stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אק אמיו
ביוגרפיה

ז'אק אמיו נולד למשפחה ענייה בעיר מלאן שמדרום מזרח לפריז. הוא מצא את דרכו לאוניברסיטה של פריז, והתפרנס שם משירותים שנתן לסטודנטים העשירים. בהיותו בן 19 שנה קיבל תואר מאסטר מאוניברסיטה זו, ומאוחר יותר קיבל תואר דוקטור לחוק האזרחי מן האוניברסיטה של העיר בורז' שבמרכז צרפת. באמצעות אב מנזר סנט אמברוז שבעיר בורז' קיבל משרת מורה פרטי לילדיו של אחד ממזכירי המדינה, שהמליץ עליו בפני מרגריט דה פראנס, דוכסית ברי, בתו של פרנסואה הראשון מלך צרפת. בהשפעתה נתמנה לפרופסור ללשונות היוונית והלטינית באוניברסיטה של בורז'.
ב-1547, בשל תרגום הרומן "אתיופיקה" של הסופר היווני הליודורוס, העניק לו המלך פרנסואה הראשון הכנסות מרכוש הכנסייה באיטליה, מה שאפשר לו להתמסר לתרגום הספר "חיי אישים" של פלוטרכוס, שאותו מצא בספריית הוותיקן ברומא (1559 - 1565). כאשר שב לצרפת נתמנה למורה פרטי של ילדי אנרי השני מלך צרפת (שארל התשיעי ואנרי השלישי מלכי צרפת לעתיד). ב-1571 האפיפיור פיוס החמישי מינה אותו לבישוף העיר אוקסר שבצפון חבל בורגון.
ז'אק אמיו היה איש דת מסור ונאמן, ויש אומרים שנתן הוראה לכומר הווידוי של אנרי השלישי מלך צרפת לסרב למחול לו על רצח אנרי הראשון הדוכס מגיז, ועל רצח אחיו, לואי השני הקרדינל מגיז (דצמבר 1588). בכל זאת, הוא נחשד בכך שנתן את אישורו לרצח זה. ביתו נבזז והוא נאלץ לעזוב את אוקסר לזמן מה.
ז'אק אמיו נפטר באוקסר ב-1593. לפני מותו השאיר בצוואתו 1200 כתרים עבור בית החולים של העיר אורליאן, בשל 12 הדינרים שקיבל שם בעת שהיה נודד עני בדרכו לפריז.
תרגומיו

ז'אק אמיו תרגם, בין היתר, שבעה ספרים של ההיסטוריון היווני דיודורוס מסיציליה (1554), ואת סיפור האהבה "דאפניס וקלואה" של הסופר היווני לונגוס (1559). אולם, תרגומיו החשובים הם אלה של ספרי פלוטרכוס "חיי אישים" (1565) ו-"כתבי מוסר" (1572). תרגומיו אלה זכו לשבחים רבים, בין היתר על ידי מישל דה מונטן מחבר "המסות" שכתב עליו: "מבין כל הסופרים הצרפתיים שלנו, אני נותן את עלה הניצחון לז'אק אמיו, לא בלבד בשל טוהר לשונו...אני אסיר תודה לו על כך שבחר (לתרגם) יצירה כה חשובה."(ספר 2, פרק 4). תרגומו לצרפתית של הספר "חיי אישים", תורגם לאנגלית על ידי תומאס נורת' (1579) והשפיע על שייקספיר שעשה בו שימוש בשלושה ממחזותיו.
ז'אק אטלי

| --- | --- |

 לידה:  1 בנובמבר 1943 (בן 80) אלג'יר, אלג'יריה הצרפתית צרפת 
 שם לידה:  Jacques José Mardoché Attali 
 מדינה:  צרפת 
 שם עט:  Simon Ther 
 מקום לימודים:  אקול פוליטקניק, המכון למדע המדינה פריז, בית הספר הלאומי למנהל, תיכון ז'אנסון-דה-סאי, אוניברסיטת פריז-דופין, בית הספר הלאומי הגבוה למכרות 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 יצירות בולטות:  Analyse économique de la vie politique, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 בן או בת זוג:  אן סינקלייר 
 צאצאים:  Bethsabée Attali, Jérémie Attali 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (1998)  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת חיפה 
 www.attali.com
 חתימה:   
 
ז'אק אטלי (בצרפתית: Jacques Attali; נולד ב-1 בנובמבר 1943, אלג'יר) הוא אינטלקטואל וכלכלן צרפתי-יהודי.
חייו

