ארנסט בלוך (קצין)
קורות חייו > אחריתו

לאחר הצלת הרב שניאורסון ופמלייתו, חזר בלוך לתפקידו כאיש מודיעין העוסק בריגול תעשייתי, ובסוף 1940 הוא קודם לדרגת לוטננט-קולונל. הוא היה אז מפקדם של 40 קצינים ואנשי סגל. הוא סעד מדי פעם עם תעשיינים כמו גוסטב קרופ פון בוהלן אונד הלבך (גר') ומקס שלנקר (גר'), הוא זכה באמונם של מנהלים בכירים, כולל אלה של הקרטל הענק אי גה פארבן, שייצר אלפי מוצרים עבור הרייך השלישי, ובכלל זה הגז ציקלון בה ששימש לרצח יהודים בתאי הגזים, ובנה מפעל גדול באושוויץ שהשתמש בעובדי כפייה, אותם העביד עד מוות. בלוך סיפק לצבא מידע על היכולות התעשייתיות של מדינות שונות והסתייע בקשריו כדי להציב מרגלים בחו"ל. בתחילת 1941 הוטל עליו להעריך את היכולות התעשייתיות של בריטניה, ארצות הברית וברית המועצות. היו אלה משימות לא פשוטות שעל ביצוען הוענק לבלוך עיטור. ההערכה הרבה לבלוך התבטאה גם בכך שפילדמרשל ולטר פון רייכנאו ביקש לצרפו למטהו בארמייה הדרומית (אנ') כדי לייעץ בנושאים כלכליים אך בקשתו נדחתה.
בלוך המשיך לשרת באבווהר עד לאישור בקשתו להישלח לחזית הרוסית כמפקד גדוד באפריל 1941 והצבתו ליד קייב. קודם לכן דחה הצבא בקשות של בלוך להתמנות למפקד בשדה הקרב בגלל גילו. לא ברור מה שינה את עמדת הצבא בעניינו, אבל מספר קצינים נוספים באבווהר נשלחו לחזית באותו הזמן. אפשר לתהות מדוע בלוך עזב את האבווהר כדי להשתתף בקרבות. בנו ומזכירותיו העלו את הסברה שהוא עשה זאת משום שזאת הייתה הדרך היחידה שלו לקידום ומשום שהרגיש שהוא שייך לשם, כי העדיף ככל הנראה את השירות בחזית על פני השירות במשרד.
במהלך קרב קורסק פיקד בלוך על יחידות עורפיות בשמירה על קווי הקשר והאספקה ליחידות בחזית. בשלב זה הוא פיקד על אלף חיילים והיה במגע שגרתי עם האויב. בכל פעם שאנשיו נכנסו לקרב עם הרוסים, הוא מיד הגיע למקום ולקח חלק בלחימה. לאחר תבוסת הגרמנים בקורסק, הוביל בלוך את הגדוד שלו בנסיגה מאורגנת תוך כדי קרבות אכזריים בתנאים קשים ביותר. תוך שלושה חודשים, הדיוויזיה של בלוך נסוגה למעלה מ-400 ק"מ לאזור שמסביב לעיר ז'יטומיר שבאוקראינה, כ-113 ק"מ מערבית לקייב. בלוך עסק שם בהצבת יחידות חי"ר וארטילריה ויחידות מיוחדות לאורך קו ההגנה שלו. הוא לן כל לילה בגזרה אחרת של החזית לצד אנשיו, מחשש לקרבות גרילה עם הפרטיזנים, שהוא ואנשיו לא היו רגילים להם ושבהם היו מעשי אכזריות קשים משני הצדדים. למרות זוועות המלחמה, בלוך שאב גם הנאה מהלחימה. יחד עם תיאור הקשיים, הוא כתב לרעייתו: "אני מרגיש טוב מאוד נוכח האפשרות שהייתה לי לחוות קטע ממשי מהמלחמה הזאת". מהמכתבים של בלוך לרעייתו ניתן להסיק שהמניע של בלוך בלחימתו היה הרצון להגן על מולדתו מפני הקומוניזם. הוא לא חיבב את היטלר, אבל הוא פחד יותר מהסובייטים.
