stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעוולים במשותף
עקרון ה"חבים ביחד ולחוד"

מקור הכלל הנ"ל הוא מהמשפט המקובל ומופיע בס' 11 לפקודת הנזיקין הקובע שמעוולים במשותף ומעוולים הגורמים לנזק אחד חייבים יחד ולחוד. משמעות העיקרון היא שכל אחד מהמעוולים אחראי לנזק בשלמותו (אחריות סולידארית), בשונה ממעוולים נפרדים לפיהם כל מעוול אחראי לנזק שגרם. התובע יכול לתבוע את הנזק במלואו מכל המעוולים בתביעה אחת (ביחד) או את הנזק כולו ממעוול אחד (לחוד). הניזוק אינו צריך להוכיח מי מבין המעוולים גרם לנזק ישירות, ומהי מידת האחריות היחסית של כל מעוול, ובכך העיקרון מיטיב ומקל על הניזוק.
להבחנה בין מעוולים במשותף למעוולים הגורמים לנזק שאינו ניתן לחלוקה אין חשיבות מעשית בדין הישראלי. הנפקות זהה עבור שתי הקטגוריות של ריבוי מעוולים, שכן לא נעשית הבחנה בפקודת נזיקין. לפיכך, נראה כי הסיווג בין מעוולים במשותף למעוולים הגורמים לנזק בלתי ניתן לחלוקה הוא תאורטי וטרמינולוגי גרידא.

בעבר, במשפט האנגלי היה חל הכלל כי חיוב בדין כנגד אחד מהמעוולים במשותף, בשונה ממעוולים הגורמים לנזק בלתי ניתן לחלוקה, מונע הגשת תביעה נגד מזיקים אחרים שלא היו צד למשפט הראשון. אולם הכלל בוטל בחקיקה. ביהמ"ש העליון פירש את ס' 11 לפקודת הנזיקין כהעתק של החוק האנגלי לאחר הרפורמה. ההלכה השתרשה היטב כי מעוולים במשותף חבים כלפי הניזוק יחד (jointly liable) וניתן לתבעם יחד ולחוד. 

בנוסף, בעבר באנגליה שרר הרעיון של "אחדות עילת התביעה"- עילת הניזוק כלפי המזיקים במשותף היא אחת. פסק דין המחייב או מזכה מזיק אחד מבין המזיקים, שימש כמעשה בית דין כלפי שאר המזיקים. אולם, לרעיון זה היה חסר בסיס עיוני, שכן סתר את העיקרון של "ביחד ולחוד" לפיו מס' העילות כמס' המזיקים, והביא לתוצאות לא רצויות. לכן בוטל בחקיקה. הדין הישראלי דחה את הרעיון של אחדות עילת התביעה. ס' 83(א) לפקודת הנזיקין מעגן זאת וקובע שפסק דין המחייב מזיק אחד לא משמש מעשה בית דין בתביעת הניזוק כלפי מזיק אחר. הכלל עוגן גם בפסיקה. עם זאת, ס' 83(ב) לפקודת הנזיקין קובע את הסייג שהניזוק לא יקבל פיצוי גבוה משנפסק במקור. הרציונל מאחורי הסייג הוא לתמרץ את הניזוק לבצע תביעה משותפת שתתברר בהתדיינות אחת. יש לשים לב כי ס' 83(א) לפקודת הנזיקין לא דן בפסק דין שניתן לזכותו של מזיק ואינו משיב לשאלה האם נוצר השתק לטובת מזיק אחר. אולם, הרעיון של האחריות הנפרדת (לחוד) דוחה זאת, להוציא מקרה של אחריות שילוחית. אחריות שילוחית נבדלת בכך שהיא במהותה אחריות נגזרת. אם פסק הדין הראשון משחרר את העובד מאחריות, ישמש פסק הדין כמעשה בית דין בתביעת הניזוק נגד המעביד. לא כך המצב אם התביעה הראשונה היא נגד המעביד ולא העובד. 

בנוסף, אם מזיק אחד שילם את מלוא הנזק, הוא משחרר את שאר המזיקים כי לא נרצה להעניק פיצוי כפול לניזוק. יחד עם זאת, למזיק ששילם את מלוא הנזק קמה זכות לתביעת השתתפות ושיפוי משאר המזיקים.
עקרון ה"חבים ביחד ולחוד" > היחסים הפנימיים בין מעוולים במשותף- זכות ההשתתפות והשיפוי

בעבר באנגליה נשללה זכות המזיק להשתתפות מחמת הטענה ש"מעילה בת-עוולה לא תקום זכות תביעה" לפי הלכת Merryweather v Nixan. ההלכה ספגה ביקורת, שכן העניקה כוח לניזוק להחליט מי מהמעוולים ישא באחריות לנזק, ופגעה בעקרון השוויון וההגינות. ההלכה לא נהפכה 150 שנה, אך צומצמה בשורת פסקי דין ובוטלה בחקיקה. כיום באנגליה ובישראל חל עקרון ההשתתפות בין המזיקים (Contribution) לפיו מעוול החב על נזק רשאי להיפרע ממעוול במשותף אחר. ס'84 לפקודת הנזיקין קובע כי דמי ההשתתפות יקבעו על ידי ביהמ"ש לפי צדק, יושר ומידת אחריות המזיק לנזק. ביהמ"ש למד מסעיף זה את מבחן האשמה המוסרית/ ההדדית בעוד המבחן האנגלי בוחן רק את מידת האחריות. ביהמ"ש בוחן את כלל הראיות והנסיבות ומכריע מהי חלוקת האחריות בין המזיקים בהתאם למידת אשמתם המוסרית.
פסיקה

