stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרמוניה (מיתולוגיה)
הערות שוליים

1 2 3  HARMONIA - Greek Goddess of Harmony (Roman Concordia), www.theoi.com
↑  פסאודו־אפולודורוס, ביבליותקה, 3.1.1–3.1.2
↑  פסאודו־אפולודורוס, ביבליותקה, 3.4.1–3.4.2
↑  פאוסניאס, תיאורה של יוון, 9.12.3–9.12.6 (ראו במקור היווני ובתרגום לאנגלית)
↑  בניגוד לסיפור מתחילת הספר (אנ'), לפיו פולחן אפרודיטה אוראניה מקורו באשקלון, והפיניקים לימדו את היוונים את פולחנו בקיתרה.
↑  פאוסניאס, תיאורה של יוון, 9.16.3–9.16.4 (ראו במקור היווני ובתרגום לאנגלית)
↑  קונון (פוטיוס), סיפורים, 37 (ראו במקור עם תרגום ובתרגום לאנגלית)
↑  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, 5.48.5–5.49.3 (ראו במקור היווני ובתרגום לאנגלית)
↑  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, 4.2.1–4.2.5 (ראו במקור היווני ובתרגום לאנגלית)
↑  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, 4.66.2 (ראו במקור היווני ובתרגום לאנגלית)
↑  אובידיוס, מטמורפוזות, ספר 4 שורות 563–603 (ראו במקור הלטיני ובתרגום לאנגלית)
↑  אפולוניוס מרודוס, ארגונאוטיקה, שיר 4 שורות 516–517 (ראו במקור היווני, בתרגום לאנגלית: (1) (2), ובתרגום לעברית)
↑  hyginus fabulae 148
↑  Fergus Millar, The Phoenician cities: a case-study of Hellenisation, The Cambridge Classical Journal 29, 1983, עמ' 67 doi: 10.1017/S0068673500004508‏, JSTOR 44696895
↑  George Francis Hill, Catalogue of the Greek Coins of Phoenicia, Arnaldo Forni - Editore, 1965, עמ' clxii, 283
↑  (40) Harmonia In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_41. ISBN 978-3-540-29925-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011342952505171  BnF: cb15060419m (data)  GND: 118930230  LCCN: no2020007088  NLA: 67154823  SUDOC: 111293758  VIAF: 30335994   WorldCat (עם VIAF): 30335994 
קדמוס והרמוניה, האחד נחש כולו והשניה הופכת לנחש, קרמיקה מודרנית מצוירת מאת וירגיליו קלמלי (אי') מהמאה ה־16 לספירה
פולינייקס נותן להרמוניה את השרשרת, קרמיקה אטית מ־450–440 לפנה"ס
אנדריס ספרודס

אנדריס ספרודס (בלטבית: Andris Sprūds; נולד ב-13 ביולי 1971) הוא שר ההגנה של לטביה. וחבר הסאימה הלטבי מטעם מפלגת הפרוגרסיבים.
ביוגרפיה

ספרודס נולד בלייפאיה ב-13 ביולי 1971. ב-1997 הוא השלים תואר שני בהיסטוריה של מרכז אירופה באוניברסיטת מרכז אירופה בבודפשט. ב-1998 השלים גם תואר ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת לטביה. ב-2005 השלים דוקטורט במדעי המדינה באוניברסיטה היגלונית בקראקוב. הוא משמש כחוקר ומרצה במגוון נושאים הקשורים ליחסי חוץ של מדינות אירופה. הוא היה חבר בוועדה המייעצת של המכון למדיניות חוץ של לטביה.
ב-1 באוקטובר 2022, נבחר ספרודס לסאימה - הפרלמנט הלטבי, מטעם מפלגת "הפרוגרסיבים". ב-24 בנובמבר של אותה שנה הוא נבחר ליו"ר ועדת אירופה של הסאימה. וב-15 בספטמבר 2023 מונה לשר ההגנה בממשלתה של אוויקה סיליניה.
אייל רביד

| --- | --- |

אייל רביד, 2014
 לידה:  23 בספטמבר 1968 (בן 56)
 מדינה:  ישראל
אייל רביד (נולד ב-23 בספטמבר 1968) הוא בעל השליטה (כ-35%) ומנכ"ל רשת קמעונאות המזון ויקטורי.
ביוגרפיה

