stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפסאנה נג'מאבאדי

| --- | --- |

 לידה:  1946 (בת 78 בערך) איראן 
 ענף מדעי:  לימודי מגדר 
 מקום מגורים:  קיימברידג' 
 מקום לימודים:  מכללת רדקליף  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת מנצ'סטר 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד 
 
אפסאנה נג'מאבאדי (באנגלית Afsaneh Najmabadi; נולדה ב-1946) היא סוציולוגית, היסטוריונית וחוקרת מגדר אמריקאית ממוצא איראני. פרופסור להיסטוריה וללימודי נשים, מגדר ומיניות באוניברסיטת הרווארד, ארצות הברית. תחום מומחיותה הוא תמורות חברתיות-תרבותיות של מגדר ומיניות במזרח התיכון ובדרום אסיה בתקופה המודרנית ובעיקר באיראן מסוף המאה ה-19 עד ימינו.
השכלה והתפתחות מקצועית

אפסאנה נג'מאבאדי למדה פיזיקה לתואר ראשון, בתחילה באוניברסיטת טהראן וב-1966 עברה למכללת רדקליף של אוניברסיטת הרווארד, שם סיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה (חברה באגודת Phi Beta Kappa (אנ')) בשנת 1968. היא בעלת תואר שני בפיזיקה (אוניברסיטת הרווארד, 1970) ודוקטורט בסוציולוגיה (אוניברסיטת מנצ'סטר, אנגליה, 1984).
היא כיהנה כעמיתת מחקר במרכז ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת הרווארד (1984-1985), במרכז פמברוק להוראה ולמחקר של נשים באוניברסיטת בראון (1988-1989), בבית ספר לתאולוגיה בהרווארד בלימודי נשים בתוכנית ללימודי דת (1988-1989), במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת פרינסטון (1994-1995) ובמחלקה ללימודי נשים במכללת ברנרד שבאוניברסיטת קולומביה (1992-2001). היא מכהנת כפרופסור להיסטוריה וללימודי נשים, מגדר ומיניות באוניברסיטת הרווארד משנת 2001, וכיו"ר הוועדה לתארים בלימודי נשים, מגדר ומיניות. בזמן כהונתה כיו"ר הוועדה היא שינתה את שמה מ"לימודי נשים" ל"לימודי נשים, מגדר ומיניות".
תחומי מחקרה > טרנסקסואליות באיראן המודרנית

בשנים האחרונות מחקרה מתמקד בתופעה של טרנסקסואליות וניתוחים לשינוי מין באיראן של ימינו. מאז המהפכה ב-1979 חלה עלייה משמעותית בשיעור ניתוחים אלו. שיעור גבוה זה נובע מהפיכת הניתוח לשינוי מין לחוקי על פי רשויות המדינה בשל העובדה שאיראן לא מקבלת הומוסקסואליות כמיניות לגיטימית וכך חברו להם רשויות משפטיות, דתיות, רפואיות ומתחומי הנפש לבסס את ההומוסקסואליות כהפרעה נפשית שפתרונה הוא ניתוח לשינוי מין. בנוסף, זוהי דרך שבה ניתנת אפשרות של מרחב חברתי מוגן להומוסקסואלים משני המינים. נג'מאבאדי חוקרת איך באיראן המודרנית מגדר ומין ביולוגי חייבים ללכת יחדיו ואין אפשרות לערבובים אחרים מהמקובל כמו למשל מגדר של אישה בגוף של גבר. בספר "Professing Selves: Transsexuality and Same-Sex Desire in Contemporary Iran" נג'מאבאדי מתבססת רבות על מחקריו של מישל פוקו בתחום המיניות והומוסקסואליות ועוסקת בפוליטיקה של המיניות באיראן.
תחומי מחקרה > הטיה מגדרית בזיכרון הלאומי של איראן

נשים, באורח מסורתי, נפקדות מהסיפור ההיסטורי ואם הן מופיעות אז הן מתויגות בקטגוריות משניות ולא של הסיפור ההיסטורי המרכזי. בספרה "The Story of Daughters of Quchan: Gender and National Memory in Iranian History" נג'מאבאדי מספרת מחדש את הסיפור ההיסטורי של בנות קוצ'אן (אנ') תוך ניסיון לעצב מחדש את הזיכרון הקולקטיבי האיראני של המהפכה החוקתית. היא טוענת כי היסטוריונים של איראן המודרנית מוטים מגדרית והוציאו את הנשים מהניתוחים ההיסטוריים ויש להחזיר את הנוכחות של נשים לטקסטים תרבותיים חשובים ולזיכרון הפוליטי שלהם. נג'מאבאדי טוענת כי אין צורך לחפש מקורות חדשים על נשים אלא לקרוא מחדש את המקורות הקיימים במבט אחר של ניתוח מגדרי וכך ניתן יהיה ללמוד על נשים גם ממקורות על גברים.
תחומי מחקרה > שאלת הזמן והמקום בשימוש במגדר ומיניות כקטגוריות מחקר

