stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסי ברג
עבודתו במסגרת המועצה הישראלית לצרכנות

בין השנים 2000 ל-2005 שימש ברג כיועץ המשפטי של המועצה לצרכנות.
בתקופת כהונתו במועצה לצרכנות גיבשה המועצה מספר עקרונות פעולה חדשניים, ובעיקר העצמת השימוש במידע בכל תחומי הפעולה. כך, למשל אופן הטיפול העקרוני של טיפול מהמיקרו למאקרו, הן בתחום הצרכנות המסורתי והן בצרכנות הציבורית היינו יציאה מהמקרה הפרטי אל הכלל, והסקת מסקנות מתלונות בודדות לגבי כלל הפעילות של עסק או תחום עסקים, דרישה להטלת חובות פיקוח עצמי על תאגידים גדולים; התפיסה כי תאגידים גדולים הפועלים על פי רישיון, כגון חברות הגז, חברות התקשורת, בנקים וחברות ביטוח, הם גופים בעלי מעמד דואלי, סמי ממלכתי, ומכאן שיש להטיל עליהם חובות אמון מוגברות כלפי הצרכנים. הניסיון להעצמת החברות בתחום החוזים האחדים היווה פתח לשינוי גישה מהותי ולשיפור השירות בישראל. בין הנושאים שקידמה המועצה בתקופת כהונתו ניתן למנות את יישום הדרישה לגילוי נאות בעמלות הבנקים, תחקירים בתחום הבנקאות והביטוח, פעילות בנושא מחירי ספרי הלימוד, הטעיות במכירה ושיווק של יחידות נופש. כמו כן, הגיש עם צוות המועצה עתירה לבג"ץ העוסק בחוסר היעילות בתמחור הבז"ן, מהלך שהוביל לרפורמה בפיקוח בתחום.
פעולות המועצה בתקופת כהונתו נשאו פירות עקרוניים רבים, ולמשל פסיקת השופטת מרים מזרחי המאמצת את עקרון הגילוי המוגבר על גופים סמי ממלכתיים, וקביעה כי לפני אישור ההסכם של חברות הכבלים עם הלקוחות כחוזה אחיד, עליהן לגלות את תלונות הצרכנים שהגיעו אליהן.
בין מאבקי המועצה בתקופת כהונתו בתחום הדרישה לגילוי, העלאה לסדר היום הציבורי את מסע ההטעיה של חברות הענק בהקטנת מוצרים ללא שינוי המחיר, מאבק שהוביל את התמ"ת להתערב ולחקור בנושא. מאבק מהותי נוסף שניהל היה בתחום בקרת הפשרות בתביעות הייצוגיות, על רקע פוטנציאל הנזק האדיר לציבור הצרכנים מהתגברות המגמה של בתי המשפט בישראל לאשר פשרות בתביעות ייצוגיות. המועצה בנתה מנגנון בקרה לתהליך הפשרה, והציעה כי שלב מקדמי בפשרה בתובענה ייצוגית יהיה עיון בית המשפט בחות דעת מומחה של המועצה לצרכנות שתתייחס למכלול ההיבטים המשפטיים, כלכליים, צרכניים, מקצועיים של הפשרה.
כך, למשל, תקפה המועצה לצרכנות את הסכם הפשרה שהוגש לבית המשפט המחוזי אורי גורן בפרשת רמדיה, שבה נגרם אובדן חיי אדם, נכויות קשות ופגיעות בנפש, ובית המשפט שקל אישור הפשרה תוך פיצוי של 7 מיליון ש"ח בלבד על ידי רמדיה בגין עוגמת נפש.
בעקבות חקירת משטרה בעניין, דרשה המועצה לצרכנות מבית המשפט לעיין מחדש בפסק דינו.
בזמן כהונתו פעלה המועצה באופן נמרץ בתקיפה של תניות מקפחות בחוזים אחידים של תאגידי הענק, תוך דרישה ליצירת מנגנונים המטילים חובות על גורמים סמי ציבוריים לפעול לצמצום הפגיעה בצרכן. כך, למשל, בתביעה נגד חברות הכבלים והלוויין, דרשה המועצה כי תוטל חובה בדין על תאגידי הענק להתאים את החוזים האחידים שלהן על פי מקרים של פגיעה בצרכן, כך שיתאימו למציאות ולא יאפשרו המשך פגיעות בצרכנים.
בעקבות התפטרותה של גלית אבישי, מנכ"לית המועצה, בדצמבר 2004, גיבשה המועצה לצרכנות הצעת חוק בדבר עצמאות למועצה לצרכנות, במטרה לנתק את המועצה מהשפעות פוליטיות, תוך הקמת גוף שיפעל באופן עצמאי ובלתי תלוי לקידום הצרכנות בישראל, תוך הקמת מועצה ציבורית שנציגיה ימונו על ידי נשיא בית המשפט העליון, מבקר המדינה ומוסדות להשכלה גבוהה, ומניעת מינוי גורמים פוליטיים. ההצעה, שזכתה לתמיכה של 32 חברי כנסת מכל שדרות הכנסת, לא התקבלה.
בתחילת 2005 התפטר ברג מתפקידו על רקע התנגדותו למעורבות משרד התמ"ת בהתנהלות המועצה הישראלית לצרכנות וטענתו לניגוד עניינים מובנה בפעילות המשרד בתחום הגנת הצרכן. בהמשך היה ברג מעורב בבג"ץ שהוגש נגד שר התמ"ת אהוד אולמרט בעניין
כאמן

