stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסימפוניה הראשונה של פרוקופייב
רקע

הסימפוניה היא בסגנון הלחנה הדומה לסימפוניות של היידן ומוצרט, אך אינה כך בדיוק. רק חלקים ממנה דומים לסגנון של שני המלחינים הללו. אף על פי שהיצירה תוארה לעיתים קרובות כ"נאו-קלאסית" וזו שמבשרת אותה, פרוקופייב הכחיש זאת. היצירה נוצרה בהשראת לימודי הניצוח שלו בקונסרבטוריון של סנט פטרבורג, שם המורה, ניקולאי צ'רפנין, לימד את תלמידיו על ניצוח בשיטתו של היידן, בין השאר. הסימפוניה מוקדשת לבוריס אספייב (אנ').
מבנה

לסימפוניה ארבעה פרקים והיא נמשכת כ-16 דקות פחות או יותר.
אלגרו.
לרגטו.
גבוט.
מולטו ויוואקה.
היסטוריה

במאי 1917 פרוקופייב קיבל את ההחלטה: להלחין את הסימפוניה ללא סיוע של פסנתר. "במשך זמן מה," כתב, "שקלתי להלחין את הסימפוניה הקלאסית שלי מהפסנתר, וכל העבודה שעשיתי עד כה על כך עשיתי בראש. עכשיו החלטתי לסיים את זה. זה נראה לי שהלחנה עם או בלי פסנתר הייתה עניין של הרגל בלבד, וזה יהיה טוב לצבור ניסיון רב יותר ביצירה לא פשוטה כמו הסימפוניה הזו." באותו חודש המשיך להלחין את המבנה של הסימפוניה. בסוף קיץ 1917 כתב פרוקופייב כי סוף סוף התחיל לתזמר את הסימפוניה, אך העבודה תחילה נעה באיטיות בגלל חוסר היכרותו עם סגנון המוזיקה הנאו-קלאסי.
במקור, הופעת הבכורה של הסימפוניה בפטרבורג נקבעה ל-4 בנובמבר 1917 יחד עם הופעת הבכורה של הקונצ'רטו לכינור מספר 1 מאת פרוקופייב. עם זאת, הדבר נדחה. משום שב־18 בינואר 1918 אימצה רוסיה את לוח השנה הגרגוריאני. פירוש הדבר הוא שהתאריך היה למעשה 18 באפריל, שהוא התאריך שהתקיימה בו הופעת הבכורה לסימפוניה הקלאסית.
תזמור

הסימפוניה זוכה לתזמור בגודל סימפוניה בתקופה הקלאסית המורכבת משני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, שתי קרנות יער, שתי חצוצרות, טימפני וכלי מיתר.
הערות שוליים

↑  Symphony No.1, Op.25 (Prokofiev, Sergey)
↑  PROKOFIEV: SYMPHONY NO. 1, “CLASSICAL”
↑  Concert Library
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007444220505171  GND: 300121458  LCCN: n83177435  MusicBrainz work: 5983b48e-59ce-40d4-a4df-e3c1667655db  VIAF: 176205808   WorldCat (עם VIAF): 176205808
הסימפוניה השביעית של שוסטקוביץ'

שוסטקוביץ' בשנת 1942
סימפוניה מס' 7 בדו מז'ור (מכונה גם "לנינגרד") היא סימפוניה שכתב דמיטרי שוסטקוביץ'. כתיבת הסימפוניה החלה בעיר לנינגרד בזמן המצור והושלמה בעיר סמרה (שנודעה אז כקויבישב) בדצמבר 1941.
הסימפוניה נוגנה לראשונה בעיר סמארה ב-5 במרץ 1942. תחילה, היא הוקדשה על ידי שוסטקוביץ' ללנין, אך לבסוף הוקדשה לעיר הנצורה של לנינגרד, שם גם הושמעה לראשונה בנסיבות הקשות של המצור על ידי הכוחות הגרמניים והפינים, ב-9 באוגוסט 1942, כמעט שנה לאחר תחילתו. הקונצרט הושמע ברמקולים ברחבי העיר וכן גם לכוחות הגרמנים במפגן חוסן והתרסה.
עד מהרה הפכה הסימפוניה לפופולרית הן בברית המועצות והן במערב כסמל להתנגדות לפשיזם ולטוטליטריות, בין השאר הודות לשליחתה החשאית, דרך טהראן וקהיר לניו יורק, שם נוגנה לראשונה בשידור חי ב-19 ביולי 1942 על ידי המנצח ארטורו טוסקניני. מגזין טיים אף הציב את שוסטקוביץ' על השער שלו.
גם כיום, נחשבת היצירה כהנצחה מוזיקלית ל-27 מיליון הסובייטים שאיבדו את חייהם במלחמת העולם השנייה, והיא מנוגנת לעיתים קרובות בבית הקברות של לנינגרד, שם קבורים חצי מיליון הקורבנות של המצור על לנינגרד שנמשך כ-900 ימים.
מבנה

