stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דמוגרפיה של ממלכת ירושלים
נוצרים לא קתולים

מלבד הכובשים הקתולים, ישבו בארץ הרבה נוצרים שרובם השתייכו לכנסייה האורתודוקסית. נוצרים אלה היו תושבים ותיקים בארץ ישראל ושורשיהם נעוצים בתקופה הביזנטית. הנוצרים האלה נהנו מכמה זכויות יתר יחסית לאוכלוסייה המוסלמית והיהודית של הממלכה, אך נמנעה מהם הגישה לרובד העליון של החברה, והם נחשבו לנחותים יחסית לפרנקים.
הפרנקים לא הצליחו לשלב בצורה טובה אוכלוסייה זאת, בשונה ממדינות צלבניות אחרות כגון אדסה וטריפולי שם התקיים שיתוף פעולה אדוק עם הארמנים והמרונים (בהתאמה) שמונו על ידי השליטים הפרנקים למשרות בכירות בשלטון ובמקרה של הראשונים אף לחמו בצבאותיהם. לעומתן שיתוף הפעולה בין הפרנקים לנוצרים המקומיים בארץ הקודש התבסס על אינטרסים קרים, והסתכם בעיקר בהגנה של הראשונים על אדמותיהם החקלאיות של האחרונים מפשיטות, ובתמורה האחרונים סיפקו לראשונים מזון; וכן בעידוד התיישבותם של הנוצרים המזרחיים בערים הגדולות, ברבעים נטושים של מוסלמים ויהודים כפי שהיה בירושלים על מנת לאכלס אותן ולקדם את המסחר.
חוסר הנכונות לשלב את האוכלוסייה הנוצרית הפריע לממלכה לקיים קשרים אמיצים עם שתי הממלכות הנוצריות השכנות —- האימפריה הביזנטית והממלכה הקיליקית של ארמניה. כך נמנע שיתוף פעולה הדוק שיכול היה ליצור חזית אחידה וחזקה נגד המוסלמים במזרח התיכון.
היחס של אוכלוסייה זאת כלפי הממלכה היה אמביוולנטי. מחד הם מעולם לא מרדו בה וקיבלו את הסדר החדש (זאת בשונה למשל מהסלג'וקים בסוף המאה ה-11 שנגדם התקוממו תושבי ירושלים שהיו נוצרים ברובם), ובנוסף קיימו אף הסדרי הגנה עימם ולקחו חלק מרכזי בכלכלת הממלכה. מאידך הם גילו אדישות כלפי גורל הממלכה ואף חשו הקלה מסוימת כשצלאח א-דין החזיר את הדומיננטיות האורתודוקסית לכנסיית הקבר כשמינה פטריארך מזרם זה כשכבש חזרה את העיר.
על אף שתחילה רבים מהם ראו בצלבנים כמשחררים, ובירכו על היציבות השלטונית שהם הביאו לאזור, זאת לאחר כשלושה עשורים של אנרכיה בארץ (לאור המאבקים בין הסלג'וקים לפאטימים על השליטה בה); במשך מרבית הזמן היו הנוצרים המזרחיים נייטרלים בין הצדדים, ולרוב בכל פעם שנכבשה עיר על ידי אחד מהצדדים נשארו הנוצרים המזרחיים במקומם והמשיכו בשגרת חייהם. עם זאת מדיניות הרס הערים הבצורות (לרבות במישור החוף) שנקטו בהמשך הממלוכים במאה ה-13 נגד הצלבנים על מנת למנוע את חזרתם, פגעה בעקיפין גם בנוצרים המזרחים, והפך אוכלוסייה זאת לחסרת הגנה מפשיטות הנוודים והוביל לדילול מספרה בארץ באופן משמעותי.
מוסלמים

בעת מסע הצלב הראשון טבחו הצלבנים ללא רחמים באוכלוסייה האזרחית של ארץ ישראל בכל מקום שבו הצליחו לגבור על המוסלמים. הטבח נפסק רק בשנת 1110 כשהבינו הפרנקים שאם ימשיכו כך תתרוקן הארץ מיושביה ולא יהיו להם מקורות פרנסה, כי במספרם הדל לא היה בכוחם לעבד את הקרקע ולספק את צורכי המזון של עצמם. בהמשך עם צמיחתה של אליטה מקומית ילידת הארץ השתנה היחס כלפי האוכלוסייה המוסלמית ואליטה זאת נהגה בהם באופן יחסי בסבלנות גדולה יותר, והם נהנו מחופש דת מסוים וכן נרקמו אף קשרי ידידות בינם לבין פרנקים מקומיים. דבר אשר פעמים רבות אף גרר ביקורת נגדם מאנשי הכמורה והאצולה ילידי אירופה שביקרו באזור.
המוסלמים ישבו לרוב בכפרים והיו נתונים לאוטונומיה פנימית. המס בתוצרת חקלאית הועלה לפאודל הפרנקי אדון הכפר, וראש הכפר היה אחראי על העברת המס. נטל המס לא היה כבד במיוחד, ולמעט התקופה הראשונה של שנים אחדות, האוכלוסייה המוסלמית חיה ברווחה יחסית ולא מרדה במשעבדיה.
אבן גֻ'בייר (Ibn Jubray), מוסלמי מספרד שביקר בארץ ישראל בשנת 1184 תיאר באופן מאלף את חייהם של המוסלמים בגליל המערבי ובאזור צור:
נסענו מתבנין- מי יתן והאל יחריב אותה- בשחר יום שני. דרכנו [לעכו] עברה כולה באחוזות מחוברות זו לזו ובשטחים מעובדים. יושביהן כולם מוסלמים. הם ביחסים טובים עם הפרנקים, ישמרנו האל. וזאת על שום שהם נותנים להם חצי מן היבול בשעת לקיטתו וכן מס גולגולת [גזיה], על כל ראש- דינאר ועוד 5 קיראט יותר מכך אין הם דורשים מהם מאומה, זולת מס קל המוטל על עצים נושאי פרי. בתיהם בידיהם וכל רכושם נשאר בבעלותם. כך נהוג בכל השטח אשר בידי הפרנקים, כלומר בערי רצועת חוף הים התיכון בסוריה. האזורים החקלאיים, ובהם כפרים ואחוזות, נותרו כולם בידי המוסלמים. כפירה מילאה לבבות מרביתים, כאשר ראו את מצב אחיהם אשר נמצאים באזורים החקלאיים אשר בידי המוסלמים ותחת גובי המיסים שלהם, שכן בניגוד למצבם (שלהם) הניחוח והדידותי מצבם של אלה היה בכי רע.
מיעוטים קטנים

