stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ונתן ספרן פויר
ביוגרפיה

ספרן פויר נולד בוושינגטון. הוא בנם של אלברט פויר, עורך דין, ואסתר ספרן פויר, נשיאת חברה ליחסי ציבור. אחיו הגדול פרנקלין פויר כיהן כעורך ה"ניו ריפבליק", ואחיו הצעיר ג'ושוע הוא עיתונאי עצמאי.
ב-1995, במהלך לימודי הפילוסופיה של ספרן פויר באוניברסיטת פרינסטון, הוא השתתף בקורס כתיבה בהנחיית הסופרת ג'ויס קרול אוטס, והחל להתעניין בתחום. קרול אוטס אף הנחתה את עבודת הגמר שלו, שעסקה בבחינת חייו של סבו מצד אמו, לואיס ספרן, שהיה ניצול השואה. על עבודתו קיבל ספרן פויר את פרס אוניברסיטת פרינסטון לכתיבה יצירתית.
בסיום לימודיו בשנת 1999, ערך ספרן פויר מסע לאוקראינה כדי להרחיב את עבודת הגמר שלו. במקביל ערך אנתולוגיה של סיפורים קצרים בהשפעת ג'וזף קורנל ב-2001, ואף תרם לה סיפור קצר משלו. ב-2002 פרסם את סיפור המסע שלו וסיפור חייו של סבו כרומן רחב יריעה, "הכל מואר", שהפך לרב מכר וזכה במספר פרסים, בהם פרס הספר היהודי הלאומי ו"פרס ספר הביכורים של הגרדיאן". ב-2005 יצאה אף גרסה קולנועית של הסרט, בשם "הכל מואר", בכיכובו של אלייז'ה ווד.
ב-2005 יצא הרומן השני של ספרן פויר, "קרוב להפליא ורועש להחריד", המתאר את מסעו והתמודדותו של ילד בן תשע בניו יורק שלאחר פיגועי 11 בספטמבר, בהם נהרג אביו. בכתיבתו השתמש במספר סגנונות כתיבה ייחודיים, בהם כתיבה ויזואלית, שילוב קווי עלילה רבים, תמונות ועוד; סגנון כתיבתו התקבל בתגובות מעורבות מצד מבקרי הספרות. הספר זכה להצלחה רבה במכירות ותורגם למספר שפות. בשנת 2011 הופק סרט קולנוע המבוסס על הסרט בבימויו של סטיבן דלדרי ובכיכובם של טום הנקס, סנדרה בולוק ומקס פון סידוב (שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר). הסרט עצמו היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר.
ספרן פויר, שמאז ילדותו הוא צמחוני ואוכל בשר לסירוגין, הופיע בסרט התעודה העוסק בשחיטה כשרה ומעודד צמחונות, "If This is Kosher...". בנובמבר 2009 יצא ספרו הראשון שאינו רומן, "לאכול בעלי חיים", בו הוא משלב נרטיבים אישיים עם טיעונים פרו-צמחוניים. הספר ראה אור בעברית בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר בשנת 2010.
בשנת 2012 ערך ספרן פויר מהדורה של הגדה של פסח ובה לצד הטקסט המסורתי - קטעי פרשנות והסברים מודרניים. להגדה זו היו שותפים הוגים יהודיים אמריקאים נוספים. ההגדה יצאה בעברית בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
בפברואר 2013 מינה אותו ברק אובמה לחבר במועצת מוזיאון השואה בוושינגטון.
בסתיו 2016 יצא לאור ספרו "הנני" (Here I am), העוסק בזוגיות ובחיי משפחה יהודית-אמריקאית על רקע אירועים דרמטיים בישראל ובמזרח התיכון.
חיים אישיים

ספרן פויר נישא ב-2004 לסופרת ניקול קראוס. לזוג נולדו שני ילדים והם התגוררו בברוקלין שבניו יורק. ב-2014 נפרדו השניים.
ספריו > סיפורת

הכל מואר (2002)
קרוב להפליא ורועש להחריד (2005)
Tree of Codes 2010
הנני, תרגמה מאנגלית: קטיה בנוביץ', הוצאת כנרת, זמורה-ביתן (2016)
ספריו > עיון

לאכול בעלי חיים, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2010.
אנחנו האקלים: הצלת כדור הארץ מתחילה בארוחת הבוקר, חבל מודיעין: כנרת, זמורה –מוציאים לאור, 2019.
הערות שוליים

