stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכחדת דגים
הערות שוליים

↑  חוקרים: בעוד כ-50 שנה לא ישארו דגים בים, באתר ynet, 5 בנובמבר 2006
1 2  Salt-Water Fish Extinction Seen By 2048, www.cbsnews.com (באנגלית אמריקאית)
↑  The first modern-day marine fish has officially gone extinct. More may follow, Mongabay Environmental News, ‏2020-06-26 (באנגלית אמריקאית)
↑  David Shiffman, Smooth Handfish Extinction Marks a Sad Milestone, Scientific American, ‏1 ביולי 2020 (באנגלית)
↑  Stacy Liberatore, Scientists confirm first marine fish extinction of modern times, Mail Online, ‏2020-07-03
↑  Giant Chinese Fish Is Now Extinct After Surviving Millions of Years, EcoWatch, ‏2020-01-09 (באנגלית)
↑  Douglas Main, The Chinese paddlefish, one of world's largest fish, has gone extinct, National Geographic, ‏8 בינואר 2020
↑  Stephanie Pappas-Live Science Contributor 07 January 2020, One of World's Largest Freshwater Fish May Be First Official Extinction of 2020, livescience.com (באנגלית)
↑  Salt-Water Fish Extinction Seen By 2048, Sustainable Human (באנגלית)
↑  Seafood May Be Gone by 2048, Study Says, Animals, ‏2006-11-02 (באנגלית)
↑  Will there be enough fish to feed the world in 2050?, World Wildlife Fund (באנגלית)
↑    Charles Clover, Environment Editor, ‏All seafood will run out in 2050, say scientists, The Telegraph, 3 November 2006
↑  John Platt, Large ocean fish could be gone by 2050, study says, Scientific American Blog Network (באנגלית)
↑  The State of World Fisheries and Aquaculture 2018; Meeting the sustainable development goals, ארגון המזון והחקלאות
↑  Climate change shrinks many fisheries globally, Rutgers-led study finds, EurekAlert! (באנגלית)
1 2   חוקרים: דגים פגיעים יותר למשבר האקלים מכפי שהיה ידוע, באתר הארץ, 13 ביולי 2020
↑  עומר כביר, דו"ח פסימי: האנושות בצרות - גם אם תצליח להגביל את ההתחממות הגלובלית, באתר כלכליסט, 25 בספטמבר 2019
↑  עומר כביר, מחקר: רוצים לבלום את ההתחממות הגלובלית? תאכלו יותר דגים ושרימפס, באתר כלכליסט, 6 באוקטובר 2019
↑  רחלי ווקס, לתפוס ברשת את תאגידי הדיג העברייניים, באתר זווית, ‏16 בפברואר 2021
↑  דיג יתר באתר אקו-ויקי
↑  שרה אוחיון, Fish on the edge: a meta-analysis reveals edge effects within marine protected areas, Nature Ecology & Evolution
↑  Kirsten Grorud-Colvert ואחרים, The MPA Guide: A framework to achieve global goals for the ocean, Science, ‏10 Sep 2021
↑  FAO Fisheries & Aquaculture - Fisheries and aquaculture governance, www.fao.org
↑   אנדרו ג'ייקובס, התיאבון הסיני לדגים מרוקן את הים, באתר הארץ, 4 במאי 2017
עשרות דייגים בבנגלדש. היעלמות הדגים תוביל לאובדן הפרנסה של למעלה מ-35 מיליון איש ברחבי העולם
גלן א. לארסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בינואר 1937 לונג ביץ', ארצות הברית 
 פטירה:  14 בנובמבר 2014 (בגיל 77) סנטה מוניקה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר התיכון הוליווד 
 פרסים והוקרה:  פרס אדגר (1973)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
גלן א. לארסון (באנגלית: Glen A. Larson;‏ 3 בינואר 1937 – 14 בנובמבר 2014) היה תסריטאי ומפיק סדרות טלוויזיה אמריקני, שרוב הסדרות שהפיק הפכו לקאלט במשך השנים, ועדיין משודרות בשידורים חוזרים או שזכו לעיבוד מחודש. המעריצים לז'אנר הטלוויזיוני לעיתים מכנים אותו "ג'ין רודנברי של ז'אנר הפעולה", משום שהשפיע רבות על תחום סדרות הפעולה של שנות ה-80.
רקע > מוזיקה

לארסון החל את הקריירה שלו בתעשיית הבידור כמוזיקאי בלהקה "The Four Preps". לארסון כתב והלחין רבות משירי הלהקה, שהפיקה שלושה אלבומי זהב עבור חברת התקליטים "Capitol Records". בסדרות מאוחרות שלו, "באק רוג'רס במאה ה-25", "בטלסטאר גלקטיקה", ו-"The Fall Guy", לארסון כתב והלחין את מנגינות הנושא.
רקע > טלוויזיה

