stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דאון מנוצה-זנב
אקולוגיה > התנהגות ופעילות

הדאון המנוצה הוא שוכן עצים מובהק שמבלה עד 87% משעות הפעילות שלו בין צמרות העצים וחופת היער בגובה 15–40 מטר מהאדמה; בהתאם לכך, הוא טפסן מיומן וזריז ביותר, עם התאמות רבות לתנועה בין ענפים: יש לו בלוטות זיעה וכריות גדולות בכף היד והרגל שמפותחות יותר מאצל הצופון או הדונרט, והן מאפשרות לו להיצמד לגזעים החלקים של האקליפטוסים ולנוע במהירות לאורך הענפים; בניסוי בשבי, נמצא שהוא מסוגל לטפס אפילו על חלונות זכוכית אנכיים, כתוצאה מהלחות של הבלוטות אשר יוצרת ואקום.
הזנב הגמיש משמש לאיזון ובעל יכולת לפיתה, אך בצורה פחות משמעותית מהצופון או הפוסום הננסי. בתנועה בין העצים, הדאון נעזר ביכולת הדאייה שלו: הוא מסוגל לדאות עד למרחק 28 מטר בין עץ לעץ, ובלילה ממוצע מבצע 3–5 דאיות כאלה בכל שעה. אף על פי שזנבו המנוצה יכול לשמש כהיגוי אחורי, עבור סיבובים חדים הדאון משתמש בעיקר בתנועות הגפיים כדי לכוון את עצמו למקום הרצוי. התנועה על האדמה נדירה יותר, ומתרחשת תחת ומעל חופת השיחים.
הדאון המנוצה הוא יונק פעיל לילה, ואת שעות היום הוא מעביר בשינה במקלט מוגן בעלווה הצפופה; בתקופות שבהם הדאונית מטופלת בצאצאים, היא יוצאת לפעילות כבר בשעות אחר הצהריים כדי לעמוד בדרישות האנרגיה של ההנקה. הדאון בונה לעצמו קן כדורי מעלים של אקליפטוס וקזוארינה, קליפות עץ דקות ושרכים, והוא מקנן כמעט בכל חלל סגור שבנמצא: החל מגזעי עצים רקובים, דרך קינים נטושים של ציפורים ופוסום זנב-טבעת מצוי וכלה בתיבות עץ וחללים מלאכותיים שנפרשים על ידי רשויות השימור.
הדאון הוא יונק חברותי במיוחד, ולן בקינים בקבוצות גדולות יותר מכל כיסאי זעיר אחר: 25-5 פרטים; עם זאת המבנה החברתי אינו יציב, וכל דאון עשוי להחליף קבוצה אחת לכמה זמן. שיחור מזון בקבוצות נדיר מאוד בטבע ושכיח בשבי. הדאונים מתקשרים באמצעות ציוצים קולניים וחותמי ריח, והם סובלניים מאוד זה כלפי זה. דונם אחד עשוי לאכלס כ-100 דאונים, וכל עוד יש שפע במזון אין להם בעיה לחיות בצפיפויות גבוהות; תצפית אחת מצאה לא פחות מ-40 דאונים שניזונו כולם מעץ אקליפטוס אחד שהיה עשיר בתפרחות. הדאון חי בשטח ביתי קבוע שגודלו 2.1-0.4 דונם, ובמהלך החיפוש אחר מזון הוא מתרחק מהקן עד 219 מטר לכל היותר.
אקולוגיה > תזונה, טריפה ומטבוליזם

הדאון מוגדר כיונק אוכל-כל; הוא תר אחר מזון בין ענפי העצים ולעיתים רחוקות יותר גם על האדמה, וניזון בעיקר משרף, לשד, טל דבש, שיפה ופרוקי רגליים מגוונים (בפרט עשים, זחלים, נמלים וטרמיטים). צוף ואבקנים נצרכים במינון נמוך יותר מהפוסום הננסי, וכוללים בעיקר את הבנקסיה, האקליפטוס, האנגופורה והקורימביה. האבקנים אינם מתעכלים היטב בקיבתו של הדאון בסיבוב הראשון, ולכן הוא מלקט אותם מהגללים ואוכל אותם שוב. פירות, זרעים ופטריות נצרכים גם הם לעיתים קרובות, אך בדרך כלל זה קורה כאשר הדאון נתקל בהם באופן מקרי ולא בעקבות חיפוש ממוקד. הרכב התזונה של הדאון משתנה בהתאם לזמינות ולעונה.
בהתחשב בגודלו הזעיר, טורפיו של הדאון המנוצה רבים ומגוונים; הם כוללים בין השאר את פיתון השטיחים, הופלוצפלוס סטפנסי, עורב היער, קיכלי חנקן אפור, ינשוף נצי, תנשמת, דינגו, נמיית כיס נמרית, עטלף רפאים, כוח התחרה ואנטכינוס, ובאופן חריג גם קרובו דאון הסוכר.
אף על פי שהדאון המנוצה אינו נכנס לתרדמת חורף מלאה, הוא נכנס לעיתים קרובות למצב של טורפור (תרדמת זמנית) בתגובה למזג אוויר קר (12 מעלות ומטה). הטורפור נמשך 5.5-2.5 ימים, ובמהלכו טמפרטורת הגוף יורדת עד ל-2 מעלות צלזיוס, וקצב הלב וחילוף החומרים מואט מאוד; תכונה זאת מאפשרת לו להימנע מפעילות בטמפרטורות נמוכות שמאלצות אותו לבזבז אנרגיה יקרה על חימום הגוף, וכן לעבור תקופות קצרות של מחסור במזון.
במהלך שינה או טורפור, הדאון מתכרבל לכדור ומקפל את אוזניו וזנבו, במטרה להסתיר ככל האפשר את חלקי הגוף החשופים ובכך להגדיל את החיסכון המטבולי של הגוף; לעיתים קרובות, הוא נוהג להצטופף עם דאונים נוספים כדי להפחית את אובדן חום הגוף ולשמר את האנרגיה. בניגוד לפוסום הננסי, הדאון אינו אוגר שומן בבסיס זנבו באופן קבוע אלא רק בעתות מחסור.
אקולוגיה > רבייה ומחזור חיים

