stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביתא ישראל
חברה

לפי מסורת ביתא ישראל והחבשים הנוצרים, רבים מהאמהרים והתגרים וכן האגאו מלסתה הם מצאצאי יהודים אשר המירו את דתם לנצרות מהמאה ה-4 ואילך. במאה ה-15 איגרות רבנים העריכו את מספרם של היהודים במאות אלפים, בעוד שמיסיונרים פורטוגזים העריכו את מספר ביתא ישראל בכרבע מיליון. בסוף המאה ה-17 מספר היהודים הגיע לכמיליון [דרוש מקור] אך כניסתה של האימפריה האתיופית לתקופת גונדר לא היטיבה עם היהודים ומספרם החל להידלדל כתוצאה מנישואי תערובת, רדיפות והתנצרות. עלייתה של שושלת יג'ו באמצע המאה ה-18 תרמה להחמרת הרדיפות. בתחילת המאה ה-19 הוערך מספר היהודים בפחות מ-350 אלף, בסוף המאה ה-19 התחולל הזמן הרע, תקופה של רעב, בצורת ומלחמות, שבמהלכה נספו כשני שלישים מהקהילה ונותרו פחות מ-120 אלף יהודים. הממשל הפשיסטי העריך את מספרם בין חמישים לשישים אלף איש. דו"ח ישעיהו משנת 1958 העריך שיש בין 50–60 אלף יהודים. במפקד בני הקהילה משנת 1976 נאמד מספרם בכ-28 אלף.
חברה > קבוצות > פלאשמורה

כינוי שניתן למומרים ולמתבוללים מביתא ישראל וצאצאיהם החל ממחצית המאה ה-19 ואילך.
חברה > קבוצות > ביתא אברהם

קהילה אשר חיה ברובה הגדול במחוז שאווה הצפונית שבמדינת אמהרה ובאדיס אבבה. מוצא קהילה זו הוא מיהודי ביתא ישראל שחיו באזור וקיבלו עליהם את הנצרות במרוצת הדורות. בפועל הקהילה מערבבת את מנהגיה היהודיים עם הנצרות. בשנים האחרונות רבים מבני הקהילה החלו לחזור לשורשיהם היהודיים ולאמץ את היהדות הרבנית. חלק מחברי הקבוצה הקימו את האגודה האתיופית הציונית של צפון שאווה שמטרתה קידום הזהות היהודית.
חברה > קבוצות > עבדים

העבדות הייתה נהוגה באתיופיה עד אשר נאסרה דה יורה בשנת 1923 ודה פקטו ב-1991. לאחר שהעבדים נקנו בידי יהודי הם עברו גיור ונהפכו לרכוש הקונה שהוא אדונם. העבדים כונו ברייה על שמו של אחד מהעמים ממנו נלקחו עבדים, אלו היו עוברים בירושה בתוך משפחת האדון דורות רבים. חל איסור חיתון עימם וצאצא מעורב נחשב לעבד.
יחסים עם יהדות העולם > מהמאה ה-9 ועד המאה ה-19

בברית החדשה מובא סיפור על שליח מכוש שבא להתפלל בבית המקדש. בתלמוד הבבלי נזכר פעמיים האמורא הגר רבי יהודה מהנדואה או הינדואה (היא הודו) שזוהתה באותם הימים עם חבש.
הקשר הראשון שנעשה בין ביתא ישראל לשאר תפוצות ישראל היה בסוף המאה ה-9, כאשר הגיע אלדד הדני לקירואן וסיפר על ממלכה יהודית עצמאית שיש שזיהו אותה עם ממלכת ביתא ישראל.
במאה ה-12 מדווח בנימין מטודלה על יהודים באתיופיה ובמאה ה-15 מגיעים דיווחים מאת הרב אליהו מפרארה שכתב על ממלכה יהודית עצמאית חזקה בשטח האימפריה האתיופית, וכן דיווח מרבי עובדיה מברטנורא שכתב על נפילת הכוחות היהודיים בפרעות מרקוס. במאה ה-16 מתרבים הדיווחים על ביתא ישראל ועל ממלכתם. במאה זו כתב הרדב"ז שהמלחמות בין ביתא ישראל והאימפריה האתיופית נודעו למרחקים. רבנים נוספים דיווחו על הממלכה מפי שבויים מביתא ישראל שהגיעו למצרים לאחר שנמכרו לעבדות. נמסר גם דיווח על עזרתם של ביתא ישראל לעות'מאנים במלחמה העות'מאנית-אתיופית.
במאה ה-17 הגיע לאתיופיה רב מווינה בשם שלמה עם ספרים רבניים, במטרה לתת אותם לביתא ישראל. לאחר מספר פולמוסים דתיים עם המיסיונרים הפורטוגזים ועם נציגי הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, גורש הרב בפקודה קיסרית וספריו נשרפו.
ב-1770 סייר ג'יימס ברוס באתיופיה. ב-1790 אחר שובו פרסם את ספרו ובו אזכורים רבים על ביתא ישראל.
במאה ה-19 הגיעו ידיעות ממיסיונרים נוצרים על הצלחותיהם באתיופיה בקרב ביתא ישראל. ב-1855 הגיע לירושלים שליח מאתיופיה בשם דניאל בן חנניה.
העלייה לישראל > העלייה המוקדמת

