stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות האדם בישראל
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לשוויון ומניעת אפליה > צדק חלוקתי וזכות הגישה למשאבים

צדק חלוקתי בישראל מתייחס לשאלה "האם חלוקת משאביה של המדינה נעשים באופן צודק?" דהיינו על פי עקרון השוויון. בהקשר של משאביה של המדינה מתייחס הנושא למשאבים כגון קרקעות מדינה, משאבי טבע, רכוש בבעלות המדינה, אתרים היסטוריים, חופים ועוד. זכות האזרחים להנות ממשאבי המדינה מוזכרת בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם וכן באמנה הבין-לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות.
ב-2016 הוקמה בכנסת הוועדה המיוחדת לצדק חלוקתי ולשוויון חברתי שנועדה לטפל בנושאים כמו צמצום פערים בין תושבי המרכז לתושבי הפריפריה, חלוקה מחודשת של הדיור הציבורי, חלוקת מחודשת של קרקעות, חלוקה מחודשת של תקציבים, הטבות מס לתושבי הפריפריה, פיזור השקעות, ייצוג רב-גוני במשרות ציבוריות ועוד. הוועדה פעלה עד 2019.
בישראל נרשמו מספר מהלכים להחלת הצדק החלוקתי:
ב-2002 ניתנה פסיקה בבג"ץ עמותת שיח חדש נגד שר התשתיות הלאומיות (הקרוי גם "בג"ץ הקרקעות") שביטלה מספר החלטות קודמות של מינהל מקרקעי ישראל שנתנו הקלות במיסים לקיבוצים ומושבים ואיפשרו להם, בין השאר, להסב קרקעות חקלאיות לשטחי מסחר ותעשייה מניבים.
חוק שמירת הסביבה החופית (2004) קבע את זכות הגישה הציבורית למשאבי טבע ואת זכות הציבור לעבור ולשהות באתרים מסוימים לאורך חופי ישראל. החוק נחקק בעקבות מספר מאבקים לפתיחת חופים לגישת הציבור ובהם המאבק לרציפות שביל סובב כנרת.
בעקבות בג"ץ קעדאן, שאסר על אפליית האוכלוסייה הערבית במכירת קרקעות קק"ל הוגשו בין 2007 ל-2009 מספר הצעות חוק המאפשרות לקק"ל למכור את אדמותיה רק ליהודים. אחד הפתרונות שגובש בתקופת העתירה לבג"ץ הייתה שאדמת קק"ל שתימכר לערבי תועבר לבעלות המדינה וקק"ל תקבל בתמורה אדמה חלופית. ב-2023 דווח שקק"ל (בעזרת חברת הבת שלה הימנותא) רוכשת אדמות מיהודים (בעיקר בצפון הארץ) כדי למנוע רכישתן על ידי ערבים.
דו"ח מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022 בנושא התייחס לאפליה כנגד תושבי מזרח ירושלים ולפתרון שגובש בנושא. לפי הדו"ח רשויות עירוניות בירושלים מערימות מכשולים בפני תושבי מזרח העיר שהגישו בקשה להיתרי בנייה כשבנוסף נטען שהן לא מקצות שטחי ציבור, מערימות קשיים בירוקרטיים, גובות אגרות גבוהות ודורשות לחבר מבנים לתשתיות עירוניות למרות שהעירייה לא הקימה את התשתיות הנדרשות או לא הנגישה אותן. הדו"ח מציין כי קשיים אלה מובילים לבנייה לא חוקית ואת ההיקף החריג של צווי ההריסה שמוציאה ישראל למבנים אלה.
בבדיקה שבוצעה בשנת 2023 עלה שבגליל, מחיר מגרש ביישוב יהודי גבוה יותר ממחיר מגרש ביישוב ערבי. כך למשל נמצא שמגרש ביישוב מורשת היהודי עולה מאות אלפי שקלים יותר ממגרש בגודל דומה ביישוב הערבי הסמוך, כאוכב. בעקבות זאת עלו טענות על אפליית מחירי קרקע לטובת הערבים. בנוסף נטען שיישובים יהודיים לא מקבלים שטחים להתרחבות בשונה מיישובים ערביים.[דרוש מקור: דרושים מקורות אמינים לכל הפסקה. תאריך:מרץ 2024]
ביהודה ושומרון הקצה המִנהל האזרחי לפלסטינים 0.7% מאדמות המדינה בשטח C, מאז שנת 1967, לעומת 37% מהאדמות האלה שהוקצו ליהודים וזאת על אף שחלקים מאותן אדמות מדינה הופקעו מפלסטינים בעבר במקרים מסוימים מנעו פעולות ישירות של המדינה (כגון הקמת גדרות, הצבת מחסומים, הכרזת "שטחי ביטחון מיוחדים" מסביב להתנחלויות, אי הגנה על חקלאים, הקמת גדר ההפרדה ועוד) מחקלאים פלסטינים את היכולת לעבד את אדמתם הפרטית. זכויות הפלסטינים בכל הנוגע למניעת גישה לאדמותיהם הותוו בבג"ץ "ראשד מוראר נ` מפקד כוחות צה"ל ביהודה ושומרון" בו נקבע שעל המפקד הצבאי ביהודה ושומרון (דהיינו הצבא והמשטרה) חלה חובה להגן על זכות הקניין של הפלסטינים באדמותיהם ולאפשר עיבוד אדמותיהם.
