stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיאון רוקפלר
מבנה המוזיאון > החצר המרכזית

החצר הפנימית, המרכזית, היא מרכז הכובד האדריכלי של מבנה המוזיאון. חצר זו מצויה במרכז ציר האורך של הבניין ומשתרעת על שלושה מפלסים מדורגים. במרכזו של המפלס הנמוך ביותר ישנה בריכת נוי מלבנית הניזונה ממי בורות האגירה המצויים בשני קצותיה.
החצר תחומה בשלוש אכסדראות שהן מקשתים (ארקדות) בדומה לקלויסטר של מנזר מימי הביניים. במפתחי הקשתות מוצבים מוצגים גדולים, כגון הסרקופגים הרומיים מתל מבורך ומתורמוס עיא. בקצה הבריכה מצוי חדרון קטן הדומה למחראב – גומחה בקיר מסגד, המצביעה על הכיוון אל מכה (מַכַּה אלְמֻכַרַּמַה), אליו צריכים מוסלמים לפנות בעת התפילה. קירות הגומחה מחופים באריחים של קרמיקה ארמנית, הנושאת עיטורים נטוריאליסטיים.
בחלל זה הותקנה מזרקה, שפורקה בימי השלטון הירדני, שמימיה מילאו בריכה מתומנת קטנה. ההשראה לחצר המרכזית באה מארמון אלהמברה בגרנדה שבספרד, אתר מורשת עולמית ואחד משיאי האדריכלות אסלאמית.
חצר זו השפיעה לאחר שנים על תכנון "חצר השופטים" בבניין בית המשפט העליון בירושלים. האדריכלים קשרו את בניין בית המשפט לאופי הירושלמי על ידי שילוב אלמנטים מבניינים בולטים, ותכנון החצר משקף ומצטט מתוך מאגר הדימויים של מוזיאון רוקפלר. במאמר של מיכה לוין (מרצה בפקולטה לאדריכלות בטכניון) הוא מציין כי:
”להבדיל מרוקפלר, בית המשפט העליון מעצם טבעו אינו מיועד לקהל הרחב. ברוקפלר סוג האבן הכאילו עתיקה, הצמחייה ושרידי העתיקות מעניקים לבניין נופך היסטורי חם יותר. לעומת זאת, בבית המשפט החצר הפנימית "קרה" יותר ו"לא ידידותית", ועם זאת היא מקרינה הוד וחגיגיות, ומדגישה את חשיבות המבנה.”
מבנה המוזיאון > אולם הכנסים

האולם בן שתי הקומות נבנה בעיקר לאירוח של כנסים מדעיים. מתחת למפלס הבמה נבנו חדרי אירוח ושירותים עבור המבקרים. באולם 15 שורות שבכל אחת מהן 14 מקומות ישיבה.
מבנה המוזיאון > חדר הישיבות

חדר הישיבות המתומן הוא המרשים שבחדרי אגף המנהלה. קירו החיצון של החדר מעוגל ומראהו כשל מגדל שמירה. תקרת החדר מקורה בכיפה, ומתחתיה, בחלקו העליון של הקיר, ולכל אורכו, מצוירת על אריחי קרמיקה כתובת ביוונית:
על העמים, על הגיבורים ועל בני האדם ועל היישובים, כיצד נוסדו בימי קדם ובקיצור – על כל תולדות ימי קדם (ארכאולוגיה) – הם אוהבים לשמוע
המהווה את תשובתו של היפיאס, תלמידו של סוקרטס, לשאלת רבו מה הם הנושאים האהובים על הציבור בפניו הוא עתיד לנאום. האריסון בחר בפסוק הזה מדברי אפלטון (מסוף המאה הרביעית לפסה"נ) משום שנזכרת בו לראשונה המילה "ארכאולוגיה", במשמעות של חקר דברי ימי קדם.
מבנה המוזיאון > הספרייה

הספרייה בנויה כבזיליקה – חלל מלבני אורכי שבקצהו אפסיס הפונה למזרח, ומשני צדדיו חדרי שירות. הכניסה אל האולם היא דרך פתח קטן. חלל האולם מקורה בקמרונות צולבים ומחודדים. הכניסה גם מרוצפת באריחי שעם, שנועדו לעמעם את רעש הקהל המבקר בספרייה. משני צדי האולם טורים של חלונות, המשמשים לאולם כמקור האור היחיד. מתחת לאולם הקריאה מצוי מרתף ובו נמצא מחסן הספרים וכתבי-העת. אולם הקריאה מחובר לארכיון.
עם חלוקתה של ירושלים בעקבות מלחמת העצמאות, נותרה מחלקת העתיקות הישראלית ללא ספרייה, ועל כן החלה בהקמה מחודשת של ספרייה. עם איחוד העיר לאחר מלחמת ששת הימים, ומעבר אגף העתיקות למשכנו החדש-ישן, אוחדו מחדש גם הספריות. נכון לתחילת המאה ה-21 מחזיקה הספרייה כ-25,000 ספרים ודו"חות חפירה, מעל 1,000 כתבי עת שונים, ובסך הכול מספר הכותרים בה עולה על 100,000. הספרייה הפכה לספרייה הארכאולוגית החשובה במזרח התיכון. בשנת 2016 מתכננת רשות העתיקות להעביר את הספרייה לבית רשות העתיקות.
המוזיאון במאה העשרים ואחת