הסימפוניה השביעית היא הארוכה ביותר של שוסטקוביץ', וביצועה נמשך בדרך כלל כ-75 דקות. לאורך השנים היא הוקלטה אינספור פעמים, עם הבדלים פרשניים שונים, כמו ההקלטה עטורת השבחים של ליאונרד ברנשטיין משנת 1988, שנמשכה 85 דקות. ליצירה ארבעה פרקים, להם העניק שוסטקוביץ' תחילה תארים - מלחמה, זכרונות, מרחבים ביתיים וניצחון, אך עד מהרה חזר בו והשאיר את התנועות עם סימוני הטמפו שלהן לבד: אלגרטו, מודרטו, אדג'יו ואלגרו נון טרופו.
היסטוריה

ישנן עדויות סותרות מתי החל לכתוב שוסטקוביץ' את הסימפוניה. באופן רשמי, נאמר שהוא חיבר אותה בתגובה לפלישה הגרמנית. אחרים, כמו רוסטיסלב דובינסקי, מספרים שאת הפרק הראשון כבר השלים שנה קודם לכן. המלחין הצהיר, על פי עדותו, כי הוא תכנן את הסימפוניה לפני המתקפה הגרמנית וכי ראה לנגד עיניו "אויבים אחרים של האנושות" כשחיבר את "נושא הפלישה" של הפרק הראשון. השם "לנינגרד" התקבל על ידו מאחר שעל פי הדיווחים חשב שוסטקוביץ' שלא הייתה זו לנינגרד שעמדה במצור הגרמני, אלא הייתה זו לנינגרד ש"סטלין הרס והיטלר רק חיסל".
מבקר המוזיקה הסובייטי, לב לבדינסקי, חברו של המלחין שנים רבות, אישר בתקופת הגלאסנוסט בשנות ה-80, תחת שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב, כי שוסטקוביץ' הגה את הסימפוניה השביעית עוד לפני שהיטלר פלש לרוסיה. התזמורת הסימפונית של לנינגרד הכריזה על הבכורה של הסימפוניה השביעית לעונתה של שנים 1941–1942. העובדה שההודעה הזו נמסרה לפני הפלישה הגרמנית מאששת את הדברים. שוסטקוביץ' לא אהב לדבר על מה שהוא כינה "תוכניות יצירתיות", והעדיף להכריז על עבודותיו לאחר שהן הושלמו.
מוטיב "הפלישה"

הפרק הראשון של הסימפוניה ידוע במוטיב "הפלישה" שלו, והתקבל כך במיוחד במערב, כפרק המתאר את הוורמאכט הפולש לברית המועצות, במסגרת מבצע ברברוסה בחודש יוני 1941, וכך גם תואר בתוכנית הרשמית של הסימפוניה. במשך שנים רבות נחשב הדבר לנכון, עד כי טענה המוזיקולוגית לודמילה מיכאיבה ששוסטקוביץ' ניגן את הנושא והווריאציות שלו לתלמידיו עוד לפני תחילת המלחמה עם גרמניה.
בעוד שהמילה "פלישה" שימשה לאורך השנים פרשנים בביקורות ובמאמרים רבים, שוסטקוביץ' עצמו מעולם לא השתמש בה כדי לתאר את הפרק או המוטיב. בראיון עימו טען כי "לא שמתי לעצמי למטרה לתאר פעולה צבאית (שאגת מטוסים, התרסקות טנקים או ירי תותחים). לא הלחנתי מה שנקרא מוזיקת קרב. רציתי להעביר את ההקשר של אירועים קודרים". יש הטוענים ש"האירועים הקשים" ששוסטוביץ' למעשה אכן תיאר ביצירה מלבד המלחמה, הם הטיהורים ההמוניים של סטלין שקדמו לה.
לפי עדות המלחין, הסביר שוסטקוביץ' מאוחר יותר למה התכוון: "כאשר היטלר תקף את ברית המועצות, הוא עשה זאת בכל כוחו הצבאי. כמעט כל מי שחווה את זה זכר את האירוע כהלם מיידי של עוצמה אדירה. שום דבר מזה לא משתמע בסימפוניה. "מוטיב הפלישה" מתחיל בצליל מיתר המנגנים ברכות רבה, בפיאניסימו. בסופו של דבר, המנגינה הופכת למפלצת מייללת, אבל רק בהדרגה. אם הפרק היה מציג פלישה, הוא היה מתאר פלישה פתאומית, ואילו בפרק מושמעת השתלטות הדרגתית, כזו שעשויה להיראות כאילו באה מבפנים ולא מבחוץ".
שוסטקוביץ' מצטט בפרק זה קטע מתוך בשם "Da geh' ich zu Maxim", מתוך האופרטה "האלמנה העליזה" מאת פרנץ להאר, שהייתה גם האופרטה האהובה על היטלר. בנוסף, השתמש שוסטקוביץ' במספר תיבות מתוך המנון גרמניה הנאצית. כך, באמצעות שני הציטוטים הללו, יכולה הסימפוניה לתפקד כשני דברים בו-זמנית: באופן שטחי תמונה של הפלישה הנאצית ובסאב-טקסט כתמונה סאטירית של החברה הסטליניסטית בשנות השלושים. ציטוט שלישי שהוסיף שוסטקוביץ', אישי יותר, נמצא במחצית הפתיחה של הפרק, והוא מנגינת נושא מהאופרה שלו "ליידי מקבת ממחוז מצנסק", היצירה שבגינה ספג המלחין את הוקעתו הרשמית הראשונה בשנת 1936.. המנגינה עצמה שימשה קטעים מהליברית המתארים את הדרך בה סובלים מעריצות.
ראו גם

