stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הארלקין (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ברנרד קורנוול
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן היסטורי
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת אופוס
 תאריך הוצאה:  2000
 מספר עמודים:  334
 הוצאה בעברית
 תאריך:  2002 2013
 תרגום:  יעל סלע-שפירו
 סדרה
 סדרת ספרים:  מסע הגביע
 הספר הבא:  תועה
הארלקין (באנגלית: Harlequin) הוא רומן היסטורי מאת ברנרד קורנוול. זהו הכרך הראשון בסדרת הספרים מסע הגביע העוסקת בקורותיו של הקשת האנגלי תומאס מהוקטון, על רקע מלחמת מאה השנים.
הספר תורגם לעברית בשנת 2002 בידי יעל סלע-שפירו ויצא לאור בהוצאת אופוס תחת השם "מעשה הקשת". ב-2013 יצאה מהדורה מחודשת של התרגום העברי בשם "הארלקין". זהו הספר היחיד בסדרת מסע הגביע שתורגם לעברית עד כה.
עלילה

הדמות הראשית בספר הוא תומאס מהכפר האנגלי הוקטון. הוא נולד כבנו הממזר של הכומר ראלף ממנהלת משק הבית שלו. אביו רצה שיהיה כומר כמוהו ולפיכך שלח אותו ללמוד באוניברסיטת אוקספורד, אולם תומאס חולם להיות חייל, מתאמן בירי בחץ וקשת והופך לקשת מצטיין. חייו נהרסים כאשר שודדים צרפתים פושטים על הכפר שלו, טובחים בכל התושבים ובוזזים חפץ קדוש שהיה שמור בכפר; הרומח של ג'ורג' הקדוש שבעזרתו הרג את הדרקון. האיש שמנהיג את הפשיטה הוא אביר בשריון שחור המכנה את עצמו "הארלקין". תומאס נודר להרוג את הארלקין ולהשיב את הרומח הקדוש, ולצורך כך מתגייס כקשת לצבא האנגלי היוצא לברטאן. עד מהרה הוא מוצא את עצמו שקוע עמוק בתוך מלחמת מאה השנים.
הופגורדן

הופגורדן (שוודית: Hovgården, הגייה בשפת המקור: הוֹבְגוֹרְדֶן) הוא אתר ארכאולוגי השוכן על האי אדלסה (Adelsö) שבאגם מלארן במזרח שוודיה. הופגורדן שימש ככל הנראה כמקום המגורים של המלכים והמנהיגים ששלטו באזור זה של שוודיה המודרנית. במהלך התקופה הוויקינגית האזור העיקרי המשגשג בעמק מלארן היה היישוב בירקה, שהוקם באמצע המאה ה-8 וננטש בשלהי המאה ה-10, ושכן דרומית לאדלסה, על האי ביירקה (Björkö). בשנת 1993 הכריז אונסק"ו על הופגורדן ועל בירקה כאתר מורשת עולמית.
מיקום

האתר נמצא כ-30 ק"מ מערבית לסטוקהולם.
האתר שוכן באזור מישורי הנמצא צפונית-מערבית לכנסיית אדלסה הרומנסקית, המוגדר על ידי עמק שבר צר המשתרע צפונה לכיוון המורנות המיוערות. אזורי המרעה הללו עובדו לצורך חקלאות במהלך המאה ה-19 וכמעט לא השתנו מאז, כפי שניתן לראות במספר חוות הנמצאות באזור.
היסטוריה

השרידים הארכאולוגיים העתיקים ביותר באדלסה, שנמצאו צפונית להופגורדן, הם שדות ותילי קבורה מתקופת הברונזה, ומתוארכים בקירוב לפרק הזמן שבין 1500 ל-500 לפנה"ס. תרבות זו התקיימה ככל הנראה גם בשלהי תקופת הברזל (500–800) כיוון שבאזור יש מספר מקומות שבהם התגלו קברים המתוארכים לחלק הראשון של התקופה. בהופגורדן התגלו כ-124 קברים; העתיק ביותר הוא מתקופת הברזל הרומית (1–400), והחדש ביותר מתוארך לראשית ימי הביניים, דבר המצביע על כך שהאזור היה מיושב ללא הפרעה לאורך תקופה זו.
צפונית לכנסייה המקומית התגלו חמישה תילי קבורה ששלושה מתוכם מכונים "תילי המלכים" (kungshögar). לפי ממצאים אלה נטען כי הופגורדן היה המקום של אחוזה מלכותית החל מהתקופה הוויקינגית. בחפירות שנערכו ב-1917 באחד התילים נחשפו השרידים של אדם עשיר שהתגורר באזור בערך בשנת 900. הוא נשרף כאשר הוא שוכב בתוך סירה ולבוש בביגוד יקר אך ללא כלי נשק, ונלוו אליו סוסים, פרות וכלבים.
בירקה, העיירה העתיקה ביותר בשוודיה, הייתה בעבר נקודת מסחר בינלאומית. ההשערה היא כי ההתיישבות המלכותית בהופגורדן הוקמה כדי להיות אמצעי השליטה של המלך בבירקה. אולם, בניגוד לבירקה שננטשה באמצע המאה ה-10, האחוזה לא ננטשה כיוון שבסמוך לתילים המלכותיים הוקמה אבן רונות עבור המלך, והיא מתוארכת לשנת 1070 בקירוב. הופגורדן היה בעבר חלק מאופסלה אד - רשת של אחוזות מלכותיות שבהן התגוררו מלכי שוודיה, וישנם תיעודים היסטוריים שלפיהם היה קשר בין הופגורדן לבין המלך האקון מגנוסון מנורווגיה.
יתר על כן, המלך מגנוס השלישי הורה בשלהי המאה ה-13 להחליף את הטירה הישנה בארמון לבנים שנקרא אלסן האס (Alsnö hus - בית אלסן), והיה אחד ממקומות המפגש המועדפים של המלך ויועציו. מגנוס ייסד בארמון את המערכת הפאודלית השוודית, לאחר שב-1279 הוא נתן את ההוראה הידוע כצו אלסן (Alsnö stadga). אולם, הארמון נחרב לפני סוף המאה, ובמקביל להזנחת השרידים הופגורדן איבד מחשיבותו.
לקריאה נוספת

