stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוינה קורניה
קורות חיים

דוינה קורניה נולדה בבראשוב בחבל טרנסילבניה ברומניה. אביה, יאקוב קורניה היה במקור מן היישוב אילן, במחוז פגראש אמה, מריה קורניה, לבית מוגה, הייתה במקור מאפאהידה.
דוינה קורניה למדה בבית ספר יסודי בעיר רגין ובתיכון בטרגו מורש ובקלוז'.
החל משנת 1948 היא למדה שפה וספרות צרפתית ושפה וספרות איטלקית באוניברסיטת קלוז'. בתום הלימודים לימדה צרפתית בבית ספר תיכון בעיר זאלאו, בה התחתנה עם עורך דין מקומי, לאונטין קורנל יוהאס. חזרה לקלוז' בשנת 1958 ומונתה למדריכה בקתדרה לצרפתית בפקולה לפילולוגיה אוניברסיטת באבש-בויא בעיר.
התחילה את פעילותה הפוליטית בשנת 1965 כשבעת ביקור בשטרסבורג בצרפת הופתעה לראות שידיד צרפתי מתח בקורת באופן פומבי על הנשיא שארל דה גול. כמי שחיה במשטר הקומוניסטי ברומניה, ציפתה שכמו במולדתה, יבואו שוטרים לעצור אותו, מה שלא קרה.
היא התביישה במצב הדברים ברומניה שהייתה נתונה בשלטון דיקטטורי מזה שנים רבות.
החרפת הדיכוי הפוליטי והתרבותי בסוף שנות ה-1970 הביאה אותה לפרסם בשנת 1980 במחתרת בין חבריה את התרגום מצרפתית של ספרו של מירצ'ה אליאדה Încercarea Labirintului (מבחן המבוך) ובהמשך עוד ארבעה תרגומים מחתרתיים.
"ירמיה הולאכי" מאת פטרה גרמן, "דאו דה ג'ינג" מאת לאו דזה, "צדק ואמת" מאת גבריאל מרסל והחלק טריאלוג מ"האדם ושלוש האתיקות שלו" מאת שטפאן לופאשקו. היא כתבה לצידם הערות ודברי מבוא.
קורות חיים > מאבקה הפוליטי > מכתבי המחאה

בשנת 1982 תוך הפרת החוקים של המשטר הקומוניסטי שלחה קורניה מכתב ראשון לתחנת הרדיו "רדיו אירופה החופשית, מכתב ראשון בשורה של טקסטים וכתבי מחאה נגד משטר צ'אושסקו. היא התלוננה לא רק על המשבר החומרי/כלכלי שבה שקעה רומניה אלא גם על המשבר הרוחני, שבו העם ניזון מססמאות בלבד, תוך פגיעה בערכים הרוחניים, שבהם ראתה הגורם שיצר בעבר "תבונה, אתיקה, תרבות, חירות ואחראיות".
בסוף מכתבה הראשון התנצלה על שאינה חושפת את שמה, אולם חתמה בשמה על מנת להוכיח שהמכתב אותנטי מתוך תקווה ששמה לא ייחשף.
מתוך אי הבנה ברדיו אירופה חופשית הקריאו אות המכתב כולו כולל את שם הכותבת
כתוצאה מכך ב-15 בספטמבר 1983 פוטרה קורניה ממשרתה באוניברסיטה כשהעילה הרשמית לפיטוריה הייתה הצעתה לסטודנטים שלה לקרוא את יומנו של מירצ'ה אליאדה.
קורניה נחקרה ארוכות, וספגה מכות ואיומים. המעקב אחריה בוצע בפיקוח הקולונל אלכסנדרו פרש מה"סקוריטטה".
במכתב שני שפורסם על ידי BBC ורדיו אירופה חופשית, קורניה מחתה נגד ההגבלות בחופש האקדמיה ונגד העובדה שהנהלת האוניברסיטה לא הגנה עליה ואפילו לא ניסתה להבין מהם האידיאלים שהניעו את מעשיה.
קורניה לא נרתעה והמשיכה לשלוח מכתבי מחאה לרדיו אירופה חופשית כשמסרים בהם תואמים את האמונה שהביעה גם אחרי נפילת המשטר בשנת 1989: ששינוי פוליטי וכלכלי לטובה לא יגרום לשיפור במוסר המעוות של הפרטים בחברה.
באוגוסט 1987 פנתה קורניה לנשיא צ'אושסקו במכתב ובו טענות לטובת רפורמה בחינוך הגבוה, בקשות להגברת החופש האקדמי ולאוטונומיה אוניברסיטאית (שתמנע מהמוסדות האקדמיים להיות שלוחה של המפלגה), התרת חילופי ידע ודעות עם אוניברסיטאות זרות, פרטו מעבודות ה"התנדבות" של הסטודנטים בעבודות קטיף בחקלאות, והשמת דגש על החשיבה במקום שינון מידע בלבד.