בשנות ה-70, לאחר שעזר בהפקת הסדרה "הנמלט" (The Fugitive), לארסון חתם על חוזה הפקות עם אולפני יוניברסל למספר שנים. הסדרה הראשונה שלו הייתה "אליאס סמית' ומשפחת ג'ונס", ובהמשך לארסון היה מעורב בפיתוחה של הסדרה "סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים", שהתבססה על ספרו של מרטין קיידן "Cyborg", ואף שימש כמפיק בפועל.
משנת 1968 לארסון עבד על סדרת מדע בדיוני בשם "בטלסטאר גלקטיקה" ששודרה בסוף שנות ה-70. השואבת הרבה השראה מסרט מלחמת הכוכבים ואלמנטים מהתאולוגיה המורמונית, שלארסון עצמו חבר בקהילה. הסדרה עצמה בוטלה לאחר עונה אחת בלבד, אך הפכה לסדרת קאלט וגם החביבה של לארסון. לאחר מכן יצר את סדרת מדע בדיוני/הרפתקאות "באק רוג'רס במאה ה-25". התחילה כסרט קולנוע שיצא ב-1979 והפך ללהיט לא צפוי, שכנעה את רשת NBC להביא לה סדרה משלה. למרות שהסדרה נחשבה חביבה לקהל, היא בוטלה לאחר שתי עונות, בשל אחוזי צפייה נמוכים.
בשנות ה-80 לארסון קיבל את הזדמנות לעבוד על גלקטיקה 1980, סדרת ההמשך ל"בטלסטאר גלקטיקה", לאחר לחץ כבד ממעריצי הסדרה. אבל היו שינויים דרמטיים בתהליכי הפקה, שפגע בסדרה וגרם לביטולה אחרי עשרה פרקים. היה גם אחראי על מגוון רחב של סדרות פעולה כ"כל-יכול" (Automan) ו"אדם-חיה" (Manimal) שבטלו לאחר עונה אחת. לאחר רצף של כישלונות ברציפות לארסון מצא הצלחה עם סדרת דרמת בילוש "מגנום, בלש פרטי" (שבה היה שותף לכתיבה יחד עם דונלד בליסריו) וסדרת פעולה "אביר על גלגלים". ב-1987 הפיק את הסדרה "הרפתקאות בדרכים" (The Highwayman) שבוטלה אחרי תשעה פרקים.
בשנות ה-90 לארסון יצר את סדרת פעולה/מדע בדיוני "איש הלילה" (Night Man) שמבוססת על סדרת קומיקס ובוטלה לאחר שתי עונות.
בשנות ה-2000, לארסון שימש כיועץ בסדרת בטלסטאר גלקטיקה המחודשת, גם עבד על עיבוד מחודש לסדרת הטלוויזיה הישנה "אביר על גלגלים". עקב אחוזי צפייה נמוכים הסדרה בוטלה אחרי עונה אחת.
הכל כאן

הכל כאן הוא אלבום האולפן החמישי של עמיר לב, אשר יצא בשנת 2009. לב כתב והלחין את כל השירים, אך בשיר "מרסיי" ניתן קרדיט על כתיבת המילים גם לרמי פורטיס, מאחר שהשיר הוא מחווה לשיר "אין קץ לילדות".
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | נוסע וחוזר  | 3:54 |
| 2. | חולון  | 3:21 |
| 3. | נמל תעופה  | 4:14 |
| 4. | בלפור 7  | 4:24 |
| 5. | פארדייס  | 3:59 |
| 6. | קנטינה  | 3:09 |
| 7. | כביש 1  | 4:17 |
| 8. | שני ברגים  | 4:08 |
| 9. | מתרחק לאט  | 3:34 |
| 10. | YMCA  | 5:27 |
| 11. | מרסיי  | 4:00 |
| 12. | הכל כאן  | 3:36 |
| משך כולל: | משך כולל: | 48:03 |
הערות שוליים

↑  האלבום "הכל כאן" באתר Discogs
ישראל בר

| --- | --- |

ישראל בר, נובמבר 1950
 לידה:  9 באוקטובר 1912 כ"ח בתשרי ה'תרע"ג האימפריה האוסטרו-הונגרית אוסטריה
 פטירה:  1 במאי 1966 (בגיל 53) י"א באייר ה'תשכ"ו ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל, אוסטריה 
 תאריך עלייה:  אוגוסט 1938
 מקום קבורה:  בית עלמין הדרום
 מקום מגורים:  תל אביב, ישראל
 כינוי:  גאורג בר (Georg Beer)
 השתייכות:  הבריגדות הבין-לאומיות 
 נאמנות:  ברית המועצות ברית המועצות
 תקופת הפעילות:  ? – 1 במאי 1966 
 דרגה:    סגן-אלוף
 מבצעים:  מלחמת האזרחים בספרד  מלחמת העצמאות  מלחמת סיני 
 