Bratt, Peter (1988). Mälaröarna - kulturhistoriska miljöer (in Swedish). Stiftelsen Stockholms Läns Museum, 86-88. ISBN 91-87006-06-5.
הערות שוליים

↑  UNESCO World Heritage Centre, Birka and Hovgården, UNESCO World Heritage Centre (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 61145971396532330339   WorldCat (עם VIAF): 61145971396532330339 
הריסות אלסן האס
היפרתרמיה

.
.
| --- | --- |
 תחום:  טיפול נמרץ כללי 
 טיפול:  phenacetin  צֶפִיפִּים  ציפרופלוקסצין  איבופרופן  ceftazidime  mefenamic acid  salsalate  נפרוקסן  salicylamide  אספירין  פרצטמול  magnesium salicylate tetrahydrate 
 קישורים ומאגרי מידע
 DiseasesDB:  18924
 MeSH:  D005334
 
היפרתרמיה (בלועזית: Hyperthermia) היא עלייה חריגה בטמפרטורת הגוף הנגרמת בגלל בעיה בפליטת החום הנוצר בו ופגיעה במנגנון ויסות החום, דבר הגורם לפגיעה ברקמות הגוף שנועדו לפעול בצורה אופטימלית בטמפרטורה שבין 36 ל-38 מעלות צלזיוס. הסיבות הנפוצות ביותר להיפרתרמיה כוללות מכת חום ותגובות שליליות בין תרופות.
להבדיל מ"התייבשות", המוגדרת כחסר בנוזלים (דהידראציה), "היפרתרמיה" היא מצב שבו, בדרך כלל עקב חשיפה לטמפרטורות גבוהות ביחד עם פעילות גופנית מאומצת, נפגע מנגנון ויסות החום של הגוף ונגרמת הצטברות חום בגוף ועלייה בטמפרטורת הגוף, מה שמביא בעקבותיו להרס רקמות ועלול לגרום אף למוות במקרים קיצוניים.
תסמינים

במכת חום קלה התסמינים יכולים להתבטא רק בדופק מהיר, סומק, הזעה מרובה, כאבי ראש, סחרחורת קלה ובלבול עקב פגיעה במערכת העצבים המרכזית. במכת חום חמורה, תעלה בדרך כלל טמפרטורת הגוף על 40 מעלות צלזיוס, העור יהיה חם, יבש וסמוק, ולעיתים ייגרמו הזיות, פרכוסים ואובדן הכרה. חלק מהתסמינים כמו דופק מהיר, חולשה ובלבול עד מצב עילפון, יכולים להיות קיימים במצב של התייבשות, אך במצב של התייבשות תתלוה גם תחושת צמא, יובש בפה, לחץ דם נמוך והיעדר הזעה.
גורמים

בדרך כלל טמפרטורות גבוהות ולחות גבוהה או פעילות גופנית מאומצת מאוד ולעיתים צירוף של השניים. גם עליה בחום הגוף עקב מחלה עלולה להתפתח למכת חום.
המוּעדים להיפגע הם אנשים הסובלים מהפרעות במחזור הדם, כמו גם חולי סוכרת, חולים כרוניים, אלכוהוליסטים, קשישים שנוטלים בדרך כלל תרופות, ילדים שאצלם מנגנון ויסות החום עדיין לא התפתח כראוי, וכן כל אדם העוסק בפעילות גופנית מאומצת בסביבה שבה האקלים חם ולח (עומס חום גבוה).
את כל אלה יש להבדיל ממחלה שמקורה ככל הנראה גנטי המכונה יתר חום ממאיר (malignant hyperthermia syndrome) או MH. הסיבה למחלה זו היא הפרעה תורשתית בפעילות השרירים המתכווצים ללא הרף, אשר גוררת עליה מהירה בחום הגוף, כשל מערכות ומוות.
הטיפול העיקרי במכת חום הוא הניסיון להחזרת הטמפרטורה של הגוף למצב הנורמלי. קירור הגוף יכול להעשות באמצעות הרטבתו במים, או טבילתו באמבט פושר. רצוי מאוד להעבירו למקום קריר, ממוזג ומוצל, להחזיר נוזלים באמצעות שתייה או הזרקה תוך ורידית של מי מלח ואף לתת תרופה להורדת חום במקרה שטמפרטורת הגוף מעל 38 מעלות.
בישראל עלה הנושא לכותרות בעקבות מקרי מוות ממכות חום הן של חיילים שנחשפו לתנאים קשים באימונים, בניווטים ובגיבושים, הן של ספורטאים שמתו במהלכם של אירועים ספורטיביים, וכן בעקבות מקרים של שכחת ילד ברכב שהתחמם בשמש הקיצית והפך למלכודת מוות. לצה"ל יש הנחיות המחייבות הפסקת פעילות אימונים כאשר הטמפרטורה נעשית גבוהה במיוחד.
ראו גם