מ-1981 עד 1991 היה יועץ לנשיא פרנסואה מיטראן. באפריל 1991 היה לנשיא הראשון של הבנק האירופאי לבנייה ולפיתוח. הוא עבד בבנק עד 1993.
ב-1998 יסד את הארגון הצרפתי ללא מטרות רווח "PlaNet Finance", שמטרתו מימון ללווים קטנים (Microfinance).
אטלי חיבר למעלה מ-50 ספרים בנושאים מגוונים, עבור מומחים ועבור הקהל הרחב. בין השאר, הוא כתב ספרי כלכלה, ספרי יהדות, ספרי היסטוריה, רומנים ושני מחזות. בשנת 2008 הוא הוגדר על ידי המגזין foreign Policy כאחד ממאה האינטלקטואלים המשפיעים בעולם. הוא תומך ישראל מסור אך מאמין שהטענות שהאנטישמיות מהווה בעיה פוליטית חמורה בצרפת הן טענות שווא.
בפברואר 2023 יצא בחריפות כנגד הרפורמה המשפטית בישראל.
כתב את המחזה "מבדולח לעשן", העוסק בישיבה שקיימו ראשי המשטר הנאצי לאחר ליל הבדולח. המחזה עלה בישראל באפריל 2010, בעיבודה ובבימוייה של אורי אגוז, בשיתוף פעולה בין תיאטרון הקאמרי ותיאטרון הבימה. במחזה השתתפו בין היתר אלכס אנסקי, יחזקאל לזרוב, דב רייזר, אברהם מור ושחקנים רבים נוספים.
בשנת 1993, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
הערות שוליים

1 2  אסף אוני, פאריס, ז'אק אטאלי, סופר יהודי, שהיה יועצו של הנשיא מיטראן, טוען שהדיבורים על אנטישמיות בצרפת הם תעמולה ישראלית, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2009
↑  ז'אק אטלי, המהפכה המשפטית דנה את ישראל למוות מוסרי ופוליטי, באתר כלכליסט, 7 בפברואר 2023
↑  מקבלי התואר דוקטור כבוד מאוניברסיטת חיפה, באתר אוניברסיטת חיפה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258080405171  PLWABN: 9810628290105606  BIBSYS: 90367722  BNE: XX1164188  BnF: cb11889358n (data)  CiNii: DA00070028  GND: 119296926  ICCU: CFIV023341  ISNI: 0000 0001 2145 7649  LCCN: n50030726  MusicBrainz: c8317c47-d093-4673-86c2-b98c2a31edf4  NDL: 00431880  NKC: xx0114371  NLK: KAC199601145  NTA: 069344973  SELIBR: 386435  SUDOC: 03401277X  VIAF: 101721040   WorldCat (עם VIAF): 101721040 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ונוס מול המראה (ולאסקס)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  דייגו ולאסקס
 תאריך יצירה:  בין השנים 1647–1651
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  175 ס״מ 
 גובה:  122.5 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  NG2057 (הגלריה הלאומית) 
 מיקום:  הגלריה הלאומית לונדון שבאנגליה
 
ונוס מול המראה (בספרדית: Venus del espejo) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר דייגו ולאסקס, שצויר בין השנים 1647–1651 ומתאר את ונוס. היצירה מוצגת בגלריה הלאומית בלונדון.
היסטוריה

היצירה צוירה, ככל הנראה, בעבור אספן האמנות, המרקיז גספר מנדס דה הרו (אנ'), מקורבו של פליפה הרביעי, מלך ספרד. ייתכן שנועדה לשמש בתור "זוג" עבור ציור בסגנון ונציאני מן המאה ה-16 המראה את ונוס שוכבת באותה תנוחה, אך מלפנים. שני הציורים היו תלויים זה לצד זה שנים רבות באוסף המרקיז, אך לא ברור באיזו נקודה הם התאחדו.
היצירה עברה מדה הרו לאוסף של בתו קטלינה דה הרו ובעלה, פרנסיסקו דה טולדו, דוכס אלבה העשירי. היא נמכרה בשנת 1802 לראש הממשלה מנואל דה גודוי (אנ'). זה תלה אותה לצד שתי יצירות מופת של פרנסיסקו דה גויה שייתכן והזמין בעצמו, המאחה העירומה והמאחה הלבושה, הנושאות דמיון קומפוזיציה ברור עם "ונוס מול המראה".
היצירה הובאה לאנגליה בשנת 1813, שם נרכשה על ידי ג'ון מוריט תמורת 500 ליש"ט (33,000 ליש"ט במונחי שנת 2020). מוריט תלה אותה באחוזתו "רוקבי פארק" ביורקשייר, ומכאן שמה באנגלית, "Rokeby Venus". היא הוצגה בשנת 1857 בתערוכת האוצרות של מנצ'סטר. בשנת 1890 היא הוצגה באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
בשנת 1906 נרכשה היצירה עבור הגלריה הלאומית בלונדון על ידי הקרן הלאומית לאוספי אמנות שזה עתה הוקמה, בעזרת קמפיין תרומות ציבורי. אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, תרם באופן אנונימי 8,000 ליש"ט (870,000 ליש"ט במונחי שנת 2020) לקראת הרכישה.
בשנת 1914 היצירה עברה השחתה בידי הסופרג'יסטית מרי ריצ'רדסון. היא שוקמה באופן מלא תוך זמן קצר והוחזרה לתצוגה.
תיאור היצירה