עונת הרבייה של הדאון המנוצה נמשכת מיולי עד ינואר בוויקטוריה, ועשויה להיות ארוכה יותר בצפון. הדאון הוא יונק פוליגמי. הנקבות ממליטות פעמיים בשנה, ובכל המלטה גודל השגר הוא 2–4 גורים; ייתכנו מקרים של שגר גדול יותר, אך מכיוון שמספר הפטמות בכיס מוגבל ל-4, הנותרים ימותו. ההיריון נמשך 18–20 ימים, והדאונית יכולה לשלוט בגודל השגר ולהקפיא את ההתפתחות של חלק מהעוברים בהתאם לתפוסה בכיס או למשאבי המזון הזמינים. בדרך כלל, לאחר ההמלטה של השגר הראשון הדאונית מזדווגת שוב ונכנסת להיריון, ואז השגר השני מוקפא בתהליך הידוע כדיאפאוזה עד שהשגר הראשון ייגמל.
עיניהם של הגורים נפקחות בגיל 6 שבועות, והם שוהים בכיס זמן ארוך במיוחד עבור כיסאים זעירים: 65 ימים; בפרק זמן זה, הדאונית מאבדת בממוצע גור אחד בכל המלטה (נפילה מהכיס למשל). לאחר שעזבו את הכיס, הגורים שוהים בתוך הקן של האם חודש נוסף, ונגמלים בגיל 105 ימים. כל עוד הגורים בתוך הכיס הדאונית עדיין יכולה לרחף בין העצים חרף המשקל העודף, אולם ברגע שהם יוצאים ממנו, היא אינה יכולה לשאת אותם על גבה במהלך התעופה ומותירה אותם בקן כשהיא תרה אחר מזון. מכיוון שהקן מאכלס לעיתים על ידי מספר דאוניות, לאחר שהגורים עוזבים את הכיס ושוהים במשותף בקן הם עשויים לינוק מדאונית אחרת.
לאחר היציאה מהקן, הגורים מתלווים לאם לתקופה קצרה בטרם יהפכו לעצמאים; רובם עוזבים את השטח שבו נולדו ועוברים למקום אחר, חרף העובדה שהדאונים הבוגרים בסביבה סובלניים לחלוטין כלפיהם. הגורים מגיעים לגודלם המלא בגיל 5 חודשים לערך, והבגרות מתרחשת בסביבות 8 חודשים אצל הנקבה, ובין 12 ל-18 חודשים אצל הזכר. שיעור ההישרדות של הגורים נמוך למדי ורק 15-10% מתוכם יגיעו לבגרות.
תוחלת החיים המרבית בטבע של הדאון מנוצה-הזנב עד 5 שנים, ובשבי 4–7 שנים.
מצב

הדאון מנוצה-הזנב מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה ונוכחותו במספר רב של אזורים מוגנים. מאחר שהדאון שוכן עצים, הוא מאוים בעיקר מצד שריפות יער גדולות וצמצום סביבת המחיה מפעילות אנושית דוגמת בירוא יערות; איומים אחרים הם טריפה על ידי חתולים ושועלים, ודחיקה מקינים על ידי המיינה המצויה. אוכלוסיות קטנות עשויות להיות בסיכון בעקבות שינויי האקלים.
אומדן האוכלוסייה אינו ידוע, והמגמה הכללית יציבה. יש אוכלוסייה שבויה של דאונים בגן החיות טרונגה באוסטרליה, ומספר אוכלוסיות קטנות בגני חיות באירופה.
לקריאה נוספת