תרמותרפיה
נוחות אקלימית
ה'תרס"ד

ה'תרס"ד (5,664) ובקיצור תרס"ד – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-22 בספטמבר 1903, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 9 בספטמבר 1904.
המולד של תשרי חל ביום שלישי, 2 שעות ו-190 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג גכה. איננה מעוברת, ואורכה 354 ימים.
זו שנה ראשונה לשמיטה, ושנת 2 במחזור העיבור ה-299. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 8 (סימנה חיהז) במחזור השמש ה-203.
שנה זו היא שנת 1,835 לחורבן הבית, ושנת 2,215 לשטרות.
לפי דברי רוב הראשונים שנה זו היא שנת היובל.
אירועים

י"א באדר – אהרון דוד גורדון עלה לארץ ישראל והתיישב בפתח תקווה.
כ"ח באייר – הרב קוק עלה לארץ ישראל והחל לשמש כרבם של יפו והמושבות
נולדו

י"ד באדר – אברהם חלפי, משורר ושחקן ישראלי (נפטר ב-ה'תש"ם)
י"ז באדר – יוזף שמידט, טנור וחזן (נפטר ב-ה'תש"ג)
כ' באדר – ריינהרד היידריך – פושע מלחמה נאצי (נרצח ה'תש"ב)
ז' באייר – רוברט אופנהיימר, פיזיקאי אמריקאי יהודי, אבי פצצת האטום (נפטר ב-ה'תשכ"ז)
ו' בסיוון – מאיר טוביאנסקי, ישראלי שהואשם בריגול על לא עוול בכפו (הוצא להורג ה'תש"ח)
ב' באב – יצחק בשביס-זינגר, סופר, חתן פרס נובל לספרות 1978 (נפטר ב-ה'תשנ"א) (הערה: תאריך לידה זה מוטל בספק)
ו' באב – הרצל ברגר, חבר הכנסת ועיתונאי (נפטר ב-ה'תשכ"ב)
י"ג באב – הרב ניסן נמנוב,  רב ומשפיע בישיבות תומכי תמימים בטשקנט, בסמרקנד ובברינואה (נפטר ב-ה'תשמ"ד)
נפטרו

י"ג בתשרי – אוטו ויינינגר פילוסוף אוסטרי ממוצא יהודי (נולד ב-ה'תר"ם)
כ' בתמוז – בנימין זאב הרצל, חוזה מדינת היהודים (נולד ב-ה'תר"ך)
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג גכה, ובה 354 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "כסדרה": שבה חשוון בן 29 יום ואילו כסלו בן 30 יום
הערות שוליים

↑  ראו למשל בעל המאור עבודה זרה ט:
היסטוריה של עם ישראל
החרישו ממני ואדברה

החרישו ממני ואדברה היא קינה על גזירות תתנ"ו שמחברה אינו ידוע, הנאמרת בסדר הקינות לתשעה באב במנהג אשכנז המזרחי. הקינה מתארת את נכונותם של היהודים למות ואף להרוג את עצמם ואת ילדיהם על קידוש השם. נושא מרכזי נוסף בקינה הוא החורבן שגרמו הגזירות לתורה וללומדיה.
על הקינה

מחבר הקינה מקונן על הפרעות ומעשי הטבח שנערכו ביהדות גרמניה בשנת 1096, המכונים גזירות תתנ"ו. הקינה עוסקת בקהילות הקודש שסירבו לכרוע ברך בפני עבודה זרה, והעדיפו למסור נפשם על קידוש השם.
הקינה נפתחת בפסוק "הַחֲרִישׁוּ מִמֶּנִּי וַאֲדַבֵּרָה וְיַעַבֺר עָלַי מָה" מספר איוב, אותו אומר איוב לידידיו שמפצירים בו למעט לדבר מחשש כי יטיח דברים כלפי אלוהים.
למרות זאת, מקונן הקינה קובל כלפי שוכן שמיים וזועק את תלונת העשוקים על כך שנעשתה בהם רעה בלי משפט. במהלך הקינה המקונן משתמש בהטיות רבות של פסוקים, בעיקר מספרי הנביאים, כדי לקונן על המאורעות והפרעות.
הערות שוליים

