stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלחימה ברצועת עזה בין מבצע עופרת יצוקה למבצע עמוד ענן
הערות שוליים

↑  כבר ב-2006 היו בידי הפלסטינים רקטות גראד רגילות, אותן הן ירו בעיקר על שדרות ואשקלון (ב-28 במרץ 2006 בוצע הירי הראשון).
↑  במחנה, 2 בינואר 2009.
↑  גיורא איילנד, "עופרת יצוקה": יחסי הדרגים ותוצאות המבצע, עדכן אסטרטגי, גיליון 4, פברואר 2009
↑  חנן גרינברג, עופרת יצוקה - הסוף: אחרון החיילים יצא מעזה, באתר ynet, 21 בינואר 2009.
↑  חנן גרינברג, צה"ל: חמאס לא ביצע את הפיגוע - אבל אחראי, באתר ynet, 27 בינואר 2009.
↑  מטוסי חיל האוויר תקפו מנהרות לאורך ציר פילדלפי, באתר הארץ, 28 בינואר 2009.
↑  ארנון בן-דרור, שנה אחרי: ירידה של 90% בירי תלול מסלול מהרצועה, דובר צה"ל, 27 בדצמבר 2009.
↑  חדשות הטרור והסכסוך הישראלי-פלסטיני (8–15 במרץ 2011), אתר המרכז למורשת המודיעין.
↑  הטרור נגד ישראל מרצועת עזה מאז מבצע "עופרת יצוקה": נתונים, מאפיינים ומגמות, אתר המרכז למורשת המודיעין (מל"מ), 1 במרץ 2011.
↑  ברק רביד, ראש השב"כ, יובל דיסקין: למרות מאמצי מצרים - ההברחות נמשכות, באתר הארץ, 29 במרץ 2009.
↑  רוני סופר, הרמטכ"ל: לראשונה חדר לטנק בעזה טיל "קורנט", באתר ynet, 21 בדצמבר 2010
↑  תלם יהב, ‏קסאם? קטן עליהם. הארסנל של החמאס: דו"ח מצב, באתר ‏מאקו‏, 22 במרץ 2011
↑  רוני דניאל, טיל קורנט נורה על אוטובוס ילדים באתר ערוץ 2
↑  אליאור לוי ויואב זיתון, לראשונה: מערכת "מעיל רוח" מנעה פגיעה בטנק, באתר ynet, 1 במרץ 2011
↑  יירוט מבצעי ראשון ל"מעיל רוח": הישג היסטורי לצה"ל, דובר צה"ל, 2 במרץ 2011
↑  יניר יגנה, ברק רביד, אנשיל פפר, יירוט מבצעי ראשון למערכת כיפת ברזל, באתר הארץ, 7 באפריל 2011
↑  התקפת הטרור ב-18 ביוני 2012, הבלוג הרשמי של צה"ל].
↑  IAF Targets Terrorists Involved in Attack at Egypt-Israeli Border, הבלוג הרשמי של צה"ל, 20 ביוני 2012.
↑  סיכול ממוקד בעזה: חוסל פעיל ג'יהאד שהיה מעורב בפיגוע בגבול, באתר nrg, nrg מעריב, 20 ביוני 2012.
↑  Updates: Rocket Fire From Gaza On Israel in Past Week, פוסט מתעדכן בבלוג הרשמי של צה"ל
↑  חנן גרינברג, מגינת הדרום: היירוט המאה של "כיפת ברזל", nrg מעריב, 24 ביוני 2012
↑  גילי כהן, אבי יששכרוף, צה"ל תקף בדרום רצועת עזה והרג פלסטיני, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2012
↑  אילנה קוריאל ואליאור לוי, חילופי אש בדרום, 16 חיילים מצרים נהרגו, באתר ynet, 5 באוגוסט 2012
↑  תמונת הנגמ"ש השרוף אחרי שהושמד - שריונית מדגם פהאד, תמונה מאת דובר צה"ל, 6 באוגוסט 2012.
↑  תקרית בגבול ישראל-מצרים: צה"ל סיכל ניסיון חדירת מחבלים לשטח ישראל, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 5 באוגוסט 2012
↑  רותם פסו, עם המבט קדימה: סרן זיו שילון חוזר לאירוע ששינה את חייו, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 25 באוקטובר 2013
↑  הודעות מתעדכנות של דובר צה"ל: בעברית ובאנגלית, 24 באוקטובר 2012
↑  עדכוני הרוגים ופצועים במתקפה על רצועת עזה - הנתונים ה"מוסתרים" בתקשורת הישראלית, באתר "רופאים לזכויות אדם - ישראל, 12 בנובמבר 2012
↑  Gaza flares as Israel hits back killing four, באתר רויטרס, 11 בנובמבר 2011
↑  מערכת אתר צה"ל, בתגובה להמשך הירי: צה"ל תקף מוקדי טרור בצפון ובדרום רצועת עזה, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 11 בנובמבר 2012
↑  אמיר בוחבוט‏, הירי נמשך בלילה, ברוב הדרום לומדים הבוקר, באתר וואלה, 11 בנובמבר 2012
↑  הודעה מתעדכנת באנגלית בבלוג של צה"ל, 11-12 בנובמבר 2012
רקטה שנורתה מרצועת עזה ופגעה בעיר נתיבות
בניין בקריית מלאכי שנפגע מפגיעה ישירה של רקטה, מהפגיעה נהרגו 3 אזרחים ישראליים
קרלס פויול

