stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'סי מארש
קריירת אימון > ניו יורק רד בולס

בינואר 2015 מונה למאמנה של ניו יורק רד בולס. עונתו הראשונה נחשבה להצלחה גדולה, כשהקבוצה סיימה עם המאזן הטוב ביותר בעונה הסדירה, ואף שלבסוף לא זכתה באליפות זכה מארש בתואר מאמן העונה בליגה.
קריירת אימון > ר.ב. לייפציג

בקיץ 2018 מונה מארש לעוזר מאמן בר.ב. לייפציג מהבונדסליגה הגרמנית. בלייפציג הוא עזר למאמן הקבוצה ראלף ראנגניק לסיים במקום השלישי בליגה ולהעפיל בפעם הראשונה בהיסטוריה לליגת האלופות.
קריירת אימון > רד בול זלצבורג

מארש מונה למאמנה הראשי של רד בול זלצבורג ב-6 ביוני 2019, ובעונתו הראשונה בתפקיד הוביל מארש את הקבוצה לזכייה בדאבל המקומי. הקבוצה זכתה בבונדסליגה האוסטרית לאחר שניצחה 68.75% ממשחקיה, 12 נקודות יותר מסגניתה ראפיד וינה, וזכתה גם בגביע האוסטרי לאחר ניצחון 5–0 על אוסטריה לוסטנאו. בעונת 2020/2021 העפיל עם הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות. במרץ 2021 הוביל את הקבוצה לזכייה שלישית ברציפות בגביע האוסטרי לאחר ניצחון 3–0 על ל.א.ס.ק. לינץ.
קריירת אימון > ר.ב. לייפציג

מארש הוכרז כמאמנה הראשי החדש של ר.ב. לייפציג החל מעונת 2021/2022, במקומו של יוליאן נגלסמן, אך כבר ב-5 בדצמבר 2021 פוטר מתפקידו לאחר רצף תוצאות רעות, בהן הדחה בשלב הבתים של ליגת האלופות.
קריירת אימון > לידס יונייטד

ב-28 בפברואר 2022 מונה מארש למאמנה של לידס יונייטד. הוא פוטר מתפקידו ב-6 בפברואר 2023 לאחר שבעה משחקים ללא ניצחון, כשהקבוצה ניצבת במקום ה-17 בטבלה.
קריירת אימון > נבחרת קנדה

ב-13 במאי 2024 מונה מארש למאמנה של נבחרת קנדה בכדורגל.
תארים > כשחקן

גביע ה-MLS: ‏1996, 1997
מגן האוהדים: 1997
גביע ארצות הברית הפתוח: 1996
גביע ה-MLS: ‏1998
מגן האוהדים: 2003
גביע ארצות הברית הפתוח: 1998, 2000, 2003
תארים > כמאמן

מגן האוהדים: 2015
הבונדסליגה האוסטרית: 2019/2020, 2020/2021
הגביע האוסטרי: 2019/2020, 2020/2021
מאמן השנה ב-MLS: ‏2015
הערות שוליים

↑  Jesse Marsch, a true MLS original, retires from Chivas USA, Los Angeles Times, ‏6 בפברואר 2010
↑  The New York Red Bulls have hired Jesse Marsch as their new head coach, Sports Illustrated, ‏7 בינואר 2015
↑  היורש של ביילסה: ג'סי מארש מונה למאמן לידס, באתר וואלה, 28 בפברואר 2022
↑  Leeds sack boss Marsch after less than year in role, BBC, ‏6 בפברואר 2023
| נבחרת קנדה – קופה אמריקה 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 סנט קלייר •  2 ג'ונסטון •  3 דה פוגרולס •  4 כ. מילר •  5 ווטרמן •  6 פיט •  7 אאוסטקיו •  8 קונה •  9 לארין •  10 דייוויד •   11 בייר •  12 ראסל-רואו • 13 קורנליוס •  14 שפלבורג • 15 בומביטו • 16 קרפו • 17 ביוקנן • 18 מקגיל • 19 דייוויס • 20 אחמד • 21 אוסוריו • 22 לרייאה • 23 ל. מילר • 24 שואנייר • 25 אולוואסאיי • 26 היברט • מאמן: מארש |  1 סנט קלייר •  2 ג'ונסטון •  3 דה פוגרולס •  4 כ. מילר •  5 ווטרמן •  6 פיט •  7 אאוסטקיו •  8 קונה •  9 לארין •  10 דייוויד •   11 בייר •  12 ראסל-רואו • 13 קורנליוס •  14 שפלבורג • 15 בומביטו • 16 קרפו • 17 ביוקנן • 18 מקגיל • 19 דייוויס • 20 אחמד • 21 אוסוריו • 22 לרייאה • 23 ל. מילר • 24 שואנייר • 25 אולוואסאיי • 26 היברט • מאמן: מארש | קנדה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1241497117  VIAF: 7740163274282912440003   WorldCat (עם VIAF): 7740163274282912440003
מארקיפלייר