↑  זו הקינה היחידה ליום תשעה באב (חוץ מחלק מהציונים, וארזי הלבנון שהתקבל בתקופה מאוחרת בחלק מקהילות אשכנז המערבי) שנמצאת במנהג אשכנז המזרחי ולא במנהג המערבי.
↑  ספר איוב, פרק י"ג, פסוק י"ג
הופ לאנג

| --- | --- |

הופ לאנג בסרט "תחנת אוטובוס", 1956
 לידה:  28 בנובמבר 1933 רדינג, קונטיקט, ארצות הברית
 פטירה:  19 בדצמבר 2003 (בגיל 70) סנטה מוניקה, קליפורניה, ארצות הברית
 שם לידה:  Hope Elise Ross Lange 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1942–1998 (כ־56 שנים) 
 מקום לימודים:  ריד קולג' 
 בן או בת זוג:  אלן ג'יי פאקולה (1963–1971)  דון מארי (1956–1961)  Charles Hollerith Jr. (?–2003) 
 צאצאים:  כריסטופר מארי 
 פרסים והוקרה:  2 פרסי אמי
 פרופיל ב-IMDb
 
הופ אליס רוס לאנג (באנגלית: Hope Elise Ross Lange;‏ 28 בנובמבר 1933 – 19 בדצמבר 2003) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, זוכת שני פרסי אמי על תפקידה בקומדיית המצבים "הרוח וגברת מיור" (אנ'). הייתה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1958 על תפקידה בסרט "פייטון פלייס".
ביוגרפיה

לאנג נולדה בעיירה רדינג שבקונטיקט. בתם של מינט, שחקנית, וג'ון ג'ורג' לאנג, צ'ליסט ואמרגן מוזיקלי שעבד עם פלורנץ זיגפלד. עברה להתגורר ביחד עם משפחתה בגריניץ' וילג', שם מלצרה בנערותה במסעדה בבעלות אמה לאחר שאביה נפטר. לאנג למדה ריקוד, דגמנה ושיחקה בברודוויי מגיל צעיר. למדה במשך שנתיים ב"מכללת ריד" שבפורטלנד.
קריירת משחק

לאנג החלה את דרכה בתעשיית הסרטים בשנות ה-50 של המאה ה-20 עם הופעות משניות בדרמות "סיפורו האמיתי של ג'סי ג'יימס" לצידו של רוברט ואגנר ו"תחנת אוטובוס" לצד כוכבי הקולנוע מרילין מונרו ודון מארי. הופעותיה המוקדמות זכו להערכה בהוליווד ובעקבותיהן הופיעה בתפקיד הפריצה שלה, סלינה קרוס בדרמה "פייטון פלייס", עליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
בנוסף כיכבה לצד מרלון ברנדו ומונטגומרי קליפט בסרט המלחמה של אדוארד דמיטריק "כפירי אריות", ובתפקיד ראשי בדרמה "הטוב ביותר מכל דבר" בתור המזכירה קרוליין בנדר.
לאנג מיעטה לשחק בסרטי קולנוע בשנות ה-60, והתפרסמה רק בקומדיה של פרנק קפרה "כיס מלא בניסים" (בישראל נקראה "גברת ליום אחד") בתפקיד קוויני מרטין, חברתו של דייב (גלן פורד); ולצידו של אלביס פרסלי בדרמה המוזיקלית "Wild In The Country".
לאנג זכתה בשני פרסי אמי ברציפות, בשנים 1969 ו-1970, על הופעותיה בתור האלמנה הצעירה קרוליין מוייר בקומדיית המצבים הפופולרית "הרוח וגברת מיור".
במהלך שנות ה-70 שיחקה לאנג לצידו של הקומיקאי המצליח דיק ואן דייק בסיטקום "מופע דיק ואן דייק החדש". כן שיחקה במותחן הפשע "משאלת מוות" בתור ג'ואנה, אשתו של פול קרסי (צ'ארלס ברונסון).
בשנות ה-80 שיחקה לאנג ביצירתו האפלה של דייוויד לינץ' "קטיפה כחולה", בתפקיד אמה של הצעירה סנדי ויליאמס (לורה דרן). בנוסף שיחקה בסרט האימה "סיוט ברחוב אלם 2: נקמתו של פרדי" בתפקיד שריל, אמו של הצעיר ג'סי וולש.
חיים אישיים

לאנג הייתה נשואה שלוש פעמים במהלך חייה. נישואיה הראשונים, שנמשכו כשש שנים, היו לכוכב הקולנוע דון מארי, איתו שיחקה בסרט "תחנת אוטובוס"; ללאנג ולמארי נולדו שני ילדים - השחקן כריסטופר מארי והצלמת פטרישיה מארי. בעלה השני היה הבמאי אלן ג'יי פאקולה, לו הייתה נשואה במשך 8 שנים. לאנג נישאה בפעם השלישית בשנת 1986 למפיק צ'ארלס הולרית'; הזוג נשאר נשוי עד למותה של לאנג.
לאנג נפטרה ב-19 בדצמבר 2003 מזיהום בכלי הדם בבית החולים ג'ון שבסנטה מוניקה, בגיל 70.
פילמוגרפיה