הוריו של רביד עלו לישראל מתוניס ב-1956 והתמקמו במושב בני דרום. לאחר מספר שנים, אביו, חיים (ויקטור), ואמו, יהודית, הצטרפו למשפחתה של יהודית בבת ים, בה חיים עבד בשלוש עבודות במקביל (כפועל בניין, כתופר מעילים וכגהצן), כדי לפרנס את המשפחה. לאחר מכן הוריו למדו ראיית חשבון ופתחו משרד משלהם. בהמשך, אביו פתח עסק עצמאי לייבוא של כלי בית.
רביד נולד וגדל בבת-ים.
בגיל 9 עבר עם המשפחה לאביג'אן, בירת חוף השנהב, בעקבות עבודתו של אביו כמנהל הכספים, ולאחר מכן הבעלים ברשת גדולה של מאפיות במדינה.
בגיל 13 המשפחה חזרה לישראל והשתכנה בצפון תל אביב, שם רביד השלים בגרות בבית הספר אליאנס תל אביב.
בפברואר 1987 התגייס לצה"ל במסלול ייעודי לקצונה, במהלכן שירת כקצין לוגיסטיקה בגבעתי, כמפק"צ בקורס קצינים. במהלך שירותו הצבאי ולאחריו עבד בעסק המשפחתי "בגט הזהב" למאפים קפואים, ראשית כפועל ולאחר מכן כנהג וכמנהל מכירות.
רביד דורג במקום העשירי ברשימת 50 המנהלים הטובים ביותר של העיתון "כלכליסט" ל-2020.
רביד משמש כמרצה אורח באוניברסיטאות ובמכללות לסטודנטים לתואר ראשון ושני בכלכלה ומנהל עסקים.
הקמת רשת ויקטורי

בינואר 1996, סלטי בנצי - הספק העיקרי של "בגט הזהב", נקלע לקשיים. כדי לפרוע את התחייבויותיו, הציע הבעלים של סלטי בנצי לרביד את אחד מהמרכולים של החברה, בקריית גת. לאחר כמה חודשים קנתה המשפחה מסלטי בנצי מרכול נוסף באשקלון, ולאחר כשנה רכשה סניף שלישי. הסניפים צברו הפסדים בשלוש השנים הראשונות לפעילותם והבנקים אף איימו לחלט את דירתם של רביד ואשתו. אולם באמצעות הזרמת הון מהמשפחה, לצד שינוי תנאי הסחר מול הספקים והתמחור ברשת, הצליחה משפ' רביד להעביר את הסניפים לרווחיות, ולהחזיר את אמון הספקים.
ביולי 2005, היו בבעלות המשפחה שישה סניפים ומפעל מאפים, שהוסב למפעל לעיבוד בשר, רביד מונה למנכ"ל החברה.
ב-2007, כשהרשת מנתה תשעה סניפים עם מחזור מכירות של כ-280 מיליון ש"ח, דחה רביד הצעת רכישה בסך כ-100 מיליון ש"ח מצידה של רשת פרשמרקט.
בשנת 2011 החברה ביצעה הנפקה ראשונית לבורסה לפי שווי של 280 מיליון ש"ח.
בשנים 2015–2020, תחת ניהולו, צמחה הרשת מ-30 סניפים ל-60. נכון למרץ 2024 לרשת 68 סניפים.
ביוני 2023 נחקר רביד ברשות התחרות עם עוד מנהלים בחשד לתיאום מחירים.
בנוב' 2023 ולציון 30 ימים לאירועי ה-7 באוקטובר, יצא רביד בקמפיין פרסום על העגלות של רשת ויקטורי אשר כלל הדבקת שמותיהם של הילדים החטופים בישראל על מושבי הילדים בעגלות הסניפים תחת המסר "זה יכל להיות הילד שלך". בנוסף, שיתף שבתו - אופק, השתתפה במסיבת נובה וניצלה בזכות 2 ישראלים שהצילו אותה ועוד 20 אחרים.
ביוני 2024, רשות התחרות זימנה את רביד יחד עם מנהלים ברשתות יוחננוף וסופר ברקת, לשימוע לפני הגשת כתב אישום בגין החשד שבאמצעות התבטאויותיהן הפומביות ניסו להגיע להסדרים להעלאת מחירים. נכון לינואר 2025, טרם הוגש כתב אישום כנגד רביד והמנהלים האחרים.
הקמת רשת ויקטורי > כתב אישום

בתאריך 20 בפברואר 2025, רשות התחרות הגישה כתב אישום נגד איל רביד ונגד איתן יוחננוף, מנכ"ל רשת יוחננוף ומעורבים נוספים בחשד לעבירות על חוק התחרות ותיאום מחירים.
הקמת רשת ויקטורי > תרומה לקהילה

במרץ 2018, לאחר סגירת מפעל נגב קרמיקה בירוחם, בו פוטרו 120 מעובדיו, הציע רביד להעסיק את כל המפוטרים בסניפי הדרום של הרשת (באר שבע, דימונה, אופקים, שדרות וקרית גת), במשרות ניהול, קופאיות, מסדרי סחורה ועוד.
במהלך מגפת הקורונה, ולאור אי הוודאות הכלכלית במדינה, קידם רביד קליטת עובדים שפוטרו בעקבות המגפה, לרשת ויקטורי וסייע לבני הגיל השלישי כשפתח עבורם בלבד בשעות הבוקר את סניף רחובות של הרשת.
בנוסף, רביד הוביל את הרשת למכור תוצרת חקלאית ישראלית בלבד ובכך לסייע לחקלאים בישראל.
חיים פרטיים ומשפחה

