המלאכים הטובים של טבענו
תוכן > פרק 4: המהפכה ההומניטרית

אירופה הנוצרית של ימי הביניים וראשית העת החדשה הייתה תרבות של אכזריות. עינויים מוסדו בחסות הממשלים המרכזיים והמקומיים, והיו קבועים בחוק, שפסק ניקור עיניים, סימון בברזל לוהט, קטיעת ידיים, אפים ולשונות, וצורות אחרות של הטלת מום לפשעים קטנים. הוצאות להורג פומביות האריכו יסורי גסיסה בשיטות סאדיסטיות כמו שרפה על המוקד ותלייה, גרירה וביתור. עינויים נפסקו ובוצעו על ידי הכנסייה עצמה בתקופות האינקוויזיציה, ומלחמות דת וציד מכשפות היו נפוצים. בפרק 4 עוסק פינקר בשינוי ההיסטורי שחל בתרבות זו. "המהפכה ההומניטרית" בתרבות המערב התרחשה תוך פרק זמן קצר יחסית במאות ה-18 וה-19.
הריגה מבוססת אמונות תפלות: הקרבת בני אדם לאלים מגונה כבר במקרא, וכן ביוון וברומי העתיקים, ולמרות זאת נזכרת בכל התרבויות העתיקות הגדולות, למשל בסיפורי בת יפתח ואיפיגניה. האימפריה האצטקית יצאה למלחמות נגד שכניה לצורך שביית קורבנות אדם לאלים. בשומר, במצרים העתיקה, בסין וביפן הקדומות קברו לפעמים אנשי מעלה ביחד עם עבדיהם, משרתיהם או פילגשיהם החיים, ובהודו היו אלמנות שנשרפו על מדורות הקבורה של בעליהן, מנהג שנאסר על ידי השלטונות הבריטים רק במאה ה-19. אך פינקר מציין שבמרבית התרבויות בוטלו מנהגי קורבן אדם ביוזמת התושבים והשליטים המקומיים. בשנת 2 לפנה"ס נקבר אחיו של קיסר יפן וכמקובל נקברו עמו בחיים אנשי הפמליה שלו. צעקותיהם ובכיים שנשמעו במשך מספר ימים החרידו את הקיסר, ומספר שנים לאחר מכן כאשר קבר את אשתו, ציווה לשנות את המנהג ולהניח בקבר פסלי חרס במקום אנשים חיים. באירופה של הרנסאנס ועידן הנאורות, הוגי דעות דוגמת ארסמוס מרוטרדם, מישל דה מונטן ותומאס הובס עצמו הצביעו על הכשל הלוגי שבשימוש בעינויים כדי לחלץ וידויים מ"מכשפות". פינקר מצטט תיאור מתוך ספר על תולדות העינויים של הסופר האמריקאי דניאל מאניקס:
דוכס בראונשווייג בגרמניה הזדעזע משיטותיהם של האינקוויזטורים בדוכסות שלו, וביקש משני מלומדים ישועים נודעים לפקח על החקירות. לאחר בדיקה מפורטת אמרו הישועים לדוכס: "האינקוויזיטורים עושים את חובתם. הם אוסרים רק אנשים שנחשדו בווידוי של מכשפות אחרות."

"בואו איתי אל חדר העינויים" הציע הדוכס. הכמרים הלכו אחריו למקום שבו אשה אומללה הייתה מתוחה על סד העינויים. "תנו לי לחקור אותה", הציע הדוכס. "אשה, את מכשפה שהודתה. אני חושד בשני אנשים אלו שהם מכשפים. מה את אומרת על כך? תליינים - עוד סיבוב של הסד."

"לא, לא!" זעקה האשה, "אתה צודק! ראיתי אותם פעמים רבות בשבתות. הם יכולים להפוך את עצמם לתיישים, זאבים וחיות אחרות".

"מה עוד את יודעת עליהם?" דרש הדוכס.

