stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות להט"ב בסנט וינסנט והגרנדינים
תנאי מחיה

חיי קהילת הלהט"ב בסנט וינסנט והגרנדינים מוגדרים כ-"בלתי נראים" ובעלי סטיגמות בעוד לא קיימות עמותות או ארגונים המוקדשים לזכויות להט"ב.
בספטמבר 2011, זוג חד מיני "יצא מהארון" לעיני הציבור עם מערכת היחסים שלהם במדינה, בעודם כתבו מאמר בעיתון "Vinci Kallaloo" שכותרתו "מבוא: לא קל להיות הומו בסנט וינסנט והגרנדינים". המאמר זכה לתשומת לב חסרת תקדים, עם למעלה מ-3,400 כניסות תוך פחות מיממה ולמעלה מ-50 תגובות, הכתבה השלישית בגובהה מכל כתבה בעיתון באותה תקופה. באותה שנה, שלושה מרצים במכללה הקהילתית של סנט וינסנט והגרנדינים היו קורבנות של תוכנית מתוזמרת של מנהל המכללה, שהאשים אותם ב-"נטיות הומוסקסואליות". פרסום ב-"Vinci Kallaloo" האשים את המנהל בכך שהחל את השמועה במאמץ לפטר את המרצים ולפטור את המכללה ממתנגדים מפלגתיים למפלגת השלטון, שכן המרצים היו תומכים במפלגה הדמוקרטית החדשה האופוזיציונית או שלא הביעו עמדה פוליטית מסוימת.
במאי 2019, לאחר שהיה קורבן למתקפה טרנספובית באפריל 2019, הוסר על ידי התובע כתב אישום על רקע הונאה נגד לסואן סטיוארט, נער אשר ביצע קרוס-דרסינג שהואשם ב-"הונאת גבר על ידי התחזות לאישה".
טבלת סיכום

| --- | --- |
פעילות הומוסקסואלית חוקית:  (פלילי, עונש: עד 10 שנות מאסר, לא נאכף בפועל, ביטול מוגדר בהמתנה)
גיל הסכמה שווה לזוגות הטרוסקסואלים: 
חוקים נגד אפליה בתעסוקה: 
חוקים נגד אפליה במתן סחורות ושירותים: 
חוקים נגד אפליה בכל התחומים האחרים (כולל אפליה עקיפה, דברי שטנה): 
נישואים חד מיניים: 
הכרה בזוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור): 
אימוץ משותף של זוגות חד מיניים: 
אימוץ ילד חורג על ידי זוגות חד מיניים: 
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בצבא: מדינה ללא צבא
זכות לשינוי מגדר בחוק: 
גישה להפריה חוץ-גופית לזוגות לסביות: 
טיפולי המרה אסורים בחוק: 
פונדקאות מסחרית לזוגות גברים הומוסקסואלים: 
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים רשאים לתרום דם:
הערות שוליים

↑  UNHCR | Refworld | Saint Vincent and the Grenadines: Situation and treatment of homosexuals; legislation; availability of state protection and support services (2007 - September 2009), web.archive.org, ‏2011-07-28
↑  Saint Vincent and the Grenadines | Human Dignity Trust, www.humandignitytrust.org. (באנגלית)
↑  Ernesto Cooke, BREAKING: HRW Urges St Vincent To Repeal "buggery" laws, St Vincent Times (באנגלית)
↑  WeFM, Prime Minister condemns physically assault of homosexual people, WE FM 99.9 | The Clean, Fresh Sound, ‏2018-09-03 (באנגלית אמריקאית)
↑  Gonsalves Wants Clarity From Churches About Homosexual Acts ... | MENAFN.COM, menafn.com
↑  Hogan Lovells advises on case aiming to decriminalise homosexuality in St Vincent, www.hoganlovells.com (באנגלית)
↑  Caribbean lawsuit challenges St. Vincent's anti-gay law, Erasing 76 Crimes, ‏2019-07-27 (באנגלית אמריקאית)
↑  SVG's anti-gay laws challenged, www.searchlight.vc, ‏2019-07-27 (באנגלית אמריקאית)
↑  WeFM, Gay men file legal challenges to homosexuality laws in St. Vincent, WE FM 99.9 | The Clean, Fresh Sound, ‏2019-07-29 (באנגלית אמריקאית)
↑  Gay men file legal challenges to homosexuality laws in St Vincent, Barbados Today, ‏2019-07-27 (באנגלית אמריקאית)
↑  Gay Life in St Vincent and The Grenadines - GlobalGayz, www.globalgayz.com
↑  vincikallaloo, Homophobia and political victimization rampant at the SVG Community College! By Amor Rodney, Vinci Kallaloo, ‏2011-03-04 (באנגלית)
↑  Fraud charge against ‘cross-dressing’ ‘gay’ teen withdrawn – iWitness News, www.iwnsvg.com, ‏2019-05-24 (באנגלית בריטית)
זיו בטר

