stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק מכוני כושר
תיקונים

סעיף 9 לחוק הוסיף את סעיף 2ד לחוק רישוי עסקים וקבע תנאים לרישוי מכוני כושר. סעיף זה בוטל בנובמבר 2021 (תיקון מס' 36 לחוק רישוי עסקים), ובמקומו נקבע ששר הפנים רשאי לקבוע שמכוני כושר הם עסק טעון רישוי ושר התרבות והספורט רשאי, בהסכמת שר הפנים ובאישור ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת, לקבוע תקנות רישוי ספציפיות.
החוק המקורי חייב את מדריכי הכושר לנהוג בזהירות כלפי המתאמנים וכלפי הציוד, ולדאוג שסביבת האימון תכלול מעברים נוחים, היעדר מכשולים, תאורה תקינה וכן הלאה. הוא קבע שהרישיון למכון כושר יינתן רק לאחר התייעצות עם מי ששר החינוך והתרבות הסמיך לכך, ולאחר שרשות הרישוי מאשרת שמכון הכושר תקין, לפי התקנות שהוצבו לגבי מכשירי המכון. בנוסף, הוא חייב לוודא שלקוחותיו של המכון בוטחו באופן פרטי והתשלום כלל סכומי הביטוח המזעריים שנקבעו לפי חוק הספורט. עוד קבע החוק כי הרישיון יינתן בתנאי שנקבעו ברישיון תנאים המחייבים את מכון הכושר לפעול בהתאם להוראותיו של חוק הספורט ושל חוק מכוני כושר. הוא חייב לבדוק אחת לחצי שנה את תקינותם של מכשירי הכושר, ושהוראות ההפעלה עליהם יירשמו בשפות: עברית, אנגלית וערבית. בין המתקנים חייבים להתקיים מרחקים בטוחים שאינם מוגדרים בחוק.
דרישת הביטוח בחוק המקורי נבחנה בפעם הראשונה בבית המשפט בתובענה ייצוגית שהוגשה נגד רשת הולמס פלייס. בשנת 2019 קבעה השופטת מיכל נד"ב, בבית המשפט המחוזי מרכז, שמכוני הכושר חייבים לבטח את המתעמלים בביטוח תאונות אישיות, בנוסף לפוליסת ביטוח צד ג' ופוליסת ביטוח מקצועית.
ביטול סעיף 2ד בחוק רישוי עסקים נכנס לתוקף שנה לאחר כניסת התיקון לתוקף, אך הדרישה לביטוח בוטלה באופן מיידי. מהלך זה נעשה כחלק מתיקון רחב יותר של החוק, שמטרתו להקל על הנטל הרגולטורי של עסקים, להגביר את הוודאות של מבקשי הרישיונות, וליצור ועדת אסדרה במשרד ראש הממשלה, שתהיה אחראית על גיבוש מדיניות אסדרת עסקים.
הערות שוליים

↑  דיונים במליאה ובוועדות, באתר main.knesset.gov.il
1 2 3 4 5   חוק מכוני כושר (רישוי ופיקוח), התשנ״ד–1994, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑  נפצעתם? מדריך אחריות בחדרי כושר, באתר ערוץ 7
↑  חוק מכוני הכושר - פרשנות לסעיפי החוק, באתר קמפוס שיאים, ‏2019-06-11
↑  היאלי יעקבי-הנדלסמן, ביהמ"ש: על מכוני הכושר לבטח גם "תאונות אישיות", באתר ישראל היום, 10 במאי 2019
↑  ת"צ 2875-06-16, שוקרון ואחרים נגד הולמס פלייס אינטרנשיונל בע"מ, בבית המשפט המחוזי מרכז-לוד, 28 באוקטובר 2019
↑  ראו דברי הסבר להצעת החוק לתיקון חוק רישוי עסקים, עמ' 973 והלאה
הלובי למלחמה באלימות מינית

| --- | --- |
 פעילות:  קידום שינוי מדיניות וחקיקה הנוגעת לטיפול המערכתי בנפגעות ובנפגעים של אלימות מינית
 התאגדות:  ארגון לובי אזרחי
 תחום:  מאבק באלימות מינית
 מדינה:  ישראל 
 מנכ"ל:  יעל שרר
 תקופת הפעילות:  אוגוסט 2019 – הווה (כ־5 שנים)
 www.ssvag.com
 
הלובי למלחמה באלימות מינית הוא ארגון לובי אזרחי שהוקם על ידי יעל שרר.
מטרת הארגון היא לדאוג לכך שנפגעי אלימות מינית בישראל יקבלו טיפול מקצועי, מיידי ומותאם מהמערכות הרלוונטיות במדינה. הלובי למלחמה באלימות מינית מייצג, בגוף ראשון, את הקול של נפגעות ונפגעי אלימות מינית במסדרונות הכנסת ובכל מקום בו מתקבלות החלטות שמשפיעות על גורל הנפגע/ת.
הלובי הוקם באמצעות קמפיין מימון המונים בסוף 2019, ומהווה המשך ישיר לפעילותה של שרר כלוביסטית ואקטיביסטית מול הממשלה והכנסת.
ב-2022 עבר החוק להסדרת אופן נטילת ושמירת ערכות אונס שקודם על ידי הלובי בכנסת, לאחר שמירב בן ארי הגישה את החוק. החוק מאריך את תקופת הזמן שבה ערכות אונס נשמרות על ידי בתי החולים גם ללא הגשת תלונה במשטרה, משלושה חודשים ל-50 שנה.
פעילות