"כמה מכשפות ילדו ילדים שלהם. אשה אחת ילדה להם שמונה ילדים. לילדים יש ראשי קרפדות ורגלי עכבישים."

הדוכס פנה אל הישועים הנדהמים: "האם אשלח אותכם לעינויים עד שתודו, ידידי?"
הריגה מבוססת אמונות תפלות: אלימות נגד מחללי שם וכופרים: בסעיף זה משרטט פינקר את ההיסטוריה של מלחמות דת באירופה מאז ימי הביניים. בין שנת 1095 ל-1208 טבחו הצלבנים כמיליון יהודים ומוסלמים. מכיוון שכל אוכלוסיית האדם באותן שנים מנתה כ-400 מיליון, כשישית מן האוכלוסייה בראשית המאה ה-20, מספר זה שקול מבחינה יחסית לששת מיליוני היהודים שנקטלו בשואה. במאה ה-13 נטבחו בדרום צרפת כ-200 אלף קתרים במסע הצלב האלביגנזי משום שהכנסייה הקתולית ראתה בהם כופרים ומינים, ומספרם של קורבנות האינקוויזיציה הספרדית לבדה מן המאה ה-15 ועד ה-18 מוערך ב-350 אלף. היסטוריונים כוללים במלחמות הדת האירופיות במאות ה-16 וה-17 את מלחמות ההוגנוטים בצרפת (1562–1594), מלחמות העצמאות ההולנדיות (1568–1648), מלחמת שלושים השנים (1618–1648), מלחמת האזרחים האנגלית (1642–1648), מלחמות אליזבת הראשונה באירלנד, בסקוטלנד ובספרד (1586–1603), ומלחמות קרל החמישי במקסיקו, בפרו, בצרפת ובאימפריה העות'מאנית (1521–1552). אף שלכל המלחמות האלו היו גם מניעים פוליטיים וטריטוריאליים חשובים, הדתות השונות של הצדדים הלוחמים היו מניע עיקרי לעימות. במלחמת שלושים השנים לבדה מוערך מספר הקורבנות ב-5.75 מיליונים, אשר באחוזים מאוכלוסיית אירופה באותו זמן שקולים למספר הקורבנות באירופה במלחמת העולם השנייה. פינקר דן בשאלה מדוע פסקו מלחמות הדת באירופה כמעט לחלוטין לאחר המאה ה-17. לדעתו, האידאולוגיות של עידן הנאורות קידשו פחות ופחות את הישארות הנפש ויותר ויותר את חיי האדם. רציונליסטים כמיכאל סרווטוס, ברוך שפינוזה, ג'ון לוק ופרנסיס בייקון טענו ששום דת וזרם אינם מצליחים להוכיח שהם נכונים מאחרים, והטיפו לחופש דת. אמנציפציה ליהודים ולמיעוטים דתיים אחרים הונהגה במרבית מדינות אירופה החל מן המהפכה הצרפתית.
עונשים אכזריים ויוצאי דופן: צורות שונות של עינויים והטלת מומים שימשו כעונש לא רק לכופרים ומכשפות, אלא גם על הפרת חוקים חילוניים. בעונשים כאלו הייתה תועלת מעשית למשטרים שהטילו אותם, שכן עינוי פומבי של אדם אחד היה עשוי להרתיע צופים רבים מביצוע עברות ולהפוך אותם לנתינים כנועים יותר. אך מחזות פומביים של אכזריות וייסורים היו פופולרים אפילו ללא תועלת מעשית כלשהי, משום שהצופים נהנו מהם. בפריז במאה ה-16, שרפת חתולים הייתה סוג מקובל של בידור פופולרי, שצפו בו בהנאה גם מלכים ואצילים. צורות בידור פופולריות אחרות היו קרבות כלבים, קרבות תרנגולים, ריצות פרים, שיסוי בדובים(אנ') ו"הוצאות להורג" פומביות של בעלי חיים "פושעים". פינקר מציין שאפילו אנשים שלא נהנו מצפייה בעינויים גילו אדישות מעוררת צמרמורת. ביומנו המפורסם של סמיואל פיפס נמצא כתוב:
יצאתי לצ'רינג קרוס לחזות במייג'ור גנרל הריסון(אנ') נתלה, נגרר ומבותר. הוא נראה עליז ככל שניתן לצפות מאדם במצבו. הוא בותר לבסוף וראשו וליבו הוצגו לקהל, והיו הרבה קריאות עידוד... משם המשכתי לבית אדוני, לקחתי את קפטן קטאנס ומר שיפלי לפונדק הסאן, והזמנתי לנו ארוחת צדפות.