המצור על לנינגרד
הערות שוליים

↑  See 111 sinfonii: spravochnik-putevoditel' (St. Petersburg, 2000), 618.
↑  Quoted in D. Shostakovich o vremeni i o sebe 1926–1975 (Moscow, 1980), 96.
↑  Volkov, Shostakovich and Stalin, 171.
↑  Volkov, Shostakovich and Stalin, 172–173.
↑  MacDonald, 159.
↑  Geiger, 5.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 30015111X  MusicBrainz work: b49d094b-4de0-4dbb-a4a6-94e9af295dc7  VIAF: 301933042   WorldCat (עם VIAF): 301933042
לתפוס את השמים

| --- | --- |
 
צוות השחקנים בעונה השנייה
 מבוסס על:  מאה תפוחים חדשים (כולל מ.ע.מ.) מאת אורה מורג
 שיר הנושא:  "פעם בחיים" בביצוע אפרת גוש
 סוגה:  סדרת דרמה 
 כותבים:  שלמה משיח
 בימוי:  רוני ניניו
 שחקנים:  אורלי זילברשץ-בנאי יורם חטב עופר סקר כרמל סידי (עונה 1) אלי קרן-אסף (עונה 2) שמואל וילוז'ני שרה אדלר
 פרסים:  סדרת הדרמה הטובה ביותר (פסטיבל הקולנוע ירושלים, 2000)  סדרת הדרמה הטובה ביותר (פרס האקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה, 2001)
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  14
 הפקה
 חברת הפקה:  נורמה הפקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 (קשת)
 תקופת שידור מקורית:  2000–2005
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
"לתפוס את השמים" היא סדרת דרמה ישראלית, העוסקת במשפחה חילונית מתל אביב. אבי המשפחה נמצא בתהליכי חזרה בתשובה. 
שתי עונות הסדרה שודרו במסגרת שידורי קשת בערוץ 2: הראשונה שודרה בשנת 2000 והשנייה שודרה בשנת 2005.
הסדרה מבוססת על הספר "מאה תפוחים חדשים (כולל מ.ע.מ.)" שנכתב על ידי הסופרת אורה מורג בהוצאת אלפא/זמורה ביתן.
הדיאלוג של הסדרה נכתב על ידי שלמה משיח והיא בוימה על ידי רוני ניניו.
שיר הפתיחה של הסדרה, "פעם בחיים" של עמיר לב, בוצע על ידי אפרת גוש ונכלל באלבום הבכורה שלה.
העונה הראשונה זכתה למדרוג (רייטינג) ממוצע של 20%. בדצמבר 2013 נמכרו הזכויות להפקת גרסה אמריקאית של הסדרה.
עלילה > עונה ראשונה (2000)

בפתח העונה הראשונה נורית (אורלי זילברשץ-בנאי), קלינאית תקשורת, מגלה את בעלה האהוב רוני (יורם חטב) מתפלל שחרית ונמצא בתהליכים מתקדמים של חזרה בתשובה. היא מנסה להסתגל לכך, טובלת עבורו במקווה ובים על מנת שיוכלו לקיים יחסי מין על פי ההלכה. רוני מרחיק לכת ולמורת רוחם של אשתו וילדיו, עודד (עופר סקר) ושירה (כרמל סידי, בעונה השנייה אלי קרן-אסף) הוא מסלק מהבית את ירמיהו, כלב המחמד של המשפחה. רוני מתחיל לעבוד ברדיו פיראטי חרדי בירושלים, והקרע בין רוני לנורית מחריף עד שנורית מבקשת מרוני שיעזוב את הבית. העונה מסתיימת כאשר השניים מתלבטים האם להתגרש או לא.
עלילה > עונה שנייה (2005)

