stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לב חיים
מהדורות

חלק א' יצא לראשונה בשאלוניקי בשנת התקפ"ג, וחלקים ב' וג' נדפסו באזמיר בשנת התרכ"ט והתר"ן בהתאמה. לספר נדפסו מהדורת צילום על ידי "הוועד להוצאת ספרי החבי"ף שע"י ר' אברהם אלטלף". בשנת התשנ"ז יצא הספר במהדורה מחודשת בירושלים בארבעה כרכים על ידי הוצאת שיח ישראל.
ראו גם

שו״ת חיים ביד
שו״ת חקרי לב
ספר חקקי לב
לקריאה נוספת

לב חיים, ירושלים תשנ"ז, הקדמת העורך והמסדר למהדורה החדשה.
הערות שוליים

1 2  כפי שמבואר בהקדמה לחלק א'
1 2  המחבר אף מפנה לתשובות אלו שנשרפו. ראה למשל לב חיים א, סימן צ"א
↑  חלק ב' סימן ט'
↑  סימן קכ"א
↑  חלק ב׳ סימן קכ״א והלאה
↑  לב חיים חלק ב', פתיחת הלב
↑  חלק ב' סימן מ"ג. פסק שלא לברך מפני הצער הגדול על שאר בתי הכנסת שנשרפו
↑  סימן כ"ד
↑  חלק ג' סימן כ"ט
↑  אך ככל הנראה נסדר על ידו, כמבואר בהקדמה מפיו. במהדורה החדשה מציין העורך את חלק ג' סימן כ"ח שם מובאת תשובה של בן המחבר, רבי יוסף פאלאג'י אשר מציין בחתימתו את אביו כ"ז"ל".
פליס פזנר מלכין

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1929 פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית
 פטירה:  יולי 2022 (בגיל 93 בערך) ירושלים, ישראל
 לאום:  ישראלית
 תחום יצירה:  ציור
 בן או בת זוג:  יעקב מלכין 
 צאצאים:  עירד מלכין, סיון מלכין-מס 
 www.felicemalkin.com
 
פליס פזנר מלכין (1929 – יולי 2022) הייתה ציירת ישראלית.
ביוגרפיה

פזנר מלכין נולדה בפילדלפיה, ארצות הברית. בשנת 1949 עלתה לישראל. הסטודיו הראשון שלה היה בירושלים, בשכונת בית הכרם, שם ציירה ואיירה ספרים. ב-1950 למדה בסורבון שבפריז וציירה בסטודיו בבלוויו.
בשנת 1953 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה. בשנות מגוריה בתל אביב השתתפה בתערוכות במוזיאון תל אביב ויצרה את כרזות התיאטרון המצוירות הראשונות בישראל עבור תיאטרון הבימה, הקאמרי, ו"המטאטא".
אלבום הציורים שלה בהשראת שיר השירים פורסם בספר "יונה ג'ונס ושיר השירים" (חיפה 1996).
בשנים 1957-1956 שבה מלכין לפריז, שם למדה ציור ועיצוב תיאטרון עם הבמאי ז'אן-מארי סֶרוֹ (אנ'). כמו כן המשיכה בעבודת הסטודיו שלה וציירה שורה של פורטרטים בכפר שאון-סיר-לאק בהרי היורה.
בחיפה השתתפה פליס פזנר מלכין בייסוד מרכזי התרבות והקהילה בית רוטשילד והמרכז הערבי-יהודי בית הגפן. היא יסדה וניהלה את בית הספר לאמנויות של בית רוטשילד (ציור, קרמיקה ופיסול). בתקופה זו כרמלה כהן הייתה בין תלמידיה ואחר כך הן ערכו תערוכות משותפות.
ב-1971 הקימה וניהלה את מרכז האמנויות הערבי-יהודי ליד מרכז בובר של האוניברסיטה העברית עד שנת 1975.
הציגה תערוכות יחיד בירושלים והשתתפה בתערוכות בלונדון, פילדלפיה, ובאוסף הקבוע של ג'יימס מיצ'נר באוסטין, טקסס. סדרת ציוריה "אמנות כאהבה" התפרסמה בשנת 1976 בשלושה אלבומים בהוצאת מסדה ובספר "אמנות כאהבה" המשותף לה וליעקב מלכין. כמו כן ערכה יחד עמו את לקסיקון האמנויות "ציור, פיסול, מוזיקה, תיאטרון, קולנוע", בהוצאת מסדה בשנת 1975. סדרת הפורטרטים המקיפה שלה "אנשים בירושלים" (1975–1981) הוצגה במרכז תרבות אמריקה והתפרסמה בהוצאת מוסד ביאליק. ב-1993 פרסמה סדרת רישומי נופים של פריז בספרו של יעקב מלכין "ונקבן": רומן קולנועי בהוצאת "מסדה".
פליס פזנר מלכין הגתה, חקרה ועיצבה את התערוכה הדוקומנטרית "אמנות פיגורטיבית יהודית: שלשת אלפים השנים הראשונות" המוצגת מאז 1996 בדטרויט, במרכז היהדות החילונית ההומניסטית של ארצות הברית ונוסף על כך הוצגה בבתי ספר ובמכללות ברחבי ישראל.
בשנת 2000 פזנר מלכין הציגה תערוכה נרחבת ובה פריטים רבים מעבודותיה בגלריית "מבט" בת"א. לקראת תצוגה זו הופיע ספר המוקדש ל-85 מיצירותיה בהוצאת איקן-מס מדיה, ירושלים.
חיים אישיים

