stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי אפגניסטן–ספרד
נציגויות דיפלומטיות

ספרד מיוצגת באפגניסטן על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בקאבול, בירת אפגניסטן. לאחר נפילת קאבול בידי הטאליבן השגרירות נסגרה.
אפגניסטן מיוצגת בספרד על ידי שגרירות שהיא מחזיקה במדריד, בירת ספרד.
יחסי אפגניסטן–יפן

| יחסי אפגניסטן–יפן |
| --- | --- |
אפגניסטן: יפן


אפגניסטן: יפן
שטח (בקילומטר רבוע)
652,230: 377,915
אוכלוסייה
42,945,992: 123,588,993
תמ"ג (במיליוני דולרים)
14,502: 4,212,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
338: 34,088
משטר
אמירות איסלאמית: מונרכיה חוקתית

ראש ממשלת יפן שינזו אבה (משמאל) נפגש עם נשיא אפגניסטן אשרף ע'ני אחמדזאי בעת ביקורו ביפן לרגל הכתרת נארוהיטו, קיסר יפן, 2019
יחסי אפגניסטן–יפן הם היחסים הדו-צדדיים שבין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן לבין יפן, וראשיתם בשנת 1931.
היסטוריה

ב-16 בפברואר 1907 ביקר אמיר אפגניסטן איוב ח'אן (אנ') ביפן כאורח של כבוד של קיסר יפן היהאצ'ירו טוגו לכבוד חגיגת ניצחון אסייתי על האימפריאליזם האירופאי, בעקבות ניצחון יפן במלחמת רוסיה–יפן. בתחילת 1914, מלך אפגניסטן חביבאללה ח'אן (אנ') תרם כסף למאמצי השיקום היפנים לאחר רעידות אדמה שהתרחשו במדינה. כמו כן, יפן התקבלה באופן יפה באפגניסטן.
היסאו טאני (אנ'), קצין בצבא יפן, ביקר באפגניסטן בשנת 1922. מלך אפגניסטן אמנאללה ח'אן (אנ') חתם על חוזה ידידות בין שתי המדינות בשגרירות יפן בלונדון ב-19 בנובמבר 1930. אפגניסטן ויפן תכננו במקור לייסד יחסים רשמיים כבר ב-1919, אך התעכבו לאחר שהודו הבריטית עיכבה זאת ויירטה את ההודעות בין הצדדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שמרה אפגניסטן על נייטרליות אך שמרה על קרבה לגרמניה הנאצית. בריטניה וברית המועצות לחצו עליה לגרש משטחה את הדיפלומטים של מדינות הציר, אך זו סירבה. בסופו של דבר, בנובמבר 1941, לאחר שהמצב במלחמה השתנה, הפתיעה אפגניסטן ואישרה לדיפלומטים (ובהם שליחי יפן למדינה) להישאר.
ב-1959 ראש ממשלת אפגניסטן מוחמד דאוד ח'אן ביקר ביפן. ב-1969, המלך מוחמד זאהיר שאה ביקר ביפן ובשנת 1971 יורש העצר אקיהיטו והנסיכה מיצ'יקו ביקרו באפגניסטן.
לאחר הפלישה הסובייטית לאפגניסטן סגרה יפן את השגרירות שלה בקאבול ולא הכירה באף אחד מן הפלגים הלוחמים לאחר מכן. בינואר 2002 אירחה יפן את ועידת טוקיו בה התחייבו גופים בינלאומיים לתרום לשיקום אפגניסטן. בפברואר אותה שנה פתחה יפן שגרירות בקאבול, לאחר שסגרה אותה ב-1979. נכון לשנת 2012, יפן היא התורמת הגדולה ביותר לשיקום אפגניסטן לאחר ארצות הברית.
ביוני 2010 אמר נשיא אפגניסטן חאמיד כרזאי כי יפן תקבל עדיפות בחקר המינרלים באפגניסטן, בתמורה לסיוע שהעניקה יפן למדינה מאז 2002.
תרבות

קווי הדמיון בין המדינות עוברים דרך העובדה ששתיהן נמנעו מכיבוש זר לאורך השנים, וששתיהן חלקו את התואר "ארץ השמש העולה" – חבל הארץ בו שוכנת אפגניסטן נודע בשם ח'וראסאן, שמשמעותו "מקום זריחת השמש". מסורות דומות צוינו אף הן כשהבודהיזם והזורואסטריות התפשטו למזרח הרחוק דרך אפגניסטן ודרך המשי.
בשנת 2004 אמר שגריר יפן באפגניסטן קיניצ'י קומאנו על קווי הדמיון: "ליפנים יש תרבות וציוויליזציה ותיקות מאוד משלהם, והם אסירי תודה לעם האפגני על הבודהיזם, שנכנס ליפן מהודו דרך אפגניסטן, סין וקוריאה. היסטוריה משותפת זו מובנת היטב על ידי כמעט כל היפנים. כמו כן, בגלל אותה חוויה או סיטואציה בה היו נתונות שתי המדינות במהלך המאה האחרונה בערך, כלומר הרס המדינה – בגלל מלחמת העולם השנייה ביפן או מלחמת האזרחים במקרה של אפגניסטן [...] תושבי יפן ותושבי אפגניסטן חולקים יחד גם את האירוח החם שלהם לאנשים, לחבריהם".
יחסי איחוד האמירויות הערביות – סין