העולים הראשונים מביתא ישראל שקבעו את ביתם בארץ ישראל בתקופה המודרנית, הגיעו ב-1934 יחד עם העליות של יהודי תימן מאריתריאה האיטלקית.
בשלהי 1949 נשלח יעקב וינשטיין מטעם מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית לאתיופיה כדי לבחון אפשרות עלייה. על בסיס הערכתם של יהודי אדיס אבבה, כתב וינשטיין כי "אין דחיפות בעליית ביתא ישראל ויש לתת עדיפות לעליית יהודים מארצות האסלאם ומזרח אירופה".
לאחר דו"ח וינשטיין, ועם סיום העלייה ההמונית, התנגדה ישראל לעליית בני הקהילה ולהכרה ביהדותם, משום שלא הייתה מעוניינת ליצור "בעיות גזע", בנוסף להבדלי תרבויות שהתקיימו כבר בחברה הישראלית. יועציו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון התנגדו לעלייה מאתיופיה, ובהמשך התנגד לכך גם ראש הממשלה משה שרת, שסבר שאנשי הקהילה אינם יהודים. בתקופה זו הגיעו ארצה מספר משפחות מביתא ישראל וכן משפחות מעורבות תימניות-אתיופיות, שחיו במחוז בגמדר ובאריתריאה.
העלייה לישראל > העלייה הבלתי חוקית

בתקופת לוי אשכול התנגד ראש הממשלה לעלייה המונית, ולאחריו התנגדה גולדה מאיר לכל רעיון של הכרה ועלייה. מתנגדי העלייה טענו כי אי התמיכה בעלייה נובעת מהמעמד ההלכתי של הקהילה.
בשנות ה-60 פנו ראשי הקהילה לקונגרס היהודי העולמי ואלו הקימו את האגודה לרווחת הפלאשים שהחלה בפעילות בתוך אתיופיה. הפעילות הייתה בראש ובראשונה חינוכית שהובילה לשינויים בתוך דתה של ביתא ישראל. במקביל לכך החלו צעירים מהקהילה לעלות לישראל, דבר אשר הוביל ב-1971 לניסוח של נוהל קונסולרי השולל כניסה של אדם מהקהילה ללא אישור מראש של משרד הפנים בישראל. אך העלייה לישראל נמשכה ויהודים המשיכו להגיע במסווה של נוצרים.
ב-1973 החל שר הפנים להוציא צווי גירוש לבני הקהילה ששהו בישראל ושלפי טענתו חוק השבות לא חל עליהם. יהודים אלו התחבאו במקומות מחבוא שסופקו על ידי הוועד הציבורי למען יהודי אתיופיה. על מנת למנוע את גירושם פנה חזי עובדיה לראשון לציון הרב עובדיה יוסף, שהביע את עמדתו שבני הקהילה הם יהודים לכל דבר ויש להעלותם לישראל. בתגובה לעמדתו של הרב עובדיה ניסחו מתנגדי העלייה וההכרה, ובראשם שר הפנים יוסף בורג ושר הקליטה שלמה רוזן, את דו"ח ליטבק המביא את כל הנימוקים נגד הכרה ועלייה. למרות עמדתו הרשמית של הרב, לא שינתה ממשלת ישראל את יחסה לביתא ישראל ושר הפנים המשיך להוציא צווי גירוש.
העלייה לישראל > המאבק להכרה ועלייה

ב-1974, עם החלפת הממשלה, פרש בורג מתפקידו כשר הפנים למשך חצי שנה. מחליפו, שלמה הלל, כינס ועדת שרים אשר החליטה ב-10 באפריל 1975 כי השבות תוחל על ביתא ישראל. החלטה זו בוטלה ב-25 ביולי, עת שב בורג לתפקידו.
באוקטובר 1975 החלו לצאת הוראות מישראל להברחת יהודים מאתיופיה, כאשר במקביל התרחשו דיונים רשמיים בדבר איחוד משפחות תמורת נשק. זאת, על אף שהחלת השבות בוטלה. רבים קושרים את שינוי העמדה של ישראל בדבר עליית הקהילה למצבה הבין-לאומי, ובעיקר להחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם שקבעה כי ציונות היא צורה של גזענות.
ב-14 במרץ 1977, חוק השבות הוחל שוב על ביתא ישראל וזאת לאחר פרישת המפד"ל מהממשלה וחזרת הלל למשרד הפנים. אתיופיה וישראל הגיעו להסכמה בדבר איחוד משפחות, ונערכה רשימה של 150 יהודים שיעזבו את המדינה בשלוש קבוצות. איחוד המשפחות נעצר בעקבות דבריו של שר הביטחון, משה דיין, שאמר במסיבת עיתונאים שישראל מחמשת את אתיופיה. לאחר הדברים ניתקה אתיופיה את קשריה עם ישראל, וקבוצת העולים השלישית נותרה באתיופיה.
העלייה לישראל > העלייה ההמונית

