stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המועצה הציונית בישראל
הנהגה

יושב ראש התנועה הוא יגאל ביבי. מיושבי הראש בעבר: אורי גורדון, ניסן הרפז, רון נחמן, עוזי דיין, דרור מורג ומוריס זילכה.
מנכ"ל התנועה הוא עוז חיים. בין המנכ"לים בעבר: אריה הס, משה בן עטר ומשה טור-פז.
הערות שוליים

↑  זוכי פרס אות גיבורי העורף - ועדת הפרס של פרויקט, באתר ההסתדרות הציונית העולמית, ‏2024_01_03
↑  חנן גרינווד, עומר אדם, יוסף חדאד וארגון "ידידים": אלו רק חלק מ-16 הזוכים בפרס "אות לעורף", באתר ישראל היום, 22 בינואר 2024
↑  "גיבורי העורף": זה הפרס שיוענק לעומר אדם, גיא הוכמן ויוסף חדד, באתר אייס, 8 בינואר 2024
↑  ערוץ 7, אות גיבורי החברה הישראלית יוענק לחנוך דאום ואלמוג בוקר, באתר ערוץ 7 בארץ, ‏5 ינואר 2025
אביה וגיא הוכמן, יוסף חדאד ואמילי שריידר בטקס הענקת פרס גיבורי העורף, הספרייה הלאומית בירושלים, 21 בינואר 2024
יחסי בנגלדש–מקסיקו

| יחסי בנגלדש–מקסיקו |
| --- | --- |
בנגלדש: מקסיקו


בנגלדש: מקסיקו
שטח (בקילומטר רבוע)
148,460: 1,964,375
אוכלוסייה
174,973,903: 131,582,945
תמ"ג (במיליוני דולרים)
437,415: 1,788,887
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,500: 13,595
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה פדרלית

יחסי בנגלדש–מקסיקו הם היחסים הבילטרליים בין בנגלדש ומקסיקו. שתי המדינות חברות באו"ם ובארגון הסחר העולמי.
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו רשמית ב-8 ביולי 1975, ארבע שנים לאחר שבנגלדש קיבלה את עצמאותה מפקיסטן. בשנת 1981, נשיא בנגלדש עבדוס סאטאר ביקר במקסיקו כדי להשתתף בפסגת צפון-דרום בקנקון.
בנגלדש ומקסיקו הביעו עניין הדדי בהרחבת הפעילות הכלכלית הדו-צדדית בין שתי המדינות. בשנת 2011, משלחת עסקית מבנגלדש ביקרה במקסיקו במטרה לחקור תחומים פוטנציאליים לסחר והשקעות דו-צדדיות. שינויי אקלים והפחתת עוני זוהו גם כאזורים פוטנציאליים לשיתוף פעולה דו-צדדי בין שתי המדינות. בשנת 2012, בנגלדש פתחה את שגרירותה במקסיקו סיטי. בשנת 2015, שר החוץ של בנגלדש, שהריאר אלאם, ביקר במקסיקו כדי לחגוג 40 שנות יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. בזמן שהותו במקסיקו, השר אלאם נפגש עם שר החוץ של מקסיקו, חוסה אנטוניו מיד.
ביקורים רמי דרג

ביקורים רמי דרג מבנגלדש למקסיקו
הנשיא עבדוס סאטאר (1981)
שר החוץ מוחמד מיארול קווייס (2011)
שר המדינה שהריאר עלאם (2015)
הסכמים בילטרליים

שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם על ביטול ויזה לבעלי דרכון דיפלומטי ורשמי (2013); הסכם בנושא סיוע מינהלי הדדי בענייני מכס (2013) ומזכר הבנות בנושא התייעצות עם משרד החוץ (2015).
יחסי סחר

בשנת 2018 הסתכם הסחר הדו-כיווני בין שתי המדינות ב-336 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של בנגלדש למקסיקו כולל: כותנה, טקסטיל ונעליים. היצוא העיקרי של מקסיקו לבנגלדש כולל: מנועים למעליות או מעליות; גנרטורים; שרימפס וסרטנים; ומלכודות קיטור. בשנת 2016, החברה הרב-לאומית המקסיקנית Cemex מכרה את פעילותה בבנגלדש לקבוצת סיאם צמנט.
נציגויות דיפלומטיות

בנגלדש מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי.
מקסיקו מיוצגת בבנגלדש באמצעות שגרירותה בניו דלהי, הודו בנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בדאקה.
One (שיר של מטאליקה)

