stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק ניסנבוים

| --- | --- |

הרב יצחק ניסנבוים
 לידה:  1868 כ"ה בתשרי תרכ"ט 
 פטירה:  1942 (בגיל 74 בערך) תש"ג גטו ורשה, גנרלגוברנמן 
 מקום פעילות:  וולוז'ין, וילנה, ורשה, ערים רבות ברוסיה ופולין שבהן פעל למען הציונות
 תקופת הפעילות:  ?–1942 
 השתייכות:  ציונות דתית, המזרחי, רבני פולין
 תחומי עיסוק:  תנ"ך, תלמוד, הלכה, מחשבה, השקפה
 רבותיו:  הנצי"ב; הרב חיים הלוי סולובייצ'יק
 חיבוריו:  "עלי חלדי", "דרשות לכל שבתות השנה והמועדים", "מסורת וחרות", "היהדות הלאומית", "קנייני קדם", "הגות ולב", "הדת והתחיה הלאומית"
 
 תפקידים נוספים:  נשיא המזרחי בפולין
 
מושב המועצה הארצית של המזרחי, ורשה, תרצ"ח (1938). 
 משמאל לימין: הרב ברונוט, מנחם סוקול, הרב יצחק ניסנבוים, הרב רובינשטיין, הרב זאב גולד, י' אנגלמן, י"ל שצרנסקי, ישראל שפירא
הרב יִצְחָק נִיסְנְבּוֹים (כ"ה בתשרי תרכ"ט, 1868 – תש"ג, 1942/1943) היה דרשן, סופר ומהוגיה הראשונים של הציונות הדתית. שימש, בין השאר, כנשיאה האחרון של תנועת המזרחי בפולין, וערך את ביטאון התנועה, "המזרחי". נספה בשואה.
משנתו

בסוגיית מאבקה של תנועת המזרחי בחילון אחז הרב ניסנבוים בעמדה פרוגרמטית. הוא ערך הבחנה בין התנהגות בזמן חירום להתנהגות בזמן שלום, בנוגע ליחס של היהודי אל הגוי בארץ ישראל. בזמן מלחמה, כמו בזמן כיבוש הארץ על ידי יהושע, הצטווה האחרון להכחיד את עממי הארץ. אך בתום הכיבוש גילה עם ישראל סובלנות לנוכחותם של הגויים בארץ ישראל. כך גם בתקופת בית שני, בזמנים של רגיעה לא הוטלו מגבלות על רכישת קרקע בארץ ישראל על ידי גויים, בעוד שבזמן הכיבוש הרומאי נאסר למכור קרקעות ואף להשכיר בתים לגויים. את ההבחנה בין זמן שלום וזמן חירום התיק הרב ניסנבוים לתקופתו, בקביעתו כי זמן בניית הבית הלאומי בארץ ישראל הוא זמן חירום ולכן יש להתחשב בצרכי היישוב. אף על פי כן, אין זה אומר שהתחשבות זו צריכה להיות טוטאלית. הרב ניסנבוים מצביע על כך שבתקופת בית שני, גם בזמני חירום, בתקופות כלכליות קשות, חז"ל לא ביטלו את התרומות והמעשרות אף על פי שהיה חשש שחיוב זה יבריח יהודים מהארץ. באותו אופן, אף על פי שבניית הבית הלאומי הוא זמן חירום, המחייב עבודה עברית, אין להתיר חילול שבת.
בנוגע לפולמוס החלוקה סבר הרב ניסנבוים, בניגוד לרבים מרבני הציונות הדתית, כי נושא זה הוא פוליטי ואין לו משמעות הלכתית.
משנתו > דת ולאומיות

