stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התוכנית התוניסאית התשיעית

יחסי מסחר החוץ של תוניסיה בשנת 2006 (כתוצאה מהמדיניות)
התוכנית התוניסאית התשיעית הייתה מדיניות כלכלית שהופעלה על ידי ממשלת תוניסיה בין השנים 1996–2001 ומטרתה הייתה להגביל את יחסי סחר החוץ עם מדינות ערב והרחבת יחסים אלו עם מעצמות אירופאיות.
לשם יישום המדיניות נשיא תוניסיה, זין אל-עאבדין בן עלי, הקים את המשרד לשיתוף פעולה והשקעות בינלאומי ביוני 1992, ומינה את מוחמד גנוצ'י לשר בתפקיד זה. הממשלה החלה במשא ומתן עם בלגיה על מנת להגיע להסכם סחר חופשי בין המדינות, דבר שהושג רק שלוש שנים מאוחר יותר בשנת 1995. כחלק מהמדיניות החדשה, תוניסיה החלה להשתמש בשדה הגז הטבעי מיסקר שבין חופיה שלה לבין חופיה של איטליה, תוך הסכם שיתוף פעולה בין תוניסיה לאיטליה, צרפת ובריטניה. בשנת 1996, עם תאריך יישום התוכנית, 73% מסחר החוץ התוניסאי עבר להתקיים עם מדינות אירופה ורק 27% נותר בינה לבין מדינות צפון אפריקה. התוכנית הייתה למעשה חלק ממספר תוכניות שנועדו לקרב את תוניסיה אל המערב בזמן שלטונו של בן עלי.
התוצאות של המהלך היו חיוביות בראי הטווח הקצר: בשנת 1999, שלוש שנים לאחר החלת המדיניות על המשק, ירדה האינפלציה ב-2.7%. גם אחוז האבטלה הלך והתגמד: בשנת 1987, כאשר בן עלי תפס את השלטון בהפיכה צבאית, שיעור האבטלה עמד על 12%. עם זאת, מרגע החלת התוכנית הוא צנח ובשנת 2001 התקצץ במחצית. למהלך היו גם השפעות חברתיות. יותר הורים נהנו מרווחה גבוהה ועל כן אחוזי ההרשמה לבתי הספר צמחה ב-9%, מ-90% בשנת 1988 ל-99% מהאוכלוסייה בשנת 2001. גם תוחלת החיים גדלה משישים ושבע שנים בשנת 1988 לשבעים ושלוש שנים בשנת 2000. עם זאת, המהלך לא הוביל את תוניסיה לצאת מהחור החיצוני שפקד אותה. בשנת 1999 הייתה תוניסיה חייבת 11 מיליארד דולר לבנק המרכזי האירופי, זאת על אף שהוציאה בין 45% ל -50% מהתמ"ג ו-20% מרווחי הייצוא על תשלום חובות בלבד.
לבסוף הוחלט להפסיק עם מדיניות זו עקב לחצים ציבוריים על גדילת החוב וחידוש יחסים עם מדינות המזרח התיכון וצפון אפריקה.
ראו גם

כלכלת תוניסיה
הערות שוליים

↑  Sean Yom, Government and Politics of the Middle East and North Africa: Development, Democracy, and Dictatorship, Routledge/Taylor & Francis Group, 15 בנובמבר 2019, עמ' 483, ISBN 978-1-138-35432-6. (באנגלית)
ויקן (אזור)

ערך זה עוסק באזור היסטורי. אם התכוונתם למחוז בנורווגיה, ראו .
| --- | --- |
 מדינה:  נורווגיה נורווגיה
 קואורדינטות:  59°20′00″N 10°30′00″E﻿ / ﻿59.3333°N 10.5°E﻿ / 59.3333; 10.5 
 he
 
ויקן (בנורדית עתיקה: Vík או Víkin) היה השם ההיסטורי בתקופת הוויקינגים ובימי הביניים באזור של סקנדינביה שהקיף במקור את אוסלו פיורד וכלל את חוף בוהוסלאן. הגדרתו השתנתה עם הזמן, ומאז ימי הביניים ויקן כלל רק את בוהוסלאן.
בתקופת הוויקינגים ויקן הוגדרה כמיצר העובר בין נורווגיה לחוף הדרום-מערבי של שוודיה וחצי האי יוטלנד של דנמרק. הוא ממוקם בדרום מזרח נורווגיה המודרנית ובמחוז בוהוסלאן שבדרום מערב שוודיה. בתקופת הוויקינגים היה וויקן המחוז הצפוני ביותר בדנמרק. השליטה בוויקן עברה בין מלכי דנמרק לנורווגיה בימי הביניים, ודנמרק המשיכה לטעון לוויקן עד שנת 1241.
ויקן היה גם השם שנבחר למחוז המורכב ממיזוג של מחוזות אקרסהוס, בוסקרוד ואסטפול.
היסטוריה

