stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסק דין קסטנבאום
רקע > חברה קדישא

למצוות קבורת המת ביהדות אזכורים רבים במקרא ובתלמוד. עם כל החשיבות לקבורת המת, לא הוקם גוף רשמי האמון על הטיפול במתי ישראל עד לתקופת המהר"ל מפראג. המהר"ל זיהה את הצורך בגוף שכזה ולכן ייסד את ה"חברה קדישא", גוף שתפקידו לקבור את מתי ישראל ולטפל בכל העניינים הדתיים והלוגיסטיים הקשורים בקבורה. בשנת 1936 נוסדה בירושלים חברה קדישא "קהילת ירושלים" בחסות כנסת ישראל במטרה לטפל בצרכי הקבורה של כלל היהודים בארץ ישראל, דתיים וחילונים כאחד. עדות לזיקתה של החברה קדישא ליהדות האורתודוקסית ולמסורת היהודית ניתן למצוא במייסדה המהר"ל מפראג וכן בעובדה שאת החברה קדישא מנהלים יהודים אורתודוקסים. לאור כל זאת ניתן להבין את החשיבות הרבה שמיחסים אנשי החברה קדישא לקבורה לפי תנאי המסורת היהודית אשר מהווים את לב ליבה של החברה קדישא. מי שמסדיר את פעולותיה של החברה קדישא הוא המשרד לשירותי דת וכיום בישראל הקבורה נעשית ברובה באופן דתי ולא אזרחי.
רקע > חופש החוזים

חופש החוזים הוא אחד מעקרונות הבסיסיים והחשובים בדיני חוזים והוא מתאפיין בשני דברים:
חופש ההתקשרות: היכולת לשני צדדים להתקשר בחוזה כלשהו מבלי התערבות של צד שלישי.
חופש העיצוב: לצדדים בחוזה נתון החופש לקבוע את תוכנו של החוזה.
חופש החוזים שהיה דומיננטי במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 וזאת משום שהשלטון תמך בתפיסה הליברלית השואפת לאפשר לכל אדם לעצב את חייו כרצונו, הולך ומצטמצם עקב ההגבלות שבחקיקה שבאו למנוע עושק של צד חזק כלפי צד חלש בחוזה. השופט חיים כהן ציין: "'הצדק החוזי' השתלט - ועתיד להוסיף ולהשתלט - על דיני החוזים, לא רק כדי למנוע עושק וניצול, כפייה והטעיה, אי־חוקיות ואי־מוסריות, אלא בעיקר כדי להכניס לתוכם ערכים וסטנדרדים מחייבים של תום לב ושל סבירות".
פסק הדין

עובדות המקרה – מר קסטנבאום פנה לחברה קדישא על מנת להסדיר את ענייני הלוויה והקבורה של אשתו המנוחה. מאחר שאשתו נולדה בארצות הברית וגרה שם במשד מרבית חייה ביקש קסטנבאום מהחברה קדישא לרשום את שמה ותאריך לידתה בלועזית. זאת על אף שחתם על הטופס 'רישום הזמנה' הקובע כי הכיתוב על המצבה יעשה רק באותיות עבריות. חברה קדישא סירבה לבקשתו מטעמים הלכתיים ולאומיים. בעקבות כך פנה קסטנבאום לבית המשפט המחוזי בתביעה למתן סעד הצהרתי ובו הוא יורה לחברה קדישא לאפשר לו להוסיף על המצבה של אשתו באותיות לועזיות את שמה ותאריך לידתה ופטירתה. בית המשפט המחוזי קיבל את התביעה בנימוק שהתנאי המגביל את הכיתוב על המצבה רק לאותיות עבריות הוא תנאי מקפח בחוזה אחיד ודינו להתבטל. חברה קדישא ערערה על פסק הדין לבית המשפט העליון.
השאלה המשפטית – האם חל הדין המנהלי על גופים פרטיים שהם צדדים לחוזה? כלומר, בענייננו האם חל הדין המנהלי על היחסים שבין הצדדים, ומשפיע על תוכנו של החוזה?
החלטת בית המשפט – מאחר שהחברה קדישא נחשבת לגוף דו-מהותי, חלים עליה עקרונות של הגינות, תום לב ותקנת הציבור מהמשפט הציבורי והיא מחויבת להם. התנאי שלא לכתוב על המצבה בשום שפה מלבד השפה העברית הוא תנאי מקפח בחוזה אחיד ודינו להתבטל. על כן דין הערעור להידחות.
בעקבות פסק הדין

