stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב שלמה חזנוב
ביוגרפיה

יעקב שלמה חזנוב נולד באביב תרכ"א (1861) בעיירה ז'ורוויצ'י (זורביץ) שבפלך מוהילוב שברוסיה הלבנה, בנם של שלום וצביה חזנוב. למד ב"חדר" ובישיבה ונחשב לעילוי. בעיר הולדתו הצטרף לביל"ו, ובחודש אלול תרמ"ב החל את מסעו לארץ ישראל. מאחר שכספו לא הספיק לו, התעכב בסמירנה שבטורקיה במשך שנתיים, ועבד שם בבית-מלאכה למזוודות. שם גם למד טורקית על בוריה.
באפריל 1884 (תרמ"ד) עלה לארץ, והצטרף לחבריו הביל"ויים שעבדו במקוה ישראל. הביל"ויים הוותיקים התגוררו בבית אנטון איוב שליד יפו (שכונת נווה עופר), אולם מחוסר מקום שם, התגורר חזנוב יחד עם חברו דב ליבוביץ בבית ערבי-נוצרי בקרבת מקוה ישראל.
סכסוך עם הברון רוטשילד גרם לגירושם של הביל"ויים ממקוה ישראל. עם עזיבתו, עבד כפועל בראשון לציון ובפתח תקווה. יחיאל מיכל פינס התגייס לטובת המגורשים וסייע לחלק מהם לעבור לירושלים, שם התארגנו כקבוצה של בעלי מלאכה שכונתה "שה"ו", ראשי תיבות של "שיבת החרש והמסגר" (ספר מלכים ב', פרק כ"ד, פסוק ט"ז). חברי הקבוצה הקימו בירושלים בית מלאכה לנגרות ולעיצוב חפצי נוי מעץ זית, והצליחו למכור את תוצרתם. יעקב עבד כסתת ועוזר לנגר. אולם כעבור זמן מה התפרקה חבורה זו.
בכ"ה בכסלו תרמ"ה יצא עם חבריו לייסד את גדרה. הוא נמנה עם תשעת המתיישבים הראשונים, וחי בה עד לפטירתו. בעזרת הידע שרכש בירושלים במלאכת הנגרות, בנה במו ידיו צריף-מגורים, ואף נודע בין הערבים בכנוי "הנגר" ("יעקוב אל-נגר"). בשנת 1889 נישא לחיה-צפורה (פייגה) ליס (1865–1946), אחותו הצעירה של הביל"ויי יוסף לייב ליס, ילידת סינובקה שבפלך מינסק, שעלתה ארצה בסתיו 1885 בעקבות אחיה ולפי הצעתו.בשנת 1891 נולד בנם היחיד, עמרם.
יעקב חזנוב היה בעל סגנון עברי צח ומלוטש. שימש כפה לאנשי גדרה בעת שכתב את מכתבם הראשון שנדפס בהוספה ל"הצבי" של אליעזר בן-יהודה (כ"ד בטבת תרמ"ה). הוא אף כתב על נטיעת הכרם הראשון בגדרה. באספת כללית של "התאחדות הכורמים הקואופרטיבית" היה נציג גדרה ביחד עם דב ליבוביץ, ויצא בנאום סנגוריה על המקום. צבי הנרי פרנק, שהיה נציגו של הברון רוטשילד בארץ, התרשם מאוד מכישרונו הרטורי ואמר לו ולליבוביץ: "עורכי דין הייתם צריכים להיות ולא איכרים". חזנוב מילא תפקידים אחראיים בהנהלת המושבה, היה חבר בוועד המושבה ובוועד בית הספר.
בשנת 1907 השתתף במשלחת של דוד טריטש לאל עריש, שעסקה בחקירת אפשרויות ההתיישבות שם, והיה בין אלה שנאסרו באל עריש בפקודת הממשלה המצרית.
מת מדלקת ריאות בבית החולים מאיר רוטשילד בירושלים בקיץ 1922, בשנת ה-61 לחייו. נקבר בבית העלמין בהר הזיתים.
בנו עמרם חזנוב (1891–1973) היה אגרונום. עבד לצד אהרן אהרנסון, ולאחר שלמד אגרונומיה בקליפורניה, כיהן כאגרונום הראשי של פיק"א בארץ ישראל. פיתח זנים של תפוזים ושקדים הנושאים את שמו. לאחר מכן היה איכר בגדרה ויו"ר המועצה המקומית של גדרה. היה נשוי לאחותו של שלמה צמח.
אחייניתו היא הסופרת רוחמה חזנוב אשר כתבה על עלייתם של הביל"ויים לפלשתינה והתיישבותם במושבה גדרה.
כתביו