↑  מיה סלע, אובמה מינה את הסופר ג’ונתן ספרן פויר כחבר במועצת מוזיאון השואה בוושינגטון, באתר הארץ, 6 בפברואר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261120805171  PLWABN: 9810641276305606  BIBSYS: 2116886  BNE: XX1621760  BnF: cb14437812x (data)  CANTIC: a19169012  CiNii: DA14039773  GND: 124458343  ICCU: TO0V447094  ISNI: 0000 0001 2282 5618  LCCN: no2001058572  LNB: 000238213  MusicBrainz: 2ac4df8c-9f39-4e94-8cec-f02e5dda0cbb  NDL: 00980864  NKC: xx0032541  NLA: 54438178  NLG: 295124  NLK: KAC200606782  NSK: 000305899  NTA: 229391281  RERO: 02-A009135989  SELIBR: 275012  SNAC: w6dn8p63  SUDOC: 078529425  Trove: 1541666  VIAF: 85500702   WorldCat (עם VIAF): 85500702
ויגום

ציור של ויגום קנדי מאת פול קיין
ויגום אפאצ'י
וִיגְוָם (מאבנקית - בית/מעון) או ויקיאפ, הוא מבנה מגורים בצורת כיפה, עשוי מוטות עץ וחומר חיפוי כלשהו, אשר שימש אינדיאנים מסוימים, ואנשי האומות הראשונות, וכיום משמש עדיין לאירועים טקסיים.
המונח ויקיאפ משמש בדרך כלל להתייחסות לסוגי המבנים במערב ובדרום-מערב ארצות הברית ובצפון-מערב אלברטה, קנדה, בעוד שויגום משמש בדרך כלל לסוגי מבנים אלה בצפון-מזרח ארצות הברית, כמו גם באונטריו ובקוויבק שבמרכז קנדה. השמות יכולים להתייחס להרבה סוגים שונים של מבני ילידים ללא קשר למיקום או לקבוצה תרבותית. אין לבלבל את הויגום עם אוהלי הטיפי, שיש להם מבנה, שיטת בנייה ושימוש שונה.
ויגום בנויים על מסגרת של מוטות מקושתים, לרוב מעץ, המכוסים בחומר קירוי עשוי קליפה. פרטי הבנייה משתנים בהתאם לתרבות ולזמינות החומרים המקומית. חלק מחומרי הקירוי המשמשים כוללים דשא, גזם דק, קליפות עץ, מחצלות, סוף, קנים, עורות או בד.
ויגום הוא לרוב מבנה עונתי, אם כי המונח מיושם על מבנים מעוגלים וקוניים שהם קבועים יותר. בדרך כלל לוקח יותר זמן להרכיב ויגום מאשר טיפי, והמסגרות שלהם בדרך כלל אינן ניידות כמו אלו המשמשות לבניית טיפי.
הערות שוליים

↑  Frederick Samuel Dellenbaugh, The North-Americans of yesterday, G.P. Putnam's Sons, 1900, עמ' 200
אלבר קאמי

| --- | --- |

 לידה:  7 בנובמבר 1913 א-ד'רעאן (אנ'), אלג'יריה הצרפתית
 פטירה:  4 בינואר 1960 (בגיל 46) וילבלוויין (אנ'), צרפת
 מקום קבורה:  Cemetery in Lourmarin 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אלג'יר 
 מוסדות:  ל'אקספרס  Paris-Soir  Combat  Alger républicain  Le Soir républicain 
 זרם:  אבסורדיזם
 תחומי עניין:  מטאפיזיקה, תורת ההכרה, אתיקה, מדע המדינה, אונטולוגיה, פנומנולוגיה
 עיסוק:  סופר, תסריטאי, לוחם בתנועת ההתנגדות הצרפתית, משורר, כדורגלן, מחזאי, עיתונאי, מסאי, פילוסוף, מחבר רומנים, פובליציסט 
 הושפע מ:  סרן קירקגור, פרידריך ניטשה, ז'אן-פול סארטר, פיודור דוסטויבסקי, פרנץ קפקא, הרמן מלוויל, סימון וייל, ויקטור הוגו, פסקל פיה, ג'ורג' אורוול, אנדרה ז'יד, לב שסטוב
 השפיע על:  ז'אן-פול סארטר, תומאס מרטון, ז'אק מונו, אורהאן פאמוק, מושין חאמיד רומן גארי
 מדינה:  צרפת צרפת
 יצירות ידועות:  L'homme révolté, הדבר, Albert Camus, María Casares. Correspondence (1944-1959), קליגולה, הזר, הנפילה, המיתוס של סיזיפוס, מוות מאושר, Neither Victims Nor Executioners 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1957) מדליית הרזיסטנס (1946) 
 בן או בת זוג:  Simone Hié (16 ביוני 1934–ספטמבר 1940)  Francine Faure (3 בדצמבר 1940–4 בינואר 1960)  Blanche Balain (1937–?)  María Casares (18 ביוני 1948–4 בינואר 1960)  Catherine Sellers (ספטמבר 1956–4 בינואר 1960)  Mamaine Koestler (31 באוקטובר 1946–?)  María Casares (19 במרץ 1944–1945)  מטה איברס (פברואר 1957–4 בינואר 1960) 
 צאצאים:  Catherine Camus, Jean Camus 
 חתימה:   
 