בעקבות פסק דין זה הובאה לידיה של הכנסת הצעת חוק בשם חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית, התשנ"ו-1996, מטעם מפלגת מרצ. הצעה זו נועדה לאפשר לכל אדם קבורה שתתאים להשקפתו ואמונתו. עד אז ענייני הקבורה היו תחת משרד הדתות שהכיר רק בבתי קברות דתיים. משאושר חוק זה בשנת 1996 קיימת לאדם זכות להיקבר בבית עלמין אזרחי על פי רצונו, הקבורה תיערך תוך שמירה על כבוד המת ובמקום הנקבע כבית עלמין אזרחי חלופי עלי ידי שר הדתות וכן בבית עלמין קיים שהוקצה לו מקום לקבורה אזרחית.
פסק דין שעשה שימוש בהלכת קסטנבאום היה ע"א 6024/97 פרדריקה שביט נ' חברה קדישא גחש"א ראשון לציון. לאחר חקיקתו של חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית הגיע לבית המשפט המחוזי סכסוך בין גברת שביט שבקשה לרשום על מצבתה של אמה את שמה באותיות לועזיות לבין חברה קדישא ראשון לציון שסירבה. שביט טענה להלכת קסטנבאום ומנגד החברה קדישא הסתמכה בסירובה על החלטתו של רבה הראשי. בית המשפט המחוזי פסק כי קיים לשביט 'סעד חלופי' והוא החוק לקבורה אזרחית חלופית ומשום כך הלכת קסטנבאום בטלה. שביט ערערה לבית המשפט העליון וזה פסק כי קיומו של 'סעד חלופי' מחייב שני תנאים. האחד כי יהיה סעד. והשני כי יהיה סעד זמני יעיל שניתן להידרש לו. בעניינו לא עומדת למערערת שום סעד שכן אין בפועל קבורה חלופית לפי חוק. ומשום כך בית המשפט העליון פסק כי הלכת קסטנבאום עומדת על כנה ולכן דין הערעור להתקבל.
הלכת קסטנבאום ידועה כהלכה שבה פיתח הנשיא ברק את דוקטרינת זכויות האדם במשפט הפרטי ולפיה זכויות אדם חלות באופן עקיף במשפט הפרטי דרך 'צינור ההזרמה' של מושגי השסתום במשפט כגון רשלנות, הפרת חובה חקוקה, תום לב ותקנת הציבור. עד אז מושגים אלו היו שייכים למשפט הציבורי ובעקבות פסק דין זה וההלכה שנקבע בו הצליח הנשיא ברק להחיל דוקטרינות אלו גם במשפט הפרטי.
במאמר "תחולת המשפט המנהלי על גופים פרטיים" מתייחס איל בנבנישתי לשלושה פסקי דין עיקריים. פס"ד חברה קדישא, פס"ד הסוכנות היהודית ופס"ד מיקרו דף, הדנים בהחלת הדין המהותי על גופים פרטיים, ודרכם הוא מגיע למסקנה שבעידן של הפרטת מקומות ציבוריים מן הדין הוא "להפריט" גם את מושג שלטון החוק ולראותו לא רק כמתאר דיכוטומיה אנכית בין השלטון לציבור, אלא גם כמסדיר את התחרות האופקית על משאביה המוגבלים של החברה, וכמפקח על גופים פרטיים שהשכילו לקבל מרשויות השלטון שליטה על משאבים אלה. לאור כל זה טוען כותב המאמר כי רצוי להחיל את הוראות הדין המנהלי ולכל הפחות את עקרונות היסוד שלו על גופים פרטים.
ראו גם

חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו
חברה קדישא
חופש החוזים
לקריאה נוספת

גבריאלה שלו "השפעת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו על דיני החוזים" קרית המשפט א' (תשס"א-2011) – מרחיב את ההבנה על השפעתם של חוקי היסוד בדיני החוזים.
אהרן ברק "זכויות אדם מוגנות והמשפט הפרטי" ספר קלינגהופר על המשפט הציבורי 163 (1993).
אהרן ברק "פרשנות במשפט" כרך שלישי פרשנות חוקתית, השער השמיני עוסק בזכויות אדם חוקתיות והמשפט הפרטי. תשנ"ד.
יחזקאל קויפמן "גולה ונכר" כותר 1929–1930 – על חשיבותה של השפה העברית.
ע"א 6024/97 פרדריקה שביט נ' חברה קדישא גחש"א ראשון לציון, תקדין עליון 98 (3) 1 (פסק דין ניתן ביום 6.7.99) – פסק דין זה יישם את הלכת קסטנבאום בכל הנוגע לכיתוב בלעז על המצבה.
הערות שוליים

↑  מתוך מאמרו של ד"ר מאיר סיידלר – מתי התחיל חברה קדישא?
↑  מתוך פסק דינו של השופט אילון ב- ע"א 294/91 חברת קדישא גחש"א קהילת ירושלים נ' ליונל אריה קסטנבאום
↑  חיים ה' כהן, המשפט, מוסד ביאליק, 1991, הסעיף "חופש החוזים", עמ' 860-859
↑  השופט ברק בפתח דבריו מסכים עם הנשיא זיילר שנאמרו בבית המשפט המחוזי שהתנאי האמור הוא תנאי מקפח וההסכם הוא שייך לחוזים אחידים.
↑  ע"א 6024/97 פרדריקה שביט נ' חברה קדישא גחש"א ראשל"צ, ניתן ב־6 ביולי 1999
↑  השפעת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו על דיני החוזים מאת פרופ' גבריאלה שלו. עמוד 43
↑  איל בנבנשתי, תחולת המשפט המינהלי על גופים פרטיים, משפט וממשל ב', תשנ"ד
↑  בג"ץ 4212/91 המוסד החינוכי הממלכתי דתי העל־יסודי לבנות ״בית רבקה״ ואח׳ נ׳ הסוכנות היהודית לארץ-ישראל ואח׳
↑  בג״צ 731/86 בשג׳׳צ 91/87 מיקרו דף נ׳ חברת החשמל לישראל בע״מ ואח׳ פ׳׳ד מא (2) .449 1
עסקאות נוגדות במקרקעין

