stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עין צורים
משק הקיבוץ > חינוך

גני ילדים.
בית תינוקות.
בתי ילדים (חינוך בלתי פורמלי).
ישיבת הקיבוץ הדתי בעין צורים (נסגרה).
מרכז יעקב הרצוג ללימודי יהדות.
מכינת צהלי על שם תמר אריאל.
סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
משק הקיבוץ > תעשייה

מפעל של חברת המזגנים עצמה פרג (נסגר).
משק הקיבוץ > חקלאות

רפת לחלב
לול תרנגולי הודו
מטע אפרסמונים
פרדס לימונים
גידולי שדה
משק הקיבוץ > תיירות נופש ומסחר

בריכה
אירוח כפרי
"עץ הבקבוקים(הקישור אינו פעיל)"
ראו גם

השבויים הישראלים בירדן במלחמת העצמאות
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  יישוב שלישי של הפועל המזרחי, הצופה, 24 באוקטובר 1946
↑  ספר־תורה הוכנס לישוב החוש של בני־עקיבא בהרים, הצופה, 18 בנובמבר 1946
חג התורה בהרי חברון, הצופה, 19 בנובמבר 1946
↑  מפה עם סימון הכפר Es Suafir esh Sherkiyeh 1918 (גליון Falujeh בהוצאת צבא בריטניה), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  Khalidi, Walid. All That Remains: The Palestinian Villages Occupied and Depopulated by Israel in 1948. Washington DC: Institute for Palestine Studies, 1992, page 135
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465861305171 
| קיבוצי הקיבוץ הדתי |
| --- | --- | --- |
| שדות נגב | סעד • עלומים |  |
| דרום/מרכז | עין צורים • קבוצת יבנה • בארות יצחק |  |
| גוש עציון | כפר עציון • ראש צורים • מגדל עוז |  |
| עמק בית שאן | שלוחות • עין הנצי"ב • שדה אליהו • טירת צבי |  |
| הר הגלבוע | מעלה גלבוע • מירב |  |
| הגליל התחתון | לביא • בית רימון |  |
| מושבים שיתופיים | משואות יצחק • ניר עציון • בני דרום |  |
מראה מן הקיבוץ בגוש עציון, 1947
הקמת צריף ראשון - צילום של רודולף יונס
גב חדר האוכל בקיבוץ, 11/08
חזית בית הכנסת "החדש" בקיבוץ, 11/08
מועדון החבר בקיבוץ, 11/08
עצלני דו-אצבע

| עצלני דו-אצבע |
| --- | --- |
 עצלן דו-אצבע של הופמן
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
על־סדרה:: דלשינאים
סדרה:: פילוסאים
תת־סדרה:: עצלנאים
משפחה:: עצלני דו-אצבע
שם מדעי
 Megalonychidae

עצלני דו אצבע (שם מדעי: Megalonychidae) היא משפחה של עצלנים שחיו בעבר בדרום ומרכז אמריקה. רוב הסוגים שהיו במשפחה נכחדו במהלך תקופת ההולוקן, ככל הנראה בשל הגעת בני האדם לדרום אמריקה. חלק ממינים אלה היו יותר גדולים מאדם בוגר.
סוגים ומינים

כל הסוגים במשפחה זו נכחדו מלבד הסוג עצלן דו-אצבע:
Ahytherium
Australonyx
Diabolotherium
Megalonychops
Megistonyx
Meizonyx
Pliometanastes
Sinclairia
Valgipes
Imagocnus
Protomegalonyx
מגלוניקס (Megalonyx)
מגלוקנוס (Megalocnus)
Neomesocnus
נאוקנוס (Neocnus)
Parocnus
Miocnus
Acratocnus
עצלן דו-אצבע (שם מדעי :Choloepus )
מין: עצלן דו-אצבע של לינאוס (Choloepus didactylus)
מין: עצלן דו-אצבע של הופמן (Choloepus hoffmanni)
Proschisomotherium
Eucholoeops
Pseudortotherium
Megalonychotherium
Paranabradys
Pliomorphus
Torcellia
Ortotherium
Menilaus
Diodomus
Habanocnus
Paulocnus
גלריה

עצלן דו-אצבע ענק מהסוג מגלוניקס
איור של עצלני דו-אצבע של לינאוס
עצלן דו-אצבע של הופמן
עתירת ברנהיים