ההתייחסות של חוקרים היסטוריים למונחים של מגדר ומיניות לא תמיד תואמת את התקופה והמקום הנחקרים, כדוגמת איראן של סוף המאה ה-19, בה מושגים של מגדר ומיניות היו שונים מהמקובל במאה ה-20 במערב. ההתייחסות המקובלת והמודרנית למגדר היא בינארית: גבר/אישה, ובכך היא מזניחה קטגוריות אחרות של זהויות מגדריות או פרקטיקות מיניות שהיו קיימות בתקופה זו באיראן. נג'מאבאדי קוראת לזנוח את הבינאריות המגדרית במחקר ההיסטורי מכיוון שהיא מקבעת הטרונורמטיביות ויוצרת הדרה, וכמעט מחיקה, של התנהגויות מיניות ומגדריות שלא תואמות את הקטגוריות המערביות. מיניות ומגדר עברו טרנספורמציה עם השנים והמושגים השתנו גם על פני מקומות גאוגרפים ונורמות תרבותיות אחרות (לדוגמה, הומוסקסואליות כיום במערב מול מיניות הומו-ארוטית בין גברים ביוון העתיקה) ולכן דרושה קריאה מחודשת כדי להכליל נרטיב מגדרי או מיני.
כתביה העיקריים > (2013) Professing Selves: Transsexuality and Same-Sex Desire in Contemporary Iran

מאז אמצע שנות ה-80, הרפובליקה האסלאמית של איראן התירה וסיבסדה באופן חלקי ניתוחים לשינוי מין. נג'מאבאדי בוחנת את המשמעות של טרנסקסואליות באיראן כיום. בשילוב של מחקר היסטורי ואתנוגרפי, היא מתארת כיצד, בעידן שאחרי המהפכה, תחומים של משפט, פסיכולוגיה ופסיכיאטריה, תורת המשפט האסלאמי וביו-רפואה התרכזו בהבחנה בין הטרנסקסואל ה"אמיתי" והמקובל ובין קטגוריות אחרות של זהויות, בעיקר ההומוסקסואל ה"אמיתי", קטגוריה בלתי מקובלת באיראן. נג'מאבאדי טוענת כי שיתוף הפעולה הזה בין הרשויות הרפואיות, אנשי דת ופקידי ממשל – שהפכו טרנסקסואליות למותרת מבחינה משפטית ולקטגוריה של ישות קבילה לקיום – צמח מתוך הניסיון המסוים של איראן במודרניות אסלאמית. באופן פרדוקסלי, הרגולציה של המדינה יצרה מרחבים חדשים לחיים לא נורמטיבים באיראן, שכן קביעה מי הוא באמת "טרנס" מסתמך במידה רבה על הסיפורים שאנשים בוחרים לספר ועל הזהות העצמית שהם מצהירים עליה.
כתביה העיקריים > (2005) Women with Mustaches and Men without Beards: Gender and Sexual Anxieties of Iranian Modernity

הספר מתבסס על מגוון עשיר של חומר חזותי וספרותי מאיראן במאה ה-19, נג'מאבאדי קוראת מחדש ומשכתבת את ההיסטוריה של התקופה המודרנית באיראן דרך העדשה של מגדר ומיניות. נג'מאבאדי מפרקת את המושגים וההגדרות הנוקשים של מגדר ומיניות באסלאם הטרום מודרני, וכותבת על המרכזיות של מגדר ומיניות בעיצובן של התרבות והפוליטיקה המודרנית באיראן ואיך שינויים ברעיונות על מגדר ומיניות השפיעו על תפיסות של יופי, אהבה, מולדת, נישואין, חינוך ואזרחות. היא מסיימת בדיון פרובוקטיבי על פמיניזם איראני ותפקידו במלחמות התרבות הנוכחיות באיראן. בנוסף למתן נקודת מבט חדשה וחשובה בהיסטוריה האיראנית, נג'מאבאדי מדגימה במיומנות כיצד שימוש במגדר כקטגוריה אנליטית יכול לספק תובנות לגבי מבני היררכיה וכוח ובכך אל הארגון של הפוליטיקה וחיי החברה.
כתביה העיקריים > (1998) The Story of Daughters of Quchan: Gender and National Memory in Iranian History