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לשוויון ומניעת אפליה > זכויות נשים

ההצהרה הכלולה במגילת העצמאות כי "מדינת ישראל תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין" הגדירה את התפיסה הרואה בנשים כשוות זכויות ואת החובה להבטיח להן את כלל הזכויות הנגזרות מכך. הזכות לשוויון ומניעת אפליית נשים מעוגנת באמנה לביעור כל הצורות של אפליה נגד נשים שאותה אשררה ישראל ב-1991 (עם מספר הסתייגויות). זמן קצר לאחר מכן הוקמה בישראל הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי לקידום מעמד האישה בישראל.
שוויון זכויות האישה מעוגן גם בחקיקה הראשית בישראל:
חוק שיווי זכויות האישה (1951) המבסס, מפרט ומרחיב על האמור במגילת העצמאות.
חוקי עבודה כמו חוק עבודת נשים (1954), חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה (1988), חוק שכר שווה לעובדת ולעובד (1996) וחוק גיל פרישה (2004) נועדו להבטיח את זכויות האישה בשוק העבודה.
בדברי ההסבר לחוק למניעת הטרדה מינית נאמר כי החוק נותן מענה לתופעה שממנה סובלות בעיקר נשים.
חוק החברות הממשלתיות מבטיח ייצוג הולם לבני שני המינים בהרכב הדירקטוריונים של החברות הממשלתיות. תיקון שנעשה בחוק החברות ב-2011 התייחס גם הוא למתן ייצוג שווה לנשים בהרכב הדירקטוריונים של החברות הממשלתיות.
חוק שירות ביטחון קובע זכויות שוות ליוצאי צבא ללא הבדל מין ומגדר.
במקרים רבים נדרשו נשים לפנות לערכאות על מנת לממש את זכויותיהן:
בג"ץ 4541/94 אליס מילר נגד שר הביטחון ביטל את האפליה בקבלת נשים לכל המסלולים צבאיים (קורס טיס בהקשר של בג"ץ זה).
בג"ץ פלונית נגד בית הדין הרבני בחיפה (הקרוי גם "בג"ץ הבוגדת") ביטל פסק דין של בית הדין הרבני הגדול וקבע שבהליך גירושים זכאית האישה למחצית הזכויות בבית המגורים וכי אין מקום לשקול אי-נאמנות מינית בהחלטה על זכויות אלה.
בג"ץ 746/07 נעמי רגן נ' משרד התחבורה אסר על הפרדה מגדרית בקווי אוטובוס ציבוריים וקבע כי "מפעיל תחבורה ציבורית אינו רשאי להורות לנשים היכן לשבת, והן רשאיות לישב בכל מקום שתרצינה".
בג"ץ שדולת הנשים בישראל (הקרוי גם "בג"ץ הדירקטוריונים") קבע שאופן מינוי הדירקטורים במספר חברות ממשלתיות נעשה בניגוד לחוק ופגע בזכותן של נשים לייצוג שווה.
בג"ץ יעל ארן נגד ממשלת ישראל ביטל את מינויו של מנכ"ל חברה ממשלתית וקבע כי יש לתת עדיפות לנשים על פני גברים בעלי כישורים דומים.
בג"ץ גורן נגד הום סנטר עמד על זכותן של נשים לשכר שווה.
בג"ץ נעמי נבו קבע כי למרות ההבדלים הקבועים בחוק בין גיל הפרישה של נשים וגיל הפרישה של הגברים, יש להשוות את גיל הפרישה של נשים המעוניינות בכך לגיל הפרישה של גברים. הדיונים בעתירה הובילו לחקיקת חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד.
בג"ץ פורז נגד להט אסר אפליה מטעמי מגדר במימוש זכותן של נשים להשתתף בהליכים לבחירת רב עיר ובכלל זה להיבחר לאספת הבוחרים.