בעונה השנייה נורית ורוני מנותקים אך לא גרושים. נורית מנהלת רומן עם רוקח (שמואל וילוז'ני) ומגדלת את שני ילדיה בתל אביב ורוני משדר ברדיו בירושלים וגר לבד. רוני ונורית נפגשים שוב בשל גיוסו לצבא של הבן עודד, חרף התנגדות אמו. נורית מגייסת לעזרתה את רוני, אך זה דווקא תומך בגיוסו של עודד.
רוני עוזב את הרדיו בירושלים ומצטרף לרדיו פיראטי בהתנחלות. רוני רוקם יחסים עם הדס (שרה אדלר) ממפעילות הרדיו ותושבת ההתנחלות. המצב הזה מעלה נקודות ויכוח אקטואליות בשיח הציבורי, נקודות ויכוח שמיוצגות גם בסדרה.
גם בסוף העונה השנייה לא ברור מה עלה בגורל הקשר בין רוני לנורית.
בעוד העונה הראשונה הציגה לראשונה את תופעת החזרה בתשובה שפשטה בתל אביב, הציגה העונה השנייה ויכוחים אידאולוגיים והעלתה על הפרק נושאים טעונים בחברה הישראלית מבחינה מדינית ותרבותית.
פרסים

העונה הראשונה של הסדרה זכתה בפרס סדרת הדרמה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים (שנת 2000) וכן בפרס סדרת הדרמה הטובה ביותר של האקדמיה לטלוויזיה בשנה זו. בעונה השנייה זכתה אורלי זילברשץ-בנאי בפרס השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה ועדו דולב זכה בקטגוריית העיצוב האמנותי בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה (2005).
הערות שוליים

↑  רותה קופפר, 10 דברים לראות בטלוויזיה בסוף השבוע, באתר הארץ, 17 במרץ 2005
↑  ענת עובדיה, עכבר העיר , מ"קרובים קרובים" ועד "פלפלים צהובים": איך השתנה ייצוג המשפחה בטלוויזיה?, באתר הארץ, 13 בפברואר 2011
↑  רותה קופפר, שלב נוסף בהתנתקות, באתר הארץ, 7 במרץ 2005
↑  גואל פינטו, השבוע יצא לחנויות תקליט הבכורה של אפרת גוש, באתר הארץ, 24 במרץ 2005
↑  אביבה קרול, ‏בקצה השמים, באתר גלובס, 27 בדצמבר 2000
↑  רותה קופפר, גרסה אמריקאית לסדרה "לתפוס את השמים", באתר הארץ, 11 בדצמבר 2013
↑  גואל פינטו, פרסים לכולם, באתר הארץ, 29 ביולי 2002
↑  רותה קופפר, הזוכה הגדול בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה - ערוץ 10, באתר הארץ, 26 ביולי 2005
הנסיך המגולף מעץ

| --- | --- |

ההוצאה הראשונה של הלברית
 מידע כללי
 מלחין:  בלה ברטוק
 סוגה:  אופרה
 שפה:  הונגרית
 מספר מערכות:  1
מחזה המחול בן מערכה אחת הנסיך המגולף מעץ (אופ' 13, BB 74) (בהונגרית: A fából faragott királyfi) הוא יצירתו הבימתית השנייה של בלה בארטוק, שנים ספורות לאחר כתיבת האופרה טירת הנסיך כחול הזקן (לאחר שחבר השופטים בתחרות האופרה של קזינו ליפוטווארוש - שהוא חלק מרובע 5 של בודפשט היום - קבע שבלתי אפשרי לעלות את האופרה ודחה אותה ב-1911). במהלך המחצית הראשונה של מלחמת העולם הראשונה (1914–1916) כתב בארטוק את מחזה המחול. הבכורה נערכה בשנת 1917 בבית האופרה של בודפשט בניצוחו של אגיסטו טנגו (אנ') כמנצח אורח, לאחר שאף אחד משבעת המנצחים של בית האופרה באותה תקופה לא היה מוכן לנצח על היצירה. מיקלוש באנפי עיצב את התפאורות וצייר את התלבושות, והבמאי היה בלה באלאז'.
היצירה היא מחזה מחול ובדיוק כמו האופרה - נוצרה לטקסט של בלה באלאז'. הסיפור "הנסיך המגולף מעץ" יצא לאור בכתב העת הספרותי והאמנותי החשוב ניוגט ב-1912 ולפי זכרונותיו של הסופר, בארטוק עצמו ביקש אותו לכתוב את הלברית למחזה המחול. בכל מקרה, המלחין החל להלחין את מחזה ההמחול באפריל 1914.
עלילה

