stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ייהוד הגליל
מבצע סו"ס

בשנת 1963 הוכרז מבצע סו"ס (סוף-סוף), תוכנית ליישום מדיניות יהוד הגליל, בהובלת המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית, יחד עם הקרן הקיימת ומשרד השיכון. לאחר אישור התוכנית בידי ראש הממשלה לוי אשכול הוא אמר סוף-סוף אפשר להתחיל ביהוד הגליל וכך קיבלה את שמה. מתכנני התוכנית אתרו 70 אלף דונם הראויים לעיבוד חקלאי בגליל, לאחר תהליך הכשרת קרקע אינטנסיבי ורבע מיליון דונם המתאמים לשמש כשטחי מרעה, וגיבשו תוכנית לפיה יוקמו, במספר שלבים, 37 יישובים חקלאיים, בני 70 יחידות כל אחד, ו-7 מרכזים אזוריים. היישובים היו אמורים להיות מקובצים בשלושה גושים: "גוש חזון" סביב הר חזון, "גוש בירנית" ו"גוש תפן". אך התוכנית התקדמה באיטיות עקב מחסור בקרקע חקלאית וקשיים בהכשרת הקרקע. בהמשך הוחלט להקים גם מרכזים עירוניים ואזוריים שיתפרנסו מתעשייה ושירותים.
"גוש חזון" היה הראשון שהחלה הקמתו במסגרת "מבצע סו"ס", שהמושב חזון, יועד להיות מרכזי אזורי לארבעה מושבים נוספים שיוקמו סביב הר חזון. אחר כך הוחלט שבאחת הנקודות (שלוחה בין הר לבנים להר חזון) לא יוקם מושב אלא בסיס הדרכה של צה"ל - מחו"ה אלון, שהוקם ב-1966. בפברואר 1964⁩ השלימה הקרן הקיימת פריצת דרך להר־חזון, והחלה בהכשרת 1,000 דונם של אדמת טרשים סלעית בהר לחקלאות. לאחר הכשרת הקרקע החלו בנטיעת מטעים של עצי אגסים. תפוחים. אפרסקים ושזיף. המטרה הייתה שהמתיישבים במושב יקבלו משק פעיל וכלכלי מיד עם הקמתו. טקס הנחת אבן הפינה ל"חזון" נערך ב-30 באוגוסט 1965. אך אכלוס המושב התעכב במשך מספר שנים, עקב עיכובים בהשלמת המבנים והתשתיות שלו. הוא אוכלס לבסוף ביולי 1969. חודש קודם גם אוכלס מושב שתולה. שני מושבים נוספים שהוקמו באותה תקופה במסגרת "מבצע סו"ס" היו זרעית ונטועה.
מסמך קניג

"מסמך קניג" או "דו"ח קניג" היה מסמך חסוי ופנימי שחיבר ישראל קניג, שהיה ממונה על מחוז הצפון במשרד הפנים, באפריל 1976 עבור ממשלת ישראל, ונחשף כמה חודשים אחר כך. המסמך פירט מספר יעדים אסטרטגיים וצעדים טקטיים שמטרתם היא לצמצם את כמותם וכן את השפעתם של ערביי ישראל הגרים באזור הגליל. קניג תיאר את הדבר כ"מחשבה אובייקטיבית שמבטיחה את האינטרס היהודי באופן ארוך טווח ואת הצורך בלבחון את אפשרות דילול ריכוזי האוכלוסייה הערבית הקיימים". המסמך עורר סערה ציבורית מאחר שכלל לא פעולות בתחום ההתיישבות אלא גם הצעות בתחומי החינוך, הכלכלה והפוליטיקה על מנת להצר ולהגביל את ערביי הגליל בתחומים אלו.
תוכנית המצפים בגליל

"תוכנית המצפים בגליל" הייתה תוכנית רחבת היקף להקמת 30 יישובים יהודיים חדשים בגליל, החל משנת 1978. אותה יזם שר החקלאות אריאל שרון. במסגרת התוכנית הוקמו בפרק זמן קצר מספר גדול של יישובים יהודיים קטנים, אשר כונו מצפים. עד 1981 אוכלסו 26 מצפים.
במאה ה-21

