stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספירת חיידקים
הערות שוליים

↑  Turbidimetry - an overview | ScienceDirect Topics, www.sciencedirect.com
↑  Difference Between Optical Density & Absorbance, Sciencing (באנגלית)
↑  Direct Microscopic Count (DMC) Advantage, Disadvantage., microbiologynote.com, ‏2020-08-07 (באנגלית אמריקאית)
↑  Center for Food Safety and Applied Nutrition, BAM Chapter 3: Aerobic Plate Count, FDA, 16 June 2021
↑  Frederick Kavanagh, Official methods of analysis of the AOAC, 13th ed. Edited by WILLIAM HORWITZ. The Association of Official Analytical Chemists, 1111 N. 19th St., Arlington, VA 22209. 1980. 1038pp. 22 × 28cm. 2.4kg. Price $78.00, Journal of Pharmaceutical Sciences 70, 1981-04, עמ' 468 doi: 10.1002/jps.2600700437
↑  Sang-Hyun Park, Sangryeol Ryu, Dong-Hyun Kang, Development of an Improved Selective and Differential Medium for Isolation of Salmonella spp, Journal of Clinical Microbiology 50, 2012-10, עמ' 3222–3226 doi: 10.1128/JCM.01228-12
↑  N.D. Cowell, HISTORY OF FOOD MICROBIOLOGY, Elsevier, 1999, עמ' 1066–1071
↑  E. Windle Taylor, N. P. Burman, C. W. Oliver, Use of the membrane filter in the bacteriological examination of water, Journal of Applied Chemistry 3, 2007-05-04, עמ' 233–240 doi: 10.1002/jctb.5010030508
↑  A P Dufour, E R Strickland, V J Cabelli, Membrane filter method for enumerating Escherichia coli, Applied and Environmental Microbiology 41, 1981-05, עמ' 1152–1158 doi: 10.1128/aem.41.5.1152-1158.1981
↑  Ellis Solaiman, Ioannis Sfyrakis, Carlos Molina-Jimenez, Dynamic Testing and Deployment of a Contract Monitoring Service, Proceedings of the 5th International Conference on Cloud Computing and Services Science, SCITEPRESS - Science and and Technology Publications, 2015 doi: 10.5220/0005453704630474
ספקטרופוטומטר
המוציטומטר - תא לספירת תאי דם
מבנה סכמטי של מיקרוסקופ אור
סופר מושבות - Colony counter
תרבית בידוד של חיידקי Yersinia pestis על מצע אגר שוקולד
צילום במיקרוסקופ אלקטרונים בשיטת SEM של החיידק Staphylococcus aureus צמיחה באשכולות
חיידקי Lactobaccilus paracasei צמיחה בשרשראות
קרב ליגניץ

קרב ליגניץ היה קרב מכריע, שנערך ב-9 באפריל 1241 בשלזיה, סמוך לעיר ליגניץ, במקום שנקרא בגרמנית בשם Wahlstatt שמשמעו "מקום הבחירה", בין כוחות האימפריה המונגולית שפלשו לפולין, ובין קואליציה צבאית נוצרית, שכללה כוחות פולניים, בוהמיים וגרמניים, שלחמו תחת פיקוד הדוכס הגדול הנריק השני החסוד. הקרב (שנערך יומיים לפני תבוסת הצבא ההונגרי בקרב מוהי) הסתיים בהשמדת הצבא הפולני, ובמותם של הנריק השני ושל רבים מהאצילים הפולניים רמי הדרג שהשתתפו בו.
הכוח המונגולי שלחם בקרב ליגניץ היה חלק מהצבא המונגולי, שפלש למזרח אירופה ולאירופה המרכזית, תחת פיקוד באטו ח'אן, במסגרת הפלישה המונגולית לאירופה. הוא כלל שני טומנים, תחת פיקוד באידר, בנו של צ'אגאטאי חאן וקאדאן, בנו של אוגדיי חאן, או טומן אחד בפיקודו של באידר (לפי מקור קונטמפורני אחד).
הרקע