Harris, Jamie M. ‏ "Acrobates pygmaeus (Diprotodontia: Acrobatidae)."  Mammalian Species 47.920 (2015): 32-44.
Pridmore, Peter A., and Peter H. Hoffman. ‏ "The aerodynamic performance of the feathertail glider, Acrobates pygmaeus (Marsupialia: Acrobatidae)." Australian Journal of Zoology 62.1 (2014): 80-99.
Fleming, Michael R. "The Thermal Physiology of the Feathertail Glider, Acrobates Pygmaeus (Marsupialia: Burramyidae)." Australian Journal of Zoology 33.5 (1985): 667-681.
Rosenberg, Herbert I., and Robert Rose. "Volar adhesive pads of the feathertail glider, Acrobates pygmaeus (Marsupialia; Acrobatidae)." Canadian Journal of Zoology 77.2 (1999): 233-248.
Turner, Vivienne. "Eucalyptus pollen in the diet of the feathertail glider, Acrobates pygmaeus (Marsupialia: Burramyidae)." Wildlife Research 11.1 (1984): 77-81.
הערות שוליים

↑  דאון מנוצה-זנב באתר הרשימה האדומה של IUCN
איור של דאונים מנוצי זנב משנת 1793.
הדאון המנוצה דומה מאוד לעכבר מבחינה חיצונית.
דאון מנוצה זנב ביחס ליד אנושית.
הדאון משתמש בזנבו המנוצה להיגוי אחורי במהלך הדאיה ולטיפוס.
נוף אופייני לבית גידולו של הדאון המנוצה.
דאון מנוצה-זנב. ניתן להבחין בזנב הנוצה שלופת את האצבע.
זוג דאונים מנוצים על תפרחות.
קבוצת דאונים מנוצים בשבי. הדאונים המנוצים הם הכיסאים החברותיים ביותר.
חומות טבריה

גלויה ישנה המראה את טבריה מוקפת בחומה
סמל העיר טבריה בו נראית החומה כאלמנט מרכזי
חומות טבריה הן החומות שהקיפו את טבריה וקבעו את גבולה עד תחילת המאה ה-20. שרידי החומות הקיימים כיום, הם שרידי החומות שבנה דאהר אל עומר, שליט הגליל, במהלך המאה ה-18. חומות אלו נפגעו מאז מספר פעמים ברעשי אדמה, במלחמות ובחילופי שלטון. החומות, והמבנים הקבועים בהן, כדוגמת המצודה והמגדל הנטוי, מהוות סמל ויזואלי לטבריה, ואף מופיעות בסמלה הרשמי של העיר.
שערי חומות טבריה

בחומות טבריה שכנו שלושה שערים. "שער צפת" בחומה הצפונית, "שער חיפה" בחומה המערבית, ו-"שער חמי טבריה" בחומה הדרומית.
ביצורים שקדמו למאה ה-18

הראשון שביצר את טבריה היה יוסף בן מתתיהו שהיה מפקד הגליל בעת המרד הגדול. חומה זו לא עמדה למבחן, מכיוון שבשנת 67 לספירה, כאשר הגיע אספסיאנוס לטבריה, נכנעה בפניו העיר ללא קרב. כאשר רצה אספסיאנוס להיכנס לעיר, היה צבאו כה רב, עד שנאלץ לפרוץ פתח בחלקה הדרומי של החומה כדי שהצבא יוכל להיכנס לעיר. עם זאת השאיר את יתר החומה על כנה, כדי שתוכל לשמש את המלך אגריפס השני.
בחפירות שנערכו בשנת 1973 על ידי גדעון פרסטר התגלה שער המכונה "השער הרומי", אך שער זה לא היה חלק מהחומה המוכרת לנו. שרידים לחומה שאותו שער היה חלק ממנה, טרם התגלו. נראה כי חומות העיר נבנו מחדש או שופצו במהלך המאה השלישית, שכן על פי התלמוד הבבלי, הטיל רבי יהודה נשיאה שבימיו עברה הסנהדרין לטבריה, את בניית החומה על החכמים.
במהלך המאה ה-6 ביצר הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון את טבריה בחומה. חומה זו הקיפה את מתחם המגורים בעיר, סמוך לכנרת, אך עלתה גם במעלה ההר עד להר ברניקי, שם שכנה כנסיית העוגן, שהגנתה הייתה חשובה לקיסר הנוצרי. שרידים מחומה זו התגלו בחפירות ארכאולוגיות, וניתן לצפות בהם ליד השער הרומי ובאזור הר ברניקי. רוחב החומה היה 2.5 מ' וגובהה בין 8 ל-10 מ'. אורכה של החומה היה כ-2.8 קילומטרים.
בשנת 1099 נכבשה טבריה על ידי הצלבנים, ששבו וביצרו את חומתה, אך בתוואי צפוני לתוואי העיר הקודמת ולחומה הביזנטית. בתקופה זו הייתה טבריה בירת נסיכות הגליל הצלבנית. בשנת 1187 נערך בסמוך לעיר קרב קרני חיטין בו הובסו הצלבנים, והעיר ירדה מגדולתה.
ניסיונות להחזיר את ימי זוהרה של העיר נערכו במהלך המאה ה-16. בשנת 1540 שיקם הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון את חומות העיר, אך אלו נהרסו בשנת 1546 ברעידת אדמה. ניסיון נוסף כאשר דונה גרציה וחתנה דון יוסף נשיא חכרו את העיר מידי הסולטאן סולימאן. דונה גרציה ודון יוסף גאון הקימו מחדש את החומה, והרחיבו אותה אף מעבר לתוואי החומה הצלבנית.
חומתו של דאהר אל עומר