מארק אדוארד פישבאק  (באנגלית: Mark Edward Fischbach; נולד ב-28 ביוני 1989), הידוע כ-"מארקיפלייר", הוא יוטיובר, פרשן וגיימר אמריקאי. מארק התחיל את קריירת היוטיוב שלו בסינסינטי, אוהיו. נכון ל-28 בינואר 2022, לערוץ היוטיוב שלו יש כ-32.8 מיליון מנויים ויותר מ-17 מיליארד צפיות. נכון ל-27 בפברואר 2023, פרסם מארקיפלייר 5,203 סרטונים בערוץ, מתוכם 134 מסוג YouTube Shorts. מארק ידוע בעיקר מסרטוני "בואו נשחק" של משחקי אינדי ופעולה, ובמיוחד ממשחקי הישרדות-אימה.
חייו ועבודתו

מארק נולד באואהו, הוואי בבית חולים צבאי שממוקם באי. אביו של מארק שירת בצבא, שם פגש את אמו, ממוצא קוריאני. לאחר מכן, עברה משפחתו לסינסינטי, אוהיו. הוריו נפרדו כשהיה ילד, מה שהקשה על ילדותו. כשהיה בן 18, אביו מת מסרטן. מארק הצטרף ליוטיוב ב-26 במאי 2012 כאשר יצר ערוץ ושמו "Markiplier". המשחק הראשון שאיתו מארק קיבל הכרה נקרא אמנזיה - Amnesia: The Dark Descent. לאחר ששיחק עוד כמה וכמה משחקים, הערוץ נחסם בטענה שהוא היה ממוסחר. מארק ביקש ודרש שהערוץ יוחזר לפעולה אך ללא הצלחה. משום כך הוא פתח ערוץ חדש בשם "MarkiplierGAME", שלאחר זמן מה, שונה בחזרה ל־Markiplier, וכיום ערוץ זה הוא הערוץ הרשמי של מארק. במקור, הוא למד באוניברסיטת סינסינטי כדי להפוך למהנדס, אבל נשר מהלימודים בשביל להמשיך בקריירת היוטיוב שלו. בשנת 2015 הקליט קולות דיבוב לדמותו שלו בשביל משחק המחשב והפלאפון - "PewDiePie: The Legend of the BroFist" של כוכב היוטיוב "פיודיפאי" יחד עם יוטיוברים אחרים כמו ג'קספטיקאיי. בנוסף, ניתן לשחק כמארקיפלייר במשחק. ביולי 2015 הוא השתתף במשחק TableTop בהנחיה של ויל ויטון והפסיד לאלי ברוש.
נכון להיום, מארק מתגורר בלוס-אנג'לס, קליפורניה, לאחר שחבריו מאט וריאן עברו דירה. הוא גר עם הכלבה שלו -צ'יקה.
למארק יש כיום חברה בשם איימי
וצוות עורכים הכולל את חבריו אית'ן, איימי וקת'רין
וחבר נוסף המופיע איתו בהרבה מסרטוני הסקצ' קומדי שלו הוא טיילר.
נכון להיום באירוע פאקס בארצות הברית בפאנל שלו "מארקיפלייר וחברים", הודיע מארק כי הוא הולך לצאת לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית וייתכן כי יפתח בסיבוב עולמי במידה וסיבוב ההופעות הנוכחי יוכתר כהצלחה.
ב-15 בנובמבר 2019 יצר יחד עם היוטיובר אית'ן נסטור את הערוץ "Unus Annus" (בלטינית: שנה אחת), ערוץ שבמשך השנה הקרובה יועלה בו סרטון אחד במגוון נושאים מדי יום, ויימחק מיד לאחר מכן. הערוץ זכה להצלחה גדולה, וצבר מיליון מנויים בחמשת הימים הראשונים לפעילותו ול-11.5 מיליון צפיות בשבוע הראשון לפעילותו. ב-14 בנובמבר 2020, 365 יום מתחילת פעילותו של הערוץ, ולאחר סרטון ששודר בשידור חי וזכה ל-1.5 מיליון צפיות, נמחק הערוץ, וכל אזכור רשמי שלו הורד מהאינטרנט לנצח.
בשנת 2022 דורג במקום ה־11 ברשימת יוצרי התוכן המרוויחים ביותר של פורבס, עם רווחים של כ־38 מיליון דולר בשנת 2021.
הערות שוליים

↑  Yanna Berman Erez, Markiplier YouTube Stats and Analytics, ThoughtLeaders, ‏27 לפברואר 2023
↑  Alexandra Sternlicht, Top Creators 2022, Forbes (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0005 0174 413X  LCCN: n2018063585  MusicBrainz: 8b111e2e-2b9d-4d74-b2e3-b4e83217368c  VIAF: 47154196794320112244   WorldCat (עם VIAF): 47154196794320112244
פיליפ פון פרארי

