stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוקיוס ארטוריוס קסטוס
תולדות חייו

קסטוס נולד בקמפניה כבן למשפחת פרשים בעלת מסורת של שירות צבאי ואדמיניסטרטיבי באימפריה. קסטוס שלא היה הבן הבכור, לא נועד לרשת את אביו ולכן בחר בקריירה בצבא הרומי. קסטוס נכנס לצבא בדרגת קנטוריון בסביבות שנת 158, דבר שמלמד שהוא החל במסלול הצבאי הפחות יוקרתי בשביל פרשים.
שירותו של קסטוס החל בלגיון השלישי גאליקה שהיה מוצב בסוריה, בסביבות 162 קודם והועבר לשרת כקנטוריון בלגיון השישי פראטה שהיה מוצב ביהודה, בסביבות שנת 166 הוא זכה בקידום נוסף והועבר לשרת כקנטוריון בלגיון השני אדיוטריקס שהוצב בפאנוניה תחתית, בשנת 170 הועבר ללגיון החמישי מקדוניקה שהיה מוצב בדאקיה וכעבור שנתיים או שלוש מונה לפרימוס פילוס - הדרגה הבכירה ביותר בין הקנטוריונים. ייתכן שקידומו קשור לניצחון על האיזידסים שהרומאים נחלו באותו הזמן.
קסטוס קודם שוב בשנת 175 ומונה לפרפקטוס קוהורטוס של יחידת חיל עזר. יחידותיו כללו כמה קוהורטות של פרשים סרמטים שגויסו על ידי הקיסר מרקוס אורליוס לאחר הניצחון הרומאי באזור הדנובה. הן הוצבו בבריטניה. בשנת 177/8 מונה למפקד בצי והוצב בניאפוליס (כיום נאפולי שבאיטליה), הצבה  נוחה יותר שנחשבה כפרס שניתן לקצינים מצטיינים, ככל הנראה נישא באותו זמן (אם לא קודם לכן) ונולדו לו ילדים.
קסטוס חזר לבריטניה בשנת 181 ומונה לפרפקטוס של יחידת חיל פרשים המשתייכת לחיל העזר והוצבה במצודת ברנאנאקום, קסטוס גם היה מפקד המצודה וסביבתה. בשנים 180-185 התרחשה פלישה של פיקטים שהצליחו לחדור את ההגנות הצבאיות הרומאיות, לעבור את חומת אדריאנוס ולזרוע הרס בפרובינקיה. כתוצאה מהפלישה התמרד הלגיון השישי ויקטריקס וניסה להמליך מועמד משלו לתפקיד הקיסר, מרד זה נכשל ופרטינקס הוציא להורג את המורדים. במשך כל הזמן הזה שמר קסטוס על נאמנותו לקיסר קומודוס ותפקד כראוי במלחמה כנגד הפולשים.
כתוצאה מתפקודו קודם קסטוס את לדרגת דוקס (אנ') ובשנת 185/6 פיקד על כ-10,000 חיילים וערך מסע מלחמה בארמוריקה (אזור בדרום-מערב גאליה) שמטרתו הייתה לדכא מרד שפרץ שם. לאחר שהצליח לדכא את המרד הוא שלח משלחת צבאית לרומא לשם אזהרת הקיסר קומודוס בפני קשר כנגדו שהולך ונרקם על ידי מפקד המשמר הפרטוריאני, סקסטוס טיגידיוס פרניס.
בעת זאת השלים קסטוס את 25 שנות השרות הנדרשות ממתגייסים והחליט לפרוש מן הצבא. הוא מונה למושל מחוז ליבורניה שהיה חלק מן הפרובינקיה דלמטיה. התקופה בה שימש כמושל עברה ללא אירועים מיוחדים וכמו שאר דלמטיה נהנה מחוזו משקט ושגשוג.
ייתכן שקסטוס הוחזר לשירות צבאי על ידי הקיסר ספטימיוס סוורוס כאשר התמרד מושל בריטניה דקימוס קלודיוס ספטימוס אלבינוס והכריז על עצמו כקיסר בשנת 195, כפי שמרמז תיאור המרד כפי שהשתמר אצל ההיסטוריון קסיוס דיו.
זיהוי עם המלך ארתור

חוקרים מודרניים זיהו את קסטוס כאחד המקורות לאגדה על המלך ארתור. מלבד הדמיון הרב בשמם, לא מתייחסים מקורות אחדים לארתור כמלך אלא מתארים אותו כאיש צבא הנושא בתואר דוקס בלורום (Dux bellorum), ורואים במצודת ברנאנאקום את הבסיס לטירתו של ארתור, קמלוט, ואת מסעי המלחמה של ארתור: מלחמתו כנגד הברברים, קשריו עם הלגיונות הרומאיים כבני ברית או במקרה שהם פונים כנגד הקיסר הרומאי כאויב, פלישתו לברטאן ביבשת ושליחת משלחת לקיסר רומא שמזוהה בשם לוקיוס כמקבלים לפעולותיו של קסטוס.
לואיס ירד דה יר