תוואי החומה המוכר כיום, נבנה על ידי שליט הגליל דאהר אל עומר, כנראה בתוואי החומה הצלבנית וחומת דונה גרציה. דאהר, ובנו צ'ולייבי, בנו את חומת טבריה בין השנים 1737–1738. הבנייה כללה חומה שהקיפה את העיר משלושת צידיה הפונים ליבשה, מצודה גדולה הקבועה בצפון מערב החומה, וכן את בית הסראייה.
חומה זו עמדה במבחן בשנים 1742 ו-1743 עת עמדה טבריה במצור על ידי שליט דמשק סולימאן אל-עדאם, שהחליט להרוס את בסיס כוחו של דאהר. בשנת 1742 צר סולימאן על טבריה במשך 83 יום, ולא יכול היה לפרוץ את חומותיה, על אף שהביא עמו כלי מצור. בשנת 1743 עלה שוב על טבריה, אך כאשר הגיע לכפר לוביה (כפר) הסמוך מת מוות טבעי ממחלת מעיים.
בשנת 1759 פגעה שוב רעידת אדמה בחומה. החומה בוצרה שוב בשנת 1833 על ידי אבראהים פאשא, אך ברעש האדמה בשנת 1837 נהרסו חלקים רבים ממנה ולא שוקמו. בתחילת המאה ה-20 התחילה בנייה מחוץ לחומות. לאחר מלחמת העצמאות נהרסו חלקים רבים מאוד של החומה. מהחומה נותרו אך שרידים, במיוחד באזור החומה הדרומית, ובצפון מערב באזור בו שכנה המצודה. מקטעים מבודדים מן החומה ומגדלים שרדו במקומות שונים בעיר.
תוואי החומה

החומה נבנתה בעיקרה מאבנים ששרדו מחומות העיר העתיקות, ששולבו באבני בזלת. עובי החומה היה למעלה משלושה מטרים, וגובהה היה כשישה מטרים. בדרום התחילה החומה באזור המגדל הנטוי הקיים עד היום ומהווה סמל ויזואלי של טבריה. מהמגדל הנטוי המשיכה החומה מערבה, עד למקום בו מצויה כיום הכנסייה היוונית-קתולית מלכיתית. חלק זה של החומה עודו עומד. משם פנתה צפונה לאורך התוואי בו מצוי כיום רחוב הגליל, בו נמצאים שרידי חומה נוספים. משם פנתה החומה מזרחה עד למקום בו מצוי כיום מפגש הרחובות אלחדף והירדן, ובו עדיין עומד מגדל ממגדלי החומה על אי תנועה. משם המשיכה החומה מעט צפונה עד לאזור המצודה. באזור המצודה המשיכה החומה דרומה, עד לחוף הים מעט צפונית לטיילת, מקום בו עדיין עומד מגדל על החוף. אורך החומה היה כקילומטר וחצי.
המצודה

המצודה נבנתה מעט לאחר בניית החומה, בשנת 1745, על ידי בנו של דאהר, צ'ולייבי, יש שכינו את המצודה "ארמון אלצקריה" משום שצ'ולייבי בנה אותו מכספים שלקח שלל משבט בני צקר. בפינות המצודה ארבעה מגדלים עגולים, ובה שתי קומות. המצודה שרדה במצב טוב יחסית, ובמשך שנים רבות היה בה סטודיו לאומנות של ציירת מקומית בשם רבקה גנון. כיום המצודה סגורה ואין בה שימוש.
גלריה

המגדל הנטוי בפינה הדרום מזרחית של החומה, על חוף הכנרת
שרידי החומה הדרומית
שרידי מגדל וחרכי ירי על אי תנועה בתחילת רחוב הבנים
מגדל על חוף הים, צפונית לטיילת, ליד מתחם מסעדת "דקס".
מגדל בצידה הצפוני של החומה, בסמוך למלון הסקוטי
שרידי המצודה
מצודת טבריה, איור מספרו של ויקטור גרן משנות ה-80 של המאה ה-19
הערות שוליים