מרכז התרבות מתרכז באוסלו, אך בירת האזור הייתה בעבר בבור. אזור זה כלל את הערים החשובות טונסברג, אוסלו, סרפסבורג וקונגל. בין ההיסטוריונים המודרניים יש מחלוקת היכן היו גבולות האזור הגאוגרפי הנקרא וויקן בתקופת הוויקינגים.
מבחינה היסטורית, מלכי דנמרק קבעו שליטה על האזור. כוח המלוכה הנורווגי החל להתיימר בוויקן עם המלך אולב הרלדסון, בעיקר בגלל היחלשות חדה של כוח המלוכה הדני. אולף הכריז על עצמו לראשונה כמלך נורווגיה בשנת 1015.
בתקופת מלחמת האזרחים בנורווגיה, סיעת באגלר התבססה לעיתים קרובות באזור ויקן. המעמדות העשירים יותר, במיוחד בוויקן, היו הבסיס של מפלגת באגלר. מלכי נורווגיה השיגו סמכות מלאה עם התפתחויות שהגיעו לשיאן כאשר הוקמה הבירה הלאומית באוסלו בתקופת שלטונו של המלך הוקון החמישי בשנת 1314.
אטימולוגיה

ויקן נגזר מהמילה הנורדית העתיקה vík, שפירושה מפרצון או נחל.
הוצעו תיאוריות שונות לפיהן המילה "ויקינג" עשויה להיות נגזרת משם המקום הזה, שמשמעותו "אדם מוויקן". על פי תיאוריה זו, במקור המילה "ויקינג" תיארה בפשטות אנשים מאזור זה, וכי רק במאות האחרונות קיבלה את התחושה הרחבה יותר של סקנדינבים מימי הביניים המוקדמים בכלל.
ראו גם

ויקן
התקופה הוויקינגית
הערות שוליים

↑  Kronikk: Viken og Innlandet har fått amatørmessige logoer og uhistoriske navn, www.aftenposten.no (בנורווגית ספרותית)
↑  Dette er Norges nye regioner, www.vg.no (בנורווגית ספרותית)
↑  Arkeologi i nord: Mellom Danmark og Norðmanna land, Arkeologi i nord, ‏2006-11-10
↑  Olav Haraldsson, www.viking.no
↑  Knut Helle, Håkon 5 Magnusson, Norsk biografisk leksikon, 2020-02-25
↑  עקרונות האטימולוגיה האנגלית (וולטר וו. סקייט; עיתונות קלרנדון; עמוד 479)
התעשייה הקיבוצית

התעשייה הקיבוצית בישראל מתייחסת לסך כל הפעילויות התעשייתיות המתקיימות בתוך הקיבוצים, אשר הן קהילות חקלאיות שיתופיות. המאפיין הבולט של התעשייה הקיבוצית הוא האינטגרציה בין עקרונות השיתוף והקהילתיות המאפיינים את החיים בקיבוץ, לבין יזמות ופעילות תעשייתית בשוק החופשי. המפעלים הקיבוציים מגוונים בתחומי פעילותם, וכוללים תעשיות קלות וכבדות, אגרו-טכנולוגיה, תעשיית מזון, טכנולוגיה גבוהה ועוד.
במהלך השנים, התעשייה הקיבוצית התפתחה והתרחבה וכיום מונה מעל ל-250 מפעלים, עם מחזור שנתי של כ-40 מיליארד שקלים. היא נחשבת לאחד מהגורמים המרכזיים בכלכלת הקיבוצים, והשפעתה ניכרת גם בכלכלת ישראל כולה. התפתחות התעשייה הקיבוצית כללה גם את הקמת מפעלים אזוריים, המהווים שיתוף פעולה בין מספר קיבוצים לצורך ייצור משותף, ותרמה להתמודדות עם אתגרי הייצור והשיווק בסדר גודל גדול יותר.
רקע והתפתחות > הולדת התעשייה הקיבוצית

התחלתה של התעשייה הקיבוצית מצוינת בקום מפעלים גדולים בסוף שנות ה-30, כיוזמה אוטונומית של הקיבוצים ובמקרים מסוימים, כיוזמה של פעילי התנועה הקיבוצית. עם זאת, התיעוש לא נתפס כמטרה מוצהרת של מנהיגות התנועה הקיבוצית עד לשנות השבעים, כאשר במקרים רבים הנהגה קיבוצית התנגדה או הססה לקדם את התפתחותו.
רקע והתפתחות > המפעלים האזוריים