בשמש הבוקר, הנסיכה המלכותית יוצאת מטירתה ומשחקת ברישול בקצה היער. הנסיך המלכותי יוצא מהטירה השכנה לראות את העולם. הפיה מזמינה את הנסיכה לחזור ובכך מונעת משתי הדמויות להיפגש ביניהן, אבל הנסיך מביט בנערה דרך החלון ומתאהב בה. זהו הקונפליקט הבסיסי של היצירה.
בהוראת הפיה, הטבע המרדני אינו מאפשר לנסיך (בן המלך) להגיע לנסיכה בשל הצבת מכשול על דרכו, אך למרבה המזל, הנסיך עובר את המכשול שנוצר על ידי היער שהתעורר והנחל היוצא מאפיקו ויכול היה לפגוש שוב את הנערה. הוא מגלף בובה שאיתה הוא מפתה את הנסיכה לצאת מהטירה שלה.
אלא שהנסיכה לא שמה לב לנסיך האמיתי, במקום זאת היא רוקדת עם הבובה שהפיה הפיכה בה חיים. הנסיך העצוב מוצא נחמה בטבע. הפיה נותנת לו גלימת פרחים וכתר פרחים. הנסיכה מוכנה לקבל בברכה את הצעיר שחוזר כמלך היער, על אחת כמה וכמה שהנסיך המגולף מעץ נע יותר ויותר בקושי, ולבסוף הופך לחתיכת עץ חסר חיים.
אבל הנסיך האמיתי מפנה עורף לנסיכה, וגם היער עומד בדרכה. והנסיכה אינה יכולה לחדור לסבך העצים. רגשותיה מהולים בייאוש ובבושה. היא משליכה את הפאר המלכותי שלה וגוזזת את שערה. אז הנסיך מושך אותה אליו, והם יוצאים לדרך ביחד, בעוד הטבע נרגע סביבם.
המוזיקה

בצליליה של המוזיקה, הטוהר והרעננות של שיר העם ההונגרי עולים על גדותיהם, אבל נוכל לזהות בו גם את טון הווידוי והאישי של התשוקה שכבר נשמעה במוזיקה של "טירת הנסיך כחול הזקן".
המוזיקה של בארטוק מחלקת את הסיפור הזה לשלושה שלבים עיקריים. המחבר עצמו אמר על כך:
"החלק הראשון נמשך עד סוף הריקוד של הנסיכה ובובת העץ. השנייה, שהיא הרבה יותר רגועה מהראשונה, היא בדרך כלל תנועה אמצעית ונמשכת עד שבובת העץ מופיעה שוב. החלק השלישי הוא בעצם חזרה על הראשון, אבל בסדר הפוך של חלוקת החלק הראשון, מה שהטקסט מחייב מטבע הדברים".
בארטוק מצייר את דמויות המחול עם קווי המתאר הברורים של מוזיקת העם, ומתאר את הטבע בשירה נוגעת ללב. מוזיקת טבע ונשמה רומנטית המתייחסת לתקופת וואגנר, הטון הגרוטסקי והאירוני האופייני כל כך למלחיני מרכז אירופה של אותה תקופה (בובת עץ), לעומת זאת הלחנים דמויי שירי העם המשמשים כבסיס לצליל האגדות (מחול הנחל, גילוף מקל) הם התייחסות לסגנון ה"אר נובו הלאומי ההונגרי" של תחילת המאה ה-20.
כלי התיזמור

יצירה זו מכילה את התזמור הגדול ביותר שברטוק כתב אי פעם:
כלי נשיפה מעץ: 4 חלילים (כפיל שלישי בפיקולו 2, רביעי בפיקולו 1),
4 אבובים (שלישי בקרן אנגלית 2, רביעי בקרן אנגלית 1),
4 קלרינטים (כפיל שלישי בקלרינט E-flat, רביעי בקלרינט בס), 4 בסונים (כפיל שלישי ורביעי על קונטרבסונים),
סקסופון אלט ב-E♭, סקסופון טנור ב-B♭ (כפיל בסקסופון בריטון ב-E♭)
כלי נשיפה: 4 קרן יער, 6 חצוצרות (4 חצוצרות ו-2 קורנטות, כולם ב-B♭), 3 טרומבונים, טובה
כלי הקשה (טמפאניסט ו-5 נגנים): טימפני, תוף בס, מצלתיים, תוף צר, תוף שדה, משולש, גונג, גלוקנשפיל, קסילופון, קסטנייטות
2 נבלים, סלסטה ל-4 ידיים
כלי קשת: 16 כינורות ראשונים ו-16 שניים, 12 ויולות, 10 צ'לו, 8 קונטרבס
הסוויטות

בהמשך הלחין ברטוק סוויטה וסוויטה קטנה מהמוזיקה של מחזה המחול בן המערכה האחת לביצועים דמויי קונצרט. סוויטת התזמורת הבנויה מהמוזיקה של מחזה ההחול הוצגה לראשונה בבודפשט ב-1931.
.
חומרים ששרדו

סקיצות
ספר כיס שחור (ארכיון בארטוק, בודפשט: BH206) fol. 13v–14v
סקיצות תזכיר, תוכנית סצנה והערות על כלי נגינה ועיבודים בעמודים נפרדים (ארכיון בארטוק, בודפשט: BH222, 2016).
לקריאה נוספת