הרב ניסנבוים הירבה לעסוק בקשר שבין דת ולאומיות. בספרו "מסורת וחרות" ניסח את השקפת עולמו כך: "הדת מעמידה במרכז העולם את האלוהות, הלאומיות מעמידה במרכז את הלאום, והיהדות ההיסטורית, המעמידה במרכז עולמה את האלוהות והלאום כאחת, אומרת: 'בראשית ברא אלוהים' - בשביל ישראל שנקראת ראשית, דתית-לאומית היא מראשית יצירתה. הדת והלאומיות כתואמות נולדו בקרב העם העברי ויחד הן גדלות ומתפתחות".
תפיסתו של הרב ניסנבוים את הלאומיות היהודית ניצבה כתפיסת ביניים בין עמדותיהם של אישים כדוגמת הרב ריינס וזאב יעבץ מחד ובין הרב קוק וחוגו מאידך. בעוד הראשונים סברו כי ניתן להגדיר את הלאומיות היהודית במונחים לאומיים מודרניים, הרי שהאחרונים השתמשו במערכת מונחים פנים יהודיים ואיזוטרית (סמלים קבליים, נוכחות אלוהית נסתרת בתהליך המשיחי ובאומה היהודית). עמדתו של הרב ניסנבוים (כמו גם זו של הרב סולובייצ'יק) הייתה עמדת ביניים. הרב ניסנבוים סבר כי ההתגלות האלוהית ייחודית לעם ישראל בלבד, ובכך ישנו הבדל אונטולוגי ודתי בין ישראל לבין אומות העולם. אך, בניגוד לרב קוק, לא הפליג מעבר לכך מבחינה מיסטית, כך שהרטוריקה בה השתמש הייתה ארצית, גם אם רומנטית. עד למלחמת ששת הימים נטתה הציונות הדתית יותר לכיוון הדגם של הרב ריינס והדגם של הרב ניסנבוים. כך נעשה שימוש רב בביטויים כגון "רוח האומה" ו"נשמת האומה" (בניגוד ל"כנסת ישראל", שהוא ביטוי מיסטי-קבליסטי). לאחר ששת הימים החלה להוביל הטרמינולוגיה ההגותית של הרב קוק. בתקופת היותו עורך המזרחי זו גם פרסם את מאמריו בהצפירה. בין השאר, התפלמס במאמרים אלה עם היהדות האורתודוקסית, שהתנגדה להגדרת היהודים כלאום ודבקה בגישתה "כי היהודים אינם אלא "חברה דתית" והוסיפו להילחם במרירות יתרה נגד הלאומיים העברים והציוניים, המטעימים בהטמעה חריפה את קיומו החי של הלאום העברי והמציאות הממשית של הלאומיות העברית".
כתביו

מסורת וחרות - דרשות ונאומים העוסקים בדת ולאומיות. בכותרת המשנה נכתב: "הגיונות ורחשי-לב על היהדות הדתית-הלאומית והשתלשלותה, גאולת ישראל ובנין ארצו, מנהיגי המדינה העברית וסדרי חייה והכשרת העם העברי לתעודתו" בראש הספר מבוא בשם "חזון ומדרש". יצא לאור בוורשה תרצ"ט.
היהדות הלאומית: דרושים ונאומים... על מהותה של היהדות ההיסטורית, התפתחותה וערכה לקיום עמנו ותחיתו, הוצאת "הלאום", ורשה תר"פ.
הגות לב - דרשות. יצא לאור לראשונה בווילנה תרע"א, ובמהדורה שנייה בוורשה תר"פ.
קנייני קדם (חלק ראשון ו-חלק שני) - בכותרת המשנה: "שבעים ושתים דרשות לשבתות ומועדים, מבוססות על מדרשים והזוהר". יצא לאור לראשונה בורשה תרצ"א בשני כרכים (בראשון בראשית ושמות ובשני ויקרא-דברים). בירושלים תשל"ד יצאה לאור מהדורה שנייה בכרך אחד, ובירושלים תשל"ח (1977) הודפסה מהדורה זו עם תוספות בהוצאה לאור משותפת של הוצאת ראובן מס ו"יד הרב ניסנבוים". המובאות מהזוהר תורגמו בידי ישראל שפירא, ובראש הספר "מסולל מסילות: קוים לדמותו של הרב יצחק ניסנבוים".
אמרי דרוש: מאה וחמשים ושנים אמרים על ענייני יהדות וענייני אומה, ורשה תרפ"ו.
דרושים וחמר לדרש: ...על אודות הדברים המעסיקים כעת את בני עמנו- יצא לאור לראשונה בווילנה תרס"ג (1902) ובשנייה אחרי תר"ע, ובמהדורה שלישית בוורשה תרפ"ד.
דרשות לכל שבתות השנה והמועדים, דפוס "הצפירה", ורשה תרפ"ג (מהדורה שנייה - הראשונה בווילנה תרס"ח).
כתבים נבחרים: מאמרי יסוד בציונות וביהדות (בעריכת אליהו משה גנחובסקי), בהוצאת "האחים לוין-אפשטין ושות'", ירושלים תש"ח.
עלי חלדי: תרכ"ט-תרפ"ט - אוטוביוגרפיה שיצאה לאור לראשונה בוורשה תרפ"ט, ובדפוס צילום ב"הוצאת ראובן מס", ירושלים תשכ"ט, בהוספת הקדמה, "אחרית דבר", הערות ומפתח.
הדת והתחיה הלאומית: פרקי היסטוריה על גדולי הרבנים חובבי ציון - תולדות חייהם בקצרה ותמונותיהם של רבנים חשובים שתמכו בציונות. רובם של הפרקים פורסמו בשבועון "המזרחי", אחדים מהם פורסמו בשבועון "הצפירה". הודפס לראשונה בהוצאת הסתדרות המזרחי בפולין, ורשה תר"פ, ובשני דפוסי צילום: על ידי "מועצת ניו יורק רבתי של הסתדרות הציונים הדתיים באמריקה-מזרחי-הפועל המזרחי", תל אביב תשמ"א, ושוב בתל אביב תש"ן.
רבי שמואל מוהליבר ז"ל - חובר במסגרת סדרת "לנוער - ספרית ארץ-ישראל של הקרן הקימת לישראל" כספר כ"א, יצא לאור בהוצאת "אמנות", תל אביב תר"ץ, יחד עם שני חיבורים נוספים בסדרה: "יסוד גדרה" (י"ט בסדרה) מאת שמחה בן-ציון ו"חברון" (כ' בסדרה) מאת א"י שחראי.
אגרות הרב ניסנבוים - מכתבים מהשנים תרנ"א-תש"א בעריכת ישראל שפירא ועם הקדמה מאת אליהו משה גנחובסקי. יצא לאור בדפוס "אחוה", ירושלים תשט"ז.
מהספרים "דרשות לכל שבתות השנה והמועדים", "הגות לב", "היהדות הלאומית" ו"אמרי דרוש", נערך הספר מועדים: דרשות נבחרות לחגים ולמועדים שהודפס פעמיים בירושלים: בתשכ"ה ובדפוס צילום ב"הוצאת ראובן מס" בתשכ"ז.
חוץ מכתיבת חיבורים שלו ערך את "דרכי המשנה: התוספתא, מכילתא, ספרא וספרי" של הרב זכריה פרנקל, ורשה תרפ"ג, והודפס גם בהוצאת "סיני", תל אביב תשי"ט.
לקריאה נוספת

