stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מירי צחי
פרופיל כצלמת

בתחילת דרכה בעולם העיתונות, כאשר צילומיה התפרסמו בעיתון הימני "מקור ראשון" בתקופת הסכמי אוסלו, צחי נתפסה כימנית ואף נחשפה מספר פעמים לאלימות מצד ערבים. עם זאת, היא טענה כי אופי תמונותיה אינו בהכרח ימני, והיא מצלמת הכל. כמו כן, טענה שמצולמיה חשים הרבה פחות עוינות כלפיה עקב היותה אשה, מה שפתח בפניה דלתות, למשל, ביהודה ושומרון, ואיפשר לה לצלם תמונות בעלות אופי ביטחוני. עם זאת, קרו מספר מקרים בהם צחי הגיעה לצלם הפגנות ומחאות ביהודה ושומרון, ולבושה הטעה את כוחות המשטרה באירוע לחשוב שהיא אחת מן המפגינות. כך קרה, לדוגמה, שבשנת 2010 הגיעה צחי לצלם מהומה של בני נוער בבית אל ורוססה בעצמה בגז פלפל על ידי כוחות היס"מ במקום.
העיתונאי אלישיב רייכנר אמר עליה ש"ההתמסרות של המצולמים למצלמה שלה היא בכמה רמות מעל כולם... בכל נושא – לא רק בהתיישבות – היא משקיעה את הנשמה".
לדברי יו"ר מנהלת היישוב היהודי בחברון, הרב הלל הורוביץ, צחי הבינה את המשמעות ההיסטורית של ההתיישבות, כגאולת עם ישראל וחזרתו להרי יהודה ושומרון, ולאורך שנים הייתה חלק משמעותי מפעילות ההתיישבות, אותה ליוותה - בהפגנות, בהתיישבויות - המאושרות ושאינן מאושרות, בהתמדה, בעקשנות ובמסירות. מתוך תחושת שליחות - להעביר ולתעד את המפעל הענק של בשורת "ושבו בנים לגבולם", לדבריו - מסירותה הפיחה רוח ותעצומות באנשי ההתיישבות עצמם, וההתיישבות כולה חייבת לה הכרת טובה.
מנכ"ל מועצת יש"ע יגאל דילמוני אמר עליה לאחר מותה, כי "מירי הייתה אישה גדולה מהחיים שהייתה נוכחת בכל מקום ובכל פינה. העדשה שלה כיסתה כל פינה ופינה במרחבי הארץ הזאת וכל אירוע שעבר על ההתיישבות בעשורים האחרונים צולם בעדשה שלה. הרבה פעמים אוהבים הצלמים לצלם את הנוף והטבע ביהודה ושומרון כי יש מרחבים מאוד יפים. מירי אמרה שהטבע יפהיפה אבל היא רוצה לצלם את החיים עצמם".
ספרים שהוציאה

מירי צחי, קטיף: תשעה ימים באב, תמונות מאבק, הוצאת מקור ראשון, 2006.
מירי צחי, אדמה בלב אדם. הוצאת ספרים בית אל, 2019
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  חגית ריטרמן, מרים צחי: צילום זו השפה שלי, באתר ערוץ 7, 7 בספטמבר 2006
↑  הודיה כריש חזוני, 25 שנה מאחורי העדשה: מירי צחי הלכה לעולמה, באתר www.makorrishon.co.il
↑  אריק בנדר, איתם: התמונות מוכיחות ששוטרים פגעו בי, באתר nrg‏, 8 בפברואר 2006
↑  חזקי עזרא, בית המשפט: התמונות - לכספת בית המשפט, באתר ערוץ 7, 15 בדצמבר 2011
↑  אורנית עצר, הצלמת לא תמסור את כל הצילומים למשטרה, באתר ערוץ 7, 3 בינואר 2012
↑  אורי פולק, ‏פרשת מסירת צילומי מירי צחי – לדיון בבג"ץ,  באתר כיפה
↑  אלכסנדר כץ, צפו: כתב 'חדשות 10' רועי שרון וצלם הותקפו, אנשי תקשורת אחרים נפגעו, באתר אייס, 4 בנובמבר 2015
↑  מעריב אונליין, ‏"אובדן גדול": צלמת העיתונות מירי צחי הלכה לעולמה בגיל 66, באתר מעריב אונליין, 29 בדצמבר 2020
↑  אור יזרעאלי, ‏בדרכה האחרונה: הצלמת מירי צחי הובאה למנוחות, באתר "סרוגים", 29 בדצמבר 2020
↑  מנחה נופה, עכבר העיר, סבתא, חוזרת בתשובה וצלמת עיתונות: הצלמת מרים צחי, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2014
↑  איתן אהרון, ‏היס"מ ריססו את הנוער ועל הדרך את צלמת מקור ראשון, באתר "סרוגים", 9 ביוני 2010
↑  צלמת בעין טובה, באתר ערוץ 7
↑  יגאל דילמוני: העדשה של מירי צחי כיסתה כל פינה בישראל, היתה אישה גדולה מהחיים, באתר ערוץ 7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297424005171  GND: 1204860998  ISNI: 0000 0000 6696 4225  LCCN: n2007073100  PIC: 389022  VIAF: 46217863   WorldCat (עם VIAF): 46217863
מכאן ועד הנצח

