stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של צרפת

ההיסטוריה של צרפת החלה באזור גאליה הקדום. החל מהמאה החמישית ועד ל-1789, שאז פרצה המהפכה הצרפתית התקיים בה שלטון מלוכני, ומלכו בה מלכים משלוש שושלות עיקריות: המרובינגים, הקרולינגים ובית קאפה. לאחר תקופה של אי שקט מדיני, אז הונהג לסירוגין משטר רפובליקני, קיסרי ומלוכני, מ-1870 ועד ימינו צרפת היא רפובליקה.
שמה של צרפת (France) מקורו ב"פרנקים" שבט גרמאני שאכלס את שטחה במאה השלישית. מנהיגם כלוביס (466–511) הוא מייסד השושלת המרובינגית הוא מלכם של הפרנקים הסאליים. הוא הוטבל לנצרות בעיר רינס (Reims), ושם הוא הומלך למלך, בברכת הכנסייה הקתולית – ומאז רבים ממלכי צרפת הוכתרו בעיר זו. כלוביס מאחד את השבטים הפרנקים תחת הנהגתו. הוא עורך כיבושים בגאליה וכן בגרמאניה, וכך עושים צאצאיו המרובינגים.
החל משנת 751 עולה שושלת הקרולינגים לשלטון. קרל הגדול, הבולט במנהיגיה, כובש את סקסוניה התחתונה שבצפון גרמניה, וכן את ממלכת הלומברדים שבאיטליה. האימפריה הפרנקית מתפצלת ב-843 בין נכדיו. על פי חוזה ורדן מוקמות פרנקיה המערבית ופרנקיה המזרחית, היא ממלכת גרמניה. בין השנים 799 ל-1014 ויקינגים פולשים לפרנקיה המערבית, והם מטביעים את רישומם עליה. ב-987 שושלת הקפטינגים משתלטת על פרנקיה המערבית, ובהדרגה היא מעצבת את דמותה של צרפת לדורות: היא משליטה בה סדר ומבצרים את גבולותיה. פיליפ-אוגוסט וצאצאיו מאחדים את שטחה ומרחיבים אותה, כך שהשתרעה במזרח עד להרי האלפים בדרום ועד לנהר הריינוס בצפון. ב-1349, צרפת רוכשת את חבל דופינה (Dauphine) ובמהלך המאה ה-17 מספחת את חבל אלזס (1648–1681).
פרהיסטוריה > התקופה הפלאוליתית התחתונה

האזור הקרוי כיום "צרפת" היה מיושב עוד מן התקופה הפלאוליתית התחתונה, בעת עידן הקרח של הפלייסטוקן. בשנת 2009 דיווחו ארכאולוגים בראשות מרטין פיקפורד כי השתמשו בתיארוך רדיומטרי בשיטת ארגון-ארגון על-מנת לתארך כלי אבן מסותתים ומאובני חיות ציד שונות מאתר ארכאולוגי במחוז לנגדוק-רוסיון לגיל של 1.57 מיליון שנה לפני זמננו. זוהי העדות הקדומה ביותר למציאות בני-אדם במערב אירופה. מאובנים של סתתי הכלים עדיין לא נמצאו באתר, אך ניתן לשער שהם השתייכו למין הומו ארקטוס.
ממצאים מקיפים יותר כולל שלדי אדם נמצאו במערת אראגו בטוטאבל (Tautavel) שבפירנאים הצרפתיים, והם מתוארכים לפלייסטוקן התיכון לפני כ-400 אלף שנה. התושבים היו ציידים-לקטים מן המין הומו ארקטוס או הומו היידלברגנסיס (תלוי באופן הסיווג) והם הותירו אחריהם כלי אבן רבים מן התעשייה האשלית. תעשייה זו קרויה על-שם הכפר סן-אשל, כיום פרבר של אמיין, שבו תוארה לראשונה. אתר אשלי מפורסם נוסף בצרפת הוא טרה-אמאטה, סמוך לניס, בו התגלו גם שרידי כירות המעידות על שימוש באש. הוא מתוארך לגיל של 350 אלף עד 250 אלף שנים לפני זמננו.
פרהיסטוריה > התקופה הפלאוליתית התיכונה

בתקופה הפלאוליתית התיכונה, לפני כ-130 עד 40 אלף שנה, חיו באזור צרפת הניאנדרטלים, שהותירו כלי אבן בעיקר מן התרבות המוסטרית. תרבות זו נקראת על שם האתר הארכאולוגי לה מוסטייה, מחסה סלע במחוז דורדון. טכניקת לבלואה לייצור כלי אבן, האופיינית לתרבות המוסטרית, קרויה על-שם פרבר של פריז. רבים מן המאובנים הניאנדרטלים המפורסמים ביותר התגלו בצרפת, למשל שלד "האיש הזקן מלה שאפל-או-סאנס" ושלדי מערת לה-פראסי באזור פריגו. התרבות השאטלפרונית נקראת אף היא על-שם אתר ארכאולוגי בצרפת. היא מתאפיינת בצירוף של כלים מוסטריים עם חרוזים עשויים שיני חיות מחוררות. בסן-סזאר, מחסה סלע במחוז השראנט הימי, נמצאו שלדי ניאנדרטלים המקושרים לתרבות השאטלפרונית.