הדו"ח השנתי של נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה ל-2022 מציג נתונים על מקרי אפליה בישראל (על בסיס ניתוח הפניות לנציבות). מהדו"ח עולה כי רבע מהתלונות שהוגשו מתייחסות לפערי שכר מגדריים (עלייה של פי 7 תלונות ביחס ל-2021 ופי 28 תלונות ביחס ל-2020). כרבע מהתלונות עסקו באפליה במקום העבודה על רקע היריון (ובסך הכל 40% מהתלונות היו קשורות למשפחה).
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לשוויון ומניעת אפליה > זכויות בעלי מוגבלויות

זכויות של אנשים בעלי מוגבלויות מעוגנות באמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות שאותה אשררה ישראל. ב-1998, ביוזמת ארגון בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות, נחקק בישראל חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, שמטרתו "להגן על כבודו וחירותו של אדם עם מוגבלות ולעגן את זכותו להשתתפות שוויונית ופעילה בחברה בכל תחומי החיים, וכן לתת מענה הולם לצרכיו המיוחדים באופן שיאפשר לו לחיות את חייו בעצמאות מרבית, בפרטיות ובכבוד, תוך מיצוי מלוא יכולתו". חוק זה הורחב ב-2005 בפרק הנגישות הקובע את החובה להתאים את הגישה לאנשים עם כל סוגי המגבלות בכל מקום שפתוח לציבור וכל שירות הניתן לציבור. החוק קבע גם את שיעור העסקת בעלי מוגבלויות במקומות עבודה, כש"יעד הייצוג" לחברות גדולות הוא 5%.
החוק אוסר על אפליית אנשים עם מוגבלות (במקומות עבודה, במקומות ציבוריים ועוד), מורה על חובות מסוימות להעניק סיוע הנדרש לאנשים בעלי מוגבלויות על מנת לבצע את תפקידם (כולל קבלת סיוע מהמדינה), מגדיר צורך במתן נגישות לאנשים עם מוגבלויות, מתיר מתן העדפה מתקנת, מאפשר הסדרי חניה לאנשים עם מוגבלויות, מסדיר את השימוש בכלבי נחייה ועוד.
ב-2000 הוקמה נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות הפועלת לקידום שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, למניעת אפלייתם, ולקידום עקרונות היסוד של חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, במטרה לשלבם בחברה הישראלית, כאזרחים שווי זכויות.
מחקרים שונים מראים שבעלי מוגבלויות אינם זוכים לשוויון זכויות בישראל ובהרבה פרמטרים הם נפגעים בהשוואה לאנשים ללא מוגבלויות, כולל בתעסוקה והשכלה.
דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022, בנושא זכויות אדם, מצביע גם הוא על כך שגופים ממשלתיים הפרו הוראות של חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות בנושא של קליטת נכים לעבודה.
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לשוויון ומניעת אפליה > זכויות מיעוטים

ההתייחסות לזכויות מיעוטים בישראל כלולה במגילת העצמאות ומעניקה למיעוטים זכויות שוות כמו לכל שאר אזרחי המדינה ומאפשרת להם לשמר את אורח חייהם, תרבותם, חינוכם ואת טקסיהם הדתיים.
זכויותיהן של קבוצות מיעוט לאומי, אתני, דתי או לשוני מעוגנות בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ובמספר אמנות שישראל אשררה, כולל האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית ואמנות נוספות. האמנות שמות דגש על נושאים ייחודיים לקבוצות מיעוט כגון אי אפליה, הזכות לחופש תרבותי, דתי ולשוני, הזכות להשתתפות פעילה בחיים התרבותיים, הדתיים, החברתיים, הכלכליים, הציבוריים, בקבלת החלטות ועוד.
זכויות אלו מעוגנות בישראל במספר חוקים כגון חוק חינוך ממלכתי, חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, חוק שעות עבודה ומנוחה וחוק שירות התעסוקה.
כדי לעקוב אחר מימוש זכויות המיעוטים בישראל הוגדרו כלים כדי לסייע לממשלה בתחום:
ב-1948 הוקם בממשלה משרד המיעוטים לטיפול ושמירת זכויות המיעוטים, שפעל עד סגירתו ב-2013.
ב-2008 הוקמה נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה.
הקמת "הצוות הבין-משרדי למיגור הגזענות נגד יוצאי אתיופיה" (במסגרת "הממונה המשרדי למניעת גזענות") כפועל יוצא מ"דו"ח פלמור למלחמה בגזענות" ומהחלטה 1958 של הממשלה.