מכאן ועד הנצח הוא אלבום האולפן ה-23 של הזמר הישראלי אייל גולן. האלבום יצא לאור ב-12 באפריל 2020, על ידי חברת התקליטים ליאם הפקות.
רקע והפקה

האלבום הופק מוזיקלית ברובו על ידי מתן דרור, למעט השיר "מכל האהבות הזמניות" שהופק על ידי דולב רם ופן חזות, והשירים "שבוי לאהבה", "מכאן ועד הנצח", ו"אוסף עוד געגוע" שהופקו על ידי יעקב למאי. האלבום יצא לאור ביום הולדתו ה-49 של גולן, בדומה לאלבום "חלק מחיי" שיצא ביום הולדתו ה-40.
אחד משירי האלבום, "שבוי לאהבה", הוא גרסת כיסוי לשירו של הזמר הישראלי-טורקי אג'אר.
סינגלים

"אוסף עוד געגוע" - יצא לאור ב-10 ביולי 2019, כסינגל הראשון מתוך האלבום. עם יציאתו, נכנס אל המקום ה-12 במצעד השבועי של מדיה פורסט.
"עושה עם העיניים" - יצא לאור ב-23 בספטמבר 2019, כסינגל השני מתוך האלבום.
"קרובה אליי" - יצא לאור ב-1 בדצמבר 2019, כסינגל השלישי מתוך האלבום. עם יציאתו, נכנס אל המקום ה-20 במצעד השבועי של מדיה פורסט.
"לעשות איתך שלום" - יצא לאור ב-24 בינואר 2020, כסינגל הרביעי מתוך האלבום. עם יציאתו, נכנס אל המקום ה-3 במצעד השבועי של מדיה פורסט.
"מכאן ועד הנצח" - יצא לאור ב-13 במרץ 2020, כסינגל החמישי מתוך האלבום. עם יציאתו, נכנס אל המקום ה-15 במצעד השבועי של מדיה פורסט.
"מכל האהבות הזמניות" - יצא לאור ב-8 באפריל 2020, כסינגל השישי מתוך האלבום.
רשימת רצועות

| מכאן ועד הנצח> מס' | מכאן ועד הנצח> שם | מכאן ועד הנצח> מילים | מכאן ועד הנצח> לחן | מכאן ועד הנצח> משך | מכאן ועד הנצח>  | מכאן ועד הנצח>  | מכאן ועד הנצח>  | מכאן ועד הנצח>  | מכאן ועד הנצח>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | אם רק היית יודעת  | רותם כהן, אבי אוחיון | כהן, אוחיון | 3:17 |  |  |  |  |  |
| 2. | שומרים אהבה  | דניאל חן, פיני נתניאל | חן, נתניאל | 3:21 |  |  |  |  |  |
| 3. | אוסף עוד געגוע  | דור ברין | ברין | 3:27 |  |  |  |  |  |
| 4. | מכאן ועד הנצח  | תמר יהלומי, יונתן קלימי, רועי סנדלר | יהלומי, קלימי, סנדלר | 4:03 |  |  |  |  |  |
| 5. | מכל האהבות הזמניות (בדואט עם נסרין קדרי)   | דולב רם, פן חזות, יעקב למאי | רם, חזות, למאי | 3:50 |  |  |  |  |  |
| 6. | עושה עם העיניים  | דודי בר דוד, אוחיון | בר דוד, אוחיון | 2:50 |  |  |  |  |  |
| 7. | רכבת הרים  | מורן דוד, אבישי רם | אבישי רם, דוד | 2:47 |  |  |  |  |  |
| 8. | קרובה אליי  | חן, לירן כוכבי | חן | 3:38 |  |  |  |  |  |
| 9. | חוזר הביתה  | אייל גולן, אוחיון | גולן, אוחיון | 3:38 |  |  |  |  |  |
| 10. | רק לעוד דקה  | חן, אסף קליף | חן, קליף | 2:57 |  |  |  |  |  |
| 11. | לעשות איתך שלום  | אוחיון, אושר כהן | אוחיון, כהן | 3:44 |  |  |  |  |  |
| 12. | עומד כאן לבדי  | שי אלמגור, אדיר דנון | דנון | 3:27 |  |  |  |  |  |
| 13. | שבוי לאהבה  | תמיר זינגר | ודת אוזקאן טורגיי | 5:45 |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 46:53 |  |  |  |  |  |
מקס פון פבק

| --- | --- |

הגנרל מקס פון פבק
 לידה:  6 במאי 1854 ברלין, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1803-1892)
 התאבד:  16 בדצמבר 1916 (בגיל 62) גרמיש-פרטנקירכן, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית הפרוסית 
 השתייכות:   צבא הקיסרות הגרמנית
 תקופת הפעילות:  1871–1916 (כ־45 שנים)
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-28   מפקד הקורפוס ה-15   מפקד הקורפוס ה-13   מפקד הארמייה ה-11   מפקד הארמייה הראשונה   מפקד הארמייה ה-12   מפקד הארמייה השמינית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 פור לה מריט
 