יישום חוק החוו״דים: במהלך הכנסת ה-20 קידם הלובי למלחמה באלימות מינית קידם ביחד עם חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין את חוק החוו״דים, שנועד להסיר חסמים משמעותיים העומדים בפני נפגעות ונפגעי אלימות מינית בהגשת תביעת נזיקין למתן פיצויים. הצעת החוק נוגעת לתביעות אזרחיות המוגשותת לקבלת סיוע, כלכלי ונפשי, בעקבות הנזק שנגרם עקב הפגיעה המינית. לפני יישום החוק חלק מההליך יצר עול כלכלי ונפשי נוסף, כאשר נפגע או נפגעת שרצו לתבוע נזיקין נאלצו לעבור על פי רוב שלוש בדיקות על ידי מומחים שונים כדי להעריך את הנזק. מדובר במומחה מטעם הנפגע או הנפגעת, מטעם הנאשם, ומטעם המדינה. חזרתיות זו הקשתה על התהליך הטראומטי מלכתחילה, בכך שהאריכה ויקרה אותו, עד לעלויות של אלפי שקלים.
הצעת החוק הוגשו לראשונה בשנת 2018 וכבר באותה שנה עבר בקריאה שנייה ושלישית אך לא יושם. על פי החוק החדש, בית המשפט ימנה מומחה אחד מטעמו, וחוות דעתו תהיה מוסכמת על כל הצדדים. בגלל חילופי ממשלות תכופים, התקנות שיאפשרו את היישום שלו לא נחתמו במשרד המשפטים באותה שנה.
במהלך הכנסת ה-25, בזכות עבודה מאומצת של הלובי למלחמה באלימות מינית מול שר המשפטים, ח״כ יריב לוין, ויו״ר ועדת חוק חוקה ומשפט, ח״כ שמחה רוטמן, אושרו תקנות החוק והוא החל להיות מיושם בפועל.
הערות שוליים

↑  המסע האמיץ של יעל שרר למען הנפגעות, באתר ynet, 6 בספטמבר 2019
↑  אתר הלובי למלחמה באלימות מינית
↑  תמיכה בלובי למלחמה באלימות מינית, באתר beactive.co.il
↑  אריק בנדר, ‏החוק להסדרת אופן נטילת ושמירת ערכות אונס עבר בקריאה שלישית, באתר מעריב אונליין, 9 במרץ 2022
↑  הדר גיל-עד, ערכות האונס יישמרו למשך 50 שנה: "השליטה חוזרת לנפגעות", באתר ynet, 10 במרץ 2022
נאום

ערך זה עוסק במסר באמצעות דיבור לקהל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ראש ממשלת אוסטרליה ג'ון הווארד נואם בבית הלבן; משמאלו: נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, 2006
נאוּם הוא העברת מסר לקבוצה של שומעים, באמצעות דברים הנישאים באוזניהם על ידי הנואם. תורת הנאום קרויה רטוריקה.
מאפיינים

בעבר נישאו נאומים רק בדרך של מפגש פנים אל פנים בין הנואם לשומעיו, ועקב כך היה מספר המאזינים מוגבל, אך התפתחות הטכנולוגיה מאפשרת נשיאת נאום גם באמצעות הרדיו, הטלוויזיה והאינטרנט, למספר בלתי מוגבל של מאזינים. במסגרת זו לעיתים ניתן הנאום רק באמצעות אמצעי התקשורת, כלומר הנואם מגיע לאולפן ונושא את נאומו ללא קהל, ולעיתים משולבות שתי השיטות: הנואם נושא דבריו אל מול קהל, ובנוסף משודר הנאום באמצעי התקשורת.
בניגוד להרצאה, הנעשית בטכניקה דומה לזו של נאום אך מטרתה העיקרית העברת מידע לשומעים, נאום נועד לשכנע את השומעים בצדקתו של הדובר. נאום גם שונה משיחה בכך שהוא בעיקרו מונולוג (רק הדובר מדבר) ולא דיאלוג או מוליטילוג (דיון בו משתתפים כמה). כתוצאה מכך לנואם יותר דומיננטיות והשפעה מאשר לדובר המשתתף בדיון.
היסטוריה > יוון העתיקה