בשנת 2013, חידשה החטיבה להתיישבות את תוכנית "יהוד הגליל" ויצירת איזון דמוגרפי עם האוכלוסייה הערבית. על ידי הקמת יישובים חדשים והרחבת יישובים קיימים, מעבר למגבלות שנקבעו בתמ"א 35, תוכנית מתאר ארצית שמטרתה הייתה חיזוק הערים והמטרופולים הקיימים והפסקת הקמתם של יישובים חדשים כדי לשמור על השטחים הפתוחים שנותרו בישראל. התוכנית הוקפא אך נעשה ניסיון לחדשה שלוש שנים אחר כך.
בשנת 2015 צוות בין־משרדי שדן בבעיות התכנון והבנייה במגזר הערבי, החליט לבצע מפנה במדיניות אפליית הקרקע. כולל תיקון עיוותים הקיימים בנוגע להקצאת אדמות מדינה ליישובים ערביים הסובלים ממצוקת מקום. במסגרת התוכנית 120 אלף יחידות דיור אושרו לבנייה בחמש שנים, ו-18 אלף דונם של קרקעות מדינה שהועברו לחזקת היישובים הערביים.
בשנת 2023, ממשלת ישראל השלושים ושבע הכריזה על שורת צעדים שנועדו לעודד את יהוד הגליל. במסגרת התוכנית יורחב חוק ועדות הקבלה באופן שיאפשר ליישובים קהילתיים של עד 1,000 משפחות לבחור את תושביהם. במקביל, תקודם החלטת ממשלה לסבסוד עלויות הקרקע ביישובים הסובלים מ"מצוקה דמוגרפית או ביטחונית".
אותיות אור

| --- | --- |

הפסל בגן הספרייה הלאומית, דצמבר 2023
 מידע כללי
 פַּסל:  מיכה אולמן
 תאריך יצירה:  2023 
 טכניקה וחומרים:  אבן, בטון, זכוכית
 נתונים על היצירה
 מיקום:  הספרייה הלאומית ירושלים שבישראל
 קואורדינטות:  31°46′32″N 35°12′14″E﻿ / ﻿31.775671807017°N 35.203987394963°E﻿ / 31.775671807017; 35.203987394963
 he
 
אותיות אור (2023) הוא פסל סביבתי של הפסל הישראלי מיכה אולמן. הפסל מוצב בגן המקיף את הבניין החדש של הספרייה הלאומית שבקריית הלאום בירושלים.
מיכה אולמן בסיור בפסל, דצמבר 2023
הזמנת הפסל

בעת תכנון הבניין החדש של הספרייה הלאומית, הוזמן הפסל מיכה אולמן על ידי יו"ר הספרייה דוד בלומברג להציע פסל שיוצב בגן הסמוך. אולמן התבקש להגיב לעבודה שלו "ספרייה", המוצבת בברלין ומנציחה את שריפת הספרים שהתרחשה במקום.
הפסל "אותיות אור" בין משכן הכנסת, מוזיאון ישראל והיכל הספר ובניין הספרייה הלאומית. בשונה מעבודתו בברלין, אשר ניתן לראות אותה דרך חלון ברצפת הכיכר אך אין גישה לתוכה, אולמן תכנן פסל זה כך שניתן להסתובב בו, לגעת, להיכנס למפלס התחתון ואף להשפיע עליו באמצעות הטלת צל.
על היצירה

היצירה היא מערכת פיסולית עשויה אבן, אור וצל, בשני מפלסים, מעל ומתחת לפני הקרקע. העבודה מבוססת על האלפבית העברי וכוללת שני אלמנטים מרכזיים:
ההשראה לפיתוח עבודה זו היא "ספר יצירה" הקדום, המתאר את יצירת העולם ב־22 אותיות.
עשרים ושתים אותיות יסוד חקוקות בקול, חצובות ברוח, קבועות בפה, בחמישה מקומות: אהח"ע בגרון, גיכ"ק בחיך, דטלנ"ת בלשון, זסשר"ץ בשיניים, בומ"ף בשפתיים
הנושא המוביל ביצירה הוא הקול, קול הגיית האותיות השונות, המסתמך על המצאת האלפבית הקדום המבוסס על מתן סימנים לקולות. אולמן מבקש להראות באופן מוחשי באמצעות החללים היוצרים את צורת האות באבן כיצד מופקים צלילי האותיות באמצעות האוויר הנשלח לפה וכיצד נוצרת זיקה בין הסימן הגרפי של האות לצליל שלה המאפשר את הדיבור. שיחה בין אנשים אומר אולמן היא קונצרט, והעבודה שלו היא בבחינת "רואים את הקולות".
על היצירה > האלמנטים ביצירה

