פרק 2 לחוקת ארצות הברית
חלק שלישי: סמכויות נוספות וחובות > דאגה נאמנה לקיום חוקי ארצות הברית

[הנשיא] ידאג לכך שהחוקים יקוימו בנאמנות...
המקור באנגלית
[The President] shall take Care that the Laws be faithfully executed...
פסוקית זו מכונה "Take Care Clause" או "Faithful Execution Clause". הניסוח בחוקה הושפע מהחוקות של פנסילבניה וניו יורק, שכללו חובה לקיים את חוקי המדינה.
הפרשנות המינימלית היא שהפסוקית מגבילה את כוחו של הנשיא, כך שאסור לו לפעול בניגוד לחוקי ארצות הברית, להורות לאחרים הכפופים לו להפר את החוק, להשעות את החוק, או לאפשר לאחרים להפר את החוק. בכך מגנה הפסוקית על שלטון החוק. פרשנות נוספת שלפיה הפסוקית מגבילה את פעולות הנשיא מתמקדת במילה "בנאמנות" (faithfully) שמופיעה בחוקה רק בפסוקית זו ובשבועת הנשיא. לפי פרשנות זו, הפסוקית גם מכפיפה את הנשיא לחוק וגם מדגישה את האמון שניתן בו ומחייבת אותו לפעול בהגינות ובתום לב, להימנע מפעולות שמטרתן רווח אישי ולא טובת הכלל, ולאכוף את החוקים של ארצות הברית בקפדנות וללא משוא פנים או שיקולים זרים. בנוסף, היא מטילה עליו אחריות ומחייבת אותו לפקח על אחרים ברשות המבצעת, שמחויבים לפעול באותה הצורה.
בניגוד לפרשנות שמדגישה את האופי המגביל של הפסוקית, פרשנים אחרים רואים בה מקור לגרסה חזקה של תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת (ראו למעלה), לשיקול הדעת העצמאי של הנשיא, לשליטתו הבלעדית ברשויות השונות ובנושאי המשרה בתוך הרשות המבצעת ולסמכותו לפרש את החוק. המילטון, למשל, טען שהפסוקית לא רק מגבילה את הנשיא, אלא גם מעניקה לו את הסמכות והכוח הנדרשים כדי לאכוף את החוקים. הנשיאים ובתי המשפט השתמשו בפסוקית כדי להצדיק את סמכות הנשיא לפטר בעלי משרה שלא פעלו לפי הוראותיו, גם אם הם פעלו לפי חוקי הקונגרס; להגביל את זכות העמידה בבתי המשפט באופן שמחזק את שיקול הדעת של הנשיאים באשר לחוקיות של החלטותיהם; להדגיש את שיקול הדעת של הנשיא, באופן שמאפשר לרשות המבצעת לבחור מתי ובאלו מקרים להשתמש בסמכות של התביעה הכללית; ולאפשר לנשיא לנקוט באמצעים הנחוצים לשמירה על פעולתה השוטפת של הרשות המבצעת, גם במקרים שבהם לא קיים חוק שמקנה לו במפורש את הסמכות להשתמש באמצעים אלו. כיוון שהפסוקית הקצרה שימשה להצדקה של שלל הפעולות האלה, ובמקרים רבים הביאה לפרשנויות שונות וסותרות, היא עמדה במרכזן של מחלוקות רבות, ואף כונתה "פיל בחור של עכבר".
הנשיא אנדרו ג'קסון השתמש בפסוקית כדי להצדיק את השליטה המלאה של הנשיא בבעלי משרות ברשות המבצעת, גם כאשר הם הוסמכו על ידי הקונגרס לפעול על פי כללים שקבע הקונגרס, ואפילו בעניינים שבהם פרק 1 של החוקה במפורש מעניק לקונגרס את הסמכות להחליט. ג'קסון השתמש בפסוקית גם כדי להצדיק סמכותו לפטר בעלי משרה שמינויים דורש את הסכמת הסנאט. בשנת 1833 הוא פיטר את מזכיר האוצר ויליאם ג'ון דואן, שסירב לפעול על פי הוראתו למשוך את הפיקדונות של הממשל הפדרלי מהבנק השני של ארצות הברית (אנ'). דואן טען שהוא פועל על פי החוק שקבע הקונגרס, לפיו הסמכות לטפל בפיקדונות נתונה למזכיר האוצר ולקונגרס. בעקבות פיטוריו, עברה בסנאט החלטת גינוי (Censure). ג'קסון ענה ב-1834 ב"הצהרת מחאה" ארוכה, בה הוא הצדיק את פעולותיו, בין השאר בטענה שחוקי הקונגרס לא יכולים לפטור את הנשיא מחובתו "לקיים את החוקים בנאמנות" על פי פרשנותו העצמאית של החוק. במקרה אחר, בית המשפט העליון התערב כדי לשלול את הפרשנות של ג'קסון, בציינו שלא ייתכן כי הקונגרס יהיה מחויב תמיד להפקיד את פרשנות חוקיו בידי הנשיא. שאלת סמכות הנשיא לפטר נושאי משרה באופן עצמאי, בהתאם לפסוקית זו, התעוררה שוב מספר פעמים, ובית המשפט העליון הגיע למסקנות סותרות.