↑  מלחמות היהודים, ספר ב', כ, ו
↑  מלחמות היהודים ספר ג', ט, ח
↑  משה הרטל, מערכת הניקוז של השער הרומי בטבריה אתר רשות העתיקות
↑  בבא בתרא, ז, ע"ב
↑  הר ברניקי מורדות יער שווייץ, גליל תחתון אתר הקרן הקיימת לישראל
↑  יזהר הירשפלד, "כנסיית העוגן בפסגת הר ברניקי בטבריה", מטוב טבריה, חוברת 9, 1994, הוצאת אריאל, עמ' 10
1 2 3  אריה יצחקי, "חומות טבריה", אריאל, שנה תשיעית, חוברת 53 - 54 עמ' 139
↑  יוסף סטפנסקי דברי שירה לטבריה המעתירה עת מול, 213 עמ' 14
↑  התחריט מבוסס על ציורו של הנוסע ההולנדי קורנליס דה ברוין שביקר במקום ב-1682; הציור מופיע במהדורה הראשונה מ-1689 של ספר מסעותיו באזור וכן במהדורות תרגום מאוחרות
↑  מוסטפא עבאסי, הרס העיר העתיקה בטבריה, 1949-1948, בתוך עיונים בתקומת ישראל, כרך 19, 2009, עמוד 349
↑  אוריאל הייט, דאהר אלעמר, הוצאת ראובן מס, 1942, עמ' 91
↑  אוריאל הייט, דאהר אלעמר, הוצאת ראובן מס, 1942, עמ' 93
טבריה מוקפת חומה, עדיין ללא המצודה, 1682
מפת העיר העתיקה של טבריה, לתייר
חומת טבריה באזור המלונות
המצודה
אנדריי פבלוביץ' סובוטין

| --- | --- |

 לידה:  1852 
 פטירה:  14 במאי 1906 (יוליאני) (בגיל 54 בערך) סמייז, אוקראינה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 השכלה:  הפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה 
 
אַנדרֵיי פַּבלוביץ׳ סוּבּוֹטין (ברוסית: Андре́й Па́влович Суббо́тин;‏ 1852 – 14 במרץ 1906) היה כלכלן באימפריה הרוסית.
ביוגרפיה

בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה. הוא לימד מדעי מסחר וכלכלה במוסדות חינוך שונים בסנקט פטרבורג. לאחר שעזב את תחום ההוראה, עסק במחקרים כלכליים ברוסיה ומחוצה לה בשיתוף שרי הממשלה של ממשלת הצאר. בשנים 1885–1894 ערך את "כתב העת הכלכלי" (Экономический журнал). במאמריו הכלכליים הוא כתב את דעתו בנוגע להרחבת הפעילות הכלכלית, חיזוק המיסוי העקיף והצורך במס הכנסה.
ב־14 במאי 1906 הוא נפטר בסימאיז (Симеи́з) סמוך ליאלטה שבשטח אוקראינה של ימינו.
סובוטין ויהדות רוסיה

סובוטין ערך בשנת 1887 מחקר מקיף על כלכלת היהודים בתחום המושב ולמעשה היה הראשון שערך מחקר מקיף שכזה ובו סקר את הפעילות הכלכלית של היהודים. הוא לא הסתפק בנתונים כלכליים בלבד אלא שאף להכיר את מנהגי הדת והתרבות של היהודים ואת כל זה תיאר בספרו המקיף שיצא בשנת 1888 ושמו "בתחום מושבם של היהודים".
בספרו זה הוא ניפץ כמה מהנחות היסוד לגבי היהודים. הוא מצא שהיהודים ובעיקר היהודיות חלשים מאוד בחישובים, וזאת עקב ההיקפים המצומצמים של המסחר בהם עסקו, כך שרובם לא הסתדרו בפעולות חשבוניות מעל המספר מאה.
כן הוא תיאר יהודים העוסקים בהצלחה בעבודות חקלאיות. הוא תיאר את היהודים הנתונים בתוך מסגרות של עזרה הדדית וגמילות חסדים, אך במסחר הם היו נכונים לשלוף ציפורניים אחד מול השני. בוילנא הוא תיאר חיים בדלות נוראה של היהודים המתגוררים במאורות תת-קרקעיות במרתפים.
באותן שנים של פוגרומים ניסה סובוטין לפעול למען היהודים בחוגי השלטון. לאחר מותו נכתב עליו כי היה מהנציגים המעטים של העם הרוסי שניסה להשיג ליהודים תנאי מחיה הוגנים באימפריה הרוסית, במעשים ולא רק במילים.
ספריו

סובוטין חיבר ספרים ומאמרים רבים. ספרו "בתחום מושבם של היהודים" תורגם לעברית על ידי יונה גונופולסקי, ויצא בהוצאת "קדימה" (2020-21) המתמחה בתרגום ספרים מהרפורטואר הרוסי. את המבוא לספר, המבהיר את חשיבותו הרבה למחקר ההיסטורי, כתב פרופ' גור אלרואי.
הערות שוליים

↑   יעקב שביט, הספר מציג תמונה של עולם הניגודים של היהודים באימפריה הרוסית, באתר הארץ, 8 בפברואר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007491710705171  PLWABN: 9810596695805606  ISNI: 0000 0000 6397 476X  LCCN: nr88000118  LNB: 000344924  NKC: js2017947311  NLA: 35269295  Trove: 890664  VIAF: 19521226   WorldCat (עם VIAF): 19521226
חוזה לך ברח