לאחר ניתוק היחסים בין המדינות, מלחמת האזרחים שפרצה באתיופיה החריפה, והמצב הביטחוני של ביתא ישראל הידרדר. ארגונים בין-לאומיים, פעילי עלייה ויוצאי אתיופיה בישראל לחצו על מדינת ישראל לפעול בנושא, וזו החליטה ליישם את תוכנית הלפרן של האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה (AAEJ), להעלאת הקהילה דרך סודאן. בין השנים 1979 ל-1990 התרחש מבצע אחים שבו כעשרים אלף מבני הקהילה עשו דרכם למחנות הפליטים בסודאן. כ-16 אלף מהם הצליחו לעלות לישראל והשאר, כארבעת אלפים איש, נספו במחנות הפליטים בסודאן או בדרך אליהם.
עם חידוש היחסים הדיפלומטיים עם ישראל, החלה פעילות רבתי של AAEJ, שהחלה לשכור אמצעי תחבורה ולרכז את היהודים שנותרו באתיופיה באדיס אבבה, בעזרת הוועד. האגודה סברה שיש לרכז את יהודי אתיופיה במקום אחד ולהכריח את מדינת ישראל לערוך מבצע עלייה חד-פעמי, וזאת בניגוד לתוכנית של ישראל, שסברה שיש לערוך עלייה מדורגת. ב-1991 נחתמה עסקה עם החונטה שדרשה 35 מיליון דולר. את הכסף שילמה יהדות ארצות הברית ובכך הוצא לפועל מבצע שלמה.
בישראל

יוצאי אתיופיה בישראל מונים בימינו מעל ל-165,000 נפש. עליית ביתא ישראל לארץ ישראל ובהמשך למדינת ישראל החלה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, תחילה כבודדים והחל משנות ה-60 בצורה בלתי חוקית. מסוף שנת 1975 ולאורך שנות ה-80 וה-90 ביצעה ישראל יחד עם ארצות הברית שני מבצעי עלייה רחבי היקף: "מבצע אחים" (1979–1990) ו"מבצע שלמה" (1990–1991). העלייה נמשכת עד ימינו ובמסגרתה עולים הפלאשמורה, צאצאי יהודים שעזבו את הקהילה.
בקליטת יוצאי אתיופיה בארץ הושקעו משאבים לא מעטים, ועם זאת קליטתם אינה נחשבת למוצלחת ביותר, עובדה המתבטאת עד היום בפערים בולטים בינה לבין יתר אוכלוסיית ישראל, בעיקר מבחינת הכנסה, השכלה ותעסוקה. אופן הקליטה של אוכלוסיית יוצאי אתיופיה זכה ללא מעט ביקורות; חוסר ההבנה של השונות התרבותית בין יוצאי אתיופיה לבין החברה הישראלית הקולטת, טעויות מוסדיות בתהליך הקליטה, וקשיי החברה הישראלית להטמיע את העולים, כל אלו הביאו להחלשת הקהילה והקשו על השתלבותם בחברה הישראלית. על אלו נוספו ליקויים בהשקעת המשאבים שתוקצבו לקליטה, שהביאו להחמצת ייעודם.
לפי דו"ח מבקר המדינה לשנת 2012 "מדינת ישראל ויהדות התפוצות השקיעו ומשקיעות מאות מיליוני ש"ח ב-20 השנים האחרונות בקליטתם של יוצאי אתיופיה". ממצאי הדוח מצביעים עם זאת "כי למרות המאמצים הניכרים של משרדי הממשלה, בשיתוף המגזר השלישי, לקדם את יוצאי אתיופיה, הפערים ביניהם לבין האוכלוסייה עדיין ניכרים", כאשר הדוח מייחס פערים אלו להיעדר מימושם של "תנאֵי יסוד לפעולה אפקטיבית של משרדי הממשלה", ובראש ובראשונה "לחסרונה של פעולה מתואמת, המונהגת בידי גוף מתכלל שיפעיל ויתאם את כלל התקציבים של הממשלה ושל המגזר השלישי, כך שיענו על הצרכים של יוצאי אתיופיה." הדוח מדגיש כי לא נקבע תקציב מינימום הכרחי של הממשלה אשר יבטיח שההשקעה על פני זמן אינה יורדת לטמיון, ומעריך כי בשל ליקויים אלו "משאבים ניכרים מתפזרים על תוכניות רבות פעמים ללא בדיקת מועילותן. כך נוצר בזבוז רב, ולעיתים משאבים, שיועדו ליוצאי אתיופיה נספגים בתקורות כפולות, ולעומת זאת משאבים אחרים שיועדו לה כמעט שאינם מנוצלים."
ראו גם