אלבר קאמי (בצרפתית: Albert Camus, ‏האזנהקובץ:Fr-Albert Camus.oga‏Ⓘ‏; 7 בנובמבר 1913 – 4 בינואר 1960) היה סופר, מחזאי ופילוסוף צרפתי, יליד אלג'יריה הצרפתית. זוכה פרס נובל לספרות.
כתביו, ובמיוחד המיתוס של סיזיפוס, נחשבים למובילים בפילוסופיית האבסורד.
ביוגרפיה

קאמי נולד בעיירה מונדובי (Mondovi), היום א-ד'רעאן, הסמוכה לענאבה (בון) שבאלג'יריה, למשפחת מתיישבים. אביו היה צרפתי ואימו ספרדייה. כשהיה בן שנה נהרג אביו באחד מקרבות מלחמת העולם הראשונה, וכילד גדל קאמי בעוני.
הוא התקבל לאוניברסיטת אלג'יר, והיה שוער בקבוצת הכדורגל של האוניברסיטה עד שלקה בשחפת, ב-1930. לפרנסתו עבד במגוון עבודות מזדמנות. ב-1936 קיבל תואר בפילוסופיה.
בשנת 1934, בעודו סטודנט, הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית, אך אחר כך עורר את כעסם של חבריו כשחבר לפלג סוציאליסטי אחר.
ב-1934 נשא את סימון היי, אך התמכרותה לסמים הביאה לסיום נישואיהם. ב-1940 נשא את פרנסין פור, ממנה נולדו לו בן ובת תאומים. גם נישואים אלה לא עלו יפה. אהבתו של קאמי כלפי אשתו הפכה לאהבת-אח. הוא חש שאיננו בנוי לחיי משפחה מסודרים, ופרנסין סבלה מאוד מהקשרים שניהל מחוץ למסגרת הנישואים. בני הזוג היו פרודים זמן ניכר, אך הקשר ביניהם נשמר כמחויבות משפחתית, חברות, ותמיכה בתקופות של קושי ומחלה. קאמי קיים קשרי אהבה וידידות עמוקים ורבים עם נשים, כאשר בהמשכם עבר מאהבה לוהטת לחיבה. קשר מיוחד היה לו עם השחקנית הספרדיה מריה קאזארס, שאותה החשיב כאהבת חייו, ועם השחקנית והמתרגמת קתרין סלרס. בעת מותו היה בקשר אהבה עם הציירת מאת איוורס.
בשנות השלושים כתב בעיתונים סוציאליסטיים, ובתחילת שנות הארבעים, בזמן כיבוש צרפת בידי גרמניה, השלים את ספריו הראשונים, "הזר" - רומן המספר את קורותיו של צעיר צרפתי החי באלג'יר, ו"המיתוס של סיזיפוס" - מסה שבה תיאר את התאוריה האקזיסטנציאליסטית שעמדה מאחורי כתיבת "הזר". קאמי הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית לכיבוש הנאצי, וערך את עיתון המחתרת "COMBAT". בעיתון זה פרסם קאמי ארבעה מכתבים שיועדו ל"ידיד גרמני" - ככל הנראה, הפילוסוף מרטין היידגר. מכתבים אלו קובצו בספר "מכתבים לידיד גרמני". בעקבות פעילות זו התיידד עם ז'אן-פול סארטר, חברות שנמשכה גם לאחר המלחמה. הוא חיבב תיאטרון, כתב מחזות, ביים ואף שיחק על במת "תיאטרון הפועלים" שהקים.
ב-1951 פרסם את "האדם המורד". ביקורתו החריפה על הקומוניזם הובילה לקרע בינו לבין סארטר וידידיו בשמאל. מאוחר יותר מתח ביקורת נוספת על הסובייטים, בעקבות פלישתם להונגריה ב-1956.
בנוסף,היה פעיל בנושאי זכויות האדם ובהתנגדות לעונש המוות, ובשנת 1957 פרסם מסה בשם "הרהורים על הגיליוטינה" בה הוא פורש את משנתו ודעותיו בנוגע לעונש המוות.
מלחמת העצמאות של אלג'יריה הציבה דילמה קשה לקאמי, בהיותו צאצא למתיישבים שעתידים היו להיות הראשונים להיפגע מעצמאות הארץ. קאמי הטיל את האשמה למשבר על ממשלת צרפת, אך סבר שעצמאות מלאה לערביי אלג'יריה אינה נחוצה. משפט שאמר ושהתפרסם היה, שאין הוא יכול להעדיף את הצדק שתובעים אנשי אלג'יריה, שמוביל לטרור נגד חפים מפשע, על פני שלומה של אמו.
ב-1957 והוא בן 44 בלבד קיבל את פרס נובל לספרות.
באפריל 1958 הוזמן לביים הצגה בתיאטרון הבימה, אך לבסוף דחה את ההצעה וביים הצגה של פיודור דוסטויבסקי בפריס.
ב-4 בינואר 1960 נהרג בתאונת דרכים בעיירה הצרפתית וילבלוויין. איתו נהרג גם הנהג, חברו והמוציא לאור שלו, מישל גלימאר. על פי המסופר, עד לרגע האחרון התכוון קאמי לחזור לביתו דווקא ברכבת, ובכיסו נמצא כרטיס שלא השתמש בו.
יצירתו של קאמי