פרהיסטוריה > התקופה הפלאוליתית העליונה

בתקופה הפלאוליתית העליונה, לפני כ-35 אלף שנה, התיישבו באזור צרפת בני המין האנושי המודרני, הנקראים גם "קרו-מניון" על שם מערה במחוז דורדון, בעוד שהניאנדרטלים נכחדו. אנשי קרו-מניון השתמשו במגוון כלי אבן וכלי עצם משוכללים, ומזהים אצלם מספר תרבויות, רובן קרויות על שם אתרים ארכאולוגים במחוז דורדון: התרבות האוריניאקית (34 אלף עד 23 אלף שנה לפני זמננו), התרבות הגרביטית (28 אלף עד 22 אלף שנה לפני זמננו), והתרבות המגדלנית (18 אלף עד 10 אלף שנה לפני זמננו). מתקופה זו ידועות בייחוד יצירות אמנות פרהיסטורית כמו צלמיות ונוס רבות וציורי סלע מרהיבים של חיות ציד שונות במערת לאסקו ומערות אחרות.
פרהיסטוריה > התקופה הנאוליתית

בתקופת האבן החדשה, מ-6,500 ועד 3,700 שנה לפני זמננו, הופיעו באזור חקלאות וקדרות. מתקופה זו שרדו בצרפת דולמנים, מנהירים ומבנים מגליתים נוספים. בסוף תקופה זו גם היגרו לאזור עמים הודו-אירופיים מצוידים בכלי נחושת, ברונזה ואחר כך גם ברזל.
צרפת בימי הביניים

השושלת המרובינגית קיבלה את שמה ממייסדה האגדי, מֶרוֹבֵך (בלטינית מרובאוס או מרוביוס), שהנהיג את הפרנקים הסאלים בתחילת המאה ה-5. בעקבות חולשת אחיזתה של רומי על גאליה, בשנת 486, כבש כלוביס הראשון את הטריטוריה, שהשתרעה בין נהר הלואר ונהר הסום. הוא ירש את אביו, כילדריך הראשון בשנת 481 כמלך הפרנקים הסאלים. מערכה זו הוכרעה בקרב סואסון (אנ'), שנערך בשנת 486 עם סיאגריוס. מושל (דוקס) רומי אחרון זה חלש על חלקה הצפוני של גאליה, ושלט בשטח דרומית ומזרחית מסואסון עד נהר הלואר. כלוביס למעשה איחד את צפונה של צרפת ומרכזה תחת שלטונו. אחרי ניצחונו כרת כלוביס ברית עם האוסטרוגותים באמצעות נישואי אחותו, אָוּדוֹפְלֵדָה, למלכם, תאודריך הגדול. לאחר מכן, פנה כלוביס להילחם בתורינגים ממזרח לממלכתו (491) וכרת ברית גם עם הבורגונדים באמצעות נישואיו בשנת 493 לקלותילדה אחייניתו של גונדבאד מלך הבורגונדים. קלותילדה הקתולית קיבלה מכלוביס אישור לטבול את בנם כקתולי, ועודדה את כלוביס להמיר את דתו בעצמו, בשנת 496. עובדה זו עזרה לו לקבל את סיועה של הכנסייה במאבקיו. מאוחר יותר (496 ו-502) הסתייע כלוביס במלכים פרנקים אחרים כדי להביס את האלמאנים בקרב טולביאק ולהשתלט על ממלכתם במעלה הריין (שווייץ ומזרח צרפת של היום).
לאחר מות כלוביס בשנת 511 ממלכתו נחלקה שוב ושוב. בעקבות זאת, השושלת שייסד, הקרויה השושלת המרובינגית איבדה בהדרגה מכוחה לבעלי משרת "אב הבית של הארמון" (שנקראו "מאיורדומוס"). הממלכה הפרנקית אוחדה שוב ב-613, תחת שלטונו של כלותאר השני, אך חולקה שוב לאחר מותו. חלוקות מאוחרות יותר יצרו את ממלכות אוסטרזיה, נויסטריה, בורגונדיה ואקוויטניה. המלחמות התכופות בין הממלכות הקטנות החלישו את המלוכה אך חיזקו את האצולה שנהנתה מתגמולים גדולים מהמלכים בתמורה לתמיכתה. בנו של כלותאר השני, דגוברט הראשון, היה המלך המרובינגי האחרון שהיה בעל סמכות של ממש. יורשיו איבדו מכוחם לטובת המאיורדומוס, השר אשר על הבית, ולפיכך זכו לכינוי "מלכים עושי-כלום". המלחמות בין השרים הגיעו לקצן לאחר ניצחונה של אוסטרזיה בקרב טרטרי ב-687, בהנהגת פפין האמצעי. על אף שלא הכריז על עצמו כמלך באופן רשמי, הפך פפין לאחר הניצחון לשליט הממלכה הפרנקית בפועל. מעמד זה עבר בירושה גם לבניו, שחילקו את האדמות ביניהם כמלכים לכל דבר.