| --- | --- |
: ספר: ביתא ישראל
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
בני ישראל (הודו)
חבשים
כמנתים
ביתא ישראל (מינוח)
ישראלים יוצאי אתיופיה
לקריאה נוספת

אסתר הרצוג, הביורוקרטיה ועולי אתיופיה - יחסי תלות במרכז הקליטה, צ'ריקובר, 1998 (הספר בקטלוג ULI)
אברהם עפשטיין, אלדד הדני - סיפוריו והלכותיו במהדורות שונות על פי כתבי-יד ודפוסים עתיקים עם מבוא והערות בצירוף מאמר על הפלשים ומנהגיהם, פרסבורג, תרנ"א
אהרון זאב אשכלי, ספר הפלשים - יהודי חבש תרבותם ומסורותיהם, מוסד הרב קוק וראובן מס, תשל"ג (הספר בקטלוג ULI)
מנחם ולדמן, מעבר לנהרי כוש - יהודי אתיופיה והעם היהודי, תשמ"ט (הספר בקטלוג ULI)
הגר סלמון, קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים - אתיופיה, יד בן-צבי, תשס"ח
מיכאל קורינאלדי, יהדות אתיופיה - זהות ומסורת, תשמ"ט
סטיבן קפלן ושושנה בן-דור, יהודי אתיופיה - ביבליוגרפיה מוערת, יד בן-צבי, 1998
מנחם ולדמן (עורך), יצחק גרינפלד, מחקרים בתולדות יהודי אתיופיה, מכון הברמן למחקרי ספרות, 2011
יעקב מלקמו, סולומון מברטו, זיוה מקונן, שושנה סמואל, אורלי אוסדון, רחמים מלקו, מורשת יהדות אתיופיה - קהילת "ביתא ישראל" באתיופיה ובישראל, המינהל לחינוך התיישבותי ועליית הנוער במשרד החינוך, 2002
מלכה שבתאי, יהודי אתיופיה מזרע ביתא ישראל, הסוכנות היהודית לארץ ישראל, 2006
רפאל פלק, ציונות והביולוגיה של היהודים, רסלינג, 2006 (הספר בקטלוג ULI)
שירה שאטו, הנרטיבים השונים של מסע עליית יהודי אתיופיה, האוניברסיטה העברית, 2011
שרון שלום, מסיני לאתיופיה: עולמה ההלכתי והרעיוני של יהדות אתיופיה, הוצאת ידיעות ספרים, 2012
יוסי זיו, חג ומועד בביתא ישראל, יד בן צבי, 2017 גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
Ephraim Isaac, The Falasha: Black Jews of Ethiopia, Dillard University Scholar, 1974
Simon D. Messing, The Story of the Falashas: "Black Jews" of Ethiopia, Brooklyn, 1982
David Francis Kessler, The Falashas: the forgotten Jews of Ethiopia, Schocken Books, 1985, ISBN 9780805207910
Kay Kaufman Shelemay, Music, Ritual, and Falasha History, African Studies Center, Michigan State University, 1986, ISBN 9780870132742
Steven Kaplan, The Beta Israel (Falasha) in Ethiopia: From Earliest Times to the Twentieth Century, New York University Press, 1992, ISBN 9780814746257
James Arthur Quirin, The Evolution of the Ethiopian Jews: a History of the Beta Israel (Falasha) to 1920 (First Edition), University of Pennsylvania, 1992, ISBN 9780812231168
Mitchell G. Bard, From Tragedy to Triumph: The Politics Behind the Rescue of Ethiopian Jewry, 2002, ISBN 9780275970000
Jerry L. Weaver and Howard M. Lenhoff, Black Jews, Jews, and Other Heroes: How Grassroots Activism Led to the Rescue of the Ethiopian Jews, Gefen Publishing House Ltd, 2007, ISBN 9789652293657
Don Seeman, "Ethnographers, Rabbis and Jewish Epistemology: The Case of The Ethiopian Jews", Tradition 25 (4), 1991, pp. 12-29
ביאורים