כחלק מתהליך איחוד העיר הועברו המשרדים הראשיים של אגף העתיקות והמוזיאונים (לימים רשות העתיקות) לאזור המנהלה שבבנין. בהמשך סונף המוזיאון למוזיאון ישראל, ובין השנים 2007–2010, כשהאגף הארכאולוגי במוזיאון ישראל היה סגור, הוצגו רבות מהעתיקות שלו במוזיאון רוקפלר.
במוזיאון נותרה התצוגה הקבועה של ממצאים ארכאולוגיים שנחשפו בתחילת המאה העשרים בארץ ובמקום מוצגות גם תערוכות מתחלפות המתייחסות למחקר ארכאולוגי בן זמננו. למרות יופיו של המבנה וחשיבות התצוגה הוא נותר במידה רבה מחוץ לתחום המטיילים, וזאת בשל מיקומו הבעייתי במזרח העיר והיותו מוזיאון ישן ומיושן, וכן בשל חוסר חניה במקום.
הערות שוליים

↑  איילה זוסמן ורוני רייך, לתולדות מוזיאון רוקפלר בירושלים, ספר זאב וילנאי, ב', הוצאת אריאל, 1987, עמ' 83–91
↑  משה גלעד, הלב מתרחב כשפוסעים בין אולמות התערוכה הזו, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2019
↑  רון פלד, מוזיאון רוקפלר: רק ארכיאולוגיה ארצישראלית, באתר ynet, 25 בפברואר 2008
↑  מוזיאון רוקפלר באתר רשות העתיקות
↑  בוריס שץ, לבנין ירושלים, הארץ, 9 בינואר 1920
↑  על נדבתו הגדולה של רוקפלר, דואר היום, 14 בנובמבר 1927
↑  בבנין בית הנכאת ע"ש רוקפלר אין מעסיקים יהודים, הצפירה, 3 באוגוסט 1931
החרם במוזיאון רוקפלר גדול, דבר, 29 ביוני 1932
בנין רוקפלר על טהרת החרם, דבר, 26 באוקטובר 1932
↑  בהנחת אבן הפינה לבית הנכאת הא"י, דבר, 23 ביוני 1930
↑  נשלם בניין המוזיאון המפואר ביותר בכל המזרח הקרוב, דבר, 2 ביוני 1935
↑  המוזיאון הממשלתי בירושלים ייפתח באביב, דבר, 7 בנובמבר 1935
↑  בית הנכאת הארכיאולוגי נפתח, דבר, 13 בינואר 1938
↑  נראה שעוד קודם לכן התקיימו במקום ביקורים, ראו: במ"פ ירושלים ובאגודות – סיור למוזיאון רוקפלר, דבר, 20 באוגוסט 1937
↑  הארכיאולוג האנגלי מגלה גנזי לכיש נרצח, דבר, 11 בינואר 1938
↑  המוזיאום הארכיאולוגי הארצישראלי, הארץ, 13 בינואר 1938
↑  תום שגב, 1967 והארץ שינתה את פניה, עמוד 623
↑  אורחים, דבר, 23 באוקטובר 1935
↑  מפת ירושלים 1906, הכוללת את שם השכונה, באתר הספרייה הלאומית, אוסף אמיר כהנוביץ
↑  רות קרק ושמעון לנדמן, "היציאה המוסלמית מחוץ לחומות ירושלים בשלהי התקופה העות'מאנית, בתוך פרקים בתולדות ירושלים בזמן החדש, תשמ"א, ע’ 174–211.
↑  מרדכי אליאב, 'התוכנית להקים את בצלאל במזרח ירושלים', האומה, 4:9, (תשל"ב), עמ' 405–413.
↑  דוד קרויאנקר, האדריכלות בירושלים, הבנייה בתקופת המנדט הבריטי. הוצאת כתר 1991 עמוד 114
↑  רוני רייך ואיילה זוסמן, על אותיות עבריות שעיצב אריק גיל, קתדרה, 95 (תש"ס), עמ' 172–177
↑  איתן דור-שב, ‏מוזיאון ישראל ואבדן הזיכרון הלאומי, השילוח, 1 בספטמבר 1998
↑  מיכאל אורן, שישה ימים של מלחמה. הוצאת שלם דביר 2004. עמ' 271
↑  מיכאל אורן, שישה ימים של מלחמה. הוצאת שלם דביר 2004, עמ' 294
↑  התערוכה הראשונה במוזיאון רוקפלר תיפתח היום אחר הצהריים, מעריב, 2 באפריל 1968
↑  ספריית "דן חסכן", הוצאת עם עובד;
מוזכר גם פה: "אלי אשד, הנודדת במדבריות ובספרים: הספד על רינה הברון, באתר יקום תרבות", ו-פאני מור, מסע האריות / הברון רנה (1973)
↑  מינהל חברה ונוער, באתר edu.gov.il
↑  בג"ץ 3556/16 ארגון עמק שווה נ' רשות העתיקות
↑  מוזיאון רוקפלר: רק ארכיאולוגיה ארצישראלית, באתר ynet, 25 בפברואר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265887705171  BnF: cb123059897 (data)  GND: 5569893-1  ISNI: 0000 0001 2221 9378  LCCN: n85195117  SUDOC: 035401206  VIAF: 139378285   WorldCat (עם VIAF): 139378285 
טקס הנחת אבן הפינה למוזיאון
חזית המוזיאון בשנות ה-30 של המאה ה-20
חזית המוזיאון
מגדל מוזיאון רוקפלר
מעבר באגף הצפוני
משקוף אבן מן הכנסייה הדרומית בשבטה
מסדרון בשולי החצר הפנימית
מצבת קבורה נוצרית, כתובה ביוונית: "פה נטמן סטפנוס, זכרו מבורך, בן רגינוס ביום 19 בחודש היפרברטייס בשנה ה-5 למחזור האינדיקציה". שיש, המאה ה-6, אזור באר-שבע
הכתובת בחדר הישיבות המתומן
ג'ורג' ברנס