יעקב שלמה חזנוב 1863–1922: איש מבני בילו: לקט ממכתביו, פרדס חנה: חמו"ל, תשל"ג. (ליקט וההדיר בן המשפחה גדעון חזנוב, שגם הוסיף דברים לזכרו.)
איש מבני בילו; לקט מכתבי יעקב שלמה חזנוב, תל אביב: טרקלין, תשל"ט 1979.
"הביל"ויי - יעקב שלמה חזנוב" - אוסף המכתבים והגלויות השלם, תל אביב, מנדלי מוכר ספרים ברשת, 2022,(בעריכת חוה כפרי).
לקריאה נוספת

'"איש מבני ביל"ו": יעקב שלמה חזנוב', מבפנים לה (תשל"ד), 493–510.
עמרם חזנוב, 'זכרונות לבית חזנוב', מעלות (ביטאון ארגון מורי בתיה"ס העל-יסודיים) ד, 1 (תשל"ג) 23–28; ד, 2: 5–12.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "יוסף-ליב ליס", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 358.
↑  דוד תדהר (עורך), "חיה-פיגה חזנוב", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 394; לזכר נעדרים: חיה-צפורה חזנוב, דבר, 11 בפברואר 1947.
↑  נפטר האגרונום עמרם חזנוב, מעריב, 19 באוגוסט 1973 (נקרולוג קצר).
↑  שלמה צמח, פנקסי רשימות: 1962–1973; דברי מבוא: עדה צמח; אחרית דבר: חנן חבר; עריכה והערות: חנן חבר, עדה צמח; תל אביב: עם עובד (הסדרה הלבנה), תשנ"ז 1996, עמ' 309.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502540505171  ISNI: 0000 0000 2483 5230  LCCN: n80048743  VIAF: 38212316   WorldCat (עם VIAF): 38212316
יצירה ואסון: סיפור אמיתי

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  רואלד דאל 
 סוגה:  סיפור קצר 
 
יצירה ואסון: סיפור אמיתי (באנגלית: Genesis and Catastrophe: A True Story) הוא סיפור קצר שנכתב על ידי הסופר הבריטי רואלד דאל, ופורסם לראשונה במגזין "פלייבוי". הסיפור מתאר באופן בדיוני אירוע שהתרחש במציאות, שהוא היוולדותו של מנהיג גרמניה הנאצית דאז, אדולף היטלר.
תקציר העלילה

הסיפור מתחיל בסיטואציה בה קלרה, גברת ממוצא גרמני, סיימה זה עתה את לידתה.
היא מלאת פחד שבנה אשר נולד לה ימות בקרוב, כפי ששלושת ילדיה הקודמים נפטרו: אוטו, גוסטב ואידה. בעלה, אלואיס היטלר, רואה כמה קטן וחלש התינוק הנולד ובאופן מיידי צופה לו את גורלם של הבנים אחרים.
לעומת זאת, הדוקטור והמיילדת בטוחים בכך שהתינוק תקין ובריא לחלוטין.
הם מתחננים בפני האב להביע יותר אופטימיות וחמלה כלפי אשתו וכמו כן לקוות להישרדותו של הילד.
הסיפור מסתיים ברוח תפילתה של קלרה: "הוא חייב לחיות, אלואיס. הוא חייב, הוא חייב... הו אלוהים, היה רחום וחנון כלפיו..."
שם בנה הוא אדולף היטלר.
יחסי כווית – כורדיסטן העיראקית

| יחסי כווית–כורדיסטן |
| --- | --- |
כווית: כורדיסטן


כווית: כורדיסטן
שטח (בקילומטר רבוע)
17,818: 191,660
אוכלוסייה
4,957,430: 28,000,000‏‏‏
תמ"ג (במיליוני דולרים)
161,772: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
32,632: 
משטר
מונרכיה: דמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי כווית–כורדיסטן העיראקית הם היחסים הדו-צדדיים בין כווית לבין כורדיסטן העיראקית. לכווית יש קונסוליה כללית בארביל, בעוד שלכורדיסטן העיראקית אין כל ייצוג בכווית. היחסים מתוארים כ"חברות היסטורית".
היסטוריה

בשנת 2017, בעקבות משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית, ממשלת כווית הביעה את חששותיה שמשאל העם יפגע ביחסי כורדיסטן עם עיראק.
ביקורים רמי-דרג > ביקורים רמי-דרג מכווית לכורדיסטן העיראקית

בשנת 2015, מסעוד בארזאני, נשיא כורדיסטן העיראקית, נפגש עם משלחת כוויתית.
ביקורים רמי-דרג > ביקורים רמי-דרג מכורדיסטן העיראקית לכווית

ב-2013, הנשיא בארזאני ביקר בכווית סיטי ונפגש עם האמיר של כווית, סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח.
בנובמבר 2018, בארזאני ביקר בכווית בשנית ונפגש עם האמיר הכוויתי סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח ועם שר הביטחון של כווית נאצר סבאח אל-אחמד אל-סבאח.
נציגויות