בעת מרד הפועלים בבראשוב ב-18 בנובמבר 1987 יחד עם בנה, לאונטין יוהאס, הפיצה קורניה בקלוז'-נפוקה 160 פליירים לסולידריות עם הפועלים המפגינים נגד השלטון הקומוניסטי. למחרת שניהם נעצרו על ידי הסקוריטטה והוחזקו במעצר למשך 5 שבועות עד דצמבר 1987 כששוחררו בעקבות מחאות בעולם ואחרי שידור תוכנית תעודית על רומניה ועל משטר צ'אושסקו בטלוויזיה הצרפתית, שכללה ראיון עם קורניה עצמה.
בקיץ 1988 שמעה קורניה ברדיו אירופה החופשית שהוזמנה לוועידה על זכויות האדם בקרקוב. ההזמנה לא הגיעה אליה. היא ביקשה דרכון על מנת שתוכל לנסוע לוועידה אבל סורבה, לאחר הסירוב השיבה לשלטונות במכתב שבה טענה שחברה טוטליטרית מצליחה יכולה להיווצר רק על בסיס שוד ההישגים האינטלקטואליים של האנשים.
בספטמבר 1988 פנתה במכתב פתוח אל האפיפיור יוחנן פאולוס השני, מכתב שהוקרא ברדיו אירופה חופשית, ושבו ביקשה יחד עם חמישה אקדמאים מקלוז' את החזרת הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית לפעילות חוקית ברומניה.
קורות חיים > מאבקה הפוליטי > מעצר בית

קורניה כתבה מכתב נוסף שהוברח מחוץ לרומניה על ידי ז'וזי דיבייה ושודר ברדיו אירופה חופשית ב-23 באוגוסט 1988, חג הלאומי של רומניה.
היא האשימה את צ'אושסקו באחראיות אישית לשפל הרוחני והכלכלי של רומניה. היא הציעה למנהיג שתי אופציות:לוותר יחד עם פעילי המפלגה (הנומנקלטורה) על רסני השלטון או להנהיג רפורמות שתאפשרנה פלורליזם והפרדת הרשויות - האקזקוטיבית והמשפטית - מהמפלגה.

היא שטחה את נימוקיה למען חופש הביטוי, חופש העיתונות, חופש ההתאגדות וחופש התנועה; בתחום הכלכלי, ביקשה את סגירת המפעלים הכושלים, ציודם מחדש של המפעלים כדי שיעמדו בתחרות עם חברות זרות, העסקת מנהלים זרים והנהגה מחדש של הבעלות הפרטית על האדמות, וכן עצירת תוכנית הסיסטמטיזציה שיזם צ'אשוסקו בבוקרשט וכל רחבי המדינה. בעקבות זאת הושמה קורניה במעצר בית. אחרי שהטלוויזיה הבלגית שדרה תוכנית תיעודית על רומניה, התחיל מסע בינלאומי למען שחרורה. הפרלמנט האירופי והקונפדרציה הבינלאומית של האיגודים המקצועיים החופשיים פנו לממשל הרומני בבקשה לשחררה. התערבו למענה פוליטיקאים כמו לורן פביוס, יושב ראש האספה הלאומית הצרפתית, הנשיא לשעבר ולרי ז'יסקר ד'אסטן ושר החוץ של בלגיה, לאו טינדמאנס
למרות הכל, העזה קורניה לשלוח לחו"ל עוד שני מכתבים נוספים, כולל אחד שבו דנה על שרירותיות האמצעים שננקטו נגדה, שלא תאמו לדעתה את החוק הרומני, וציינה את הפרת שלטון החוק והשימוש השרירותי בכוח השלטון.
ב-1989 הוזמנה קורניה על ידי דניאל מיטראן, אשתו של נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן לחגיגות המאתיים למהפכה הצרפתית. גם הפעם דחו הרשויות הרומניות את בקשתה לאשרת יציאה.
הזמנה נוספת קיבלה ממועצת אירופה והיא נמסרה לידי שגריר רומניה בפריז.
קורות חיים > מאבקה הפוליטי > השחרור

בימי המפכה הרומנית, ב-21 בדצמבר 1989 יום לפני נפילת המשטר, שוחררה קורניה ממעצר הבית.
מיד עם שחרורה השתתפה בהפגנות ההמוניות בעירה, קלוז'-נפוקה.
קורות חיים > פעילותה במשטר החדש אחרי 1989

אחרי 22 בדצמבר 1989 נתבקשה קורניה להיות חברה בממשלה הפוסט-קומוניסטית הראשונה, המועצה הלאומית של חזית ההצלה הלאומית.