עתירת ברנהיים הייתה עתירה שהגיש בשנת 1933 היהודי פרנץ ברנהיים (Franz Bernheim), תושב גליביצה שבפרובינציית שלזיה העילית, אז בתחומי גרמניה הנאצית והיום בתחומי פולין, אל חבר הלאומים במחאה על חקיקה אנטי-יהודית של הנאצים.
העתירה הוגשה בהתאם להוראות ההסכם הגרמני-פולני על שלזיה המזרחית משנת 1922, הסכם שהכיל הוראות להגנה על זכויות המיעוטים, ומתוקפו הוקמה ועדה מעורבת גרמנית-פולנית לשלזיה עילית, בראשות פליקס קלונדר, לתקופה של 15 שנים (מועד סיום כהונתה נקבע ל-1937).
ברנהיים פוטר מתפקידו כמנהל בחברת Gleiwitz Deutsches Familien-Kaufhaus (DeFaKa) באפריל 1933 בשל חקיקה אנטי יהודית. העתירה התייחסה לא רק לפיטוריו של ברנהיים, אלא גם לאפליה גזעית בשלזיה העלית כולה, וציטטה הוראות נאציות לפיטורי עובדי ציבור "לא-אריים", נוטריונים, עורכי דין, אנשי רפואה ומורים. העתירה התקבלה על ידי חבר הלאומים, והובילה לא רק לפיצוי כספי עבור ברנהיים עצמו, אלא להשהיה של רוב החוקים הגזעיים הנאציים בשלזיה עילית. עם זאת, כאשר פג תוקף סעיף 147 להסכם על שלזיה המזרחית ב-15 ביולי 1937, הוחלו חוקי  גזע גרמניים גם בשלזיה עילית.
הערות שוליים

↑  Erpelding, Michel. Upper Silesian Mixed Commission. Max Planck Institute Luxembourg, 2017.
↑  Brugel, J. W. "The Bernheim petition: A challenge to Nazi Germany in 1933." Patterns of Prejudice 17.3 (1983): 17-25.
↑  Bernheim Petition, Yad Vashem
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פוסטה (ערבה)

נוף טיפוסי בפוסטה
פּוּסְטָה (בהונגרית: Puszta) הוא השם ההונגרי של ערבה רחבת ידיים במישור הפאנוני הגדול, המשתרעת בהונגריה ובסלובקיה. יש גאוגרפים הרואים בה חלק מהערבה האירואסייתית.
השטח של הפוסטה הוא כ-50,000 קילומטרים רבועים.
הפוסטה היא בעלת קרקע חולית ומי תהום קרובים לפני הקרקע. הצמחייה היא צמחיית ערבה טיפוסית, מיעוט עצים ועשב המתאים למרעה. אפיונים אלה התאימו בעבר לפרשים נוודים, כפי שהיו ההונגרים לפני שהתיישבו על הקרקע ובהמשך הקומנים, שקיבלו רשות מבלה הרביעי, מלך הונגריה להתיישב בפוסטה. בתקופה המודרנית הקרקעות עברו עיבוד, אך יש עדיין אזורים דוגמת Hortobágy, בהם נשמר האופי המקורי של הפוסטה.
פטריס אברה

פטריס אברה (Patrice Evra; נולד ב-15 במאי 1981 בדקר, סנגל) הוא כדורגלן עבר צרפתי יליד סנגל, ששיחק בעמדת המגן השמאלי. לזכותו 81 הופעות במדי נבחרת צרפת.
קריירה > קריירת מועדונים

אברה נולד בעיר דקר שבסנגל. הוא עבר לצרפת עוד כשהיה ילד צעיר ושיחק בנוער של פריז סן-ז'רמן. אחרי שמיצה את הכדורגל הצרפתי, עבר פטריס לאיטליה, שם שיחק במדי מרסלה ומונצה. בשנת 2000 חזר אברה לצרפת והפעם למועדון ניס. עונת 2001/2002 הייתה עונה מצוינת בשביל המגן הצרפתי וקבוצות רבות התעניינו בו. בסופו של דבר, קבוצת מונקו נכנסה איתו למשא ומתן כדי שהשחקן ישחק בשורותיה. דבר זה הצליח לה, והקבוצה החתימה את אברה. עם מונקו זכה אברה בגביע הצרפתי והגיע פעמיים לגמר גביע האליפות.
אברה הצטרף למנצ'סטר יונייטד בינואר 2006 תמורת כ-5.5 מיליון פאונד. אברה הגיע ליונייטד כמחליף למגן הארגנטינאי, גבריאל היינצה ואת הופעת הבכורה שלו ביונייטד עשה ב-14 בינואר 2006, במשחק נגד מנצ'סטר סיטי. ב-21 ביולי 2014, עזב אברה את יונייטד וחתם ביובנטוס. אברה זכה עם יובנטוס בשתי אליפויות איטליה ובשני גביעי איטליה, ואף העפיל איתה לגמר ליגת האלופות 2015 שנערך בברלין, בו הפסידה 1-3 לברצלונה.
ב-25 בינואר 2017 חתם אברה במרסיי לשנה וחצי. ב-10 בנובמבר 2017 שוחרר השחקן מהקבוצה בעקבות תקרית אלימה במהלכה בעט באוהד הקבוצה לפני משחק בליגה האירופית. בעקבות כך הורחק על ידי פיפ"א ל-7 חודשים.
ב-7 בפברואר 2018 חתם אברה בוסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג. בתום העונה עזב את הקבוצה.
ב-29 ביולי 2019 הודיע אברה על פרישה מכדורגל בגיל 38.
קריירה > נבחרת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אברה נכלל בסגל נבחרת צרפת ביורו 2016 ואף הגיע עימה עד לגמר, בו הפסידה נבחרתו 0-1 לפורטוגל בהארכה.
פדרו ארמנדריז

| --- | --- |

ארמנדריז ב-1948
 לידה:  9 במאי 1912 מקסיקו מקסיקו סיטי, מקסיקו
 התאבד:  18 ביוני 1963 (בגיל 51) ארצות הברית לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  Panteón Jardín 
 שם לידה:  Pedro Gregorio Armendáriz Hastings 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  מקסיקו מקסיקו ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1935–1963 (כ־28 שנים)
 מקום לימודים:  האוניברסיטת הפוליטכנית של מדינת קליפורניה 
 צאצאים:  פדרו ארמנדאריס הבן 
 פרופיל ב-IMDb
 