מלבד האוכלוסיות שצוינו לעיל התגוררו בארץ ישראל בתקופה הזאת גם מספר מיעוטים נוספים: דרוזים, בדואים ושבטים טורקמנים.
הבדואים והטורקמנים היו אוכלוסייה של נוודים ונוודים למחצה. הם נעו בקשת רחבה ממצרים עד נהר הפרת בחיפוש מתמיד אחר מרעה חדש לעדריהם. הצלבנים הכירו בצרכיהם המיוחדים ואפשרו להם לעבור בשטחם ללא הפרעה תמורת תשלום עבור השימוש בשדות.
אוכלוסייה אחרת היא העדה הדרוזית שנוצרה רק דור אחד לפני בוא הצלבנים לארץ ישראל. קיים מחסור במקורות שיתארו את תולדות העדה בתקופה זו. קשה לקבוע בוודאות את מקום מושבם של הדרוזים, אך נראה שמרכז כוחם היה בלבנון.
לקריאה נוספת > ספרים

אברהם יערי (עורך), מסעות ארץ ישראל, גבעתיים: הוצאת מסדה, 1976.
אברהם יערי (עורך), אגרות ארץ ישראל, רמת גן, הוצאת מסדה, 1971.
שלמה לוטן, טבטונים בממלכת ירושלים הצלבנית, התפתחות המסדר הצבאי הטבטוני 1309-1190, יחסי גומלין בין המזרח הפרנקי ואירופה, תל אביב, 2012
דן בהט, בנימין זאב קדר, זאב וילנאי, רציפות היישוב היהודי בארץ ישראל, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, תשל"ד.
בנימין זאב קדר (עורך), הצלבנים בממלכתם: מחקרים בתולדות ארץ-ישראל 1291-1099, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשמ"ז.
בנימין זאב קדר, צבי ברס (עורכים), פרקים בתולדות ירושלים בימי הביניים, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשל"ט-1979.
רוברט לופז, לידתה של אירופה, (הקדמה: בנימין זאב קדר, עורך מדעי: צבי רזי, עריכה: אמיתי שפיצר, תרגום: מיה מבורך), תל אביב: הוצאת דביר, תש"ן-1990.
בן-ציון דינור, במאבק הדורות של עם ישראל על ארצו, מחורבן ביתר עד תקומת ישראל, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, תשל"ה-1975.
יהושע פראוור, הצלבנים: דיוקנה של חברה קולוניאלית, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 1976.
יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 1963.
ענת פלד, סוכר בממלכת ירושלים: טכנולוגיה צלבנית בין מזרח למערב, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ט 2009.
סילביה רוזנברג (עורכת), אבירי ארץ הקודש : ממלכת ירושלים הצלבנית, ירושלים: הוצאת מוזיאון ישראל, 1999.
לקריאה נוספת > ספרים > עבודות דוקטור

שלמה לוטן, התפתחות המסדר הצבאי הטבטוני 1309-1190: יחסי גומלין בין ארץ ישראל ואירופה - עבודת דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, 2009
פנינה ארד, כסבורים היו כי בשערי גן-עדן הם : כיבוש ירושלים באמנות הצלבנית, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית ירושלים, תשס"ה 2005.
קרן ריספלד-כספי, נשים לוחמות בצבא מסעי הצלב וממלכת ירושלים הצלבנית, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תש"ס 2010.
ורד עצמון, אתרים ומסורות בכתבי צלייני ארץ הקודש בתקופה הביזנטית ובתקופה הצלבנית, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשנ"ז 1997.
מיכאל ארליך, ארץ ישראל בסוף התקופה הצלבנית : על פי תיאורו של בורכהרד מהר ציון, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן, תשנ"ד 1994.
רוני אלנבלום, הישוב הכפרי הפרנקי בארץ-ישראל בתקופה הצלבנית, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית, ירושלים, תשנ"א 1991.
לקריאה נוספת > ספרים > עבודות דוקטור > מאמרים