בספטמבר 1944 גילה היינריך הימלר שלבלוך, שכבר היה אז קולונל, היה הורה יהודי. אחד הקצינים במשרדו של הימלר כתב ב-15 בספטמבר 1944 לשלישו הצבאי של היטלר, גנרל וילהלם בורגדורף, שהימלר דורש את שחרורו של בלוך ומבקש שיישלח לגדוד של עבודות כפייה. ב-26 בספטמבר 1944, השיב ברגדורף לפניית משרדו של הימלר ואישר שבלוך שוחרר, אך הוסיף שב-1943 ביקש בלוך להישלח לחזית, למרות פציעותיו במלחמת העולם הראשונה. עובדה זאת וגם העובדה שבלוך תואר כ"נציונל-סוציאליסאט חיובי", לא עזרו לבלוך, והוא עזב את תפקידו ב-27 באוקטובר 1944. ב-15 בפברואר 1945 חתם היטלר על הפקודה הרשמית המשחררת את בלוך בשל מוצאו היהודי. ברגדורף הודיע לבלוך על שחרורו באופן רשמי: "הפיהרר החליט לשחררך משירות פעיל מיום 31 בינואר 1945. לכבוד הוא לי להודות לך בשם הפיהרר על שירותך במשך המלחמה ובעתות שלום למען עמנו ומולדתנו. אני מאחל לך כל טוב בעתיד. הייל היטלר." בלוך היה המום, משום שידע כי היטלר עצמו הכריז עליו בעל דם גרמני. חבר קרוב של בלוך, ולטר ברוקהוף, כתב ב-31 באוקטובר 1945 לאשתו של בלוך, סבין, כדי לשאול מדוע בלוך שוחרר. ברוקהוף כתב: "אין משחררים קצין אמיץ ולמוד קרבות מהחזית בתקופה של סכנה גדולה כל כך. יש רק קצינים ספורים ברמתו".
כאשר בלוך חזר לביתו כקצין משוחרר, הוא יצר קשר עם מספר בנקאים ותעשיינים בנוגע לתעסוקה אפשרית לאחר המלחמה, אך כעבור כמה חודשים גויס לפולקסשטורם. רבים שלא היו ממוצא ארי טהור, ובכלל זה כאלה שהיו ממוצא יהודי חלקי, אולצו למרות מוצאם לשרת בפולקסשטורם, שהיה מיליציה עממית שהוקמה על ידי הנאצים לקראת הימים האחרונים של המלחמה, ורבים מהם מצאו את מותם ביחידות אלה. במסגרת תפקידו בפולקשטורם, אימן בלוך חיילים ולחם יחד איתם נגד הרוסים. את משפחתו ראה בפעם האחרונה כאשר בתו הרביעית, מריה, הוטבלה ב-14 בינואר 1945 בפוטסדאם. באותו יום הוא היה מתוח ומלא חששות, ביודעו שהצבא הסובייטי מתקרב לברלין, ולכן ארגן את יציאת משפחתו לכיוון מערב, כדי שייתפסו על ידי האמריקאים ולא על ידי הסובייטים. הוא עצמו נשאר בברלין כדי להמשיך להילחם בהגנה עליה ולא חשב שיזכה לראות שוב את משפחתו. בנו הבכור, מרטיו בן ה-13, רצה להישאר עם אביו ולהילחם בסובייטים, אבל בלוך שכנע אותו להצטרף לאמו. ב-30 באפריל 1945, יום לפני יום הולדתו ה-47 וקצת יותר משבוע לפני סוף המלחמה, נהרג בלוך מרסיס של פצצת מרגמה שניקב את עורק צווארו. את גופתו מצא חבר ילדות שלו לבקשת אשתו סבינה, כדי שתוכל לפרנס את המשפחה מקצבת אלמנה. כמה מילדיו כעסו על כך שלא נמלט מהמוות יחד איתם והעדיף למלא בנאמנות את חובתו לארצו, אף על פי ששנא את היטלר ואת משטרו.