זיו בטר (נולד ב-14 במאי 1965) הוא שחיין פאראלימפי.
ביוגרפיה

בטר נולד בקיבוץ להבות הבשן. בשירותו הצבאי היה סמ"פ בגולני ובמהלך מלחמת לבנון הראשונה נפגע מהתפוצצות מוקש בעת חילוץ חברו לפלוגה דורון שזירי. כתוצאה מפציעתו איבד בטר את ראייתו בעין שמאל וכ-90% מכושר ראייתו בעין ימין. זמן קצר לאחר מכן הוא החל לעסוק בשחייה במסגרת בית הלוחם.
עד שנת 2004 השתתף בטר ב-8 אליפויות אירופה, 4 אליפויות עולם ו-4 משחקים פאראלימפיים.
בטר עובד כמנתח מערכות מידע, נשוי ואב לשלושה.
ורסו ספרים

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1970–הווה (כ־54 שנים)
 מיקום המטה:  ניו יורק 
 ענפי תעשייה:  תעשיית ההוצאה לאור 
  
 www.versobooks.com
 
ורסו ספרים (באנגלית: Verso Books) היא הוצאת ספרים שמאלנית המבוססת בלונדון ובניו יורק, שנוסדה ב-1970 על ידי סגל ה"ניו לפט רוויו" (דו־ירחון אקדמי בריטי).
שינוי שם, מיתוג מחדש וסמליל

ורסו ספרים, אשר נוסדה במקור כ"ספרי השמאל החדש". השם "ורסו" מתייחס למושג הטכני לדף שמאלי של ספר. השם הוא גם משחר מילים הקשור למדיניות הפוליטית שלו, שמזכירה את המונח הלטיני "Vice Versa" בעברית - "היפוכו של דבר".
היסטוריה

ב-1970, ורסו ספרים התחילה כמהדורה. היא נוסדה כהוצאה של ספרי עיון בנושאי פוליטיקה בין־לאומית, בהתמקדות על סופרים כמו טארק עלי. עם זאת, ורסו ספרים הוציאה לאור גם כמה ספרי קריאה במשך השנים. ההוצאה צברה הכרה מוקדמת על ידי תרגומיה של ספרים על ידי הוגים אירופאיים, במיוחד כאלו מאסכולת פרנקפורט. הכותר הכי נמכר של ורסו ספרים הוא האוטוביוגרפיה של ריגוברטה מנצ'ו, שזכתה בפרס נובל ב-1992.
כותרי ורסו ספרים מפוזרים בארצות הברית על ידי בית ההוצאה לאור רנדום האוס.
ההוצאה ידועה בכך שהיא מארחת אירועים רבים בארצות הברית ואירופה, שמתמקדים בפוליטיקה רדיקלית והיסטוריה.
עד 2020, ורסו ספרים הוציאה לאור יותר מ-1,800 כותרים.
הערות שוליים

↑  "Verso Books launches 'bold' fiction imprint | The Bookseller". www.thebookseller.com. נבדק ב-2020-04-15.
↑  Verso Books, About Verso
↑  "Verso". www.versobooks.com. נבדק ב-2020-04-15.
↑  Barron, Michael (3 ביולי 2020). "Verso, Feminist Press Turn 50". Publishers Weekly. נבדק ב-2020-09-16. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 14028395  LCCN: no98063445  NLP: a0000002366311  VIAF: 311353604   WorldCat (עם VIAF): 311353604
חולות איוו ג'ימה

| --- | --- |

 בימוי:  אלן דוון 
 הופק בידי:  אדמונד גריינגר 
 תסריט:  ג'יימס אדוארד גרנט, הארי בראון 
 עריכה:  ריצ'רד ל. ון אנגר 
 שחקנים ראשיים:  ג'ון ויין ריצ'רד ווב ג'ולי בישופ וולי קאסל ריצ'רד ג'אקל ויליאם מרפי ארתור פרנז אדל מארה ג'יימס בראון ג'ון אגאר פורסט טאקר דון הגרטי 
 מוזיקה:  ויקטור יאנג 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Republic Pictures 
 חברה מפיצה:  Republic Pictures, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 בדצמבר 1949 
 משך הקרנה:  100 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מלחמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   sandsofiwojima
 דף הסרט ב־IMDb
 