מרים פרנקל, "יתד התקועה במקום נאמן" : פוליטיקה וכוח בעלייה לרגל היהודית לירושלים בתקופה הפאטמית, בתוך: לראות ולגעת - עלייה לרגל ומקומות קדושים ביהדות, בנצרות ובאסלאם, מחקרים לכבוד אורה לימור, (עורכים: יצחק חן, איריס שגריר), רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, תשע"א-2011, עמ' 135-156.
אלחנן ריינר, השקר הגלוי והאמת הנסתרת: נוצרים, יהודים ומקומות קדושים בארץ ישראל במאה הי"ב, ציון, סג, ב, תשנ"ח, עמ' 188-157. (נדפס גם כדפוס-צילום בתוך עלייה לרגל, תשס"ה-2005).
אלחנן ריינר, יהודי ארץ ישראל בתקופת הצלבנים, בתוך: אלי בר-נביא (עורך), תולדות עם ישראל מימי האבות עד ימינו, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 1993.
ישראל משה תא-שמע, כרוניקה חדשה לתקופת בעלי התוספות מחוגו של ר"י הזקן - לעליית שלוש מאות הרבנים, ר’ יחיאל מפאריס וענייני ארץ-ישראל, שלם, ג, תשמ"א, עמ' 324-319.
ישראל יעקב יובל, בין משיחיות פוליטית למשיחיות אוטופית בימי הביניים, בתוך: שמואל נח אייזנשטדט, משה ליסק [עורכים),הציונות והחזרה להיסטוריה – הערכה מחדש, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשנ"ט, עמ' 99-82.
הערות שוליים

↑  ראו: יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ-ישראל, א, עמ' 429-427.
↑  ראו למשל: מנחם אלון, המשפט העברי - תולדותיו, מקורותיו, עקרונותיו, ב, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשל"ח-1978, עמ' 932.
↑  בנימין זאב קדר, רציפות היישוב היהודי בארץ ישראל, עמ' 57.
↑  מנחם אלון,המשפט העברי, תולדותיו, מקורותיו, עקרונותיו, א, ירושלים:הוצאת מאגנס, תשל"ח-1978, עמ' 635–636.
↑  יהודה הלוי,מִכֶּבֶל עֲרָב, באתר פרויקט בן יהודה.
↑  מסעות יעקב בן נתנאל הכהן, בתוך: אברהם יערי (עורך),מסעות ארץ ישראל, גבעתיים: הוצאת מסדה, 1976, עמ' 62-55.
↑  הערבים המוסלמים.
↑  נוצרים סורים.
↑  כנראה ארמניים.
↑  גורג'יים, אנשי קאווקז.
↑  הצלבנים, ואנשי אירופה בכלל.
↑  אברהם יערי העיר כי בכתב יד קדום מצוינת המילה "ארבעה", ונראה לו כי נוסח זה הוא הנכון.
↑  ייתכן שהכוונה לשער אפרים, שמו אז של שער שכם.
↑  שמו אז של שער יפו.
↑  כשמו אז גם היום.
↑  שמו אז של שער האריות.
↑  מסעות ר' בנימין מטודילה בארץ-ישראל ובסוריה, בתוך: אברהם יערי,מסעות ארץ ישראל, עמ' 39.
↑  מסעות ר' פתחיה מרגנסבורג בסוריה ובארץ-ישראל, בתוך: אברהם יערי (עורך), מסעות ארץ ישראל, רמת גן: הוצאת מסדה, 1976, עמ' 51.
↑  ראו: מוריס קריגל, זרמים רוחניים ביהדות אשכנז, בתוך: אלי בר-נביא (עורך), תולדות עם ישראל מימי האבות עד ימינו, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 1993, עמ' 99-98.
↑  על פי מסעות ר' בנימין מטודילה בארץ-ישראל ובסוריה, בתוך:אברהם יערי (עורך), מסעות ארץ ישראל, רמת גן, הוצאת מסדה, 1976, עמ' 33.
↑  על פי אברהם יערי הנוסח 200 הוא טעות בהעתקה.
↑  .חיים ביינארט, אטלס כרטא לתולדות עם ישראל בימי הביניים, ירושלים: הוצאת כרטא, 1981, עמ' 36.
↑  אגרת שמואל בן רבי שמשון, בתוך: אברהם יערי (עורך), אגרות ארץ ישראל, רמת גן, הוצאת מסדה, עמ' 83-75.
↑  יהודה דוד אייזנשטיין, אוצר מסעות, מסע דפליסטינא מר' שמואל ב"ר שמשון (1210), עמ' 63.
↑  אברהם יערי, אגרות ארץ ישראל,, עמ' 76.
↑  ראו: אשתורי הפרחי, כפתור ופרח, ברלין תרי"א, עמ' טו, באתר היברובוקס
↑  פירוש רמב"ן לספר במדבר לג נג.
↑  ראו: אלחנן ריינר, יהודי ארץ ישראל בתקופת הצלבנים, בתוך: אלי בר-נביא (עורך), תולדות עם ישראל מימי האבות עד ימינו, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 1993, עמ' 109-108.
↑  כניסתו של ר' משה בן נחמן לירושלים, בתוך: אברהם יערי (עורך), מסעות ארץ ישראל, עמ' 77.
↑  קריעה בבגד כמנהג האבלות ביהדות.
↑  מילים אלו צוטטו על ידי רבים במשך הדורות בהקשר הארצישראלי; ראו למשל: אגרת ר' זאב יעבץ מיהוד, בתוך: אברהם יערי, אגרות ארץ ישראל, עמ' 482; ובנוסף, משמעותם הורחבה, אף להיותה כלל מעציב בהתנהלות העולם.
↑  אגרת הרמב"ן לבנו מירושלים, אגרות ארץ ישראל, רמת גן: הוצאת מסדה, 1971, עמ' 85.
↑  אגרת הרמב"ן לבנו מירושלים, אגרות ארץ ישראל, עמ' 85.
↑  החוקר מאיר בן דב זיהה את החורבה שבה ייסד הרמב"ן בית כנסת עם קפלת תפילהביזנטית שהתגלתה בהר ציון ליד חומת העיר העתיקה, הנמצאת במרחק כ-150 מטרים מהמבנה הידוע כיום בשם בית כנסת הרמב"ן".
↑  שלמה בן אדרת, שו"ת הרשב"א, חלק ו', תשובה ס"ט, באתר היברובוקס
↑  ראו: אלחנן ריינר, תולדות עם ישראל מימי האבות עד ימינו, עמ' 109-108.
דף מן הגניזה ובו כתב ידו של רבי אברהם בן הרמב"ם, מן המאה ה-13
האלף ה-1 לפנה"ס