בשנת 1950 נישאה ליעקב מלכין, והתאלמנה ממנו ב-2019. לשניים נולדו שני ילדים: עירד מלכין, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל להיסטוריה (2014), והרב סיון מלכין-מס, דקאנית "תמורה" (ירושלים), המכון להכשרת רבנים חילונים ומנהיגות קהילתית של המכון הבינלאומי ליהדות חילונית-הומניסטית.
פזנר מלכין נפטרה ביולי 2022. התגוררה בירושלים.
גלריה

"אשה בכחול" (1979)
"נערה באביב" (1967)
כתבי הפירמידות

כתבי פירמידות בפירמידה של אונס
כתבי הפירמידות הם אוסף של טקסטים דתיים מצריים עתיקים מתקופת הממלכה הקדומה, שנחקקו בכתב חרטומים הקירות הפנימיים וארונות הקבורה בכמה מהפירמידות בסקארה. הכתבים הם האוסף הקדום ביותר של כתבים דתיים מצריים שהתגלה, כאשר הקדום מביניהם הוא הטקסט בפירמידה של אונס המתוארך למאה ה־24 לפנה"ס. בניגוד לכתבי סרקופגים, ומאוחר יותר לספר המתים, כתבי הפירמידות היו שמורים עבור פרעונים בלבד. בהתאם לאבן פלרמו, כתבי הפירמידות מציגים את אוסיר, שבשנים שלאחר מכן נעשה לאחד מהאלים החשובים במיתולוגיה המצרית.
הלחשים בכתבי הפירמידות מתמקדים בעיקר בהגנה על שרידיו של הפרעה, שימור גופו לאחר המוות וסיוע בעדו לעלות אל גן העדן. הלחשים מתווים את הדרך בה יוכל הפרעה לעבור, ומשתמשים בין השאר במדרגות סולמות ותעופה. לחשים אחרים קוראים לאלים לעזור לפרעה, או אף מאיימים עליהם ומחייבם אותם לעזור לו.
כתבי הפירמידות התגלו לראשונה בשנת 1881 בידי גסטון מספרו בפירמידה של אונס, ותורגמו בין השאר על ידי קורט זתה (לגרמנית) וג'יימס אלן (לאנגלית). כתבים נוספים נמצאו בפירמידות נוספות של שושלות פרעונים שונות, כגון שושלת תתי, אנחנספפי השני ופפי השני. בסך הכל התגלו מעל 700 לחשים שונים, אך אף קבר אינו משתמש בכולם.
דוגמאות

בפירמידה של אונס נמצא לחש במצרית נגד נחשים, שביניהם משובצים קטעים קצרים בכנענית מתועתקת לכתב חרטומים, גם הם נגד נחשים. הטקסטים הועלו על הכתב במאה ה־24 לפנה"ס, אך חלק מהחוקרים מתארכים אותם מאות שנים קודם לכן. הקטעים נחשבים לאחדים מהטקסטים הקדומים ביותר בכנענית שהתגלו. הלחש המצרי מתאר הגנה על המלך מקבוצת נחשים,  המכונים "גבלים", וזה מבהיר את מהות הכנענית שבטקסט: חלק מהנחשים עליהם מסופר בלחש הם נחשים גבליים, והם מבינים את הכנענית (המדוברת בגבל), ואף אזכור האל חֿעי־תאו (שנעבד בגבל, ומתואר בכתבי הפירמידות כשוכן בלבנון) מהווה זיקה לעיר.
לאחר מותו, הדבר הראשון שעל הפרעה לעשות הוא לקום מקברו. לחש 373 עוסק בעניין זה:
ראו גם

