גריגורה אלכסנדרסקו
קורות חייו > המשך חייו הבוגרים

אלכסנדרסקו התארח גם בביתו של הליאדה שפרסם ב-6 במרץ 1832 בעיתון Curierul Românesc ("קוריירול רומנסק" ) את שירו הידוע הראשון  „Miezul nopții” (חצות הלילה). באותה שנה פרסם גם  את קובץ השירים הראשון "אליעזר ונפתלי" - שירים מקוריים ומתורגמים, שכללו תרגום מצרפתית של "אליעזר ונפתלי" מאת פלוריאן
באותה תקופה פרט להליאדה שדאג לו גם כשחלה בטיפוס הבטן,מצא אלכסנדרסקו קורת גג אצל ידידים נוספים, ביניהם הבויאר גאורגה בליאנו.  שבבית משפחת גיקה התוודע למשורר יאנקו וקרסקו שניבא לו עתיד מזהיר כמשורר.
עם שיריו הראשונים נמנתה גם האלגיה  Adio. La Târgoviște  (פרידה. בטרגובישטה).
ב-1834 התוודע אלכסנדרסקו למאיור יון קמפיניאנו ,לימים ראש "המפלגה הלאומית" שבאופוזיציה והתארח בביתו . בסלון של קמפניאנו השתתף אלכסנדרסקו יחד עם קצינים צעירים במפגשי קריאה מיצירות למרטין, ברנז'ה, ויקטור הוגו וכן מספרי היסטוריה צבאית - מסעות נפוליאון וזיכרונותיו של פרידריך הגדול.
ריב עם הליאדה רדולסקו הביא לנתק מוחלט בין השניים.
ב-1834התגייס כצוער בחיל הפרשים. .במסגרת שירותו הועלה לדרגת "פרפורג'יק" (סגן משנה),שובץ באגף שעסק בתיעודוב-1835 נשלח לפוקשאן, תחנת גבול בין הנסיכויות ולאכיה ומולדובה על מנת לפקח על המכס. באוקטובר 1837 התפטר מהצבא ושב לבוקרשט. הוא התארח בביתו של טאקה גיקה, אביו של יון גיקה, ונבחר ליושב ראש "החברה הפילהרמונית - איגוד ספרותי לטיפוח השפה" מיסודם של קמפיניאנו והליאדה רדולסקו, שפעלה למען קידום התרבות והחברה הרומנית.  תרגם אז את המחזה של וולטר, "אלזירה".
ב-1838-1837 התקבל אלכסנדרסקו בסלונים נוספים של בוקרשט, שם התאהב בשתי צעירות, אחת מהן אמיליה, והשנייה אליזה, שלה הקדיש כמה משיריו: Eliza ,Așteptarea(ההמתנה) ו Inima mea e tristă (לבי עצוב).
ב-1838 פרסם את קובץ שיריו השני Elegii şi fabule "אלגיות ומשלים" 
והתחיל לכתוב ביומון "רומניה".
אחרי קשר באוקטובר 1840 נגד השליט אלכסנדרו גיקה השני נעצר אלכסנדרסקו למשך שלושה חדשים, אף על פי שהיה חף מפשע. ייתכן כי השלטונות לא ראו בעיניים יפות את השיר "שנת 1840" שאותו פרסם במגזין  Dacia literară שכוון למעשה נגד רוסיה ואת  Lebăda și puii corbului (הברבור ואפרוחי העורב). בעת המאסר כתב כמה תרגומים..
שוחרר מהמאסר עקב התערבותו של יון גיקה.
ב-1842 טייל עם יון גיקה במנזרי חבל אולטניה, מסע שהיווה מקור השראה לכמה משיריו הפטריוטיים: „Umbra lui Mircea la Cozia”,  (צלו של מירצ'ה בקוזיה) 
(זריחת הירח בטיסמאניה, )„Răsăritul lunii la Tismana”,הקברות בדרגשאן, 
„Mormintele la Drăgăşani” ולספר  "זיכרון מסע" „Memorial de călătorie”.
ב-1842 אלכסנדרו דוניץ' פרסם בכתה העת „Cantora Foaiei săteşti”
קובץ שלישי של שירי אלכסנדרסקו.
השליט החדש גאורגה ביבסקו שראה את עצמו "מנצט" האמנויות, לקח את הסופר תחת חסותוו מינה אותו בשורה של תפקידים זוטרים:כאחראי ב"שולחן השני של הקובלנות" במזכירות המדינה (ה"פוסטלניצ'יה"), אחר  כך כסרדאר
וב-1846 פהרניק.
בהמשך עבד בתפקידים פקידותיים זוטרים. ב-1846 התקבל כחבר ב"איגוד הספרותי של רומניה " (Asociația literară a României)
ב-1848 עבד כעורך בעיתון המהפכנים הוולאכים " Popolul suveran " (פופורול סווראן- "העם הריבון"). מכיוון שעורר חשדות לפעילות אופוזיציונית פוטר מתפקידו במזכירות המדינה.ב-1850 השליט בארבו שטירביי, אחיו של גאורגה ביבסקו,מינה אותו כמנהל בארכיב המדינה. ב-1857-1852 עבר בוועדה לתיעוד. הועלה בדרגת קלוצ'ר וב-1854 התמנה כמנהל במנהלת בתי החולים האזרחיים (Eforia Spitalelor Civile)
להזמנתו של יון גיקה יצא למסעות בסוריה ובארץ ישראל. 
ב-1859 השליט אלכסנדרו יואן קוזה מינה אותו כמנהל ואחר כך שר זמני במשרד  הדתות והחינוך הציבורי בממשלת ניקולאיה קרצולסקו. ב-1860 התמנה כחבר בוועדה המרכזית בפוקשא, הפרלמנט הראשון של הנסיכויות הרומניות המאוחדות. 
שם נשא לאישה את רלוקה, בתו של ספטאר סטמטין.
לפי מקורות לא לגמרי ודאים ב-1848 התקבל ללשכה של הבונים החופשיים בבוקרשט.