האלמנט הראשון נמצא מעל פני הקרקע. שמונה־עשרה אותיות עשויות אבן כגובה קומת אדם ניצבות במעגל ויוצרות תחושה של גלגל אין־סופי. סדר האותיות בגלגל מבוסס על קבוצות האותיות בהתאם למיקומן בפה. האותיות נבראות מן הרווחים והאור שחודר בין האבנים. האבנים מטילות צל, ודרך החלל שביניהן חודרים האוויר והאור, שיוצר את צורת האות עצמה. אותיות האור מתארכות ומתקצרות, נפתחות ונסגרות בהתאם לזווית השמש במהלך היום ועונות השנה. הצופה יכול לעבור דרך הרווחים באותיות האבן עם צילו, וכך הוא משתתף ב"כתיבה" באור ובצל.
האלמנט השני מופיע ברצפת הרחבה במרכז מעגל האבנים. שלושה חלונות זכוכית משולבים בגובה הרצפה ופתוחים אל חדר תת־קרקעי. צורת החלונות היא כשל האות הראשונה בשלוש שפות, אליף ערבית הפונה למזרח, אל"ף עברית לצפון ו־A לטינית הפונה למערב. שלוש האותיות יוצרות צליל זהה בשלוש השפות. דרך האותיות השקופות ניתן לראות את האור החודר פנימה ויוצר את צורתן על רצפת המפלס התחתון. גם כאן, המראה של היצירה משתנה בהתאם לאור השמש החודר דרך האותיות השקופות ומשנה את צורתן בהתאם למיקום השמש במהלך היום ובהתאם לעונות השנה.
אל החדר התת־קרקעי מוביל שביל מקורה שהוא מעין מנהרה. על קירות המנהרה ובתקרתה חקוקות האותיות שמבוטאות באמצעות הגרון (האותיות הגרוניות): ח; ע; ה. המנהרה, על האותיות החקוקות בה, היא מעין "גרון" שמוביל אל הפה האנושי, כפי שמדמה אותו האומן. על קירות ה"פה" הזה מטיל אור השמש החודר מבעד לחלונות הקרועים בתקרה (שהיא רצפת הכיכר) את צורת האות הראשונה בעברית, ערבית ולטינית. במהלך היום והשנה נוצר על גבי הקירות מופע בלתי נפסק של "אותיות אור".
על היצירה > מועדי השתקפות מיוחדים

אולמן נעזר במומחה לאסטרונומיה כדי לתכנן במדויק באיזה אופן ישתקפו שלוש האותיות בחדר התת־קרקעי בשלושה מועדים: (1) יום השוויון; (2) היום הקצר ביותר בשנה; (3) היום הארוך ביותר בשנה.
ביום הארוך ביותר בשנה יופיעו צורות שלוש האותיות במרכז הרצפה של החדר התת־קרקעי. ביום הקצר ביותר בשנה הם יופיעו על הקיר הצפוני שלו. ביום שמציין את נקודת השוויון האות אל"ף משתקפת כולה על הקיר הצפוני של החדר בעוד ששוליה התחתונים נוגעים ברצפתו.
בהשראת "ספר יצירה", האותיות המשתנות בהתאם לאור הן מעין מקבילה חזותית להגיית קול האותיות בפה. סימנים קטנים בבוקר במפלס העליון הופכים לאותיות גדולות לקראת הצוהריים והן נעלמות לעת ערב. האותיות החסרות עשויות אוויר. זה החומר המאפשר את הדיבור בכל השפות, והוא קודם לכתיבה. בכל יום, עם הזריחה, ניתן לברוא את השפה מחדש ולראות את לידתה הן בצל במעגל העליון הן בהשתקפות האור בחלק התחתון.
על היצירה > הבחירה הצורנית

המעגל הוא צורה אסטרונומית בסיסית. הגלגל המסתובב יכול להזכיר גם צורת ספר המסתובב על צירו. האבנים יכולות להיראות כדפי ספר. הצל היומי הנמצא בבוקר בצד מערב עובר עם האות בצוהריים לצד מזרח כמו העברת דף אחרי דף ממערב למזרח. כך נוצר חיבור בין השפה לטבע האוניברסלי. שלוש האותיות במרכז משמיעות אותו קול ומבטאות את יחסי הגומלין בין השפות ואת המכנה המשותף האנושי, התרבותי והדתי ברוח הנביאים.
"אותיות אור" ואנדרטת "ספרייה"

היצירה "אותיות אור" מתכתבת עם יצירה חשובה אחרת של הפסל, "ספרייה". אנדרטה זו הוקמה כיד זיכרון לשריפת הספרים שהנאצים חשבו למסוכנים ואסורים לקריאה. השריפה התרחשה ב-10 במאי 1933 בכיכר פרנץ-יוזף, או כיכר האופרה, ששמה הוחלף לכיכר בבל, בברלין, זו הייתה שנת עלייתו של היטלר לשלטון. האנדרטה הוזמנה בידי עיריית ברלין לציון חמישים שנה לאירוע ולהזכירו לדיראון עולם.
האנדרטה היא חדר תת-קרקעי, קובייה שאורך כל צלע שלה 5 מטרים, בעל תקרת זכוכית (שהיא רצפת הכיכר), הנמצא מתחת לכיכר במקום המדויק בו נשרפו הספרים. החדר הריק מואר בתאורה פנימית לא משתנה וקירותיו מכוסים במדפי ספרים ריקים ולבנים, המתאימים לאחסונם של 20,000 ספרים ומייצגים את החלל התרבותי שנותר לאחר שריפת הספרים.
ב"ספרייה" בברלין בולטים היעדרותם של ספרים, "שריפת השפה" בלשונו של אולמן, ואווירת ההעדר, המוות הנצחי כמו בבור קבר קרוע בכיכר. ואילו ב"אותיות אור" בולטים ההשתנות המתמדת, אור השמש וההתהוות של האותיות ממנו - "לידת השפה". האותיות המתהוות ביצירה, שיכולות להתלכד בתהליך אינסופי למילים מהוות את תחילת הדרך לכתיבת ספרים חדשים במקום אלה שהושמדו.
ראו גם