אמדואת
כתבי ארונות קבורה
ספר השערים
הערות שוליים

1 2  ראובן (ריצ'רד) שטיינר, לחשים בקדם־כנענית בכתבי הפירמידות: סקירה ראשונה של תולדות העברית באלף השלישי לפסה"נ, לשוננו ע, 2008, עמ' 17
↑  Joshua J. Mark, The Pyramid Texts: Guide to the Afterlife, 18 January 2012, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
↑  Allen, James. The Ancient Egyptian Pyramid Texts. ISBN 1-58983-182-9. Retrieved 2015-10-31.
1 2  Lichtheim, Miriam (1975). Ancient Egyptian Literature. 1. London, England: University of California Press. ISBN 0-520-02899-6.
↑  The Egyptian Book of the Dead: The Book of Going Forth by Day. Translation by Ogden Goelet and Raymond Faulkner; Preface by Carol Andrews; Introduction by J. Daniel Gunther; Foreword by James Wasserman (20th Anniversary ed.). San Francisco: Chronicle Books. 1994. ISBN 978-1452144382
↑  Allen, James P. (2000). Middle Egyptian: An Introduction to the Language and Culture of Hieroglyphs. Cambridge, UK: Cambridge University Press. ISBN 0-521-77483-7.
↑  ראובן (ריצ'רד) שטיינר, לחשים בקדם־כנענית בכתבי הפירמידות: סקירה ראשונה של תולדות העברית באלף השלישי לפסה"נ, לשוננו ע, 2008, עמ' 17–19, 25, 27;
יהושע בלאו, לחשים בקדם־כנענית בכתבי הפירמידות, לשוננו עא, 2009, עמ' 425–428;
ראו גם: תמרה טראובמן, חוקר: טקסט מצרי הוא הקדום ביותר הידוע בשפה ממנה התפתחה העברית, באתר הארץ, 23 בינואר 2007
| המיתולוגיה המצרית |
| --- | --- | --- |
| הפנתאון המצרי | אוסיריס • איסיס • אכר • אמון • אמונת • אנוביס • אפיס • עאפפ • ארבעת בני הורוס • אתום • אתון • בת • בס • בסתת • גב • הורוס • חעפי • חכא • וואדג'ת • ח'ונסו • ח'נום • ח'פרי • חתחור •  מות • מונתו • מין • מע'ת • מפדת • נו • נות • נחבת • נית • נפרתם • נפתיס • סתת • סבכ • סופדו • סח'מת • סת (סת־בעל) • ענקת • פאחת • פתח • קבוי • קוק • קטש • רע (העין של רע) • רשף • שו • תאורת • תחות • תפנות • סרקת |     |
| אתרים מיתולוגיים | בנבן |     |
| כתבים דתיים | אמדואת • כתבי הפירמידות • כתבי ארונות קבורה • ספר האדמה • ספר המערות • ספר המתים (הפפירוס של אני) • ספר הנשימה • ספר השערים |     |
| פולחן | מקדשים מצריים (מקדש לוקסור • כרנך • מקדשי אבו סימבל) • הפירמידות במצרים (הפירמידה הגדולה של גיזה) • הספינקס הגדול של גיזה • עמק המלכים |     |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266854905171  GND: 4322691-7  LCCN: n85200535  VIAF: 176231059   WorldCat (עם VIAF): 176231059 
כתבי פירמידות מהפירמידה של תתי (אנ')
מסע אל קצה הלילה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  לואי-פרדינן סלין
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  רומן
 נושא:  מלחמת העולם הראשונה 
 מקום התרחשות:  פריז 
 הוצאה
 הוצאה:  Éditions Denoël 
 תאריך הוצאה:  1932
 מספר עמודים:  595
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת עם עובד
 תאריך:  1994
 תרגום:  אילנה המרמן
 פרסים
 רשימת 100 הספרים של המאה של לה מונד 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002540617, 001284445
 
מסע אל קצה הלילה (בצרפתית: Voyage au bout de la nuit) הוא הרומן הראשון של הסופר הצרפתי לואי-פרדינן סלין (1894-1961), שיצא לאור בשנת 1932 והוא מבוסס במידה רבה על פרקים מחייו של הסופר, בימי מלחמת העולם הראשונה ובשני העשורים לאחר מכן. זו תקופה שבה התגבשה באירופה אידאולוגיה פשיסטית, שהייתה לה אחיזה איתנה במציאות הצרפתית, ומולה עולות גם תנועות של שמאל רדיקלי. הספר מבטא פסימיות, ניכור ואנרכיזם כמעט ביחס לכל היבט של החברה. קשה למצוא בו ניצוצות של אופטימיות, גם לא בתקופה שלאחר המלחמה הגדולה. זהו ספר אנטי מלחמתי מובהק. אף שזהו סיפור של חייל אחד מבין מיליונים, עולה ממנו זוועת הקטל ההמוני שאפיין כל כך את המלחמה הזו. החייל, באמצעות הספר, בז לכל הערכים כביכול שבני אדם נלחמים עבורם כמו אהבת מולדת, כבוד, גבורה וכדומה.
עלילה