בצבעים האמיתיים, מרכז ענב לתרבות, תל אביב 2005.
דקים- צילומי ערום גברי- גלריית תיאטרון צוותא, תל אביב 1999.
יצירתו "טבע מ (מ)עורר" התפרסמה בעכבר העיר. כתבה על התערוכה- "זין בעין"- פורסמה בעיתון צומת השרון.
אמון הציבור

במאי 2005 הקים יוסי ברג יחד עם גלית אבישי, ישראל זילברמן, רונן רגב ושרון שגיא ברג את "אמון הציבור" (חברה לתועלת הציבור - מלכ"ר) בשיתוף אנשי מקצוע מהתחום הכלכלי והמשפטי ובסיוע אנשי ציבור. הארגון הוקם במטרה לשנות את כללי ההתנהגות של עסקים וגופים ציבוריים בישראל ולהנחיל תרבות כלכלית המבוססת על הוגנות שתועיל לציבור, לממשלה ולעסקים כאחד.
בתחילת הדרך התמקד הארגון בעיקר בפן הצרכני-כלכלי אך כיום פועל הארגון במגוון רחב של תחומים: זכויות כלכליות וצרכניות, הגנה על הפרטיות, הגנה על הסביבה, העסקה הוגנת וההגבלים עסקיים וקידום זכויות כלכליות-חברתיות בישראל ככלל ובקרב אוכלוסיות מוחלשות בפרט. אחת ממטרותיו המרכזיות של הארגון היא להשפיע דרך כוחות השוק תוך קידום העיקרון הכלכלי כי כיבוד זכויות הצרכנים משתלמת לעסקים ולגופים ציבוריים. הארגון פועל במספר מישורים: מוקד התלונות של ארגון אמון הציבור המטפל בפניות הציבור ללא תמורה, פעילות מול עסקים המתחייבים לכללי אמון הציבור ונמצאים בבקרה שוטפת בתשלום (עסקים אלה רשאים לשאת את תו אמון הציבור), פעילות מול הרגולטור ומקבלי ההחלטות, עריכת דוחות דירוג ודוחות ענפיים ועוד. כמו כן, לאחרונה השיק הארגון את המוסד הארצי ליישוב מחלוקות המציע הליכים אלטרנטיביים של יישוב מחלוקות בין פרטים לעסקים ומוסדות ציבוריים, המהווה חלופה יעילה להליך משפטי ארוך ומסורבל.
משפחות הקשת

ב-2009 ייסד, יחד עם יאיר קדר, את ארגון משפחות הקשת, ארגון המשפחות הגאות והאלטרנטיביות במטרה לקדם את ההורות הגאה בישראל, לאפשר ליותר אנשים לחלום, להגשים את החלום ולעשות זאת בדרך המיטבית, ולמען יצירת סביבה סובלנית יותר לדור העתיד – ילדי משפחות הקשת. עמותת משפחות הקשת פועלת לקידום רווחת ילדי משפחות הקשת ובני משפחותיהם, ובכלל זה: קידום והנגשת מידע, קבוצות תמיכה, הרצאות, כנסים, בניית מאגר מידע אינטרנטי, פעולות לקידום הפתיחות בציבור ע״י קידום תהליכים מול גורמים ממלכתיים, שילוב תכנים במערכת החינוך והכשרת צוות טיפולי ומחנכים. הדרך להורות גאה והורות גאה מציבות אתגרים, מעלות שאלות ומעוררות צרכים ייחודיים.
העמותה קיימה כנסים בני אלפי משתתפים בתחומים השונים של הורות גאה, בהיבטים פסיכולוגיים, חברתיים, חינוכיים, תרבותיים, כלכליים, משפטיים ועוד.
לקריאה נוספת

הספרים תאוות עלמים ו- אהבתיך בעיתון הארץ - מוסף ספרים מיום 15 בספטמבר 1999. עמוד 15.
כמו פקק שנחלץ מבקבוק בהארץ מוסף ספרים ב-1 בספטמבר 1999 עמוד 19.
הערות שוליים