היצירה מציגה את האלת האהבה היופי והפוריות ונוס בתנוחה חושנית, שרועה ברפיון על מיטה, ברכיה כפופות, גבה מופנה לצופה והיא מביטה במראה המוחזקת על ידי אל האהבה הרומאי, בנה קופידון, שמתואר ללא החץ וקשת הרגיל שלו. היא מוצגת ללא האביזרים הכלולים בדרך כלל בתיאורי ונוס: תכשיטים, ורדים ושיח ההדס. למעשה, ניתן לזהות את הדמות הנשית כוונוס אך ורק בגלל נוכחות בנה המכונף. שלא כמו רוב הציורים הקודמים של האלה, שמראים אותה עם שיער בלונדיני, ונוס של ולאסקס היא ברונטית.
ונוס מביטה כלפי חוץ אל הצופה דרך דמותה המשתקפת במראה. אך התמונה מטושטשת ומגלה רק השתקפות מעורפלת של מאפייני הפנים. סרטי משי ורודים שזורים זה בזה נראים מעל מסגרת המראה וכנראה משמשים לתלייתה.
בעבודה זו שילב ולאסקס שתי תנוחות ידועות עבור ונוס: שכיבה על ספה או מיטה והבטה במראה. לעיתים קרובות ונוס מתוארת כשהיא מביטה בו זמנית במראה ובצופים. אבל זה בלתי אפשרי מבחינה פיזיקלית, שכן אם הצופים יכולים לראות את פניה משתקפות לכיוונם, אז היא לא יכולה לראות את עצמה. תופעה זו ידועה בשם אפקט ונוס. במספר דרכים היצירה מייצגת תפנית ציורית, בשימוש המרכזי במראה, ובהצגת ונוס כאשר גבה מופנה לצופה.
קפלי המצע תואמים את צורתה הפיזית של ונוס, ומדגישים את הפיתול הסוחף של גופה. הקומפוזיציה משתמשת בעיקר בגוונים של אדום, לבן ואפור המשמשים אפילו עבור עורה של ונוס. אף על פי שההשפעה של ערכת הצבעים הפשוטה הזו זכתה לשבחים רבים, ניתוח טכני עדכני הראה כי הסדין האפור היה במקור בצבע ארגמן בהיר שדעך. הצבעים הזוהרים המשמשים לעורה של ונוס, מנוגדים למשי השחור עליו היא שרועה ולקיר החום מאחורי פניה.
ישנה דו משמעות בציור ביחס לזהותה של ונוס. היא מתוארת בחדר פשוט, שקירותיו חשופים, וכאמור ללא מאפייני הפאר אשר בדרך כלל מופיעים בציורי ונוס. דו משמעות זו משתקפת גם בהקפדה על הגימור, אשר אינה אחידה לאורך הציור. בחלקים ממנו, ובמיוחד בתיאור גופה של ונוס, ישנה הקפדה רבה: משיכות המכחול אינן נראות, העור בוהק והציור נראה כמעט כמו צילום. לעומת זאת, אזורים אחרים בציור מאופיינים במשיכות מכחול חופשיות אשר נראות בבירור, למשל סרטי המשי מעל מסגרת המראה, או משיכות מכחול שחור עבה מתחת לרגל ימין של קופידון, אשר יוצרות רושם שחלק זה נעשה בחופזה. ולאסקס רצה למקד את המבט בגופה של ונוס, וכל היתר מעט מעורפל.
דו המשמעות נכונה במיוחד בהשתקפות המטושטשת של פני ונוס במראה. אין ספק שמדובר כאן בהחלטה מכוונת של ולאסקס. היסטוריונית האמנות אנריקטה האריס כתבה "יש דו משמעות באישה הזו וחוסר וודאות בשאלה האם היא אדם או אלה מיתולוגית. וכולנו נשארים, כל אחד מאיתנו, למלא את התכונות של הפנים ההן במראה”. לצייר את אלת האהבה ונוס זה כמו לצייר יופי אידיאלי. ויופי אידיאלי משתנה מאדם לאדם, וכאן אנו מוזמנים להפוך אותה בדמיוננו בדיוק למה שאנחנו רוצים שהיא תהיה.
רקע