פרדינן בארדאמי, גיבור הסיפור, סטודנט לרפואה בן עשרים בראשית הספר, מספר בגוף ראשון את תולדות חייו. הסיפור מתחיל כאשר הוא מתלהב מטור חיילים הצועד בסך ברחובות פריז והוא הולך ומצטרף ולדבריו נלכד במלכודת. הוא יוצא לחזית באזור פלנדריה, להילחם בגרמנים, וכאן מגלה את פניו האמיתיים של חיי החייל באמצעות המלחמה. עיקר תפקידו היה כחייל קישור בין יחידות צבא, וככזה הוא פוגש את זוועות המלחמה במגוון הופעותיה. לא רק חיילים המתרסקים בפגזי האויב, אלא גם את האוכלוסייה האזרחית הכפרית שכפריה עולים באש פגזי האויב בזה אחר זה. למרות גילויי הפחדנות שלו הוא נאלץ להמשיך בטירוף. בשלב מסוים הוא מסכם: "לא נשארה לי בררה אלא תקווה אחת קטנה: ליפול בשבי", אלא שגם פעולה זו מסוכנת למדי, שכן האדם ממול מפחד לא פחות, ומשתחרר מפחדו זה בירייה באנשים שממול גם אם מוסרים עצמם. לזמן מה חוזר הגיבור לפריז מסיבות בריאותיות. בבית החולים פוגש בחורה אמריקאית בשם לולה, וגם בפניה מבטא את פחדו העמוק להיות מוחזר לחזית אל המלחמה. לבסוף הניחו לו, אך לדבריו הוא נותר "דפוק בראש, לא שווה כלום".
חלקו של הסיפור העוסק במלחמה ובמוראותיה תופס רק חלק קטן מן הספר (את הרבע הראשון לערך), אבל יש למלחמה השפעה נפשית עמוקה על המשך חייו של הגיבור. בשנים הראשונות הוא אינו מצליח להתבסס במקום אחד. הוא יוצא תחילה לאפריקה כדי למצוא את עושרו באחת המושבות הצרפתיות, אך חי חיים עלובים ביותר. משם במעין ספינת עבדים הוא עובר לחפש את מזלו בארצות הברית של אמריקה, ארץ האפשרויות הבלתי מוגבלות, ומוצא עצמו שם עובד כפועל בקו לייצור מכוניות. בחלקו השני של הסיפור בארדאמי חוזר לצרפת, משלים את לימודי הרפואה שלו ומתפרנס כרופא בפרבר עני בפאתי פריז, שם חי בדלות וצמצום רבים. בחלק זה של הסיפור - חיי הגיבור באותו פרבר עני - התופס חלק נכבד מהרומן, מתוארים קשריו עם אנשים שונים במקום מגוריו: השוערת והאחיין שלה בבר שמת למרות נסיונותיו של בארדאמי להצילו; הזוג אנרוי שבחצר ביתם גרה בצריף ישן אמו של הבעל ומפחדת לצאת מפתח דלתו, חשדנית כלפי כל אדם; לאון רובנסון, חייל שהכיר במלחמה ומאז נכנס ויוצא מחייו של גיבורנו לסירוגין, ועוד חולים רבים ושונים.
בשלב מסוים בסיפור נפגשים רובנסון ואמו של מר אנרוי בדירתו של באראדאמי, ומתפתחים ביניהם קשרי ידידות. גברת אנרוי מעוניינת כבר זמן רב להיפטר מהזקנה, ולכן היא ובעלה מציעים לרובנסון לחסל אותה תמורת סכום כסף גבוה. הוא מסכים ומספר לבארדאמי על העסקה, והלה מסתייג אך לא עוצר בעדו, ובכך ממשיך את גישתו האדישה לאורך הסיפור כולו, גישה של בוז פסיבי. רובנסון נפצע במסגרת ניסיון החיסול, ובעידוד האב פרוטיסט, הכומר האזורי, מר וגברת אנרוי ובאראדמי עצמו מחליטים לשלוח אותו ואת הזקנה לנהל מערת תיירים קטנה בטולוז, בדרום צרפת.
בארדאמי נשאר בפריז ודרך חברו לאקדמיה משכבר הימים, פאראפין, פרופסור מדען, מתקבל לעבודה בבית החלמה לפגועי נפש בסביבת פריז. הוא קושר קשרים מקצועיים וחבריים עם מנהל בית ההחלמה, פרופסור באריטון, ומתחיל ללמדו אנגלית. באריטון לאט לאט מתמכר לספרות האנגלית, ובסופו של דבר מחליט לעזוב את המוסד לאנגליה ולהותיר את ניהולו בידי בארדאמי ופאראפין. לאחר מספר חודשים, רובנסון שוב חוזר לחייו של הגיבור ומגיע למוסד ההחלמה, ומספר לו שהוא בורח מארוסתו בטולוז ואמה, שנהיו קנאיות, ולא הסכימו לקבל רצונו להיפרד מאותה ארוסה. אותה ארוסה עוקבת אחרי רובנסון עד למיקומו, ובעת נסיעה במונית היא יורה בו שלוש יריות. באראדמי מנסה להציל את חייו של רובנסון בבית ההחלמה אך נכשל ורובנסון מת על שולחן הניתוחים.
תרגום לעברית