ספרייה
דופק

מישוש דופק בעורק הרדיאלי
נקודות מומלצות למדידת הדופק
ערך זה עוסק במדד גופני. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
דופק הוא הכינוי להתכווצות והתרחבות קצבית של עורק באמצעות זרימת דם על ידי הלב. באמצעות הדופק ניתן לבדוק את מספר פעימות הלב בדקה, כלומר את קצב הלב.
ניתן להרגיש את הדופק בעורקים הקרובים לעור. הדופק הסטנדרטי של ילדים גדולים ומבוגרים (גיל 10+) במצב מנוחה הוא 60–100 פעימות לדקה.
הדופק מושפע מנפח הפעימה של הלב - כמות הדם שמזרים הלב בכל פעימה; ומכמות הדם שהלב צריך להזרים בדקה - תפוקת לב. במצב מנוחה, על הלב להזרים בדקה אחת את כל כמות הדם שבגוף, בממוצע - 4.5 ליטרים אצל אישה ו-5.5 אצל גבר. בזמן מאמץ, פעילות גופנית, התרגשות או פחד, על הלב להזרים יותר דם על מנת לספק יותר חמצן לשרירים, ולפיכך הדופק עולה.
אצל ספורטאים, אשר מתאמנים דרך קבע במצב של דופק מהיר, שריר הלב מתפתח וגדל, וכך גם גדל נפח הפעימה של הלב ובהתאם יורד קצב פעימות הלב במצב מנוחה. ערכי דופק במצב מנוחה לספורטאים הם 40–60 לדקה, וכך גם לאנשים אשר שומרים על כושר גופני גבוה. במאמץ אצל אדם ממוצע תפוקת הלב גדלה עד פי 6 מהתפוקה הרגילה.
בעת היריון עולה קצב הלב אצל האשה בממוצע ב-15 פעימות לדקה, עקב תפוקת לב גבוהה יותר.
טכיקרדיה היא מצב של קצב לב העולה על הקצב הנורמלי בזמן מנוחה, למרות שהאדם עצמו נמצא במנוחה.
ערכי דופק תקינים לפי גיל

| גיל | דופק |
| --- | --- |
ילוד–שנתיים: 100–190
שנתיים–עשר: 60–140
עשר ומעלה: 60–100
דרכי מדידה

בעבר היה נהוג לבדוק את הדופק המקסימלי בנוסחה הבאה: 220-הגיל, כלומר על פי הנוסחה הדופק המקסימלי של תינוק בן יומו הוא: 220, ואילו הדופק המרבי של אדם בן 20 הוא: 200. כיום נהוג לחשב את הדופק המקסימלי בדרכים שונות ומגוונות.
בדרך כלל הדופק נמדד בעזרת מישוש עורק החישור (הרדיאלי) ליד שורש כף היד או בעזרת מישוש עורק תרדמני (הקרוטיד) בצוואר. לעיתים מודדים דופק באתרים אחרים בגוף כדי להתרשם מאספקת הדם לאזור, כמו מישוש עורק השוקה האחורי באזור הקרסול, או עורק הירך (הפמורלי) במפשעה, לשם קבלת ידיעה על זרימת דם תקינה לגפה התחתונה.
במדידת דופק בעזרת מישוש עורק החישור (הרדיאלי) מניחים שתי אצבעות בין גיד השריר כופף שורש היד החישורי (הגיד הבולט ביותר בקדמת האמה) לגידי האגודל הסמוכים לו, (באזור שורש האגודל) ולוחצים בעדינות על המקום עד שמאתרים את הפעימות (ראו תמונה). (מדידה בעזרת האגודל עלולה לתת תוצאה כוזבת שכן ניתן לחוש בו פעימות של הדופק העצמי). לחישוב מספר פעימות הלב בדקה מונים 15 שניות ומכפילים את התוצאה בארבע, או מנייה במשך זמן שונה - וחישוב בהתאם, לפי הנוחות ולפי רמת הדיוק הנדרשת (ככל שזמן המנייה ארוך יותר כך התוצאה מדויקת יותר). אצל תינוק המדידה מתבצעת בעורק הזרוע (הברכיאלי), שעובר בחלק הפנימי של הזרוע, בדומה למדידה אצל מבוגר.
בהחייאה מודדים דופק תמיד בעורק התרדמני שנמצא בצוואר. 
כיום ניתן למדוד דופק תוך שימוש בסמארטפון. המכשיר עושה זאת על ידי (אנ') מדידת שינויים מחזוריים בתמונות הווידאו שהוא מצלם. שיטה זו דומה לשיטה בה מודד אוקסימטר את סטורציית החמצן בדם, במרפאות ובבתי חולים.
דופק בפסיכופיזיולוגיה

