stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משפחת נוישלוס
תולדות המשפחה

מוצא המשפחה הבורגנית יהודית הוא ממוראביה. אב המשפחה הידוע הראשון, יעקב נוישלוס, נמלט ממורביה בסוף המאה ה-18 בגלל החקיקה האנטישמית שם. הוא הגיע ליישוב קטן בשם וצ'ה (Veča)(הו') שנמצא היום בתחומי סלובקיה. היישוב היה אחד ממרכזי המסחר בעץ. יעקב נוישלוס ייסד שם את העסק הראשון שלו, שעסק בסחר עצים וניהול יערות, אך היה לו גם בית מרזח ובית מלאכה לבורסקאות. הוא בנה גם את בית הכנסת המקומי.
העצים שנכרתו באזור דרום מזרח סלובקיה של היום, (אז הונגריה במסגרת הקיסרות האוסטרית) הונחו על רפסודות והושטו לאורך יובלי הדנובה דרומה ואז עם זרם הדנובה עד פשט. על "הרציף העליון" של פשט (כיום גדת הדנובה של אויפשט), פורקו הרפסודות ומטעניהן ומצאו את מקומם כפיגומים וכקונסטרוקציה לגגות של בנייני העיר.
אחד מבניו של יעקב, יצחק נוישלוס, שפעל בעיירה סטרובו (עיירה על שפת הדנובה), התרכז בעיקר במסחר בפשט. אספקת העצים שלו מילאה תפקיד חשוב בשיקום העיר בודה לאחר השריפה הגדולה שם בשנת 1810 ושיקום העיר פשט לאחר השיטפון הגדול שם בשנת 1838, כל מלאי העצים שלו נרכש תוך זמן קצר בשני המקרים. משפחתו של יצחק נוישלוס עברה בסביבות שנת 1832 לאחוזתו של הרוזן אישטוואן קרולי באויפשט (אז מחוץ לעיר פשט) שנקראה בפי כולם המושבה (קולוניה) היהודית, כי על היהודים הוטלו מגבלות חמורות של מגורים בפשט עצמה עד 1840.
המשפחה הקימה את בית הכנסת הראשון באויפשט, וכמה מחבריה היו נשיאי הקהילה היהודית. אחרי מהפכת 1848–1849 ומלחמת העצמאות ההונגרית המשפחה עברה לפשט לרובע ליאופולד (היום החלק הצפוני של רובע 5-מרכז העיר), על גדת דנובה, אבל המשפחה נשארה נאמנה גם לאויפשט. אחד משני בניו של יצחק נוישלוס, ברנאט נוישלוס, נשאר הגזבר של היישוב (הוא הסבא רבא של ג'רג' לוקאץ' הפילוסוף), בנו השני שמעון נוישלוס הפך לשופט באויפשט בין השנים 1851–1853. חברות הבנייה של המשפחה עבדו בעיקר בבירה, אך הצליחו בכל רחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית ובנו מבני משק, קסרקטינים ומצודות. משפחת נוישלוס (חלק מחברי המשפחה שינו את שמם לניטראי) הפכו לחברים מכובדים של החברה בבודפשט.
מיזמים

יצחק נוישלוס הקים את מחסן חוות העצים הראשונה שלו ליד הרציף העליון באויפשט בשנת 1832, בצד הצפוני של מה שכיום הוא רחוב ויקטור הוגו. החלק הדרומי של הרחוב הפך לבעלות ענף אחר של המשפחה בשנת 1859. במחסני העץ שהוקמו לאחר מכן, עבדו בעיקר פועלים סלובקים, כבר עם על מסורי אדים מתקדמים. באמצעות סחר העץ השתלבה משפחת נוישלוס במהרה בבניית מסילות הברזל בהונגריה. לצד בתי השמירה הקטנים הוקמו על ידה גם מבני רכבת גדולים ומבני מחסנים. הם לקחו חלק בבניית תחנת הרכבת הראשונה בבודפשט שנפתחה בשנת 1867.
לא רק שהמשפחה סחרה בעץ, אלא התחילה לייצר גם פרקט, בנוסף לייצור רצפות מסורתיות משובצות. הם התחייבו גם להניח את הפרקט כקבלני ביצוע. במהלך שיפוץ הספא רודאש בשנת 1886, גרם המדרגות העץ המגולף עשיר שהוביל למעלה לאגף המערבי של הספא נבנה על ידי חברת Neuschloss and Marczel.
אמיל נוישלוס בנה את בנייני התערוכה הלאומית בבודפשט בשנת 1885 והן יותר מ-30 בניינים לקראת חגיגות ה-1000 שנה (מילניום בפי ההונגרים) לכיבוש הונגריה בשנת 1896. הוא הופקד גם על עבודות נגרות של הארמון המלכותי. האדריכל קורנל נוישלוס היה מעורב בשחזור גן החיות של בודפשט בשנת 1912, והיה קשור לתכנון שער הפילים הראשי ובית הפילים.
מפעל המטוסים ההונגרי הראשון באלברטפלבה, שנוסד בשנת 1914, הפך לחלק מרכוש המשפחה לאחר מלחמת העולם הראשונה. חברת Neuschloss and Lichtig Aerospace Factory Limited מילאה תפקיד מרכזי בחידוש ייצור המטוסים בהונגריה, ומשנת 1922 בראשותה של בלה אורבץ ייצרה מטוסי עץ.
הערות שוליים