מקס פון פבק (בגרמנית: Max von Fabeck;‏ 6 במאי 1854 – 16 בדצמבר 1916) היה גנרל גרמני שפיקד על קורפוס ועל ארמיות במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

פון פבק נולד בברלין למשפחה עם רקע צבאי. בשנת 1871 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, ושירת בחיל המשמר. פון פבק מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1906 מונה למפקד הדיוויזיה ה-28, בשנת 1910 מונה למפקד הקורפוס ה-15, ובשנת 1913 מונה למפקד הקורפוס ה-13.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון פבק מפקד הקורפוס ה-13 (וירטמברג) שהיה חלק מהארמייה החמישית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב הארדנים. באוקטובר 1914 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם עימה במרוץ אל הים ובקרב איפר הראשון, שם פיקד על פלגת ארמייה בניסיון לכבוש את העיר איפר, אך לא הצליח במשימתו. ב-9 במרץ 1915 הועבר פון פבק לחזית המזרחית והקים את הארמייה ה-11. ב-27 במרץ 1915 נפצע אלכסנדר פון קלוק מפקד הארמייה הראשונה ופון פבק נשלח להחליפו, ועמד בראש הארמייה עד לפירוקה ב-17 בספטמבר 1915. על הצלחתו בקרבות קיבל את העיטור פור לה מריט. ב-22 בספטמבר 1915 הועבר פון פבק שוב לחזית המזרחית ומונה למפקד הארמייה ה-12. ב-5 באוקטובר 1916 מונה למפקד הארמייה השמינית ועמד בראשה עד ל-22 באוקטובר 1916, אז פרש מהצבא עקב מחלה.
בעקבות החמרת מחלתו התאבד פון פבק בגרמיש-פרטנקירכן שבבוואריה ב-16 בדצמבר 1916.
עיטורים

פור לה מריט
הצלב הגדול של מסדר הכתר של וירטמברג
הצלב הגדול של מסדר העיט אדום עם עלי אלון
ראו גם

הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
מרקו ברלינגיירי

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־13 טוסקנה, איטליה 
 פטירה:  המאה ה־13 לוקה, הרפובליקה של לוקה 
 תחום יצירה:  איור, ציור 
 הושפע על ידי:  ברלינגיירו ברלינגיירי 
 
עמוד מתוך התנ"ך המאויר של ברלינגיירי
מרקו ברלינגיירי (באיטלקית: Marco Berlinghieri) היה צייר מיניאטורות ומאייר ספרים איטלקי בימי הביניים.
ברלינגיירי נודע בעיקר בשל עבודתו על איור התנ"ך אותה השלים ב-1250.
הוא היה בנו של ברלינגיירו ברלינגיירי ואחיהם של ברונה ובונוונטורה ברלינגיירי.
מרינה הורקה

מרינה הורקה (בבלארוסית: Мар’іна Горка, ברוסית: Марьина Горка, מרינה גורקה) היא עיר קטנה במחוז מינסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה במאה ה-16, עת היה בבעלות משפחות אצולה פולניות. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית. בשנת 1938 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
יהודי מרינה הורקה

טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו ביישוב כ-800 יהודים. ב-1 ביולי 1941 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, ובספטמבר ריכזו את יהודי היישוב בגטו.
ב-28 בספטמבר 1941 נרצחו כ-1,000 יהודי היישוב וסביבתו כשלושה ק"מ ממנו.
מירו ריס

מירו ריס (באנגלית: Miro Rys;‏ 18 ביולי 1957 – 12 בספטמבר 1977) היה כדורגלן אמריקאי ששיחק בעמדת החלוץ בנבחרת ארצות הברית.
קריירת מועדונים ומותו

ריס נולד בצ'כוסלובקיה וגדל באילינוי שבארצות הברית. לאחר סיום לימודיו, חתם על חוזה מקצועני בשיקגו סטינג מה-NASL. בסך הכל ערך 19 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים עבור המועדון. לאחר עונת 1977 זו התאמן עם מנצ'סטר יונייטד ועם טרנמיר רוברס.
במהלך עונת 1977 חתם ריס בלוס אנג'לס אצטקס, גם היא מה-NASL. הוא ערך שתי הופעות במועדון.
לאחר עונת 1977, הגיע ריס לגרמניה על-מנת להיבחן במספר מועדונים, ביניהם הרטה ברלין ובורוסיה דורטמונד. ב-12 בספטמבר 1977 נהרג ריס בתאונת דרכים במהלך נסיעה עם מאמן מקומי ועם מספר שחקנים צעירים מקבוצה עמה התאמן.
קריירה בינלאומית