↑  המילה ביתא בהקשר חברתי/דתי מציינת קהילה.
↑  כלומר, השם שבו נהגה ונוהגת הקהילה לכנות עצמה, כמו גם השם המקובל להתייחסות אליה בקרב מוסדות רשמיים.
↑  המונח 'היימנות' הן בגעז ובאמהרית משמעותו אמונה. המונח משמש לתיאור האמונה הנוצרית, המוסלמית, היהודית וכדומה. עם זאת, בלשון הדיבור, כמו גם בקרב חוקרי ביתא ישראל, נפוץ השימוש במונח לתיאור דתה של ביתא ישראל.
↑  יוצאי דופן לעניין זה הם התאזזה שנבת ("מצוות השבת") ודרסנא אברהם וושרה בגבץ ("דרשת אברהם ושרה במצרים") שחיבר הנזיר אבא צברה.
↑  לפי המפרשים (הערוך ורש"י ע"פ התרגום) אותה הנדואה/הינדואה היא כוש שזוהתה אף היא באותו הזמן עם חבש; על ההתייחסות לאקסום בתור הודו במקורות עבריים, ארמיים, יווניים ולטיניים בתקופה הביזנטית.
1 2  חוקרים בני ימינו אינם תופסים את העם היהודי כגזע (ביו-גנטי) אלא כהבניה חברתית או כ"גזע" סוציו-היסטורי.
לגין

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  1939–הווה (כ־86 שנים) 
 חברות בנות:  לגין אריזות מזון, לגין טובופלסט
 מיקום המטה:  יגור 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הפלסטיק 
  
 www.lageen.co.il
 
לוגו לגין אריזות מזון
לוגו לגין טובופלסט
לגין בע"מ היא חברת התעשייה של קיבוץ יגור. החברה שולטת בשתי חברות בנות: "לגין אריזות מזון" ו"לגין טובופלסט". לגין אריזות מזון מייצרת ומשווקת פחיות שימורים לתעשיית המזון ואריזות פח לתעשיית הכימיה: צבעים, דבקים, שמנים וכדומה. לגין טובופלסט מייצרת שפופרות פלסטיק ואלומיניום לתעשיות הקוסמטיקה והרפואה. רוב התוצרת מיועדת לייצוא.
היסטוריה

לגין אריזות הוקמה בשנת 1939 כפחחייה לייצור אריזות בקיבוץ יגור. כבר באותה שנה החלה הפחחייה לייצר מכלי פח עבור חברת תנובה. בשנת 1940 נקראה הפחחייה "בית חרושת לקופסאות פח". בשנת 1945 החל המפעל לייצר קופסאות עבור מפעל השימורים אשד. מלחמת העצמאות הביאה לשגשוג המפעל, עקב הביקוש לשימורים עבור הצבא.
בשנת 1950 התקיימה תחרות שמות ונבחר השם לגין - כד בלשון חז"ל.
בשנת 1963 נרשמה לגין כחברה בע"מ. שליש מהבעלות בחברה נמכר לחברת "American Can" (אנ') האמריקאית.
במהלך שנות השמונים התפתחה חטיבת השפופרות.
בשנת 1994 רכשה לגין את חברת "אלומית אריזות" - יצרנית מגשים ושפופרות אלומיניום מחולון.
בשנת 2007 הפכו שתי חטיבות של חברת לגין לחברות בנות של לגין אחזקות: חטיבת האריזות הפכה לחברת "לגין אריזות מזון בע"מ" וחטיבת השפופרות הפכה לחברת "לגין טובופלסט בע"מ".
בשנת 2010 ביקשו לגין אריזות מזון ו"קניאל תעשיות אריזה" להתמזג, הבקשה נדחתה על ידי רשות ההגבלים העסקיים, בטענה שהמיזוג יצור מונופול בתחום אריזות הפח. החברות ערערו לבית המשפט העליון אך הערעור נמחק. באותה שנה רכש משה ינאי מחצית ממניות לגין טובופלסט תמורת 40 מיליון ש"ח,
בשנת 2011 מכרה לגין אריזות מזון את פעילות האלומיניום ואת המותג "אלומית" לחברת "פאלאס תעשיות".
היסטוריה > מנהלים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
טובופלסט:
2010–2013 – אלוף במיל' יצחק איתן.
2013 – גבי סקוורר
אריזות מזון:
2012–2017 – איתן שטיאסני
הערות שוליים