לואיס ירד דה יר (בשוודית: Louis Gerard De Geer; ‏18 ביולי 1818 – 24 בספטמבר 1896) היה מדינאי וסופר שוודי. דה יר נולד בטירת פינספונג שבמחוז אסטריֶטלנד. הוא היה עורך דין וב-1855 הוא מונה להיות נשיא בית המשפט לערעורים של יטאלנד. בין השנים 1858 – 1870 ובין השנים 1875 – 1876 הוא כיהן כשר הראשי לענייני משפטים (Justitiestatsminister). כבן למעמד האצולה הוא השתתף בפעילות באספת המעמדות (Riksens ständer) משנת 1851 והלאה. בין השנים 1867 – 1878 הוא כיהן כחבר הריקסדאג והציע והעביר רפורמות רבות. בשנים 1876 – 1880 כיהן דה יר כראש ממשלת שוודיה הראשון.
ייסוד הריקסדאג החדש

הישגו הגדול ביותר של דה יר הייתה הרפורמה במערכת הייצוג הפוליטית השוודית. הרפורמה כללה את ייסודו של הריקסדאג (הפרלמנט) הדמוקרטי הדו-בתי, שהחליף את אספת המעמדות שהייתה מסורבלת ופחות דמוקרטית, שריד ממוסד שהתקיים בימי הביניים המאוחרים. מהלך זה התקבל בדצמבר 1865 וזכה להסכמה המלכותית ב-22 ביוני 1866. לזמן מה לאחר מכן נהנה דה יר מאהדה ציבורית משמעותית. הוא פרש ממשרתו ב-1870 וחזר אליו כראש הממשלה לענייני משפטים ב-1875.
ראש הממשלה

ב-1876 מונה דה יר להיות ראש ממשלת שוודיה הראשון, בעקבות הרפורמה שבמסגרתה הפכו תפקידי "השר הראשי לעניינים משפטים" (Justitiestatsminister), תפקיד אותו מילא דה יר באותה עת ו"השר הראשי לענייני חוץ" (Utrikesstatsminister) לתפקיד שר המשפטים ושר החוץ, בהתאמה. הוא שימש בתפקיד עד אפריל 1880 ובעקבות כישלונו בהסדרת שאלת החימוש הוא נאלץ להתפטר מתפקידו.[דרושה הבהרה] בין השנים 1881 – 1888 הוא שימש כנגיד של אוניברסיטת אופסלה ושל אוניברסיטת לונד. דה יר היה חסיד של מדיניות הסחר החופשי ושל הליברליזם הכלכלי ויש הטוענים[דרוש מקור] שהוא הניח את היסודות לכלכלה החזקה של שוודיה בין השנים 1870 – 1970.
סופר

בנוסף לכמה רומנים ומאמרים, כתב דה יר כמה ספרים שבהם העלה את זיכרונותיו מימי הקריירה הפוליטית שלו. ב-1892 הוא פרסם את הספר האוטוביוגרפי Minnen (זכרונות) שבו תיעד את ניסיונו הפוליטי ואת דעותיו המגובשות לאורך חייו בבהירות יוצאת דופן, בצלילות דעת ובחן. למשל, ההסבר שלו מדוע הוא, בגיל כה צעיר, מונה להיות השר הראשי לענייני משפטים, היה שבמעגלים המצומצמים של האצולה השוודית באותה תקופה היה קשה למצוא אדם ברמת אינטליגנציה מספקת כפי שנדרשה למילוי המשרה.
דה יר היה גם חבר באקדמיה השוודית ובאקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
משפחתו

בנו, ירד לואיס דה יר היה גם הוא ראש ממשלת שוודיה לתקופה קצרה בראשית שנות העשרים של המאה ה-20.
לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס (קונסול 16 לפנה"ס)

| --- | --- |

 לידה:  49 לפנה״ס רומא העתיקה 
 פטירה:  25 (בגיל 73 בערך) 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 תפקיד:  סנאטור ברומא העתיקה  איידיל  פראיטור  קונסול 
 בן או בת זוג:  אנטוניה הזקנה 
 
לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס (בלטינית: Lucius Domitius Ahenobarbus;‏ ? - מת בשנת 25 לספירה) היה מגיסטראט רומאי שפעל בתחילת תקופת הקיסרות, וסבו של נירון קיסר.
ביוגרפיה