כתיבתו של קאמי נעה בתחום שבין ספרות לפילוסופיה. הוא פרסם מסות פילוסופיות, רומאנים, נובלות, סיפורים קצרים, מחזות ואף כתב לעיתונות.
בחיבורו "המיתוס של סיזיפוס" תוהה קאמי מה המשמעות לחיים בעולם מודרני של אבסורד, שבו אין ערכים מוחלטים. שאלתו היא מה הטעם לבכר קיום כזה על פני התאבדות. לפיו, האדם חש שחייו אבסורדים לנוכח המוות האורב לו בוודאות בסוף הדרך, וכן בשל חוסר המובנות וההיגיון שבעולם, העומדים בסתירה חריפה אל מול רצונו האינסופי של האדם להבין את פשר העולם ומשמעות קיומו. אף על פי כן, האדם החווה את האבסורד יידחה את ההתאבדות ויחיה חיי מרד, המתבטאים בכך שהוא חי את האבסורד ולא נכנע לו. החיים האבסורדיים נמדדים על פי כמותם, ולא איכותם, שכן אין אמת מידה גבוהה שעל פיה אפשר לדרג חיים "טובים" או "לא טובים". קאמי הקביל את חייו של האדם המודרני לגורלו של סיזיפוס, הגיבור מהמיתולוגיה היוונית שנגזר עליו לגלגל אבן לראש הר גבוה, ולכשיגיע לפסגה, תתגלגל האבן חזרה לתחתית ההר, וסיזיפוס יאלץ לדחוף אותה חזרה למעלה, וחוזר חלילה, לנצח. לכן הוא כותב: "די במאבק אל הפסגה כשלעצמו כדי למלא בשמחה את לב האדם. יש לחשוב על סיזיפוס שמח". סיזיפוס מורד בחייו האבסורדיים וממשיך בהם תוך מודעות תמידית למהותם. תודעה זו מקנה לו אושר.
לפני "המיתוס" פרסם קאמי את "הזר", שבו הוא מתאר את תחושות הניכור של האנטי-גיבור (קאמי מכנה אותו "גיבור אבסורדי") מרסו, צרפתי תושב אלג'יר, אשר הרג ערבי, לטענתו "בגלל השמש", וממתין לביצוע גזר דין מוות שנדון לו. הגיבור של קאמי קר לחלוטין ונעדר כל רגש. הוא אינו בוכה בהלוויה של אמו, וזה פשעו האמיתי בעיני החברה שהחליטה לחרוץ את דינו.
המחזה קליגולה, מתאר תחושת חוסר משמעות האופפת קיסר רומי לאחר מותה של אחותו האהובה, ולא מצליח למצוא לה פתרון גם בבולמוס של רצח. המחזה דן בחירות המוחלטת שבחיים האבסורדיים, בחובת האחריות ובהיבטים החברתיים שבאבסורד.
אחד מספריו החשובים של קאמי הוא "הדבר", תיאור של תושבי העיר אוראן המתמודדים עם מגפה הפושטת בעיר והופכת את החיים על פיהם, וכנגדם רק קומץ מנסים להילחם בנגע. רבים רואים ביצירה זו תיאור מטאפורי של ימי ההתנגדות לנאצים.
ספר נוסף של קאמי, אשר בדומה לספר "המיתוס של סיזיפוס" משתייך לכתביו הפילוסופיים, הוא "האדם המורד", המתייחס ל"הדבר". בספר עוסק קאמי במרד הכלל-אנושי כנגד האבסורד הקיומי, ובסולידריות ההכרחית למרד זה. זאת, בשונה מ"המיתוס" שעסק בנקודת המבט של הפרט.
ספר אחר שלו הוא "הנפילה", סיפורו של אדם השקוע בהרהורים על טעויות עבר, ומהווה מעין אנטיתזה לדמות מ"הזר". ספר נוסף שכתב, שנמצא בתוך בוץ ליד המכונית ההרוסה שבה נהרג קאמי, ואשר כתיבתו לא הושלמה, הוא "אדם הראשון". ביומנו כתב שתכנן לכתוב עוד שלוש יצירות שהנושא המרכזי בהן הוא אהבה.
אדם הראשון שכתב קאמי בערוב ימיו מבוסס כמעט לחלוטין על סיפור חייו שלו. האוטוביוגרפיה האמנותית הזו כתובה סביב סיפורו של ז'אק, שעולה בפעם הראשונה לקבר אביו שנפטר במלחמת העולם הראשונה מבלי שבנו יכיר אותו. הספר עוסק כולו בזיכרונותיו, והוא מתאר בעיקר את הילדות כצרפתי עני באלג'יר. הספר פותח זוויות חדשות על האבסורד של קאמי, הן מבחינת מקורו והן מבחינת תוכנו. קאמי מעולם לא סיים את כתיבת הספר, וזה פורסם בידי בתו למרות היותו טיוטה לא גמורה.
בריאיון לעיתונות הישראלית העידה בתו של קאמי על עצמה כעל יהודייה.
קאמי עסק גם בתרגום ובעיבוד של יצירות אחרים לכדי מחזות.
יצירתו של קאמי > יחסו למרחב אגן הים התיכון