בשנת 1960, התפתח דגם חדש של תעשייה קיבוצית עם הקמת "מפעלים אזוריים", שהם שותפויות בין קיבוצים. הדרישה להקמת מפעלים אזוריים גדלה עם ההתמקדות בייצוא יבולים והצורך בבתי קירור, אריזה וטכנולוגיות נוספות. המפעלים האזוריים דרשו כוח אדם רב, שרובו נשכר מהסביבה הקרובה, והם הציגו תכונות קפיטליסטיות משמעותיות.
רקע והתפתחות > הפרטה ושינויים

בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים, הקיבוצים נכנסו לתקופה של שינוי דורי וחידוש. המנהיגות החדשה שאפה ליישם חידושים טכנולוגיים וארגוניים, ולפתח "תעשייה חכמה" שתתמוך בכלכלת הקיבוץ. עם זאת, הרבה מהמפעלים הקיבוציים נוהלו כבר לפי עקרונות קפיטליסטיים, מה שהוביל למאבק אנשי האסכולה החדשה לשמרנים - בין אלו שראו בתיעוש הזדמנות לחזק את הקיבוצים, לבין אלו שחששו מההשפעות השליליות שלו על עקרונות השיתוף והשוויון.
מאז שנות התשעים, התעשייה הקיבוצית עברה תהליך של הפרטה, תהליך ששינה את המבנה הכלכלי והחברתי של הקיבוצים. ההצלחה הכלכלית של המפעלים נרכשה לעיתים קרובות במחיר של התרחקות מעקרונות הקיבוץ השיתופיים.
ראו גם

איגוד התעשייה הקיבוצית
הערות שוליים

1 2 3 4  מהצלחה להפרטה, באתר בִמקוֹם -  אתר הקיבוצים לצעירים
התרסקות מי-8 בשאטוי

| --- | --- |

מסוק מי-8 דומה למסוק שהתרסק
 תאריך:  27 באפריל 2007 
 מיקום:  שאטוי 
 הרוגים:  20 
 המעורבים באסון
 מסוק מיל מי-8
 
התרסקות מי-8 אירעה ב-27 באפריל 2007, כאשר מסוק צבאי מיל מי-8 של הצבא הרוסי שנשא כוחות מיוחדים התרסק בשטח הררי בדרום צ'צ'ניה ליד היישוב שאטוי. כל 20 יושביו נהרגו.
זו היה האירוע הקטלני ביותר של הכוחות הרוסיים בצ'צ'ניה בשנת 2007. כמו כן היה זה האסון האווירי החמור ביותר של הצבא הרוסי מאז אוגוסט 2002, כאשר מסוק הובלה של Mil Mi-26 עמוס בחיילים התרסק לשדה מוקשים לאחר שנפגע מטיל ו-127 חיילים נהרגו.
ההתרסקות

המסוק שהתרסק היה אחד משלושה מסוקי תובלה Mi-8 ושני מסוקי קרב מיל Mi-24 של חיל האוויר הרוסי אשר המריא ממנחת מסוקים ממזרח לעיר גודרמס. הוא נשא בתוכו 15 חיילי קומנדו מחטיבת הסיור של רוסטוב ושני קציני צבא רוסים בכירים מהבסיס הצבאי הרוסי הראשי חנקאלה בצ'צ'ניה.
גורמים רוסים טענו בתחילה כי המסוק הופל מירי נשק קל מצד הבדלנים הצ'צ'נים. הרשויות בצ'צ'ניה טענו כי תקלה מכנית היא הגורם לתאונה. ועדה מיוחדת שהוטל עליה לחקור את התאונה קבעה בסופו של דבר כי הסיבה הסבירה ביותר היא טעות אנוש.
הערות שוליים

↑  Death toll in Chechnya copter crash reaches 20
↑  3 gunmen killed in operation after helicopter crash in Chechnya
התעשייה האיראנית לייצור כלי טיס

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1976–הווה (כ־48 שנים) 
 מיקום המטה:  אספהאן 
 ענפי תעשייה:  תעשיית התעופה, תעשייה ביטחונית 
  