ב-2016 הוגדר מדד הגיוון התעסוקתי שנועד לספק תמונת מצב של שילוב עובדים מקבוצות מגוונות במשק הישראלי. המדד מודד את מידת הייצוג ושוויוניות השכר של חמש קבוצות באוכלוסייה הישראלית (נשים, חרדים, יוצאי אתיופיה, ערבים ועובדים מגיל 45 ומעלה).
על אף קיומם של חוקים לשמירת זכויות המיעוטים עולות טענות על אפליית קהילות מיעוטים בתחומים שונים כמו נגישות, קבלה לעבודה וגישה למשאבים:
לפי דו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת מ-2018 חוק שירות המדינה (מינויים) מחייב ייצוג הולם בשירות המדינה לקבוצות מיעוט (ערבים, חרדים, אתיופים וכו') לפי מפתח של 10% לערבים, 2% ליוצאי אתיופיה וכ-7% לחרדים. החוק לא קבע יעדים לייצוג הולם של עולים חדשים. מתוך הנתונים שהתקבלו מנציבות שירות המדינה מתקבלת תמונת לא אחידה של ייצוג האוכלוסיות הנ"ל. בעוד שבמערכת הבריאות נמצאה עמידה סבירה בייצוג אוכלוסיות מיעוט (50%-60% ממקומות העבודה) הרי בשאר הגופים הממשלתיים הייצוג רחוק מהיעדים: כ-95% מהגופים הממשלתיים לא עמדו ביעד התעסוקה של ערבים ו-72% מגופים אלו לא עמדו ביעדי התעסוקה של יוצאי אתיופיה. דו"ח נוסף מ-2019, המתייחס ליעדי תעסוקת חרדים מצביע שמול היעד של 7% תעסוקת חרדים בשירות המדינה עמדה קליטת העובדים על מעט מעל 1%.
הדו"ח השנתי של נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה ל-2022 מציג נתונים על מקרי אפליה בישראל על בסיס ניתוח הפניות לנציבות. מהדו"ח עולה כי ישנה עליה של 50% בתלונות על אפליה בעבודה על רקע לאום ביחס ל-2021 וכי ממשיכה מגמת עלייה במספר תלונות בנושא אפליה בעבודה על רקע ארץ מוצא, גידול של כמעט פי שלושה מאז 2017.
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לבחור ולהיבחר

הזכות להקים מפלגה ולהצטרף למפלגה קיימת מעוגנת בחופש ההתארגנות. זכויות הבוחרים והנבחרים לכנסת מפורטות בחוק הבחירות לכנסת (1969). החוק מתייחס הן לחופש להגיש מועמדות להיבחר לכנסת והן לזכויות הבוחר.
זכות הבחירה היא הזכות של אדם להשתתף בהצבעה על מנת להשפיע על מדיניות של ארגון או מדינה. זכות זו מעוגנת בחוק ונתונה לפיקוח ועדת הבחירות המרכזית לכנסת, בראשות שופט בית המשפט העליון. הזכות לבחור ניתנת ללא הבדל דת, לאום, מגדר, שפה, השכלה או מעמד חברתי וחלה על כל בני 18 ומעלה. זכויות הבוחר כוללות את היכולת לעמוד לבד מאחורי הפרגוד, איסור על דיכוי הצבעה, איום על מצביעים או צילומם, מגבלות על פרסומים מטעם מפלגות ועוד. הזכות לבחור אינה חלה על השוהים מחוץ לישראל למעט כאלו שנשלחו לחו"ל מטעם המדינה.
הזכות להיבחר הוסדרה בחוק יסוד: הכנסת שבו גם שלוש עילות למניעת התמודדות בבחירות של מפלגה או מועמד: שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, הסתה לגזענות, או תמיכה במאבק מזוין (של מדינת אויב או ארגון טרור) נגד מדינת ישראל. בבחירות לכנסת העשרים ואחת החליטה ועדת הבחירות המרכזית לפסול את מועמדותו לכנסת של עופר כסיף, המתמודד מטעם רשימת חד"ש לכנסת ואת רשימת בל"ד ולא לפסול את מועמדותו של מיכאל בן ארי, על אף התבטאויות שונות שלו כנגד ערבים. בעקבות עתירות שהוגשו לבג"ץ בנוגע להחלטה, פסל בג"ץ את מועמדותו של ד"ר מיכאל בן-ארי ואישר את מועמדותו של עופר כסיף ואת השתתפות המפלגות הערביות בבחירות. קיימות ביקורות שונות על סעיף זה.
דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022 הגדיר את הבחירות לכנסת העשרים וחמש כחופשיות והוגנות. הדו"ח התייחס למגבלות על זכותן של שלוש אוכלוסיות לבחור ולהיבחר: בעלי תושבות קבע במזרח ירושלים וברמת הגולן שאינם יכולים לבחור או להיבחר לכנסת ואינם יכולים להתמודד לראשות הרשות המקומית ותושבי הכפרים הלא מוכרים בנגב שאינם יכולים לבחור או להיבחר בבחירות המוניציפליות בהיעדר כתובת מגורים רשומה. עוד ציין הדו"ח את סירוב הרשויות להציב קלפיות בכפרים הלא מוכרים, את הניסיונות לפסול מתמודדים בבחירות באמצעות חקיקה, את הפסיקה שמנעה את פסילתה של מפלגת בל"ד ואת תת-הייצוג של נשים ושל מיעוטים אתניים ודתיים בכנסת ובממשלה.
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לרמת חיים נאותה ולביטחון סוציאלי

הזכות לרמת חיים נאותה ולביטחון סוציאלי כמו חינוך, בריאות, קורת גג, מים זורמים, חשמל, מזון ועוד, נכללה בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם של האו"ם משנת 1948 שקבעה כי: ״כל אדם זכאי לרמת חיים נאותה לשם הבטחת בריאותם שלו ושל בני ביתו – לרבות מזון, לבוש, שיכון, טיפול רפואי...". עוד קובעת ההכרזה כי "כל אדם, כחבר החברה, זכאי לביטחון סוציאלי וזכאי לתבוע שהזכויות הכלליות הסוציאליות והתרבותיות, שהן חיוניות לכבודו כאדם ולהתפתחות החופשית של אישיותו, יובטחו במאמץ לאומי ובשיתוף פעולה בינלאומי בהתאם לארגונה ולאוצרותיה של המדינה".
המשפט הבינלאומי מכיר בזכויות אלה והאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, שאומצה על ידי האו"ם ב-1966, מחייבת את המדינות שהן צד לאמנה לפעול למימוש מלא של הזכויות המוגנות בה, ובכלל זה גם הזכות לעבודה, הזכות לבריאות, לחינוך ולתנאי מחיה הולמים.
הזכות לביטחון סוציאלי נועדה להבטיח קיום בכבוד ורמת חיים סבירה גם במקרה של אובדן מקום העבודה או היכולת להתפרנס. ישנם מספר כלים ואמצעים שמטרתם להבטיח זכות זו: ביטוח לאומי, ביטוח בריאות, ביטוח סיעודי, ביטוח פנסיוני, ביטוח מפני אובדן כושר עבודה ועוד. כלל האמצעים הללו נקראים לעיתים "רשת הביטחון הסוציאלית" ומחקרים מצביעים על כך שבישראל מתקיימת שחיקה הולכת וגדלה באמצעים אלו. דו"חות של מרכז אדוה ושל הביטוח הלאומי מצביעים על שחיקה בהוצאות הממשלה על ביטחון סוציאלי לאזרחים ועל מקום נמוך ביחס למדינות ה-OECD.
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לרמת חיים נאותה ולביטחון סוציאלי > הזכות לחינוך

הזכות לחינוך נמנית כאחת מזכויות האדם בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם וכן באמנה הבין-לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות ובאמנת זכויות הילד. ב-1949, לאחר קום המדינה, נקבעה הזכות לחינוך בחוק לימוד חובה אשר מגדיר את חובת המדינה לממש את זכותם של התלמידים לחינוך.
ב-2000 נחקק חוק זכויות התלמיד ומטרתו "לקבוע עקרונות לזכויות התלמיד ברוח כבוד האדם ועקרונות אמנת האומות המאוחדות בדבר זכויות הילד, תוך שמירה על כבוד התלמיד, עובד ההוראה וצוות המוסד החינוכי". כמו כן הטיל החוק אחריות על הרשויות המקומיות והארציות למנוע אפליה בקבלה למוסדות חינוך, בהרחקת תלמידים ממוסדות ובהסללת תלמידים למסלולי לימוד מסוימים או נפרדים.
גם מערכת המשפט פסקה בנושא הזכות לחינוך: ב-2009 פסק בג"ץ שהזכות לחינוך היא זכות יסוד המוגנת על פי חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. בפסק דין נוסף מ-2010 חיזק בג"ץ את קביעתו זו וב-2011 קבע בג"ץ שלכל הילדים עומדת זכות היסוד לחינוך חינם על פי הדין.