משמאל למעלה, בכיוון השעון: מקדש הפרתנון באתונה שביוון; הפילוסוף היווני אריסטו; מייסד הבודהיזם גאוטמה בודהה; מלחמותיו של אלכסנדר הגדול נמשכות מ-336 לפנה"ס עד 323 לפנה"ס; אותיות האלפבית היווני; איור של אנשים שעבדו במהלך תקופת הברזל; הרודן הרומי יוליוס קיסר נרצח על ידי קבוצת סנאטורים רומים בשנת 44 לפנה"ס
| --- | --- |
 אלפים::  האלף ה-2 לפנה"ס • האלף ה-1 לפנה"ס • האלף הראשון
 מאות::  המאה ה-10 לפנה"ס • המאה ה-9 לפנה"ס • המאה ה-8 לפנה"ס • המאה ה-7 לפנה"ס • המאה ה-6 לפנה"ס • המאה ה-5 לפנה"ס • המאה ה-4 לפנה"ס • המאה ה-3 לפנה"ס • המאה ה-2 לפנה"ס • המאה ה-1 לפנה"ס
האלף ה-1 לפנה"ס הוא פרק הזמן שבין שנת 1000 לפנה"ס עד שנת 1 לפנה"ס (תחילת המאה ה-10 לפנה"ס עד סוף המאה הראשונה לפנה"ס).
אוכלוסיית העולם הוכפלה במהלך האלף הראשון לפנה"ס – מ-100 מיליון לכ-200 עד 250 מיליון.[דרוש מקור]
ערים חדשות

| --- | --- |
 טאוטיווקאן (במהלך האלף ה-1 לפנה"ס)  אפסוס (המאה ה־10 לפנה"ס)  קרתגו (המאה ה־9 לפנה"ס)  קטמנדו (המאה ה־8 לפנה"ס)  ירוואן (המאה ה־8 לפנה"ס)  פלרמו (המאה ה־8 לפנה"ס)  סירקוזה (המאה ה־8 לפנה"ס)  רומא (21 באפריל 753 לפנה"ס)  קזבלנקה (המאה ה־7 לפנה"ס)  טריפולי (המאה ה־7 לפנה"ס)  איסטנבול (667 לפנה"ס כביזנטיון)  פומפיי (המאה ה־6 לפנה"ס)  נאפולי (המאה ה-6 לפנה"ס)  ג'דה (המאה ה-6 לפנה"ס)  בנגאזי (המאה ה-6 לפנה"ס)  בוכרה (המאה ה-6 לפנה"ס)  אל מיראדור(אנ') (המאה ה-6 לפנה"ס)  דלהי (המאה ה־5 לפנה"ס)  מילאנו (600 לפנה"ס בערך)  מרסיי (600 לפנה"ס)  טשקנט (לפי ההערכות העיר נוסדה בין המאה ה־5 לפנה"ס למאה ה-3 לפנה"ס)  נאנג'ינג (495 לפנה"ס):  סלוניקי (המאה ה־4 לפנה"ס)  צ'נגדו (המאה ה־4 לפנה"ס)  אנטיוכיה (המאה ה־4 לפנה"ס)  קנדהאר (המאה ה־4 לפנה"ס)  טיקאל (המאה ה־4 לפנה"ס)  אקסום (המאה ה־4 לפנה"ס)  אלכסנדריה (334 לפנה"ס)  פריז (המאה ה-3 לפנה"ס)  האנגג'ואו (המאה ה-3 לפנה"ס)  פורטו (המאה ה-3 לפנה"ס)  קורדובה (המאה ה-3 לפנה"ס)  רימיני (המאה ה-3 לפנה"ס)  בלגרד (269 לפנה"ס)  טולוז (המאה ה-2 לפנה"ס)  ולנסיה (137 לפנה"ס)  ז'נבה (סביבות 120 לפנה"ס)  וינה (המאה ה־1 לפנה"ס)  גואנגג'ואו (המאה ה־1 לפנה"ס)  קלן (המאה ה־1 לפנה"ס)  קיסריה (המאה ה־1 לפנה"ס)  פירנצה (59 לפני הספירה)  ברצלונה (15 לפני הספירה לערך)
שרידי טאוטיווקאן
שרידי קרתגו
שרידי רומא העתיקה
שרידי פומפיי
שרידי טיקאל
אנשי רוח ומדע בולטים

