stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הומו אנטססור
אנטומיה > גולגולת

על אנטומיית הפנים של אנטססור ידוע בעיקר ממאובן אנטססור של ילד בן 10–11.5, שסומן ATD6-69, מכיוון שדגימות הפנים המעטות האחרות מקוטעות. ATD6-69 דומה לבני אדם מודרניים כמו גם לבני אדם ארכאיים מהפלייסטוקן התיכון במזרח אסיה, בניגוד לבני אדם ארכאיים מהפלייסטוקן התיכון במערב אירו-אסיה או אפריקה, כולל הניאנדרטלים. התכונות הבולטות ביותר הן פנים שטוחות ופיסה מעוקלת שמחברת את הלחי ללסת העליונה המחזיקה את השיניים (zygomatico-alveolar). בשנת 2013 האנתרופולוגית שרה פרידליין ועמיתיה שיערו שתכונות אלו לא נעלמו עם הבגרות. עצמות האף דומות לאלו של בני האדם המודרניים. הלסת התחתונה דומה לזו של האדם המודרני, בניגוד לזו של רוב בני האדם הארכאיים האחרים. בלסת זו מאפיינים ארכאיים, אבל צורת החריץ של הלסת התחתונה דומה לזו המודרנית, והחלק המכתשי הצמוד לשיניים אנכי לחלוטין כמו אצל אדם מודרני. כמו אצל ניאנדרטלים רבים, פקעת הפטריגואיד המדיאלית גדולה. בניגוד לרוב הניאנדרטלים, אין רווח רטרומולרי – פער גדול בין הטוחנת האחרונה לקצה הלסת התחתונה.
החותכות העליונות הן בצורת חפירה. צד הלשון קעור במובהק. תכונה זו אופיינית לאוכלוסיות אנושיות אחרות באירו-אסיה, כולל מודרניות. הניבים נושאים בליטה לכיוון הבסיס, סינגולום (cingulum) ורכס לכיוון קו האמצע, כמו מינים שהתפתחו מהאנטססור או מאבות קדומים דומים לו, אך נשמרו בהם גבשושיות קטנות (cuspules) ליד הקצה והחותכת הגובלת כמו במינים ארכאיים יותר. הקדם-טוחנות העליונות נגזרות מדומותיהן הקדומות יותר, כמעט סימטריות ונושאים חוד בצד הלשון וסינגולום (cingulum, convex protuberance, בליטות קמורות) וחריצים אורכיים בצד הלחי. הטוחנות העליונות כוללות מספר תכונות הנראות בדרך כלל אצל הניאנדרטלים. שיני הלסת התחתונה, לעומת זאת, די ארכאיות. ל-P3, הקדם-טוחנת התחתונה הראשונה, יש כתר א-סימטרי ומערכת שורש שיניים מורכבת. P3 קטן מ-P4 כמו במינים מוקדמים יותר, אבל כמו הומו מוקדם אחר, M1 (הטוחנת התחתונה הראשונה) קטנה מ-M2 והחדות של הכתרים הטוחנות יוצרת צורת Y. התפלגות האמייל היא כמו אצל הניאנדרטלים, עם שכבות עבות יותר בפריפריה מאשר בחודים (cusps). בהתבסס על שני ניבים (ATD6-69 ו-ATD6-13), עובי האמייל ושיעור השן המכוסה על ידי החניכיים משתנים באותה מידה כמו אצל זכרים ונקבות של בני אדם מודרניים וקופי אדם רבים אחרים, כך שתכונה זו עשויה לנבוע מדימורפיזם מיני, כאשר לנקבות יש שיניים קטנות יותר, אמייל עבה ושיעור קטן יותר של כיסוי החניכיים.
עצמות הקודקוד – כל אחת מהן הן בצד אחד של החלק האחורי העליון של הגולגולת – פחוסות, ומתחברות בשיאן בקו האמצע. פרופיל דמוי אוהל זה קיים גם בהומו ארגסטר האפריקאי הארכאי יותר ובהומו ארקטוס האסייתי. כמו בארגסטר, גדילת עצם הרקה (Temporal styloid process) מתחת לאוזן ממזגת אותה עם בסיס הגולגולת. רכסי הגבות בולטים. השוליים העליונים של החלק הקשקשי של עצמות צד הגולגולת קמורים, כמו במינים מאוחרים יותר. נפח המוח של ATD6-15 מעיד על כך שהוא שייך לילד בן 11, ועשוי היה להיות 1,000 סמ"ק או יותר על סמך מדידות עצם המצח. לשם השוואה, בזכר מודרני הממוצע הנפח הוא 1,270 סמ"ק ובנקבה – 1,130 סמ"ק עם סטיית תקן של בערך 115 ו-100 סמ"ק.
אנטומיה > טורסו (פלג גוף עליון)