פיליפ פון פרארי
פיליפ לה רנוטייר פון פרארי (בצרפתית: Philipp la Renotière von Ferrary;‏ 11 במאי 1850 - 20 במאי 1917) היה אספן צרפתי, שנחשב לבעל אוסף הבולים הגדול ביותר בהיסטוריה. הוא אסף גם מטבעות וגלויות, אך נודע בעיקר בשל אוסף הבולים.
פון פרארי היה בן למשפחת אצולה. אביו, איש עסקים אמיד, היה שותף בחברת השקעות שהשקיעה בפרויקטים גדולים כמו תעלת סואץ ותוכנית אוסמן להתחדשות פריז, ונחשבה למתחרה בעסקיה של משפחת רוטשילד. אמו הייתה נצר למשפחת המלוכה של מונקו. הוא נולד והתגורר כל חייו בהוטל מאטיניו (Hôtel Matignon) שבפריז, בניין שהוקם על ידי לואי ה-18 ומשמש כיום כמעונו הרשמי של ראש ממשלת צרפת. לאחר מות אביו בשנת 1871 ועם התחזקות האווירה עוינת האצולה בפריז, עזבה אימו לאוסטרו-הונגריה. ביתם הפך לשגרירות האימפריה, ופון פרארי אומץ בידי הרוזן האוסטרי מרנוטייר והפך לאזרח אוסטרי.
אוסף הבולים

פון פרארי החל לאסוף בולים בגיל צעיר, והחליט להקדיש חלק ניכר מהירושה הגדולה שקיבל מאביו לרכישת בולים ומטבעות נדירים. בחלק מהמקרים רכש אוספים בשלמותם. אוסף הבולים הוחזק בחדר מיוחד, והוא העסיק אוצר ושתי מזכירות לשם סידורו והטיפול בו. הוא הרבה במסעות לחו"ל לשם איתור בולים נוספים, ולעיתים שילם בזהב. הוא נחשב ללקוח אימפולסיבי במיוחד, שלא ייחס משמעות לכספו. רבים מהסוחרים ניצלו זאת ומכרו לו בולים במחירים מופקעים.
עם הבולים שהיו ברשותו של פון פרארי נמנים:
בול 3 הסקילינג הצהוב - בול שוודי מ-1855 שהודפס בטעות בצהוב במקום בכחול.
בול מג'נטה 1 סנט מגיאנה הבריטית - בול שהודפס ב-1856 על נייר מג'נטה בשל מחסור בלתי צפוי בנייר.
בול המיסיון של הוואי בערך של 2 סנט - הבול היחיד מסדרת הבולים הראשונה שהונפקה בממלכת הוואי ב-1851 שבו לא נעשה שימוש. בעליו הקודמים של בול זה, גסטון לרו, נרצח בידי אספן בולים אחר שחשק בבול.
לאחר מותו

פון פרארי לא חש בטוח כאזרח אוסטרי בצרפת בזמן מלחמת העולם הראשונה, ולכן, ב-1917 הותיר את מאות אלבומיו בבניין השגרירות, ועזב לשווייץ. הוא מת זמן קצר לאחר מכן.
עם סיום המלחמה, ממשלת צרפת החרימה את אוסף הבולים, בטענה שמדובר בפיצוי על נזקי המלחמה. צוואתו של פון פרארי, ובה הוריש את האוסף למוזיאון הדואר בברלין, על מנת שיוצג לציבור הרחב, לא הוגשמה. תחת זאת, נמכר האוסף בסדרה של מכירות פומביות בין 1921 ל-1926, שהניבו סכום של כ-30 מיליון פרנקים. אספנים רבים המחזיקים בהם כיום מתגאים בהצגתם כ"אקס-פרארי".
בול 3 הסקילינג הצהוב
ארון שאקל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בספטמבר 2004 (בן 20) ארלינגטון, טקסס, ארצות הברית
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 ספורט
 ענף ספורט:  שחייה
 תת-ענף:  סגנון חופשי
 מועדון:  אוניברסיטת טקסס
 
ארון ג'יימס שאקל (באנגלית: Aaron James Shackell; נולד ב-11 בספטמבר 2004) הוא שחיין אמריקאי, שחיין נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת פריז.
ביוגרפיה

שאקל נולד בארלינגטון, טקסס וגדל בכרמל, אינדיאנה. אבא שלו, ניקולאס שאקל (אנ'), שחיין אולימפי שייצג את הממלכה המאוחדת באולימפיאדת אטלנטה 1996 וסיים במקום 28 במשחה ל-100 מטר חופשי. אחותו אלכס שאקל סגנית אלופת עולם (פוקואוקה 2023) במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי וחברת נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת פריז ואחיו אנדרו אף הוא שחיין מצטיין. הוא לומד באוניברסיטת טקסס.
ביוגרפיה > 2022