צרפת בימי הביניים > השושלת הקרולינגית

השושלת הקרולינגית נוסדה למעשה באופן הדרגתי בידי מייורדומוסים פרנקים של המלכים המרובינגים האחרונים. בשנת 732, קרל מרטל (קרל הפטיש), בן השושלת, עוצר את התפשטות המוסלמים באירופה, בקרב פואטיה. בכך הוא גם קבע את גבולה הדרום-מערבי של צרפת. בשנת 751 פפין הגוץ, הוכתר בנו בידי האפיפיור ולמעשה מייסד ממלכה, אשר מלכיה מקבלים לגיטימציה אלוהית, כביכול. תחת הנהגתו, מתבסס אפוא השלטון הקרולינגי באופן רשמי, לאחר תקופה של שלטון קרולינגי דה פקטו.
שלטון השושלת החדשה הגיע לשיא כוחו תחת בנו של פפין, קרל הגדול (בצרפתית "Charlemagne"). בשנת 771 זה מאחד את ממלכות הפרנקים תחת שלטונו, לאחר פרק זמן ארוך שבו היו מפורדות. קרל הגדול כבש אף את ממלכת הלומברדים בצפון איטליה (774), את ממלכת בוואריה, הכה בשבטי האווארים ממישור הדנובה (788). כמו כן, הוא הצליח לכבוש חלקים מספרד המוסלמית ומגיע עד לברצלונה בדרום (801). הוא כבש את סקסוניה (אזור בגרמניה), וכן הכניע את סקסוניה התחתונה לאחר לוחמה ממושכת. לאור הצלחותיו, והתמיכה שנתן לו האפיפיור, הוכתר קרל הגדול בשנת 800 לקיסר רומי המערבית על ידי האפיפיור לאו השלישי.
עם זאת הכיבושים לא החזיקו מעמד, ובימי נכדיו של קרל הגדול, וביניהם לואי החסיד בשנת 843 חולקה הממלכה בהסכם ורדן בין שלושה יורשים. לודוויג, לימים "לודוויג הגרמני", זכה בחלקה המזרחי של האימפריה, פרנקיה המזרחית, אשר הפכה בהמשך לממלכת גרמניה. לותאר זכה בחלק המרכזי של האימפריה, פרנקיה התיכונה, שכלל את ארצות השפלה, אלזס, בורגונדי, פרובאנס ואיטליה. כמו כן, בהיותו הבן הבכור, הוא זכה בתואר "הקיסר הרומי" והיה, בשם בלבד, השליט העליון. קרל זכה בחלק המערבי, פרנקיה המערבית, שהפך מאוחר יותר לצרפת. פפין השני קיבל את ממלכת אקוויטניה אבל היה תחת סמכותו של קרל. לאחר תקופת איחוד קצרה (884–887), שבה הממלכה וחולקה, והתואר הקיסרי חדל להיות מוחזק בחלק המערבי של הממלכה, אשר החל ליצור את הבסיס לממלכה הצרפתית העתידית.
במהלך שנות מלכותו האחרונות של קרל הגדול, הנורמנדים התקדמו לאורך האזורים הצפוניים והמערביים של ממלכתו. הנורמנים היו פולשים סקנדינבים (בעיקר ויקינגים-דנים) אשר במהלך המחצית השנייה של המאה ה-9 לספירה החלו בכיבוש החלק הצפוני של צרפת הידוע כיום בשם נורמנדי, ממנו התפשטו לאיטליה. הם ידועים גם בשל הכיבוש הנורמני של אנגליה, שהחל עם קרב הייסטינגס ב-1066. לאחר מות קרל הגדול בשנת 814, לא היו יורשיו מסוגלים לשמור על אחדות מדינית, והאימפריה הגדולה קרסה. התקדמות הוויקינגים החמירה. ספינותיהם הארוכות, מטילות האימה, החלו מפליגות לאורכם של נהר הלואר ונהר הסן, ושאר נתיבי מים פנימיים בממלכה, תוך שהם בוזזים, שודדים ואונסים. בשנת 843 רצחו הוויקינגים את הבישוף של נאנט, ומספר שנים לאחר מכן שרפו את כנסית סן מרטין בטור. מעודדים מהצלחותיהם, בזזו הוויקינגים את פריז בשנת 845. שארל התם (898–922) הגיע ב-911 להסכם סן-קליר עם מנהיג הוויקינגים רולו. על פי ההסכם, בתמורה להתנצרותם של הוויקינגים ולהתחייבות על הפסקת הפעולות האלימות, קיבלו הוויקינגים שטחים נרחבים משני צידי נהר הסן, במורד הנהר מפריז. אלו הפכו לדוכסות נורמנדיה ורולו עצמו הפך לרוזן העיר רואן ולוואסל של המלך הפרנקי.
לואי החמישי (העצל), אשר הלך לעולמו ללא יורשים הוא המלך האחרון של השושלת הקרולינגית. העידן הקרולינגי ראה את עלייתם ההדרגתית של מוסדות שיחלשו על התפתחותה של צרפת במאות הבאות: ביזור סמכויות הכתר לאצילים בתמורה לנאמנות ולשליטה צבאית, תופעה שהיה לה חלק ניכר בעליית הקפטינגים, וניצניה נראו כבר בסוף תקופת הקרולינגים.