פויול במדי נבחרת קטלוניה
קרלס פויול אי ספורקדה (בקטלאנית: Carles Puyol i Saforcada; נולד ב-13 באפריל 1978 בלה פובלה דה סגור שבקטלוניה, ספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני, ששיחק בעמדת הבלם בברצלונה שם שימש קפטן הקבוצה ובנבחרת ספרד.
בשל גופו החסון ושערו הארוך והמתולתל, הוא מכונה "טרזן". במשך תקופה של 15 שנים, שהתפרסה בין 1999 ל-2014, הופיע פויול במדי ברצלונה ב-593 משחקים רשמיים, מה שהופך אותו לשחקן עם מספר ההופעות השישי בגודלו במדי הקבוצה. ב-2004 התמנה לקפטן ברצלונה, ובעשר השנים הבאות זכה עמה ב-6 אליפויות ספרד, ב-3 גביעי ליגת האלופות ובשני גביעי המלך הספרדי. במדי נבחרת ספרד, עמה הגיע ל-100 הופעות, היה שותף לזכייתה השנייה ביורו (2008) והראשונה במונדיאל (2010).
ביוגרפיה

פויול החל לשחק כדורגל בקבוצת הכדורגל המקומית, בעמדת השוער. לאחר שנפצע בכתפו הפך לחלוץ. בשנת 1995, בגיל 17, הצטרף פויול למחלקת הנוער של ברצלונה, "לה מאסיה". הוא הוסט מתפקיד החלוץ לתפקיד הקשר האחורי. בספר "מאחורי דלתות סגורות" שבו סיפורים רבים מההיסטוריה של ברצלונה, מסופר שפויול קיבל ביקורת וספקות רבים מגורמים במחלקת הנוער של ברצלונה, ועלו מחשבות להעבירו לקבוצה אחרת. אף על פי כן, ב-1997 קודם פויול לקבוצת המשנה של ברצלונה, ברצלונה אתלטיק, בה שיחק במשך שנתיים בעיקר כמגן ימני.
ברצלונה > תחילת הדרך

הוא החל לשחק בקבוצת הבוגרים של ברצלונה תחת המאמן לואי ואן חאל, שנתן לפויול את הופעת הבכורה שלו ב-2 באוקטובר 1999, בניצחון ברצלונה 2–0 על ריאל ואיאדוליד. בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת, בה עדיין השתייך רשמית לקבוצת המשנה, שיחק ב-24 משחקי ליגה, עם המספר 32 על גבו. פויול תפס את מקומו של המגן ההולנדי מיכאל רייזיחר, כשלפי דברי הספר "מאחורי דלתות סגורות", זה היה מפני שהמאמן לא היה מרוצה מיכולותיו, ופויול היה ברירת המחדל, בתור שחקן שגדל במועדון. בעונה הבאה, עונת 2000/2001, קודם באופן רשמי לקבוצה הבוגרת והוא שיחק ב-17 משחקי ליגה. במהלך עונה זו הראה פויול את יכולותיו ההגנתיות, בעיקר בשמירה הדוקה על שחקני ההתקפה של הקבוצה היריבה, והמאמן ואן חאל הסיט אותו בהדרגה מתפקיד המגן הימני לתפקיד הבלם.
בעונה הבאה, ב-11 בנובמבר 2001, הבקיע פויול את שערו הראשון במדי הקבוצה הבוגרת, מול אותה קבוצה נגדה ערך את בכורתו - ריאל ויאדוליד. בהמשך העונה כבש פויול במספרת, השער הראשון בניצחון 6–0 על טנריפה ב-2 בפברואר 2002. פויול השתתף באותה עונה ב-35 משחקי ליגה, שבסיומה סיימה ברצלונה במקום הרביעי בלבד. בתחילת עונת 2002/2003 קיבל פויול את החולצה מספר 5, המספר עמו הוא מזוהה יותר מכול במהלך הקריירה שלו. בעונה זו הרגע הזכור ביותר היה במשחק מול לוקומוטיב מוסקבה בליגת האלופות. לאחר ששחקן התקפה של היריבה עבר את השוער ונותר לבעוט לבדו מול השער, פויול התמקם במהירות בינו לבין השער, הדף את הכדור עם החזה ומנע שער, אף על פי שלרוב כדורים כאלה מסתיימים בשער או בעבירת יד.
ברצלונה > עם רייקארד - הצלחות ראשונות