באליפות הפאן פסיפיק בשחייה לנוער שנערכה בהונולולו, הוואי בסוף אוגוסט הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא משחקים חדש של 1:55.81 דקות, לפני חברו לנבחרת תומאס היילמן (1:56.52 דקות).
ביוגרפיה > 2024

במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת פריז שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה ביוני 2024 זכה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:45.46 דקות, לפני קירן סמית' (3:45.76 דקות) ודייוויד ג'ונסטון (3:46.19 דקות) ובכך נכלל במשלחת האמריקאית למשחקים האולימפיים. נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.37 דקות. במשחקים האולימפיים עצמם הוא סיים במקום שמיני בתוצאה של 3:47.00 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 3:45.45 דקות ועלה מהמקום השישי למשחה הגמר.
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

200 מטר חופשי: 1:46.35 דקות (2024)
400 מטר חופשי: 3:45.45 דקות (2024)
200 מטר פרפר: 1:55.81 דקות (2022)
אנתוני בראון

ערך זה עוסק בפוליטיקאי אמריקאי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אנתוני גרגורי בראון (בשם מלא באנגלית: Anthony Gregory Brown; נולד ב-21 בנובמבר 1961) הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, המכהן כתובע הכללי של מדינת מרילנד. בשנים 2023-2007 היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מרילנד. בראון, קולונל בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית, כיהן בין השנים 2007–2015 כסגן מושל מרילנד ולפני כן כחבר בית הנבחרים המדינתי באנאפוליס. בבחירות 2014 היה מועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל, אך הפסיד ללארי הוגאן. באוקטובר 2021 הכריז בראון כי יעזוב את בית הנבחרים לשם התמודדותו לתובע הכללי של מרילנד.
הערות שוליים

↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)
↑  דייוויד מונטוגומרי, A Demanding Race, באתר וושינגטון פוסט, 28 באוקטובר 2006 (באנגלית)
↑  One to Watch: Maryland Lt. Gov. Anthony Brown, באתר NPR‏, 9 במאי 2007 (באנגלית)
↑  ארין קוקס, Brown on a deliberate march toward goal years in the making, באתר בולטימור סאן, 19 באוקטובר 2014 (באנגלית)
↑  ג'ון וגנר, Brown updates state biography to include work with wealth-management firm in 1999, באתר וושינגטון פוסט, 21 באפריל 2014 (באנגלית)
↑  דאג דונובן, With O'Malley's choice of Brown, a diverse alliance, באתר בולטימור סאן, 9 בדצמבר 2005 (באנגלית)
↑  Martin O'Malley, באתר בולטימור סאן (באנגלית)
↑  ארון דייוויס, Brown launches bid for Maryland governor, באתר וושינגטון פוסט, 10 במאי 2013 (באנגלית)
↑  ארין קוקס, Brown names Ulman as his running mate, באתר בולטימור סאן, 4 ביוני 2013 (באנגלית)
↑  קווין רובילארד, How Larry Hogan won in Maryland, באתר פוליטיקו, 7 בנובמבר 2014 (באנגלית)
↑  ארליס ר. הרננדז, Brown wins Maryland’s 4th District Democratic primary, באתר וושינגטון פוסט, 26 באפריל 2016 (באנגלית)
↑  ריד וילסון, Rep. Brown to run for Maryland attorney general, באתר The Hill‏, 25 באוקטובר 2021 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6398 2858  LCCN: nb2002036557  NTA: 238334678  SNAC: w6524pg4  US Congress: B001304  VIAF: 26570816   WorldCat (עם VIAF): 26570816
שמואל להיס

שמואל להיס

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
שמואל לָהִיס‏ (18 בנובמבר 1926 – 5 במרץ 2019) היה עורך דין ישראלי, שכיהן כמנכ"ל הסוכנות היהודית. הורשע על חלקו בטבח חולא (1948), שאירע בעת היותו סמ"פ בחטיבת כרמלי במלחמת העצמאות, ונחון על ידי הנשיא יצחק בן-צבי בשנת 1955.
ביוגרפיה