נורית יזהר, משנתו הציונית ופעלו הציבורי של הרב יצחק ניסנבוים (עבודה לשם קבלת תואר מוסמך), אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשמ"ד, 1984
יצחק ניסנבוים, עלי חלדי
ישראל שפירא, הרב יצחק ניסנבוים, בהוצאת "המדור הדתי במחלקה לענייני הנוער והחלוץ של הנהלת ההסתדרות הציונית" (הודפס ב"דפוס הפועל המזרחי"), ירושלים תשי"א (ספר ח' בסדרת "דמויות בציונות ובתולדות היישוב")
ישראל שפירא (הקדמה ממשה קרונה), הרב ניסנבוים חייו ופועלו, בהוצאת "הקרן הקיימת לישראל - המחלקה הדתית" (הודפס ב"דפוס דרור"), ירושלים תש"ל (לכבוד מאה שנים להולדתו)
דב שוורץ. תשס"ג. ייחודו של עם ישראל בהגות הציונית-הדתית. בתוך אבי שגיא ודב שוורץ (עורכים) מאה שנות ציונות דתית: היבטים רעיוניים. הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן. (הספר בקטלוג ULI)
מסולל מסילות : קוים לדמותו של הרב יצחק ניסנבוים, בתוך: "קניני קדם", ירושלים תשל"ח, עמ' ה'-כ'
אסף קניאל, יומרה ומעש - המזרחי בפולין בין שתי מלחמות העולם, רמת גן תשע"א
הערות שוליים

↑  תאריך פטירתו המדויק של הרב ניסנבוים לא ברור, והוא נמצא בטווח השנים 1942–1943.
↑  מסורת וחרות עמ' 17
↑  יצחק ניסנבוים, ובכל זאת נוע מתנועעים, הצפירה 52 8, 1918
↑  לספר הסרוק באתר הספריה הלאומית לחצו כאן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266056505171  PLWABN: 9810560005105606  GND: 173498019  ISNI: 0000 0001 0873 9158  LCCN: n95026173  NTA: 306118580  SUDOC: 224775553  VIAF: 16470727   WorldCat (עם VIAF): 16470727 
קבוצת צירים בקונגרס הציוני השמיני 1907. 
 מבין היושבים: הרב יהודה ליב קובלסקי, הרב יצחק ניסנבוים, ה. פרבשטיין, נחום סוקולוב, דוד וולפסון, ש. פ. רבינוביץ (שפ"ר)
טאקע מאמע

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  אריאל כהן
 הופק בידי:  אריאל כהן, שלום אייזנבך
 תסריט:  אריאל כהן
 עריכה:  שיר קומאי, יניב צדיק
 שחקנים ראשיים:  זוהר כהנוב חני פרץ  ענבל גלאם  הדס קלדרון
 מוזיקה:  חגי דיין
 צילום:  יאיר בניסטי
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  2011
 משך הקרנה:  75 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 הכנסות:  80,000 צופים בישראל
 דף הסרט ב־IMDb
טאקע מאמע (בעברית: אכן אמא) הוא סרט נשים חרדי משנת 2011 בכתיבה, הפקה ובימוי של אריאל כהן, עם זוהר כהנוב, חני פרץ, ענבל גלאם והדס קלדרון בתפקידים הראשיים.
סרט נשים חרדי הוא סרט שנוצר במקור עבור קהל של נשים חרדיות. בסרטים אלה מופיעות רק נשים חרדיות צנועות ויש בו מסר יהודי חינוכי. הסרטים מופקים ומופצים באופן עצמאי ומוקרנים בחגי ישראל לנשים חרדיות.
העלילה היא על אישה חרדית עיוורת שבתה נחטפת. מסע החיפושים מפגיש אותה עם עברה המפוקפק. בסרט משתתפות רק נשים. הגבר היחיד נשמע רק בקולו.
הסרט היה הבחירה הרשמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, במסגרת סרטי הפרינג'. (אוקטובר 2011).
בסרט צפו כ-80,000 איש בישראל רובן נשים חרדיות אך הוא הוקרן גם בסינמטקים לקהל מעורב.
תקציר העלילה