הפיתוח הפסיקתי בישראל הוא דל. ביהמ"ש מיישמים את הדוקטרינה של מעוולים במשותף בדיוק כפי שנעשה במשפט המקובל, לפי המקרים הטיפוסיים המקובלים, ולא ערכו בדוקטרינה שינויים. הפסיקה מחוזית אינה שונה במהותה מפסיקת העליון. כשמתעורר מקרה בו עובדתית קיימים יותר משני מעוולים, בתי המשפט דנים בסיווגים השונים הקיימים (מעוולים במשותף, נזק אחד, ומעוולים נפרדים), ומכריעים מבחינה עובדתית האם קיים נזק אחד בלתי ניתן לחלוקה או נזקים נפרדים, וכן האם קיימת עוולה אחת או עוולות נפרדות, כדי לדעת אם להחיל את ס' 11 לפקודת הנזיקין ולהטיל אחריות סולידרית על המזיקים או נפרדת.

אחד מפסקי הדין הראשונים שתיאר את הסיווגים השונים וחשיבות האבחנה היה פסק הדין בעניין אדרי נ' עזיזיאן. בפרשת קורנהויזר השופט לוין ציין כי סוגיית המעוולים במשותף מעורפלת, ולמעשה לא קיימים מבחנים מוגדרים אלא רק בחינת הסיטואציה העובדתית.
מגמת בתי המשפט היא לטשטש את ההבחנה בין מעוולים במשותף למעוולים הגורמים לנזק אחד, שכן הנפקות היא זהה. בפס"ד רבים נקבע כי אין להבחנה חשיבות מעשית שכן בין כה וכה חייבים ביחד ולחוד. בשני המקרים מדובר בנזק אחד, רק כשבמקרה של מעוולים במשותף צריך בנוסף להוכיח יחסי קרבה. מגמה זו באה לידי ביטוי במיעוט ההכרה בסיטואציית המעוולים במשותף, וכן בעובדה שבמקרים מסוימים ביהמ"ש פוסחים על שלב ההבחנה ודנים בסיטואציה תחת היריעה הרחבה של מעוולים ביחד. מגמה נוספת היא להכיר ביותר מקרים של מעוולים ביחד ולא במעוולים נפרדים. נטל ההוכחה שהנזק ניתן להפרדה הוא על המעוולים מתוך הרצון למנוע את חלוקת הנזק ובכך להותיר חלקים יתומים מאחריות.
הלכה מעוגנת היטב היא שחלוקת האחריות בין המעוולים במשותף מסורה לשק"ד השופט המתרשם מן העדים ומחומר הראיות וקובע את החלוקה לפי מידת האשמה המוסרית של כל מזיק. לפיכך ערכאת הערעור לא תיטה להתערב בחלוקת האחריות. נפקות המבחן תתבטא בקביעת אחוז אחריות גבוה יותר לאחד המזיקים ואף השתתפות העולה כדי שיפוי מלא.
המשפט העברי

ישנם חמישה אופנים שונים של מעוולים במשותך: 1. שניים עושים יחד מעשה נזיקין, 2. מזיקים בנפרד לנזק אחד, 3. מזיקים שכל אחד מהם עשה נזק שלם שיש בו כי להזיק, 4. מזיקים הגורמים נזקים נפרדים לאותו ניזוק, 5. מזיקים שכל אחד עשה פעולה אחת שאין ביכלתה להזיק אך שרשרת הפעולות גרמה לנזק.
בשלשת האופנים הראשונים, אם כל המזיקים נתבעים, הן לפי פקודת הנזיקין והן לפי המשפט העברי כל אחד מהם נושא באחריות ישירה על חלקו בנזק. עם זאת, האחריות "יחד ולחוד" הכתובה בסעיף החוק נכונה למשפט העברי רק בהתמלא שני תנאים: כשהיה די במעשיו של כל אחד מן המזיקים לגרום את הנזק לבדו, וכן כשאי אפשר לתבוע את השני. בשאר המקרים, יהיה כל מזיק אחראי רק לחלקו היחסי בגרימה הנזק.
היבטים רלוונטיים בהצעת חוק הקודיפיקציה

בהצעת חוק הקודיפיקציה מודגשת ההבחנה בין הסוגים השונים של האחריות הנזיקית (אישית ושילוחית).

בס' 368 מוגדרת האחריות האישית לעוולה. השוני המהותי מתבטא בהרחבת האחריות האישית גם למעשים הנעשים באמצעות "תם" אחר (כמו הסדר של חוק העונשין בנוגע לביצוע באמצעות אחר).

החלופה הבעייתית של אשרור המעשה או המחדל בס' 12 לפקודת הנזיקין הושמטה. אולם, הותירו את החלופה של הרשאה בס' 368(א). ייתכן וייחסו לחלופה זו גם פרשנות של הרשאה בדיעבד ולא רק הרשאה מראש, ובכך יחילו את אותם כללים של אשרור על ההרשאה.