פדרו גרגוריו ארמנדריז הייסטינגס (בספרדית: Pedro Gregorio Armendáriz Hastings;‏ 9 במאי 1912 – 18 ביוני 1963) היה שחקן מקסיקני-אמריקאי.
ביוגרפיה

ארמנדריז נולד לאב מקסיקני ולאם אמריקאית במקסיקו סיטי. מאוחר יותר עברה המשפחה ללארדו שבטקסס. לאחר שהוריו נפטרו ב-1921 החל דודו לגדל אותו. הדבר אפשר לו ללמוד כלכלה ועיתונאות בקליפורניה. לאחר שסיים את לימודיו בהצלחה ב-1931 שב למקסיקו סיטי ועבד תחילה כמהנדס רכבות, מוכר ביטוח וכמורה דרך. ב-1935 התגלה על ידי הבמאי מיגל זכריאס (אנ') כשדקלם, בעבודתו כמורה דרך, את המונולוג מתוך "המלט" של ויליאם שייקספיר בפני תיירים אמריקאים בבית קפה. בתחילת הקריירה שלו שיחק בעיקר בסרטים רומנטיים.
בשנים 1947 ו-1948 שיחק בשלושה סרטים בבימויו של ג'ון פורד: "הנמלט" (אנ'), "מבצר האפאצ'ים" ו-"שלושה סנדקים (אנ')".
ב-1956 קיבל תפקיד בסרט "הכובש (אנ')", שצולם ליד אתר הניסויים נבדה. שלוש שנים קודם לכן פוצצה באתר פצצת ביקוע גרעיני במסגרת ניסוי. הדבר גרם לנשורת הגרעינית הגרועה ביותר שאירעה כתוצאה מניסוי בנשק גרעיני ביבשת אמריקה. במהלך השנים הבאות חלו 91 מאנשי הצוות של הסרט בסרטן, בהם גם ארמנדריז עצמו. כשנודע לו על כך במהלך צילומי הסרט "מרוסיה באהבה" מסדרת סרטי ג'יימס בונד ב-1963, החליט לשים קץ לחייו לאחר סיום הצילומים.
בנו, פדרו (אנ'), היה גם כן שחקן, וכמו אביו הופיע בסרט "רישיון להרוג" מסדרת סרטי ג'יימס בונד.
הערות שוליים

↑  'Licence To Kill' actor Pedro Armendariz Jr. dies aged 71, MI6 - The Home Of James Bond
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452764005171  PLWABN: 9810622112705606  BIBSYS: 5034920  BNE: XX959025  BnF: cb13929929x (data)  CANTIC: a11261328  GND: 133445534  ICCU: RAVV089051  ISNI: 0000 0001 2281 4070  LCCN: no92010148  NKC: ola2002146948  NLK: KAC2020O0445  NTA: 073587974  SNAC: w62z1xn5  SUDOC: 059176458  VIAF: 69118275   WorldCat (עם VIAF): 69118275
פאבל סמואילוביץ' אוריסון

| --- | --- |

 לידה:  3 בפברואר 1898 אודסה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  17 באוגוסט 1924 (בגיל 26) בץ סור-מר, צרפת 
 שם לידה:  Павел Самуилович Урысон 
 ענף מדעי:  טופולוגיה, התאוריה של משוואות דיפרנציאליות, גאומטריה 
 מקום מגורים:  מוסקבה 
 מקום קבורה:  Batz-sur-mer Old Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מוסקבה (1921)  האוניברסיטה הקיסרית של מוסקבה 
 מנחה לדוקטורט:  ניקולאי לוזין 
 מוסדות:  אוניברסיטת מוסקבה (1921–1924) 
 
פאבל סמואילוביץ' אוּריסון (ברוסית: Па́вел Самуи́лович Урысо́н;‏ 3 בפברואר 1898 באודסה – 17 באוגוסט 1924) היה מתמטיקאי יהודי-רוסי. ידוע בשל הוכחת משפט אוריסון והלמה של אוריסון, שתי תוצאות יסודיות בטופולוגיה, ובשל תרומותיו לתורת הממד. יחד עם פאבל אלכסנדרוב טבע ב-1923 את ההגדרה המודרנית לקומפקטיות. שמו מונצח גם במונחים מרחב אוריסון אוניברסלי, ממד מנגר-אוריסון, מרחב פרשה-אוריסון ומשוואת אינטגרל אוריסון.
קורות חיים