"One" הוא שיר של להקת ההבי מטאל האמריקאית מטאליקה, שיצא כסינגל השלישי והאחרון מתוך אלבום האולפן הרביעי של הלהקה, ...And Justice for All‏ (1988). השיר, שנכתב על ידי חברי הלהקה ג'יימס הטפילד ולארס אולריך, מתאר חייל ממלחמת העולם הראשונה שנפצע קשה - ידיו, רגליו ולסתו עפו מהמקום כתוצאה מדריכה על מוקש. אותו איש התעוור ואינו מסוגל לדבר או לזוז - מתחנן לאלוהים שייקח את חייו. בקליפ, בניסיון לתקשר עם צוות בית החולים, הוא מטלטל במיטתו, מאיית את המילה "SOS" בקוד מורס.  הפקת השיר נעשתה על ידי הלהקה לצד פלמינג רסמוסן. השיר היה הראשון של הלהקה שהגיע למצעד בארצות הברית, והגיע למקום ה-35 במצעד הבילבורד הוט 100 . זה היה גם להיט מספר אחת בפינלנד.
הקליפ הרשמי לשיר הוצג בינואר 1989 ב־MTV . הקליפ צולם בשחור-לבן על ידי הבמאי מייקל סלומון, סיפור הסרטון כרוך בסצנות שנלקחו מהסרט האנטי-מלחמתי מ-1971 "ג'וני שב משדה הקרב" . בגלל שמטאליקה נאלצה לשלם דמי תמלוגים באופן שגרתי כדי להמשיך ולהציג את הקליפ. הלהקה לבסוף קנתה את הזכויות על הקליפ.
מטאליקה ביצעה את "One" בטקס פרסי הגראמי ה-31 ששודרה מלוס אנג'לס ב-1989. בשנה שלאחר מכן, השיר זכה בפרס גראמי לביצוע המטאל הטוב ביותר, הראשון אי פעם שזכה בקטגוריה זו. השיר הוא אחד מהלהיטים הגדולים ביותר של הלהקה (ואף נחשב אחד מהשירים הגדולים ביותר של שנות ה-80 בעיני אנשים מסוימים) ונשאר מצרך בהופעות חיות מאז יציאת האלבום, והוא השיר המבוצע ביותר מהאלבום ...And Justice For All.
במרץ 2023, מגזין רולינג סטון דירג את "One" במקום ה-11 ברשימת "100 שירי ההבי מטאל הגדולים בכל הזמנים".
גדי ירקוני (פוליטיקאי)

גד משה "גדי" ירקוני (נולד ב-4 באוגוסט 1967) הוא חבר קיבוץ נירים, כיהן כראש המועצה האזורית אשכול.
ביוגרפיה

ירקוני נולד בקיבוץ נירים בשנת 1967 לעמליה, מורה להיסטוריה ומקרא, וצבי, נהג משאית.
לירקוני תואר הנדסאי תעשייה וניהול מהמרכז האקדמי רופין והוא בוגר קורס במנהל עסקים. דירקטור בחברות "נירלט" ו"ניראל יזמות חקלאית".
ירקוני היה רכז המשק של נירים. בירי פצצות מרגמה מרצועת עזה לעבר קיבוצו ב-26 באוגוסט 2014, כשעה לפני תום מבצע צוק איתן, נפצע ירקוני קשה ואיבד את שתי רגליו (מהירי נהרגו שניים מחברי הקיבוץ). בינואר 2015 העיד בפני צוות הבדיקה של האו"ם בנושא עימות ישראל-עזה 2014 על נסיבות פציעתו.
בעקבות בחירתו לכנסת של חיים ילין, ראש מועצה אזורית אשכול, נערכו ביוני 2015 בחירות לראשות המועצה, בהן ניצח ירקוני את אורי נעמתי ורן גויטע לאחר שזכה ב-51% מקולות הבוחרים. בבחירות 2018 לראשות המועצה ניצח את אפי מישוב ממושב אוהד, ברוב של 55.77%.
ירקוני טען במאי 2023 שתוכנית ההתנתקות לא הייתה טעות. לאחר טבח שבעה באוקטובר ב-7 באוקטובר 2023, בראיון לערוץ 12 אמר שחמאס לא יכול להיות לצד מדינת ישראל.
בעקבות מתקפת הפתע נדרש להתמודד עם התרוקנות המועצה האזורית מרבים תושביה, שפונו ממנה מחמת הירי המתמשך לעברה. עקב מלחמת חרבות ברזל לא נערכו במועצה האזורית הבחירות לרשויות המקומיות בישראל בפברואר 2024, וירקוני המשיך בתפקידו. לאור התמשכות המלחמה, הבחירות למועצה האזורית אשכול נדחו על ידי הכנסת ל-19 בנובמבר 2024. ירקוני לא הגיש את טפסי מועמדותו לראשות המועצה. מחליפתו היא מיכל עוזיהו-פלג  ממושב עין הבשור מאחר שהיא הייתה המועמדת היחידה שהגישה את טפסי המועמדות לבחירות לראשות המועצה. ירקוני סיים את תפקידו כראש המועצה האזורית אשכול ב-3 בדצמבר 2024 לאחר כ-9 שנים בתפקיד.
חיים אישיים