הוא היה בנו היחיד של הקונסול גנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס, ושל אמיליה לפידה. סבתו מצד האב הייתה פורקיה קאטוניס, אחותו של קאטו הצעיר. בצעירותו, הוא נודע בכישרונו בנהיגת מרכבות. בסביבות שנת 22 לפנה"ס התארס לאנטוניה הזקנה, בתם של מרקוס אנטוניוס ואוקטביה, ואחייניתו של אוקטביאנוס. האירוסין נערכו בטאראנטום, לעיניהם של אנטוניוס ואוקטביאנוס.
בשנת 22 לפנה"ס הוא היה איידיל, ובשנת 16 לפנה"ס נבחר כקונסול. בין השנים 12-13 לפנה"ס שימש כמושל אפריקה, ולאחר מכן קיבל פיקוד על הצבא הרומי בגרמניה, ככל הנראה כיורשו של טיבריוס. במסגרת תפקידו זה, הוא חצה את האלבה, הקים מזבח לאוגוסטוס, ו"חדר עמוק יותר לתוך גרמניה מכל רומי לפניו". הוא גם היה האיש שהוציא לפועל את צוואתו של אוגוסטוס לאחר מותו של זה. סווטוניוס מתאר אותו בצורה שלילית ביותר וטוען שהוא היה "שחצן פזרן וגס רוח". עוד בהיותו איידיל הכריח קנסור לפנות לו את דרכו ברחוב, ובמהלך תקופת כהונתו כקונסול, הוא ערך מופעים ראוותניים ואכזריים של חיות פרא בכל העיר, והציג קרבות גלדיאטורים ברבריים כל כך, עד שאוגוסטוס נאלץ לנזוף בו בפרטיות, ולאחר מכן לרסן אותו באמצעות צו ציבורי. הוא מת בשנת 25 לספירה.
מאנטוניה היו לו שלושה ילדים: דומיטיה הזקנה, דומיטיה לפידה הצעירה (אמה של הקיסרית מסלינה), וגנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס (אביו הביולוגי של הקיסר נירון).
הערות שוליים

1 2  סוויטוניוס, "נירון האלוהי", 4.
1 2  Smith, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, "Ahenobarbus", 1873
1 2  טקיטוס, "ספרי השנים", ספר רביעי, 44.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NTA: 355263513  VIAF: 305805857   WorldCat (עם VIAF): 305805857
כיכר סאו פרנסיסקו

מראה המנזר
כיכר סאו פרנסיסקו (פורטוגזית Praça São Francisco) היא כיכר בעיר סאו קריסטובאו שבמדינת סרז'יפה בברזיל. הכיכר רבועה, ומוקפת בשלושה מבני ציבור חשובים - כנסיית סאו פרנסיסקו, כנסיית סנטה קזה דה מיזריקורדיה וארמון הפרובינציה - וכן בחמישה בתי מידות ממאות ה-18 וה-19. כל אלה יוצרים נוף אורבאני המשקף את דברי ימי העיר מאז היווסדה. הכיכר הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2010.
היסטוריה

סאו קריסטובאו נוסדה ב-1 בינואר 1590, בתקופת מלכותו של פליפה הראשון, מלך פורטוגל, והיא שימשה כבירת מדינת סרז'יפה עד 1855. העיר נוסדה סמוך למקום בו שוכנת כיום העיר אראקז'ו, על מצר יבשה שיוצר נחל פושים (Poxim). מיקום זה נבחר כדי לאפשר את הגנתה מפני אוכלוסיית האינדיאנים העוינת שחייתה בסביבתה, ומפני מבריחי סחורות צרפתים שפעלו בנהרות הסמוכים. קיומה של העיר היה תלוי בשמירת עורקי התעבורה שקישרו בינה לבין המרכזים העירוניים החשובים של צפון-מזרח ברזיל באותה עת - הערים סלבדור ואולינדה. העיר הועברה למקום אחר בשנים 1594-1595, ומוקמה על גבעה במיקומה הנוכחי ב-1607. עד אמצע המאה ה-19 שמשה העיר כמרכז שלטוני ומסחרי וכנקודת היציאה לכיבוש פנים הארץ. ב-1855 אבדה סאו קריסטובאו את תפקידה כבירת המדינה, ומבני הציבור ובתי המגורים שלה השתמרו כעדות לעברה.
הכיכר

הכיכר הוקמה כמרכז האזרחי והדתי של היישוב, בראש הגבעה עליה ניצבת העיר, בגובה של 40 מטרים מעל פני הים. העיר התחתית שסביב לכיכר שמשה את אזורי התעשייה והנמל ולמגורי האוכלוסיות החלשות. אורכה של הכיכר הוא 73 מטרים ורוחבה 51 מטרים. הכיכר מרוצפת בפיסות אבן ובמרכזה ניצב צלב עץ על בסיס אבן.
הכיכר > כנסיית ומנזר סאו פרנסיסקו