בס' 368(ב) ב מייחסים אחריות אישית לתאגיד, ולא רק למעביד בשל עוולה של אורגנים במסגרת תפקידם, תוך הבהרה כי אחריותו של התאגיד לא גורעת מאחריות האורגן.

סעיפים 369-370 מחליפים את סעיפי 13–14 לפקודת הנזיקין הדנים באחריות שילוחית של מעביד ושולח. הושמטה חלופת אשרור המעסיק, מתוך כוונה שתיכלל במבחן "מהלך העבודה". כמו כן, הושמטה החבות של בעל חוזה (ס' 15 לפקודת הנזיקין) משום שהסייגים המנויים בסעיף נכללים ממילא תחת עוולת הרשלנות הכללית או עוולות אחרות. בנוסף מחודדת האבחנה בין שלוח לבין קבלן עצמאי.
היפרעות מריבוי חייבים:

ס' 80 להצעת חוק הקודיפיקציה מגדיר חייבות לגבי חיובים חוזיים, נזיקיים או ערבים כ"יחד ולחוד". בכך מורחבת האחריות המהותית של החייבים לכלל תחומי החיובים הנ"ל. 

ס' 81 מקים את הזכות להיפרע ממלוא החוב מכל אחד מהחייבים, גם אם חייבים רק יחד או לחוד. הסדרי השתתפות ושיפוי בין החייבים זוכים ליחס נרחב (סעיפים 85–86). ככלל משומר ההסדר החוזי (ס' 56 כיום). ההסדרים העיקריים משומרים בקודקס, מלבד הפשטת הנוסח וחידוד המושגים. סוגיות ריבוי החייבים המרחיבה תחומיה אל מעבר לתחום החוזי תרחיב את עילות התביעה. נראה שיש השראה מהדין הגרמני שם נעשה הסדר דומה.
מבט לעתיד

לעניות דעתנו, הדוקטרינה של מעוולים במשותף צריכה להתבטל ולהתכנס תחת היריעה הרחבה של ריבוי מעוולים. כאמור, בישראל טושטשה ונשחקה ההבחנה בין שתי הקטגוריות של ריבוי מעוולים. הבסיס העיוני לכך הוא ס' 11 לפקודת הנזיקין המחיל על שתי הקטגוריות את עקרון ה"יחד ולחוד", ובכך גורם להבחנה להיות תאורטית, חסרת נפקות מעשית ולמעשה מהווה "אות מתה". במקביל, קיימת לביהמ"ש נטייה מבורכת לסווג נזקים כבלתי ניתנים לחלוקה. הרציונל הוא כפול: הגנה על הניזוק (מניעת מצב בו לא יפוצה בגין חלק מהנזק) והגנה על המזיקים (הרחבת זכות ההשתתפות). הרחבה חיובית נוספת עולה בהצעת חוק הקודיפיקציה המבטלת את ההפרדה בין ענפי חיובים שונים. בקיום מערכת אחידה לגבי כל הקטגוריות של ריבוי חייבים מקלים על המשפטן ועל הניזוק ומאפשרים הצגת מערכת דינים אחידה ופשוטה.
מבט ביקורתי

אם נחיל את הגישה החברתית הסבורה שדיני הנזיקין מושתתים על שיקולי צדק מתקן, עקרון ה"ביחד ולחוד" הוא עקרון מצוין שבא לטובת הניזוק חסר האשמה על פני המזיק האשם.

עמדת הגישה הכלכלית למשפט

אם היינו מחילים את רעיונותיו של המלומד ריצ'רד פוזנר על הדוקטרינה של מעוולים במשותף, נראה שפוזנר היה רואה בדוקטרינה מכשיר יעיל מבחינה כלכלית והרתעתית. הדוקטרינה משקפת את חלוקת הסיכונים בין המזיקים, שכן כל מזיק נושא באחריות לפי אשמתו האישית והסיכון שלקח על עצמו. 

עקרון ה"ביחד ולחוד" מרתיע מזיקים מהסיכון שיאלצו לשאת בכל הנזק לבד אם מזיק אחר אינו משלם או אם למשל פושט את הרגל. עצם ההרתעה של ביצוע פעולות משותפות מסייע לצמצום מספר המקרים, ובכך העיקרון משקף יעילות כלכלית. עמד על כך המלומד קלברזי.

במקרה של אחריות שילוחית, הטלת אחריות על המעביד היא אמצעי יעיל לפיזור הנזק, שכן המעביד יכול לבטח עצמו מראש, ולפזר את הוצאות הביטוח בין בני הציבור הנהנים משירותיו. 
 האחריות השילוחית מאפשרת גישה נוחה ל"כיס עמוק" שבפועל נושא במרבית הנזק. בנוסף, מי שנהנה מעבודת העובד חייב לשאת בסיכון הנזק שעלול להיגרם. הנזק שנגרם במהלך עבודת העובד, הוא נזק שנגרם תוך כדי קידום האינטרסים של המעביד. כמו כן, המעביד מצוי בעמדה כלכלית טובה יותר משל העובד שכן לו יש מקורות כיסוי לנזק, ולרוב מבוטח, ולכן הוא נושא הנזק היעיל ביותר, וכן מונע הנזק היעיל ביותר.
מצד שני, האסכולה הכלכלית של המשפט מחפשת דרכים לצמצם את עלויות הטיפול. הדוקטרינה של מעוולים במשותף מובילה לריבוי התדיינויות (התדיינות בין הניזוק למזיק ובין ניזוקים) שאינו יעיל מבחינה כלכלית בשל עלויות משפט גבוהות והתמשכות הליכים זמן רב. בנוסף, קיים אלמנט של חוסר ודאות שפוגע ביעילות הדוקטרינה.