חולות איוו ג'ימה (אנגלית: Sands of Iwo Jima) הוא סרט קולנוע משנת 1949 המספר את סיפורם של חיילי חיל הנחתים האמריקאי במהלך קרב איוו ג'ימה בכיכובם של ג'ון ויין, ג'ון אגר ופורסט טאקר. איירה הייז, רני גאגנון וג'ון בראדלי, שלושת החיילים שהניפו את הדגל במהלך הקרב ולא נספו בו, הופיעו בקצרה בסרט לפני שחזור האירוע בסרט.
ג'ון ויין היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בסרט.
באמצע הסרט אחד החיילים אומר בעברית 'שלום עליכם' ומפקד היחידה סטריקר עונה לו 'עליכם השלום'. יותר מאוחר בקרב, אותו חייל נדקר מאחורה בידי חייל יפני ומתמוטט ובנשמותיו האחרונים אומר בידיו של מפקדו סטריקר 'שמע ישראל ה' אלוהינו ה' אחד' וסטריקר עונה 'אמן'.
חולה גוסס מת

חולה גוסס מת הוא משחק ילדים, שבו המשתתפים עומדים במעגל ומתמסרים עם הכדור ביניהם ומנסים לפסול זה את זה. פסילה מתרחשת כאשר הכדור פוגע בגופו של השחקן, אך הוא אינו מצליח לתפסו. לאחר פסילה ראשונה, עובר הנפסל למצב חולה - הוא נאלץ להמשיך לשחק בעמדו על רגל אחת. לאחר פסילה שנייה, הנפסל עובר למצב גוסס, בו הוא ממשיך לשחק כשהוא כורע. בפגיעה הבאה הנפסל משחק בישיבה, בזאת שלאחריה בשכיבה על הגב ולאחר מכן על הבטן. הפסילה שלאחר מכן מביאה את הנפסל למצב מת, כלומר הוא מפסיד במשחק.
המשתתף יכול לעלות בחזרה שלב אחד למעלה אם הוא תופס את הכדור, 3 פעמים ברציפות מבלי להפיל אותו.
עם התקדמות הפסילות קשה יותר להתחמק מפגיעה, כיוון שהתנועה הופכת מוגבלת יותר.
במקומות מסוימים שם המשחק מבוטא על ידי הילדים במלעיל (הטעמה על "חו" ו"גו"), באחרים הוא נקרא "חי גוסס מת".
משחק דומה קרוי אחד בקיר ויש לו חוקים דומים: (קירות)
שני שחקנים או יותר בועטים בתורות כדור כדורגל לקיר, חומה, גדר וכדומה. ומנסים להימנע ככל האפשר מפסילה.
שחקן שנפסל פעם אחת נקרא חולה, שחקן שנפסל פעמיים נקרא גוסס ושחקן שנפסל שלוש פעמים נקרא מת ויוצא מהמשחק.
פסילה יכולה להתרחש באחד משני המצבים הבאים:
שחקן בעט את הכדור  והחמיץ את הקיר, או שלא בעט את הכדור חזק מספיק כדי שיפגע בקיר.
שחקן נגע בכדור פעמים, במתכוון או שלא במתכוון.
המנצח הוא האחרון שנשאר בחיים.
זחלן טרנספורטר

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Marion Power Shovel Company 
 יחידות שיוצרו:  2 
 אורך:  40 מ' 
 רוחב:  34.75 מ' 
 גובה:  6.1 מ' 
 משקל:  3,016,000 ק"ג (נכון ל־23 במרץ 2016) 
 מפרט טכני
 מנוע:  ALCO 251 
 מהירות מרבית:  1.336 קמ"ש (נכון ל־2022) 
 
זחלן ממבט על
זחלני טרנספוטר (באנגלית: Crawler-transporter) הם זוג כלי רכב בעלי מזקו"ם, המשמשים להובלת חלליות מההאנגרים של נאס"א לרציף השיגור. הם נבנו במקור כדי לשנע את משגרי סטורן IB וסטורן v של משימות אפולו, סקיילאב ואפולו סויוז, ובין השנים 1981 ל-2011 שימשו לשינוע מעבורות חלל. זחלני הטרנספורטר מוגדרים ככלי הרכב בעלי הנעה עצמית השניים בגודלם בעולם ועלות בניית כל אחד מהם הגיעה ל-14 מיליון דולר.
מבנה > מידות

זחלני טרנספורטר הם כלי הרכב הממונעים העצמיים השניים בגודלם בעולם (אחרי הבאגר 288). אורכו של זחלן הוא 40 מטר, רוחבו כ-35 מטר וגובהו 6–8 מטר. הוא 
שוקל כ-2,721 טון ויכול לשאת עד כ-9,000 טון, ומהירותו המרבית של הזחלן הוא כ-4 קמ"ש.
מבנה > מבנה פיזי