"חוֹזֶה לֵךְ בְּרַח" הוא ביטוי תנ"כי. נעשה בו שימוש בשירה ובפזמונאות העברית המודרנית.
בספר עמוס מסופר על הנביא עמוס שמנבא נבואות זעם נגד בית המלוכה ובני המעמד העשיר בממלכת ישראל. נבואותיו מרגיזות את אמציה כהן בית אל, אשר לועג לנביא עמוס, שבא מממלכת יהודה, ומתרה בו להתרחק מהשומרון, והנביא עונה לו בנבואת זעם קשה על ביתו ועל עתיד ממלכת ישראל:
וַיֹּאמֶר אֲמַצְיָה אֶל עָמוֹס: חֹזֶה, לֵךְ בְּרַח לְךָ אֶל אֶרֶץ יְהוּדָה וֶאֱכָל שָׁם לֶחֶם וְשָׁם תִּנָּבֵא. וּבֵית אֵל לֹא תוֹסִיף עוֹד לְהִנָּבֵא כִּי מִקְדַּשׁ מֶלֶךְ הוּא וּבֵית מַמְלָכָה הוּא. וַיַּעַן עָמוֹס וַיֹּאמֶר אֶל אֲמַצְיָה: לֹא נָבִיא אָנֹכִי וְלֹא בֶן נָבִיא אָנֹכִי, כִּי בוֹקֵר אָנֹכִי וּבוֹלֵס שִׁקְמִים. וַיִּקָּחֵנִי ה' מֵאַחֲרֵי הַצֹּאן וַיֹּאמֶר אֵלַי ה': לֵךְ הִנָּבֵא אֶל עַמִּי יִשְׂרָאֵל. וְעַתָּה שְׁמַע דְּבַר ה'; אַתָּה אֹמֵר: 'לֹא תִנָּבֵא עַל יִשְׂרָאֵל וְלֹא תַטִּיף עַל בֵּית יִשְׂחָק'. לָכֵן כֹּה אָמַר ה': אִשְׁתְּךָ בָּעִיר תִּזְנֶה וּבָנֶיךָ וּבְנֹתֶיךָ בַּחֶרֶב יִפֹּלוּ וְאַדְמָתְךָ בַּחֶבֶל תְּחֻלָּק וְאַתָּה עַל אֲדָמָה טְמֵאָה תָּמוּת וְיִשְׂרָאֵל גָּלֹה יִגְלֶה מֵעַל אַדְמָתוֹ.
במאה ה-20 בשנת 1910, השתמש המשורר חיים נחמן ביאליק בביטוי התנ"כי ככותרת לשיר "חוזה לך ברח", הנחשב לאחת מיצירותיו החשובות. השיר נכתב בתקופה של מצוקה אישית וציבורית, לאחר שביאליק חש כי פועלו הציבורי אינו זוכה לאהדה גדולה בקרב האנשים אליהם הוא פונה, והוא מבקש לפרוש לעולמו הפרטי. בשיר, ביאליק מדמה את עצמו לעמוס, תוך שהוא רומז למקצועו של עמוס - בוקר ובולס שקמים: ”הֲלוֹךְ בַּלָּאט לִמְּדַנִי בְקָרִי... אֶל-נָוִי אָשׁוּב וְאֶל-עֲמָקָיו. וְאֶכְרֹת בְּרִית עִם שִׁקְמֵי יָעַר” (“חוֹזֶה, לֵךְ בְּרַח” / חיים נחמן ביאליק).
בתחילת שנות ה-70 כתב הפזמונאי יענקל'ה רוטבליט פזמון הנושא את השם "חוזה לך ברח". הוא הולחן על ידי המלחין שלום חנוך ובוצע על ידי הזמר אושיק לוי.
להקת הגרובטרון ביצעה את שירם של רוטבליט וחנוך אך בשילוב עם פזמון בהשראת מוזיקת פלמנקו ספרדית. התוצאה היא משחק מילים משעשע עם המילה "חוזה", שהיא גם שם נפוץ בספרדית ("José", התרגום הספרדי לשם העברי "יוסף").
קיריאק קוסטנדי

| --- | --- |

 לידה:  3 באוקטובר 1852 נובה דופינובקה, אוקראינה 
 פטירה:  31 באוקטובר 1921 (בגיל 69) אודסה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית 
 מקום קבורה:  2nd Christian Cemetery 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1882)  בית הספר לאמנות באודסה על שם גרקוב 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  הנודדים 
 
קיריאק קוסטנדי (באוקראינית: Киріак Костанді; ‏  3 באוקטובר 1852 - 31 באוקטובר 1921) היה צייר רוסי ממוצא יווני וחוקר אמנות. חבר בתנועה האמנותית הריאליסטית הרוסית הנודדים הוא גם חיבר כמה ציורים אימפרסיוניסטיים.
רוב חייו ויצירתו של קוסטנדי קשורים לעיר אודסה (באוקראינה) בה התגורר רוב חייו. ציוריו מוצגים במוזיאונים של אודסה, קייב, מוסקבה וסנט פטרסבורג.
ביוגרפיה