| --- | --- |

ג'ורג' ברנס בשנת 1987
 לידה:  20 בינואר 1896 ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  9 במרץ 1996  (בגיל 100) בוורלי הילס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 שם לידה:  Nathan Birnbaum 
 סוגה מועדפת:  קאנטרי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1902–1996 (כ־94 שנים) 
 בן או בת זוג:  גרייסי אלן (1926–1964) 
 צאצאים:  רוני ברנס 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (1975)  פרס גרמי לאלבום ספוקן וורד (20 בפברואר 1991)  פרס סאטורן  פרס מרכז קנדי  פרס גילדת שחקני המסך למפעל חיים  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 http://www.georgeburns.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ורג' ברנס בהופעה ב-"The Lucy Show", ‏1966
ג'ורג' ברנס ורעייתו גרייסי אלן ב-1955
ברנס בגיל תשעים, 1986
ג'ורג ברנס (באנגלית: George Burns;‏ נולד בניו יורק כנתן בירנבוים ב-20 בינואר 1896 – 9 במרץ 1996) היה שחקן וקומיקאי יהודי-אמריקאי. ממוקם במקום ה-31 ברשימת הסטנדאפיסטים הגדולים ביותר של קומדי סנטרל.
ברנס החל את הקריירה שלו במופעי וודוויל; משם הוא עבר לרדיו, לאחר מכן לטלוויזיה ולבסוף לקולנוע. הסיגר הנצחי בידיו הפך לחלק בלתי נפרד מהופעתו והפך עם השנים לסמל המסחרי שלו. הקריירה של ברנס מתפרסת על מעל ל-75 שנה; בגיל המופלג 79 הגיע לשיא הקריירה שלו עם פרסום "צמד בכותרות" וסדרת סרטי "הו, אלוהים". ברנס המשיך להופיע כמעט עד יום מותו, בגיל 100.
קורות חיים

נתן בירנבוים נולד ב-20 בינואר 1896 בניו יורק, כילד ה-9 מתוך 12 ילדיהם של דורותי ולואיס בירנבוים – שניהם יהודים. אביו, לואיס, היה חזן מחליף בבית הכנסת המקומי, ולא עבד לעיתים קרובות.
כאשר מת אביו משפעת בשנת 1903, החל ברנס לעבוד בעבודות מזדמנות ברחבי ניו יורק. בגיל 7 גילה את ייעודו בתור בדרן והקים להקת הרמוניה בשם "קוורטט הקטנטנים" (Peewee Quartet).
בגיל 9 עזב את בית הספר והתחיל להתמקד בקרירת בידור; הוא החליף את שמו לשם קליט יותר והחל להשתמש בסיגר במופעים שלו. מאוחר יותר, הפך הסיגר לחלק בלתי נפרד מדמותו ונשאר עמו עד יומו האחרון. הוא המשיך להופיע שנים רבות בוודוויל – בעיקר בתור קומיקאי, אם כי העלה גם הופעות ריקוד ושירה. בגיל 27 פגש את גרייסי אלן (Gracie Allen) – אשתו לעתיד. השניים נישאו ב-1936, הפכו לצמד אף על הבמה והעלו מופע שהפך ללהיט.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו ברנס ואלן להופיע בסרטים קצרים ובמערכוני רדיו רבים, ולבסוף אף זכו לתוכנית מצליחה משלהם. ברנס ואלן נחשבו לצמד הקומיקאים המעורב (גבר ואישה) הטוב ביותר של התקופה. הפריצה הגדולה של הצמד התרחשה כאשר תוכנית הרדיו שלהם שודרה לראשונה בטלוויזיה ונקראה "המופע של ג'ורג' ברנס וגרייס אלן". התוכנית עלתה לראשונה למרקע בשנת 1950 ברשת CBS והייתה להצלחה גדולה, אך בשנת 1958 נאלצה אלן לפרוש מהנחיית התוכנית עקב בעיות לב. ברנס המשיך עם התוכנית עונה נוספת אך ללא שותפתו החלה ירידה באחוזי הרייטינג להם זכתה התוכנית, דבר שהביא לבסוף לביטולה.
לאחר מותה של אלן מהתקף לב בשנת 1964 לא התחתן ברנס שנית, ועלה לקברה לפחות פעם בחודש עד יום מותו. הוא לא הסכים לבצע שנית את המערכונים שביצע עם זוגתו עם אף שחקנית אחרת. ברנס החליט להקדיש את כל זמנו לעבודה והחל בהופעות בידור מרובות ברחבי ארצות הברית. בשנת 1974 ג'ק בני, ידידו הטוב של ברנס, הציע לו לשחק בסרט "צמד בכותרות", לצדו של וולטר מתאו, שבויים על פי מחזה של ניל סיימון. ברנס הסכים והסרט הפך מיד ללהיט בקרב המבקרים והקהל, והוא זכה בפרס אוסקר על תפקידו בסרט.
בשנת 1977 שיחק ברנס בתפקיד אלוהים בסרט הראשון מתוך הטרילוגיה של "הו, אלוהים". לאחר הסרט ברנס אף עשה שינוי בדמות הבימתית שלו והפך את גילו המופלג למקור עיקרי לבדיחות. בשנת 1979 שיחק בסרט "פורשים בסטייל לצידם של לי סטרסברג וארט קרני. בשנת 1980 יצא ההמשך ל"הו, אלוהים" – "הו, אלוהים מספר II", ובשנת 1984 יצא לאקרנים סרט ההמשך השלישי – "הו, השטן" – שבו שיחק ברנס תפקיד כפול של אלוהים והשטן.
בשנת 1986 נקרא בלוס אנג'לס כביש על שמו. בשנת 1995 נקרא בנוכחות ברנס בלוס אנג'לס כביש על שם רעייתו. שני הכבישים חוצים זה את זה.
ג'ורג ברנס נפטר בשנת 1996 בביתו אשר בבוורלי הילס מדום לב. הוא נטמן בבית העלמין בגלנדייל לצד גרייסי אלן, רעייתו.
הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה

