stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליגת הכדורגל הבכירה (דרום אפריקה)

| --- | --- |

 שפה רשמית:  אנגלית ואפריקנס
 מדינה:  דרום אפריקה 
 מטה הארגון:  יוהנסבורג 
 תקופת הפעילות:  1996–הווה (כ־28 שנים) 
 www.psl.co.za
 
ליגת הכדורגל הבכירה (Premier Soccer League, ראשי תיבות PSL) היא איגוד ספורט לאומי האחראי על ניהול שתי חטיבות הכדורגל המקצועניות בדרום אפריקה: ליגת העל והליגה הראשונה, השנייה בחשיבותה.
ה-PSL היא מנהלת הליגה והיא נוצרה בעקבות הסכם בין ליגת הכדורגל הלאומית ושרידי ליגת הכדורגל הלאומית המקצוענית (NPSL) .
האגודה פועלת כגוף שליטה וכארגון המנהל את התחרות. PSL מזוהה עם ההתאחדות לכדורגל דרום אפריקה (SAFA) אך SAFA אינה מנהלת את תחרויות הכדורגל של PSL. הליגה הראשונה הלאומית (NFD) היא הליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בקרב המועדונים של דרום אפריקה. קבוצות שיורדות מהליגה המאורגנת של PSL מתחרות בליגה השנייה של התאחדות הכדורגל.
תחרויות

ליגת הכדורגל הבכירה מוכרת את זכויות השמות של התחרויות שלה לספונסרים. PSL מארגנת את התחרויות הבאות:
ליגת העל של דרום אפריקה / ליגת PSL
הליגה הראשונה הלאומית / NFD
גביע נדבנק
גביע הנוק-אאוט של טלקום
MTN 8
נשיאים

אנגליה טרבור פיליפס (1996–1998)
דרום אפריקה ג'ו מנדללה (1998–2000)
דרום אפריקה רובין פטרסון (2000–2001)
אנגליה ט. פיליפס (2002–2007)
נורווגיה קייטיל סים (2007–2011)
דרום אפריקה זולה מג'אבו (2011)
דרום אפריקה סטנלי מתיוס (2012)
דרום אפריקה קיימברידג' מוקאניין (2013)
דרום אפריקה ברנד דה וילרס 2013–2015
דרום אפריקה מאטו מדלאלה (2016–ואילך)
ליידי נץ

| --- | --- |

 בימוי:  ריצ'רד דונר
 הופק בידי:  ריצ'רד דונר
 תסריט:  אדוארד קמרה
 עריכה:  סטוארט בארד 
 שחקנים ראשיים:  מתיו ברודריק,  רוטגר האוור,   מישל פייפר
 מוזיקה:  אנדרו פובל
 צילום:  ויטוריו סטוררו 
 מדינה:  ארצות הברית, איטליה 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  צפון אמריקה:  האחים וורנר הפצה בינלאומית:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1985
 משך הקרנה:  121 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה, סרט הרפתקאות, סרט פנטזיה, סרט חרבות וכישופים 
 תקציב:  20,000,000‏$
 הכנסות:  18,432,000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   ladyhawke
 פרסים:  2 פרסי סאטורן לתלבושות ולסרט הפנטזיה הטוב ביותר לשנת 1985
 דף הסרט ב־IMDb
 
ליידי נץ (באנגלית: Ladyhawke) הוא סרט פנטזיה בבימוי ריצ'רד דונר על פי תסריט מאת אדוארד קמרה, שיצא ב-1985. הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר, וזכה בשני פרסי סאטורן בקטגוריות התלבושות וסרט הפנטזיה הטוב ביותר.
עלילה