ג'רג' קרואו : מדריך בארטוק. מהדורה 3. בודפשט, 1980. הוצאת מוזיקה. עמ. מסת"ב 9633303346 84–91מסת"ב 9633303346
ג'רג' פונאי: ריקוד הבובות מעץ. הבכורה הראשונה של בארטוק לאור העיתונות העכשווית ב־Operamagazin שנה שלישית. (2010) מס' 2 עמ. 52–55
רוז'ה וייאי: ספר הבלטים. בודפשט, 1980. Gondolat K. pp. 357–368. מסת"ב 9632806565
הכרזה של הבכורה
איור הפיה. (על ידי הרוזן מיקלוש באנפי)
שיר תיאורי

בסוגה של שיר תיאורי נכללות יצירות שירה העוסקות בתיאורים מקיפים ומפורטים של דברים ממשיים, כגון מראות טבע, נופים מקומיים או כלליים, בריות או מבנים או עצמים. השיר התיאורי מבוסס על חוש הראיה, להבדיל משירים המבוססים על רגש, ניגון, דמיון או חזיון. התאורטיקן יו בלייר הבחין שיש מעט יצירות לגמרי תיאוריות, בהן המשורר רק מתאר סתם, מבלי שסיפור, או מעשה, או רגש מוסרי, ישמש כבסיס לשירו. ואכן השיר התיאורי דידקטי מטיבו, ולרוב התיאורים גם אמצעי להבעת לקח מוסרי או השקפה כללית.
המשורר האנגלי ויליאם וורדסוורת' היה אומר: "אמת, במובן הרחב ביותר, כדבר ממשי ואידיאלי, אמת הכוללת פרטים מדויקים, שבכל זאת כפופים לרוח של המכלול - זו הנשמה והמהות של שירה תיאורית, ולא רק של שירה תיאורית, אלא של שירה בכלל".
משורר אמיתי מתרשם באופן חיוני מהאובייקט, אזי באמצעות בחירה נכונה של נסיבות בתיאורו, ועל ידי מתן צבעים של חיים וממשות למאפייניו, הוא מעביר את התרשמותו במלואה לדמיון של הקוראים, גורם להם לדמיין את האובייקט כאילו הם רואים אותו נוכח לפניהם. לפיכך, שירה תיאורית היא מבחן גדול לדמיון של המשורר, ומבדילה בין משורר מקורי המחדש מה שתואר כבר פעמים רבות לבין משורר חקיין הממחזר תיאורים של קודמיו.
שירים תיאוריים נודעים

עם השירים התיאוריים המפורסמים נמנים מזמור תהילים ק"ד, השיר "אשת חיל" שבספר משלי המתאר אשה אידיאלית; "פו על הגן הקיסרי" מאת המשורר הסיני סימה שיאנגרו - תיאור מקיף של הגן הקיסרי כמקצת שבחה של שושלת האן המערבית; "על טבע היקום" מאת המשורר הרומאי לוקרטיוס ו-"גאורגיקה" מאת ורגיליוס; האפוס הדתי הדידקטי "השבוע, או בריאת העולם" מאת המשורר הצרפתי דו בארטאס, "אלגרו" ו-"פנסרוסו" מאת המשורר האנגלי ג'ון מילטון - הלכי רוח המבוססים על תיאורי נוף של הורטון, השיר הפילוסופי "העונות" מאת המשורר הסקוטי ג'יימס תומסון המתאר באופן כללי את עונות השנה והשפעתן על האדם תוך תיאורי טבע מפוארים, "האקדמה" מאת ויליאם וורסדוורת' הכולל תיאורי טבע אוטוביוגרפים של אזור האגמים שבאנגליה, "פרש הנחושת" מאת המשורר הרוסי פושקין, והפואמות "מתי מדבר" ו-"הבריכה" מאת המשורר העברי ביאליק.
שירים תיאוריים נודעים > שירת הפו הסינית

בתקופת שושלת האן (המערבית והמזרחית) הייתה פופולרית צורת השיר פוּ. הפו מאמר תיאורי, הכתוב בפרוזה ובשירה בסגנונות משתנים, המתאר בפרוטרוט מקום כמו עיר או ארמון, או עצם טבעי, כגון נהר או ים, רוח או שלג, חיה או צפור, או נושא כלשהו כגון מסע רוחני או שיבה לשדות, פרידה או פגישה, כלי נגינה או מלאכת הכתיבה, מנקודות מבט רבות. עם שירי הפו הנודעים נמנים "פו על אדון כלום" מאת סימה שיאנגרו שנכלל מאוחר יותר בשירו הגדול על הגן הקיסרי, "פו על ינשוף" מאת צ'יה יי, ו-"פו על שתי ערי בירה" מאת צ'אנג הנג. בימי שש השושלות, חוברו שירי הפו "שיבה לשדות" מאת טאו יואנמינג, ו-"פו על מגורים בהרים" מאת שייה לינגיון. שירי פו רבים כונסו בתחילת המאה הששית באנתולוגיה "וון שואן", מבחר ספרות צרופה. בתקופת שושלת טאנג, צורת הפו המקורית נדחקה על ידי צורת פו חדשה שנקראה "פו מוסדר", שכללה חוקים קפדניים של צורה ומבע ודרשה שימוש קבוע בחריזה. בתחילת שושלת טאנג, חיבור "פו מוסדר" היה מחומר הלימוד שנבחנו עליו בבחינות הקיסריות (אותן נדרש לעבור כל מי שחפץ לשרת כפקיד בקיסרות). שירי פו המשיכו להיכתב עד לשושלת סונג, שבמהלכה סו שי חיבר את השיר "פו על הצוקים האדומים". המבקר ליו שייה הסביר מהו פו באופן הבא:
בתיאור עצמים וברישום מראות