בעונת 2004/2003, כעת עם המאמן פרנק רייקארד, הפך פויול לקפטן השלישי של ברצלונה. לאחר צירופו של הבלם רפאל מארקס המקסיקני, החלו השניים לשחק יחדיו במרכז ההגנה פעמים רבות. בעונה זו ערך 27 הופעות בליגה ושבע נוספות בגביע אופ"א ועזר לקבוצתו לסיים במקום השני בליגה. במשחק מול ראסינג סנטאנדר ב-16 במאי 2004 הורחק פויול לראשונה בקריירה שלו בברצלונה, בכרטיס צהוב שני.
בתחילת עונת 2004/2005, לאחר פרישתו של לואיס אנריקה, קפטן הקבוצה, ועזיבתו של פיליפ קוקו, קפטן המשנה, מונה פויול לקפטן הקבוצה. היה זה הספתח לתחילתה של תקופה מוצלחת עבור הקבוצה, שכן כקפטן הקבוצה זכה פויול להניף מעל לעשרים תארים, בהם 6 אליפויות הליגה הספרדית ו-3 גביעי ליגת האלופות. כבר בעונה זו הצליחה ברצלונה לזכות באליפות ראשונה מזה 6 שנים, עם פויול כשחקן קבוע במרכז ההגנה - הוא שיחק 36 משחקי ליגה מתוך 38. פויול ומארקס, כצמד הבלמים הבכירים בקבוצה, היוו חלק משמעותי בכך שברצלונה ספגה 29 שערים בלבד במהלך העונה.
בעונת 2005/2006 הגיע להישגים מרשימים הן ברמה האישית והן ברמה הקבוצתית. ב-30 באוקטובר 2005 הבקיע שער ליגה שלישי בקריירה, בניצחון 5–0 על ריאל סוסיאדד. ברצלונה הצליחה לזכות באליפות הליגה בפעם השנייה ברציפות, ולראשונה מזה 14 שנה גם בליגת האלופות, לאחר ניצחון 2–1 על ארסנל בגמר. פויול שמר על מקום קבוע בהגנת ברצלונה ומיעט להחמיץ משחקים. יכולותיו הטובות באותה עונה באו לידי ביטוי בזכייה בתואר שחקן ההגנה הטוב ביותר ב-2006. עונת 2007/2006, בה שיחק פויול ב-35 מתוך 38 משחקי ליגה, הסתיימה בצורה צורמת מבחינה ספורטיבית. במחזור ה-37, ספגה קבוצתו שער בדקה ה-89 מרגליו של ראול טאמודו, כשבמקביל מבקיעה ריאל מדריד שער במשחקה. שני שערים אלו הביאו לכך שריאל מדריד תפסה את המקום הראשון בליגה במקומה של ברצלונה, וכך היא הצליחה לזכות באליפות, בעוד ברצלונה מסיימת במקום השני. במשחק הידידות האחרון לעונה זו, ביוני 2007, נפצע ברצועות בברכו והושבת לשלושה חודשים, עד סוף ספטמבר.
לאחר ששב מהפציעה בעונת 2007/2008, הספיק פויול להשתתף ב-30 משחקים בליגה, אך הקבוצה עצמה לא הצליחה לשחזר את ההצלחות מהעונות הקודמות עם רייקארד והגיעה רק למקום השלישי, אחרי ריאל מדריד וויאריאל, כשבסוף העונה הקבוצה אף מובסת על ידי מדריד בביתה בתוצאה 1–4. אמנם הקבוצה הגיעה לחצי גמר ליגת האלופות והודחה נגד מנצ'סטר יונייטד, אך היכולת הדלה בליגה הביאה לכך שהסתיימה דרכו של רייקארד במועדון הכדורגל ברצלונה.
ברצלונה > סוף הקריירה