האימפריה המונגולית הציבה לעצמה כמטרה את כיבוש הממלכה ההונגרית. כאמתלה לכך השתמשו המונגולים ברשות שנתן בלה הרביעי, מלך הונגריה לקומנים להתיישב בממלכתו. לחץ האימפריה המונגולית, לאחר הקרב על נהר קלקה בשנת 1223, אילץ את הקומנים לעבור מערבה. בין השנים 1239–1240 מספרים גדולים של קומנים התיישבו מערבה לדניפר, עד הדנובה, במחוזות שנקראו אז קומניה השחורה. המלך הקומני האחרון, קותן (Cuthen), נלחם במונגולים ואף ניצח בשני קרבות, אך בפעם השלישית הותקף במפתיע ונאלץ להימלט ולבקש מקלט אצל בלה הרביעי, מלך הונגריה. המלך ההונגרי קיבל את המלך הקומני ואת אציליו, שבאו עם המוני סוסים, והקצה להם אזור התיישבות בפוסטה. בין המלך ההונגרי ובין המלך הקומני נוצרו קשרי משפחה, כשבנו של המלך ההונגרי, אישטוואן, נשא לאישה את בתו של מלך הקומנים. הקומנים הסכימו להתנצר וקיבלו את הריבונות ההונגרית.
המונגולים השתמשו במעבר הקומנים אל הונגריה כאמתלה להתקפתם על הממלכה ההונגרית. לאחר מועצת מלחמה, שקיימו המונגולים בחודש דצמבר 1240, בפשמישל, שלחו למלך בלה הרביעי אולטימטום ובו דרישה להשיב לידיהם את הקומנים הבורחים, אותם ראו המונגולים כנתינים שלהם. המלך ההונגרי דחה את האולטימטום ושלח שליחים לגייס את האצולה ההונגרית ולהזעיק את בני בריתו.
המונגולים ראו בפולין שטח מעבר לכיוון הממלכה ההונגרית ובנוסף לכך, רצו לכבוש אותה, כדי למנוע אפשרות שהפולנים יזרימו סיוע להונגרים.
פולין של התקופה הזאת הייתה מחולקת בין הצאצאים של שושלת פיאסט והייתה מורכבת למעשה מארבע מדינות נפרדות, כשהבכיר מבין השליטים האלה היה להלכה בולסלאב החמישי הביישן, דוכס סנדומיר וקרקוב, אך החזק מביניהם, ולכן גם מנהיגם לעת מלחמה, היה הנריק השני החסוד.
הצבא המונגולי נח במשך שנה בשטח אוקראינה של ימינו, ובפברואר 1241 חצה כוח של 70,000 פרשים מונגוליים, כשני שלישים מתוכם פרשים קלים והשאר פרשים כבדים, את הנהרות הקפואים בדרכם אל מרכז אירופה. הכוח המונגולי התפצל לשלושה כוחות עיקריים. הראשון, שכלל כ-20 אלף לוחמים בפיקודם של באידר וקאדאן, חדר לפולין, כוח קטן, בפיקודו של קאדאן, איגף את הונגריה מדרום וחדר לשטח טרנסילבניה ואילו הכוח המרכזי חצה את הרי הקרפטים במרץ ונכנס לממלכת הונגריה.
ההכנות לעימות ויחסי הכוחות הצבאיים

המונגולים פלשו לפולין בראשית שנת 1241. ב-13 בפברואר הם כבשו בסערה את העיר סנדומיר, וב-18 במרץ הם הביסו צבא פולני שהונהג על ידי הוויוודים של קרקוב ושל סנדומיר בקרב חמלניק. לאחר ניצחונם הם המשיכו אל קרקוב, שננטשה על ידי תושביה ושרפו אותה. המונגולים הטילו מצור וניסו לכבוש את העיר ורוצלב, אך לנוכח העמידה העיקשת של מגיני העיר, העדיפו להסיר את המצור ונעו מערבה בחיפוש אחר צבאו של הנריק השני החסוד, במטרה להשמיד אותו לפני שיספיק לחבור עם כוחות תגבורת מבוהמיה. הצבא המונגולי כלל, לפי מקורות שונים, טומן אחד, או לכל היותר שני טומנים בתקן חסר (בעקבות האבדות שספג במהלך פלישתו לפולין), וחוקרים מודרניים מעריכים את כוחו בכ-8,000 עד 15,000 איש. בניגוד לצבא הנוצרי, שהורכב ברובו מחיילים רגליים, הכוח המונגולי הורכב כולו מפרשים (קלים וכבדים), ולכן נהנה מניידות גבוהה, עובדה שהעניקה לו יתרון משמעותי.
הנריק השני, שביקש את סיועו של גיסו, וצ'סלאב הראשון, מלך בוהמיה, המתין לצבא המונגולי סמוך לחומות העיר ליגניץ, אך לא ידע מתי תגיע העזרה המובטחת. קיימת מחלוקת בין החוקרים ביחס לגודלו של הצבא שעמד לרשותו. לפי המקורות הקונטמפורניים, הוא כלל כ-30,000 לוחמים, מתוכם כאלפיים פרשים כבדים (אצילים פולניים, אבירים מהמסדרים הצבאיים ועוד) והשאר חיילים רגליים, רובם דלי חימוש, כולל כורי זהב מהעיר גולדברג (כיום זואוטוריה) בבוואריה. מחקרים מודרניים מעריכים שכוחו של הצבא הנוצרי לא עלה על 8,000 לוחמים.
הערות שוליים