אוריסון נולד באודסה. הוא התייתם מאמו בצעירותו, ואביו ואחותו גידלו אותו. בשנת 1912 עברה המשפחה למוסקבה. בבית הספר הוא נמשך בתחילה לפיזיקה, אך עם הזמן גילה עניין גובר במתמטיקה. בין השנים 1915 ו-1919 למד לתואר במתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה, ואחר כך המשיך לדוקטורט בהנחייתו של המתמטיקאי הידוע ניקולאי לוזין, אותו סיים בשנת 1921. הוא התמנה לפרופסור באוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית של מוסקבה והמשיך את עבודתו באוניברסיטת מוסקבה.
הוא טבע ב-17 באוגוסט 1924 בעת ששחה ליד בץ סור-מר בצרפת, ושם נקבר.
אחותו של אוריסון, לינה ניימן, הוציאה ספר זיכרון שמתאר את ילדותו וחייו. הספר כולל מאמרים על עבודתו המתמטית מאת ידידו פאבל אלכסנדרוב, שליווה אותו בהשתלמות באוניברסיטת גטינגן,  מאת  ואדים יפרמוביץ', אנדריי קולמוגורוב, לזר ליוסטרניק ומארק קרסנוסלסקי.
פ.צ. ריגה

פוטבולה קלבס ריגה היה מועדון כדורגל מהעיר ריגה, בירת לטביה שפעל בין השנים 1999–2008. אצטדיון הבית של המועדון היה אצטדיון לטביאנס אוניברסיטטס בן 5,000 המושבים.
היסטוריה

בשנת היווסדו זכה בגביע הלטבי, בעקבות הזכייה השתתף המועדון במשחקי גביע אופ"א בעונת 1999/2000. בסיבוב המוקדמות הפסיד לקבוצת הלסינגבורג והודח מהטורניר.
בשנת 2007 סיים את הליגה במקום השלישי.  והעפיל לגביע האינטרטוטו של שנת 2008. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת פיילקיר, בסיבוב השני ניצח את קבוצת בוהמיאנס מאירלנד, בסיבוב השלישי הפסיד לקבוצת אלפסבורג  משוודיה והודח מהטורניר.
המועדון הפסיק להתקיים בשנת 2008 עקב קשיים כלכליים.
תארים

הגביע הלטבי (1): 1999
עולי הגרדום

הגרדום בירושלים (כיום מהווה מוצג במוזיאון אסירי המחתרות בירושלים)
כרזה של האצ"ל לפני הוצאתו להורג של דב גרונר
חלקת עולי הגרדום בהר הרצל בירושלים
גיליון מזכרת של דואר ישראל לזכר עולי הגרדום משנת 1982. הוא כולל במניינו גם עולי גרדום לפני תקופת המנדט - נעמן בלקינד ויוסף לישנסקי, וגם אחריו -  שמואל עזר, משה מרזוק ואלי כהן.
עולי הגרדום, או הרוגי המלכות, הוא ביטוי המכוון לאנשים שהוצאו להורג בשל פעילותם למען הקמת מדינת ישראל. במובנו המצומצם הוא מכוון ל-12 חברי האצ"ל והלח"י שהוצאו להורג, או התאבדו בסמוך למועד הוצאתם להורג, על ידי שלטונות המנדט הבריטי. אך יש המוסיפים למניין עוד מוצאים להורג כמו אנשי מחתרת ניל"י שהוצאו להורג בידי השלטונות העות'מאניים וחנה סנש, שהוצאה להורג בהונגריה בימי השואה.
לזכרם של עולי הגרדום אתרים רבים ברחבי מדינת ישראל.
מניין עולי הגרדום

השימוש המקורי במושג "עולי הגרדום" במדינת ישראל היה בידי יוצאי האצ"ל והלח"י, אנשי תנועת החרות, אשר מנו שנים עשר עולי הגרדום. המספר שנים עשר הוא מספר סמלי ומרמז לשנים עשר שבטי ישראל. במניין זה נמנים 9 אנשי אצ"ל ושלושה אנשי לח"י שנשפטו ונדונו למוות בתלייה. עשרה מהם נדונו על ידי בתי דין צבאיים בריטיים ושני הנותרים - על ידי בית דין מצרי. עשרה מהנדונים הוצאו להורג בתלייה ושניים מהנדונים שמו קץ לחייהם לפני מועד הוצאתם להורג.
בשנת 1958 התקיים במצודת זאב "תערוכת המרד" ובמסגרתו הוציאו אנשי חרות באופן עצמאי בולי זיכרון ל-14 עולי הגרדום, כשהם כוללים במניין גם את שני אנשי ניל"י שהוצאו להורג, נעמן בלקינד ויוסף לישנסקי, שהועלו לגרדום על ידי השלטון העות'מאני.
בבולים שהוצאו על ידי דואר ישראל בשנת 1982 נכללו גם חנה סנש ואלי כהן בין עולי הגרדום, יחד עם משה מרזוק ושמואל עזר מנידוני קהיר ושלום צאלח ויוסף בצרי מהרוגי המלכות בעיראק.
במהלך השנים הוזכר גם מרדכי שוורץ, איש ההגנה, על ידי קרוביו כמי שראוי שייכלל בין "עולי הגרדום" המונצחים. שוורץ הוצא להורג בתלייה, אך בדרך כלל אין מונים אותו עם עולי הגרדום, ורואים ברצח שביצע כעניין אישי. ההגנה התנערה ממנו לחלוטין, גם בזמן המשפט וגם אחרי התלייה. באירוע הוקרה לעולי הגרדום בכנסת בשנת 2010 הוזכר גם שמו של שוורץ, למרות שהוא לא נכלל ברשימת עולי הגרדום שהופץ על ידי המארגנים.
בטקס הממלכתי בנוכחות נשיא המדינה, בשנת 1987, צוינו 14 עולי גרדום. בשנת 1988 בטקס זיכרון לעולי הגרדום בקריית אונו צוינו 20 עולי גרדום.
בטקס הזיכרון הממלכתי לעולי הגרדום בשנת 2023 נרשמו שמותיהם של 13 עולי גרדום: 12 אנשי האצ"ל והלח"י ומרדכי שוורץ.
מניין עולי הגרדום > תשעת לוחמי האצ"ל