הזחלנים בנויים מפלטה ששטחה 729 מטרים רבועים (27 על 27), שמונחת על 8 זחלים. כל זחל בנוי מ-57 "נעליים" (חוליות). כל נעל היא באורך 2.3 מטר וברוחב של כ-45 ס"מ. כל נעל שוקלת כ-953 קילו. הזחלנים מונעים בכוח גנרטורים של 4,000 קילוואט שנוצרים על ידי שני מנועי דיזל של 2,750 כוח סוס. עוד 2 גנרטורים של 750 קילוואט משמשים לתאורה, אוורור והיגוי. הזחלנים שורפים 568 ליטר דלק לכל קילומטר והנהיגה בהם מתבצעת מ2 עמדות, כל אחת בפינה אחרת של הפלטה.
היסטוריה

הזחלנים המקוריים נבנו בשנות ה-60 על ידי חברת "Marion Power Shovel" בעלות של 28 מיליון דולר. הזחלן נוסה לראשונה ב-1967 ומאז עשו הזחלנים יותר מ-5,500 קילומטר באותם 6 וחצי הקילומטרים שבין ההאנגר לרציף השיגור.
הזחלנים (שכונו מאז הנס ופרנץ) יכלו לשאת משקל עד 6,000 טון ושודרגו במהלך 2003–2014 כדי לשאת משקל של 9,000 טון, לנסוע במהירות גדולה יותר ולשפר את יכולת ההחזקה.
עד כה הזחלנים נשאו את כל 9 החלליות של סטורן IB, למעלה מ10 חלליות של סטורן V וכמעט את כל משימות אפולו. לאחר חידושם נשאו הזחלנים כמה ממעבורות החלל. כיום הם נושאים את החלליות מההאנגר של נאס"א במרכז החלל קנדי אל עמדת השיגור A 39. ואחד הזחלנים שודרג לשאת חלליות המופעלות מסחרית.
מעבורת החלל "דיסקברי" ניצבת על הזחלן טרנספורטר לפני שיגור משימת STS-114
ז'ורז' ואניה

מייג'ור גנרל ז'ורז'-פילאס ואניה (בצרפתית: Georges-Philéas Vanier; ‏ 23 באפריל 1888 – 5 במרץ 1967) היה איש צבא ודיפלומט קנדי שכיהן בתפקיד המושל הכללי של קנדה, ה-19 במניין מאז איחוד קנדה.
ואניה נולד והתחנך בקוויבק. ב-1906 הוא סיים את לימודי התואר הראשון שלו בהצטיינות בלויולה קולג' והיה הסטודנט שנשא את הנאום בטקס הסיום. לאחר שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטה הוא התגייס לצבא קנדה ושירת בו במהלך מלחמת העולם הראשונה. בפעילותו הקרבית בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה הוא איבד את רגלו הימנית וצוין לשבח במספר רב של עיטורים שאותם קיבל מהמלך. לאחר מכן שב ואניה לקנדה והמשיך את שירותו הצבאי עד לראשית שנות השלושים, אז הוא הוצב בתפקידים דיפלומטיים באירופה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס ואניה שוב לצבא ופיקד על כוחות בעורף עד לסיום המלחמה ב-1945, אז שב לשירות הדיפלומטי.
ב-1959 הוא מונה על ידי המלכה אליזבת השנייה, בהמלצת ראש ממשלת קנדה, ג'ון דיפנבייקר להחליף את וינסנט מאסי בתפקיד המושל הכללי של קנדה, תפקידו בו הוא כיהן עד מותו ב-1967. ואניה היה מושל כללי שזכה לאהדה רחבה בציבור הקנדי, בעיקר בשל עברו הצבאי. אף על פי כן, כקנדי צרפתי, הוא נתקל בעוינות מצדם של הבדלנים מקוויבק.
ראשית חייו