| --- | --- |
 תאריך:  18 ביולי 1994 
 מקום:  בואנוס איירס, ארגנטינה ארגנטינה
 מטרה:  AMIA 
 קואורדינטות:  34°36′07″S 58°23′58″W﻿ / ﻿34.60180556°S 58.39944444°W﻿ / -34.60180556; -58.39944444
 סוג:  פיגוע התאבדות, פיגוע 
 נשק:  מכונית תופת 
 הרוגים:  85 
 מבצע:  חזבאללה חזבאללה
  (למפת בואנוס איירס מוגדלת) מקום הפיגוע(למפת בואנוס איירס רגילה) מקום הפיגוע
 
כרזת מחאה הרומזת לכך שמעשה הטבח בפיגועים הוא המשך של השואה
הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה AMIA היה פיגוע התאבדות שאירע בבואנוס איירס, בירת ארגנטינה, ב-18 ביולי 1994, כאשר טרוריסט לבנוני פוצץ מטען נפץ שהוטמן במכונית תופת, רצח 85 איש ופצע 330. הפיגוע היה אחד משני פיגועים שהתבצעו בארגנטינה בשנות ה-90 של המאה ה-20 נגד מטרות ישראליות ויהודיות, ונחשב לאחד הפיגועים הקשים ביותר שבוצעו על אדמת ארגנטינה. ארגון חזבאללה, אף שלא קיבל אחריות לפיגוע, טען כי הוא בוצע בתגובה להריגת עבאס מוסאווי בידי צה"ל בפברואר 1992.
על פי חקירת המוסד, סוכל פיגוע שלישי לאחר שאיראן וחזבאללה חששו שלוחמי "המוסד" הצליחו לעלות על עקבותיהם.
הפיגוע

בעקבות תקיפת בסיס האימונים של חזבאללה בעין דרדרה ומבצע עוקץ ארסי, במהלכו נחטף מוסטפא דיראני מביתו בלבנון בידי סיירת מטכ"ל, ביצע חזבאללה ב-18 ביולי 1994 את הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה. הפיגוע בבניין הקהילה היהודית (בניין AMIA‏ – Asociación Mutual Israelita Argentina) בבואנוס איירס בירת ארגנטינה, אירע בשעה 9:53 לפי שעון ארגנטינה. לפי דו"ח המודיעין הארגנטינאי מחבל מתאבד לבנוני בן 25 בשם איברהים חוסיין ברו, פוצץ מטען של כ-400 ק"ג חומר נפץ שהוטמן במכונית תופת (מכונית מסחרית מסוג רנו טרפיק) בחזית הבניין. בכביש נפער מכתש גדול, והפיצוץ גרם לקריסת החזית הקדמית של הבניין ולנזקים רבים בבניינים סמוכים וברכוש שהיה בסביבה.
מבצעי הפיגוע פעלו מתוך תשתית מבוססת של חזבאללה בקהילה המוסלמית-שיעית במשולש הגבולות בין ברזיל, ארגנטינה ופרגוואי. באזור מתגוררת קהילה לבנונית שחלקה שוהה שם באופן בלתי חוקי, וחלקה תומך בחזבאללה. המחבל, ששניים מאחיו נהרגו בעימותים כנגד צה"ל בלבנון, חדר למדינה כשבוע לפני הפיגוע דרך משולש הגבולות הפרוץ, בליווי סייעני חזבאללה המתגוררים באזור זה. על פי הדו"ח הסיבה העיקרית לעריכת הפיגוע דווקא בארגנטינה, הייתה החלטה חד-צדדית של ממשלת ארגנטינה, לבטל חוזים לאספקת טכנולוגיה גרעינית וחומרים גרעיניים, שנחתמו בשנתיים שקדמו לכך עם איראן.
תגובות