↑  Fehérvári Zoltán: A Rudas fürdő kiépítése a 19. században (magyar nyelven) (html). (Hozzáférés: 2010. július 17.)
↑  Gy. M. Derestye Zichy. "Magyar Zsidók a Milleniumon (Művelődéstörténeti Tanulmány)" (html) (בהונגרית). נבדק ב-2010-07-25.
↑  Révész Tamás: Az első magyar katonai repülőre emlékezve (magyar nyelven) (html). [2008. október 10-i dátummal az eredetiből archiválva].
ונטידיוס קומאנוס

ונטידיוס קומאנוס (בלטינית: Ventidius Cumanus) היה נציב יהודה מטעם הרומאים בין השנים 48 עד 52 לספירת הנוצרים.
קומאנוס שלט אחרי טיבריוס יוליוס אלכסנדר ולפני אנטוניוס פליקס.
קומאנוס שלט ביהודה בתקופת הנציבות השנייה, שאופיינה במתיחות גבוהה בין השלטון הרומאי ליהודים הגרים ביהודה.
הסכסוכים במהלך תקופת שלטונו של קומאנוס

קומאנוס, כשאר הנציבים שקדמו לו, נהג להציב בימי העלייה לרגל צבא על גג הסטיו  של הר הבית כדי לפקח על הנעשה שם. החיילים הרומיים, מן האוכלוסייה המקומית, היוונית-סורית, היו מתגרים ביהודים ומתעללים ברגשותיהם. פעם אחת, בחג הפסח, חייל רומאי חשף את ישבנו והשמיע קול נפיחה לפני המון המתפללים במקדש, ובהם עולי רגל רבים. צעירים יהודיים התנפלו על הרומאים וידו בהם אבנים. כתגובה הזעיק קומאנוס עוד חיילים אל הסטיו של הר הבית. היהודים נבהלו והחלו לנוס מהר הבית אל העיר. עצמת הדוחק הייתה כה רבה, עד כי הפילו ורמסו זה את זה. יותר משלושים אלף יהודים מתו באסון.
תופעת הקנאות

אחד הביטויים הבולטים למצב הקשה, הפוליטי, הכלכלי והחברתי, של היהודים, הייתה צמיחת תופעת הקנאות, שמרכזה היה בגליל, ובעיקרה ביקשה לסלק בכוח הזרוע את השלטון הרומי מהאזור. הקנאים - "ליסטים" בלשונו של יוסף בן מתתיהו - פשטו על שיירת מטען רומית, במעלה בית חורון, גררו פעולת גמול רומית קשה כנגד כל היישובים הכפריים שבאזור. במהלך פעולה זו השחית אחד החיילים הרומיים ספר תורה והעלה אותו באש. לולי הענישו קומאנוס בגזר דין מוות לא היו הרוחות נרגעות. יש הסוברים כי המשנה במסכת תענית (ד,ו) האומרת: כי בי"ז בתמוז "שרף אפוסטמוס את התורה" מתכוונת לאירוע זה.
תופעת הקנאות > עימות בין היהודים והשומרונים

בחג סוכות שנת 51 לספירה, אחד מעולי הרגל היהודים שעלו לירושלים מן הגליל דרך שומרון (באזור ג'נין של היום), נרצח על ידי שומרונים. יהודים רבים מהגליל התכוננו להתנפל על השומרונים כנקמה, ומנהיגי השומרונים מיהרו לפנות לקומאנוס, שיעצור את הגליליים לפני ההתנפלות, אולם קומאנוס דחה את בקשתם "מפני צורכי השעה ושלח את השואלים מעל פניו במפח נפש". כאשר שמועת הרצח הגיעה אל ירושלים, יצאו לשומרון המוני יהודים ובתוכם גם קנאים בפיקודו של אלעזר בן דינאי, ונקמו בשומרונים - טבחו בהם ושרפו כפרים. קומאנוס יצא מקיסריה עם פרשים, הרג רבים מאנשי אלעזר והפיץ את היהודים המתנפלים, אלא שאלה פנו לביזה "וכל הארץ מלאה חמס ושוד, ומרי הנפש ניסו להתקומם כפעם בפעם".
תופעת הקנאות > עונשו של הנציב