הומרוס, גדול משורריה של יוון העתיקה לו מיוחסות האיליאדה והאודיסיאה (המאה ה-8 לפנה"ס).
הסיודוס, משורר אפי יווני (המאה ה-8 לפנה"ס).
זרתוסטרה, מייסד הזורואסטריות, הדת הרשמית בפרס במחצית השנייה של האלף ה-1 לפנה"ס.
תאלס, ראשון הפילוסופים היוונים המוכרים לנו (624–546 לפנה"ס)
פיתגורס, פילוסוף ומתמטיקאי יווני-פיניקי, מייסד האסכולה הפיתגוראית (582–496 לפנה"ס).
גואטאמא בודהא מייסד את הבודהיזם (בערך 563–483 לפנה"ס).
קונפוציוס, פילוסוף סיני, מייסד הקונפוציאניזם (551–479 לפנה"ס).
לָאוֹ דְזְה, פילוסוף סיני, אבי תורת הדאואיזם (601–531 לפנה"ס).
מהווירה, מייסד הג'ייניזם (?–527 לפנה"ס).
פרמנידס, פילוסוף יווני קדם-סוקרטי, מייסד האסכולה האלאטית (515-450 לפנה"ס).
איסכילוס, מחזאי וטראגיקון אתונאי (525–456 לפנה"ס).
סופוקלס, מחזאי וטראגיקון אתונאי (496–429 לפנה"ס).
אוריפידס, מחזאי וטראגיקון אתונאי (480–406 לפנה"ס).
הרודוטוס, נחשב למייסד ההיסיטוריוגרפיה (בערך 485 לפנה"ס).
סוקרטס, פילוסוף יווני הנחשב לאבי הפילוסופיה המערבית (470–399 לפנה"ס).
תוקידידס, היסטוריון יווני (בערך 460–395 לפנה"ס).
אפלטון, פילוסוף יווני, תלמידו של סוקרטס ומגדולי הפילוסופים בהיסטוריה (427–347 לפנה"ס).
היפוקרטס, רופא יווני הנחשב לאבי הרפואה המערבית (460–377 לפנה"ס).
אנטיסתנס, פילוסוף יווני, מייסד האסכולה הציניקנית (444–365 לפנה"ס).
אריסטיפוס, פילוסוף יווני, מייסד האסכולה הקירנאית (435–356 לפנה"ס).
אריסטו, פילוסוף יווני, מבכירי הפילוסופים של העת העתיקה (384–322 לפנה"ס).
אוקלידס, מתמטיקאי יווני הנחשב לאבי הגאומטריה (365–275 לפנה"ס).
אפיקורוס, פילוסוף יווני, מייסד האסכולה האפיקוראית (341–270 לפנה"ס).
זנון מכתיון, פילוסוף יווני-פיניקי, מייסד האסכולה הסטואית (333–264 לפנה"ס).
פירון מאליס, פילוסוף יווני, מייסד זרם הספקנות (360–270 לפנה"ס).
ארכימדס, מדען, מהנדס, מתמטיקאי וממציא יווני (287–212 לפנה"ס).
פוליביוס, היסטוריון יווני (203–120 לפנה"ס).
מרקוס טוליוס קיקרו, פוליטיקאי וסופר רומי (106–43 לפנה"ס).
לוקרטיוס, משורר ופילוסוף רומי אפיקוראי (99–55 לפנה"ס).
ורגיליוס, משורר רומי (70–19 לפנה"ס).
הוראציוס, משורר רומי (65–8 לפנה"ס).
אובידיוס, משורר רומי (43 לפנה"ס–17 לספירה).
הומרוס, פסל רומי מהמאה ה-2 לספירה, המבוסס על פסל יווני קדום יותר.
פסל בודהה מאזור גנדהרה בפקיסטן, המאה ה-1 לספירה
אפלטון בציור מאת רפאל
אריסטו בציור מאת רפאל
איור של קונפוציוס מהמאה ה-8
אנשי רוח ומדע בולטים > אנשים בולטים ביהדות