↑  ג'ק ודרפורד, ג'ינגיס ח'אן, הוצאת דביר, 2010, עמ' 206
↑  קרב ליגניץ, באתר של HISTORY net.com. (באנגלית)
↑  מארגראב הוא תואר אצולה גרמני מקביל לתואר מרקיז
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560505205171  PLWABN: 9810688433605606  GND: 4167646-4  LCCN: sh85075866  NKC: ph117705
אנדרו קארד

אנדרו היל קארד הבן (באנגלית: .Andrew Hill Card Jr; נולד ב-10 במאי 1947) הוא פוליטיקאי ואקדמאי אמריקאי, שכיהן כראש סגל הבית הלבן בממשל הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בין השנים 2001–2006. קודם לכן היה מזכיר התחבורה של ארצות הברית תחת הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, מ-1992 עד 1993. במשך כשנה וחצי בשנים 2015–2016 היה נשיא אוניברסיטת פרנקלין פירס השוכנת בדרום ניו המפשייר.
ביוגרפיה

קארד נולד ב-10 במאי 1947 בברוקטון (Brockton) שבמזרח מסצ'וסטס, בנם של ג'ויס (לבית ויטאקר) ואנדרו היל קארד האב. הוא היה פעיל ב"מועצת המושבה הוותיקה" של תנועת הצופים בארצות הברית וזכה לדרגת "צופה לכל החיים". הוא למד באקדמיית הסוחר הימי של ארצות הברית (USMMA) בשנים 1966–1967, בטרם השלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת קרוליינה הדרומית עם תואר ראשון בהנדסה אזרחית בשנת 1971. קארד הוסיף ללמוד בבית הספר לממשל ע"ש ג'ון פיצג'רלד קנדי באוניברסיטת הרווארד.
קארד החל את דרכו בפוליטיקה של ארצות הברית ב-1974, כאשר נבחר אל בית הנבחרים המדינתי של מסצ'וסטס. בשנים 1975–1979 ייצג את מחוז נורפוק השמיני ולאחר מכן בין השנים 1979–1983 ייצג את מחוז פליימאות' השביעי. במהלך 1982 התמודד ללא הצלחה למועמדות המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל מסצ'וסטס. תפקידיו הראשונים של קארד באגף המערבי של הבית הלבן היו במהלך נשיאותו של רונלד רייגן, תחתיו שימש כעוזר מיוחד לנשיא עבור עניינים בין-ממשלתיים ולאחר מכן כסגן עוזר לנשיא האמון על הקשר בין הבית הלבן למושלים, נבחרי ציבור מדינתיים, חברי בתי מחוקקים, ראשי עיריות ונבחרי ציבור אחרים.
ביוגרפיה > תחת ממשל ג'ורג' הרברט ווקר בוש

בשנים 1989–1992 כיהן קארד בממשלו של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש כעוזר הנשיא וסגן ראש הסגל. משנת 1992 עד 1993 היה קארד מזכירהּ ה-11 של מחלקת התחבורה של ארצות הברית. באוגוסט 1992, לבקשת הנשיא בוש, ריכז קארד את מאמצי הסיוע של הממשל בעקבות הוריקן אנדרו. מאוחר יותר באותה שנה, ניהל המזכיר קארד את צוות המעבר הנשיאותי של הנשיא בוש במהלך חילופי השלטון שחלו לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992.
ביוגרפיה > במגזר הפרטי

למגזר הפרטי פנה בימי נשיאות ביל קלינטון. בין השנים 1993–1998 היה קארד נשיא ומנכ"ל התאחדות יצרני הרכב האמריקאית, איגוד מסחר שמרכיביו היו קרייזלר, פורד וג'נרל מוטורס. ההתאחדות התפרקה בדצמבר 1998. משנת 1999 ועד לבחירתו כראש סגל הבית הלבן של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, היה קארד סגן נשיא ליחסים ממשלתיים בתאגיד ג'נרל מוטורס. קארד ניהל את פעילויות התאגיד מול השלטונות הבין-לאומייים, הפדרליים, המדינתיים והמקומיים וייצג את ג'נרל מוטורס בנושאי מדיניות ציבורית בפני הקונגרס של ארצות הברית והממשל הנשיאותי.
ביוגרפיה > תחת ממשל ג'ורג' ווקר בוש