יש לשים לב שכאשר מרחיבים את מעגל האחראים ומחלקים ביניהם את הנזק, ייתכן ונשיאת האחריות החלקית בנזק תשתלם למעוולים. דוגמה מובהקת לכך עולה במקרים שלא מדובר באחריות אישית של המזיק אלא אחריות שילוחית או מעורבת. בסיטואציה של שידול באמצעות אשרור בדיעבד, מחלקים את הנזק שביצע המזיק בפועל, עם אדם אחר שלאחר שבוצעה העוולה אשרר זאת.
הוראות חוק רלוונטיות

פקודת הנזיקין:

ס' 11: חיוב ריבוי מעוולים "יחד ולחוד"

ס' 12: חיוב המשדל כמעוול במשותף.

ס' 13–14 עוסקים בסוגי האחריות השילוחית: 

ס' 13: חובת המעביד. הסעיף עוסק בחיובו של המעביד (13(א)), במבחנים השונים לחיובו (13(א)(1)/(2)), וכן בפטורים שונים (13(א)(2)(א)/(ב)). עיגון חוקי למבחן "מהלך העבודה" מופיע בס'13(ב). 

ס' 14: אחריות השולח למעשיו של השלוח.

ס' 15: אחריות מכוח חיובים שונים, לרבות חריגים המפורטים בס'15(1)-(5).

ס' 16: הבהרה שייחוס האחריות למזיק נוסף אינה גורעת מהאחריות הראשונית.

ס' 64: הגדרת האשם.

ס' 65-66: מקרי אשם תורם.

ס' 68: כלי לבית המשפט להפחית הפיצוי בגין אשם תורם. 

ס' 83: תביעה ושיפוי במעוולים יחד.

ס' 84: שיפוי בין מעוולים. 

פקודת השותפויות:

ס' 14 לפקודת השותפויות: מגדיר את האחריות של השותפות למעשה השותף, למעט חריגים.
קרוטושין

קרוטושין (בפולנית: Krotoszyn; בגרמנית: Krotoschin ביידיש: קראטשין או קראטאשין) היא עיירה במחוז פוזנן (אנ') שבפולין. בעבר התקיימה בקרוטושין קהילה יהודית גדולה, ופעל בה דפוס עברי גדול.
היסטוריה

הקמתה של קרוטושין מיוחסת לאביר קרוטון. במאות ה-15 וה-16 בעלי המקום היו האצילים ממשפחת קרוטובסקי (פול'). העיר התפתחה רבות בזכות שני ירידים שנתיים שהתקיימו בה. בפרט נודעה קרוטושין כמרכז לסחר בטקסטיל, שיפון, סלרי, משקאות חריפים וענבר.
לאחר הרפורמציה הייתה העיר למוקד מלחמות דת בין קתולים לפרוטסטנטים.
ב-1645 פלשו השוודים לפולין (אנ'), ופגעו קשות בקרוטושין ובאוכלוסייתה. הם שרפו חלקים נרחבים מהעיר ורצחו באכזריות נשים וילדים. לאחר כחודשיים הלוחם הפולני סטפן צ'רנייצקי (אנ') שחרר את העיר מידי השוודים. באותה התקופה, שריפות נוספות כילו בתים רבים בעיר.
לאחר השחרור החלה קרוטושין להשתקם, וכבר בסוף המאה ה-17 הייתה שוב לעיר מסחר מרכזית ומשגשגת, שמשכה אליה סוחרים מכל רחבי פולין ושלזיה.
שריפה גדולה שפרצה ב-1777 כילתה כמעט לחלוטין את העיר.
היסטוריה > תחת שליטה פרוסית

בחלוקת פולין השנייה (1793) הועבר אזור פוזנן וקרוטושין בכללו לידי פרוסיה, שהעבירה את הבעלות על קרוטושין לידי נסיכות טורן וטקסיס ב-1819. נסיכי טורן וטקסיס הוסיפו לתוארם את התואר "נסיך קרוטושין". קרוטושין עברה תהליך מהיר של "גרמניזציה", קרי התערות בתרבות הגרמנית, והוא לווה בצמיחה דמגורפית מואצת, בתיעוש וצמיחה כלכלית ובהתפשטות ההשכלה. הוקמו מספר בתי ספר וכן גימנסיה, ואחוז האנאלפאביתים ירד בצורה דרסטית.
ב-1834 הוכרה קרוטושין כעיר, והיא קיבלה רישיון לעריכת ארבעה ירידים בשנה.
היסטוריה > השיבה לשליטה פולנית