↑  אתר הכנסת, פרוטוקול יישבת ועדת הכנסת ה-14 לרגל יום הגאוה, באתר הכנסת, ‏22 ביוני 1998
↑  יוסי ברג, https://keshetfamilies.wordpress.com/2010/12/12/סיפור-ילדים-דוד-יוסי-הולך-להיות-אבא-יו/, משפחות הקשת
↑  גיא הדס,, "זאת זכות לתת שרות?", גלובס, 28 בדצמבר 2004
↑  שמואל דקלו, ‏כתנאי לאישור חוזה אחיד הכבלים יגישו דו"ח תלונות, באתר גלובס, 26 בינואר 2005
↑  איל מרקוס, "ומי שומר עלינו", גיליון ינואר 2005, עמ' 107, Forbes
↑  יצחק דנון, ‏המועצה לצרכנות: קיימים ליקויים חמורים בפשרה בין רמדיה לתובעים הייצוגיים, באתר גלובס, 11 בנובמבר 2004
↑  יצחק דנון, המועצה לצרכנות לביהמ"ש: לשקול מחדש את אישור הפשרה בפרשת רמדיה, גלובס, 23 בפברואר 2005
↑  הצעת חוק: עצמאות למועצה לצרכנות, באתר TheMarker‏, 24 בינואר 2005
↑  הדס מנור, 32 ח"כים הביעו תמיכה בהצעת החוק להבטחת עצמאות המועצה לצרכנות", גלובס 25 בינואר 2005
↑  הדס מנור, "התפטר היועץ המשפטי של המועצה לצרכנות: "נטרלו אותנו", גלובס, 28 בפברואר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527026705171  LCCN: nr2003039004  ULAN: 500485394  VIAF: 545154381069130292759   WorldCat (עם VIAF): 545154381069130292759
סמואל סקוט

| --- | --- |

 לידה:  העשור הראשון של המאה ה־18 לונדון, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  12 באוקטובר 1772 באת', ממלכת בריטניה הגדולה 
 
סמואל סקוט (באנגלית: Samuel Scott‏; 1702 – 12 באוקטובר 1772) היה צייר נוף בריטי, הידוע בנופי גדות הנהר ובנופי הים שלו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

סקוט נולד בלונדון והחל לצייר בסביבות 1720, לא ידוע על הכשרתו האמנותית. הוא התחיל כאמן ימי, וצייר ספינות מלחמה וספינות אחרות בים רגוע בסגנון וילם ואן דה פלדה הצעיר (אנ'), שרבים מציוריו היו בבעלותו. הוא צייר גם סט של שש תמונות של יישובים שבבעלות חברת מזרח הודו בשיתוף ג'ורג' למברט. סקוט צייר את הספינות, ולמברט את הבניינים והנוף. במכתב משנת 1733, ג'ורג' ורטה כלל את סקוט בין "הציירים הטובים ביותר באמנותם".
בין התאריכים 27–31 במאי 1732 הוא ערך "מסע של חמישה ימים" בחברה עם ויליאם הוגארת ואחרים. סיפור המסע שלהם נכתב על ידי אבנעזר פורסט ופורסם בשנת 1782, מאויר בציורים של הוגארת וסקוט.
בראשית שנות ה-40 של המאה ה-18 החל סקוט לצייר את לונדון, במיוחד את גשר וסטמינסטר החדש, שנבנה באותם ימים. לאחר הגעת קאנאלטו ללונדון בשנת 1746, ציורי הנוף של העיר הפכו אופנתיים, הוא החל לעבד את הרישומים לציורי שמן. הוא צייר לפחות אחת עשרה גרסאות לתצפית על גשר לונדון העתיק, הישנה ביותר משנת 1747. סקוט המשיך לצייר עותקים ממנה לאחר 1757, כאשר הבתים הנשענים על הגשר, המוצגים בציור נהרסו. תמונות גשר לונדון צוירו לעיתים קרובות כתליון מורכב מזוג תמונות והשנייה תמונה של מגדל לונדון או גשר ווסטמינסטר.
ביוגרפיה > חייו המאוחרים