עסקאות נוגדות במקרקעין הוא מצב בו שתי עסקאות הנערכות על נכס מסוים מתנגשות זו בזו. העסקה הראשונה נמצאת עדיין בשלבה החוזי (הרוכש טרם רשם את זכותו בטאבו = לשכת רישום המקרקעין) בזמן שבוצעה העסקה השנייה הסותרת אותה. המצב מוסדר בסעיף 9 לחוק המקרקעין. הסעיף עוסק במצב בו עומדים זה מול זה שני קונים. הכלל הוא שהראשון בזמן גובר על השני, אלא אם יעמוד הקונה השני בשלושה תנאים מצטברים, המוזכרים בסעיף 9 לחוק.
על פי הפסיקה, אין לסטות מהוראות הסעיף בשל שיקולי צדק בהשוואת הרוכש הראשון לשני, כלומר אין לערוך השוואה בין צדדים שאינם צדדים לחוזה.
תנאי סעיף 9 לחוק המקרקעין

לשון סעיף 9 לחוק המקרקעין: ”התחייב אדם לעשות עסקה במקרקעין ולפני שנגמרה העסקה ברישום חזר והתחייב כלפי אדם אחר לעסקה נוגדת, זכותו של בעל העסקה הראשונה עדיפה, אך אם השני פעל בתום־לב ובתמורה והעסקה לטובתו נרשמה בעודו בתום־לב – זכותו עדיפה”.
תנאי הסעיף: תום לב, תמורה ורישום.
תנאי סעיף 9 לחוק המקרקעין > תום לב

האם הקונה השני ידע/חשד בקיומו של בעל זכות אחר. בעבר נדרש תום לב סובייקטיבי בלבד (פסק דין ארוך). בפסק דין סולימאן בית המשפט קבע במפורש שעל רוכש שני בזמן מוטלת לצד תום הלב הסובייקטיבי (מצב בו לא ידע על בעל זכות אחר) גם חובת תום לב אובייקטיבי (כלומר שלא התרשל- הסתמך על המרשם ובדק את החזקה). אם לא יעמוד בו, הכף נוטה לטובת הרוכש הראשון בזמן.
תנאי סעיף 9 לחוק המקרקעין > תמורה

על הקונה השני להעביר תמורה ריאלית (אובייקטיבית) למוכר על מנת לגבור על הקונה הראשון. המדובר בתמורה שכבר בוצעה.
תנאי סעיף 9 לחוק המקרקעין > השלמת הקניין

על העסקה להירשם בטאבו, הערת אזהרה לא תספיק.
קונה שני שלא עמד בשלושת התנאים המצטברים - יפסיד בתחרות לקונה הראשון. אולם, בפסק דין גנז נפסק שגם הראשון בזמן חייב חובת תום לב כלפי קונים פוטנציאלים אחרים (רישום הערת אזהרה). מצב בו הקונה הראשון לא רשם לזכותו הערת אזהרה תוך זמן סביר ללא סיבה מוצדקת, הפסיקה קובעת שהקונה ייחשב חסר תום לב ובמקרים מסוימים עדיפותו על הקונה השני תתבטל (בתנאי שהקונה השני הסתמך על אי רישום הערת האזהרה, היה תם לב ועמד בדרישת התמורה. כלומר במצב כזה יגבר השני גם אם לא עמד בדרישת הרישום, ובתנאי שעמד בדרישות האחרות.).
תחרות מול מעקל