בדמוקרטיה האתונאית ביוון העתיקה, כל אזרח שרצה להגיש תביעה משפטית או להתגונן מפניה נדרש לנאום בשם עצמו. לאזרחים רבים לא היו הכישורים הדרושים לשם כך והם נעזרו בכותבי נאומים, אשר המפורסם שבהם היה דמוסתנס, ובלימודי רטוריקה. לרטוריקה הייתה לא רק חשיבות תכליתית אלא גם תרבותית, שמקורה באופי הדמוקרטי של הפוליס ובחשיבות דעותיהם של האזרחים. הביקוש הגבוהה ליכולות רטוריות הוביל הוגים שונים לכתוב ולפתח תורות בתחום זה. אריסטו הציע לחלק את מרכיבי הנאום לשלושה: אתוס, פאתוס ולוגוס. האתוס הוא המרכיב המעשי בנאום, ותפקידו העיקרי הוא ההנעה לפעולה. הפאתוס הוא המרכיב הרגשי בנאום וכולל בעיקר את הסגנון המילולי והבלתי-מילולי (שפת גוף). הלוגוס הוא הצד השכלי בנאום וכולל בעיקר את התוכן, את ההיגיון וכן את העובדות והדוגמאות. חלוקה זו, מהווה בסיס תאוריטי למבנה של נאום עד היום.
היסטוריה > המאה ה-20

בטרם פותחו אמצעי תקשורת מתקדמים, נאומים גדולים או קטנים הועברו בזמן אמת למספר מצומצם ונבחר של אנשים, בעוד שאר אזרחי העולם נסמכו על סופרים, כתבים, ומאיירים על מנת להפיץ את תוכן הנאום, אווירתו ומשמעותו. במהלך המאה ה-20, עם המצאת דרכי תקשורת מידית ארוכות טווח (רדיו, טלוויזיה), נאומים תפסו מקום משמעותי יותר בעיצוב ההיסטוריה ודעת הקהל הגלובלית. במבט על ההיסטוריה של המאה ה-20 ניתן למצוא מספר רב של נאומים בעלי חשיבות היסטורית גדולה, ביניהם כאלה שתוכנם ומשמעותם מהדהדים גם היום. על נאומים אלה ניתן למנות את נאומו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט "נאום הקלון", שאותו נשא לאחר המתקפה על פרל הארבור, כמו גם את נאומו של קיסר יפן הירוהיטו ב-15 באוגוסט 1945, בו, הכריז על כניעת האימפריה היפנית לאחר הטלת פצצת האטום על נגאסאקי.
הזכות לנאום בפומבי

במשך אלפי שנים הנואמים בחברה היו בעיקר בני המעמד השליט - גברים, בעיקר ממוצא אצולה. נשים לא הורשו לנאום, וכך גם בני מעמד נמוך וכמובן עבדים. סיבות אחרות לפחד לנאום היו רדיפה על רקע הומופוביה.
הזכות לנאום בפומבי > הזכות לנאום כמאבק פמיניסטי

במשך מאות שנים לא היה מקובל כי נשים ישאו דברים באופן ציבורי, הן בכתב (כתיבה בעיתון, הוצאת ספר) והן בעל פה - נשיאת נאומים בציבור או אפילו דיבור בפורום שיש בו מספר גברים.
במשך מאות שנים גם הלימוד והשכלה של נשים שלהן הוגבלו. נשים מדעניות היו דבר נדיר וכך גם היכולת שלהן לדבר בפומבי. פריצת הדרך בנושא הייתה בזמן הרנסאנס האיטלקי. לאורה באסי (1711–1778) הייתה מדענית איטלקייה חברת האקדמיה האיטלקית במכון למדעים, ויושבת הראש של המכון לפיזיקה ניסויית. היא קיבלה תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת בולוניה במאי 1732, שהיה התואר האקדמי השלישי שהוענק מעולם לאשה על ידי אוניברסיטה אירופאית. היא האשה הראשונה בעולם שזכתה במשרה אוניברסיטאית בתחום המדעים וכן האשה הראשונה שלימדה באופן רשמי באוניברסיטה באירופה ואף זכתה לתואר פרופסור. נשים פרופסוריות ואקדמאיות היו חלוצות בתחום חופש הביטוי לנשים וזכו לחופש רב יותר לעומת רוב הנשים בתקופתן, כמו כן הן היו דבר נדיר עד לאמצע המאה ה-20.
דבורה סמסון הייתה אשה שנלחמה במסגרת הצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות האמריקאית, כשהיא מחופשת לגבר. היא התגייסה ב-1782, ולאחר שהשתתפה במלחמה במשך 17 חודשים וזהותה האמיתית נודעה למפקדה, היא שוחררה בכבוד. ביוני שנת 1802 יצאה סמסון לבדה למסע הרצאות במסצ'וסטס, רוד איילנד וניו יורק, מסע שארך כשנה, שבו דיברה על שירותה בזמן המלחמה, דבר שהופך אותה לאישה הראשונה שיצאה למסע הרצאות שכזה לדבר בפני קהל. ההערכה היא שכ-1500 איש קנו כרטיסים על מנת לראות אותה ולהקשיב לה מספרת על מעלליה כחייל, בתקופה בה "אישה ישבה בבית ותפרה, טוותה או חבצה חמאה". במסע זה חתרה הן לרווח כלכלי ממכירת הכרטיסים ולהעלאת המודעות לתרומתה כדי לעזור לה במאבקה להשגת קצבה מהמדינה, והן כדי להצדיק את גיוסה לצבא כפטריוטית.
אחד המאבקים הראשונים של הפמיניסטיות בארצות הברית הייתה הזכות לשאת דברים בציבור. כמה מן הפמיניסטיות הראשונות היו מעורבות בתנועה לצמצום צריכת אלכוהול באמצע המאה ה-19, שכן נשים היו חסרות זכויות גם מול בעל אלכוהוליסט. אולם גם במסגרת תנועה זו, דרשו מהן רק לשמוע וללמוד, והן הקימו בשל כך ארגון אחר. ב-1853, בעת הכינוס הבינלאומי למאבק במשקאות משכרים בניו יורק, דרשה סוזן ב. אנתוני שיתנו לנשים את הזכות לדבר, אולם לאחר דיון של שלושה ימים בסוגיה זו, הדבר נאסר.
שנים לאחר מכן טענה אנתוני כי:
שום צעד מתקדם שננקט על ידי נשים לא היה שנוי במחלוקת כה מרה כמו הדיבור בפומבי. על שום דבר שהן ניסו, אפילו לא הבטחת זכות הבחירה, הן לא עברו עוצמה כזו של התעללות, הוקעה, והתנגדות
עד היום בחלק מהחברות השמרניות לא מקובל כי נשים נושאות תפקידים ציבוריים או פוליטיים, ונשים לא נאומות כלל או רק לעיתים נדירות.
הזכות לנאום בפומבי > נאומים של להט"ב