| יחסי איחוד האמירויות הערביות – הרפובליקה העממית של סין |
| --- | --- |
איחוד האמירויות הערביות: הרפובליקה העממית של סין


איחוד האמירויות הערביות: הרפובליקה העממית של סין
שטח (בקילומטר רבוע)
83,600: 9,596,967.75
אוכלוסייה
11,106,647: 1,418,507,662
תמ"ג (במיליוני דולרים)
504,173: 17,794,782
תמ"ג לנפש (בדולרים)
45,394: 12,545
משטר
מונרכיה חוקתית פדרלית: רפובליקה עממית חד-מפלגתית מאואיסטית

יחסי איחוד האמירויות הערביות–סין (בערבית: العلاقات الصينية الإماراتية, בסינית: 中国－阿联酋关系) הם היחסים הדיפלומטיים בין איחוד האמירויות הערביות ובין הרפובליקה העממית של סין. היחסים בין המדינות כוננו ב-1984. לאיחוד האמירויות הערביות יש שגרירות בבייג'ינג וקונסוליה כללית בהונג קונג ושאנגחאי, ולסין יש שגרירות באבו דאבי וקונסוליה כללית בדובאי.
היחסים בין המדינות נבנו על מסחר. ב-2007 היקף הסחר בין סין לאיחוד האמירויות הערביות עמד על למעלה מ-19.4 מיליארד דולר אמריקני. ישנן כ-2000 חברות סיניות הפועלות באיחוד האמירויות הערביות ומספר רב של סינים שמעורבים בענף הבנייה באיחוד האמירויות הערביות. בנוסף, איחוד האמירויות הערביות היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של סין במפרץ פרסי ושותפת הסחר הגדולה ביותר בקניית מוצרים סיניים במפרץ הפרסי.
באפריל 2019, חתם שליט דובאי על 3.4 מיליארד דולר בעסקאות השקעה בין איחוד האמירויות לבין סין, והסחר השנתי בין הצדדים צפוי לגדול ל־106 מיליארד דולר עד 2022. הקהילה הסינית באמירויות מונה יותר מ־18 אלף איש הנמצאים במפרץ. איחוד האמירויות מעבר להיותו שותף הסחר, משמש ערוץ מרכזי להעברת מוצרים לשווקים במזרח התיכון ובאפריקה. האינטרס הכלכלי של מדינות המפרץ, כך נראה, גובר על דאגתן לאוכלוסייה המוסלמית בסין. בין השנים: 2016-2019, עלו עדויות חדשות להידוק השליטה המתמשכת על האוכלוסייה המוסלמית בסין. על פי ממצאים של ה־BBC ועיתון ה"גרדיאן", מה שהחל ב־2016 כהרס מסגדים באזור שין־ג'יאנג שבמערב המדינה, המשיך לגל מעצרים ונקיטת יד נוקשה כלפי תושבים מוסלמים. באופן חריג, מגמות אלה לא משפיעות על יחסי סין ומדינות המפרץ. והבריתות האסטרטגיות קרובות מאי פעם, והיחסים רק ממשיכים להתחמם;
ראו גם

יחסי החוץ של סין
יחסי אפגניסטן–נורווגיה

| יחסי אפגניסטן–נורווגיה |
| --- | --- |
אפגניסטן: נורווגיה


אפגניסטן: נורווגיה
שטח (בקילומטר רבוע)
652,230: 323,802
אוכלוסייה
42,945,992: 5,588,322
תמ"ג (במיליוני דולרים)
14,502: 485,513
תמ"ג לנפש (בדולרים)
338: 86,880
משטר
אמירות איסלאמית: מונרכיה חוקתית

יחסי אפגניסטן–נורווגיה הם היחסים הבילטרליים שבין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן לבין ממלכת נורווגיה. כ-10,475 תושבים אפגנים מתגוררים בנורווגיה. כחלק מכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי, שלחה נורווגיה מספר חיילים אל אפגניסטן שיעניקו סיוע ביטחוני במלחמת אפגניסטן.
יחסים כלכליים

בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מאפגניסטן לנורווגיה הגיעה לסך 176 אלף דולר אמריקאי והיא כללה שטיחים, מכונות הרמה, מכשירי חימום חשמליים, תכשיטים, פרי הדר, פירות יבשים ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מנורווגיה לאפגניסטן הגיעה לסך 1.37 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה חלקי מטוסים, כלי תחבורה, טרקטורים, חלקי מכונות משרד, טלפונים, מחשבים, חוטים מבודדים, מכשירי חימום חשמליים, בטריות, דיו, סבון ועוד.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מאפגניסטן לנורווגיה הגיעה לסך 135 אלף דולר אמריקאי והיא כללה שטיחים, פירות יבשים, תכשיטים, חוברות ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מנורווגיה לאפגניסטן הגיעה לסך 2.38 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה משאיות, טרקטורים, טורבינות גז, טלפונים, מכשירי חימום חשמליים ועוד.
ייצוג

אפגניסטן מיוצגת בנורווגיה על ידי שגרירות שהיא מחזיקה באוסלו, בירת המדינה.
עד אוגוסט 2021 נורווגיה הייתה מיוצגת באפגניסטן על ידי שגרירות שהיא החזיקה בקאבול, בירת המדינה. כיום אין נציגות נורווגית במדינה.
טוקוס אדום-מקור מערבי

| טוקוס אדום-מקור מערבי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: קלאונאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קלאוניים
סוג:: טוקוס
מין:: טוקוס אדום-מקור מערבי
שם מדעי
 Tockus kempi

זכר אוכל בגמביה.
טוקוס אדום-מקור מערבי (שם מדעי: Tockus kempi) הוא מין של טוקוס ממשפחת הקלאוניים ואחד מחמשת המינים של הקבוצה הלא-טקסונומית טוקוס אדום-מקור, אשר בעבר נחשבו למין אחד - טוקוס אדום-מקור צפוני וכמה מהחוקרים עדיין משייכים מין זה למין המקורי. תפוצת מין זה משתרעת בסוואנות ותחומי הסבכים והיערות של מערב אפריקה מסנגל וגמביה במזרח עד דרום מאוריטניה ומערב מאלי.
הטוקוס הוא עוף קטן ביחס למשפחתו והוא בעל נוצות לבנות עם כנפיים מנומרות בשחור וזנב ארוך. הוא בעל מקור ארוך שצבעו אדום עז ובעל פס אפור-בהיר על עיניו שצבעם אפור-כהה. מין זה בעל צבעים דהויים יחסית לקרוביו החיים באזורים פתוחים יותר.
עוף זה ניזון הן על הקרקע והן באוויר או על ענפים מחרקים מעופפים שונים, טרף דומה, חולייתנים קטנים ומפירות וזרעים. כמו מרבית העופות הוא חי עם בן זוג קבוע לחיים. הנקבה מקננת בחללי עצים אותם הזכר מקרה בבוץ קשה ואדמה כדי למנוע כניסת טורפים ופגיעה אפשרית בביצים. לאחר שהגוזלים בוקעים הזכר שובר את הקיר ומשחרר את הנקבה וצאצאיה לחופשי.
יוסף לייטס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בנובמבר 1901 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  27 במאי 1983 (בגיל 81) סנטה מוניקה, ארצות הברית 
 מדינה:  פולין 
 פרופיל ב-IMDb
 
לייטס עם צוות הסרט "רוז'ה" ("הוורד") יושב בשורה הראשונה, שני משמאל, 1936
יוסף לייטס (בפולנית: Józef Lejtes, ‏22 בנובמבר 1901, ורשה – 27 במאי 1983, קליפורניה) היה מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה יהודי-פולני.
קורות חיים