במלחמת העצמאות היה להיס סמ"פ בגדוד 22 של חטיבת כרמלי. ב-23 ביוני 1948 נמנה עם שומריהם של עצורים במחנה יונה, מרביתם עולי אלטלנה. במהלך פעילות זו פצע בירייה את אחד העצורים. הפרקליטות הצבאית הגיעה למסקנה שלהיס ירה בחוסר זהירות ויש להאשימו בפציעה שלא כחוק.
בהמשך המלחמה מונה למפקד פלוגה בגדוד 22, בדרגת סגן ראשון, והיה אחד מהאחראים לטבח חולא. סמג"ד בחטיבה, דב ירמיה, גילה זאת, ולהיס טען בפניו כי הייתה זו נקמתו על רצח חברו הטוב ביותר בטבח בית הזיקוק בחיפה. בעקבות כך הדיח אותו ירמיה מתפקיד המ"פ. להיס הועמד לדין בבית דין צבאי באשמת רצח של אנשים אחדים. במשפטו טען שהפשע בוצע מחוץ לגבולות ישראל, ולכן הדין הישראלי אינו חל עליו. בית הדין הצבאי דחה טענה זו, אבל אִפשר דחייה במשפט על מנת לאפשר עתירה לבג"ץ. בדיון בבג"ץ טענה המדינה כי אין לבג"ץ סמכות לפרש את החוק הצבאי. בפברואר 1949 דחה בג"ץ את הטענה של להיס ואת טענת הממשלה, ואפשר למשפט להמשיך. להיס הואשם שב-31 באוקטובר רצח 18 אנשים, ולמחרת רצח 15 אנשים. הוא זוכה מחמת הספק מהאשמה הראשונה, אך הורשע באשמה השנייה ונדון לשבע שנות מאסר. להיס ערער על ההרשעה ועל העונש בפני בית הדין הצבאי העליון שבראשות האלוף איתן אבישר. בית הדין הותיר את ההרשעה בעינה, אך הפחית את העונש לשנת מאסר אחת, שאותה ריצה במעצר פתוח במחנה פיקוד הצפון. בג' באייר ה'תש"י (יום העצמאות) ביטל נשיא המדינה, חיים ויצמן, את העונש שהוטל על להיס.
ב-1955 קיבל להיס חנינה בדיעבד מנשיא המדינה יצחק בן-צבי. במהלך השנים שינה להיס את גרסתו לגבי מה שהתרחש בטבח חולא, כדי להצדיק את מעשיו, ובריאיון איתו מ-2010 טען טענות המנוגדות לאירועים שפורטו בכתב האישום. לדבריו התרחש כביכול קרב קשה לכיבוש הכפר, והטבח לא בוצע על ידי חטיבת כרמלי אלא על ידי חיילים מחטיבה אחרת.
קריירה

להיס הוסמך לעורך דין, ושימש נציג הגזברות ונציג מנהלת הסוכנות היהודית בארצות הברית. בראשית שנת 1978 מונה למנכ"ל הסוכנות היהודית.
ב-1979 הציע שיום שחרור ירושלים ייקבע בחוק כ"יום ירושלים".
בשנת 1980 התבקש לאסוף מידע על ממדי ההגירה מישראל לארצות הברית. הדו"ח של להיס העריך שבין 300,000 ל-500,000 ישראלים חיים בארצות הברית כאשר רובם מרוכזים בניו יורק ובלוס אנג'לס. בשנת 1981 התפטר מתפקידו בעקבות ביקורתו על ממדי הירידה מהארץ אותה חשף בדו"ח ובעקבות סכסוך עם אריה דולצ'ין.
פרסים

בשנת 1989 זכה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים על "הגברת העלייה, מניעת הירידה והקלת הקליטה".
חיים אישיים

נפטר ב-5 במרץ 2019 ונטמן בבית הקברות שדה יהושע בחיפה. הותיר בת זוג, פרופ' לאה ביידר, ושתי בנות.
לקריאה נוספת

ר. [רפל] ברקן, "המקרה המוזר של שמואל להיס", על המשמר, 3 במרץ 1978.
הערות שוליים

↑  יוסף וקסמן, וידויו של מנכ"ל הסוכנות, מעריב, 28 בדצמבר 1978
↑  צבי ענבר, מאזניים וחרב: יסודות המשפט הצבאי בישראל, תל אביב: מערכות; צה"ל – הפרקליטות הצבאית הראשית, 2005, עמ' 507
↑  קצין הנאשם ברצח שבויים בפני בית הדין העליון, הצופה, 10 בינואר 1949
↑  בג"ץ 27/48 שמואל להיס נגד שר הביטחון ואחרים, ניתן ב-1 בפברואר 1949
↑  יעקב העליון, "גילוי אמריקה" של מנכ"ל הסוכנות היהודית, מעריב, 2 בינואר 1981.
↑  צבי ענבר, מאזניים וחרב: יסודות המשפט הצבאי בישראל, תל אביב: מערכות; צה"ל – הפרקליטות הצבאית הראשית, 2005, עמ' 659–661
↑   שמואל להיס – ריאיון מלא, ריאיון  באתר יוטיוב, 13 באפריל 2010.
↑  טוביה מנדלסון, מנכ"ל הסוכנות משלם ביטוח לאומי בארה"ב; להיס שומד על הזכויות שצבר כשליח, דבר, 30 בדצמבר 1980
↑  שמואל להיס נבחר למנכ"ל הסוכנות, דבר, 3 בפברואר 1978
↑  רעיה יגלום, קרדיט חסר, באתר הארץ, 23 במאי 2012
↑  טוביה מנדלסון, בעקבות הדו"ח על היורדים והביקורת להיס מתפטר מתפקיד מנכ"ל הסוכנות היהודית, דבר, 12 בפברואר 1981
↑  מקבלי הפרסים של קרן פרס יושב ראש הכנסת לאיכות החיים, באתר הכנסת
↑  עו"ד שמואל להיס ז"ל, באתר "אבלים"
↑  וראו "No Stigma Attached," Journal of Palestine Studies, 7,4 (Summer 1978), pp. 143–146.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007406157105171  VIAF: 28155464892902042769   WorldCat (עם VIAF): 28155464892902042769
ועד הצירים