ירקוני נשוי לשהם ואב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  גילי כהן, שירלי סיידלר, ג'קי חורי, כשעה לפני הפסקת האש: שני הרוגים ופצוע קשה מפגיעת פצמ"ר באשכול, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2014
↑  אור הלר, ‏קטוע הרגליים מנירים העיד בוועדת שאבאס: "מקווה שהצלחנו לשנות משהו", באתר מעריב אונליין, 15 בינואר 2015
↑  מתן צורי, אילנה קוריאל ואחיה ראב"ד, פחות משנה אחרי שאיבד את רגליו ב"צוק איתן": גדי ירקוני נבחר לראש מועצת אשכול, באתר ynet, 3 ביולי 2015
↑  גדי ירקוני, ראש המועצה האזורית אשכול: "ההתנתקות לא הייתה טעות, זה היה הדבר הנכון", עכשיו 14, 14 במאי 2023
↑  "לא מעניין אותי בית חולים": גדי ירקוני כפי שמעולם לא שמעתם, באתר מעריב אונליין, 18 באוקטובר 2023
טאיסה פרמיגה

| --- | --- |

 לידה:  17 באוגוסט 1994 (בת 30) ארצות הברית קליפטון, ניו ג'רזי, ארצות הברית 
 שם לידה:  Taissa Alexandra Farmiga 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2011
 פרופיל ב-IMDb
 
טאיסה פרמיגה (באנגלית: Taissa Farmiga; נולדה ב-17 באוגוסט 1994) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. מוכרת בזכות תפקידיה בסדרה "אימה אמריקאית", בסרטה של סופיה קופולה "בלינג רינג" ובקומדיית האימה "בחורות אחרונות".
ביוגרפיה

טאיסה פרמיגה נולדה בקליפטון, ניו ג'רזי שבארצות הברית. הוריה מהגרים אוקראינים מרקע נוצרי. סבה וסבתה מצד אמה נפגשו במחנה עקורים בגרמניה במלחמת העולם השנייה. אביה מייקל פרמיגה הוא מנתח מערכות מחשב, ואמה לובומירה ספס, היא מורה בבית ספר. לה שישה אחים ואחיות גדולים, כשביניהן השחקנית מועמדת האוסקר ורה פרמיגה, המבוגרת ממנה ב-21 שנה.
קריירה

פרמיגה ידועה בתפקידה של ויולט הרמון בעונה הראשונה של הסדרה האנתולוגית "אימה אמריקאית: בית הרצח" בשנת 2011 שיצר ראיין מרפי לרשת FX Networks, ובהמשך מתפקידה כסם בסרט הדרמה הביוגרפי "בלינג רינג" של הבמאית סופיה קופולה שם שיחקה לצידה של השחקנית אמה ווטסון.
בשנת 2013 שיחקה פרמיגה בעונה השלישית של הסדרה "אימה אמריקאית: הכישוף" בתפקיד זואי בנסון, מכשפה צעירה וקטלנית.
בשנת 2015 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "עיר מרושעת", ברשת ABC בדמותה של קארן מק'לארן.
ובנוסף כיכבה בסרט העצמאי "6 שנים", לצד בן רוזנפילד. כן ב-2015 כיכבה בתור מקס בסרט קומדיית האימה "בחורות אחרונות", לצד מאלין אקרמן שגילמה את אמה של מקס.
בשנת 2016 שיחקה בדרמה הרומנטית "יוצא מן הכלל" שביים והפיק וורן בייטי. בהמשך, שיחקה גם במחזה "קבורת תינוק" מאת סם שפרד באוף ברודוויי.
בשנת 2018 שיחקה בסרט "תמיד גרנו בטירה" לצד אלכסנדרה דדריו וסבסטיאן סטן, הסרט מבוסס על ספרה באותו שם של שירלי ג'קסון. עוד באותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסרט האימה "הנזירה". שיחקה גם בסרט הדרמה "אהבה כמו שלנו" (אנ'), בקומדיה "The Long Dumb Road" ובסרטו של קלינט איסטווד "הפרד". באוגוסט 2018, אושר כי פרמיגה תשוב לשחק בסדרה "סיפור אימה אמריקאי", לעונה השמינית של הסדרה, "אימה אמריקאית: אפוקליפסה", שם גילמה את שתי הדמויות הקודמות שלה, ויולט הרמון וזואי בנסון.
במאי 2019, פרמיגה הופיעה בתור אנני מילר בפרק בסדרה "אזור הדמדומים" מבית פרמאונט+, אתחול מחדש של סדרת הטלוויזיה באותו שם משנת 1959. באותה שנה, הוכרז כי פרמיגה לוהקה לסדרת הדרמה התקופתית של HBO ‏"העידן המוזהב", בתור אשת החברה גלאדיס ראסל. ההפקה של הסדרה נדחתה עקב מגפת הקורונה, מה שהוביל את הצילומים להתחיל רק בפברואר 2021. הסדרה עלתה בבכורה ב-24 בינואר 2022.
חיים אישיים