שלמה בן-יוסף: ראשון עולי הגרדום. נעצר בעקבות תקיפת אוטובוס נוסעים ערבי ליד צפת. הוצא להורג ב-29 ביוני 1938.
דב גרונר: נעצר בעת ההתקפה על משטרת רמת גן. הוצא להורג ב-16 באפריל 1947.
מרדכי אלקחי, יחיאל דרזנר ואליעזר קשאני: נעצרו בדרכם למבצע ליל ההלקאות, שבו הלקו קצינים בריטיים, כתגמול על עונש מלקות שבוצע על ידי הבריטים על גופו של איש האצ"ל, בנימין קמחי. הם נתפסו לאחר קרב יריות והוצאו להורג ב-16 באפריל 1947.
מאיר פיינשטיין: נתפס לאחר שהניח פצצות במזוודות בתחנת הרכבת בירושלים שהביאו להריגתו של שוטר בריטי שניסה לפרקן. התאבד בתא הכלא יחד עם משה ברזני ב-21 באפריל 1947, כארבע שעות לפני המועד שנקבע להוצאתם להורג.
יעקב וייס, אבשלום חביב ומאיר נקר: נדונו למוות על השתתפותם בפריצה לכלא עכו. הוצאו להורג ב-29 ביולי 1947.
מניין עולי הגרדום > שלושת לוחמי הלח"י

אליהו חכים ואליהו בית צורי: התנקשו בלורד מוין בקהיר שהיה שר בממשלה הבריטית. הוצאו להורג בקהיר ב-22 במרץ 1945.
משה ברזני: נתפס כשהוא נושא רימון, והואשם בניסיון להתנקש בחיי המפקד הצבאי של ירושלים, בריגדיר דייוויס. התאבד בתא הכלא יחד עם מאיר פיינשטיין ב-21 באפריל 1947, כארבע שעות לפני המועד שנקבע להוצאתם להורג.
אתרי קבורה ואזכרה

נעמן בלקינד ויוסף לישנסקי נקברו בשנת 1919 בראשון לציון.
שלמה בן-יוסף נקבר בראש פינה ולזכרו הוקם במקום האנדרטה לזכר שלמה בן-יוסף. שבעה מ-12 עולי הגרדום של האצ"ל והלח"י, מרדכי אלקחי, דב גרונר, יחיאל דרזנר, יעקב וייס, אבשלום חביב, מאיר נקר ואליעזר קשאני, קבורים בצפת ולזכרם הוקמה במקום אנדרטה לשבעה עולי הגרדום. הם בקשו להקבר ליד שלמה בן יוסף בראש פינה, אך הבריטים סירבו לבקשתם והציבו שמירה על הקברים בצפת כדי למנוע העברה של הגופות לראש פינה.
שני המתאבדים, ברזני ופיינשטיין נקברו הבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל קבורים עולי גרדום שהובאו לקבורה שנים רבות לאחר שהוצאו להורג. אלו כוללים את אליהו חכים ואליהו בית צורי שהועלו לגרדום בקהיר בשנת 1945, והובאו לקבורה בישראל בשנת 1975, את ד"ר משה מרזוק ושמואל עזר מנידוני קהיר שהובאו לקבורה בישראל בשנת 1977, ואת יוסף לישנסקי, שהועלה לגרדום בדמשק נקבר בתחילה בראשון לציון ובשנת 1979 הועלו עצמותיו להר הרצל במסגרת ההכרה הממלכתית בפועלו.
אנדרטאות נוספות לעולי הגרדום כוללים את האנדרטה לזכר דב גרונר ברמת גן שמנציח גם את שאר עולי הגרדום, ואת האנדרטה לזכר הרוגי המלכות בראשון לציון שהוקם בשנת 1965. בתי כנסת לזכר עולי הגרדום כוללים את בית הכנסת עולי הגרדום בבני ברק ואת בית הכנסת אחדות ישראל בירושלים.
שני מוזיאונים הוקדשו לזכר עולי הגרדום: מוזיאון אסירי המחתרות - עכו ומוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים.
טקס הזיכרון הממלכתי לעולי הגרדום התקיים בשנים הראשונות להפיכת הטקס לממלכתי, החל משנת 1969, בבית הקברות בצפת. בהמשך התקיימו טקסים גם במקומות אחרים, כמו אנדרטת דב גרונר ברמת גן ובמוזיאון אסירי המחתרות - עכו, בה מתקיימים הטקסים בשנים האחרונות. בשנת 2022 התקיים טקס לציון 75 שנה למותם של בראזני ופיינשטיין במוזיאון אסירי המחתרות בירושלים.
היחס לעולי הגרדום