ב-20 באוקטובר 1976 ערך ריס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית, בניצחון 2-0 על נבחרת קנדה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1978. במשחק זה הבקיע את שערו הראשון והיחיד במדי הנבחרת. בסך הכל ערך שלוש הופעות בנבחרת ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  A Young Striker’s Death Haunts American Soccer באתר וול סטריט ג'ורנל, 10 באוקטובר 2014 (באנגלית)
מיג

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  ארטיום מיקויאן, מיכאיל גורביץ'
 תקופת הפעילות:  1939–הווה (כ־85 שנים)
 חברת אם:  תאגיד המטוסים המאוחד 
 מיקום המטה:  רוסיה מוסקבה, רוסיה
 בעלות:  תאגיד בניית המטוסים המאוחד
 ענפי תעשייה:  תעשייה אווירית וביטחונית
 מוצרים עיקריים:  כלי טיס צבאיים, מטוסי נוסעים אזרחיים
 הכנסות:  80,033,284,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 רווח תפעולי:  15,758,754,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 רווח:  501,073,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 הון עצמי:  −17,619,759,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 עובדים:  10,090 (נכון ל־2013) 
  
 www.migavia.ru
 
מיג (ברוסית: Российская самолётостроительная корпорация „МиГ - "מיג חברה רוסית לכלי טיס") היא חברה רוסית העוסקת בתעשייה אווירית וביטחונית. החברה נוסדה כמשרד תכנון סובייטי בידי ארטיום מיקויאן (ממוצא ארמני) ומיכאיל גורביץ' (ממוצא יהודי).
מטוסי הקרב מתוצרת מיג שימשו במשך שנים רבות (ועדיין משמשים) כמטוסי קרב עיקריים של חילות האוויר של רוסיה, מדינות שהיוו בעבר את ברית המועצות, מדינות להן סיפקה נשק - בעיקר בגוש המזרחי, ומדינות ערב. מדינות ערב רבות מפעילות עד היום מטוסי מיג, וקרבות רבים התחוללו בינם לבין מטוסי חיל האוויר הישראלי.
לאחר מלחמת העולם השנייה נקטה ברית המועצות במאמצי ריגול תעשייתי לצורך הדבקת הפער הטכנולוגי בין ברית המועצות והמערב ובפרט בתחום מנועי הסילון. בנוסף, נעשה מאמץ לרכישת ידע תעופתי באמצעות יצירת קשר עם מומחים מהמערב. כך, במיג-9, שהיה מטוס הקרב הסילוני הראשון במשפחה, נעשה שימוש בטכנולוגיה סילונית גרמנית שנפלה לידי הרוסים לאחר המלחמה ובטכנולוגיית הנעה בריטית שנרכשה ממפעלי רולס-רויס, לאחר משחק ביליארד בין נציגי ברית המועצות לאחד ממנהלי החברה.
מיג-1
מיג-17
מיג-23
מיג-25
מיג-29
מטוסי מיג > מטוסים בייצור המוני

הערה: הכינויים ניתנו על ידי ברית נאט"ו.
מיג-1 (שנת 1940).
מיג-3 (שנת 1941).
מיג-5 (אנ') (שנת 1942).
מיג-9 "פארגו" (אנ') (שנת 1947).
מיג-13 - ידוע גם בשם מיג I-250 (אנ') (שנת 1945).
מיג-15 "פאגוט" - מטוס קרב סילוני מצליח במלחמת קוריאה, התמודד מול ה-F-86 סייבר. (שנת 1948).
מיג-17 "פרסקו" (שנת 1954).
מיג-19 "פארמר" - מטוס המיג העל-קולי הראשון (שנת 1955).
מיקויאן גורביץ' מיג-21 "פישבד" - מקביל באותה התקופה למטוסים מיראז' 3 ו-F-4 פנטום (שנת 1956).
מיג-23 "פלוגר A" - מטוס קרב בעל כנפי גאומטריה משתנה (שנת 1974).
מיג-25 "פוקסבט" - מטוס יירוט המגיע למאך 3 (שנת 1966).
מיג-27 "פלוגר D/J" (אנ') - דגם תקיפה נטול מכ"ם על בסיס מיג-23 (שנת 1973).
מיג-29 "פולקרום" - מטוס קרב מתקדם, מקבילו של ה-F-16 (שנת 1983).
מיג-31 "פוקסהאונד" - שיפור של המיג-25 (שנת 1983).
מיג-33/מיג-29M "פולקרום-E" - מיג-29 משופר בעל תא טייס "זכוכית" העושה שימוש בצגי מגע במקום במתגים וכפתורים (שנת 1989).
מיג-35 "פולקרום-F" - שדרוג כללי של המיג-29, שיוצר במיוחד כדי להשתתף במכרז MRCA של חיל האוויר ההודי (שנת 2007).
מטוסי מיג > מטוסים נסיוניים או שעדיין בפיתוח