הנשיא קרלוס מנם הכריז על שלושה ימי אבל. מנם גם ביקש מהפרלמנט להנהיג עונש מוות בארגנטינה, בכדי שמבצעי הפיגוע לא יוותרו בחיים אם יתפסו. הכנסת התייחסה לפיגוע בדיון מיוחד ב-19 ביולי 1994, ונאמו בו בין היתר שמעון פרס שר החוץ, בנימין נתניהו, רענן כהן, זבולון המר, רפאל איתן ועוד. פרס מסר בהודעה מטעם הממשלה כי הם מעריכים כי "גורמים מזרח תיכוניים" ביצעו את הפיגוע, וכי נשלחה מישראל לארגנטינה משלחת חילוץ מיוחדת הכוללת "אנשי יחידת החילוץ של צה"ל, מומחי המעבדה לזיהוי פלילי, מומחה לטראומות וציוד מתוחכם לפינוי הריסות".
חקירת הביון הארגנטינאי

לאחר עשור של חוסר מעש ואף ניסיון למסמס ולהכשיל את החקירה בממשלה בראשותו של נשיא ארגנטינה, קרלוס מנם, מינה נשיא ארגנטינה החדש, נסטור קירשנר, את התובע הכללי אלברטו ניסמן לעמוד בראש החקירה, ומאז נכנסה החקירה להילוך גבוה. שירות הביון הארגנטינאי SIDE בשיתוף עם ה-CIA האמריקאי ו"המוסד" הישראלי נכנס לעובי הקורה, והוציא דו"ח מפורט שבו הוטלה אשמה על בכירים איראניים ואנשי חזבאללה ששימשו כגוף מבצע. על פי הדו"ח, שפורסם בסוף שנת 2002, קיימת אחריות אישית למנהיגי איראן, שירות המודיעין שלה כגוף מכווין ומסייע ועל ארגון חזבאללה כגוף ביצועי שלה. המסמך נוקב בשמות של עשרות בכירים איראניים, אנשי חזבאללה וסייענים מקומיים שהיו מעורבים בייזום, תכנון ובביצוע הפיגוע. הדו"ח גם מטיל על איראן וחזבאללה גם אחריות לפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה ב-17 במרץ 1992. עוד נאמר בדו"ח כי ארגנטינה מתייחסת לחזבאללה כאל "ארגון בעל מאפיינים של ארגון טרור", משום שההוכחות הרבות שהצטברו בתיק החקירה תומכות בהגדרה זאת.
עם האחראים לפיגוע נמנים בדו"ח חברי הצמרת המדינית של איראן:
עלי ח'מנאי, מנהיגה של איראן ואכבר האשמי רפסנג'אני, נשיא איראן, שמואשמים בקבלת ההחלטה להוצאת הפיגוע אל הפועל.
שר המודיעין האיראני, עלי פלחיאן, שהורה לחזבאללה לבצע את הפיגוע, כדי לטשטש את מעורבות איראן בעניין.
האדי סולימנפור, שגריר איראן בארגנטינה בזמן הפיגוע.
מחסן רבאני, שכיהן כנספח התרבות בשגרירות איראן בארגנטינה ומואשם כי שימש כקצין המודיעין ו"קצין המבצעים" של הפיגוע.
עימאד מורנייה אחד מראשי חזבאללה, ששימש כראש הזרוע הצבאית של החזבאללה, הואשם בדו"ח כאחראי המבצעי לפיגוע.
סימנים מזהים רבים של ביטול שגרה נרשמו אצל הנציגים האיראנים. במועד הפיגוע שגרירי איראן בארגנטינה, בצ'ילה ובאורוגוואי נעדרו ממקומות שירותם. בימים שקדמו לפיגוע נרשמו שיחות טלפון רבות בין גורמים איראניים וגורמי חזבאללה בארגנטינה, לבין לבנון ואיראן. לאחר הפיגוע הוקלט טלאל חמיה, סגנו של עימאד מורנייה, בשיחה עם מוע'ניה כשהוא מביע שמחה על הצלחת "הפרויקט שלנו בארגנטינה", ולועג למערכת הביטחון הישראלית על כך שלא הצליחה למנוע את הפיגוע.
צווי מעצר בין-לאומיים