את גוארדיולה החליף עוזרו, טיטו וילאנובה. לאחר שהחלים מהפציעה בברך, פרק פויול את מרפקו במשחק ליגת האלופות נגד בנפיקה. בתחילה התחזית להיעדרותו הייתה חודשיים, אך פויול חזר לכשירות תוך מחצית מהזמן. ב-18 בדצמבר 2012, האריך את חוזהו בברצלונה בפעם האחרונה, עד לסוף עונת 2015/2016. עונה זו הייתה מוצלחת עבור ברצלונה בליגה, בה היא זכתה עם כמות שיא של 100 נקודות, אך בליגת האלופות היא הודחה בחצי הגמר על ידי באיירן מינכן בהפסד כפול. עבור פויול הייתה זו עונה קשה, והוא מיעט לשחק בשל פציעות נוספות מעבר לפריקת המרפק. לקראת סוף העונה נפצע פעם נוספת בברכו ועבר ניתוח שישי בקריירה שלו.
וילאנובה סיים את תפקידו כמאמן ברצלונה מכיוון שחלה בסרטן הגרון בפעם השנייה תוך פחות משנה. בעונה זו, עונת 2013/2014, אייש טאטה מרטינו הארגנטינאי את תפקיד המאמן, ופויול החלים מהפציעה בברכו כחודשיים לאחר תחילת העונה. הוא הספיק להשתתף בחמישה משחקי ליגה בסך הכול. האחרון שבהם היה מול אלמריה, ב-2 במרץ 2014. במשחק זה הבקיע גול ועבר את מיגלי גם במספר משחקי הליגה כשחקן ברצלונה. באותו משחק נפצע פעם נוספת. יומיים לאחר מכן כינס פויול מסיבת עיתונאים שבה הודיע על כוונתו לעזוב את הקבוצה בסיום העונה, מבלי לציין אם מדובר בפרישה או במעבר לקבוצה אחרת. פויול לא הצליח להחלים מפציעתו, אף על פי שכן נכלל בסגל הקבוצה בגמר הגביע הספרדי מול ריאל מדריד, וב-15 במאי הודיע פויול על פרישה ממשחק פעיל. בפרידתו מהקבוצה אמר "חייתי את החלום של ילדים קטנים, עושה את הדבר שאני הכי נהנה ממנו בחיים, משחק ומתאמן בכדורגל".
פויול בין השחקנים המעוטרים בתולדות ברצלונה, עם 21 תארים קבוצתיים. הוא זכה שש פעמים באליפות ספרד, פעמיים בגביע המלך, 6 פעמים בסופר קאפ הספרדי, 3 פעמים בליגת האלופות, פעמיים בסופר קאפ האירופי ועוד פעמיים באליפות העולם לקבוצות: בכל הזכיות בתארים אלו היה קפטן ברצלונה. הוא הופיע ב-392 משחקי ליגה, ב-120 משחקי ליגת האלופות, ב-58 משחקי גביע, ב-9 משחקי גביע אופ"א, ב-6 משחקים בסופר קאפ הספרדי, ב-6 משחקים באליפות העולם לקבוצות ובשני משחקי סופר קאפ אירופי. סך הכול 593 משחקים רשמיים במדי ברצלונה, וכך הוא, כאמור, השחקן עם מספר ההופעות השני בגודלו במדי ברצלונה. מבין משחקים אלו ניצח ב-369 משחקים והפסיד רק ב-96. הוא הבקיע במדי הקבוצה 18 שערים: 12 בליגה, 4 בגביע ו-2 בליגת האלופות.
נבחרת לאומית > נבחרת ספרד

בקיץ 2000 שיחק עם הנבחרת האולמפית של ספרד באולימפיאדת סידני (2000), עמה זכה במדליית כסף. את הופעת בכורתו בנבחרת ספרד הבוגרת ערך פויול ב-15 בנובמבר 2000. הטורניר המשמעותי הראשון שפויול לקח בו חלק היה מונדיאל 2002 שנערך ביפן ובקוריאה הדרומית. במשחק הפתיחה נגד סלובניה פתח פויול בהרכב הנבחרת, והיא ניצחה 3–1. במחזור השני, נגד פרגוואי, הבקיע פויול שער עצמי בדקה ה-10, אך לשמחתו נבחרתו הצליחה להפוך את התוצאה ולנצח 3–1 פעם נוספת. במחזור השלישי פויול לא שותף לצורך מנוחה, שכן נבחרתו הבטיחה את העפלתה לשמינית הגמר. פויול שיחק בשמינית הגמר מול אירלנד, בו ניצחה ספרד בדו-קרב בעיטות עונשין וכן ברבע הגמר מול קוריאה הדרומית, שהדיחה את ספרד בדו-קרב בעיטות עונשין בעצמה.
פויול עזר לנבחרת להעפיל ליורו 2004, אך הנבחרת לא הצליחה לעבור את שלב הבתים של הטורניר עצמו. פויול היה שחקן קבוע במוקדמות מונדיאל 2006 והוא היה שותף להעפלתה לטורניר הגמר שנערך בגרמניה. הוא חבר בהגנה לפאבלו איבנייס והוא שיחק בכל ארבעת משחקי הנבחרת. במשחק שלב הבתים נגד אוקראינה בישל שער לפרננדו טורס. נבחרתו עברה את שלב הבתים אך הודחה בשמינית הגמר על ידי צרפת.
ביורו 2008 שנערך בשווייץ ובאוסטריה היה פויול חלק חשוב בהרכב הנבחרת, כששיחק בעמדת הבלם לצד קרלוס מרצ'נה. הנבחרת ספגה שני שערים בלבד, כשפויול משחק בכל המשחקים מלבד המשחק האחרון בשלב הבתים מול יוון, שהיה חסר חשיבות שכן נבחרת ספרד כבר העפילה לשלב הבא. לבסוף, זכתה נבחרת ספרד בתואר לראשונה מזה 48 שנים לאחר ניצחון בגמר על גרמניה. יכולתו של פויול הביאה לכך שנכלל בנבחרת הטורניר.
בגביע הקונפדרציות 2009, שיחק פויול ב-3 מתוך 5 משחקים שספרד הייתה שותפה להם. במשחק השלישי והאחרון בשלב הבתים ענד את סרט הקפטן, בהיעדרו של הקפטן הקבוע איקר קאסיאס.
פויול היה שותף לזכייתה של נבחרת ספרד במונדיאל 2010 והוא שיחק כל דקת משחק אפשרית בטורניר, לצד חברו לקבוצה בברצלונה ג'רארד פיקה. במשחק חצי הגמר, שבו התמודדה ספרד נגד גרמניה, כבש פויול בנגיחה את השער היחיד במשחק ובכך סייע לנבחרתו להעפיל לגמר. בגמר ניצחה נבחרת ספרד את נבחרת הולנד 1–0 בהארכה וזכתה בגביע לראשונה בתולדותיה. ימים בודדים לאחר הזכייה ההיסטורית של ספרד בגמר המונדיאל, הודיע פויול שהוא פורש מהנבחרת, אך לאחר מספר שיחות עם מאמן הנבחרת, ויסנטה דל בוסקה, החליט פויול להישאר עד אחרי יורו 2012.
פויול שיחק מספר פעמים במשחקי ידידות ומוקדמות יורו נוספים בשנתיים שלאחר מכן, אך בסופו של דבר, החמיץ את יורו 2012 בגלל פציעה בברכו הימנית מהמשחק נגד אספניול, בתחילת חודש מאי של אותה השנה. הפציעה חייבה ניתוח בברך וזמן הבראה של כ-6 שבועות.
פויול שיחק את הופעתו ה-100 והאחרונה במדי נבחרת ספרד ב-6 בפברואר 2013, כקפטן הנבחרת, בניצחון נבחרתו 3–1 במשחק ידידות נגד אורוגוואי, שנערך בדוחא, קטר. פויול לא נכלל בסגל ספרד לגביע הקונפדרציות שנערך בהמשך השנה, ובכך תמה דרכו במדי נבחרתו.
נבחרת לאומית > נבחרת קטלוניה