מיג-7 (אנ') - גרסה נסיונית של מיג-3, בה נוסה מנוע חזק יותר. לא נכנס לייצור המוני. (שנת 1940).
מיג 8 (אנ') (שנת 1945).
מיג 110 (אנ') (שנת 1995).
מיג I-270 (שנת 1946).
מיג 1.44/1.42 "פלאָט-פֵאָק" - מטוס ראשון של מיג מדור חמישי (שנת 2000).
מטוסי מיג > מטוסי אימון

מיג AT (אנ') (שנת 1992).
בישראל

במשך השנים הגיעו לידי ישראל מספר מטוסי מיג: מיג-21PF שטייסו, מוניר רדפא, ערק מעיראק לישראל ב-1966, צמד מטוסי מיג-17 סוריים שנחתו בטעות בישראל ב-1968, ומטוס מיג-23ML שטייסו בסאם עאדל ערק מסוריה ונחת במנחת מגידו באוקטובר 1989.
בשנת 1999 השביחה ישראל 3 מטוסי מיג-29 ממולדובה כדי לבדוק את התמודדותם מול F-16 פייטינג פלקון ו-F-15 איגל. בנוסף משביחה ישראל מטוסי מיג-21.
ראו גם

תעשיית תעופה ברוסיה
הערות שוליים

↑  ניצן סדן, מיקו וגורי: משחק הסנוקר שהפך את מיג ל"אפל של התעופה", באתר כלכליסט, 8 בספטמבר 2017
| מטוסי המיג |
| --- | --- | --- |
| מטוסי קרב | מיג-1 • מיג-3 • מיג-5 • מיג-9 • מיג-15 • מיג-17 • מיג-19 • מיג-21 • מיג-23 • מיג-25 • מיג-29 • מיג-29M/מיג-33 • מיג-29K • מיג-31 • מיג-35 • מיג-41 |  |
| מטוסי תקיפה | מיג-6 • מיג-23 • מיג-27 |  |
| אבות טיפוס | מיג-8 • מיג-110 • מיג I-270 • מיג 1.44/1.42 |  |
| מטוסי אימון | מיג AT |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533875305171  GND: 4127641-3  LCCN: sh85085060  NKC: ph254892
מושבת קניה

מושבת קניה או קניה הבריטית (רשמית: המושבה והפרוטקטורט של קניה) הייתה חלק מהאימפריה הבריטית באפריקה מ-1920 עד 1963. מושבת קניה הוקמה כאשר מדינת החסות שקדמה לה, מזרח אפריקה הבריטית, הפכה למושבה. בהגדרה הטכנית, המונח "מושבת קניה" התייחס לאדמות הפנימיות ואילו המונח "מדינת החסות קניה" התייחס לרצועת חוף באורך 16 ק"מ, אף על פי ששניהם נשלטו על ידי יחידה אדמיניסטרטיבית אחת. ב-1963, ממשלה שהרוב בה היו שחורים נבחרה לראשונה והוכרזה עצמאותה של קניה.
היסטוריה

המושבה קניה הוקמה ב-11 ביוני 1920 כאשר השטחים של מזרח אפריקה הבריטית (מלבד השטחים שבהם שלט סולטן זנזיבר) סופחו לממלכה המאוחדת. מדינת החסות הוקמה ב-13 באוגוסט 1920 כאשר שאר השטחים של מזרח אפריקה הבריטית סופחו. לפי הסכם בין הממלכה המאוחדת והסולטן הזנזיברי מ-1895 מדינת החסות נמשלה על ידי המושבה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 בריטניה ייעדה את אזור ה"רמות הלבנות" (במחוז מרכז של קניה של היום), שעד אז ישבו בו ילידים, למגורים בלעדיים לאירופאים ובמיוחד חיילים בריטים משוחררים. דבר זה יצר מתח בין הילידים והאירופאים. אוכלוסיית המושבה הוערכה ב-1921 להיות 2,376,000 איש, מתוכם 9,651 אירופאים, 22,822 הודים, ו-10,102 ערבים. אוכלוסיית העיר הגדולה ביותר, מומבסה, הייתה 32,000 איש.
סופן של המושבה ומדינת החסות הגיע ב-12 בדצמבר 1963. הממלכה המאוחדת מסרה את הריבונות על המושבה של קניה, ולפי הסכם מאוקטובר של אותה שנה הסולטן הסכים שביחד עם עצמאות קניה הוא יפסיק להיות הריבון על מדינת החסות של קניה. בצורה הזו קניה נהייתה מדינה עצמאית בשם הרשמי "הדומיניון של קניה". ג'ומו קניאטה היה ראש הממשלה הראשון. ב-26 במאי 1963 והדגל האדום, ירוק, שחור, ולבן נהיה הדגל הרשמי. ב-12 בדצמבר 1964 קניה נהייתה רפובליקה בשם "רפובליקת קניה".
קניה לפני השתלטות הבריטים