ב-24 בינואר 1990 אחרי שהחזית ההצלה הלאומית הפכה למפלגה, עזבה קורניה את הממשלה הזמנית, והחליטה לרוץ עם מפלגה משלה בבחירות בשנת 1990. היא העריכה שהשלטון החדש תלוי במנהיג הסובייטי מיכאיל גורבצ'וב ושהוא נשלט על ידי פעילים קומוניסטים לשעבר.
יחד עם אינטלקטואלים כמו אנה בלנדיאנה, מיכאי שורה ומירצ'ה דינסקו התנגדה להנהגה החדשה בראשות יון איליאסקו, עד שבשנת 1996 נבחר הנשיא החדש אמיל קונסטנטינסקו שייצג את האופוזיציה.
היא נמנתה עם מייסדיו של הפורום הדמוקרטי האנטיטוטליטרי ברומניה, ניסיון ראשון לאחד את האופוזיציה הדמוקרטית לשלטון הפוסט-קומוניסטי.
. ארגון זה הפך לקונבנט הדמוקרטי הרומני שהביא את קונסטנטינסקו לשלטון בעקבות ניצחון בבחירות.
דוינה קורניה הייתה אחת ממייסדיהם של הקבוצה לדו-שיח חברתי ברומניה (Grupul pentru Dialog Social), של קרן הברית האזרחית (Fondul Alianța Civică) ושל הקרן ממוריה לתרבות (Fundația Culturală Memoria)
דוינה קורניה נפטרה במאי 2018 בגיל 88, בביתה בקלוז'-נפוקה, כשבנה לצידה.
. היא הובאה לקבורה בטקס צבאי בבית הקברות היונגארד בקלוז'-נפוקה.
טקס הלווייה הדתי נוהל על ידי הבישוף היווני-קתולי של קלוז'-גרלה.
ציטוט

השתדלתי לחיות כאילו הפחד אינו קיים,  אף על פי שהרגשתי אותו
,
חייה הפרטיים

לדוינה קורניה שני ילדים:אריאדנה קומבס (שהתיישבה בשנות ה-1970 בצרפת ונפטרה שם) ולאונטין-הורציו יוהאס (יליד 1956)
כתביה

1990 - Liberté? Entretiens avec Michel Combes (חירות? ראיונות אצל מישל קומב) (בצרפתית)
1991 - Scrisori deschise şi alte texte (מכתבים גלויים וטקסטים אחרים)
1999 - Faţa nevăzută a lucrurilor. Dialoguri cu Rodica Palade (הפן הסמוי של הדברים. דיאלוגים עם רודיקה פלאדה)
2000 - Traduceri (תרגומים)
2006 - Puterea fragilităţii (כוחה של השבירות)
כתביה > תרגומים

מירצ'ה אליאדה - מבחן המבוך Încercarea labrinintului
"ירמיה הוולאכי" מאת פטרה גרמן
"דאו דה ג'ינג" מאת לאו דזה
"צדק ואמת" מאת גבריאל מרסל
"האדם ושלוש האתיקות שלו" מאת שטפאן לופאשק
1990 - Convorbiri cu Claude-Henri Rocquet שיחות עם קלוד-אנרי רוקה
1997 - Ultimele mărturii עדויות אחרונות מאת ולדימיר גיקה
2003 - Fragmente postume (קטעים אחרי מוות)
פרסים ואותות הוקרה

2009 - צלב בית המלכותי של רומניה בדרגת אביר
2018 - נבחרה לנשיאה לשם כבוד של מועצת המסדר כוכב רומניה
2009 - אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת מפקד
דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה החופשית של בריסל
הפרס הממוריאלי תורולף ראפטו (נורווגיה) - לפעילי זכויות האדם
הערות שוליים

↑  Doi ani de la moartea Doinei Cornea, adevarul.ro, 4 mai 2020
1 2  D.Deletant עמ' 262
1 2 3  D.Deletant עמ' 263
↑  D.Deletant עמ' 261
1 2 3  D.Deletant עמ' 264
↑  D.Deletant עמ' 265
↑  D.Deletant עמ' 266
↑  D.Deletant עמ' 267
↑  D.Deletant עמ' 268
↑  D.Deletant עמ' 269
↑  D.Deletant עמ' 270
1 2  D.Deletant עמ' 271
↑  D.Deletant עמ' 268
↑  כתבה ב News Observer
↑  כתבת הספד ב-4 במאי 2019 ב-Business Review
↑  כתבת הספד בערוץ france 24
↑  על טקס הלווייה בHotNews
↑  צוטו ב République du centre Orléans   שבת 5 במאי 2018, עמוד 1
↑  La République du centre p 1 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812480161105606  BIBSYS: 90560111  BNE: XX1276313  BnF: cb12175578k (data)  GND: 121442837  ISNI: 0000 0000 4371 8769  LCCN: no90022730  NTA: 130903159  RERO: 02-A003135824  SUDOC: 030314623  VIAF: 39419452   WorldCat (עם VIAF): 39419452
הדסה שרמן-פריאל

הדסה שרמן-פריאל
הדסה שרמן-פריאל (21 באוגוסט 1910 – 27 באוגוסט 1992, ט"ו באב ה'תר"ע – כ"ח באב ה'תשנ"ב) הייתה מחלוצות החינוך המוזיקלי בישראל, יושבת ראש התאחדות הבוגרים והחניכים וחברת הוועד המפקח של גימנסיה הרצליה.
ביוגרפיה