בכמה מיצירותיו קאמי בוחן את מצבו הקיומי של האדם שנופי הים התיכון הם מולדתו, ומנסה להגדיר את מאפייניו.
בשנת 1937 נשא קאמי נאום שנקרא "La nouvelle culture mediterraneene" ("התרבות הים-תיכונית החדשה"), בו הסביר את החשיבות לשים במרכז את הוויית האדם - מה שבעיניו מהווה "דפוס ההומניסטי הייחודי של בני הים התיכון". קאמי גם ביטא בנאום את עמדתו, שרואה בים התיכון גשר שיכול לחבר בין מזרח למערב באמצעות תרבות משותפת. נשיא צרפת ניקולה סרקוזי בחר לצטט את קאמי בנאום בו נשא את חזונו על "איחוד מדינות הים התיכון" בשנת 2008.
מספריו בעברית > ספרות

הנפילה, גלות ומלכות, תרגם צבי ארד, מרחביה, 1959
הזר, תרגם אהרן אמיר, משרד הביטחון, 1964; תרגמה אילנה המרמן, הוצאת עם עובד, 1985
מיתת אושר, תרגם אהרן אמיר, הוצאת עם עובד, 1980
כלולות, הקיץ, תרגמה אביבה ברק, הוצאת מעריב, 1988
אדם הראשון, תרגמה אילנה המרמן, הוצאת עם עובד, 1995
פנים וחוץ, תרגמה עדינה קפלן, רשפים, 1997
הדבר, תרגם יונתן רטוש, עם עובד, 1953; תרגמה אילנה המרמן, הוצאת עם עובד, 2001
הנפילה, תרגם עמנואל פינטו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015
גלות ומלכות, מצרפתית: ניר רצ'קובסקי, הספריה החדשה, 2016
מספריו בעברית > פילוסופיה

האדם המורד, תרגם צבי ארד, הוצאת עם עובד, 1971
המיתוס של סיזיפוס: מסה על האבסורד, תרגם צבי ארד, הוצאת עם עובד, 1978
מכתבים לידיד גרמני, תרגמה עדינה קפלן, הוצאת כרמל, 1998
נאומים בשוודיה, תרגמה עדינה קפלן, הוצאת כרמל, 2000
הרהורים על הגליוטינה, תרגמה עדינה קפלן, הוצאת כרמל, 2008
הזמן הזה II,I: כתבים פוליטיים, תרגמה שושנה כרם, הוצאת כרמל, 2013
הזמן הזה III: רשימות אלג’יריות 1958-1939, תרגמה: שושנה כרם, הקדמה: "אינטלקטואל בצוק העיתים: קאמי, אמו והצדק", דניס שרביט, הוצאת כרמל, 2015
מספריו בעברית > מחזות

קליגולה, תרגם דוד מעין, הוצאת בית צבי בית ספר לאמנויות הבמה, 1991
הצודקים: מחזה בחמש מערכות, תרגם מיכה פרנקל, הוצאת בית צבי בית ספר לאמנויות הבמה, 1991
לקריאה נוספת

