תומאס מרשל
סגן נשיא ארצות הברית > נשיא בפועל

בספטמבר 1919 לקה הנשיא וילסון בשבץ מוחי קל. ב-2 באוקטובר הוא לקה בשבץ חמור הרבה יותר שהותיר אותו משותק חלקית ומוגבל באופן וודאי. יועצו הקרוב של וילסון, ג'וזף טומולטי, לא האמין שמרשל יכול להיות נשיא בפועל ונקט בצעדים למנוע ממנו לקבל את סמכויות הנשיא. רעייתו של וילסון, אדית, סלדה ממרשל בשל מה שהיא כינתה "מזגו הגלוי מדי", וגם היא התנגדה לכך שהוא ייטול על עצמו את סמכויות הנשיא ותפקידיו. טומולטי והגברת הראשונה האמינו שמסר רשמי מהסגל של וילסון על מצבו יתיר למרשל להפעיל את התהליך החוקתי שיאפשר לול להיות נשיא בפועל, והם וידאו שמסר כזה לא יועבר. לאחר שמרשל דרש לקבל מידע על מצבו של וילסון כדי שהוא יוכל להתכונן לאפשרות שהוא יהיה הנשיא, הם העבירו לו דרך כתב של העיתון "בולטימור סאן" מסר שהנשיא על סף מוות. מאוחר יותר אמר מרשל ש"זה היה ההלם הגדול הראשון בחיי", אך ללא מידע רשמי על מצבו של וילסון, הוא לא האמין שהוא יוכל מבחינה חוקתית לקבל על עצמו את  סמכויות ותפקידי הנשיא.
ב-5 באוקטובר היה מזכיר המדינה רוברט לנסינג לפקיד הממשל הראשון שהציע שמרשל יקבל בעל כורחו את סמכויות ותפקידי הנשיא. חברי קבינט אחרים גיבו את הצעתו של לנסינג. מנהיגי הקונגרס משתי המפלגות שלחו גם הם הודעות פרטיות למרשל, שנזהר בקבלת תמיכתם. לאחר התייעצות עם רעייתו ועם יועצו האישי הוותיק, מארק תיסלתויית, הוא הודיע בשיחות פרטיות שהוא מסרב לקבל על עצמו את תפקידיו של וילסון ולהיות נשיא בפועל. תהליך ההכרזה על נבצרות הנשיא היה אז לא ברור, ומרשל חשש שייווצר תקדים אם הוא יעביר בכוח את וילסון מתפקידו. מרשל רצה שהנשיא יעביר לו מרצונו את סמכויותיו, אך לאור מצבו של וילסון, הדבר היה בלתי אפשרי ובלתי סביר לאור סלידתו של וילסון ממרשל. מרשל הודיע לקבינט שהוא ייקח על עצמו את סמכויות ותפקידי הנשיא רק לאחר החלטה משותפת של שני בתי הקונגרס שתקרא לו לעשות כן, או רק בעקבות הודעה רשמית מווילסון עצמו או מצוותו שמאשר שנבצר ממנו למלא את תפקידו.
וילסון הושם בבידוד על ידי רעייתו ורופאו האישי, ורק ליועציו הקרובים הותר לראותו. לאף אחד לא הועבר מידע רשמי על מצבו. אף על פי שמרשל ביקש להיפגש עם הנשיא כדי להבין את מצבו, לא עלו בידו לעשות זאת. תחת זאת הוא הסתמך על עדכונים מעורפלים שהתקבלו מהודעות שפורסמו על ידי רופאו של וילסון. מתוך הבנה שווילסון ויועציו לא יעבירו מרצונם את סמכויות הנשיא למרשל, יזמה קבוצה של מנהיגי הקונגרס כינוס מושב משותף. על כל פנים, קבוצה של סנאטורים שהתנגדו לחבר הלאומים מנעה את  כינוסו של מושב משותף בתקווה למנוע את אשרור ההסכם. סנאטורים אלו האמינו שכנשיא בפועל, מרשל יחליט על כמה ויתורים שיאפשרו את אשרור ההסכם. וילסון, במצבו הנוכחי, לא רצה או לא היה מסוגל להחליט על ויתורים אלו, והדיון בחוק הסתיים במבוי סתום.