תחנת אוטובוס (1956)
סיפורו האמיתי של ג'סי ג'יימס (1956)
פייטון פלייס (1957)
כפירי אריות (1958)
כל חלומותי (1959)
גברת ליום אחד (1961)
האהבה היא כדור (1963)
משאלת מוות (1974)
סיוט ברחוב אלם 2: נקמתו של פרדי (1985)
קטיפה כחולה (1986)
להתכוון מחר... (1990)
סכנה ברורה ומיידית (1994)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

הרוח וגברת מיור (1968–1970)
מופע דיק ואן דייק החדש (1971–1974)
הופ לאנג בסרט "פייטון פלייס", (1958)
הוריו-ג'י

היכל ההרצאות
הפגודה
הוריו-ג'י (ביפנית: 法隆寺) הוא מקדש בודהיסטי באיקארוגה שבמחוז נארה, יפן. שמו המלא של המקדש הוא הוריו גאקומונג'י, ומשמעותו היא מקדש הלמידה של החוק המשגשג, הנקרא כך כיוון שהמקדש משמש כמקום לימוד וכמנזר. המקדש הוא אחד ממבני העץ העתיקים ביותר בעולם, ואחד הידועים ביותר ביפן. ב-1993 הוא הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, וממשלת יפן הכריזה עליו כאוצר לאומי.
היסטוריה

מתחמי המקדשים של הוריו-ג'י ושל צ'וגו-ג'י הוקמו במהלך המאה ה-7 על ידי נסיך מקומי בשם שוטוקו, באמצעות חברת הבנייה קונגו גומי. שמו המקורי של הוריו-ג'י היה איקארוגה דרה, והוא הוקדש לאביו של הנסיך וליאקושי נוראיי, הבודהה של הריפוי. בשנת 670 נפגע המקדש בשרפה, אך חלקים ממנו שרדו מתחת לאזור הידוע כיום בשם ואקאקוסה-גאראן, שבו שוכן המקדש המערבי. השיפוץ של המקדש החל זמן קצר לאחר השרפה, ונמשך בשנים הראשונות של המאה ה-8. המבנה הראשון שהושלם היה המקדש המערבי, ולאחר מכן הושלם המקדש המזרחי באזור שבו שכן הארמון של שוטוקו.
במהלך השנים נוסדו במקדש מספר מנזרים. מגמה זו החלה עם קהילות של נזירים בודהיסטיים שהגיעו ללמוד בחדרי הלמידה המקומיים, ובמאה ה-11 הם החלו להרחיב את המקדש באמצעות בניית מבנים נוספים.
להוריו-ג'י היה מעמד חשוב ביפן החל מהקמתו, והוא זכה להגנתה של המשפחה הקיסרית היפנית. פולחן הנסיך שוטוקו, שהחל במאה ה-12, הוביל להגעתם של עולי רגל רבים כך שהיה צורך לתחזק את הוריו-ג'י באופן קבוע. המקדש הסמוך הוקי-ג'י כמעט ונחרב עד היסוד בשלהי המאה ה-16 בגלל מהומות פוליטיות, והשריד היחיד ממנו הוא פגודה תלת-קומתית.
מעמדו של הוריו-ג'י דעך החל מ-1868 בעקבות מהפכת מייג'י ומתן העדיפות לשינטואיזם. אולם, ב-1897 הועבר חוק הנוגע לשימור מקדשים עתיקים שכתוצאה ממנו זכה המקדש לתשומת לב מחודשת בכל הקשור לשימורו.
בחפירות שנערכו ב-1939 התברר כי ארמונו של שוטוקו השתרע על פני החלק המזרחי של מתחם המקדש. כמו כן, בחפירות התגלו הריסות מתחם מקדש ששכן דרומית-מערבית לארמון הנסיך ולא נמצא בתוך גבולות הוריו-ג'י, קונדו ופגודה.
אדריכלות