לפני השתלטות הבריטים לא היה חבל הארץ שקרוי קניה יחידה טריטוריאלית פוליטית מוגדרת. האזור כולו היה נקודת מפגש לגלי הגירה מכל מיני מקומות, מה שהוביל לגיוון האתני של האוכלוסייה האפריקנית בקניה, יושבי המקום היו אוסף של יחידות אתניות שונות שדיברו בשפות אחרות וחיו באזורים קרובים זה לזה.
ברוב הקבוצות האתניות מבנים פוליטיים מפוצלים והיחידה החברתית – פוליטית הבסיסית הייתה בית האב או קבוצת הגיל.
האפריקנים בקניה הכירו שתי צורות קיום עיקריות שהיו עיבוד האדמה ומרעה. עובדי האדמה לרוב ישבו על אדמתם והרועים נדדו מאזור מרעה אחד לשני וממקור מים אחד לשני.
חדירתה של בריטניה לקניה

מעורבותה של בריטניה בקניה התחילה בעקבות ועידת ברלין שחילקה את אפריקה בין המעצמות האירופיות.
בשנת 1886 הוכרז השטח שמצפון לגבול בין קניה לטנזניה של ימינו כשטח השפעה בריטי, רק 1888 החליטו הבריטים לממש את האופציה שלהם אך לא רצו להתערב בעצמם באזור ולכן שלחו את שטח השפעתה ל"החברה הבריטית האימפריאלית של מזרח אפריקה" ונתנו להם זיכיון לנצל את המשאבים הכלכליים של האזור.
בעקבות השליטה שלה באזור החברה הבריטית האימפריאלית של מזרח אפריקה פשטה רגל מה שהוביל להחלטה של ממשלת בריטניה ליטול לידיה את ניהול שטח ההשפעה שלה, שחולק לאוגנדה והאזור שממזרח לה שהוכר בשנת 1895 כ"שטח החסות המזרח אפריקני" ולימים – קניה.
ההחלטה של ממשלת בריטניה נבעה בעיקר משיקולים אסטרטגיים בעיקר אסטרטגיית עמק הנילוס שהגדילה את שליטת בריטניה בנילוס. כיוון ההתפתחות של קניה הושפע מאסטרטגיה זו.
מודרניזציה, שינוי חברתי והתגבשות זהויות אפריקניות

במקרה של קניה, מודרניזציה באה על חשבון הקנייתים בכך שהאפריקאים שרצו להשתלב בכלכלה המודרנית היו צריכים לעבוד עבודות פרך בתנאים קשים תמורת תשלום סמלי וחלקת קרקע
לרוב אפריקאים שרצו או שנאלצו להשתלב בכלכלה המודרנית לא הייתה ברירה והם היו צריכים לעזוב את תחומי המחייה שלהם ולעבור ל"רמות הלבנות" או אל ריכוזים עירוניים. בחוות הלבנים עבדו בעיקר פועלי בני הקיקויו, אולם לערים, שרובן היו בתחום "הרמות הלבנות" נהרו בני קבוצות אתניות שונות מכל פינות המושבה, בניהם הייתה קבוצה מיוחדת במינה ושמה הסווהילים, שהייתה מורכבת בעיקר ממוסלמים
עיור ושינוי חברתי

החיים בעיר לא נחשבו כדבר חיובי בגלל התנאים, השכר הנמוך וחוסר הביטחון הסוציאלי. אך בעלי ההשכלה המערבית ראו בעיר מקום טוב לגור בו מפני שהם יכלו למצוא בוא תעסוקה הולמת. מעל הכל לאפריקאי שחי בעיר לא היה כל ביטחון סוציאלי, ותחושת הזרות אפפה אותו
וכך, העיר כמוקד של תהליכי שינוי מודרניים הייתה נקודת מפגש שבה חיו המון אפריקנים ממוצא אתני שונה. היו הרבה השפעות לעירוב הכפוי ולעיור המואץ ובניהם הקמתם של ארגונים חברתיים.
הקמתם של ארגונים חברתיים

אחת התוצאות המובהקות של תהליכי השינוי המודרניים היה הקמתם של עשרות ואף מאות ארגונים חברתיים. בשביל לספק את מה שהמנהל, המעסיקים והמשפחות לא יספקו להם, מלבד מילוי צרכים חומריים חשובים, כמו סיוע במציאת עבודה דיור וכדומה, ארגונים אלו ניסו להעניק תמיכה ועידוד נוכח הזעזוע נוכח הזעזוע שגרמה להם בעקירה ממסגרות משפחתיות. החברות בארגונים הייתה על בסיס התנדבותי, וכמעט כל אפריקאי היה חבר בארגון אחד לפחות
התגבשותם של ארגונים אתניים

