stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גילס מריני
קריירה

הופעתו הראשונה בסרט הייתה בסרט האימה "Screech of the Decapitated" משנת 2005. הוא גם גילם את השכן בו סמנתה חושקת בסרט "סקס והעיר הגדולה" משנת 2008.
הוא הופיע במספר פרקים של הטלנובלה "תשוקות", הוא גילם את אביה הביולוגי של ביי קניש	בסדרה "הוחלפו בלידתן".
בשנת 2009 התמודד בעונה השמינית של תוכנית המציאות האמריקאית "רוקדים עם כוכבים" והגיע למקום השני. בשנת 2012 התמודד שוב בעונה ה-13 של התכנית.
בשנת 2024 גילם את סטאבס בסרט הפעולה האמריקאי "Murder Company" לצדם של קלסי גראמר וויליאם מוזלי.
חיים אישיים

בשנת 1998 נישא לקרול מאריני. יש להם שני ילדים.
העור בו אני חי

| --- | --- |

 מבוסס על:  רומן צרפתי ("Mygale") מאת תיירי ז'ונקה
 בימוי:  פדרו אלמודובר 
 הופק בידי:  אגוסטין אלמודבר
 תסריט:  פדרו אלמודובר
 עריכה:  חוזה סלסדו
 שחקנים ראשיים:  אנטוניו בנדרס, אלנה אנאיה
 מוזיקה:  אלברטו איגלסיאס 
 צילום:  חוסה לואיס אלקאין 
 מדינה:  ספרד 
 חברת הפקה:  אל דסאו
 חברה מפיצה:  האחים וורנר, סרטי סוני (ארצות הברית)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  צרפתמאי 2011 ספרד2 בספטמבר 2011 ישראל13 באוקטובר 2011
 משך הקרנה:  120 דק' 
 שפת הסרט:  ספרדית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט בסוגת ספרות עלילה ספקולטיבית, body horror film, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, סרט מדע בדיוני, סרט אונס ונקמה, סרט אימה, מלודרמה 
 מקום התרחשות:  טולדו 
 תקציב:  10 מיליון אירו
 הכנסות:  30,842,353 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   skinilivein
 פרסים:  פרס סאטורן לסרט בינלאומי  פרס גויה לשחקנית הטובה ביותר (אלינה אנאיה)  פרס גויה לשחקן החדש הטוב ביותר (ז'אן קורנט)  פרס גויה למוזיקה המקורית הטובה ביותר (אלברטו איגלסיאס)  פרס באפט"א לסרט הזר הטוב ביותר (אוגוסטין אלמודובר, פדרו אלמודובר)  Goya Award for Best Makeup and Hairstyles (Karmele Soler, David Martí) 
 www.lapielquehabito.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
העור בו אני חי (בספרדית: La piel que habito) הוא מותחן ספרדי משנת 2011 בבימויו של פדרו אלמודובר, ובכיכובם של אנטוניו בנדרס, אלנה אנאיה, מריסה פארדס, יאן קורנט ורוברטו אלאמו. הוא מבוסס בקווים כלליים על הרומן הצרפתי "מיגל" מאת תיירי ז'ונקה. אלמודובר ובנדרס חזרו לעבוד יחד בסרט זה, בפעם הראשונה לאחר הפסקה בת 21 שנה. הסרט עלה להקרנת בכורה במאי 2011 בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הסרט, לדברי אלמודובר, הוא "סיפור אימה ללא צעקות או הפחדות". הנושא המרכזי בו הוא הנקמה של המנתח הפלסטי ד"ר לדגארד (אנטוניו בנדרס) בצעיר שתקף מינית את בתו.
עלילה

