יחיא עבאהל
אורחותיו

ועד הקהילה התימנית רצה לקנות לו דירה מכובדת עקב היותו רבה הראשי של העדה, אולם רבי יחיא התנגד לכך בחריפות ולא עזרו שום שידולים. הוא אמר "ה' נתן וה' לקח, יהי שם ה' מבורך" ולא הסכים לקחת מתנות וקנה מכספו הדל דירה בשכונה בסמוך לבית מדרשו. דירתו הייתה שלושה מטר על שלושה מטר, מטבח ושירותים היו בכניסה לבניין. המטבח היה שמונים ס"מ על מטר. בדירה זו התגורר עשרים שנה עד פטירתו. חי כל חייו בבית דל ואפל ולא אבה לשמוע להצעות עזרה שבאו מקהילות רבני האשכנזים והספרדים בירושלים.
לשונות התלמוד והפוסקים והמדרשים היו שגורים בפיו מילה במילה, והיה מצטט בעל פה כל סוגיא שהתוספות מזכיר.
מעולם לא הפסיק את לימודו. גם כשהיה הולך ברחוב לא הפסיק פיו מלגרוס את תלמודו. כל מי שרצה לפתור את קושיותיו בכל מרחבי התלמוד והפוסקים והמדרשים היה ניגש אליו ברחוב ומקבל תשובה מיידית. גם גדולי הרבנים בירושלים משאר העדות הכירוהו והוקירוהו מאוד למרות צניעותו הרבה. אחד המפורסמים שבהם כשהבחין ברבי יחיא ברחוב, ביקש מנהגו לעצור, קפץ ממכוניתו ורץ לקראת רבי יחיא כמו תלמיד לפני רבו לומר לו "שלום עליכם".
מלבד מסירת השיעורים, שימש גם כסופר סת"ם והתפרנס מכך בדוחק. היה חבר הוועד הרוחני של קהילת התימנים יחד עם הרב יוסף קפאח, הרב שלמה צדוק ורבנים אחרים.
גדול היה גם בחכמת הקבלה ונמנה עם מקובלי ישיבת "רחובות הנהר" שנוסדה על ידי רבי שלום אלשיך ורבי חיים שאול דוויך. הוא למד עם חבר בית דינו רבי סעיד שיריאן. תקופה מסוימת מסר שיעורים בקבלה בבית מדרשו. בין באי בית מדרשו היה גם רבי מרדכי שרעבי.
הרב יחיא עבאהל כתב חידושי תורה רבים, אך בזמן מלחמת העצמאות נשרפה הישיבה ואיתה גם כל כתביו וחידושיו, והוא הצטער על כך רבות.
ארבעה בנים ובת נפטרו לו בחייו, בפרט בזמן שהטורקים שלטו בארץ והיה רעב כבד מאוד. הוא היה עני מרוד וכדרך חכמי תימן סירב בתוקף להתפרנס מרבנותו. הוא מאס בהנאות העולם הזה, ובני משפחתו מעידים כי כל מאכלו היה ביסקוויט אחד בבוקר, שני בצהריים, שלישי בערב. בתקופות אחרות היה אוכל "אשל" אחד ליום. הוא היה איש שמח ביותר, ותמיד הייתה מילה של בדיחות בפיו מתובלת בדברי תורה. דיבורו תמיד בנחת ובנועם, והיה מייחס חשיבות ותשומת לב רבה לכל אדם גם לילדים קטנים. היה מרבה לחלק להם ממתקים תוך כדי אמרה שנונה ומבודחת. הוא לא החשיב את עצמו כלל, והתנהג בפשטות גמורה.
נפטר ביום שבת כ' באייר, באמצע סעודה שלישית. במוצאי השבת ליווהו אלפים למנוחת עולמים, הוא נטמן בהר המנוחות.
רבי יחיא, חיי בפשטות בדירה קטנה, עם תנאים מינימליים, כשהוא מתנגד לקבלת עזרה מועד הקהילה התימנית שחפץ לסייע לו בקניית דירה חדשה וגדולה.
גדול היה עוסק בלימוד גם בעת הליכתו ברחוב. עסק בחכמת הקבלה, ונמנה עם מקובלי ישיבת "רחובות הנהר". שנוסדהלימוד עלזה ידי רבי שלום אלשיך ורבי חיים שאול דוויך. נעשה הואבדרך למדכלל עם חבר בית דינו רבי סעיד שיריאן. תקופה מסוימת אף מסר שיעורים בקבלה בבית מדרשו. בין באי בית מדרשו היה גם רבי מרדכי שרעבי.
ארבעה בנים ובת נפטרו בחייו.
פרופסור יהודה רצהבי שהכירו, תיאר את דמותו בין היתר כך:
"יהודי קטן-קומה, דל זקן, שלא הידר בלבושו. כל הרואהו בשוק ידמה שהוא אחד מפשוטי-עם. תורתו אמנותו, ואינך יודע ממה צמח זה חי. שפל רוח ושפל ברך, צנוע ועניו, ממעט בדיבור ואינו הולך בגדולות. אך גדול היה בתורתו, בעיקר בתלמוד... הדרשן התימני בה"א הידיעה. תורתו הייתה בתוך מעיו ועל דל שפתיו. שמעתיו מספר פעמים בהספדים על רבני תימן, פה מפיק מרגליות. דיבורו שוטף ומשנתו סדורה. מגלגל היה במאמרות התלמוד מכאן ומשם כלשונם, ללא מעצור ומכשול. ונדמה לך שאינו דורש על פה אלא קורא מתוך הספר".
שמע גדלותו בתורה הגיע במקרה לאוזני הרב הראשי לירושלים הרב צבי פסח פרנק, כפי שמסופר בספר האורחים [דרושה הבהרה] של ישיבת "תורת חיים" בעיר העתיקה:
"בראשית דרכו, הגיע מארי יחיא לבית מדרש זה כאחד האדם, ולמד לעצמו בירכתי בית המדרש, שמעו נודע לאחר ששני תלמידי חכמים ישבו ולמדו בספסל שלפניו, וכשהאחד שאל את חברו קושיה חזקה בלימודם, הפנה את ראשו לאחור והביט במארי יחיא שהגיע כחדש למקום. מארי יחיא חשב שהשאלה הופנתה אליו וענה את התשובה לאלתר. מיד המשיכו לשאול אותו וראו כי הינו תלמיד חכם עצום. הביאוהו לפני הגאון רבי צבי פסח פרנק, והוא בחן אותו ברוב נושאי הש"ס, לאחר שעמד הרב על גדלותו מינה אותו לר"מ בישיבה, ולימים אף קיבל סמיכה לדיינות מהרב צבי פסח