ב-1919, לאחר הקמת הרפובליקה הפולנית השנייה, קרוטושין חזרה לידי פולין. מרבית תושביה היהודים והגרמנים היגרו לתוככי גרמניה.
עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין בראשית ספטמבר 1939, נכבשה קרוטושין בידי הגרמנים והייתה לחלק מאזור ה"ורתגאו", כלומר האזור הפולני שסופח לרייך השלישי.
הקהילה היהודית > תולדות הקהילה

מסורות מייחסות את ראשית התיישבות היהודים בקרוטושין כבר למאה ה-14. ב-1632 העניקה האצילה רוזדרז'בסקי כתב חסות (פריבילגיה) ליהודי קרוטושין.
במאה ה-16 נפגעה הקהילה קשות מהכיבוש השוודי, אך גם לאחר שחרור העיר בידי הפולנים, טבחו הללו ביהודים, והקהילה נותרה מדולדלת. היהודים והקהילה לוו כסף רב לצורך שיקומם, והקהילה הגיעה לחובות עתק. לצורך התמודדות עם חובות הקהילה, תוקנו תקנות חדשות שכללו מניעת חברי הקהילה להיבחר למועצת הקהילה מבלי לשלם מס גבוה, הגבלת השימוש בתכשיטים, הגבלת מוזמנים לחתונות וצמצום חתונות של בני זוג עניים. התקנות בוטלו כעבור שנים אחדות, עם ההתאוששות הכלכלית.
ב-1764 כבר מנתה הקהילה 1,749 נפשות (יותר משליש ממספר התושבים) והיא הייתה למרכז יהודי חשוב בפולין. לאחר הסיפוח לגרמניה, סבלו בתחילה היהודים מסדרי הממשל הנוקשים של פרוסיה, אך ב-1800 פורסמו תקנות חדשות ליהודי השטחים המסופחים, שהקלו את מצבם. הם הורשו להיבחר למועצות העיר, לפי מבפרם הילסי באוכלוסייה, ובקרוטושין שבה היהודים מנו מעל שליש מהתושבים, הם שלחו 15 נציגים למועצת העיר. במקביל, החל שגשוג כלכלי כתוצאה מהתפתחות הסחר עם הערים הפרוסיות. מצבם החברתי-כלכלי של התושבים השתפר בצורה ניכרת. במקביל, החלה הקהילה לקבל אופי יותר יהודי-גרמני מודרני, עובדה שהשפיעה על חיי הדת בקרוטושין (ראו להלן). היהודים ראו את עצמם גרמנים פטריוטיים, והשתתפו בכל מלחמות פרוסיה וגרמניה, ובם אף ספגו אבידות רבות בקרבות. במפנה המאה העשרים החלה הגירה מסיבית של צעירים יהודים מקרוטושין לתוככי גרמניה. לפני מלחמת העולם הראשונה מנתה הקהילה רק כ-411 נפש. לאחר המלחמה, כששבה קרוטושין לידי פולין, התגברה ההגירה לגרמניה, והקהילה מנתה ב-1919 רק 119 יהודים. עד פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 נותרו בקרוטושין כ-50 יהודים בלבד. ימים ספורים לאחר פלישת גרמניה לפולין נותרו בה כ-17 יהודים. גורלם היה כגורלם של יתר היהודים שחיו תחת המשטר הנאצי – רדיפות והחרמת רכוש, והם גורשו לשטחי הגנרלגוברנמן באוקטובר של אותה השנה, שם היה גורלם זהה לשאר היהודים.
הקהילה היהודית > כלכלה

מרבית בני הקהילה התפרנסו ממסחר זעיר וממלאכה, אך במחצית השנייה של המאה ה-18 החלו יהודים לפתח קשרי מסחר עם ערים במזרח גרמניה כמו לייפציג, ברסלאו ופרנקפורט על האודר, לצד מסחר עם יתר ערי פולין. המסחר עם ערי פולין חדל לאחר הסיפוח לפרוסיה, אך קשרי המסחר בתוך גרמניה גברו עתה, והביאו לשגשוג כלכלי. יהודי האזור נודעו במיוחד בתעשיית העץ המפותחת שלהם.
הקהילה היהודית > חיי הדת

ב-1843 נחנך מבנה חדש לבית כנסת בקרוטושין.
החל מאמצע המאה ה-19 החלו השלטונות הפרוסיים להכיר רק ברבנים בעלי השכלה אקדמית. הגורמים השמרנים בקהילה, ובראשם רבנים, התנגדו לכך, והוויכוח הידרדר לכדי מהומות של ממש, שהושקטו רק לאחר התערבות משטרתית. גם ניסיונותיהם של תומכי הרפורמה להנהיג חידושים ותיקונים בסדרי התפילה גרמו לסכסוך קשה וממושך בקהילה, שחייב לעיתים את התערבות המשטרה.
בשנת 1894 החליטה הנהגת הקהילה להכניס עוגב אל בית הכנסת וללוות את התפילה בשירה של מקהלת נשים. השמרנים התנגדו בתוקף, והוויכוח ניטש שוב במלוא תוקפו. שני הצדדים, שלא נכונו לפשרה, פנו לערכאה עירונית, חרף ההסתייגות הנמרצת בהלכה לצעד כזה. לבסוף, התקבלה הצעתו של הרב ד"ר יחזקאל אדוארד באנט לפיה ייבנה בית כנסת נוסף, שאליו יוכנסו העוגב והמקהלה. בית כנסת זה היה ככל הנראה הראשון באזור פוזנן שהנהיג שינויים בסגנון הרפורמי.
הקהילה היהודית > חיי הדת > הדפוס העברי