המקדש הנוכחי מורכב משני חלקים: סאי-אין במערב וטו-אין במזרח. החלק המערבי של המקדש כולל את הקונדו (ההיכל המוזהב) ואת הפגודה החמש-קומתית. באזור טו-אין, הנמצא במרחק 122 מטרים מסאי-אין, שוכן היכל יומדונו המתומן (היכל החלומות). במתחם יש גם מגורי נזירים, חדרי הרצאות, ספריות וחדרי אוכל.
הבניינים המשוקמים בהוריו-ג'י נבנו לפי מספר סגנונות, בהם זה של שושלת האן המזרחית ושושלת ויי הצפונית מסין, כמו גם משלוש הממלכות של קוריאה ובעיקר פֶּקְצֶ'ה. הבניינים מתוארכים למאה ה-7, ובזכות הבנייה מחדש שולבו בהוריו-ג'י אלמנטים מתקופת אסוקה המוקדמת, בהם אלמנטים ייחודיים שלא הופיעו בתקופת נארה שאירעה לאחר מכן.
ישנם מאפיינים אחדים שלפיהם נטען כי המראה הנוכחי של הוריו-ג'י אינו מייצג רק את סגנון אסוקה. אחד מהם הוא המתאר של המתחם. בעוד שמקדשים יפניים רבים שנבנו בתקופת אסוקה היו מאורגנים בדומה למקדשים קוריאניים וסיניים - השער הראשי (הפגודה), ההיכל הראשי וחדר ההרצאות היו על קו ישר - המתחם החדש של הוריו-ג'י לא נבנה בהתאם לדפוס בכך שהקונדו והפגודה שכנו זה ליד זה באותה חצר. דוגמה נוספת, הנמצאת במקדש יאמאדה-דרה שנבנה במקור ב-643, היא הבדלים בסגנון הבנייה של המסדרון. בעוד שביאמאדה-דרה היו מוטות אופקיים, צפופים ועבים יותר בחלונות, אלו שבהוריו-ג'י היו יותר דקים והושמו במרווחים יותר גדולים.
מנגד, בהוריו-ג'י יש מאפיינים אחדים שייחודיים לתקופת אסוקה, והם דומים לעיצובים שנמצאו במערות יונגאנג בסין. המאפיינים הללו לא נמצאו במקדשים מתקופת נארה. המאפיינים הם עמודי אנטזיס והמעקות מקושטים בתבניות חוזרות ונשנות של סווסטיקה, המונחים מתחת למבנה בצורת V הפוכה שנועד לתמיכה. מאפיין נוסף מתקופת אסוקה שעד כה נמצא רק ביפן ונמצא בצורתו המקורית בהוריו-ג'י הוא מבנה תומך בצורת ענן.
בין המבנים הידועים בהוריו-ג'י ניתן למנות את:
הפגודה: הפגודה בהוריו-ג'י, השוכנת באזור סאי-אין, מתנשאת לגובה של 32.45 מטרים וחמש קומות, ונחשבת לאחד ממבני העץ העתיקים ביותר בעולם. בתיארוך באמצעות טבעות עצים התברר כי העץ שממנו נוצר העמוד המרכזי של הפגודה נכרת ככל הנראה בשנת 594. העץ שוכן במרחק שלושה מטרים מתחת לפני השטח של אבן היסוד הגדולה, וחודר לתוך האדמה. בבסיס העמוד נמצא חלק מהעצם של בודהה. מסביב לרסיס העצם ישנם ארבעה פסלים המתארים סצנות מחייו של בודהה, ופונים לכל אחד מכיווני שושנת הרוחות. לא כל הקומות של הפגודה נמצאות בשימוש.
היכל הקונדו, השוכן לצידה של הפגודה בסאי-אין, נחשב גם כן לאחד ממבני העץ העתיקים ביותר בעולם. הממדים שלו הם 18.5 מטרים על 15.2 מטרים. ההיכל הוא בן שתי קומות, שמעליהן נמצא גג משופט בקצוותיו, כאשר רק בקומה הראשונה יש גג כפול. הגג הכפול נבנה בתקופת נארה ביחד עם עמודים נוספים, על מנת לתמוך בגג המקורי שהיה ארוך ב-4 מטרים מעבר לקו המתאר של הבניין.
יומדונו (היכל החלומות) הוא אחד מהמבנים העיקריים באזור טאי-אין, והוא נבנה באזור שבו שכן בעבר ארמונו הפרטי של שוטוקו. המבנה הנוכחי נבנה בשנת 739 על מנת לפייס מבחינה רוחנית את רוחו של הנסיך. ההיכל זכה לשמו הנוכחי בתקופת הייאן, בעקבות אגדה שלפיה הגיע למקום בודהה בדמותו של הנסיך שוטוקו וביצע מדיטציה בהיכל ששכן שם. בהיכל נמצא פסל יומדונו קאנון, המוצג רק במועדים מסוימים לאורך השנה.
אוצרות