בעקבות פנייה של התובע הכללי של ארגנטינה, הוציא האינטרפול צווי הסגרה בין-לאומיים נגד חמישה בכירים איראניים ובכיר בחזבאללה בשל מעורבותם בפיגוע. המבוקשים הם: עלי פלחיאן – שר המודיעין והביטחון, מוחסן רזאי – מפקד "משמרות המהפכה". אחמד וחידי – מפקד "כוח קודס", אחמד ריזא אסע'רי – מזכיר שלישי בשגרירות האיראנית בבואנוס איירס, מחסן רבאני – נספח התרבות האיראני בארגנטינה ועימאד מורנייה – ראש מודיעין החוץ של חזבאללה, וסגנו הצבאי של חסן נסראללה. כנגד שני בכירים נוספים, שהוכרזו כמבוקשים על ידי הממשלה הארגנטינאית: אכבר האשמי רפסנג'אני, נשיא איראן, ועלי אכבר ויליאתי, שר החוץ, לא הוצאו צווי הסגרה בין-לאומיים על ידי האינטרפול בשל שיקולים פוליטיים. איראן הכחישה כל קשר לפיגועים, וטענה שטביעות האצבעות של "המוסד" הישראלי ניכרות בדו"ח, ונציג איראן באינטרפול אף איים להוציא צו מעצר בין-לאומי כנגד אלברטו ניסמן, התובע הכללי של ארגנטינה.
מהדו"ח עולה עוד כי המשטר האיראני משתמש בפעולות טרור בדפוס פעילות קבוע ובאופן שיטתי להשגת יעדיו. הדו"ח מאזכר במיוחד שלושה אירועים שבהם חיסל המשטר האיראני את מתנגדיו בגרמניה, בשווייץ ובצרפת:
רצח קאזם רדג'אוי, שגריר איראן באו"ם, ואחיו של מסעוד רדג'אוי, ראש ארגון "המוג'אהדין" בשווייץ ב-24 באפריל 1990. בעקבות חקירה הוציא שופט שווייצרי צו מעצר בין-לאומי נגד שר המודיעין האיראני לשעבר עלי פלחיאן.
רצח שהאפור בח'תיאר, ראש הממשלה האיראני הגולה ומזכירה הכללי של תנועת ההתנגדות למשטר האיראני יחד עם מזכירתו האישית ב-8 באוגוסט 1991, בקרבת פריז.
פרשת מיקונוס – רצח ד"ר צאדק שרפקנדי, המזכיר הכללי של המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית ושלושה מאנשיו במסעדת מיקונוס בברלין ב-17 בספטמבר 1992, בידי כאט'ם דראבי, איש משמרות המהפכה האיסלאמית. פסק דין של בית המשפט העליון של ברלין שלח אצבע מאשימה לעבר נציגים בכירים של המשטר האיראני.
ב-21 באוגוסט 2003 עצרה בריטניה בתחומיה את האדי סולימנפור, שגריר איראן לשעבר בארגנטינה, אך חודשיים לאחר מכן הוא עדיין הוחזק בבריטניה ולא הוסגר, לאחר שזו טענה כי ארגנטינה לא העבירה מספיק ראיות לבסס את טענותיה. בסופו של דבר השגריר לשעבר שוחרר מחוסר ראיות ולא הוסגר.
ב-16 בדצמבר 2008 הורה בית משפט בארגנטינה להחרים נכס השייך לדיפלומט אירני, החשוד במעורבות בפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה, ולהשתמש בכסף שיתקבל ממכירת הנכס במכירה פומבית לפיצוי אחד הניצולים מהפיגוע. ארגנטינה ביקשה שוב מאיראן להסגיר את הדיפלומט וחשודים נוספים, בהם נשיא אירן לשעבר אכבר האשמי רפסנג'אני.
בתחילת יוני 2009 ביקש שופט ארגנטינאי מהאינטרפול להוציא צו מעצר בין-לאומי כנגד סמואל סלמאן, קולומביאני ממוצא לבנוני, שחשוד במעורבות בפיגוע, ונמלט מארגנטינה ללבנון שבוע אחרי הפיגוע.
ב-24 באפריל 2024 משרד החוץ הארגנטינאי הגיש בקשה רשמית לאינטרפול לעצור את אחמד וחידי ששימש כמפקד כוח קודס בתקופה בה הוצאו הפיגועים לפועל. במקביל ארגנטינה הגישה בקשה לפקיסטן וסרי לנקה לעצור את וחידי.
התפתחויות מאוחרות בחקירה