במשך אלפי שנים הומואים נרדפו בשל נטייתם המינית. הומואים הוצאו להורג על רקע הנמקה כי הדבר מהווה חטא דתי. במהלך המאה ה-19 וה-20 היחס להומואים השתנה בחברות המערביות- במקום לראות בהומוסקסואליות חטא דתי, היחס עליהם היה כאל חולי נפש. דעה זו חוזקה באמצעות דעות קדומות וכן על במספר מחקרים מוטים, שבדקו הומואים שנכלאו בבתי סוהר או פנו לטיפול פסיכולוגי על רקע בעיה נפשית. ערעור על גישה זו החל הן בכתביו של פרויד ובעיקר בעקבות דוחות קינסי לחקר המיניות מאמצע המאה ה-20 ומחקריה של אוולין הוקר. עם זאת רוב הפסיכאיטרים והפסיכולוגים המשיכו לראות בהומואים, לסביות וטרנסים אנשים הסובלים ממחלה נפשית. הללו חששו לדבר בפומבי הן מפחד עונשים שהיו קבועים בחוק והן בגלל פחד מסטיגמה חברתית שהייתה מלווה לעיתים קרובות בפיטורים או סנקציות אחרות.
ג'ון  פרייר היה פסיכיאטר אמריקאי הוא זכור בעיקר בזכות נאומו המשפיע שנאמר בעילום שם בכנס השנתי של האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה (APA) ב-1972. פרייר נאם בכנס תחת השם הבדוי "ד"ר הנרי אנונימי", כשהוא חובש מסיכת גומי על פניו, וקרא להפסיק להתייחס אל הומוסקסואליות כאל הפרעה נפשית ולהסיר אותה מהמספר האבחנות הפסיכיאטריות, ה-DSM. פעולה זו באה לאחר הפגנות של פעילים חברתיים למען זכויות להט"ב, בכנס השנתי של ה-APA, בשנים 1970 ו-1971. בפתח נאומו אמר פרייר : "אני הומוסקסואל. אני פסיכיאטר." והוא המשיך ותיאר את חייהם של הפסיכיאטרים ההומואים הרבים ב-APA שנאלצו להסתיר את נטייתם המינית השונה מעמיתיהם מחשש לאפליה. לאחר דיון הפאנל, פראייר התראיין במשך שעתיים בתוכנית אירוח מקומית ברדיו כ"ד"ר אנונימי" כשקולו מעוות למניעת זיהוי. מאוחר יותר אמר פרייר שהתוכנית שודרה מאחד הברים להומואים באזור. אף על פי שכמה מעמיתיו ידעו מי הוא, בזמן נאומו ומאוחר יותר, פרייר לא הודה רשמית על היותו "ד"ר אנונימי" עד לכנס APA בפילדלפיה ב-1994.
כתוצאה מהנאום והמאבק הציבורי, APA החלה בתהליך של לימוד השאלה המדעית האם הומוסקסואליות צריכה להיחשב כהפרעה פסיכיאטרית. כשנה לאחר הנאום של פרייר, ב-11 בדצמבר 1973,  לאחר פרסום סקירה מקיפה של הספרות, חבר הנאמנים של ה-APA הצביע בעד הסרת הומוסקסואליות מספר האבחנות הפסיכיאטריות. בשנים שלאחר מכן יותר ויותר פסיכולוגים, פסיאכטרים רופאים וכן גופים רפואה הפסיקו להתייחס להומוסקאוליות כאל הפרעה נפשית.
סוגי נאומים > נאום לאומה