לייטס היה בנם של יהודים מתבוללים, שעברו מרוסיה לפולין בסוף המאה ה-19. מילדותו גילה תחומי עניין אמנותיים - הוא למד בבית ספר למוזיקה, התבלט בציור והיה אורח תדיר בבתי הראינוע. למרות שהתנדב ב-1920 ולחם במלחמה הפולנית-סובייטית בקרב על ורשה נכלא במחנה המעצר יבלונה בשל יהדותו. בתום המלחמה החל בלימודי פילוסופיה באוניברסיטה היגלונית ולאחר שנתיים עבר ללימודי כימיה. עקב התעניינותו הגוברת בקולנוע, נסע לווינה, שם הפך לעוזרו של מיכאי קרטש (לימים, מייקל קורטיז, במאי הסרט המצליח "קזבלנקה")
לייטס היה במאי מרכזי בהיסטוריה הקולנועית של פולין לפני מלחמת העולם השנייה. בשנת 1924, כשהוא רק בן 23, הקים לייטס חברה להפקת סרטים דוקומנטריים. סרטיו בפולין עסקו לרוב בקטעים מההיסטוריה הפולנית הלאומית. סרטו העלילתי המלא הראשון, "הוריקן", נעשה בשנת 1928, עסק ב"מרד ינואר" שהתרחש ב-1863, שבו הפולנים התקוממו נגד הרוסים.
לייטס הצטרף לצבא אנדרס והגיע בעזרתו לארץ ישראל. בשנת 1943 יצר במסגרת צוות הצילום הצבאי את הסרט "מלטרון לעזה" שלא שרד עד ימינו. בשנים 1944 ל-1947 ביים את "דמעת הנחמה הגדולה", המספר על שלושה לוחמי בריגדה המנסים לשכנע ניצול שואה מיואש כי צופן לו עתיד בארץ ישראל. בסוף 1946 החל בעבודה על סרט הקולנוע "בית אבי", לפי תסריט של מאיר לוין, בבימויו של הרברט קליין ובצילומו של זוכה פרס אוסקר, פלויד קרוסבי. הסרט דובר האנגלית הופק במימון הקק"ל במטרה לשמש כסרט הסברה ליהודי ארצות הברית. מטרתו הייתה להעלות את בעיית ניצולי השואה הנקלטים בארץ ישראל ובאותה הזדמנות להראות את נופי הארץ.
בשנת 1949 יצר את סרט הדרמה התיעודי "אין ברירה". בסרט השתתף מיכאל גור והמספר היה תיאודור ביקל.
בשנת 1952 היה הבמאי של הסרט "קריה נאמנה". זהו אחד מהסרטים העלילתיים הראשונים שנעשו בארץ. סיפור אודות קבוצת ילדים ניצולי השואה המגיעים לפנימיית כפר הנוער הציוני בירושלים ערב מלחמת העצמאות, ועל יחסם עם מדריכיהם על רקע המלחמה והמצור על ירושלים.
בתחילת שנות ה-50 היגר לבריטניה, בה יצר זמן קצר ומשם המשיך לארצות הברית, שם המשיך בקריירה כבמאי. התמקד בעיקר בהפקות לטלוויזיה, כגון הסדרה בוננזה והסדרה "אלפרד היצ'קוק מגיש".
לקריאה נוספת

נורית גרץ, מקהלה אחרת: ניצולי שואה, זרים ואחרים בקולנוע ובספרות הישראליים, תל אביב: עם עובד (אפקים) והאוניברסיטה הפתוחה, תשס"ד – 2004, עמ' 22, 28–29, 34 ועל פי המפתח, מסת"ב 9651316985 - על הסרט "דמעת הנחמה הגדולה"
יחסי איחוד האמירויות הערביות – סן מרינו

| יחסי איחוד האמירויות הערביות – סן מרינו |
| --- | --- |
איחוד האמירויות הערביות: סן מרינו


איחוד האמירויות הערביות: סן מרינו
שטח (בקילומטר רבוע)
83,600: 61
אוכלוסייה
11,106,647: 33,579
תמ"ג (במיליוני דולרים)
504,173: 1,855
תמ"ג לנפש (בדולרים)
45,394: 55,254
משטר
מונרכיה חוקתית פדרלית: רפובליקה

יחסי איחוד האמירויות הערביות–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין איחוד האמירויות הערביות ובין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
היסטוריה

היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-29 בינואר 2009 בניו יורק בשולי העצרת הכללית של האו"ם. ההסכמים נוסחו במיוחד בערבית.
ייצוג

סן מרינו אינה מיוצגת באיחוד האמירויות הערביות בשום דרג, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. השגרירות המייצגת שלה באיחוד האמירויות הערביות היא זו המצויה במדריד, בירת ספרד.
איחוד האמירויות הערביות אינו מיוצג בסן מרינו בשום דרג, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. השגרירות המייצגת שלו בסן מרינו היא זו המצויה ברומא, בירת איטליה.
יז'י קיליאן

| --- | --- |

 לידה:  21 במרץ 1947 (בן 77) פראג, צ'כוסלובקיה 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של פראג  בית הספר המלכותי לבלט 
 הושפע על ידי:  ג'ון קרנקו 
 פרסים והוקרה:  פרס לורנס אוליבייה להישג בריקוד (2000)  אזרחות כבוד של פראג 1 (2018)  עיטור ארטיס בוהמי אמיקיס (21 בדצמבר 2000)  פרס יוסט ואן דן וונדל (1997)  Jiří Kylián Ring  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 www.jirikylian.com
 
ייז'י קיליאן (בצ'כית: Jiří Kylián נולד ב-21 במרץ 1947) הוא רקדן לשעבר וכוריאוגרף של מחול מודרני.
ביוגרפיה