הסרט מתרחש בטולדו בשנת 2012. המנתח רוברט לדגארד (אנטוניו בנדרס) פיתח, באמצעות הנדסה גנטית, עור בעל תכונות משופרות, כגון עמידות לאש. בכנס רפואי סיפר שניסה את העור רק על עכברים. באחוזתו, המשמשת גם כמתקן רפואי משוכלל המאפשר מחקר ועריכת ניתוחים, הוא מחזיק אישה צעירה כלואה (אלנה אנאיה), בעזרתה של מנהלת משק הבית, מריליה (מריסה פארדס). בזמן שרוברט אינו בבית, מגיע, בתחפושת של נמר (בעיר מתקיים קרנבל), סקה (רוברטו אלאמו), בנה של מריליה. הוא מבקש מאמו מחסה, משום שנמלט לאחר שוד שערך, אך היא מסרבת. הוא רואה, בטלוויזיה במעגל סגור, את האישה הכלואה, ומבקש להגיע אליה. מריליה מסרבת גם לכך, וסקה כובל אותה, מגיע לחדרה של הכלואה ואונס אותה. רוברט, שחזר הביתה, רואה את האונס, ויורה למוות בסקה.
מריליה מספרת לאישה הכלואה שהיא אמם של רוברט ושל סקה, משני גברים שונים, אך הם אינם יודעים זאת. היא מספרת שאשתו של רוברט נכוותה אנושות בתאונת דרכים 12 שנים קודם לכן, ורוברט הצילה וניסה לשקם אותה, אך כשהיא ראתה את מראה פניה המעוות התאבדה בקפיצה מהחלון. בתם נורמה (ביאנקה סוארס), שהייתה עדה להתאבדות, נזקקה עקב כך לטיפול פסיכיאטרי.
בפלאשבק של שש שנים לאחור, ויסנטה (ז'אן קורנט), הוא גבר צעיר המועסק בחנות הבגדים של אמו. נורמה מגיעה עם אביה למסיבת חתונה. היא יוצאת עם ויסנטה לחצר, ושם הוא מנסה לאנוס אותה, וכשהיא מתנגדת – סוטר לה בחוזקה והיא מתעלפת. רוברט, שרואה את ויסנטה נמלט על אופנועו, מוצא את נורמה בחצר ומעיר אותה, והיא מדמה שהוא האנס. מצבה הנפשי מחמיר, והיא מאושפזת וכעבור זמן מה - מתאבדת. רוברט מחליט לנקום באנס. הוא חוטף אותו, עורך בו ניתוח לשינוי מין, ומעניק לו את תווי פניה של אשתו המנוחה.
בחזרה להווה (שנת 2012), ויסנטה, שלאחר שינוי מינו קרוי ורה, הוא האישה הכלואה באחוזתו של רוברט. בעקבות האונס על ידי סקה, ורה רוכשת את אמונו של רוברט, והוא מאשר לה לצאת לקניות עם מריליה. פולחנסיו (אדוארד פרננדס), עמיתו של רוברט שהשתתף איתו בניתוח לשינוי מין של ויסנטה, מגלה את ויסנטה בידיעה בעיתון על נעדרים, ומאשים את רוברט שהניתוח נעשה במסמכים מזויפים, לשם מחקר בלתי חוקי. ורה מגיעה, ואומרת שהניתוח נעשה לפי רצונה. צעד זה מחזק את אמונו של רוברט, המאפשר לוורה חופש תנועה בבית. ורה מוצאת אקדח, ויורה ברוברט. מריליה, ששמה לב לכך, יוצאת לעזרת רוברט, אך ורה יורה גם בה.
ורה יוצאת מהאחוזה ומגיעה לחנות הבגדים של אמהּ, שם היא מוכיחה לכריסטינה, העובדת בחנות, ולאחר מכן גם לאמהּ, שהיא הבן האובד, ויסנטה.
שחקנים ראשיים

אנטוניו בנדרס: ד"ר רוברט לדגארד, מנתח פלסטי הנוקם בצעיר שאנס את בתו.
אלנה אנאיה: ורה, אישה צעירה הכלואה באחוזתו של ד"ר לדגארד.
מריסה פארדס: מנהלת משק הבית באחוזתו של ד"ר לדגארד.
ז'אן קורנט: ויסנטה, צעיר העובד בחנות הבגדים של אמו, נחטף על ידי ד"ר לדגארד, ובניתוח לשינוי מין הופך לאישה בשם ורה.
רוברטו אלאמו: פולחנסיו, עמיתו של ד"ר לדגארד.
הפקה