 www.hesa.ir
 
חברת התעשייה האיראנית לייצור כלי טיס (בפרסית: شرکت صنایع هواپیماسازی ایران — هسا) או HESA, היא תאגיד איראני לייצור כלי טיס. HESA הוקם בשנת 1976, הוא שייך לארגון התעשיות האוויריות של איראן (IAIO) וממוקם בשאהין שאהר, שבאספהאן. כ-2,000 דונם שעליהם הוקמה החברה ניתנו במתנה על ידי משפחת בורומנד (האחים: עבדולגאפר, עבדולרחמן, עבדולרהים, עבדולכרים, עבדולרשיד ועבדאללה). לחברה אלפי דונמים של שטחים זמינים, ו-250,000 מ"ר של חנויות והאנגרים מוקצים לייצור חלקי מיזוג אוויר, הרכבה, מעבדות, מתקני בדיקות טיסה וסדנאות הכנה לייצור.
המפעל המקורי, שנבנה על ידי טקסטרון, היה אמור לייצר מסוקי בל 214 בתצורות שונות באיראן עם עסקה שכללה כמה מאות מסוקים והעברות טכנולוגיה. לפי הדיווחים, החוזה היה כל כך עצום שהיה צריך להקים חטיבת טקסטרון חדשה כדי לעמוד בדרישות האיראניות ולטפל בתוכנית עם הגנרל דלק מ' אודן כנשיא החטיבה. העבודה בוטלה במפתיע עקב המהפכה האיראנית והסנקציות שלאחר מכן נגד איראן. HESA כפופה לסנקציות אמריקאיות מאז 2008, אותן החלה מועצת האיחוד האירופי ב-26 ביולי 2010, ומשרד האוצר של אנגליה ב-27 ביולי 2010. ב-30 בינואר 2023, האיחוד האירופי הטיל סנקציות נוספות על HESA על כך שסיפקה לרוסיה מל"טים ששימשו בפלישה הרוסית לאוקראינה.
מוצרים > מטוסי סילון

HESA Kowsar – גרסת "דור רביעי" מקומית של F-5 טייגר בהנדסה לאחור.
מטוס קרב אזרח'ש (מבוסס על F-5)
מטוס קרב סאעקה (מבוסס על F-5)
Simorgh: (هواپيماي سيمرغ) המרה של F-5 ל-F-5B דו מושבי. הוא הוטס לראשונה בתערוכה האווירית קיש 2005, ושניים נבנו.
קאהר 313
יאסין
מטוס אימון דורנה
שפק – מטוס תקיפה קל (מבוסס על M-ATF)
מוצרים > מטוסי מדחף

מטוס נוסעים איראן-140 בשיתוף פעולה אוקראיני ומבוסס על אנטונוב An-140.
HESA Simourgh מטוס תובלה מבוסס על IrAn-140/An-140.
מוצרים > מסוקים

מסוק שאהד 278 (באמצעות רכיבים מבל 206 ו-Panha Shabaviz 2061)
מסוק צפר 300 (מבוסס על בל 206)
מסוק שאהד 274 (מבוסס על בל 206)
מסוק שאהד 285 (באמצעות רכיבים מ-בל 206 ו-Panha Shabaviz 2061)
מוצרים > מל"טים

כראר (UCAV)
שאהד 131
שאהד 136 תחמושת משוטטת
Sofreh Mahi
שאהד 121
שאהד 129
שאהד 141
שאהד 149 עזה
שאהד 171 סימורג
שאהד 197
שאהד סאעקה
פוטרוס
אבאביל
שאהד 238
הערות שוליים

↑  "Four Foreign Nationals Charged with Iran Sanctions Violations | USAO-EDVA | Department of Justice". 28 באוגוסט 2020. ארכיון מ-2021-04-01. נבדק ב-2021-10-16. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Special Economic Measures (Iran) Regulations". 4 במרץ 2019. ארכיון מ-2021-10-16. נבדק ב-2021-10-16. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Filepool - Detail | Organization for Investment Economic and Technical Assistance of Iran". אורכב מ-המקור ב-2016-12-27. נבדק ב-2014-03-14.
↑  "Iran Aircraft Manufacturing Industries (HESA)". www.iranwatch.org. ארכיון מ-2022-10-23.
↑  "Office of Foreign Assets Control, Treasury. Additional Designation of Entities Pursuant to Executive Order 13382. 09/17/2008. 73 FR 64008". www.federalregister.gov.
↑  "REGULATIONS - COUNCIL REGULATION (EU) No 267/2012 of 23 March 2012". eur-lex.europa.eu. 23 במרץ 2012. ארכיון מ-14 בינואר 2023. נבדק ב-18 בדצמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "iran__nuclear" (PDF). assets.publishing.service.gov.uk. ארכיון (PDF) מ-2022-10-25.
↑  "EUR-Lex - L:2023:026I:TOC - EN - EUR-Lex". eur-lex.europa.eu (באנגלית). ארכיון מ-2023-01-30. נבדק ב-2023-01-30.
↑  "- 17k". www.globalsecurity.org. ארכיון מ-2019-12-04. נבדק ב-2008-04-09.
↑  "Iran's 'domestically manufactured' Simorgh aircraft unveiled". Mehr News Agency (באנגלית). 2022-05-19. ארכיון מ-2022-05-19. נבדק ב-2022-05-19.
↑  "Zafar 300 helicopter - development history, photos, technical data". ארכיון מ-2019-09-11. נבדק ב-2014-07-31.
↑  "Zafar-300 (Iran), Aircraft - Rotary Wing - Military". Jane’s. אורכב מ-המקור ב-2013-01-26. נבדק ב-2016-09-12.
↑  "VAR.Zafar 300". ארכיון מ-2016-10-18. נבדק ב-2010-07-15.
התקנה לשינוי שם

