אוסטרליה (סיירת מערכה, 1911)
היסטוריית שירות > מרד

הצוות של אוסטרליה סבלה באופן עקבי ממורל נמוך מאז כניסת הסיירת לשירות, ושיעור המלחים של אוסטרליה שהועמדו לדין משמעתי במהלך מלחמת העולם הראשונה היה מהגבוהים בצי המלכותי האוסטרלי. רבים מהמלחים האוסטרליים התרעמו על חומרת המשמעת הימית ומה שהם ראו כעונש מופרז על הפרות קלות; דוגמה אחת הייתה של מלח שהואשם בעריקה, נכלא לשלושה חודשים, והפסיד את כל שכרו על שהתייצב מאוחר מדי ביום שביתת הנשק. גורמים שתרמו למורל נמוך ולמשמעת ירודה כללו תסכול על אי השתתפות בקרב יוטלנד, שיעורי מחלות גבוהים, הזדמנויות מוגבלות לחופשה, עיכובים או חוסר מוחלט בשכר ומזון באיכות ירודה. המשך השגרה והמשמעת הנוקשה בזמן המלחמה לאחר שביתת הנשק תסכל את צוות האונייה. הייתה גם תפיסה שאנשי הצוות הבריטיים של אוסטרליה מקודמים מהר יותר מעמיתיהם האוסטרליים ושולטים בעמדות הפיקוד. הגעתה של סיירת המערכה לפרימנטל ב-28 במאי התקבלה בהכנסת אורחים נרחבת, אשר הוחזרה במידת האפשר על ידי המלחים עם הזמנות וסיורים בכלי השיט שלהם. היו הזדמנויות לחופשה מהחוף, אך אלה היו מוגבלות מכיוון שאוסטרליה הייתה בנמל רק שלושה ימים, ונאלצה להפליג מוקדם ב-1 ביוני למלבורן.
נציגי צוות האונייה פנו לקפטן קלוד קמברלג' כדי לבקש עיכוב של יום אחד ביציאה; זה יאפשר למלחים לקבל סוף שבוע שלם של חופש, ייתן לאנשים ילידי פרת' את ההזדמנות לבקר את משפחותיהם, ולתת לצוות הזדמנות נוספת להזמין אנשים לסיפון. קמברלג' השיב כי מכיוון שלאוסטרליה יש לוח זמנים צפוף של ביקורי "ברוכים הבאים הביתה", אי אפשר אפילו לשקול עיכובים כאלה. למחרת בבוקר, בסביבות השעה 10:30, התאספו בין 80 ל-100 מלחים מול צריח 'P', חלקם במדי עבודה, אחרים שזה עתה חזרו מהחוף שהו עדיין באסדת ה-libertyman. קמברלג' שלח את הקצין המבצע לברר מדוע התאספו אנשי הצוות, ומשנודע שהם חוזרים על הבקשה של היום הקודם לעיכוב היציאה, ירד לפנות אליהם. בנימה חוקית קפדנית, הוא הודיע למלחים שדחיית אוסטרליה היא בלתי אפשרית, והורה להם להתפזר. הקבוצה צייתה לפקודה זו, למרות שחלקם היו קולניים במורת רוחם. זמן קצר לאחר מכן, אוסטרליה הייתה מוכנה ליציאה, אך כאשר ניתנה הפקודה לשחרר את כבלי העגינה ולצאת לדרך, הודיעו לקמברלג' שהמסיקים נטשו את חדרי הדוודים. לאחר האספה על הסיפון, כמה מלחים התחזו במטפחות שחורות, ועודדו או הפחידו את המסיקים התורנים לעזוב את עמדותיהם, כשהם משאירים את אוניית הדגל של הצי תקועה ליד המצוף, לעיניהם של נכבדים והמונים על הרציף הסמוך. בכירי המש"קים, יחד עם מלחים שגויסו ממחלקות אחרות, נשלחו לחדר הדוודים כדי להניע את אוסטרליה, והיציאה מפרימנטל נדחתה רק בשעה.