אלמודובר קרא את "מיגל" מאת תיירי ז'ונקה כעשר שנים לפני עליית הסרט לאקרנים. מה שמשך אותו ברומן הייתה לדבריו "עצמת הנקמה של דוקטור לדגארד", וזה הפך לגרעין התסריט המעובד שבמרוצת הזמן הלך והתרחק מהעלילה המקורית. בנוסף, אלמודובר קיבל השראה לכתיבת התסריט מסרטו של ז'ורז' פראנז'ו (Franju) "עיניים ללא פנים" וכן מסרטי המתח של פריץ לאנג.
הבמאי הכריז על פרויקט הסרט בשנת 2002, והתכוון לגייס את אנטוניו בנדרס ופנלופה קרוז לתפקידים הראשיים, אולם בסופו של דבר לוהקו אלנה אנאיה ובנדרס. העור בו אני חי הוא שיתוף הפעולה הראשון בין השניים מאז "קשור אותי! אהוב אותי!" משנת 1990, ושהחל בשנת 1980. הסרט הופק על ידי "אל דסאו" בתקציב של עשרה מיליון אירו.
צילומי הסרט החלו ב-23 אוגוסט 2010 והסתיימו כארבעה חודשים מאוחר יותר. אתרי הצילומים כללו את סנטיאגו דה קומפוסטלה, מדריד, ובית אחוזה על יד טולדו.
הפצה

בשל ההתפתחויות בענף ההפצה, החליטה אל דסאו לנטוש את האסטרטגיה הרגילה שלהם להפצת יצירותיו של אלמודובר, ולהפיץ את הסרט ברחבי העולם בסתיו. סרטי הבמאי הועלו בעבר בבתי הקולנוע הספרדיים באביב ולאחר מכן בעולם במהלך הרבעון האחרון של השנה. הקרנת הבכורה בספרד הייתה ב-2 בספטמבר 2011. בישראל ובארצות הברית הסרט עלה בחודש אוקטובר אותה שנה (בארצות הברית בהפצה מוגבלת בלבד).
ביקורת

הסרט זכה לשבחי הביקורת. המבקר פיטר בראדשו שהעניק לסרט 4 כוכבים מתוך 5, כינה אותו "מעוות בצורה פנטסטית" ו "מותחן מקאברי באמת". כתב הגארדיאן תיאר את המחצית הראשונה של הסרט כ"התגרות ארוכה ומאורגנת היטב בצופה". "הקהל הולך על כורחו אחרי העלילה, מגשש באפלה. ואז, בהפתעה מוחלטת, המלכודת נפרשת והעלילה מוסטת לכיוון בלתי צפוי. בבת אחת מתפשט המותחן של אלמודובר מבגדיו, מסיר את עורו ויוצא במחול עם עצמותיו בלבד." אנדרו אוהייר מ"סלון. קום" כתב כי "זה פחות סרט שתוכל להתאהב בו ויותר סרט שתגיד לחברים שלך שהם ממש חייבים לראות, וזה אמור להספיק כדי להפוך אותו ללהיט ברחבי העולם".
פרשנות > השפעות על הסרט

מבקרי הקולנוע זיהו סרטי קולנוע אחדים מהם הושפע "העור בו אני חי":
"פרנקנשטיין", רומן שכתבה הסופרת מרי שלי בשנת 1818 ועובד פעמים אחדות לסרט. בספר מתואר ד"ר ויקטור פרנקנשטיין, רופא צעיר ושאפתן, שהגיע למסקנה שבשביל להבין חיים הוא חייב להבין את מהות המוות. הוא חיבר איברים וחתיכות עור של אנשים מתים, והצליח להפיח חיים ביצור שיצר.
"ורטיגו", מותחן פסיכולוגי משנת 1958 שביים אלפרד היצ'קוק. הסרט עוסק בבלש פרטי, שאישה שהוא אוהב מתאבדת לנגד עיניו, והוא מנסה "לשחזר" אותה באישה אחרת שפגש.
"עיניים ללא פנים" (Les Yeux sans visage), סרט של הבמאי הצרפתי ז'ורז' פראנז'ו מ-1960, העוסק באב המשקם את פניה של בתו, שנפגעו בתאונת דרכים, באמצעות פניהן של צעירות שהוא חוטף והורג.
פרשנות > זהות מינית ושינוי מין