↑  90% לפי כתבה בכלכליסט משנת 2010, כ-70% לפי כתבה באנשים ומחשבים משנת 2014
↑  לגין באתר ויקימילון
↑  דוד חיון, ‏עובדי אלומית חוששים: לגין מתכננת העברת הפעילות מחולון לקיבוץ יגור, באתר גלובס, 1 באפריל 1997
↑  נימוקי ההחלטה בדבר התנגדות למיזוג בין: לגין אריזות מזון בע"מ, קניאל תעשיות אריזה בע"מ, קניאל אריזות משקה בע"מ, באתר רשות ההגבלים העסקיים, 16 בינואר 2011
↑   אורה קורן, העליון מחק את הערעור של לגין וקניאל כנגד הממונה שמנע מיזוגן, באתר TheMarker‏, 5 באוגוסט 2013
↑  אסף גלעד, ינאי חוזר לקיבוץ: רכש 50% ממפעל לגין טובופלסט, באתר כלכליסט, 7 בספטמבר 2010
↑  טל ליטמן, אושר המיזוג בין פאלאס תעשיות ללגין אריזות, באתר כלכליסט, 24 במרץ 2011
↑  פרופיל הלינקדאין של גבי סקוורר
↑  פרוטוקול מס' 382 מישיבת ועדת הכספים, באתר נבו, 15 ביוני 2016
↑  פרופיל הלינקדאין של שטסיאני
צירות

בית הצירות הסובייטית בתל אביב.
צירות (באנגלית: Legation) הוא מושג בדיפלומטיה המתאר נציגות דיפלומטית בדרגה נמוכה משגרירות. בראשה עומד נציג דיפלומטי בדרגת ציר, אשר נחשב במייצג המדינה השולחת אך לא כנציג ראש המדינה, בשונה משגריר, הנחשב כנציג של ראש המדינה. כיום אין שימוש במוסד.
מקור השם

המונח ציר לקוח מעברית מקראית, שם הוא מתאר שליח, ”כְּצִנַּת שֶׁלֶג בְּיוֹם קָצִיר; צִיר נֶאֱמָן לְשֹׁלְחָיו, וְנֶפֶשׁ אֲדֹנָיו יָשִׁיב” (ספר משלי, פרק כ"ה, פסוק י"ג) הנשלח לעמים ”...וְצִיר בַּגּוֹיִם שֻׁלָּח קוּמוּ וְנָקוּמָה עָלֶיהָ לַמִּלְחָמָה.” (ספר עובדיה, פרק א', פסוק ב').
היסטוריה

במהלך המאה ה-19 ובשנים הראשונות של המאה ה-20 היו רוב הנציגויות הדיפלומטיות בעולם צירויות. שגריר נחשב לנציג האישי של ראש המדינה, ורק מעצמה גדולה שלחה שגרירים. מונרכיות קטנות היו שולחים רק ציר ומקימות צירות. בשל הדדיות דיפלומטית, גם המונרכיות הגדולות הקימו רק צירויות במדינות שהקימו בהם צירויות. לדוגמה, בשנות הדעיכה של הקיסרות הצרפתית השנייה, הקונפדרציה הצפון-גרמנית החזיקה בשגרירות בפריז, בעוד לבוואריה ולארצות הברית היו צירויות.
בארצות הברית הייתה התנגדות בראשית ימיה לשימוש במונח "שגריר" (Ambassador) שנתפס כנציג ראש המדינה ומלוכני, והנציגים הדיפלומטיים שמונו על ידיה כונו מינסטר או שליח (Minister או Envoy), שנתפסו כנציגי המדינה עצמה ולא העומד בראשה ולכן נחשבו לרפובליקניים יותר. הקמת הרפובליקה הצרפתית השלישית הביאה לכך שהמונח שגריר לא זוהה עם מונרכיות, וגרמה לכך שב-1893 הוחלט בארצות הברית לשלוח שגרירים, תוך שדרוג הצירויות שלה לשגרירויות. הצירויות האמריקניות האחרונות, בבולגריה והונגריה, שודרגו לשגרירויות ב-1966.
הצירויות האחרונות בעולם היו הצירויות הבלטיות, שהמשיכו להתקיים לאחר כיבוש המדינות הבלטיות על ידי ברית המועצות ב-1940, ששודרגו לשגרירויות ב-1991 לאחר שהמדינות הבלטיות קיבלו עצמאות מחודשת מברית המועצות, והצירויות של פינלנד ושוודיה לדרום אפריקה, אשר שודרגו לשגרירויות ב-1991 ו-1994 בהתאמה לאחר תום משטר האפרטהייד.
צירויות ישראל

הנציגויות הדיפלומטיות הראשונות שפתחה מדינת ישראל ברחבי העולם לאחר הקמתה היו צירויות ולא שגרירויות, וזאת מטעמי צניעות. המלצה ברוח זו הופיעה במסמך "קווים למבנה שירות החוץ של המדינה היהודית" שהכינו חניכי המוסד להשתלמות והוגש לוועדת המצב בינואר 1949. במהלך השנים שודרגו כל הצירויות של ישראל לשגרירויות.
ראו גם