מנהיגי השומרונים הלכו לעיר צור וביקשו מהנציב הרומי בסוריה, קוואדראטוס, שלמרותו סר הנציב של יהודה, לנקום ביהודים שהחריבו את ארצם. היהודים שלחו משלחת נגדית שכללה אישים נכבדים ובראשם יונתן בן חנן, הכהן הגדול לשעבר, וזו האשימה את השומרונים ברצח ואת הנציב קומאנוס באי הענשת הרוצח. קוואדראטוס הגיע אל קיסריה והתיז את ראשיהם של 18 מהיהודים שהשתתפו במלחמה. לאחר שחקר מקרוב את האירוע האחרון בשומרון ואת התדרדרות הביטחון בארץ, שלח לרומא את נציגי הצדדים, השומרונים, היהודים בראשות יונתן בן חנן והכהן הגדול המשרת חנניה בן נדבאי, והנציב קומאנוס עצמו, לדין הקיסר קלאודיוס (52 לספירה). הייתה זו פעולה חריגה מהנוהל הרומי המקובל, אלא שהנציב הטיל את מלוא כובד משקלו, וכנראה קיבל לכך גיבוי רומי קיסרי. קלאודיוס זיכה את היהודים והוציא להורג את המאשימים השומרונים. הוא דן את קומאנוס לגלות ומינה נציב חדש ליהודה, הוא הנציב אנטוניוס פליקס.
ראו גם

המרד הגדול (מאורעות דמים שהתרחשו בתקופת שלטונו של קומאנוס היוו גורם לפריצת המרד)
הערות שוליים

↑  השם "ונטידיוס" מופיע רק אצל טקיטוס, אנלים, ספר 12, פרק 54.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב, פרק יב, פסקאות ג-ה.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב, פרק יב, פסקאות ה-ח.
| מושלים בפרובינקיית יהודה / סוריה פלשתינה |
| --- | --- | --- |
| מגלות ארכלאוס עד המלך אגריפס (41-6 לספירה) | מגלות ארכלאוס עד המלך אגריפס (41-6 לספירה) |  |
| פראיפקטים | קופוניוס (9-6) • מרקוס אמביבולוס (12-9) • אניוס רופוס (15-12) • ואלריוס גראטוס (26-15) • פונטיוס פילאטוס (36-26) • מארקלוס (37-36) • מארולוס (41-37) |  |
| ממות אגריפס עד פרוץ המרד הגדול (66-44 לספירה) | ממות אגריפס עד פרוץ המרד הגדול (66-44 לספירה) |  |
| פרוקוראטורים | קספיוס פאדוס (46-44) • טיבריוס יוליוס אלכסנדר (48-46) • ונטידיוס קומאנוס (52-48) • אנטוניוס פליקס (60-52) • פורקיוס פסטוס (62-60) • לוקיוס אלבינוס (64-62) • גסיוס פלורוס (66-64) |  |
| בזמן המרד הגדול (70-66 לספירה) | בזמן המרד הגדול (70-66 לספירה) |  |
| מושלים זמניים | אספסיאנוס • טיטוס • מרקוס אנטוניוס יוליאנוס (תאריכים לא ידועים) |  |
| מחורבן בית שני עד דיכוי פולמוס קיטוס (117-70 לספירה) | מחורבן בית שני עד דיכוי פולמוס קיטוס (117-70 לספירה) |  |
| מושלים בדרגת פרו-פראייטורים | סקסטוס וטולנוס קריאליס (71-70) • סקסטוס לוקיליוס באסוס (73-71) • לוקיוס פלביוס סילבה (81-73) • סלווידנוס (אנ') (86-81) • פומפיוס לונגינוס (90-86) • טיטוס פומפוניוס באסוס (93-90) • סקסטוס הרמטידיוס קמפנוס (96-93) • סקסטוס אטיוס סוברנוס (?) • טיבריוס קלודיוס אטיקוס הרודס (אנ') (102-99) • גאיוס יוליוס קוודראטוס באסוס (105-102) • פומפיוס פלקו (108-105) • טיבריאנוס (117-114 לספירה) |  |
| מפולמוס קיטוס עד סוף מרד בר כוכבא (136-117 לספירה) | מפולמוס קיטוס עד סוף מרד בר כוכבא (136-117 לספירה) |  |
| מושלים בדרגת פרו-קונסולים | לוסיוס קווייטוס (118-117) • מרקוס טיטיוס לוסטריקוס ברוטיאנוס (120-118) • לוקיוס קוסוניוס גאלוס (122-120) • פאקיוס גארגיליוס אנטיקואוס (125-122) • קווינטוס טיניאוס רופוס (133-130) • יוליוס סוורוס (136-133) |  |
| סוריה-פלשתינה: מסוף מרד בר כוכבא (234-136 לספירה) | סוריה-פלשתינה: מסוף מרד בר כוכבא (234-136 לספירה) |  |
| מושלים בדרגת פרו-קונסולים | קאלפורניוס אטיליאנוס (סביב 139) • דומיטיוס סנקה (סביב 142) • ד. ואליוס פידוס (סביב 150) • קוינטיאנוס (סביב 152) • דומיטיוס קורבולו (151-154) • דקימוס סיוס סנקה (157-155) • מקסימוס לוקיליאנוס (סביב 160) • יוליוס קומודוס (165-162) • פלויוס בואתוס (עד 170/169) • ארוקיוס קלרוס (שנות ה-70) • יוליוס לפידיאנוס (סביב 186) • מרקוס אולפיוס ערביאנוס (אמצע שנות ה-90) • מרקוס יוניוס מקסימוס (199-198) |  |
מלחמת הוונדלים