שאלות של זהות מינית, ובפרט שאלות של טרנסקסואליות העסיקו את אלמודובר באחדים מסרטיו. ("חוק התשוקה" ו"הכל אודות אמא"). בשני מקרים (טינה ב"חוק התשוקה" ואגראדו ב"הכל אודות אמא") מוצגת הטרנסקסואליות באור חיובי, ובשלישי (לולה ב"הכל אודות אמא") - באור שלילי. בכל המקרים הללו, שינוי המין היה בחירתו של האדם שעבר שינוי זה. בסרט שלפנינו, שינוי מינו של ויסנטה מזכר לנקבה נעשה בכפייה, כנקמה של רוברט. ויסנטה, שהפך לוורה, השלים עם שינוי זה, אך לא איבד את זהותו, וברגע שהתאפשר לוורה להימלט מכלאה ולחזור למשפחתה הקודמת – היא עשתה זאת.
לקריאה נוספת

נעם טראוב, חלומות באספמיא: פענוח צפונות בשלושה סרטים של הבמאי פדרו אלמודובר, הוצאת גוונים, 2016.
הערות שוליים

↑  Álmodovar, Bayona make “ambitious, high-quality European films from Spain”
↑  Almodovar adds Anaya to 'La piel'
↑  Shooting starts on Almodóvar’s The Skin I Live In
↑  Almodóvar wraps shooting on “intense drama” The Skin I Live In
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb426584198 (data) 
צוות הסרט בהצגת הבכורה בפסטיבל קאן. מימין לשמאל: מעצב התלבושות ז'אן פול גוטיה, מריסה פארדס, אנטוניו בנדרס, הבמאי פדרו אלמודובר, אלנה אנאיה, ז'אן קורנט וביאנקה סוארס. מאחור: ז'יל ז'קוב, נשיא פסטיבל קאן.
מחנה הפליטים רפיח

| --- | --- |

 מדינה / טריטוריה:  רצועת עזה
 נפה:  רפיח
 תאריך ייסוד:  1949
 על שם:  רפיח 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחנה הפליטים:  24,418 (2006)
 קואורדינטות:  31°16′59″N 34°15′12″E﻿ / ﻿31.283019444444°N 34.2532°E﻿ / 31.283019444444; 34.2532 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מערב הנגב מוגדלת) מחנה הפליטים רפיח(למפת מערב הנגב רגילה) מחנה הפליטים רפיח(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחנה הפליטים רפיח(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחנה הפליטים רפיח  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחנה הפליטים רפיח (בערבית: مخيم رفح או معسكر رفح) הוא אחד משמונה מחנות פליטים פלסטינים ברצועת עזה הממוקם בנפת רפיח לאורך גבול מצרים – רצועת עזה.
היסטוריה

פליטים רבים הגיעו לאזור דרום רצועת עזה במהלך מבצע יואב. המחנה הוקם בשנת 1949 ובאותה תקופה היה מחנה הפליטים הגדול ביותר ברצועת עזה. הפליטים התגוררו בצפיפות וקיבלו אוכל במנות של כ-1,748 קלוריות ליום.
בעת כיבוש רצועת עזה במבצע קדש על ידי צה"ל, נמצאו במחנה רפיח כ-31,000 אנשים. במהלך השנים, היגרה חלק מהאוכלוסייה לשכונה הסמוכה תל א-סולטאן שהוקמה בשנות ה-70 של המאה ה-20 בידי ישראל כחלק ממהלך לשיקום מחנות הפליטים והטבת התנאים בהם.
בפועל מהווה המחנה חלק מהעיר רפיח. בצמוד למחנה ממוקמת שכונת יבנא (ער') (על שם יבנא). סמוך למחנה, על שטח שנותר ריק בין המתחם שנבנה בידי אונר"א לבין מסילת הרכבת שעברה באזור, נבנה בהמשך גוש בנינים שמהווה כיום את שכונת שאבורה, שכונה שלעיתים נתפסת כחלק ממחנה הפליטים.
על פי אונר"א, המחנה (יחד עם תל א-סולטאן) מונה 99,000 תושבים. על פי אומדן אמצע השנה של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2006 אוכלוסיית מחנה רפיח לבדו מונה 59,983 תושבים, ואוכלוסיית תל א-סולטאן מונה 24,418 תושבים. במחנה ישנם 31 בתי ספר (20 יסודיים, 11 תיכוניים) המנוהלים על ידי אונר"א.
הערות שוליים