במאי 2019 דווח על כך שהיא מאורסת לתסריטאי והבמאי האמריקאי-יהודי הדלי קליין, וב-8 באוגוסט 2020 נישאו בטקס צנוע בביתם, בשכונת לוס פליז, לוס אנג'לס.
פרמיגה דוברת גם אוקראינית, ואף בקיאה בשפת הסימנים האמריקאית, לאחר שלקחה שיעורים במשך 4 שנים.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2011 | Higher Ground | קורין ווקר בצעירותה |  |
| 2013 | בלינג רינג | סם |  |
| 2013 | At Middleton | אודרי מרטין |  |
| 2013 | Mindscape | אנה גרין |  |
| 2014 | Jamesy Boy | שרה |  |
| 2015 | בחורות אחרונות | מקס קרטרייט |  |
| 2015 | 6 שנים | מלאני קלארק |  |
| 2016 | In a Valley of Violence | מרי אן |  |
| 2016 | ליגת הצדק נגד הטיטאנים הצעירים | רייבן / רייצ'ל רות' | דיבוב |
| 2016 | יוצא מן הכלל | שרה ברנספורד |  |
| 2017 | הטיטאנים הצעירים: חוזה יהודה | רייבן / רייצ'ל רות' | דיבוב |
| 2018 | אהבה כמו שלנו | אמה הרץ |  |
| 2018 | The Long Dumb Road | רבקה |  |
| 2018 | הנזירה | האחות איירין |  |
| 2018 | תמיד גרנו בטירה | מרי קת׳רין בלקווד |  |
| 2018 | הפרד | ג'יני |  |
| 2020 | ליגת הצדק האפל: מלחמת אפוקליפס | רייבן / רייצ'ל רות' | דיבוב |
| 2021 | John and the Hole | לורי |  |
| 2023 | הנזירה 2 | האחות איירין |  |
| TBA | She Taught Love | סמנת'ה |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2011 | אימה אמריקאית: בית הרצח | ויולט הרמון | תפקיד ראשי; 12 פרקים |
| 2014-2013 | אימה אמריקאית: הכישוף | זואי בנסון | תפקיד ראשי; 13 פרקים |
| 2015 | Wicked City | קארן מקלארן | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
| 2016 | אימה אמריקאית: רואנוק | סופי גרין | פרק: "Chapter 9" |
| 2018 | אימה אמריקאית: אפוקליפסה | זואי בנסון/ויולט הרמון | 7 פרקים |
| 2019 | אזור הדמדומים | אנני מילר | פרק: "Not All Men" |
| 2020 | 50 States of Fright | האנה סאליבן | 3 פרקים |
| 2022-הווה | העידן המוזהב | גלאדיס ראסל | תפקיד ראשי; 10 פרקים |
מוחמד אשתייה

מוחמד איבראהים אשתייה (בערבית: محمد اشتية; נולד ב-17 בינואר 1958) הוא פוליטיקאי פלסטיני, ראש ממשלת הרשות הפלסטינית בין השנים 2019–2024 ומומחה כלכלי.
ביוגרפיה

נולד ב-1958 בכפר תל שבשומרון, אז תחת שלטון ממלכת ירדן. כיהן כשר הדיור והעבודות ציבוריות ושר המועצה הכלכלית הפלסטינית לפיתוח ולשיקום, ובעל תואר דוקטור בפיתוח כלכלי מאוניברסיטת סאסקס. עבד כפרופסור ודיקן באוניברסיטת ביר זית ופרסם כמה ספרים על כלכלה, פוליטיקה והיסטוריה.
היה חבר בצוות המשא ומתן לשלום של אש"ף, יחד עם סאיב עריקאת. בין השאר השתתף בסבב השיחות בין ישראל לפלסטינים בשנת 2014, בהשתתפות ציפי לבני ויצחק מולכו. עזב את צוות המשא ומתן עוד לפני פיצוץ השיחות בין הצדדים עקב חילוקי דעות וחוסר אמונתו כי השיחות יובילו לפריצת דרך מדינית.
בריאיון ל-CNN סירב אשתייה לגנות את טבח שבעה באוקטובר, הזכיר שהפלסטינים קוראים כבר 75 שנה לפתרון של בעיית הנכבה, ואמר שצריך לגנות כל הרג של אזרחים. ב-26 בפברואר התפטר מתפקידו כראש הממשלה יחד עם כל ממשלתו.
האנציקלופדיה הפלסטינית

בשנת 2009 חיבר אשתייה "אנציקלופדיה של מונחים ומושגים פלסטיניים (ער')" בעקבות פגישה עם יאסר ערפאת. האנציקלופדיה כוללת כאלף מונחים ומושגים בהם משתמשים הפלסטינים לעיתים קרובות.
הערות שוליים