העושר של תבניותיו דומה לזה של גילוף וציור;

הוא מבריק את המשעמם,

ומצייר את השגרתי בשפה ללא גבולות.

בסגנון, תכליתו יופי מסודר,

ולשונו תולדה של ניכוש עשבים.
שירים תיאוריים נודעים > הגאורגיקה של ורגיליוס ועוקביו המודרניים

הגאורגיקה שיר דידקטי, יצירה המלמדת חקלאות בלבוש נעים של שירה, על כל היופי והקישוטים של שירה. הגאורגיקה הנודעת הראשונה היא "עבודות וימים" מאת המשורר היווני הסיודוס. הגאורגיקה העתיקה הגיעה לשיאה בגאורגיקה של המשורר הרומאי ורגיליוס, שיר דידקטי ארוך בארבעה ספרים, המתאפיין במוזיקליות ובצמצום, לומר הרבה במעט, פעמים רבות בשתיקה. שירתו ניכרת באמפתיה לחיי האיכר, לחברה האנושית, ולבריות וליצורים בכלל.
ג'וזף אדיסון הבחין בשני דברים המאפיינים את תיאוריו של ורגיליוס ביחס לכותב פרוזה:
בעוד כותב הפרוזה אומר ישירות מה נדרש לעשות, המשורר לעיתים תכופות מסתיר זאת בתיאור של האיכר במלאכתו.
בעוד כותב הפרוזה אומר את האמת, שברצונו למסור, על כל חלקיה; המשורר בוחר את הנסיבות הנעימות ביותר של אותה אמת, כך מביע את המכלול באופן מגוון יותר להבנה.
המבקר הצרפתי בואלו הבחין שורגיליוס מצייר, וטאסו (כמייצג השירה המודרנית) מתאר. כלומר, התיאורים של ורגיליוס הם ציורים המביעים רעיונות חיוניים יותר וחזקים יותר ממה שמתקבל מראיית הדברים סתם.
באנגליה של המאה ה-18 הגאורגיקה של ורגיליוס נחשבה לשיר הטוב ביותר שחובר בימי-קדם, תורגמה לאנגלית על ידי ג'וזף טראפ, ג'ון מרטין, וג'וזף וורטון; ובעקבותיה חוברו גאורגיקות אנגליות כמתכונתה, העוסקות לאו דווקא בחקלאות, ביניהן: "סיידר" מאת ג'ון פיליפס (1708) - גידול עצי תפוחים והפקת מיץ תפוחים, טריוויה מאת ג'ון גיי (1716) - אמנות ההליכה ברחובות לונדון, "תענוגות הדמיון" מאת מרק אקנסייד (1744) - יצירה העוסקת באסתטיקה, "אמנות שמירת הבריאות" מאת ג'ון ארמסטרונג (1744), "הצמר" מאת ג'ון דייר (1757) - גידול צאן, ייצור צמר, תעשיית טווית בדים, ומסחר עולמי ימי בבד; ושירים רבים אחרים.
ז'ק דליל, מי שכונה ורגיליוס הצרפתי, חיבר את הגאורגיקה הצרפתית "איש השדות" (1800).
שירים תיאוריים נודעים > "העונות" מאת ג'יימס תומסון