ישראל בר (באמצע) מלווה בשני שוטרים וממתין לתחילת משפטו, אפריל 1961
ישראל בר מימין בדרגות סא"ל, משמאלו משה דיין, 1948–1950
ישראל בֶּר (9 באוקטובר 1912 – 1 במאי 1966) היה קצין בכיר בצה"ל ופעיל פוליטי ישראלי שהיה מעורה בצמרת הביטחונית של מדינת ישראל והתגלה והורשע כמרגל למען ברית המועצות. פרטי זהותו האמיתית, השתייכותו הדתית, השכלתו, הרקע הצבאי שלו וקורות חייו לפני עלייתו לישראל לוטים בערפל.
כניסתו לארץ ישראל

ישראל בר עלה לארץ ישראל מאוסטריה בנובמבר 1938, לאחר האנשלוס שבו השתלטו הנאצים על אוסטריה. לדבריו, נולד ב-1912 כ"גאורג בר" (Georg Beer) למשפחה יהודית מתבוללת מן המעמד הבינוני בווינה. בראשית שנת 1936 סיים, לטענתו, קורס קצינים באקדמיה הצבאית הטרזיאנית, האקדמיה הצבאית האוסטרית (יהודים ספורים סיימו את האקדמיה), ושירת כקצין בצבא האוסטרי. בנוסף להשכלתו הצבאית היה לבר תואר דוקטור בספרות מודרנית שהוענק לו באוניברסיטת וינה. בישראל החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ותוך זמן לא רב הצטרף לארגון "ההגנה". הוא הציג עצמו כמי שהשתתף במרד של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באוסטריה בשנת 1934, כלוחם במלחמת האזרחים האוסטרית בזרוע הצבאית שלה – ה"שוצבונד", מרד שדוכא על ידי הקנצלר האוסטרי אנגלברט דולפוס בכוח הנשק. כן הציג עצמו כמי שבסוף שנת 1936 יצא לספרד, ולחם לצד הכוחות הרפובליקנים במלחמת האזרחים הספרדית, כמפקד גדוד וקצין מבצעים של אוגדה וכינויו היה "קולונל חוזה גרגוריו". ב-17 באפריל 1961, לאחר שדבר מעצרו הותר לפרסום, טען מפקד ה"שוצבונד" כי בר לא היה חבר בארגון ולא בספרד. לדבריו, עלה לארץ ישראל לאחר שקרא את הביוגרפיה של בנימין זאב הרצל מאת אלכס ביין.
למרות הרקע הצבאי לו טען, גילה בר חוסר מוחלט של ידע והתמצאות באימוני השדה של "ההגנה". משה דיין ציין בלעג כי הבחין שבר אפילו לא ידע לאחוז ברובה והביע תמיהה כיצד זה יכול היה בר להיות לוחם וקולונל בספרד. חברי "ההגנה" נהגו לכנות את בר בשם "פיפקה", ספק כשם חיבה וספק בלעג. איש מאנשי היישוב שלחמו בספרד לא זיהה את בר כדמות מוכרת שפגש בה שם אי פעם. לעומת זאת סיפוריו ותיאוריו על הקרבות בספרד היו מפורטים ומדויקים.
בניגוד לחוסר ההתמצאות שגילה באימוני השדה, הפגין בר ידע רב בצד העיוני של ענייני צבא, מלחמה, היסטוריה צבאית ואסטרטגיה.
השתלבותו הראשונה במערכת הביטחונית