לכווית קונסוליה כללית בארביל.
לכורדיסטן העיראקית אין כל ייצוג בכווית.
ראו גם

יחסי החוץ של כווית
יחסי כווית–עיראק
יעקב קנר

| --- | --- |

 לידה:  13 בנובמבר 1911 כ"ב בחשוון ה'תרע"ב
 פטירה:  22 באוגוסט 1995 (בגיל 83) כ"ו באב ה'תשנ"ה
 תאריך עלייה:  1932
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  משטרת היישובים העבריים   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1948–1969 (כ־21 שנים)
 דרגה:   ניצב (משטרה)
 תפקידים בשירות
 מפקד מחוז תל אביב
 
יעקב קנר (13 בנובמבר 1911 - 22 באוגוסט 1995) היה ניצב במשטרת ישראל.
ביוגרפיה

קנר נולד בעיירה הפולנית פשמישל ולמד ב"חדר" מגיל שלוש. בגיל 13 הצטרף כחניך לתנועת הנוער "גורדוניה", בה למד עברית וחונך לאהבת ארץ ישראל ועלייה. במסגרת התנועה היה מדריך לעברית, טיולים ומרצה חוץ. לאחר מספר שנים היה למזכיר התנועה ובהמשך היה ראש התנועה. בגיל 18 יצא להכשרה לעלייה, ובגיל 20, בשנת 1932, עלה לארץ ישראל למרות התנגדות אביו.
לאחר עלייתו ארצה, הצטרף לחברי גורדוניה בכפר אהרון ליד נס ציונה, שם עבד בעבודת בנין. בדיוני הקבוצה הסתבר כי רק חלק קטן היו בעלי תפקידים. לאחר שקנר נכשל לשנות את המצב, עזב את הקבוצה ועבר לתל אביב. בעיר מצא קנר עבודה תחילה כמסגר, ולאחר מכן בקבוצה קבלנית אשר עסקה בהקמת רשת ההשקיה בפרדסים בוואדי חווארי שבקרבת אבן יהודה. לאחר שחלה בקדחת, חזר לתל אביב, החל לעבוד בבניין והתקדם להיות קבלן משנה. בו בזמן פנו אליו חברי ההגנה להתגייס למשטרת תל אביב. תחילה התנגד קנר לעבור למשטרה, אך לבסוף שוכנע והתגייס למשטרה בשנת 1934. בתום הגיוס שהה קנר כחמישה חדשים בבית ספר לשוטרים בירושלים, ואחר כך חזר לשרת בתל אביב. בתל אביב החל קנר לעבוד לצד יומנאי עקב שליטתו הטובה בעברית. במקביל למד קנר גם אנגלית וערבית. כמו כן שירת במשטרת היישובים העבריים כשוטר מקוף בצפון תל אביב. כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, עבר ליחידה שפעלה בחסות הבולשת הבריטית בפעילות נגד ריגול של גרמניה הנאצית בשטח ארץ ישראל. המשרד בו שירת קנר הכניס גם יכולות האזנה לשיחות טלפון, וקנר הדליף לארגון ה"הגנה" מידע. קנר התפטר מהמשטרה בשנת 1944 למרות הפצרותיו של מפקד המחוז הבריטי, שימשיך לשרת במשטרה ויקבל דרגות קצונה.
קנר החל לעבוד בעסק סיטונאי עם שותפים. ב-1947 הציעו לקנר לנהל את המשרד לפליטי השואה בתל אביב. עם קום המדינה, גויס למשטרת ישראל, ומונה ביוני 1948 לאחראי מדור הבילוש.
לאחר קום המדינה עמד קנר בראש מחלקת הבילוש של מחוז תל אביב. בספטמבר 1949 הושעה מתפקידו על ידי שר המשטרה למשך שלושה חודשים בעקבות ממצאי ועדת חקירה שמצאה כי היה מעורב בהריגתו של חבר המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, סיומה מירוניאנסקי, בשנת 1941. בשנת 1950 זוכה מחשד הכאתם של שני תושבי רחובות שנעצרו והוכו על ידי שוטרים בלתי מזוהים. ביולי 1950 הועלה מדרגת מפקח ראשון לדרגת עוזר מפקח מחוזי. בהמשך שירותו היה מפקד הנפה הצפונית במחוז, מפקד הנפה הדרומית במחוז, וסגן מפקד המחוז (שהיה אז עמוס בן-גוריון). בעת פרשת "שורת המתנדבים" הוזכר שמו כשותפו של בן-גוריון בחברת "כורים".
בשנת 1959 הועלה לדרגת ניצב משנה. לאחר פרישתו של בן-גוריון מפיקוד המחוז (1963) מונה כמחליפו והועלה לדרגת ניצב. שימש כמפקד מחוז תל אביב במשך כחמש וחצי שנים, עד פרישתו לגמלאות בשנת 1969. בספטמבר 1968 עסק המחוז בחקירת הפיצוץ שאירע בתחנה המרכזית הישנה בתל אביב, בעקבותיו הגן קנר בגופו על ערבי ששהה במקום והיה מטרה להתנכלויות. בשנת 1965 היה מעורב בתאונת דרכים וגרם לפציעת הולך רגל.
קנר סיים את השירות במשטרת ישראל ב-1 ביולי 1969 בתפקיד מפקד משטרת מחוז תל אביב בדרגת ניצב לאחר שסירב לקבל על עצמו את מינוי מפכ"ל המשטרה אשר הוצע לו.
לאחר סיום עבודתו במשטרת ישראל, קיבל הצעה מעיריית תל אביב לארגן את הפיקוח העירוני בעיר. קנר ארגן קורס לשפה העברית, וקורס נוסף ללימוד החוק וללימוד פקחים.
לאחר שהחל לעשות סדר בשוק הסיטונאי, הוטמנה בביתו פצצה שהתפוצצה ללא נפגעים. בגלל הפצצה האריכו לקנר את החוזה לשנה וחצי נוספים.
כאשר סיים קנר את עבודתו כמנהל אגף הפיקוח בתל אביב, הקים משרד חקירות פרטי בשם "מודיעין כללי". קנר ניהל את המשרד עד גיל 80. לאחר היציאה לגמלאות המשיך להיות פעיל בהסתדרות הגמלאים של גבעתיים.
קנר נפטר ב-22 באוגוסט 1995 ונטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  יהושע כהנא, שלום לשלושים שנות שירות במשטרת ישראל, מעריב, 28 במרץ 1969
↑  משטרת ישראל משכללת שרותיה, דבר, 4 בפברואר 1949
↑  הודחו הקצינים קנר ושטיינברג, דבר, 7 בספטמבר 1949
↑  הקצינים קנר ושטיינברג חזרו לתפקידם, דבר, 21 בדצמבר 1949
↑  י. יעקבי, נמצא האשם בהכאת האחים גלבך", דבר, 30 בינואר 1950
↑  אנשים ומוסדות, דבר, 4 ביולי 1950
↑  שר המשטרה העלה בדרגה 19 קצינים על פי המלצת המפקח הכללי י. נחמיאס, חרות, 9 בנובמבר 1959
↑  "חקירות ללא אלימות", דבר, 13 בספטמבר 1968.
↑  "ניצב י. קנר פגע במכוניתו בהולך רגל", דבר, 22 במרץ 1965.
↑  הכרזת מינוי קנר למפקד מחוז תל אביב, מעריב, 24 באוקטובר 1963
יחסי אינדונזיה–יוון