↑  קווי המצרים נתמוטטו תחת מהלומותינו. האוייב תולה תקוותו בהפסקת האש, על המשמר, 20 באוקטובר 1948
↑  הפליטים ברצועת עזה - רפיח מפגינים מצוקתם בפני עתונאים, הַבֹּקֶר, 9 במאי 1949
↑  א. רענן, הפליטים ברצועת עזה, הארץ, 6 בנובמבר 1956
1 2  UNRWA Rafah refugee camp profile UNRWA does not make a distinction between Rafah Camp & Tall as-Sultan
↑  Projected Mid -Year Population for Rafah Governorate by Locality 2004-2006 Palestinian Central Bureau of Statistics
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2008065085  VIAF: 140949068   WorldCat (עם VIAF): 140949068
פבלו באריוס

פבלו באריוס ריבאס (בספרדית: Pablo Barrios Rivas; נולד ב-15 ביוני 2003 במדריד שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אתלטיקו מדריד מהלה ליגה.
קריירת מועדונים

באריוס גדל במחלקות הנוער של מורתלאס, ריאל מדריד ואתלטיקו מדריד. ב-29 באוקטובר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של אתלטיקו מדריד, בהפסד 3-2 לקדיס במסגרת המחזור ה-12 בלה ליגה לעונת 2022/2023. ב-1 בנובמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 2-1 לפורטו במסגרת שלב הבתים לעונת 2022/2023.
קריירה בינלאומית

נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של ספרד לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024). ב-16 בנובמבר 2024 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת נגד שווייץ בליגת האומות.
הערות שוליים

↑  "Lista para el Torneo Olímpico Masculino de Fútbol באתר הרשמי של פדרציית הכדורגל הספרדית המלכותית, 10 ביולי 2024 (בספרדית)
| נבחרת ספרד – אולימפיאדת פריז 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 טנאס •  2 פוביל •  3 מירנדה •  4 א. גרסיה •  5 קובארסי •  6 באריוס •  7 ד. לופס •  8 טוריאנטס •  9 רואיס •  10 באנה •   11 פ. לופס •  12 פאצ'קו • 13 ז'. גרסיה •  14 אורוס • 15 גוטיירס • 16 ברנבה • 17 גומס • 18 אומורודיון • מאמן: דניה |  1 טנאס •  2 פוביל •  3 מירנדה •  4 א. גרסיה •  5 קובארסי •  6 באריוס •  7 ד. לופס •  8 טוריאנטס •  9 רואיס •  10 באנה •   11 פ. לופס •  12 פאצ'קו • 13 ז'. גרסיה •  14 אורוס • 15 גוטיירס • 16 ברנבה • 17 גומס • 18 אומורודיון • מאמן: דניה | ספרד |
יעקב המאירי

| --- | --- |

 לידה:  18 בנובמבר 1934 תל אביב
 נהרג:  22 באוגוסט 1976 (בגיל 41)
 מדינה:  ישראל
יעקב המאירי (18 בנובמבר 1934 – 22 באוגוסט 1976) היה יוצר קולנוע, תסריטאי ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בתל אביב וגדל ביבנאל. אביו, אהרון המאירי, היה פועל, אשר הובא לארץ ישראל לאחר התייתמותו מהוריו במהלך פרעות קישינב. אימו, פנינה, הייתה ספרנית וגננת אשר עלתה לארץ ישראל יחד עם שבעת אחיה מאוקראינה. התגייס לחיל החינוך, שם לקח חלק בהפקת סרטוני הסברה על יחידות. התקדם לדרגת קצין חינוך. לאחר שחרורו למד בירושלים באוניברסיטה העברית. בשנים 1962–1965 למד קולנוע בארצות הברית בסיטי קולג' בניו יורק, יחד עם איש הקולנוע דן וולמן. בשנת 1966, לאחר עבודה של שנה, יצר הסרט הפרק האחרון, אשר המאירי השתתף ביצירתו כעורך וידאו. בסרט זה, צומצמו 25 שעות של קטעי ארכיון על אודות יהדות פולין בתקופה של לפני מלחמת העולם השנייה, לכדי סרט של 90 דקות.
בשנת 1967 יצר את סרטו התיעודי שישה ימים לנצח המנציח את מלחמת ששת הימים. הסרט מורכב מחומרים תיעודיים שצולמו עבור יומני קולנוע ישראליים וזרים, ומתמקד בקרבות חיל השריון וחיל האוויר הישראליים בתחילת המלחמה. "שישה ימים לנצח" הופק זמן קצר לאחר תום הקרבות ונחל הצלחה גדולה בקופות: עם צאתו לאקרנים ב-1967 צפו בו כ-120 אלף צופים.
הסרט העלילתי הראשון והאחרון שכתב וביים היה להט במים, שיצא בשנת 1969 ושיחקו בו זאב רווח ועירית שילה בתפקידים הראשיים.
ניהל את אגודת "קולנוע לנוער" שבאמצעותה קירב צעירים אל העשייה הקולנועית.
נישא לגילה (ג'נט) דרייפוס בשנת 1961 בירושלים, ולהם שני ילדים, דינה ואריאל. התגוררו בפתח תקווה.
ב-22 באוגוסט 1976 נהרג בתאונת דרכים ליד לטרון, בכביש ירושלים-תל אביב. נקבר בבית הקברות סגולה שבפתח תקווה.
פילמוגרפיה