כנסיית ומנזר סאו פרנסיסקו (Igreja e Convento de São Francisco) הידוע גם ככנסיית ומנזר הצלב הקדוש (Igreja e Convento de Santa Cruz), שוכנים בצידה הצפוני של הכיכר, מקום בו היא מתרחבת בכעשרה מטרים נוספים. הקמת המנזר החלה בשנת 1693 ומומנה בכספי תרומות של תושבי העיר. באמצע המאה ה-19 התערערו יסודות מגדל הפעמונים, והוא נהרס כדי לפנות מקום למגדל חדש, אך בנייתו של זה הופסקה עם העתקת הבירה לאראקז'ו. עד העתקת הבירה שימש המנזר גם כבית האוצר של הפרובינציה, וב-1897 השתכנו בו חיילים אשר דכאו מרד שפרץ בסמוך. הקלויסטר שמהווה את עיקר המבנה, הוקם מחדש בידי נזירים גרמנים בשנת 1902, לאחר שהיה נטוש במהלך הרבע האחרון של המאה ה-19. לאחר מספר תהפוכות הושלם גם מגדל הפעמונים בשנת 1943.
הכנסייה בולטת מעט אל שטח הכיכר. הפורטיקו שבחזיתה עשוי מארבע קשתות אבן ומוקף במעקה מתכת. 
לאולם הכנסייה תקרת קמרון חבית מעוטרת בסגנון טרומפ ל'איי. המזבח המרכזי שוכן מתחת לחופה הנישאת על ידי שמונה עמודים מעוטרים בזהב. משני צידי המזבח המרכזי, שני מזבחות משניים שמעל כל אחד מהם קשת הנישאת על ידי ארבעה עמודים.
המנזר צמוד לכנסייה ממזרח. בקלויסטר שש קשתות בכל אחד מצידי הגינה המרכזית, והן מעוטרות במוטיבים מעולם הצומח בצידן הפנימי ובמוטיבים גאומטריים בצידן החיצוני. כיום משמש המנזר כמוזיאון לאמנות עתיקה.
הכיכר > כנסיית סנטה קזה דה מיזריקורדיה

מבנה כנסיית סנטה קזה דה מיזריקורדיה (Antiga Igreja e Santa Casa de Misericórdia) ניצב בצידה המזרחי של הכיכר. המבנה המקורי הוקם בעת ייסוד העיר ושימש ככנסייה. המבנה הנוכחי, שלו חזית פשוטה עם עיטורי בארוק, נבנה במאה ה-18, ותפקד כבית חולים עד שאיבד את התמיכה הממשלתית בשנת 1870. המבנה ננטש עד שנת 1922, עת החל פועל בו בית יתומים. כיום משמש המבנה כבית ספר יסודי וכבית אבות לנזירות. המבנה כולל את הכנסייה ואת אגף בית החולים הישן, שביניהם ניצב מגדל הפעמונים. בתוך המבנה חצר פנימית רבועה שבמרכזה גינה.
הכיכר > ארמון הפרובינציה

הארמון בן שתי הקומות שוכן בצידה הדרומי של הכיכר. המבנה שימש כמשכנו של נשיא פרובינציית סרז'יפה עד שהבירה עברה לאראקז'ו ב-1855. כיום שוכן במבנה המוזיאון ההיסטורי של מדינת סרז'יפה. המבנה נבנה בשנת 1826 במקום מבנה קודם שמועד הקמתו המדויק אינו ידוע. ממזרח לו ניצב מבנה נוסף, גם הוא בן שתי קומות, אשר שימש את אספת הפרובינציה.
לואיס לופס רקרטה

לואיס מריה לופס רקרטה (בספרדית: Luis María López Rekarte, נולד ב-26 במרץ 1962 במונדרגון שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-בסקי ששיחק בעמדת המגן הימני במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 ונודע בצירוף שמות המשפחה של הוריו, לופס רקרטה. לופס רקרטה שיחק בקבוצות הלה ליגה ריאל סוסיאדד, ברצלונה ודפורטיבו לה קורוניה, ובנוסף ערך ארבע הופעות במדי נבחרת ספרד.
חיים אישיים

לופס רקרטה הגיע ממשפחה של כדורגלנים. אביו, לואיס לופס דיאס, שיחק כשחקן התקפה בשנות ה-60, בעיקר באופן לא מקצועי. שני אחיו הקטנים היו כדורגלנים גם הם. חוסה איגנסיו שיחק בעיקר בליגת הנמוכות בספרד. אייטור שיחק כמו לואיס כמגן ימני. הוא ערך מעל ל-300 הופעות במדי ריאל סוסיאדד בין 1997 ל-2007 וערך הופעה בודדת בנבחרת ספרד.
תארים

הגביע הספרדי: 1986/1987
אליפות ספרד: 1990/1991
הגביע הספרדי: 1989/1990
גביע מחזיקות הגביע: 1988/1989
הגביע הספרדי: 1994/1995
הסופר קאפ הספרדי: 1995
הערות שוליים