ידיעותיו בהיסטוריה צבאית וניתוחיו המבריקים על קרבות ומערכות, עשו רושם עז על מנהיגי "ההגנה", וקירבו אותו לצמרת הפלמ"ח. הוא הפך לידידם של יצחק שדה, יגאל אלון, ישראל גלילי, שמעון אבידן ורבים אחרים.
בר צורף, כאיש "מנגנון הקבע" של "ההגנה", למחלקת התכנון במטה "ההגנה", בה עסק בכתיבת מאמרים בענייני צבא ומלחמה בביטאון ההגנה "מערכות" החל מגיליונו הראשון. בנוסף, פרסם מאמרים בנושאי צבא בעיתונות העברית, ורכש לו יוקרה רבה כפרשן.
בראש מחלקת התכנון עמד איתן אבישר שהיה בן למשפחה יהודית שהעמידה קצינים בכירים בצבא האוסטרי, בוגר האקדמיה הצבאית האוסטרית, קצין בצבא האוסטרי במלחמת העולם הראשונה, ולימים אלוף בצה"ל. אבישר הטיל ספק באמיתות סיפורו בדבר לימודיו באקדמיה הצבאית האוסטרית, משום שבאקדמיה זו למד, לידיעתו של אבישר, חוץ ממנו עצמו, רק יהודי אחד, פריץ אייזנשטט (לימים אל"ם שלום עשת, יועצו הצבאי של דוד בן-גוריון במלחמת העצמאות), וכן משום התנהגותו המוזרה והתעקשותו לעבוד רק בלילות, תוך סירוב מוחלט לעבוד ביום. בעקבות מורת רוח זאת, דרש אבישר מיעקב דורי, רמטכ"ל "ההגנה", להעבירו ממחלקתו.
עם הקמת המדינה וכינון צה"ל, נתמנה בר לעוזרו של יגאל ידין, קצין המבצעים של צה"ל, ומי שניהל בפועל את המערכה במלחמת העצמאות. לבר הוענקה דרגת סגן-אלוף. לקראת תום המלחמה מונה בר לראש מחלקת התכנון והמבצעים במטכ"ל. במסגרת תפקידו גיבש את התוכנית להרס טבריה העתיקה. לבר הייתה שאיפה להתמנות לסגן הרמטכ"ל, אך הוא פרש מצה"ל ב-24 ביולי 1950, כששאיפתו זו לא נתגשמה. בין היתר, לא זכה בר במינוי הנכסף בשל קרבתו לראשי מפ"ם ולמפקדי הפלמ"ח שהיו מקורבים רעיונית למפלגה זו, בעוד שמפלגת השלטון הייתה מפא"י.
למפ"ם וממנה למפא"י

לאחר שפרש מצה"ל מצא בר את מקומו הפוליטי במפ"ם – שאל אחד מהגורמים שהקימו אותה בינואר 1948,
הצטרף עוד בשנת 1944, ואף היה מועמד מטעמה בעודו במדים, במקום ה-63 הסמלי, במערכת הבחירות הראשונה לכנסת (25 בינואר 1949), וכן על רקע קרבתו הרעיונית למפקדי הפלמ"ח. הוא הפך לעובד במנגנון המפלגה ולראש מחלקת הביטחון, החל לכתוב מאמרי פרשנות בענייני צבא וביטחון ב"על המשמר", עיתונה של מפ"ם, ואף הרצה בנושאים אלה. בראשית שנות ה-50, בימי המלחמה הקרה, נמנה בר עם מנהיגי מפ"ם שצידדו במדיניות ברית המועצות במאבק הבין-גושי, ותמכו בקוריאה הצפונית במלחמת קוריאה. בבחירות לכנסת השנייה הוצב ברשימת מועמדי מפ"ם במקום ה-37.
במאמר שכתב לספר הפלמ"ח, תקף בר את דוד בן-גוריון על דרכו הביטחונית ועל פירוק הפלמ"ח. התקפתו הייתה כה חמורה עד שעורכי הספר, ישראל גלילי ויגאל אלון, פסלו את המאמר ולא כללו אותו בספר.
בר המשיך בדרכו שמאלה והיה באגף השמאלי ביותר של מפ"ם. משפטי פראג, שכללו מסע אנטישמי ואנטי ישראלי מתוקשר, ומשפט הרופאים, שבו הועמדו לדין בברית המועצות תשעה רופאים יהודים שתוארו כחברי "ארגון יהודי לאומי", גרמו לקרע במפ"ם. מועצת מפ"ם תבעה קו אחיד בגינוי משפטי פראג וסילקה מרוב התפקידים הבכירים במפלגה את משה סנה ואנשיו שהביעו אמון במשפטי פראג. בסוף ינואר 1953 פרשו סנה וכמה מאנשי קבוצתו ממפ"ם, והקימו את סיעת שמאל, וישראל בר היה בין הפורשים. לקראת סוף שנת 1954 התפרקה סיעת שמאל וחבריה הצטרפו אל המפלגה הקומוניסטית הישראלית – מק"י. בתקופה זו עבר בר אל מפלגת השלטון מפא"י. בר נימק את הזיגזוג הפוליטי המפתיע באומרו שהיו קיימות שתי דרכים: דרכו של סנה כקבוצה נפרדת או דרכה של מפא"י, ולאחר שניתח את המצב נוכח בצדקת דרכו של בן-גוריון.
בחזרה למערכת הביטחון