| יחסי אינדונזיה–יוון |
| --- | --- |
אינדונזיה: יוון


אינדונזיה: יוון
שטח (בקילומטר רבוע)
1,904,569: 131,957
אוכלוסייה
284,049,195: 10,020,238
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,371,171: 238,206
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,827: 23,773
משטר
רפובליקה: דמוקרטיה

יחסי אינדונזיה–יוון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין הרפובליקה ההלנית.
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-1960. אולם, רק בשנות התשעים הקימו שתי המדינות את שגרירותיהם. השגרירות האינדונזית באתונה נפתחה בשנת 1994 בעוד שהשגרירות היוונית בג'קרטה נפתחה בשנת 1997. ישנם כמה עשרות יוונים המתגוררים באינדונזיה, רובם בג'קרטה ובאלי ורובם אנשי מקצוע עצמאיים.
הממשלות של המדינות חתמו על מספר שיתופי פעולה שכללו הסכמים במגזרי התיירות, הסחר והשיט.
יחסים כלכליים

בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מיוון לאינדונזיה הגיעה לסך 94.7 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה כותנה גולמית, דיו, נייר ממוחזר, ענבים ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מאינדונזיה ליוון הגיעה לסך 175 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה שמן דקלים, שמן קוקוס, מרגרינה, מקרנים, קפה, גומי ועוד.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מיוון לאינדונזיה הגיעה לסך 59.6 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה טבק, כותנה גולמית, ענבים, נייר ממוחזר, חוטים מבודדים ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מאינדונזיה ליוון הגיעה לסך 156 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בגדי טקסטיל, שמן דקלים, שמן קוקוס, גומי, נייר לא מצופה ועוד.
ייצוג

יוון מיוצגת באינדונזיה על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בג'קרטה, בירת אינדונזיה.
אינדונזיה מיוצגת ביוון על ידי קונסוליה כללית בסלוניקי ועל ידי שגרירות שהיא מחזיקה באתונה, בירת יוון.
יצירה נגזרת