↑  Mondragón, una 'fábrica' de defensas txuriurdines,‏ Jon Zabala, מארקה, 22.9.2017
כרמל אילן

| --- | --- |

 לידה:  15 במאי 1960 (בת 64) ירושלים
 לאום:  ישראלית
 מקום לימודים:  תואר בוגר בעיצוב אפנה ממכללת שנקר  תואר בוגר בפיסול מבבית הספר לאמנות "בסיס"  תואר מוסמך באמנות ועיצוב מטעם בית ספר פרסונס לעיצוב ניו יורק
 תקופת הפעילות:  מ-2004
 תחום יצירה:  פיסול, עיצוב
 www.carmel-ilan.com
כרמל אילן (נולדה ב-15 במאי 1960 בירושלים) היא פסלת ישראלית, מעצבת ומרצה לאמנות.
ביוגרפיה

כרמל אילן נולדה בשנת 1960, לעו"ד יגאל ארנון ולסרינה ארנון, בשכונת אבו תור בירושלים. שירתה בצה"ל כחוקרת מודיעין.
בשנים 1980–1984 למדה במכללת שנקר וסיימה בהצטיינות תואר בוגר בעיצוב אופנה. בשנים 1985–1986 למדה בניו יורק, בבית ספר פרסונס לעיצוב  לתואר מוסמך באמנות ובעיצוב. בשנת 1985 עבדה כמעצבת בחברת הטקסטיל דלתא גליל עבור מרקס אנד ספנסר בלונדון.
בשנת 1986 חזרה לישראל, החלה להרצות במכללת שנקר ועבדה כמעצבת עצמאית.
תלמידה משנת 2000 של בית הספר "הצליל הפנימי" לראג'ה יוגה, והיא מורה מוסמכת לראג'ה יוגה.
בגיל 29 פתחה רשת בשם IKOO, של רהיטי ילדים צבעוניים אקספרסיבים. לאחר שנים שעסקה בעיצוב אופנה ועיצוב רהיטי ילדים, בגיל 40, מכרה את רשת רהיטי הילדים לביתילי והלכה להגשים חלום, לימודי פיסול.
בשנים 2000–2004 למדה פיסול בבית הספר לאמנות בסיס ולתואר בוגר באמנות. היא סיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה. בתום לימודיה החלה לפתח שפת אמנות ייחודית בניירות עזובים (ניירות של אנציקלופדיות, ספרים ומגזינים שהושלכו לפח).
כרמל אילן מתגוררת ויוצרת בתל אביב. היא נשואה לערן, ולהם שלושה ילדים.
קריירה אמנותית

מאז סיום לימודיה הוצגו עבודותיה בעשרות תערוכות וירידים בארץ ובחו"ל, בהם תערוכות יחיד בגלריה Plaza בטוקיו, גלריית ZK בסן פרנסיסקו, מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח בקיבוץ הזורע, תערוכת יחיד במוסקבה, תערוכה בגלריית Rew Art ועוד.
הציגה יצירות בתערוכות קבוצתיות במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב, בית האמנים תל אביב, גלריה Macadam בבריסל, מוזיאון יפו, גלריה Körnerpark בברלין ועוד. הירידים הבינלאומיים בהם השתתפה אילן כוללים את Art Central Hong Kong, Art Basel Miami, Art Stage Singapore, יריד צבע טרי ישראל, Art Toronto ועוד.
יצירתה

בשנתה השלישית ללימודי הפיסול יצרה פורטרט עצמי מניירות של מגזינים ישנים. לימים, הבחירה הזאת הובילה לשפה האמנותית בה היא פועלת מאז. במהלך השנים, תוך כדי דיאלוג מתמיד עם הנייר, העבודות החלו לצאת מהקווים ולזלוג מהמסגרות ומהזוויות הישרות.
הנייר מהווה עבורה חומר זמין, שמאפשר לה להתבטא בחופשיות. יצירתה של אילן נמצאת בעולם שבין הפיסול לציור.
היא פיתחה שפה אמנותית חדשה בנייר, מאז היא ממשיכה לחקור את הנייר ופיתחה טכניקות פיסוליות שונות חדשות לצד חזרה למלאכות קדומות כגון אריגה. נאמר על עבודותיה ש"הן אינן נופלות להגדרות המקובלות של ציור או פיסול, אלא נעות במרחב שביניהם".
בשנים האחרונות, במקביל לעבודתה על האלמנטים הפיסוליים, החלה אילן ליצור גם סדרות של הדפסים צילומיים.
האוצר ואיש העיתונות פרופסור מיכה קירשנר, בטקסט לתערוכת היחיד שאצר עבורה, כתב:
יונה לוי גרוסמן אומרת ש"חשיבותה של כרמל אילן, בכך שהיא הורסת, גוזרת, מוצרים בני קיימא ישנים, כגון, ספרים, אנציקלופדיות, עיתונים, כתבי עת וכדומה, ויוצרת מהם מציאות אמנותית חדשה, הנמצאת על הגבול שהוא ספק פיסול ספק ציור. כאשר הצורות והטקסטורות הזורמות בטבע משמשות עבורה כהשראה".
תערוכות יחיד נבחרות