עם שובו למפא"י עבר בר לעבוד כפרשן צבאי בעיתון "דבר", עיתונה של ההסתדרות הכללית. כמו כן פרסם מאמרים ב"מעריב" וב"ג'רוזלם פוסט", וכתב מאמרים ב"מערכות", הירחון המקצועי לענייני צבא של צה"ל, שבו היה לו גם טור קבוע בשם "עמדת תצפית". הוא גם החל לפרסם מאמרים בעיתונות הזרה. ביטחונו של בר גדל, והוא החל להפגין את נוכחותו במעמדים ביטחוניים וצבאיים, והתקבל כ"אחד מאתנו" בקרב הצמרת הביטחונית. הדברים הגיעו עד כדי כך שבהמלצתו של שאול אביגור, ממקימי משרד הביטחון, ראש המוסד לעלייה ב' וראש ארגון "נתיב", מינה אותו דוד בן-גוריון ב־1955, לאחר שובו משדה בוקר, למשרד הביטחון, לכתוב את ההיסטוריה הרשמית של מלחמת העצמאות. לשם מילוי תפקידו זה ניתן לבר חדר במשרד הביטחון בקרבת לשכת השר. הדבר תרם לתדמיתו של בר כאיש סודם של ראשי מערכת הביטחון, בעל נגישות לסודות המדינה הכמוסים. אחד הבודדים בצמרת הביטחונית שלא התלהבו מבר היה הרמטכ"ל משה דיין. דיין דרש מעורכי "דבר" לפטר את בר, אסר עליו להופיע במדי צה"ל ענוד בדרגות סגן-אלוף, ואף פקד עליו לצאת ממפגש סגור של קצינים: כאשר נאספה במשרד הביטחון המשלחת בראשות דוד בן-גוריון, לשם יציאה בחשאי לפריז לחתימת הסכם הברית הסודית עם צרפת לקראת פתיחת מבצע סיני, הבחין דיין בישראל בר שהיה בקרבת מקום ושאל בסגנונו האופייני: "מה המרגל הזה עושה כאן?".
בסוף שנת 1956 עזב בר את "דבר" והתקבל כפרשן צבאי בעיתון "הארץ". בינואר 1959 נפתחה הקתדרה להיסטוריה צבאית באוניברסיטת תל אביב, ובר התמנה לעמוד בראשה. במעמד הפתיחה המתוקשר נכחו ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הרמטכ"ל חיים לסקוב, ורבים מראשי צמרת הביטחון. הדבר נתן עידוד להערכה בציבור כי בר הוא "איש סודו של דוד בן-גוריון". שמו של הפרשן הנודע הגיע אף לחו"ל, ובר הוזמן להרצאות ופגישות בעיקר בגרמניה, שבשפתה דיבר ברהיטות. בר פרסם ספר בגרמנית בהוצאת ספרים במינכן. כן ביקר ונשא הרצאות בפני קצינים גבוהים בשוודיה, בנורווגיה ובצרפת.
בגרמניה הפך לאורח רצוי לקציני הצבא המערב גרמני, ה"בונדסוור". בר החל לקשור קשרים עם הגנרלים של הצבא הגרמני, ובפרט עם ראש שירות הביון המערב-גרמני (BND), גנרל ריינהרד גהלן, שהסדיר לבר פגישות עם ראשי האגפים בארגונו, לרבות עם האחראי על הפעלת סוכנים בגוש המזרחי.
כשהיה בר בברלין המערבית, עבר פעמים אחדות לברלין המזרחית. בשובו לישראל סיפר לעורך "הארץ" כי בהיותו בברלין המזרחית נכנס לשגרירות הפולנית, וממנה התקשר לשר הביטחון הפולני אשר לצדו "לחם בספרד", לדבריו, ושר הביטחון הפולני שיגר אליו מטוס מיוחד שהביאו לוורשה.
חשדו של איסר הראל מתעורר

אישיותו של בר, עברו המעורפל, תהפוכותיו הפוליטיות, והאופן שבו פילס את דרכו לצמרת, משכו את התעניינותם של שירותי הביטחון באיש. עוד בשלב מוקדם התעורר חשדו של איסר הראל בבר. הראל היה אז "הממונה על שירותי הביטחון" – ראש "המוסד" ובה בעת בעל אחריות עליונה על השין בית (כך נקרא שב"כ באותה עת). הראל ראה בבר "סיכון ביטחוני", כאיש שמאל קיצוני פרו-סובייטי ואנטי מערבי, אם כי עדיין לא היה ברור לו כי בר עוסק בריגול. הוא התנגד להעסקתו במשרד הביטחון ותבע להפסיק את נסיעותיו לחו"ל.
כ"סיכון ביטחוני", קרא הראל את בר לשיחות אחדות, ניסה לתהות על קנקנו ולהחליט האם הוא אופורטוניסט שהצטרף למפלגה השלטת, או שחבר לחוגי השלטון כסוכן סובייטי. הפגישה הראשונה ביניהם נערכה בסוף שנת 1955. תשובותיו של בר לשאלותיו הגלויות והישירות של הראל, שהיו משום הודאה בעברו הפרו-סובייטי, שממנו השתחרר מסיבות אידאולוגיות, לא הפיגו את חשדותיו של הראל. ערב מבצע סיני, כצעד של נקיטת אמצעי ביטחון למניעת דליפת ידיעות על המבצע, קרא הראל לפגישה עשרה אנשי שמאל ובר ביניהם. בר הודה בשיחה כי נפגש עם מזכיר משגרירות ברית המועצות, אך טען כי עשה זאת כדי לסקור בפניו באופן אובייקטיבי את בעיותיה של ישראל. את השיחה הממושכת ביותר עם בר ניהל איסר הראל בשנת 1960, וזאת לנוכח פגישותיו של בר עם הגנרל גהלן. בשובו לישראל הפיץ בר את השמועה כי הביא שדר מגהלן לבן-גוריון. הראל נזף בבר, הטיח בו דברים קשים, והודיע לו כי הוא אוסר עליו לנסוע יותר לחו"ל. בר הגיב בזעם ויצא נסער מהחדר.
באותו זמן חל שינוי באורח חייו של בר. בר, שהיה נשוי לרבקה וחשוך ילדים, החל לשוטט בברים ובמועדוני לילה, לקשור יחסים עם נשים ולשתות לשוכרה. הדבר רק הגביר את החשדות נגדו. החשדות אומתו בחודש מרץ 1961. הסובייטים הפעילו תחנת ביון בישראל ששכנה באתר הכנסייה הרוסית באבו כביר. משם יצאו מפעילי הסוכנים לפגישות חשאיות עם סוכניהם. אנשי השב"כ ניהלו מעקב סמוי על המפעילים, והצליחו להבחין בפגישה עם בר.
התעלומות