דגימת עצם הבריח הבוגרת ATD6-50 נחשבת זכר בהתבסס על גודל. גובהו של הממצא הוערך ב-162.3–186.8 ס"מ, וממוצע ההערכות הוא 174.5 ס"מ בהתבסס על המתאם עם נתוניהם של הודים מודרניים לגבי אורך עצם הבריח והקומה. עצם החישור (עצם האמה) בבוגר, ממצא ATD6-43, שיכול להיות זכר על סמך גודל מוחלט או נקבה על סמך הערכה של נקבה גדולה, הוערך כשייך לפרט בגובה 172.5 ס"מ – פרט גבוה בהתבסס על ממוצע באוכלוסיות מודרניות והתייחסות ליחס בין אורך עצמות וקומה.
בהתבסס על אורך עצמות המסרק (עצם כף הרגל), זכר היה בגובה 173 ס"מ ונקבה – 168.9 ס"מ. לשם השוואה, הערכות גודל הניאנדרטלים במערב אירופה בממוצע הן 165.3 ס"מ ובני אדם מודרניים מוקדמים באירופה – 178.4 ס"מ. מפרק הקרסול מותאם לעומס גבוה, מה שעשוי להעיד על מבנה גוף כבד וחזק, בדומה לניאנדרטלים. בהתבסס על הקשר בין אורך טביעת הרגל האנושית וגודל הגוף, 12 עקבות האפיסבורג שנשמרו מספיק טוב כדי למדוד אותן עולות בקנה אחד עם גובה שבין 93 ל-173 ס"מ. כלומר, אולי חלק מיוצרי הטביעות היו ילדים. לפי ההיגיון הזה, שלוש טביעות הרגל הגדולות ביותר נעשו על ידי אדם בגובה 160, 163 ו-173 ס"מ ומשקלם נע בין 48 ל-53 ק"ג. הערכות עבור אנטססור, היידלברגנסיס וניאנדרטלים תואמות בקירוב.
נמצאו שני אטלסים (חוליית צוואר ראשונה), באופן יוצא דופן מכיוון שעצם זו מתגלה רק לעיתים נדירות כשמדובר במחקר ארכאולוגי של בני אדם ארכאיים. אין הבדל ניכר ביניהם לבין אלה של אדם מודרני. עבור חולית הציר (חוליית הצוואר השנייה), זווית השדרה היוצאת מהחוליה היא בערך 19°, בהשוואה לניאנדרטלים ולבני אדם מודרניים, המתפצלים מהומו ארגסטר (H. ergaster) עם זווית נמוכה של כ-8°. נקב החוליה (המכיל את חוט השדרה) נמצא בצד הצר בהשוואה לבני אדם מודרניים. עמוד השדרה בכללותו מתיישר אחרת אצל אדם מודרני.
ידועה עצם בריח אחת ידוע (ולא שלמה), ATD6-50, שהיא עבה בהשוואה לזו של אדם מודרני. הדבר עשוי להצביע על עצם בריח ארוכה ושטוחה (platycleidic), כמו לבני אדם ארכאיים אחרים. הדבר מצביע על חזה רחב. העקמומיות הפרוקסימלית (פיתול העצם בצד הקרוב לצוואר) במבט מקדימה שווה לזו של הניאנדרטלים, אך העקמומיות הדיסטלית (בצד הכתף) בולטת הרבה יותר. עצם החזה צרה. האקרומיון (המתפרש על מפרק הכתף) קטן בהשוואה לאלו של אדם מודרני. עצם השכם דומה לאלה של מיני בני אדם אחרים עם תוכנית גוף אנושית טיפוסית, מה שמעיד על כך שאנטססור לא היה מטפס מיומן כמו קופי אדם או מיני פרה-ארקטוס, אבל היה מסוגל לשגר ביעילות קליעים, למשל אבנים או חניתות.
אנטומיה > גפיים