נעמי כץ (זוהר כהנוב) היא צעירה חרדית עיוורת שמגדלת את בתה אלישבע בת שבעת החודשים ביחד עם העוזרת המסורה שלה חיה (ענבל גלאם). בעלה הוא אברך בישיבה ומבלה שם את רוב זמנו.
באחד הימים הן יוצאות לפארק עם אלישבע. חיה יוצאת לקנות מים בסופרמרקט סמוך וליד נעמי מתיישבת בחורה שמציגה עצמה כאסתי שוורץ ופותחת בשיחה עם נעמי. בסוף השיחה מרגישה נעמי שאלישבע נעלמה, היא פותחת בצעקות, נופלת, נפצעת ומועברת לבית חולים.
המשטרה פותחת בחקירה, רכב עם כרוז נוסע ברחבי בני ברק עם בקשה לעזור במציאת הילדה. הבעל נמצא כל הזמן בישיבה ומשוחח אתה בטלפון. החקירה והחיפושים לא עוזרים.
רבנית מציעה לנעמי לפנות לחוקרת הפרטית תיקי (חני פרץ) שהיא אמנם אינה חרדית אבל מעולה. תיקי מניחה שאסתי ביקרה בסופרמרקט הסמוך כדי לקנות בקבוק מים לאלישבע. הן מזהות את אסתי במצלמות האבטחה ותיקי עולה על זהותה בעזרת כרטיס האשראי שלה. היא מגלה ששמה האמיתי הוא אפרת קופר (הדס קלדרון) וכי הייתה מאושפזת בבית חולים. הן ממהרות לבית החולים ומגלות כי הייתה מאושפזת שם בגלל מניה דיפרסיה. הן מקבלות את כתובתה וממהרות אל דירתה שנמצאת ריקה. תיקי מוצאת שם הזמנה לכרטיסים לפריז. הן ממהרות לנתב"ג שם מסתבר להן שהטיסה לפריז עם אפרת ואלישבע כבר יצאה.
תיקי ונעמי רוכשות כרטיסים לפריז ומשתכנות במלון מול ביתה של אפרת. תיקי פונה לשלטונות לבצע בדיקת DNA ומסתבר שאפרת היא אכן האמא הביולוגית של הילדה. מסתבר שאפרת הייתה חולה במניה דיפרסיה וויתרה על בתה מחוסר ברירה. האימוץ לא היה רשמי וגם בקהילה החרדית לא ידעו על כך. בישראל סורבה נעמי לאימוץ רשמי בגלל שהיא עיוורת.
תיקי ונעמי מגיעות לדירת אפרת. היא מרשה לנעמי לגעת באלישבע שנקראת כעת חנה. הן נפגשות שוב בבית המשפט בתל אביב ואפרת מרשה לנעמי לשאת את חנה/אלישבע בידיה בפעם האחרונה.
כעבור זמן - נעמי נכנסת להיריון ויולדת את אלימלך אבל עדיין מתגעגעת לאלישבע שלה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| זוהר כהנוב | נעמי כץ | אמא עיוורת |
| חני פרץ | תיקי | חוקרת פרטית |
| ענבל גלאם | חיה | עוזרת לנעמי |
| הדס קלדרון | אפרת קופר | האם הביולוגית |
חבורה שכזאת

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  הספר "חבורה שכזאת" של ישראל ויסלר
 בימוי:  זאב חבצלת
 הופק בידי:  מרדכי נבון, יצחק אגדתי
 תסריט:  ישראל ויסלר שאול ביבר בומבה צור
 עריכה:  אנה גורית
 שחקנים ראשיים:  יוסי בנאי בומבה צור גילה אלמגור נתן כוגן עמנואל בן עמוס אבנר חזקיהו עודד תאומי גדעון זינגר שושנה דואר רות שרון אילי גורליצקי
 מוזיקה:  סשה ארגוב
 צילום:  דוד גורפינקל  ניסים לאון (ניצ'ו)
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  אולפני גבע
 הקרנת בכורה:  1962
 משך הקרנה:  80 דק' 
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  170,000 ל"י
 דף הסרט ב־IMDb
 