מלחמת הוונדלים הייתה מלחמה שהתרחשה בצפון אפריקה בין כוחות האימפריה הביזנטית לממלכת הוונדלים של קרתגו בשנים 533–534. זו הייתה הראשונה במלחמותיו של יוסטיניאנוס הראשון לכיבוש מחדש של האימפריה הרומית המערבית.
הוונדלים כבשו את צפון אפריקה הרומית בתחילת המאה ה-5 והקימו בה ממלכה עצמאית. תחת מלכם, גאיזריק, הצי הוונדלי ערך התקפות פיראטים ברחבי הים התיכון, בזז את רומא ב-455 והביס פלישה רומית ב-468. לאחר מותו של גאיזריק ב-477, היחסים עם האימפריה הרומית המזרחית נורמלו, אם כי המתחים התלקחו מדי פעם עקב דבקותם של הוונדלים באריאניזם ורדיפתם את אוכלוסיית הילידים הניקאים. בשנת 530 אירעה הפיכת חצר בקרתגו עקב תבוסה נגד המפקד המורי ומפקד המלחמה של שבט הפרקסים אנטלס, שגרמה לגלימר להאשים את הילדריק בשל תבוסתו מול המורים והוונדלים הדיחו את הילדריק הפרו-רומי והחליף אותו ב-530 בן דודו גלימר. הקיסר הרומאי המזרחי יוסטיניאנוס לקח זאת כעילה להתערב בענייני הוונדלים, ולאחר שהבטיח את הגבול המזרחי עם פרס הסאסאנית בשנת 532 החל להכין משלחת בפיקודו של גנרל בליסאריוס, שמזכירו פרוקופיוס כתב את הנרטיב ההיסטורי העיקרי של המלחמה. יוסטיניאנוס ניצל את המרידות במחוזות הוונדלים הנידחים של סרדיניה וטריפוליטניה. אלה לא רק הסיחו את דעתו של גלימר מהכנותיו של יוסטיניאנוס אלא החלישו משמעותית את הגנת הוונדלים באמצעות שיגור עיקר הצי והצבא הוונדלים תחת אחיו של ג'לימר צזון לסרדיניה.
כוח המשלחת הרומי יצא מקונסטנטינופול בסוף יוני 533, ולאחר מסע ימי לאורך חופי יוון ודרום איטליה, נחת על החוף האפריקאי בקפוטוואדה בתחילת ספטמבר, ותפס את גלימר בהפתעה מוחלטת. המלך הוונדלי אסף את כוחותיו בחיפזון ופגש את הצבא הרומי בקרב אד דקימום, ליד קרתגו, ב-13 בספטמבר. תוכניתו המשוכללת של גלימר לכתר ולהשמיד את הצבא הרומי התקרבה להצלחה, אך בליסאריוס הצליח להניע את צבא הוונדלים לברוח ולכבוש את קרתגו. גלימר נסוג לבולה רג'יה, שם אסף את כוחותיו שנותרו, כולל צבא צאזון, שחזר מסרדיניה. בדצמבר התקדם גלימר לכיוון קרתגו ופגש את הרומאים בקרב טריקמארום. הקרב הביא לניצחון רומי ולמותו של צאזון. גלימר ברח למצודה הררית נידח, שם נחסם עד שנכנע באביב.
בליסאריוס חזר לקונסטנטינופול עם האוצר המלכותי של הוונדלים ועם גלימר השבוי כדי ליהנות ממצעד ניצחון, בעוד שאפריקה הוחזרה רשמית לשלטון האימפריאלי כמחוז הפרטוריאני של אפריקה. אולם השליטה האימפריאלית כמעט ולא הגיעה מעבר לממלכת הוונדלים הישנה, ושבטי המאורי של פנים הארץ, שלא היו מוכנים לקבל את השלטון הרומי, התקוממו במהרה במרד. הפרובינציה החדשה היטלטלה על ידי המלחמות עם המאורי והמרידות הצבאיות, ורק בשנת 548 הוחזר השקט והממשלה הרומית הוקמה היטב.
רקע > הקמת הממלכה הוונדלית