הספר יצא לאור בתרגום לעברית של אילנה המרמן, שהוסיפה לו גם אחרית דבר. בהוצאת עם עובד, 1994. תרגום הספר עורר פולמוס ציבורי, על רקע דעותיו האנטישמיות של סלין ואהדתו לנאציזם. כמה שנים אחרי פרסום הספר בצרפת, פרסם סלין כמה קונטרסים אנטישמיים קיצוניים למדי. לפני מלחמת העולם השנייה הוא צידד בברית בין צרפת לגרמניה הנאצית, ובזמן המלחמה תמך במשטר וישי. כתוצאה מכך, היו שהתנגדו בתוקף לתרגום ספריו לעברית. הפולמוס סביב ספריו של סלין מתנהל גם בימינו בארץ ובעולם.
הערות שוליים

↑  מיקה תימור, סלין הוסר מרשימת גיבורי התרבות בצרפת בשל דעותיו האנטישמיות, באתר הארץ, 24 בינואר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585711705171  PLWABN: 9810538190505606  BnF: cb120137051 (data)  GND: 4266523-1  SUDOC: 028265645  VIAF: 212216422   WorldCat (עם VIAF): 212216422
שירות הסרטים הישראלי

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  ירושלים 
 תקופת הפעילות:  1956–הווה (כ־68 שנים) 
 אתר רשמי
 
שירות הסרטים הישראלי הוא יחידה במנהל התרבות של משרד התרבות והספורט. השירות מפיק סרטים תיעודיים ומספק שירותי הפקה למשרדי הממשלה ולמוסדות ציבור.
פעילות

החל מהקמתו, בשנת 1956, קידם ופיתח השירות עשייה דוקומנטרית מקורית העוסקת בהיסטוריה, חברה ותרבות. רבים מסרטיו שודרו והוקרנו, בהם: 'בירושלים', 'ששת הימים', 'גבעת התחמושת-טייק 3', 'יומן ראש ממשלה', 'בגלל המלחמה ההיא', 'הרצל', 'פה-לן-יה' ו'מה שראיתי בחברון'. סרטים אלה ורבים אחרים שמורים בארכיון שירות הסרטים ונגישים לקהל הרחב.
ראשיתו של השירות בפעילות של ייצור סרטים במנהל ההסברה שליד משרד ראש הממשלה, עליה היה אחראי, יגאל אפרתי. משנת 1960 נודע השירות כ"רשות הסרטים" של מרכז ההסברה בשנת 1965 הפיקה הרשות כ-35 סרטים. מאמצע שנת 1967 הוא נקרא 'שירות הסרטים הישראלי.. בשנת 1968 הפיק השירות את הסרט 'ששת הימים' שעלה כ-200,000 ל"י והכניס מעל מיליון לירות. בשנת 1972 הפיק השירות כ-180 סרטים ובהם סדרה בת 35 פרקים 'השבוע לפני 25 שנה' על 35 השבועות הראשונים של מלחמת העצמאות.
בשנת 1970, עם הטמעת מרכז ההסברה במשרד החינוך עבר איליו השירות ולאחר מכן עבר למינהל התרבות. מאז התמקדה פעילות שירות הסרטים בהפקת סרטי שירות לגופים ממלכתיים ובהפקת סרטים תעודיים יזומים על ידי השירות עצמו. עד שנת 2000 השירות היה מבוסס על מבנה תפעולי מצומצם ששוכר את השירותים והכוחות האמנותיים מהשוק הפרטי. צוות מצומצם של כשבעה מפיקים, מחלקת כספים והפצה העסיקו מתוקף חוזה חד-פעמי מאות אנשי מקצוע בענף הקולנוע.
השירות הפיק עד ראשית שנות ה-2000 כ-4,000 סרטים, סדרות טלוויזיה ותשדירי שירות. אחת מהסדרות הבולטות ביותר שהפיק השירות הייתה "דלת הקסמים", אשר שודרה בטלוויזיה הלימודית. רבים מהסרטים הוקרנו במסגרות מסחריות, בפסטיבלים, בתוכניות טלוויזיה שונות בארץ ובעולם, וחלקם זכו בפרסים ישראליים ובינלאומיים. בין הסרטים שזכו בפרסים ניתן למנות את "דיוקנו של מרסל ינקו" שזכה בפרס ראשון בפסטיבל הבינלאומי במרכז פומפידו בפריז בשנת 1981. כמו כן הוקרנו חלק מהסרטים על ידי משרד החוץ כפעילות הסברה והצגת תרבות ישראלית במדינות העולם.
ארכיון שירות הסרטים מנגיש בהדרגה את אוסף הסרטים שבבעלות המדינה באמצעות ובשיתוף אתר ארכיון הסרטים הישראלי-סינמטק ירושלים. אוסף הקולנוע הדוקומנטרי שתחילתו בשנות החמישים של המאה העשרים מציג תיעוד עשיר ומגוון של היסטוריה, חברה ותרבות ישראלית.
הערות שוליים