תהליכי השינוי המודרניים בקניה העניקו את הבסיס להתפתחות של תודעת השייכות עם הקבוצה האתנית. אך התמונה האתנית בקניה הייתה מורכבת מאוד וחלק גדול משטחה אוכלס בקבוצות מפוצלות, נטולות ארגון מרכזי ונטולות תחושת סולידריות.
הערים היו כור ההיתוך החשוב ביותר החשוב ביותר בתהליך התגבשות הזהות והסולידריות האתנית, האפריקנים הגיעו להכרת הזהות האתנית של השבט שלהם מתוך תחושת הזרות והשוני כלפי קבוצות אחרות
לצד התארגנויות שלא על בסיס אתני, נוסדו אגודות אתניות שנתנו ביטוי לתחושת הסולידריות המתפתחת וסיפקו לבני הקבוצה שירותים בתחום הסעד והרווחה שלא קיבלו מהמעסיקים, מהמוסדות העירוניים ומהמנהל הקולוניאלי, חשוב להדגיש שהיוזמה להקמת אגודות אתניות באה דווקא מצד המשכילים שבבני הקבוצה.
השפעותיה של מלחמת העולם השנייה

קיפוח כלכלי, הפעלת חוקי חירום, וגיוס לצבא בכפייה הובילו להגברת תחושת הקיפוח והתסכול בקרב האפריקנים במושבה ולא רק האליטה.
הפעילות הפוליטית לאחר המלחמה כוונה למרכז הכוח הקולוניאלי וערערה את הלגיטימציה של השלטון הבריטי באזור.
המלחמה עצמה פתחה אופקים רבים לאפריקנים רבים שנלחמו בצבא הבריטי שכם אל שכם עם צבאות בעלות הברית בגזרות שונות.
החיילים האפריקנים ששוחררו ציפו ששירותם יזכה להערכה ושהתמורה תגיע. ציפיות אלה נבעו מהבטחות ממשלת בריטניה לפצות את לוחמיה בקרקעות לחיילים משוחררים. אבל לאחר שקיבלו את פניהם עם עוגות ופרחים ממשלת בריטניה שכחה את מחויבותה לחייליה. בנוסף חיילים אפריקנים לא קיבלו פיצויים ממשלת בריטניה, אדמותיהם של רבים נלקחו מהם ומשפחותיהם וניתנו לחיילים לבנים כהוקרה על שירותם. הממשל לא העריך נכון את תסכולם של החיילים האלו שזכו לשבחים על תפקידם והייחוס אליהם נחשב כאל גורם מאיים.
אבל אולי הדבר הכי חשוב החיילים האפריקנים ראו את מיתוס האדם הלבן הבלתי מנוצח מתנפץ כשראו את צבא בריטניה מפסיד לצבא לא אירופאי, צבא יפן, וחזו באחת התקופות האפלות של החברה המערבית, בעיני רבים נשבר הבסיס המוסרי של השלטון הקולוניאלי שלא נראה יותר בלתי מנוצח או נצחי .
שינויים חברתיים וכלכליים בעת המלחמה ואחריה

טבעי הדבר שבשל המלחמה, הופנה עיקר תשומת הלב של משרד המושבות הבריטי ושל המנהל הקולוניאלי לעניינים צבאיים אשר דחופים יותר מן ההתפתחויות בקניה
בשנים 1942–1943 גרם מחסור חמור במזון לרעב קשה בקניה מה שגרם למשטר להכיר בחיוניותו של המשק החקלאי האפריקני העצמאי, ופעילות משק זה חודשה.
אפשר לומר, כי אף שבתקופת המלחמה התגברו הייצור והפיתוח הכלכלי במושבה, הוזנח פתרון הבעיות החברתיות, בעיות אלה לא עלו על פני השטח בתקופת המלחמה בשל אווירת מצב החירום ודיכוים של ארגונים פוליטיים. במקביל התפתחה שכבת האליטה, שהייתה בעלת תודעה פוליטית אנטי קולוניאלית, שכבה זו הייתה מתוסכלת בגלל יחס הזלזול של השלטונות כלפיה ובגלל מיעוט אפשרויות הקידום לאנשיה.
המאבק הצבאי