נאום בעל חשיבות מיוחדת הוא נאום לאומה שאותו נושא השליט, ומטרתו לספק מידע על מדיניותו של השליט, על הישגיו ועל תוכניותיו. לעיתים נאום זה ניתן באופן סדיר אחת לשנה, בהתאם למנהג או לחוק (כגון הנאום מן הכס או נאום מצב האומה), ולעיתים הוא ניתן בעקבות אירוע רב חשיבות, המצריך העברת מסר ישיר מהשליט לעמו.
כותב נאומים

את הנאום יוצר הנואם לעיתים תוך כדי נאומו, ופעמים אחרות הנאום נכתב מראש, על ידי הנואם או על ידי כותב נאומים, ומוקרא מן הכתב. ההסתייעות בכותב נאומים מקובלת בקרב אישים עסוקים מאוד, כגון ראש ממשלה או שר, וגם על ידי אנשים עסוקים פחות, המעוניינים בנאום באיכות טובה יותר מזו שהם מסוגלים לחבר בעצמם.
לקריאה נוספת

נאום לכל עת, בחרה והקדימה תמר ברוש, האוניברסיטה הפתוחה, 1993
יעקב מאור, סודות של כותב נאומים: נאום לכל אירוע, הוצאת משכל, 2006
רוזלינד הורטון וסלי סימונס, נאומים ששינו את העולם, הוצאת מטר, 2008
עופר רשף, להטיס את הפרפרים במבנה, הוצאת אוריון, 2015
יורם שובל, נְאוּמוֹלוֹגְיָה, הוצאת קונטנטו דה סמריק, 2015
הערות שוליים

↑  Demosthenes | Greek statesman and orator | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
↑  גבריאל צורן, מבוא: לוגיקה, פוליטיקה ואסתטיקה במלאכת השכנוע. בתוך: אריסטו, רטוריקה., ספריית פועלים, 2002, עמ' 9
↑  Jay Heinrichs, Thank You for Arguing: What Aristotle, Lincoln, and Homer Simpson Can Teach Us About the Art of Persuasion, Three Rivers Press, 2007, עמ' 39
↑  Ann Vasaly, The Masks of Rhetoric: Cicero's Pro Roscio Amerino, Rhetorica 3, 1985-02-01, עמ' 1–20 doi: 10.1525/rh.1985.3.1.1
↑  Garry Young, William B. Perkins, Presidential Rhetoric, the Public Agenda, and the End of Presidential Television's “Golden Age”, The Journal of Politics 67, 2005-11, עמ' 1190–1205 doi: 10.1111/j.1468-2508.2005.00356.x
↑  Drescher, Jack; Schwartz, Alan; Casoy, Flávio; McIntosh, Christopher A.; Hurley, Brian; Ashley, Kenneth; Barber, Mary; Goldenberg, David; Herbert, Sarah E.; Lothwell, Lorraine E.; Mattson, Marlin R.; McAfee, Scot G.; Pula, Jack; Rosario, Vernon; Tompkins, D. Andrew (2016). "The Growing Regulation of Conversion Therapy". Journal of Medical Regulation. 102 (2): 7–12. doi:10.30770/2572-1852-102.2.7. PMC 5040471. PMID 27754500.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596615805171  GND: 4048882-2  LCCN: sh85126460  LNB: 000273620  NKC: ph124641 
ג'ון פראייר, חובש מסיכה ופאה, נואם בפני ועדת ה-APA ב-1972.
באלטה

באלטה (באוקראינית: Балта; ברומנית: Balta - פירוש השם ברומנית זה "הביצה") היא עיר במחוז אודסה שבאוקראינה, בסמוך לנהר דניסטר ולגבול מולדובה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
במאות ה-17 וה-18 התקיימו שתי ערים על שתי הגדות של נחל קודימה, על גדה אחת עיר רומנית בשם בלטה, עיר גבול של האימפריה העות'מאנית ועל הגדה שנייה עיר פולנית בשם יוזפגרוד כל שם המייסד, הנסיך יוזף לובומירסקי. העיר הפולנית נהרסה על ידי צבאו של הגנרל הרוסי מיכאיל קרצ'טניקוב במרץ 1768. ב-1797, כ/שכל האזור היה תחת שליטה רוסית, אוחדו הערים.
באלטה נוסדה בשנת 1797 כאיחוד של שלוש ערים. בשנים 1924–1929 שימשה כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית מולדובה. ביימינו מתבססת כלכלת העיר על מספר מפעלי תעשייה.
יהודי באלטה > עד מלחמת העולם השנייה

במאות ה-19 וה-20 רוב אוכלוסיית בלטה היו יהודים, בין 55% ובין 82%. בשנת 1900 נמנו בבאלטה 13,235 יהודים, רוב תושביה. יהודי בלטה סבלו מפוגרום ב-1905, בעת פרעות קישינב. בפברואר 1919, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, בוצע בעיר פוגרום, בו נרצחו 227 מיהודיה, ובתחילת 1920 נרצחו בה שמונה יהודים נוספים. בעקבות אירועים אלו, פחת מספר היהודים בעיר עד כדי כ-4,700 בסוף שנות השלושים.
יהודי באלטה > בתקופת מלחמת העולם השנייה