אלבר קאמי, דמוקרטיה ודיקטטורה בין-לאומיות, באתר "העוקץ", 10 ביוני 2013 - מאמר שפורסם בעיתון הרזיסטנס "Combat" (מאבק) בשנת 1946
דניאל הרשקוביץ, ההתפתחות ביחס כלפי "האחר" במכלול יצירותיו של אלבר קאמי
אביבה קרינסקי, אלבר קאמי ואנטואן דה סנט אכזופרי: בין "הדבר" ל"הנסיך הקטן". נדפס בספרה
בעקבות הכוכב האבוד, עיון והנחיה בקריאת "הנסיך הקטן", סדרה לביקורת ספרותית, אור עם, 1992
זאב הרוי, אלוהי המורדים, על האדם המורד, נדפס ברייפנברג-מרד, מוזיאון הרצליה, תשנ"ג 1993
עדינה קפלן, סגנון ואבסורד במבחן התרגומיות: "פנים וחוץ" ו"הזר", נדפס בפרספקטיבה, ירושלים, 1998
אבי שגיא, ‏אלבר קאמי והפילוסופיה של האבסורד, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000
אוליביה טוד, אלבר קאמי: חייו, הוצאת כרמל, 2000
דוד אוחנה, הומניסט בשמש: קאמי וההשראה הים-תיכונית, הוצאת כרמל, 2000
רונלד ארונסון, קאמי וסארטר, סיפורה של ידידות והריב אשר שם לה קץ, מאנגלית: רפי קינן, ספרי עליית הגג, 2008
רות נצר, "אלבר קאמי - אבנים חיות - טרנספורמציה אלכימית ותהליך חניכה בספור 'האבן הצומחת'", השלם ושברו, הוצאת כרמל, 2009, עמ' 61–71
דוד אוחנה, הכבול העקוד והצלוב: אלבר קאמי וגבולות האלימות, הוצאת כרמל, 2013
אלבר קאמי, אלוהים משוחח עם נפשו (מצרפתית: רותם עטר), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017
רן יגיל, קאמי, טוטם ספרים, 2023
הר פינגר (אלסקה)

ערך זה עוסק בהר באלסקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  671 מ' 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מיקום:  המחוז הלא מאורגן, ארצות הבריתארצות הברית
 קואורדינטות:  66°22′58″N 150°30′00″W﻿ / ﻿66.3828°N 150.5°W﻿ / 66.3828; -150.5
  (למפת אלסקה מוגדלת) ג'ונו אנקורג' פיירבנקס סיטקה קטצ'יקן אנאלסקה בארו נום קוצביו קנדה רוסיה האוקיינוס השקט ים ברינג ים צ'וקצ'י ים בופורהר פינגר(למפת אלסקה רגילה) ג'ונו אנקורג' פיירבנקס סיטקה קטצ'יקן אנאלסקה בארו נום קוצביו קנדה רוסיה האוקיינוס השקט ים ברינג ים צ'וקצ'י ים בופורהר פינגר
 
הר פינגר (באנגלית: Finger Mountain; מילולית: הר האצבע), הוא הר הממוקם במרכז מדינת אלסקה שבארצות הברית.
גובהו של ההר 671 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 202 מטרים מעל סביבתו.
מקור השם

ההר נקרא על שם סלע האצבע (באנגלית: Finger Rock), סלע גרניט דמוי אצבע הבולט מפסגת ההר.
הערות שוליים

↑  לפי מקור אחר גובהו של ההר 754 מטרים מעל פני הים
1 2  מידע גאוגרפי
סלע האצבע
ג'רג' ליגטי

| --- | --- |

 לידה:  28 במאי 1923 Târnăveni, רומניה 
 פטירה:  12 ביוני 2006 (בגיל 83) וינה, אוסטריה 
 שם לידה:  Ligeti György Sándor 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 מוקד פעילות:  אוסטריה, הונגריה 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט 
 זרם:  מוזיקה קלאסית של המאה ה-20 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  הונגרית, גרמנית, רומנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 בן או בת זוג:  ורה ליגטי 
 צאצאים:  לוקאס ליגטי 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (2003)  פרס ארנסט פון סימנס (1993)  פרס גרומאייר להלחנה (1986)  פרס קיוטו באמנות ופילוסופיה (2001)  פרס וינה למוזיקה (1993)  Royal Philharmonic Society Award (Chamber-Scale Composition) (2001)  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (1987)  Medaille für Kunst und Wissenschaft (Hamburg) (1987)  פרס המוזיקה של פרנקפורט (2005)  אזרחות כבוד של בודפשט (1998)  Medaille für Kunst und Wissenschaft (Hamburg)  מדליית גתה (1990)  פרס סיבליוס (2000)  פרס האמנות של ברלין (1972)  פרס בלצן (1991)  פרס גרומאייר (1986)  פרס בך של העיר החופשית של המבורג (1975)  פרימיום אימפריאל (1991)  פרס תאודור אדורנו (2003)  פרס לאוני סונינג למוזיקה (1990)  פרס רולף שוק לאמנויות המוזיקה (1995)  מדליית הזהב של החברה הפילהרמונית המלכותית (2004)  Honorary Member of the Royal Philharmonic Society (1991)  Honorary Member of the International Society for Contemporary Music  פור לה מריט  טבעת הכבוד של העיר וינה  מפקד מסדר האמנויות והספרות  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 www.gyoergy-ligeti.de
 פרופיל ב-IMDb
 
