה. אלו אשר נכללו ברשימות השחורות נהרגו בבתיהם, ברחובות בפורום וליד המקדשים.
הקורבן הבולט ביותר של רשימות אלו היה מרקוס טוליוס קיקרו, אויב ותיק של אנטוניוס. אנטוניוס נתן לנקמתו פן אישי מאוד: הוא הורה לכרות את ידיו וראשו של קיקרו ולתלותם בכניסה לפורום.
מאחר ששלושת חברי הטריומווירט היו בעברם תומכים בולטים של יוליוס קיסר, זה היה טבעי שלאחר סיום הלחימה ביניהם וייסוד הברית, הם יכריזו על מלחמה כנגד רוצחיו של קיסר, מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קאסיוס לונגינוס, אשר קיבלו חנינה על ידי אנטוניוס לאחר הרצח והתבססו בפרובינקיות המזרחיות של רומא שכללו את מקדוניה, אסיה הקטנה וסוריה. בכך הם היוו איום ישיר על הסדר החדש של חברי הטריומווירט והיה צורך דחוף לחסלם.
קרב פיליפי

בשנת 42 יצאו אוקטביאנוס ואנטוניוס ללוחמה נגד ברוטוס וקאסיוס. במערכה אחת נלחם אוקטווינוס נגד ברוטוס והפסיד. אוקטווינוס נאלץ לנוס על נפשו. במקביל, במערכה השנייה אנטניוס ניצח את קאסיוס, בשל מיומנותו הצבאית ובזכות נאמנות חייליו לרוחו של יוליוס קיסר.
קאסיוס לא ידע על הניצחון של ברוטוס ולאחר ההפסד לאנטוניוס הוא נטל את חייו.
לאחר ניצחונו ברוטוס לא הצליח לשמור על נאמנות חייליו, מאחר שהם היו מושפעים מהתעמולה שנוהלה בידי נוקמי מותו של יוליוס קיסר.
לכן כשאנטוניוס ניצחו בשדה הקרב, ברוטוס המובס התאבד וזה היה סופם של נציגיה האחרונים של הרפובליקה הרומית. מותם של רוצחי קיסר היה בפועל הסוף של ההתנגדות הרפובליקאית האחרונה בדרך ליסודה של רומא הקיסרית. אחרי הקרב, הסכימו שלושת חברי הטריומווירט לחלק ביניהם תפקידים וחילקו את הרפובליקה לאזורי שליטה.
הסכם ברונדיסיום

באוקטובר 40 לפנה"ס נחתם בין אוקטאווינוס לאנטוניוס הסכם על חלוקת שטחי פיקוד והשפעה. הסכם זה נוצר על רקע הסכסוך המתמיד בין אוקטאווינוס לאנטוניוס. כאשר אנטוניוס ניסה להיכנס לברונדיסיום, סגרו בפניו האזרחים את שעריה. אנטוניוס מצדו האשים את אוקטווינוס בניסיון להשתלטות על האזור והתכונן למלחמה, אך החיילים של שני הצדדים ניתבו לפיוס וכך נוסד ההסכם. בהסכם זה אנטוניוס קיבל את הפרובינקיות המזרחיות כדי להתרכז בניסיון לכבוש את האימפריה הפרתית. אוקטביאנוס קיבל את איטליה, שם הוא התרכז בבניית בסיס כוח וחלוקת אדמות לחיילים כפי שהבטיח, מה שהקנה לו את תמיכתם. לפידוס קיבל את הפרובינקיות המערביות בהיספניה ואפריקה.
ההסכם קיבל תוקף וחיזוק בנישואיה של אוקטביה, אחותו של אוקטביאנוס, לאנטוניוס ובכך נמנעה מלחמה בין השניים. בזמן שאנטוניוס התבסס במזרח וביצע רפורמות באדמיניסטרציה, אוקטיוויאנוס הידק את אחיזתו במערב וניהל מערכה מוצלחת כנגד סקסטוס פומפיוס, הבן של גנאיוס פומפיוס מגנוס, שניצל את מלחמת האזרחים של הטריאומווירט כנגד מתנקשי קיסר כדי לבנות בסיס ימי חזק בסיציליה, ממנו הוא ערך פשיטות ועסק בשוד ימי ובכך איים על אספקת המזון לרומא. את המערכה כנגד סקסטוס ניהל למעשה מרקוס ויפסניוס אגריפה, סגנו ויד ימינו של אוקטביאנוס, אשר מינויו לקונסול בשנת 37 לוותה בחקיקה שהאריכה את כהונת הטריאומווירט לחמש שנים נוספות.
סדקים בברית

