מארי תרז, נסיכת צרפת
השיבה לצרפת

ב-6 באפריל 1814, לאחר נפילתו של נפוליאון, הוכתר דודה של מארי תרז, לואי השמונה עשר כמלך צרפת. המשפחה המלכותית חזרה לפריז ב-28 ביולי 1815. שלא כמו לואי ה-18, שברח מצרפת לפני מאסרם של לואי ה-16 ומארי אנטואנט וחזר לתפוס את מקומו כמלך צרפת, החזרה לצרפת הייתה קשה למארי תרז. היא לא רצתה לקחת חלק בפוליטיקה הצרפתית שאפשרה למשפחתה לחזור לשלטון ולא הייתה מוכנה לקבל את מתנגדי המלוכה שרצחו את הוריה, אך הפכו את עורם וקיבלו את משפחת בורבון בחזרה לכס השלטון, שלא כמו לואי ה-18.
מארי תרז זיהתה את האנשים שלקחו חלק פעיל ברצח אביה ואימה ועם שובו של לואי ה-18 החליטו לעמוד לצידו על מנת לשמור על כוחם. בעבור לואי ה-18 זהו המחיר שיש לשלם בעבור הכתר, אולם מארי תרז לא בטחה עוד בשום אדם ולא רצתה לקחת חלק בחצר המלוכה הצרפתית. היא התגוררה בארמון וורסאי, אולם לא לקחה חלק באירועים, במסיבות או בחגיגות הארמון אליהם הוזמנו אנשי החצר ופוליטיקאים, שבעבר התנגדו ללואי ה-16, פעלו למאסרו וחתמו על הוצאתו להורג. עדויות על שנות שהותה בארמון מתארים את מארי תרז כתזכורת אבלה יומיומית מהלכת בעבור בני המשפחה ואנשי החצר למאורעות האימים של המהפכה. לואי ה-18 שהיה קרוב אל מארי תרז הבין ללבה ואיפשר לה לנהוג כרצונה, כמו גם שדמותה האבלה, כיתומה האומללה של מלך ומלכת צרפת, סיוע לדימוי הציבורי שרצה לבסס, לחיזוק מעמדו וזכותו לכתר הצרפתי.
דוגמה להתנהלות חצר המלוכה בימיו של לואי ה-18 אל מול מתנגדי המלוכה ניתן למצוא בתיאור חייו של פושה, אחד ממתנגדיו הקולניים של לואי ה-16. חתימתו של פושה מתנוססת על גזר הדין שהוביל את לואי ה-16 לגליוטינה, אך הוא השכיל להפוך את עורו שוב ושוב ובכך שמר על כוחו בשלטונו של נפוליאון ובשלטונו של לואי ה-18. הוא אף זכה להתמנות לשר על ידי לואי ה-18 על אף חלקו הניכר ברצח המלך והמלכה. לואי ה-18 השתמש ביכולותיו הפוליטיות של פושה כדי לכבוש שוב את כס המלוכה והצלחתו הובילה למינויו של פושה לתפקיד לשר בחצרו. בני משפחת בורבון ידעו על מעורבותו של פושה, אולם זה היה המשחק הפוליטי בחצר המלוכה הצרפתי. לא כך בעבור מארי תרז. נוכחותו של פושה בחצר המלכות, לאחר ששיתף פעולה ברצח הוריה הייתה בלתי נסבלת בעבורה. בני המשפחה שראו את כאבה של מארי תרז דרשו מלואי ה-18 לגרש את רוצחי לואי ה-16 מהארמון, וביניהם פושה. לואי ה-18 נענה לבקשת משפחתו, שכן לאחר שכבש את השלטון לא נדרש עוד לעזרתו של פושה. הוא ציווה לפטר את השר באמירה ש"יש למנוע מהדוכסית המסכנה את הדבר, שתהא צפויה תמיד לפגישה עם הפרצוף המתועב הזה".