צרפת בימי הביניים > השושלת הקפטינגית

השושלת הקרולינגית חלקה לבסוף בגורל קודמותיה. לאחר מאבק ירושה ממושך בין שתי משפחות עם זיקה לשושלת הקרולינגית, עלה לשלטון בשנת 987 איג קאפה (Hugues Capet), דוכס צרפת ורוזן פריז, והשליט את השושלת הקפטינגית, אשר שלטה בצרפת (גם בשמות בית ולואה, ובית בורבון) באופן רציף, למעלה משמונה מאות שנה, עד המהפכה הצרפתית בשנת 1789 ולמעשה אף עד ייסוד הרפובליקה השנייה, בידי נפוליאון השלישי. מלכותם של איג קאפה ויורשיו הראשונים לא הייתה בעלת שליטה של ממש מעבר לאזור הסן המרכזי, בעוד שאצילים בעלי כוח, כרוזן בלואה (אזור במרכז צרפת), צברו עוצמה ונחלות באמצעות נישואין, ובהסדרים פרטיים עם אצילים פחותים במעמדם. דוכסות נורמנדיה, אשר ניתנה לסקנדינבים, הפכה למקור לדאגה, כאשר הדוכס ויליאם מנורמנדי כבש את ממלכת אנגליה בשנת 1066, והפכה אותו ואת יורשיו למלכי אנגליה, ולשווים במעמדם אל המלך מחוץ לצרפת (על אף שבגבולות צרפת עדיין היו הם מבחינה רשמית כפופים למלך צרפת). הבעיה אף החמירה כאשר עלה, לאחר מאבק ירושה ממושך, בשנת 1154 המלך הנרי השני, משושלת פלנטגנט לכס המלוכה באנגליה. הוא היה רוזן אנז'ו ודוכס נורמנדי, לפני שנישא בשנת 1152 לגרושתו של מלך צרפת אלינור מאקוויטניה. נישואין אלו העבירו לשליטתו את רובה של דרום מערב צרפת; ובכך נוצר מצב שוסאל של מלך צרפת, בעל עוצמה גדולה מהמלך עצמו, והוא עצמו מלך. מעל למאה שנים (של לוחמה הביאו שוב את נורמנדיה וחבלים אחרים של צרפת שנפלו לידי האנגלים, שמלחמה שנערכה בין 1202 ל-1205. בשנת 1204 הודות למדיניותו הנחושה של המלך פיליפ השני "אוגוסט", אשר נלחם בג'ון ללא ארץ והחזיר את השליטה הצרפתית בטריטוריה לאחר קרב בובין בשנת 1214. לואי התשיעי (1226–1270) עורך שלום עם אנגליה, ומבצר את מעמדו של מלך צרפת, אל מול אויביה של זאת, וכן הכנסייה והוסאלים שלו. הוא הולך לעולמו בעקבות דיזנטריה, במהלך מסע הצלב השביעי. כיבושה של פלנדריה על ידי המלך פיליפ הרביעי ('היפה') היה מוצלח פחות, והסתיים ב-1305. פיליפ היפה גם נודע בשל ביצור מעמדו של הפרלמנט הצרפתי (Etats Generaux), שבו קיבלו ייצוג האצולה, הכנסייה והמעמד השלישי. כמו כן, הוא מיסד את תקציב המדינה. פיליפ היפה התעמת עם הכנסייה, ואף כלא את האפיפיור ב-1303. בעקבות זאת, בזמנו נדדה האפיפיורות לעיר אוויניון, שבדרומה של צרפת. השושלת הקפטית הישירה נסתיימה ב-1328, לאחר שהמלך שארל הרביעי מת ללא יורשים, אך אחריה משלו בצרפת בית ולואה ובית בורבון, שאף הם ענפים של בית קאפה.
בית קאפה נודע בשל אדיקותו הנוצרית, ותחת חסותו הכנסייה הקתולית הגיעה לשיא גדולתה. הוא תרם תרומה מכרעת למסעות הצלב נגד המוסלמים במזרח בכלל ובארץ ישראל בפרט, וכן במערב, באזור דרום צרפת וספרד. בעקבות מסע הצלב הראשון (1096–1099), אף הוקמה ממלכה פרנקית בארץ ישראל, ששרדה כמאה שנה. כמו כן, במאה ה-13 בדרומה של צרפת, הם קיימו מסעות צלב נגד הכופרים אלביגנזים (1209), אשר בעקבותיהם הם סיפחו לצרפת את שטחי לנגדוק. למרות אדיקותו הדתית, פיליפ היפה התעמת עם האפיפיורות וכן רדף את הטמפלרים, ובכך שם לאל כל סובלנות דתית. אמנם כבזמן הקרולינגים, תחת מלכיה הראשונים של שושלת קאפה פרחה יהדות צרפת – ובין בניה נמנים רש"י ובעלי התוספות. אבל המלכים הקפטיים גם נודעו בשל רדיפתם את היהודים, אשר גורשו מצרפת במספר גלים, ששיאם היה בגירוש הגדול שנערך ב-1306, ושם את הקץ לנוכחות יהודית באדמת צרפת של למעלה מאלף שנים.