בדומה לטריומווירט הראשון היה הטריומווירט השני בלתי יציב בעקבות התנגשויות האינטרסים והאגו של המעורבים בו. אנטוניוס תיעב את אוקטביאנוס ולכן סוכם ביניהם כי אנטוניוס יגייס כספים במזרח ואוקטביאנוס יחזור לאיטליה לחפש אדמה לחיילים. אכן, אוקטביאנוס לקח את קרקעותיהם של שמונה עשרה בעלי אדמות ומסר אותן לחייליו המשוחררים, בכך קונה את נאמנותם. כאשר חש לפידוס, אשר נטה לטובת אנטוניוס, שהוא הצד החלש בהסכם, החל לחתור כנגד כל אחד מהצדדים. כל אחד מחברי הטריומווירט חשש ששני האחרים ישלבו את כוחותיהם כנגדו והדבר גרם למתח תמידי וחשדנות בין הצדדים. הקרע ביניהם היה עניין של זמן.
גירוש לפידוס ופירוק הברית

בשנת 36 לפנה"ס, לפידוס ביצע את הצעד הראשון כנגד שותפיו לברית. הוא ניסה להשתלט על הלגיונות המנצחים של אוקטביאנוס מיד לאחר סיום הלחימה המוצלחת כנגד סקסטוס פומפיוס. מהלך זה לא צלח, מאחר שבשלב זה היוקרה של אוקטביאנוס בקרב החיילים הייתה עצומה ואף לגיון לא הסכים לנטוש אותו לטובת לפידוס החלש. כתוצאה, לפידוס גורש פומבית מן הטריומווירט בידי אוקטביאנוס. אולם עקב היוקרה שהוא עדיין החזיק ומתוקף תפקידו כפונטיפקס מקסימוס (כוהן גדול), אוקטביאנוס לא יכול היה להרשות לעצמו להרוג אותו, בלי לשלם על כך מחיר פוליטי כבד. לכן אוקטביאנוס השאיר אותו בחיים, נתן לו להמשיך לכהן בתפקידו ככוהן גדול ולבסוף נתן לו לחזור לרומא ולחיות את חיו שם כאזרח רומי פרטי. לאחר ההדחה שלו לפידוס כבר לא היווה גורם משמעותי בפוליטיקה הרומית ומזמן זה ועד מותו בשנת 13 או 12 לפנה"ס לא שׂחק עוד תפקיד משמעותי בחיים הפוליטיים של רומא.
אוקטביאנוס נגד אנטוניוס