בין השנים 1761–1771 הציג שלוש עבודות באגודת האמנים, אחת באגודת האמנים החופשית, ואחת, נוף למגדל לונדון, באקדמיה המלכותית בשנת 1771. הוא היה אחד הציירים המוקדמים בצבעי מים, ונקרא "אבי ציור צבעי המים באנגליה", אך עבודותיו העיקריות היו בשמן. כמה מהציורים המפורסמים ביותר של סקוט היו תיאורי הסצנות שלו במהלך המלחמה עם ספרד בקריבים (הסתיימה 1742).
סקוט זכה למוניטין רב בזכות סצנות החוף והנהר שלו, שהיו מצוירות וצבועות היטב, ומכילות דמויות. הוראס וולפול, שהיה לו אוסף גדול מיצירותיו, אמר כי "הם יקסימו בכל עידן".
סקוט התגורר בקובנט גארדן, משקיף על הפיאצה הגדולה שם, בין השנים 1747 ל־1758. הוא עבר לטוויקנהאם בשנת 1758, ולאחר מכן ללודלו, שם התגוררה בתו, לפני שפרש.
הוא נפטר בבאת' באוקטובר 1772 והותיר בת יחידה.
ויליאם מארלו (1740–1813) וצייר בעלי החיים סווריי גילפין (1733–1807) היו תלמידיו.
הערות שוליים

↑  Lee, Sidney, ed. (1897). "Scott, Samuel" . Dictionary of National Biography. 51. London: Smith, Elder & Co. pp. 66–7.
↑    Martin Gayford, ‏Hogarth and the lads go out on the town, The Telegraph, 27 January 2007
↑  Scott biography + paintings(הקישור אינו פעיל)
↑  Samuel Scott, Painter of views of Twickenham riverside - Twickenham Museum, www.twickenham-museum.org.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16767900m (data)  GND: 130170488  ISNI: 0000 0000 5472 0530  LCCN: nr92043230  MusicBrainz: 903fe1e1-0c92-461c-98b9-3547afe12f62  RKD: 71646  ULAN: 500026724  VIAF: 62648231   WorldCat (עם VIAF): 62648231
אדריאן ואן דה פלדה

| --- | --- |

 לידה:  30 בנובמבר 1636 אמסטרדם 
 פטירה:  21 בינואר 1672 (בגיל 35) אמסטרדם 
 תחום יצירה:  ציור נוף, דיוקן, אמנות ז'אנר, אמנות חיות 
 הושפע על ידי:  Jan Wijnants 
 יצירות ידועות:  Beach scene, The cattle ferry, The Hut 
 
אדריאן ואן דה פלדה (בהולנדית: Adriaen van de Velde‏; 30 בנובמבר 1636 – 21 בינואר 1672) היה צייר בעלי חיים ונוף הולנדי, בנו של וילם ואן דה פלדה (האב) ואחיו של וילם ואן דה פלדה (הצעיר), הצייר הימי.
ביוגרפיה

אדריאן לא רצה להיות צייר ימי ולכן הוכשר בסטודיו של יאן וינאנץ, צייר הנוף. שם הוא הכיר את פיליפס ואוורמן, שכנראה סייע לו בלימוד ציור בעלי החיים, והיה בעל השפעה חזקה על אמנותו. לאחר התקדמות מהירה במיוחד, הועסק על ידי אדונו לצייר דמויות בתוך קומפוזיציות הנוף שלו, והוא נתן שירות דומה למיינדרט הובמה, יאקוב ואן רויסדאל, ואמנים אחרים באותה העת. לדברי Houbraken, הוא נפטר תוך כדי שיתוף פעולה עם יאן ואן דר היידן צייר בעלי חיים.
הנושאים החביבים עליו היו סצנות של שטחי מרעה פתוחים, עם כבשים, בקר ועזים, אותם צייר בזריזות, בדיוק רב של רישום ובצביעה כסופה וברורה. הוא צייר כמה סצנות חורף קטנות עם דמויות של מחליקים, וכמה נושאים דתיים, כמו הירידה מהצלב, עבור כנסייה קתולית באמסטרדם ונדידת יעקב (1663, אוסף וואלאס).
בנוסף לציוריו, שכמאתיים מהם בקטלוגים, הוא ביצע כעשרים תחריטים, כנראה נעשו בגיל ארבע עשרה.
ואן דה פלדה התגורר בקלברסטראט, ליד רגוליירספורט.
הערות שוליים

↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Vandevelde, Adrian". Encyclopædia Britannica. 27 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 887.
↑  "Adriaen van de Velde (1636 - 1672), The Migration of Jacob"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513424805171  PLWABN: 9810631007605606  BNE: XX1567478  BnF: cb149599468 (data)  BPN: 19113773  DSI: 11551  GND: 123032296  ISNI: 0000 0000 6664 2357  KulturNav: d4ed2173-8053-41bb-8f73-e3e5173c5057  LCCN: nr2002000735  LNB: 000249769  NGV: 6029  NKC: xx0057803  NTA: 241795788  RKD: 79763  SUDOC: 08082854X  TePapa: 2331  ULAN: 500007230  VcBA: 495/353046  VIAF: 76585672   WorldCat (עם VIAF): 76585672
המעורבות האיראנית במלחמת האזרחים בסוריה