במהלך ההידרדרות ההדרגתית והתפרקותה של האימפריה הרומית המערבית בתחילת המאה ה-5, השבט הגרמני של הוונדלים, בעל ברית עם האלאנים, התבסס בחצי האי האיברי. בשנת 429, המושל הרומי של דיוקסיית אפריקה, בוניפאטיוס, אשר מרד בקיסר רומא ולנטיניאנוס השלישי (שלט 425–455) ועמד בפני פלישה של כוחות אימפריאליים, קרא למלך הוונדלי גאיזריק לעזרה. כך, במאי 429, חצה גאיזריק את מצר גיברלטר עם כל אנשיו, לפי הדיווחים 80,000 בסך הכל.
עם זאת, לוונדלים ולאלאנים של גאיזריק היו תוכניות משלהם, והם שאפו לכבוש את המחוזות האפריקאים על הסף. החזקתם של מאוריטניה קיסרינסיס, מאוריטניה סיטיפנסיס ורוב נומידיה הוכרה בשנת 435 על ידי הקיסר הרומאי המערבי, אך זה היה רק אמצעי זמני. המלחמה החלה במהרה, ובאוקטובר 439, בירת אפריקה, קרתגו, נפלה לידי הוונדלים. בשנת 442, הסכם נוסף החליף את המחוזות שהוחזקו עד כה על ידי הוונדלים עם הליבה של הדיוקסיה האפריקאית, המחוזות העשירים של זאוגיטאנה וביזאקנה, אותם קיבלו הוונדלים כבר לא כפוידראטים של האימפריה, אלא כנחלתם. אירועים אלו סימנו את יסודה של הממלכה הוונדלית, כאשר הוונדלים הפכו את קרתגו לבירתם והתיישבו סביבה.
על אף שהוונדלים השיגו כעת שליטה על סחר התבואה האפריקאי הרווחי עם איטליה, הם גם פתחו בפשיטות על חופי הים התיכון שנעו עד לים האגאי והגיעו לשיא בביזת רומא עצמה בשנת 455, שנמשכה לכאורה במשך שבועיים. תוך ניצול הכאוס שלאחר מותו של ולנטיניאנוס בשנת 455, גאיזריק החזיר לעצמו את השליטה - גם אם קלושה למדי - במחוזות מאוריטניה, ועם הצי שלו השתלט על סרדיניה, קורסיקה והאיים הבלאריים. סיציליה בקושי ניצלה מאותו גורל באמצעות נוכחותו שם של ריקימר.
לאורך תקופה זו, הוונדלים שרדו מספר ניסיונות רומיים למכת נגד: הגנרל הרומי המזרחי אספר הוביל משלחת לא מוצלחת בשנת 431, משלחת שהרכיב הקיסר המערבי מיוריאנוס (שלט 457–461) מול חופי ספרד בשנת 460 התפזרה או נלכדה על ידי הוונדלים לפני שהצליח להפליג, ולבסוף, בשנת 468, גאיזריק הביס משלחת ענקית משותפת של האימפריות המערבית והמזרחית תחת בסיליסקוס. בעקבות אסון זה, ובעקבות פשיטות ונדלים נוספות על חופי יוון, סיכם הקיסר המזרחי זנון (שלט 474–491) "שלום תמידי" עם גאיזריק (474/476).
רקע > יחסי רומא–ונדלים עד 533

מדינת הוונדלים הייתה ייחודית במובנים רבים בקרב הממלכות הגרמניות שירשו את האימפריה הרומית המערבית: במקום לכבד ולהמשיך את הסדר החברתי-פוליטי הרומי המבוסס, הן החליפו אותו לחלוטין בשלהן. בעוד שמלכי מערב אירופה המשיכו לכבד את הקיסרים ולהטביע מטבעות עם דיוקנאותיהם, מלכי הוונדלים הציגו את עצמם כשליטים עצמאיים לחלוטין. הוונדלים גם הבדילו את עצמם באופן מודע מהאוכלוסייה הרומאנית-אפריקאית הילידית באמצעות השימוש המתמשך בשפת האם ובלבושם המיוחד, אשר שימשו להדגיש את מעמדם החברתי המובהק כאליטה של הממלכה. בנוסף, הוונדלים - כמו רוב הגרמנים, חסידי האריאניזם - רדפו את הרוב הכלקדוני של האוכלוסייה המקומית, במיוחד בתקופת שלטונם של הונריק (477-484) וגונת'מונד (484–496). הקיסרים בקונסטנטינופול מחו על כך, אך השלום נמשך כמעט שישים שנה, ולעיתים קרובות היחסים היו ידידותיים, במיוחד בין הקיסר אנסטסיוס הראשון (491–518) ותרסמונד (חדרים 496–523), שהפסיקו במידה רבה את הרדיפות.
בשנת 523 עלה לכס המלכות בקרתגו הילדריק (שלט 523–530), בנו של הונריק. בעצמו צאצא של ולנטיניאנוס השלישי, הילדיק יישר מחדש את ממלכתו וקירב אותה לאימפריה הרומית: על פי תיאורו של פרוקופיוס (מלחמת הוונדלים, I.9) הוא היה אדם לא לוחמני, חביב, שהפסיק את הרדיפה של הכלקדונים, והחליף מתנות ושגרירויות עם יוסטיניאנוס הראשון (שלט 527–565) עוד לפני עלייתו של האחרון לכס המלכות, ואף החליף את דמותו במטבעותיו בדמותו של הקיסר. יוסטיניאנוס קיווה כנראה שהתקרבות זו תוביל לכפיפותה מרצון של מדינת הוונדלים לאימפריה שלו. עם זאת, מדיניותו הפרו-רומית של הילדריק, יחד עם תבוסה שספג נגד המאורי בביזאקנה, הביאו להתנגדות בקרב האצולה הוונדלית, שהביאה להדחתו ולמאסר בשנת 530 על ידי בן דודו, גלימר (שלט 530–534). יוסטיניאנוס ניצל את ההזדמנות ודרש את החזרתו של הילדריק, כשגלימר סירב כצפוי לעשות זאת. יוסטיניאנוס דרש אז את שחרורו של הילדריק לקונסטנטינופול, ואיים במלחמה אם לא תיענה הבקשה. גלימר לא היה מוכן למסור תובע מתחרה ליוסטיניאנוס, שיוכל להשתמש בו כדי לעורר צרות בממלכתו, וכנראה ציפה שהמלחמה תגיע בכל מקרה, לפי ג'ון בגנל ברי. כתוצאה מכך הוא סירב לדרישתו של יוסטיניאנוס בטענה שמדובר בעניין פנימי בקרב הוונדלים.
עתה קיבל יוסטיניאנוס את העילה שלו, וכשהשקט הושב על כנו בגבולו המזרחי עם פרס הסאסאנית בשנת 532, הוא החל להרכיב כוח פלישה. לפי פרוקופיוס (המלחמה הוונדלית, I.10), הידיעה על החלטתו של יוסטיניאנוס לצאת למלחמה עם הוונדלים עוררה תדהמה רבה בקרב האליטות של הבירה, שאסון 468 היה עדיין טרי בזכרונם. פקידי הכספים התרעמו על ההוצאות הכרוכות בכך, בעוד שהצבא התעייף ממלחמת פרס וחשש מהכוח הימי של הוונדלים. תוכניתו של הקיסר קיבלה תמיכה בעיקר מהכנסייה, מחוזקת על ידי הגעת תלונות של רדיפות מחודשות מאפריקה. אולם רק השר החזק יוחנן מקפדוקיה העז להשמיע בגלוי את התנגדותו למשלחת, ויוסטיניאנוס התעלם ממנה והמשיך בהכנותיו
רקע > הכנות דיפלומטיות ומרידות בטריפוליטניה ובסרדיניה