↑  Mohammad Shtayyeh, באתר All 4 Palestine
↑  Hamas further sidelined by appointment of new PA premier Shtayyeh, באתר Times of Israel
↑  PA public works minister tenders resignation, באתר מען, 19 באפריל 2010
↑  אליאור לוי, הוצג ראש הממשלה הפלסטיני החדש, חמאס לא מכיר בו, באתר ynet, 10 במרץ 2019
↑  Palestinian prime minister tells CNN why he won't condemn deadly October 7 Hamas attack, CNN, October 20, 2023
↑  עינב חלבי, בעקבות לחץ ארה"ב, הממשלה הפלסטינית התפטרה: "נמשיך בעימות עם הכיבוש", באתר ynet, 26 בפברואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007579403805171  GND: 171621212  ISNI: 0000 0000 6691 7461  LCCN: no2010033091  SUDOC: 199814740  VIAF: 68206818   WorldCat (עם VIAF): 68206818 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איתן פונד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1990 (בן 35 בערך) ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  ישיבת חורב  מכינה קדם-צבאית בני דוד 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  2010–2016 (כ־6 שנים)
 דרגה:    רב-סרן
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד פלס"ר גבעתי  מפקד פלוגה בפלוגת תומר  מפקד פלוגה בביסלמ"ח  סגן מפקד גדס"ר 6828 (במיל')  מפקד גדס"ר 6828 (במיל') (מ"מ)
 פעולות ומבצעים
 מבצע עמוד ענן    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
 עיטורים
   עיטור המופת
 
איתן פוּנד (נולד בשנת 1990) הוא קצין במילואים בדרגת רב-סרן מחטיבת גבעתי שעוטר בעיטור המופת על לחימתו בקרב רפיח, במהלך מבצע צוק איתן.
הערות שוליים

↑  יוני גבאי, ‏סגן איתן פונד: "לא חשבתי יותר מדי באותם רגעים", באתר כיכר השבת, 2 בפברואר 2015
↑  יוסי יהושוע, סגן איתן רץ למנהרה: "לא רוצה צל"ש, אני לא גיבור. זה מה שמצופה מכל לוחם", באתר ynet, 7 באוגוסט 2014
↑  סגן איתן פונד - עם קבלת אות ההוקרה על שם מנחם בגין, באתר יוטיוב, 29 בדצמבר 2014
↑  יאיר שרקי, ‏התפקיד הבא של סגן איתן: מפקד פלוגה בגדוד החרדי של גבעתי, באתר ‏מאקו‏, 5 במאי 2015
↑  צחי דבוש, בין קודש לחאקי, באתר ynet, 11 בפברואר 2017
↑  יואב קרן, הקצין שזינק אחר הדר גולדין: "בצוק איתן פספסנו בגדול. זה הזמן לתקן" | עם הכוחות בג'באליה, באתר ynet, 14 במאי 2024
אישתאר

ערך זה עוסק בזמרת ישראלית. אם התכוונתם לאלת הפריון האכדית, ראו .
| --- | --- |

אישתאר בהופעה באשקלון, 2010
 לידה:  10 בנובמבר 1968 (בת 56) קריית אתא, ישראל 
 שם לידה:  אסתר (אתי) זך ביטון
 מוקד פעילות:  ישראל, צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 עיסוק:  זמרת
 סוגה:  דאנס 
 שפה מועדפת:  ספרדית, עברית 
 מספר צאצאים:  2 
 www.ishtaralabina.net
 פרופיל ב-IMDb
 
אסתר (אתי) זך ביטון (נולדה ב-10 בנובמבר 1968), הידועה בשם הבמה אישְתאר, היא זמרת בינלאומית ישראלית.
ביוגרפיה