לוחמי המאו-מאו, תנועת מחתרת שפעלה בקניה והנהיגה מרד נגד הממשל הבריטי והשלטון המקומי בחסות הבריטים, התארגנו ביחידות לוחמה קטנות עם הנהגות מקומיות, אזוריות וכלליות. היחידות כונו "צבא החופש והאדמות". משנת 1952 התרכזה פעילות היחידות בשתי זירות מרכזיות: סביב יערות קניה ובראשה עמד וורוהיו איטוטהWaruhiu Itote) ), וביערות רכס האברדר בפיקוד דדן קימתי (Dedan Kimathi)אשר היה ידוע גם כמפקד העליון של המרד כולו. הלוחמים החלו לפגוע באירופאיים בפעולות אשר כללו שריפת רכוש, גניבה או שחרור עדרי בקר, ורצח משתפי פעולה אפריקניים. בעקבות אלו, שרר מתח רב בקרב האירופאיים. ב-22 בנובמבר 1952 נרצח האירופאי הראשון בידי המאו-מאו. תגובת השלטונות הבריטיים היו אלימות והיסטריות. 4,324 אפריקניים נעצרו וכפר שלם פונה, הוצת ונשרף כליל. התגובה החמורה ביותר הייתה תחילת מדיניות הענישה הקיבוצית שהחלה להינקט על ידי הבריטים בשנת 1953. תקנות הענישה היו:
1. בכל חווה שאירע בה אירוע חמור יפונו כל הצמיתים, ויוחרם כל רכושם.
2.בחוות שסמוכות ברדיוס של 3 מילין לחווה שבה בוצע פשע יגורשו מחצית מהצמיתים ויוחרם מחצית מהרכוש.
מדיניות היד הקשה שנקטו הבריטים החלישה את כוחם של לוחמי המאו-מאו וגרמה להתמרמרות בקרב בני הקיקויו, קבוצה אתנית בקניה. ללוחמי המאו-מאו היו בעיות קשות כגון נשק דל לעומת כוח האש של הבריטים, רמת אימון נמוכה למעט מפקדיהם ואי סיוע חיצוני בנשק, ציוד וכסף. הקמת "פרלמנט היער" בשלהי המאבק המזוין סימלה את מיסודה הפוליטי של הנהגת המאבק. בפני "פרלמנט היער" עמדו מכשולים רבים כמו ניתוק חברי הפרלמנט והלוחמים זה מזה. הניתוק היה נקודת תורפה חמורה, שבאה לידי ביטוי בפקודות סותרות ובמהלכים מנוגדים של מנהיגי המרד. בליל 26 במרץ 1953 ערכו קבוצות לוחמי מאו-מאו שתי פשיטות נועזות. כוח אחד השתלט על משטרת עיירת נייבשה, שחרר אסירים וחזק ליער עם שלל של נשק. כוח אחר ערך טבח בכפר בני הקיקויו שבראשו עמד צ'יף משתף פעולה עם הבריטים. אף על פי שהמאבק לא היה מאבקם של כל בני הקיקויו הבריטים הכריזו רשמית כי מרד המאו-מאו הוא מאבק של בני הקיקויו בבריטים וכי בריטניה רואה עצמה שרויה במצב מלחמה עמם ועם עוזריהם. הבריטים תגברו כוחות והחלו לערער את המערך הלוגיסטי של המרד ולבודד את הלוחמים ממקורות אספקתם. אלפי בני הקיקויו רוכזו במחנות מעצר והושמו תחת שמירה קפדנית כדי למנוע מגע ביניהם ללוחמים. במטרה להחריף את מצב בני הקיקויו נערכו מעצרים, הגבלות תנועה והפסקת פעילות מוסדות חינוך ומערכת הבריאות. הבריטים הענישו את מרבית בני הקיקויו ללא הבדל בין תומכי המאבק למתנגדיו. עד סוף 1954 צלחו הבריטים במאבקם בלוחמים ותומכיהם, ומצב הלוחמים ביערות החמיר. בני הקיקויו הכפריים נקלעו למלכודת קשה, מצד אחד הפחד אילץ אותם להיענות לדרישות הלוחמים ומצד שני השלטונות חשדו בכל בני הקיקויו בהשתייכות למאו-מאו, דבר אשר העמיד אותם בסכנה. גם בין הלוחמים החל החלו ניגודים, החריף ביותר שבהם היה בין המנהיגים חסרי ההשכלה לבעלי ההשכלה. בתחילת 1955 כוחות הביטחון ריכזו את עיקר פעילותם ביערות בחיפוש לוחמי מאו-מאו בכוחות גדולים. לאחר כמחצית שנה עברו לחיפוש בכוחות קנים שכללו לוחמי מאו-מאו שנשבו. במשך הזמן נהפך המאבק למרדף אחרי שרידי לוחמי המאו-מאו. באוקטובר 1956 לכדו הבריטים את מנהיג המרד דדן קימתי, לכידה שהיוותה מטרה חשובה לבריטים. במעצרו והוצאתו להורג ניתן היה לראות את קץ המרד. במחנות המעצר ניסו הבריטים "להחזיר למוטב" את העצורים בעזרת פקידי רווחה וסעד בריטים ומיסיונרים אירופיים ואפריקניים.