הודעה שנשלחה ב-1939 למריאנה פוגל, אז תושבת בני ברק, על הוספת השם הפרטי שרה לשמה (אוסף מערך הספריות והמידע, אוניברסיטת בר-אילן).
דרכון שהונפק על ידי השלטון הנאצי עבור הסופר היהודי יליד-גרמניה לאו ארמן בנובמבר 1939 ובו הוסף השם "ישראל" לפני שמו של ארמן
התקנה הגרמנית לשינוי שם (גרמניה הנאצית, 1938) (כינויו המקוצר בגרמנית: Namensänderungsverordnung, ובשמו המלא: Zweite Verordnung zur Durchführung des Gesetzes über Änderung Familiennamen und Vornamen, כלומר "התקנה השנייה ליישום הוראות החוק לגבי שינוי שמות משפחה ושמות פרטיים") הייתה תקנה להסדרת שינוי שמות של יהודים בגרמניה הנאצית, שפורסמה ב-17 אוגוסט 1938 ונכנסה לתוקף ב־1 בינואר 1939. שר הפנים של הרייך חייב את היהודים בגרמניה לשאת שם פרטי שיעיד על היותם יהודים. על פי התקנה, יהודים בעלי אזרחות גרמנית או יהודים חסרי אזרחות בגרמניה יכלו לשאת רק שם פרטי שהתאים להנחיות שניתנו בתקנת שר הפנים. ההנחיה פירטה רשימה של 91 שמות לנשים ו-185 שמות לגברים שהורשו ליהודים (ראו: שמות פרטיים מותרים ליהודים ברייך השלישי). יהודים שלא היה להם שם פרטי בהתאם לתקנה נדרשו להיקרא ישראל או שרה בהתאם. הגזירה בוטלה עם נפילת הרייך השלישי.
רקע

כבר בשנת 1934, וילהלם פריק, שר הפנים של הרייך, הביע דאגה מכך שיהודים עשויים לנסות להסתיר את זהותם היהודית על ידי שינוי שמם. ביולי 1935 הגיש הצעה להיטלר שיהודים יהיו רשאים לשנות את שמם רק אם השם החדש הוא יהודי. בתוך כך, פרנץ גורטנר, שר המשפטים, דרש שאותם יהודים שאבות אבותיהם נאלצו לאמץ שם משפחה גרמני בראשית המאה ה-19, יחויבו להחזיר את שם משפחתם היהודי המקורי. בסתיו 1936, מרטין בורמן, אחד ממנהיגי המפלגה הנאצית, הציע להטיל על היהודים חובת הוספת המילה Jude (יהודי) כתוספת. בסופו של דבר, ההצעות הללו לא יושמו.
החוק לשינוי שמות משפחה ושמות פרטיים נכנס לתוקף למעשה ב־5 בינואר 1938, ואפשר לשלטונות לבטל שינויי שם שאושר לפני 30 בינואר 1933 הרשויות יכלו לבטל שינויי שם אלה עד 31 בדצמבר 1940 באופן רטרואקטיבי. אותו החוק הסמיך את שר הפנים להוציא תקנה על שמות משפחה עבור היהודים. וילהלם פריק, שר הפנים, הוציא לאחר מכן שתי תקנות לביצוע לחוק. הראשון מינה את הרשויות האחראיות לבחינת הבקשות לשינוי שם ביחידות המנהליות השונות ברחבי הרייך וקבע גם תשלום עבור הליך שינוי השם. התקנה השנייה קבעה והסדירה את שמות היהודים.
תוכן התקנה

התקנה לשינוי שם קבעה כי ניתן היה להעניק ליהודים רק שם פרטי שהתאים להנחיה שניתנה על ידי שר הפנים. ההנחיה פירטה רשימה של 91 שמות לנשים ו-185 שמות לגברים שהיו מורשים ליהודים. את השמות הללו לא היה ניתן לתת לאזרחים "בעלי דם גרמני". יהודים ששמם הפרטי לא הופיע ברשימה שהוציא שר הפנים נדרשו לשנות או להוסיף לשמותיהם הפרטיים את השם ישראל או שרה (על פי המין) עד 31 בינואר 1939. (הותרו הבדלי כתיב קלים מהשמות שברשימה). התקנה ליישום חייבה את היהודים שהיו להם יותר משם פרטי אחד להשתמש לפחות באחד מהשמות היהודיים שברשימה הרשמית. מי שלא קיים בשוגג את התקנה יכול היה להיענש במאסר של עד חודש או בקנס; אם לא קיים בזדון, כלומר בכוונה, תקופת המאסר הוגדלה לחצי שנה.
תוקף התקנה