דייגו ולאסקס היה האמן המוביל של תור הזהב הספרדי. הוא היה צייר המלך הספרדי ובילה את מרבית חייו הבוגרים במדריד, למעט שני ביקורים באיטליה. ציורי עירום היו נדירים ביותר באמנות הספרדית של המאה ה-17, שבה פעלה האינקוויזיציה הספרדית. באופן פרדוקסלי, ציורי עירום של אמנים זרים נאספו דווקא על ידי חצר המלך. "ונוס מול המראה" הוא ציור העירום היחיד של ולאסקס ששרד.
היצירה תועדה לראשונה בשנת 1651 ברישומיו של המרקיז גספר מנדס דה הרו, ככל הנראה מזמין היצירה, בשם "אישה עירומה", בלא התייחסות לוונוס. הוא היה אחיינו של פטרונו הראשון של ולאסקס, הרוזן-דוכס אוליבארס, וידוע בתור ליברטן רודף נשים קיצוני. בשנת 2001 גילה היסטוריון האמנות אנג'ל אטרידו פרננדס כי הציור היה שייך קודם לכן לצייר וסוחר האמנות דומינגו גררה קורונל, ונמכר לדה הרו רק בשנת 1652 בעקבות מותו של קורונל בשנת 1651. גילוי זה עורר מספר שאלות שנותרו פתוחות, ובפרט כיצד ומתי הגיע ציור של ולאסקס, צייר המלך הספרדי, לרשותו של קורונל שהיה סוחר שולי יחסית במדריד.
גילויים אלה מקשים על תיארוכו של הציור. אך בחינה מעמיקה של הציור והשוואתו ליצירות אחרות, אשר תאריך יצירתן כן ידוע, מאפשרים לתארך את יצירתו לבין השנים 1647–1651. זאת אומרת מיד לפני ביקורו השני והאחרון של ולאסקס באיטליה, שהיה בין השנים 1649–1651, תוך כדי הביקור, או מיד אחרי אותו ביקור.
היצירה נחשבת לכזו שנוצרה תוך שימוש במודלים חיים וזהותה של הדוגמנית הייתה נושא להשערות רבות. כאמור, ייתכן והיצירה נוצרה ברומא, והיסטוריון האמנות אנדראס פראטר ציין כי שם האמן "אכן ניהל חיים של חירות אישית ניכרת שהיו עולים בקנה אחד עם הרעיון של שימוש במודל נשי עירום חי". חלק מן החוקרים טענו כי בציור מתוארת פילגשו של ולאסקס באיטליה. חוקר האמנות חוסה לופס-ריי טען לעומתם שהיא זהה לדוגמנית ששימשה בציוריו של ולאסקס הכתרת הבתולה ומשל ארכנה, שניהם מוצגים במוזיאון הפראדו.
רקע > מקורות השראה

יצירות רבות, מהעת העתיקה ועד הבארוק, צוטטו כמקורות השראה עבור ולאסקס. אבל על פי היסטוריון האמנות פראטר, גרסתו של ולאסקס היא "מושג חזותי מאוד עצמאי שיש בו הרבה מבשרים, אך אין מודל השפעה ישיר. חוקרים חיפשו אותו לשווא". המבשרים כוללים את תיאורי ונוס השונים של טיציאן, כמו ונוס והמוזיקאי (אנ') ובייחוד ונוס מאורבינו, וכן ציור ונוס הישנה של ג'ורג'ונה. כולם מתארים את ונוס כאשר סביבה אריגים מפוארים. השימוש במראה הממוקמת באופן מרכזי נוצר בהשראת ציירי הרנסאנס הגבוה האיטלקי, כגון טיציאן ולורנצו לוטו, שהשתמשו במראה כדמות פעילה, ולא סתם אביזר במרחב הציורי. גם טיציאן וגם פטר פאול רובנס ציירו את ונוס מביטה במראה, וכיון ששניהם היו קשורים קשרים הדוקים לחצר המלך הספרדי, ציוריהם היו מוכרים לוולאסקס. עם זאת, תאורה של "ונוס מול המראה", עם מותניים צרים וירך בולטת, אינו דומה לתיאוריה המלאים של ונוס בציורים האיטלקים.
חידוש אחד בהשוואה לציורי עירום גדולים אחרים טמון בעובדה כי ולאסקס מתאר מבט אחורי של נושא התמונה. היו תקדימים לכך בהדפסים שונים וכן בפסלים קלאסיים אשר היו ידועים לוואלסקס, ואשר העתקים שלהם הוצבו במדריד. כזה למשל היה הפסל הרמאפרודיטוס הישן, שעותק ממנו נשלח למדריד, ואשר מדגיש גם הוא את פיתולי הגוף מהירכיים למותניים. אבל שילוב המרכיבים בקומפוזיציה של ואלסקס הוא מקורי.
רקע > עירום במאה השבע עשרה בספרד