בשנת 2000, לקראת הבחירות לנשיאות באותה שנה, התבקש קארד בידי מושל טקסס ג'ורג' ווקר בוש לנהל את כינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית בפילדלפיה. ב-26 בנובמבר 2000, לאחר ניצחונו של בוש בבחירות לנשיאות, מונה קארד לראש סגל הבית הלבן של הנשיא הנבחר של ארצות הברית. קארד נכנס לתפקיד באורח רשמי עם השבעתו של בוש ב-20 בינואר 2001. ב-פיגועי 11 בספטמבר שהה קארד לצד הנשיא בוש בביקור בבית הספר היסודי אמה א. בוקר בסרסוטה שבפלורידה, והיה הראשון שהביא לידיעת הנשיא כי מטוס נוסעים נוסף התרסק אל מרכז הסחר העולמי, ואישר כי ארצות תחת נתונה למתקפת טרור. מאוחר יותר סיפר קארד כי לחש באוזן הנשיא: ”מטוס שני פגע במגדל השני. אמריקה תחת מתקפה.”
ב 28 במרץ 2006 הכריז הבית הלבן כי קארד יתפטר מתפקיד ראש הסגל ויוחלף על ידי מנהל משרד הניהול והתקציב, ג'וש בולטן. התפטרותו של קארד הגיעה לאחר ביקורת רפובליקנית נחרצת לפיה הצוות הבכיר השחוק נכשל במאמציו לסייע לנשיא לשפר את הפופולריות שלו ולסיכויי המפלגה בבחירות אמצע הכהונה של אותה שנה. התפטרותו של קארד נכנסה לתוקף ב-14 באפריל 2006. ב-27 ביולי 2006 הכריזה יוניון פסיפיק כי קארד נבחר למועצת המנהלים של החברה, ובכך התרחב מספר חברי המועצה לעשרה חברים. הוא גם יועץ בכיר בחברת יחסי הציבור פליישמן-הילארד (FleishmanHillard).
ביוגרפיה > לאחר פרישתו

ב-25 במאי 2007 הוענק לקארד תואר כבוד מאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט. בזמן הענקת התואר ספג קארד קריאות בוז רועמות מצד סטודנטים ואנשי סגל אקדמי שמיאנו להשלים עם הענקת התואר. קארד שקל להתמודד בבחירות המיוחדות לסנאט של ארצות הברית ב-2010 כדי למלא את מקומו של הסנאטור המנוח טד קנדי. חבר הסנאט המדינתי סקוט בראון, ששקל להיכנס למירוץ, הבטיח לפרוש לו יחליט קארד שלא להתמודד. ב-11 בספטמבר 2009 הודיע קארד כי אין בכוונתו להתמודד לסנאט ועל תמיכתו בבראון.
הערות שוליים

↑  בלומברג, וושינגטון, ‏יצרניות הרכב בארה"ב דורשות להטיל עיצומים על דרום קוריאה, באתר גלובס, 31 ביולי 1997
↑  אספין יורדאקול, He told Bush that ‘America is under attack’, באתר NBC News‏, 10 בספטמבר 2009 (באנגלית)
↑  פיגועי 11 בספטמבר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
↑  שינוי נוסף בסגל הבית הלבן: הדובר והיועץ יוחלפו, באתר הארץ, 20 באפריל 2006
↑  יצחק בן-חורין, וושינגטון, ארה"ב: ראש סגל הבית הלבן התפטר מתפקידו, באתר ynet, 28 במרץ 2006
↑  Former Bush aide Card is booed at UMass, באתר USA Today‏, 25 במאי 2007 (באנגלית)
↑  ג'ונתן מרטין, Exclusive: Andy Card won't run for Kennedy's Senate seat, באתר פוליטיקו, 11 בספטמבר 2009 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007340537605171  GND: 1245334379  ISNI: 0000 0000 3745 3346  LCCN: no92011900  NARA: 10574048  NTA: 352609141  SUDOC: 258227710  VIAF: 11873350   WorldCat (עם VIAF): 11873350
איטיטאווי