ואניה נולד בשכונת בורגונדי הקטנה שבמונטריאול לאם ממוצא אירי ולאב ממוצא צרפתי - נורמני, שגידלו אותו כדו-לשוני. לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון הוא למד בקולג' לויולה שבעיר וב-1906 הוא סיים את לימודי התואר הראשון בלימודי דת. ב-1911 הוא סיים תואר במשפטים מהקמפוס המונטריאולי של אוניברסיטת לאוול. באותה שנה הוא הוסמך על ידי אכסניית המשפט של קוויבק. על אף עיסוקו בתחום המשפטי, הוא שקל להיות כומר קתולי. אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא החליט להתייצב לצד מלכו וארצו והתגייס לצבא קנדה. ואניה לקח חלק פעיל בגיוסם של אחרים ובסופו של דבר ב-1915 הוא סייע לארגן את הגדוד הקנדי צרפתי ה-22 של חיל המשלוח הקנדי, שבו הוא הוצב כקצין, ומאוחר יותר, ב-1920, היה לרגימנט המלכותי ה-22.
לאחר שב-1916 הוענק לו על פועלו הצלב הצבאי, הוא המשיך לפעילות קרבית בחזית. בסוף 1918 הוא הוביל את המתקפה בשריזי (Chérisy), בה הוא נפגע בחזהו ובשתי רגליו, וכתוצאה מכך הוא איבד את רגלו הימנית. תהליך ההחלמה שלו היה ממושך, אך הוא בילה אותו בצרפת וסירב להתפנות לקנדה בעוד חבריו לנשק המשיכו להילחם. בתום המלחמה הוענק לו שוב הצלב הצבאי, בנוסף לכוכב 1914–1915 ואות השירות המצוין. הוא שב למונטריאול וחזר לעבודתו כעורך דין. ב-29 בספטמבר 1921 הוא נשא לאישה את פאולין ארצ'ר ויחד הם הביאו לעולם חמישה ילדים, בניהם תרז ואניה, ששירתה בשירות צבאי במלחמת העולם השנייה והייתה רופאה ידועת שם, והתאולוג והפילוסוף ז'אן ואניה.
קריירה דיפלומטית

משנת 1921, במשך ארבע שנים, שימש ואניה כשלישו האישי של המושל הכללי של קנדה, ג'וליאן בינג וסיים את תפקידו כאשר הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל וקיבל את הפיקוד על הרגימנט ה-22 במצודת קוויבק. ואניה שימש בתפקיד זה שנה אחת בלבד ואז היה שוב לשלישו האישי של יורשו בתפקיד של בינג, המרקיז וילינגדון.
ב-1928 מונה ואניה כחבר במשלחת הצבאית הקנדית לפירוק הנשק בחבר הלאומים וב-1930 הוא מונה למזכיר האישי של הנציב העליון של קנדה בלונדון, תפקיד אותו מילא במשך כמעט עשר שנים, שבמחציתם הוא שימש מזכירו של מי שקדם לו בתפקיד המושל הכללי של קנדה וינסנט מאסי. אותה תקופה כללה גם את השנה רבת התהפוכות, 1936, שבראשיתה הלך לעולמו המלך ג'ורג' החמישי, שבמקומו עלה למלוכה בנו הבכור אדוארד השמיני, שבסוף השנה ויתר על הכתר לטובת אחיו הצעיר, ג'ורג' השישי. ב-12 במאי 1937, כשלצידו בנו ז'אן, צפה ואניה מגג בית קנדה על תהלוכת ההכתרה של המלך החדש. בתהלוכת ההכתרה יכול היה ואניה לראות את מי שלימים יכהן גם הוא כמושל הכללי של קנדה, הרולד אלכסנדר, אז שלישו האישי של המלך.
ב-1939 קודם ואניה לתפקיד הציר של קנדה בצרפת. אך עם פרץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש צרפת על ידי הגרמנים ב-1940, נמלטו ואניה ורעייתו לבריטניה וב-1941 שבו לקנדה, שם הוא מונה למפקד המחוז הצבאי של קוויבק והחל ליישם מדיניות מוקדמת של דו-לשוניות בצבא. בשנה שלאחר מכן קודם ואניה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה לנציגה של קנדה כלפי הממשלות הגולות של בלגיה, צ'כוסלובקיה, יוון, הולנד, נורווגיה, פולין ויוגוסלביה וכן נציגה של ממשלת קנדה כלפי ממשלת צרפת החופשית ומאוחר יותר מועצת תנועת ההתנגדות הצרפתית. במשך כל אותה תקופה עשה ואניה מאמצים לשקף לבכירי הממשל הקנדי את חומרת המצב באירופה, במיוחד בנוגע לפליטים שנמלטו מאימת המשטר הנאצי. לתסכולו של ואניה, מאמצים אלו נתקלו בעיקר באדישות ואף בזעם ומכתביו של ואניה לראש הממשלה, ויליאם ליון מקנזי קינג לא הצליחו לחולל שינוי במדיניות ההגירה הקנדית.
לאחר כניעתה של צרפת של וישי לבעלות הברית ב-1944 הוצב ואניה כשגרירה הראשון של קנדה בצרפת. בעת ששימש בתפקיד זה, לצד היותו שגריר קנדה באו"ם, הוא סייר ב-1945 במחנה הריכוז בוכנוואלד ובשובו לביקור בקנדה, נשא באמצעות תאגיד השידור הקנדי CBC נאום שהביע את בושתו בנוגע למחדל הקנדי, באומרו: כיצד היינו חרשים כאשר, האכזריות ודמעות הכאב הגיעו לאוזנינו, הבשורות המחרידות של העינויים והרציחות ההמוניות שבאו בעקבותיהם. בשובם לפריז, המשיכו בני הזוג ואניה לסייע לפליטים שהגיעו לשגרירות ודאגו להם למזון ולמקלט זמני. בני הזוג, בסיועם של אחרים, הניעו את ממשלת קנדה לשנות את תקנות ההגירה ובין השנים 1947 – 1953, התיישבו בקנדה יותר מ-186,000 פליטים שהגיעו מאירופה.
ב-1953 פרש ואניה מהשירות הדיפלומטי ושב למונטריאול, אף על פי שהוא ורעייתו המשיכו בפעילות הסיוע החברתי שם. ואניה שימש בו-זמנית כמנהל בנק מונטריאול, חברת האשראי הפרנקו-קנדית לנכסים (Credit Foncier Franco-Canadien) וחברת הביטוח סטנדרט לייף וכן היה פעיל במועצת האומנויות של קנדה.
המושל הכללי של קנדה