ציורי עירום נאסרו באופן רשמי בספרד של המאה ה-17. האינקוויזיציה יכולה הייתה לתפוס ולצבוע מחדש את היצירות, ואמנים אשר ציירו ציורי עירום הודחו, נקנסו ואף גורשו מספרד. למרות זאת, חוגים אינטלקטואליים ואריסטוקרטיים האמינו כי מטרות האמנות גוברות על שאלות המוסר, ועל כן היו הרבה ציורי עירום, בדרך כלל בנושאים מיתולוגיים, באוספים פרטיים.
פטרונו של ולאסקס, חובב האומנות פליפה הרביעי, מלך ספרד, החזיק מספר ציורי עירום של טיציאן ורובנס. אספנים מובילים, כולל המלך, נטו לשמור על ציורי עירום מיתולוגיים רבים בחדרים פרטיים. במקרה של פיליפה הרביעי, החדר כלל את  סדרת הציורים poesie (פיוטים) של טיציאן, שירש מפליפה השני, מלך ספרד, ואת הציור "ונוס מול המראה" של רובנס אשר הזמין בעצמו.
היחס הספרדי לציורי עירום היה ייחודי באירופה ולרוב התייחסו אליהם בחשדנות. נשים נהגו ללבוש בגדים עם קו צווארון נמוך במהלך התקופה, אך לדברי היסטוריונית האמנות זהירה וואליז, "קודי התפאורה התמונתית לא היו מאפשרים בקלות לצייר גברת ידועה בצורה זו". עבור הספרדים של המאה ה-17, נושא העירום באמנות קושר למוסר. הדמות הנשית הייתה מכוסה תמיד באמנות הספרדית של המאה ה-17, אפילו בתיאור של סיבּילות, נימפות ואלות. בשום ציור לא נראתה אישה ספרדית עם שדיים חשופים, גם זרועות חשופות הוצגו לעיתים רחוקות בלבד. אפילו באמצע המאה ה-18 ציין אמן אנגלי, שצייר רישום של ונוס כשהייתה עדיין חלק מהאוסף של פרנסיסקו דה טולדו, כי היא "לא הוצגה, בגלל הנושא".
רקע > מורשת

לדייגו וולאסקס לא היו חסידים והוא לא חוקה באופן נרחב, בין השאר משום שהתעלמו ממנו עד אמצע המאה ה-19. במיוחד, החידושים הוויזואליים והמבניים שלו בציור זה לא פותחו על ידי אמנים אחרים, בעיקר בגלל צנזורה על היצירה, אשר נשארה באוספים פרטיים עד תחילת המאה ה-20.
החל משנת 1906, היצירה זכתה לחשיפה גבוהה בגלריה הלאומית והפכה לידועה ברחבי העולם באמצעות רפרודוקציות. השפעתה הכללית הגיעה אפוא לאחר זמן רב, אם כי אמנים יחידים היו יכולים לראות אותה מדי פעם לאורך ההיסטוריה שלה.
הפשטות בה מציג ולאסקס את העירום הנשי, ללא תכשיטים או כל אביזריה הרגילים של האלה, הודהדה בציורי עירום מאוחרים יותר של, בין היתר, ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, אדואר מאנה ובודרי. מאנה, בציורו אולימפיה, מתייחס לתנוחתה של "ונוס מול המראה" אבל מציג אישה אמיתית ולא אלה. אולימפיה מביטה אל הצופה ישירות, שלא כמו "ונוס מול המראה" אשר מביטה דרך השתקפות במראה.
רקע > ההשחתה בשנת 1914

בעשירי במרץ 1914, נכנסה מרי ריצ'רדסון, פעילת איגוד הנשים החברתי והפוליטי (תנועה פוליטית רדיקלית באנגליה לנשים בלבד, שהובילה את המאבק למען הענקת זכות הבחירה לנשים בין השנים 1903–1917), לגלריה הלאומית והשחיתה את הציור באמצעות סכין קצבים. ריצ'רדסון השאירה שבעה חתכים על הציור, ובמיוחד גרמה נזק לאזור שבין כתפיה של ונוס. כל הנזקים תוקנו בהצלחה על ידי המשקם הראשי של הגלריה הלאומית, הלמוט רוחמן.
ריצ'רדסון נידונה לשישה חודשי מאסר, העונש המקסימלי להרס יצירות אמנות. בזמן המשפט ובראיונות מאותה תקופה טענה כי ההשחתה נעשתה כי זה היה ציור בפרופיל גבוה וכתגובה למעצרה של מנהיגת התנועה, אמלין פנקהרסט, וליחס הגרוע לו זכתה. היא ציינה בראיון שנערך בשנת 1961 כי שנאה את השימוש בנשים בציורי עירום. כמו כן, היא ראתה גברים מביטים בתאווה בציור ו"חשבה שזה מחפיץ" (sensuous). היא השוותה בראיון מאוחר נוסף בין ונוס, היקרה, לפנקהרסט אשר חייה היו חסרי ערך. על פי דיווחים עיתונאיים מאותה תקופה עולה כי התמונה לא נתפסה כיצירת אמנות בלבד. עיתונאים התייחסו להשחתה כניסיון רצח והשתמשו במילים מהן עולה כאילו נפגע גוף נשי בפועל ולא רק ציור.
הערות שוליים