לאחר מותו של ישראל בר נותרו ללא תשובה מוחלטת התעלומות סביב זהותו, הביוגרפיה שלו ואופן גיוסו לשירות הריגול של ברית המועצות. השאלות שעלו עם מעצרו ונותרו סתומות הן:
האם שמו אכן היה גאורג ישראל בר?
האם היה יהודי?
האם גויס כסוכן בשנות ה-50, כדעת איסר הראל (ולא הגיע לארץ כסוכן סובייטי מלכתחילה ב-38')?
האם למד באקדמיה הצבאית האוסטרית?
האם היה קצין בצבא האוסטרי?
האם לחם בשורות השוצבונד?
האם לחם בספרד?
האם היה בעל תואר דוקטור?
לדעת יוסי מלמן ואיתן הבר התשובה לכל השאלות הללו שלילית.
ישראל בר כהיסטוריון צבאי

מרדכי בר-און, ברבים מספריו על תקופת מלחמת העצמאות ולאחריה, מציין את בר כהיסטוריון וכהיסטוריוגרף הצבאי החשוב ביותר של תקופת המלחמה וכמי שקיבע, למעשה, בתודעה, את האופן שבו רואה המחקר כיום את המלחמה. מאמרו של בר, פרקים למהלכים האופרטיביים של מלחמת השחרור מודגש על ידי בר-און כמאמר שהתחיל את הכתיבה ההיסטוריוגרפית על מלחמת העצמאות והוא מייחס לו חשיבות רבה ביותר כזה שקבע את חלוקת התקופות בתוך המלחמה.
כמו כן, בר החל בעריכת הספר תולדות מלחמת הקוממיות, לפני שנעצר.
ספריו

ספרים שפרסם עד למאסרו:
המבנה של הצבא החדיש, הוצאת מערכות, 1942.
במעגל בעיות הביטחון, הוצאת עם עובד, ספריה לעם, 1957.
תולדות צה"ל 10 שנות ישראל (אלבום), הוצאת לדורי, 1957.
(בגרמנית) Israel Beer: Der Nahe Osten, Schicksalsland zwischen Ost und West, Verlag Europäische Wehrkunde, 1959.
הספר שכתב בכלא:
עמיקם גורביץ', "ביטחון ישראל – אתמול, היום ומחר", תל אביב: הוצאת עמיקם, 1966.
מאמריו

מאמריו של ישראל בר בכתב העת "מערכות"
ישראל בר, ‏תת המקלע תומפסון, מערכות גיליון 5, ינואר 1941
ישראל בר, ‏הערות לשימוש בכוחות מוביליים, מערכות 10, ינואר 1942
ישראל בר, ‏הטקטיקה של חיל מוטס וההתגוננות בפניה, מערכות 12 יולי 1942
ישראל בר, ‏הגנת חופים, מערכות 13, ספטמבר 1942
ישראל בר, ‏רכב השריון ועמידה בפניו, מערכות 14 - 15 ינואר 1943 (הקישור אינו פעיל, 30 במאי 2017)
ישראל בר, ‏שרות הידיעות במלחמה הסדירה והזעירה, מערכות 16 - 17 יולי 1943
ישראל בר, פרקים למהלכים אופרטיביים במלחמת השחרור, מערכות, 1950
לקריאה נוספת