ספר פוליטי-היסטורי זה חוקר אירועי חטיפה ומכירה של נערות ונשים ממחוז קוצ'אן באיראן ב-1905. הסיפור הוא דוגמה אחת מני רבות למעשי זוועה אלו שנעשו הן על ידי הממשל המקומי והן על ידי השלטון הקאג'ארי לפני המהפכה החוקתית באיראן בשנת 1906. חלק מהנשים והנערות נמכרו על ידי תושבים חקלאים שלא יכלו לשלם את מיסיהם בשל שנת יבול גרועה וחלקן נלקחו כשלל בפשיטה שערכו בני שבטים טורקמנים על כפר בצפון מזרח איראן. האירוע הזה משרטט את דמותן של הנשים האיראניות כ"אובייקטים של מסחר" (מונח שטבעה גייל רובין (Gayle Rubin (אנ'))) בין גברים ומשקף את מצב העוני וחוסר צדק חברתי שאנשים חוו תחת ממשל זה. הסיפור פורסם בכל עיתוני איראן וגרם לזעקה ציבורית לצדק חברתי ולממשל חוקתי. נג'מאבאדי חוקרת מה גרם למקרה הזה להפוך לכל כך עוצמתי ומשפיע בשונה משאר הסיפורים הדומים לו באותה תקופה ובאותה נשימה האירוע הזה נשכח מדפי ההיסטוריה לגמרי. היא חוקרת את השפעת ה"אמנזיה" הזו על התרבות הפוליטית של איראן המודרנית, על הזיכרון הלאומי של המדינה ועל כותבי היסטוריה מודרניים באופן כללי .
הפרויקט האינטרנטי Women's Worlds in Qajar Iran

בשנים 2009-2011 נג'מאבאדי קיבלה מענק מחקר (יחד עם עוד 4 היסטוריונים חוקרי התקופה הקג'ארית) מטעם הקרן הלאומית למדעי הרוח (the National Endowment for the Humanities [NEH]) לפיתוח ארכיון דיגיטלי מקיף ואתר אינטרנט – Women's Worlds in Qajar Iran שישמר, יקשר ויעבד חומרים ממקורות ראשוניים ונגישים הקשורים להיסטוריה החברתית והתרבותית של עולמן של הנשים בתקופת שלטון השושלת הקג'ארית (1796-1925) באיראן. באתר ניתן למצוא מגוון רחב של חומרים מאוספים של משפחות פרטיות ושל מוסדות שהשתתפו במיזם. האתר מספק גישה דו לשונית לאלפי מסמכים אישיים, כתבי יד, תמונות, פרסומים, חפצים יומיומיים, יצירות אמנות וחומרי אודיו – מה שהופך אותו למשאב מקוון ייחודי בנושא. ייחודו של ארכיון זה הוא בכך שהוא עונה על חוסר משמעותי במחקר של תקופה חשובה זו בהיסטוריה של איראן על ידי הנגשת כל החומרים והמסמכים הרלוונטיים ושיקוף החיים של הנשים בתקופה הקג'ארית.
מפרסומיה > ספרים

Professing Selves: Transsexuality and Same-Sex Desire in Contemporary Iran. Duke University Press (2013).
Women with Mustaches and Men without Beards: Gender and Sexual Anxieties of Iranian Modernity. Berkeley: University of California Press (2005).
The Story of Daughters of Quchan: Gender and National Memory in Iranian History. Syracuse: Syracuse University Press (1998).
Land reform and social change in Iran. University of Utah Press (1987).
מפרסומיה > פרקים מספרים