מחקרים רבים מראים שעדיין קיימים פערים בתחום החינוך:
מחקר של מרכז אדווה (2005) מצביע על צמצום ההשקעה הממשלתית בחינוך ובמקביל על הגדלת התשלומים המוטלים על ההורים. המחקר טוען שתופעה זו גורמת להגדלת הפערים בין התלמידים המתבטא בתוצאות בחינות הבגרות, כשלפי המחקר עמד אחוז הזכאים לתעודת בגרות על 67% ביישובים מבוססים, על 46% בעיירות פיתוח ועל 27% בקרב היישובים הבדואים בנגב.
נתונים מאוחרים יותר (2015), שנאספו במרכז המחקר והמידע של הכנסת, מצביעים גם הם על מגמה של אי שוויון בזכאות לתעודת בגרות בין המרכז לפריפריה.
לפי דו"ח ה-OECD ל-2020 ההוצאה הממשלתית הממוצעת לתלמיד בישראל נמוכה בכ-20% מהממוצע של ה-OECD
תחקיר של "שומרים" ו"כלכליסט", שבדק את ההשקעה בחינוך בערים שונות בישראל, מצא שקיים פער של מאות אחוזים בין יישובים בישראל ביחס להשקעה בחינוך לתלמיד כשבתחתית נמצאים יישובים ערבים וישובים עם ריכוז אוכלוסייה חרדית
דו"ח של המועצה להשכלה גבוהה מ-2022 מראה עלייה באחוז הסטודנטים הערבים באוניברסיטאות מכ-9% ב-2010 לכ-18% ב-2022 וזאת לעומת חלקה היחסי של האוכלוסייה הערבית בישראל העומד על כ-20% מכלל האוכלוסייה.
לפי דו"חות של משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים (OCHA) מ-2017 ו-2019 קיימת פגיעה מהותית בזכות לחינוך של ילדים פלסטינים ביהודה ושומרון (כולל מזרח ירושלים) בנושאים כמו כניסת כוחות ביטחון לבתי ספר, הריסה ואיומים בהריסת בתי ספר, החרמת ציוד, עימותים בין תלמידים לבין לכוחות הביטחון ומתנחלים בדרך לבית הספר, עיכוב של מורים במחסומים, השבתת בתי ספר לתקופות ארוכות ועוד. הדו"ח מציין כי בחלק מהמקרים ירו כוחות ישראליים תחמושת חיה, גז מדמיע ורימוני הלם אל תוך בתי ספר או בקרבתם, אירועים שגרמו במספר מקרים לפגיעה פיזית בתלמידים. בנוסף לפגיעה במערכת הקיימת מצביעים הדו"חות על מחסור מתמשך בכיתות לימוד דבר המאלץ את מערכת החינוך לפעול במתכונת של שתיים ואף שלוש משמרות ביום.
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לרמת חיים נאותה ולביטחון סוציאלי > הזכות לדיור

הזכות לדיור היא אחת מזכויות האדם המוכרות במשפט הבינלאומי כחלק מהזכות לרמת חיים נאותה ומוזכרת בסעיף 25 להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם וכן בסעיף 11.1 לאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות. הזכות לדיור נאות כוללת הגנה מפני הריסה שרירותית או פינוי בכפייה, הגנה מפני התערבות שרירותית ופגיעה בפרטיות, וזכות לבחור את מקום המגורים. ועדת האו"ם לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות (אנ') הגדירה את הזכות לדיור במובנה הרחב כ"זכות לגור במקום כלשהו בביטחון, שלום וכבוד" ובכלל זה "פרטיות נאותה, מרחב מחיה נאות, רמת ביטחון נאות, תאורה ואוורור נאותים, תשתיות ראויות ומיקום המאפשר גישה לתעסוקה ולשירותים – כל זאת במחיר סביר".
ישראל לא עיגנה את הזכות לדיור בחקיקה, אך בפסיקתו קבע בית המשפט העליון במספר פסקי דין כי היעדר קורת גג היא פגיעה בכבוד האדם וזאת על פי חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
בשנות ה-50, לאחר קום המדינה, הוקם מערך הדיור הציבורי בישראל, על מנת להבטיח את הזכות לדיור נאות ולסייע לעולים הרבים שהגיעו לארץ ולמי שידם אינה משגת לשכור דירה בשוק הפרטי. ב-1998 נחקק חוק הדיור הציבורי (זכויות רכישה) במטרה לשפר את מצבם של דיירי הדיור הציבורי ולאפשר להם לרכוש את דירותיהם במחיר מוזל. מאז תחילת שנות ה-80 מובילות ממשלות ישראל תהליכים הפוגעים במערך הדיור ציבורי בשל הפסקת הבנייה הציבורית, צמצום היצע הדירות וזמני המתנה ארוכים עד למימוש הזכאות, הקשחת הקריטריונים לזכאות והזנחת תחזוקת הדירות הקיימות. בשנת 1999 היו כ-108,000 דירות דיור ציבורי ובתחילת שנת 2011 עמד מספרן על כ-63,000. בתקופה זו נוספו רק 1,000 דירות למאגר הדיור ציבורי.
