stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות להט"ב בסין
הגנה מפני אפליה > מקאו

| --- | --- |
 :  ראו גם – זכויות להט"ב במקאו
סעיף 25 לחוק היסוד של מקאו (אזור מנהלי מיוחד שני של סין) מציין שתושבי מקאו חופשיים מאפליה על סמך רשימה לא ממצה של גורמים אסורים. נטייה מינית אינה נכללת ברשימה האמורה של עילות אפליה אסורות. עם זאת, קיימות הגנות נגד אפליה על רקע נטייה מינית בתחומי יחסי העבודה, הגנה על נתונים אישיים ונציב תלונות הציבור.
זהות מגדרית

בשנת 2009, ממשלת סין הפכה הכרה בשינוי מגדר עבור קטינים לבלתי חוקי, וקבעה כי ניתוח להתאמה מגדרית, הזמין רק לאזרחים מעל גיל עשרים, נדרש על מנת להגיש בקשה לתיקון תעודת הזהות ורישום מקום מגוריהם. על פי שבועון החדשות האקונומיסט, אלו המבקשים שינוי מגדרי חוקי נדרשים גם להיות לא נשואים, הטרוסקסואלים (בהתייחס לזהותם המגדרית) וחייבים לקבל אישור לשם כך ממשפחתם. נכון לספטמבר 2019, הסיווג הסיני של הפרעות נפשיות עדיין מסווג זהות טרנסג'נדרית כהפרעה נפשית.
בשנת 2014, מחוז שאנשי החל לאפשר לקטינים להגיש בקשה לשינוי מגדרם עם המידע הנוסף של תעודת הזיהוי של האפוטרופוס שלהם. שינוי מדיניות זה מאפשר לעוברים את השינוי המגדרי להיות מוכרים בנישואים חוקיים כהטרוסקסואלים.
בשנת 2020, בית משפט בבייג'ינג פסק כי אישה טרנסג'נדרית מכוסה בהגנות צפני אפליה הנוגעות לקטגוריית "מין", בעוד מעסיקה בתחום התעסוקה יהיה מחויב להתייחס אליה כאל אישה, בעודה עברה שינוי מגדרי חוקי.
בשנת 2021, המרפאה הראשונה של סין לילדים ומתבגרים טרנסג'נדרים הוקמה בבית החולים לילדים של אוניברסיטת פודן בשנגחאי עבור "ניהול בצורה בטוחה ובריאה את שינויים המגדרי של קטינים טרנסג'נדרים".
זהות מגדרית > הונג קונג

החוק בהונג קונג מתיר שינוי מגדרי במסמכים משפטיים כגון תעודות זהות ודרכונים לאחר שאדם עבר ניתוח להתאמה מגדרית, אך אינו מאפשר לשנות תעודות לידה.
טיפולי המרה

בדצמבר 2014, בית משפט בבייג'ינג פסק לטובת יאנג טנג, גבר הומוסקסואל, בתיק נגד מרפאת "טיפולי המרה". בית המשפט פסק נגד המרפאה, מאחר שהטיפולים לא עמדו בהבטחת המרפאה בפרסומות שלה, וחייב את המרפאה לשלם פיצוי כספי ליאנג, וכן להוריד את הפרסומות שלהם על קיומם של טיפולי המרה במתחמם.
ביוני 2016, יו הו, גבר הומוסקסואלי ממחוז חנאן, תבע בית חולים בעיר ז'ומדיאן בשל כך שאילץ אותו לעבור טיפולי המרה. הוא זכה להתנצלות פומבית ופיצוי כספי ביולי 2017. עם זאת, בית המשפט לא קבע את הנוהג כבלתי חוקי בהחלטתו.
בעקבות שתי פסיקות מוצלחות אלו, קבוצות להט"ב סיניות קוראות כעת למשרד הבריאות הסיני לאסור על קיומם של טיפולי המרה. עם זאת, נכון לדצמבר 2019, לא ננקטו צעדים יעילים על ידי ממשלת סין כדי לאסור טיפולי המרה בשטחי המדינה, בעוד טיפולים אלה למעשה מקודמים באופן פעיל ברחבי סין.
טבלת סיכום