רביד הוא בן הזקונים של יהודית וחיים (ויקטור), אחיהם של אבי, שותפו וסמנכ"ל התפעול של החברה, ושל טליה.
רביד ושגית נישאו בשנת 1996, להם ארבעה ילדים, והם מתגוררים בגדרה.
הערות שוליים

1 2  דיאנה בחור ניר, כשגרנו בחוף השנהב הייתי יוצא עם 200 דולר והוריי היו אומרים: "אל תחזור הביתה עם הכסף", באתר כלכליסט, 21 בנובמבר 2013
↑  יעל ולצר, מנכ"ל ויקטורי: "הציבור עסוק בלהגיד 'יקר לי'", באתר ynet, 21 באוקטובר 2016
1 2 3  האנציקלופדיה העסקית, אייל רביד מנכ"ל ויקטורי: שווי חברה, ביוגרפיה עסקית ותרומתו לקהילה, באתר אייס, 11 באוגוסט 2022
1 2  אייל רביד, ברשימת 50 המנהלים הטובים ביותר של עיתון כלכליסט ל-2020
↑  שירות גלובס, ‏"כלכלה על הבר": עסקים, משפחה ומה שביניהם, באתר גלובס, 5 ביולי 2017
↑  אייל רביד: "בהתחלה, חוסר ההבנה שלי הוביל לטעויות קשות", מגזין ישראכרט, 4 ביולי 2017
↑  אילנית חיות, ‏פרש מרקט במו"מ מתקדם לרכישת א.ב.א ויקטורי לפי שווי של 80 מיליון ש', באתר גלובס, 12 ביולי 2007
↑  ליאת רון‏, עברו על חוקי התחרות? בכירי ענף המזון בחקירות, באתר וואלה, 14 ביוני 2023
↑  ויקטורי בצעד חסר תקדים, המנכ"ל חושף: "אגרוף בבטן", באתר אייס, 8 בנובמבר 2023
↑  נורית קדוש ותומר גנון, כתב אישום חמור חושף את שיטת ויקטורי: "כפי שסגרנו תראה שכולם יעדכנו מחיר", באתר כלכליסט, 20 בפברואר 2025
↑  מנכ"ל ויקטורי מציע: 130 משרות למפוטרי נגב קרמיקה, חדשות באר שבע, 22 במרץ 2018
↑  אין לכם עבודה בגלל הקורונה? רשת ויקטורי בראשות אייל רביד מתגייסת למען העובדים שנפגעו ממשבר הקורונה והודיעה כי תקלוט עובדים לסניפי רשת ויקטורי, BE רחובות, 12במרץ 2020, עמוד 2
↑  רשת ויקטורי פותחת את סניף רחובות לאוכלוסייה המבוגרת בשעות נפרדות - עדכונים, באתר שישי בעיר | חדשות רמלה לוד - כל החדשות, כל העדכונים וכל האירועים, ‏30 במרץ 2020
↑  הצרכן הישראלי מנסה לפנק את עצמו בקניות בסופר, להחזיר מה שחסר לו מבחינת בילוי וחו"ל, באתר הזירה המקצועית למסחר מבית מיטב, ‏2020-08-15 (ארכיון)
אלדאר פישר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 ביולי 1872 שימג, הונגריה 
 פטירה:  5 בדצמבר 1950 (בגיל 78) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  רופא, כירורג 
 
אלדאר פישר (בהונגרית: Fischer Aladár;‏ שימג, 26 ביולי 1872 – בודפשט, 5 בדצמבר 1950) היה דוקטור לרפואה (MD) כירורג יהודי-הונגרי, מנהל מחלקה בבית חולים, רופא ראשי ופרופסור באוניברסיטת בודפשט.
קורות חייו

אלדאר פישר נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ פישר (1845–1910), רופא כללי, נשיא הקהילה היהודית בשימג, ושל קרולינה שטיינר. הוא השלים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר ב-1895. לאחר מכן ההפך למתמחה במרפאה הכירורגית מס' 2 של האוניברסיטה ובין 1911 לבין 1930 עבד כמנתח ראשי בבית החולים לילדים ברודי ז'יגמונד ואדל. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בבית חולים צבאי שהוקם בבודפשט. ב-1915 הועלה לדרגת רופא גדוד. בשנת 1916 הוסמך כפרופסור חוץ (לא חלק מהסגל) בתחום "מחלות כירורגיות בילדוּת". בין השנים 1930 לבין 1941 היה מנהל המחלקה הכירורגית והרופא הראשי של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' של הקהילה היהודית של פשט (שמה היום המרכז הרפואי הלאומי) מאז 1930, מונה כפרופסור מלא באוניברסיטה. הוא פרש לגמלאות ב-1941. כמה ממחקריו פורסמו בכתבי העת המקצועיים כמו "רפואה" (Gyógyászat). הוא עסק בפתרונות כירורגיים לגידולים שפירים וממאירים בגיל הילדות ונחשב לאחד ממייסדי ניתוחי הילדים בהונגריה.
אשתו הייתה שטפניה רדליך (1884–1936), בתם של דויד רדליך ובורבלה שפיצר, איתה התחתן ב-1907 בבודפשט.
עבודות מרכזיות (חלקי)