ואניה היה הקנדי צרפתי הראשון שכיהן בתפקיד המושל הכללי של קנדה. דו-הלשוניות שלו הוכחה כנכס עבור המנדט שלו לטיפוח האחדות הקנדית. לאחר וינסנט מאסי, שהיה קנדי אנגלי, מינויו של ואניה החל מסורת של רוטציה בין אנגלים וצרפתים שמונו לתפקיד. תקופת כהונתו של ואניה כמושל הכללי עמדה בסימן של קשיים כלכליים שהעיקו על קנדה ורצף של ממשלות מיעוט, אך האיומים הגדולים ביותר על הקונפדרציה באו מתוך עלייתן של מה שכונה "המהפכה השקטה", "הלאומיות הקוויבקית" ו"התנועה לריבונות קוויבק", כולל פעולת טרור שבוצעו על ידי החזית לשחרור קוויבק. אכן, כתושב קוויבק שייצג את המלוכה הקנדית וכמישהו שקידם את הגישה הפדרליסטית, התקבל ואניה על ידי רבים מהבדלנים הקוויבקים כבוגד בעמו. בין שאר המעגלים החברתיים של קנדה הוא התקבל בכל הכבוד הראוי למושל הכללי.
המושל הכללי של קנדה > מועמדותו

ב-1 באוגוסט 1959, במהלך ישיבה של מועצת המלוכה של קנדה שבה נכחה המלכה אליזבת השנייה ושהתקיימה בהליפקס נובה סקוטיה, הוכרז שהמלכה החליטה למנות את ואניה לתפקיד המושל הכללי של קנדה. על אף האתגרים שהציבו בריאותו הלקויה של ואניה ואי-השקט הפוליטי בקנדה, אמר ואניה לחברי המועצה: "אם האל בחר בי לתפקיד זה, הוא ייתן לי את הכוח לבצע אותו".
בשל העובדה שוואניה היה ידוע כתומך נלהב של המפלגה הליברלית של קנדה ומנגד, הממשלה שכיהנה אז הייתה מטעם המפלגה הפרוגרסיבית-שמרנית, מינויו של ואניה התקבל בהפתעה בחוגי הממשל באוטווה ובתקשורת. בכל אופן, ראש ממשלת קנדה, ג'ון דיפנבייקר חש שייצוג בולט יותר לדוברי הצרפתית הוא מה שדרוש מאוד לממשל הקנדי. בזיכרונותיו ציין דיפנבייקר שהוא שקל להציע אישיות חוץ-קנדית לתפקיד והוא ייחס את החלטתו להמליץ על ואניה למפגש מקרי איתו.
המושל הכללי של קנדה > כהונתו