לאחר גירוש לפידוס מן התמונה הפוליטית, שני כוחות נשארו לשלוט על רומא: אוקטביאנוס ואנטוניוס. לשניהם היה עבר רצוף בקונפליקטים וכתוצאה מכך הם תיעבו אחד את השני. לאחר הסכם ברונדיסיום, אנטוניוס העתיק את מקום מגוריו לאלכסנדריה שבמצרים, שם הוא מיקד את עיקר מרצו וייסד בסיס כוח בפרובינקיות המזרחיות של רומא. בנוסף הוא התחיל רומן פומבי עם מלכת מצרים, קלאופטרה השביעית, שידוך זה עמה נתן לאנטוניוס כח כלכלי ואסטרטגי חזק ואף היא ילדה לו שני ילדים. אולם, רשמית הוא היה עדיין נשוי לאוקטביה, אחותו של אוקטביאנוס, ואוקטביאנוס עצמו היה נשוי לקלודיה פולכרה, בתו המאומצת של אנטוניוס. קשרי נישואין אלו נרקמו על מנת להקל על המתח ביניהם אך למעשה השיגו את ההשפעה ההפוכה. בשנת 32 לפניה"ס אנטוניוס התגרש רשמית מאשתו בפומבי.
מערכת היחסים הפומבית של אנטוניוס, אשר היה אזרח רומי ונציג הרפובליקה, עם קלאופטרה, המלכה האבסולוטית של מצרים, נתקלה בביקורת קשה ברומא. את הביקורת הזו אוקטביאנוס התחיל לעודד וללבות במטרה להסיט את רגשות הציבור לגמרי כנגד אנטוניוס.
בינתיים אנטוניוס בזבז את מרצו במלחמה בפרתים. הוא קיווה שניצחון גדול כנגד האויב שניצח את מרקוס ליקיניוס קראסוס, יביא לו תהילה צבאית וכך הוא יוכל לטעון כי הוא יורשו האמיתי של יוליוס קיסר, אך בסופו של דבר נכשל במטרותיו, הסתבך והובס לגמרי.
בשנת 32 לפנה"ס, אוקטביאנוס הצליח להניח את ידיו, בצורה בלתי חוקית, על צוואתו של אנטוניוס וחשף אותה בפני הציבור הרומי. בצוואתו, אנטוניוס הוריש את כל רכושו לשני ילדיו מקלאופטרה. כמו כן הוא הורה לקבור את גופתו באלכסנדריה ולא ברומא. גילוי מרעיש זה גרם לזעזוע עמוק בציבור הרומי ולהפיכתו הרשמית של אנטוניוס לאויב הרפובליקה, בעיני דעת הקהל. מהלך זה איפשר לאוקטביאנוס להשיג את תמיכת הסנאט ולהכריז על מלחמה על מצרים וקלאופטרה, כשבפועל המלחמה הייתה נגד אנטוניוס.
הכרזת המלחמה נגד מצרים איפשרה לאוקטביאנוס להציג אותה בתור מלחמת מגן כנגד אויבי הרפובליקה ולא בתור מלחמת האזרחים שהיא הייתה בפועל. אוקטביאנוס, ציווה על אגריפה לצאת ללוחמה זו מכיוון שידע שהוא איש צבא יותר טוב ממנו. בקרב זה אנטוניוס איבד חלק נכבד מצבאו ומהצי הימי והפסיד במערכה זו, חייליו של אנטוניוס נכנעו לאוקטביאנוס והוא בתמורה הציע להם תנאים טובים והמשיך לרדוף את אויביו למצרים.
כוחותיו של אוקטביאנוס ניצחו את הכוחות המשותפים של אנטוניוס וקלאופטרה בקרב אקטיום, ביוון, בספטמבר 31 לפניה"ס. הזוג ברח חזרה לאלכסנדריה, שם התבצר ולבסוף הם התאבדו, לאחר שסולק אנטוניוס מן הדרך, לא נותר מי שיכל למנוע מאוקטביאנוס להפוך לשליטה היחיד של רומא ולייסד את שלטון הפרינקיפאט.
ראו גם

הטריומווירט הראשון
לקריאה נוספת

ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית. ירושלים : הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1989
מיכאיל רוסטובצב, דברי ימי רומי. תל אביב : צ'צ'יק, 1964
צבי יעבץ, אוגוסטוס - ניצחונה של מתינות. תל אביב: דביר, 1988
Richard D. Weigel. LEPIDUS The Tranished Triumvir. London: Routledge, 1992
Weigall, Arthur Edward Pearse Brome. The Life And Times Of Mark Antony. New York: Garden City, 1931
Syme, Ronald. The Roman Revolution. London : Oxford University Press, 1963
הערות שוליים