הרפובליקה האסלאמית של איראן החלה בשנת 2013 להתערב במלחמת האזרחים בסוריה לצד משטרו של בשאר אל-אסד. התערבות צבאית זאת כללה העברת כוחות דרך עיראק וחיזוק הקשר עם ארגוני הטרור הניתנים להשפעתה של איראן באזור, בהם חזבאללה. מאז ינואר 2013 יותר מ-2,300 חיילי משמרות המהפכה האסלאמית נהרגו במעורבותם במלחמת האזרחים בסוריה. במסגרת הסכסוך הישראלי-איראני תקפה ישראל מטרות איראניות בסוריה.
מאפייני המעורבות האיראנית

רוב השימוש בנשק כימי במלחמת האזרחים בסוריה מקורו בפיתוח איראני.[דרוש מקור] בסוריה, ממשלת איראן לא הראתה התייחסות להשפעות של הנשק הכימי אשר היא עצמה השתמשה בו והמשיכה לתמוך במשטרו של בשאר אל-אסד, שהשתמש בכלור וסארין נגד אזרחיו יותר מ-100 פעמים. הגיבוי הצבאי, הכלכלי והדיפלומטי של איראן היה חיוני להישרדותו של אסד במלחמת האזרחים בת כמעט עשר השנים שהרגה חצי מיליון בני אדם ועקרה מיליונים נוספים מביתם.
למרות העיצומים הבינלאומיים מצד ארצות הברית והאיחוד האירופי, הממשל בטהראן המשיך להכשיר ולחמש את צבא אסד, שנאבק באופוזיציה לאחר ההפגנות הפרו-דמוקרטיות בשנת 2011. מיליציות שיעיות הנתמכות על ידי איראן נלחמו לצד כוחות המשטר בעיירות ובערים הנשלטים על ידי ערבים סונים, במיוחד השטחים אשר נשלטו בידי המדינה האסלאמית. אסד שייך לעלווים, שלוחה של האסלאם השיעי, ששולטת בשלטון ובביורוקרטיה של סוריה מזה כבר עשרות שנים (מאז עלייתם של חאפז אל-אסד ומפלגת הבעת').
מיליציות איראניות התמודדו עם האשמות בתקיפת אזרחים כמו במהלך לכידת העיר חלב.
מעורבותה של איראן בסוריה חורגת משיקולים דתיים ויחסים בין השתיים, שכן לטהראן דמשק משמשת דרך מכרעת לבניית השפעה אזורית על פני המזרח התיכון. המעורבות של איראן מונעת גם על ידי אינטרסים עסקיים. עם שחזור הממשל של אסד על גבי רוב המדינה, איראן החלה בבניית תשתיות רבות אשר מתחרות בהשפעה הרוסית על סוריה.
ישראל פגעה ביעדים איראניים בתוך סוריה כמה עשרות פעמים, והותירה את הגולן הסורי נקי מפעילות איראנית. מבחינת איראן, סוריה משמשת גם צינור לאספקת נשק לחזבאללה שמרכזו בלבנון. מאז שהביסה את המדינה האסלאמית, איראן העמיקה את השפעתה בכך שהיא מציעה כסף, אוכל ותעודות זהות לסורים שמסכימים להמיר את דתם לאסלאם השיעי, על פי דיווח ב"וול סטריט ג'ורנל".[דרוש מקור]
מנקודת המבט הטורקית סוריה לא הצליחה להכיל התנגדות פנימית המהווה איום על שלטון אסד ואנקרה החליטה לקחת על עצמה את האתגר לתמיכה באופוזיציה הסורית.
ראו גם

המעורבות הטורקית במלחמת האזרחים בסוריה
המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה
אדוארד בירד

| --- | --- |

אדוארד וילייר ריפיל, דיוקן של אדוארד בירד 1817
 לידה:  12 באפריל 1772 וולברהמפטון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  2 בנובמבר 1819 (בגיל 47) בריסטול, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 תחום יצירה:  אמנות ז'אנר 
 
אדוארד בירד (באנגלית: Edward Bird‏; 1772 – 2 בנובמבר 1819) היה צייר ז'אנר אנגלי, שבילה את רוב חייו בעבודה בבריסטול, שם נוצרה סביבו אסכולת בריסטול (אנ'). הוא נהנה מכמה שנים של פופולריות בלונדון, שם קרא תיגר על הדומיננטיות של סר דייוויד וילקי בתחום ציור הז'אנר, לפני שעבר לציור היסטוריה והתמחה בסצנות קרב.
ביוגרפיה

בירד נולד בוולברהמפטון, בנו של נגר. הוא לא קיבל הכשרה אמנותית רשמית, אך פיתח את כישוריו באמצעות חניכות באמנות יפנית בציור מגשי תה. בשנת 1794 עבר לבריסטול, שם התחתן עם מרתה דודל ועסק בקריירה במשימות אמנותיות: דיוקנאות, איורי ספרים וציור כנסיות.
אסכולת בריסטול