צרפת בימי הביניים > התרבות בצרפת של ימי הביניים

לקראת המאה ה-12 החלה בצרפת תקופה של פריחה דתית, תרבותית, אדריכלותית וכלכלית, המכונה 'הרנסאנס של המאה ה-12'. הערים גדלו והתחזקו והמסחר פרח. כוחה של הכנסייה בתקופה זו היה רב, והעושר הרב שלה התבסס הן על נחלות ורכוש והן על תרומות מצד אצילים ופשוטי העם. בערים, הבישופים היו בעלי מעמד רם והשפעה רבה ולעיתים אף ניהלו רבעים שלמים. מולם ניצבה ה"קנוניציה", מועצת הבישוף הבוחרת אותו, שהייתה גם היא בעל כוח רב ואף השתתפה בבניית הקתדרלות ובגיוס המשאבים. בצרפת שלט בית קאפה, שתרם אף הוא לבניית הקתדרלות, ולצידו היו מספר דוכסיות חזקות, כגון אקוויטניה ורוזנויות שמפאן ונורמנדי. בצרפת היו ארכיבישופים חזקים ועשירים וכן מסדרי נזירים שהיו גם הם בעלי עושר והשפעה.
בתקופה זו עלה מעמדן של הערים, בייחוד במרכז צרפת, והללו החלו להילחם על חופש ויותר זכויות. המסחר פרח, בייחוד במחוז שמפאן בו התנהלו ירידי מסחר שהביאו סחורות מצפון ודרום אירופה. הקתדרלות נבנו לא רק כמוסד כנסייתי אלא גם כמוסד עירוני, ובחלקן אף נפתחו בתי ספר קתדרליים בהם למדו את שבע האמנויות החופשיות, ומי שהשלים לימודים אלה – גם פילוסופיה ותאולוגיה. בערים אלו נוצר מעמד של משכילים ומלמדים, לצד גילדות עירוניות של בעלי מלאכה, אומנים בתחומיהם הם.
מסעות הצלב הפכו את הבנייה מלבנים לנפוצה הרבה יותר, לצד השפעות נוספות באמנות ובתרבות שבאו מהמזרח התיכון. תקופה זו של יציבות ופריחה אפשרה בניית מבנים מפוארים מלבנים, בניגוד למבני העץ שהיו נשרפים אחת לכמה זמן. על רקע זה החלה בנייה של קתדרלות אבן מפוארות, שנוצרו כדי לרומם את מעמד הכנסייה בפני פשוטי העם, וכן להוות ביטוי נשגב לאמונה הנוצרית. תחילה מבנים אלה נבנו בסגנון הרומנסקי הכבד (עד המאה ה-12), אך במרכז צרפת החל להתפתח הסגנון הגותי (1140) שהעמיד מבנים מפוארים, גדולים ויפים הרבה יותר.
באמצע המאה ה-12 התפתחה בכל צרפת, לרבות באיל-דה-פראנס האדריכלות הגותית, שבאה לבטא את האמונה הנוצרית ולפאר את הכנסייה. בתקופה זו ובמאה ה-13 נבנו בצרפת קתדרלות גדולות ומרשימות בסגנון החדש. סגנון זה הוא התפתחות של אדריכלות הרומנסק שהייתה סגנון הבנייה העיקרי של קתדרלות ברחבי אירופה עד המאה ה-12. האדריכלות הגותית נחשבת על ידי רבים לשיא שאליו הגיעה האדריכלות בימי הביניים ושיא של יכולתו הטכנולוגית של האדם בבנייה מלבנים. אופי הסגנון והאווירה הרוחנית המיוחדת שהוא יוצר בחללי הפנים של המבנים, הפכו את האדריכלות הגותית למושא השראה חשוב במיוחד בקרב אדריכלים ואמנים רבים בכל רחבי אירופה.
הרסטורציה

הרסטורציה (Restauration) הייתה תקופה שלטונית בצרפת, בין נפילתו של נפוליאון בשנת 1814 לבין מהפכת יולי 1830 אשר החלה את תקופת המונרכיה של יולי.
המעצמות האירופיות נשלטו ברובן על ידי שושלות מלוכה תורשתיות והן ראו ברעיונות המהפכה הצרפתית (ובאישיותו של נפוליאון) איום על הסדר הפנימי בתוכן-עצמן ובאירופה בכלל. לכן, הן החזירו למלוכה בצרפת את בית בורבון בדמות אחיו של לואי השישה עשר, שכונה הרוזן דה פרובנסל. בהכתרתו הוא קיבל את השם לואי השמונה עשר. עם מותו, בשנת 1824 עלה לשלטון אחיו הצעיר, שארל העשירי. על בית בורבון נאמר כי "לא למד דבר ולא שכח דבר". ניסיונם של הבורבונים להשליט בצרפת מלוכה אבסולוטית, לאחר שצרפת ראתה מהפכה שהעניקה לעמה זכויות אזרח, תחת הסיסמה "חירות, שוויון, אחווה", לא צלח. בעקבותיהם ביולי 1830 התמרדו ההמונים, והעלו לשלטון את הדוכס מאורליאן, תחת הכינוי "המלך לואי פיליפ".