↑  Christopher Pelling, The Triumviral period p. 1 in The Cambridge ancient history vol 10, Cambridge university press, 2008
↑  Richard D.Wege Lepidus The Tranished Triumvir London,1992 p.72-71
↑  יעבץ, צבי. 1988. "אוגוסטוס: ניצחונה של מתינות". ת"א: דביר, 31
↑  מיכאיל, רוסטובצב "דברי ימי רומי" תרגם מ. מורן, תל אביב, 1964 עמ' 169-167.
↑  Arthur Edward Pearse Brome The Life And Times of Mark Antony, 1931 p.238-235
↑  Arthur Edward Pearse Brome The Life And Times of Mark Antony, 1931 p.297-276
↑  Syme Ronald, The Roman Revolution London, 1963 p.242-227
↑  Richard D.Wege Lepidus The Tranished Triumvir London, 1992 p.76
↑  http://penelope.uchicago.edu/Thayer/E/Roman/Texts/Cassius_Dio/home.html]Cassius Dio: Roman History Book, 47 p.121]
↑  Richard D.Wege Lepidus The Tranished Triumvir London,1992 p.75-73
↑  Arthur Edward Pearse Brome The Life And Times of Mark Antony,1931 p.316-299
↑  Syme Ronald,The Roman Revolution London,1963 p.258-243
↑  יעבץ, "אוגוסטוס", 19-18
↑  שצמן, "תולדות הרפובליקה הרומית", 577-576
↑  Arthur Edward Pearse Brome The Life And Times of Mark Antony,1931 p.348-346
↑  Arthur Edward Pearse Brome The Life And Times of Mark Antony,1931 p.348
↑  Richard D.Wege Lepidus The Tranished Triumvir London,1992 p.91-88
↑  Arthur Edward Pearse Brome The Life And Times of Mark Antony, 1931 p.378-358
↑  Arthur Edward Pearse Brome The Life And Times of Mark Antony, 1931 p.403-378
↑  http://www.livius.org/vi-vr/vipsanius/agrippa.html]Livi:The periochae-"Marcus vipsanius Agrippa" paragraph 24
↑  Arthur Edward Pearse Brome The Life And Times of Mark Antony, 1931 p.453-404
↑  Syme Ronald, The Roman Revolution London, 1963 p.274-259, p.300-276
המנון דנמרק

| --- | --- |

 מדינה:  דנמרק דנמרק
 שפה:  דנית
 מילים:  אדם גוטלוב אוהלנשלאגר
 לחן:  הנס ארנסט קרויר
 תאריך מעמד רשמי:  1835
 ‏האזנהקובץ:Der er et yndigt land.ogg‏Ⓘ‏
 
ישנה ארץ נפלאה (בדנית: Der er et yndigt land) הוא ההמנון הלאומי האזרחי של דנמרק. בטקסים בהם משפחת המלוכה נוכחת שרים את ההמנון המלכותי, "קונג קריסטיאן".
בשימוש המקובל, שרים רק את הבית הראשון ואת שלושת המשפטים האחרונים של הבית הרביעי. את החצי הראשון של הבית האחרון שומעים לעיתים נדירות. על כל משפט שלישי חוזרים פעמיים.
המילים נכתבו בשנת 1819 על ידי אדם גוטלוב אוהלנשלאגר כחלק מתחרות לבחירת ההמנון של דנמרק. כשההמנון פורסם לראשונה, היו בו 12 בתים. בגרסאות מאוחרות יותר קוצר ההמנון לבתים הראשון, השלישי, החמישי והאחרון בלבד. המוזיקה הולחנה בשנת 1835 על ידי הנס ארנסט קרויר. מאוחר יותר, תומאס לאוב וקרל נילסן חיברו מנגינות חלופיות, אולם אף אחת מהן לא אומצה וכיום הן אינן מוכרות בקרב הציבור הרחב.
מילות השיר

