פילדלפיה פליירס
היסטוריה > 1973 - 1978: "בריוני רחוב ברוד" ושתי אליפויות היסטוריות

בעונת 1973 החל המהפך בפליירס, שהפכה מקבוצה שנחשבה לרכה לאחת הקבוצות הקשוחות בתולדות הליגה. במהלך אותה עונה נטבע הכינוי שדבק בה לאורך מרבית שנות ה-70, כאשר בעקבות ניצחון על אטלנטה פליימס במשחק מרובה עבירות וקטטות, כינה העיתון "פילדלפיה בולטין" את הפליירס "בריוני רחוב ברוד" (Broad Street Bullies, על-שם רחוב ברוד בו ניצב ה"ספקטרום").
ריק מקליש היה באותה עונה לחלוץ הראשון בתולדות הפליירס שכובש למעלה מ-50 שערים בעונה. הפליירס סיימו את העונה הרגילה בפעם הראשונה עם מאזן חיובי, וגם ניצחו בפעם הראשונה בסדרת פלייאוף - מול מינסוטה נורת'סטארס. הסיבוב השני נשרו מול מונטריאול קנדיאנס, אולם שמם כ"בריוני רחוב ברוד" כבר הלך לפניהם. בובי קלארק זכה בגביע הארט כ-MVP של העונה.
ברני פראן, שהיה השוער של הקבוצה בשנים הראשונות, חזר לקבוצה אחרי שלוש שנים לקראת עונת 1974. הפליירס המשיכו במשחקם הקשוח - דייב שולץ צבר באותה עונה מספר שיא של 348 דקות עונש על עבירות - והפליירס סיימו את העונה הרגילה במאזן מצוין של 50 ניצחונות לעומת 16 הפסדים ו-12 תוצאות תיקו. פראן הפך לאחד השוערים הטובים בליגה, וזכה בסיום העונה ב-גביע וזינה - גביע שוער העונה ב-NHL, במשותף עם טוני אספוזיטו משיקגו בלאקהוקס.
בסיבוב הראשון בפלייאוף הדיחו הפליירס את אטלנטה פליימס בקלות, ועלו לחצי הגמר מול ניו יורק ריינג'רס. כל קבוצה ניצחה את משחקיה הביתיים, אבל לפליירס היה יתרון ביתיות והם עלו לסדרת גמר גביע סטנלי לראשונה בתולדותיהם אחרי ניצחון ביתי במשחק השביעי.
בסדרת הגמר חיכתה להם אחת הקבוצות הטובות בליגה באותו עשור - בוסטון ברואינס, עם המגן הכוכב שלה בובי אור. לברואינס היה יתרון ביתיות והם ניצחו במשחק הראשון, אך שער של בובי קלארק בהארכה הביא לפליירס ניצחון במשחק השני והעביר את יתרון הביתיות אליהם - יתרון אותו הם ניצלו כדי לנצח את הסדרה בשישה משחקים ולזכות בגביע סטנלי. זו הייתה הפעם הראשונה שקבוצה מההתרחבות של 1967 זכתה בגביע סטנלי. ברני פראן צירף את גביע קון סמיית' - גביע ה-MVP של הפלייאוף - לגביע וזינה בו זכה.
עונת 1975 הייתה העתק כמעט מדויק של העונה הקודמת. הפליירס הגבירו עוד יותר את המשחק הקשוח שלהם, דייב שולץ שבר את שיאו הקודם וצבר 472 דקות עונש, ופליירס סיימו את העונה הרגילה עם 51 ניצחונות מול 18 הפסדים ו-11 תיקו - המאזן הטוב ביותר בליגה.
בפלייאוף קיבלו הפליירס מעבר חופשי לסיבוב השני, שם הביסו בקלות את טורונטו מייפל ליפס. בחצי הגמר מול ניו יורק איילנדרס ניצחו הפליירס בשלושת המשחקים הראשונים ונראו בדרך הבטוחה לגמר גביע סטנלי, אך האיילנדרס ניצחו בשלושת המשחקים הבאים וכפו על הפליירס למשחק שביעי ומכריע. הפליירס ניצחו בו ועלו לסדרת הגמר.
בסדרת הגמר פגשו הפליירס את באפלו סייברס. הפליירס ניצחו בסדרה בשישה משחקים וזכו בגביע סטנלי בפעם השנייה ברציפות. גם השוער ברני פראן שמר על תאריו האישיים כשזכה שוב בגביע וזינה ובגביע קון סמיית'.
ב-11 בינואר 1976 עשו הפליירס היסטוריה כשפגשו ב"ספקטרום" את צסק"א מוסקבה שנחשבה לקבוצה הטובה ביותר בהוקי קרח הבינלאומי. צסק"א קיימה אז מסע משחקי ראווה בצפון אמריקה מול קבוצות NHL והוכיחה שהיא יכולה לעמוד מולם ומעבר לכך: ל"ספקטרום" היא הגיעה בלתי מנוצחת, עם שני ניצחונות ותיקו אחד. זה היה גם מפגש חוזר בין בובי קלארק והכוכב הסובייטי ולרי חרלמוב; ב-1972, במשחק השישי ב"סדרת הפסגה" בין קנדה וברית המועצות, פצע קלארק את חרלמוב בקרסולו במכוון.
גם על צסק"א הפעילו הפליירס את אופי משחקם, עד כדי כך שהסובייטים עזבו את הקרח באמצע המשחק במחאה על עבירה קשה של אד ון אימפ על חרלמוב. לבסוף חזרו הסובייטים אל הקרח, והפליירס ניצחו 4:1 - ההפסד היחיד של צסק"א במסע המשחקים.
הפליירס הראו באותה עונה, פרט לקשיחות ההגנתית, גם יכולת יוצאת דופן של קו ההתקפה הראשון שלהם. רג'י ליץ', חלוץ ימני שהצטרף בעונה הקודמת, כבש 60 שערים; חברו לקו ההתקפה, החלוץ השמאלי ביל בארבר, כבש 50. ובמרכז הקו, בין שניהם, היה שוב בובי קלארק, שסיים עם 119 נקודות - 30 שערים ו-89 אסיסטים - וזכה שוב בגביע הארט ובתואר ה-MVP של העונה. הפליירס ניצחו בפלייאוף את טורונטו מייפל ליפס ובוסטון ברואינס, ועלו לסדרת גמר גביע סטנלי בפעם השלישית ברציפות. הפעם כשלו הפליירס, כאשר ללא ברני פראן הפצוע הובסו על ידי מונטריאול קנדיאנס, שמנעו מהפליירס גביע שלישי ברציפות וזכו בגביע ראשון מתוך חמישה רצופים משלהם. למרות ההפסד זכה רג'י ליץ', שהבקיע לפחות שער אחד ב-10 משחקי פלייאוף רצופים וקבע בכך שיא המחזיק מעמד עד היום, בגביע קון סמיית' כ-MVP של הפלייאוף.
בשנתיים הבאות נראה היה שהקסם של "בריוני רחוב ברוד" דועך. ב-1977 ו-1978 הודחו הפליירס בחצי הגמר (בשתי הפעמים על ידי בוסטון ברואינס), ובסיום עונת 1978 הודיע המאמן המצליח פרד שרו על עזיבתו לניו יורק ריינג'רס. עזיבתו של שרו סימלה את סיומו של עידן "בריוני רחוב ברוד".