עצם החישור (רדיוס) הבלתי שלמה, ATD6-43, אורכה נאמד ב-257 מ"מ. היא ארוכה וישרה, בדומה לפרופורציות אצל אדם מודרני מוקדם ועמים רבים בני אוכלוסיות טרופיות. אולי כך נשמרה הצורה הטרופית הארוכה של גפיים קדומות יותר, בניגוד לניאנדרטלים שפיתחו איברים קצרים יותר. זה יכול גם להצביע על אינדקס ברכיאלי גבוה (יחס בין אורך עצם החישור לעצם הזרוע). בהשוואה למין אנושי מאוחר יותר, חתך הרוחב של החישור עגול לכל אורכו. כמו אצל אדם ארכאי, צוואר עצם החישור (ליד המרפק) ארוך, נותן מינוף רב יותר לשריר הזרוע הדו-ראשי. כמו אצל בני האדם המודרניים וההיידלברגנסיס, ובניגוד לניאנדרטלים ולהומינינים ארכאיים יותר, העצם הצינורית הרדיאלית (Radial tuberosity – עצם גרמית בולטת מתחת לצוואר החישור) ממוקמת לכיוון קדמי (לכיוון הצד הקדמי כאשר הזרוע פונה החוצה).
כמו אצל אדם ארכאי אחר, עצם הירך כוללת פוסה טרכנטרית (Trochanteric fossa – שקע בראש עצם הירך) מפותחת וציצה אחורית. תכונות אלו משתנות מאוד בקרב אוכלוסיות אנושיות מודרניות. שתי פיקות הברך שנמצאו בחפירות, ATD6-22 ו-ATD6-56, הן מלבניות בניגוד למשולשים הנפוצים יותר, אם כי צרות כמו אלו של אדם מודרני. הן קטנות ודקות, מתנמכות בקצה התחתון אצל נקבות אנושיות מודרניות. קודקוד פיקת הברך (האזור שאינו מתחבר לעצם אחרת) אינו מפותח היטב, מה שמותיר התקשרות קטנה לגיד הפיקה. חלק המפרק של הפן המדיאלי (לכיוון קו האמצע) וחלק המפרק של הפן הצידי (לכיוון הצדדים) של מפרק הברך הם בגודל דומה ב-ATD6-56 וחלק המפרק של הפן המדיאלי גדול יותר ב-ATD6-22, בעוד שחלק המפרק של הפן הצדדי גדול יותר באדם מודרני. חלק מפרק הפן הרוחבי חודר לאזור שטוח ישר, בניגוד להגבלה שלו לשריר ואסטוס מוגדר (Vastus muscles) בירך, מעל פיקת הברך, שהוא מצב נדיר בקרב כל מין אנושי.
הגלילים ועצמות המסרק של כף הרגל דומים לאלו של אדם מאוחר יותר, אבל עצם הבוהן הגדולה חזקה למדי, מה שיכול להיות קשור לאופן שבו אנטססור דחף את עצמו מהקרקע. עצם הקרסול (טלוס) ארוכה וגבוהה במיוחד, כמו גם חלק המפרק (הפן) שבו היא מתחברת עם הרגל (שקע הטרוכליאה), מה שעשוי להיות קשור לאופן הליכתו של אנטססור. הטרוכליאה הארוכה גרמה לצוואר קצר של טלוס (Talus bone, העצם בשורש כף הרגל), הקטע המגשר בין ראש הטלוס המתחבר לאצבעות הרגליים וגוף הטלוס המתחבר לרגל. זה מתלכד עם המצב אצל הניאנדרטלים, המוסבר בדרך כלל כתגובה לגוף כבד וחזק, כדי להקל על הלחץ הגבוה יותר כתוצאה מכך על הסחוס המפרקי במפרק הקרסול. זה גם אפשר כיפוף גדול יותר.
אנטומיה > שיעור צמיחה

בשנת 2010 העריכו קסטרו ועמיתיו ש-ATD6-112, המיוצג על ידי טוחנת ראשונה עליונה ותחתונה קבועה, מת בין גיל 5.3 ל-6.6 על סמך קצב היווצרות השיניים בשימפנזים (מקור ההערכה הנמוכה יותר) ובבני אדם מודרניים (מקור ההערכה הגבוהה). הטוחנות כמעט ולא נשחקו, מה שאומר שהאדם מת זמן קצר לאחר בקיעת השן, ובקיעת הטוחנות הראשונה התרחשה בערך בגיל הזה. הגיל נמצא בטווח השונות של בני אדם מודרניים. אם החישוב נכון, לאנטססור הייתה ילדות ממושכת, מאפיין של בני אדם מודרניים, בה מתרחשת התפתחות קוגניטיבית משמעותית.
אנטומיה > פתולוגיה