הדופק משמש בתחום הפסיכופיזיולוגיה כמדד לדחק ולעומס קוגניטיבי. במצבים אלה חלה עליה בפעילות מערכת העצבים הפראסימפתטית וכחלק ממנה עולה הדופק. חלון הזמן של נתוני הדופק הדרוש לצורך זיהוי מצבים אלה נע בדרך כלל בין 30 שניות ל-5 דקות, אך נמצא שניתן לזהות מצבי דחק ועומס קוגניטיבי גם בחלון זמן קטן של 4 שניות בלבד.
ראו גם

לחץ דם
נפח פעימה
סיבולת לב-ריאה
קצב לב ותוחלת חיים
פסיכופיזיולוגיה
הערות שוליים

↑  ערכי הממוצע משתנים ממקור למקור
↑  ד"ר לביא סיגמן, מהו דופק תקין ? - הדוקטור - חדשות לבריאות, ‏2021-10-24
↑  https://www.researchgate.net/publication/49627485_A_Novel_Method_to_Detect_Heart_Beat_Rate_Using_a_Mobile_Phone
↑  https://www.researchgate.net/publication/233776340_Smartphone-Based_Photoplethysmogram_Measurement
↑  Giorgos Giannakakis, Dimitris Grigoriadis, Katerina Giannakaki, Olympia Simantiraki, Alexandros Roniotis, Manolis Tsiknakis, Review on Psychological Stress Detection Using Biosignals, IEEE Transactions on Affective Computing 13, 2022-01-01, עמ' 440–460 doi: 10.1109/TAFFC.2019.2927337
↑  Tehila Hirsh, Yotam Sahar, Oren Musicant, Assaf Botzer, Shraga Shoval, Relationship between braking intensity and driver heart rate as a function of the size of the measurement window and its position, Transportation Research Part F: Traffic Psychology and Behaviour 94, 2023-04, עמ' 528–540 doi: 10.1016/j.trf.2023.03.013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548538605171  GND: 4176336-1  LCCN: sh85109028  NKC: ph192846
מקדש מצרי

מקדש איסיס בפילה, עם פילונים וחצר סגורה משמאל והמבנה הפנימי מימין. המאה הרביעית עד הראשונה לפני הספירה.
מקדשים מצריים נבנו לפולחן הרשמי של האלים ולהנצחת הפרעונים במצרים העתיקה ובאזורים בשליטה מצרית. מקדשים נתפסו כבתים לאלים או למלכים להם הוקדשו. בתוכם ביצעו המצרים מגוון טקסים, התפקידים המרכזיים של הדת המצרית: מתן מנחות לאלים, שחזור יחסי הגומלין המיתולוגיים ביניהם באמצעות חגים והרחקת כוחות הכאוס. טקסים אלו נתפסו כהכרחיים כדי שהאלים ימשיכו לקיים את המאעת, הסדר האלוהי של היקום. שיכון האלים והטיפול בהם היו חובותיהם של פרעונים, אשר הקדישו אפוא משאבים אדירים לבנייה ותחזוקת המקדשים. מכורח הנסיבות, האצילו פרעונים את רוב חובותיהם הפולחניות לשורה של כוהנים, אך רוב האוכלוסייה הודרה מהשתתפות ישירה בטקסים ונאסר עליה להיכנס לאזורים הקדושים ביותר של המקדש. אף על פי כן, מקדש היה אתר דתי חשוב לכל שכבות החברה במצרים, שהלכו לשם כדי להתפלל, להעניק מנחות ולחפש הדרכה אורקולרית מהאל השוכן בתוכו.
החלק החשוב ביותר של המקדש היה היכל הקודש (Sanctuary), שבדרך כלל הכיל תדמית פולחן (אנ') בדמות פסל האל. החדרים מחוץ להיכל הקודש גדלו והשתכללו עם הזמן, כך שמקדשים התפתחו ממקדשים קטנים בתקופה של סוף מצרים הפרהיסטורית (סוף האלף הרביעי לפני הספירה) למבני אבן גדולים בממלכה החדשה (בערך 1550–1070 לפנה"ס) ומאוחר יותר. הבניינים הללו הם בין הדוגמאות הגדולות והמתמשכות ביותר של אדריכלות מצרים העתיקה, כאשר האלמנטים שלהם מסודרים ומעוטרים לפי דפוסים מורכבים של סמליות דתית (אנ'). הפריסה הטיפוסית שלהם הייתה מורכבת מסדרה של אולמות סגורים, חצרות פתוחות ושערי כניסה המיושרים לאורך השביל המשמש לתהלוכות הפסטיבל. מעבר למקדש עצמו היה קיר חיצוני שסגר מגוון רחב של מבנים משניים.
למקדש גדול היו גם שטחי אדמה נכבדים והוא העסיק אלפי אנשים פשוטים (שאינם כוהנים) כדי לספק את צרכיו ותחזוקתו. בנוסף להיותם מרכזים דתיים, היו המקדשים אפוא מרכזים כלכליים. לכוהנים שניהלו את המוסדות החזקים הללו הייתה השפעה לא מועטה, למרות כפיפותם לכאורה למלך. ייתכן שהם הציבו אתגרים משמעותיים לסמכותו.
בניית המקדשים במצרים נמשכה למרות שקיעתה של האומה ואובדן העצמאות הסופי לאימפריה הרומית בשנת 30 לפני הספירה. עם בוא הנצרות (אנ'), עמדה הדת המצרית המסורתית בפני רדיפות גוברות, והפולחנים במקדש גוועו (אנ') במהלך המאות הרביעית עד השישית לספירה. המבנים שהותירו מאחור סבלו מהרס והזנחה במשך מאות שנים. בתחילת המאה התשע-עשרה, שטפה את אירופה התעניינות גוברת (אנ') במצרים העתיקה, שהולידה את הדיסציפלינה של האגיפטולוגיה ומשכה מספר הולך וגדל של מבקרים לשרידיה של הציוויליזציה. עשרות מקדשים שרדו עד היום, וחלקם הפכו למוקדי תיירות (אנ') מפורסמים בעולם התורמים באופן משמעותי לכלכלה המצרית המודרנית. אגיפטולוגים ממשיכים לחקור את המקדשים ששרדו ואת שרידי המקדשים ההרוסים כמקורות מידע חשובים על החברה המצרית העתיקה.
תפקידים > דתי