באיטליה של ימי הביניים, פיליפ גסטון (מתיו ברודריק), המכונה "העכבר", הוא היחיד שהצליח לברוח מכלא העיר אקווילה. "העכבר" שכמעט נתפס שוב על ידי חיילי הבישוף (ג'ון ווד) ששולט בעיר, מצליח להתחמק ברגע האחרון בעזרת קפטן אטיין נבאר (רוטגר האוור). זה האחרון משוטט בארץ בלוויית סוסו הנאמן ונץ.
נבאר מגלה עניין ב"עכבר" על שברח מהכלא, ודורש את עזרתו בפריצה בחזרה לכלא ואל תוך העיר. "העכבר" לא מגלה עניין בהצעתו של נבאר אך מצטרף אליו בכל זאת. נבאר מנחה אותו שלא להתקרב את מקום משכבו בלילות ולהיזהר מהזאב השחור. במקביל הנץ נעלם עם שקיעה ובמקביל אישה מסתורית ומדהימה ביופייה בשם איזבו (מישל פייפר) מופיעה בלילות. "העכבר" מבין שאיכשהו נבאר הוא הזאב השחור שמופיע בלילות, ואילו איזבו היא הנץ המלווה אותם בדרכם בימים. נבאר מתכנן לרצוח את הבישוף ובכך לשים קץ לקללה. הבישוף האכזר שולח צייד להרוג את הזאב השחור המסתובב בלילות לצד אישה יפה (נבאר ואיזבו). לאחר שאיזבו (כשהיא בצורת נץ) נפגעת מחץ, הם מתארחים אצל ידיד ותיק - הנזיר אימפריוס דה-מונק (לאו מקרן) שמטפל בה. אז מגלה "העכבר" את הסוד שבצילו חיים נבאר ואיזבו; השניים קוללו על ידי הבישוף שהתאהב באיזבו ורצה בה לעצמו, בעוד לבה היה נתון כבר לקפטן נבאר. הבישופ הטיל עליהם קללה כי איזבו תעביר את ימיה כנץ, ונבאר יעביר את לילותיו כזאב שחור, ובכך למנוע מבני הזוג לראות ולפגוש זה את זה, כבני אדם. עוד הוא מגלה שהנזיר הוא זה שבגד בזוג וסיפר על אהבתם לבישוף. אך כעת הנזיר מספר ל"עכבר" כי מצא דרך לשחררם מהקללה: עליהם לעמוד מול הבישוף ב"לילה ללא יום ויום ללא לילה", וכך תוסר הקללה. האב מזהיר את נבאר כי רצח הבישוף יגרום לקללה להימשך לנצח. אך קפטן נבאר דוחה את דברי הנזיר ומתכנן להמשיך במשימתו.
הנזיר מצטרף אליהם במסעם אל אקווילה. לאחר שהצליחו להיכנס לעיר, מצווה קפטן נבאר על אימפריוס הנזיר להרוג את הנץ כאשר ישמע את פעמוני הכנסייה (הוא מעריך שהדבר יציין את כישלונו ומקווה אז להתאחד עם אהובתו לאחר מותם), נבאר עוטה עליו את מדיו מימי היותו מפקד משמר הבישוף (טרם הוטלה הקללה).
קפטן נבאר פורץ לכנסייה, ורגע לפני הסתערותו על הבישוף, מתחיל ליקוי חמה. הוא מגלה לחלחלתו שהנזיר השיכור צדק וייתכן "לילה ללא יום ויום ללא לילה". באותו רגע מתחילים לצלצל פעמוני הכנסייה. נבאר המשוכנע שהנזיר הרג את הנץ, מתכוון להרוג את הבישוף בכל זאת. אך ברגע האחרון איזבו נכנסת לכנסייה, לאחר שהנזיר לא היה מסוגל להרוג אותה. וכך לאחר שנתיים תמימות של חיים בצל הקללה, עומדים שניהם גבר ואישה מול הבישוף ומשתחררים ממנה.
ליבאיא

| --- | --- |
 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  אל-בקאע
 נפה:  מערב הבקאע
 גובה:  1,300 מטרים
 קואורדינטות:  33°28′57″N 35°43′26″E﻿ / ﻿33.4825°N 35.72388889°E﻿ / 33.4825; 35.72388889 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןליבאיא(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןליבאיא  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
לִבָּאיָא (בערבית: لبايا) הוא כפר שיעי בלבנון, ששייך לנפת מערב הבקאע במחוז אל-בקאע.
מיקום וגאוגרפיה

הכפר שוכן בנפת מערב הבקאע, קרוב לגבול נפת א-נבטיה, בגובה ממוצע של 1,300 מטרים מעל פני הים, כ-6 קילומטרים דרומית למזרעת א-שמיס (مزرعة الشميس), כ-5 קילומטרים מזרחית ליוחמור.
אטימולוגיה

לִבָּאיָא היא מילה בשפה הסורית, שפירושה: אמיצים, בעלי כוח ויכולת. בנוסף, חוקרים שביקרו באזור כתבו שהמקום נקרא כך משום שהוא היה "לב" המטרופולין שהשתרע באזור בתקופות עתיקות.
היסטוריה

בחלקו המזרחי של הכפר ישנם שרידי מקדש רומי שסווג על ידי הארכאולוג הבריטי ג'ורג' פרנסיס טיילור (אנ') כאחד ממקדשי הר החרמון (אנ').
בשנת 1838, עלי סמית' ציין את אוכלוסיית ליבאיא כמתואלים.
היסטוריה > מלחמת חרבות ברזל

במסגרת מלחמת חרבות ברזל תקף צה"ל מטרות חזבאללה בכפר ובסביבתו.
דמוגרפיה

בשנת 2014 היו רשומים בכפר 3,068 בוגרים בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני, מהם כ-99.5% שיעים.
הערות שוליים