בבריסטול הפך בירד למרכז של קבוצה בלתי פורמלית שכללה אמנים אחרים כמו אדוארד וילייר ריפיל ונתן קופר ברנוויט, שהתפתחה לאסכולת בריסטול. בתחילה שלטו בקבוצה אמנים חובבים, וחבריו הקרובים של בירד כללו את ג'ון קינג, שהיה גם רופאו של בירד, וג'ורג' קומברלנד. קומברלנד, שעבר לבריסטול בשנת 1807, הפך לסנדק לבנו של בירד. היה לו אוסף אמנות גדול שממנו היה משאיל פריטים לבירד ללמוד.
הקבוצה ערכה פגישות רישום בערב ורישומי סיורים למקומות נופיים סביב בריסטול. "נוף עם קוטג'" כנראה צויר באחד מהסיורים הללו. עם זאת, בירד צייר נופים לעיתים רחוקות יחסית ולעיתים קרובות היה מלווה את הסיורים מבלי שהצטרף לשרטוט. ההשפעה הגדולה ביותר של בירד על אמני בריסטול הייתה בסגנון הטבעי ובצבעים הרעננים של ציור הז'אנר שלו, במיוחד במקרה של ריפיל, שעבד איתו בצמוד. בשנת 1814 הציגו שניהם עבודות באקדמיה המלכותית לאמנויות עם אותו נושא. פרנסיס דנבי, שעבר לבריסטול מאירלנד בשנת 1813 והיה אמור לרשת את בירד כמנהיג אסכולת בריסטול, והושפע מסגנון הז'אנר של בירד.
הצלחתו

בשנת 1809 הציג באקדמיה המלכותית, דיוקן של חייל ותיק. הוא הוצב ליד ציור של וילקי, ומשך תשומת לב, והפופולריות של בירד הלכה וגברה כאשר הנסיך יורש העצר קנה את הציור "מקהלות הכפר" שלו והזמין ציור נוסף. עבודותיו כוללות גם את "שדה צ'בי צ'ייס" ואת "היום שאחרי הקרב", שהוכרז כיצירת המופת שלו.
בירד נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית בשנת 1812, מונה לצייר ההיסטורי לנסיכה שארלוט בשנת 1813, ונבחר לחבר מן המניין בשנת 1815.
לאחר שסבל מבריאות לקויה במשך למעלה מחמש שנים ולא הצליח לצייר בשנה האחרונה לחייו, נפטר בירד ב־2 בנובמבר 1819. הוא נקבר בקתדרלת בריסטול.
בשנה שלאחר מכן הוצגה בבריסטול תערוכת רטרוספקטיבה מוצלחת של עבודותיו לרווחת משפחתו.
מאוחר יותר הפך בנו ג'ורג' לימאי בצי המלכותי. בתו מרתה הפכה לציירת מים בבריסטול, והבת הצעירה הרייט הייתה לאומנת.
גלריה

חדר המשמר
הענשת תלמיד מפריע
הכרזת המלך
חזרת המקהלה בכנסייה
הערות שוליים

↑  Francis Greenacre, "Bird, Edward (1772–1819)", Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004
↑  Richardson, Sarah (1982). Edward Bird (exhibition catalogue). Wolverhampton: Wolverhampton Art Gallery. pp. 11–12.
↑  Greenacre, Francis (1973). The Bristol School of Artists: Francis Danby and Painting in Bristol 1810–1840 (exhibition catalogue). Bristol: City Art Gallery, Bristol. pp. 105–107.
↑  Eric Adams, Francis Danby: varieties of poetic landscape. -, New Haven: Published for the Paul Mellon Centre for Studies in British Art by Yale University Press, 1973, ISBN 978-0-300-01538-6
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AAG: 686  GND: 1036741028  ISNI: 0000 0000 6706 2127  LCCN: nr2001048478  NGV: 4158  RKD: 8547  SNAC: w63c6910  ULAN: 500009330  VIAF: 41773090   WorldCat (עם VIAF): 41773090
פיטר טילמנס

| --- | --- |

דיוקן של פיטר טילמנס (תחריט של ט. צ'מברס)
 לידה:  1684 אנטוורפן, ארצות השפלה הספרדיות 
 פטירה:  5 בדצמבר 1734 (בגיל 50 בערך) סאפוק, הממלכה המאוחדת 
 תחום יצירה:  ציור 
 
