ניסים מזרחי
מחקריו > סוציולוגיה של הליברליזם וזכויות אדם > מעבר לחשד: שורשי ההתנגשות המוסרית בין שורשיות לבין ליברליזם-פרוגרסיבי

הספר, בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה, 2024, מציג את המזרחים כמקרה בוחן של אוכלוסייה מודרת חברתית. הוא חוקר כיצד הם מפרשים את נאמנותם למדינה ודבקותם בימין הפוליטי והדתי למרות דחיקתם לשולי מבנה ההזדמנויות על ידי המדינה (הנהגתה הפוליטית ומוסדותיה), שאלה זו מהדהדת את מה שמכונה בשיח האמריקני: ה"פרדוקס הגדול": תמיכתן של אוכלוסיות עניות באמצע אמריקה במפלגה הרפובליקנית  והתנגדותן לסדר היום הליברלי פרוגרסיבי שעשוי לכאורה להיטיב עמן. הווריאציה הישראלית היא תמיכתם של תושבי הפריפריה החברתית בתנועות הימין ודחייתם את סדר היום של השמאל הפרוגרסיבי והחברתי כאחד. מזרחי מראה כיצד למרות שהם מזהים מצבים של אי שוויון ואפליה כנגדם, הם דוחים את השקפת הצדק החברתי האוניברסלי המבוסס על עקרונות ליברליים של שוויון, חירות וזכויות האדם. עקרונות אלה מאיימים על זהותם הגרעינית הנטועה עמוק בשלם היהודי. ה"שורשיות" (חוויית החיבור לשלם גדול) מאפיינת לטענת מזרחי, את רוב האוכלוסייה היהודית בישראל והיא איננה ייחודית למזרחים מן הפריפריה החברתית. בפרק המסכם הוא מציע טיפולוגיה הממקמת אוכלוסיות שונות בחברה היהודית בישראל על פי מאפייני השורשיות (קודים לזהות קולקטיבית: אזרחי, פרימורדיאלי וטרנסצנדנטי, וסוגים של טמפורליות: הזמן הציוני והזמן המיתי [דתי קדום]).
הספר מתבסס על מחקר אמפירי נרחב, סקרים וקבוצות מיקוד. התנהגות המזרחים תיסכלה פעילי זכויות אדם, פוליטיקאים ליברליים, ומדעני החברה, הרואים בה פרדוקסלית. המחבר מציע פרשנות אלטרנטיבית ל"דקדוק הליברלי", כינויו לעקרונות בבסיס התפישה הליברלית, השליטה במחקר הביקורתי. הגישה פותחה לראשונה בשני מאמרים. רוב החוקרים הביקורתיים מציעים שני הסברים לכישלון המסר הליברלי לחלחל לקבוצות המדוכאות: האחד, כישלון בהעברת המסר; השני, המנוחשלים אינם מבינים שהמסר עשוי לסייע להם. המחבר מפנה את המבט למסר עצמו.
הגישות המנתחות את התנהגותם הפוליטית הלא-ליברלית של המזרחים, העניים הכפריים באמריקה והאיכרים באירופה, מפרשות אותה כתגובת נגד לליברליזם, הנובעת מיחסי הכוח, והכוחות ההיסטוריים, החברתיים והכלכליים. לדעת מזרחי זוהי התעלמות מהיסודות הקוסמולוגיים העמוקים המרכיבים את ההתנהגות, הקרויים בפיו "דקדוק שורשי", המציב את העצמי כחלק מהשלם, שהתקיים בעבר, קיים בהווה, וחייב לשרוד עבור הדורות הבאים. בניגוד ל"דקדוק הליברלי", שערכיו הם אוטונומיה של היחיד, שוויון, מחשבה רציונלית והשקפה אוניברסלית. מזרחי סבור שהשורשיות מאפיינת קבוצות שונות באוכלוסייה היהודית והכללית בישראל ובעולם ולא רק את המזרחים ומבטאת צורך בסיסי בהשתייכות. כשערכי החופש והשוויון מפרים את תחושת השייכות, קהילות רבות דוחות אותם, מכיוון שהם מאיימים על זהותן הבסיסית, שנטועה בשלם הגדול אליו הן משתייכות.
מתודולוגיה זו מובילה למהלך שהמחבר מכנה "הרמנויטיקה מרובה", ממירה את הפרט הלא-ליברלי מ"קורבן" סביל, לפרשן ומבקר פעיל, והופכת אותו לסובייקט פעיל: פרשן, מנתח ומבקר את מיקומו בתוך המבנה החברתי. השמאל הפרוגרסיבי והמשקיפים הביקורתיים תופשים חוסר-שוויון כסטטי, מבוסס על יחסי כוחות ושעתוק, הנסתרים מהמזרחים, קורבנות ההגמוניה הציונית-אשכנזית. לעומתם, המזרחים מבחינים בחוסר-השוויון, אך רואים בו משתנה לאורך הזמן, תהליך טבעי של בינוי אומה, לו הם שותפים גם אם הם משלמים מחירים, ולא מצב סטטי של אפליה. להבנתם אינם מיעוט מדוכא, אלא שותפים שווים. המחקר האמפירי, המצביע על ניידות חברתית עולה של המזרחים, תומך בכך. המזרחים רואים עצמם כחלק מהיהדות ואת המדינה הציונית כפיסגת הישות היהודית, תחושת שייכות שהמחבר מכנה "שורשיות". המזרחים השורשיים רוצים בטובתה של המדינה היהודית, ודוחים את הזהות האוניברסלית של השמאל הפרוגרסיבי, שרואה במדינה ישות נייטרלית שתפקידה לשרת את האזרחים האוניברסליים. החשיבה הליברלית רואה בגבולות משפחתיים, דתיים ולאומיים מכשולים לאוטונומיה הפרטית ולהרמוניה המשותפת. לעומתם, הפרטים השורשיים, מהקהילות המוסלמיות והיהודיות כאחד, תופשים גבולות אלו כתנאי מקדים לגילוי אנושיותם המשותפת ולכינונם של יחסי כבוד הדדי, חיים משותפים ושלום.