| תרגום לעברית | תעתיק עברי | דנית |
| --- | --- | --- |
| ישנה ארץ נפלאה  העומדת עם אשורים רחבים  ליד חוף המזרח המלוח  הריה ועמקיה צחים  שמה הוא דנמרק הוותיקה  והיא האולם של פריה.    שם ישבו בימי קדם,  הלוחמים עטורי השריון,  החלימו מן העימותים  אז הם המשיכו כדי להכות באויביהם,  כעת עצמותיהם נחות  מאחורי מצבות עשויות אבן    הארץ הזו עדיין נפלאה,  הים סביבה כחול,  והעלים בה עומדים כה ירוקים  ונשים אצילות, עלמות יפהפיות,  וגברים ונערים חסונים  מאכלסים את איי הדנים.    הללו את המלך ואת ארץ האבות!  הללו כל אזרח דני,  העובד כפי יכולתו  דנמרק הוותיקה שלנו תשרוד,  כל עוד האשור משקף  צמרתו בגל הכחול |  דה אה אט אוניט לאן,  דט סטו מד בריה בואה  נא סאלטן אסטה-סטראן  דט בוקטה סיי אי באגה, דאל,  דט הטה גאמלה דנמרק  או דט אה פרייאס סאל    דט סאד אי פורומס טיד  דה הארניסגלאטה קאמפה  או-הוילה פרא סטריד  סו דרו דה פרם טיל פיינרס מן  נו הוילה דרס בנה  בא הוינס באוטאסטן    דט לאן אן-נו אה סקנט  טי בלו סיי סה-אן באלטה  או לווט סטו סו גרונט  או אלה קווינה, סקונה מו  או מאן או ראסקה סוונה  בבו דה דאנסקס אואה    היל דרוט או פאדרלאן  היל הווה אן דאנה-בוא-אה,  סום וירקה, הווד הן קאן!  וורט גאמלה דאנמרק סקא בסטו,  סו לאנה בואן ספיילה  סין טופ אי בולן בלו | Der er et yndigt land,  det står med brede bøge  nær salten østerstrand :|  Det bugter sig i bakke, dal,  det hedder gamle Danmark  og det er Frejas sal :|    Der sad i fordums tid  de harniskklædte kæmper,  udhvilede fra strid :|  Så drog de frem til fjenders mén,  nu hvile deres bene  bag højens bautasten :|    Det land endnu er skønt,  thi blå sig søen bælter,  og løvet står så grønt :|  Og ædle kvinder, skønne mø'r  og mænd og raske svende  bebo de danskes øer :|    Hil drot og fædreland!  Hil hver en danneborger,  som virker, hvad han kan! :|  Vort gamle Danmark skal bestå,  så længe bøgen spejler  sin top i bølgen blå:| |
מדיה

| --- | --- |
: מנגינת המנון דנמרק 
: לעזרה בהפעלת הקובץ
ראו גם

דגל דנמרק
סמל דנמרק
הלמוט שטיף

| --- | --- |

 לידה:  6 ביוני 1901 דויטש איילאו, רפובליקת פולין 
 הוצאה להורג:  8 באוגוסט 1944 (בגיל 43) כלא פלצנזה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 מקום מגורים:  שרלוטנבורג-וילמרסדורף 
 פעילות בולטת:  שותף לניסיון הפלת השלטון הנאצי בשנת 1944
 תקופת הפעילות:  1922–1944 (כ־22 שנים)
 תפקיד:  גנרל במחלקת ארגון המפקדה העליונה בצבא גרמניה
 מפלגה:  המפלגה הנאצית
 פרסים והוקרה:  הצלב הגרמני בזהב 
 
הלמוט שטיף (1901-1944; בגרמנית: Hellmuth Stieff), היה גנרל במחלקת ארגון המפקדה העליונה בצבא גרמניה הנאצית, הוורמאכט, במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1938–1944. שטיף היה שותף לניסיון הפלת השלטון הנאצי בשנת 1944, "קשר העשרים ביולי".
תפקידו ושנותיו המוקדמות > שנות חייו הראשונות

הלמוט שטיף נולד בעיירה דויטש איילאו (אנ'), בפרוסיה המערבית. שטיף היה בן למשפחה מהבורגנות הגבוהה אשר התחנך על המורשת הפרוסית - גרמנית. בתום מלחמת העולם הראשונה, מיד לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, התנדב לשרת בצבא הקיסרי.
תפקידו ושנותיו המוקדמות > שנותיו הראשונות בתפקידו (רפובליקת ויימאר)

התמוטטות הרייך השני, חוזה ורסאי והקמתה של רפובליקת ויימאר בשנת 1918 היוו בשביל שטיף אסון לאומי. מאחר שראה בצבא גוף על-מפלגתי שהוא יסוד לתחייה לאומית, שטיף הצטרף לרייכסווהר, צבא גרמניה בין השנים 1919–1935. בדצמבר 1918, בהיותו חייל צעיר, התבטא שטיף בתקווה ובגאווה:
”מקצוע החיילות גרם לי עד עכשיו שמחה רבה, בייחוד בבית הספר היונקרי”. בשנת 1927 הועבר שטיף למטה הכללי של הרייכסווהר, שם שירת גם לאחר עליית השלטון הנאצי. שטיף מתואר כקצין צעיר שמילא את תפקידו בצבא הרפובליקה במסירות, זאת מתוך אהבה למולדת ונאמנות בלא סייג.
תפקידו ושנותיו המוקדמות > תפקידו במהלך מלחמת העולם השנייה