יז'י קיליאן נולד בשנת 1947 בפראג, צ'כוסלובקיה. אביו היה בנקאי ואמו הייתה בנעוריה רקדנית, שנחשבה לילדת פלא.
קיליאן, שהתרשם לראשונה מן הביצועים האקרובטיים של קרקס בוש, החליט ללמוד בלט קלאסי בבית הספר הלאומי לבלט בפראג, אחרי שראה בפעם הראשונה בגיל 9 מופע בלט. קיליאן התקבל לקונסרבטוריון של פראג בשנת 1962. כאן פגש את המורה והרקדנית לשעבר זורה סמברובה, "שטבעה חותם עמוק בהתפתחותו המקצועית". בקונסרבטוריון עשה קיליאן את צעדיו הראשונים ככוריאוגרף ב"תשע שמיניות", שנוצר למוזיקת ג'אז, ו"רביעייה", למוזיקה מאת בלה בארטוק. ב-1967 קיבל קיליאן מלגה ללימודים בבית הספר המלכותי לבלט בלונדון. בין שאר אמנים, פגש קיליאן את הכוריאוגרף ג'ון קרנקו, שהציע לו להצטרף לבלט שטוטגרט.
עבודה

קיליאן הצטרף לבלט שטוטגרט ב-1968 ועבד אצל קרנקו, ככוריאוגרף. בבלט שטוטגרט החל קיליאן את יצירתו הכוריאוגרפית ב"פרדוקס" (1970), "הלוך ושוב" (1970), והמשיך בלהקת נובר של בלט שטוטגרט ב"לחשי כשף" (1971), "Einzelgänger" ‏ (1972) ו-"Blaue Haut" ‏ (1974), בין השאר.
שלוש שנים לאחר מותו של קרנקו (1973), התמנה קיליאן למנהל אמנותי של תיאטרון המחול ההולנדי (NDT) בשנת 1976. יצירותיו המוכרות ביותר לבלט ההולנדי הן "סימפוניית תהילים" (1978), "שטח מחיה" ("Stamping Ground") ‏ (1983), "זמן חלום" (1983) ו"זעקות דמומות" (1986). בסגנונו חקר את המגבלות והאפשרויות של המרחב, אברי-גוף, כניסות ויציאות, ניגודים והומור.
שתי יצירותיו של יז'י קיליאן שנכתבו ב-1983, "שטח מחיה" ו"זמן חלום", שאבו את השראתן מן העניין האישי שגילה באבוריג'ינים וממסעותיו לאזורי חייהם באוסטרליה, כפי שתיעד אותם הבמאי האנס הולשר בסרט התיעודי "הדרך אל שטח המחיה". מחולות טקסיים של אבוריג'ינים משמשים כתוכניות עבודה בתוך היצירה "שטח המחיה", שכללה בצוות המקורי שלה את נאצ'ו דואטו וג'ים וינסנט.
בתקופת הנהלתו של קיליאן בבלט ההולנדי, נוצרה להקה שנייה של רקדנים צעירים, "תיאטרון המחול ההולנדי 2" (NDT II).
ב-1992 יזם קיליאן להקה קאמרית לרקדנים בני יותר מ-40, "תיאטרון המחול ההולנדי 3" (NDT III).
יצירותיו העיקריות של קיליאן הן:
עבודה > "ארץ נשכחת" (1981)

"ארץ נשכחת" משנת 1981 בוחנת זכרונות, אירועים ואנשים, שאבדו או נשכחו עם הזמן והדרכים שבהן מנסים לעיתים אנשים, ללא הצלחה, להשיב אותם, או תחושה שלהם, לזיכרון כדי לרכוש מחדש את ערכם ועוצמתם. היצירה עצמה נוצרה בהשראת ציור של נשים על חוף ים מאת הצייר האקספרסיוניסטי הנורווגי אדוורד מונק ומבוססת עליו. בעיקר יש ביצירה דואטים של מתיחת זרועות בתנוחות שונות, כאילו היו הרקדניות מתאמצות להגיע אל משאת נפשן. הרקדנות מקשיתות את גבן ומבטאות רגש בריקודן, המשקף הן את המוזיקה והן את הציור המטריד, שהשפיע על הבלט. קיליאן מבטא את רגשותיו על מולדות אבודות, אהובים אבודים וזמנים אבודים ויש גם דואטים, המשקפים הלכי רוח אלימים. הדורטים האלה מסתיימים באנסמבל גדול שאחריו נשארות הנשים על החוף, פושטות שוב את זרועותיהן כציפורים שאינן יכולות לעוף.
עבודה > "מלאכים נופלים" (1989)