זמן קצר לאחר תפיסת השלטון החל מעמדו הביתי של גלימר להידרדר, כאשר הוא רדף את אויביו הפוליטיים בקרב האצולה הוונדלית, החרים את רכושם והוציא להורג רבים מהם. פעולות אלו ערערו את הלגיטימיות שלו שהייתה ממילא מפוקפקת בעיני רבים, ותרמו לפרוץ שני מרידות במחוזות נידחים של ממלכת הוונדלים: בסרדיניה, שם הכריז המושל המקומי, גודאס, על עצמו כשליט עצמאי, וזמן קצר לאחר מכן בטריפוליטניה, שם מרדה האוכלוסייה הילידית, בראשות פלוני פודנטיוס, נגד שלטון הוונדלים. למרות שהנרטיב של פרוקופיוס גורם לשתי ההתקוממויות להיראות מקריות, איאן יוז מציין את העובדה ששתי המרידות פרצו זמן קצר לפני תחילת המשלחת הרומית נגד הוונדלים, ושגם גודאס וגם פודנטיוס ביקשו מיד סיוע מיוסטיניאנוס, כראיה למעורבות דיפלומטית פעילה של הקיסר בהכנתם.
בתגובה לשליחיו של גודאס, יוסטיניאנוס הקצה את קירילוס, אחד מקציני הפוידראטים, עם 400 איש, שילווה את צי הפלישה ולאחר מכן יפליג לסרדיניה. גלימר הגיב למרד של גודאס בכך ששלח את עיקר הצי שלו, 120 מכלי השיט הטובים ביותר שלו ו-5,000 איש תחת אחיו צאזון, כדי לדכא אותו. להחלטתו של מלך הוונדלים היה תפקיד מכריע בתוצאות המלחמה, שכן היא הוציאה מהאזור את הצי הוונדלי, המכשול העיקרי לנחיתה רומאית באפריקה, כמו גם חלק גדול מצבאו. גלימר גם בחר להתעלם לעת עתה מהמרד בטריפוליטניה, שכן הוא איים פחות וגם היה מרוחק יותר, בעוד המחסור בכוח אדם אילץ אותו להמתין לשובו של צאזון מסרדיניה לפני ביצוע מסעות נוספים. במקביל, שני השליטים ניסו לזכות בבעלי ברית: גלימר יצר קשר עם המלך הוויזיגותי תאודיס (שלט 531–548) והציע ברית, בעוד יוסטיניאנוס הבטיח את הנייטרליות המיטיבה ואת תמיכתה של הממלכה האוסטרוגותית של איטליה, אשר לה היו יחסים מתוחים עם הוונדלים בגלל היחס הרע שקיבלה הנסיכה האוסטרוגותית אמלפרידה, אשתו של תרסמונד. בית המלוכה האוסטרוגותי הסכים בקלות לאפשר לצי הפלישה הרומי להשתמש בנמל סירקוזה בסיציליה ולהקים שם שוק לאספקת החיילים הרומיים.
רקע > הכוחות היריבים