נתונים לניתוחי סרטן הלשון (שימג, 1903)
על ניתוח של הוושט (בודפשט, 1924)
המצב הנוכחי של הטיפול הכירורגי בסרטן (בודפשט, 1927)
פרסים והוקרה

סיגנום לאודיס
עיטור צלב זהב מוכתר (1918)
עיטור הצלב האדום II. תג קישוט עם מבצר צבאי
לקריאה נוספת

Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי)
Gergely András: Jeles magyar zsidó orvosok lexikona. Budapest, Makkabi, 2001 (אנדראש גרגיי: לקסיקון רופאים יהודים הונגרים מצטיינים ומפורסמים. הוצאת מכבי. בודפשט. 2001)
Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I-XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים. 1939–1944, 1990–2002)
Magyar orvoséletrajzi lexikon. Összeáll. Kapronczay Károly–Közrem. Tóth Magda. Budapest: Mundus Magyar Egyetemi Kiadó. 2004. ISBN 963-950-132-8 (לקסיקון ביוגרפי של רופאים הונגרים)
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת.
הערות שוליים

↑  "Fischer Ignác halotti bejegyzése a sümegi polgári halotti akv. 144/1910. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-02-15.
↑  "Fischer Ignác elhunyt". Egyenlőség. 1910-11-27. p. 3. נבדק ב-2021-02-15.
↑  "Kinevezés". Budapesti Orvosi Újság. 1911-10-26. p. 789. נבדק ב-2021-02-15.
↑  "Ezredorvos". Rendeleti Közlöny a Magyar Királyi Honvédség számára. 2015.
↑  "A Budapesti Királyi Magyar Tudomány-Egyetem almanachja, 1915-1916". נבדק ב-2021-02-15.
↑  "Nyugalomba vonulás". Az Újság. 1941-02-22. p. 6. נבדק ב-2021-02-15.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 103/1907. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-02-15.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7937 8604  VIAF: 121478811   WorldCat (עם VIAF): 121478811
אלה בייקר

| --- | --- |

 לידה:  13 בדצמבר 1903 נורפוק, ארצות הברית 
 פטירה:  13 בדצמבר 1986 (בגיל 83) מנהטן, ארצות הברית 
 שם לידה:  Ella Josephine Baker 
 מדינה:  ארצות הברית, אנגליה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פלאשינג 
 השכלה:  Shaw University 
 מעסיק:  YWCA USA, התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית, מינהל קידום העבודות, NAACP 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לנשים (1994)  פרס קאנדס (1984) 
 
אלה ג'וזפין בייקר (באנגלית: Ella Josephine Baker‏, 13 בדצמבר 1903 – 13 בדצמבר 1986) הייתה פעילה אפרו-אמריקאית בתנועה לזכויות האזרח ופעילת זכויות אדם. היא עבדה בעיקר מאחורי הקלעים כמארגנת קהילתית במשך חמישה עשורים. הן בניו יורק והן בדרום, בייקר עבדה לצד חלק מהמנהיגים הבולטים ביותר בתנועה לזכויות האזרח במאה ה-20, ביניהם ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, ת'ורגוד מרשל, מרטין לותר קינג, רוזה פארקס, דיאן נאש וסטוקלי קרמייקל.
בייקר מתחה ביקורת על הנהגה כריזמטית ומקצועית. היא קידמה רעיונות הקשורים לארגון תנועה שורשית, דמוקרטיה השתתפותית והיכולת של אנשים שחיים תחת דיכוי להבין את עולמם ולקדם את מטרותיהם בעצמם. היא הייתה ידועה בשל הביקורת שלה על גזענות בארצות הברית, כמו גם על הסקסיזם בתוך התנועה לזכויות האזרח.
השכלה ושנים מוקדמות