חיים ויצמן וועד הצירים, 1918. עוד בתמונה: אדווין סמואל, ויליאם אורמסבי-גור, ישראל משה זיו, אריה (לאון) סימון, ג'יימס דה רוטשילד ויוסף שפרינצק
ועד הצירים בחזית רכבת בלוד, בדרך ליפו ולתל אביב, 4 באפריל 1918. משמאל: קפטן אריק וולי, אדם לא מזוהה, זאב גלוסקין, מרדכי הכהן, לאון סימון, סילביין לוי, ישראל זיו, ג'וזף קאואן, חיים ויצמן, ויליאם אורמסבי-גור. על הרכבת: דוד אדר, וולטר מאייר, אהרן אהרנסון, ז'יל רוזנהק.
ועד הצירים לארץ ישראל (נודע גם בשמות הוועדה הציונית או הקומיסיה הציונית, וכן "הקומיסיה הציונית לפלשתינה" ו"הוועדה הארצישראלית"), שנודע בקיצור בשם ועד הצירים (באנגלית: Zionist Commission), היה משלחת מנהיגים ציוניים לארץ ישראל. הוא הוקם בעקבות הצהרת בלפור ופעל בין השנים 1918–1921, בראשותו של חיים ויצמן. מטרותיו העיקריות היו הנחת יסוד יציב לבניית בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, דאגה ליהודי הארץ ולקשר בין ההסתדרות הציונית והיישוב העברי לבין השלטונות הבריטיים בארץ ישראל.
הוועד כלל קבוצה של שמונה מנהיגים ציונים שבאה מטעם ההסתדרות הציונית לארץ ישראל באפריל 1918, לאחר כיבוש חלקה הדרומי על ידי הבריטים והתייצבות הכוחות הלוחמים משני עבריו של קו שתי העוג'ות, על מנת לקשר בין השלטון הבריטי לבין היישוב היהודי ולייעץ לו על יישום הצהרת בלפור. הוועד עסק גם בתחומי בריאות, חינוך, סעד והתיישבות יהודית. בין היתר פעל לייסוד האוניברסיטה העברית בירושלים. הוועד אף פעל להחזרת פליטים ומגורשים ואף גישר לקיום יחסים טובים בין היהודים לערבים ובין שאר האוכלוסייה הלא-יהודית שגרה בארץ ישראל.
הוועד מנה 11 שליחים. בראש עמד חיים ויצמן, ואחריו מנחם אוסישקין. מזכירו היה משה שרת, ועם אישיו הבולטים נמנו אהרן אהרנסון, איש ארץ ישראל, שהיה עוזרו של חיים ויצמן, והמייג'ור ויליאם אורמסבי-גור, קצין בריטי אוהד הציונות. כמו כן היו חברים בוועד: סילוואן לוי מכי"ח, לא ציוני שהצטרף על פי מינוי של הממשלה הצרפתית, זלמן דוד ליבונטין, ז'יל רוזנהק (פקיד יק"א), ישראל זיו, דוד אידר מאנגליה (נציג הארגון הטריטוריאליסטי היהודי, ITO), ג'וזף קאואן, ג'יימס דה רוטשילד, אלטר מאיר, אמריקאי שנלווה לוועד כיועץ כלכלי לויצמן, מ. אלוני ורב החובל אנג'לו לוי-ביאנקיני מאיטליה. בראש הוועד עמדו אישים חשובים ובעלי יוקרה, דבר שהגדיל את השפעתו.
לפי מעמדו הרשמי היה הוועד רשאי לעסוק בעניינים ארגוניים, כלכליים ומדיניים, אך בסופו של דבר מיעט לעסוק בהתיישבות, בשל חילוקי דעות פנימיים רבים. השלטון הבריטי לא אהד את פעילותו ובמקומו נוסד הוועד הלאומי.
ראשית פעילותו של ועד הצירים