L.H.O.O.Q.. יצירה נגזרת שיצר מרסל דושאן על בסיס המונה ליזה שצייר לאונרדו דה וינצ'י
בדיני זכויות יוצרים, יצירה נגזרת (באנגלית: Derivative Work) היא יצירה שמתבססת באופן מהותי על יצירה אחרת, הכוללת מרכיבים עיקריים המוגנים בזכויות יוצרים של יצירה מקורית ראשונה שנוצרה בעבר (היצירה הבסיסית). היצירה הנגזרת הופכת ליצירה שנייה, נפרדת, עצמאית מהראשונה. ההתמרה (שינוי הצורה), ההתאמה או עיבוד של היצירה חייבים להיות מהותיים ולשאת את טעמו האישי של היוצר במידה מספקת כדי להיות מקורית ובכך מוגנת בזכויות יוצרים. תרגומים, עיבודים קולנועיים ועיבודים מוזיקליים הם סוגים נפוצים של יצירות נגזרות. למשל, השינוי יכול להיות מדיום אחר, פורמט אחר, שינוי גודל או צורה, או שימוש חלקי ביצירה. למשל, תרגום של יצירה ספרותית משפה אחת לשנייה, צילום של ציור או ציור של צילום, פסל שנעשה על בסיס ציור או צילום, הפיכת טקסט כתוב למחזה, הקטנה של צילום לצילום ממוזער, דיגיטיזציה של טקסט וכדומה.
הזכות להכין יצירה נגזרת נתונה באופן בלעדי לבעלי זכות היוצרים ביצירה המקורית, בהנחה שהיצירה המקורית מוגנת בזכויות יוצרים. הזכות היא מרכיב אחד באגד הזכויות שניתן לבעלי היצירה הראשונה. משמעות הדבר היא שמי שמכין יצירה נגזרת ללא רשות בעלי היצירה המקורית, מפר את זכות היוצרים של היוצר המקורי.
היצירה הנגזרת, למרות שמבחינת תוכנה היא מבוססת על יצירה אחרת, היא יצירה עצמאית מבחינה משפטית, ובעליה זכאי לכל ההגנות האפשריות הנתונות לו בדין, בתנאי שהיצירה מקורית, וכפוף לחריגים והגנות הקבועות בדין.
מקור ההגנה על יצירות נגזרות הוא באמנת ברן (1886), להגנה על יצירות ספרותיות ואומנותיות, כפי שתוקנה במהלך השנים. ישראל, כמו מרבית מדינות העולם, מחויבת לאמנת ברן וקלטה אותה לתוך דיני זכויות יוצרים.
בדיני זכויות יוצרים בישראל, עד מאי 2008, מועד שבו נכנס לתוקף חוק זכות יוצרים, התשס"ח-2007, לא הוכרה זכות כללית להכין יצירה נגזרת. חוק זכות יוצרים משנת 1911 הכיר במפורש בזכות נגזרת בקשר לתרגומים ובקשר לדרמטיזציה של מחזה. עם זאת, בתי המשפט ראו ביצירה הנגזרת משום העתקה של היצירה המקורית, למרות שמדובר בהעתקה תוך כדי שינוי.
חוק זכות יוצרים, התשס"ח-2007, קובע במפורש את הזכות ליצירה נגזרת בסעיף 11(6), ומגדיר, בסעיף 16, כך: "עשיית יצירה נגזרת היא עשיית יצירה מקורית, המבוססת באופן מהותי על יצירה אחרת, כגון תרגום או עיבוד".
ראו גם

קניין רוחני
יחסי בוסניה והרצגובינה – מקסיקו

| יחסי בוסניה והרצגובינה – מקסיקו |
| --- | --- |
בוסניה והרצגובינה: מקסיקו


בוסניה והרצגובינה: מקסיקו
שטח (בקילומטר רבוע)
51,197: 1,964,375
אוכלוסייה
3,158,147: 131,133,866
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,055: 1,788,887
תמ"ג לנפש (בדולרים)
8,567: 13,642
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית

שגריר בוסניה והרצגובינה (מימין) מגיש כתב האמנה לנשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו, 2017
יחסי בוסניה והרצגובינה–מקסיקו הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה ומקסיקו.
סקירה כללית

בשנת 1991 נכנסה יוגוסלביה לסדרה של סכסוכים אתניים המכונים מלחמות יוגוסלביה. במהלך המלחמה, מועצת הביטחון של האומות המאוחדות קיבלה את החלטה 757 שקראה לכל המדינות להוציא את הצוות הדיפלומטי שלהם מבלגרד. כתוצאה מכך, מקסיקו שינתה את מעמד שגרירותה ל"ממונה על היחסים" וסירבה לכניסתם של כל פקיד יוגוסלבי שרצה לבקר במקסיקו. יתר על כן, פקידי ממשל מקסיקניים לא הורשו לנסוע ליוגוסלביה. עם זאת, מקסיקו נותרה אחת המדינות הבודדות שהעדיפו שלא לסגור את שגרירותה בבלגרד. בשנת 1995 העלתה מקסיקו את משלחתה הדיפלומטית בבלגרד בחזרה לרמת שגרירות וכוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (לימים נודעה כסרביה ומונטנגרו) כיורשת של יוגוסלביה, ועם המדינות העצמאיות הטריות של בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, סלובניה ורפובליקת מקדוניה.
ב-15 באוגוסט 2001 כוננו בוסניה והרצגובינה ומקסיקו יחסים דיפלומטיים רשמיים.
נציגויות דיפלומטיות