עונש מוות: לאורך מרבית ההיסטוריה היה עונש מוות מקובל גם לעברות שהיום נחשבות כקלות. במהלך שנת 1822 עדיין נידונו 222 בריטים למוות, בין השאר על כייסות, זיוף, שוד מכלאת ארנבות וכריתת עץ, במשפטי בזק שנמשכו בממוצע שמונה וחצי דקות כל אחד. אך פחות מארבעים שנה מאוחר יותר, במהלך שנת 1861, נידונו 4 בריטים בלבד למוות. החל מן המאה ה-19 נידונו למוות כמעט רק על פשעי רצח ובגידה במדינה, ומרבית מדינות אירופה ביטלו לבסוף את עונש המוות לחלוטין. ארצות הברית היא בין המעטות בעולם המערבי בה קיים עדיין עונש המוות, אך גם 17 ממדינות ארצות הברית ביטלו אותו, ובאותן מדינות שבהן הוא עדיין קיים רשמית, השימוש בו נדיר מאוד אפילו כעונש על רצח.
עבדות: העבדות הייתה חוקית ומקובלת בתרבויות רבות לאורך מרבית ההיסטוריה, ובכלל זה בתקופת המקרא, ביוון וברומי העתיקות. אפילו באתונה העתיקה, חלוצת הממשל הדמוקרטי, 35% מן האוכלוסייה היו עבדים. בין המאות ה-16 וה-19 מתו כמיליון וחצי אפריקאים בספינות עבדים בסחר העבדים האטלנטי. רבים נוספים מתו כשהובלו לנמלי הים באפריקה או למזרח התיכון, ומספר הקורבנות הכללי מוערך ב-17 מיליונים לפחות, אך ייתכן שהוא מגיע ל-65 מיליונים. פינקר דן בסיבות שהוליכו את כל מדינות המערב לבטל את העבדות במאה ה-19. הכלכלן אדם סמית טען שעבדות יקרה מעבודת אנשים חופשיים, אך בעלי העבדים עצמם לא הסכימו עם טענה זו, ובדרך-כלל היה צורך לאלץ אותם לשחרר את עבדיהם. בריטניה, בעצמה אחת המשתתפות העיקריות בסחר העבדים האטלנטי, הוציאה את העבדות מחוץ לחוק ב-1807, ביטלה אותה ברחבי האימפריה שלה ב-1833, והחל משנת 1840 אף דרשה ממדינות אחרות לבטל את העבדות, לפעמים תוך שימוש בסנקציות כלכליות ובפעולות מלחמתיות של הצי המלכותי. בארצות הברית נדרשה המלחמה הגדולה בהיסטוריה של יבשת אמריקה, מלחמת האזרחים האמריקנית, כדי לאלץ את מדינות הדרום לבטל את העבדות. מרבית ההיסטוריונים מסכימים שהסיבה העיקרית לביטול העבדות הייתה הומניטרית, ולא כלכלית. עדויות כתובות דוגמת ספרו של העבד הנמלט פרדריק דאגלס ויצירות ספרותיות כמו אוהל הדוד תום של הארייט ביצ'ר סטואו היו בעלות חשיבות רבה לגיוס דעת הקהל. אף שצורות בלתי-חוקיות שונות של עבדות ממשיכות להתקיים בעולם גם במאה ה-21, הן אסורות בחוק של כל המדינות, וכלכלות מרכזיות אינן מתבססות עוד על עבודת עבדים.