לפנים שממצאים חלקיים מהם נמצאו, פנים של ATD6-69, יש שן M3 חיצונית (הטוחנת השלישית השמאלית העליונה), שבקעה בצורה לא נכונה, מה שגרם לפגיעה בשם M2, שבקיעתה נחסמה. השפעת M3 נפוצה באדם מודרני, עד חמישים אחוזים באוכלוסיות מסוימות, אך ההשפעה של M2 נדירה, עד 2.3%. פגיעה בה יכולה להוביל לנגעים משניים, כגון חורים בשיניים, ספיגת שורשים, קרטוציסטות וציסטות שיניים.
בלסת התחתונה של פרט ATE9-1 זוהתה שחיקה דנטלית חמורה של כתרי השן וספיגת עצם בשורש, עד כדי כך שתעלות השורש (החלק הפנימי הרגיש) של הניבים נחשפו. הטראומה עולה בקנה אחד עם מחלת חניכיים עקב עומס יתר על השיניים, שעשוי היה לנבוע משימוש בפה כיד שלישית לשם סחיבת חפצים. מצב דומה דווח גם עבור שרידי סימה דה לוס הואסוס (Sima de los Huesos) המאוחרים יותר באתר סיירה דה אטפורקה.
לעצם הברך השמאלית של פרט ATD6-56 יש אוסטאופיט (דורבן עצם) שממדיו הם 4.7 מ"מ גובה × 15 מ"מ רוחב בשוליים התחתונים. אוסטאופיטים נוצרים בדרך כלל כתגובה ללחץ עקב דלקת מפרקים ניוונית, אשר יכולה לנבוע מגיל מבוגר או מעמסה לא תקינה של המפרק כתוצאה מחוסר יישור עצם או רפיון ברצועות. במקרה של ATD6-56, העמסה לא נכונה הייתה ככל הנראה הסיבה. סקוואט וכריעות תכופות עלולות להוביל למצב זה, אך אם עצם הברך הימנית ATD6-22 (שאין לה טראומה כזו) שייכת לאותו אדם, סביר להניח שזו הסיבה. אם כן, הנגע נגרם כתוצאה מטראומה מקומית, כגון עומס על הרקמה הרכה מסביב למפרק עקב פעילות בעצימות גבוהה, או שבר של עצם הירך ו/או השוקה השמאלית (לא ניתן לאשר זאת מאחר שאף עצם לא קשורה לאינדיבידואל הספציפי).
למטטרסל הרביעי הימני של ATD6-124 יש נגע בגודל 25.8 מ"מ × 8 מ"מ בצד המדיאלי (לכיוון קו האמצע של העצם) שתואם שבר הליכה. במצב זה נתקלים לרוב חיילים, רצים למרחקים ארוכים ואנשים בעלי פוטנציאל לפלטפוס, שעצמות כף הרגל שלהם הועבדו בפעילות חוזרת ונשנית בעצימות גבוהה. מאוחר יותר הניאנדרטלים פיתחו שלד תחתון חזק יותר, אולי כדי לעמוד בתנועה מאתגרת זו על פני שטח לא אחיד. זוהתה דוגמה נוספת למצב כזה, ב-Sima de los Huesos, בקרב אדם ארכאי, אך שברי הליכה היו כנראה פציעה נפוצה עבורם בהתחשב בכך שהשבר הנרפא אינו מותיר סימן גלוי, כמו גם העובדה שאורח החיים שלהם היה בעצימות גבוהה.
תרבות > טכנולוגיה

אנטססור ייצר כלי אבן פשוטים בגראן דולינה. תעשייה זו מצויה במקומות אחרים בספרד בפלייסטוקן המוקדם – בעיקר בטרגונה ב-Barranc de la Boella וביישוב גלריה הסמוך – והיא נבדלת על ידי הכנה והשחזה של ליבות לפני קילוף, נוכחות של אבן יד (דו צדית גולמית) ומידה מסוימת של סטנדרטיזציה של סוגי כלים. זה מזכיר את התעשייה האשלית המורכבת יותר, האופיינית לאתרים אפריקאים ומאוחר יותר לאירופה. העדות המוקדמת ביותר למערכות כלים אופייניות לתרבות האשלית מגיעות מאפריקה לפני 1.75 מיליון שנה, אך ערכת הכלים האשלית הטיפוסית צצה במערב אירופה כמעט מיליון שנים מאוחר יותר.
יש ויכוח אם האתרים האירופיים המוקדמים הללו התפתחו לתעשייה האשלית האירופית באופן עצמאי מאפריקה, או שהתעשייה האשלית הובאה מאפריקה והתפזרה ברחבי אירופה. בשנת 2020 האנתרופולוגית הצרפתייה מארי-הלנה מונסל טענה שההופעה של אבני יד דו-צדדיות טיפותיות לתרבות האשלית לפני 700,000 שנה באירופה הייתה פתאומית מכדי להיות תוצאה של אבולוציה עצמאית ופרי טכנולוגיות מקומיות, כך שסביר שהייתה השפעה מאפריקה. שחיקה על כלי האבן TD6 עולה בקנה אחד עם שחיקה חוזרת ונשנית של בשר, כך שכלים אלה שימשו ככל הנראה ככלי קצב.
לקריאה נוספת

de Castro, J.-M. B. (2002). El chico de la Gran Dolina [The Gran Dolina boy] (בספרדית). Crítica. ISBN 978-84-8432-317-4.
וארזה