תחרות מול מעקל היא מצב בו אדם רוכש נכס וטרם הסתיימה העסקה על הנכס מוטל עיקול עקב חובות הבעלים (המוכר).
סעיף 127(ב) לחוק המקרקעין קובע שהערת אזהרה מגינה על הקונה מפני עיקול מאוחר יותר על הנכס, שמוטל עקב חובות המוכר. נוצר חשש לזיוף חוזים כדי לחמוק מעיקול. כדי להתמודד עם החשש בתי המשפט דורשים הוכחות למועד חתימת החוזה.
הלכת אהרונוב טבעה את המושג "זכות שביושר תוצרת הארץ" (ס' 161 מבטל את זכויות שביושר "תוצרת אנגליה"): עסקת מכר של נכס מקימה לרוכש "זכות שביושר". כתוצאה מכך, גם בטרם נרשמת העסקה בטאבו (הפיכת הזכות לקניינית), יש לרוכש זכות במעמד גבוה יותר מזכות אובליגטורית "סתם". הזכות נקראת "זכות מעין קניינית", שגוברת על זכות מעקל מאוחר בזמן (אובליגטורית בלבד). בהמשך נקבע כי זכות שביושר גוברת גם על זכויות של נושים בהליכי חדלות פירעון, בפירוק ובכינוס נכסים. כך, למעשה, הוכללה הלכת אהרונוב מתחרות מול מעקל מאוחר בזמן לכל סוגי הנושים. הלכת אהרונוב קובעת כי יש להעדיף את הקונה על פני העיקול, גם במצב בו הקונה לא רשם הערת אזהרה, כך שסעיף 127(ב) לחוק המקרקעין אינו מגן עליו.
לפי פסק דין גדי, כאשר שני בזמן הוא מעקל, אין טעם להטיל על ראשון בזמן חובת רישום הערת אזהרה. לכן הלכת גנז, לפיה קונה ראשון בזמן מפר את חובת תום ליבו באי-רישום הערת אזהרה בהיעדר סיבה לגיטימית, לא חלה על תחרות זו, והכלל הוא שהקונה הראשון בזמן יגבר על המעקל המאוחר, גם אם הקונה הראשון לא רשם הערת אזהרה.
מעקל מול מתנה

מעקל מול מתנה הוא מצב בו אדם מעניק לאדם אחר נכס במתנה ועל הנכס מוטל עיקול עקב חובות נותן המתנה.
תהא בחינה של החוזה על בסיס עובדתי כדי לוודא שלא מדובר בחוזה למראית עין.
בעבר מעקל היה גובר על מתנה, אולם כיום ההלכה השתנתה; אם יש ודאות שהמתנה אמיתית מקבל המתנה יגבר, אם יש ספק; המעקל. מועד מתן המתנה ביחס לחדלות הפירעון יכול להוות אינדיקציה (כלומר; אם הבעלים נתן את המתנה הרבה לפני שנכנס לחדלות פרעון, כנראה שלא מדובר בחוזה למראית עין).
מתנה מול מכר

במקרה בו העסקה הראשונה בזמן היא התחייבות לתת מתנה והשנייה היא מכר (על השני לעמוד בתנאי סעיף 9 לחוק המקרקעין כדי לגבור על מקבל המתנה), ידוע שלא נהוג שמקבל מתנה רושם הערת אזהרה ולכן אם לא רשם, לרוב לא יראו בו כמי שהפר את חובת תום הלב והדבר לא יעיד על התרשלות מצדו (שונה במקרה של מתנה מול עיקול שני בזמן).
מתנה מול עיקול

אם העתיד לקבל מתנה רשם הערת אזהרה הוא יגבר על מעקל שני בזמן. אך במקרה שלא רשם, הפסיקה נוטה להעדיף את המעקל, שכן העימות ילמד בדרך כלל על הברחת נכסים מנושים. בפסק דין לאניאדו נקבע שמעקל שני גובר על התחייבות [דרושה הבהרה] לתת מתנה ראשונה בזמן כשלא נרשמה הערת אזהרה, גם אם כבר לא ניתן לחזור ממנה. מקבל ההתחייבות של המתנה יוכל לנסות להוכיח שלא מדובר בהברחת נכסים (נטל ההוכחה יהיה על מקבל המתנה). יצוין שאם העסקה נעשתה בתוך 3 חודשים שלפני חדלות פרעון, ניתן לבטלה אף אם היה רישום (לפי דיני חדלות פרעון). לפי פס"ד צרפתי, אם בטוחים שלא מדובר בהברחת נכסים מפני נושים אלא מתנה אמיתית, יועדף מקבל ההתחייבות למתנה. אם יש ספק סביר- יועדף המעקל.
המתחייב בעסקאות נוגדות אינו בעלים רשום

מדובר במקרה בו אדם התחייב בעסקאות נוגדות בנכס שטרם נרשם על שמו. העניין עלה בפס"ד גנז, שם נקבע לפי לשון החוזה, שהעסקה הראשונה היא עסקה במקרקעין (התחייבות לעשות עסקה במקרקעין) והחילו את סעיף 9. ההלכה מפסק הדין: סעיף 9 לחוק המקרקעין חל גם כשהמתחייב בעסקאות נוגדות אינו בעלים רשום. הקונה הראשון בזמן חייב בתום לב אובייקטיבי, מכוח סעיף 12 לחוק החוזים, כלפי קונים פוטנציאלים כדי למנוע תאונות משפטיות ולכן חייב לרשום לטובתו הערת אזהרה תוך זמן סביר. תום הלב דורש מבעל העסקה הראשונה לעשות כל שביכולתו כדי לרשום הערת אזהרה. אם יפר את חובת תום הלב, הוא יאבד את הזכות שביושר שיש לו (לא חל כאשר אין חובה לרשום הערת אזהרה, כמו במקרה של מתנה או עסקה בין בני זוג). בפסק הדין, הקונה הראשון יכול היה לרשום הערת אזהרה לטובתו ולא עשה כן (את זאת ניתן להסיק מכך שבעל העסקה השנייה אכן רשם הערת אזהרה לטובתו). ולכן, הרוכש השני, עם הערת אזהרה בלבד, גבר על הראשון בזמן.
הצעת חוק דיני ממונות