מקדשים מצריים עתיקים נועדו כמקומות למגורי האלים על פני כדור הארץ. ואכן, המונח שבו השתמשו המצרים בדרך כלל לתיאור בניין המקדש, ḥwt-nṯr, פירושו "בית (או מתחם) של אל". נוכחות אלוהית (אנ') במקדש קישרה בין הממלכה האלוהית והאנושית ואפשרה לבני אדם לקיים יחסי גומלין עם האל באמצעות פולחן. טקסים אלה, כך האמינו, קידמו את האל ואפשרו לו להמשיך ולמלא את תפקידו הראוי בטבע. לכן היוו חלק מרכזי בשמירה על המאעת, הסדר האידיאלי של הטבע ושל החברה האנושית באמונה המצרית. שמירה על מאעת הייתה כל מטרת הדת המצרית, וזו הייתה גם כן מטרת המקדש.
מכיוון שנזקף לזכותו כוח אלוהי, נחשב פרעה, כמלך קדוש (אנ') וכנציגה של מצרים לאלים ומחזיקה החשוב ביותר של המאעת. לפיכך, תאורטית הייתה חובתו לקיים את טקסי המקדש. אמנם לא ברור באיזו תדירות הוא השתתף בפולחנים, אך קיומם של מקדשים ברחבי מצרים איפשר לו לעשות זאת בכל המקרים, ורוב הזמן חובות אלו הואצלו ממנו לכוהנים. אף על פי זאת היה על פרעה לקיים, לפרנס ולהרחיב את המקדשים בכל ממלכתו.
למרות שהפרעה האציל את סמכותו, ביצוע פולחני המקדש היה עדיין בגדר חובה רשמית, שהוגבלה לכוהנים רמי דרג. השתתפות האוכלוסייה הכללית ברוב הטקסים נאסרה. חלק ניכר מהפעילות הדתית של האנשים הפשוטים במצרים התרחשה במקום זאת במקדשים פרטיים וקהילתיים, נפרדים ממקדשים רשמיים. בתור החוליה העיקרית בין הממלכה האנושית לאלוהית, מקדשים הסבו הערצה ניכרת מצד מצרים רגילים.
לכל מקדש הייתה אלוהות עיקרית, ורובם הוקדשו גם לאלים אחרים. לא לכל האלוהויות היו מקדשים שהוקדשו להם. שדים ואלי בית (אנ') רבים היו מעורבים בעיקר מנהג דתי מאגי או פרטי, עם נוכחות מועטה או ללא נוכחות בטקסי המקדש. היו גם אלים אחרים שהיו להם תפקידים משמעותיים בקוסמוס אך, מסיבות לא ברורות, לא כיבדו אותם במקדשים משלהם. מבין אותם אלים שאכן היו להם מקדשים משלהם, רבים כובדו בעיקר באזורים מסוימים במצרים, אם כי אלים רבים בעלי קשר מקומי חזק היו חשובים גם ברחבי האומה. אפילו אלוהויות שהפולחן שלהן השתרע על פני המדינה היו קשורים מאוד לערים שבהן היו המקדשים הראשיים שלהם. במיתוסי הבריאה המצריים, המקדש הראשון מקורו כמחסה לאל - איזה אל הוא היה משתנה בהתאם לעיר - שניצב על תלולית האדמה שבה החל תהליך הבריאה. כל מקדש במצרים, אפוא, הושווה למקדש מקורי זה ולמקום הבריאה עצמו. כביתו הקדום של האל והמיקום המיתולוגי של הקמת העיר, נתפס המקדש כמרכז האזור, שממנו שלט בו האל הפטרון של העיר.
הפרעונים גם בנו מקדשים שבהם הונחו מנחות כדי לקיים את רוחם בחיים שלאחר המוות, לעיתים קרובות קשורים או ממוקמים ליד קבריהם. מקדשים אלה נקראים באופן מסורתי "מקדשי מתים" (אנ') ונחשבים כשונים במהותם ממקדשים אלוהיים. בשנים האחרונות טענו מספר אגיפטולוגים, כמו גרהרד האני, שאין חלוקה ברורה בין השניים. המצרים לא התייחסו למקדשי מתים בשום שם מובהק. גם טקסים למתים ופולחנים לאלים לא סתרו זה את זה; הסמליות סביב המוות הייתה קיימת בכל המקדשים המצריים. פולחן האלים היה קיים במידה מסוימת במקדשי מתים, והאגיפטולוג סטיפן קווירק (Stephen Quirke) אמר כי "בכל התקופות פולחן מלכותי מערב את האלים, אבל באותה מידה... כל פולחן האלים מערב את המלך". למרות זאת, מקדשים מסוימים שימשו בבירור להנצחת מלכים שנפטרו ונתינת מנחות לרוחם. מטרתם אינה מובנת במלואה; ייתכן שהם נועדו לאחד את המלך עם האלים, להעלות אותו למעמד אלוהי גדול מזה של מלכות רגילה. בכל מקרה, הקושי להפריד בין המקדשים האלוהיים למקדשי המתים משקף את השזירה ההדוקה של אלוהות ומלכות באמונה המצרית.
התפתחות > פיתוח ראשוני