2021, כאן ועכשיו – שירה קצרה בנייר, Ma Jolie – גלריה קפה, תל- אביב.
2020, Samsāra, חלל הפרויקטים, גלריה ברוורמן, תל אביב; אוצרות: מיטל מנור, דריה קאופמן.
2017, גלריה ZK, סן פרנסיסקו, ארצות הברית.
2015, כי מה יודעת האות?, גלריה ויצו חיפה, אוצר: מיכה קירשנר.
2015, עכשיו חומר, גלריה RawArt, תל אביב.
2014, כרמל אילן, גלריה Plaza, טוקיו, יפן, אוצרת: רביבה רגב.
2014, שדה של נייר, מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, קיבוץ הזורע, אוצרת: שיר ימגוצ׳י- מלר.
2011, גלריה Triumph מוסקבה, רוסיה, אוצרת: דנה גילרמן.
2009, נופים, בית ספר בסיס, נעורים.
2009, עבודות חדשות, גלריה RawArt, תל אביב.
2007, אף אחד, המשכן לאומנויות הבמה, תל אביב.
2005, בית הספר לאמנות בסיס, נעורים.
לקריאה נוספת

ניירות ערך, מגזין סיגאר, פברואר-מרץ 2022
ראיון אישי עם האמנית כרמל אילן Carmel Ilan in an interview with Al-Tiba9 | Al-Tiba9 Contemporary Art, Al-Tiba9 Contemporary Art, ‏6 בספטמבר 2020 (באנגלית)
הלוחשת לנייר: האמנית כרמל אילן | D+A Magazine, באתר D+A Magazine, ‏3 באפריל 2020
הדר אופק, ‏נמרה של נייר, באתר גלובס, 10 בספטמבר 2009
הערות שוליים

1 2  דנה גילרמן, "הנה אבא של כרמל אילן", באתר כלכליסט, 3 במאי 2010
1 2  הלוחשת לנייר: האמנית כרמל אילן | D+A Magazine, באתר D+A Magazine, ‏3 באפריל 2020
↑  האוצרת שיר מלר-ימגוצ'י, כרמל אילן, "יער נורווגי" טכניקה מעורבת, 2011, באתר ערב רב
↑  בפתיחת תערוכת היחיד של כרמל אילן בגלריה שבמרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה
1 2  על התערוכה כי מה יודעת האות? מפי אוצר התערוכה פרופסור מיכה קרישנר, "כרמל אילן "משחיתה" אנציקלופדיות קנוניות, ספרים וכתבי עת, וגוזרת דפי טקסט לרצועות, שאותן היא מקפלת..." ,10 בנובמבר 2015
↑  אמנים שמדברים אלי, באתר של יונה לוי גרוסמן
↑  תערוכת היחיד של האמנית כרמל אילן פותחת היום את Ma Jolie, גלריה לאמנות עכשווית בנוה-צדק - רות עבור, באתר RootAvor, ‏3 במאי 2021
↑  תערוכת יחיד לכרמל אילן חונכת את גלריה Ma Jolie בנווה צדק - מגזין פורטפוליו, באתר מגזין פורטפוליו, ‏1 במאי 2021
↑  מיכל גלנטי‏, אילן מציגה בחדשה של שטרית, באתר וואלה, 17 ביוני 2021
↑  אודות התערוכה "כאן ועכשו-שירה קצרה בנייר" בגלריית Ma Jolie
↑  תערוכה "כאן ועכשו"בגלריה בנוה צדק באתר archijob
↑   נעמה ריבה, האמנית כרמל אילן מצאה דרך מקורית למחזר נייר, באתר הארץ, 12 ביולי 2020
↑  אודות התערוכה Samsāra בגלריית ברוורמן
↑  Ori J. Lenkinski, Artist Carmel Ilan puts paper on the fine art map, The Jerusalem Post, ‏4 ביוני 2020
↑  כרמל אילן: בתנועה מתמדת לעבר הנייר - מגזין פורטפוליו, באתר מגזין פורטפוליו, ‏4 ביוני 2020
↑  כרמל אילן - כי מה יודעת האות, באתר המרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה
↑  כרמל אילן, באתר Fashion Israel
↑  תערוכת עכשו חומר בגלריית רו ארט
↑  פרסום אודות תערוכת היחיד בגלריה פרלזה בטוקיו, יפן (ביפנית)
↑  אודות התערוכה של כרמל אילן במוזיאון וילפריד
↑  חגית פלג רותם, ‏תערוכות יחיד: עולמות נפגשים בקיבוץ הזורע, באתר גלובס, 3 בפברואר 2015
↑  אלכסנדרה לוקש, מהכותל המערבי ועד למזרח: תערוכות חדשות, באתר ynet, 28 באוקטובר 2014
↑  סיקור התערוכה בגלריה טריאומף במוסקבה (ברוסית)
↑  דניאל ראוכוורגר, תערוכת דפים אבודים במוסקבה, עיתון הארץ, 29/5/11
↑  דנה גילרמן, משיחת יתר: לילה בלי כוכב, באתר כלכליסט, 2 בנובמבר 2009
↑  הדר אופק, ‏נמרה של נייר, באתר גלובס, 10 בספטמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309855405171  VIAF: 298646995   WorldCat (עם VIAF): 298646995
לוקס פוס