| --- | --- |

אסטלת "קהיר CG 20516", מתוארכת לשנת המלוכה ה-30 של אמנמחת הראשון, מכילה את האזכור המוקדם ביותר הידוע של איטג'טאווי.
 מדינה:  מצרים מצרים
 קואורדינטות:  29°34′13″N 31°13′52″E﻿ / ﻿29.57028°N 31.23111°E﻿ / 29.57028; 31.23111
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מצרים מוגדלת) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםאיטיטאווי(למפת מצרים רגילה) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםאיטיטאווי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
איטיטאווי ("שליט שתי הארצות"), הידועה גם בשמה המלא אמנמחת-איטיטאווי ("אמנמחת שליט שתי הארצות"), הייתה עיר מלוכה מצרית עתיקה שהוקמה על ידי פרעה אמנמחת הראשון.
נכון לעכשיו, המיקום המדויק של איטיטאווי נותר לא מזוהה (אנ'). עדויות נסיבתיות מצביעות על כך שהאתר נמצא מתחת לשדות מעובדים ממזרח לפירמידות אמנמחת הראשון (אנ') וסנוסרת הראשון (אנ') בלישט.
ישנן עדויות לכך שאמנמחת, מייסד השושלת השתים עשרה ששלט מ-1991 עד 1962 לפנה"ס בקירוב, הקים את איטיטאווי במהלך שנת מלכותו ה-20, והחליף את תבאי כבירת מצרים. עם זאת, האזכור המוקדם ביותר של איטיטאווי מתוארך לשנת מלכותו ה-30 של אמנמחת הראשון (עשר שנים מאוחר יותר מעת הקמתה המשוערת), והוא מוצג כיום על אסטלה "CG 20516" במוזיאון קהיר.
ייתכן שהעברת הבירה הייתה מהלך אסטרטגי. ייתכן שהאתר לאיטיטאווי - מאות קילומטרים במורד הנילוס מתבאי - נבחר בשל קרבתו למקור הפלישות האסיאתיות למצרים, על מנת לסייע במניעת התקפות נוספות.
שמה של איטיטאווי כפי שהוא מופיע על אסטלת "קהיר CG 20516", מוקפת מתחם מבוצר.
מכיוון שהסימן הקובע עבור איטיטאווי הוא זה של מתחם מבוצר במקום ההירוגליף העירוני המקובל, הציע האגיפטולוג סטיבן סנייפ שאיטיטאווי היא "בירה מפורקת", מרכז קטן הכולל מבנים מנהליים ובית מגורים מלכותי, המאוכלס רק על ידי הצוות המנהלי. הצוות ניהל את אותם בניינים מרכזים כלכליים ותרבותיים גדולים ונותרה חשיבותן של הערים הקיימות כמו ממפיס ותבאי.
איטיטאווי שמרה על מעמדה כעיר בירה במהלך השושלת השתים עשרה וזמן רב בתקופת השושלת השלוש עשרה לפחות עד שלטונו של מרנפר איי (Merneferre Ay), הפרעה האחרון של השושלת שעליו מעידים חפצים מחוץ למצרים העליונה. החוקרים מאמינים שבשלב זה התרחשה פלישת אוכלוסיות מכנען למצרים התחתונה, שהובילה לנפילת הממלכה התיכונה לתקופת הביניים השנייה. מסיבה זו נטשו הפרעונים של השושלת השלוש עשרה את איטיטאווי ונסוגו חזרה לתבאי בדרום.
הערות שוליים

1 2 3  Arnold, Dorothea (1991). "Amenemhat I and the Early Twelfth Dynasty at Thebes". Metropolitan Museum Journal. 26. The Metropolitan Museum of Art: 5–48. doi:10.2307/1512902. JSTOR 1512902. S2CID 191398579.
1 2 3  Jánosi, Peter (2010). "Montuhotep-Nebtawyre and Amenemhat I: Observations on the Early Twelfth Dynasty in Egypt". Metropolitan Museum Journal. 45: 7–20. doi:10.1086/met.45.41558050. S2CID 192546924.
1 2 3  Snape, Steven (2014). The Complete Cities of Ancient Egypt. Thames & Hudson. ISBN 978-0-500-77240-9.
↑  Shaw, Ian, ed. (2000). The Oxford History of Ancient Egypt. Oxford: Oxford University Press. p. 159. ISBN 978-0-19-280458-7.
↑  Daphna Ben Tor: Sequences and chronology of Second Intermediate Period royal-name scarabs, based on excavated series from Egypt and the Levant, in: The Second Intermediate Period (Thirteenth-Seventeenth Dynasties), Current Research, Future Prospects edited by Marcel Maree, Orientalia Lovaniensia Analecta, 192, 2010
השושלת השנייה של מצרים

| --- | --- |
 מדינה:  מצרים 
 בית האב:  התקופה השושלתית הקדומה 
 תקופת השושלת:  2890 לפני הספירה – 2686 לפני הספירה 
 
השושלת השנייה של מצרים העתיקה (או שושלת II‏, 2890 לערך – 2686 לפנה"ס בקירוב) היא האחרונה מבין שתי השושלות של התקופה הארכאית המצרית, כאשר מושב השלטון התרכז בתיניס. היא ידועה בעיקר בשליט האחרון שלה, חעא סח'מוי, והיא אחת התקופות המעורפלות ביותר בהיסטוריה המצרית.
אף על פי שהעדויות הארכאולוגיות של אותה תקופה דלות מאוד, נתונים מושווים מהשושלת הראשונה והשלישית מצביעים על התפתחויות מוסדיות וכלכליות חשובות במהלך השושלת השנייה.
שליטים