סעיפים 511–512 בהצעת חוק דיני ממונות עוסקים בעסקאות נוגדות במקרקעין.
בסעיף 511(א) מופיעים שלושת התנאים הנדרשים: תמורה, תום לב והשלמת הקניין.
בסעיף 511(ב) מוחלת הלכת גנז- אם הראשון בזמן התרשל בכך שלא רשם הערת אזהרה, השני יועדף אם נתן תמורה ורשם הערת אזהרה לטובתן בעודו תם לב.
סעיף 512(א) עוסק במצב בו השני בזמן הוא מעקל- הראשון לא חייב בתום לב וברישום הערת אזהרה כלפי מעקל שני (כמו בפס"ד אהרונוב ובפס"ד גדי).
סעיף 512(ב) אומר שהוראות סעיף א לא יחולו על התחייבות ללא תמורה בהתקיים תנאי מהתנאים בסעיף 128. השני יגבר על הראשון בזמן גם אם לא השלים את הקניין, אם כן השלים את התמורה ותום הלב (אבל נדרש שיכתוב הערת אזהרה לפחות).
הערות שוליים

↑  ע"א 156/51 פרנקל נ' נאמן, פ"ד ח(1) 1447 (1954);
סקירה תמציתית של הפסיקה לפני חקיקתו של חוק המקרקעין: מנחם מאוטנר, ‏"יוצרי סיכונים" ו"נקלעי סיכונים" — הגנתו של המסתמך על מצג הזולת בחקיקה האזרחית, משפטים ‏ט"ז, תשמ"ו-תשמ"ז, עמ' 157 ה"ש 316.
↑  ד"נ 21/80 ורטהיימר נ' הררי, פ"ד לה(3) 253 (1981).
↑  ע"א 7785/99 ארוך שלמה ואחרים נ' ג'רארד פאריינטי ואחרים, ניתן ב־15 בפברואר 2001.
↑  ע"א 2950/07 יונס מוחמד סולימאן ואחר נ' מדינת ישראל – מינהל מקרקעי ישראל, ניתן ב־26 באוקטובר 2009.
↑  ע"א 2643/97 גנז שלמה נ' בריטיש וקולוניאל חברה בע"מ ואחרים, ניתן ב־5 בפברואר 2003.
↑  ע"א 2643/97 גנז שלמה נ' בריטיש וקולוניאל חברה בע"מ ואחרים, ניתן ב־5 בפברואר 2003.
↑  ע״א 189/95 בנק אוצר החייל נ' אהרונוב, פ"ד נג(4) 199 (1999).
↑  ע"א 3911/01 כספי נ' נס (2002)
↑  ע"א 790/97 בנק המזרחי המאוחד בע"מ נ' אברהם גדי, ניתן ב־13 בדצמבר 2004.
↑  "כאשר עסקינן בעימות בין קונה לבין מעקל, אין, באופן עקרוני, קשר סיבתי בין אי רישום הערת אזהרה לבין היווצרות החיוב של המוכר כלפי הנושה הכספי", פסקה 17 לפסק דינו של השופט ברק.
↑  ע"א 11502/05 אילנה לאניאדו ואחרים נ' הולנד ישראל בע"מ ואחר, ניתן ב־24 בפברואר 2008.
↑  ע"א 8630/08 בנק אגוד לישראל בע"מ נ' שושנה צרפתי, ניתן ב־29 באפריל 2010.
פרשת נחמני

פרשת נחמני היא פרשה משפטית-חברתית משנות ה-90, שעסקה במחלוקת בשימוש בביציות של בני הזוג דניאל ורותי נחמני. השאלה שעמדה לדיון בפרשה זו הייתה הזכות להורות: טיבה, מהותה, מאפייניה והשלכותיה מול החירות שלא להיות הורה וזכותו של הפרט לשלוט בחייו ולתכננם. סוגיה זו עוררה בקרב שופטי בית המשפט העליון, קהילת המשפטנים והוגי הדעות, הרהורים למכביר בתחום המוסר, האתיקה, הפילוסופיה והמשפט.
העובדות בבסיס הפרשה

בני הזוג נחמני היו נשואים מספר שנים. הם היו חשוכי ילדים לאחר שרותי עברה ניתוח שבעקבותיו איבדה את יכולתה להרות באופן טבעי. בני הזוג החליטו להביא ילד לעולם בהפריה חוץ-גופית. ביציות שהוצאו מגופה של רותי נחמני הופרו בזרעו של דניאל נחמני והוקפאו בבית החולים. בני הזוג התקשרו עם מוסד בארצות הברית לשם איתור פונדקאית שתישא את ילדם, אלא שקודם שהגיע התהליך לשלב זה, עזב דניאל את הבית, הקים משפחה חדשה והוליד בת לאחר פרידה מרותי. רותי פנתה לבית החולים וביקשה לקבל לרשותה את הביציות המופרות כדי להמשיך בתהליך, ומשסורבה – פנתה בתביעה לבית המשפט המחוזי וזה נענה לבקשתה. על כך הגיש דניאל נחמני ערעור לבית המשפט העליון.
החלטת בית המשפט העליון בערעור