ב-1883 הוקם בקרוטושין בית דפוס עברי על ידי בער לייב מונאש. שנים מספר לאחר מכן הוקם בית דפוס עברי שני. בית הדפוס בקרוטושין ידוע בעיקר בשל הדפסת התלמוד הירושלמי בשנת 1886. מהדורת קרוטושין של הירושלמי מתייחדת בכך שהיא הודפסה בכרך אחד, עם פירוש קצר מאת רבי דוד בן מנשה דרשן מקרקוב, בדומה למהדורת קראקא 1609. מהדורה זו נחשבה בעבר למהדורה מדויקת ונוחה לשימוש, והפניות רבות הופנו אליה.
הקהילה היהודית > חיי הדת > רבנים

רבנים שונים כיהנו בקרוטושין, ביניהם:
ר' צבי הירש ב"ר שמשון (נפטר ב-1670)
ר' יהודה לייב מונק.
ר' מנחם מנדל אוירבך, מחבר "עטרת זקנים" (נזכר כרב הקהילה ב-1672).
ר' משה בנו של ר' שבתי כהן.
ר' יחזקאל ב"ר מאיר הלוי (נפטר ב־1699).
ר' מרדכי ב"ר צבי (נפטר ב-1702).
ר' מנחם מנדל ינקו (כיהן עד 1722).
ר' מנחם מנדל מרגליות (עד 1760)
ר' אריה לייב קרא.
ר' משולם זלמן הכהן, מחבר "בגדי כהונה" (נפטר ב-1824).
ר' צבי הירש הכהן, בנו של ר' רפאל הכהן כ"ץ (כיהן משנת 1776). התחייב לשלם מכיסו את מס הרבנות לשלטונות. כיהן בקהילה יותר מ-50 שנה, עד לפטירתו ב-1828.
ר' ישראל ב"ר יהודה לייב, תלמידו של ר' עקיבא איגר. בימיו כיהן כראש בית-הדין ר' בנימין קצנלנבויגן, מחבר "מנורת הזהב".
הרב ד"ר דוד יואל (כיהן בשנים 1857–1887).
הרב ד"ר יחזקאל (אודארד) באנט (כיהן בשנים 1881–1898). בתקופתו החריפו המאבקים בין האורתודוקסים לבין המתקנים.
הרב ד"ר היינריך ברגר, עורכו הראשי של כתב-העת Methodik des Judischen Religionsunterichts (כיהן בין 1898 ל-1912)
הרב ד"ר גוסטב כהן (כיהן בימי מלחמת העולם הראשונה).
בנוסף עליהם, חיו בעיר גם ר' טוביה ב"ר יחזקאל אשע, מחבר הספר "עט ברזל" ורבי שבתי בס שהתיישב באחרית ימיו בקרוטושין, ונפטר בה.
כמו כן, נולדו בקרוטושין הרבנים הרפורמיים איזידור קאליש (אנ') ומקס דינמן.
הקהילה היהודית > מוסדות וארגונים

הקהילה הפעילה בית ספר יסודי יהודי שהוכר על ידי הממשלה, ובנוסף לו בית ספר ללימודי הקודש. בשנת 1896 למדו בבית-הספר היהודי היסודי 192 תלמידים. בתי הספר נוהלו בקפידה על ידי הנהגת הקהילה והרב, שהיו מעורבים היטב בנעשה בו.
לקהילה היו מוסדות צדקה ועזרה הדדית רבים, בהם חברת ביקור חולים, וחברת עזרת נשים.
ב-1864 נוסדה ביוזמתן של הרב ד"ר דוד יואל חברת "מקיצי נרדמים" שפרסמה כתב עת עברי ועסקה באיסוף תרומות ליהודי ארץ ישראל. ב-1907 נוסד בקרוטושין סניף של "חברת עזרה ליהודי גרמניה", שתמכה אף היא בהתיישבות חקלאית בארץ-ישראל ובמפעלי חינוך בארץ. לפני מלחמת העולם הראשונה נוסד בעיר סניף "האגודה לתולדות עם ישראל וספרותו", ונפתחה ספרייה ציבורית.
פעילות ציונית ממוסדת ראשונה בקרוטושין החלה בשנת 1907, אז נוסדה אגודה ציונית על ידי גיאורג גרינשפק שעסקה במכירת שקלים ציונים. ב-1918 נוסד מועדון ציוני לנערות.
הערות שוליים