עבור שלושת הפרעונים הראשונים, המקורות קרובים למדי להסכמה והסדר נתמך בכתובת על פסלון הטפדיף, ששירתו בפולחנים של שלושת המלכים הללו. זהות השליטים הבאים אינה ברורה. מקורות ששרדו עשויים להיות מתן השם הורוס (אנ') או השם נבטי (אנ') ואת שמות הלידה של שליטים אלה. הם עשויים להיות גם אנשים שונים לחלוטין, או יכולים להיות שמות אגדיים. תקופה זו עודנה בגדר חידה.
בעקבות שלטונו של ני נתר, עלתה תאוריה כי המדינה פוצלה ונשלטה על ידי שני יורשים בשל הממשל הממלכתי המורכב מדי של מצרים כולה.
עם השליט האחרון, חעא סח'מוי, המקורות חוזרים להסכמה.
מנתון קובע כי תיניס הייתה הבירה, כמו בשושלת הראשונה, אך שלושת המלכים הראשונים נקברו בסקארה, מה שמרמז שמרכז הכוח עבר לממפיס. מעבר לכך, ניתן לומר מעט על האירועים בתקופה זו, שכן הרישומים השנתיים על אבן פלרמו שרדו רק עד סוף תקופת שלטונו של רע נב ועבור חלקים מאבן של ני נתר. אירוע חשוב אחד, איחוד מצרים העליונה והתחתונה, עשוי היה להתרחש בתקופת שלטונו של חעא סח'מוי, מכיוון שאגיפטולוגים רבים קראו את שמו כ"שתי המעצמות קמות".
הערות שוליים

↑  Shaw, Ian, ed. (2000). The Oxford History of Ancient Egypt. Oxford University Press. p. 480. ISBN 0-19-815034-2.
↑  Romer, John (2013) [2012]. "Chapter 18 – The Lost Dynasty". A History of Ancient Egypt. Vol. 1. London, ENG: Penguin Books. pp. 221–222. ISBN 978-1-8-4614377-9. Whatever else was taking place at the court of the Second Dynasty of kings, it is clear that the fundamental institutions of pharaonic government, its systems of supply, not only survived throughout that century and a half, but flourished to the extent that, when the kings emerge into the light of history again with the pyramid builders of the Third Dynasty, the state on the lower Nile was more efficient than it had ever been: that there was, therefore, strong institutional continuity.
↑  Bard, Kathryn A. (2002) [2000]. "Chapter 4 – The Emergence of the Egyptian State". In Shaw, Ian (ed.). The Oxford History of Ancient Egypt (paperback) (1st ed.). Oxford: Oxford University Press. p. 85. ISBN 978-0-19-280293-4. There is much less evidence for the kings of the 2nd Dynasty than those of the 1st Dynasty until the last two reigns (Peribsen and Khasekhemwy). Given what is known about the early Old Kingdom in the 3rd Dynasty, the 2nd Dynasty must have been a time when the economic and political foundations were put in place for the strongly centralized state, which developed with truly vast resources. Such a major transition, however, cannot be demonstrated from the archaeological evidence for the 2nd Dynasty.
↑  Wilkinson, Toby A. H. (1999). Early Dynastic Egypt. Routledge. p. 83. ISBN 0-415-26011-6.
↑  Nicolas Grimal: A History of Ancient Egypt. Wiley-Blackwell, Weinheim 1994, ISBN 978-0-631-19396-8, p. 55.
בשולי הנוחות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  סיאקה מוראטה 
 שפת המקור:  יפנית
 סוגה:  נובלה
 מקום התרחשות:  יפן 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2016 
 מספר עמודים:  145
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת כתר
 תאריך:  2020
 תרגום:  עינת קופר
 סדרה
 סדרת ספרים:  הסדרה הקטנה
 
פנים חנות נוחות יפנית
בשולי הנוחות (ביפנית: コンビニ人間; תרגום מדויק: עובד חנות נוחות, הגייה: קוֹנבּיני נינגֶן), היא נובלה מאת הסופרת היפנית, סייקה מורטה. הספר עוסק בחייה של גיבורה העובדת שנים רבות בחנות נוחות ובלחץ החברתי ביפן ל"נורמליות" חברתית. הספר שיצא לאור ב-2016, זכה באותה שנה בפרס אקוטגאווה (אנ') וזכה להצלחה מסחרית גדולה ביפן. ב-2018 הוא תורגם לאנגלית ובשנת 2020 תורגם לעברית בידי עינת קופר ויצא לאור ב"סדרה הקטנה" של הוצאת כתר.
תקציר העלילה