Women, Gender, and Sexuality in Historiography of Modern Iran, coauthored with Mana Kia and Sima Shakhsari, pp. 177-197, and 304-306, in Iran in the 20th Century: Historiography and Political Culture, edited by Touraj Atabaki, London: I. B. Tauris, (2009).
Bibi Khanum, p. 229, in The Oxford Encyclopedia of Women in World History, ed. Bonnie G. Smith, Oxford: Oxford University Press, (2008).
Teaching and Research in Unavailable Intersections, pp. 69-80 in Women’s Studies on the Edge, ed. Joan W. Scott. Durham: Duke University Press, (2008).
(Un)Veiling Feminism, pp. 39-57 in Secularisms, ed. Janet J. Jakobsen and Ann Pellegrini. Durham: Duke University Press, (2008). Turkish translation: in Feminist Approaches in Culture and Politics, Kultu ve Siyasette Feminist Yaklasimlar, feministyaklasimlar, (October 2008).
Types, Acts, or What? Regulation of Sexuality in Nineteenth-Century Iran, pp. 275-296 in Islamicate Sexualities: Translations across Temporal Geographies of Desire.
Authority and Agency: Revisiting Women’s Activism during Reza Shah’s Period, pp. 159-177 and 235-243, in The State and the Subaltern: Modernization, Society and the State in Turkey and Iran, ed. Touraj Atabaki, London: I. B. Tauris, (2007).
Crafting an Educated Housewife in Iran, Chapter 3, pp. 91–125, in Remaking Women: Feminism and Modernity in the Middle East, edited by Lila Abu-Lughod, Princeton University Press, (1998).
מפרסומיה > מאמרים

האם ייזכר שמנו?: כתיבת ההיסטוריה של המהפכה החוקתית באיראן כאילו יש חשיבות לנשים ולמגדר, בתוך ג’מאעה, 4: 94-126, (1999).
Genus of Sex, or The Sexing of Jins, International Journal of Middle East Studies Volume 45, Special Issue 02 (May 2013), pp 211-231.
Verdicts of Science, Rulings of Faith: Transgender/Sexuality in Contemporary Iran, Social Research 78: 2 (summer 2011): 533-556.
Transing and Transpassing Across Sex-Gender Walls in Iran, pp. 23-42 in Women’s Studies Quarterly 36: 3-4 (Fall/Winter 2008). Turkish translation: in Feminist Approaches in Culture and Politics, Kultur ve Siyasette Feminist Yaklasimlar, feministyaklasimlar, (July 2011).
Taj-al-Saltana, Encyclopaedia Iranica, on-line edition. Posted March (2009).
Gender and Secularism of Modernity: How Can a Muslim Woman Be French, Feminist Studies 32: 2 (summer 2006): 239-255.
Beyond the Americas: Are Gender and Sexuality Useful Categories of Historical Analysis?, Journal of Women's History 18: 1 (spring 2006): 11-21.
The Morning After: Travails of Sexuality and Love in Modern Iran, International Journal of Middle Eastern Studies, Vol. 36 (2004): 367–385.
Gendered transformations: beauty, love, and sexuality in Qajar Iran, In Iranian Studies Volume 34, Issue 1-4, (2001) 89-102.
מפרסומיה > כתבים שערכה

Islamicate Sexualities: Translations across Temporal Geographies of Desire. Co-edited with Kathryn Babayan. Cambridge: Harvard University Press, Middle Eastern Monographs (2008).
Encyclopedia of Women and Islamic Cultures. Associate Editor. Leiden: Brill, volumes I-VI, (2003-2007).
Journal Special Issue, Wiles of Women -- and Men: Literary and Historical Moments. guest editor. Iranian Studies 32, 2 (1999/2000).
Women's Autobiographies in Contemporary Iran. Harvard Middle Eastern monographs (1990).
מפרסומיה > פרסומים בפרסית

Women of the East: Documents from and about the second Women of the East Congress (1932). Co-edited with Gholamreza Salami, in Persian. Tehran: Shirazeh, (2005).
Sédighé Dolatabadi: Letters, Writings, and Remembrances, in three volumes, co-edited with Mahdokht Sanati, "Scripting and Visaging Women" series, New York, (1999).
Bibi Khanum Astarabadi and Khanum Afzal Vaziri, co-edited with Mihrangiz Mallah, in "Scripting and Visaging Women" series, New York, (1996).
Hikayat-i dukhtaran-i Quchan, Baranforlag, Spanga, Sweden, (1995); and Roshangaran, Tehran, (1996); (reprinted 2002).
Ma'ayib al-rijal [Vices of Men], an edited and annotated publication of a 19th century manuscript by Bibi Khanum Astarabadi, with an Introductory essay in English and Persian, in "Scripting and Visaging Women" series, New York, (1992); second edition Baranforlag: Spanga (Sweden), (1993).
פרסים

שנת 2005 - פרס על שם ג'ואן קלי (Joan Kelly (אנ')) על ספרה Women with Mustaches and Men without Beards: Gender and Sexual Anxieties of Iranian Modernity מטעם האגודה ההיסטורית אמריקנית (the American Historical Association).
מאי 2012 - הכרה בפרויקט ארכיון דיגיטלי ואתר אינטרנט – Women's Worlds in Qajar Iran על ידי המשרד למעורבות ציבורית בבית הלבן (White House Office of Public Engagement).
ראו גם