בסוף 1917, לאחר הצהרת בלפור, התכנסו מספר עסקנים ציונים והחלו לגבש רעיון להקים ועד שמטרתו לדאוג לחינוך עבודה, ביטחון לאומי והפעלת מוסדות ציבוריים בארץ ישראל. הרעיון גובש ואושר על ידי ה"וועדה המדינית הציונית בלונדון" שמו של הוועד באותה תקופה היה "הוועד היהודי".
לאחר מכן הגישו את הבקשה לשלטונות הבריטיים, וב-19 בינואר 1918 אישרה ועדה בריטית ממשלתית את הנסיעה של נציגים ציונים לארץ ישראל שתחת ממשל צבאי בריטי.
תחילה הייתה מחלוקת קלה בין הציונים לבין הבריטים לגבי מטרות וסמכויותיו של הוועד. הציונים הדגישו את הרצון לשקם ולפתח את ארץ ישראל ולהכין אותה לקראת הקמת בית לאומי יהודי. האנגלים לא שללו זאת אך ביקשו לשמור על צורת חיים תקינה וטובה גם לתושבים הערבים בארץ. הדיונים והקמתו של "ועד הצירים" היוו תקדים בכך שזו פעם ראשונה שנעשה צעד ליישם הלכה למעשה את הצהרת בלפור. מעתה ואילך החלה מגמה בה הציונים נקטו עמדה לשיפור מצב היהודים בארץ ישראל ואילו הבריטים מיתנו אותה ולאחר מכן אישרוה.
לא הכול פעל בצורה חלקה. עד יישום התוכנית היא נתקלה במספר בעיות: היו התנגדויות מטעם השלטונות הצבאיים הבריטים ואזרחים שישבו במצרים. ההרכב הראשון של הוועד היה חלש וזאת מפני שרוב חבריו מלבד ראש הוועד, חיים ויצמן והמייג'ור ויליאם אורמסבי-גור לא היו פעילים מנוסים. התגובות להקמת הוועד לא היו אחידות. העיתונות הבריטית הגיבה באהדה וכך גם יהדות אנגליה, יהדות רוסיה ויהדות ארצות הברית. לעומתם היו שהגיבו בספקנות להצלחת הוועד ואף חששו לתלות מיותרת של הציונים בבריטניה.
תחומי פעילותו של ועד הצירים > סקירה כללית

הוועד הגיע לארץ ישראל ב-1918 דרך מצרים, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה.
ב-22 במרץ, מיד לאחר הגעת המשלחת למצרים, נפגשה עם הנציב העליון הבריטי במצרים, סר רג'ינלד וינגייט, שהזהיר אותה מפני החששות הרבים שהצטברו בציבור הערבי בנוגע למגמות הציונות והציע לה להיפגש בהקדם עם נציגים ערביים. ב-27 במרץ נערכה פגישה ראשונה כזו בקהיר עם שלושה נציגים: פארס נימר, סעיד שקייר וסולימאן ביי נציף. בפגישה נידונו נושאים בעלי אופי כלכלי ותרבותי בלבד, אך לא ההיבטים הפוליטיים של העלייה היהודית או גורלה של ארץ ישראל.
בארץ ישראל התיישב הוועד ביפו. עבודתו התמקדה בשלושה תחומים עיקריים: קיום מגעים עם ההנהגה העברית בארץ ישראל, שמירה על מערכת יחסים תקינה עם השלטון הבריטי והמשימה העיקרית: שיקום ופיתוח היישוב היהודי בארץ ישראל.
המצב הכלכלי בארץ היה קשה. רוב היהודים התקיימו עד אותה תקופה מכספי החלוקה, שלא הגיעו בשל מלחמת העולם, משקים רבים במושבות נפגעו קשות וכמו כן פרצו מגפות רבות באזור. למרות כל זאת הצליחו היהודים לשמור על מבנה ארגוני טוב, ומשהגיע ועד הצירים הוא נתקל ב"ועד הזמני" שבראשו עמד יעקב טהון. "הוועד הזמני" דרש למנות נציגים מטעמו בוועד הצירים, אך כיוון שלא היה ניתן לשנות את הרכב ועד הצירים ללא אישור ההנהלה הציונית וממשלת בריטניה, הגיעו להסדר כי תתקיימנה ועדות משותפות של שני הוועדים. ועד הצירים הגיע עם סכומי כסף מכובדים. הוא עודד עלייה והתיישבות, דאג לייבא מזון מהודו ומאוסטרליה, עזר כלכלית ליהודים שנכנסו לחובות בעקבות המלחמה, עשה מאמצים על מנת למצוא מקומות עבודה, עזר בשיקום החינוך, סייע בהפעלה מחדש של רשת בתי הספר, תוך גיוס מורים ברמה נאותה והתאמת החומר הלימודי לתפיסה הציונית.
לצד ועד הצירים הוקמו חמש מחלקות:
מחלקת הסיוע בראשות מרדכי בן הלל הכהן שעסקה במתן הלוואות והקמת קופות מלווה וחסכון במקומות היישוב
מחלקת החינוך בראשות יוסף לוריא
מחלקת העלייה בראשות מנחם שינקין
המחלקה להתיישבות חקלאית בראשות עקיבא אטינגר, שעסקה בעיקר בריכוז וסיוע לקבוצות שהעבודה איתם החלה על ידי המשרד הארצישראלי
המחלקה המשפטית בראשות יעקב טהון
תחומי פעילותו של ועד הצירים > עלייה