בזמן המנדט העונש על רצח היה מוות בתלייה (עונש חובה). גם רוצחים פליליים יהודים נידונו למיתה, אולם אין הם נמנים עם עולי הגרדום. בעקבות תקנות ההגנה לשעת חירום הורחב עונש המוות לשורה של עבירות הקשורות בשימוש בנשק חם ובניסיון לרצח, שתי העבירות שבהן הורשעו רוב עולי הגרדום בארץ ישראל.
פעולותיהם של לוחמי האצ"ל והלח"י היו שנויות במחלוקת בקרב היישוב העברי. ראשי מוסדות היישוב התנגדו לפעולות מסוג זה הן מבחינה מדינית והן מבחינה מוסרית, אם כי לא הסכימו עם ההחלטה להוציאם להורג. האצ"ל והלח"י סירבו לקבל את דעת היישוב המאורגן והמשיכו בפעולותיהם. ב-24 בדצמבר 1946 קיבל הקונגרס הציוני העולמי שהתכנס בבזל החלטה המגנה את השימוש בטרור כאמצעי להשגת מטרות פוליטיות.
הנצחת עולי הגרדום במדינת ישראל הייתה יוזמה של אנשי תנועת החרות, יוצאי האצ"ל והלח"י. הם ארגנו עליות לקברי עולי הגרדום, אזכרו אותם במוזיאונים, הקימו אנדרטאות לזכרם, כתבו לזכרם ספרי תורה והקימו על שמם בתי כנסת. בדבריהם הם ייחסו להם את עזיבת הבריטים והקמת מדינת ישראל. כך, בפתיחת המועצה הארצית הראשונה של תנועת החרות אמר מנחם בגין:
אנשי שמאל, לעומת זאת, טענו שגבורת עולי הגרדום נחותה לעומת גבורתם של הנחושים ביישוב הארץ. אחרים התלוננו שההדגשה על עולי הגרדום על ידי תנועת החרות היא מוגזמת, ונעשית כדי למשוך קולות. כך למשל נכתב בהצופה: "כמה הם מנצלים את תריסר אנשי־הגרדום. כאילו הם שגירשו את הבריטים וכאילו בלעדיהם לא הייתה קמה מדינת ישראל".
בדרך כלל זכו עולי הגרדום לאהדה בכל שדרות היישוב, גם בקרב ציבורים שהתנגדו לפעולותיהם מלכתחילה. בעיתון דבר אוזכר הגרדום באופן דומה לאזכורה על ידי אנשי חרות, בהקשר של גבורתם של צנחני היישוב ואנשי המחתרת בעיראק.
בשנות ה-50 אנשי האצ"ל ניהלו מאבקים בערים שונות ברחבי ישראל בדרישה לקרוא רחובות על שם עולי הגרדום, ומבוקשם עלה בידם בערים בעלי נוכחות משמעותית של הימין. בשנת 1952 נקרא לראשונה רחוב בצפת בשם "עולי הגרדום". בשנת 1956 קראה עירית תל אביב רחוב על שם "עולי הגרדום", למרות התנגדות האופוזיציה. שלטי רחוב שנשאו את שם הרחוב הוסרו על ידי אלמונים. בתחילת 1957 הוחלט לקרוא רחוב בשם "עולי הגרדום" בבת ים, אולם בשנת 1961 שונה השם לשלמה בן יוסף כדי למנוע מחשבות לא נעימות. בשנת 1957 גם נקראו רחובות בבאר שבע וראשון לציון בשם "עולי הגרדום". בפתח תקווה נקרא רחוב בשם "עולי הגרדום" בשנת 1962 לאחר שנים של מאבקים.
במהלך השנים הראשונות של מדינת ישראל לא הונצחו עולי הגרדום באופן רשמי על ידי המדינה. בתחילת שנות ה-60 החל שינוי איטי, כאשר יצחק רפאל, סגן שר הבריאות, פעל לפנות את בית החולים מכלא עכו, כדי לפנות מקום למוזיאון לזכר עולי הגרדום, ומשרד החינוך המליץ לעודד תלמידים לבקר במוזיאון. בשנת 1963 סירב שר הדואר להנציח את עולי הגרדום על בולים בטענה שעדיף לעסוק בדברים משמחים ולא בדברים עצובים. בשנת 1965, הסוכנות היהודית סייעה בהקמת מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים. בשנת 1969 התקיימה לראשונה אזכרה ממלכתית על קברות עולי הגרדום ובסוף 1971 קיבל על עצמו משרד הביטחון לדאוג לקברי עולי הגרדום.
פעולת האצ"ל להפסקת ההוצאות להורג