בוסניה והרצגובינה מוסמכת למקסיקו משגרירותה בוושינגטון די. סי., ארצות הברית.
מקסיקו מוסמכת לבוסניה והרצגובינה משגרירותה בבלגרד, סרביה.
יחסי אינדונזיה–טורקיה

| יחסי אינדונזיה–טורקיה |
| --- | --- |
אינדונזיה: טורקיה


אינדונזיה: טורקיה
שטח (בקילומטר רבוע)
1,904,569: 783,562
אוכלוסייה
284,049,195: 87,527,097
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,371,171: 1,108,022
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,827: 12,659
משטר
משטר נשיאותי: דמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי אינדונזיה–טורקיה (באינדונזית: Hubungan Indonesia dengan Turki, בטורקית: Endonezya-Türkiye ilişkileri) הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת אינדונזיה ובין הרפובליקה הטורקית.
היסטוריה

היחסים בין האינדונזיה לטורקיה הם יחסים היסטוריים שהחלו עוד במאה ה-12, כאשר חכמי האסלאם הטורקים שביקרו באינדונזיה באותה תקופה, מילאו תפקיד חשוב בהתפשטות האסלאם באזור. כיום, אינדונזיה היא המדינה המוסלמית המאוכלסת ביותר בעולם.
טורקיה הייתה אחת מהמדינות הראשונות שהכירו באינדונזיה ב-1949. השגרירות הטורקית בג'קרטה נפתחה ב-10 באפריל 1957. מאז 2004, היחסים בין המדינות התפתחו ונשארו טובים. בשנת 2011, המדינות העלו את יחסיהן לשותפות אסטרטגית. טורקיה ואינדונזיה משתפות פעולה במספר ארגונים בינלאומיים כולל האו"ם. כמו כן, טורקיה נטלה חלק פעיל באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה.
אוכלוסיית האינדונזים בטורקיה מוערכת בכ-2,400 אינדונזים. לעומת זאת, אוכלוסיית הטורקים באינדונזיה מוערכת בכ-400 טורקים. בשנים 2017-2018, טורקיה סיפקה 65 מלגות לסטודנטים באינדונזיה.
יחסים כלכליים

בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מאינדונזיה לטורקיה הייתה 1.49 מיליארד דולר אמריקאי והיא כללה חוטים סינתטיים, שמן דקלים, קוקוס, מרגרינה, גומי, סבון ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מטורקיה לאינדונזיה הייתה 386 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה לוחות בקרה חשמליים, קמח חיטה, טבק מעובד ועוד.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מאינדונזיה לטורקיה הייתה 1.59 מיליארד דולר אמריקאי והיא כללה גומי, לוחות בקרה חשמליים, נייר מצופה, כותנה גולמית ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מטורקיה לאינדונזיה הייתה 192 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה טבק מעובד, שסתומים, טלפונים ועוד.
ייצוג

טורקיה מיוצגת באינדונזיה על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בג'קרטה, בירת אינדונזיה.
אינדונזיה מיוצגת בטורקיה על ידי שגרירות שהיא מחזיקה באנקרה, בירת טורקיה.
ימי בצורת

| --- | --- |

 סינגל בביצוע מתי כספי
 מתוך האלבום סוף היום
 יצא לאור:  אוקטובר 1981
 סוגה:  רגאיי
 שפה:  עברית
 אורך:  4:34
 חברת תקליטים:  CBS ישראל
 כתיבה:  יעקב גלעד
 לחן:  מתי כספי
 הפקה:  מתי כספי
 עיבוד:  מתי כספי
ימי בצורת הוא שיר בביצוע המוזיקאי והזמר הישראלי מתי כספי, שגם הלחין אותו למילותיו של יעקב גלעד. השיר נכלל באלבומו של כספי "סוף היום", שהתפרסם ב־1981.
על השיר