אישתאר נולדה בקריית אתא במשפחה יהודית לאם ממוצא מצרי ולאב ממוצא מרוקאי. החלה לשיר במועדונים כבר בנעוריה מגיל 14. בשלב מוקדם בקריירה שלה אימצה את שם הבמה "אישתאר", שמזכיר את שמה המקורי, אסתר, ואת שם אלת הפיריון והאהבה האכדית "אשתר".
לאחר שירותה הצבאי, כמכונאית המטוסים הראשונה בצה"ל, עברה ב-1994 להתגורר בצרפת, שם החלה לעבוד כזמרת בפאבים ובתי מלון,
בשנת 1996 החלה להקליט את אלבומה הראשון עם להקת "אלאבינה" (אנ'), להקה שסגנונה הוא מוזיקת העולם ומשלב גם סגנונות של פלמנקו, מוזיקה ערבית, מוזיקה צוענית וסגנונות נוספים. אישתאר עצמה שרה בערבית, צרפתית, אנגלית, ספרדית, רוסית ועברית. הלהקה זכתה להצלחה רבה באירופה ובארצות הברית במחצית השנייה של שנות ה-90 ובראשית שנות האלפיים.
זו הפעם הראשונה ששיר בשפה הערבית נכנס ישירות למצעד הבילבורד הלטיני אמריקאי למקום השביעי.
החל משנת 2000 החלו שני חלקי הלהקה לפתח קריירות נפרדות תוך שמירה במקביל על מסגרת להקת אלאבינה. באותה שנה יצא הלהיט הבינלאומי "אלבינה", שהזניק את הקריירה המוזיקלית שלה. בשנת 2000 חתמה אישתאר עם חברת התקליטים סוני קולומביה והוציאה אלבום בצרפתית שנקרא ISHTAR. את האלבום עיבד המוזיקאי הצרפתי ז'אק ונרוסו (צר') אשר חיבר גם חלק מהלחנים לאלבום. באלבום זה חידשה אישתאר לראשונה את ״חורשת האקליפטוס״, מאת נעמי שמר וזכתה להצלחה.
ב-2003 שבה לישראל לאחר ארבע שנים שבהן הופיעה בעולם.
בשנת 2008 הוציאה אלבום מוזיקלי בשם "רגה בום", עם הלהקה "לוס ניניוס דה סרה".
בשנת 2009 הוציאה דואט עם קובי פרץ בשם "יחד", שזכה להצלחה רבה ולפרס ה-Big Apple Music Award. בסוף שנה זו הוציאה שיר בשם "האור", שהיא עצמה הייתה שותפה גם בהלחנתו. היא הופיעה באופן חד-פעמי בישראל, בתל אביב, שם ביצעה את להיטיה, הישנים של אלאבינה והחדשים של שנות ה-2000.
אישתאר שיחקה בתפקיד מרכזי בסרטו של בני תורתי "בלדה לאביב הבוכה" (2012).
ב-2012 יצא האלבום של אישתאר "7" האלבום הושק לראשונה בישראל. הסינגלים היו "For Ever", "Mi Amor" ועוד. כמו כן באותה שנה הופיעה אישתאר בזאפה, בהאנגר 11 ובעוד מקומות בארץ.
בשנת 2014 השתתפה בסדרה 6 אימהות לצד מפורסמות נוספות. בשנת 2016, נחתם שיתוף פעולה של אישתאר עם חברת הטלוויזיה וההפקות TF1, אשר הוביל להפקת האלבום baila והסינגל הראשון שלו הוא A PARIS (אשר נכתב על ידי דורון מדלי). האלבום זכה להצלחה והגיע למקום 5 במצעדים.
בשנת 2024, לראשונה מזה 6 שנים, הוציאה אישתאר את השיר "ילד (L'Enfant)". השיר, שהוא תמהיל בין עברית לצרפתית, נכתב והולחן על-ידי אישתאר, אור מילשטוק ועמרי קסטן.
חיים פרטיים

נשואה למישל, המשמש כמנהל שלה, וב-2007 נולדו לשניים תאומים, בן ובת.
בשנת 2019 חזרה אישתאר להתגורר בישראל עם משפחתה.
דיסקוגרפיה נבחרת > אלבומים

2001: La Voix D' Alabina
2003: Truly (Emet)
2005: Je Sais d'où Je Viens
2005: The Alabina Years
2009: Best of Ishtar Alabina
2012: 7
2016: Baila
הערות שוליים

↑  הזמרת אישתאר חוזרת לישראל, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2003
↑  גיל משעלי, ‏אישתר מוציאה שיר חדש, ומסבירה לאן נעלמה: "התייבשתי, קפאתי, לא יכולתי לשמוח", באתר ‏מאקו‏, 4 ביולי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313603605171  BnF: cb140361649 (data)  ISNI: 0000 0000 5491 3973  LCCN: no2007009171  MusicBrainz: f98c6e06-a95a-4446-918f-c363f57695f8  VIAF: 66666065   WorldCat (עם VIAF): 66666065
הסתדרות העובדים הכללית החדשה

ערך זה עוסק באיגוד מקצועי בישראל. אם התכוונתם למסגרת ההיסטורית של ההסתדרות, ראו .
| --- | --- |

