הילד הצוחק (דזידריו דה סטיניאנו)
משמעות החיוך באמנות הרנסאנס

הבעת הצחוק והחיוך של מבוגרים באמנות לרוב נחקרו במשמעותם הקומית והגרוטסקית אפילו בתקופת הרנסאנס, אולם ניתן לחקור אותם כהבעת פנים טבעית של בני אדם.
עם התפתחות המדע וההומאניות ברנסאנס נחקר גם הצחוק (והבכי) בצורה מדעית ונכתבו חיבורים רבים בעניין זה: הפעילות הפיזית הגורמת לצחוק, הסוגים השונים של הצחוק והבעת הפנים המחייכת, הפסיכולוגיה ומצבי הרוח, ישנם אפילו תיאורים המתארים את הבעת החיוך והצחוק הפה פתוח ונסיגת השפתיים לאחור. כמו כן ישנו הסבר של הפילוסוף Laurent Joubert (אנ') מהתקופה (ז'ובר כתב את חיבורו במאה ה-16 כהמשך למחקרים המדעיים של הרנסאנס הדנים בהבדלים בין החיוך לצחוק) המתאר את הצחוק כתנועה המחברת פליאה ושמחה.
ז'ובר, הפילוסוף הנזכר לעיל, מחלק את הצחוק לשתי קבוצות:
הצחוק הרגיל שמתחבר במוחנו לשמחה והרמוניה והצחוק הזדוני והמאיים המבטא כוונות מרושעות.
ניתן לנתח את הצחוק (להבדיל מן החיוך) בתקופת הרנסאנס בשתי צורות, מבחינה דתית ומבחינת מהות הרנסאנס שהיא חזרה לרעיונות הקלאסיים.
בעת העתיקה הצחוק, בעיקר אצל ילדים, יכול לזהות את הדמות כעל טבעית. המשורר היווני נונוס (אנ') תיאר את בקחוס כילד ששכב על גבו וצחק אל השמים (מתחבר לפוטי). בעת העתיקה רווחה אמונה שהצוחקים יכולים לבצע פעולה קוסמולוגית בלי לאבד את הקשר לשמחה ולצהלה כמו האלים.
הילדים הצוחקים באמנות הרנסאנס, אלו שאינם דמויות של קדושים, התפתחו בעקבות החזרה ליסודות הקלאסיים (ילדים שאינם פוטי). באמנות יוון ורומא ישנן יצירות אמנות רבות המציגות ילדים משחקים. זה מראה את שמחת ילדותם, הם משעשעים את המבוגרים הצופים בהם אך זה אינו מעורר לעג כלפיהם (כלפי המבוגרים). הילדים בעצם מהווים מקור שמחה ושעשועים באמנות העתיקה.
העיסוק במדעים ובהומאניות בתקופת הרנסאנס הוביל לדיון פילוסופי על משמעות הצחוק- הצחוק כשהפה פתוח, השיניים והלשון נגלים.
בימי הביניים המוקדמים היו מספר דעות בקשר לצחוק. הצחוק היה נחשב כליצנות כמו גם הצחקוקים. הצחוק המהוגן היה החיוך (על פי קלמנט) "החיוך הוא צחוקו של החכם".
דעה נוספת וקיצונית יותר דחתה את הצחוק מכל וכל. טענת המטיפים הייתה שהצחוק והאושר העילאי אינם מתאימים לחיים הארציים והמדבריים, לחיים אלו מתאים הבכי. המטיף אפראים, כמו גם מטיפים אחרים, הדגיש שישו, אשר הקריב את עצמו למען האנושות, לא צחק מעולם. לכן על העם, ובמיוחד על הכמרים והנזירים, לדחות מהם את הצחוק ולהתעסק בבכי ומספד. זו הסיבה לכך שבאמנות ימי הביניים המוקדמת לא מופיעה הבעת הצחוק. ויכוח זה בקשר למהות הצחוק התחדש במאה ה-12. שבו דנו על הסטאטוס המוסרי והדתי של הצוחקים. ויכוח זה הוביל לחלוקת הצחוק לקטגוריות, וכך נוצר ההבדל בין הצחוק שנחשב כדמוני, וכך הוא הוצג גם באמנות לדוגמה השדים בטימפנון של יום הדין האחרון המוצב בקתדרלה של קונק (אנ') (תמונה מס' 27), לבין החיוך שנחשב מהוגן יותר.
באמנות הרנסאנס גישה זו נמשכת, החיוך הופך להיות הפורמולה הפיזיולוגית המבטאת הרמוניה ושמחה. האמנים של הרנסאנס התייחסו לצחוק ולחיוך כשני מצבים שונים והם הרבו להציג דמויות מחייכות. גם לחיוך ישנן משמעויות שונות, כל חיוך מעביר מסר אחר. לדוגמה ביצירתו של סנדרו בוטיצ'לי "הולדת ונוס" (תמונה מס' 28), על פניה של ונוס העירומה מתנוסס חיוך קטן, חיוך זה מבטא מצב רוח (חיוך עצוב או חיוך שמח) או חיות. אם זה אכן כך (החיוך מבטא חיות) ניתן ליצור קשר לרעיון של החיוך הארכאי אשר תפקידו היה לבטא חיות ביצירות האמנות.