קייקו פורוקורה, היא אישה בת 36 העובדת בחנות נוחות הסמוכה לתחנת רכבת ביפן כבר 18 שנה. כל העובדים שסביבה ואף המנהלים (המנהלים אינם נקראים בשם אלא במספר) מתייחסים לעבודתם במקום כאל עבודה זמנית ומתחלפים לעיתים תכופות. קייקו מודעת כבר מילדות להיותה "שונה". היא אינה חווה רגשות, מנותקת חברתית ומפרשת סיטואציות חברתיות באופן שונה מחבריה. מצד שני, היא מבקשת לרצות את משפחתה ואת עמיתיה לעבודה ומנסה לסגל לעצמה דיבור, לבוש והתנהגות על פי חיקוי חבריה לעבודה.
לחנות הנוחות יש מדריך כתוב שבו מתוארים בפירוט כל נוהלי החנות. התוויית ההנחיות הברורה מאפשרת לקייקו להשתלב היטב בעבודת החנות. היא מזדהה עם מטרות החנות, שואפת למלא את כל ההוראות בדיוק ובשלמות ובעלת מוטיבציה גבוהה לעמידה ביעדי המכירה שמציבה הנהלת רשת חנויות הנוחות. היא מפתחת הזדהות גופנית עם הפעילות בחנות ומתארת את רגישותה לצלילי החנות בפתיחת הספר: "כל הצלילים מתערבבים לקול של חנות נוחות, וקול זה מלטף את עור התוף שלי כל הזמן.".
אחד מעובדי החנות החדשים הוא שיראבה, גבר בגילה של קייקו. שיראבה הוא היפוכה של קייקו: הוא עצלן, רשלן, נצלני, לא אכפתי, אינו מתמיד בשום עבודה ומתעב את הסובבים אותו ואת הסדר החברתי שאותו הוא משווה תמיד לכפר. בכפר הגברים הם הציידים, והמצליחים שבהם זוכים בנשים הצעירות והיפות וכל "הלא מועילים" שאינם מתחתנים ואינם מולידים ילדים - מגורשים מהכפר. טענתו המרכזית היא שמתקופת האבן מאומה לא השתנה בכפר. "הדבר הזה שנקרא 'החברה המודרנית' הוא רק אשליה, אנחנו חיים בעולם שהוא לא שונה בהרבה מתקופת האבן. למרות כל הדיבורים על שוויון בין המינים...".
קייקו איננה סובלת מרווקותה ומעבודתה בחנות הנוחות, אולם היא מוטרדת מהלחץ החברתי להפוך ל"נורמלית"; להתחתן, לעזוב את העבודה בחנות הנוחות ולמצוא עבודה "אמיתית". את הלחץ מפעילים אחותה, חבריה לעבודה וקבוצת חברות מתקופת התיכון שהחלה להיפגש שוב. כיוון שקייקו רוצה להיות "נורמלית" היא מציעה לשיראבה, שבינתיים פוטר מחנות הנוחות לאחר שעקב אחרי לקוחות נשים והטריד אותן, להתחתן איתה. שיראבה המופתע מטיח בה מיד עלבונות לגבי גילה המבוגר, חוסר מיניותה וחוסר המשיכה שלו אליה. אולם במחשבה שנייה, לאחר שהושלך מדירתו בגלל אי תשלום שכר דירה, הוא מוצא את הסידור המוצע כנוח וכמשתלם לשניהם. השניים מתחילים לחלוק את דירתה הקטנה של קייקו כשהם אינם מוצאים שום עניין אחד בשני. קייקו, שזוכה לעידוד מכל הסובבים אותה בעקבות מציאת בן זוג, מפרנסת את שניהם כיוון שלשיראבה אין שום כוונה לחפש עבודה. להפך, הוא מנסה לגרום לקייקו לעזוב את עבודתה בחנות הנוחות ולחפש עבודה אחרת.
כתיבה ורעיונות מרכזיים