גֶ'רְג' שאנדוֹר ליגֶטי (בהונגרית: Ligeti György Sándor;‏ 28 במאי 1923 – וינה, 12 ביוני 2006) היה מלחין הונגרי-יהודי-אוסטרי, יליד טרנסילבניה, רומניה.
ליגטי למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט ופעל בהונגריה, אחרי המרד ההונגרי של שנת 1956 ערק לאוסטריה והתאזרח באוסטריה בשנת 1967. תקופה ארוכה חי בגרמניה, ואחרי 1989 חזר לאוסטריה וחי שם עד סוף ימיו. ליגטי נחשב בעיני רבים כאחד מגדולי המלחינים של המאה העשרים. יצירותיו המוקדמות הושפעו מאוד מיצירתו של בלה בארטוק; יצירותיו המאוחרות הן פחות ליריות ופחות עממיות. בציבור הרחב הוא ידוע בעיקר בזכות קטעים תזמורתיים שונים המופיעים בסרטיו של סטנלי קובריק: "2001: אודיסיאה בחלל", "הניצוץ" ו"עיניים עצומות לרווחה". חובבי מוזיקה קלאסית של המאה העשרים מכירים גם יצירות אחרות שלו, כגון האטיודים לפסנתר.
קורות חיים

ליגטי נולד בטרנבן (Târnăveni), בחבל טרנסילבניה שברומניה. העיר נקראה באותה תקופה דיצ'וסנמרטין (Diciosânmartin) ורוב תושביה היו הונגרים. ליגטי נחשף לראשונה לשפה הרומנית כילד, כשבאחד הימים הקשיב לשיחה בין שוטרים מקומיים דוברי רומנית. לאחר שעזב את עיר הולדתו לא חזר אליה שוב עד שנות ה-90.
ליגטי החל את הכשרתו המוזיקלית בקונסרבטוריון בקלוז', בירתה ההיסטורית של טרנסילבניה. לימודיו הופסקו בשנת 1943 כאשר השלטונות ההונגריים (חבל ארץ זה עבר לידי הונגריה בשנת 1940 בהתאם לתכתיב וינה) שלחו אותו לעבודות כפייה. בשנת 1944 נשלחו הוריו, אחיו ובני משפחה אחרים למחנה ההשמדה אושוויץ. רק אמו ניצלה.
לאחר המלחמה המשיך ליגטי את לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בודפשט וסיים בשנת 1949. הוא למד, בין השאר, אצל פרנץ פרקש וזולטאן קודאי. הוא שב לרומניה, לעבודת מחקר אתנומוזיקולוגית במוזיקת עם רומנית, אבל אחרי שנה חזר לבודפשט, הפעם כמורה להרמוניה, קונטרפונקט וניתוח מוזיקה. אולם, הקשרים בין הונגריה למערב נקטעו על ידי הממשלה הקומוניסטית של אותם ימים, וליגטי נאלץ להקשיב בחשאי לשידורי רדיו כדי להישאר מעודכן בהתפתחויות המוזיקליות. בדצמבר 1956, חודשיים אחרי שההתקוממות ההונגרית דוכאה על ידי הצבא הסובייטי, נמלט לווינה ובשנת 1967 קיבל אזרחות אוסטרית.
באוסטריה התאפשר לו לפגוש דמויות מפתח באוונגארד שממנו היה מנותק בהונגריה. בין אלה היו המלחינים קרלהיינץ שטוקהאוזן וגוטפריד מיכאל קניג. שניהם עבדו אז על מוזיקה אלקטרונית פורצת דרך. ליגטי עבד לצידם באולפן בקלן, ושאב השראה מן הצלילים שיצרו שם. עם זאת, הוא מיעט ליצור מוזיקה אלקטרונית משלו והתרכז תחת זאת ביצירות אינסטרומנטליות שלמרקמים שבהן יש לעיתים מצלול בעל אופי אלקטרוני.
מאותו זמן ואילך נודעו יצירותיו של ליגטי ברבים וזכו להערכה רבה יותר. יצירותיו הנודעות ביותר הן אלה שנוצרו בין Apparitions ל-Lontano (כלומר בין השנים 1958–1967), אם כי האופרה שכתב מאוחר יותר
Le Grand Macabre‏ (1978) גם היא מוכרת למדי. האטיודים לפסנתר שכתב בשנים מאוחרות התפרסמו הודות להקלטות שנעשו על ידי כמה פסנתרנים נודעים.
ליגטי קיבל משרת הוראה בהמבורג בשנת 1973, ופרש ממנה בשנת 1989. בין תלמידיו המלחינה והנבלנית האמריקאית אן לה-ברון, המלחין האמריקאי ג'יימס הורנר והפסנתרנית הגרמנייה רנאטה בירנשטיין. מאז שנות השמונים סבל מבריאות רעועה.
ליגטי נטה חיבה לגאומטריה הפרקטלית של בנואה מנדלברוט ולכתבי לואיס קרול ודגלאס הופשטטר.
בנו של ליגטי, לוקאס ליגטי, הוא מלחין ונגן כלי הקשה שחי בניו יורק.
פרסים