בניגוד למשפחת בורבון שחזרו לצרפת במטרה לבסס את שלטונם מחדש, חייה של מארי תרז בצרפת לא הוקדשו לכך אלא לשימור זיכרון משפחתה. היא חזרה לצרפת במטרה למצוא את אחיה, לואי שארל. היא אמנם קיבלה דיווח על מותו, אולם שמעה גם את השמועות על בריחתו מהכלא והחלפתו בילד אחר שמת בכלא, והקדישה את זמנה לברר את האמת מאחורי השמועות, נפגשה עם כל מי שיכול לספק לה מידע בנושא וחיפשה אחר גופתו. מארי תרז ביקרה באתרים של קברי האחים בהם הושלכו גופות המתים מהגליוטינה ומתקופת הטרור של המהפיכה וארגנה חיפושים אחר גופות הוריה, אחיה ודודתה. רסיסי המידע על שעותיהם האחרונות ומקום קבורתם של הוריה התחברו יחדיו וגופותיהם נמצאו, אולם לא כך גופתו של לואי שארל. מארי תרז קיבלה פניות רבות מצעירים בני גילו של אחיה שטענו כי הם לואי ה-17 האבוד וחוותה מפחי נפש רבים ממתחזים שסיפרו על חייהם כילד לואי שארל וזכרונותיהם ממנה, אחותם, בחצר המלוכה. גופתו של אחיה הקטן לא נמצאה, אולם מארי תרז החליטה לאחר מפגשים רבים כי ככל הנראה יש אמת בטענה שמת בכלאו. יודעי דבר הובילו אותה למקום בו הושלכה גופתו ומאותו הרגע ואילך היא סירבה להפגש עם מתחזים נוספים, על אף שעדויות חותכות על מותו לא סופקו לה מעולם. זמן רב לאחר מותה של מארי תרז נמצאו שרידי לואי ה-17: לבו של הילד הוצא מגופו על ידי הרופא שקבע את מותו ונשמר ברשותו. באמצעות שריד זה נערכו בדיקות ונקבע כי אכן לואי ה-17 מת בכלאו. כיום נמצא שריד זה בבזיליקת סן-דני, בה קבורים הוריו.
לואי ה-18, תמך בפעולותיה של מארי תרז שכן ראה את אהדת הצרפתים אליה. הניסיונות לערער את שלטונו נענו על ידו ביחסי ציבור ענפים ל"יתומה המלכותית" וזיכרון העוול שנעשה לאחיו לואי ה-16 ואשתו מארי אנטואנט. על כן תמיכתו ועזרתו של לואי ה-18 סייעה למארי תרז במטרתה לשמור את זכרם של הוריה ואחיה:
בינואר 1815 נערך טקס זיכרון מפואר בו הועברו גופותיהם של לואי ה-16 ומארי אנטואנט מקבר האחים בו הושלכו לאחר הוצאתם להורג לבזיליקת סן-דני. הם נקברו במרתפי הבזיליקה ופסל הוצב בקומת הכניסה המתאר אותם בתנוחת תפילה. לואי ה-18 החליט על כך, בניגוד לרצונה של מארי תרז שסירבה להעביר את גופות הוריה ואף לא השתתפה בטקס עצמו.
במקום זאת, מארי תרז החליטה ותכננה את הקמת קפלת אקספיואטורי במקום שבו הושלכו גופותיהם של מארי אנטואנט ולואי ה-16 בחצר כנסיית מדלן, שם הושלכו לא רק הוריה אלא רבים אחרים, כולל חיילי המשמר אשר הגנו על המשפחה המלכותית בארמון טווילרי ושילמו בחייהם. היא הקדישה את הקפלה לכל המתים האלמונים שנקברו באותו המקום בתקופת הטרור וחצר הקפלה מעוצבת במצבות זיכרון ללא שמות המתים המקיפים שיחי ורדים המוקדשים לאימה, מארי אנטואנט. במרתף הקפלה ניצב מזבח שיש במקום בו נמצאה גופתו של לואי ה-16 ובקומת הכניסה ניצבים שני פסלים מפוארים המתארים מצד אחד את מארי אנטואנט ומהצד השני את לואי ה-16 מלווים במלאכים שעולים איתה השמיימה. הפסלים ניצבים על בסיס אבן שעליו חקוקים מילותיהם האחרונות: צוואתו של לואי ה-18 מצד אחד, ומכתבה של מארי אנטואנט לדודתה של מארי תרז
מארי תרז הוציאה לפועל את הקמתה של קפלת זיכרון נוספת, שהוצבה בתא בו הוחזקה אימה, מארי אנטואנט בכלא הקונסיירז'רי. הכלא מהווה כיום אתר תיירות ואחד מחדריו מציג את דמותה של מארי אנטואנט לצד שני שומרים על מנת להציג למבקרים את האסירה המפורסמת ביותר ששהתה בו, אולם התא המקורי בו סבלה המלכה בימיה האחרונים נשמר על ידי מארי תרז בקפדנות כקפלת זיכרון ותפילה.