פטר טילמנס (בהולנדית: Peter Tillemans‏; בערך 1684 – 5 בדצמבר 1734) היה צייר פלמי, שנודע בעיקר בזכות עבודותיו בנושאי ספורט וטופוגרפיה. לצד ג'ון ווטון וג'יימס סימור הוא היה ממייסדי בית הספר האנגלי לציור ספורט. משנת 1708 ועד מותו הוא חי ועבד באנגליה.
ביוגרפיה

טילמנס נולד באנטוורפן בערך בשנת 1684, בנו של מלטש יהלומים, ולמד שם ציור אצל אמנים שונים. מכיוון שהיה גיסו של צייר פלמי אחר, פיטר קסטלס, מניחים שהוא התחתן לפני שעזב את אנטוורפן. כמו אמנים אחרים מארצות השפלה, כמו דירק מאס, יאן וויק וילם ואן דה ולדה הצעיר, עבר טילמנס לאנגליה. במקרה של טילמנס הוא עבר בשנת 1708, בהשפעתו של סוחר אמנות בשם טרנר. הוא בילה באנגליה את שארית חייו.
טילמנס סבל מאסתמה כרונית, ופרש לריצ'מונד "בגלל מצבו הבריאותי החולה".
הוא נפטר בסופולק, ב־5 בדצמבר 1734 ונקבר ב־7 בדצמבר בסטולנגטופט.
אוסף הציורים שלו נמכר במכירה פומבית שערך הרופא שלו ד"ר מאקרו ב-19 וב-20 באפריל 1733 וכלל ציורים של ג'יימס טילמנס, כנראה בן או קשר אחר, ועל ידי ארתור דביס, שכמו ג'וזף פרנסיס נולקנס, היה אחד מתלמידיו של טילמנס. לד"ר מאקרו היה גם פסל חזה של טילמנס מאת ג'ון מייקל ריסברק, שהוצב אצלו בנישה של גרם המדרגות.
עבודות מוקדמות

טילמנס היגר לאנגליה בשנת 1708 בעזרת "טרנר, סוחר תמונות"; עבודותיו הראשונות היו עותקים של סצנות קרב שהוכנו עבור טרנר, וכן תמונות ז'אנריות קטנות. הוא זכה להצלחה מרובה בחיקוי הסגנון והביצוע של דוד טנירס הבן.
טילמנס עבד בסגנונות רבים ושונים. לאחר שעבד בתחילה כמעתיק, הוא פרסם את שמו במהירות, ובין העבודות החשובות הראשונות שלו באנגליה היו שני ציורים של פנים ארמון וסטמינסטר, אחד של המלכה אן בבית הלורדים (1708–1714), אחר של בית הנבחרים בזמן ישיבה (בערך 1710). בשנת 1711 הצטרף טילמנס לאקדמיה לציור ורישום של גודפרי נלר בלונדון, והצהיר כי התמחותו הייתה נופים.
בית המגורים העיקרי שלו היה בווסטמינסטר, אך הוא נסע הרבה בהזמנה. ד"ר קוקס מאקרו, הפטרון הנאמן ביותר שלו שהעניק לו הזמנות, כולל סצנות קרב וציד, נופים, עבודות שיפוצים ודיוקנאות משנת 1715. בשנת 1716 טילמנס צייר מחדש דיוקן של ד"ר מאקרו מאת פרנס ואן מייריס מסביבות 1703, וביצע שינויים בפניו. באותה שנה הוא גם צייר את ד"ר מאקרו ברקע הסטודיו של האמן (כ־1716), דיוקן עצמי, עם תלמיד וד"ר קוקס מאקרו, מוקף בסטודיו בציורים.
הוא הוזמן בשנת 1719 על ידי ג'ון ברידג'ס "ליצור כ-500 רישומים להיסטוריה של נורת'האמפטונשייר", וכמה מהם פורסמו מאוחר יותר בהיסטוריה ועתיקות של פיטר וואלי במחוז נורת'האמפטונשיר (1791). פטרוניו האחרים כללו את הדוכס מדבונשיר, הברון הרביעי, והדוכס מקינגסטון.
ציורי ספורט ונוף