המונרכיה של יולי 1830

מהפכת יולי 1830 ארכה שלושה ימים (שלושת הימים המהוללים; בצרפתית: Les Trois Glorieuses). המפלגה הרפובליקנית, שמטרתה המוצהרת הייתה החזרת הרפובליקה של 1793, כללה בעיקר פועלים וסטודנטים, שהונהגו בידי גודפרוא קוויניאק והכימאי רספיי חסרי הניסיון והצעירים. משכך, לא הייתה לה כל אחיזה בגופי השלטון, או בעמדות הכוח בפריז. עד מהרה השתלטו הבורגנים הליברלים על המצב, והחלו לקדם את עמדות ה"אורליאניסטים", אנשיו של הדוכס מאורליאן, אחיינו של המלך לואי השישה עשר, שפעלו בחשאי מאז 1829 בהנהגת אדולף טייר. הדוכס הובהל בידי הליברלים ממקום מושבו מחוץ לפריז, ושוכן בארמון המלוכה, תוך שהוא נושא את התואר החדש "לויטננט גנרל של הממלכה", בעוד שמהצד השני, המרקיז לאפאייט, הגיבור הלאומי המכובד שעמד בראש קבוצת רפובליקנים, השתכן בבניין העירייה. עימות בין שתי הממשלות היריבות נמנע, כאשר לאפאייט שינה את עמדתו והחל לתמוך בדוכס מאורליאן, אשר החל לשאת את השם "המלך לואי פיליפ". על מנת להימנע מהצרות שנגרמו לקודמיו, הסכים לואי פיליפ לתנאים הבאים:
הכרה בעליונות העם, תוך נשיאה של התואר: "מלכם של הצרפתים בחסד האל וברצון העם".
השרים יהיו אחראים הן בפני המלך, והן בפני הפרלמנט.
אשרור המלוכה העוברת בירושה על ידי מועצת השרים.
השמטת סעיף 14 של הצ'ארטר (מכוחו מלך בית בורבון) שאפשר למלך לשלוט באמצעות צווים.
הורדת סף הקניין שאפשר לאדם להיכנס לרשימת הבוחרים מ-300 פרנק ל-200 פרנק, הורדת הסף שאפשר לאדם להיבחר ל-500 פרנק, והורדת גיל המינימום לבוחרים ולנבחרים לבית הנבחרים ל-25 ול-30 בהתאמה.
הסרת מעמד הדת הקתולית כדת המדינה.
מהפכת יולי הייתה אפוא בעיקרה מהפכה של המעמד הבינוני, אשר התנגד לאמצעי הדיכוי של בית בורבון. היא חפצה במלך בורגני, אשר ישלוט באופן מרוכך, ויאפשר קיומן של זכויות אזרח בסיסיות, וכן התפתחות כלכלית. שלטונו של לואי פיליפ, "המלך האזרח", אשר לא קרא לעצמו "מלך צרפת" אלא "מלך הצרפתים", נמשך שמונה עשרה שנים. בסופו של דבר, שלטון זה לא נתן מענה לדרישות גוברות והולכות של גורמים רדיקליים, לשוויון זכויות, לצדק כלכלי ולקדמה חברתית. בשנת 1848, שנת המהפכות באירופה, המכונה "אביב העמים", הבריחה מרידה מזוינת את המלך לואי פיליפ, והמהפכנים הכריזו על הרפובליקה הצרפתית השנייה.
הרפובליקה הצרפתית השנייה

הרפובליקה השנייה (בצרפתית: Deuxième République) הוא כינויה של תקופה שלטונית בצרפת אשר נמשכה בין 24 בפברואר 1848 ל-2 בדצמבר 1852. היא קמה על רקע מהפכת 1848, אשר הובלה בתחילתה על ידי גורמים רדיקליים. אך הבחירות לאספה המכוננת העלו לשלטון גורמים מתונים בהרבה, אשר חששו מחזרתם של שלטון הטרור והתוהו ובוהו השלטוני אשר אפיינו את תקופת המהפכה. גורמים אלו ניסחו חוקה אשר נתנה סמכויות מרחיקות לכת לנשיא. בבחירות שנערכו לנשיאות עלה לשלטון נפוליאון השלישי אחיינו של נפוליאון הראשון, אשר אך שב מגלות ממושכת באנגליה כמה חודשים לפני כן.
למשך שלוש שנים לאחר בחירתו של לואי נפוליאון התקיים מאבק בין האספה הלאומית לבין לואי נפוליאון. הוא בחר את שריו מקרב מתנגדי הרפובליקה, "אורליאניסטים" (תומכי המלך המודח לואי פיליפ). הוא רכש את תמיכת המפלגות הראקציונריות, אך לא היה מחויב לאף אחת מהן. חקיקת חוק הבחירות ב-31 במאי 1850 נועד לייצב את הממשל, והיה מכוון כנגד רעיונות חתרניים. החוק דרש הוכחה של שהות בת שלוש שנים בצרפת, באמצעות רישומים של תשלום מיסים. האוכלוסייה של הפועלים הניידים, ובהם פועלים חקלאיים שעבדו עבודות עונתיות במקומות שונים על פי הצורך, וכפריים לשעבר שחיפשו עבודה במרכזי התעשייה החדשים בערים, קבוצה שהיוותה אחוז ניכר מן המצביעים, איבדה את זכות הצבעתה. ב-16 ביולי הוגבלה העיתונות החופשית, ונדרש תשלום כופר מעיתונים, כדי להבטיח את תמיכתם בממשלה. לבסוף השתמש לואי נפוליאון בפירוש יצירתי לחוק על ה"מועדונים" כדי לדכא כל פעילות המתנגדת לממשלה.