הערעור נסב על השאלה אם יש לרותי נחמני זכות לקבל לרשותה את הביציות המופרות לצורך השתלתן ברחם פונדקאית, כאשר דניאל נחמני מתנגד לכך. פסק הדין קיבל את הערעור ברוב דעות, מפי השופטת טובה שטרסברג-כהן, אליה הצטרפו השופטים אהרן ברק, דב לוין ויצחק זמיר, כנגד דעתו החולקת של השופט צבי טל. דעת הרוב הייתה כי לא ניתן לכפות הורות בכורח, כיוון שהזכות שלא להיות הורה מעוגנת בערכי יסוד של המשפט ובכללם בזכות לפרטיות, לבחירה החופשית, לאפשרות להגשמה עצמית ובזכות לקבל הכרעות אינטימיות ללא התערבות המדינה. נפסק שכל אדם חופשי לבחור ולהחליט אם להיות הורה אם לאו. בית המשפט העליון קבע כי ההורות מטילה על ההורה חובה החובקת את מרבית מישורי החיים, ומשהופך אדם להורה, הוא מחויב מכוח הדין לדאוג לילדו. לכן, אף שלכל אדם יש זכות להקים משפחה וללדת ילדים, אין המדינה רשאית לכפות על אדם הורות באמצעות המערכת המשפטית.
החלטת בית המשפט העליון בדיון הנוסף

בדיון הנוסף נהפכה החלטתו הקודמת של בית המשפט, ועתירתה של רותי נחמני התקבלה. החלטה זו התקבלה ברוב דעות של השופטים צבי טל, דליה דורנר, יעקב קדמי, אליעזר גולדברג, יעקב טירקל, גבריאל בך ואליהו מצא, כנגד דעותיהם של השופטים אהרן ברק, טובה שטרסברג-כהן, תיאודור אור ויצחק זמיר. בפסק הדין כתב כל אחד מבין אחד עשר השופטים את משנתו. שופטי הרוב בדיון הנוסף התייחסו לזכות שלא להיות הורה כאל זכות פחותת ערך מהזכות להיות הורה. הם נענו, איש על פי דרכו, למשאלת ליבה של העקרה לזכות בילד, ולשם כך העלו על נס את הזכות לחיים. חלקם גייסו לעזרתם את שיקולי הצדק, ושללו אותם מן העמדה הנוגדת. אחרים ראו בהסכמה המוקדמת של האיש להפרות בזרעו את ביציות האישה התחייבות שאיננה ניתנת להתרה.
בין ההחלטה בערעור לבין ההחלטה בדיון הנוסף הסתיימו הליכי החקיקה של חוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד), תשנ"ו-1996, שהוא בין החיקוקים הראשונים והמתקדמים תבנית:דעה בעולם בנושא זה.
בעקבות ההכרעה

דניאל נחמני פנה שוב למערכת המשפט בטענה כי פסיקת בית המשפט העליון בדיון הנוסף נוגדת את חוק הסכמים לנשיאת עוברים שחוקק בינתיים [המ"פ (חיפה) 30131/96]. הפרשה שוב הגיעה לפתחו של בית המשפט העליון [ע"א 8337/96], אך הפעם המליצו שופטי העליון לצדדים לפנות לגישור אצל השופט בדימוס יעקב בזק בחסות בית המשפט העליון. הליך הגישור צלח ובני הזוג נחמני הסכימו להיפרד זה מזה בגט פיטורין ואף הסכימו כי תינתן לרות הזכות להשתמש בביציות לשם הולדת ילד שלא תקום לדני כלפיו כל מחויבות הורית הנוגדת את רצונו. בכך באה לסיומה פרשה משפטית זו.
הסוגיה הדיונית

זוהי פרשה ראשונה שנדונה בבית המשפט העליון בדיון נוסף בהרכב של אחד-עשר שופטים היה זה מקרה חריג שבו התיר נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר, ליבון נוסף של סוגיה לאחר שכבר נדונה בבית המשפט העליון בערעור בהרכב מורחב של חמישה שופטים והוכרעה בדעת רוב. קיום דיון נוסף במקרה הזה נגד את לשון החוק, ודניאל נחמני עתר לבית המשפט נגד קיום הדיון הנוסף מחמת חריגה מסמכות. העתירה נמחקה בהסכמה, תוך שלנחמני נשמרה האפשרות להעלות את הטענה לפני ההרכב של הדיון הנוסף כטענה מקדמית. נחמני עשה כן בתחילת הדיון הנוסף.
סוף דבר

לאחר הגישור בין בני הזוג ניסתה רותי נחמני להביא את העוברים לעולם אך העוברים לא שרדו את תהליך ההפשרה ובכך נסתם הגולל על היותה של רותי אם ביולוגית.
רותי חיה כיום עם בן זוג אחר ויש להם שני ילדים מאומצים.
לקריאה נוספת