ב-5 באוגוסט 1941 נכבשה באלטה בידי הגרמנים. כעבור שלושה ימים רצחו הגרמנים ליד הכפר קזצקויה כ-200 מיהודי העיר. עם סיפוח העיר לטרנסניסטריה הרומנית, הובאו אליה מגורשים יהודים מבסרביה ומבוקובינה, ובאוקטובר 1941 רוכזו כ-4,000 היהודים בעיר בגטו שהוקם בה, אשר הוקף בגדר תיל. יהודי הגטו צוו לענוד טלאי, והועסקו בעבודות כפייה.
היהודים מינו ועד אשר דאג למצוא מקומות עבודה עבור תושבי הגטו. נפתחו סדנאות ללימוד חייטות, סנדלרות, שענות, ספרות, ייצור סבונים, וייצור כובעי פרווה. את האישור עבור פתיחת הסדנאות קיבל הוועד מהממשל המרכזי בטרנסניסטריה. ועדת העזרה בבוקרשט סייעה בהיבט הכספי. בתמורה לעבודתם קיבלו היהודים מנת מזון כפולה.
בנובמבר ובדצמבר 1941 גורשו מהגטו אלפי יהודים, והוצעדו רגלית למחנות שונים, בהם רובם נספו. בהמשך, הוצאו להורג בגטו עשרות יהודים שהואשמו בהשתייכות לפרטיזנים. עם נסיגת הגרמנים מהעיר במרץ 1944 נרצחו עוד כ-300 מיהודיה.
לקריאה נוספת

אובידיו קראנגה ואלכסנדר קרוגלוב (רו'), באלטה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 597–598), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

↑  פנקס הקהילות, ירושלים: יד ושם, תש"ל, עמ' 401-402
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463742405171  LCCN: n2010018092  LNB: 000345599  MusicBrainz: f1cfbc77-1c47-4499-b4c2-5cb98c682859  NKC: ge1118723  VIAF: 149163325   WorldCat (עם VIAF): 149163325
ברט קוואנו

בְּרֶט מייקל קָוָואנוֹ (או קבאנו; באנגלית: Brett Michael Kavanaugh; נולד ב-12 בפברואר 1965) הוא שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. בשנים 2003–2006 היה מזכיר סגל הבית הלבן בתקופת נשיאותו של ג'ורג' ווקר בוש, ובשנים 2006–2018 כיהן כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
ביוגרפיה

קוואנו נולד ב-12 בפברואר 1965 בוושינגטון הבירה, למשפחה קתולית. הוריו הם אוורט אדוארד קוואנו ג'וניור ומרתה גמבל (מרפי). אמו הייתה מורה להיסטוריה בתיכונים וודסון ומקינלי בוושינגטון בין 1960 ל-1970. היא קיבלה תואר במשפטים מאמריקן יוניברסיטי בשנת 1978, ולאחר מכן כיהנה כשופטת בבית משפט מחוזי במרילנד מ-1995 עד 2001. הוא גדל בבת'סדה שבמרילנד, למד בבית ספר תיכון קתולי לבנים (Georgetown Preparatory School) בצפון בת'סדה. לאחר מכן למד לתואר ראשון (BA, 1987ׂׂ) ולתואר במשפטים (JD, 1990), שניהם מאוניברסיטת ייל. לאחר סיום לימודיו התמחה אצל השופט וולטר סטפלטון בבית המשפט לערעורים של ארצות הברית עבור הסבב השלישי (אנ'), לאחר מכן אצל השופט אלכס קוזינסקי בבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים. לאחר מכן, היה במשך שנה עוזר מחקר לקנת' סטאר, אז פרקליט המדינה של ארצות הברית. לאחר מכן התמחה והיה עוזר לשופט בית המשפט העליון אנתוני קנדי, שאת מקומו ירש לימים.
לאחר ההתמחות אצל קנדי הצטרף כיועץ למשרד החוקר המיוחד שהקים קנת' סטאר לטיפול בפרשת ווייטווטר, שם הוא טיפל בפרשיות רבות שצצו באותו זמן ובין השאר היה מהעורכים הראשיים של דו"ח סטאר שהוגש לקונגרס של ארצות הברית בעניין פרשת מוניקה לווינסקי, והשתתף בחקירת פרשת התאבדותו של סגן היועץ המשפטי של הבית הלבן וינסנט פוסטר. בעבודתו שם תמך בהדחתו של הנשיא ביל קלינטון. לאחר מכן היה כשנה שכיר במשרד עורכי הדין קירקלנד אנד אליס. הוא שב לעבוד עבור סטאר ובשנת 1998 ייצג את ארצות הברית בתיק שנידון בבית המשפט העליון שלה, וטענותיו נדחו בבית המשפט ברוב של 3–6. המקרה נסוב סביב פרשת התאבדותו של פוסטר, ובה דרשה המדינה רשות גישה לפתקים שכתב עורך הדין של פוסטר באחת מהפרשות שבהן היה מעורב, זאת בניגוד לחיסיון עו"ד-לקוח.
במסגרת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000 כשנוצרה סוגיית ספירת הקולות במדינת פלורידה הוא הצטרף לצוות המשפטי של ג'ורג' ווקר בוש שטען שאין לספור מחדש את הקולות בפלורידה. עם כניסת ג'ורג' ווקר בוש לכהונתו כנשיא, מונה ברט קוואנו ליועצו ולאחר שנתיים מונה למזכיר סגל הבית הלבן.
ב-25 ביולי 2003 מינה אותו בוש לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה. המינוי התעכב בסנאט במשך שלוש שנים לנוכח התנגדות הדמוקרטים שטענו שהוא מועמד מפלגתי מדי ולא מתאים לכס השיפוט. לבסוף, ועדת המשפט של הסנאט אישרה את מינויו, בהצבעה מפלגתית של 8–10. ב-26 במאי 2006 אושר מינויו במליאת הסנאט בהצבעה של 36–57. הוא הושבע לתפקידו ימים אחרי כן, ב-1 ביוני אותה שנה, על ידי השופט קנדי. חוות הדעת הראשונה שכתב פורסמה ב-17 בנובמבר אותה שנה.
בתקופת כהונתו כשופט שימש קוואנו כמרצה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד ואף לימד מספר קורסים בבתי ספר למשפט אחרים כדוגמת ייל.
פסיקות > הפלות