↑  מספר המשפחות היהודיות אז נאמד על כ-50, לעומת כ-400 לפני המלחמה
↑  הרב אחיקם קשת, דפוסי הירושלמי, באתר "ישיבה". כיום מקובל שדפוס ונציה המבוסס ישירות על כתב יד ליידן הוא המדויק ביותר.
↑  ראו: ושב הכהן, באתר היברובוקס
↑  ראו אודותיו כאן (באנגלית)
↑  אודותיו, באתר "השטעטל הווירטואלי" (באנגלית)
↑  בנימין מינץ, שפתי ישנים כתובים⁩⁩, 7 ביוני 1928
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311593805171  GND: 301975-5  MusicBrainz: a378d093-7cc2-44e6-8d3f-05baafa4d646  NKC: ge670890  VIAF: 123703376   WorldCat (עם VIAF): 123703376 
בית ההלוויות היהודי בקרוטושין, מהשרידים האחרונים של בית הקברות היהודי בעיר
אריך מריה רמרק

| --- | --- |

צילום מ-1928
 לידה:  22 ביוני 1898 אוסנבריק, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  25 בספטמבר 1970 (בגיל 72) לוקרנו, שווייץ 
 שם לידה:  Erich Paul Remark 
 מדינה:  גרמניה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Ronco sopra Ascona Cemetery 
 אירועים משמעותיים:  שריפת הספרים בגרמניה הנאצית (1933) 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 יצירות בולטות:  במערב אין כל חדש, ניצוץ החיים, The Road Back, Shadows in Paradise, The Dream Room 
 תקופת הפעילות:  1920–1970 (כ־50 שנה) 
 בן או בת זוג:  פולט גודארד (25 בפברואר 1958–25 בספטמבר 1970)  Ilse Jutta Zambona (1925–1930)  Ilse Jutta Zambona (1938–20 במאי 1957)   מרלן דיטריך (1937–?) 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1967)  עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  צלב הברזל  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חתימה:   
 
הסופר במרץ 1939
אריך מריה רמרק, בשנת 1929
אֶריך מריה רֶמַרְק (בגרמנית: Erich Maria Remarque‏; 22 ביוני 1898 – 25 בספטמבר 1970) הוא שם העט של אריך פאול רֶמַרְק (Erich Paul Remark), סופר גרמני.
קורות חייו > נעוריו

רמרק נולד באוסנבריק, כבנם של פטר פרנץ רמרק, שהיה כורך עני, בן למשפחה ממוצא צרפתי שעברה תהליך של גרמניזציה ואנה מריה לבית שטאלקנכט (Stallknecht). המשפחה שינתה את מקום מגוריה בעיר לעיתים קרובות. ב-1900 נולדה אחותו ארנה (Erna) ושנה לאחר מכן מת אחיו, תאודור, שהיה מבוגר ממנו בשנתיים. כעבור שנה נוספת, ב-1903, נולדה אחותו, אלפרידה (Elfriede). בשנים 1912-1904 למד בבית הספר העממי ולאחר מכן למד שלוש שנים בסמינר קתולי למורים. רמרק הצטיין בלימודיו ולפי עדות חבריו ללימודים היה תמיד התלמיד המצטיין.
ב-1915 המשיך לימודיו בסמינר קתולי למורים באוסנבריק והצטרף לחוג צעירים (Traumbudenkreis) שנפגשו בעליית הגג שבה התגורר חברו, פריץ הרסטמאייר. בחוג הכיר רמרק ציירים, סופרים, מוזיקאים ובוהמיינים בתחילת דרכם ואלה סיפקו לו השראה.
בגיל 16 התחיל את כתיבת הנובלה "דוכן החלומות" (Die Traumbude), שאת כתיבתה השלים לאחר מלחמת העולם הראשונה. גיוסו לצבא הגרמני קטע את לימודיו.
קורות חייו > השתתפותו במלחמת העולם הראשונה

בגיל 18, ב-21 בנובמבר 1916 גויס לגדוד המילואים של רגימנט חיל הרגלים מס' 78, ועבר טירונות באוסנבריק ובצלה. ב-12 ביוני 1917 נשלח לחזית המערב, במחלקה השנייה של מגויסי השדה של משמר המילואים השני ב-Hem-Lenglet. מ-26 ביוני שהה בין Thorhut ובין Houthulst, וב-31 ביולי נפצע מרסיסי פגז ברגל השמאלית, בזרוע הימנית ובצוואר. בגלל פציעותיו פונה לבית חולים שדה ומשם נשלח להחלמה בבית החולים הצבאי "וינצנץ הקדוש" בדויסבורג, שם נשאר עד תום המלחמה ועבד בחדר הכתיבה. בתקופה זו גיבש אידאולוגיה פציפיסטית ואנטי-מלחמתית.
בספטמבר 1917 מתה אמו, ואביו נישא בשנית. באפריל 1918 התפרסמה יצירתו "אני ואתה" (פרסום שני).
בסוף אוקטובר 1918 שוחרר מבית החולים והוצב מחדש בחיל הרגלים, וב-15 בנובמבר הוענק לו צלב הברזל, דרגה ראשונה, שאושר על ידי מועצת העובדים והחיילים של אוסנבריק[דרושה הבהרה]. בתחילת ינואר 1919 המשיך בלימודיו בסמינר למורים וכן השתחרר מהצבא, תוך ויתור על העיטורים והמדליות שהוענקו לו.
קורות חייו > לאחר המלחמה - מורה ועורך