השושלת הקאג'ארית
הטרונורמטיביות
זהות מגדרית
הערות שוליים

↑  Encyclopedia of Women & Islamic Cultures
↑  najmabadi-cv 2011
↑  Afsaneh Najmabadi Author Profile: Biography, Books and Appearance Information
↑  Najmabadi A., Professing Selves: Transsexuality and Same-Sex Desire in Contemporary Iran. Duke University Press, 2013
↑  Najmabadi A., The Story of Daughters of Quchan: Gender and National Memory in Iranian History. Syracuse: Syracuse University Press, 1998
↑  Najmabadi A., Women with Mustaches and Men without Beards: Gender and Sexual Anxieties of Iranian Modernity. Berkeley: University of California Press, 2005
↑  Najmabadi A., Beyond the Americas: Are Gender and Sexuality Useful Categories of Historical Analysis?, Journal of Women's History 18: 1 (spring 2006): 11-21
↑  NEH Grant: Women’s Worlds in Qajar Iran
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310498405171  BIBSYS: 4061118  BnF: cb12216908p (data)  CiNii: DA04560299  GND: 124671942  ISNI: 0000 0001 0935 4209  LCCN: n87935082  LNB: 000062887  NKC: jx20080513014  NLA: 49788615  NSK: 000351437  NTA: 138899568  RERO: 02-A003628156  SELIBR: 204706  SUDOC: 030832411  Trove: 1497204  VIAF: 64056088   WorldCat (עם VIAF): 64056088
בוהוסלן

| --- | --- |
סמל בוהוסלןסמל בוהוסלן
הלוויקססטרנד, בוהוסלן
הלוויקססטרנד, בוהוסלן
 מדינה:  שוודיה שוודיה
 ארץ:  יטאלנד יטאלנד
 חבל ארץ:  בוהוסלן בוהוסלן
 שטח:  4,400 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בחבל:  309,248 (31 בדצמבר 2020)
  ‑ צפיפות:  68 נפש לקמ"ר (2016)
 קואורדינטות:  58°14′53″N 11°53′13″E﻿ / ﻿58.248°N 11.887°E﻿ / 58.248; 11.887 
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
בוהוסלן (בשוודית: Bohuslän) הוא חבל ארץ בשוודיה הממוקם בארץ-ההיסטורית יטאלנד אשר נמצא בחלק הצפוני ביותר של החוף המערבי של שוודיה. חבל בוהוסלן גובל בחבל דולסלנד בחלק הצפון מזרחי, בחבל וסטרה-ייטלנד בחלק הדרום מזרחי, בים הצפוני בחלקו המערבי, ומחוז הנורווגי אסטפולד בחלקו הצפוני.
החבל נקרא על שם הטירה הנורווגית "בוהוס" מתקופת ימי הביניים. החבל היה במקור ממקום בשטחה של נורווגיה אך בעקבות הסכם רוסקילדה בשנת 1658, האיחוד של דנמרק-נורווגיה נאלץ להעביר את השליטה על חבל זה לשוודיה יחד עם סקונהלנד (דרום ודרום-מערב שוודיה של היום).
דמוגרפיה

נכון ל-31 בדצמבר 2016 מספר התושבים בחבל היה 299,087, וצפיפות האוכלוסין הייתה בסביבות 68 תושבים לקמ"ר.
גלריית תמונות

כפר הדייגים ליסהשיל בבוהוסלן
אמנות סלע מתקופת הברונזה בטאנום שבבוהוסלן אשר נוצרה בסביבות האלף ה-2 לפנה"ס
גולהולמן, בוהוסלן
עיירת הדיג סטרומסטאד בבוהוסלן
בית טאסל

מראה בקומת הקרקע
בית טאסל (הולנדית: Hotel Tassel, צרפתית: Hôtel Tassel) הוא בית עירוני שנבנה על ידי האדריכל ויקטור הורטה בין 1893 ל-1894, עבור המדען והפרופסור הבלגי אמיל טאסל. הבית שוכן ברחוב רו פול-אמיל ז'נסונסטר מספר 6 בבריסל.
היסטוריה