התקנה התייחסה ליהודים בעלי אזרחות גרמנית וחסרי אזרחות גרמנית או חסרי אזרחות בכלל ששהו בתחומי הרייך השלישי. שמותיהם של יהודים זרים שהתגוררו במדינה לא הוסדר, אך באופן עקרוני, התקנה חלה גם על היהודים בעלי האזרחות הגרמנית שחיו מחוץ לגרמניה. תוקף התקנה לא הורחבה תחילה לאוסטריה, שסופחה לגרמניה זמן קצר לפני כן ולא לחבל הסודטים, אך לאחר מכן התקנה הורחבה גם לשטחים אלה ב־24 בינואר 1939. הגזירה בוטלה בפועל כאשר בעלות הברית כבשו את שטח גרמניה. הביטול הרשמי נעשה במסגרת צו מס' 1 של מועצת הפיקוח של בעלות הברית מ־20 בספטמבר 1945, אשר המועצה ביטלה את כל החקיקה הנאציונל-סוציאליסטית.
הערות שוליים

↑  "Richtlinien über die Führung von Vornamen – Wikisource". de.wikisource.org. נבדק ב-2018-12-31.
↑  "Zweite Verordnung zur Durchführung des Gesetzes über die Änderung von Familiennamen und Vornamen – Wikisource". de.wikisource.org.
↑  Saul Friedländer: Das Dritte Reich und die Juden. Durchgesehene Sonderausg. München 2007, ISBN 978-3-406-56681-3, S. 152
↑  Uwe Dietrich Adam: Judenpolitik im Dritten Reich. Unv. Nachdr. Düsseldorf 2003, ISBN 3-7700-4063-5, S. 111
↑  "Gesetz über die Änderung von Familiennamen und Vornamen – Wikisource". de.wikisource.org.
↑  "Erste Verordnung zur Durchführung des Gesetzes über die Änderung von Familiennamen und Vornamen – Wikisource". de.wikisource.org.
↑  "Zweite Verordnung zur Durchführung des Gesetzes über die Änderung von Familiennamen und Vornamen – Wikisource". de.wikisource.org.
↑  "Zweite Verordnung zur Durchführung des Gesetzes über die Änderung von Familiennamen und Vornamen – Wikisource". de.wikisource.org.
↑  "Zweite Verordnung zur Durchführung des Gesetzes über die Änderung von Familiennamen und Vornamen – Wikisource". de.wikisource.org.
↑  "Zweite Verordnung zur Durchführung des Gesetzes über die Änderung von Familiennamen und Vornamen – Wikisource". de.wikisource.org.
↑  "Law No 1 from the Control Council for Germany (Berlin, 30 August 1945)". CVCE.EU by UNI.LU (באנגלית). 2015-03-07.
התעמלות אמנותית במשחקים האולימפיים

המתעמלת הרוסייה יבגניה קנייבה, האלופה האולימפית באולימפיאדת בייג'ינג (2008) ובאולימפיאדת לונדון (2012)
התעמלות אמנותית היא מקצוע במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), כחלק מענף ההתעמלות. זהו אחד משני הענפים היחידים, לצד שחייה צורנית, שבו מתחרות נשים בלבד.
התחרויות כוללות קרב-רב ליחידות, ומאז אולימפיאדת אטלנטה (1996) גם תחרות לנבחרות. זאת, בניגוד לאליפויות עולם ואליפויות יבשתיות, בהן נערכות תחרויות גם בכל אחד מהמכשירים בנפרד (חישוק, כדור, אלות וסרט). בתחרויות היחידות רשאיות להשתתף שתי מתעמלות אומנותיות מכל מדינה, ובשלב הגמר משתתפות 10 מתעמלות. בתחרות הקבוצתית רשאית להשתתף נבחרת אחת מכל מדינה, ו-8 מתוכן מעפילות לשלב הגמר.
מדליות

מתעמלות אמנותיות מ-15 מדינות שונות זכו במדליות אולימפיות. מאז אולימפיאדת סידני (2000) נהנית רוסיה משליטה מוחלטת בענף, ומתעמלות אמנותיות ממדינה זו זכו בכל 10 מדליות הזהב שחולקו מאז ועד אולימפיאדת טוקיו 2020. באולימפיאדת טוקיו לא הצליחה רוסיה לזכות באף מדליית זהב בענף לאחר שלינוי אשרם מישראל זכתה באישי ובולגריה בקבוצתי
עודכן לאחרונה לאחר המשחקים האולימפיים בטוקיו 2020
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סך הכול |
| 1 | רוסיה רוסיה | 10 | 4 | 2 | 16 |
| 2 | בולגריה בולגריה | 1 | 2 | 2 | 5 |
| 3 | ספרד ספרד | 1 | 2 | 0 | 3 |
| 4 | אוקראינה אוקראינה | 1 | 0 | 4 | 5 |
| 5 | ברית המועצות ברית המועצות | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 5 |  המשלחת המאוחדת | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 7 | ישראל ישראל | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 7 | קנדה קנדה | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 9 | בלארוס בלארוס | 0 | 4 | 3 | 7 |
| 10 | הוועד האולימפי הרוסי הוועד האולימפי הרוסי | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 11 | איטליה איטליה | 0 | 1 | 2 | 3 |
| 12 | הרפובליקה העממית של סין  סין | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 12 | רומניה רומניה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 12 | גרמניה המערבית גרמניה המערבית | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 12 | יוון יוון | 0 | 0 | 1 | 1 |
| סך הכל (15 מדינות) | סך הכל (15 מדינות) | 17 | 17 | 17 | 51 |
מתעמלות אמנותיות ישראליות במשחקים האולימפיים