תחילה, מינויו של היטלר לקנצלר עורר בשטיף תקווה חדשה. הוא טען כי מפלגות הן אסונו של העם ואילו האמון בנשיא הרפובליקה ועוצמתו של הרייכסווהר מגלמים את אחדות הרייך, ולכן הם יכולים לשמש בסיס למפלגה. לאחר מות הנשיא פאול פון הינדנבורג, שטיף עדיין האמין ביכולותיו של היטלר להשיג את יעדיה העיקריים של גרמניה: התחמשות מחודשת, הנהגת גיוס חובה והחזרת כושר ההרתעה שלה.
שמעתי את נאומיהם של היטלר [...] וגבלס על שאלות הגזע. נאומו של היטלר היה בעיני יוצא מן הכלל והקנה, בשכנוע רב, מבט מעמיק על השקפת עולמו בתור מייסדה של אידיאולוגיה חדשה המבשרת תקופה חדשה. את בעיות הגזע של האנושות אפשר, כך אני סבור, לשלב בעקרונות הנצרות. ברצוני לציין את דבריו של [אלפרד] רוזנברג, שהציג לפני תמונה ברורה ואוהדת של התנועה הנאצית
אך כבר באותה שנה, החל שטיף לבקר את המשטר הנאצי. הוא ביקר בחריפות את השתלטות המפלגה הנאצית על מוסדות המדינה, את ריכוז הסמכויות בידי היטלר והמפלגה הנאצית, וכן את מהלכיו המדיניים של היטלר. בסתיו 1938 שטיף קודם בדרגה והועבר לאגף המבצעים של המטה הכללי בוורמאכט, צבא גרמניה בין השנים 1935–1945. המפנה ביחסו אל היטלר ומשטרו נחתם ב-1938, עם ההקצנה במדיניות החוץ, מחשש שמא יסבך את גרמניה במלחמה שתתקשה לעמוד בה, ובעקבות פוגרום "ליל הבדולח".
כחודשיים וחצי לאחר פרוץ המלחמה, שטיף כתב לאשתו מכתב בעת ביקורו בפולין. המכתב מביע היטב את הזעזוע שחש בעקבות מעשי הרצח שביצעו ה-ס"ס בפולנים וביהודים:
אין מילים לתאר את הטרגדיה המתרחשת בוורשה. החיילים שם אינם מרגישים מנצחים אלא אשמים. לכך נוספים הדברים שלא ייאמנו שאירעו בשוליים, שאותם נאלץ הצבא לראות בידיים כבולות! הזוועה שהדמיון הפרוע ביותר יכול להעלות על הדעת היא כאין וכאפס לעומת הדברים שמבצעת שם כנופיה מאורגנת של רוצחים, שודדים וגנבים מטעם הסמכות הגבוהה ביותר כביכול. עקירה זו של דורות שלמים מן השורש, על נשיהם וטפם, יכולים לעשות רק תתי-אדם שאינם ראויים עוד להיקרא גרמנים. אני בוש בהיותי גרמני! המיעוט הזה, שרוצח, שודד ומבעיר, מכתים את השם הגרמני. אם לא יחוסל בקרוב יהיה אסונו של כל העם הגרמני כי דברים כאלה חייבים לעורר את גמול הנקמה.
ניסיון ההתנקשות > הקמת תנועת ההתנגדות

שטיף היה חבר בתנועת התנגדות אותה הקימו קציני הצבא וורמאכט היות שהיו עדים לאירועים בעלי דפוס קיצוני אשר התרחשו במהלך המלחמה. גנרל הלמוט שטיף, ממחלקת ארגון במפקדה העליונה, הפך לאנטי-נאצי בעקבות טבח שנעשה בפולין, רצח של יהודים ופולנים.
ניסיון ההתנקשות > ניסיון ההתנקשות