↑  
"Rokeby Venus". הגלריה הלאומית בלונדון. (באנגלית)
↑  
"ROKEBY". rokebypark.com. (באנגלית)
1 2  
"THE TIMES, NATIONAL GALLERY OUTRAGE". heretical.com. הטיימס. 11 במרץ 1914. {{cite web}}:  (עזרה) (באנגלית)
1 2  
"Suffrage Stories". Woman and her Sphere. 23 ביוני 2014. {{cite web}}:  (עזרה) (באנגלית)
1 2 3 4 5 6 7 8  
 The Rokeby Venus, סרטון בערוץ "הגלריה הלאומית בלונדון (הרצאה של Francesca Whitlum-Cooper, אוצרת בגלריה)", באתר יוטיוב (אורך: 27:24) (באנגלית)
↑  
Bertamini, Latto (14 במאי 2003). "The Venus effect: people's understanding of mirror reflections in paintings". University of Liverpool. {{cite web}}:  (עזרה) (באנגלית)
↑  
Ángel Aterido Fernández. "The First Owner of the Rokeby Venus". jstor.org. JSTOR. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKDimages ID: 291210 
ציור בסגנון ונציאני שהוצג בתור “זוג” של "ונוס מול המראה" באוסף גספר מנדס דה הרו
פרנסיסקו דה גויה, המאחה העירומה, שנתלה לצידה של "ונוס מול המראה" באוסף מנואל דה גודוי
ג'ורג'ונה, ונוס הישנה. 1510 לערך. ונוס ישנה על טקסטיל משובח, על רקע נוף מפואר
טיציאן."ונוס מול המראה". ונוס בחדר רחצה מפואר. אפשר לראות את אפקט ונוס
דייגו ולאסקס, הכתרת הבתולה. ייתכן כי הדוגמנית בציור זה שימשה גם עבור ונוס.
פטר פאול רובנס, "ונוס מול המראה". ונוס עם שיער בלונדיני מסורתי. גם בציור זה רואים את אפקט ונוס.
דנאה מאת אנטוניו דה קורג'ו. היצירה הייתה חלק מאוספו של פליפה השני, מלך ספרד והועתקה לפני שחזרה לאיטליה.
הרמאפרודיטוס הישן. עותק הוצב במדריד.
אדואר מאנה, אולימפיה. 1863. ציור בהשפעת ולאסקס
וסטווינד

מטוס ווסטווינד ברישום ישראלי 4X-CTE
מטוס הווסטווינד (באנגלית: IAI Westwind) מתוצרת התעשייה האווירית לישראל הוא מטוס מנהלים דו-מנועי אשר יכול לשאת בין שבעה לעשרה נוסעים. המטוס המוצלח נתן לחברה דריסת הרגל בשוק התעופה האזרחית. קו הייצור של המטוס פעל במשך כעשרים שנה.

מטוסי השחף, המבוססים על ווסטווינד, פעלו בשירות חיל האוויר הישראלי בגף סיורי ים של טייסת 120 והוּצאו משירות בשנת 2017.
היסטוריה > פיתוח המטוס

תכנונו של הווסטווינד מתבסס על תכנון של חברת Aero Commander למטוס סילוני בשם Jet Commander שהתבסס בעצמו על מטוס קודם של אותה חברה שהיה בעל שני מנועי מדחף (ונקרא, כמו החברה, Aero Commander). ה-Jet Commander טס לראשונה ב-2 בינואר 1963 (תחת השם Aero Commander 1121 Jet Commander) ולאחר תקופת מבחן נכנס לייצור סדרתי ונמסר ללקוחות החל בשנת 1965. זמן קצר לאחר מכן נרכשה חברת Aero Commander על ידי חברת רוקוול אינטרנשיונל, שלה היה כבר מטוס מנהלים דומה - ה-Rockwell Sabreliner ונאסר עליה לייצר את שני המטוסים במקביל בשל חוקים נגד מונופול. ברוקוול הוחלט למכור את הזכויות על הג'ט קומנדר והתעשייה האווירית רכשה אותן בשנת 1967. בינואר 1970 נערכה טיסת הבכורה של הג'ט קומנדר הראשון שייצרה התעשייה האווירית.
היסטוריה > ייצור בתעשייה האווירית

בתעשייה האווירית יוצרו 150 מטוסים על פי התכנון המקורי כדי למלא את ההזמנות שעליהן התחייבה חברת Aero Commander, ואז פנו מהנדסי החברה לשיפור התכנון. הם האריכו את גוף המטוס והוסיפו לו מכלי דלק בקצות הכנף. זמן קצר לאחר תחילת הייצור של הדגם הוחלפו מנועי הטורבו סילון במנועי טורבו מניפה חסכוניים יותר. הדגם החדש קיבל את השם "ווסטווינד" (או דגם 1123). הוא קיבל רישוי טיסה בארצות הברית בדצמבר 1971. תחום ייצור המטוסים בתעשייה האווירית הגיעה לאיזון תקציבי ב-1975.
ב-1974 הוחל בפיתוח דגם חדש של ה"ווסטווינד" (דגם 1124). הוא הוצג לראשונה במאי 1975, טיסת הבכורה נערכה ב-22 ביוילי 1975. והוא קיבל רישוי טיסה בארצות הברית במרץ 1976. עד 1978 כבר נמכרו 95 מטוסים מדגם זה, ובסך הכל החזיקה התעשייה האווירית נתח של כ-10% משוק מטוסי המנהלים בארצות הברית באותן שנים.
היסטוריה > ווסטווינד 2