שרמן נולדה בקיץ 1910 באודסה, ועלתה לארץ ישראל כתינוקת בת שנה עם הוריה הד"ר משה שרמן, ראשון רופאי האף-אוזן-גרון בארץ וממייסדי ההסתדרות הרפואית, ורבקה ריימיסט.
בוגרת מחזור ט"ז של גימנסיה הרצליה. בתל אביב למדה אצל רבקה בורשטיין-ארבר ואצל אריה אבילאה, ואחר-כך הוסמכה במוזיקה באוניברסיטת לייפציג.
ב-1924 חיברה ביחד עם אחיה מאיר, לימים הציר הכלכלי של ישראל בארצות הברית ומנכ"ל חברת הנפט "פז", את האופרה "אמנון ותמר" שהועלתה בגימנסיה על ידי בני מחזורה. על "אמנון ותמר" סיפרה הדסה:
ההצלחה הייתה מרובה, ואילו אני, בעצת הורי, התחלתי לעסוק בלימוד מוזיקה ברצינות רבה. עברתי ללמוד אצל פרופ' אבילאה והתחלתי ללמוד גם תאוריה. המנצח גולינקין אפשר לי לבקר בחזרות האופרה הארצישראלית, ואולי בפרק זמן זה נתגבשה אצלי החיבה והאהבה לצורה זו שעסקתי בה רבות בשנים מאוחרות יותר כשהייתי כבר מורה.[דרוש מקור]
שרמן לימדה מוזיקה בגימנסיה מאמצע שנות השלושים ועד סוף שנות השישים. ניצחה על תזמורת ומקהלת הגימנסיה, יזמה והקימה מפעלים רבים. העלתה הפקות רבות, בהן "בריאת העולם" של היידן, "אורפיאו ואוארידיצ'ה" של גלוק ו"חליל הקסם" של מוצרט - כולם בביצוע תלמידי הגימנסיה. על הפקת פפגנו כתב נתן דונביץ':
בגימנסיה העברית הרצליה, בבניין הישן והמרשים שלה, שניצב במקום שבו מתנשא היום מגדל שלום, זימרו ושרקו ב-1939 רק נעימה אחת: "צייד הציפורים אני, פפגנו שמי!" תחילת האריה המפורסמת של מוצארט הייתה אז שריקת ההיכר וההזדהות של כיתות ואוהבים. והכל בגלל הגברת הדסה שרמן... מקהלה ותזמורת של תלמידים החלה להכין את ההצגה. הצלילים מילאו את המסדרונות, ומורים נאבקו, כמיטב יכולתם, נגד תלמידים שהתפלחו מן הכיתה, או נקראו רשמית לצאת ממנה כדי ליטול חלק בחזרות... "פפגנו" היה להיט והוצג פעם אחר פעם.
על הפקה מאוחרת יותר, האורטוריה "יפתח" של ג'אקומו קריסימי, שבוצעה ב-1962 כתבה אחת התלמידות:
מה? מה אוזניך שומעות? לא! לא זמזום "טויסט" ורקיעת רגליים. לא שיר מתקתק של הלן שפירא, אלא מה? המילים: "נוסו נא והכנעו, טמאים והתפזרו ובחרבותנו הנוצצות אתכם נפיץ". והמנגינה: לחן של המאה ה-17. לא מאמינים?! אבל זו עובדה. את מסדרונות הגימנסיה הרצליה מילאו זמזום, שריקות שירה ודיבור על קריסימי. לא שמעתם את שמו? גם אני לא שמעתי עליו, עד שהדסה שרמן המורה למוזיקה של בית-הספר החליטה ש"אנחנו נבצע את האורטוריה 'יפתח' של ג'אקומו קריסימי. ביצוע: מקהלת הגימנסיה. המלווים: כלי קשת ופסנתר. והמנצחת, כמובן, הדסה שרמן"... וכך אני מוצאת עצמי בסיום שנת הלימודים תשכ"ב באולם הקאמרי הישן, כשעל הבמה חברי המקהלה כמאה ושמונים במספר, המנגנים והמנצחת.
ב-1934 נישאה שרמן למנצח וולפגנג פרידלנדר (לימים זאב פריאל).
עם צאתה לגמלאות הקימה את התאחדות הבוגרים והחניכים של הגימנסיה ואף עמדה בראשה. אִרגנה כנסי בוגרים ועמדה בקשר אישי עם מאות ואלפי תלמידי הגימנסיה.
בין תלמידיה הרבים היו שהפכו למוזיקאים מקצועיים, בהם המלחין והמעבד גיל אלדמע, נגן הקרן יעקב מישורי והמלחין והמנצח נעם שריף.
בשנת תשמ"ז-1987 הוענק לה תואר יקירת העיר תל אביב-יפו.
הערות שוליים