↑  הוצגו ארבעה סרטונים חדשים, דבר, 10 ביולי 1956
↑  הצגת סרטי תעודה, מעריב, 24 באוקטובר 1960
↑  זאב רב נוף, סרטי מרכז ההסברה - ב"קו עולה", דבר, 31 בדצמבר 1965
↑  ארבע הקרנות בכורה ל-22 סרטים קצרים, מעריב, 21 במאי 1967
↑  ששת הימים הכניס כמליון לירות, דבר, 7 ביוני 1968
↑  שירות הסרטים הפיק 180 סרטי תעודה, דבר, 10 במאי 1973
↑  נתן ויעקב גרוס, הסרט העברי-פרקים בתולדות הראינוע והקולנוע בישראל, ירושלים: מהדורה מוגבלת בהוצאת המחברים, 1991
↑  המפיק יגאל אפרתי הובא למנוחות, מעריב, 27 במרץ 1987
↑  זכה בפרס בפסטיבל לסרטי אמנות, דבר, 5 בנובמבר 1981
Compliance (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 מבוסס על:  פרשה פלילית בה אדם התחזה לשוטר והורה בטלפון על מנהלת מסעדת מזון מהיר לבצע חיפוש בלתי חוקי בעירום בעובדת (אנ')
 בימוי:  קרייג זובל (אנ')
 הופק בידי:  קרייג זובל (אנ') סופיה לין (אנ') ת'יאו סינה ליסה מסקט (אנ') טיילר דוידסון
 תסריט:  קרייג זובל (אנ')
 עריכה:  ג'יין ריזו
 שחקנים ראשיים:  אן דווד אשלי אטקינסון Michael Abbott Jr. ג'יימס מקאפרי פאט היילי דרימה ווקר ביל קאמפ מאט סרביטו 
 מוזיקה:  הת'ר מקינטוש (אנ')
 צילום:  אדם סטון
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  Dogfish Pictures (אנ') Low Spark Films Bad Cop / Bad Cop Muskat Filmed Properties
 חברה מפיצה:  Magnolia Pictures (אנ')
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה
 הקרנת בכורה:  21 בינואר 2012 (פסטיבל הסרטים סאנדנס) 17 באוגוסט 2012
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  מותחן
 הכנסות:  592,116 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   compliance
 פרסים:  פרס מועצת המבקרים הלאומית לשחקנית המשנה (אן דווד) 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
Compliance (בעברית: היענות / ציות) הוא מותחן אמריקאי משנת 2012. הסרט בוים על ידי קרייג זובל (אנ') ומככבים בו אן דווד (אנ'), דרימה ווקר, פאט היילי (אנ') וביל קאמפ (אנ'). עלילת הסרט מבוססת בחלקה על פרשה פלילית לפיה אדם התחזה לשוטר וביקש ממנהלת מסעדת מזון מהיר לערוך חיפוש גופני על עובדת שנחשדה בגניבה מלקוח (אנ') בשנת 2004. גם בסיפור האמיתי וגם בסרט, אדם מתקשר למסעדה, מעמיד פני שוטר ומשדל את מנהלת המסעדה ובעובדים נוספים לבצע הליכים מזעזעים ובלתי חוקיים על עובדים חפים מפשע.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-21 בינואר 2012. לאחר מכן, הסרט הופץ על ידי חברת ההפצה "Magnolia Pictures (אנ')" ב-17 באוגוסט 2012. השחקנית אן דווד, שגילמה את דמותה של סנדרה, זכתה ב"פרס מועצת המבקרים הלאומית לשחקנית המשנה (אנ')" עבור משחקה.
עלילה