"ימי בצורת" היה אחד מלהיטיו של אלבום הסולו החמישי של כספי, "סוף היום".
השיר הוא במקצב רגאיי ומתבסס על נגינת גיטרה שחוזרת על עצמה, נגינה שמכתיבה את ההרמוניות אך בה בשעה גם את הקצב הסינקופטי של השיר. השיר דורש עבודה מהירה ביד שמאל של הגיטרה.
שיטת עבודה שכיחה אצל כספי הייתה להלחין ורק אחר כך להתאים את הלחן למילים שקיבל מפזמונאי, אבל בשיר הזה הוא עבד בסדר הפוך כשהלחין אותו לאחר שקיבל את הטקסט מיעקב גלעד:
הסתכלתי עליו [על הטקסט... בשתיקה]. זה כאילו אני לא עושה כלום. אבל האמת היא שזה נכנס בי פנימה, ואני לאט לאט מתחיל לשמוע שזה מתחולל. בהתחלה אני רואה כאילו זה מתחולל בתוך המילים, כאילו הן מרצדות, ואחר כך פתאום אני מתחיל להרגיש את זה בבטן, ואני מרגיש שאני מוכן לזה. לקחתי את הגיטרה וזה התחיל. זה הפתיע גם אותי.
קבלת השיר

השיר ערך את הופעת הבכורה שלו במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־14 באוקטובר 1981 במקום ה־27, והגיע למקום השמיני, מיקום השיא שלו, ב־15 בדצמבר 1981. השיר יצא מהמצעד ב־13 בינואר 1982 בתום 12 שבועות צעידה.
קבלת השיר > מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1981–1982)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1981–1982)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1981–1982)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1981–1982)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | רשת ג' | 8 |  |
ביאורים

↑  כספי סיפר בהופעה שהשיר "כואב מאוד ליד שמאל" (עקב עבודת הגיטרה), ואף התבדח שאולי הוא לא היה צריך לכתוב אותו.
הערות שוליים

↑  השיר מוצג ב"פינה לשיפוטכם" של רשת ג' ב־6–7 באוקטובר 1981, באתר פזמונט, בדיקה אחרונה ב־21 במאי 2023
↑  עמוס אורן, שלום חנוך ומתי כספי: להיטים אחד-אחד, באתר habama.co.il, בדיקה אחרונה ב־21 במאי 2023
1 2 3  שי ליברובסקי, בית ספר למוזיקה, באתר כלכליסט, 3 בנובמבר 2014
↑  הסינגל "ימי בצורת", באתר סטריאו ומונו, בדיקה אחרונה ב־19 במאי 2023
1 2  נתוני היצירה, באתר אקו"ם, בדיקה אחרונה ב־21 במאי 2023
1 2  מתי כספי – סוף היום (1981 NMC), באתר matticaspi.co.il, בדיקה אחרונה ב־21 במאי 2023
↑  הופעת בכורה במצעד רשת ג', באתר פזמונט, בדיקה אחרונה ב־21 במאי 2023
1 2  מיקום שיא במצעד השבועי של רשת ג' (8), באתר פזמונט, בדיקה אחרונה ב־19 במאי 2023
↑  השיר יוצא ממצעד רשת ג', באתר פזמונט, בדיקה אחרונה ב־21 במאי 2023
יחסי בוסניה והרצגובינה – סלובניה

| יחסי בוסניה והרצגובינה – סלובניה |
| --- | --- |
בוסניה והרצגובינה: סלובניה


בוסניה והרצגובינה: סלובניה
שטח (בקילומטר רבוע)
51,197: 20,273
אוכלוסייה
3,158,147: 2,118,287
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,055: 68,217
תמ"ג לנפש (בדולרים)
8,567: 32,204
משטר
רפובליקה

שגרירות סלובניה בסרייבו
יחסי בוסניה והרצגובינה–סלובניה הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה לסלובניה. המדינות המודרניות היו שתיהן חלק מיוגוסלביה.
היסטוריה

בוסניה והרצגובינה וסלובניה היו שתיהן חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן הצטרפו למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, אשר חברה לממלכת סרביה ולממלכת מונטנגרו, להקמת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אשר הפכה בשנת 1929 לממלכת יוגוסלביה. במהלך מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות תחת כיבוש גרמניה הנאצית, ברמה כלשהי, ולאחר המלחמה הם שבו להיות חלק מיוגוסלביה בראשותו של טיטו.
בראשית שנות התשעים היו שתי המדינות מעורבות במלחמות יוגוסלביה, סכסוכים חמושים שבאו בעקבות התפרקות יוגוסלביה לחמש מדינות ריבוניות: בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, הרפובליקה של מקדוניה, סלובניה והרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (שהפכה בשנת 2003 לסרביה ומונטנגרו, והתפרקה בשנת 2006). בסלובניה המלחמה הייתה קצרה, ואילו בבוסניה והרצגובינה הקרואטים, הבוסנים והסרבים (כולל הקרואטים-בוסנים והבוסנים-סרבים) נלחמו זה בזה בבריתות לא יציבות בסדרת קונפליקטים. מרבית המלחמות אירעו בשטחה של בוסניה והרצגובינה, שם הקימו הקרואטים את הרפובליקה הקרואטית של הרצג-בוסניה. כתוצאה מהסכם דייטון, בוסניה והרצגובינה חולקה לשתי ישויות על בסיס שלושת העמים: רפובליקה סרפסקה (לסרבים) והפדרציה של בוסניה והרצגובינה (לבוסנים והקרואטים).
נציגויות דיפלומטיות