באוקטובר 1979 הוצג הדגם החדש של המטוס שעבר שיפורים, תוכננה עבורו כנף חדשה והוספו לו כנפונים בקצות הכנף. פנים המטוס עבר שינויים רבים נוספים, והמטוס קיבל את השם "ווסטווינד 2" - "Westwind II". בשנת 1980 נמכרו 73 יחידות בשווי כולל של 200 מיליון דולר. בשנת 1982 החזיקה התעשייה האווירית כבר נתח של כ-25% משוק מטוסי המנהלים בארצות הברית.
המטוס האחרון ירד מפס הייצור בשנת 1987, לאחר ש-244 מטוסים נבנו.
בשנת 2000 השיקה התעשייה האווירית תוכנית השבחה ללקוחות המטוס. אפשרויות השבחה כללו: שדרוג המנועים, שיפור מערכות האוויוניקה, השבחה לעיצוב הפנים וכלל מערכות המטוס.
סי-סקאן/שחף

שחף הוא הכינוי בצה"ל למטוס סיור ימי סילוני מדגם "סי-סקאן" המבוסס על הווסטווינד מתוצרת התעשייה האווירית. תכנון המטוס החל בשנת 1976, בעקבות הפיגוע במלון סבוי בתל אביב במרץ 1975, שבו שמונה מחבלים חדרו בסירת גומי לחוף הים של ת"א.
המטוס הופעל עבור חיל הים הישראלי על ידי חיל האוויר בשנים 1977-2016. בשנת 2000 החליט צה"ל לרכוש מטוסים חדשים, שיחליפו את השחף, מדגם "קינג-אייר 200" מתוצרת חברת ריית'יאון האמריקנית, כדי שיוכל להשתמש בכספי הסיוע אמריקאי לישראל. אך בשנת 2001 הוחלט להשביח את המטוסים הקיימים במקום רכישת מטוסי סיור ימיים חדשים. בתחילת ינואר 2017 הוצא משירות מבצעי. השחף הוחלף בכלי טיס בלתי מאויש מדגם הרון 1.
המטוס מסוגל לגלות ולזהות מטרות ממרחק רב, כמו כן למטוס יכולת גילוי צוללות.במטוס שני חלונות דמויי בועה, משני צידי הגוף, המאפשרים זווית ראייה גדולה יותר מאשר בחלונות מקובלים, למטרת זיהוי עין של מטרות על ידי צופים. מטוסי השחף אוישו על ידי "גף סיורי ים" הכפוף לשייטת ספינות הטילים והוטסו על ידי חיל האוויר, לפי המשימות שנקבעו על ידי חיל הים.
את המטוס הפעילו שבעה אנשי צוות: קברניט, טייס משנה ונווט מחיל האוויר ומפקד משימה ושלושה חיילים מחיל הים. מפקד המשימה הוא קצין בוגר קורס חובלים או קורס קציני שליטה בחיל הים.
דגמים

| דגם | יצרן | תאריך אישור שירות | מהירות מרבית | משקל המראה מרבי | מספר נוסעים | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1121 | Aero Commander | 4 נובמבר 1964 | 0.765 מאך | 7,620–7,938 ק"ג | 8 |  |
| 1121A | Aero Commander | 19 בספטמבר 1967 | 0.765 מאך | 7,938 ק"ג | 8 | הוכנסו שיפורים במערכת הדלק ותא הטייס |
| 1121B | Aero Commander | 23 באפריל 1968 | 0.765 מאך | 7,938 ק"ג | 8 |  |
| 1123 | התעשייה האווירית | 8 בדצמבר 1971 | 0.785 מאך | 9,389 ק"ג | 10 | המטוס הוארך בשלושה אינץ'. שולבו מכלי דלק בקצות הכנפיים |
| 1124 | התעשייה האווירית | 17 במרץ 1976 | 0.785 מאך | 10,659 ק"ג | 10 | פרופיל החרטום שופר, שולב סנפיר בגג המטוס |
| 1124A | התעשייה האווירית | 17 באפריל 1980 | 0.785 מאך | 10,659 ק"ג | 10 | נקרא גם "וסטווינד 2" (באנגלית Westwind II), שולב כנפון קצה-כנף |
ייצר ואישור דגם 1122 בוטל
דגם 1125 היה הקוד שניתן למטוס הדור הבא ה"אסטרה"
הערות שוליים