אוצרות המקדש מייצגים את האמנות הבודהיסטית במאה ה-6 ובמאה ה-7. רוב הפרסקאות, פסלים, וחפצי אמנות אחרים שבמקדש, בנוסף לסגנון האדריכלי של חלקי המקדש השונים, מדגימים את ההשפעה של סין, קוריאה והודו. במוזיאון הלאומי של טוקיו יש כ-300 חפצים מהמקדש שנתרמו בשנת 1878. חלקם מוצגים לציבור הרחב, וכולם זמינים למחקר כחלק מהאוסף הדיגיטלי של המוזיאון.
ציורי הקיר של הקונדו משתרעים על פני חמישים קירות: ארבעה גדולים, שמונה בגודל בינוני ו-38 קירות קטנים ומקומות שונים בתוך הבניין. ציורי הקיר המקוריים הוסרו לאחר השרפה ב-1949, והם נשמרים בבית אוצר שאינו פתוח לציבור. עשרים ציורים קטנים יותר, ששרדו את השרפה ב-1949, שוכנים במקומם המקורי כאשר החלקים שנפגעו הוחלפו ברפרודוקציות.
הקונדארה קאנון הוא פסל של קאנון העשוי מעץ מצופה זהב. גובה הפסל הוא 2.1 מטרים, אפקט המודגש באמצעות עובדת היותו של הפסל צר. הפסל הוא אחד הידועים ביותר באמנות היפנית, והוא דוגמה באיכות טובה לאמנות בתקופת יפן העתיקה. הפסל שוכן בהיכל אוצרות מיוחד שנבנה במקדש. קודארה היא המילה היפנית המתאימה לממלכת פֶּקְצֶ'ה. בטקסט משנת 1698 ישנו תיאור של גילוי הפסל, אך לא רשום שם על מקורותיו. שמו של הפסל ניתן לו בתקופת מייג'י, כיוון שסגנונו היה דומה לפסלים הקוריאניים המסורתיים, וקודם לכן הפסל נקרא קוקוזו בוסאטסו. ישנן מחלוקת על יוצרי הפסל, ומול הדעה שהוא נוצר ביפן ישנה טענה כי הוא נוצר דווקא בקוריאה.
יומדונו קאנון: קאנון זה הוא פסל שככל הנראה נוצר לפי דיוקן קדום של הנסיך שוטוקו. גובה הפסל הוא 1.97 מטר. הפסל עשוי מעץ מוזהב. הפסל השתמר בצורה טובה כיוון שהיה עטוף בבדים רבים וככל הנראה מעולם לא נחשף לאור השמש. אחד מהראשונים שראו את הפסל היה ארנסט פנולוסה, שמונה על ידי ממשלת יפן לקטלג אוצרות אמנות במדיה ולימים היה לאוצר של מוזיאון בוסטון. הפסל מעוצב בסגנון שהיה אופייני בסגנון טורי.
שאקה טריאד: טורי בושי נחשב כיוצרו של פסל בודהיסטי גדול ממדים זה. פסל זה הוא טריאד (מורכב משלושה חלקים), והבודהה המרכזי (שקיאמוני) שוכן בין שתי דמויות: בהאיסאג'יאגורו מימין ואמיטאבהה משמאל. הפסלים מתוארכים לשנת 623, ועשויים בסגנון האמנות שאפיין את שושלת ויי הצפונית. הסגנון של הפסל ידוע גם כסגנון טורי, המאופיין על ידי הדו-ממדיות שלו ועל ידי התבניות החוזרות על עצמן באריג שעליו ניצב הפסל. בכל אחת מפינות הטריאד ניצבים ארבעה פסלי שיטנו מעץ, המתוארכים לסוף תקופת אסוקה.
הערות שוליים

↑  Horyuji Temple, Oer2go.org, "The other notable Asuka-style element that is only found in Japan, and with the only surviving originals in Hōryu-ji, is the cloud-shape hybrid bracket supporter."
↑  Horyu-ji, אונסק"ו, "They are especially noteworthy for the skilful use of entasis on the columns and their cloud-shaped brackets."
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522626105171  CiNii: DA01928301  GND: 4681633-1  LCCN: n80079830  NDL: 00346130  VIAF: 308697500   WorldCat (עם VIAF): 308697500 
עותק של קונדארה קאנון במוזיאון הבריטי
היינריך בינטינג

| --- | --- |
 לידה:  1545 הנובר, נסיכות קאלנברג 
 פטירה:  30 בדצמבר 1606 (בגיל 61 בערך) הנובר, נסיכות קאלנברג 
 מדינה:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  1565–1599 (כ־34 שנים) 
 השקפה דתית:  לותרניזם 
 
מפת בינטינג של אירופה
מפת העולם בצורת תלתן
היינריך בִּינטינג (בגרמנית: Heinrich Bünting;‏ 1545–1606) היה כומר, תאולוג וקרטוגרף פרוטסטנטי גרמני אשר נודע במפות שצייר, ובספרו "מסע דרך ספרי הקודש" (Itinerarium Sacrae Scripturae) המכיל מפות תחריטי עץ אשר יצא לאור בשנת 1581.
קורות חיים

בינטינג נולד בהנובר שבגרמניה בשנת 1545 ולמד תאולוגיה באוניברסיטת ויטנברג. סיים את לימודיו בשנת 1569 והחל לעבוד ככומר בלמגו. בשנת 1575 עבר לגרונאו שעל הליין וב-1591 עבר לגוסלר. בשנת 1600 פוטר מתפקידו בשל מחלוקות תאולוגיות, ושב להתגורר בהנובר.
בספרו, שפורסם במגדבורג בשנת 1581 מופיעות מפות של ארץ הקודש ובהם מפת ירושלים בצורת תלתן הידועה, וכן מפה של אירופה בדמות אישה הלובשת גלימה ועונדת כתר, ומפה של אסיה בדמות פגסוס הסוס המכונף.
הבשורה של סן מרטינו אלה סקלה