באוגוסט 1919 סיים לימודיו בהצלחה ועבד כמורה בבית ספר עממי בלוהנה (Lohne) הסמוכה ללינגן עד סוף מרץ 1920.
לאחר מכן לימד בעוד שני בתי ספר ובנובמבר ביקש לצאת לחופשה. לאחר התנסויות אלה עזב את ההוראה ועסק בעבודות מזדמנות: מנהל חשבונות, מוכר מצבות, נתן שיעורי נגינה בפסנתר ואף שימש כנגן עוגב.
במקביל, ב-1920 יצא לאור בדרזדן רומן הביכורים שלו "דוכן החלומות. רומן אמנותי." אותו הקדיש לחברו פריץ הרסטמאייר, שנפטר בתחילת 1918. הרומן לא זכה להצלחה.
במרץ 1921 החל לעבוד כעורך ומבקר תיאטרון בעיתון ה"אוסנבריקר טאגסבלאט" (Osnabrücker Tageblatt). בשנת 1922 החל בעבודתו כעורך בעיתון החברה Echo Continental של יצרנית הגומי קונטיננטל AG מהנובר. לכתב עת זה כתב סדרת קומיקס "נערי קונטי" (Die Contibuben), אותה חתם בראשי התיבות „E.M.R.“, וכן טקסטים פרסומיים. בתקופת עבודתו בהנובר פרסם כ-100 טקסטים שונים של פרוזה בעיתונים שונים.
מסוף שנת 1922 אימץ לעצמו את השם האמצעי "מריה" לזכר אימו המנוחה ומשנת 1924 החל לחתום בגרסה הצרפתית של שם משפחתו „Remarque“, בה השתמש סבו במאה ה-19. בשנת 1925 החל לשמש כעורך עבור עיתון ספורט בברלין.
באוקטובר אותה שנה נישא רמרק לרקדנית יוטה אילזה זמבונה (Jutta Ilse Zambona).
ב-1926 שילם חמש מאות רייכסמארק לאציל המרושש הוגו פון בוכוולד, כדי שיאמץ אותו לבן. בכך זכה לתואר האצולה פרייהר (אציל זוטר, מקביל לברון).
בשנת 1927 החל בכתיבת הרומאנים "תחנה באופק" ו"במערב אין כל חדש" (Im Westen nichts Neues).
בשנת 1927 נולדה לבני הזוג רמרק הבת פאולה ובשנת 1930 נולדה הבת מרלנה.
קורות חייו > ההצלחה

בנובמבר 1928 החל רמרק לפרסם את הרומן "במערב אין כל חדש" כסיפור בהמשכים בעיתון הברלינאי הוותיק "פוסישה צייטונג" (Vossische Zeitung). בינואר 1929 הופיע הספר, שכלל את חוויותיו מן החזית ועדויות של חיילים שפגש בבתי החולים אותם עבר. הרומן מתאר את אכזריותה חסרת האבחנה של המלחמה מנקודת מבטו של חייל בן 19. הספר יצא בהוצאת אולשטיין בברלין, למרות שהלקטורים של ההוצאה טענו שאין לו סיכוי כי אין ביקוש לספרי מלחמה, הודות להתעקשותו של פרנץ אולשטיין, שלקח על עצמו את הסיכון של כישלון הספר.
הספר זכה להצלחה רבה מחוץ לגרמניה ואף הוסרט בשנת 1930 בהוליווד בבימויו של לואיס מיילסטון (הקרנת הבכורה נערכה בסוף אפריל). הספר נמכר במעל חצי מיליון עותקים. בגרמניה עורר הסרט תרעומת בקרב החוגים הלאומניים ויוזף גבלס ארגן קבוצת בריונים שניסתה למנוע את הקרנת הבכורה של הסרט בברלין בסוף שנת 1930. פעולות דומות נערכו כנגד הסרט גם בערים אחרות בגרמניה. בשנה לאחר מכן עבר הסרט צנזורה פעמיים ולבסוף הותר להקרנה פומבית.
כבר בדצמבר 1930 החל רמרק בכתיבת רומאן ההמשך "בחזרה", שחלקו גם הופיע ב"פוסישה צייטונג".
לאחר ספר זה פרסם רמרק מספר יצירות העוסקות בנושאים דומים. בשפה פשוטה ומלאת רגש עצור תיארו יצירות אלה את המלחמה ואת השנים שבאו לאחריה.
התעמולה הנאצית הכוזבת ניסתה להכפיש את שמו של רמרק וטענה כי שמו במקור היה קראמר (שמו שנקרא לאחור) או מרכוס. טענה זו עדיין מופיעה בכמה ביוגרפיות. בנוסף העלילו הנאצים עליו שהיה ממוצא יהודי וכי לא לחם במלחמת העולם הראשונה.
בינואר 1930 התגרשו בני הזוג רמרק, נישאו מחדש כדי להקנות לגרושתו תושבות בשווייץ, (התגרשו סופית ב-1957 טרם נישואי הבעל לפולט גודארד).
בשנת 1931 הוצע רמרק כמועמד לפרס נובל לשלום על "במערב אין כל חדש".
באוגוסט אותה שנה רכש רמרק וילה בשווייץ, סמוך ללוקרנו, על שפת אגם מאג'ורה.