אדוארד השישי, מלך אנגליה
רפורמציה

המדיניות הדתית לא השתנתה בין תקופת העוצרות של סימור לזו של דאדלי והיא המשיכה לדגול בתהליך רפורמציה נמרץ. למרות שהשפעתו של אדוארד על הממשלה הייתה מוגבלת, גישתו הפרוטסטנטית האינטנסיבית חייבה את הממשלה לדגול בפרוטסטנטיות. עלייתו לשלטון נעשתה בתמיכתם של חסידי הרפורמציה שהמשיכו לאחוז בשלטון במשך כל תקופת מלכותו. האיש שבו בטח אדוארד יותר מכל, תומאס קרנמר, הארכיבישוף מקנטרברי, הנהיג סדרה של רפורמות דתיות שחוללו מהפכה בכנסייה של אנגליה שהפכה להיות מקתולית לחלוטין לפרוטסטנטית הדוחה את סמכות האפיפיור. החרמת נכסי הכנסייה, שהחלה בימיו של הנרי השמיני, המשיכה בימיו של אדוארד, וכך זכתה הקופה המלכותית בהכנסות ניכרות. לפיכך, הרפורמה הדתית הייתה במידה רבה גם רפורמה פוליטית בימיו של אדוארד השישי. לקראת סוף תקופת מלכותו הייתה הכנסייה מרוששת מבחינה כלכלית, כשרוב רכושם של הבישופים הועבר לידיים אחרות.
אמונתם הדתית הן של סימור והן של דאדלי, נראתה חמקמקת מבחינתם של ההיסטוריונים שהיו חלוקים לגבי כנותם של השניים כלפי הדת הפרוטסטנטית. יחד עם זאת, הלהט הדתי של אדוארד השישי עצמו אינו מוטל בספק. אדוארד נהג לקרוא 12 פרקים של כתבי הקודש מדי יום ונהנה לשמוע דרשות. אדוארד תואר בימי חייו ולאחר מותו כ"יאשיהו החדש", על שמו של המלך התנ"כי, שהכחיד את פולחן הבעל. הוא היה קנאי באמונתו האנטי-קתולית ופעם אחת הוא שאל את קתרין פאר אם היא יכולה לשכנע את אחותו מרי האם לדעתה אין זה מן הראוי שתתמסר לריקודים זרים, שכן לדעתו לא היה הדבר ראוי לנסיכה נוצרית. לא כל ימיו היה אדוארד חסיד הרפורמציה. בראשית חייו הוא נמשך לפולחן הקתולי, כולל השתתפות במיסות, אך בהמשך הוא השתכנע שהפרוטסטנטיות צריכה להיות הדת השלטת באנגליה.
הרפורמציה באנגליה התקדמה תחת לחץ משני כיוונים: השמרנים מצד אחד והקנאים מצד שני. אלה האחרונים הובילו שורה של מקרי איקונוקלאזם והלינו על כך שהרפורמה באנגליה לא הרחיק מספיק לכת לטעמם. מדיניות הרפורמה נעשתה רשמית, כאשר הסמכת הכמרים נעשתה כמינוי ממשלתי שהתיר לכמרים לערוך את הטקסים הדתיים. קרנמר לקח על עצמו את המשימה להכין ספר תפילות אחיד בשפה האנגלית, שבו יהיו מרוכזים כל התפילות לכל ימי השבוע ולחגים השונים והשימוש בו יהיה חובה על פי חוק האחדות (Act of Uniformity 1548). ספר התפילות המשותף (Book of Common Prayer) שהוצא ב-1549 כפשרה, זכה לביקורת של השמרנים על כך שהוצאו ממנו טקסים ותפילות מקודשים, כמו הליטורגיה הקדושה, בעוד שחלק מתומכי הרפורמה הלינו על כך שנשמרו בו יותר מדי אלמנטים "אפיפיוריים". ספר התפילות זכה גם להתנגדות מצדם של רבים מאנשי הכמורה הקתולים, שהיו כלואים במצודת לונדון.
לאחר 1551 התקדמה הרפורמציה צעד נוסף, בזכות האישור והעידוד שהגיעו מצדו של אדוארד, שהחל להשפיע יותר באופן אישי במסגרת תפקידו כראש הכנסייה של אנגליה. קרנמר הושפע מדעותיהם של רפורמטורים שמוצאם היה מיבשת אירופה, כמו מרטין בוסר (Martin Bucer) שמת באנגליה ב-1551, פטר מרטיר ורמילי (Peter Martyr Vermigli) שלימד באוקספורד ומתאולוגים זרים אחרים. ההתקדמות של הרפורמציה הואצה על ידי מינויים של רבים מחסידיה כבישופים. בחורף 1551–1552 שכתב קרנמר את ספר התפילות תוך שימוש במונחים רפורמים עם גוון פחות דו-משמעי, חידש את המשפט הקאנוני ופרסם שורה של מאמרים שהבהירו את עיקרי הדת החדשה הלכה למעשה. העיקרון הראשי של הדת החדשה היה הוצאה מוחלטת לכל אזכור לקיומו של האל בלחם וביין בהם נעשה שימוש במיסות, שלמעשה הופסקה עריכתן לחלוטין. המהדורה הבאה של ספר התפילות שהוצאה בשנת 1552 היא הבסיס לספר התפילות שנהוג עד היום בכנסייה האנגליקנית. יחד עם זאת קרנמר התקשה ליישם את הרפורמות באביב 1553, כאשר היה ברור שהמלך אדוארד, שבו כל הרפורמה הייתה תלויה, גוסס.