ב-4 בדצמבר הודיע לנסינג בשימוע בוועדה של הסנאט שאף אחד בקבינט לא דיבר או נפגש עם וילסון בשישים הימים האחרונים. הסנאטורים שביקשו להפוך את מרשל לנשיא בפועל ביקשו שוועדה תשלח לבדוק את מצבו של הנשיא, בתקווה להשיג עדות שתתמוך במטרתם. הוועדה, שכונתה על ידי כמה עיתונים "ועדת הריחרוח", הגיעה למסקנה שמצב בריאותו של וילסון חמור, אך נראה היה לחבריה שהוא החלים מספיק כדי שהוא יוכל לקבל החלטות. הדוח שלהם שם קץ לצורך בהחלטה משותפת של הקונגרס.
במהלך תפילה של יום ראשון בכנסייה באמצע דצמבר, במה שמרשל האמין שהיה ניסיון של פקידי ממשל אחרים לאלץ אותו לקבל את הנשיאות, הגיע שליח עם הודעה שהנשיא וילסון נפטר. מרשל היה המום, ועלה כדי להכריז על הידיעה באוזני קהל הנוכחים. הכמרים ניהלו תפילה, הקהל החל לשיר המנונים, ואנשים רבים בכו. מרשל ורעייתו יצאו מהמקום והתקשרו אל הבית הלבן כדי לדעת מה יהיה הצעד הבא, רק כדי להבין שוא היה קורבן למתיחה ושוילסון עדיין בין החיים.
עד תום כהונתו של וילסון ביצע מרשל כמה תפקידים טקסיים במקומו, כמו אירוח אישים זרים. בין אלו היה אלברט הראשון, מלך הבלגים, המונרך האירופאי הראשון שערך ביקור בארצות הברית. אדוארד, נסיך ויילס, לימים מלך הממלכה המאוחדת בילה יומיים  עם מרשל, שערך לו סיור אישי בווישינגטון. הגברת הראשונה אדית וילסון מילאה את רוב התפקידים השגרתיים של הממשלה. היא קראה את המסמכים שהגיעו לווילסון והחליטה אילו מהם לחלוק אתו ואילו מהם להעביר לטיפולם של אחרים. משבר המנהיגות אפשר ליריבי הממשל למנוע את  אשרור הסכם חבר הלאומים. הם תקפו את הסעיף העשירי להסכם, שהם האמינו שיאפשר לארצות הברית להיות כבולה לבריתות מדינות אירופאיות שיוכלו לאלץ אותה לשוב למלחמה מבלי שהקונגרס יקבל חוק על כך. מרשל תמך באופן אישי בהסכם, אך המליץ על כמה שינויים, כולל הדרישה שכל הצדדים החתומים עליו יכירו בקיומה של דוקטרינת מונרו בתחום ההשפעה של ארצות הברית, ושסעיף 10 בו יהפוך לבלתי כובל.
לקראת סוף 1919 החל הנשיא וילסון להחלים, אך נותר מבודד עד לתום תקופת נשיאותו, עקבי בסירובו או באי-יכולתו לקבל שינויים כלשהם בהסכם. ממרשל נמנעו פגישות אתו כדי שיוכל לעמוד על מצבו האמיתי עד היום האחרון של נשיאותו. נותרה אי-בהירות בנוגע לשאלה מי קיבל את ההחלטות הביצועיות במהלך תקופה זו, אך ככל הנראה שאדית וילסון, בסיוע יועצי הנשיא הקרובים, הייתה זו שקיבלה את ההחלטות.