בנוסף לנבחרת הלאומית של ספרד, שיחק פויול גם בנבחרת קטלוניה. משחק הבכורה שלו במדיה היה ב-22 בדצמבר 2001, בניצחון 0–1 על נבחרת צ'ילה, משחק שנערך בקאמפ נואו.
עוד משחק שפויול שיחק בנבחרת זו היה ב-22 בדצמבר 2009, נגד נבחרת ארגנטינה. במשחקו הלפני האחרון במדי הנבחרת, בדצמבר 2010 נגד הונדורס, נפצע פויול והוחלף על ידי מארק ברטרה. משחקו האחרון היה בינואר 2013, בתיקו מול ניגריה. סך הכול שיחק פויול בשישה משחקים במדי הנבחרת הקטלאנית.
סגנון ואופי המשחק

פויול ידוע כאתלט חזק מאוד ויוצא דופן. על כך העיד הרופא הראשי של המועדון: "פויול הוא שחקן סולידי, דינאמי, בעל תגובות מהירות ביותר וכוח מתפרץ אדיר". מיגל אנחל נאדל, אשר שיחק עם פויול תקופה קצרה, אמר: "קרלס משחק בבגרות, בעל יכולת מיקום טובה מאוד. יש בו גאווה רבה למועדון בו הוא משחק". למרות גובהו הממוצע (1.78 מטרים), הצליח פויול להתגבר במאבקים אוויריים רבים, הן בהגנה והן בהתקפה. פויול תואר כשחקן קשוח שמשחק באינטנסיביות ובריכוז גבוהים לאורך כל המשחק, בעל יכולת תיקול מדויקת מאוד. יכולתו במדי ברצלונה ובמדי ספרד הביאו לכך שאנשים וגופים רבים החשיבו אותו לאחד משחקני ההגנה הטובים ביותר בתקופתו.
פויול ידוע כשחקן שמסור לקבוצתו. לעיתים קרובות הוא נשאר להתאמן לאחר סיומם של אימונים, או במהלך חופשים. בשנת 2010 אמר: "אין לי את הטכניקה של רומאריו, את הקצב של מארק אוברמארס או את הכוח של פטריק קלויברט, אבל אני עובד קשה יותר מאחרים. אני כמו התלמיד שאינו חכם, אך לומד ומשקיע, ובסוף - מצליח".
חברו לקבוצה, ג'רארד פיקה אמר: "הוא אדם שגם אם אנחנו מנצחים 0–3, בשניות האחרונות הוא עדיין יצעק בקולי קולות וידרבן את כולם לשמור על ריכוז". עוד חבר לקבוצה לשעבר של פויול אמר: "אפילו אם נספוג ארבעה שערים, הוא יחשוב שאנחנו עדיין יכולים לנצח".
בנוסף לכל אלה, פויול היה ידוע כשחקן הוגן מאוד, כמנהיג דגול שידוע בכנותו ובנאמנותו. במשחק מול מאיורקה בספטמבר 2005, הורחק אחד משחקני היריבה, והוא הגיב בעצבים רבים, בין היתר בסטירה לפניו של פויול - פויול נותר רגוע ושקט, ואף ניסה להרגיע את חבריו לקבוצה שבאו להגן עליו. בגביע ז'ואן גאמפר בשנת 2010, העניק פויול את הגביע לשחקנה לשעבר של ברצלונה, רונאלדיניו, ודרש ממנו להצטרף לתמונה הקבוצתית. במאי 2011, לאחר שברצלונה ניצחה בגמר ליגת האלופות, כאמור כשהגיע הרגע של פויול להניף את הגביע, אריק אבידל, שהחלים בהצלחה מהסרת גידול בכבד בחודשים שלפני כן, קיבל ממנו את הכבוד שבהנפת הגביע עם סרט הקפטן על זרועו. בדצמבר 2011, במשחק בו ברצלונה נכנסה לפיגור מול ריאל מדריד בדקה הראשונה, פני שאר השחקנים היו נפולות, אך פויול צעק ועודד את חבריו לקום ולהמשיך. לבסוף ברצלונה הפכה את התוצאה וניצחה 1–3. בינואר 2013, לאחר שנזרק מצית על פיקה במשחק מול ריאל מדריד, פיקה החל להתלונן, אך פויול השליך את המצית החוצה ודרש ממנו להמשיך לשחק כרגיל. בהזדמנות אחרת, כאשר טיאגו אלקנטרה ודני אלבס חגגו גול בשחצנות בניצחון 0–7 על ראיו ואיקאנו, פויול הפסיק אותם מתוך כבוד ליריבה.
לאחר הפרישה