החלק הגדול ביותר של יצירתו של טילמנס צויר החל משנת 1720 לערך, ובעבודות שצוירו בשנים אלה הוא שאב בעיקר את תהילתו.
בתחילת שנות ה-1720, עבר טילמנס בהצלחה לתחום ציור בעלי חיים - כלבים, סוסים וסצנות מרוצים והיה אחד הציירים הראשונים של סצנות הספורט באנגליה. ארבע מיצירות אלה, שנחקקו על ידי קלוד דו בוסק ופורסמו בשנת 1723, הן מהדפסי הספורט המוקדמים המרהיבים באנגליה.
התפתחות הציור על נושאים ספורטיביים התמקדה במסלול המרוצים ניומרקט בעיירת השוק ניומרקט בסופוק. יחד עם חבריו ג'ון ווטון וג'יימס סימור, היה טילמנס אחד משלושת המייסדים של אסכולת ציורי הספורט האנגלי.
מכיוון שגם ווטון וגם טילמנס לא חתמו על יצירות רבות, קשה להבדיל ביניהם. ציורים רבים שלו הגיעו לאוסף של ג'ון פאטסון שירש אותם מנישואיו למשפחתו של ד"ר מאקרו, ואלה מהווים כעת חלק מאוסף פאטסון במוזיאון טירת נוריץ'. טילמן צייר דיוקנאות של סוסי מרוץ עבור פטרוניו, ביניהם הדוכסים מסומרסט, רוטלנד ובולטון, והארל מפורטמור.
ציורי הבית הכפרי שלו כוללים את בית צ'טסוורת' (1720), הולקר הול וטירת צ'ירק בדנבישייר (1725). בעבודה כזו הבתים לעיתים קרובות ניצבים בנופים שיש בהם בעלי חיים וסצנות הציד שלהם.
טילמנס צייר כמה יצירות נוף טופוגרפיות בריצ'מונד וטוויקנהאם, ממערב ללונדון, כולל מבט על ריצ'מונד מפארק טוויקנהאם נוף מריצ'מונד היל והתמזה בטוויקנהאם. ציור אחרון זה, "הנוף הטופוגרפי המלא הקדום ביותר של חזית הנהר במאה ה-18", הוזמן על ידי המשורר אלכסנדר פופ (הווילה שלו ליד התמזה מוצגת בציור) או ג'ון רוברטס, לימים הרוזן הרדנור הרביעי. הפנורמה שלו על התמזה מגבעת ריצ'מונד (בערך 1723) הייתה אחד משלושה ציורים שנעשו עבור הרוזן מרדנור.
גלריה

הסטודיו של האמן
אדוארד ומרי מאקרו
המלכה אן בבית הלורדים
ישיבת הפרלמנט
רוכב עם סוס וכלבים
צייד שועלים ביער
נהר התמזה
הערות שוליים

↑  Aubrey Noakes, Sportsmen in a Landscape, Books for Libraries Press, 1971, ISBN 978-0-8369-2005-5. (באנגלית)
↑  Lionel Henry Cust, Tillemans Peter, Dictionary of National Biography, 1885-1900 Volume 56
↑  Michael Bryan, George Charles Williamson, Bryan's dictionary of painters and engravers, New York : Macmillan, 1903-1905
↑  Tate, Peter Tillemans c.1684–1734, Tate (באנגלית)
↑  Ellis Waterhouse, Painting in Britain, 1530 to 1790, Baltimore, MD: Penguin, 1953, p. 215. At Questia.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810613354405606  BNE: XX5640093  BnF: cb16851301t (data)  BPN: 19441530  GND: 133565882  ISNI: 0000 0000 6686 9703  LCCN: no94000303  NTA: 292005849  RKD: 77509  SUDOC: 170737543  ULAN: 500004415  VIAF: 35648848   WorldCat (עם VIAF): 35648848
תומאס סטות'ארד

| --- | --- |

 לידה:  17 באוגוסט 1755 לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  27 באפריל 1834 (בגיל 78) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  באנהיל פילדס 
 צאצאים:  Robert T. Stothard 
 
תומאס סטות'ארד (באנגלית: Thomas Stothard‏; 17 באוגוסט 1755 – 27 באפריל 1834) היה צייר, מאייר וחרט אנגלי.
ביוגרפיה

סטות'רד נולד בלונדון, בנו של פונדקאי אמיד. הוא נשלח בגיל חמש לקרוב משפחה ביורקשייר, ולמד בבית הספר באקומב, ולאחר מכן בטדקסטר ובאילפורד, אסקס.
כשהוא הראה כישרון לציור, הפך לחניך לציור על אריגי משי בספיטלפילדס (Spitalfields). בזמנו הפנוי ניסה לצייר איורים ליצירותיהם של משוררים שהיו האהובים עליו. חלק מהציורים הללו זכו לשבחים על ידי ג'יימס הריסון, עורך מגזין. לאחר שהמעסיק שלו נפטר, הוא החליט להתמסר לאמנות.
חיים אישיים

סטות'ארד התחתן עם רבקה ווטקינס בשנת 1783. נולדו להם 11 ילדים, מתוכם שישה - חמישה בנים ובת אחת - שרדו מינקות. הם התגוררו בקובנט גארדן עד לשנת 1794, אז עברו לבית בפיצרוביה, שסטות'רד קנה עליו את החזקה.
אשתו נפטרה בשנת 1825. סטות'ארד נפטר ב-27 באפריל 1834, ונקבר בשטח הקבורה של בונהיל פילדס.