לואי נפוליאון היה עתה שליט בעל כוח רב, אך ההתנגדות למשטרו באה דווקא מתוך ממשלתו פנימה. שריו המונרכיסטים והאורליאניסטים, והאספה הלאומית אשר תמכה בהם, ראו בו אך כלי לראקציה חברתית, שתוביל בסופו של דבר להחזרתה של המלוכה. העימות היה בלתי נמנע. באוגוסט 1850 יצא לואי נפוליאון במסע לאורכה ולרוחבה של צרפת בו הטיף לשינויים חוקתיים. הוא הצליח להעביר לצידו את הצבא, ואף ביטל את חוק הבחירות על מנת להחזיר לצידו את הפועלים. בדצמבר 1851 לואי נפוליאון פיזר את ממשלתו, והכריז על החזרתה של זכות הבחירה הכללית, אסר את מנהיגי כל המפלגות, וכינס אספה חדשה אשר (בניגוד לחוקה) האריכה את כהונתו כנשיא לעשר שנים. נציגי האספה הישנה אשר התכנסו למחות על צעדים אלו פוזרו בכוח הזרוע על ידי הצבא. ניסיון להתקוממות בו השתתף אף ויקטור הוגו נכשל אף הוא. ב-20 בדצמבר אישר את השינויים החוקתיים משאל עם. שלטונו של נפוליאון השלישי הפך לדיקטטורי וסמכותי, עד אשר הכריז על עצמו כקיסר בשנת 1852, והביא על הרפובליקה הצעירה את סופה.
הקיסרות השנייה

במישור החוץ, נפוליאון השלישי הכריז כי "האימפריה היא השלום" (בצרפתית: "L'Empire, c'est la paix") אך המשיך לחרחר מלחמה. אמונתו הייתה שעל מנת לקיים שלטון ריכוזי יש לדאוג לתהילה במלחמות חיצוניות, על מנת להשביע את תאוותם של ההמונים לגדולה לאומית. בין מרץ 1854 ומרץ 1856 השתתפה צרפת במלחמת קרים. האמתלה למלחמה הייתה התערבותה של רוסיה בנעשה בטורקיה. עד מהרה הפך מבחן יוקרה זה למלחמה לכל דבר ועניין, ובה לחמו אנגליה וצרפת לצידה של טורקיה כנגד רוסיה בשטחו של חצי האי קרים. המלחמה הסתיימה בניצחונן של בעלות הברית על רוסיה, וההסכם שנחתם בפריז הביא ללואי נפוליאון את הגדולה הבין-לאומית בה חפץ. ב-1858 שלח לווייטנאם משלחת צבאית, והכריח את העם הווייטנאמי לקבל נוכחות צרפתית שנמשכה כמאה שנה. ב-1859 התערב כנגד אוסטריה והבטיח את תבוסת האוסטרים במלחמות באיטליה. בין 1862 ל-1867 ניסה להקים שלטון צרפתי במקסיקו, ניסיון שהסתיים בתבוסה ובהוצאתו להורג של "קיסר מקסיקו" מקסימיליאן. ב-1866 עמדה צרפת חסרת אונים מול ניצחונה של פרוסיה על אוסטריה בקרב קניגגרץ, אשר נראה כהשפלה לצרפת, לא פחות מניצחון לפרוסיה ותבוסה אוסטרית. לואי נפוליאון הביט בעלייתה של גרמניה החדשה והמאוחדת בהנהגתה של פרוסיה ובראשות אוטו פון ביסמרק במידה של קנאה וצרות עין. נראה היה שקמה לצרפת מתחרה של ממש על ההגמוניה האירופית. ביולי 1870 היה סכסוך בדבר ירושת כס המלכות בספרד העילה הרשמית לפרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה. במלחמה היה צבאה של צרפת בלתי מאורגן ובלתי ממוכן אל מול היעילות הפרוסית, ובקרב סדאן ב-2 בספטמבר 1870 נפל נפוליאון השלישי בשבי, ויחד עמו 100,000 חיילים צרפתים. מלחמה זו הביאה עמה לא רק את ביסוסה של האימפריה הגרמנית, אלא גם מורשת של טינה בין צרפת לגרמניה בעקבות הסיפוח הגרמני של החבלים אלזס ולוריין. היא מסמנת את סופה של הקיסרות הצרפתית השנייה, ותחילתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית. לואי נפוליאון יצא לגלות בבריטניה, ובה נפטר בשנת 1873.
במישור הפנים, שלטונו של נפוליאון השלישי כקיסר החל כדיקטטורה, אך באופן מדורג איבד הקיסר מכוחו, ולקראת סוף התקופה היה המדובר במונרכיה מרוככת, בנוסח מלכותו של לואי פיליפ שקדמה לו. בתקופה זו פעל נפוליאון השלישי רבות לשיקומה וקידומה של צרפת. פריז נבנתה מחדש והפכה למרכז תרבותי עולמי. רשת הרכבות הצרפתית הוקמה.