מיכאל בר-זוהר, הממונה - איסר הראל ועלילות שירותי הביטחון, הוצאת וידנפלד וניקולסון, 1970.
יוסי מלמן ואיתן הבר, המרגלים - פרשות ריגול במדינת ישראל, הוצאת ספרי חמד, 2002, עמ' 115–131.
איסר הראל, ריגול סובייטי - קומוניזם בארץ ישראל, הוצאת עידנים, 1987.
יוסף שביט, שלדים בארון, הוצאת ידיעות ספרים, 2011 (רומן ביוגרפי).
Joshua Tadmor, The Silent Warriors Macmillan, 1969.
יהודה בן-דוד, שישה ידידים ואחד שבגד, מערכת: קיבוץ דליה, 1999.
נתן שחם, שלום חברים, הוצאת דביר, 2004.
נסים משעל, 70 לישראל, ידיעות ספרים, עמ' 87
הערות שוליים

1 2  ד"ר ישראל בר מת מהתקפת-לב בכלא שאטה, דבר, 2 במאי 1966
↑  ישראל בר, שאלה פתוחה, כל העיר, 23 בפברואר 1990
1 2  מרדכי ברקאי, ישראל בר - סוף המירוץ, דבר, 3 במאי 1966, המשך
↑  א. שמאי, ישראל בר, חרות, 17 באפריל 1961
↑  מ. שמריהו, גנ. דוטש, מפקד ה'שוצבונד', מודיע: בר לא היה אצלנו ולא בספרד, מעריב, 17 באפריל 1961
1 2 3 4  בר-זוהר, עמ' 165.
↑  בר-זוהר, עמ' 164.
1 2 3 4  פרשת ישראל בר, באתר נוסטלגיה אונליין
↑  קורות חייו של איתן אבישר, באתר צבא הגנה לישראל
↑  מוסטפא עבאסי, הרס העיר העתיקה בטבריה, 1949-1948, עיונים בתקומת ישראל 19, 2009, עמוד 353
↑  דוד בן-גוריון, פרשת ישראל בר, דבר, 10 במרץ 1967
↑  רשימת מועמדי מפ"ם לבחירות לאסיפה המכוננת, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה
↑  האם תציל התגבורת את האמריקנים?, על המשמר, 1 באוגוסט 1950; המשך
↑  רשימת מועמדי מפ"ם לבחירות לכנסת השנייה, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה
↑  יואל מרקוס, הפרשן הצבאי ד"ר י. בר נעצר - מלחמת קוריאה ושאיפות פוליטיות, דבר, 16 באפריל 1961
↑  יואל מרקוס, הפרשן הצבאי ד"ר י. בר נעצר - המיפנה הגדול, דבר, 16 באפריל 1961
1 2  בר-זוהר, עמ' 167–168.
↑  בר-זוהר, עמ' 169.
↑  אמנון לורד, שתול קומוניסטי בצמרת המדינה, באתר מידה, 1 במאי 2016
↑  בר-זוהר, עמ' 175.
↑  יואל מרקוס, הפרשן הצבאי ד"ר י. בר נעצר כחשוד בריגול לטובת מדינה זרה, דבר, 16 באפריל 1961, המשך
אורי דן, עשרות אנשי ביטחון נחקרו לאחר מעצר דר. בר, החשוד בריגול, מעריב, 15 באפריל 1961, המשך
↑  פצצת ישראל בר, מעריב, 15 באפריל 1961
↑  גליון 1230 מתאריך 16 באפריל 1961, באתר העולם הזה
↑  יהושע ביצור, בדותות, עלילות, זדון - צעק בן-גוריון, מעריב, 17 באפריל 1961
↑  פוסט בדף הפייסבוק "היום בהיסטוריה", פייסבוק, 31 במרץ 2020.
↑  ישראל בר נדון ל-10 שנות מאסר, דבר, 15 בינואר 1962
↑  הוחמר עונשו של ישראל בר, דבר, 28 בנובמבר 1962
↑  ישראל בר הורד בדרגתו ופוטר משירות הביטחון, חרות, 18 בינואר 1963
1 2  בר, הערת המביא לדפוס.
↑  ישראל בר באתר GRAVEZ
↑  משחקי ריגול, באתר ynet, 18 ביוני 2008
↑  הופיע ספרו של ישראל בר, דבר, 18 באוגוסט 1966
↑  אורי דן, לא דוקטור, לא ישראל - ולא לוחם, מעריב, 15 באפריל 1961
↑  יוסי מלמן ואיתן הבר, המרגלים - פרשות ריגול במדינת ישראל, הוצאת ספרי חמד, 2002, עמ' 115–131.
↑  בתוך: בשבילי מחשבה צבאית, "מערכות" גיליון ס"ב-ס"ג, יולי 1950
↑  מרדכי בר-און, זיכרון כספר (על ההיסטוריוגרפיה של מלחמת העצמאות), העמותה לחקר כוח המגן על שם ישראל גלילי, תשס"א, 2001.
↑  בר-זוהר, עמ' 166.
↑  עופר אדרת, צה"ל מציג: סיכום מלחמת העצמאות, פרי עטו של מרגל, באתר הארץ, 15 במאי 2019
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291925305171  BnF: cb16089887x (data)  ISNI: 0000 0000 6313 9764  LCCN: nr96043782  VIAF: 41742519   WorldCat (עם VIAF): 41742519 
ידיעות אחרונות מדווח על עונשו של ישראל בר
שלמה בן-יוסף