בנוגע לזכות העמידה, בית המשפט הסתמך בעיקר על פרק 3 של החוקה שדורש כי בתי המשפט יתערבו רק במקרים שבהם מוצגים בפניו "מקרים" או "מחלוקות" קונקרטיים, שבהם העותר יכול להראות שהוא נפגע באופן ממשי מפעולה מסוימת. עם זאת, במספר תיקים השתמש בית המשפט גם בפסוקית זו. בפסק דין אלן נגד רייט מ-1984 קבע בית המשפט שלהורים אין זכות לתבוע את שירות הכנסות הפנים בנוגע לאכיפה לא מספקת של חוקים נגד אפליה של ילדים שחורים בבתי ספר פרטיים, בין השאר משום ש"החוקה מחייבת את הרשות המבצעת, ולא את הרשות השופטת, לדאוג שהחוקים יקוימו בנאמנות". בפסק דין Lujan v. Defenders of Wildlife משנת 1992 קבע בית המשפט שלפעילים למען שימור חיות בר אין זכות עמידה בעתירה נגד סוכנויות ממשל שלדעתם לא פעלו באופן הולם כדי לשמר מינים בסכנת הכחדה, ושהקונגרס לא יכול לקבוע שיש להם זכות לעתור כנגד סוכנויות אלה, בין השאר משום שמתן זכות גורפת כזו מעבירה באופן לא חוקתי את החובה לדאוג לקיום החוק בנאמנות מהנשיא לבתי המשפט.
שאלת הסמכות של הנשיא "להשלים" את החוקים שקבע הקונגרס, כאשר לא קיימות הוראות חוק המאפשרות לו "לקיים את החוק בנאמנות", נידונה בפסק דין מ-1890. העתירה עסקה במינוי של דייוויד ניגל לשומר הראש של שופט בית המשפט העליון סטיבן פילד, על אף שלא היה חוק שהסמיך את הרשות המבצעת להציב שמירה על השופטים. ב-1889 ניגש שופט בית המשפט העליון של קליפורניה לשעבר דייוויד טרי (אנ') לפילד, בתחנת הרכבת בעיר לת'רופ. ניגל, שידע כי טרי מסוכסך עם פילד, חשש לחיי האחרון וירה בטרי למוות (ייתכן שניגל ידע גם כי טרי ירה למוות בסנאטור דייוויד ברודריק (אנ') בדו-קרב). ניגל נעצר, והתביעה הפדרלית הגישה צו הביאס קורפוס לשחרורו. בעתירה לבית המשפט העליון טען השריף שעצר את ניגל, כי לנשיא לא הייתה סמכות למנותו כשומר ראש. בית המשפט קבע, בהסתמך על חובתו של הנשיא לקיים את החוקים בנאמנות, שגם אם אין חוק שמתיר לנשיא במפורש לאבטח שופטים, בסמכותו ומחובתו לעשות זאת כשעולה הצורך בכך, כך שהחוקה מסמיכה למעשה את הנשיא להשלים את חוקי הקונגרס באופן הדרוש למילוי חובתו. זהו המקרה היחיד שבו ניסח בית המשפט את הטענה הזו במפורש, ובפסיקה מאוחרת יותר הפך בית המשפט את עמדתו. כך, בפסק דין "חברת הפחים והצינורות יאנגסטאון נגד סוייר" דחה בית המשפט את טענת ממשל טרומן שחובת הנשיא לקיים את חובתו בנאמנות מקנה לו סמכות לתפוס מפעלי פלדה בתגובה לשביתות שנערכו בזמן מלחמת קוריאה. שופטי הרוב דחו את הטענה הזו והבהירו שהסמכות לאכוף את החוקים לא כוללת סמכות "לעשות חוקים", ולכן היא מוגבלת על ידי החוקים שקבע הקונגרס.
הסמכות של הנשיא ושל רשויות הממשל הפדרלי להפעיל שיקול דעת באכיפת החוק נדרשת כעניין פרקטי, משום שבעידן המודרני בלתי אפשרי לאכוף את כלל החוקים. בהקשר של אי-אכיפה, הפסוקית פורשה בשתי דרכים מנוגדות: מצד אחד, כהטלת החובה לאכוף את החוקים, ומצד שני, כסמכות לשלוט בכוח האכיפה של הרשות המבצעת ולהפעיל שיקול דעת בעניין. מחלוקות בעניין התעוררו למשל בהקשר של מדיניות אי-הפללה של החזקה ושימוש בסמים בזמן ממשל אובמה ואי-אכיפה של חוקי הגירה (אנ') בתקופת ממשלי אובמה וביידן.