המקדשים המוקדמים ביותר הידועים הופיעו במצרים הפרהיסטורית בסוף האלף הרביעי לפני הספירה, באתרים כמו סאיס ובוטו (Buto) במצרים התחתונה ונחן וקופטוס במצרים העליונה. רוב המקדשים הללו היו עשויים מחומרים מתכלים כגון עץ, קנים ארוגים ולבני חימר (אנ'). למרות ארעיותם של מבנים מוקדמים אלה, האמנות המצרית המאוחרת יותר עשתה שימוש חוזר והתאימה ללא הרף אלמנטים מהם, מה שעורר את המקדשים העתיקים להראות את הטבע הנצחי של האלים ומקומות מגוריהם.
בתקופה השושלתית הקדומה (בערך 3100–2686 לפנה"ס), בנו הפרעונים הראשונים מתחמי קבורה במרכז הדתי של אבידוס לפי תבנית כללית אחת, עם מתחם מלבני חימר. בממלכה הקדומה (בערך 2686–2181 לפנה"ס) שלאחר התקופה השושלתית הקדומה, אנדרטאות הקבורה המלכותיות התרחבו מאוד, בעוד שרוב המקדשים האלוהיים נותרו קטנים יחסית, מה שמרמז שהדת הרשמית בתקופה זו הדגישה את פולחן המלך יותר מאשר את פולחן הישיר לאלוהויות. אלוהויות הקשורות קשר הדוק למלך, כמו אל השמש רע, קיבלו יותר תרומות מלכותיות מאלוהויות אחרות. מקדש רע בהליופוליס היה מרכז דתי עיקרי, ומספר פרעונים של הממלכה הקדומה בנו לכבודו מקדשי שמש גדולים ליד הפירמידות שלהם. בינתיים, המקדשים האזוריים הקטנים שמרו על מגוון סגנונות מקומיים מהתקופה הקדם-שושלתית, ולא הושפעו מאתרי הפולחן המלכותי.
הרחבת אנדרטאות הקבורה החלה בתקופת שלטונו של ג'וסר, שבנה את המתחם שלו כולו מאבן והציב במתחם פירמידה מדורגת (אנ') שבתוכה נקבר: הפירמידה של ג'וסר. עבור שאר הממלכה הקדומה, הקבר והמקדש חוברו במתחמי פירמידות אבן משוכללים. ליד כל מתחם פירמידה הייתה עיירה שסיפקה את צרכיה, שכן עיירות תמכו במקדשים לאורך ההיסטוריה המצרית. שינויים נוספים חלו בתקופת שלטונו של סנפרו, שהחל בבניית הפירמידה הראשונה שלו במיידום (Meidum), והמשיך לבנות מתחמי פירמידה באופן סימטרי לאורך ציר מזרח–מערב, עם מקדש עמק על גדות הנילוס. ממשיכיו המיידיים של שלטון סנפרו עקבו אחר דפוס זה, אך החל מהממלכה הקדומה המאוחרת, מתחמי פירמידות שילבו מרכיבים שונים מהתוכנית הצירית ומהתוכנית המלבנית של ג'וסר. כדי לספק את צורכי מתחמי הפירמידות, המלכים הקימו עיירות חדשות ונחלות חקלאיות על אדמות לא מפותחות ברחבי מצרים. זרימת הסחורות מארצות אלו אל השלטון המרכזי ומקדשיו סייעה לאחד את הממלכה.
שליטי הממלכה התיכונה (בערך 2055–1650 לפני הספירה) המשיכו בבניית פירמידות והמתחמים הנלווים אליהן. השרידים הנדירים ממקדשי הממלכה התיכונה, כמו זה במדינט מאדי (Medinet Madi), מראים שתוכניות המקדש הפכו סימטריות יותר במהלך אותה התקופה, ומקדשים אלוהיים עשו שימוש הולך וגובר באבן. התבנית של היכל השוכן מאחורי אולם עמודים מופיעה לעיתים קרובות במקדשי הממלכה התיכונה, ולפעמים שני המרכיבים הללו ממוקמים בחזית של חצרות פתוחות, מה שמבשר על פריסת המקדש הסטנדרטית ששימשה בתקופות מאוחרות יותר.
התפתחות > הממלכה החדשה