סנדרה היא מנהלת של מסעדת מזון מהיר בשם "ChickWich" המקבלת יום אחד שיחת טלפון במהלך עבודתה מאדם שמזדהה כשוטר בשם דניאלס. דניאלס מצהיר שבצדו השני של הקו נמצא המנהל האזורי של רשת המסעדות שקיבל תלונה מלקוח שכספו נגנב על ידי אחד העובדים במסעדה. דניאלס מצהיר שהוא יישאר על הקו עם סנדרה ושעליה לעזור לו עד שהמשטרה תגיע למסעדה. סנדרה מסיקה שעובדת שלה בשם בקי היא הגנבת, בהסתמך על תיאור שדניאלס נתן לה ודניאלס אכן מאשר שזו היא.
סנדרה לוקחת את בקי אל משרדה במסעדה ובקי מכחישה את הגניבה. סנדרה, בעידודו של דניאלס בטלפון, מחפשת אחר הכסף בארנקה ותיקה של בקי, אך לא מוצאת דבר. דניאלס מסביר שעל סנדרה לבצע חיפוש גופני בבקי, אחרת היא תלך לכלא. סנדרה מבצעת חיפוש גופני בבקי בנוכחות מרטי, עובדת נוספת במקום. דניאלס אומר לסנדרה שהוא וצוותו מבצעים כעת חיפוש בביתה של בקי מתוך חשד שאחיה מעורב בעסקי הסמים ושגם בקי יכולה להיות מעורבת. דניאלס מצווה על סנדרה לאסוף את בגדיה של בקי, לשים אותם בשקית ולקחת אותם למכוניתה על מנת שהמשטרה תבדוק אותם.
סנדרה, שחייבת לחזור לנהל את המסעדה, מבקשת מעובד אחר להשגיח על בקי "מטעמי ביטחון". עובד בשם קווין מובא לחדר בו בקי מוחזקת, אך הוא מפקפק בהוראותיו של דניאלס ועוזב את המקום. ארוסה של סנדרה, ואן מגיע למקום ומשגיח על בקי. לאחר שוואן נסחט על ידי דניאלס (כיוון שוואן שתה אלכוהול ונהג למסעדה), ואן מצווה על בקי להתחיל לקפץ בעירום במטרה להפיל ממנה חפצים שהוסתרו בתוך גופה. לאחר שבקי מתנגדת, דניאלס מצווה על ואן להכות אותה. בסופו של דבר, בקי מוכנעת ונאלצת לבצע מין אוראלי בוואן. ואן נתקף רגשי אשמה, מחליט לעזוב ומוחלף בעובד אחר בשם הארולד, שמתנגד להוראותיו של דניאלס בטלפון. הארולד מספר לסנדרה על הוראותיו המפוקפקות של דניאלס, והאחרונה מתקשרת למנהל האזורי, שמכחיש שחקירה מתנהלת נגד המסעדה.
המשטרה מגלה שתקיפות דומות התרחשו במקומות אחרים ולבסוף, דניאלס עצמו מזוהה בעזרת הקלטות ונעצר על ידי המשטרה. מתברר שדניאלס הוא עובד טלמרקטינג, נשוי ואב לילדה. בסוף הסרט, בקי נפגשת עם עורך דין במטרה להכין כתב תביעה נגד סנדרה. סנדרה וואן נפרדו וסנדרה מתראיינת בתקשורת ומצהירה שהיא הייתה קורבן כמו בקי.
שחקנים

אן דווד (אנ') – סנדרה
דרימה ווקר – בקי
פאט היילי (אנ') – המתקשר ("השוטר דניאלס")
ביל קאמפ (אנ') – ואן
פיליפ אטינגר (אנ') – קווין
ג'יימס מק'קפרי (אנ') – הבלש נילס
אשלי אטקינסון (אנ') – מרטי
סטפן פיין – הארולד
הפצה

הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס 2012 בינואר. לאחר מכן, הסרט הופץ בצורה מוגבלת בארצות הברית ב-17 באוגוסט 2012. בהמשך, הסרט הופץ בממלכה המאוחדת ובאירלנד דרך חברה ההפצה "Soda Pictures" ב-22 במרץ 2013.
ביקורות

האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 89% טריות על סמך 140 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 68/100 על סמך 32 ביקורות.
הערות שוליים

↑  Another BIG Win For 'Zero Dark Thirty', HuffPost, ‏2012-12-05 (באנגלית)
↑  Lim, Dennis (2012-05-04). "Royal Entrances for Budding Stars". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-01-28.
↑  2012 Sundance Film Festival Announces Films in Spotlight, Park City at Midnight, Next and New Frontier | Sundance Institute, web.archive.org, ‏2014-09-13
↑  Compliance | Rotten Tomatoes, www.rottentomatoes.com, ‏2012-08-17 (באנגלית)
↑  Compliance, www.metacritic.com (באנגלית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "Compliance (סרט)".
יואל גילינסקי

| --- | --- |

יואל גילינסקי
 לידה:  1954 (בן 70 בערך) ירושלים 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  אומנות
 
אהבת הפלא, צבע שמן תעשייתי על נייר ומדבקות, 2011

אמת, אקריליק על בד, 2011

יואל גילינסקי (נולד ב-1954) הוא אמן ומרצה בכיר בבצלאל.
ביוגרפיה

נולד בירושלים ב-1954. בוגר המחלקה לאומנות בשנת 1978 והמחלקה לתקשורת חזותית של בצלאל בשנת 1983. החל משנת 1998 החל להרצות בבצלאל. בעבר לימד במכללות נוספות ברחבי הארץ.
זכה בשני פרסים: פרס קרן שרת (פיסול) בשנת 1979 ופרס על שם הרמן שטרוק מהמחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל בשנת 1982.
תערוכות > תערוכות יחיד