↑  Libbaya Temple | Archiqoo, archiqoo.com
↑  Taylor, George, The Roman temples of Lebanon; a pictorial guide, 1967, עמ' 138
↑  الجزيرة: غارات إسرائيلية على محيط بلدات لبايا وسحمر ومشغرة والقرعون في البقاع الغربي شرقي لبنان, www.vdlnews.com
↑  أسماء العائلات في بلدة لبايا، قضاء البقاع الغربي، محافظة البقاع في لبنان, إعْرَفْ لبنان (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא לבנון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לאיוש דוויד

לאיוש לאופולד דוויד (בהונגרית: Lajos Leopold Dávid;‏ 1913 – 1944) היה טניסאי שולחן יהודי-הונגרי, בעל 8 מדליות באליפויות עולם בטניס שולחן, מהן 4 זהב בתחרות הקבוצתית, 3 כסף, 2 מהן בזוגות עם סטיבן קלן ו-1 ארד, ביחידים.
כתר מלוכה

ערך זה עוסק בסינגל של ישי ריבו. אם התכוונתם לכיסוי ראש מקושט המשמש לציון מלכות, ראו .
| דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.מקור | דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.ציון |
| --- | --- |
יוסי חרסונסקי: 
כתר מלוכה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי ישי ריבו. השיר יצא לאור ב-1 באפריל 2020, על ידי חברת התקליטים הישראלית הפי"ל.
רקע וכתיבה

השיר נכתב והולחן על ידי ישי ריבו והופק על ידי ריבו ומאור שושן. השיר הוא מעין בלדת פופ מיד-טמפו בה מתאר הדובר את תקופת התפרצות נגיף הקורונה בישראל בין פורים לפסח תש"פ, וכן מתאבל בפני ה' על מגפת הקורונה.
וידאו קליפ

ב-1 באפריל 2020, העלה ריבו לערוץ היוטיוב שלו את האודיו המלא של השיר המציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל, ולאורכו ניתן לראות את עטיפת הסינגל ומילות השיר. ב-8 באפריל 2020, העלה ריבו את הוידאו קליפ הרשמי של השיר. בגרסת הווידאו קליפ, נוסף בית נוסף לשיר.
נכון לאפריל 2023, סך המצטבר של הצפיות של השיר עומד על כ-8.6 מיליון.
ביקורת

בלוגר ומבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב תוך שהעניק לו שלושה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
דודי פטימר סקר את השיר בחיוב, תוך שכתב: ”שיר העצמה מלא בשאלות, בתהיות ובתחנונים הטבול בלחן מלודי וטקסט עכשווי העוסק בתקופה שבין פורים לפסח עם הסגנון המוכר והאהוב של ריבו ששופך נשמתו ביצירה שסביר להניח ותלווה אותו גם אחרי שהקורונה תחלוף.”
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 6 |  |
|  ישראל | המצעד הרשמי של גלגלצ | 3 |  |
|   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (2020)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (2020)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (2020)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (2020)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | גלגלצ | 27 |  |
|  ישראל | כאן גימל | 8 |  |
|  ישראל | מאקו ורדיו תל אביב | 18 |  |
הערות שוליים

↑  כתר מלוכה, נבדק ב-2020-04-01
↑  ישי ריבו מרגש בסינגל חדש: "כתר מלוכה", באתר כיכר השבת
↑  הנגנים הקליטו בבית: ישי ריבו מוציא שיר לימי הקורונה במהירות הבזק, באתר מעריב אונליין, 1 באפריל 2020
↑  ישי ריבו מרגש בסינגל קורונה חדש: "כתר מלוכה", באתר כיכר השבת
1 2  ישי ריבו (2020-04-01), ישי ריבו - כתר מלוכה, נבדק ב-2020-04-01
1 2   ישי ריבו - כתר מלוכה - הקליפ הרשמי | Ishay Ribo - Keter Melukha, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 4:30)
↑  כתר מלוכה - יוסמיוסיק ישי ריבו, כתר מלכות, באתר יוסמיוסיק, ‏2020-04-01
↑  דודי פטימר, ‏דואה ליפה מתחדשת, מוטי טקה שר לבורא ולואי עלי בטראש-פופ מיותר, באתר מעריב אונליין, 7 באפריל 2020
| ישי ריבו |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | תוכו רצוף אהבה • פחד גבהים • שטח אפור • אלול תשע"ט • סוף חמה לבוא |  |
| אלבומי הופעה | במה קהל ואהבה |  |
| ערכים קשורים | NMC • דברי שיר • צמאה |  |
| ישי ריבו - סינגלים |
| --- | --- | --- |
| תוכו רצוף אהבה | "תוכו רצוף אהבה" • "מטבע הדברים" • "קול דודי" • "הניסיון הזה" • "השבעתי" |  |
| פחד גבהים | "מקשה אחת זהב" • "מציל אותי כל יום" • "קול פעמונים" • "זוכר אני" • "אור החיים" |  |
| שטח אפור | "הנה ימים באים" • "לשוב הביתה" • "אחת ולתמיד" • "כל הזמן" • "לים" • "הבוקר יעלה" • "Comme Les Oiseaux" • "משגיח מן החלונות" • "אדון עולם" |  |
| אלול תשע"ט | "נפשי" • "הלב שלי" • "סדר העבודה" |  |
| סוף חמה לבוא | "פורחים לשובם" |  |
| במה קהל ואהבה | "לבחור נכון" • "ניצחת איתי הכל" |  |
| סינגלים אחרים | "ימין ה' רוממה" • "בן יקיר לי" • "נחכה לך" • "כתר מלוכה" • "סיבת הסיבות" • "תכף יפתח" • "לא נפסיק לחלום" • "אני שייך לעם" |  |
| השתתפות בסינגלים | "והאמת" • "המסובב" • "כל מעייני" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 9d6b6f9e-912d-495d-8c2a-9bb331b35f8b
לורן ד'ארבייה