חבורה שכזאת הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1962 בבימויו של זאב חבצלת.
התסריט מבוסס על ספרו רב המכר של ישראל ויסלר (פוצ'ו) "חבורה שכזאת" משנת 1957 וזכה בפרס אשר ברש. הספר יצא שוב בהוצאה מורחבת ב-2009 בשם "חבורה שכזאת היינו".
הסרט צולם בשחור-לבן בקיבוץ פלמחים וזכה להצלחה רבה. זאב חבצלת במאי הסרט, נהרג בתאונה זמן קצר לפני הקרנת הבכורה.
תקציר העלילה

שנת 1946, הנער יוסי (יוסי בנאי) הגר בשכונת מחלול ביחד עם אמו האלמנה (שושנה דואר), קם בבוקר אורז מזוודה ומתכונן לעזוב ולהתגייס לפלמ"ח. ברגע האחרון מתעוררת אמו ומנסה לשכנע אותו להישאר אך לשווא.
הוא מגיע לקיבוץ ויוסי פס (בומבה צור), הליצן של החבר'ה מתחזה למפקד, עורך לו "ראיון קבלה" ומצווה עליו להתפשט ולבצע תרגילי התעמלות. יוסי עושה זאת ללא תהייה לקול צחוקם של החבר"ה המציצים עליו דרך החורים באוהל.
יוסי נמצא באוהל ביחד עם עוד שלושה "יוסל'ך" - יוסי פס, יוסל'ה (אבנר חזקיהו) ויוסק'ה (עודד תאומי). מפקד המחלקה הוא דודיק (נתן כוגן) וסגנו הוא דב (עמנואל בן עמוס).
השלושה מתחקרים את יוסי באשר לשמו. מכיוון שיש "עודף" בשם זה, הם קובעים כי ייקרא "יוסיניו".
חבר הקיבוץ גוטהרץ (גדעון זינגר) תמים במיוחד ומעריץ את הפלמחניקים. הם גונבים תרנגולת מן הלול ומבשלים אותה. כאשר הוא מגיע לאוהל שלהם ומגלה את תכולת הסיר, הם בודים מליבם סיפור על כך שהעוף דרוש כדי להאכיל את הכלב של הזקיף הבריטי בתחנת משמר שעליהם להתקיף.
במחלקה נמצאות גם בנות שהבולטות בהן הן זיוה (גילה אלמגור) ושולה (מרים שרון). שולה מנסה להתחיל עם יוסיניו הבתול ללא הצלחה, ודב מנסה לכפות את עצמו על זיוה היפה ללא הצלחה.
השואה מוזכרת בסרט בתור פליט שואה בודד (אילי גורליצקי) בעל מבט נוגה, הגר לבדו ב"ליפט" בסמוך למחנה הפלמ"ח, מנגן במפוחית פה ומשחק עם עצמו בשחמט.
המחלקה יוצאת לשתי פעולות: העלאת מעפילים ותקיפת תחנת חוף בריטית. משתיהן מצליחים שלושת ה"יוסל'ך" להתחמק. הם בורחים אל תל אביב ומודדים נעליים בחנות. לאחר מכן גם הולכים לקולנוע עם הבנות ומעוררים קטטה גדולה באולם. לגוטהרץ בקיבוץ הם מספרים על פעולותיהם בפלמ"ח והוא מעריץ אותם.
אמו של יוסיניו מגיעה למחנה, מוצאת את יוסיניו במקלחת ומביישת אותו מול חבריו. היות שהיא מעוניינת להחזירו הביתה, יוסי פס שוב מתחזה למפקד איתו היא מעוניינת לשוחח והוא משכנע אותה שנוכחותו של יוסיניו חיונית למחנה. למחרת נפרד ממנה יוסי והיא מבקשת ממנו לכתוב לה מכתבים, ללבוש בלילה סוודר ולחזור הביתה לאחר שיסיים עם הפלמ"ח.
לבסוף יושב יוסיניו עם חבריו ומגיע בחור חדש למחנה המבקש לדעת איפה ימצא את המפקד. יוסיניו כפלמחני"ק ותיק, מורה לו את הדרך ומוסיף שכבר יזכה לקבלת פנים.
חברי הקבוצה מציגים כעין מיקרוקוסמוס של החברה הישראלית: אשכנזים ומזרחים, נשים וגברים וניצול שואה. העבר של ניצול השואה, שאינו זוכה אף לשם, כלל אינו עולה על הפרק. הוא מתואר כשתקן ומסוגר, כמי שאינו מעוניין לחשוף את סיפורו, ובכך מתורצת השתיקה של הסרט בנוגע לשואה.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
יוסי בנאי: יוסיניו
בומבה צור: יוסי פס
גילה אלמגור: זיוה
נתן כוגן: דודיק המ"מ
עמנואל בן עמוס: מפקד הכיתה דב
אבנר חזקיהו: יוסל'ה
עודד תאומי: יוסקה
גדעון זינגר: גוטהרץ
אילי גורליצקי: פליט שואה
שושנה דואר: אמא של יוסיניו
מרים שרון: שולה
הערות שוליים