לאונרדו דה וינצ'י בציור "מדונה בנואה" (תמונה מס' 25), מציג את מריה בהבעת צחוק מאושרת, אך הצחוק הזה מתואר בצורה מעודנת ולא גרוטסקית (בתקופה שבה צויר הציור רשם לאונרדו בהערותיו שלדידו אין הבדל בין חיוך לצחוק אך ככל הנראה שינה את דעתו בקשר לצחוק לאחר מכן, מפני שנמצאו רישומים מאוחרים יותר שבהם הוא חוקר את הבעת הצחוק כגרוטסקית (תמונה מס' 29)).
מלבד קדושים נדיר לראות דמויות מחייכות בציורים. ביצירות האמנות שבהן מופיעים מריה והילד ואשר מריה מחייכת בהן ניתן להסביר את החיוך כשמחת האמהות המקרינה על פני האם. החיוך של הקדושים ביצירתו של לאונרדו יכול להתפרש כקדושה או כהתגלות פנימית נשגבת המשתקפת על הפנים. דזידריו, כאמן אשר השפיע על לאונרדו, עשה גם הוא יצירות אמנות של מריה והתינוק לדוגמה התבליט Madonna and Child (The Foulc Madonna) (תמונה מס' 14) מבטאת את שמחת האמהות על ידי התנועה המגוננת שבה מחזיקה מריה את תינוקה והבעות הפנים של שניהם בעלות החיוך הרגיש והמעודן ניתנות לפירוש של התעלות רוחנית שכן הם מוקפים במלאכים.
החיוך והצחוק של הילדים באמנות הרנסאנס לעומת צחוקם של המבוגרים אינו מבטא שום דבר שלילי, להפך כמו שהוזכר בפרק על תפיסת הילדים ברנסאנס, הילדים הופכים להיות חלק חשוב מהחברה הכללית בפירנצה וזה מתבטא בתחיית הפוטי ובפרוטומות הנפוצות כל כך. ישנן יצירות אמנות רבות המציגות ילדים קדושים מחייכים (בניגוד לילדי הפרוטומות) בתבליטים, ציורים ופסלים. ההסבר לחיוך ולהבעת השמחה מתחבר לניתוח החיוך בתקופת הרנסאנס, אך ניתן להוסיף עליו עוד נדבך. הנצרות מפרשת את שיר השירים כספר על מריה וישו, על ידי הפיכת מריה לאקלזיה (הכנסייה) היא הופכת להיות אהובתו של ישו, כך הם הופכים לחתן וכלה. התכשיט על מצחה של מריה הוא הכתר שבו הכתיר אותה ישו לדוגמה בתבליט של דזידריו, Madonna and Child (The Panciatichi Madonna) (תמונה מס' 30) מריה מעוטרת בתכשיט, זה הופך אותה להיות כלתו (ברובד הסמלי).
הפרוש שמעניקים הנוצרים לשיר השירים הופכים, כמו שכתבתי, את מריה (אקלזיה) לכלה, את החתן לישו, את 'בת ציון' לידיד הכלה, הידיד כמייצג נשמות המאמינים והמלאכים כידידי ומלווי החתן. בתמונה של האמן פיליפו ליפי, Madonna with the Child and two Angels (תמונה מס' 31) רואים את ישו התינוק המושיט ידיו למריה המעוטרת בתכשיט על מצחה ושני מלאכים מחייכים נושאים אותו כלפיה. ייתכן שיצירה זו מבטאת את הרעיון של החתונה והמלאכים הם ידידי החתן ישו וזה מסביר את שמחתם. כך ניתן גם לפרש את הילדים המשתוללים ביצירתו של דונטלו, Cantoria (תמונה מס' 21). שמחתם היא ביטוי של שמחת ידידו של החתן, הם רוקדים ושרים עבורו.
ישנה באמנות דמות נוספת היכולה להתפרש כידיד החתן השמח. זהו יוחנן המטביל, אשר בברית החדשה מדבר על עצמו כידיד החתן ושמחתו על כך. בברית החדשה, יוחנן כבר מבוגר והוא מבשר על בואו של ישו. באמנות של המאה ה-15 הוא מוצג כילד. יוחנן המטביל הילד אשר בו גלומים כל התפקידים והמשמעויות השמורות ליוחנן הבוגר. הוא הילד הנזיר, המבשר המראה את הדרך, המכין את ישו כשה האל. הוא הילד חברו של החתן הילד והוא מחייך כדי לבטא את שמחתו המטאפיזית על התגלות הקורבן שישו יעשה עבור האנושות.
בתבליט של דזידריו דה סטיניאנו Meeting of Christ and St John the Baptist as Youth (תמונה מס' 32) ניתן לראות את שני הילדים, ישו ויוחנן המטביל, כשהם נפגשים ונראים כשני ילדים מתלוצצים. דוגמה נוספת שבה מודגש יותר רעיון החבר של החתן היא יצירתו של רפאל Madonna of the Veil.
ניתן לסכם אם כן שהחיוך באמנות הרנסאנס, בייחוד אצל ילדים, אינו מנותק מהתקופות שלפניה, הן באספקט הדתי והן באספקט הפילוסופי הומאני המתחבר לתקופה הקלאסית. משמעות החיוך אצל הילדים הוא חיובי תמיד באמנות של התקופה ומסריו שונים.