| --- | --- |

לוקס פוס, 1960
 לידה:  15 באוגוסט 1922 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  1 בפברואר 2009 (בגיל 86) מנהטן, ארצות הברית 
 שם לידה:  Lukas Fuchs 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1937 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מדינת ניו יורק בבאפלו, אוניברסיטת הרווארד, מכון קרטיס למוזיקה, אוניברסיטת ייל 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית עכשווית, אופרה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1945, 1959)  פרס רומא (1949)  פרס האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות (1957)  Laurel Leaf Award  פרס דיטסון לניצוח 
 פרופיל ב-IMDb
 
לוקס פוס (בגרמנית: Lukas Foss; נולד כלוקס פוקס,‏ 15 באוגוסט 1922 ברלין, גרמניה – 1 בפברואר 2009 ניו יורק) היה מלחין ומנצח יהודי אמריקאי ממוצא גרמני.
קורות חיים

למד אצל יוליוס גולדשטיין.
בשנת 1933 עבר לפריז, שם למד פסנתר אצל לאזאר לוי, חליל צד אצל לואי מואיז, קומפוזיציה אצל נואל גאלון ותזמור אצל פליקס וולפס.
בשנת 1937 עבר לארצות הברית ולמד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, אצל סרגיי קוסביצקי במרכז המוזיקה ברקשייר (כיום טנגלווד) בעונות הקיץ משנת 1939 עד 1943 וכן, כסטודנט מיוחד, קומפוזיציה אצל פאול הינדמית באוניברסיטת ייל מ-1939 עד 1940.
פוס התמנה לפרופסור למוזיקה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנת 1953, במקום ארנולד שנברג. בתקופת עבודתו שם ייסד את הרכב האלתור הקאמרי. הוא הקים את המרכז לאמנויות היצירה והביצוע בשנת 1963 כשעבד באוניברסיטת באפלו. הוא מכהן כפרופסור למוזיקה, תאוריה וקומפוזיציה באוניברסיטת בוסטון מאז 1991.
יצירותיו כוללות "וריאציות בארוק", "מחזור זמן" (1960), "שלוש עשרה דרכים להביט בשחרור" (1978),
Echoi משנת 1963, "קונצרט רנסאנס" (1990). יצירותיו המוקדמות נכתבו בסגנון נאו-קלאסי, כשהחל להשתמש באלתור מבוקר ובנהלים מקריים בטכניקת שנים עשר הטונים וסריאליות, בעוד שיצירותיו המאוחרות הן רב-סגנוניות.
הוא נמנה עם אסכולת בוסטון, יחד עם ארתור ברגר, אירווין פיין, אלכסי הייף, הרולד שפירא וקלאודיו שפיס.
בין תלמידיו אורית וולף ושולמית רן.
לוואנגו

| --- | --- |
 מדינה:  אוגנדה אוגנדה
 אזור:  האזור המרכזי
 בירת המחוז:  לוואנגו
 על שם:  Lwengo 
 שטח:  914.7 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  267,300 (2012)
  ‑ צפיפות:  292.2 נפש לקמ"ר (2012)
 קואורדינטות:  0°24′00″S 31°25′00″E﻿ / ﻿0.4°S 31.41666667°E﻿ / -0.4; 31.41666667 
 אזור זמן:  UTC +3
 www.lwengo.go.ug
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחוז לוואנגו (באנגלית, בסוואהילי: Lwengo) הוא אחד ממחוזותיו האדמיניסטרטיביים של האזור המרכזי במדינת אוגנדה. בדומה למחוזות נוספים במדינה, המחוז נקרא על שם העיר הראשית שלו, לוואנגו.
מיקום

המחוז גובל במחוז סאמבאבולה מצפון, במחוז בוקומנסימבי מצפון מזרח, במחוז מאסאקה ממזרח, במחוז ראקאי מדרום ובמחוז ליאנטונדה ממערב. מטה המחוז יושב בעיר הבירה של המחוז. עיר הבירה והעיר הגדולה של המחוז היא לוואנגו.
רקע

במקור נחשב המחוז לחלק ממחוז מאסאקה. ב-1 ביולי 2010, התפצל המחוז והפך למחוז עצמאי, כחלק מתוכנית ממשלתית להקטין את המחוזות במדינה, ובכך יועברו הכספים גם לעיירות הקטנות, ולא יישארו בידיי הערים הגדולות במחוז, כפי שקרה עד אז.
אוכלוסייה