אלה ג'וזפין בייקר נולדה בנורפלוק, וירג'יניה ב-13 בדצמבר 1903 לג'ורג'יאנה ובלייק בייקר. אביה עבד על אוניית קיטור שהפליגה מנורפלוק כך שלעיתים קרובות הוא נעדר מהבית. ב-1910 פרצו בעיר מהומות גזע שבהן לבנים תקפו שחורים שעבדו במספנה. בעקבות המהומות החליטה אימה להעביר את המשפחה בחזרה לעיירה ליטלטון, קרוליינה הצפונית, שבה היא גדלה.
בייקר פיתחה רגישות לאי צדק חברתי בגיל מוקדם בעקבות סיפורי האימה שסבתה סיפרה לה על חיי העבדות. סבתה סיפקה לה הקשר לחוויה האפרו-אמריקאית, וזה בתורו עיצב את ההבנה והתפיסה של בייקר בנוגע לאי הצדק שאיתו שחורים עדיין התמודדו באותה התקופה.
בייקר למדה באוניברסיטת שו בראלי, קרוליינה הצפונית, וסיימה את הלימודים בהצטיינות יתרה.
קריירה כפעילה חברתית > 1953-1938 (NAACP)

ב-1938 החלה בייקר שיתוף פעולה ארוך ימים עם האיגוד הלאומי למען קידום אנשים צבעוניים (NAACP), שהיה ממוקם בזמנו בעיר ניו יורק. בדצמבר 1940 היא קיבלה שם עבודה כמזכירה, שבמסגרתה היא נסעה רבות, במיוחד לדרום, במטרה לגייס חברים חדשים וכסף ולארגן ולהקים סניפים מקומיים. היא קודמה למנהלת סניפי האיגוד ב-1943 ובכך הפכה לאשה הבכירה ביותר בארגון. בייקר הייתה אישה דעתנית והאמינה באידיאלים המעלים על נס את ערך השוויון. היא דחפה לביזור המבנה הארגוני ומבנה ההנהגה של ה-NAACP ועודדה תמיכה ארגונית בחברים שקידמו פעילות ברמה המקומית.
בייקר האמינה שארגון צובר כוח מלמטה למעלה ולא להפך והדגישה שפעילות סניפי ה-NAACP חיונית לקיומו של ארגון. בייקר תיעבה אליטיזם ושמה את מבטחה בכוח הרבים. היא האמינה כי ארגונים לשינוי חברתי לא צריכים להיות מבוססים על רהיטות מנהיגיהם הבכירים ותעודותיהם, כי אם על המחויבות והעבודה הקשה של האנשים בשטח, והנכונות והיכולת של אותם אנשים להשתתף בשיח ובתהליך קבלת ההחלטות. היא הדגישה במיוחד את חשיבותם של צעירים ונשים בתוך הארגון.
במהלך נסיעותיה לדרום במסגרת עבודתה ב-NAACP, פגשה בייקר מאות נשים שחורות וגברים שחורים וביססה מערכות יחסים ארוכות איתם. היא ישנה בבתיהם, סעדה איתם, דיברה בכנסיות שלהם ורכשה את אמונם. היא כתבה מכתבי תודה והביעה הערכה לאנשים שפגשה. בייקר נקטה בגישה אישית לפעילות פוליטית, וגישה זו הפכה אותה למגייסת אפקטיבית ביותר שרתמה מספר רב של גברים ונשים לפעילות ה-NAACP.
ב-1953 התפטרה בייקר מתפקידיה ב-NAACP כדי לנסות ולהיבחר למועצת העיר ניו יורק כחלק מהמפלגה הליברלית, ללא הצלחה.
קריירה כפעילה חברתית > התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית (1960-1957)