| --- | --- |

לורן ד'ארבייה, 1672
 לידה:  2 ביוני 1635 מרסיי, צרפת 
 פטירה:  3 באוקטובר 1702 (בגיל 67) מרסיי, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 עיסוק:  נוסע, דיפלומט צרפתי
 תפקיד:  קונסול דיפלומטי 
 
עמוד השער של הכרך הראשון בסדרת ה"זכרונות" של לורן ד'ארבייה, 1735
לורן ד'אַרבֿיֶה (בצרפתית: Laurent d'Arvieux וגם Chevalier d'Arvieux, האביר ד'ארבייה;‏ 2 ביוני 1635, מרסיי, צרפת –‏ 30 באוקטובר 1702, מרסיי, צרפת) היה סוחר ודיפלומט צרפתי, שנודע במסעותיו בלבנט ובחיבוריו על האזורים שבהם ביקר.
קורות חייו

ד'ארבייה החל את דרכו ב-1653 בשירות בני משפחתו בתחנת המסחר הצרפתית בסמירנה העותמאנית. בפברואר 1657 הצטרף לדודנו שמוּנה לקונסול צרפת בצידון. במשך 12 השנים שבהן עבד ונסע בארצות המזרח התיכון שקד על לימודי השפות הנפוצות בהן – טורקית, יוונית, ערבית, פרסית ואף עברית – ועל הכרת העמים והעדוֹת באזור. המפגשים וקשרי הידידות שפיתח בעסקיו ובמסעותיו סייעו לו בתצפיותיו על החברה הטורקית והערבית במחצית השנייה של המאה ה-17, שאותן הקפיד לתעד ביומניו.
ב-1665 חזר לצרפת עם רווחי המסחר שעשה במזרח. הודות לידיעת שפות הלבנט והתמצאותו במנהגים ובסדרים החברתיים והמדיניים שם, מוּנה ד'ארבייה על ידי ז'אן-בטיסט קולבר, שר האוצר של מלך צרפת לואי ה-14, לתפקידים דיפלומטיים בארצות האימפריה העותמאנית. ב-1668 נשלח לתוניסיה, שם הצליח להביא לשחרור 380 בני צרפת שנפלו בידי שודדי ים ברברים ונמכרו לעבדות. ב-1671 נשלח ד'ארבייה כנציג מיוחד מטעם צרפת לשער העליון בקונסטנטינופול לסייע לשגריר Nointel (אנ') במשא ומתן לחידוש הסכמי הקפיטולציות בין צרפת לאימפריה העותמאנית, במטרה להשיג הטבות למסחר הצרפתי ולחזק את מעמדה של צרפת כמגינת המקומות הקדושים. לאות הוקרה הוענק לו ב-1673 תואר אביר במסדר סנט לזרוס, שניתן בתקופתו לאזרחים שהצטיינו בתפקידים דיפלומטיים ומינהליים בשירות בית המלוכה הצרפתי, והובטחה לו קיצבה מאוצר המדינה למשך חייו.
ב-1674–1675 שימש ד'ארבייה בתפקיד קונסול צרפת באלג'יריה, ובשנים 1679–1685 כיהן כקונסול צרפת בחלב.
ב-1685 זכה בציון לשבח מטעם האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר על שירותיו לכנסייה, בכללם ההסדרים שהשיג לאנשי המסדר הכרמליתי בכרמל.
ד'ארבייה, שנודע בידענותו, הוזמן להצטרף לחוגו של מלכיצדק תבנו, שהאיץ בו להעלות את זכרונותיו על הכתב ולעסוק עימו במשותף בכתיבת ספר גאוגרפיה. ד'ארבייה עסק תקופת-מה בחיבור מילון טורקי-לטיני וספרי דקדוק של השפות טורקית ופרסית והיה מועמד למשׂרת מורה לערבית במכללה המלכותית. בכל זאת העדיף להסתופף בקרב אנשי החצר ולפעול בשליחויות מטעם המלך. ב-1689, בגיל 54, חזר למארסיי ונשא אישה, אך עדיין הרבה לשהות בוורסאי. בתפקידו הדיפלומטי האחרון ביוני 1697 נשלח מטעם לשכת המסחר של מארסיי לחצר  הדוכס הגדול של טוסקנה וזכה שם לאמונו ואף השיג תעודה המעידה על ייחוס משפחתו.
ד'ארבייה מת בעיר הולדתו ב-1702. אלמנתו הקימה לו בכנסייה במארסיי (אנ') מצבה שעליה נחרתה בלטינית תמצית קורות חייו. מארסיי כיבדה את זכרו בקריאת כיכר על שמו (Place Laurent d'Arvieux) בלב רובע העסקים של העיר, סמוך לנמל.
קורות חייו > בארץ ישראל