| שנה | סרט | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 1966 | הפרק האחרון | עורך |
| 1967 | שישה ימים לנצח | במאי |
| 1969 | להט במים | במאי ותסריטאי |
| 1970 | Deadlock | מנהל הפקה |
| 1971 | Carlos | מנהל הפקה |
| 1972 | צלילי כפר | במאי |
| 1977 | The Phantom Kid | מנהל הפקה |
בריאן סרגוסה

בריאן סרגוסה מרטינס (בספרדית: Bryan Zaragoza Martínez; נולד ב-9 בספטמבר 2001) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הקיצוני והחלוץ בקבוצת אוסאסונה מהלה ליגה ובנבחרת ספרד.
קריירה

סרגוסה נולד במאלגה שבספרד ב-2001. הוא הצטרף למחלקת הנוער של גרנדה ב-2019 לאחר ששיחק בנעוריו בקבוצה מקומית קטנה בעיר הולדתו.
בנובמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של גרנדה במשחק הגביע הספרדי. ב-18 בנובמבר 2022 כבש את שער הבכורה שלו וסייע לגרנדה להעפיל לליגה הראשונה ולזכות באליפות ליגת המשנה בספרד בסיום עונת 2022/2023.
ב-8 לאוקטובר הבקיע צמד נגד ברצלונה בתיקו 2-2, שבגול הראשון כבש אחרי 17 שניות בלבד במהירות שיא.
בינואר 2024 הצטרף סרגוסה לבאיירן מינכן בחוזה לחמש וחצי שנים. סרגוסה נרכש על ידי באיירן מינכן עוד קודם לכן, במטרה להשתלב בקבוצה החל מעונת 2024/25, אבל הקבוצה בחרה להקדים את הגעתו לפגרת החורף של עונת 2023/34 בעקבות פציעתו של קינגסלי קומאן, תמורת פיצוי לגרנדה שהתמודדה במאבקי תחתית. סרגוסה ערך עד תום העונה שבע הופעות ליגה, והתקשה להשתלב בקבוצה.
באוגוסט 2024 הושאל סרגוסה מבאיירן מינכן לאוסאסונה מהלה ליגה לשנה אחת תמורת 250 אלף אירו. בעסקת השאלה זו קיימת גם אופציה לרכישה בסיום החוזה. ערך את הופעת הבכורה שלו באוסאסונה ב-17 באוגוסט 2024 נגד לגאנס בתיקו 1-1. ב-28 בספטמבר כבש ובישל מול ברצלונה בניצחון 4-2 לטובת אוסאסונה.
נבחרת ספרד

ב-12 באוקטובר 2023 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת ספרד בניצחון 0–2 על נבחרת סקוטלנד במוקדמות יורו 2024. כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בפנדל בדקה ה93' כשהבקיע את שער הניצחון מול שווייץ בליגת האומות בניצחון של 3-2 לטובת ספרד.
הערות שוליים