↑  הדסה שרמן-פריאל באתר GRAVEZ
↑  תמר אבידר, בת מאה פורטת יום יום על פסנתר, מעריב, טור 1, 2 ביולי 1965.
↑  נתן דונביץ', "החליל הראשון", הארץ, 24.2.1984.
↑  ח' קיבליס, "אורטוריה בגימנסיה", מעריב לנוער, 18.9.1962.
↑  חגי חיטרון, [אירועי הוקרה למלחין נועם שריף בגרמניה, במלאות לו 80 אירועי הוקרה למלחין נועם שריף בגרמניה במלאות לו 80]
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301566805171  ISNI: 0000 0004 0259 0446  VIAF: 298408686   WorldCat (עם VIAF): 298408686 
שיעור מוזיקה עם הדסה שרמן, 1935
הדסה קלצ'קין

| --- | --- |

הדסה קלצ'קין (1930)
 לידה:  1 באפריל 1905 פולין
 פטירה:  17 בדצמבר 1995 (בגיל 90) כ"ד בכסלו ה'תשנ"ו תל אביב-יפו, ישראל
 שם לידה:  הדסה ינובסקי 
 מדינה:  ישראל 
 בן זוג:  יעקב אביטל רפאל קלצ'קין (1987-1934)
 
הדסה קלצ'קין (1 באפריל 1905 - 17 בדצמבר 1995) הייתה אספנית ובעלת גלריה לאמנות בתל אביב-יפו. קלצ'קין הייתה רעייתו של רפאל קלצ'קין, שחקן תיאטרון "הבימה".
ביוגרפיה

הדסה קלצ'קין, בת מרדכי ינובסקי, נולדה, כנראה בהורדנה (גרודנא) בפולין (כיום בבלארוס). בשנת 1914 עלתה לארץ ישראל מרוסיה ביחד עם אחותה ואביה, והתיישבה עמם בתל אביב. האב רכש קרקעות בארץ-ישראל וחזר להביא את שאר המשפחה, אולם נספה כנראה בדרך. היא למדה בגימנסיה הרצליה, שם הכירה את רפאל קלצ'קין. בשנת 1925 (בקירוב) נישאה לשחקן יעקב אביטל, אותו הכירה לאחר שראתה אותו במחזה "ירמיהו" בתיאטרון "האוהל". השניים התגוררו בדירה ברחוב בן יהודה. לאחר כארבע שנים נפרדו בני הזוג. בשנת 1930 בקירוב נסעה לברלין, גרמניה, שם למדה אמנות. בשנת 1936 נהרג אביטל בתאונת דרכים בכביש טבריה-צמח.
בשנת 1934 נישאה לרפאל קלצ'קין. לפרנסתה עבדה כמוכרת בחנויות שונות, בין היתר כמוכרת בחנות בגדים ברחוב אלנבי. כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 עסקה קלצ'קין במסחר אמנות, בעיקר בעבודותיהם של כמה ממכריה כגון שמואל בק, פנחס ליטבינובסקי, אריה לובין, ראובן רובין ואחרים. לשם כך הפכה את הקומה השנייה בביתה למעין גלריה. בשנת 1962 פתחה קלצ'קין גלריה לאמנות, ששכנה בקומת הקרקע של ביתה בבניין ברחוב פרוג מס' 33 בתל אביב-יפו. את הגלריה עיצוב האדריכל דב כרמי.
קלצ'קין הציגה אמנים בינלאומיים כגון יענקל אדלר ופיטר פרוקש. האמנים הישראלים שהציגה בשנות ה-60–70 של המאה ה-20 אופיינו בסגנון פיגורטיבי, פעמים רבות בהשפעת ה"ריאליזם החדש". בין אמנים אלו בלט שמואל בק. לצדו הוצגו תערוכות של אמנים כשרגא וייל (1963, 1962), אגי יואלי (1963), אסתר פרץ ארד (1965), תמר איתן (1967) רות צרפתי (1971), מארק ינאי (1975, 1977, 1979) ואחרים. לצד הגלריה הוקם גן פסלים. לאחר מותה של קלצ'קין הופעלה הגלריה על ידי אחייניתה, אסיה שוורץ. בשנת 1999 נסגרה הגלריה.
בשנת 1988 תרמה את הציור "ערבי עם פרח" (1925) מאת פנחס ליטבינובסקי למוזיאון תל אביב לאמנות לזכר בעלה. בשנת 1990 ייסדה את "פרס קלצ'קין" וכן גייסה ותרמה כספרים רבים עבור בריכת השחייה בבית הלוחם תל אביב, שנקראה על שם בעלה. בנוסף, תרמה כספים למען הקמת אודיטוריום במוזיאון ארץ ישראל.
הערות שוליים

↑  במקומות שונים נכתב כי קלצ'קין נולדה באימפריה הרוסית ואילו באחרים בפולין. אחותה של קלצ'קין נולדה בהורדנה, ויש להניח כי גם הדסה נולדה במקום זה.
↑  דבורה שפירא, תעלומת התמונה האבודה, מעריב, 21 בפברואר 1990; דבורה שפירא, תעלומת התמונה האבודה (המשך), מעריב, 21 בפברואר 1990
↑  ראו: גלריה הדסה ק., ארבע על חמש מס' 52, מרץ 94, עמק 12
↑  בר-קדמה, עמנואל, "שושנת רפאל", ידיעות אחרונות, מוסף תל אביב, 1 באפריל 1988
האגף לחקירת תאונות אוויריות (בריטניה)

| --- | --- |


בית פארנובורו, המטה המרכזי
 מידע כללי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תחום שיפוט:  בריטניה
 משרד אחראי:  משרד התחבורה
 תאריך הקמה:  1915
 ראש:  קריספין אור, מפקח ראשי לתאונות אוויריות
 מטה מרכזי:  נמל התעופה פארנבורו 
 עובדים:  49 מומחים
 אתר רשמי
 