לורן ד'ארבייה עשה בראשית דרכו שתים-עשרה שנים רצופות (1653–1665) בנמלי המסחר של הלבנט מטעם לשכת המסחר של מארסיי, ומתוכן שבע שנים (1658–1665) בתחנות המסחר הצרפתיות בצידון ובעכו. בשנים אלה פעל במקומות שונים בסוריה, בלבנון ובארץ ישראל, וברשימותיו תיעד את חוויותיו ואת התרשמויותיו. במשך כארבעה חודשים, בסוף 1664 ובתחילת 1665, התארח במחנהו של מוחמד טורבאי, ראש השבט הבדואי שמשל על סנג'ק לג'ון בשנים 1660–1667. לפי ד'ארבייה, טורבאי קבע בתקופה זו את מושבו ב"דרום הכרמל" (ככל הנראה בטירה שבחוף הכרמל). ד'ארביה ניהל בשביל מארחו את התכתובות בשפה הטורקית. לקשר שיצר עם אנשי טורבאי הועילה לא רק ידיעת השפה הערבית, אלא גם נוהגו של ד'ארבייה להתלבש בבגדי איש המזרח ולנקוט גינונים כנדרש. בזכות קרבתו לטורבאי השיג ד'ארבייה הגנה בדרכים לו ולאנשיו וכן חסות לנזירים הכרמליתים. ד'ארבייה הפיק משהותו שפע מידע על מנהגי המקומיים, על היחסים בין מנהיגיהם, על הרשויות העותמאניות, על חיי הנשים ואף על מאכלים, וכתביו מהווים מקור חשוב להכרת ארץ ישראל במאה ה-17. הרשימות הנוגעות לשהותו בקרב הבדואים בכרמל נערכו אחרי מותו ופורסמו ב-1717 בספרו "מסע בארץ ישראל" והן מופיעות גם בכרכים הראשונים של ה"זכרונות" מ-1735. המהדיר החשיב את שהותו של ד'ארבייה אצל מוחמד טורבאי בהר הכרמל עד כדי כך שקרא לספר בשם "מסע בארץ ישראל ב-1664 אל האמיר הגדול של הבדואים".
קורות חייו > גם הוא באצילים

בשל התמצאותו בהווי המזרח העותמאני וידיעת השפה הטורקית צורף ד'ארבייה ב-1670, לבקשתו של המלך לואי ה-14, למחזאי מולייר ולמוזיקאי ז'אן-בטיסט לולי בהפקת המחזה "גם הוא באצילים". ד'ארבייה יעץ בכל הנוגע למחוות ולתפאורה בסצנת הטקס הטורקי, הורה לשחקנים כיצד להגות את המלים הזרות והכין את התלבושות לטורקים המדומים. החוקרת מישל לונג'ינו טוענת כי בכל מהלכיו של ד'ארבייה, שהיא מאפיינת כמי שזה מקרוב עלה לגדולה (Arriviste), ניכרת חתירתו לקידום בסולם החברתי, וכי במחזה הזה, שעיקרו היחסים החברתיים בין הבורגנות לבין האריסטוקרטיה הוותיקה, מכוון מולייר את חיצי לעגו גם אל ד'ארבייה, שותפו להפקה.
כתביו