בשימוע לבית המשפט לערעורים, אמר קאוונו שהוא מחשיב את פסק דין רו נגד וייד כתקדים משפטי והוא יאשרר אותו, אך מאוחר יותר פסק בעד הגבלות מסוימות על הפלות. לדוגמה, פסק בדעת מיעוט כי מחלקת הבריאות יכולה למנוע מקטינה בת מהגרים הפלות. פסק הדין אושר על ידי בית המשפט העליון.
פסיקות > רפורמת הבריאות של אובמה

בנובמבר 2011 כתב קוואנו דעת מיעוט נגד פסק דין לאשר את רפורמת הבריאות של הנשיא אובמה. הוא טען שהסוגיה אינה נמצאת בתחום שיפוטו של בית המשפט העליון. בתיק נוסף שעסק ברפורמה זו, כתב חוות דעת ארוכה שדרשה עיון מחדש בתיק, בניגוד לדעת הרוב בבית המשפט.
פסיקות > כלכלה ותקנות להגנת הסביבה

ב-2014 פסק יחד עם הרוב שהתיקון הראשון לחוקה אינו אוסר על הממשלה לדרוש מיבואני בשר להוסיף תווית עם שם המדינה ממנה הגיע הבשר. במקרה אחר פסק בית המשפט העליון נגד חוות דעת שכתב לפיה יש לפסול תקנות מסוימות להגנת הסביבה.
פסיקות > זכויות להט"בים

ב-2020 פסק בדעת מיעוט בבית המשפט העליון כי חוק זכויות האזרח אינו מגן על להט"בים מפני פיטורים. קוואנו לא הצטרף לדעת המיעוט של סמואל אליטו וקלרנס תומאס, אלא כתב אחת משלו.
פסיקות > פסיקות נוספות ומאמרים

בשנת 2009 כתב מאמר עבור כתב העת המשפטי של אוניברסיטת מינסוטה ובו טען שיש לשחרר את נשיא ארצות הברית בזמן כהונתו מ"חקירות ומתביעות אשר גוזלות מזמנו ומפריעות לו לבצע את תפקידו כיאות, ואינן משרתות היטב את האינטרס של הציבור". מאמר זה משך תשומת לב כשהנשיא דונלד טראמפ מינה אותו כמועמד לשופט בבית המשפט העליון, לאור העובדה שקמפיין הבחירות של טראמפ היה אז תחת החקירה המתמשכת של רוברט מולר.
בביקורת על ספר העוסק בפרשנות של החוק, העיר קאוונו ששופטים לעיתים קרובות לא יכולים להכריע במשמעות של חוק כאשר לשון החוק מעורפלת. לפתרון הבעיה הציע קאוונו ששופטים יפנו קודם כול לקריאה ולהבנה הטובה ביותר של החוק, וזאת באמצעות פירוש מילולי של החוק תוך כדי מבט על ההקשר שלו ומבט כולל על כל חלקיו, ורק לאחר מכן לנקוט בשיטות פרשניות אחרות שיכולות לשנות את המסקנה כמו למשל: היסטוריית החקיקה, הימנעות חוקתית (constitutional avoidance) ודוקטרינת ההיענות של פסק דין שברון.
מינוי לבית המשפט העליון