העיר כפי שהיא נשקפת מסאקרו מונטה די וארזה
וארזה (באיטלקית ‏Vareseקובץ:It-Varese.ogg‏Ⓘ‏; בלטינית Baretium) היא עיר וקומונה בצפון מערב לומברדיה, איטליה, כ-55 ק"מ מצפון למילאנו המשמשת כבירת נפת וארזה. העיר שוכנת למרגלות סאקרו מונטה די וארזה וצופה אל אגם וארזה. שדה התעופה המשרת את העיר הוא נמל התעופה מילאנו-מלפנסה.
ספורט

קבוצת הכדורסל של העיר, פלקנסטרו וארזה, משחקת בליגת העל האיטלקית בכדורסל וזכתה באליפות עשר פעמים. בנוסף העפילה הקבוצה לגמר גביע אירופה לאלופות במשך עשר שנים ברציפות, וזכתה בו חמש פעמים.
ערים תאומות

רומניה אלבה יוליה, רומניה
השיר על האדמה

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  יגאל תומרקין
 תאריך יצירה:  1978/1994
 טכניקה וחומרים:  ברזל ואבנים
 נתונים על היצירה
 מיקום:  גן פסלים כוכב הירדן שבישראל
"השיר על האדמה" (בגרמנית: Das Lied von der Erde) הוא פסל וסדרת עבודות מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין. העבודות, מסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, נושאות שמות שונים והן מציגות מוטיב משותף של אדמה המונפת באוויר, כמעין מזבח.
היסטוריה

בשנת 1978, במסגרת הפגנה של שלום עכשיו בכניסה ליישוב שילה, הוצב פסל דמוי שובך שיצר תומרקין, ממנו הופרחו עשרות יונים. המחאה נולדה על רקע החלטת הממשלה להקים את היישוב וכתגובה לשלט שהוצב על ידי מתיישבי שילה ובו הכיתוב "כיכר המחסום לשלום". הפסל שיצר תומרקין - "שובך יונים" - עוצב כמשטח בטון שממנו יוצאים 6 מוטות ברזל ועליהם מבנה עשוי עפר שעוצב בצורה של שובך יונים. תומרקין העיד כי צורה זו נוצרה בהשפעת מבנים דומים אותם ראה בעת ביקורו במצרים. לאחר שהוקמה היצירה, ראו בה תושבי שילה נכס וערך ליישוב, ואף פרסמו מודעת תודה לאמן, למורת רוחו של תומרקין.
באותה עת יצר תומרקין שורה של יצירות דומות העושות שימוש באדמה כבחומר פיסולי. תומרקין בחר לחלק מן העבודות את השם "השיר על האדמה", המהווה מחווה לסימפוניה "השיר על הארץ" (1908–1909) מאת גוסטב מאהלר. בעבודות אלו החליף גוש אדמה מלא את מבנה השובך, והוא הונח על גבי מבנה נמוך, עשוי קורות פלדה דמוי מזבח. תומרקין ראה באדמה כביטוי לשורשיות ואותנטיות וביקש לעמת אותה עם חומרים אחרים, מודרניים.
קבוצת פסלים בעלי מוטיב זהה הוצגה בשנת 1978 בתערוכת יחיד במוזיאון ישראל תחת השם "חמש וריאציות על נושא האדמה". בעבודות שהציג שם יצר תומרקין תערובת אדמה שהוקשתה בחומרים פלסטיים. תומרקין הצהיר כי האדמה בעבודות מוצגת "כמיתוס, כמחזוריות נצחי, כמחאה, כהיסטוריה וכקונטרפונקט למודול של מרובע הזהב". דורית לויטה תיארה בביקורת אודות התערוכה את מרכזיותו של מושג ה"אדמה" בתרבות הישראלית וטענה כי תומרקין יצר בעבודות רדוקציה של המושג, כך ש"האדמה אינה רק סמל לדברים העומדים מחוצה לה, אלה היא הדבר עצמו, הממשות והמהות האחרונה." קבוצה נוספת של עבודות מסדרה זו הוצגו גם בתערוכה בגלריה ג'ולי מ' בתל אביב בשנת 1979. בנוסף, יצר בשנים 1978–1979, כמה הדפסים בעלי מוטיב זה בבטכניקה של תצריב בסדנת ההדפס ירושלים.
תומרקין השתמש במוטיב של האדמה המונפת גם בעבודות נוספות. ב"פסל הידידות", אנדרטה שנוצרה בין השנים 1979-1977 על ידי תומרקין בעיר לוד, החליף גוש בטון יצוק את האדמה. תומרקין הטביע בבטון טביעות ידיים וסימני צמיגים וכן את הנוסחה של חתך הזהב ואילו ב"צליבת האדמה" (1981) נתלה גוש אדמה על גבי צלב פלדה כאנדרטה לעקירת היישובים הערבים איקרית ובירעם.
בשנת 1991, לרגל תצוגה רטרוספקטיבית של עבודותיו במוזיאון תל אביב לאמנות, שיחזר תומרקין את הפסל "השיר אודות האדמה" והחליף בו את האדמה בצבר אבנים. בשנת 1994 הוצב הפסל בגן הפסלים שהקים תומרקין בכוכב הירדן.
גלריה