שגרירות
קונסוליה
דרג דיפלומטי
הערות שוליים

1 2  Allen, Debra J. (2012). Historical Dictionary of U.S. Diplomacy from the Revolution to Secession. Lanham, Md.: Scarecrow Press. p. 84. ISBN 9780810878952. Basically, because of diplomatic protocol, a receiving state would not dispatch a representative with a higher rank than it has received, so when the U.S. sent ministers, it also received ministers, not ambassadors. ... The U.S. adjusted its ranking system in 1893 and began to send and receive ambassadors.
1 2  Washburne, E. B. (1889). Recollections of a Minister to France, 1869–1877. New York: Scribner.
↑  Debra J. Allen, Historical Dictionary of U.S. Diplomacy from the Revolution to Secession, Scarecrow Press, 2012-09-13, עמ' 84, ISBN 978-0-8108-7895-2. (באנגלית)
↑  Hungary - Countries - Office of the Historian, history.state.gov
↑  Kempster, Norman (31 באוקטובר 1988). "Annexed Baltic States: Envoys Hold On to Lonely U.S. Postings". Los Angeles Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  U.S. Department of State (בפברואר 1990). Diplomatic List. U.S. Government Printing Office. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Finland (Republic of)". www.dirco.gov.za. נבדק ב-2021-02-16.
↑  "Sweden (The Kingdom of)". www.dirco.gov.za. נבדק ב-2021-02-16.
↑  "Iceland (Republic of)". www.dirco.gov.za. נבדק ב-2021-02-16.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4156935-0
שגרירות הממלכה המאוחדת בפיונגיאנג

| --- | --- |

 מידע כללי
 כתובת:  מתחם מונסו-דונג
 עיר:  פיונגיאנג
 מדינה:  קוריאה הצפונית
 קואורדינטות:  39°01′23″N 125°47′32″E﻿ / ﻿39.023°N 125.7922°E﻿ / 39.023; 125.7922
 תאריך פתיחה:  2001
 דיפלומטיה
 חלק מ:  יחסי הממלכה המאוחדת-קוריאה הצפונית
 שגריר:  אלסטייר מורגן
 שטח האמנה:  קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית
 מדינה מיוצגת:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 
 אתר רשמי
 he
 
שגרירות הממלכה המאוחדת בפיונגיאנג היא השגרירות הרשמית והנציגות הדיפלומטית של הממלכה המאוחדת בפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית. השגרירות ממוקמת במתחם מונסו-דונג, בו שוכנות מרבית השגרירויות והנציגויות הזרות בקוריאה הצפונית, למעט אלו של סין העממית ורוסיה.
בבניין בו שוכנת השגרירות הבריטית פועלות גם הנציגויות הזרות של גרמניה, צרפת, ושוודיה. במקור, שכנה בבניין שגרירות גרמניה המזרחית לקוריאה הצפונית, אשר הוחלפה בשגרירות גרמניה המאוחדת לאחר איחוד גרמניה.
היסטוריה

בין הממלכה המאוחדת לקוריאה הצפונית לא התקיימו יחסים דיפלומטיים כלשהם עד ה-12 בדצמבר 2000, כאשר הוקמו לראשונה נציגויות דיפלומטיות בלונדון ובפיונגיאנג במקביל.
במהלך תקופת הביניים שבין מיסוד היחסים הדיפלומטיים ועד מינוי שגריר רשמי, בין השנים 2002-2001, ג'יימס הואר מונה על ידי הממשלה הבריטית לתפקיד הממונה על היחסים. השגרירות הבריטית בפיוניאנג נפתחה בשנת 2001, כאשר השגריר הבריטי הראשון, דייוויד סלין, הגיע בנובמבר 2002.
השגריר הנוכחי של הממלכה המאוחדת בקוריאה הצפונית הוא אלסטייר מורגן.
תקריות חריגות

בתאריך 5 באפריל 2013, ממשלת קוריאה הצפונית מסרה הודעה רשמית לשגרירות הבריטית, כמו גם ליתר השגרירויות הזרות הפועלות במדינה, לפיה לא תוכל להמשיך ולהבטיח את ביטחונם של עובדי השגרירות לאחר ה-10 באפריל 2013. הודעה זו, המהווה חריגה מהנורמות המקובלות ביחסים הדיפלומטיים בין מדינות העולם, הייתה אחד מצעדי התגובה של ממשלת קוריאה הצפונית להחלטה 2094 של העצרת הכללית של האו"ם, ולהתדרדרות היחסים שבין קוריאה הצפונית לארצות הברית. עם זאת, בפועל לא הורגש שינוי כלשהו בשטח ביחס לנציגי ועובדי השגרירויות הזרות במדינה.
ראו גם