1985 - סמלים אישיים. גלריה תת-רמה, תל אביב, אוצרים: דני ואורי דותן.
1991 - נקודת מוצא פיסול. הגלריה לצילום בצלאל ירושלים, אוצר: חיים לוסקי.
1992 - חפצי פולחן אישיים. מוזיאון חיפה לאמנות, אוצר: מאיר אהרונסון.
1996 - מעשה מרכבה, הסדנא לאמנות ביבנה, אוצרת: מוניקה לביא.
2001 - מלאך חבלה. גלריה אישור זמני, תל אביב, אוצר: אדם ברוך.
2008 - אוהב מלאכים, מקום לאמנות. הרצליה, אוצרת: דפנה נאור.
2010 - ויבוא המלאך אלי. גלריה גרשטיין, תל אביב, אוצר: דוד גרשטיין.
2013 - חי, צומח, דומם. גלריית מרכז הקצה, נהריה, אוצרת: לי רמון.
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

1988 - בוגרי בצלאל, מוזיאון ישראל וגלריה פרקינס, ארצות הברית
1989 - דימוי עצמי, מוזיאון ישראל, הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב
1991 - תערוכת פוסטרים בינלאומית, הסלון הבינלאומי בגרנד פאלא, פריז
1991 - הכיסא הריק, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוצר: מוטי עומר
1991 - ביאנלה לפיסול עין הוד, אוצר: מאיר אהרונסון
1992 - עיצוב ישראלי היום, מוזיאון מגדל דוד ירושלים
1992 - International Posters - I.T.C, N.Y
1992 - ביאנלה 2 לפיסול בעין הוד, אוצר: מאיר אהרונסון
1993 - רכישות חדשות, מוזיאון חיפה
1994 - אלילות מקומיות, מוזיאון מגדל דוד, ירושלים
1994 - ארטפוקוס, גלריה עירונית כפר סבא, אוצר: מאיר אהרונסון
1995 - חפץ אובייקט, מוזיאון הרצליה, אוצרת: דליה לוין
1997 - לוח שנה לארגון אמנסטי, הגלריה לאמנות ע"ש פולק תל אביב
1997 - חפץ, קדושה, ריטואל, ארטפוקוס, הגלריה העירונית ירושלים, אוצרת: דפנה נאור
1998 - Fine IIsraeli Art - Michael Hittelman, N.Y.
1998 - חפץ, פולחן, ריטואל, נשוויל, ארצות הברית אוצרת: דפנה נאור
2000 - יש הנולד מן האין, הגלריה העירונית רחובות, אוצרת: עדה נעמני
2005 - מיסטי-כאן, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע, אוצר: חיים מאור
2008 - סימנים של אהבה, שלוחת מוזיאון הילדים חולון, אוצרת מירי בר און
2008 - מילים בגובה העיניים, הגלריה העירונית ראשון לציון אוצרת אפי גן.
2008 - דפדוף - אירוע ספרי אמן, גלריה סימן לאמנות עכשווית, אוצר: חגי שגב
2009 - יודאיקה טוויסט, בית התפוצות - ייצירת הגדה לפסח
2010 - מה המיגדר שלך, גלריה וירטואלית, WHcreation - דיוקני כמלאך בין ארץ לשמים
2010 - לחם ושושנים גלריה מנשר redesign, הגלויה הסודית - צבע טרי 3,
2012 - לחם ושושנים, צבע טרי
2013 - לחם ושושנים, צבע טרי, גלריה שטרן, מוזיאון בר דוד, גלריה מונטיפיורי.
פרסומים

חגי שגב, הגדה נאיבית ולא כל כך נאיבית מאת יואל גילינסקי, דומוס, 2010
הערות שוליים

↑  יואל גילינסקי באתר מוזיאון ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 272609  NLI: 987007297144605171  ISNI: 0000 0000 4956 4908  LCCN: nr2002039992  ULAN: 500483011  VIAF: 56549687   WorldCat (עם VIAF): 56549687
פרס אמי לבידור בפריים טיים לתוכנית המציאות-תחרות הטובה ביותר

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית
 הגוף המעניק:  האקדמיה לטלוויזיה, אומנויות ומדעים
 תקופת הפרס:  2003–הווה (כ־21 שנים)
 המספר הרב ביותר של זכיות:  המירוץ למיליון (10)
 המספר הרב ביותר של מועמדויות:  המירוץ למיליון (19)
 
פרס אמי לבידור בפריים טיים לתוכנית המציאות-תחרות הטובה ביותר מחולק עבור פורמטים של תוכניות משחק ותוכניות כישרונות המשודרות בפריים טיים מאז 2003. הפרס מגיע למפיקי התוכנית.
המירוץ למיליון זכה ברציפות בכל שנה מאז הקמת הקטגוריה ועד שנת 2010. כמו כן, אמריקן איידול היה מועמד מדי שנה מאז הקמת הקטגוריה, עד שנת 2012.
ברשימה הבאה, הזוכים נמצאים בראש כל רשימה, עם טקסט מודגש ורקע צהוב; אלה שאינם מודגשים הם מועמדים. השנים שניתנו הן אלו שבהן התקיימו הטקסים:
שיאני זכיות ומועמדויות > זכיות

10 זכיות: המירוץ למיליון
5 זכיות: המרוץ לדראג של רו פול
4 זכיות: The Voice