שובך יונים, 1978
פלדה ואדמה
גובה 500 ס"מ
שילה
השיר על האדמה, 1978
ברזל וברונזה
גובה 62 ס"מ
פסל הידידות, 1977-79
פלדה ובטון
לוד
פסל הידידות (פרט), 1977-79
פלדה ובטון
לוד
פסל
פלדה ואדמה
מרכז מסחרי, רמת אפעל
הדפס עבודה ל"השיר על האדמה", 1979
תחריט צילומי, תחריט יבש ועפרון חשמלי
סדנת ההדפס ירושלים
הערות שוליים

↑  מבצע מחאה של "שלום עכשיו" סמוך לשילה, דבר, 13 באוגוסט 1978.
↑  ראו: תומרקין, יגאל, I תומרקין, מסדה, 1982, עמ' 116-117.
↑  בית שילה שולח תודתו והערכתו, מעריב, 13 באוגוסט 1978.
↑  ראו: תומרקין, יגאל, I תומרקין, מסדה, 1982, עמ' 313.
↑  לויטה, דורית, "חמש וריאציות על נושא האדמה", הארץ, 3 בנובמבר 1978
↑  ראו: תומרקין, יגאל, עצים, אבנים ובדים ברוח, מסדה, גבעתיים, 1981, ללא מספרי עמודים.
| יגאל תומרקין |
| --- | --- | --- |
| פיסול | שעון בארוקי (1957) • דיוקן האמן כלוחם צעיר (1965) • דיוקן האמן כפילוקטטס צעיר (1966) • אנדרטת השלום (1966) הכניסיני תחת כנפך (1966) • הוא הלך בשדות (1967) • סדרת האסטרונאוטים • מצפור ערד (1968) • קצבים (1969-1968) • עידן המדע (1969) • מלנכוליה (פסל) (1972) • גן שעוני השמש (1972) • התרחשויות (1972) • קיר רפלקטיבי (1978-1975) • השיר על האדמה (1978) • מחווה לרוברט קאפה (1985) • שבת של מכשפות (1988) • ?Macht Arbeit Frei ‏(1992) • שבעת עמודי החכמה שלי (1992) |  |
| ציור והדפס | פאניקה אודות מכנסיים (1961) • דיוקן עצמי 1975 (1975) • פייטה, פייר פאולו פאזוליני (1979) • קרב העיוורים והחזירה - להיינריך פון קלייסט (1979) • מחווה לקולנוע (1979) • שר היער - מחווה למישל טרונייה (1986-1985) • סוס העץ מיכאל (1987) |  |
| אנדרטאות | ביג צ'יף (1968) • אנדרטת הבקעה (1972) • אנדרטה לנופלים (אשקלון) (1972) • אנדרטה לשואה ולתקומה (1975) • אנדרטה לזכר חללי המשחתת אילת (1994) |  |
המצור הרביעי על גיברלטר

