לואיג'י טנקו
ביוגרפיה

טנקו נולד בשנת 1938 בקאסין שבנפת אלסנדריה באיטליה. את ילדותו העביר בעיר הולדתו קאסין ובעיירה הסמוכה ריקאלדון, וב-1948 עבר לנפת ליגוריה, תחילה לנרווי ולאחר מכן לג'נובה, שם אמו פתחה חנות יין. טנקו הקים בתיכון בו הוא למד את להקת הג'אז "Jelly Roll Morton Boys", שם ניגן בקלרינט. בהמשך הקים להקה נוספת בשם "שדי הרוק" (I Diavoli del Rock). צעדיו הראשונים של טנקו כמוזיקאי מקצועי היו במסגרת להקת "האבירים" (I Cavalieri). בתקופה זו הוא נשא את שם הבמה ג'יג'י מאי (Gigi Mai).
בשנת 1961 הוציא טנקו את שירו הראשון, "מתי" ("Quando") תחת שמו האמיתי. ב-1962 טנקו השתלב לתקופה קצרה כשחקן קולנוע בסרט La Cuccagna של לוצ'יאנו סאלצ'ה, וגם היה שותף לפסקול הסרט. אלבומו הראשון של טנקו יצא לאור בשנת 1962 בשם Ballate E Canzoni. אחד השירים, "מורה יקרה" (Cara Maestra), צונזר על ידי הצנזורה האיטלקית דאז. שנה לאחר מכן הצנזורה יצאה בשנית נגד שיריו "רוצה אני" (Io Sì) ו"בחורה נאה" (Una Brava Ragazza). בשנת 1966 התגייס טנקו לשירות חובה בצבא האיטלקי, וב-1967 חתם על חוזה עם חברת RCA. באותה שנה הוציא טנקו את שירו "יום רודף יום" (Un Giorno Dopo L'Altro) שהפך לפסקול סדרת הטלוויזיה, ועוד רצף שירים שזכו להצלחה רבה: Lontano lontano, ‏Uno di questi giorni ti sposerò,‏ E se ci diranno, ‏Ognuno è libero. במהלך שהותו ברומא באותה שנה גם פגש והתחבר עם דלידה, זמרת שאנסון מצרית ממוצא איטלקי, פגישה שהתפתחה במהירות לפרשת אהבים משגשגת.
ב-1967 השתתף טנקו בפסטיבל השירים האיטלקי (פסטיבל סן רמו) עם שירו "להתראות אהבה, להתראות" (Ciao Amore, Ciao) אותו ביצע בדואט עם אהובתו דלידה, אליה התארס רק כמה ימים לפני כן. ב-27 בינואר 1967 מצאה דלידה את גופתו של טנקו בחדרם במלון בסן רמו. טנקו התאבד בירייה ברקתו בהיותו בן 28 בלבד, לאחר שנודע לו כי לא עלה לגמר הפסטיבל. הוא הותיר לצידו פתק המודיע שהתאבדותו נעשתה כנגד חבר השופטים ובחירת הקהל במהלך התחרות:
אני רציתי רק בטובת הקהל האיטלקי והקדשתי עבורו את כולי חמש שנים מחיי. אני לא עושה זאת כי עייפתי מחיי (ממש לא) אלא כמעשה מחאה נגד הקהל שבחר בשיר Io tu e le rose לגמר, ובוועדה שבחרה בשיר La rivoluzione. אני מקווה שמעשה זה יפקח את עיניכם. צ'או, לואיג'י
טנקו נקבר בריקאלדון, סמוך לעיירת מולדתו. התאבדותו הייתה טרגית גם עבור דלידה, מספר ימים לאחר מכן היא ניסתה להתאבד באותו חדר במלון, אחת החדרניות גילתה אותה והזעיקה צוות רפואי, 20 שנה לאחר מכן היא שמה קץ לחייה.
התאבדותו של טנקו הייתה עטופה שנים רבות תחת מעטה מסתורין כבד, ועלו תהיות רבות לגבי הסיבות למותו, בין היתר בעקבות שמועה שהכדור נורה ברקתו השמאלית של טנקו, בעוד שהוא היה ימני, ומאחר ולא בוצעה אוטופסיה לגופתו או ניתוח קליגרפי למכתב ההתאבדות שהותיר. בעקבות טענות אלו, ב-12 בדצמבר 2005 הורה התובע הכללי של סן רמו לחזור ולחקור את מותו של טנקו וגופתו הוצאה מקברו להמשך החקירה. ב-15 בפברואר 2006 תיק החקירה נסגר סופית שכן הוברר שהפגיעה ברקתו השמאלית הייתה למעשה חור היציאה של הכדור, ושמסלול הכדור בגולגולת אכן תואם למעשה התאבדות. אף על פי כן, תאוריות קונספירציה שונות לגבי נסיבות מותו ממשיכות לעטוף את הפרשה.
ב-1974 נוסד "פרס טנקו" שנערך מדי שנה בסן רמו. רבים מהזמרים האיטלקים שנודעו החל משנות ה-70 הצהירו על השפעתו הרבה של טנקו על עבודתם. באלבום Bufalo Bill של פרנצ'סקו דה גרגורי נכלל השיר "פסטיבל", על התאבדותו של טנקו. השיר יוצא כנגד הצביעות של עולם המוזיקה האיטלקי שניסה להחליק את דבר התאבדותו הדרמטית של טנקו כדי לתת למופע להימשך.
הערוץ הצרפתי TV5 העלה סרט דרמה על פרשת האהבים בין טנקו לדלידה.
בשנת 1987 הוציא סטיבן בראון מלהקת "טוקסידומון", תקליט מחווה ללואיג'י טנקו, תחת השם Brown Plays Tenco.