לורן ד'ארבייה הותיר אחריו רשימות למיניהן שראו אור אחרי מותו. חלקן נערכו על ידי ז'אן דה לה רוֹק (Jean de la Roque) ונדפסו ב-1717, חמש עשרה שנים אחרי מותו של ד'ארבייה, בספר שכותרו "מסע בארץ ישראל אל אמיר הבדואים הגדול" (Voyage en 1664 dans la Palestine vers le grand Émir des Bédouins).הספר כולל את הערותיו של דה לה רוק וכן תרגום לצרפתית מתוך כתבי ההיסטוריון והגאוגרף המוסלמי אבו אל-פידאא (1273–1331). רוב פרקי המסע עוסקים בהווי ובמנהגים של החברה הערבית והטורקית. מהדורת התרגום לאנגלית ראתה אור כבר ב-1718, וכותרה היה "מסעות האביר ד'ארבייה במדבר ערב" ( The Travels of Chevalier D'Arvieux in Arabia the Desart).
ב-1735, 33 שנים אחרי מותו של ד'ארבייה, קובצו ונערכו שפע רשימותיו בשישה כרכים על ידי הנזיר הדומיניקני ז'אן-בטיסט לאבָּה (Jean-Baptiste Labat) תחת הכותרת "זכרונות האביר ד'ארבייה" (Mémoires du Chevalier d'Arvieux).
לכתביו של ד'ארבייה יש ערך במחקר של תולדות הלבנט. בניגוד לרוב הנוסעים ביקורו באזור לא היה חטוף, הוא דיבר בשפות הנהוגות בו והתאמץ להכיר מקרוב את החברה המקומית הטורקית והערבית. רשימותיו מסכמות שנים לא מעטות של שהות בלבנון, בארץ ישראל ובסוריה, והן כוללות תיאורים מפורטים של יישובים ושל אירועים. כתביו של ד'ארבייה היו מבוקשים והם תורגמו בתוך עשורים אחדים לגרמנית, הולנדית, דנית וטורקית.
לקריאה נוספת

נתן שור, ספר העליה לרגל לארץ ישראל: תולדות העליה לרגל לארץ ישראל מהתקופה הביזנטית ועד למאה ה-19, אריאל 99 (מארס 1994, אדר תשנ"ד), עמ' 96–98
Warren Hamilton Lewis, Levantine adventurer: the travels and missions of the Chevalier d'Arvieux, 1653–1697. London: A. Deutsch, 1962
Elizabeth Sirriyeh, "The Memoires of a French Gentleman in Syria: Chevalier Laurent d'Arvieux (1635-1702), Bulletin (British Society for Middle Eastern Studies), Vol. 11, No. 2, 1984, pp. 125-139
Deidre Pettet, “A Veritable Bedouin: The Chevalier d'Arvieux in the Camp of the Emir Turabey,” in: Glenn, Joseph Ames, Ronald S, Love (eds.), Distant Lands and Diverse Cultures: The French Experience in Asia, 1600-1700, Praeger, 2003, pp. 21-46
Michèle Longino, French Travel Writing in the Ottoman Empire: Marseilles to Constantinople, 1650–1700, Ch 3: "The Arriviste/Envoy: Laurent d'Arvieux (1735-1702)", Routledge, 2015, pp.57-107
הערות שוליים

↑  האיור, ששובץ בספר על ידי המהדיר, לא נעשה ממראה עיניים, כפי שניכר מתיאור  מורד הכרמל, דגמי האוהלים וצורת הבניינים והביצורים של העיירה חיפה בראשית המאה ה-18
↑  כותר החלק הראשון של הספר שונה במקצת: "מסע מצידון למחנה האמיר הגדול, ראש הנסיכים הערבים של ארץ ישראל" (Voyage de Seyde au Camp du Grand Emir, Chef des Princes Arabes de la Palestine)
↑  על ההפקה סיפר ד'ארבייה ב"זכרונות" שלו (כרך רביעי; 1735, עמ' 252–253)
↑  Michèle Longino, Orientalism in French Classical Drama, Cambridge University Press, 2002, pp. 109-147
↑  דה לה רוק, עיתונאי וסופר ממארסיי וידידו של ד'ארבייה, ביקר בסוריה, בלבנון ובארץ ישראל ב-1689, וב-1722 פרסם את ספרו "מסע לסוריה והר הלבנון" (Voyage en Syrie et au mont Liban)
↑  המהדורה השנייה מ-1732 זמינה לקריאה במרשתת; הכתיב Desart מופיע במקור (ראו כאן)
↑  פריט 1113 ב-Bibliotheca Geographica Palaestinae
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257817105171  PLWABN: 9810661439905606  BNE: XX1609422  BnF: cb12462570d (data)  GND: 118848224  ICCU: RMLV033476  ISNI: 0000 0000 6630 7604  LCCN: n83153651  NKC: mzk2009528178  NLG: 223708  NTA: 074601172  SELIBR: 324378  SUDOC: 033801681  VcBA: 495/123107  VIAF: 2569727   WorldCat (עם VIAF): 2569727 
חיפה ומאהלי המקומיים על מורד הכרמל; האיור מופיע במהדורה הראשונה של ספר מסעו של ד'ארבייה בארץ ישראל, שראה אור ב-1717, חמש-עשרה שנים אחרי מותו
'הטקס הטורקי' באיור השער של מהדורת 'גם הוא באצילים' מ-1688
ששת כרכי "זכרונות האביר ד'ארבייה", 1735
ליידי טיטי