שלט המורה לכניסה לבית פארנבורו, המטה המרכזי של האגף לחקירת תאונות אוויריות
האגף לחקירת תאונות אוויריות (באנגלית: The Air Accidents Investigation Branch או AAIB ראשי תיבות) היא סוכנות חקירות ממשלתית בבריטניה, האחראית לניהול חקירת אסונות תעופה ותאונות אוויריות. האגף מהווה יחידת סמך במשרד התחבורה הבריטי ומטהו שוכן בנמל התעופה של העיר פארנבורו בהמפשיר (מאז 2012 הבניין משכן גם את האגף לחקירת תאונות רכבת).
במסגרת האגף פועלים פקחים בתחומים שונים לרבות פקחי מבצעים, פקחי הנדסה ופקחים בתחום הקלטות טיסה. זהו גוף ממשלתי בכיר לפיקוח בתחום התעופה האזרחית.
האגף עוסק בחקירת תאונות אוויריות בכל תחומי הממלכה המאוחדת, לרבות טריטוריות בריטיות מעבר לים כדוגמת אנגווילה, ברמודה, איי הבתולה הבריטיים, איי קיימן, מונטסראט, איי פוקלנד ואיי טרקס וקייקוס.
ארגון

האגף מעסיק 49 מומחים.
מהם:
מפקח ראשי לתאונות אוויריות
סגן המפקח הראשי לתאונות אוויריות
6 צוותים של פקחי מכל התחומים, מנוהלים על ידי מפקח עיקרי.
בנוסף, פקחי האגף נושאים תפקידים כדוגמת:
מפקח מבצעים - עליו להחזיק ברישיון טיס.
מפקח הנדסה - עליו להיות בעל תואר בהנדסה עם מינימום 5 שנות ניסיון בתחום.
מפקח מקליט טיסה - עליו להחזיק בתואר באלקטרוניקה או הנדסה.
ישנו גם ראש האדמיניסטרציה שנתמך על ידי שני צוותים, יחידת תמיכת המפקח שמספקת תמיכה אדמיניסטרטיבית למפקחים העיקריים ולצוותיהם ויחידת המידע, שהיא הראשונה להיענות לדיווחי תאונות.
צוות הניהול של האגף מהווה חלק ממחלקת התחבורה ומגויסים על פי הנחיות מנהלת שירות המדינה בבריטניה.
היסטוריה

חקירת תאונות אוויריות בבריטניה החלה כבר בשנת 1912, כאשר מועדון התעופה המלכותי פרסם דו"ח על התרסקות מטוס הפלנדרס F. 2 באותה שנה, בשדה התעופה ברוקלנדס שבסארי.
בשנת 1915 הוקם האגף לחקירת תאונות (Accidents Investigation Branch, בראשי תיבות AIB) שפעל בצמוד לחיל האוויר המלכותי והיה כפוף למנהל הכללי לאווירונאוטיקה צבאית של משרד המלחמה הבריטי.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, מחלקת התעופה האזרחית הוקמה במסגרת משרד האווירייה והאגף הפך ליחידת סמך בו והוטל עליו לחקור תאונות אוויריות של מטוסים אזרחיים וצבאיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקם משרד התחבורה הבריטי בשנת 1946 והאגף הועבר אליו אך המשיך לסייע לחיל האוויר המלכותי בחקירת תאונות אוויריות של כלי טיס צבאיים.
האגף הועבר לאחריות מספר משרדים ממשלתיים, לרבות משרד המסחר והתעשייה, לפני שהועבר בשנת 1983 אל משרד התחבורה ובנובמבר 1987 האגף שינה את שמו לשמו הנוכחי: האגף לחקירת תאונות אוויריות ומאז 2002 החל לפעול בכפיפות למחלקת התחבורה.
הערות שוליים

1 2  "AAIB Organisation". נבדק ב-28 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Aircraft Accident Investigation in the UK Overseas Territories" (PDF). Air Accidents Investigation Branch. נבדק ב-31 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hradecky, Simon (8 ביוני 2012). "United Kingdom's Air Accident Investigation Board celebrates 100 years of air accident investigation". The Aviation Herald. נבדק ב-10 ביוני 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  1912 Brooklands accident report
↑  The London Gazette, 27 October 1916
↑  Supplement to the London Gazette, 7 January 1918
↑  Turner, Charles Cyril (1972) The Old Flying Days, page 72, Arno Press ISBN 0-405-03783-X
↑  Route to Egypt Losses Enquiry, Hansard, 30 October 1919 vol 120 cc914-5W
↑  "Turkish Airlines DC-10 TC-JAV Report on the accident in the Ermenonville Forest, France on 3 March 1974." (Archive) Accidents Investigation Branch. Retrieved on 29 April 2012.
↑  "Welcome to the Website of the AAIB". AAIB. נבדק ב-25 באפריל 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n97880633  VIAF: 146757861   WorldCat (עם VIAF): 146757861
דונלד ופלוטו