בינואר 1957 נסעה בייקר לאטלנטה, ג'ורג'יה כדי להשתתף בכנס שנועד לפתח ארגון אזורי חדש שינצל את המומנטום לאחר הצלחת חרם האוטובוסים של מונטגומרי באלבמה. לאחר כנס נוסף בפברואר, הוקמה התאחדות הנהגה הדרומית-נוצרית (SCLC) ומרטין לותר קינג נבחר לנשיאה. במקור נועדה ההתאחדות להיות קואליציית מנהיגים גמישה מבחינה מבנית. מדובר היה במנהיגים שמקורם בכנסייה ושלקחו חלק במאבקים לקידום זכויות אזרח ברחבי הדרום. הקבוצה רצתה להדגיש את השימוש בפעולה בלתי אלימה לקידום שינוי חברתי וצדק גזעי עבור שחורים בדרום.
בייקר הייתה אחת משלושת המארגנים של האירוע שבו הופיע לראשונה ה-SCLC, אירוע רב משתתפים שבו היא הוכיחה שוב את היכולת שלה לצמצם ולמזער יריבויות ומאבקים ולאחד ארגונים שונים למען מטרה אחת. אחד הפרויקטים הראשונים שארגן ה-SCLC היה קמפיין לרישום מצביעים שנועד להגדיל את מספר האפרו-אמריקאים שרשומים להצביע בבחירות 1958 ו-1960. אסטרטגיית הארגון כללה חינוך, דרשות בכנסיות ומאמצים לייצר מרכזים מקומיים שידגישו את חשיבות ההצבעה בבחירות. הפרויקט לא השיג את מטרותיו הראשוניות, אך הניח את היסודות לחיזוק מרכזי פעילים מקומיים שיבנו את התנועה ההמונית שתדרוש את זכות ההצבעה בדרום מאוחר יותר.
שיתוף הפעולה בין בייקר ל-SCLC הותיר אותה מתוסכלת מכיוון שההתאחדות הלכה והתארגנה סביב הנהגתו הכריזמטית של מרטין לותר קינג, דבר שסתר את אידיאל הדמוקרטיה ההשתתפותית שקיוותה בייקר לקדם. הרעיון הלך ותפס תאוצה בשנות ה-60, גם בקרב פעילי התנועה לזכויות האזרח, וכלל שלושה דגשים מרכזיים:
קריאה לתנועות שורשיות ברחבי החברה ומקסום כמות האנשים שמשתתפים בתהליך קבלת ההחלטות.
מזעור ההיררכיה (הביורוקרטית) והדגש על הנהגה מקצועית מומחית.
קריאה לפעולה ישירה כמענה לפחד, בידוד וניכור אינטלקטואלי.
כל אלו הובילו לחילוקי דעות אידאולוגיים בין בייקר וקינג ולא אחת היא מתחה עליו ועל ה-SCLC ביקורת. ההיסטוריון תומאס פ' ג'קסון טען כי בייקר לא אהבה את "עצלות ההתאחדות והריחוק של קינג מהאנשים בשטח. היא הגיעה למסקנה שקינג יעיל יותר כדובר מאשר כלוחם צדק". לפי האקטיביסט השנוי במחלוקת מומיא אבו ג'אמאל, בייקר קידמה מודל הנהגה קולקטיבי יותר לעומת "הסגנון המשיחי הנפוץ באותה התקופה". היא התנגדה גם לארגון התנועה לזכויות האזרח לפי מודל הכנסייה השחורה, בין היתר בשל ההיררכיה הכנסייתית המגדרית שכללה חברות נשית גבוהה אך הנהגה גברית.
קריירה כפעילה חברתית > התאחדות הסטודנטים לפעילות בלתי-אלימה (1966-1960)

ב-1960, לאחר קיום מספר שביתות שֶׁבֶת אזוריות שיזמו סטודנטים שחורים כדי למחות על ההפרדה הגזעית בדרום, שכנעה בייקר את ראשי ה-SCLC להזמין את אותם סטודנטים לכנס באוניברסיטת שו, שבה היא למדה בעבר. מטרת המפגש הייתה לייצר קשרים, להעריך את מצב המאבק ולבחון אפשרויות פעולה עתידיות. במפגש זה הוקמה התאחדות הסטודנטים לפעילות בלתי-אלימה (Student Nonviolent Coordinate Committee או SNCC).
בייקר חשבה שיש פוטנציאל גדול בסגנון ההנהגה הייחודי של מנהיגי שביתות השבת, שעוד לא היו מנהיגים בולטים בתנועה לזכויות האזרח. היא רצתה לאחד אותם באופן שישמר את המומנטום של הפעילות שלהם, ללמד אותם את הכישורים להם הם זקוקים, לספק להם משאבים ולעזור להם להפוך לכוח יותר מיליטנטי ודמוקרטי. כדי להשיג מטרה זו, היא ניסתה להרחיק את המנהיגים הצעירים מהשפעת ההנהגה המבוגרת יותר, המבוססת על הכנסייה.
SNCC הפך לארגון הבולט במדינת מיסיסיפי, שבה האפליה הייתה קשה במיוחד. לאחר הכנס באוניברסיטת שו, התפטרה בייקר מה-SCLC ופיתחה מערכת יחסים ארוכה וקרובה עם הארגון. יחד עם הווארד זין, בייקר נחשבה לאחת מהיועצות המוערכות ביותר של SNCC וזכת לכינוי "סנדקית ה-SNCC".
כחלק מפועלה עם ההתאחדות היא סייעה לארגן את נסיעות החופש ב-1961 ואת קיץ החירות ב-1964. רעיונותיה הנוגעים להנהגה קבוצתית והצורך בשינוי חברתי-דמוקרטי רדיקלי הלכו ונהיו פופולריים בקרב תנועות הסטודנטים שפעלו במהלך שנות ה-60. כך למשל הארגון האנטי-מלחמתי המרכזי של אותה תקופה, סטודנטים למען חברה דמוקרטית, חזר על רעיונות הדמוקרטיה ההשתתפותית וקידם אותם. רעיונות אלו השפיעו על מגוון קבוצות פרוגרסיביות ורדיקליות שהמשיכו לקום במהלך שנות ה-60 וה-70 של אותה מאה.
שנים אחרונות