כבר בהתחלה הייתה לוועד מחלקה לקליטת עלייה, אך רק מסוף 1919, כשהחל גל העלייה להתגבר, הוועד נערך לקליטת עלייה ותפקידיו הוגדרו כדאגה לעולים מיום עלייתם ועד שייכנסו למעגל העבודה. הוועד דאג להקמה ותחזוקה של בתי עולים, הלוואות ראשוניות וסיוע רפואי. ועד הצירים לא עסק בארגון העלייה אלא בעידודה ובהשפעה על הרכבה והיקפה.
במאורעות תרפ"א, על אף קשיים כלכליים שנוצרו וניסיון להפחית את העלייה, המשיך הוועד לפעול לעידוד העלייה, אך פעל בעיקר להעלאת אנשים אמידים ופחות להעלאת חסרי אמצעים.
תחומי פעילותו של ועד הצירים > תעסוקה

ההיצע הגדול של הפועלים הערבים דרש התערבות להגברת העבודה העברית. כאשר הון פרטי הפסיק לזרום לארץ ישראל מקיץ 1919, היה צורך למצוא אפשרויות תעסוקה נוספות והוועד החל ליצור אפשרויות תעסוקה חדשות. הוא דאג להכשרת פועלים וחקלאים, לייבוש ביצות ולהעסקת פועלים שיסייעו בהכנת קרקע להתיישבות. הוועד סייע לפועלים שלא השתייכו למפלגות הפועלים ולכן לא קיבלו תמיכה מההסתדרות. הוועד אף ייסד את "קרן הציוד לפועלים" שסיפקה ציוד לפועלים. הוא עסק בסעד משקם, הקים בתי מלאכה לתפירה שהעסיקו נשים ונערות ודאג לסידור יתומים במשפחות אומנות והכשירם למלאכה.
תחומי פעילותו של ועד הצירים > מנהל, מדיניות וביטחון

ועד הצירים סייע כלכלית וסבסד את השוטרים והפקידים היהודים במוסדות השלטון הבריטי. המניע לכך היה ריבוי מספר היהודים המשרתים במוסדות השלטון. כאשר החל הממשל האזרחי, הוועד נאלץ להפסיק את הסבסוד. הוועד אף סייע כספית בהקמת מוסדות חינוך יהודיים בערים ערביות, כגון: קהיר, ביירות ודמשק. ועד הצירים הטיל על זאב ז'בוטינסקי לארגן את היהודים להגנה עצמית. בחסות ועד הצירים ארגן ז'בוטינסקי בירושלים את "ההגנה". בשנת 1920, לאחרי מאורעות תל חי והמאורעות שהתרחשו באפריל 1920 בירושלים, הגדיל הוועד את סכומי הסיוע שנועדו להגנה ולטיפול משפטי באסירים ונפגעים מהמאורעות ובשיקומם.
תחומי פעילותו של ועד הצירים > התיישבות חקלאית

עוד בתחילת הדרך הודיע חיים ויצמן שיש לעשות הבחנה בין פעולות שיש לעשותן מיידית לבין פעולות שניתן לעשות בעתיד, אותן ניתן רק לתכנן. ההבחנה נעשית בהתאם לתנאי המלחמה הקיימים בארץ משום שהוא העריך שהמלחמה זמנית ועתידה לחלוף במהרה.
הוועד הפועל הציוני הגביל את פעולות ועד הצירים בתחום ההתיישבות החקלאית משום שקק"ל פעלה בתחום עוד קודם. ועד הצירים סייע בעיקר בהכשרת פועלי אדמה שיעסקו בהכשרת קרקע, שתילת עצים, ייעור, ייבוש ביצות, הפיכת חוות למושבות ושיקום הקרקע.
תחומי פעילותו של ועד הצירים > חינוך ותרבות

תחום החינוך עמד בראש סדר העדיפויות של היישוב היהודי, דבר שנבע מהתנאים בארץ ומהאידאולוגיה הציונית, כי החינוך הוא חלק בבניית חברה בריאה וטובה בארץ ישראל. למרות המצב הקשה, הוועד מצא בארץ ישראל מערכת חינוך ציונית מאורגנת. כל שנותר לו לעשות היה לעודד ולתמוך במערכת הקיימת. הוועד פעל להקמת מוסדות חינוך חדשים כדי לכלול אוכלוסייה נוספת שלא קיבלה חינוך עד כה ודאג להפעיל מחדש את רשת בתי הספר תוך גיוס מורים ברמה נאותה והתאמת החומר הלימודים לתפיסה הציונית.
במקביל לשיפור החינוך, הוועד פעל גם לשיפור התרבות בארץ וסייע למוסדות חינוך שלא נכללו במערכת, סייע בפרסום ספרים, הלוואות להקמת ספריות ובתי-ספר למוזיקה, תמך באגודות ספורט, שיקם אתרים היסטוריים ונתן שיעורי ערב למבוגרים. ב-24 ביולי 1918 הניח ויצמן את אבן הפינה לאוניברסיטה העברית בירושלים.