אליהו, נביא שפעל בזמן מלכותו של מלך ישראל אחאב.
אלישע, נביא שפעל בתקופת שלטונם של המלכים יורם, אחזיה, יהוא, יהואחז ויואש.
יונה בן אמיתי, נביא שפעל בימי המלך ירבעם השני, ונודע בשליחותו הנבואית לנינוה בירת אשור.
הושע בן בארי, נביא שפעל בממלכת ישראל מימי ירבעם השני ועד חורבנה.
עמוס, נביא שפעל בממלכת ישראל בימי ירבעם השני ועוזיהו מלך יהודה.
מִיכָה הַמֹּרַשְׁתִּי, נביא שפעל ביהודה בימי המלכים יותם, אחז וחזקיהו.
ישעיהו, נביא שפעל ביהודה מימי עוזיהו ועד חזקיהו.
חולדה, נביאה שפעלה בימי המלך יאשיהו.
ירמיהו, נביא שפעל מימי המלך יאשיהו ועד חורבן ממלכת יהודה.
יחזקאל, נביא שפעל בבבל סביב חורבן ממלכת יהודה.
עזרא הסופר, ממנהיגי היהודים בימי שיבת ציון.
נחמיה בן חכליה, ממנהיגי היהודים בימי שיבת ציון.
אסתר, מלכת פרס ומדי וגיבורת מגילת אסתר.
מרדכי, בן דודה של אסתר ומגיבוריה של מגילת אסתר.
שמעון הצדיק, כהן גדול ומנהיג בתקופת בית שני, משיירי כנסת הגדולה.
שמעיה, נשיא הסנהדרין בסוף תקופת הזוגות (סוף תקופת החשמונאים).
אבטליון, אב בית דין בסוף תקופת הזוגות, חברו של שמעיה.
הלל הזקן, נשיא הסנהדרין האחרון בתקופת הזוגות.
שמאי הזקן, אב בית דין, ובר-הפלוגתא הקבוע של הלל הזקן.
הערות שוליים

↑  רוב החוקרים מתארכים את תקופת שלטונו של פרנוואז במאה ה-3 לפנה"ס: 302-276 לפנה"ס על פי וחושטי, 299-234 לפנה"ס על פי סיריל טואמנוף, או 284-219 לפנה"ס על פי פאוולה אינגורוקווה.
מפת העולם באמצע האלף ה-1 לפנה"ס המראה את השלב בו אוכלוסיות העולם היו באותה העת:
  ציידים-לקטים
  רועים נוודים
  איגודים חקלאיים פשוטים
  איגודים חקלאיים מורכבים / שבטים
  חברות עם ממשל
  אימפריות
ירמיהו על חורבות ירושלים–ציור מאת הוראס ורנה (1844)
טייסת 103

| --- | --- |
סמל הטייסת
סמל הטייסת
 לאט לאט אנחנו ממהרים
 פרטים
 כינוי:  "טייסת הפילים"
 כינוי עבר:  "הפיל המעופף"
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   חיל האוויר הישראלי
 סוג:  מטוסי תובלה
 בסיס האם:   בסיס נבטים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  מאי 1948 – הווה (כ־76 שנים) 
 מלחמות:  מלחמת העצמאות 
 נתוני היחידה
 ייעוד:  תובלה אווירית, הצנחת כוחות ומטענים, מיוחדים, הנחתת ציוד מגובה נמוך.
 כלי טיס:  C-130J סופר הרקולס ("שמשון")
 כלי טיס בעבר:  C-130 הרקולס ("קרנף"), נורד, דקוטה, C-46 קומנדו, DC-5, ‏B-17, קטלינה, "בריסטול בופייטר", "דה הבילנד דראגון ראפיד", מוסקיטו 16.PR, הדסון, UC-64A נורסמן, בוננזה, מסוקי הילר 360
 
מטוס הרקולס של טייסת 103 בעת תרגיל באנגליה, 1998
מטוס שמשון-C130J של טייסת 'הפילים' בחיל האוויר הישראלי
טייסת 103, המכונה גם "טייסת הפילים", היא טייסת תובלה בחיל האוויר הישראלי. הטייסת מפעילה כיום מטוסי תובלה מסוג סופר הרקולס C-130J "שמשון".
היסטוריה

הטייסת הוקמה בחודש יולי 1948 בבסיס רמת דוד, כטייסת תובלה והפצצה. בעת הקמתה היו בה שלושה מטוסי דקוטה ומטוס דאגלס DC-5 אחד. בימים לאחר מכן צורף לטייסת מטוס דה הבילנד מוסקיטו ומספר מטוסי בופייטר. בטייסת שירתו 12 אנשי צוות אוויר שבהם רק ישראלי אחד.
ב-30 במאי 1949 עברה הטייסת לבסיס תל-נוף וחזרה לפעילות ב-1 ביולי.
ב-15 במאי 1963 הוקם גף נפרד של הטייסת בבסיס לוד ובו חמישה מטוסי סטרטוקרוזר ("ענק") מדגם אזרחי שנרכשו בארצות הברית, וזוג מטוסי דקוטה. גף זה הפך ל"טייסת 120" ב-1 ביולי 1964.
ב-15 באוגוסט 1974, עברה הטייסת מבסיס תל-נוף לבסיס לוד, שהפך לבסיס מטוסי התובלה הכבדה והבינונית.
בשנת 1976 הוסבה הטייסת למטוסי C-130 הרקולס ("קרנף"), לאחר שמטוס הנורד הוּצא מהשירות.
באוגוסט 2008, עברה הטייסת למשכנה החדש בבסיס נבטים, לאחר שבסיס לוד נסגר.
באוגוסט 2013 נסגרה הטייסת. צוותי הטיסה והמטוסים נקלטו בטייסת אבירי הציפור הצהובה.
באוקטובר 2013 סיימו שלושה מטייסי טייסת 103 את הכשרתם בהטסת מטוס הסופר הרקולס בבסיס חיל האוויר האמריקאי בליטל רוק, ארקנסו ושבו לישראל כדי לאמן טייסים נוספים המיועדים לטייסת.
ב-18 בדצמבר 2013 נפתחה הטייסת מחדש בבסיס נבטים, למפקדה הראשון מונה סגן-אלוף אורי שאקי.
ב-9 באפריל 2014 החל עידן מטוס סופר הרקולס C-130J ("שמשון") בטייסת.
מפקדי הטייסת