ב-1964 הפחיתה בייקר את מעורבותה ב-SNCC בעיקר בשל התדרדרות במצבה הבריאותי וב-1967 היא חזרה לניו יורק, שם היא המשיכה להיות מעורבת במטרות אחרות. ב-1972 היא נסעה ברחבי ארצות הברית בתמיכה בקמפיין "שחררו את אנג'לה", שנועד לשחרר את הכותבת והפעילה אנג'לה דייוויס.
בייקר תמכה גם בתנועה לעצמאות פוארטו ריקו, יצאה נגד האפרטהייד בדרום אפריקה וחברה לארגוני נשים שונים כמו ליגת הנשים הבינלאומית לשלום וחירות. היא המשיכה בפועלה עד מותה ביום הולדתה ה-83.
בייקר שמרה על פרטיות חייה האישיים ורבים אף לא ידעו שהיא הייתה נשואה במשך 20 שנה לחברה מימי התיכון. היא לא הותירה אחריה יומנים.
הערות שוליים

↑  Pascal Robert, Ella Baker and the Limits of Charismatic Masculinity, Huffington Post, ‏21/2/2013
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Ransby, Barbara, Ella Baker & the Black Freedom Movement: A Radical Democratic Vision, The University of North Carolina Press, 2003
↑  "Who Was Ella Baker?"
↑  Irv Randolph, Randolph: The work and wisdom of Ella Baker, ‏2/3/2019
↑  Aldon D. Morris, The Origins of the Civil Rights Movement, New York: Simon and Schuster, 1986
↑  Women in the Civil Rights Movement
↑  Thomas F. Jackson, From Civil Rights to Human Rights: Martin Luther King, Jr., and the Struggle for Economic Justice, Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 2007
1 2  Abu-Jamal, Mumia, We Want Freedom: A Life in the Black Panther Party, Cambridge: South End Press, 2004
↑  CRYSTAL A. DEGREGORY, PH.D., Godmother of SNCC: Remembering Shaw Alumna Ella Baker, ‏April 17, 2012
↑  Painter, Nell Irvin, Creating Black Americans: African-American history and its meanings, 1619 to the present, USA: Oxford University Press, 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007457003105171  GND: 120596261  ISNI: 0000 0000 2518 2171  LCCN: n79029169  NTA: 190579455  SNAC: w61d2mcd  SUDOC: 074615327  VIAF: 52524593   WorldCat (עם VIAF): 52524593
אלן ויליס

| --- | --- |

 לידה:  14 בדצמבר 1941 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  9 בנובמבר 2006 (בגיל 64) קווינס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  קולג' ברנרד 
 מעסיק:  אוניברסיטת ניו יורק 
 בן או בת זוג:  סטנלי ארונוביץ 
 
אלן ויליס (14 בדצמבר 1941 - 9 בנובמבר 2006) הייתה עיתונאית, פובליציסטית, מבקרת מוזיקה ופעילה פמיניסטית.
ביוגרפיה

ויליס נולדה במנהטן למשפחה ממוצא יהודי. בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 עבדה כמבקרת המוזיקה של כתבי העת הניו יורקר ורולינג סטון.
בשנת 1969 הייתה בין מיסדי רדסטוקינגס, קבוצה פמיניסטית רדיקלית מניו יורק. אחת הפעולות המוקדמות של הקבוצה הייתה ב-13 בפברואר 1969, כאשר חברותיה פרצו לאולם בעת שימוע חקיקה בוועדה לבריאות הציבור של מדינת ניו יורק, אשר שקלה רפורמה בחוק ההפלות. הן התנגדו לעצם קיום הדיון, ושאלו: "למה 14 גברים ורק אישה אחת ברשימת הדוברים—וזו נזירה?" יו"ר הוועדה השיב כי אלה הם מומחים לנושא, מה שעוד יותר הרגיז את נשות רדסטוקינגס, אשר עמדתן הייתה שאין מומחים טובים יותר בנושא הפלות מאשר נשים, ושצריך לבטל את חוקי ההפלות, לא לעשות בהם רפורמה. בתחילת שנות ה-1970, רדסטוקינגס היו ידועות בשל אירועי "speakouts", וכן בשל אירועי "בזק" (zap), שהיו אירועי פעולה ישירה, וכן תיאטרון רחוב בנושא של הזכות להפלה.
בשנת 1977 גרה בירושלים ולמדה בישיבת אש התורה, לשם הגיעה בעקבות אחיה מייק ויליס. מייק ביקר בירושלים ב-1975, פגש את אנשי אש התורה בעת סיור בכותל והם שכנעו אותו לחזור בתשובה. ויליס רצתה לברר מה שכנע בחור ליברלי שהחזיק בדעות דומות לשלה לשנות את אורך חייו בצורה כה קיצונית, "אם יש אמת אחת אולי הוא מצא אותה". לאחר שלא השתכנעה לחזור בתשובה חזרה ויליס לניו יורק, וכתבה מאמר ברולינג סטון וספר (שתורגם לעברית בשם "עימות בירושלים: דו"ח אישי") על החוויה שעברה.המאמר שלה היה פורץ דרך בכך שהוא הציג לראשונה לציבור החילוני-ליברלי מבט בפנים על תנועת התשובה החרדית-ליטאית. לדבריו של אחיה, הרב חיים ויליס, המאמר שכתבה היה עבור צעירים רבים נקודת החשיפה הראשונה שלהם לתנועת התשובה החרדית.
בשנות ה-80, הקימה קבוצה בשם No More Nice Girls שפעלה למען הזכות להפלות.
השקפות ודעות