| --- | --- |

שלמה בן יוסף במדי בית"ר
 לידה:  7 במאי 1913 לוצק, האימפריה הרוסית
 הוצאה להורג:  29 ביוני 1938 (בגיל 25) כלא עכו, פלשתינה (א"י)
 תאריך עלייה:  ספטמבר 1937
 השתייכות:   אצ"ל
המערה בה הסתתר שלמה בן יוסף וחבריו בראש פינה, ובה אנדרטה לזכרו
שלמה בן יוסף (7 במאי 1913, ל' בניסן ה'תרע"ג – 29 ביוני 1938, ל' בסיון ה'תרצ"ח) היה מעפיל ולוחם בית"ר בארץ ישראל, ראשון משנים-עשר "הרוגי המלכות" (עולי הגרדום היהודים) בתקופת המנדט הבריטי. הוצא להורג בשל ניסיון פיגוע בנוסעי אוטובוס ערבי, דבר שעשה לדבריו בתגובה לרצח של תשעה יהודים בידי ערבים.
קורות חיים

בן יוסף נולד בשנת 1913 כשלום טבצ'ניק למשפחה יהודית דתית-מסורתית וענייה בעיר לוצק שבפולין. כבר בגיל צעיר גילה נטיות ציוניות, ובשנת 1928 הצטרף לשורות בית"ר. בשנת 1930 התייתם מאביו, והוא לקח על עצמו את עול פרנסת משפחתו. מאחר שלא הצליח להשיג סרטיפיקט (אישור עלייה לארץ ישראל), מיד כשהתאפשר לו, בספטמבר 1937, הוא העפיל באוניית מעפילים במסגרת עליית "אף על פי", והתיישב בראש פינה. עם הגיעו לראש פינה שרף את דרכונו הזר ועִברת את שמו משלום טבצ'ניק לשלמה בן יוסף, על שם יוסף אביו, והצטרף לקבוצת עבודה של בית"ר ביישוב. אנשי קבוצת העבודה עבדו בימים, ובלילות עברו אימוני נשק לשם הכשרתם כלוחמי אצ"ל.
הטלת רימון על אוטובוס ערבי

ברקע המעשה היו ימי השיא של מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ("המרד הערבי הגדול"), שבמהלכם רצחו הערבים למעלה מ-400 יהודים. הנהגת היישוב החליטה על מדיניות הבלגה, והימנעות מתקיפה, התבצרות ביישובים והגנה. ב-28 במרץ 1938 עצרו ערבים מונית שהסיעה יהודים ליד צפת, ורצחו שישה מנוסעי המונית בירי. ב-16 באפריל הותקפה מכונית ביריות, ובה חמישה חברי "ההגנה", שלושה מנוסעיה נהרגו ובהם דוד בן-גאון, ששירת קודם לכן בפלוגת ראש פינה של בית"ר, והיה חברו הטוב של בן יוסף. מעשי הרצח עוררו סערה ביישוב, ובמיוחד בקרב חברי בית"ר בראש פינה.
כשהתברר שזאב ז'בוטינסקי ומפקד האצ"ל משה רוזנברג אינם מאשרים להתחיל בפעולות התקפיות, החליטו שלמה בן-יוסף ושניים מחבריו, אברהם שיין ושלום ז'ורבין (אחיו של הפרסומאי אליעזר ז'ורבין), לנקום את הרציחות. ללא אישור ובניגוד לעמדת מפקדיהם, הם גמרו אומר לתקוף אוטובוס ערבי שנסע מטבריה לצפת (בן יוסף סבר שדעתו של זאב ז'בוטינסקי תהא נוחה מהפעולה; ב-12 ביולי 1938, לאחר תלייתו של בן-יוסף, אישר ז'בוטינסקי את הפעולה בדיעבד ו"פקד" רטרואקטיבית על ביצועה).
ב־21 באפריל 1938 הטילו השלושה רימון על אוטובוס ערבי בכביש ראש פינה – צפת. הרימון שהוטל על האוטובוס לא התפוצץ ואיש מהנוסעים לא נפגע. השלושה הסתתרו במערה סמוכה (הקרויה עד היום "מערת שלמה בן יוסף", ובה יש כיום מוזיאון קטן), אך הם נתפסו על ידי המשטרה הבריטית. יש הגורסים כי שוטר יהודי בשם מזרחי הסגיר את מיקומם לקצינים בריטים, ויש האומרים שהיו אלה רועים ערבים שרעו באזור.