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  בן שרפסטין
 הופק בידי:  וולט דיסני
 תסריט:  ג'ק קני 
 מדבבים:  קלרנס נאש לי מילר
 מוזיקה:  פרנק צ'רצ'יל פול סמית'
 אנימטור:  שיימוס קולהאן אל אוגסטר פרד ספנסר ביל רוברטס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  וולט דיסני הפקות
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 הקרנת בכורה:  12 בספטמבר 1936
 משך הקרנה:  8 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קצר, סרט הנפשה, סרט לכל המשפחה, סרט מוזיקלי
 דף הסרט ב־IMDb
 
דונלד ופלוטו (באנגלית: Donald and Pluto) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1936 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס. בסרט מככבים דונלד דאק, המועסק כשרברב, ופלוטו כלבו של מיקי מאוס בתור העוזר שלו. הסרט בוים על ידי בן שרפסטין ואת דונלד מדבב קלרנס נאש. הסרט הוא אחד משלושת החלקים בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שמיקי לא מופיע כלל; האחרים הם "דון דונלד" ו"המצאות מודרניות" משנת 1937.
עלילה

דונלד הוא שרברב שמתקן צינורות במרתף של בית. הוא מתקשה לחלץ את הפטיש שלו מהמגנט אליו הוא נתקע. כשהוא פורק את המכסה המכסה את הצינור, מים פורצים החוצה ופוגעים בפניו של דונלד, מה שמרתיח אותו מאוד. כדי לעצור את הזרימה, דונלד משתמש במגנט כדי למשוך אליו את הפטיש שנפל לו. בכך הוא בטעות מפריע לפלוטו באכילת העצם שלו ואף בהמשך המגנט מושך אליו את קערת המתכת עליה מונח העצם. בעוד פלוטו נאבק עם המגנט כדי להחזיר את העצם שלו, הוא בולע את המגנט שעדיין מושך אליו את קערת העצם לישבנו של פלוטו. בעודו נלחם להשיג את העצם, באופן כזה הנראה שהוא רודף אחרי הזנב של עצמו, פלוטו נתקל בערמת הרהיטים שעליהם עומד דונלד, מה שגורם לאחרון להתרסק על הקרקע. פלוטו נמלט אל המטבח, שם המגנט שבתוכו גורם לכלי מטבח רבים להימשך אל אחוריו.
פעולותיו החמקניות של פלוטו מצליחות בסופו של דבר לכלים ליפול ולהפסיק להימשך אליו, אך קערת העצם שלו עדיין ממשיכה להידבק אליו ולעצבן אותו. כשהוא מנסה להיפטר ממנה, הוא הולך אחורנית והמטוטלת של שעון הקוקייה נדבקת אליו. לאחר שנחלץ מהשעון על ידי השמדתו, הוא מושך אליו שעון מעורר קטן בהרבה. הוא מנהל מאבק עם השעון הנוסף ועד מהרה מגלה שאם הוא יתקדם בתנועות קלות כשאחוריו לכיוון הקיר השעון לא יעקוב אליו. עם זאת, לקראת הסוף הוא מועד על מערוך והשעון נדבק אליו שוב, אך הוא מתפטר ממנו בשטיח דוב הקוטב. לאחר אנחת רווחה, הארוחה שלו נדבקת אליו שוב והמגנטיות גורמת לסכינים, מזלגות ושלל כלים חדים לצאת ממגירה ולרדוף אחריו. המרדף לבסוף נגמר כאשר פלוטו שוב נמצא במרתף. שם, המגנט שבתוכו שואב את המסמרים מהסולם שעליו דונלד עומד, גורם לו להתפרק מתחת לרגליו. דונלד נופל לתוך מכל מים ונשלף ממנו החוצה דרך מעגילה. לאחר התפרצות זעם, דונלד נמשך אל אחוריו של פלוטו עקב הפטיש שהוא מחזיק ביד ונגרר אחריו עד שהוא נחבט בפתח המרתף כשפלוטו נמלט משם.
פלוטו בורח מדונלד הזועם אל הגג, שם המגנטיות גורמת לדונלד (שעדיין מחזיק בפטיש) להימשך למעלה אל התקרה ולאן שפלוטו הולך על גג הבית דונלד נמשך כאילו יש מסלול בלתי נראה שממנו דונלד תלוי. דונלד נאחז במאוורר התקרה ומסתובב עליו, דבר התקף לפעולותיו של פלוטו. דונלד מתחשמל כשהוא שולף מנורה ומאוחר יותר נחבט בתקרה פעמים רבות כשפלוטו זוחל מעל שלבי הסולם. בסופו של דבר פלוטו עושה את דרכו למטה ויחד עם דונלד השניים נופלים ארצה בחזרה למרתף. הסולם מכה באחוריו של פלוטו, מוציא ממנו את המגנט סוף סוף, אך חיש מהר הוא נמשך אל מכל המתכת, לוקח יחד איתו את דונלד ומצמיד אותו לקיר לצד כלי עבודה נוספים וקערת העצם הנמשכים אל המגנט. פלוטו ניגש אליו ומתחיל ללקק אותו בשמחה כשהוא צווח בכעס.
דמויות ומדבבים