יוסטיניאנוס בחר באחד הגנרלים המהימנים והמוכשרים ביותר שלו, בליסאריוס, שהתבלט לאחרונה מול הפרסים ובדיכוי מהומות ניקה, להוביל את המשלחת. כפי שמציין איאן יוז, בליסאריוס התאים במיוחד למינוי זה משתי סיבות נוספות: הוא היה דובר לטינית שפת אם, ודאג לרווחת האוכלוסייה המקומית, תוך שמירה הדוקה על חייליו. שתי התכונות הללו יהיו חיוניות לזכייה בתמיכה מהאוכלוסייה האפריקאית דוברת הלטינית. את בליסאריוס ליוו אשתו, אנטונינה, ופרוקופיוס, מזכירו, שכתב את תולדות המלחמה.
לפי פרוקופיוס (המלחמה הונדלית, I.11), הצבא כלל 10,000 חיילי רגלים, חלקם נמשכו מצבא השדה (comitatenses) וחלקם מקרב הפוידראטים, וכן 5,000 פרשים. היו גם כ-1,500–2,000 שומרי בליסאריוס עצמו (bucellarii), חיל מובחר (לא ברור אם מספרם נכלל ב-5,000 הפרשים שהוזכרו כמספר כולל של פרוקופיוס). בנוסף, היו שתי יחידות נוספות של כוחות בעלות הברית, שניהם קשתים רכובים, 600 הונים ו-400 הרולים. הצבא הונהג על ידי מערך של קצינים מנוסים. הסריס סולומון נבחר לרמטכ"ל בליסאריוס (דומיקוס) והפרפקט הפרטוריאני לשעבר ארכלאוס הופקד על אספקת הצבא, בעוד רופינוס התראקי ואייגן ההוני הובילו את הפרשים. כל הכוח הועבר על 500 כלי שיט מאוישים על ידי 30,000 מלחים תחת אדמירל קאלונימוס מאלכסנדריה, שנשמרו על ידי תשעים ושתיים ספינות מלחמה דרומונים. הדעה המסורתית, כפי שהביע ג'ון בגנל ברי, היא שכוח המשלחת היה קטן להפליא למשימה, במיוחד לאור המוניטין הצבאי של הוונדלים, ושאולי זה משקף את גבול כושר הנשיאה של הצי, או אולי זה היה מכוון מהלך כדי להגביל את ההשפעה של כל תבוסה. עם זאת, איאן יוז מעיר כי אפילו בהשוואה לצבא האימפריה הרומית המוקדמת, צבאו של בליסאריוס היה "כוח גדול ומאוזן היטב המסוגל להתגבר על הוונדלים וייתכן שהכיל שיעור גבוה יותר של חיילים איכותיים ואמינים מאשר הצבאות שהוצבו במזרח".
בצד הוונדלי, התמונה פחות ברורה. צבא הוונדלים לא היה כוח מקצועי שכלל בעיקר מתנדבים כמו הצבא המזרחי הרומי, אלא כלל כל זכר כשיר מבני הוונדלים. לפיכך, ההערכות המודרניות לגבי הכוחות הזמינים משתנות יחד עם ההערכות על כלל אוכלוסיית הוונדלים, משיא של בין 30,000-40,000 גברים מתוך אוכלוסיית ונדלים הכוללת לכל היותר 200,000 איש (דיהל ובורי), ועד ל-25,000 גברים בלבד - או אפילו 20,000, אם לוקחים בחשבון את האבדות שלהם מול המאורי - לבסיס אוכלוסין של 100,000 (יוז). למרות המוניטין הצבאי שלהם, הוונדלים הפכו פחות לוחמניים עם הזמן, לאחר שבאו לנהל חיים יוקרתיים בתוך עושרה של אפריקה. בנוסף, אופן הלחימה שלהם לא התאים להתעמתות עם ותיקי בליסאריוס: צבא הוונדלים הורכב אך ורק מפרשים, משוריינים קלות וחמושים רק ללחימה פנים נגד פנים, עד כדי הזנחה מוחלטת של השימוש בקשתות או כידון, בניגוד גמור לקטפרקטים המשוריינים והקשתים הרכובים של בליסאריוס. (החשבון של פרוקופיוס מפריך לחלוטין את המקור שנבחר בצורה גרועה.)
הוונדלים נחלשו גם בגלל העוינות של נתיניהם הרומאים, המשך קיומו בקרב הוונדלים של פלג נאמן להילדריק, ומהעמדה האמביוולנטית של שבטי המאורי, שצפו בסכסוך המתקרב מהצד, מוכנים להצטרף למנצח ולתפוס את השלל.
המלחמה > צבא בליסאריוס מפליג לאפריקה