מארי תרז אחראית גם לקביעה כי אחיה, לואי ה-17, נקבר בקבר האחים בסנט מרגוט. בהתבסס על עדויותיהם של תומכי המלוכה שאיתם שוחחה מארי תרז, כי גופתו הועברה ממצודת הטמפל לקבורה שם, יחד עם כ-300 בני אדם אשר הוצאו להורג בגליוטינה.  חפירות חוזרות ונשנות שנערכו במקום לא הובילו למציאת שרידי גופתו של המלך בן ה-10, גילו של לואי שארל במותו. מארי תרז לא ידעה בוודאות עד יום מותה האם והיכן נקבר אחיה, אך היא הקדישה מקום זה לזכרו. מצבת קבר קטנה ולוחית שנקבעה בקיר בסנט מרגוט מציינים כי זהו המקום בו הושלכה גופתו של לואי ה-17.
שהותה של מארי תרז בצרפת הסתיימה עם שובו של נפוליאון במרץ 1815. הוא הקים צבא שנועד להחזיר לו את השלטון ולואי ה-18  נמלט מהמדינה. מארי תרז ובעלה, ששהו בבורדו באותה התקופה, החליטו להישאר ולארגן את הכוחות המקומיים להגן על העיר מפני תומכי נפוליאון. עד מהרה גלתה מארי תרז כי נוכחותה מסכנת את העיר, שכן נפוליאון הורה על מעצרה וחיסול תומכיה. מתוך חשש כי הצבא שיבוא אחריה יגרום לשפיכות דמים ולהרס של בורדו, היא החליטה לעזוב את מולדתה בשנית להימלט לבריטניה. עם זאת גלותה השנייה בבריטניה לא נמשכה זמן רב, שכן המשפחה המלכותית שבה לצרפת לאחר תבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו.
לואי ה-18 נפטר ב-16 בספטמבר 1824 ואת כתרו ירש אחיו הצעיר, שארל העשירי, שהיה דודה של מארי תרז ואבי בעלה. לואי אנטואן, בעלה של מארי תרז, היה כעת יורש העצר למלוכה הצרפתית ומארי תרז קיבלה את התואר מאדאם לה דופין, השמור לרעייתו של יורש העצר הצרפתי. תקופת שלטונו של שארל העשירי הייתה סוערת בשל דעותיו השמרניות ובשל כך הוא נאלץ לוותר על הכתר ב-30 ביולי 1830. בנו לואי אנטואן ואשתו, מארי תרז, הפכו למלך ומלכת צרפת באופן אוטומטי עם ויתורו של שארל העשירי על הכתר. עם זאת גם לואי אנטואן ויתר על זכותו לכתר עשרים דקות מאוחר יותר. יש המגדירים את מארי תרז כמלכת צרפת בשל עשרים הדקות הללו, בהן בעלה היה רשמית המלך. את כס המלוכה ירש בן דודה של מארי תרז, לואי פיליפ, בנו של הדוכס מאורליאן שהיה בראש מתנגדי המלוכה ואחד מקושרי הקשר המרכזיים נגד לואי ה-16 ומארי אנטואנט ואף חתם על גזר דין המוות של המלך ב-1793. על אף הכאב הרב שאביו של לואי פיליפ הסב למארי תרז ולמשפחתה, היא ובעלה ויתרו ביודעין על הכתר והעבירו אותו לידיו לטובת המשכיות השלטון בצרפת. משפחת בורבון אמנם נשארה לשלוט בצרפת, אך מארי תרז, בעלה ושארל העשירי, אבי בעלה, החליטו לעזוב את צרפת ולא לשוב אליה.