עריצות ואלימות פוליטית: שליטים וממשלים מרכזיים במהלך ההיסטוריה, אליהם התייחס תומאס הובס כ"לווייתנים" (ראו פרק 2), תכופות הפקיעו לעצמם את הזכות הבלעדית להפעלת אלימות חוקית. אך הם השתמשו בה לא רק על-מנת למנוע אלימות חמורה אף יותר בין נתיניהם, כפי שקיווה הובס, אלא גם לטובת עצמם. עריצים תכופות מימשו את יכולתם להפעיל אלימות כדי לפגוע, להרוג ולענות יריבים פוליטיים, ובמקרים אחרים אף ללא סיבה הגיונית כלשהי, אלא רק מתוך גחמות רגעיות או שגעון. לפיכך טוען פינקר כי לאחר שהממשלים המרכזיים הצליחו להוריד באופן ראשוני את רמת האלימות האופיינית לחברות שבטיות, הורדה נוספת של רמת האלימות בדרך כלל הצריכה בקרה ופיקוח על אלימות הממשל המרכזי עצמו. הוגי הדעות של עידן הנאורות תכננו שיטות ועקרונות ממשל דמוקרטיים, כמו רעיון הפרדת הרשויות של מונטסקייה, בתקווה לרסן את כוחם של מנהיגים ולהפוך אותם מעריצים אלימים למשרתי הציבור ומגיניו. הממשלים הדמוקרטים הראשונים שהוקמו במאות ה-18 וה-19 עדיין סבלו מבעיות ומסתירות חמורות. למשל הכרזת העצמאות של ארצות הברית הצהירה על העיקרון הבסיסי לפיו כל בני האדם נולדו שווים, ולמרות זאת נאלצה להשלים בתחילה עם קיום העבדות במדינות הדרום. אך 87 שנים לאחר מכן יושם לבסוף העיקרון גם לשחרור העבדים.
פרידריך שפה
צ'זארה בקאריה
הארייט ביצ'ר סטואו
פרדריק דאגלס
מלחמה גדולה: לדעת פינקר, מרבית הכובשים והמצביאים לאורך ההיסטוריה לא חשבו שיש דבר מגונה במלחמה מוצלחת, ולכן גם לא חשו צורך להצדיק יציאה למלחמה, כמו באמירתו המפורסמת של יוליוס קיסר: ”באתי, ראיתי, כבשתי”. רק מקורות פציפיסטים מעטים בעת העתיקה ובימי הביניים התייחסו למלחמה כאל דבר רע מטבעו, למשל חזון ישעיהו במקרא או תורת הפילוסוף הסיני מו דזה שראתה במלחמה סכום של מעשי רצח רבים. בעידן הנאורות באירופה התחזקו עמדות פציפיסטיות, והוגים רבים עשו שימוש בסאטירה כדי להמחיש את האבסורדיות של המלחמה ואת המוות, הסבל והנזק הנגרמים למרבית המעורבים בה משני הצדדים. ראיית המלחמה כדבר שלילי מעיקרו נפוצה יותר ויותר בציבור, והמנהיגים נאלצו להצדיק יציאה למלחמה, בדרך-כלל באמצעות הטלת האשמה על הצד היריב. בספרו "לשלום נצחי"(אנ') משנת 1795 הציג הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט את שלושת התנאים הדרושים לדעתו לשלום אמיתי ותמידי בעולם: שלטון דמוקרטי בכל מדינות העולם; חוק בינלאומי מושתת על פדרציה של מדינות חופשיות, ואזרחות עולמית שתאפשר לכל אדם לגור בכל מדינה בלי לחשוש מרדיפות.