הבית העירוני הראשון שנבנה על ידי הורטה היה בית אוטריק. בית זה היה חדשני כיוון שנעשה בו שימוש בקישוטי אר נובו ללא התייחסות לסגנונות עיצוב היסטוריים אחרים. אולם, תוכנית קומת הקרקע והעיצוב המרחבי של בית אוטריק היו מסורתיים בבסיסם. בתוכנית המצומצמת של הבניין החדרים סודרו לפי העיצוב המסורתי שהיה נהוג בבלגיה באותה תקופה. החדרים היו בצורת סוויטה בצד השמאלי של הבניין, ומאוגפים על ידי היכל כניסה צר עם מדרגות ומסדרון המוביל לגן נוי קטן בצד האחורי של הבית. רק בחדר הראשון ובחדר האחרון היו חלונות, כך שהחדר האמצעי (שבמקרים רבים שימש כחדר אוכל) היה אפלולי.
הורטה לא עבד לפי מסורת זו כאשר בנה את בית טאסל. למעשה, הוא בנה בית שהורכב משלושה חלקים שונים: שני בתים רגילים מלבנים ואבן - אחד מהצד של הרחוב ואחד מהצד של הגן - המחוברים ביניהם על ידי מבנה פלדה המכוסה בזכוכית. מבנה זה שימש כחלק המקשר בעיצוב המרחבי של הבית, והכיל מדרגות ומשטחים שחיברו את החדרים והקומות השונים. באמצעות גג הזכוכית המבנה שימש כפיר עבור אור שהאיר את מרכז הבית. בחלק זה של הבית, שניתן היה להשתמש בו לצורך קבלת אורחים, הורטה השתמש בכל כישוריו כמעצב. הוא עיצב בעצמו כל אחד ואחד מן הפרטים: ידיות של דלתות, עבודות עץ, אריחים פינתיים וחלונות ויטראז', רצפת פסיפס, מדרגות, וכן ציורי קיר והריהוט. הורטה הצליח לשלב בין הקישוטים הנרחבים ללא הסתרה של המבנה האדריכלי הכללי. תוכנית הבניין היא סימטרית ביחד לציר המרכזי המתחיל בכניסה, עובר דרך גרם המדרגות הראשי וחדר האורחים, ומסתיים בחלון של חדר האוכל הפונה אל הגן.
החידושים שנעשו בבית טאסל סימלו את הסגנון והגישה של רוב הבתים העירוניים שנבנו לאחר מכן על ידי הורטה, כולל שלושת הבניינים שהוכרזו על ידי אונסק"ו. עלותם של הבתים הייתה גבוהה מאוד כך שרק העשירים יכלו להרשות לעצמם לקנות אותם. כתוצאה מכך החידושים האדריכליים לא היו בשימוש נרחב אצל אדריכלים חרים. רוב בתי האר נובו בבלגיה ובמדינות אירופה האחרות הושפעו מסגנון הקישוט החד של הורטה, המיושם בעיקר לבניינים מסורתיים. בית טאסל השפיע על אדריכל האר נובו הצרפתי הקטור גימאר, שבתקופה מאוחרת יותר פיתח פרשנות אישית לסגנונו של הורטה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הבית פוצל לדירות קטנות שהסתירו את רוב הקישוטים המקוריים. האדריכל ז'אן דלאהי רכש את הבית ב-1976, שיפץ את חזיתו הפונה אל הרחוב ואת הדלתות הראשיות, ושינה את הבניין כך שהוא יוכל לשמש כבית משרדים יוקרתי.
אתר מורשת

בית זה נחשב כמבנה האר נובו הראשון, כיוון שעיצובו היה חדשני ובבנייתו השתמשו בחומרים ובקישוטים חדשים. לאחר סיום הבנייה בית טאסל זכה לתגובות מעורבות, אך בתוך זמן קצר הוא נחשב לבניין מפתח בהתפתחות האדריכלות המודרנית. בית טאסל הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, ביחד עם בית סולווה, בית ון אטוולדה ובית הורטה שהיה שייך לאדריכל עצמו. בנימוקי הוועדה מטעם אונסק"ו נאמר:
ארבעת הבתים העירוניים הראשיים - בית טאסל, בית סולווה, בית ון אטוולדה, והבית והאטלייה של הורטה - השוכנים בבריסל ועוצבו על ידי האדריכל ויקטור הורטה, אחד מהיוזמים הראשונים של האר נובו, הם חלק יוצא דופן מהעבודה החלוצית של האדריכלות בשלהי המאה ה-19. המהפכה העיצובית המיוצגת בעבודות הללו מאופיינת על ידי התכנון הפתוח שלהם, פעפוע האור, והצירוף המבריק של קווי הקישוט המגולפים עם מבנה הבניין
לקריאה נוספת

Françoise Aubry and Jos Vandenbreeden (eds.), Horta, Art Nouveau to Modernism, Ludion Press Ghent - Harry N. Abrams Publishers New York, 1996.
ביירון דורגן