| שם | תקופת כהונה | הערה |
| --- | --- | --- |
| קלוד דיובאל | 1948 |  |
| דניאל רוזין | 1948 |  |
| סם בושס | 1948 |  |
| דניאל קרביט | 1949 |  |
| פול קדר | נובמבר 1949 – פברואר 1950 | לימים ראש להק ההדרכה |
| שלמה להט (לנדאו) | פברואר 1950 – מאי 1950 | לימים סגן מפקד חיל האוויר ומנכ"ל חברת אל על |
| יעקב אבישר | מאי 1950 – דצמבר 1950 |  |
| שמואל וידיליס | אפריל 1951 – ינואר 1952 |  |
| יהודה ארבל (פופקו) | 1952–1954 |  |
| פול קידר | 1954 – ינואר 1955 |  |
| נתן נבות (נוביק) | ינואר 1955 – 1957 |  |
| חגי אגמון (הוגו אלפרשטיין) | 1957–1960 |  |
| משולם (שוליק) ספיר | 1960–1963 |  |
| יוסף עופר | 1963–1966 |  |
| יהודה ארבל (פופקו) | 1966 | כהונה נוספת |
| יעקב שבתאי | 1966–1967 | מלחמת ששת הימים |
| עודד בנימיני | 1967–1969 |  |
| יצחק ברקן | 1969–1971 | מלחמת ההתשה |
| דוד פורת | 1971 |  |
| אלי מור | 1971–1974 | מלחמת יום הכיפורים |
| אבינועם מימון | 1974–1976 |  |
| יורם שחר | 1976–1978 |  |
| נתן דביר | 1978–1982 |  |
| דרור כפיר | 1982–1984 |  |
| עמוס פארן | 1984–1986 |  |
| יעקב (יוקי) בראור | 1986–1988 |  |
| יצחק (איקה) ברנדט | 1988–1990 | לימים מפקד בסיס חיל האוויר לוד ומפקד היחידה לשיתוף פעולה |
| שוקי בונס | 1990–1992 |  |
| אמיר השכל | 1992–1994 | לימים ראש להק כוח האדם |
| עמוס קובץ | 1994–1996 |  |
| שמואל (לולי) גוטשל | 1996–1998 |  |
| דניאל שלייפר | 1998–2000 |  |
| אודי בר-עוז | 2000–2002 | לימים מפקד בסיס חיל האוויר לוד |
| עדן אטיאס | 2002–2004 | לימים מפקד בסיס נבטים |
| גדי קופרמן | 2004–2006 |  |
| ליהוא הכהן | 2006–2008 | לימים מפקד בסיס נבטים |
| מיכה סברסקי | 2008–2010 |  |
| ינון | 2010 – אוגוסט 2013 | מפקדה האחרון של הטייסת, בעת סגירתה כטייסת "קרנפים" |
| אורי שאקי | דצמבר 2013 – 2015 | מפקדה הראשון של הטייסת בעת פתיחתה מחדש, עם מטוסי ה"שמשון" |
| יואב | 2015–2018 |  |
(מקורות למידע בטבלת המפקדים:)
סמל הטייסת

סמל הטייסת עוצב על ידי אנשי מח"ל ששירתו לפני כן בהודו ובאפריקה ושם פגשו פילים ששימשו כחיות משא, דימוי מתאים לטייסת תובלה.
סמל הטייסת > סמלים נוספים בטייסת

סמל מערך מטוסי ה"קרנף"
לקריאה נוספת

אורי דרומי, מכיסא הנווט, מבצעים בהם השתתף המחבר בטייסת הפילים, הוצאת פילוש, 2019
הערות שוליים