קוסטנדי נולד ב-1852 בדופינובקה, קרוב לעיר אודסה, במשפחה ממוצא יווני. קוסטנדי סיים את לימודיו בבית הספר לציור אודסה ב-1874, ואת האקדמיה לאמנויות בסנט פטרבורג ב-1882. לאחר מכן חזר לאודסה, שם צייר ולימד בבית הספר לציור.  ב-1897 הצטרף לנודדים. לקוסטנדי היה חלק חשוב בהחדרת האידאולוגיה של הנודדים לאוקראינה.  הוא היה ממייסדי אגודת האמנים הדרום-רוסים, כיהן כנשיא האגודה בשנים 1902 עד 1920. בשנת 1907 נבחר לחבר מלא באקדמיה לאמנויות של סנט פטרבורג. משנת 1917 שימש כמנהל מוזיאון העיר אודסה .
קוסטנדי היה ריאליסט קפדני. הוא היה בעיקר צייר ז'אנר, אבל גם עסק בציורי נוף וציור דיוקנאות. לאחר מותו, חסידיו הקימו את אגודת האמנים קוסטנדי .
מאפייני אמנותו

קוסטנדי הוא אמן שהבדים שלו בנויים בצומת של אומנות גבוהה והקיום העממי. הם מאופיינים במגוון רחב של הצגת בעיות חברתיות, שהדאיגו אותו. בסוף שנות ה-80 התרחש שינוי ביצירתו של קוסטנדי. הוא נשאר מחויב לז'אנר החיים אך שינה מהותית את הגישות האמנותיות ואת השקפתו על מהות הציור.
באותו זמן, הוא החשיב את הבעיות של אור השמש והאוויר כחשובות ביותר. במובן מסוים, הושפע מהמאסטרים של האימפרסיוניזם. קוסטנדי, בציוריו הקטנים מנסה לעצור את הזמן ואת רגע האירוע. בני דורו ציינו שקוסטנדי היה אמן פילוסופי. משנות ה-90 לכל ציוריו יש את המאפיין של סיפור קטן, כמעט מינימליזם בכל תמונה, בשילוב עם אוירה פיוטית גבוהה. העברת רגשות ומצבי רוח היא זו שהפכה למטרה העיקרית של האמן.
הערות שוליים

↑  Kostandi, Kyriak, www.encyclopediaofukraine.com
↑  Peredvizhniki, www.encyclopediaofukraine.com
↑  Sergey Kuznetsov. "Kostandi, Kiriak." Grove Art Online. Oxford Art Online
↑  Kostandi Society of Artists, www.encyclopediaofukraine.com
↑  Sharov, Ihor; Шаров, Ігор (2007). Khudoz︠h︡nyky Ukraïny : 100 vydatnykh imen. Anatoliĭ. Tolstoukhov, Анатолій. Толстоухов. Kyïv: ArtEk.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810670334205606  GND: 129062502  ISNI: 0000 0000 6683 923X  LCCN: no95009675  RKD: 211960  ULAN: 500061610  VIAF: 67535249   WorldCat (עם VIAF): 67535249
מוריץ פון אופנברג

| --- | --- |

מוריץ פון אופנברג
 לידה:  22 במאי 1852 טרופאו, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  18 במאי 1928 (בגיל 75) וינה, אוסטריה אוסטריה
 מקום קבורה:  בית הקברות של היצינג 
 מדינה:  ציסלייטניה (ארצות אוסטריה) 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית הטרזיאנית 
 צאצאים:  Erika Adolph-Auffenberg-Komarów 
 השתייכות:   הצבא האוסטרו-הונגרי.
 תקופת הפעילות:  1871–1918 (כ־47 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל הרגלים
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-36   מפקד הקורפוס ה-15   מפקד הארמייה הרביעית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה
 
מוריץ ריטר פון אופנברג (בגרמנית: Moritz Ritter von Auffenberg;‏ 22 במאי 1852 – 18 במאי 1928) היה גנרל אוסטרו-הונגרי, מפקד הארמייה הרביעית בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה בקרב גליציה.
קורות חייו > קריירה מוקדמת

פון אופנברג נולד בטרופאו. בשנת 1871 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי והחל ללמוד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט, ובשנת 1878 השתתף בכוח שכבש את בוסניה.
פון אופנברג מילא תפקידי פיקוד ומטה שונים, בשנת 1905 מונה למפקד הדיוויזיה ה-36, בשנת 1909 מונה למפקד הקורפוס ה-15. בשנת 1911 מונה לשר המלחמה של האימפריה, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1912, תוך שבמהלך תפקידו פעל רבות לייעול הצבא האוסטרו-הונגרי ולקידומו.
קורות חייו > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, קיבל פון אופנברג את הפיקוד על הארמייה הרביעית, ופיקד עליה בקרב גליציה. בתחילה נחל פון אופנברג ניצחון גדול בקרב קומרוב, אולם בהמשך נחל תבוסה משפילה בקרב רווה. לאחר כישלונו בקרב רווה, הודח פון אופנברג מתפקידו ב-30 בספטמבר 1914, ומסר את הפיקוד על הארמייה ליוזף פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, למרות שההוראה להחלץ לעזרת הארמייה השלישית הגיע ממפקד החזית קונרד פון הצנדורף.
קורות חייו > אחרית ימיו