עם הגיעו לאחוזת רידו, המעון הרשמי של המושל הכללי, ביקש ואניה שיוצב על השער הראשי שילוט דו-לשוני ושתבנה קפלה לקיום מיסות, שתי בקשות ששיקפו את שני הכוחות העיקריים שהניעו את חייו: דת והאחדות הקנדית. בעת שהתגורר במעון הרשמי נהג ואניה להתפלל פעמיים ביום בקפלה, שבסופו של דבר הוקמה בקומה השנייה של האחוזה. באותה תקופה, בה נשקפה לפדרציה הקנדית סכנה מצד הבדלנים מקוויבק, הוא נהג לשאת נאומים רבים הן באנגלית והן בצרפתית והעשיר אותם במילים ששיבחו את הדו-קיום שבין דוברי שתי השפות בקנדה. באחד מנאומיו האחרונים הוא אמר: "הדרך לאחדות היא דרך של אהבה. אהבת המולדת והאמונה בעתידה תתווה דרך ומטרה לחיינו, תרומם אותנו מעל לוויכוחים הפנימיים שלנו ותאחד אותנו בשותפות... נושא אני תפילה לאל שנצעד קדימה יד ביד. אין אנו יכולים לקחת את הסיכון שבריסוק הארץ הגדולה הזאת לרסיסים". עם זאת, התבטאויות כאלה הביאו על ואניה את זעמם של הלאומנים מקוויבק, שהפגינו ב-24 ביוני 1964, יום ז'אן בפטיסט הקדוש, והוא מצא את עצמו כמטרה למתקפותיהם של אנשים כאלו במונטריאול, שהחזיקו שלטים בהם נכתב "ואניה הבוגד" (בצרפתית: Vanier vendu) ו"ואניה ליצן החצר של המלכה" (Vanier fou de la Reine).
על אף בריאותו הרופפת, ועל אף האזהרות של רופאו מפני מצבי מתח, סייר ואניה ברחבי קנדה וזכה לחיבה מבני עמו. כחלק מתפקידיו הרשמיים, ואניה, יחד עם המלכה, נכח בטקס חנוכת נתיב המים סנט לורנס ב-26 ביוני 1959 וב-1965, באותה שנה בה הונף לראשונה דגל קנדה החדש, הוכתר ואניה כצ'יף הנשר הגדול של שבט הבלאקפוט בקלגרי. הוא גם היה פעיל בעידוד ילדים להישגיות תוך שהוא עושה שימוש בתפקידו כראש תנועת הצופים של קנדה. דאגתו של ואניה ושל רעייתו לחיי המשפחה הובילו אותם לייסד ב-1964 את "ועידת המשפחה הקנדית", שבהמשך הפכה ל"מכון המשפחה על שם ואניה". כנציגה של המלכה, אירח ואניה אורחים רשמיים, כולל נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי והגברת הראשונה, ג'קלין קנדי; היילה סלאסי, קיסר אתיופיה; ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון; מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה של איראן; והגנרל שארל דה גול, נשיא צרפת.
המושל הכללי של קנדה > מותו

ב-1966, על אף שלוח הזמנים שלו לא צומצם, החל כוחו של ואניה להיחלש. ב-4 במרץ 1967, לפני שצפה בטלוויזיה במשחקה של קבוצת ההוקי קרח, מונטריאול קנדיאנס, שוחח ואניה עם ראש הממשלה, לסטר פירסון, והביע בפניו את רצונו להמשיך לכהן כמושל הכללי עד סיום שנת יובל המאה לאיחוד קנדה. לאור מצבו הבריאותי של ואניה, היסס פירסון אם לייעץ למלכה לפעול לאור קו זה, אך דאגתו לא האריכה ימים, שכן ביום המחרת, לאחר שהשתתף במיסת הסעודה האחרונה, הלך ז'ורז' ואניה לעולמו. נשיא בית המשפט העליון של קנדה, רובר טאשרו, כיהן כממלא מקומו ויותר מ-15,000 מסרים של השתתפות בצער זרמו לאחוזת רידו.
לאחר הלוויה ממלכתית שנערכה ב-8 במרץ 1967 בבזיליקת נוטרדאם באוטווה, נטמן ואניה בקפלת ההנצחה שבמצודת קוויבק ב-5 במאי. אף על פי שואניה אירח את נשיא צרפת, דה גול או נציג מטעמו לא נכחו בהלוויה, מהלך שפורש על ידי דיפלומטים קנדים בכירים כרמז לשינוי שחל ביחסי צרפת-קנדה והניע שרשרת של אירועים שהגיעו לשיאם בקריאתו של דה גול תחי קוויבק החופשית! בנאום שנשא במונטריאול מאוחר יותר באותה שנה.
מורשתו

זכרו של ז'ורז' ואניה מונצח בפרסים רבים על שמו, בעיקר בתחומי הספורט והמנהל. על שמו קרויים אינספור ארגונים, רחובות, פארקים ובתי ספר בכל רחבי קנדה.
הערות שוליים