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  אסתי עלמו וקסלר 
 הופק בידי:  מיקי רבינוביץ, משה אדרי, לאון אדרי, אלעד וקסלר
 תסריט:  אסתי עלמו וקסלר
 עריכה:  טל קלר, צביקה פינקוס
 שחקנים ראשיים:  צביקה היזיקיאס אלזה אלמו לירית בלבן 
 מוזיקה:  דודוש קלמס
 צילום:  זמיר נגה
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  יונייטד קינג
 הקרנת בכורה:  27 בדצמבר 2018
 משך הקרנה:  94 דק' 
 שפת הסרט:  עברית, אמהרית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ליידי טיטי הוא סרט קומדיה ישראלי דובר אמהרית ועברית משנת 2018 בכתיבה ובימוי של אסתי עלמו וקסלר, עם צביקה איזיקיאס, אלזה עלמו ולירית בלבן בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על מוזיקאי אתיופי הנאלץ להתחפש לבחורה בכדי להימלט מהשוק האפור והופך פתאום למנהיגת העצמה לנשים אתיופיות.
למרות שהסרט מוגדר כקומדיה הוא מעלה את בעיית הגזענות נגד העדה האתיופית בישראל וגם מבקר מנהגים שונים שלה.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2018 - על הפסקול, האיפור ועיצוב התלבושות.
תקציר העלילה

וורקו (צביקה היזיקיאס) הוא בחור אתיופי בן 27 החולם להצליח כזמר ומפיק מוזיקלי בשם המסחרי "קאי". בעקבות ניסיונו הכושל להפיק קליפ הוא לווה כסף מהעולם התחתון ונכנס לחובות של 20.000 דולר. גובה העולם התחתון (אייל סלמה) רודף אחריו, מכה ומאיים עליו שיחזיר את החוב. וורקו מחליט לברוח לבית אמו שבשכונה אתיופית בבית שמש.
אמו זודיטו (תהילה ישעיהו) במצב כלכלי קשה. היא רוצה שוורקו יתחתן עם בחורה הגונה ויעזור לה כלכלית. וורקו לא מערב אותה בבעיותיו.
גובה החובות שנעזר בתושב השכונה גדי (בירו טשלה), מצליח לאתר את דירת האם. כאשר מבחין בהם וורקו, הוא מתחפש מהר לאישה סקסית וחצופה ומציג את עצמו לפניהם בשם טיטי והם לא מזהים אותו.
הוא/היא מגיע/ה למתנ"ס המקומי המנוהל על ידי תקווה (לירית בלבן) שמחפשת מארגנת מתאימה לסדנת "להיות אשה" לקבוצת העצמה לנשים אתיופיות. טיטי מתקבלת "בגלל שיש לה רישיון נהיגה"...
תקווה מתייחסת לעובדות הניקיון האתיופיות במתנ"ס בהתנשאות ובגזענות.
אב הבית של המתנ"ס הוא יסאייס (ביינה גטהון) שהוא דודו של וורקו. יסאייס מסכים לתת לוורקו לגור בדירתו וזאת לאחר שאשתו איילה, עזבה אותו.
לאחר קשיים וורקו/טיטי מצליח/ה לגייס נשים לסדנה ומתאהב/ת במלסצ' (אלזה עלמו, אחותה של הבמאית) היא אינה מזהה אותו כאשה וחושבת שטיטי היא לסבית.
תקווה מקימה גם להקת זמר עם ילדות אתיופיות בהדרכת סוניה (סבטלנה דמידוב) שמלמדת אותם שירים רוסיים...
לבסוף מגיע גובה החובות למתנ"ס ופוצע את וורקו/טיטי. הוא נעצר, וורקו מאושפז וסודו מתגלה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| צביקה היזיקיאס | וורקו/טיטי |  |
| אלזה עלמו | מלסצ' |  |
| לירית בלבן | תקוה | מנהלת מתנ"ס |
| תהילה ישעיהו | זודיטו | אמא של וורקו |
| ביינה גטהון | יסאייס | דוד של וורקו |
| אייל סלמה | גובה חובות |  |
| בירו טשלה | גדי |  |
| סבטלנה דמידוב | סוניה | נגנית אורגן |
ליגת הכדורגל הלאומית (דרום אפריקה)

| --- | --- |
 תחום:  כדורגל 
 מדינות:  דרום אפריקה 
 תקופת הפעילות:  1959–1977 (כ־18 שנים) 
 