פרס גרומאייר על קומפוזיציה מוזיקלית (אטיודים לפסנתר) (1986)
פרס ארנסט פון סימנס (1993)
פרס רולף שוק לאמנויות המוזיקה (1995)
פרס קיוטו (2001)
פרס וולף באמנות (1996)
ראלי דקר 2025

| --- | --- |
 ענף:  ראלי רייד
 ארגון מפעיל:  ארגון הספורט אמוארי (ASO)
 תקופת התחרות:  3 בינואר 2025 – 17 בינואר 2025 (15 ימים)
 מספר תחרות:  47
 עיר מארחת:  מספר ערים בערב הסעודית
 יבשת:  אסיה
 
 → ראלי דקר 2024 ראלי דקר 2026 ← 
 
ראלי דקר 2025 הוא מרוץ הראלי רייד ה-47 במסגרת אירועי ראלי דקר. המרוץ התקיים בין 3 בינואר 2025 עד ה-17 בחודש ברחבי ערב הסעודית. המסלול כלל פרולוג ו-12 סטייג'ים. הסטייג' השני במרוץ היה קטע מרתון שנמשך 48 שעות והתפרס על פני כ-956 קילומטר תחרותיים.
המרוץ היווה גם אירוע הפתיחה של אליפות העולם בראלי-רייד.
מסלול

המרוץ, באורך כולל של כ-7,700 ק"מ, הוזנק בבישה (אנ'), עבר ברבע הריק והסתיים בשייבה (אנ'), הסמוכה לגבול עם איחוד האמירויות הערביות.
משתתפים

| שלב | אופנועים | מכוניות | צ'לנג'ר (T3) | SSV‏ (T4) | משאיות | סך הכל |  | מכוניות קלאסיות | משאיות קלאסיות | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| רשימת משתתפים | 136 | 67 | 54 | 51 | 45 | 353 |  | 76 | 19 | 95 |
| זינוק | 134 | 67 | 52 | 51 | 44 | 335 |  |  |  |  |
יום מנוחה: 
סיום מרוץ: 
קבוצת דאצ'יה הצטרפה כיצרנית חדשה לתחרות והחתימה את נאסר אל-עטיה, שניצח במרוץ 5 פעמים בעבר, סבסטיאן לואב וכריסטינה גוטיירס, שניצחה בשנה שעברה בקטגוריית T3. פורד, שחזרה לאליפות בשנה שעברה, החתימה את קרלוס סאינס ומטיאס אקסטרום שהתחרו בשלוש השנים הקודמות עבור קבוצת אאודי. סטפן פטרהנסל, שהיה הנהג השלישי בקבוצת אאודי והשתתף בתחרות 35 פעמים, הודיע כי לא ישתתף בשנה זאת בתחרות.
מסלול

| סטייג' | תאריך | תאריך | התחלה | סיום | סה"כ/תחרותי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרולוג | יום שישי | 3 בינואר 2025 | בישה | בישה | 79 ק"מ / 29 ק"מ |
| 1 | שבת | 4 בינואר 2025 | בישה | בישה | 500 ק"מ / 412 ק"מ |
| 2 (כרונו) | יום ראשון–שני | 5–6 בינואר 2025 | בישה | בישה | 1,057 ק"מ / 965 ק"מ |
| 3 | יום שלישי | 7 בינואר 2025 | בישה | אל-אלנקיה | 845 ק"מ / 496 ק"מ |
| 4 | יום רביעי | 8 בינואר 2025 | אל-אלנקיה | אל-עולא | 588 ק"מ / 415 ק"מ |
| 5 | יום חמישי | 9 בינואר 2025 | אל-עולא | חאיל | 491 ק"מ / 428 ק"מ |
| - | יום שישי | 10 בינואר 2025 | חאיל | חאיל | יום מנוחה |
| 6 | שבת | 11 בינואר 2025 | חאיל | דוודמי | 829 ק"מ / 606 ק"מ |
| 7 | יום ראשון | 12 בינואר 2025 | דוודמי | דוודמי | 745 ק"מ / 481 ק"מ |
| 8 | יום שני | 13 בינואר 2025 | דוודמי | ריאד | 733 ק"מ / 487 ק"מ |
| 9 | יום שלישי | 14 בינואר 2025 | ריאד | חרבה | 589 ק"מ / 357 ק"מ |
| 10 | יום רביעי | 15 בינואר 2025 | חרבה | שובייטה | 638 ק"מ / 119 ק"מ |
| 11 | יום חמישי | 16 בינואר 2025 | שובייטה | שובייטה | 506 ק"מ / 280 ק"מ |
| 12 | יום שישי | 17 בינואר 2025 | שובייטה | שובייטה | 205 ק"מ / 134 ק"מ |