דונלד דאק – קלרנס נאש
פלוטו – לי מילר
טריוויה

הסרט הציג את העיצוב החדש של פרד ספנסר עבור דמותו של דונלד, עיצוב שכלל גוף רזה יותר, צוואר קצר יותר, רגליים עגולות יותר ומקור קצר יותר.
למרות שבעל הבית בו דונלד ופלוטו נמצאים לא נחשף מעולם, ניתן להניח שהצמד אולי נמצא בביתו של מיקי.
זהו הסרט הראשון בו פלוטו מופיע ללא מיקי (חוץ משתי הופעות ב"סימפוניות טיפשיות" - "אמא פלוטו" ו"רק כלבים"). כמו כן זו הפעם הראשונה שדונלד דאק, מאז הופעת הבכורה שלו ב"התרנגולת הקטנה והחכמה", מופיע בסרט ללא מיקי.
לצחקיק בו פלוטו מלקק את פניו של דונלד בסוף הסרט נעשה שימוש חוזר ב"פיקניק בחוף" (1939).
הערות שוליים

↑  Kaufman, J.B.; Gerstein, David (2018). Walt Disney's Mickey Mouse: The Ultimate History. Cologne: Taschen. ISBN 978-3-8365-5284-4.
↑  Lenburg, Jeff (1999). The Encyclopedia of Animated Cartoons. Checkmark Books. pp. 74–76. ISBN 0-8160-3831-7. נבדק ב-6 ביוני 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
האיחוד נגד איראן הגרעינית

האיחוד נגד איראן הגרעינית (UANI) הוא איחוד דו-מפלגתי, ללא כוונת רווח ארגון סנגור בארצות הברית הטוען שמטרתו היא "למנוע מאיראן להגשים את שאיפתה להפוך למעצמת-על אזורית בעלת נשק גרעיני". הארגון יזם מסעות הסברה והוביל את המאמצים להפעיל לחץ על חברות מסחריות להפסיק את פעילותן באיראן כאמצעי להפסקת תוכנית הגרעין האיראנית ופיתוחה הגרעיני.
בשנת 2014, מחלקת המשפטים של ארצות הברית התערבה בתביעה פרטית שהוגשה נגד UANI והציעה לדכאו בטענה כי ההתדיינות משפטית המתמשכת על התיק מסכנת את הביטחון הלאומי של ארצות הברית. הצעה זו ניתנה על ידי שופט פדרלי בשנת 2015, המציע הרחבה נדירה של זכויות סודיות המדינה לתוך ליטיגציה אזרחית פרטית שבה לממשלה לא היה צד.
מנהיגות

מנכ"ל UANI הוא מארק וואלאס, שהיה בעבר שגריר ארצות הברית באו"ם, נציג האו"ם ורפורם. כיו"ר הארגון, משמש מקונטיקט ג'ו ליברמן, סנאטור ארצות הברית לשעבר.
השגרירים ריצ'רד הולברוק ודניס רוס היו המייסדים המקוריים של UANI.
במאי 2012, UANI יצרה שותפות טרנס-אטלנטית עם המכון לדיאלוג אסטרטגי כנגד איראן הגרעינית. אוגוסט האנינג, לשעבר נשיא שירות המודיעין הפדרלי (BND) בגרמניה, מונה ליועץ הבכיר ליוזמה.
מימון האיחוד

התורמים המובילים ל- UANI הם המיליארדר תומאס קפלן והקרן המשפחתית של התורמים הרפובליקנים שלדון ומרים אדלסון. המימון של קפלן ואדלסון היווה יותר משלושה רבעים מהכנסות האיחוד. בסך 1.7 מיליון דולר בשנת המס 2013.
קמפיינים עסקיים

UANI מנהלת את ה- Business Business Registry) IBR) - מוסד נתונים של מדיה ודוחות אקדמיים של תאגידים בינלאומיים שעוסקים באירן. UANI מעודדת אזרחים להשתמש בIBR כדי להגדיל את המודעות לפועלה וליצירת קשר עם עסקים ונבחרי ציבור. כמו כן, היא קוראת לחברות לחתום על הצהרה שמאשרת אי עשיית עסקים עם איראן. יותר מ -500 חברות משתתפות בדף ה- IBR של UANI.
בחודש ספטמבר 2009, ג'נרל אלקטריק (GE) חתמה על טופס שבו התחייבה לא לנהל עסקים עם איראן. כחלק מההתחייבות שלה, GE תרמה לארגוני צדקה מרווחיה ממכירת מוצרי בריאות הומאניטאריים לאיראן.