ב-30 במאי 2014 מונה קרלס פויול לעוזר המנהל הספורטיבי של ברצלונה, אנדוני זוביזרטה. בפתיחת גמר מונדיאל 2014 שנערך במרקנה שבברזיל הציג פויול את הגביע לצד דוגמנית העל ג'יזל בונדשן. ב-5 בינואר 2015 התפטר פויול מתפקידו כמנהל ספורטיבי בעקבות פיטוריו של זוביזארטה.
בנובמבר 2015 פתח סוכנות שחקנים בשיתוף פעולה עם סוכנו בעבר, רמון ססטרס, ועם חברו לקבוצה לשעבר איבן דה לה פנייה.
חיים אישיים

לקראת סוף שנת 2006 נהרג אביו של פויול, ז'וזפ, בתאונת עבודה. פויול תיאר את התקופה לאחר מות אביו, שהשתלבה עם פציעה, כ"תקופה חשוכה בחייו". בביוגרפיה שלו תיאר פויול את אביו כמודל לחיקוי של עבודה והקרבה, מאפיינים שבלטו בסגנון משחקו.
שערו הארוך של פויול הוא סימן היכר שלו, והוא ליווה אותו לאורך כל הקריירה. ב-1997 הציע מאמן ברצלונה לואי ואן חאל לפויול לקצץ את שערו, אך פויול אמר כי לא יוריד את שערו לפחות עד לפרישה מכדורגל. בשנת 2007 פויול ביצע מתיחה עם העיתון "ספורט" הספרדי, ואמר כי הוא עשה קרחת.
ב-2010 הוציא קולקציית שעוני יד, הקרויים CP5.
משנת 2012 מנהל מערכת יחסים זוגית עם הדוגמנית ונסה לורנצו. לשניים נולדה בת ב-25 בינואר 2014, ובת נוספת ב-2016. השניים התארסו ב-11 ביוני 2019.
סטטיסטיקות קריירה > מועדונים