↑  ליאת שטייר-לבני, שתי פנים במראה – ייצוג ניצולי השואה בקולנוע הישראלי 1945 - 2008, ירושלים: מאגנס-אשכולות, 2009, עמ' 83-86
דניאל מובשוביץ

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 
 פטירה:  1941
הרב דניאל מובשוביץ (בכתיב יידי: מאוושאוויץ; כונה גם: דניאל סידרעֶר, ור' דניאל מקלם; ה'תר"מ, 1880 - ה' באב ה'תש"א (משוער), 29 ביולי 1941) היה ראש ישיבה ומשגיח ליטאי, מראשי תנועת המוסר בעשורים שלפני מלחמת העולם השנייה, מנהיגו הרוחני של ה"תלמוד תורה" בקלם, וחתנו של רבי נחום זאב זיו, בנו של "הסבא מקלם". נספה בשואה.
ביוגרפיה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | בשנים האחרונות שלפני השואה היתה כל קלם גאה על מנהלם הרוחני של ה"מוסרניקים", ר' דניאל מובשוביץ, שהיה נשוי לנכדת ר' שמחה זיסל. איש זה היה בכל המובנים "משכמו ומעלה" ועלה על כל הסובבים אותו. מופלג בתורה היה ובקי בכל הספרות הפילוסופית של הגויים. בעל מח מעמיק, מחשבה הגיונית בלתי רגילה, אציל רוח, בעל נשמה עדינה ולב רוחש אהבה לאדם באשר הוא אדם. גם החוגים החפשיים התייחסו אליו ביראת-כבוד. כשהיה עובר ברחוב בדרכו ל"תלמוד תורה", ביום השוק, יש ו"גויות" היו נופלות על ברכיהן ומצטלבות, בדמותן שהנוצרי הופיע לפניהן... | “ |

|  – יהדות ליטא |  – יהדות ליטא |  |
נולד בעיירה סידרא, הסמוכה לגבולה הצפון-מזרחי של פולין, לרב משה גרשון מובשוביץ, רב העיירה ולימים גם רבה של דומברובה ביאלוסטוצקה ונובי דוור, כולן עיירות הסמוכות זו לזו בנפת סוקולקה.
בעשור הראשון של המאה ה-20, למד בכנסת ישראל שבסלובודקה, אצל רבי נתן צבי פינקל "הסבא מסלובודקה" שהיה לומד בחברותא עם אביו בשהותו בסדרה מדי שנה בחודשי הקיץ; בסלובודקה למד עם יחזקאל ברשטין ואהרן קוטלר. בתקופה זו הכיר את רבי אברהם דב כהנא שפירא רבה של קובנה, שהתרשם ממנו ומובא שאמר עליו: "לא ידוע לי מקיום [אדם] מופלג בכשרון בדומה לו בכל רחבי ליטא". לאחר לימודיו בסלובודקה עבר ללמוד ב"תלמוד תורה" הנודע בקלם אצל רבי צבי הירש ברוידא וגיסו רבי נחום זאב זיו בנו של "הסבא מקלם".
לאחר פטירתו של רבי נחום זאב (הרנ"ז) בשנת ה'תרע"ו (1916), נשא דניאל מובשוביץ את בתו חיה לאשה. לזוג לא היו ילדים. גיסיו, חתני רנ"ז האחרים, היו אף הם אישים בולטים בתנועת המוסר: רבי אליהו אליעזר דסלר ורבי גרשון מיאדניק.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 (ה'תר"פ), נעשה הוא "מנהל התלמוד תורה", תפקיד המקביל לתפקידם של ראש ישיבה ומשגיח בישיבות הרגילות. הוא היה המנהיג הרוחני של "קלם", ובתוקף מעמדו זה - מראשי תנועת המוסר בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. בתחילת כהונתו בקלם היה בה עדיין רבי ראובן דב דסלר והם כיהנו בצוותא, לאחר עזיבתו של רבי ראובן דב את קלם, התמנה כמנהל רוחני לצידו, גיסו רבי גרשון מיאדניק.
כותבי קורותיו מציינים את היותו "טהור וקדוש ועניו" מלבד כישרונו ועמלו בלימוד התורה, בשל סגנון עבודתו הרוחנית זכה להערצתו של רבי אלחנן וסרמן שדבק בו לאחר פטירת רבו החפץ חיים.
פטירתו בשואה

בה' באב ה'תש"א, 29 ביולי 1941 נרצח בידי משטרת העזר הליטאית תחת פיקודו של גרמני נאצי, איש הגסטפו מקובנה. יחד עמו הובלו אל מותם: גיסו רבי גרשון מיאדניק, דודתם נחמה ליבה ברוידא, בני משפחתם, וכל תלמידיו ששהו באותה עת בישיבה. נמסר מפי עדי ראייה שהחבורה צעדה כששירת "אדון עולם" בפיה וכי רבי דניאל קיבל היתר ממנהיג הרוצחים לשאת נאום קצר על קידוש השם לפני ההוצאה להורג.
העדויות המפורטות על הוצאתו להורג וצורת התנהגותו בעת הריגתו התפרסמו בגיטאות בליטא מפי ניצולים.
הערות שוליים