"מלאכים נופלים" הוא חלק מן הבלטים ב"שחור ולבן", שנוצרו בשנת 1989 עם 8 רקדניות לבנות לבושות בבגדי ריקוד שחורים. הם בוצעו למוזיקה של תופים/כלי הקשה, המבוססת על מוזיקת פולחן טקסית מגאנה. מקצבים ותבניות מוזיקליים משמשים ומעורבבים בסינתיסייזר ליצירת אפקט מרובד בכמה סקציות. התוצאה היא צליל אנרגטי, לפרקים אחוז-טירוף, שהרקדניות מתאימות עצמן אליו בריקוד פיזי מאוד.
"מלאכים נופלים" מתאר נשים ורקדניות השואפות להשיג שלימות אך נכנעות בשלבים שונים לנפש הנשית ולאירועים נשיים כמו שאיפה, פיתוי, הריון, לידה, מוות, אמהות ומודעות עצמית. הבלט עוסק בדברים שמושכים ודוחפים רקדנית מ"טוהר" הריקוד והביצוע. קיליאן הושפע מסוריאליזם ומינימליזם במהלך יצירת הבלט הזה וה"בלטים בשחור ולבן". בבלט הזה אנו רואים את השילוב בין קווים קלאסיים ותנועות נקישה חדשות, המשווה אופי בלתי צפוי ליצירה בכללותה.
עבודה > "מוות קטן" (1991)

"מוות קטן" (Petite Mort) חובר לפסטיבל זלצבורג של 1991 לציון יובל המאתיים למות מוצרט, עם גברים, שש נשים ושישה ריקועי מתכת. עוזרת הכוריאוגרף הייתה רוזלין אנדרסון, התלבושות של ג'וק ויסר, והמוזיקה מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט כללה את פרק האדג'ו מתוך הקונצ'רטו לפסנתר מס' 23 של מוצרט ופרק האנדנטה מתוך הקונצ'רטו לפסנתר מס' 21 של מוצרט.
הערות שוליים

↑  /existence ביוגרפיה של יז'י קיליאן
↑  ביוגרפיה
↑  אלאן רידינג, ניו יורק טיימס: חוגג את שחרורו בריקוד של חירות אלכוהולית" 11 ביולי 1999
↑  בלט שטוטגרט, לוח זמנים מ-A-Z, כוריאוגרף יחיד במינו.
↑  אנציקלופדיה בריטניקה, "בלט", הוצאת אנציקלופדיה בריטניקה
↑  Balletoman com, The Road to Stamping Ground, Jiri Kylian "הדרך ל"שטח המחיה", יז'י קיליאן
↑  ג'ון רוקוול, ניו יורק טיימס, "יז'י קיליאן מקים להקה לרקדנים צעירים בלבם" 22 בדצמבר 1992
↑  "שתי נשים על החוף", אדוורד מונק
↑  יוטיוב, יז'י קיליאן, "מוות קטן", מו"ל: אלווין איילי, תיאטרון המחול האמריקאי, ארכיב 20 בדצמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449476605171  PLWABN: 9810635781905606  BNE: XX1460071  BnF: cb13972588p (data)  GND: 119491648  ISNI: 0000 0001 1449 912X  LCCN: n91007958  NKC: jo20000080700  NTA: 069694109  SELIBR: 338660  SNAC: w6qv3nx2  SUDOC: 035089857  VIAF: 64145971358332330998   WorldCat (עם VIAF): 64145971358332330998
יחסי אפגניסטן–ישראל

| יחסי אפגניסטן–ישראל |
| --- | --- |
אפגניסטן: ישראל
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

אפגניסטן: ישראל
שטח (בקילומטר רבוע)
652,230: 22,072
אוכלוסייה
42,945,992: 9,961,867
תמ"ג (במיליוני דולרים)
14,502: 509,901
תמ"ג לנפש (בדולרים)
338: 51,185
משטר
אמירות איסלאמית: דמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי אפגניסטן–ישראל מתייחסים ליחסים הדיפלומטיים בין האמירות האסלאמית של אפגניסטן לבין מדינת ישראל. בין המדינות לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים כלל, בעוד אפגניסטן מעולם לא הכירה בישראל.
היסטוריה