יחסי הממלכה המאוחדת-קוריאה הצפונית
יחסי החוץ של קוריאה הצפונית
שגרירות קוריאה הצפונית בלונדון
הערות שוליים

↑  משרד החוץ וחבר העמים. "British Embassy Pyongyang". GOV.UK. נבדק ב-6 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hoare, JE (2004). "A Brush with History: Opening the British Embassy Pyongyang, 2001–2002". Papers of the British Association for Korean Studies. 9. אורכב מ-המקור ב-4 בנובמבר 2006. נבדק ב-6 באפריל 2013. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  
משרד החוץ וחבר העמים (11 במאי 2015). "Change of Her Majesty's Ambassador to the Democratic People's Republic of Korea". GOV.UK. נבדק ב-6 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑    Malcolm Moore, ‏North Korea: we can't keep you safe, Pyongyang tells foreign embassies, The Telegraph, 5 April 2013
כליאה בבידוד

תא בידוד ברן, צרפת
תא בידוד, הוא חדר המשמש לכליאה בבידוד, צורת ענישה שבה מונעים מאסיר כל מגע עם אנשים מלבד סוהרים ואנשי רפואה. צורת ענישה זו נחשבת לבין הקשות ביותר בכלא.
בדרך כלל תא בידוד הוא תא קטן, נטול חלונות או בעל צוהר קטן, שבו מושם האסיר כדי לבודדו משאר אוכלוסיית האסירים, ובו הוא מבלה את כל זמנו (או את רובו המכריע) עד לתום תקופת הענישה הספציפית. בסיום פרק הענישה חוזר הנענש ומשולב עם שאר אוכלוסיית הכלואים בבית הסוהר. לעיתים קרובות התא נמצא בצינוק.
בידוד נחשב במקומות מסוימים לענישה מוגזמת ואכזרית, בשל השפעותיו על מצבו הנפשי של האסיר. הטוענים בזכות השימוש בבידוד מציינים את חשיבותו לשם הפרדת אסירים המסוכנים לסביבתם משאר הכלואים. לעיתים משמש תא הבידוד להגנה על אסירים שנמצאים בסכנת פגיעה מחבריהם, כסוג של מעצר הגנתי.
ראו גם

אובליאט
שגרירות מקסיקו בוושינגטון

| --- | --- |


 מידע כללי
 כתובת:  פוגי בוטם 
 עיר:  וושינגטון די סי
 קואורדינטות:  38°54′03″N 77°02′38″W﻿ / ﻿38.9007°N 77.044°W﻿ / 38.9007; -77.044
 דיפלומטיה
 חלק מ:  יחסי ארצות הברית–מקסיקו
 שגריר:  אסטבן מוקטסומה (אנ')
 שטח האמנה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה מיוצגת:  מקסיקו מקסיקו
 
  (למפת וושינגטון די. סי. מוגדלת) שגרירות מקסיקו בוושינגטון(למפת וושינגטון די. סי. רגילה) שגרירות מקסיקו בוושינגטון he
 
שגרירות מקסיקו בוושינגטון היא הנציגות הדיפלומטית של מקסיקו בארצות הברית.
השגרירות ממוקמת בשכונת פוגי בוטום (אנ') בוושינגטון די. סי..
מדורי השגרירות

השגרירות ממלאת מספר תפקידים בייצוג של מקסיקו לממשלת ארצות הברית, לרבות ענייני פוליטיים, מנהליים, כלכליים, דיפלומטיה ציבורית וקונסולרית.
קונסוליות

מקסיקו מחזיקה גם 21 קונסוליות כלליות ו-31 קונסוליות ברחבי ארצות הברית.
הקונסוליה של מקסיקו בבוסטון
הקונסוליה של מקסיקו ביוסטון
הקונסוליה של מקסיקו בלאס וגאס
הקונסוליה של מקסיקו בלוס אנג'לס
הקונסוליה של מקסיקו בניו יורק
הקונסוליה של מקסיקו בסיינט פול
הקונסוליה של מקסיקו בסן אנטוניו
הקונסוליה של מקסיקו בסן דייגו
הכללית של מקסיקו בסן פרנסיסקו
הקונסוליה של מקסיקו בסן חוזה
הקונסוליה של מקסיקו בסיאטל
הקונסוליה של מקסיקו ביומה
ראו גם

שגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי
יחסי ארצות הברית – מקסיקו
הערות שוליים

↑  "Ubicacion" [Location]. Embassy of Mexico in Washington, D.C. (בספרדית). Secretariat of Foreign Affairs of Mexico. n.d. נבדק ב-24 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Consulados de México en el Exterior (in Spanish)
ערך זה הוא קצרמרבנושא מקסיקו ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המכון לתרבות מקסיקנית בוושינגטון