"העונות" שיר דיקדקטי ארוך בן ארבעה ספרים: "אביב", "קיץ", "סתיו", "חורף". תומסון חיבר את הספרים בנפרד בשנות העשרים של המאה ה-18 והגרסה הראשונה השלמה יצאה לאור בשנת 1730. הוא המשיך להוציא לאור גרסאות חדשות, משכתב מרחיב ומשפר את שירו, ולשם כך אף נעזר באלכסנדר פופ. במבנהו ובאופיו "העונות" מושפע מה"גאורגיקה" של ורגיליוס, והוא כתוב בחרוז לבן מקורי ומפואר בהשראת "גן העדן האבוד" של מילטון. בגישה מונותואיסטית אוניברסלית, תופעות הטבע של עונות השנה והשפעתן על האדם מתוארות בסצנות ציוריות, לפעמים בומבסטיות משהו, תוך הקבלה ביניהן לבין תקופות הנערות, הבחרות, הבגרות, והזיקנה, ולמהלך הדורות מבריאה לגאולה. השיר עתיר השראה, ולא בכדי מבקרים רבים החשיבוהו לשיר תיאור הטבע הטוב ביותר שחובר אי-פעם.
כתב ויליאם הזליט: "כל מה שנערץ בעונות, זה ההשתפכות של גאונות טבעית מובחרת, אהבה כנה לנושא, לא כפויה, לא מלומדת, באה מבלי שזימנוה, ויוצאת באופן ספונטני".
כתב ג'ון סקוט מאמוול: "מלבד לאופי המרכזי של תומסון כמשורר תיאורי, יש לשירו מעלות אחרות, כי הוא גדוש משיכות מכחול נאצלות של פאתוס, פילוסופיה טבעית, חירות אזרחית, מוסר, ורחמים".
"העונות" היה ספר שירה פופולרי מאוד באנגליה ובאירופה של המאה ה-18, והיה מצוי כמעט בכל בית אנגלי. בהשפעת תומסון טבע תפס מקום מרכזי בשירה האנגלית של המאה ה-18, ובעקבות שירתו התהלכו משוררים בריטים רבים, ביניהם דייוויד מאלט ("הטיול", 1726), ויליאם קאופר ("המשימה", 1785), ו-וורדסוורת' הצעיר ("הליכה לעת ערב", 1793). "העונות" תורגם בזמנו לשפות אירופאיות רבות, ובצרפת חיקו את תומסון המשוררים ז'ן פרנסואה בנט-לאמבר ("העונות", 1769), וז'ק דליל ("הגנים" - 1780, "שלוש מלכויות הטבע" - 1809).
כתב ג'ון אייקין: "העונות של תומסון הוא המקור ממנו שאבו משוררינו המודרניים התיאוריים את הסגנון האלגנטי יותר והנכון יותר של ציור עצמים טבעיים, המבדיל אותם מקודמיהם הקרובים".
שירים תיאוריים נודעים > השיר המקומי האנגלי

בשנת 1642 המשורר האנגלי ג'ון דנהאם ייסד ז'אנר חדש של שירה תיאורית: השיר המקומי, בחברו את השיר "גבעת קופר", שיר המתאר את עמק התמזה כמשל פוליטי-מוסרי למוסד המלוכה. בעקבותיו חוברו באנגליה השירים "יער וינדזור" מאת אלכסנדר פופ (1713), ו-"גבעת גרונגר" מאת ג'ון דייר (1726), ובעקבותיהם במשך כמאה שנה שירים רבים, בהם "גבעת לווסדון" מאת ויליאם קרואו (1789), "הכפר הנטוש" מאת אוליבר גולדסמית' (1770), ו-"שורות שנכתבו כמה מיילים מעל מנזר טינטרן" מאת ויליאם וורדסוורת' (1798). ברובם של שירים אלו המשורר שב לאתר נוף ילדותו, בדרך כלל גבעה, מתאר את המראות והצלילים הייחודיים למקום, את הנופים הנראים מנקודות מבט שונות ואירועים היסטוריים מרשימים שהתרחשו באזור או בקרבתו; מתאר בגעגוע את ההשפעה הטבעית הטובה של המקום; מה שמעורר בו הרהורי-מוסר על הארעיות של הקיום האנושי והזמן החולף, והשקפה כללית על חיי האדם. בשירים המקומיים יש מתח בין העדן המתחדש של האתר הטבעי לבין המידות המקולקלות של החברה האנושית, ובין ילדותו התמימה ומלאת האושר וההשראה של המשורר לבין ניסיונו ושכלו הביקורתי הבוגר. פרנסיס סקוריי תיאר את תכלית השיר המקומי בבית הראשון של שירו "גבעת בידקומב":
לרשום נוף בצורותיו המוצללות;

לצייר את יופיו כהיותו נגלה לעין,

ולחמם את הלב, ממרום נישא,

זו תהא משימתי. אתם הלימודים הנמשכים

עד להבהוב האחרון של מנורת הלילה,

דאגותיכם מושהות קמעה!

לאפשר לשכל המתוח,

במנוחה עולזת עם בת השיר,

להחליף כח ותנופה.
שירים תיאוריים נודעים > בשירה העברית החדשה

השירה העברית החדשה כוללת כמה שירים תיאוריים, ביניהם תיאורי הטבע של מחקר במחזה "לישרים תהלה" מאת הרמח"ל, תיאורי טבע כלליים בשירה ובפרוזה השירית של מרדכי צבי מאנה, הפואמות התיאוריות "מתי מדבר" ו-"הבריכה" מאת ביאליק, אידיליות תיאוריות על חיי תקופתו מאת דוד שמעוני, ותיאורי נוף ספציפיים בשירים של טשרניחובסקי, רחל, ומשוררים אחרים, ובמיוחד בשירים של יעקב פיכמן.