ההיסטוריונים הימיים האוסטרליים דייוויד סטיבנס וטום פריים חלוקים בדעתם לגבי מה שקרה אחר כך. סטיבנס מצהיר כי קמברלדג' כינס את צוות האונייה בשעות אחר הצהריים המוקדמות, קרא את תקנון המלחמה, הרצה בפניהם על חומרת הסירוב לתפקיד, ואז הורה למסיקים ללכת לעמדות שלהם, מה שעשו בשקט. פריים טוען שהמסיקים חזרו לשירות חופשי ברגע שסיירת המערכה יצאה לדרך, לפני שקמברלדג' פינה את הסיפון התחתון ודיבר עם המלחים. לאחר שפנה אל המלחים, קמברלדג' אסף את הקצינים הבכירים של האונייה לחקירה. חמישה אנשי צוות, כולל אחד ממועמדי צלב ויקטוריה מהפשיטה על זבריחה, הואשמו בהסתה למרד ונעצרו עד למשפט צבאי, שנערך על סיפון HMAS אנקאונטר ב-20 ביוני, לאחר שהגיעה אוסטרליה לסידני. הפסיקה הייתה כי חמשת הגברים "הצטרפו למרד, לא מלווה באלימות", והם נידונו למאסר בכלא גולבורן: שניים לשנה, אחד לשמונה עשר חודשים, ושניים לשנתיים עם עבודת פרך. מספר מלחים אחרים הואשמו בהשתתפות במרד, אך שוב, סטיבנס ופריים חלוקים בדעותיהם: הראשונים טוענים כי 7 אנשי צוות הורשעו, בעוד שהאחרון אומר ש-32 מלחים זוכו לאחר מכן ממרד, אך לאחר מכן הורשעו בסירוב פקודה. שני המחברים מסכימים שאנשי הצוות הללו נשפטו על ידי הקפטן בעוד אוסטרליה עדיין בים, ונענשו ב-90 יום כל אחד בתאים.
בעקבות בית המשפט הצבאי של חמשת ראשי המנהיגים, התקיים ויכוח בציבור, בתקשורת ובתוך הממשלה על גזרי הדין; בעוד שרובם הסכימו שהתרחש מרד, היו חילוקי דעות לגבי הקלות או חומרת העונשים שהוטלו. אהדת הציבור הייתה עם המלחים, וכמה פוליטיקאים לחצו על הממשלה והאדמירליות לחון את האנשים. האדמירליות חשבה שהעונשים הוגנים, אך ב-10 בספטמבר הודיעה שהם יקוצצו בחצי בהתחשב בצעירותם של המלחים. למרות זאת, המחלוקת נמשכה עד 21 בנובמבר: לאחר שממשלת אוסטרליה פנתה ישירות לאדמירליות, הוסכם כי המלחים ישוחררו ב-20 בדצמבר. עם זאת, הממשלה הכעיסה את מועצת הצי כשפנתה לאדמירליות מבלי להתייעץ עם המועצה תחילה. מפקד הצי המלכותי האוסטרלי, אדמירל משנה פרסי גרנט ומפקד הצי, קומודור ג'ון דומארסק, הגישו את התפטרותם במחאה, שכן הם חשו שהפגנת הרחמים תוביל להתמוטטות במשמעת, וכי אם הממשלה תמשיך לתקשר עם האדמירליות מבלי להתייעץ עם המועצה, היא תערער את סמכות המועצה. שני הקצינים שוכנעו מאוחר יותר לחזור בהם מהתפטרותם לאחר שקיבלו הבטחות שהדירקטוריון ייוועץ לפני כל הודעות ממשלתיות עתידיות לבריטניה בנוגע לצי המלכותי האוסטרלי, וכי בכל האוניות יתפרסמו הודעות המסבירות שהמשפטים היו צודקים, אך תחילתו של עידן שלום הובילה לחנינה במקרה הספציפי הזה.