 התאגדות:  ארגון עובדים
 מדינה:  ישראל ישראל
 מטה הארגון:  רחוב ארלוזורוב 93, תל אביב
 סינוף בינלאומי:  קונפדרצית איגודי העובדים הבין-לאומית (ITUC)
 סניפים:  29 מרחבים
 חברים:  800,000 חברים וחברות  לפחות 560,000 מיוצגים בהסכמים קיבוציים, נכון ל-2001
 יושב ראש:  ארנון בר-דוד
 תקופת הפעילות:  1994–הווה (כ־31 שנים)
 נוצר מתוך:  ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, שהוקמה ב-1920
 http://www.histadrut.org.il
הסתדרות העובדים הכללית החדשה (הידועה גם בשמות: ההסתדרות החדשה או ההסתדרות) היא גלגולה הנוכחי, בשם חדש ובסגנון שונה, של ההסתדרות הכללית של העובדים בישראל שהיוותה את הגוף המארגן המרכזי בתנועת העבודה הישראלית מ-1920 ועד 1994. זהו ארגון העובדים הגדול בישראל, המהווה ארגון-גג של איגודים מקצועיים והסתדרויות וכולל ועדי עובדים המייצגים את רוב העובדים המאוגדים בישראל. ההסתדרות החדשה מחזיקה בנכסים המעטים שנותרו בידי "חברת העובדים". על פי פרסומיה, נכון לשנת 2020 מיוצגים על ידי ההסתדרות כ-800 אלף עובדים.
מקום מושבה של הנהלת הסתדרות העובדים הכללית החדשה הוא בבית הוועד הפועל של ההסתדרות (שנקרא בעבר "בית הוועד הפועל") ברחוב ארלוזורוב 93 בתל אביב.
רקע

ההסתדרות הכללית קמה בשנת 1920, כארגון שנועד לתת מענה כולל, בכל תחומי החיים, לצרכיהם של פועלים יהודים חסרי הון שעלו לארץ ישראל וכמנוף ציוני לבניית היישוב היהודי בארץ ישראל. המוסדות שהקימה ההסתדרות טרם הקמת המדינה מכונים מוסדות 'המדינה שבדרך'. בשל תפקיד ייחודי זה צברה ההסתדרות כוח רב והפכה לגוף כלכלי שהחזיק בבעלותו חלק גדול מהמשק הישראלי וכן מוסדות חינוך ובריאות מרכזיים – בנוסף לייצוג מרבית העובדים במשק.
בניגוד לאיגודי עובדים בעולם שימשה ההסתדרות בה-בעת גם כגוף גדול להעסקת עובדים. הדבר היה חיוני לפי עקרונות ההסתדרות ולפי חזונו של דוד בן-גוריון שראה את ההסתדרות כתשתית בדרך להקמת מדינה. אולם, בחלוף הזמן ולאחר הקמת המדינה נמתחה ביקורת על מבנה זה שכלל קונפליקטים מובנים. ההסתדרות נשלטה על ידי סיעות מפלגתיות נבחרות, ועל אף שהיה בה ייצוג למפלגות שונות, מפא"י שהייתה מפלגת השלטון במדינה הייתה גם הטון הדומיננטי בה. עם הזמן הלך והתהווה נתק בין העסקנים המפלגתיים והמנגנון הבירוקרטי והפקידותי אשר הוביל את ההסתדרות, לבין ציבורי פועלים שהרגישו שדרכם להנהגת הארגון חסומה. גם הקשר העמוק שבין ארגון העובדים לבין מפלגת השלטון אשר ניווטה את המדינה – מעסיק גדול ומרכזי נוסף, יצרה קונפליקטים מובנים אף היא שהעמיקו את הפער בין הנהגת ההסתדרות ורבים מחבריה – מעמד הפועלים. לצד זאת סייע קשר זה לשרידותו של המנגנון לאורך שנים. אחד מראשי ההסתדרות אשר זיהה מגמה זו וניסה לעצור אותה בלא הצלחה היה יצחק בן אהרון אשר התייחס גם להיבט העדתי במשבר זה כאשר טען כי בהסתדרות קיימת "פקידות לבנה על פרולטריון שחור".
עם המהפך בשנת 1977 ולאור הצעדים הכלכליים ליתר ליברליזציה במשק ב-1981 ותוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 נאלצה ההסתדרות להתמודד מול שרי אוצר עוינים מחד ומול ציבור עובדים עוין מאידך וכתוצאה מכך הגיעה לשיתוק והתפוררות. בראשית שנת 1994 הציב חיים רמון, שר הבריאות בממשלת רבין ומבכירי מפלגת העבודה, מטרה לעצמו לשנות את המבנה ה"דו ראשי" של ההסתדרות כמעסיק שהוא איגוד עובדים – ו"לברוא אותה מחדש" כ"איגוד עובדים רזה ושרירי". לשם כך הקים רמון באפריל 1994 את סיעת ר"ם - חיים חדשים בהסתדרות, אשר נתמכה על ידי קשת פוליטית רחבה הן משמאל (מפ"ם, ורצ) והן מימין (שינוי וחברים בסיעת תכלת לבן, שמצעה כמעט אומץ בשלמותו על ידי רמון[דרוש מקור]). כמו כן נתמך המהלך של רמון על ידי תעשיינים וגורמים עסקיים אחרים.
בוועידה ה-17 של ההסתדרות שהתקיימה ב-10 במאי 1994 זכתה סיעת ר"ם ברוב ולראשונה הדיחה מראשות ההסתדרות את סיעת מפלגת העבודה, בראשות חיים הברפלד. הוקמה קואליציה "מקיר לקיר" בהשתתפות סיעות הליכוד, ש"ס ומק"י. בעקבות כך יישם רמון את הרפורמה, ושינה את שם הארגון ל'הסתדרות העובדים הכללית החדשה'.
עם הקמת ההסתדרות החדשה בשנת 1994 הופרדה ההסתדרות ממרבית הגופים שהחזיקה בהם – ובראשם הפרדתה מקופת חולים כללית, אשר החברות בה עד אז כללה גם חברות בארגון העובדים, ואשר היוותה מקור תקציבי מרכזי של הארגון. בעקבות הפרדת קופת החולים מההסתדרות, צנח מספר חבריה בקרוב לשני שלישים. בין הגופים שהופרטו מן ההסתדרות בתהליך הקמת ההסתדרות החדשה גם סולל בונה, קונצרן כור, נסגר העיתון "דבר" ועוד. על אף ההפרטה הנרחבת נותרו ברשות ההסתדרות באמצעות חברת העובדים עוד מספר גופים בהם רשת בתי האבות "משען", רשת החינוך המקצועי "עמל", הוצאת עם עובד וקרנות פנסיה גרעוניות (שהולאמו בשנת 2003), אולם מאז הקמת ההסתדרות החדשה – ליבת עיסוקה הוא האיגוד המקצועי וייצוג עובדים. על אף הירידה התלולה במספר העובדים המאוגדים בהסתדרות בעקבות הפרדת קופת חולים כללית מההסתדרות, נותרה ההסתדרות החדשה ארגון העובדים הגדול והמשמעותי במשק.
רקע > מעמד ההסתדרות החדשה במשק הישראלי