↑  בחיל האוויר הישראלי
↑  התעשייה האווירית תייצר מטוסי סילון נוסעים קטנים ־ סיכוי לייצוא, הצופה, 19 בספטמבר 1967
↑  מטוס המנהלים "ג'ט קומאנדר" ביצע את טיסת הבכורה, מעריב, 21 בינואר 1970
↑  חלק ניכר מהשקעות ב"וסטווינד" ו"ערבה" כוסה ממכירת המטוסים, מעריב, 29 באוגוסט 1975
↑  1.5 מיליון דולר ־ מחיר "ווסטווינד" מהדגם החדש, דבר, 3 בדצמבר 1974
↑  מטוס המנהלים וומטווינד -1124 " תוצרת " התעשיה האווירית- הוצג אתמול לראשונה, דבר, 5 במאי 1975
↑  "ווסטווינד "1124 סיים בהצלחה טיסת ניסוי ראשונה, דבר, 23 ביולי 1975
↑  תע"א בודקת אפשרות הגברת ייצור "ווסטווינד", דבר, 13 ביולי 1976
↑  95 מטוסי "ווסטווינד" נמכרו מאז תחילית הייצור, דבר, 24 באוקטובר 1978
↑  התעשייה האווירית 'מוכרת 10% מימטוסי־המנהלים בשוק האמריקאי, דבר, 26 במאי 1978
↑  דן ארקין, מצפים שווסטווניד 2 יקבל השנה רישוי בארה"ב, מעריב, 4 באוקטובר 1979
↑  הצלחה במכירות "ווסטווינד", דבר, 6 בפברואר 1981
↑  דן ארקין, השפל הכלכלי גורם לשיתוק בשוק מטוסי המנהלים, מעריב, 27 באוקטובר 1982
↑  דרור מרום, ‏התעשייה האווירית וקבוצת פריצקר מציעות השבחות למטוסי ווסטווינד של תע"א, באתר גלובס, 15 באוקטובר 2000
↑  מתכננים "ווסטווינד-"מדגם חדש לסיוע טקטי לחילות ים, דבר, 20 בספטמבר 1976
1 2  ה"שחף" יוצא משירות מבצעי, באתר חיל האוויר הישראלי, 9 בינואר 2017.
↑  שעיה סגל, בת הים בשחקים, מעריב, 10 באוקטובר 1980
↑  דרור מרום, ‏צה"ל החליט: מטוסי סיור אמריקניים - ולא מטוסי "אסטרה" מתוצרת תע"א, באתר גלובס, 11 ביוני 2000
↑  דרור מרום, ‏צה"ל חזר בו מכוונה לרכוש מטוסי סיור ימיים חדישים; ישביח את הווסטווינד הישן, באתר גלובס, 22 בנובמבר 2001
↑  רן דגוני, ‏מל"טים יחליפו את טייסי חיל האוויר מעל הים התיכון להגנה על חופי ישראל, באתר גלובס, 19 במרץ 2008
↑  לפי אתר חיל הים
↑  יעקב בן-אמיר ומאיר כהן, 10 מטוסים נמכרו עוד לפני טיסת הניסוי, חדשות, 18 במרץ 1984
| כלי טיס מתוצרת התעשייה האווירית לישראל |
| --- | --- | --- |
| מטוסי קרב | נשר • כפיר • נמר • אריה • לביא • F/A-259 סטרייקר |  |
| מטוסים צבאיים | ערבה •  סי-סקאן • צוקית |  |
| מטוסים אזרחיים | וסטווינד • גאלפסטרים G100 (אסטרה) • גאלפסטרים G200 (גלקסי) |  |
| כטב"מים | בירד-איי • I-View |  |
| כטב"מים טקטיים | מוסקיטו • סקאוט • RQ-2 פיוניר • האנטר • סרצ'ר • פנתר • תעתוע • הרון-T |  |
| כטב"מים ארוכי טווח | הרון 1 • איתן • סופר הרון • הרון 2 • יסעורון ירוק |  |
| חימוש משוטט | הארפי • הארופ • ברקן ירוק |  |
| טילים | שביט (משגר לוויינים) • יריחו • להט • נמרוד • ברק 8 • ברק MX • גבריאל • לורה • חץ 2 • חץ 3 • חץ 4 • ג'אמפר • SkySniper • (אנ') Wind Demon |  |
מטוס ה"שחף" של חיל האוויר הישראלי
מבט תחתי של ה"שחף". ניתן לראות את חרטום המטוס המיוחד, דמוי חוטם הפלטיפוס, שהותאם לנשיאת מכ"ם ימי
מטוס ה"שחף" של חיל האוויר הישראלי, בבסיס חיל האוויר המלכותי "פיירפורד" (אנ') בבריטניה
חיים חזמוס

חיים חזמוס (1948 – 30 ביולי 2024) היה כדורגלן ישראלי אשר שיחק בעמדת הקשר והמגן הימני בקבוצות בית"ר חיפה (תחילת ואמצע שנות ה-60) ולאחר מכן מכבי חיפה בסוף שנות ה-60, ותחילת שנות ה-70.