לאחר שנפסק גזר דין מוות לשלושת לוחמי האצ"ל יעקב וייס, אבשלום חביב ומאיר נקר, חטפה יחידה של האצ"ל שני סרג'נטים (סמלים) בריטיים שיצאו מבית קפה בנתניה. האצ"ל הודיע שתליית לוחמיו תגרור את תליית שני הסרג'נטים. לאחר התלייה, הרגו בתגובה אנשי האצ"ל את החטופים ולאחר מכן תלו את גופותיהם בחורשה ליד נתניה. באותו ערב פעלו כוחות צבא ומשטרה בריטיים ורצחו חמישה אזרחים יהודיים עוברי אורח ופצעו שבעה. מנחם בגין, מפקד האצ"ל דאז, הגדיר את התלייה "אחד הרגעים המרים ביותר בחיי" והוסיף: "המעש האכזר בנתניה, לא רק הציל עשרות בחורים עבריים מגרדום, אלא גם שבר את מפרקתו של השלטון הבריטי, כי בהתנפץ עמודי התלייה, מתרסק ממילא השלטון הנשען עליהם". לאחר מקרה זה, בחודשים שנותרו לשלטונם, לא הוציאו הבריטים להורג אנשי מחתרת נוספים.
הנצחת עולי הגרדום > גלריה

האנדרטה לזכר עולי הגרדום בבית הקברות העתיק בצפת
שמות עולי הגרדום באנדרטה לזכרו של דב גרונר ברמת גן. ברשימה זו נכללים גם שני עולי הגרדום של ניל"י וגם מרדכי שוורץ מההגנה
אנדרטה לעולי הגרדום בראשון לציון
מעלות עולי הגרדום בצפת
האנדרטה לזכר שלמה בן יוסף על יד צפת
כחלק מהנצחת חללי מערכות ישראל, זכו עולי הגרדום להנצחה נרחבת. ברבות מערי ישראל נקראו רחובות על שמם של עולי הגרדום, אם בצורה קיבוצית ("רחוב עולי הגרדום") ואם בצורה אישית.
בנתניה, באשקלון, בחדרה, בראשון לציון, ביבנה, בכפר יונה ובקריית שמונה קיים רחוב עולי הגרדום;
באשקלון קיים רחוב על שם אבשלום חביב;
בבת ים קיים רחוב שלמה בן-יוסף; בסמוך לבית החולים אברבנאל קיימת גינה על שם אליהו חכים ואליהו בית צורי;
בתל אביב, בשכונת רמת החייל, קיים רחוב עולי הגרדום (הנפגש בין היתר עם רחוב "הרוגי המלכות"), ובשכונת רמת אביב ג' נקראו רחובות על-שמו של כל אחד מעולי הגרדום;
בירושלים בשכונת ארמון הנציב (תלפיות מזרח) קיים "רחוב עולי הגרדום", ובנוסף יש רחוב על שמו של כל אחד מעולי הגרדום. משה ברזני ומאיר פיינשטיין, שהתאבדו בכלא במגרש הרוסים בירושלים, מונצחים במוזיאון אסירי המחתרות, שהוקם בבניין הכלא בירושלים בנוסף במוזיאון מונצחים כל עולי הגרדום בדור התקומה מנעמן בלקינד ויוסף לשינסקי עד לאלי כהן. ברחוב יפו מצוי בית הכנסת אחדות ישראל על שם עולי הגרדום. בית כנסת נוסף המנציחם נמצא בשכונת מעלות דפנה;
ברמת גן קיימת כיכר לזכרו של דב גרונר מול משטרת העיר, אשר בתקיפתה השתתף גרונר בתקופת השלטון הבריטי; בכיכר ניצבת האנדרטה לזכר דב גרונר עליה גם מונצחים עולי הגרדום
באשדוד קיימים באזור ו' רחובות על שמם של שלמה בן-יוסף ודב גרונר;
בצפת קיים גרם מדרגות ארוך, שבנו הבריטים במטרה ליצור חציצה בין הרובע היהודי למוסלמי ועליו שלטה המשטרה. לאחר קום מדינת ישראל נקרא גרם זה בשם "מעלות עולי הגרדום". גרם המדרגות מתחיל במצפור ע"ש המאירי, הצופה על בית העלמין העתיק בו קבורים עולי הגרדום, וחוצה את העיר העתיקה.
בעכו קיים בית כנסת המצוי בלב שכונת בן-גוריון, הקרוי: "בית הכנסת עולי הגרדום". כלא עכו, בו הוצאו להורג שמונה מעולי הגרדום, הפך למוזיאון;
בבני ברק, הוקמה בשנות ה-50 שכונת "תל גיבורים" (כיום חלק משכונת פרדס כץ). בשכונה זו רחוב ע"ש דב גרונר ורחוב ע"ש שלמה בן-יוסף. בית הכנסת של השכונה נקרא בית הכנסת עולי הגרדום ונקבע בו לוח הנצחה;
ברחוב עולי הגרדום בראשון לציון, בצומת עם רחוב ז'בוטינסקי, הוא הופך לשדרה קצרה ובה אנדרטה צנועה הבנויה משתי קורות בטון אנכיות לזכר עולי הגרדום ממחתרות ניל"י, אצ"ל ולח"י;
בפתח תקווה קיים גן "עולי-הגרדום", רח' עולי הגרדום, ובנוסף קיימים רחובות על שמות: שלמה בן-יוסף, דב גרונר, מרדכי אלקחי (יליד פתח-תקווה), יחיאל דרזנר (ממפקדי אצ"ל בפ"ת) ואליעזר קשאני (יליד פתח-תקווה);
בבאר שבע בשכונת רמות קיימים הרחובות הבאים: אליהו חכים, אליהו בית צורי, דב גרונר, שלמה בן-יוסף, משה ברזאני, יחיאל דרזנר, מאיר פיינשטיין ומרדכי אלקחי, ובשכונה ד' קיים גן ציבורי "שני אליהו" על שמם של אליהו חכים ואליהו בית צורי;
בחולון גן ציבורי לזכר עולי הגרדום ברחוב ריינס;
בחיפה רחוב על שמו של אליהו חכים; ומדרגות דב גרונר
מושב משגב דב קרוי על שם דב גרונר;
דואר ישראל הוציא בשנת ה'תשמ"ג גיליון בולים לזכרם של עולי הגרדום, ובו מוקדש בול לכל אחד מהם.
בשנת 2000 יצא לאור ספר מסדרת מנהרת הזמן של גלילה רון פדר עמית שנקרא "הנידונים למות" שמסופר על שני האסירים שהתאבדו בכלאם.
ראו גם