| מועדון | עונה | ליגה> הופעות | ליגה> שערים | גביע> הופעות | גביע> שערים | אירופה1> הופעות | אירופה1> שערים | אחר2> הופעות | אחר2> שערים | סך הכול> הופעות | סך הכול> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ברצלונה ב' | 1996/1997 | 1 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 1 |
| ברצלונה ב' | 1997/1998 | 42 | 3 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 42 | 3 |
| ברצלונה ב' | 1998/1999 | 38 | 2 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 38 | 2 |
| ברצלונה ב' | 1999/2000 | 8 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 8 | 0 |
| ברצלונה ב' | סך הכול | 89 | 6 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 89 | 6 |
| ברצלונה | 1999/2000 | 24 | 0 | 5 | 0 | 8 | 0 | 0 | 0 | 37 | 0 |
| ברצלונה | 2000/2001 | 17 | 0 | 2 | 0 | 5 | 0 | 0 | 0 | 24 | 0 |
| ברצלונה | 2001/2002 | 35 | 2 | 1 | 0 | 15 | 0 | 0 | 0 | 51 | 2 |
| ברצלונה | 2002/2003 | 32 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 46 | 0 |
| ברצלונה | 2003/2004 | 27 | 0 | 4 | 0 | 7 | 0 | 0 | 0 | 38 | 0 |
| ברצלונה | 2004/2005 | 36 | 0 | 1 | 0 | 8 | 0 | 0 | 0 | 45 | 0 |
| ברצלונה | 2005/2006 | 35 | 1 | 3 | 0 | 12 | 0 | 2 | 0 | 52 | 1 |
| ברצלונה | 2006/2007 | 35 | 1 | 7 | 0 | 8 | 1 | 5 | 0 | 55 | 2 |
| ברצלונה | 2007/2008 | 30 | 0 | 7 | 0 | 10 | 1 | 0 | 0 | 47 | 1 |
| ברצלונה | 2008/2009 | 28 | 1 | 6 | 0 | 11 | 0 | 0 | 0 | 45 | 1 |
| ברצלונה | 2009/2010 | 32 | 1 | 2 | 0 | 9 | 0 | 5 | 0 | 48 | 1 |
| ברצלונה | 2010/2011 | 17 | 1 | 3 | 0 | 8 | 0 | 0 | 0 | 28 | 1 |
| ברצלונה | 2011/2012 | 26 | 3 | 7 | 2 | 9 | 0 | 2 | 0 | 44 | 5 |
| ברצלונה | 2012/2013 | 13 | 1 | 5 | 1 | 4 | 0 | 0 | 0 | 22 | 2 |
| ברצלונה | 2013/2014 | 5 | 1 | 6 | 1 | 1 | 0 | 0 | 0 | 12 | 2 |
| ברצלונה | סך הכול | 392 | 12 | 58 | 4 | 129 | 2 | 14 | 0 | 593 | 18 |
| סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | 481 | 18 | 58 | 4 | 129 | 2 | 14 | 0 | 682 | 24 |
כולל הופעות בליגת האלופות, גביע אופ"א והסופר קאפ האירופי.
כולל הופעות בסופר קאפ הספרדי ובאליפות העולם לקבוצות.
סטטיסטיקות קריירה > נבחרת לאומית

| נבחרת | שנה | סך הכול> הופעות | סך הכול> שערים |
| --- | --- | --- | --- |
| ספרד | 2000 | 1 | 0 |
| ספרד | 2001 | 4 | 0 |
| ספרד | 2002 | 10 | 1 |
| ספרד | 2003 | 8 | 0 |
| ספרד | 2004 | 10 | 0 |
| ספרד | 2005 | 10 | 0 |
| ספרד | 2006 | 10 | 0 |
| ספרד | 2007 | 5 | 0 |
| ספרד | 2008 | 14 | 1 |
| ספרד | 2009 | 8 | 0 |
| ספרד | 2010 | 14 | 1 |
| ספרד | 2011 | 4 | 0 |
| ספרד | 2012 | 1 | 0 |
| ספרד | 2013 | 1 | 0 |
| סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | 100 | 3 |
תארים

אליפות ספרד (6): 2004/05, 2005/06, 2008/09, 2009/10, 2010/11, 2012/13
הגביע הספרדי (2): 2008/09, 2011/12
הסופר קאפ הספרדי (6): 2005, 2006, 2009, 2010, 2011, 2013
ליגת האלופות (3): 2005/06, 2008/09, 2010/11
הסופר קאפ האירופי (2): 2009, 2011
אליפות העולם לקבוצות (2): 2009, 2011
גביע העולם: 2010
אליפות אירופה: 2008
מדליית כסף במשחקי אולימפיאדת סידני: 2000
פרס דון בלון לפריצת העונה בליגה הספרדית: 2001
נבחרת השנה של אופ"א (5): 2002, 2005, 2006, 2008, 2009
שחקן ההגנה הטוב ביותר באירופה: 2006
הנבחרת המצטיינת של אליפות אירופה 2008
נבחרת השנה של פיפ"א (3): 2007, 2008, 2010
נבחרת הטורניר גביע הקונפדרציות 2009
פרס נסיך אסטוריאס: 2010
מדליית זהב של ממלכת ספרד להצטיינות ספורטיבית: 2011
סשה ברון כהן

| --- | --- |

ברון כהן בפסטיבל הסרטים של לונדון 2024
 לידה:  13 באוקטובר 1971 (בן 53) הממלכה המאוחדת האמרסמית', לונדון, הממלכה המאוחדת
 שם במה:  Ali G. 
 סוגה מועדפת:  קומדיה וסאטירה
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1995
 מקום לימודים:  כרייסט'ס קולג'  בית הספר לבנים הרטפורדשייר אסק'ס 
 בן או בת זוג:  איילה פישר (2010–2024) 
 מספר צאצאים:  3
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב
 פרופיל ב-IMDb
 