ליגת הכדורגל הלאומית (באנגלית: National Football League) הייתה הליגה המקצוענית הבכירה בכדורגל בדרום אפריקה, שהוקמה בשנת 1959. תחילה קיבלה הליגה התנגדות נוקשה מצד SAFA, הגוף המנהל ששלט על מגרשי הכדורגל הגדולים במחוז והייתה חברה בפיפ"א.
בתחילה, רק שני אזורים בדרום אפריקה היו מיוצגים - טרנסוואל ודרבן - אך בהדרגה הליגה הפכה לייצוגית יותר גאוגרפית. המחוזות שהצטרפו לליגה בשנת 1959 היו - טרנסוואל (9 קבוצות) - ריינג'רס, ז'רמיסטון קאליס, ארקדיה, בנוני יונייטד, רנדפונטיין, פרטוריה סיטי, ברקפן יונייטד, יוהנסבורג סיטי וסאות'פארק. נטאל (3 קבוצות) עם דרבן סיטי, דרבן יונייטד ומריצבורג סלטיק. הליגה החלה ב-4 ביולי 1959 (שוחק רק סיבוב אחד).
פלייאוף עם מערך העפלה והדחה הוצג בשנת 1962, והליגה התפשטה לקייפטאון (1962), בלומפונטיין (1963) ופורט אליזבת (1964). הליגה השנייה הוקמה בשנת 1969, כאשר האלופות עלו לליגה I. הליגה הייתה תחרותית בעידן האפרטהייד, ורק שחקנים לבנים הורשו להשתתף. עם זאת, כמה קבוצות ליגת הכדורגל הלאומית נסעו למדינות שכנות לשחק משחקי ידידות.
עם זאת, שחקנים שחורים אכן השתתפו בתחרות. הראשון לעשות זאת היה וינסנט יוליוס, שייצג את מועדון ארקדיה שפרדס בשנת 1976 מול היילנדס פארק. היילנדס פארק מחתה על נוכחותו של יוליוס אך מנהלת הליגה אפשרה לו לשחק. משרד הפנים הדרום אפריקני לא ביצע שום צעד לאחר ששוכנע על ידי מנהלי ארקדיה שהסיפור יסופר בכל רחבי העולם ויטיל צל על מפלגת השלטון ויציג אותה באור רע.
כשהליגה פורקה אחרי 18 שנה בשנת 1977, היא הוחלפה על ידי ליגה לא גזעית. בפועל, התרחש מיזוג בין ליגת הכדורגל הלאומית (ללבנים) לליגת הכדורגל הלאומית המקצוענית (לשחורים), כדי להפוך לליגת NPSL. בשנת 1997 הליגה הוחלפה על ידי ליגת העל הדרום-אפריקאית.
זוכות

| שנה | זוכה |
| --- | --- |
1959: דרבן סיטי (1)
1960: היילנדס פארק (1)
1961: דרבן סיטי (2)
1962: היילנדס פארק (2)
1963: אדינגטון (1)
1964: היילנדס פארק (3)
1965: היילנדס פארק (4)
1966: היילנדס פארק (5)
1967: פורט אליזבת סיטי (1)
1968: היילנדס פארק (6)
1969: דרבן ספרס (2*)
1970: דרבן סיטי (3)
1971: הלניק (1)
1972: דרבן סיטי (4)
1973: קייפטאון סיטי (1)
1974: ארקדיה שפרדס (1)
1975: היילנדס פארק (7)
1976: קייפטאון סיטי (2)
1977: היילנדס פארק (8)
אדינגטון נודע בשם דורבן ספרס כשזכו באליפות השנייה שלהם.
מקור:
סטטיסטיקה

| קבוצה | כמות תארים | שנים |
| --- | --- | --- |
| היילנדס פארק | ‏8 | 1960, 1962, 1964, 1965, 1966, 1968, 1975, 1977 |
| דרבן סיטי | 4 | 1959, 1961, 1970, 1972 |
| דרבן ספרס | 2 | 1963, 1969 |
| קייפטאון סיטי | 2 | 1973, 1976 |
| פורט אליזבת סיטי | 1 | 1967 |
| הלניק | 1 | 1971 |
| ארקדיה שפרדס | 1 | 1974 |
הערות שוליים

↑  "South African football 1961". rsssf.com. נבדק ב-7 במאי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "South African football 1963". rsssf.com. נבדק ב-7 במאי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "South Africa League History". rsssf.com. נבדק ב-3 במאי 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
יעקב אורנשטיין

ערך זה עוסק בעיתונאי ולוחם מתחרת ישראלי. אם התכוונתם לאדריכל, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  מרץ 1913 
 פטירה:  1 במאי 1972 (בגיל 59) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
יעקב אורנשטיין (מרץ 1913 – י"ז באייר תשל"ב 1 במאי 1972) היה עיתונאי עברי, ממייסדי "ברית הבריונים", חבר אצ"ל ולח"י ומגולי אפריקה, עיתונאי בעיתון דבר ודובר המפלגות הישראליות מפא"י ורפ"י.