מתעמלות אמנותיות ישראליות השתתפו במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), באולימפיאדת סיאול (1988) וב-5 האולימפיאדות שנערכו מאז אולימפיאדת סידני (2000). אירה ריסנזון הייתה המתעמלת הראשונה שהעפילה לשלב הגמר, באולימפיאדת בייג'ינג (2008), וסיימה במקום התשיעי. באולימפיאדת לונדון (2012) רשמה נטע ריבקין את ההישג הגבוה ביותר למתעמלת יחידה, כשסיימה במקום השביעי. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) רשמה נטע ריבקין את הופעתה השלישית ברציפות במשחקים האולימפיים, הישג השמור רק לעוד 2 מתעמלות בהיסטוריה של ענף זה, אך לא העפילה לשלב הגמר.
נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית רשמה את הופעת הבכורה שלה באולימפיאדת בייג'ינג (2008), וכבר בהופעתה הראשונה העפילה לשלב הגמר, וסיימה במקום השישי. באולימפיאדת לונדון (2012) שוב העפילה הנבחרת לגמר, וסיימה במקום השמיני. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שוב העפילה הנבחרת לשלב הגמר, והשוותה את מקום השיא של הנבחרת מאולימפיאדת בייג'ינג כאשר סיימה במקום השישי. באולימפיאדת טוקיו זכתה לינוי אשרם במדליית הזהב בתחרות קרב רב אישי, שהיא המדליה הראשונה של ישראל בענף ההתעמלות האמנותית.
| אולימפיאדה | מתעמלת | דירוג |
| --- | --- | --- |
| לוס אנג'לס 1984 | ליאת חנינוביץ | מקום 27 |
| סיאול 1988 | שולמית גולדשטיין | מקום 35 |
| סיאול 1988 | רקפת רמיגולסקי | מקום 37 |
| סידני 2000 | אור טוקייב | מקום 14 |
| אתונה 2004 | קטיה פיסצקי | מקום 16 |
| בייג'ינג 2008 | נטע ריבקין | מקום 14 |
| בייג'ינג 2008 | אירה ריסנזון | מקום 9 |
| בייג'ינג 2008 | נבחרת ישראל   אלונה דבורניצ'נקו, רחלי ויגדורצ'יק, ורוניקה ויטנברג, מריה סבנקוב, קטיה פיסצקי | מקום 6 |
| לונדון 2012 | נטע ריבקין | מקום 7 |
| לונדון 2012 | נבחרת ישראל   מורן בוזובסקי, אליאורה זולקובסקי, פולינה זקלוז'ני, נועה פלצ'י, ויקטוריה קושל, מרינה שולץ | מקום 8 |
| ריו דה ז'ניירו 2016 | נטע ריבקין | מקום 13 |
| ריו דה ז'ניירו 2016 | נבחרת ישראל   אלונה קושבצקי, יקטרינה לבינה, קרינה ליחבר, יובל פילו, אידה מיירין | מקום 6 |
| טוקיו 2020 | לינוי אשרם |  |
| טוקיו 2020 | ניקול זליקמן | מקום 7 |
| טוקיו 2020 | נבחרת ישראל יאנה קרמרנקו, נטלי רייץ, קארין וקסמן, יוליאנה טלגין, אופיר דיין | מקום 6 |
| פריז 2024 | נבחרת ישראל רומי פריצקי, אופיר שחם, הדר פרידמן, דיאנה סברצוב, שני בקנוב |  |
| פריז 2024 | דריה אטמנוב | מקום 5 |
ראו גם

התעמלות במשחקים האולימפיים
התעמלות אמנותית בישראל
זוכות המדליות באולימפיאדת סידני (2000). מימין: זוכת מדליית הכסף, הבלארוסית יוליה רסקינה, זוכת מדליית הזהב, הרוסייה יוליה ברסוקובה, וזוכת מדליית הארד, הרוסייה אלינה קבייבה (שארבע שנים מאוחר יותר זכתה במדליית הזהב)
נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית במהלך תרגיל באולימפיאדת לונדון (2012)
נטע ריבקין
אירה ריסנזון
התעלה הכול-אמריקנית