1 2 3 4  [                                                                                                         DeSouza, Raymond (5 March 2007). "An extraordinary life". National Post. Archived from the original on 5 September 2012.]
1 2  [                                                   Cowley, George (1998). "Georges Vanier". Canada's Christian Heritage. Retrieved 13 March 2009.]
↑  [                                                                                            "The Royal Canadian Legion West Vancouver (BC/Yukon) Branch 60 > History on Stamps > Miscellaneous Stamps > Georges Philias Vanier, Governor-General, 1959-1967". The Royal Canadian Legion West Vancouver (BC/Yukon) Branch 60. Archived from the original on 19 August 2008.]
↑  [                                                                          Monet, Jacques. "The Canadian Encyclopedia". In Marsh, James Harley. Biography > Governors General of Canada > Vanier, Georges-Philéas. Toronto: Historica Foundation of Canada.]
1 2 3 4 5 6 7 8  [                                                 Office of the Governor General of Canada. "Governor General > Former Governors General > General The Right Honourable Georges Philias Vanier". Queen's Printer for Canada.]
↑  [                                                                                                                                                                       Renzetti, Elizabeth (26 December 2008). "'Vulnerability brings us together'". The Globe and Mail. Archived from the original on 16 January 2009.]
↑  [                                                          "No. 34264". The London Gazette. 13 March 1937. p. 1657.]
1 2 3  [                                                                      "Pauline & Georges P. Vanier and Jewish Refugees". Vanier College. Retrieved 14 March 2009.]
↑  [                                                                                                                                          John Fraser, Georges and Pauline Vanier: Portrait of a Couple, by Mary Frances Coady, The Globe and Mail, 3 Oct 2011.]
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007324779205171  PLWABN: 9810626982805606  BIBSYS: 2120059  BnF: cb16744744j (data)  GND: 1019718528  ISNI: 0000 0000 7379 4260  LCCN: n93111443  NARA: 10575432  NTA: 071390324  RERO: 02-A024909723  SNAC: w6kb99pn  SUDOC: 135687608  VIAF: 43520958   WorldCat (עם VIAF): 43520958 
ז'ורז' ואניה (יושב משמאל), וינסנט מאסי (קודמו של ואניה כמושל הכללי, יושב מימין), לסטר פירסון (לימים ראש ממשלת קנדה, עומד משמאל), ג'ון רוס מקלין (נציב מועצת הסרטים של קנדה, עומד מימין), בית קנדה, לונדון, ינואר 1938.
ז'ורז' ופאולין ואניה, 1940.
זכרונות לבית דוד

| --- | --- |

כריכת הספר במהדורת מסדה, 1971
 מידע כללי
 מאת:  צבי חיים הרמן רקנדורף 
 שפת המקור:  גרמנית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1857
 עורך:  אברהם שלום פרידברג 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  אחיאסף
 תאריך:  1893–1895
 תרגום:  אברהם שלום פרידברג
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001863906
 
זכרונות לבית דוד - ספורים מדברי ימי ישראל הם סדרת ספרים, המגוללים את סיפורה של משפחה יהודית דמיונית, נצר לבית דוד, מגלות בבל ועד סמוך לתקופת ההשכלה. הספרים אינם מגוללים עלילה ליניארית אלא מורכבים מסיפורים קצרים. בספרים מושם דגש על ערכים של גבורה פיזית ותושיה, בניגוד לספרים קודמים ממין זה שהדגישו ערכים כלמדנות או מוות על קידוש השם. הספר היה פופולרי במשך דורות בקרב צעירים יהודים בגולה ובארץ ישראל.
הספר נכתב תחילה בין השנים 1856–1857 בגרמנית על ידי המלומד צבי הרמן רקנדורף, ששאב השראה מספרו של אז'ן סי "מסתורי פריז" ונקרא במקור "מסתורי היהודים" (Geheimnisse der Juden), כשילוב של הרצאה היסטורית מבוססת עם סיפור בדיוני סוחף. הוא תורגם לראשונה לעברית בשנת 1865 בוורשה על ידי אברהם כהן קפלן בשם "מסתרי היהודים", אולם התרגום המוכר שלו לעברית הוא משל אברהם שלום פרידברג, שיצא לאור על ידי המו"ל בן אביגדור בהוצאת אחיאסף בין השנים 1893–1895. פרידברג למעשה לא רק תרגם אלא עיבד את הספר המקורי, הוסיף לו משלו ו"תיקן" אותו כך שיהיה יותר ציוני. שני הכרכים הראשונים של פרידברג הם תרגום בעוד שני הכרכים הנוספים הם מקוריים מפרי עטו. בשנת תשי"ב עובד הספר שנית לעברית מן המקור של פרידברג על ידי אברהם אריה עקביא כאשר "הוסרו כמה מליצות קשות לאוזן הקורא החדש. קטעי ההרצאה ההיסטורית צומצמו עד למידת הנחוץ, וכן הושמטו מראי המקומות למאמרי חז"ל ומקורות אחרים שלא יכירם מקומם בסיפור שוטף. אף הושמטו פה ושם דברים שאינם צריכים לגופו של הסיפור".
הספר עוקב אחרי צאצאיו כביכול של זרבבל בן שאלתיאל מבית דוד וממנהיגי שיבת ציון, ומשבץ בשרשרת הדורות אישים ידועים כהלל הזקן, מלכים יהודים של ממלכות יהודיות קדומות בחצי האי ערב כח'יבר וחמיר ודון יצחק אברבנאל. התמה המרכזית בספר היא שבית דוד חי וקיים והוא מהווה כעין עמוד שדרה יציב ורב כוח בהיסטוריה היהודית.