1 2 3  US, Israel, hone partnership over C-130J,‏ באתר בסיס חיל האוויר האמריקאי ליטל רוק (אנ'), 7 בנובמבר 2013
↑  אבינעם מיסניקוב, ‏טייסת 103, באתר "מרקיע שחקים", 31 ביולי 2021 – תמצית פרטי הטיייסת ורשימת מפקדים
↑  לא על הסמל לבדו, באתר חיל האוויר הישראלי, בטאון חיל האוויר, גיליון 187, 21 ביוני 2009
| טייסות חיל האוויר הישראלי |
| --- | --- | --- |
| מטוסי קרב |  הפטישים (69) •  הקרב הראשונה (101) •  הנמר המעופף (102) •  העקרב (105) •  חוד החנית (106) •  אבירי הזנב הכתום (107) •  העמק (109) •  אבירי הצפון (110) •  הדרקון המעופף/ הטייסת האדומה (115) •  אריות הדרום (116) •  הסילון הראשונה (117) •  העטלף (119) •  אבירי הזנב הכפול (133) •  נשר הזהב (140) •  התוכי המנפץ (149) •  האחת (201) •  הנגב (253) •  מרכז המדינה (254) |  |
| מסוקים |  הצרעה (113) •  מובילי הלילה (114) •  דורסי הלילה (118) •  ציפורי המדבר (123) •  החרב המתהפכת (124) •  המסוקים הקלים (125) •  מגע הקסם (190) •  מגיני המערב (193) |  |
| תובלה, כיבוי, בקרה ומודיעין |  הגמל המעופף/ הטייסת הראשונה (100) •  הפילים (103) •  ענקי המדבר (120) •  הנחשון (122) •  אבירי הציפור הצהובה (131) •  מלכי האוויר (135) •  ההוקאיי (192) •  טייסת הכיבוי (249) |  |
| כלי טיס מאוישים מרחוק |  עוף החול (144) •  האיל הנוגח (147) •   ציידי הצללים (160) •  הנחש השחור (161) •  ציפורי האש (166) •  המל"טים הראשונה (200) •  הנשר הלבן (210) •  הברון האדום |  |
| טייסות מדמי טיסה |  טייסת מאמני כטב"ם ומסוקים (320) •  טייסת מאמני קרב (420) |  |
| ניסוי |  טייסת מרכז ניסויי טיסה (5601) |  |
| כנף 2 | טייסת 150 • טייסת 199 • טייסת 248 |  |
| הטייסות הראשונות | טייסת תל אביב (1) • טייסת הנגב (2) • טייסת הגליל (3) |  |
שנות ה-90 של המאה ה-11

שנות ה-90 של המאה ה-11 היו העשור העשירי והאחרון של המאה ה-11, החלו ב־1 בינואר 1090 והסתיימו ב־31 בדצמבר 1099.
אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > מלחמות

1090 – מנהיג אלמורבידי יוסוף איבן טאשפין חזר לחצי האי האיברי בפעם השלישית. הוא כבש את הממלכות המוסלמיות בגרנדה ומאלגה וחזר לצפון אפריקה. בניגוד לעבר, הצבא נישאר בחצי האי בפיקוד נחדו המשיך בכיבושים.
1090 – הנוצרים כבשו את ליסבון וסינטרה שבפורטוגל של היום.
1091 – אלמורבידים השתלטו על קורדובה ועמק קואדל קיביר. הנוצרים ניסו לעזור לאמיר סביליה אך ללא הצלחה. במהלך השנה גם סביליה וערים נוספות עבור לשליטה של האלמורבידים.
1091 – נורמנים כבשו את סיציליה. סיום שליטה מוסלמית על האי.
1092 – העיר טולדו עברה לשליטה נוצרית באופן סופי.
1093 – אלמורבידים כבשו את ליסבון ובדחוס. ממלכת בדחוס הפסיקה להתקיים
1093 – אל סיד כבש את ולנסיה מהמורים והקים ממלכה שרק באופן פורמלי הכירה בעליונות של קסטיליה. בצבא של הממלכה משרתים נוצרים ומוסלמים זה לצד זה.
1093 – אלמורבידים החלו במצור על ולנסיה אך הובסו על ידי אל סיד. הפסד משמעותי ראשון של האלמורבידים בחצי האי האיברי.
13 בנובמבר 1093 – קרב אלנוויק – מלך סקוטלנד מלקולם השלישי נהרג בקרב על ידי כוחות אנגליים.
15 ביוני 1094 – רקונקיסטה: אל סיד כובש את ולנסיה
1096 – מאורעות תתנ"ו טבח ביהודים ברחבי אירופה, טורקיה, סוריה, לבנון, וארץ ישראל במסגרת מסע הצלב הראשון.
1 ביולי 1097 – קרב דוריליאום; הצלבנים מנצחים את הטורקים הסלג'וקים
21 באוקטובר 1097 – מסע הצלב הראשון: תחילת המצור על אנטיוכיה על ידי הצלבנים
3 ביוני 1098 – מסע הצלב הראשון: הצלבנים כובשים את אנטיוכיה
28 ביוני 1098 – מסע הצלב הראשון: סיום המצור המוסלמי על אנטיוכיה וסיום כיבושה של העיר על ידי הצלבנים
7 ביוני 1099 – החל המצור הצלבני על ירושלים, שנמשך 5 שבועות עד לכיבושה
15 ביולי 1099 – מסע הצלב הראשון: חיילים נוצרים מסיימים כיבוש העיר ירושלים כולל כיבוש כנסיית הקבר הקדוש לאחר מצור ממושך וטובחים בתושבים היהודים והמוסלמים
1099 – מסע הצלב הראשון: לאחר הקמת ממלכת ירושלים הופך מסגד אל-אקצא לארמון המגורים של מלכי ירושלים (אנ').
12 באוגוסט 1099 – מסע הצלב הראשון: קרב אשקלון: הצלבנים מביסים את הפאטימים
1099 – אלמורבידים החלו במצור על ולנסיה. אל סיד נפטר במהלך המצור.