ערך זה עוסק בציור של בוטיצ'לי המוצג בעיר פירנצה, איטליה. אם התכוונתם לציור בשורה אחר של בוטיצ'לי, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  סנדרו בוטיצ'לי
 תאריך יצירה:  1481
 טכניקה וחומרים:  פרסקו
 ממדים בס"מ
 רוחב:  550 ס״מ  555 ס״מ 
 גובה:  243 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  רנסאנס מוקדם 
 מספר יצירה:  00291046 (מוזיאון אופיצי) 
 מיקום:  גלריית אופיצי, פירנצה
 
הבשורה של סן מרטינו אָלָה סקָלָה (באיטלקית: Annunciazione di San Martino alla Scala) הוא פְרֶסְקוֹ מתקופת הרנסאנס, מעשה ידי האמן האיטלקי סנדרו בּוֹטיצֶ'לי, המוצג בגלריית אוּפִיצי בפירנצה.
היצירה

באביב 1481 צייר בוטיצ'לי ציור קיר עבור בית החולים סן מרטינו אלה סקלה בפירנצה. מספר שנים קודם לכן, בשנת 1478, התחוללה בעיר מגפת דבר, ובית החולים שימש כמקלט לחולים; ייתכן שפרסקו זה הוכן בסיום המגפה כאות תודה לבתולה שהגנה על המאמינים. הפרסקו מתבסס על הבשורה למרים – מאורע מכונן המתואר בברית החדשה (לוקאס 1, 26–39, מתי 1, 18–21). באותה תקופה צייר בוטיצ'לי רבות מיצירותיו המעודנות ביותר על נושא הבתולה. הציור נעשה באחת מנקודות הזמן המרתקות ביותר בקריירה העשירה של בוטיצ'לי, כאשר הוא התקרב לחצרו של שליט העיר לורנצו דה מדיצ'י ("המפואר").
הציור מציע דוגמה נדירה של קומפוזיציה בפרספקטיבה ליניארית, ונוצר למטרות פולחניות. הנושא של ביקור המלאך גבריאל ודבריו למרים חוזר ונשנה לאורך ההיסטוריה הנוצרית. בגרסת הציור האיטלקי של הבשורה, מרים, אם ישו מופיעה לעיתים קרובות כשהיא רוקמת או קוראת בחצר ביתה או בכניסה אליו, בעוד בגרסאות של ארצות השפלה היא מופיעה בדרך כלל בתוך הבית. אף שבוטיצ'לי אימץ את הסגנון הפלמי של הכנסת מרים לתוך הבית, ישנם בציור גם יסודות פלורנטיניים, תוך שהוא יוצר משחק הדדי יוצא מהכלל של פנים וחוץ. הבית נמצא בתוך רקע ארכיטקטוני מדויק ואלגנטי, שממנו מתאפשרת הצצה לעבר חדר השינה של אמו לעתיד של ישו, וכך גם לנוף המוקפד שנפרש מאחורי המלאך גבריאל, שנראה כשהוא מרחף דרך הכניסה לעבר מרים ובידו פרח השושן, סמל לבתוליה.
הציור היה ממוקם מעל לכניסה לבית החולים. במהלך השיפוצים של הבניין במאה ה-17 ניזוק הפרסקו נזק כבד. בשנת 1920 הוא פורק מהקיר ועבר לגלריית אופיצי, שם עבר שיפוץ. למרות מידותיו הגדולות (2.43x5.53 מטרים), הציור שימש כ"שגרירה" של הגלריה במספר הזדמנויות. בעבר הוא הוצג בגרמניה ובסין, ובספטמבר 2013, חרף עיכובים, הגיע לירושלים והוצג במוזיאון ישראל עד ינואר 2014.
ראו גם

ציורי בשורה נוספים מאת בוטיצ'לי:
הבשורה של בוטיצ'לי (מוזיאון קלווינגרוב, גלאזגו)
הבשורה מצ'סטלו (גלריית אופיצי, פירנצה)
הבשורה (מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק)
הערות שוליים

↑  Silvia Malaguzzi, Botticelli: Artist's Life, Firenze: Giunti, 2004, p. 40: A Fresco and two wise Madonnas.
↑  בוטיצ'לי, הבשורה, 1481; אוצרת: שלומית שטיינברג, באתר מוזיאון ישראל.
↑   תומאזו מונטנארי וספי הנדלר, מי צריך את בוטיצ’לי בירושלים?, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2013; מנחם גנץ, בגלל סוריה: יצירת בוטיצ'לי לא תגיע לישראל, באתר ynet, 6 בספטמבר 2013.
↑  איתן בוגנים, בוטיצ'לי לראשונה בארץ: “הבשורה” תוצג במוזיאון ישראל, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2013; דליה מזורי, "הבשורה" של בוטיצ'לי תוצג לראשונה בישראל, באתר nrg‏, 15 בספטמבר 2013; מרב יודילוביץ', מבצע בוטיצ'לי: מסעות הבשורה לארץ הקודש, באתר ynet, 17 בספטמבר 2013.