מפה המציגה את התעלה הכול-אמריקנית בצהוב
מבט על קטע בן כ-15 קילומטרים של התעלה הכול-אמריקנית מערבית ליומה באריזונה. הערה: הצפון הוא בפינה הימנית.
התעלה הכול-אמריקנית (באנגלית: All-American Canal) היא מוביל מים באורך 130 קילומטרים, השוכן בדרום-מזרח קליפורניה. התעלה מובילה מים מנהר הקולורדו לעמק אימפריאל ותשע ערים. זהו מקור המים היחידי של עמק אימפריאל, והחליף את תעלת אלאמו, שמרבית מסלולה עבר במקסיקו. סכר אימפריאל, כ-48 קילומטרים צפונית-מזרחית מיומה באריזונה, מטה את המים לתוך התעלה הכול-אמריקנית, שמסלולה מגיע עד מערבית לקלקסיקו בנקודה בה תעלת המשנה האחרונה מסתעפת ממנה צפונה לעמק אימפריאל. חמש תעלות משנה מסתעפות ממנה על מנת להזרים מים לעמק אימפריאל. מערכת תעלות זו משמשת להשקיה של 2,500 קילומטרים רבועים של אדמה חקלאית פורייה ואפשרה הגדלה משמעותית של היבולים באזור, אחד הצחיחים בעולם. זוהי תעלת ההשקיה הארוכה ביותר בעולם, והספיקה שלה היא 740.6 מטרים מעוקבים בשנייה. מי נגר מהשדות המושקים זורמים לימת סלטון.
מסלול התעלה הכול-אמריקנית מקביל לגבול קליפורניה-מקסיקו לאורך כמה קילומטרים. מאז 1997 טבעו למוות בתעלה מעל ל-500 איש, ולכן היא מכונה "גוף המים המסוכן ביותר בארצות הברית".
היסטוריה

האישור לחפירת התעלה הכול-אמריקנית התקבל במקביל לאישור הקמת סכר הובר בחוק מיזם קניון בולדר (Boulder Canyon Project Act) מ-1928 והיא נבנתה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית והמיזם המשותף לשש חברות בנייה בארצות הברית הקרוי Six Companies, Inc, שהיה אחראי גם להקמת סכר הובר ולמיזמי בנייה גדולים נוספים במערב ארצות הברית. הפיקוח על תכנונה ובנייתה הופקדו בידיו של ג'ון סאוואג' (John Lucian Savage‏; 1967-1879), שהיה אז מהנדס התכנון הראשי של לשכת הטיוב והיא הושלמה ב-1942.
תפעול > השקיה

התעלה שייכת ללשכת הטיוב, אבל מי שמתפעל את התעלה הוא מחוז ההשקיה אימפריאל (Imperial Irrigation District), גוף שהוקם ב-1911 מאיחוד של 13 חברות מים אזוריות. המים של התעלה מוטים מנהר הקולורדו בסכר אימפריאל. התעלה מזינה חמש תעלות משנה ממזרח למערב: תעלת קואצ'לה (Coachella Canal), תעלת איסט הייליין (East Highline Canal), תעלת סנטרל מיין (Central Main Canal) ותעלת וסטסייד מיין (Westside Main Canal). תעלות משנה ראשיות אלו של התעלה ורשת התעלות הקטנות יותר מצמצמות בהדרגה את הזרימה בתעלה הכול-אמריקנית עד שהיא נעצרת לגמרי במדרון קטן במערב עמק אימפריאל שבו המים זורמים לתעלת וסטסייד מיין. אורך התעלה הראשית הוא 132 קילומטרים כשהפרש הגבהים בין ההתחלה לסיום הוא 53 מטרים. רוחבה נע מ-210 מטרים עד 46 מטרים ועומקה בין 15 ל-2.1 מטרים. התעלה הולכת וקטנה בכיוון מערב משום שזורמים בה פחות מים.
תפעול > חשמל

שמונה תחנת כוח הידרואלקטריות נבנו לאורך התעלה הכול-אמריקנית במקומות בהם יש ירידה חדה בפני השטח (באנגלית drop). והן מכונות Drop 1 עד Drop 5, פיילוט נוב (Pilot Knob), איסט הייליין (East Highline) ודאבל וייר (Double Weir). תחנה נוספת המכונה טרניפ (Turnip) שוכנת על תעלת סנטרל מיין. כל תחנות הכוח קטנות וביחד מייצרות כ-58 מגוואט. ייצור החשמל מוכתב על ידי הדרישה למים. כמו כן יש מתקן של אנרגיה שאובה של 7.2 מגוואט בסכר סנטור ואש (Senator Wash Dam). המים ממאגר סנטור ואש מוזרמים לתעלה כאשר צריכת המים עולה על הספיקה בסכר פארקר.