קצב גידול האוכלוסייה הוא 2.6% בשנה. כ-90% מתושבי המחוז גרים באזורים כפריים.
| שנה | אומדן אוכלוסייה |
| --- | --- |
1991: 212,500
2002: 242,200
2014: 274,900
הערות שוליים

↑  Government names 14 new districts, web.archive.org, ‏29 באוקטובר 2013 (באנגלית)
↑  Lwengo (District, Uganda) - Population Statistics, Charts, Map and Location, www.citypopulation.de (באנגלית)
כי אנו עמך (חב"ד)

כי אנו עמך הם שנים מניגוני חב"ד, מהניגונים שלימד הרבי מלובביץ'. מילות שני הניגונים זהים, והם מתוך הפיוט "כי אנו עמך" מתפילות יום הכיפורים.
בהיות הלחן ממוצא חרדי, כל מבצעי השיר שרים אותו, כשמגיעים בשיר למילה אלוהינו, בצורה מצונזרת - "אלוקינו", כדי להימנע מהוצאת שם שמים לבטלה, מלבד בעת התפילה ביום הכיפורים אז שרים זאת ללא צנזור.
אודות

הניגונים הם רק על שני הבתים הראשונים מתוך הפיוט, אך בעת התפילות ביום הכיפורים מצוי ששרים את רוב הבתים מתוך הפיוט במנגינה זו החזן והקהל בבית הכנסת יחדיו.
כִּי אָנוּ עַמֶּךָ וְאַתָּה אֱלֹקֵינוּ. אָנוּ בָנֶיךָ וְאַתָּה אָבִינוּ
הניגונים מוכרים גם מחוץ לחסידות חב"ד, ומושרים בקהילות שונות ואף מחוץ לעולם החסידות, כך בחסידות סאטמר, בחסידות סאסוב ובישיבת פוניבז'. מצוי ששני הניגונים בני המנגינות השונות מושרים ברצף, כמו ביצוע של חיים ישראל באלבום "ירושלים", באלבום "אחלה פניו" של אודהליה ברלין, אלי מרקוס ועוד.
הניגון הראשון

הניגון הראשון הוא ניגון שמחה, לימד אותו הרבי מנחם מנדל שניאורסון בשמחת תורה ה'תשי"ז (1956) הניגון מושר בחצר הרבי על סדר התפילה ביום הכיפורים ובהתוועדויות בחודש תשרי וכך נהוג בבתי כנסיות של חב"ד.
הניגון מופיע בספר הניגונים - חב"ד מספר קצ"ד (194).
הניגון הראשון > עיבודים מוזיקליים

הניגון הופיע בשנת 1960 באלבום "ניגוני חב"ד" 1 של ניח"ח, ב־1995 הופיע הניגון באלבום "ניגוני הרבי" של אבי פיאמנטה בביצוע של מנדי ג'רופי. ב־2014 הופיע באלבום "מתנה לחתונה" של רובי בנט. ב־2015 הופיע באלבום צמאה 1 בביצוע ארז לב ארי.
הניגון בוצע במהלך השנים גם על ידי יונתן רזאל, אביתר בנאי, אורן צור ונדב בכר, מקהלת הלב והמעיין עם ישי ריבו וחיליק פרנק, לאה שבת, מנדי פורטנוי, אברהם פריד, נועם בנאי, בני פרידמן, אלי ליפסקר ואחרים.
הניגון השני

את הניגון השני, לימד הרבי מנחם מנדל שניאורסון את חסידיו בשמחת תורה ה'תשכ"ד (1963), כהקדמה לניגון הוא סיפר ששמע את הניגון מחסיד זקן שניגן את זה במוצאי יום הכיפורים, והסביר שלניגון אין סוף, תמיד חוזרים שוב להתחלה זה ניגון של בעל תשובה שאף פעם לא צריך להיות שבע תמיד יש לשאוף ליותר ויותר.
הניגון היה מושר בחצר הרבי על סדר התפילה ביום הכיפורים וכן נהוג בבתי כנסיות של חב"ד.
הניגון מופיע בספר הניגונים - חב"ד מספר רמ"ד (244). בשנת תש"ף (2020) פורסמה הקלטה של הרב יואל כהן ששר את הניגון בחודש חשוון תשכ"ד (1963), זמן קצר אחרי שהרבי לימד את הניגון.
הניגון השני > עיבודים מוזיקליים

הניגון הופיע בשנות ה-60 של המאה ה-20 באלבום "ניגוני חב"ד" 5 של ניח"ח. ב־1995 הופיע הניגון באלבום "ניגוני הרבי" של אבי פיאמנטה. ב־2002 הופיע באלבום "אבינו מלכנו" של אברהם פריד. ב־2011 הופיע באלבום "ימים נוראים" של לחיים טיש.
השיר בוצע במהלך השנים גם על ידי אלי מרקוס ואחרים.