אוצרות הגולה
הקמת הוועדה להצלת אוצרות הגולה

כבר בעקבות ליל הבדולח ב-1938, החלו אנשי הספרייה לדבר על הצורך לחלץ את הספריות והארכיונים הנתונים תחת השלטון הנאצי. קריאה פומבית ראשונה הביע ב-1942 מנהל הספרייה לשעבר, שמואל הוגו ברגמן, במאמר לכבוד יובל שנים לספריה. מחוץ לספריה, הציע ב-1943 ההיסטוריון היהודי-בריטי החשוב ססיל רות שאת הספריות היהודיות שגנבו הנאצים ושלא ניתן להחזיר לבעליהם, יש להעביר לאחר המלחמה לאוניברסיטה העברית בירושלים.
האוניברסיטה הקימה ב-1944 ועדה לטיפול בנושא זה, בתקווה שאכן תקבל לידיה חלק מהספרים הגנובים. ועדה זו נקראה "הוועדה להצלת אוצרות הגולה", ופעלה בראשות רקטור האוניברסיטה העברית ליאו אריה מאיר ובהשתתפותם של ראשי ההנהלה וההוראה כגון גרשום שלום, מרטין בובר, שמחה אסף ומנהל הספרייה הלאומית אליקים גוטהולד וייל. שלום, יוצא גרמניה ומנהל מחלקת היהדות בספריה בעבר, היה הגרום המרכזי בקביעת סדרי העדיפויות ומדיניות הבאת הספרים.
תחילה ביקשה הוועדה מדניאל גולדשמידט, אחד הספרנים המנוסים של הספרייה, להכין רשימה של מוסדות באירופה הכבושה שהחזיקו באוצרות גדולים של ספרים יהודיים על מנת לסייע באיתור וזיהוי הספרים לאחר המלחמה. ב-30 במרץ 1944 פורסמה בעיתונות העברית בארץ, קריאה לסיוע בהכנת רשימות אלו. עם סיום מלחמת העולם השנייה והגעת שמועות אודות כמויות גדולות של ספרים שנמצאו, החלה הוועדה לדון לגבי יצירת קשרים עם גורמי ממשל וצבא בגרמניה הכבושה, ודרישה לקבל נאמנות על הספריות והספרים שנתגלו באירופה.
השגת היעד נתקלה בקושי משמעותי מההיבט המשפטי. עקרונות המשפט הבין לאומי וההנחיות של השלטון הצבאי האמריקאי היו שיש להחזיר רכוש, ובכלל זה את הספרים, לארצות מוצאם כאשר הדבר אפשרי, ולתת לשלטונות שם לקבל אחריות על הספרים שבעליהם המקוריים אינם. האוניברסיטה העברית, כמוסד בארץ ישראל המנדטורית שמשם בוודאי לא נגנבו הספרים, הייתה בעמדה בעייתית. ועדת אוצרות הגולה הקימה ועדה משפטית שתדון בנושא זה, וזו ניסתה להוכיח את בעלותו של עם ישראל שבארץ ישראל על ספרי אוצרות הגולה.
הוועדה טענה במסגרת כל הדיונים כי השואה הייתה מכוונת לעם היהודי ועל העם היהודי לקבל את הנכסים שנותרו ללא בעלים. לא יעלה על הדעת שהספרים יינתנו לידיים לא יהודיות, ביניהן כאלו ששותפות לפשעים נגד העם היהודי, ובוודאי שלא לגרמניה עצמה. כמו כן, רק בקרב העם היהודי יביאו הספרים תועלת רוחנית ותרבותית.
בתזכיר שהגישה הוועדה המשפטית נכתב:
"לעם היהודי הקם לתחיה בארץ אבות ישנה הזיקה הרוחנית החיונית המיוחדת לאוצרות תרבותו ולשמירתם במרכז הלאומי והרוחני בארץ ישראל".
טענה נוספת שהביעה הוועדה היא שדיני הירושה קובעים שיש לשמור על רצונו וכוונותיו של המוריש ובמקרה זה שהמוריש לא קבע יורש ספציפי, הוא בוודאי היה רוצה לראות את רכושו חוזר לעמו למורשת וזיכרון.

בנוסף, ביקשה הוועדה להראות שהמקום הראוי לשמור את הספרים הוא דווקא האוניברסיטה העברית ולא ארגונים יהודיים אחרים. לפי הוועדה, האוניברסיטה היהודית היחידה והספרייה שבה שהיא ספריית הלאום היהודי, רק להם יש את התשתיות המתאימות לקלוט ולטפל בספרים. עם הקמת מדינת ישראל נוסף הטיעון שהספרייה מייצגת את המדינה כולה ואת זכויותיה התרבותיות:
"הצדק ההיסטורי תובע שהעבודה המדעית שנעשתה במוסדות הלימוד וההוראה היהודיים ובקהילות יהודיות שחרבו תימשך... בארץ הקדושה, במקום שבו נוצר עתה מרכז חי למסורת הלמידה היהודית... האוניברסיטה העברית... מייצגת לא רק את עצמה, אלא גם את כל מוסדות הלימוד והקהילות של ארץ ישראל".
בינואר 1946, עוד לפני העברת הספרים למחסן ה-OAD, פורסמה בעיתון הארץ כתבה בשם "הספרייה היהודית הגדולה בעולם" אודות הספרים השדודים של המכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט. מחבר המאמר רוברט וולטש שביקר בגרמניה כתב:
"זוהי זכות שהספרייה הלאומית בירושלים צריכה לתבוע אותה לעצמה. עליה לשלוח לפרנקפורט קבוצת פקידים נבחרים שיבדקו את הספרים, יעריכום, יסדרום וירשמום בקאטאלוגים."
באפריל 1946 פרופסור גרשום שלום, מנהל המכון למדעי היהדות, מומחה עולמי בתחום הקבלה ויוצא גרמניה, ואברהם יערי, ספרן בספרייה הלאומית ומומחה לתולדות הספר העברי, יצאו לאירופה כנציגי ועדת אוצרות הגולה. מטרתם בשלב זה לא הייתה לאסוף ספרים אלא לאסוף מידע על שרידי הספריות ואוספי הספרים היהודיים בגרמניה, לבדוק את גורלם של בעלי ספריות ואוספים פרטיים ולבוא במגע עם מנהיגי הקהילות בנושאים אלה.
אחרי שהייה של כחודש בלונדון ופריז החליט יערי לחזור ארצה ושלום נותר לבדו באירופה. לאחר זמן ממושך בו סייר בין שרידי הקהילות היהודיות, הגיע שלום לבסוף לאופנבך שם הוא בחן והעריך את הספרים שראה ואף סייע במיון ספרים וכתבי יד. שלום הבין שהאוניברסיטה העברית לא תוכל לקבל את כל הספרים ועליה לעבוד יחד עם הארגונים היהודיים השונים בכדי להוציא את הספרים מגרמניה. הוא נענה בסירוב להעברת מספר ארגזי כתבי יד וספרים לישראל אך לאחר חזרתו ארצה, הוברחו הארגזים לירושלים בעזרתו של רב צבאי אמריקאי הרברט פרידמן.
בסופו של דבר, לרוב הצליחה הספרייה לקבל מעמד רשמי מרכזי כגוף שצריך לקבל אליו חלק גדול מהספרים, אך למעשה הדברים לא תמיד הצליחו.