סשה נועם ברון כהן (באנגלית: Sacha Noam Baron Cohen; נולד ב-13 באוקטובר 1971) הוא קומיקאי ושחקן יהודי-בריטי. זוכה פרס גלובוס הזהב.
כהן התפרסם בשל הדמויות הקומיות האקסצנטריות אותן גילם בטלוויזיה ובקולנוע: עלי ג'י, אנגלי לבן שאימץ באופן מוגזם את תרבות המהגרים הג'מייקנים; בוראט, כתב חדשות קזחי עילג וגזען; ברונו, כתב אופנה אוסטרי הומוסקסואל מוחצן וקיטשי; הגנרל-אדמירל אלאדין, הדיקטטור הצפון-אפריקאי; ונובי מגרימסבי, חוליגן כדורגל אנגלי.
ביוגרפיה

ברון כהן נולד למשפחה יהודית-אשכנזית בהאמרסמית' שבלונדון, אנגליה, והוא הצעיר מבין שלושה ילדים. אביו, ג'רלד ברון כהן, היה בנם של מהגרים ממזרח אירופה, אם כי אמו דניאלה (לבית וייזר) נולדה בעיר חיפה, להוריה שעלו לישראל, לאחר שנמלטו מגרמניה. סבו הפרופ' הנס איזידור וייזר היה מפורצי הדרך במדינת ישראל ברפואת השיקום, וסבתו של ברון כהן התגוררה בדיור מוגן בבת ים עד פטירתה בנובמבר 2014. שני אחיו הגדולים, ערן ואמנון, מתגוררים בישראל גם הם. בן דודו הוא הפרופסור סיימון ברון-כהן, חוקר אוטיזם מאוניברסיטת קיימברידג'.
ברון כהן העביר חלק נכבד מילדותו כחבר בתנועת הנוער הציונית-סוציאליסטית "הבונים דרור". לאחר סיום לימודיו בתיכון למד ברון כהן היסטוריה בקרייסט קולג' (אנ') בקיימברידג'. עבודת הגמר שלו עסקה בשיתוף פעולה בין יהודים לשחורים בתנועה לזכויות האזרח בשנות ה-60. ב-1989 נסע ברון כהן לישראל, בה יש לו קרובי משפחה. שהה כשנה בקיבוץ ראש הנקרה ובבית העמק כחלק משנת הבונים דרור, וגם כחלק מהתוכנית "מכון למדריכי חוץ לארץ" למנהיגים צעירים יהודים.
ב-1994 החל לעבוד בחברת טלוויזיה בסווינדון כמנחה תוכנית הבידור "פאמפ טי.וי." כעבור כשנה עבר להנחות את התוכנית "טוק טי. וי." בה נולדו הדמויות של עלי ג'י וברונו.
ביוגרפיה > הזינוק בקריירה ו"המופע של עלי ג'י"

בשנת 2000 פרץ ברון כהן לתודעה הבריטית עם תוכניתו "המופע של עלי ג'י" בה ניהל ראיונות קומיים באולפן ויצא לכתבות שטח, בדמות עלי ג'י, בוראט או ברונו. הוא הצליח לגרום למרואיינים רבים לגלות דעות ורגשות שבדרך כלל מוסתרים, בהם אנטישמיות, הומופוביה, שנאת נשים, עודף תקינות פוליטית, צביעות ועוד. התוכנית הפכה ללהיט וב-2003 טס ברון כהן לארצות הברית על מנת לצלם שם את העונה השנייה.
ביוגרפיה > הזינוק בקריירה ו"המופע של עלי ג'י" > הדמויות בתוכנית > עלי ג'י

עלי ג'י הוא הדמות המרכזית בתוכנית. על פי רוב הוא לבוש באופן צעקני במותגי אופנה של תרבות ההיפ הופ, כגון טומי הילפיגר ונייקי. הוא מדבר אנגלית קלוקלת במבטא ובעגה ג'מייקניים כבדים, על אף היותו אנגלי אתני בן המעמד הבינוני (ושמו האמיתי הוא אליסטר לזלי גרהם) המתגורר בפרבר מנומנם, אליו הוא מתייחס כ"שכונה" או כ"גטו". לפעמים כשהוא מרגיש מותקף הוא שואל "האם זה משום שאני שחור?" ג'י הוא פארודיה על צעירים לבנים המחקים באופן מוגזם את תת-תרבות ה-Rude boy של בני המהגרים מהמעמדות הנמוכים.
ברון כהן ראיין בתור עלי ג'י פוליטיקאים וידוענים שונים, כגון באז אלדרין, בוטרוס בוטרוס ראלי, גור וידאל, דונלד טראמפ, שאקיל אוניל, מחמד אל פאייד, נועם חומסקי, או פט ביוקנן. העובדה כי מרואייניו לא ידעו כי לפניהם קומיקאי יצרה ראיונות בעלי פוטנציאל סאטירי ונפיץ, לאור מבוכתם מהתבטאויותיו.
ב-2002 יצא "עלי ג'י - הסרט", סרט באורך מלא המתאר את חייו של עלי ג'י בשכונה, היבחרו לפרלמנט הבריטי ומלחמתו בסגן ראש הממשלה המרושע (צ'ארלס דאנס).