בוסניה והרצגובינה מחזיקה בסלובניה שגרירות בליובליאנה בלבד. מאידך, סלובניה מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו בלבד.
יעקב קפלן (רב)

| --- | --- |
צילום מ-1978 מאת קלוד טרואונג-נוק
 לידה:  7 בנובמבר 1895 צרפת הרובע הרביעי של פריז, פריז, צרפת
 פטירה:  5 בדצמבר 1994 (בגיל 99) צרפת פריז, צרפת
 מקום קבורה:  Cimetière parisien de Bagneux
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  הסמינר היהודי של צרפת
 תקופת הפעילות:  ? – 5 בדצמבר 1994 
 תפקידים נוספים:  הרב הראשי של פריז
 חיבוריו:  גזענות ויהדות
 צאצאים:  לאזאר קפלן  פרנסיס קפלן  בנימין קפלן  מרים אסקינאזי
 מספר צאצאים:  4
 פרסים והוקרה:  פרס האגודה לידידות יהודית-נוצרית בצרפת (1989)  הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות הלאומי  צלב המלחמה 1914–1918  צלב המלחמה 1939-1945  צלב גדול של לגיון הכבוד 
 חתימה:   
 
יעקב קפלן (בצרפתית: Jacob Kaplan;‏ 7 בנובמבר 1895 – 5 בדצמבר 1994) היה רב יהודי, כיהן כרבה הראשי של צרפת משנת 1955 עד שנת 1980.
ביוגרפיה

נולד ב-7 בנובמבר 1985 ברובע הרביעי של פריז, למשפחת כהנים דתית שמקורה בליטא. הוא החל את לימודיו בסמינר היהודי של צרפת בשנת 1913, אך לימודיו שם נקטעו על ידי מלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הצרפתי והצטרף לחיל הרגלים. הוא לחם בקרב ורדן, בו נפצע ב-1916, וזכה לעיטור צלב המלחמה.
ביוגרפיה > רבנותו

לאחר המלחמה חידש קפלן את לימודיו בסמינר היהודי של צרפת, וקיבל את תעודת הרבנות ב-1921. בתחילה התמנה לרב במילוז. ב-1928 התמנה לרב בבית הכנסת דה נצרת שבפריז, ובשנת 1933 התמנה לרב בית הכנסת דה לה ויקטואר.
קפלן מונה להיות עוזר הרב הראשי של צרפת, הרב ישעיה שוורץ, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה. במלחמה נטל חלק פעיל בהגנה על צרפת, במערכה על צרפת וארצות השפלה.
לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית וכינון ממשל וישי, קפלן נטל חלק חשוב בהתנגדות למשטר המפלה לרעה יהודים וקבוצות אתניות אחרות. בשנת 1940 פרסם את הספר "גזענות ויהדות", שנכלל ברשימת הספרים האסורים למכירה ב"רשימת אוטו" (צר') - מסמך שפרסמה גרמניה הנאצית ובו נכללו ספרים האסורים לפרסום בתחומי הרייך.
בעקבות פעילותו נגד האנטישמיות גורש הרב קפלן ממקום מגורו בוישי אל העיר ליון בשנת 1942. בליון הוא לא הפסיק לפעול למען יהודי צרפת, כולל פניה לקרדינל גרלייר בבקשה לעצור את שיירות היהודים היוצאים לגרמניה. קפלן נעצר ב-1944 על ידי המשטרה הצרפתית, ושוחרר עוד באותו יום תמורת כופר.
לאחר שחרור צרפת על ידי בעלות הברית זכה פעם נוספת לעיטור צלב המלחמה, הפעם על פעילתו תחת הכיבוש הנאצי בצרפת.
הגנרל הצרפתי אלפונס יוני נימק את זכייתו:
השתתף לאורך כל הכיבוש במספר רב של פעולות נגד האויב. הוא היה מודל של אומץ והקרבה עצמית לכל לוחמי ההתנגדות
קפלן נבחר לרב הראשי של פריז בשנת 1950, וכיהן בתפקיד זה במשך חמש שנים. דאגתו העיקרית הייתה לבנות מחדש את הקהילה, שנחרבה על ידי הנאצים.
ב-1955 מונה לרב הראשי של צרפת. בשנות כהונתו כרבה הראשי של צרפת סייע רבות להגירה של יהודי צפון אפריקה אל צרפת. הוא יצא לגמלאות בשנת 1980, ונפטר בשנת 1995.