התקופה שבין שתי מלחמות העולם

למרות ניצחונה של צרפת במלחמה, החזרת השטחים שאיבדה, וכפיית תנאי כניעה משפילים על גרמניה, דור שלם אבד בחפירות המלחמה, והרפובליקה הצרפתית השלישית איבדה את דרכה. בצד תחושת אמונה בלתי מעורערת בכוחו של הצבא הצרפתי, בגאונותם של מפקדיו ובעליונות כלי נשקו, רווחו דעות תבוסתניות והלכי רוח שראו במניעת המלחמה העתידית מטרה עליונה, שבשמה ניתן להקריב כל קרבן מדיני, והם היו מהגורמים המכריעים לתבוסת צרפת במלחמת העולם השנייה
אחרי מלחמת העולם הראשונה השתרר מצב כלכלי גרוע, בעיקר בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של שפקד את העולם בשנת 1929 ומחירה הכבד של המלחמה. מדיניותו של שר האוצר לואי-לוסיאן קלוץ, ש"הגרמני ישלם הכול" לא הביאה להתאוששות. צרפת איבדה עד מהרה את הלכידות הפנימית, שהביאה עמה המלחמה, והמאבק בין גורמים מנוגדים ובין מפלגות שונות, שאפיין את הרפובליקה הצרפתית השלישית, נמשך במלוא עוזו, כאשר זרם הרסני ותבוסתני, הרואה בגרמניה של היטלר לא יריב שיש להתמודד עמו, אלא כוח שיש להצטרף אליו, החל להפוך לבעל השפעה ניכרת בממשל ובצבא. צבא צרפת התחפר מאחורי קו ביצורים ענק שנקרא קו מאז'ינו, והתבצר מבחינה רעיונית בשמרנות, אשר לא עמדה בקו אחד עם ההתפתחויות הטכנולוגיות שאיפשרו מלחמת בזק הנעזרת בטנקים ובמטוסים, ויכלה לנפץ בקלות יחסית הגנה קווית מן הסוג שצרפת התבססה עליו. צרפת השלתה את עצמה שהיא המעצמה שגברה על גרמניה, היא הכוח החזק ביותר באירופה, וגרמניה לא תצליח לפרוץ את קו הביצורים שבנתה. צרפת נכנסה לקיבעון מחשבתי בתחום הצבאי שקבע שיש לבסס דווקא את ההגנה ולא את ההתקפה בטענה ש"המתקיף נפגע יותר מהמתגונן", תפישה שהשתרשה בעקבות האבדות הרבות שספגה במלחמת העולם הראשונה. ויתורים חוזרים ונשנים תחת האידאולוגיה של "פייסנות", שהתבטאו בבגידה בצ'כוסלובקיה במסגרת הסכם מינכן בשנת 1938, הביאו אך להתחזקותה של גרמניה, ולבסוף לפריצתה של מלחמה, היא מלחמת העולם השנייה, אליה הגיעה צרפת כשהיא לא מוכנה, מותשת, ולוקה בתבוסתנות.
לאחר סיום המלחמה עברה הרפובליקה שלב קצר ביותר של יציבות פרלמנטרית. הוקם "הגוש הלאומי הרפובליקני" של מפלגות הימין, אל מול פילוג בשורות השמאל. אך שלב זה היה קצר ומטעה. עד מהרה חזרה הרפובליקה הצרפתית השלישית לסורה, וממשלות החלו קמות ונופלות, כאילו לא הייתה מלחמת העולם הראשונה מעולם. השמאל התאחד והקים את החזית העממית אשר הצליחה להעלות לשלטון את ראש הממשלה לאון בלום. בלום לא מילא אחר תקוות השמאל הקיצוני, ותקופת כהונתו הייתה רוויה בגל של שביתות שהחלישו את המשק הצרפתי, והגבירו את השבר בין הכוחות הפוליטיים בצרפת. בין כל אלו קם לרפובליקה אויב קיצוני, החמור שבאויבים שקמו לצרפת אי פעם. היה זה אדולף היטלר. כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה בשנת 1940 הייתה הרפובליקה אכולה מבפנים, ובעלת זרם חזק של תבוסתנים, אשר ראו בגרמניה של היטלר לא אויב כי אם כוח מאחד, חזק, שיש לשתף עמו פעולה ולא להילחם בו. עם פלישת הגרמנים לצרפת, ב-10 במאי 1940, הובס הצבא הצרפתי, הלוקה בתבוסתנות, המחופר מאחורי מכשול, ובעל הדוקטרינה המיושנת, על ידי הצבא הגרמני הנייד, היעיל, ובעל המוטיבציה הגבוהה. ב-10 ביולי 1940 הכריזה האספה הלאומית בצרפת על קיצה של הרפובליקה הצרפתית השלישית, ועל פטאן, שהיה אז בן 84 שנים, כראש המדינה, שחדלה להיקרא "הרפובליקה הצרפתית" והחלה להיקרא "המדינה הצרפתית" (État Français).