מאין המהפכה ההומניטרית? תוך כמאה שנה בלבד במאות ה-18 וה-19 בוטלו איפוא במדינות המערב מנהגים אכזריים ואלימים רבים שרווחו במשך אלפי שנים, ואחרים שלא נעלמו לחלוטין לפחות הוצאו מחוץ לחוק. פינקר מכנה שינוי דרמטי זה "המהפכה ההומניטרית", ודן במספר השערות אפשריות שהוצעו לסיבותיו. השערה אחת היא שזוהי תוצאת תהליך התירבות (פרק 3). הירידה התלולה במקרי הרצח ופשע אלים אחר באירופה אולי הקטינה את הדרישה לעונשים חמורים, והסלידה שפיתחו אנשים כלפי זוהמה וחוסר נימוס אולי הוליכה גם לסלידה מוסרית נגד מנהגים אכזריים. אך פינקר מעיר שתהליך התירבות הקדים את המהפכה ההומניטרית במאות שנים. השערה אחרת מציעה שהשיפור בתוחלת החיים וברמת החיים באירופה גרם לאנשים לייחס ערך רב יותר לחייהם ולרווחתם, כמו גם לאלו של אנשים אחרים. המדינות העשירות באירופה בתקופה זו, כמו אנגליה והולנד, היו אכן גם חלוצות הומניטריות, אך השיפור ההיסטורי הדרמטי ביותר בעושרם של אנשים ומדינות באירופה תועד רק בסוף המאה ה-19 ובמאה ה-20, כתוצאה מן המהפכה התעשייתית. עם זאת, שינוי טכנולוגי באירופה שהקדים את המהפכה התעשייתית היה הופעת הדפוס והתרחבות האוריינות. מחקרים היסטוריים מעידים על זינוק בתפוצתם של ספרים במאה ה-18, ולראשונה למדה למעלה ממחצית האוכלוסייה קרוא וכתוב.
עליית האמפתיה וחשיבות חיי אדם: הפילוסוף פיטר סינגר סבור שבמהלך ההיסטוריה הרחיבו אנשים את המעגל החברתי שאליו הם חשים אמפתיה, מבני משפחה וחברים קרובים לשכנים, לאנשים זרים ואף לבעלי-חיים. אדם הרגיל לדמיין את העולם מנקודת מבטם של אנשים זרים יתקשה לחזות בסבלם. בסעיף זה מציע פינקר שגורם עיקרי להתרחבות מעגל האמפתיה היה התפשטות האוריינות. הקריאה מאפשרת לבני-אדם לחוות את העולם מנקודת מבטו של אדם זר, ולפיכך להזדהות עמו. סיפורת עלילתית בייחוד מפתה את הקורא לחוות את המציאות מנקודת המבט של דמויות ספרותיות העשויות להיות שונות עד מאוד ממנו. המאות ה-18 וה-19 באירופה, בעיצומה של המהפכה ההומניטרית, היו גם נקודת מפנה בהתפתחותה של סוגת הרומן, שהגיעה לשיאים חדשים של פופולריות. בניגוד למיתולוגיה, כתבי דת ושירה אפית, שהיו צורות הספרות הפופולריות עד אז, הרומן עוסק בחייהם של אנשים רגילים מתקופתו של הקורא. בנוסף על אוהל הדוד תום, רומנים שהייתה להם השפעה הומניטרית ישירה היו אוליבר טוויסט וניקולס ניקלבי, שפקחו עיני קוראים להתעללות בבתי יתומים ובהעסקת ילדים, ושנתיים לפני התורן וז'קט לבן, אשר תרמו לביטול עונשי המלקות למלחים.