ביירון לזלי דורגן (באנגלית: Byron Leslie Dorgan; נולד ב-14 במאי 1942) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת דקוטה הצפונית בשנים 1992–2011. קודם לכן, בין השנים 1981–1992, ייצג את המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית. במשך 16 שנה מילא שורה של תפקידים בהנהגה הדמוקרטית בסנאט האמריקאי, כשהאחרון בהם הוא יו"ר הוועדה לענייני אינדיאנים מ-2007 ועד לפרישתו בראשית ינואר 2011.
ביוגרפיה

דורגן נולד בדיקינסון שבדקוטה הצפונית, בנם של דורותי ואמט פטריק דורגן, וגדל בריג'נט (Regent) שבדרום המדינה. משפחתו של אביו ממוצא אירי ושוודי, בעוד שאמו ממוצא נורווגי וגרמני. את לימודיו התיכוניים השלים בתיכון ריג'נט, ולאחר מכן השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת דקוטה הצפונית ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת דנוור. לאחר לימודיו הגבוהים החל לעבוד בתעשייה האווירית של ארצות הברית, והועסק בחברת בואינג ובתאגיד מרטין מריאטה.
דרכו של דורגן בשירות הציבורי החלה בגיל 26, כאשר מונה לנציב המיסוי של מדינת דקוטה הצפונית במקום קודמו בתפקיד, אדווין שוסטה (Edwin Sjaasstad), שנפטר בעת כהונתו. הוא היה ממלא התפקיד החוקתי הצעיר ביותר בהיסטוריה של דקוטה הצפונית. הוא נבחר מחדש לתפקיד זה בניצחונות גדולים בשנים 1972 ו-1976, ונבחר לאחד מ"עשרת פקידי הציבור המצטיינים" בארצות הברית על ידי כתב העת "Washington Monthly". קנט קונרד, לימים עמיתו בסנאט האמריקאי כנציג דקוטה הצפונית, עבד במשרד נציב המיסוי בטרם החליף אותו בתפקיד זה. בבחירות 1974 התמודד דורגן ללא הצלחה אל בית הנבחרים של ארצות הברית, אך ב-1980 שב לעשות כן ונבחר לקונגרס ה-97. מאז נבחר חמש פעמים נוספות, וכהונתו תמה בינואר 1992.
בבחירות 1992 החליט קנט קונרד, הסנאטור הדמוקרטי המכהן, שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספת בעקבות הבטחת בחירות להגבלת כהונה. בבחירות הכלליות נבחר להחליף את קונרד. עם זאת, באותו ספטמבר נפטר הסנאטור השני של דקוטה הצפונית, קוונטין בורדיק, וקונרד התמודד על מושבו בבחירות מיוחדות. קונרד נבחר למושבו של בורדיק בעוד דורגן הושבע למושבו הישן של קונרד. דורגן נבחר מחדש ב-1998 וב-2004. במהלך כהונתו הסנאט היה יושב ראש ועדת המדיניות הדמוקרטית, מהתפקידים הבכירים בהיררכיה הדמוקרטית בסנאט. בשנותיו המאוחרות יותר התבקש שוב ושוב בידי העיתונות האמריקאית לספק את תגובותיו לאירועים פוליטיים.
הוא היה מתנגד חריף להמשך האמברגו האמריקאי על קובה. הוא סייע בהעברת חקיקה להסרת האמברגו כפי שחל על ייצוא מזון ותרופות לקובה, והציג תיקוני חקיקה אחדים לסיום האיסור האמריקאי על נסיעות לקובה וביטול המימון הפדרלי לשידורי תכנים המתנגדים לפידל קסטרו. ב-2007 היה תומך מרכזי במיסוד בחוק של עקרון נייטרליות הרשת מתוך אמונה כי העיקרון חיוני לשמירה על המרשתת דמוקרטית וחופשית. באותה השנה נמנה בין המתנגדים הבולטים לחוק הרפורמה המקיפה בהגירה של ג'ון מקיין וטד קנדי. הוא תמך בביטול המדיניות אל תשאל, אל תספר ובארבע השנים האחרונות לכהונתו ישב דורגן בראשות הוועדה לענייני אינדיאנים של הסנאט של ארצות הברית.
אף על פי שבראשית 2008 הודיע דורגן כי יתמודד לתקופת כהונה רביעית בסנאט, ב-5 בינואר 2010 הכריז כי אין בכוונתו להתמודד מחדש לסנאט ולמעשה על פרישתו מהחיים הפוליטיים. הוא נשא את נאום הפרידה שלו מהסנאט ב-9 בדצמבר 2010.
לקריאה נוספת