המצור הרביעי על גיברלטר (יוני - אוגוסט 1333) היה עימות בין צבא נוצרי תחת פיקודו של אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה לבין צבא מורי גדול תחת פיקודם של מוחמד הרביעי, סולטאן גרנדה הנאסרי ועבד אל-מליק עבד אל-ווחיד מלך מרוקו המריני, שהתפתח ישירות מהמצור השלישי על גיברלטר שנערך קודם לכן בין פברואר ליוני 1333. המצור החל עם נחיתתו של הצבא הקסטיליאני בחוף המערבי של גיברלטר ולאחר מכן נותר בקיפאון, כאשר שני הצדדים לא הצליחו לכבוש את גיבלטר או לסגת מהמקום. שני הצדדים נאלצו להתמודד במהלך המצור עם מחסור חמור במזון - חיל המצב המורי היה מנותק ממקורות אספקה, בה בשעה שהקסטיליאנים, שהיו עמוק בשטח האויב, יכלו לקבל אספקה רק בדרך ימית שהייתה מסוכנת.
לאחר חודשיים של לוחמה בהם לא הצליח אף אחד מהצדדים להגיע לידי הכרעה, התפשרו הקסטיליאנים והמורים וחתמו על הסכם הפסקת אש שאיפשר לשני הצדדים לסגת בכבוד מהמצור. על אף שהמורים המשיכו להחזיק בגיברלטר, עלה ההסכם למוחמד הרביעי בחייו - ביום שלאחר מכן נרצח מוחמד הרביעי על ידי אצילים מוריים שכעסו על עצם חתימת ההסכם.
תחילת המצור

גיברלטר נשלטה על ידי ממלכת קסטיליה בשנים 1309–1333 לאחר שהייתה בידיים מוסלמיות במשך כמעט 600 שנים. השליט המריני אבו אל-חסן עלי איבן עות'מאן כרת ברית עם הסולטאן של ממלכת גרנדה, מוחמד הרביעי, ושניהם הטילו מצור משותף על גיברלטר בין פברואר-יוני 1333. חיל המצב הקסטיליאני, שהמתקפה המוסלמית הונחתה עליו בהפתעה גמורה, הצליח להחזיק מעמד במשך 4 חודשים אך לאחר שכמעט גווע ברעב החליט להיכנע למוסלמים. חיל המצב בגיברלטר לא היה מודע בעת הכניעה לעובדה שתגבורת קסטיליאנית תחת פיקודו הישיר של אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה הייתה במרחק של 4 ימי הליכה מגיברלטר בלבד.
לאלפונסו היה צי ימי מוכן במצר גיברלטר תחת פיקודו של האדמירל אלפונסו חופרה דה טנוריו (Alfonso Jofre de Tenorio). הכוח היבשתי שלו חנה בעיר חרס דה לה פרונטרה והמתין להוראות, שעה שנערכו ויכוחים האם כדאי להמשיך לגיברלטר לאחר בוא הידיעות על כניעתה ב-20 ביוני. אלפונסו הצביע על העובדה שזה עתה כבשו המורים את גיברלטר וטרם ביצרו את עמדתם; היה עליהם עוד לחדש את מלאי האספקה במקום ולתקן את הנזקים שנגרמו לביצורים בגיברלטר בזמן המצור על ידי הקטפולטות שלהם עצמם. אלפונסו טען שאסור להפסיד זמן וכי יש לערוך מתקפת נגד מיידית.
הצבא הקסטיליאני נטש את המחנה שלו בגדות נהר הגואדאלטה ליד העיר חרס והמשיך לעיר אלקלה דה לוס גזולס, בהעדיפו את הדרך הישירה לגיברלטר על אף היותה הררית. משם המשיכו לעיר קסטלר דה לה פרונטרה הנמצאת בחלק העליון של נהר הגואדרנקה וירדו מהגואדרנקה לכיוון העיר הרומית העתיקה  קרטייה שבקדמת מפרץ גיברלטר. כוח חזק שמנה 6,000 חיילים מורים מהעיר אלחסירס הסמוכה תחת פיקודו של עבד אל-מליק, צעד בעקבותיהם בחלק הנמוך של החוף. אלפונסו היה על הגבעות של סיירה קרבונרה (Sierra Carbonera) שמעל החוף, ובחוף היו המורים ממתינים לכוחותיו שירדו לעבר גיברלטר. המלך הקסטיליאני הבחין במלכודת הנפרשת תחתיו והחליט לפרוש מלכודת משלו למורים. אלפונסו שלח את המשמר האחורי שלו היישר לעברם, בעוד הפרשים, הקשתים ונושאי הרמחים הרכובים שלו איגפו את המורים דרך היערות שבצידי ההר. אלפונסו צפה שהמורים ירצו להתקדם לפסגת ההר משם יוכלו לרדת ולתקוף את המשמר האחורי, והמטרה שלו הייתה שהם יהיו בתווך בין שני הכוחות שלו. ניתוחו של אלפונסו את הלך המחשבה המורי היה מוצלח וכפי שחזה כן היה; בקרב שהתפתח נהרגו 500 חיילים מורים.
למרות פקודותיו המפורשות של אלפונסו שלא לרדוף אחרי המורים הנסוגים לכיוון אלחסירס, חלק גדול מצבאו לא נשמע לפקודתו והמשיך לרדוף אחרי המורים לכיוון הנהר הבא, הפלמונס. הקסטיליאנים כמעט והמיטו אסון על כוחותיהם כיוון שתגבורת מורית רעננה הגיעה מאלחסירס, אך ניצלו בעזרת הצי של אלפונסו שחתר במעלה הנהר וחסם את המורים. כשהלילה ירד חזרו המורים לאלחסירס והקסטיליאנים הקימו מחנה ליד הגואדרנקה.
ניסיון נחיתה בגיברלטר