רפובליקת המכתבים וההומניזם של הנאורות: בסעיף זה מתאר פינקר את האופן שבו היו האנשים המשכילים של עידן הנאורות מקושרים זה עם זה, באמצעות הוצאת ספרים והתכתבות, וכן דרך פגישות פנים אל פנים במרכזי הערים הקוסמופוליטיות כמו לונדון, פריז ואמסטרדם, שגדלו מאוד באותה תקופה. פינקר מודה כי לא ניתן לקבוע בוודאות שהפריה הדדית כזו של רעיונות הייתה חייבת להוליך למהפכה הומניטרית דווקא, במקום לכיוון ההפוך, אך בעצמו מאמין שהייתה זו תוצאה בלתי-נמנעת. לדעתו, כאשר "סוכנים רציונלים" דנים זה עם זה בחופשיות על הפתרונות המיטביים, בלתי-נמנע שפתרונות אלו יהיו פתרונות הומניסטים המבוססים על שיתוף פעולה עמוק ונרחב יותר. למרות הבדלים שטחיים בין השקפות ותורות שונות, ההסכמה הכללית בין הוגי עידן הנאורות על המתודות האוניברסליות של חשיבה רציונלית, ספקנות ומדע הייתה חייבת להוליך, להשקפת פינקר, למסקנות דומות בעלות השלכות מוסריות: שיש טבע משותף לכל בני האדם, שטבע זה איננו מושלם אך ניתן לשיפור באמצעות חשיבה והשכלה, ושפתרונות עדיפים לטובת הכלל יושגו באמצעות דיון רציונלי. פינקר מזהה מסקנות אלו ברעיונותיהם המוסריים של גדולי עידן הנאורות: האתיקה של שפינוזה, הצו הקטגורי של קאנט, האמנה החברתית של הובס ורוסו, וקביעת לוק וג'פרסון שכל בני-האדם נולדו שווים.
תירבות ונאורות: בעקבות עידן הנאורות באה המהפכה הצרפתית, שלאחר תקופה קצרה מאוד של דמוקרטיה הדרדרה לשלטון הטרור ולמלחמות הנפוליאוניות. פינקר אינו סבור שיש להאשים את הנאורות בתוצאות המהפכה הצרפתית, אבל דן בביקורתו של הפילוסוף השמרן אדמונד ברק. ברק טען שרק מנהגים חברתיים בדוקים ומנוסים שהוכיחו את עצמם לאורך מאות ואלפי שנים, כגון אריסטוקרטיה, מסורות דת וערכי משפחה, מסוגלים לשמור על החברה האנושית מהידרדרות לאנרכיה הובסיאנית אלימה. לעומתם, מהפכות דוגמת אלו שהציעו הוגי עידן הנאורות לא נוסו מעולם, ולמרות כוונותיהן הטובות הן עלולות לגרום הרבה יותר נזק מאשר תועלת. פינקר מסכים שהתקדמות מספקת של תהליך התירבות בחברה עשויה להיות תנאי מקדים להצלחתה של מהפכה הומניטרית, ושלנורמות מבוססות בחיי היומיום יש חשיבות חיונית. בהכרזת העצמאות של ארצות הברית, אשר המהפכה שלה הצליחה יותר מן המהפכה הצרפתית, נאמר כי ”הזהירות מכתיבה שאופני ממשל ותיקים לא ישונו מטעמים בני-חלוף וקלי-משקל”.
דם ואדמה: בסעיף זה סוקר פינקר מספר תנועות-נגד היסטוריות לנאורות, אשר חלקו על הבסיס הרציונלי והקוסמופוליטי שלה: הרומנטיציזם והמיליטריזם של המאה ה-19 ראו באלימות מרכיב נאצל והרואי בטבע האדם, הלאומיות ראתה בעם ובמדינה ערכים מקודשים שטוב להילחם למענם, הנאציזם קידש את הגזע והסוציאליזם המרקסיסטי את מעמד הפועלים. פינקר רואה באידאולוגיות אלו את הסיבות להתחזקות זמנית של העריצות והמלחמה בראשית המאה ה-20.