↑  דב ליפץ (עורך) יהדות ליטא ח"ג, עמ' 351.
1 2  קיצור תולדות הת"ת דקעלם, בראש הגדה של פסח - קעלם, ירושלים תשס"ז. עמ' 16.
↑  יצחק אלחנן גיברלטר, יסור יסרני ח"א, בני ברק תשס"ז, עמ' 145.
↑  מאמר רבי אלחנן סורוצקין בתוך: יצחק לוין (עורך), אלה אזכרה: אוסף תולדות קדושי ת"ש-תש"ה, "המכון לחקר בעיות היהדות החרדית", ניו יורק תשכ"א (1961), כרך ד', עמ' 120. סיפור מקביל מופיע בספרים נוספים. ראו: "נבואה והשגחה" עמ' קפ"ב, ששרו "אשרינו מה טוב חלקנו"; וב"מכתב מאליהו" ח"ג עמ' 346, במכתב "אל בנו נ"י על חורבן קעלם", מספר ששרו "אשרנו וטוב חלקנו".
↑  ראו תגובתו של רבה של קובנה, רבי אברהם דב כהנא שפירא, המצוטטת אצל צבי א. בראון ודב לוין, תולדותיה של מחתרת, ירושלים: יד ושם, תשכ"ב, עמ' 52 מעדות אפרים גוטמן. מצוטט גם אצל: דבליצקי, הוספות לספר דבר אברהם חלק שני: 'קידוש השם' במשנתו של הדבר אברהם, בתוך": ישורון, כרך כה, ירושלים תשע"א, עמ' קסד.
יום הדין (סרט, 1974)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ורג' עובדיה
 הופק בידי:  ג'ורג'י פילם
 תסריט:  שמואל אמיד
 עריכה:  ציון אברהמיאן
 שחקנים ראשיים:  ניסים סרוסי דליה פרידלנד יוסי וירז'נסקי 
 מוזיקה:  נסים סרוסי
 צילום:  קודרטאולה אוחסני
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  1974
 משך הקרנה:  81 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 הכנסות:  193,000 צופים
 דף הסרט ב־IMDb
 
יום הדין הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1974 מסוגת דרמה רומנטית בבימויו של ג'ורג' עובדיה, עם יוסי וירז'נסקי, דליה פרידלנד ונסים סרוסי בתפקידים הראשיים.
זה הסרט הישראלי הראשון שהופק מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, והוא עוסק בהשפעתה על חיי הלוחמים ומכיל גם קטעים תיעודיים על מלחמה זו.
נסים סרוסי הלחין את השירים בסרט (רובם למילים של יוסי בכר), שר וגם משחק בו בתפקיד ראשי. את הפסקול המוזיקלי עיבד בני נגרי.
בסרט משתתפת הילדה טובה קצב שגילמה ב-1972 את דמותה של נורית בסרט נורית, וכן השחקנית דליה פרידלנד, ששיחקה בסרט שרית, שצולם כמה חודשים אחרי סרט זה. שני סרטים אלו גם הם בבימויו של ג'ורג' עובדיה.
מבקרי הקולנוע קטלו את הסרט[דרוש מקור], כמו את רוב סרטיו של עובדיה, אך כמו מרבית סרטיו  הקהל "הצביע ברגליים", והסרט הצליח שיצא לאקרנים. הסרט יצא באיכות צפייה משופרת ב-DVD.
תקציר העלילה