↑  El Granada cumple ante La Laguna con un gran Butzke, as
רותי דה פריס

| --- | --- |

 לידה:  3 במרץ 1989 (בת 35) ישראל ישראל
 מקום לימודים:  המדרשה לאמנות בבית ברל  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב
 תקופת הפעילות:  מ-2012
 תחום יצירה:  רב תחומי
 פרסים והוקרה:  פרס הצטיינות המדרשה בית ברל מענק קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב פרס אמן צעיר, משרד התרבות והספורט
 http://rutidevries.com/
רותי דה פריס (נולדה ב-3 במרץ 1989) היא אמנית רב תחומית שחיה ועובדת בתל אביב. זכתה בפרס אמן צעיר מטעם משרד התרבות, הציגה תערוכות יחיד רבות והשתתפה במגוון תערוכות קבוצתיות. עבודותיה נמצאות במוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף שוקן, מלונות אטלס ובאוספים פרטיים.
ביוגרפיה

גדלה בתל אביב. אביה דוד דה פריס הוא פרופסור מן המניין להיסטוריה, ואמה רלי דה פריס (לבית גוטהילף), היא אמנית ואדריכלית נוף. היא שאבה השראה מאמה ומסבתה שגם כן הייתה אישה יוצרת.
ב-2012 סיימה תואר ראשון באמנות וחינוך במדרשה לאמנות בבית ברל, וב-2015 תואר שני בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים.
דה פריס הציגה תערוכות יחיד במוזיאון נחום גוטמן, במשכן האמנים הרצליה, גלריה הקיבוץ, גלריית המדרשה הירקון 19 בביאנלה לרישום ירושלים ובמקומות שונים בעולם, בהם צ'כיה וצרפת. השתתפה בתערוכות קבוצתיות במקומות שונים, בהם בית האמנים תל אביב, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, מוזיאון הרצליה, מוזיאון ינקו דאדא, מוזיאון בת ים, קרקוב וורשה.
ב-2016 זכתה בפרס אמן צעיר מטעם משרד התרבות. במהלך השנים קבלה מענקים מטעם קרן רבינוביץ' לאמנות, מפעל הפיס, השתתפה בשהות אמן 'הסיטה', פריז, בתוכנית האוס אוף ארטס בברנו, צ'כיה, פראם צ'כיה ובתוכנית לקידום אמנים של ארטיס, אסיילום וארטפורט. מרצה במוסררה.
נבחרה להשתתף בשהות אמן במרכז האמנות ארטפורט לשנים 2023-2024.
יצירתה

דה פריס סופגת השראה ממקורות רבים, בהם אמנות עתיקה, אמנות עממית, אופנה, תיאטרון ועוד. היא יוצרת מתוך עולם עשיר של דימויים וחומרים.
דה פריס משתמשת בחומרים או רדי מייד זמינים ויומיומיים כמו שקיות זבל שחורות, בדים, מדבקות, נייר כסף, פשתן, לבד, רפיה, שערות מטאטא, קרטון, נייר וברזנט. חומרים אלו מאפשרים לה להפוך את החלל למעין תפאורה שטוחה בה מתקיים פער בין דו-ממד לתלת-ממד, בין האובייקט לחומר ממנו הוא עשוי, ובין הדימוי לייצוגו המלאכותי.
מבחר תערוכות יחיד

2012 – תערוכת גמר לסיום התואר, המדרשה לאמנות בית ברל
2013 – "הול", גלריית המדרשה הירקון 19. אוצר: בועז ארד
2017 – "לב פראי", גלריה הקיבוץ
2019 – "ראיתי הרבה אנשים ברחוב, אחת מהם שאלה אותי מה השעה", משכן האמנים הרצליה, אוצרת: טלי בן נון
2019 – עצב כבד, שער העמקים, ישראל. אוצרת: רות אופנהיים
2018 – FIRST ACT: EVIL FLUFFY, קריית האמנים הסיטה, פריז, צרפת. אוצר: שארל גרסין
2018 – FOLDED FOLD OF A HANDING HAND, שימל מרכז לאמנות דרזדן, גרמניה
2021 – "צל מביט אל השמש", המכון הצרפתי, תל אביב, ישראל.
2021 – "אבא אדמה אמא שמיים", סטודיו פראם, פראג, צ'כיה
2023 – "חור תולעת", מוזיאון נחום גוטמן. אוצרת: מוניקה לביא
תערוכות קבוצתיות

