גאורגה גאורגיו-דז'
קורות חייו > מנהיג רומניה > תחת חסותה של ברית המועצות

בתחילה שירתו גאורגיו-דז' ויתר ראשי המפלגה הקומוניסטית, מתוך שכנוע אידאולוגי עז, את המדיניות שהוטבעה על ידי מנהיג ברית המועצות סטלין. תחת הכיבוש הסובייטי השיגו הקומוניסטים הרומנים בשנת 1946 רוב מוחץ בפרלמנט, תוך כדי שימוש בזיופי קולות נרחבים. ב-1948 צירפה המפלגה הקומוניסטית לשורותיה פלג שמאלי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ושינתה את שמה ל"מפלגת הפועלים הרומנית", לפי דגם שחזר על עצמו ברוב מדינות החסות הסובייטיות. החל משנת 1948 הוצאו כל המפלגות האחרות אל מחוץ לחוק. ב-11 ביוני 1948 הולאמו התעשייה וכל העסקים הפרטיים. האיכרים, שחלקם נהנו מרפורמה אגררית בשנת 1945, אולצו בכוח להתאחד לפי המודל הסובייטי בקולחוזים, שנקראו גם ברומנית "משקים חקלאיים שיתופיים". רוב בעלי המלאכה הוכרחו להיכנס למסגרות של קואופרטיבים למלאכות.
באמצעות הקמת חברות ממשלתיות מעורבות "סובייטיות-רומניות", שנקראו "סוברום" (SovRom), הופעל פיקוח של ברית המועצות על הכלכלה הרומנית, שעברה מהפך לכלכלה ריכוזית מתוכננת בהתאם לתפיסה הסטליניסטית. כל היוזמות הפוליטיות ברומניה של אותה תקופה היו חייבות את אישורו של סטלין. גאורגה גאורגיו-דז' ידע לתמרן בערמומיות את נטיותיו הפרנואידיות, האכזריות והאנטישמיות של סטלין, שגברו בשנותיו האחרונות לחייו, על מנת להשיג את טיהור הנהגת המפלגה הקומוניסטית מהמתחרים, שחלקם היו בני מיעוטים, לרבות יהודים, או היו משכילים או שפשוט נראה שהיוו איום על מעמדו. טיהורים כאלה התרחשו, כמו מתואמים, בכל הארצות המזרח-אירופיות תחת שליטה סובייטית, ולמעשה חיקו את הדגמים מברית המועצות; במבצעים אלה, בדומה לעמיתיו מחו"ל, הסתמך גאורגיו-דז' בבולשת החדשה – הסקוריטטה (או 'האגף לביטחון המדינה'), שקמה בתמיכה סובייטית. לשם חיזוק מעמדו לא נרתע גאורגיו-דז' ממעשים אכזריים כמו רציחתו של קודמו בראש המפלגה, שטפאן פוריש, בשנת 1946, וכן מאסרו באשמות-שווא ב-1948 – ולאחר מכן הוצאתו להורג בשנת 1954 – של חברו הרומני להנהגת המפלגה, לוקרציו פטרשקנו, שנחשב בעל דעות "לאומיות" יותר.
בשנת 1952 נפטר גאורגיו-דז' מהטריומווירט שליווה אותו משנת 1948 בצמרת המפלגה – אנה פאוקר, וסילה לוקה וטאוהרי ג'ורג'סקו – שהואשמו בפעילות עוינת למפלגה. מתוכם רק לוקה מת בכלאו, בעוד האחרים שוחררו לביתם, ושם, מנוטרלים מהשפעה פוליטית, הורשו לפרנס את עצמם. שלטונו של גאורגיו-דז' ארגן לפי מודל סטליניסטי משפטי ראווה כמו זה של המהנדסים שניהלו את הפרויקט של בניית תעלת דנובה-הים השחור, ואשר הואשמו בהכשלתו וחבלה בזדון בו. מנהל הפרויקט, המהנדס היהודי אאורל רוזיי (רוזנברג), הוצא להורג. מספר רב של אנשים, חברים ובעיקר מנהיגים במפלגות האחרות שקודם לכן פעלו ברומניה, משכילים רומנים רבים, מתנגדי משטר מכל הסיעות, ואנשי דת מכל הזרמים – בהם בלטו מנהיגים מהכנסייה הקתולית והיוונית-קתולית שחוסלה, פעילים לזכויות לאומיות או תרבותיות של מיעוטים – כולל הפעילים הציונים (ראו משפטי הציונים ברומניה) – הושלכו כולם לבתי סוהר ולמחנות עבודת-פרך בתנאים קשים. מחנה עבודות הכפייה המפורסם ביותר בימי גאורגה גאורגיו-דז' היה אתר בניית התעלה הנ"ל, בין הדנובה לים השחור, שתוכננה גם היא כחיקוי לפרויקטים גרנדיוזיים דומים בברית המועצות, יש אומרים לפי יוזמה של סטלין עצמו. העימות של סטלין עם טיטו הביא גם לרומניה גל גירושי אוכלוסין המוניים – בעיקר של סרבים, גרמנים, ופליטים מבסרביה ומקדוניה – שחיו באזור באנאט, הסמוך לגבול היוגוסלבי; אל מישור ברגאן הצחיח ("הגליות ברגאן"). על אף שניצל תכופות את השנאה לזרים, הקיף עצמו גאורגיו-דז', בדומה לסטלין, גם אחרי הטיהורים, בחברים שהיו לא רק מבני הרוב האתני-הרומני – כמו קיבו סטויקה, גאורגה אופסטול, אלכסנדרו דרגיץ' ואחרים – אלא גם בבני מיעוטים שחשבם לנאמנים לו, כולל הונגרים כאלכסנדרו מוגיורוש, בולגרים כמו פטרה בורילה, ומאוחר יותר גם יהודים כמו גאורגה גסטון מרין.