לנובלה יש מאפיינים אוטוביוגרפיים רבים. הסופרת, סייקה מורטה, הייתה בת 37 בעת יציאתו לאור של "בשולי הנוחות". זוהי הנובלה העשירית שלה שיצאה לאור. במשך 18 שנים, מהיותה סטודנטית בקולג' ועד גיל 38 היא עבדה במשרה חלקית במספר חנויות נוחות. היא מצאה עבודה זו כמסייעת לה בשמירה על סדר יום קבוע המאפשר לה להקדיש זמן קבוע לכתיבה. במשך כל אותה תקופה, ונכון ל-2018 היא מתגוררת יחד עם הוריה.
מורטה סיפרה כי הרעיון הראשוני שלה בכתיבת הנובלה היה יצירת גיבורה שמעשיה הם ללא דופי ובכל זאת האנשים שסביבה מוצאים אותה כמוזרה ואומרים "מה לעזאזל היא עושה?". עוד אמרה מורטה, כי רצתה לכתוב מנקודת הראות של דמות שמאתגרת את החשיבה השגרתית והרגילה, במיוחד בחברה שמרנית שבה מצפים מאנשים למלא תפקידים שנקבעו מראש; "רציתי להמחיש כמה מוזרים הם האנשים המאמינים שהם רגילים ונורמליים. הם אלו שלכאורה נקראים "נורמליים", אך כשאתה מסובב את המצלמה, הם אלו שנראים מוזרים ומשונים.".
הנושא של הימנעות מקיום יחסי מין אינו חדש אצל מורטה. גם בסיפור קצר שכתבה והתפרסם בכתב העת הבריטי גרנטה, היא מתארת זוג צעיר נשוי שחי ביחסי "אח-אחות", ללא קיום יחסי מין, שמוליד ילד באמצעות מרפאת פוריות מתקדמת. מורטה אומרת כי היא מתעניינת באנשים, במיוחד בנשים, שאינם מעוניינים לקיים יחסי מין. היא רוצה להרגיע אותם כי אין בכך כל רע; "פעמים רבות מדי, באופן השמרני והרגיל של קיום יחסי מין, ההתייחסות לאשה היא כאל כלי או כאל אובייקט. וזאת לעומת יחסי מין שהם בהתכוונות אמיתית ומלאה והם נפלאים.".
קבלה וביקורת

הספר יצא לאור ביפן ב-27 ביולי 2016. כבר שבוע לפני כן הוכרז ביפן כי הספר זכה בפרס אקוטגאווה - פרס המוענק ביפן פעמיים בשנה לספר בסוגת "ספרות יפה" שנכתב על ידי סופר עולה. הספר זכה להצלחה מידית ועד 2020 נמכרו מעל למיליון עותקים מן הספר ביפן. הספר תורגם לקוריאנית, צרפתית וגרמנית ונמכר בגרמניה עד 2018 בקרוב למיליון עותקים.
הסופרת היפנית, אמי ימאדה (אנ'), שישבה בוועדת פרס אקוטגאווה, כתבה: "אני יושבת בוועדת הפרס יותר מעשר שנים ובכל שנותי בחבר השופטים זוהי הפעם הראשונה שצחקתי מספר ברשימה המצומצמת של המועמדים לפרס, וצחוק זה נטען בתחושה עמוקה של אירוניה. בראבו מורטה סאן.".
המשוררת תהילה חכימי, שכתבה ביקורת על הספר ב"הארץ", רואה במפגש בין שיראבה לקייקו את לב הסיפור; "המפגש הנפיץ ביניהם, כמו גם השפה השונה שכל אחד מהם מדבר בה, מאפשרים למורטה להעמיד מראה מול פניה של החברה היפנית ומול מה שזו מגדירה "נורמלי" או "תקין.".
הסופרת ובעלת טור בגרדיאן, ג'ולי מיירסון (אנ'), רואה מספר נקודות תורפה ביצירה אך טוענת כי אלו אינם פוגעים ביופי המוזר והפלואורסצנטי של תיאורי חנות הנוחות הכוללים עולם של פחיות מסודרות, כדורי האורז, הברקודים והסורקים. סיפור האהבה לגבי דידה הוא בין קייקו ובין חנות הנוחות, הבא לידי ביטוי בתגובה הלא מתנצלת והחושנית של קייקו: "שמעתי את קול החנות ולא יכולתי לעצור בעצמי, איך היא רוצה להיראות, מה נחוץ לה, הדברים החלו לזרום בתוכי.".
הערות שוליים

1 2  Daisuke Kikuchi, Convenience store worker who moonlights as an author wins prestigious Akutagawa Prize, באתר Japan Times,‏ 20 ביולי 2016
1 2 3 4 5 6  Motoko Rich, ‏For Japanese Novelist Sayaka Murata, Odd Is the New Normal, New York Times, June 11, 2018
1 2  Nicolas Gattig, In 'Convenience Store Woman', Sayaka Murata questions normality in modern Japan, אתר Japan Times, ‏9 ביוני 2018
1 2   תהילה חכימי, "בשולי הנוחות": הסופרת שמציבה מראה ביקורתית מול החברה היפנית, באתר הארץ, 16 בינואר 2020
↑  Convenience Store Woman, עמוד הספר באתר אמזון
↑  Julie Myerson, Convenience Store Woman by Sayaka Murata review – sublimely weird, באתר הגרדיאן, 7 באוגוסט 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2017067469   WorldCat (עם LCCN): n2017-067469