הלמוט שטיף היה שותף לניסיון ההתנקשות בהיטלר הנקרא "קשר העשרים ביולי" אשר נערך בעשרים ביולי 1944. הלמוט שטיף היה קשור בכמה ניסיונות התנקשות בהיטלר אך בחלקם הפסיק לקחת חלק מכיוון שלא היה אמיץ מספיק, למרות היותו קרוב מאוד להיטלר.
ניסיון ההתנקשות > הוצאתו להורג

ב-7 באוגוסט 1944, הלמוט שטיף וחבריו לניסיון ההתנקשות בהיטלר הועמדו למשפט לצד גרמנים שבגדו וקיבלו דין מוות על בגידתם כלפי העם, הפיהרר והרייך. על פי בקשתו של היטלר, הלמוט שטיף ושותפיו הוצאו להורג על ידי תלייה יום למחרת בכלא פלצנזה בברלין.
ראו גם

הנינג פון טרסקו
התנגדות גרמנית לנאציזם
ולטר פון בראוכיטש
קלאוס שנק פון שטאופנברג
לקריאה נוספת

דני אורבך, ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר, הוצאת ידיעות אחרונות, 2009.
חיים רוזן, אני בוש בהיותי גרמני, הוצאת יד ושם, 2014.
ויליאם ל. שיירר, עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי, מאנגלית: חיים גליקשטיין, הוצאת שוקן, 1961.
הערות שוליים

1 2 3  חיים רוזן, אני בוש בהיותי גרמני, יד ושם, 2014
↑  דני אורבך, ואלקירי- ההתנגדות הגרמנית להיטלר, ידיעות אחרונות, 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12255019f (data)  GND: 118992864  ISNI: 0000 0000 8349 056X  LCCN: n91082485  NTA: 156122731  SUDOC: 031310818  VIAF: 67743   WorldCat (עם VIAF): 67743
הלוואת סאבפריים

בשוק ההון בארצות הברית, המונח סאבּפְּרַיים (subprime) מתייחס להלוואות שניתנות ללווים שלא החזירו הלוואות בעבר או שאין להם נכסים או מקורות הכנסה טובים מספיק כדי לשמש ערבויות להלוואה. זאת בניגוד להלוואה רגילה נקראת הלוואת פּרַיים (prime). הלוואת סאבפריים היא מסוכנת יותר למלווה מאשר הלוואת פריים, משום שהסיכון שהלווה לא יחזיר את ההלוואה גבוה יותר. לכן, הלוואת סאבפריים ניתנת בשער ריבית גבוה יותר מאשר הלוואות רגילות. שער הריבית הגבוה נועד לפצות על סיכון האשראי הנוסף שכרוך במתן הלוואה כזאת.
היסטוריה

בארצות הברית מקובל לחשב את דירוג האשראי של כל אדם, שהוא מדד סטטיסטי שאמור לנבא האם יחזיר את הלוואה על סמך היסטוריית האשראי שלו (כלומר, כמה לווה בעבר, האם החזיר את ההלוואות, האם החזיר כל תשלום בזמן, וכדומה). כאשר אדם מבקש הלוואה, עליו להציג את היסטוריית האשראי ודירוג האשראי שלו לבנק או לחברה הפיננסית ממנה הוא רוצה ללוות. על סמך נתונים האלה מחליט הבנק האם לאשר את ההלוואה. פונים שזכאים להלוואה על סמך דירוג האשראי שלהם נקראים לווי "פריים"; פונים שדירוג האשראי שלהם נמוך מדי, נקראים לווי "סאבפריים".
עם השנים, הבנקים והמלווים "המסורתיים" הפכו לזהירים יותר ודחו יותר ויותר ממבקשי ההלוואות. כיום, כ-25% מתושבי ארצות הברית אינם זכאים להלוואות "פריים", בשל דירוג אשראי נמוך. לשוק ההלוואות נכנסו שחקנים שמוכנים להלוות ללווי סאבפריים; אבל אלה דורשים שערי ריבית גבוהים יותר, כדי לפצות על הסיכון המוגבר בהלוואה.