ברט קוואנו נמנה עם שבעת המועמדים שרואיינו אישית על ידי הנשיא טראמפ לתפקיד שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-9 ביולי 2018 הודיע טראמפ שקוואנו הוא מועמדו למשרה זו. המינוי היה טעון אישור הסנאט, שעורך שימועים למועמדים לבית המשפט העליון. טרם השימוע נטען על ידי הדמוקרטים כי הבית הלבן מסתיר מסמכים הנוגעים לקוואנו מימי כהונתו בממשל בוש הבן, שבסופו של דבר הועברו לוועדה רק יממה לפני תחילת השימוע. השימוע של קוואנו החל ב-4 בספטמבר 2018, ובמהלכו עומת קוואנו בתחילה עם הצהרות עבר שלו, ועם עמדותיו העתידיות לגבי נושאים במחלוקת (כמו פסק דין רו נגד וייד או החזקת נשק).
מינוי לבית המשפט העליון > טענות להתנהגות מינית בלתי הולמת

ב-13 בספטמבר הגיע מכתב לידי הסנאטורית דיאן פיינשטיין ובו כתבה אישה כי קוואנו תקף אותה מינית עם חברו מארק ג'אדג' כאשר היה בן 17 והיא בת 15. רק לאחר תום שלב העדויות והשאלות בכתב בשימוע בסנאט, הודלף המכתב לתקשורת, ונחשפה התלונה וכי המתלוננת היא פרופסור לפסיכולוגיה, כריסטין פורד, מאוניברסיטת פאלו אלטו. לאחר מספר ימים פורסמה בתקשורת תלונה של דברה רמירז, כי בהיותם סטודנטים באוניברסיטת ייל, השתכר קאוונו והתערטל בפניה בבוטות לעיני אחרים. קוואנו פרסם מיד הכחשה, שעליה חזר בריאיון לרשת פוקס ניוז עם אשתו.
יושב ראש ועדת המשפט של הסנאט, אשר עורכת את השימוע למועמדים לשיפוט, הסנאטור צ'אק גראסלי אמר כי מטריד אותו כי האשמות על אירועים שהתרחשו לפני 35 שנה צצות בדיוק בזמן השימוע, וכי קוואנו עבר בדיקות רקע על ידי ה-FBI מספר פעמים לתפקידים קודמים ולא נמצא דבר. ב-24 בספטמבר טענה אשה שלישית בשם ג'ולי סווטניק, בתצהיר בשבועה דרך עורך הדין מייקל אוונאטי, כי ראתה את קוואנו וחברו מארק ג'אדג' מתייחסים באופן פסול לבחורות בעת מספר מסיבות שנכחו בהן ביחד, שבהן, לטענתה, אף סיממו בחורות כדי לאנוס אותן. קוואנו הכחיש האשמות אלו.
לאור ההתפתחויות נערך שימוע נוסף ב-27 בספטמבר ובמסגרתו העידה כריסטין פורד בפני הוועדה. לאחר מכן העיד גם קוואנו עצמו בנוגע לטענות כלפיו. קוואנו טען כי הוא קורבן למזימה מטעם בני הזוג ביל והילרי קלינטון. מטעם הרפובליקנים בוועדה חקרה את פורד רייצ'ל מיטשל (ובאופן חלקי גם את קוואנו), תובעת ממחוז מריקופה. היא פרסמה חוות דעת בכתב לפיה לדעתה אף תובע סביר לא היה מעמיד לדין את קוואנו בעניין כריסטין פורד על סמך הראיות שהוצגו בוועדה. הסנאטורים הדמוקרטים חקרו את העדים בעצמם. שופט בית המשפט העליון בדימוס ג'ון פול סטיבנס אמר כי לאור עדותו של קוואנו הוא הגיע למסקנה כי הוא איננו מתאים לשיפוט. השימוע עורר עניין רב בציבור האמריקני ורבים צפו בו בשידור חי.
מינוי לבית המשפט העליון > הצבעת הסנאט

ב-28 בספטמבר הצביעה ועדת המשפט של הסנאט בעד מינויו של קוואנו לתפקיד, וקידמה את המינוי לשלב הבא – הצבעה בסנאט. הוועדה המליצה לדחות את ההצבעה בשבוע כדי לאפשר ל-FBI לחקור את הטענות שהועלו נגד קוואנו, לאחר מכן הנשיא טראמפ הורה ל-FBI לפתוח חקירה בעניין שתימשך פחות משבוע. לקראת הדיון המכריע בסנאט, פרסם קוואנו ביום חמישי בלילה מאמר ב"וול סטריט ג'ורנל", שבו אמר כי היה אמוציונלי מדי בעדותו בפני ועדת המשפט, וכי הוא מתחרט על כמה דברים שאמר אז.
תוצאות החקירה הובאו לידיעת חברי הסנאט אך לא פורסמו פרט לדיווח חלקי בתקשורת, לפיו לא נמצאו ראיות לטענות נגד קוואנו, וכך אמר גם מיטש מקונל, מנהיג סיעת הרוב הרפובליקאית בסנאט. ב-6 באוקטובר אושר המינוי סופית בהצבעה במליאת הסנאט ברוב של 50—48. בהמשך אותו יום הושבע קוואנו לשופט בבית המשפט העליון.