בשנות ה-80 שיתפה ישראל פעולה עם ארצות הברית ומדינות נוספות במסגרת מבצע ציקלון, בו סיפקה בעקיפין חימוש למוג'אהדין האפגני (אנ') שנלחם בממשלת אפגניסטן שנשלטה על ידי ברית המועצות כממשלת בובות וכן בכוחות ברית המועצות עצמה, בעת הפלישה הסובייטית לאפגניסטן בין השנים 1979-1989, כחלק מתמיכת ישראל בארצות הברית במהלך המלחמה הקרה במאבקה נגד התפשטות הקומוניזם הסובייטי. על פי הדיווחים, אלפי לוחמי מוג'אהידין בפרט מארגון חיזב א איסלאמי, אשר היה בהנהגת ג'ולבודין הקמטיאר, אומנו על ידי מדריכים ישראליים.
באוקטובר 2005 נערך ראיון על ידי עיתונאי מידיעות אחרונות עם נשיא אפגניסטן חאמיד כרזאי, בו רמז כרזאי על רצון לכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
בראיון אמר כרזאי "כאשר תהיה התקדמות בתהליך השלום במזרח התיכון, והפלסטינים יקבלו מדינה משלהם, אפגניסטן תשמח לכונן יחסים מלאים עם ישראל". בראיון גילה כרזאי שהוא פגש את שמעון פרס מספר פעמים, וכינה אותו "איש יקר, לוחם אמיתי לשלום".
במהלך מבצע עופרת יצוקה בו נלחמה מדינת ישראל בממשלת החמאס ברצועת עזה, חתמו בקאבול כ-50,000 אפגנים על עצומה סמלית להילחם בישראל. בתקופת המבצע נערכו הפגנות רבות נגד ישראל, ובשנת 2009 הגדיר כרזאי את המבצע כ-"ברברי" והשווה אותו לפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
זבולון סימן-טוב, שחי בקאבול וניהל את בית הכנסת היחיד שנותר באפגניסטן, נחשב ליהודי האחרון שעדיין נותר במדינה עד לאותה שנה. עם זאת, זמן קצר לאחר השתלטות הטליבאן על אפגניסטן ב-2021, התגלה כי קרובת משפחתו האבודה, טובה מוראדי, הייתה למעשה היהודייה האחרונה באפגניסטן, לאחר שאיש העסקים הישראלי-אמריקאי מרדכי כהנא (אנ') הוביל את פינויו של סימנטוב לישראל ב-7 בספטמבר 2021 בה מתגוררת משפחתו מאז 1998. מוראדי עלתה גם כן לישראל ב-29 באוקטובר 2021.
לאחר השתלטות הטליבאן על אפגניסטן, הצהיר דובר הטליבאן סוהיל שאהין (אנ') בראיונו לסוכנות הידיעות הרוסית ספוטניק, "כמובן שלא יהיו לנו שום קשר עם ישראל. אנחנו רוצים לקיים יחסים עם מדינות אחרות, ישראל לא בין המדינות האלה. נרצה לקיים יחסים עם כל מדינות האזור והמדינות השכנות, וכן עם מדינות אסיה".
ראו גם

יהדות אפגניסטן
יהודי האפיפיור

בית הכנסת בקרפנטרה
יהודי האפיפיור (בצרפתית: Juifs du Pape) הוא מונח שמתייחס ליהדות רוזנות וֶנֶסֶן (le Comtat Venaissin) שבאזור אביניון בצרפת של ימינו. בימי הביניים, ובמיוחד במאה ה־14, סבלה יהדות צרפת בכללה מרדיפות תחת שלטונו של פיליפ "היפה", בזמן זה בלטו מדינות האפיפיור בסובלנותן היחסית. רוזנות ונסן, המקבילה פחות או יותר לאזורי מערב מחוז ווקלוז של ימינו, נמצאת תחת שליטת האפיפיור מאז 1274 ועל כן בימי הפרעות ביהודי צרפת פרחו הקהילות ברוזנות ונסן. קהילות יהודיות משמעותיות התפתחו בערים ברוזנות – אביניון, ל'איל-סור-לה-סורג, אוראנז', קרפנטרה, ולראה ועוד, והפכו לאחד ממרכזי הקהילות החשובים בתולדות יהדות צרפת.
היסטוריה