2014 פורטאז, בוזאר, פריז, צרפת. אוצרת: סיליה קולט
דרך כוכב, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, ישראל. אוצרת: דליה לוין
2015 מיניגולף, מוזיאון בת ים, ישראל. אוצרים: אלעד רוזן ויהושע סימון
קו גזרה, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, ישראל
2016 הביאנלה השישית לרישום, גלריה אגריפס, ירושלים, ישראל. אוצרת: סאלי הפטל נווה
2017 דובדבנים, גלריית המדרשה, תל אביב, ישראל. אוצר: בועז ארד
2018 זומו המוזיאון שבדרך, מפעל מגבות ערד, ישראל. אוצרת: עופרה חרנ"ם
2020 כישלון מערכתי, גלריה פי סי פי, פריז, צרפת. אוצר: נועם אלון
2021 תני לי רגע להבין מה קורה פה, שיתוף פעולה עם לוסיאנה קפלון, מוזיאון פתח תקווה. אוצרת: אור תשובה
2021 פקעת, מוזיאון תל אביב, ישראל. אוצרת: דלית מתתיהו
2022 הביאנלה השמינית לרישום ירושלים, סדנת ההדפס ירושלים
2024 רואים ירוק רואים שקוף, ביתן איל עופר, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת: איה מירון
השכלה

2008–2012: תואר ראשון באמנות וחינוך מהמדרשה לאמנות בבית ברל.
2013–2015: תואר שני מבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים
2014: חילופי סטודנטים, תואר שני, אטלייר פסקל מרטין טאיו, בוזאר פריז
2022–2023: תוכנית עמיתי עלמא, לימודי תרבות עברית
פרסים

להלן רשימת הפרסים בהם זכתה דה פריס, לפי מרכז המידע לאמנות ישראלית:
2011 מלגת הצטיינות, בית הספר לאמנות – המדרשה, מכללת בית ברל
2012 פרס הצטיינות ע"ש רפי לביא, בית הספר לאמנות – המדרשה, מכללת בית ברל
2015 מענק, קרן יהושוע רבינוביץ' לתרבות, תל אביב
2016 תוכנית פיתוח מקצועי לאמנים, אסיילום ארטס
2016 פרס אמן צעיר, משרד התרבות והספורט
2017 מענק, קרן יהושוע רבינוביץ' לתרבות, תל אביב
2018 מלגת שהייה, קריית האומנים הבינלאומית – "הסיטה", פריז, צרפת
הערות שוליים

↑  קורות חיים, באתר רותי דה פריס (באנגלית)
1 2  חור תולעת – רותי דה פריס, באתר מוזיאון נחום גוטמן
1 2 3  רותי דה פריס, באתר אמנות בדרכים
↑  צבע טרי 2020
↑  נבחרו אמני המחזור הבא של ארטפורט, באתר ארטפורט
↑  רותי דה פריס, באתר משכן האמנים הרצליה
↑  רותי דה פריס | לב פראי, באתר גלריות
↑  ראיתי הרבה אנשים ברחוב, אחת מהם שאלה אותי מה השעה / רותי דה פריס, באתר משכן האמנים הרצליה
↑   גלעד מלצר, "רואים ירוק רואים שקוף": הגן נותר מחוץ לתמונה, באתר הארץ, 26 ביוני 2024
↑  רותי דה פריס, באתר מרכז מידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים
תערוכה במוזיאון נחום גוטמן, 2012
רותי דה פריז, מוזיאון נחום גוטמן, 2023
תערוכה במוזיאון נחום גוטמן, 2023
חיה ורד

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1922 חלם, פולין
 פטירה:  6 בדצמבר 1997 (בגיל 75) חופית, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1924
 שפות היצירה:  עברית 
 תחום כתיבה:  שירה
 
חיה ורד (1 בינואר 1922 חלם, פולין – 6 בדצמבר 1997, ישראל) הייתה משוררת וסופרת ישראלית. החלה לפרסם בשנות ה-50 של המאה העשרים, והוציאה לאור שלושה ספרי שירה. הרבתה לפרסם בעיתונות- סיפורים קצרים ושירים.
השיר שלה - "סוף קיץ" הולחן על ידי יאיר רוזנבלום ובוצע על ידי עפרה חזה (ראו: האלבום 'חי', 1983). בנוסף הולחן שירה "שיר עד-האשכול" על ידי דוד זהבי ובוצע על ידי יפה ירקוני (1957).