Electric Transmission Infrastructure and Investment Needs: Hearing Before the Committee on Energy and Natural Resources, U.S. Senate, Diane Pub Co., 2003, ISBN 0-7567-2997-1
Take This Job and Ship It: How Corporate Greed and Brain-Dead Politics Are Selling Out America, Thomas Dunne Books, 2006, ISBN 0-312-35522-X
Reckless!: How Debt, Deregulation, and Dark Money Nearly Bankrupted America (And How We Can Fix It!), Thomas Dunne Books, 2009, ISBN 0-312-38303-7
The Girl in the Photograph: The True Story of a Native American Child, Lost and Found in America, Thomas Dunne Books, 2019, ISBN 9781250173645
הערות שוליים

↑  Byron L. Dorgan - U.S. SENATOR FROM NORTH DAKOTA, מסמך משרד הפרסום הממשלתי, 2012 (באנגלית)
↑  יצחק בן-חורין, וושינגטון, מכה לאובמה: שני סנאטורים דמוקרטים יפרשו, באתר ynet, 6 בינואר 2010
↑   Dorgan gives farewell speech, סרטון בערוץ "הסנאטור ביירון דורגן", באתר יוטיוב (אורך: 29:24)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007432868405171  GND: 17152134X  ISNI: 0000 0000 2762 5992  LCCN: n87830201  SNAC: w6w38nb9  US Congress: D000432  VIAF: 70451154   WorldCat (עם VIAF): 70451154
ביטלמניה

הביטלס נוחתים לראשונה בארצות הברית, 7 בפברואר 1964
"ביטלמניה" – שיגעון הביטלס – הוא מונח המתייחס לתופעה סוציולוגית המכונה "פסיכוזת המונים", שפקדה את בריטניה, את ארצות הברית וגם את שאר העולם לקראת אמצע שנות השישים, בכל הקשור ללהקת הביטלס. הביטלמניה התאפיינה בהיסטריה לגבי כל הקשור לחברי הלהקה, אם בחיקוי תסרוקותיהם ובגדיהם, צרחות רמות בהופעות והתגודדויות של מעריצים באתרים אליהם הגיעו חברי הלהקה (למשל, נמלי תעופה ובתי מלון).
תחילת התופעה ושיאה

התופעה החלה בבריטניה כבר באוקטובר 1963, לאחר שהביטלס הופיעו בשידור חי בטלוויזיה; למחרת יצאו כל עיתוני אנגליה בכותרות ענק ובתמונות שער של הלהקה. בהופעה בסוף אותו חודש באנגליה חיכו 600 איש במשך 36 שעות כדי לקנות כרטיסים, וכשנפתחה קופת הכרטיסים התמוטט המשרד מלחץ הקהל. השימוש הראשון במונח היה בעיתון הבריטי "הדיילי מירור" ב-2 בנובמבר 1963.
ממדי התופעה התבררו כאשר הגיעו הביטלס לארצות הברית; ב-7 בפברואר 1964 כשהגיעה הלהקה לנמל התעופה הית'רו שבלונדון לקראת טיסתם ליבשת אמריקה, היא מצאה שם כ-4,000 מעריצים שבאו לנופף להם לשלום לקראת מסעם. בהגיעם לנמל התעופה JFK המתין להם מספר דומה של מעריצים שבאו לקבל את פניהם. גם בכניסה לבית המלון התגודדו מעריצים רבים, והתופעה ליוותה אותם לאורך כל ביקורם. הופעתם הטלוויזיונית הראשונה בארצות הברית הייתה בתוכניתו של אד סאליבן, ב-9 בפברואר ונחשבת לציון דרך וליריית הפתיחה של "הפלישה הבריטית". לפי ההערכות, בהופעה זו צפו כ-73 מיליון איש, נתון שיא לתקופה. בהופעתם הבאה בתוכנית זו שבוע לאחר מכן, הפעם במיאמי, הלהקה כמעט ולא הצליחה להגיע בזמן לאולפן בשל הקהל הרב שחסם את דרכם ושוטרים הוזעקו למקום כדי לפלס עבורם דרך בין המוני המעריצים. ב-1965 הופיעו הביטלס באצטדיון שיי בניו יורק בפני 55,600 צופים, הקהל הרב ביותר שנכח בהופעת רוק עד אז, במה שהיה לשיא התופעה.