דפנה ברק-ארז, "על סימטריה ונייטרליות, בעקבות פרשת נחמני", עיוני משפט כ(1) 197-238 (1996)
דפנה ברק-ארז, תקדימיוֹת - נשים קובעות תקדים במשפט הישראלי, כנרת, זמורה, דביר, 2024, הפרק "משפט שלמה של רותי ודני נחמני", עמ' 166–169.
חיים גנז, מריכרד ואגנר ועד זכות השיבה, ניתוח פילוסופי של בעיות ציבור ישראליות, הוצאת עם עובד, 2006, פרק שני: פרשת העוברים של משפחת נחמני, עמ' 52–86.
הערות שוליים

↑  רותי נחמני נ' דניאל נחמני ה"פ (חי') 599/92, פס"מ תשנ"ד (1) 1995 עמ' 142.
1 2  ע"א 5587/93 דניאל נחמני נגד רותי נחמני, פ"ד מט(1) 485 (30 במרץ 1995)
↑  חוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד), התשנ"ו-1996, ס"ח 1577 מיום 17 במרץ 1996.
↑  דנ"א 2401/95 רותי נחמני נגד דניאל נחמני, פ"ד נ(4) 661 (12 בספטמבר 1996)
↑  בש"א 1481/96 רותי נחמני נגד דניאל נחמני, פ"ד מט(5) 598.
↑  אורלי וגיא חוזרים אל הסיפור של דניאל ורותי נחמני, "נענע10", 23 במאי 2013
רוח החוקים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מונטסקייה 
 שפת המקור:  צרפתית 
 סוגה:  חוזה ורסאי 
 הוצאה
 מקום הוצאה:  מדריד 
 תאריך הוצאה:  1748 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001791272
 
(על) רוח החוקים (בצרפתית: De l'esprit des lois; במקור: De l'esprit des loix) הוא מסה על תאוריה פוליטית שפורסמה לראשונה בעילום שם על ידי הברון דה מונטסקייה בשנת 1748 עם העזרה של קלודין-דה-גרן טנסן. עבודתו של מונטסקייה השפיעה באופן ניכר על עבודותיהם של רבים אחרים, ביניהם: יקטרינה הגדולה; האבות המייסדים של החוקה של ארצות הברית; ואלכסיס דה טוקוויל, אשר יישם את שיטותיו של מונטסקייה בחקר החברה האמריקאית, בספרו הדמוקרטיה באמריקה.
מונטסקייה השקיע כעשרים ואחת שנים במחקר, לצורך כתיבת "(על) רוח החוקים", אשר כיסה מגוון רחב של תחומים, כמו החוק, חיי החברה, ומחקר אנתרופולוגי. בחיבורו, מונטסקייה לימד זכות על מערכת הממשל החוקתית, הפרדת הרשויות, הפסקת העבדות, שמירה על זכויות האזרח והחוק, וכן על הרעיון שלפיו מוסדות פוליטיים צריכים לשקף את היבטים חברתיים וגאוגרפיים של כל קהילה.
התאוריה החוקתית

בבואו לסווג מערכות פוליטיות, מונטסקייה מגדיר שלושה סוגים עיקריים: רפובליקני, מונרכי, ודספוטי (עריץ או רודני). כפי שהוא מגדיר אותן, מערכות רפובליקניות נבדלות זו מזו במידת הרחבתן את זכויות האזרח - אלה המרחיבות באופן יחסי מכונות רפובליקות דמוקרטיות, בעוד שאלה המגבילות אותן ומגדירות אותן באופן מצומצם יותר מכונות רפובליקות אריסטוקרטיות. ההבחנה בין אריסטוקרטיה ועריצות נשענת על השאלה אם קיימת מערכת חוקים שביכולתה לרסן את סמכותו של השליט: אם כן, המשטר נחשב אריסטוקרטי, ואם לאו, נחשב כעריצות.
התאוריה החוקתית > העקרונות המניעים את התנהגות האזרח לפי מונטסקייה

לפי מונטסקייה, מאחורי כל סוג של מערכת פוליטית עומד מה שהוא מכנה "עיקרון". ה"עיקרון" מניע התנהגות מצד האזרחים אשר תגרום לתמיכה במשטר זה ותאפשר לו לתפקד בצורה חלקה.
ברפובליקות דמוקרטיות (ובמידה פחותה ברפובליקות אריסטוקרטיות), העיקרון הוא "המידה הטובה" — הנכונות לשים את האינטרסים של הקהילה מעל לאינטרסים פרטיים.
במונרכיות, העיקרון הוא "אהבת הכבוד" — רצון הפרטים להשיג דרגה גבוהה יותר וזכויות-יתר.
במשטרים דספוטיים (או עריציים), העיקרון הוא "הפחד מפני השליט".
חירות והפרדת הרשויות