החוק בישראל, כמו בכל מדינה דמוקרטית מאז שלהי המאה ה-19, מתיר לעובדים להתאגד, במטרה להבטיח להם זכויות שלעובד הבודד יהיה קשה להשיג במשא ומתן אישי מול ההנהלה. חתימה על הסכם קיבוצי והכרזה על שביתה אינם בסמכותו של ועד העובדים אלא בסמכותו של ארגון עובדים. החוק מאפשר לעובדים במפעל לפתוח ב"צעדים ארגוניים" – שביתה או עיצומים – רק לאחר שארגון העובדים מכריז בשבילם על סכסוך עבודה.
כשליש מהעובדים השכירים בישראל עובדים במקומות עבודה מאורגנים עם הסכם קיבוצי, וכרבע מהשכירים חברים בארגוני עובדים, אך קיימת שונות רבה בין האוכלוסיות – שיעור השכירים החברים בארגוני עובדים בקרב הערבים מגיע רק ל-20% ובקרב החרדים הוא אף נמוך יותר, 18%. מדובר בשיעור נמוך ביחס לעולם המערבי – לעומת למעלה מ-50% במרבית מדינות אירופה ולמעלה מ-80% החברים בארגוני העובדים במדינות מסוימות, כמו מדינות סקנדינביה. ההסתדרות החדשה שהיא הגדולה מבין ארגוני העובדים בישראל מייצגת נכון למרץ 2017 כ-700 אלף עובדים במסגרת ההסכמים הקיבוציים עליהם היא חתומה, וחברים בה כ-560 אלף עובדים. מלבדה ישנם מספר ארגוני עובדים פרופסיונאליים ותיקים כגון ארגוני המורים (הסתדרות המורים וארגון המורים העל יסודיים), ההסתדרות הרפואית וארגוני הסגל האקדמי באוניברסיטאות, וכן מספר ארגוני עובדים כלליים קטנים יותר כגון הסתדרות העובדים הלאומית, כוח לעובדים ומען.
היותה של ההסתדרות החדשה ארגון העובדים הגדול ביותר בישראל, בפער גדול מארגוני העובדים האחרים, הופכת אותה לארגון המייצג את מעמד העובדים השכירים בישראל, מול ארגוני המעסיקים והממשלה, והיא מופיעה כמייצגת אותם בדיוני חקיקה הנוגעים לעולם העבודה בוועדות הכנסת, וכן חותמת על הסכמים קיבוציים כלליים מול ארגוני המעסיקים, המורחבים גם במסגרת צווי הרחבה – כגון העלאת שכר המינימום במשק, או קביעת אורך שבוע העבודה. כמו כן מהווה ההסתדרות ארגון בענפי המשק השונים, והיא ארגון העובדים הכללי היחיד בישראל החותם מול ארגוני המעסיקים גם הסכמים קיבוציים ענפיים (המורחבים על פי רוב אף הם בצווי הרחבה, כגון בבנייה, בתובלה, באבטחה, בניקיון ועוד).