ויליס הייתה אחת הראשונות שהקימו זעקה נגד הפמיניסטיות האנטי-פורנוגרפיה בשל מה שהיא ראתה כפוריטניזם, סמכותנות מינית, ואיום על חופש הביטוי. המסה שכתבה ב-1981 בשם Lust Horizons: Is the Women's Movement Pro-Sex? (אופק התשוקה: האם תנועת הנשים היא פרו-סקס?) הוא המקור של המונח "פמיניזם פרו-סקס". הפמיניסטיות שהתנגדו לזרם האנטי-פורנוגרפיה קידמו את הרעיון שסקס הוא מקור הנאה לנשים, והחשיבו את המאמצים של תנועת האנטי-הפורנוגרפיה כעומדים בקנה אחד עם המלחמה של הימין הפוליטי השמרני בסקס ומיניות.
״חיים ללא עונג - ללא ספונטניות ומשחקיות, מיניות וחושניות, אסתטיקה, הפתעה, התרגשות, אקסטזה - הם סוג של מוות״
בשנת 2003 פרסמה מאמר תחת הכותרת: Is There Still a Jewish Question? Why I’m an Anti-Anti-Zionist שבו מתחה ביקורת על יחסו החד-צדדי של השמאל בארצות הברית כלפי מדינת ישראל בכל הנוגע לסכסוך-הישראלי פלסטיני.
חיים אישיים

הייתה נשואה לפרופסור סטנלי אהרונוביץ, מרצה לסוציולגיה באוניברסיטת ניו יורק. להם בת אחת נונה ויליס-אהרונוביץ.
הערות שוליים

↑  Anon., About, Redstockings.org.
↑  "Women Break Up Abortion Hearing". New York Times. 14 בפברואר 1969. p. 42. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  יצחק ינאי, חולשה שהיא גבורה, מעריב, 21 במרץ 1979
↑  אלן וויליס, עימות בירושלים: דו״ח אישי, שורשים, 1979. (קריאת הספר בתצוגה מקדימה באתר "גוגל ספרים" )
↑  ELLEN WILLIS, Next Year in Jerusalem, https://www.rollingstone.com/, ‏APRIL 21, 1977
↑  Rabbi Chaim Willis, Next Year In Jerusalem, Part 1, aish
↑  Ellen Willis, Lust Horizons: The 'Voice' and the women's movement, Village Voice 50th Anniversary Issue, 2007.
↑  Johnson, Meri Lisa (2007). Third Wave Feminism and Television. I.B. Taurus. p. 70. ISBN 1845112466.
↑  ענת באלינט, החיפוש אחר האמת העירומה, באתר הארץ, 30 בספטמבר 2002
↑  נטע אלכסנדר, הסדרה שמוכיחה שגם לאקדמאים יש ליבידו, באתר הארץ, 26 באוגוסט 2016
↑  ellen willis, Is There Still a Jewish Question? Why I’m an Anti-Anti-Zionist
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277000805171  BIBSYS: 90824895  BnF: cb16654366s (data)  GND: 1036884112  ISNI: 0000 0000 2180 6274  LCCN: n80120885  NKC: mzk2012736255  SUDOC: 152288031  VIAF: 67770064   WorldCat (עם VIAF): 67770064
אליעזר כהנמן

| --- | --- |

הרב אליעזר כהנמן, נשיא ישיבת פוניבז'
 לידה:  1 ביולי 1947 (בן 77) י"ג בתמוז תש"ז ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  בני ברק ישראל ישראל
 השתייכות:  חרדים, ליטאים
 תחומי עיסוק:  ניהול, חינוך
 רבותיו:  סבו הרב יוסף שלמה כהנמן
 חיבוריו:  יכהן פאר
 
הרב אליעזר כהנמן (נולד ב-י"ג בתמוז תש"ז, 1 ביולי 1947) הוא נשיא ישיבת פוניבז', תפקיד שמשמעותו בעלות על הישיבה ונושאים מנהלתיים וייצוגיים.