המנדט הבריטי
מוזיאון אסירי המחתרות - עכו
מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים
חלקת עולי הגרדום בהר הרצל
אנדרטה לזכר שלמה בן יוסף
לקריאה נוספת

יוסף נדבה, ספר עולי הגרדום, הוצאת הדר, תל אביב תשי"ב(הספר בקטלוג ULI)
חיה ברנס (עורכת), אלבום עולי הגרדום
יעקב חרותי, אמת אחת ולא שתיים, הוצאת יאיר
יעקב שביט (עורך), הבלגה או תגובה?, הוצאת בר-אילן
אמיר גולדשטיין, גבורה והדרה - עולי הגרדום והזיכרון הישראלי, יד יצחק בן-צבי ומכון ז'בוטינסקי, 2011
אמיר גולדשטיין, עולי הגרדום: בין הזיכרון הממסדי לזיכרון העממי, עלי זית וחרב ט"ו, 2015, עמ' 150-115.
ישראל אורון (אוסטרי), מוות, אלמוות ואידאולוגיה: מדוע הסכימו נידוני אצ"ל ולח"י לעלות לגרדום, משרד הביטחון, הוצאה לאור, תשס"ב-2002
סרק

ערך זה עוסק באחד מאיי התעלה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מפת הבייליוויק של גרנזי
לה קופה
סֶרְק (באנגלית: Sark; בצרפתית: Sercq; בסרקסווזית: Sèr) הוא אי קטן, אחד מאיי התעלה, ומהווה חלק מהביליוויק (אנ') של גרנזי. באי מתגוררים כ-500 תושבים.
גאוגרפיה

האי מורכב משני חלקים - "סרק הגדול" ו"סרק הקטן". החלקים המחוברים ביניהם במצר יבשה צר הנקרא La Coupée, שרוחבו 3 מטרים, ומצוקים בגובה 100 מטרים יורדים משני צדדיו. בשנת 1900 הותקן מעקה במקום על מנת לאפשר מעבר ללא נפילה בשל הרוחות העזות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה בנו הגרמנים באמצעות שבויי מלחמה כביש לאורך מצר היבשה.
האי ברצ'ו מהווה חלק מסרק. ברצ'ו הוא אי פרטי שאינו פתוח למבקרים.
היסטוריה

בימי הביניים התגוררה באי סרק קהילה של נזירים. האי יושב בפועל במאה ה-16 על ידי שודדי ים שהשתמשו באי כבסיס למתקפותיהם אל חופי צרפת. לכן הליה דה קרטרה (Helier de Carteret), הסניור של סנט אוון (St. Ouen) בג'רסי, קיבל רישיון מהמלכה אליזבת' הראשונה ליישב את האי סרק עם 40 משפחות מסנט אוון, בתנאי שימנע את התיישבות שודדי הים באי.
ניסיון של המתיישבים לחוקק לעצמם חוקה ולהקים שיטת ממשל שבראשה יעמוד בייליף נכשלה, בשל התנגדות רשויות הממשל בגרנזי, שהתנגדו להוצאת האי מהבייליוויק של גרנזי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה האי תחת כיבוש נאצי בין השנים 1940–1945.