עם כוח ועושר הולכים וגדלים במהלך תקופת הממלכה החדשה (בערך 1550–1070 לפנה"ס), הקדישה מצרים עוד יותר משאבים למקדשיה, שהמשיכו לגדול ולהשתכלל יותר. תפקידי כוהנים בדרגים גבוהים יותר הפכו לתפקידים קבועים ולא מתחלפים, והם שלטו בחלק גדול מהעושר של מצרים. אנתוני ספלינגר מציע שככל שהשפעתם של המקדשים התרחבה, חגיגות דתיות שהיו בעבר פומביות במלואן נקלטו בטקסי הפסטיבל החשובים יותר ויותר של המקדשים. האל החשוב ביותר באותה תקופה היה אמון, שמרכז הפולחן העיקרי שלו, מתחם אמון-רע (אנ') בכרנכ בתבאי, הפך בסופו של דבר לגדול מכל המקדשים, וייתכן שלכוהן הגדול (אנ') שלו הייתה השפעה פוליטית ניכרת.
מקדשים רבים בתקופה זו נבנו מאבן באופן מלא, והתוכנית הכללית שלהם הפכה קבועה, כאשר המקדש, האולמות, החצרות ושערי הכניסה מכוונים לאורך השביל המשמש לתהלוכות הפסטיבל. פרעונים של הממלכה החדשה הפסיקו להשתמש בפירמידות כאנדרטאות קבורה והציבו את קבריהם במרחק רב ממקדשי המתים שלהם. ללא פירמידות הנבנות מסביב, מקדשי מתים החלו להשתמש באותה תוכנית כמו אלה שהוקדשו לאלים.
באמצע תקופת הממלכה החדשה, קידם פרעה אחנתון את הפולחן לאל אתון על פני כל האחרים ובסופו של דבר ביטל את הפולחן הרשמי של רוב האלים האחרים. מקדשים מסורתיים הוזנחו ואילו מקדשי אתון חדשים, שנבדלים זה מזה בעיצוב ובבנייה, הוקמו. אבל המהפכה של אחנתון הסתיימה זמן קצר לאחר מותו, עם החזרת הכתות המסורתיות והמקדשים החדשים שננטשו. הפרעונים הבאים הקדישו משאבים רבים יותר למקדשים, במיוחד רעמסס השני, בונה המונומנטים הפורה ביותר בהיסטוריה המצרית. ככל שהעושר של הכוהנים המשיך לגדול, כך גדלה השפעתם הדתית: אורקולים במקדש, בשליטת הכוהנים, הייתה שיטה פופולרית יותר ויותר לקבלת החלטות. הכוח הפרעוני דעך, ובמאה האחת עשרה לפני הספירה מנהיג צבאי הריהור (Herihor) הפך את עצמו לכוהן הגדול של אמון ולשליט בפועל של מצרים העליונה, והחל את הפיצול הפוליטי של תקופת הביניים השלישית של מצרים (אנ') (בערך 1070–664 לפנה"ס).
כשהממלכה החדשה התפוררה, הופסקה בניית מקדשי המתים ומעולם לא התאוששה מחדש. חלק מהשליטים של תקופת הביניים השלישית (אנ'), כמו אלה בטאניס, נקברו בתוך מתחמים של מקדשים אלוהיים, ובכך המשיכו את הקשר ההדוק בין מקדש לקבורה.