קיימים ממצאים המצביעים על נוכחות יהודית במרסיי ובעמק הרון עוד מן העת העתיקה, בזמן שהיה האזור פרובינקיה תחת שלטון האימפריה הרומית. עדויות ראשונות לנוכחות יהודית באזור פרובנס מתוארכות לסוף המאה הראשונה לפני הספירה ועדויות כתובות מתוארכות לתחילת המאה החמישית לספירה. האוכלוסייה היהודית הייתה מורכבת ככל הנראה לא רק מיהודים שגלו, אלא גם מגרים רומאים וגאלים ומהמאה השביעית גם מהגרים מספרד הוויזיגותית. תחילת היישוב היהודי היה בערים ארל ומרסיי ובהמשך גם בעיר נרבון. היישוב היהודי בפרובנס הורכב ברובו מיישובים קטנים והיהודים עסקו בעיקר במסחר של בדים, פרוות, משי ותבלינים שונים.
לאחר מספר שנים שבהן הורעה מערכת היחסים בין השלטונות הצרפתיים לבין היהודים, הוחלט בשנת 1306 לגרש את יהודי צרפת ורבים מהם בחרו להגר לערי פרובנס (חשוב לציין כי שלטונות צרפת ופרובנס היו שלטונות שונים).[דרושה הבהרה] בשנים אלו הועבר כס האפיפיור אל אביניון על ידי פיליפ היפה למשך שבעים שנה. מעשה זה הוביל ליצירת כיס שלטוני וממשל מוחלט של הכנסייה על העיר אביניון וכמה משכנותיה למשך מאות השנים הבאות. השלטון העצמאי של האפיפיור הוביל ליצירת מערכת חוקים שונה ליהודים שחיו תחת ערי האפיפיור, ברוב הזמן חוקים מקלים יותר בעיקר בגלל מאבקי כוח עם השליט החילוני.
ב־27 במרץ 1247 התפרצו מהומות אנטי־יהודיות במהלך יום רביעי של השבוע הקדוש, בעקבות עלילת דם לאחר שנמצא ילד נוצרי מת בוולראה. המהומות נפסקו רק לאחר התערבות של אינוקנטיוס הרביעי. לאחר הקמת רוזנות ונסן (אנ') תחת שלטון האפיפיור, היא הפכה למקום מקלט עבור יהודים, שגורשו מצרפת על ידי פיליפ היפה במאה ה־14. בשנת 1492, עם גירוש ספרד הגיעו למדינת האפיפיור יהודים ממגורשי ספרד, ובאותה תקופה היגרו לערים המרכזיות ברוזנות גם יהודים משאר אזורי פרובנס.
בשנת 1501, כמה שנים לאחר שאוחדו שלטונות צרפת ופרובנס, הוחלט לגרש את יהודי פרובנס, ובכך הפכה צרפת כולה ריקה מיהודים (יהודי צרפת הצפונית גורשו סופית עוד בשנת 1394), למעט המובלעת של מדינת האפיפיור. באזור זה הותר ליהודים להישאר, אך בדומה ליהודי איטליה, הם נאלצו לעבור להתגורר בגטאות מיוחדים, הוטלו עליהם מיסים גבוהים, איסורי תעסוקה וחיוב תלבושת מיוחדת (לרוב טלאי על הבגד או הכובע). עם השנים הוקמו ארבעה גטאות ליהודים בערי האפיפיור: בערים אוויניון, קארפינטראץ, לישלוא וקאבאליון, שנודעו בכינוין "ארבע קהילות" או "קהילות קל"א", ומנו יחד כאלפיים יהודים. הריחוק הגאוגרפי משאר יהודי העולם הוביל לנתק בין קהילות אלה לשאר העולם היהודי, וכך נשמרו באזור מנהגיו הייחודיים, נוסח התפילה הפרובנסלי (אך הוא הושפע מהנוסח הספרדי שהביאו המגורשים), וכן הגייה ייחודית של העברית ושפה ייחודית – פרובנסלית יהודית.
עם השנים, והכיבושים הצרפתיים אזורים יהודיים חדשים, חזרו יהודים להתגורר בערי צרפת אולם מעטים המקרים שהיה זה באישור השלטונות, על כן גורשו ונפגעו פעמים רבות ודווקא קהילות "ארבע קהילות" נשארו עומדות איתן. היהודים בערי האפיפיור הצליחו לחיות בכבוד יחסי למרות היותם כפופים לכנסייה. כמו רבים מיהודי אירופה יהודי "ארבע קהילות" כללו בתפילתם תפילה לשלום האפיפיור. לאחר המהפכה הצרפתית ושלטונו של נפוליאון בונפרטה, עת החלת חוקי שוויון בכל חלקי צרפת, החלו יהודי מדינת האפיפיור לעבור אל הערים הגדולות, פריז, מרסיי, ניס וכו' כך שמספר יהודי "ארבע קהילות" צנח וכמעט נעלם לחלוטין כעבור שנים בודדות. היהודים המעטים שנשארו באזור נרצחו בשואה. כיום הקהילות היהודיות בפרובנס הן קהילות של יהודים יוצאי צפון אפריקה ואינן משמרות את מסורות ומנהגי יהדות פרובנס. עד ימינו נותרו שתי קהילות עם בתי כנסת עתיקים – קאבאליון (cavaillon) וקרפנטרה.
ראו גם

הקהילה היהודית בקרפנטרה
הקהילה היהודית בקאוויון
הקהילה היהודית באביניון
הקהילה היהודית באיל-סור-לה-סורג
לקריאה נוספת

סימון מרג'ן-אוחנא, ספר היחס לאליהו כרמי. פנקס קהילת קרפנטרס ממדינת האפיפיור (1769-1736), מוסד ביאליק ומכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, המרכז ללשונות היהודים וספרויותיהם, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2009.
שמעון שוורצפוקס, ‏קהילות דרום צרפת, גירוש פראג ור' יהונתן אייבשיץ, פעמים 23 (תשמ"ה), עמ' 111–126.
ישראל גולדמן, "היהודים של האפיפיור", סגולה גיליון 77 (תשרי תשע"ז), עמ' 36–45.
רואלי בונאן, אורלי בונאן, המורשת היהודית באביניון ובמחוז הונאסין: ווקלוז, ליון, 2019.
הערות שוליים

↑  ראשי תיבות של שמותיהן: קרפנטרץ, קאוואליון, לישלוא, אוויניון.
↑  שוורצפוקס, עמ' 111–113.