האגודה לזכויות האזרח בישראל טוענת שביהודה ושומרון נפגעת הזכות לדיור של הפלסטינים לאור קיומה של אפליה כלפיהם בכל הנוגע לאישור תוכניות מתאר ומתן אישורי בנייה. בעוד שלרוב היישובים היהודיים קיימות תוכניות מתאר המאפשרות את הרחבתם, הרי שלרוב היישובים הפלסטיניים אין תוכניות כאלו. דבר זה מביא להקפאת הבנייה החוקית בצד הפלסטיני ומאלץ את הפלסטינים לבנות ללא היתרים ובהתאם לכך מתגברת האכיפה והרס בתים מצד השלטונות. גורמים שונים מצביעים על כך שלפלסטינים כלל אין ייצוג בוועדות התכנון, דבר שמצמצם את יכולתם להשפיע על תוצאות הדיונים. טיעונים אלו נתמכים גם על ידי דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022 שמציין את חוסר הייצוג של הפלסטינים בוועדות התכנון ואת איטיות הטיפול בבקשות הבנייה של הפלסטינים שמאלצות אותם לבנות באופן לא חוקי (לפי הדו"ח כ-50,000 משפחות חיות בשטחי יהודה ושומרון בבתים ללא היתר)}. הדו"ח מציין, בנוסף, שחוסר תוכניות מתאר מונעות חיבור יישובים פלסטיניים לתשתיות מים, חשמל, ביוב וכו' וכן את השפעתו של חוק קמיניץ להגדלת היקף הרס הבתים.
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לרמת חיים נאותה ולביטחון סוציאלי > הזכות לביטחון סוציאלי

הזכות לביטחון סוציאלי מוגדרת בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם "כל אדם, כחבר החברה, זכאי לביטחון סוציאלי וזכאי לתבוע שהזכויות הכלליות הסוציאליות והתרבותיות, שהן חיוניות לכבודו כאדם ולהתפתחות החופשית של אישיותו, יובטחו במאמץ לאומי ובשיתוף פעולה בינלאומי בהתאם לארגונה ולאוצרותיה של המדינה".
זכות זו נועדה להבטיח לכל אדם את האפשרות להתקיים בכבוד גם אם יאבד את היכולת לפרנס את עצמו ואת משפחתו. כדי להשיג מטרה זו הוגדרו מספר אמצעים וכלים הן ברמת המדינה (ביטוח לאומי, ביטוח בריאות, ביטוח סיעודי), הן ברמת מקומות העבודה (ביטוח פנסיוני, ביטוח מפני אובדן כושר עבודה) והן ברמה האישית (ביטוחים פרטיים כמו ביטוח תאונות אישיות, ביטוח סיעודי ועוד). כלל האמצעים הללו נקראים לעיתים "רשת הביטחון הסוציאלית". ומחקרים מצביעים על כך שבישראל מתקיימת שחיקה הולכת וגדלה באמצעים אלו. דו"חות של מרכז אדוה ושל הביטוח הלאומי מצביעים על שחיקה בהוצאות הממשלה על ביטחון סוציאלי לאזרחים ועל מקום נמוך ביחס למדינות ה-OECD.
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לחופש דת ולחופש מדת > הזכות לחופש דת

חופש דת היא זכות אדם המבטאת את החופש של כל אדם או קהילה לבחור בדת (religion) או אמונה (belief) מסוימת, להאמין בה, לנקוט את כל הפעולות שאמונתו מחייבת, להימנע מכל הפעולות שאמונתו אוסרת, והכל כדי להגשים הלכה למעשה את אמונתו. חופש הדת כולל את חופש הפולחן הדתי וקיום מצוות הדת, את החופש להתפלל על פי מצוות הדת, את הזכות להמיר את הדת, את הזכות ללמד את הדת ולהפיצה ברבים, ואת החופש מדת.