דוד חן (יוסי וירז'נסקי) הוא מנהל בית מלון בתל אביב. הוא נשוי לשושנה (דליה פרידלנד) ולהם בת אחת, ורד (טובה קצב). דוד בוגד בה עם תיירות המתארחות בבית המלון, ושושנה עוברת על כך בשתיקה.
המשבר קורה בעוד ורד שרה בטקס הסיום בבית הספר ונתקפת בכאבים שמקורם בדלקת התוספתן. בבית החולים מבקשים לנתחה באופן דחוף, ושושנה מגיעה למלון כדי להזעיק את דוד ומוצאת אותו במיטה עם תיירת. שושנה מחליטה באותו רגע לסיים את יחסיה עם דוד.
התיירת מארצות הברית היא הלן (רחל יוסיפון), ודוד מנהל איתה רומן לוהט ומכיר לה את חברו הזמר, נסים (נסים סרוסי).
שושנה פונה לעורך הדין נאמן (מנשה ורשבסקי) שייצג אותה במשפט הגירושין. לורד היא אינה מגלה זאת. דוד מסכים לגירושין, ומשאיר לה את הכסף והדירה, ועובר עם הלן לארצות הברית.
בינתיים מעבירה שושנה את ורד לבית הוריה (יצחק חביס וג'טה לוקה) בירושלים. האב הדתי מתנגד לגירושין, אבל האם תומכת בשושנה.
ורד מאזינה לכל הוויכוחים, ובורחת משם באוטובוס לתל אביב, שם היא מסתובבת ברחוב ונתקלת בנסים, שמביא אותה לדירתו ותומך בה. הוא רואה שיש לה כשרון זימרה ומטפח אותו בהסכמתה של שושנה.
לאחר עשר שנים ורד כבר מבוגרת ומקבלת חוזה להופעה במועדון לילה למרות התנגדותה של שושנה. יחסיה עם נסים מתהדקים והם נישאים.
הקשר בין דוד וורד מתרחש באמצעות מכתבים, אבל עם השנים הוא מפסיק לכתוב לה. שושנה עובדת כפקידה בלופטהנזה ולא נישאה בשנית.
בהמשך, פורצת מלחמת יום הכיפורים ודוד ממהר להגיע לישראל. בשדה התעופה הוא נתקל במש"ק גיוס עסוק (ראובן דיין) ובמתנדב יהודי מהונגריה הממהר להתגייס כדי להציל את ישראל (יוסי סגל). דוד מגויס לשריון, נפצע קשה בקרב ומפונה לבית חולים בישראל.
ורד מתנדבת לעבוד בחדר המיון הקולט חיילים פצועים. ד"ר שפירו (יעקב שפירא) מטפל בדוד הפצוע, ומתכונן לנתחו לאחר שיקבל מנת דם. הבעיה היא שסוג דמו של דוד הוא -AB, וסוג דם זה חסר בבנק הדם. ורד שומעת שזקוקים לתורם מסוג הדם-AB ומתנדבת לתרום.
כאשר היא מבררת מי הוא הפצוע מתברר ששמו דוד חן והוא אביה. הוא מזהה אותה בקושי והיא מזעיקה למקום את שושנה ונסים. שושנה מתרככת למראהו ומאחלת לו החלמה לטובת כולם.
יוסי עובר את הניתוח בהצלחה, מחלים, וכולם עוזבים את בית החולים בשמחה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| יוסי וירז'נסקי | דוד חן |  |
| דליה פרידלנד | שושנה |  |
| נסים סרוסי | נסים | זמר |
| טובה קצב | ורד הילדה |  |
| פנינה מנקין | ורד |  |
| רחל יוסיפון | הלן |  |
| ג'טה לוקה | סבתא |  |
| יצחק חביס | סבא |  |
| מנשה ורשבסקי | עו"ד נאמן |  |
| יעקב שפירא | ד"ר שפירו | מנתח |
| ראובן דיין | מש"ק שלישות |  |
| יוסי סגל | מתנדב מהונגריה |  |
הערות שוליים

↑  , עובדיה מפליג אל סרט חדש, דבר, 20 ביוני 1974
1 2  זאב רב-נוף, מלחמה כתרופה לשלום־בית, דבר, 30 במרץ 1975
↑  יצחק בן-נר, סרטי השבוע, על המשמר, 21 במרץ 1975
חדרי הבית

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  איתן גרין
 הופק בידי:  יולי אוגוסט הפקות
 תסריט:  איתן גרין
 עריכה:  ערה לפיד
 שחקנים ראשיים:  יובל סגל עידו זייד אסנת פישמן דני שטג
 מוזיקה:  יוני רכטר
 צילום:  שי גולדמן
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  2016
 משך הקרנה:  109 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 דף הסרט ב־IMDb
חדרי הבית (באנגלית: Indoors) סרט דרמה ישראלי משנת 2016 בבימויו של איתן גרין, עם יובל סגל, עידו זייד, אסנת פישמן ודני שטג בתפקידים הראשיים.
זה סרטו היחיד של עידו זייד (בנו של השחקן גל זייד) המשחק בתפקיד ראשי כנער מתבגר.
העלילה היא על קבלן בניין ירושלמי המעביר את משפחתו לבית מפואר יותר ומסתבך בהתרסקות כלכלית. האיום הכלכלי מקרב בין בני המשפחה הנחלצים לעזרתו. הסרט בוחן את מושג האלביתי, מושג פרוידיאני עבור משהו שיכול להיות מוכר, אך בו-זמנית גם זר, והתוצאה של כך היא תחושה של זרות לא-נוחה.
איתן גרין היה מועמד לפרס אופיר על התסריט, והסרט זכה לביקורות נלהבות אך נכשל בקופות.
הסרט מקיים מחווה ויחסים אינטרטקסטואלים עם סרט הדרמה החדר, שכן שני הסרטים באים לבחון את הסגידה הבורגנית לקפיטליזם באופן ביקורתי. אפילו שם הסרט "חדרי הבית" הוא מחווה והתכתבות עם השם "החדר", כאילו סרט זה מבקש להסתכל על החלום הבורגני ממבט רחב יותר, שיכול להחיל רבדים שונים.