הנושא העיקרי השני ב"(על) רוח החוקים" הוא החירות הפוליטית והדרכים הטובות ביותר לשמר אותה. "חירות פוליטית" לפי מונטסקייה היא מה שעשוי להיקרא בימינו ביטחון אישי, במיוחד ככל שהוא מסופק באמצעות מערכת של חוקים. הוא מבדיל את הפירוש הזה של חירות משני פירושים אחרים, שהם שגויים לפי דעתו. הפירוש הראשון הוא שהחירות הפוליטית היא ממשל-עצמי קולקטיבי (לדעתו אין הבדל בין פירוש זה לבין דמוקרטיה), ואילו השני אומר שהחירות מורכבת מהיות האזרח מסוגל לעשות כל מה שהוא רוצה, ללא מגבלה. לדעתו שני פירושים אלה אינם רק שגויים, אלא אף עלולים לפגום בחירות הפוליטית.
כינון חירות פוליטית דורשת שני דברים:
הפרדת סמכויות השלטון.
יצירת מערכת של חוקים אזרחיים ופליליים שיבטיחו ביטחון אישי.
אקלים, תרבות וחברה

תרומה עיקרית נוספת של "(על) רוח החוקים" הייתה בתחום של סוציולוגיה פוליטית, אשר מונטסקייה נחשב לעיתים למייסדה. עיקר המסה, למעשה, עוסק בשאלה כיצד גאוגרפיה ואקלים יוצרות אינטראקציה עם תרבויות מסוימות לייצור הרוח של עמים.
ראו גם

משפט השוואתי
דמוקרטיה
שלטון החוק
הערות שוליים

↑  "The Spirit of Laws: A Compendium of the First English Edition", 1977
↑  De l'Esprit des loix ou du Rapport que les loix doivent avoir avec la constitution de chaque gouvernement, les moeurs, le climat, la religion, le commerce, &c . à quoi l'auteur a ajouté des recherches nouvelles sur les loix romaines touchant les successions, sur les loix françoises, & sur les loix féodales. Vol. I (1 ed.). A Genève, chez Barrillot & fils. נבדק ב-7 בספטמבר 2016. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Cohler, et al., "Introduction" to the 1989 Cambridge UP ed.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583135205171  VIAF: 316748958   WorldCat (עם VIAF): 316748958
תאונת מלתחה

גלויה מאויירת (סביבות 1910) המציגה תאונת מלתחה - קרע בבגד ים
תאונת מלתחה (באנגלית: Wardrobe malfunction) היא חשיפה מקרית של איברים מוצנעים. היא שונה מחשיפה מכוונת או מאקסהיביציוניזם. יש היסטוריה ארוכה של תקריות כאלה, אם כי המושג עצמו הוטבע בשנת 2004 והפך להיות אחד ה-Faux pas האופנתיים הנפוצים ביותר. ג'סטין טימברלייק לראשונה השתמש במונח בהתייחסו להופעת המחצית השנויה במחלוקת בסופרבול XXXVIII, עת נשא התנצלות בטקס פרסי גראמי ב-2004. מאז, הביטוי "תאונת מלתחה" נכנס לשימוש על ידי התקשורת בהתייחסותה לאירוע.
בגדים חושפניים, כגון ביקיני, מעמידים את לובשיהם בסכנה גדולה יותר של תאונת מלתחה. צלמי פפראצי ששים להציג תצלומי תאונות מלתחה של ידוענים.
תצלומי פפראצי אשר מציגים ידוענים בעת תאונות מלתחה מתפרסמים בכלי המדיה השונים, וצילומיהם של מפורסמים אשר חושפים את איברים אינטימיים בטעות מופיעים בעיתונים, בטלוויזיה, ובאתרי אינטרנט. פרסום זה יוצר קונפליקט בנוגע לפגיעה בפרטיות הידוענים, אל מול זכות הציבור לדעת. הוחלט אפוא, ברוב אמצעי התקשורת, לרסן את אופי התמונות באמצעות פקסול האיברים האינטימיים של המצולם. צנזורה זו משתנה בהתאם לאופיו של אמצעי התקשורת והחלטתו, ונעה בין פקסול איברי המין בלבד באופן שטחי והשארת שאר הגוף חשוף (כולל השדיים), ועד טשטוש מוחלט של כל מאפיין שעלול להיתפש כעירום.
ראו גם

מציצנות
סרט דביק לחזה
הערות שוליים

↑  Elaine's inadvertently exposed nipple in her photo Christmas card forms a plotline in the Seinfeld episode "The Pick", 1992.
↑  Puente, Maria (4 בפברואר 2004). "Will 'wardrobe malfunction' live on?". USA Today. נבדק ב-22 באפריל 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Lorna Edwards, You've still got it, babe, The Age, 2006-06-03
שוקי גלייטמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 באוקטובר 1949 (בן 75) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  משרד הכלכלה והתעשייה 
 
יהושע (שוקי) גלייטמן (נולד ב-12 באוקטובר 1949) הוא משקיע הון סיכון ישראלי, דוקטור לכימיה, לשעבר המדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר ומנכ"ל המשרד.