עימאד מורנייה, בכיר החזבאללה שנחשד כמארגן הפיגוע, נהרג ב-2008 בפיצוץ מכוניתו בדמשק. החזבאללה האשים את ישראל באחריות לפיצוץ.
בספטמבר 2009 מונה אחמד וחידי, ממתכנני הפיגוע, לשר ההגנה של איראן. ב-1 ביוני 2011 הורתה בוליביה לוואחידי לעזוב באופן מיידי את שטחה, לבקשת שכנתה ארגנטינה, לאחר שהוזמן באופן רשמי למדינה.
ביולי 2011 הודיעה איראן כי היא מוכנה לשתף פעולה עם ארגנטינה בחקירת הפיגוע. בתגובה אמר התובע הארגנטינאי: "אם האיראנים והממשלה שלהם מוכנים לשתף פעולה ישנה רק דרך אחת – הסגרת כל החשודים והפסקת מתן הצהרות ריקות שלא תורמות כלום".
במרץ 2012 הודיעו גורמים משפטיים בארגנטינה כי הנשיא קרלוס מנם שכיהן בתקופת הפיגוע ובכירים נוספים יועמדו לדין בשל חלקם בטיוח הפיגוע.
ב-2013 ניסתה נשיאת ארגנטינה כריסטינה קירשנר להקים ועדה "לחקר האמת" במשותף עם איראן, אך בית המשפט מנע זאת. בינואר 2015 האשים התובע שמונה לחקור את הפרשה, אלברטו ניסמן, את קירשנר בניסיון לטייח את החקירה כדי לשפר את היחסים עם איראן. לטענתו פעלה קירשנר כדי להסיר את צווי המעצר נגד האיראנים החשודים במעורבות בפרשה, בתמורה להקלות בייבוא נפט מאיראן. ב-18 בינואר נמצא ניסמן מת כשהוא ירוי בראשו בביתו שבבואנוס איירס, שעות לפני שהיה אמור להעיד על הפרשה בפני הקונגרס. ב-27 בדצמבר 2017, לאחר דו"ח המשטרה שקבע כי מותו היה רצח מכוון ולא התאבדות, קבע בית המשפט פדרלי בארגנטינה כי "מותו של ניסמן לא יכול היה להיות התאבדות".
לאחר מותו של ניסמן מונה השופט דניאל רַפֶקַאס, מומחה לזכויות אדם, לחוקר בתיק.
בתחילת אוגוסט 2016 הסכים בית משפט בארגנטינה לחדש את בדיקת חומר החקירה שהכין ניסמן נגד קירשנר.
במרץ 2018 נודע שנשיאת ארגנטינה לשעבר, כריסטינה פרננדז דה קירשנר, תעמוד למשפט באשמת טיוח חקירת מעורבות בכירים איראנים. ביום השנה ה-25 לפיגוע הכריז נשיא ארגנטינה מאוריסיו מאקרי על החזבאללה כארגון טרור.
משרד המשפטים האמריקני הגיש ב-20 בדצמבר 2023 כתב אישום נגד סמואל סלמן א-רדה, איש מבצעים בכיר של זרוע פיגועי חו"ל של ארגון הטרור חזבאללה, שבין היתר היה מעורב בביצוע הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בבואנוס איירס.
ב-12 באפריל 2024 בית המשפט פדרלי בארגנטינה קבע באופן רשמי כי שני הפיגועים בארגנטינה תוכננו על ידי איראן ובוצעו על ידי ארגון הטרור חזבאללה. קבע כי מדובר בפשע נגד האנושות וקרא לממשלה להגיש תלונה נגד איראן בבית הדין הבין-לאומי.
הפיגוע במטוס הפנמי

ב-19 ביולי 1994, יום למחרת הפיגוע בבניין הקהילה, התרסק מטוס פנמי. טיסה 901 של חברת התעופה "אלאס צ'יריקנס", ובה 21 נוסעים ואנשי צוות, שהמריאה מהעיר קולון לפנמה סיטי התפוצצה באוויר. בפיגוע נהרגו כל 21 הנוסעים, בהם 12 יהודים. דו"ח של ממשלת פנמה קבע שמחבל מחמאס, עלי ג'מאל, שבדק את סידורי הביטחון של הטיסה, העלה איתו מזוודת נפץ למטוס וביצע בו פיגוע התאבדות. נשיא פנמה, חואן קרלוס ורלה קרא ב-2018 לפתוח מחדש את תיק החקירה.
ראו גם

הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה
הפיגוע בשגרירות ישראל בלונדון (1994)
הערות שוליים

↑  זכי שלום, ניסיון העבר מוכיח: תגובה איראנית בוא תבוא, באתר ynet, 16 בספטמבר 2007
↑  הודעת הממשלה על הפיגוע במוסדות הקהילה היהודית בבואנוס-איירס, באתר הכנסת
↑  רונן ברגמן, מאמר ב"ניו יורק טיימס", 18 בפברואר 2008
↑  שגריר איראן בארגנטינה נעצר בחשד למעורבות בפיגוע, באתר ynet, 22 באוגוסט 2003
↑  בריטניה: הדיפלומט האיראני לא יוסגר בינתיים לארגנטינה, באתר ynet, 13 בנובמבר 2003
↑  AP, ארגנטינה לאינטרפול: עצרו סייען מהפיגוע ב-94', באתר ynet, 10 ביוני 2009
↑  בוליביה גירשה משטחה את שר ההגנה האיראני, באתר הארץ, 1 ביוני 2011
↑  נשיא ארגנטינה יישפט על טיוח פיגוע חיזבאללה, באתר ynet, 31 במרץ 2012
↑   התובע הכללי בארגנטינה מאשים את הנשיאה בטיוח הפיגוע בבניין הקהילה היהודית, באתר הארץ, 15 בינואר 2015
↑  נמצא מת התובע שהאשים את נשיאת ארגנטינה בטיוח הפיגוע בבית הקהילה היהודית, באתר הארץ, 19 בינואר 2015
↑  בניגוד לעמדת הממשלה הקודמת, דו"ח משטרה בארגנטינה קובע שהתובע ניסמן נרצח, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2017
↑  ביהמ"ש בארגנטינה: התובע היהודי ניסמן נרצח ולא התאבד, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2017
↑  חיים איסרוביץ, ‏ארגנטינה: חודשה החקירה בחשד לטיוח הפיגוע במרכז היהודי בבואנוס איירס, באתר מעריב אונליין, 10 באוגוסט 2016
↑   נשיאת ארגנטינה לשעבר תועמד לדין באשמת טיוח מעורבות איראן בפיגוע ב-94', באתר הארץ, 6 במרץ 2018
↑  כתב אישום בארה"ב נגד בכיר בחיזבאללה שהיה מעורב בביצוע הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בבואנוס איירס, באתר ישראל היום, 20 בדצמבר 2023
↑  נטע בר, בית משפט בארגנטינה הכריז: "איראן וחיזבאללה עומדות מאחורי הפיגועים בבואנוס איירס", באתר ישראל היום, 12 באפריל 2024
↑  Argentina court blames Iran for deadly 1994 bombing of Jewish center, France 24, ‏2024-04-12 (באנגלית)
↑  נשיא פנמה: פיצוץ המטוס ב-94' – פיגוע נגד יהודים, באתר ynet, 22 במאי 2018
הפגנה, הנערכת מדי שנה, מול בניין AMIA, לזכרם של הקורבנות ובדרישה לצדק. בשלט שבחזית כתובים שמות הנספים
טקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים

טקס הפתיחה; מבט מצפון לדרום
ציור טקס הפתיחה במבט מדרום לצפון, מעשה ידי לאופולד פיליכובסקי, המוצג ברחבת בניין המנהלה בקמפוס הר הצופים
טקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים התקיים בהר הצופים בז' בניסן תרפ"ה, 1 באפריל 1925, כחלק מחגיגת הפתיחה של האוניברסיטה העברית בימים ז'-י' בניסן תרפ"ה 1‏-3 באפריל 1925. הטקס נועד לסמן בתודעה הציבורית את תחילת פעילותה של האוניברסיטה העברית כמוסד אקדמי מוביל בעם ישראל, שהוקם בתכנונה של התנועה הציונית בארץ ישראל.
לקראת הטקס, פעלו במסגרת האוניברסיטה: "המכון למדעי היהדות" ו"המכון לכימיה ולמיקרוביולוגיה" במחקר ובהוראה, והספרייה; וכן ניצבו בנייני המכונים למדעי הטבע; חגיגת הפתיחה כללה סעודה רבת משתתפים והנחת אבן פינה לבניין "המכון לפיזיקה ולמתמטיקה" על שם אלברט איינשטיין; כולם בהר הצופים. הטקס נערך בתיאטרון המעלות בהר הצופים ("שהוכן לטקס, הגם שטרם הושלמה בנייתו") והחל בשעה שלוש אחר הצהריים; בין הנואמים היו חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית יושב ראש הטקס, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, המשורר חיים נחמן ביאליק והנציב העליון הרברט סמואל.
המשתתתפים בטקס

לפי אומדן השתתפו בו כשבעת אלפים בני אדם, תושבי ארץ ישראל ואורחים מחוץ לארץ, מנהיגים, אנשי דת ואנשי צבא ומנהל בריטיים, נציגי ממשלות ומשלחות אוניברסיטאיות, מבריטניה, אירלנד, ארצות הברית, הולנד, מצרים, שווייץ, צרפת, קנדה, פולין ואוסטריה.
בין המוזמנים והמשתתפים היו הלורד בלפור, מנחם אוסישקין, הרב יעקב מאיר, פילדמרשל אלנבי, הרב ד"ר יוסף הרמן הרץ, הרב ד"ר ישראל לוי, אחד העם (אשר גינצברג), יהודה לייב מאגנס, מרדכי בן-הלל הכהן, פטריק גדס, אוטו ורבורג, רונלד סטורס, זליג ברודצקי, יעקב טהון, לורד אולסווטר, נורמן בנטוויץ, הרב ד"ר שור, מרדכי נורוק, נחום סוקולוב, פרופ' ארתור שוסטר, הרב ד"ר מרדכי אהרנפרייס, רוברט מונד, יוסף קלויזנר, הרמן כהן (האוניברסיטה של לונדון), הרב פרופ' צבי פרץ חיות, ז' הופיין, יוסף שפרינצק, זלמן שניאור, שמואל לנדמן, שאול טשרניחובסקי, אלברט חיימסון, מאיר גרוסמן (סוכנות טלגרף), גרשון אגרונסקי, ה' פרבשטיין, בוריס שץ, הרמן שטרוק, גוסטב טק, אביגדור גולדשמיט, איריס קסטלו, ורה ויצמן,  ג'ון הנרי פטרסון, מאיר דיזנגוף, יוסף הורוביץ, משה גאסטר, אריאל בן-ציון, אחמד לוטפי אל-סייד (רקטור האוניברסיטה המצרית ונציגה הרשמי של מצרים), ליאופולד פיליכובסקי, הרב מרדכי רפאל חיים הכהן.