בטקס מרשים ומפואר, בנוכחות יוסטיניאנוס והפטריארך של קונסטנטינופול, הפליג הצי הרומי בסביבות ה-21 ביוני 533. ההתקדמות הראשונית הייתה איטית, שכן הצי בילה חמישה ימים ב-Heraclea Perinthus בהמתנה לסוסים וארבעה ימים נוספים באבידוס עקב חוסר רוח. הצי עזב את הדרדנלים ב-1 ביולי וחצה את הים האגאי לנמל מתון, שם הצטרפו אליו כוחות החיילים האחרונים. בליסאריוס ניצל שהות כפויה שם עקב היחלשות הרוח כדי לאמן את חייליו ולהכיר את המחלקות השונות זו עם זו. עם זאת, במתון מתו 500 גברים מדיזנטריה שנגרמה מלחם מעופש. לפי פרוקופיוס, האחריות נפלה על יוחנן מקפדוקיה, שקיצץ בעלויות על ידי אפייתו פעם אחת בלבד, וכתוצאה מכך הלחם התקלקל. יוסטיניאנוס קיבל הודעה על כך, אבל נראה שיוחנן לא נענש. בליסאריוס נקט בצעדים לתיקון המצב, והצבא התאושש במהרה.
ממתון הפליג הצי במעלה הים היוני לזקינתוס, משם הם חצו לאיטליה. המעבר ארך זמן רב מהצפוי בגלל חוסר רוח, והצבא סבל ממחסור במים מתוקים כשהאספקה שהביאו התקלקלה. בסופו של דבר, הצי הגיע לקטניה שבסיציליה, משם שלח בליסריוס את פרוקופיוס קדימה לסירקוזה כדי לאסוף מודיעין על פעילות הוונדלים. במקרה פגש שם פרוקופיוס חבר סוחר שלו, שמשרתו הגיע זה עתה מקרתגו. האחרון הודיע לפרוקופיוס שלא רק שהוונדלים לא מודעים להפלגה של בליסאריוס, אלא שגלימר, שזה עתה שלח את המשלחת של צאזון לסרדיניה, נמצא הרחק מקרתגו בעיירה הקטנה הרמיוני. פרוקופיוס הודיע במהירות לבליסאריוס, שהורה מיד לצבא לעלות מחדש ולהפליג לחוף האפריקאי. לאחר הפלגה ליד מלטה, הם הגיעו לכף קפוטוואדה בחוף המזרחי של תוניסיה המודרנית כ-162 מיילים רומיים (240 ק"מ) דרומית מקרתגו.
לאחר מכן > מצעד הניצחון של בליסאריוס

בליסאריוס לא נשאר זמן רב באפריקה כדי לבסס את הצלחתו, שכן מספר קצינים בצבאו, בתקווה להתקדמות משלהם, שלחו שליחים ליוסטיניאנוס בטענה שבליסאריוס מתכוון להקים ממלכה משלו באפריקה. יוסטיניאנוס נתן אז לגנרל שלו שתי אפשרויות כמבחן לכוונותיו: הוא יכול לחזור לקונסטנטינופול או להישאר באפריקה. בליסאריוס, שלכד את אחד השליחים והיה מודע להכפשות נגדו, בחר לחזור. הוא עזב את אפריקה בקיץ, מלווה בגלימר, מספר רב של ונדלים שנתפסו - שנרשמו לחמישה רגימנטים של ה-Vandali Iustiniani ("ונדלים של יוסטיניאנוס") על ידי הקיסר - ואת אוצר הוונדלים, שכלל חפצים רבים שנבזזו מרומא 80 שנה קודם לכן, כולל הסמלים האימפריאלים והמנורה של בית שני. בקונסטנטינופול קיבל בליסאריוס את הכבוד לחגוג מצעד ניצחון - הראשון שנחגג בקונסטנטינופול מאז הקמתה והראשון שניתן לאזרח פרטי מזה יותר מחמש וחצי מאות שנים - ומתואר על ידי פרוקופיוס:
והיה שלל - קודם כל, כל חפצים שנוהגים להפריש לשירות המלוכה - כיסאות זהב ועגלות שנהוג לנסוע בהם בת זוג של מלך, והרבה תכשיטים מאבנים יקרות ושתיית זהב. כוסות, וכל שאר הדברים המועילים לשולחן המלכותי. והיה גם כסף במשקל אלפים רבים של טאלנטים וכל אוצר המלוכה בסכום גדול מאוד, ובין אלה אוצרות היהודים, אשר טיטוס, הבן של אספסיאנוס, יחד עם אחרים, הביאו לרומא לאחר כיבוש ירושלים. [...] והיו עבדים בניצחון, ביניהם היה גלימר עצמו, לבוש איזה בגד סגול על כתפיו, וכל משפחתו, וכמה מהוונדלים שהיו גבוהים מאוד ובהירים בגוף. וכאשר הגיע גלימר אל ההיפודרום וראה את הקיסר יושב על כיסא גבוה ואת האנשים עומדים משני הצדדים והבין כשהסתכל סביבו באיזו מצוקה רעה הוא, הוא לא בכה ולא זעק., אך לא חדל מלומר את דברי הכתוב העברי: "הבל הבלים, הכל הבל". וכשבא לפני מושבו של הקיסר, הם פשטו את הבגד הסגול, והכריחו אותו ליפול על הארץ ולהשתחוות לקיסר יוסטיניאנוס. גם בליסאריוס עשה זאת, בהיותו מתחנן אל הקיסר יחד איתו.
לגלימר ניתנה אחוזה גדולה בגלטיה, והוא היה מועלה לדרגת פטריקי אלמלא היה מסרב בתוקף לוותר על אמונתו האריאנית. בליסאריוס נקרא גם קונסול אורדינריוס לשנת 535, מה שאיפשר לו לחגוג תהלוכת ניצחון שנייה, כשהוא נישא ברחובות יושב על כיסא הקורולי שלו, המוחזק על ידי לוחמי הוונדלים, ומחלק כמות גדולה לציבור מחלקו בשלל המלחמה.