ב-22 באפריל 1915 קיבל פון אופנברג מהקיסר תואר אצולה גראף פון קומרוב כאות הוקרה על ניצחונו בקרב. במאי 1915 נשפט פון אופנברג על הדלפת מידע סודי כשכיהן כשר המלחמה, אך זוכה מכל האישומים על ידי היינריך קומר פון פאלקנפלד. לאחר המלחמה התגורר פון אופנברג בווינה וכתב 2 ספרים על המלחמה. ב-18 במאי 1928 נפטר פון אופנברג בווינה בגיל 76.
ראו גם

קרב גליציה
אנה גררסהיים

| --- | --- |

 לידה:  8 במרץ 1852 Ribnitz, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  1 בדצמבר 1921 (בגיל 69) Ahrenshoop, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Anna Louise Adolphine Eduardine Gerresheim 
 מקום לימודים:  האקדמיה הפרוסית לאמנות 
 
אנה לואיז גררסהיים (בגרמנית: Anna Louise Gerresheim‏; 8 במרץ 1852 – 1 בדצמבר 1921) הייתה אמנית נוף גרמנית, ציירת פורטרטים ותחריטים. היא הייתה בין מייסדי מושבת האמנים בארנשופ ליד הים הבלטי.
ביוגרפיה

אנה גררסהיים נולדה בשנת 1852. היא הייתה השלישית מבין שמונת הילדים שנולדו לאדוארד אדולף גררסהיים, חבר מועצת העיר ריבניץ, ואשתו דורותיאה הנרייט. אף על פי שנשים לא הורשו ללמוד באקדמיות לאמנות באותה תקופה, הוריה אפשרו לה, בשנת 1874, לבקר בבית הספר לאמנות של אוגוסט טום דיק (1831–1893) בדרזדן.
לאחר מות האב בשנת 1876 בילתה גררסהיים ארבע שנים בברלין באקדמיה הפרוסית לאמנויות, ולמדה ב"כיתת הנשים "של קרל גוסוב. בשנת 1880 ביקרה גררסהיים במושבת האמנים בהורנבק הדנית. בשנת 1882 בילתה שלושה חודשים בלונדון ובויילס, שמה הכינה כמה ציורי פורטרטים. בשנת 1883 בילתה גררסהיים שלושה חודשים בפריז בביקור לימודי אצל אמיל אוגוסט קרולוס-דוראן וז'אן ז'אק הנר.
בשנת 1884 הפכה גררסהיים לחברת באיגוד האמנות בברלין. בשנת 1885 ביקרה בארנשופ לראשונה ועם אחותה ברטה (1846–1916), היא בנתה בית שם בכפר הדייגים. אליהן הצטרפה בשנת 1906 אחות נוספת אוגוסט (1838–1908), שכמו ברטה הייתה גם היא ציירת. אף אחת משלוש האחיות לא נישאו.
אנה גררסהיים נפטרה בביתם בארנשופ ונקברה בכפר.
יצירה

גררסהיים יצרה בעיקר דיוקנאות וציורי ז'אנר במהלך שנותיה באקדמיה בברלין. היא ציירה תמונות נוף רבות של הים הבלטי לאחר 1880, בהשפעת שהותה בהורנבק וההשפעות שהיו עליה של ציורי הדייגים של פדר סוורין קרויר ונופי הים של קריסטיאן זאהרטמן.
בשנת 1881 הוצג אחד מציוריה בתערוכת האקדמיה לאמנות בברלין. היא השתתפה משנת 1884 בתערוכות של איגוד האמנות בברלין. גררסהיים יצרה בעיקר עבודות עם מוטיבים של החוף הבלטי בתקופתה בארנשופ. היא הייתה עדיין פעילה שם אחרי 1918, כאשר אמנים רבים עזבו את הכפר.
הערות שוליים

↑  Ulrich Thieme, Felix Becker at all (1921). Allgemeines Lexikon der Bildenden Künstler von der Antike bis zur Gegenwart (in German). Vol. 14. E. A. Seemann, Leipzig. p. 482.
↑  Ruth Negendanck (2002). Anna Gerresheim: ihr Weg nach Ahrenshoop (in German). Verlag Atelier im Bauernhaus, Fischerhude.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 124853714  ISNI: 0000 0000 5336 7237  LCCN: nr2004031380  ULAN: 500348940  VIAF: 57556784   WorldCat (עם VIAF): 57556784 
אנה גררסהיים, ילדים משחקים