הזכות מעוגנת בסעיף 18 בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, סעיף 18 באמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, ובאמנה נוספת, שישראל לא אשררה, בנוגע לביעור כל הצורות של אי־סובלנות ואפליה המבוססות על אמונה או על דת. זכות זו מופיעה במגילת העצמאות ("מדינת ישראל תבטיח חופש דת, חופש מצפון, לשון, חינוך ותרבות").
חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית שנחקק ב-1996 קובע את זכותו של כל אדם לקבורה בהתאם להשקפתו ולאמונתו ובכלל זה גם להיקבר בקבורה אזרחית. בעקבות זאת הוקמו בישראל כ-40 בתי קברות אזרחיים. עם זאת, בניגוד לקבורה בבית קברות דתי, קבורה אזרחית אינה מקנה זכאות למימון מהמדינה.
לפי דו"ח "חופש הדת בישראל", של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022, מתקיים בישראל חופש דת כשחוקי המדינה ופסיקות בית המשפט העליון מגנים על חירויות המצפון, האמונה, הדת והפולחן, ללא קשר לשיוך הדתי של הפרט. יחד עם זאת מצביע הדו"ח על מספר אתגרים בשימור חופש זה כמו חוק הלאום; מגבלות על כניסת מוסלמים להר הבית; תפילת נשות הכותל בכותל המערבי; היעדר הכרה בגיור רפורמי וקונסרבטיבי ומתן שירותי דת למתגיירים; אי הכרה בזרמים נוצריים כגון אוונגליסטים ועדי יהוה ועוד.
סקר של מרכז המחקר פיו מ-2019 בחן את חופש הדת ורמת המגבלות שמטילות ממשלות בעולם על חופש הדת בארצותיהן, ודירג את ישראל ברמת מגבלות גבוהה (High). בהרבה אספקטים מציין הסקר פגיעה מסוימת או מהותית בחופש הדת בישראל ומציין למשל חקיקה שמגינה חלקית בלבד על חופש הדת וכוללת סתירות חוקתיות בנושא זה; התערבות ממשלתית בפולחנים של קבוצות דתיות (כולל הפעלת כוח נגדן); הטלת מגבלות על המרת דת; יחס שלילי מצד ארגונים ממשלתיים או הכתבת התנהלותן של קבוצות דתיות מסוימות; היעדר טיפול ומניעת מקרים של הטרדה על רקע דתי; מגבלות על חופש דת בשל סיבות ביטחוניות; רישום כפוי של שיוך לקבוצה דתיות במרשם האוכלוסין האזרחי; הכרה בדת אחת כדת מדינה על חשבון דתות אחרות ועוד.
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לחופש דת ולחופש מדת > הזכות לחופש מדת

חופש הדת כולל גם את הזכות לחופש מדת המאפשרת לכל אזרח לבחור שלא להשתייך לדת כלשהי או לעדה דתית כלשהי, שלא לקיים פולחן, מנהגים, חוקים או ציוויים הנובעים מהשתייכות זו, וליהנות מכל זכויות האזרח המקובלות במדינתו ללא קשר לדת. נטען כי האפשרות לממש זכות זו בישראל קיימת אך מוגבלת לאור העדיפות שניתנת לחקיקה הדתית.
מצב זכויות האדם בישראל > זכויות המשפחה > הזכות לנישואין, לחיי משפחה ולגירושים

הזכות לנישואין, לחיי משפחה ולגירושים מוכרת כזכות אדם. בישראל לא קיימת אפשרות רשמית להינשא בנישואים אזרחיים כך שזוגות המעוניינים לממש את זכותם להינשא באופן רשמי יכולים לעשות זאת רק באמצעות גופים דתיים אורתודוקסים (יהודים, מוסלמים ונוצרים), בהתאם לכללי הדת (השוללים, למשל, נישואי כהן וגרושה ונישואים של בני זוג בני מאותו מין).
לאחר מספר עתירות לבג"ץ נמצאו פתרונות חלופיים גם לזוגות שאינם מעוניינים להינשא בסיוע הממסד האורתודוקסי או למקרים בהם שני בני הזוג מאותו מין. הפתרונות כוללים נישואים אזרחיים בחו"ל ורישום במשרד הפנים בארץ, חיי זוגיות כידועים בציבור, ברית הזוגיות לנישואים של חסרי דת ועוד. פתרונות חלופיים אלו מעניקים לזוגות הבוחרים בהם זכויות אזרחיות דומות לאלה הניתנות לנישאים במסגרת הדתית.
הטענות בדבר הדומיננטיות של הגופים האורתודוקסיים תקפות גם בכל הנוגע לזכות להתגרש.