מקרה נוסף של חוסר משמעת היה הגורם לכשלונו הראשון של אלפונסו לכבוש את גיברלטר. הכוחות הקסטיליאניים הועברו לחוף החולות האדומים (Red Sands) שבצד הדרומי של גיברלטר, מקום בו הביצורים היו עלובים. אך המפקדים הקסטיליאניים, רוי לופס (Rui Lopez) ופרנן יאנס דה מיירה (Fernan Yañez de Meira), נכשלו בתיאום ובשליטה על נחיתת כוחותיהם ביבשה. הגל הראשון של הכוחות היה אמור לחפות על הנחיתה של הגל השני, ולאחר מכן כלל הכוח היה אמור לתפוס עמדות משני צידי העיר ולהתחיל במצור עליה. אך הגל הראשון לא ציית לפקודות ומייד עם נחיתתו טיפס במעלה צוק גיברלטר בניסיון לכבוש את המצודה המורית. כשהגל השני נחת בגיברלטר ערכו המוסלמים גיחה לחוף ותקפו אותם; רבים מהחיילים הקסטיליאנים נהרגו שם והשאר נאלצו לסגת, בשעה ש-1,500 לוחמים קסטיליאנים נותרו מנותקים במעלה הצוק. המורים מיקמו עמדות במקום על מנת למנוע נחיתות קסטיליאניות עתידיות - קשתים המטירו חצים על כל אונייה קסטיליאנית שנראתה, ומערך של פרשים הוצב בחוף. שני המפקדים הקסטיליאניים, לופס ודה מיירה, נהרגו במתקפה.
אלפונסו נאלץ להתמודד עם מספר דילמות; נוסף על כישלון המתקפה ועל חייליו הנצורים בגיברלטר, רוח עיקשת מהלבנט מנעה כעת מספינות האספקה שלו מלהיכנס למפרץ ולצבאו נותר מזון ליום אחד בלבד. לבסוף הוא הסכים באי רצון לדרישת האצילים שלו שהתעקשו לסגת לטריטוריה קסטיליאנית ולהתארגן מחדש, ובלית ברירה לנטוש את הכוחות הנצורים בגיברלטר שנדרשו "להחזיק מעמד בכל דבר שהאל יעמיד אותם". ברם, המצב השתנה בעת שחנו מיילים ספורים בלבד מהמחנה שלהם בקרטיה; הדעות חלוקות בעניין - יש האומרים שאלפונסו שכנע את האצילים שיהיה זה מביש להפקיר את החיילים הנצורים, ויש האומרים שהילוכה של הרוח נשתנה וספינות האספקה הקסטיליאניות הצליחו להיכנס למפרץ. בכל אופן, הכוחות הקסיליאנים צעדו חזרה ותפסו את עמדותיהם שוב על מנת להתחיל במתקפה נוספת על גיברלטר.
אלפונסו החליט להשתמש שנית באותה תוכנית תקיפה, אך הפעם ביעילות רבה יותר. מפקדים מנוסים נוספים, דון חיימה דה חריקה (Don Jaime de Jerica) והאחים לאסו וסנצ'ו דה רוחאס (de Rojas), מונו למפקדי כוח התקיפה בחוף החולות האדומים. הקסטיליאנים תכננו להנחית מהלומה מהירה על המורים על ידי תקיפה של כלל הכוחות ביחד ("en masse"), והשתמשו בכל כלי השיט שעמדו לרשותם בשביל להעביר חיילים, רובי קשת ואפילו פרשים עם סוסיהם. כאשר רובי הקשת החלו בירי רתק וחיפוי לעבר החוף, רכבו האבירים על סוסיהם לעבר המורים והניסו אותם חזרה לתוך חומות העיר. בהזדמנות זו החליט האדמירל חופרה להשמיד את הגליאות המוריות שעגנו במספנה, אך הניסיון נכשל כיוון שהמורים בנו ביצורים מסיביים מסביב למספנה ובכניסה אליה. המתקפה הימית נהדפה עם אבדות כבידות, אבל חופרה הצליח בכל זאת להטיל הסגר ימי אפקטיבי על גיברלטר.