| --- | --- |
פעילות הומוסקסואלית חוקית:  (מאז 1997)
גיל הסכמה שווה לזוגות הטרוסקסואלים (14): 
חוקים נגד אפליה בתעסוקה:  (עובדים טרנסג'נדרים עשויים להיות מכוסים בחוק נגד אפליה)
חוקים נגד אפליה במתן סחורות ושירותים: 
חוקים נגד אפליה בכל התחומים האחרים (כולל אפליה עקיפה, דברי שנאה): 
חופש ביטוי:  (הצגת להט"ב במדיה, כולל מדיה חברתית, מצונזרת על ידי הממשלה)
נישואים חד מיניים: 
הכרה בזוגות חד מיניים (איחוד אזרחי, שותפות לחיים): /  (מעמד "אפוטרופסות" דומה אך לא שוויוני להכרה בזוגות הטרוסקסואלים חוקי, ונמצא בשימוש על ידי זוגות חד מיניים)
אימוץ משותף של זוגות חד מיניים: 
אימוץ ילד חורג על ידי זוגות חד מיניים: 
לסביות, הומואים וביסקסואלים מוצהרים רשאיים לשרת בצבא:  /  אין נתונים (עשויים לשרת, אין איסור מפורש בחוק בעוד כי לא ידועים נתונים על קיומה של מדיניות אל תשאל, אל תספר)
שירות צבאי של טרנסג'נדרים:  (דרישות בריאות גופניות מונעות מטרנסג'נדרים אשר עברו שינוי מגדרי לשרת)
זכות לשינוי מגדר בחוק:  (ניתוח נדרש, כולל שנת טיפולים פסיכוטרפים בין דרישות נוספות)
גישה להפריה חוץ-גופית לזוגות לסביות:  אין נתונים (מחייבת מבחינה חוקית תעודת נישואים עבור גישה בבתי חולים ציבוריים, עשויה להיות נגישה דה פקטו בבתי חולים פרטיים)
טיפולי המרה אסורים בחוק: 
פונדקאות מסחרית לזוגות גברים הומוסקסואלים: (לא חוקי עבור הטרוסקסואלים גם כן)
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים רשאיים לתרום דם:  (נכון לשנת 2012)
אליעזר ברוצקוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בינואר 1907 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית 
 פטירה:  7 בדצמבר 1987 (בגיל 80)  חיפה 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 השכלה:  האוניברסיטה הטכנית של מינכן  האוניברסיטה הטכנית של ברלין 
 
אליעזר (ליאוניד) בּרוּצקוּס (19 בינואר 1907 – 7 בדצמבר 1987) היה מתכנן ערים ומהנדס ישראלי, שפעל בארץ משנות ה-30 ועד שנות ה-80 של המאה ה-20, ממעצבי מחשבת התכנון הלאומית הישראלית בראשיתה, ומהדמויות המובילות בתכנון הממסדי. מחלוצי ומפתחי מדיניות פיזור האוכלוסייה, שממנה נגזר מפעל עיירות הפיתוח בשנות החמישים. כונה "אבי התכנון היוזם במדינת ישראל". למרות תרומתו המכרעת לגיבוש תפיסת התכנון ועיצוב המרחב הפיזי הלאומי, הוא כמעט אינו מוכר מחוץ לחוגים המקצועיים. לפי מחקר שהתפרסם ב-2022, ברוצקוס הוא העומד מאחורי "תוכנית שרון" (תוכנית המתאר הארצית הראשונה של ישראל, 1951). מקורה בתוכנית מגירה שהכין ברוצקוס עם פרסום "תוכנית החלוקה" ב-1937 עבור המדינה היהודית העתידית. תוכנית זו עובדה מחדש ב-1948 ומוכרת כיום כ"תוכנית שרון".
ביוגרפיה

ברוצקוס נולד בשנת 1907 בסנקט פטרבורג בירת רוסיה, למשפחה יהודית ציונית, בנם האמצעי של אסתר (אמיליה) לבית זיידנמן (1873–1951), רופאת שיניים, ובוריס דב (בֶּר) ברוצקוס (1874–1938), פרופסור לכלכלה חקלאית ועסקן ציבור. אחיו הצעיר, דוד (אנטול) ברוצקוס, היה לימים אדריכל וצייר הירושלמי. כמו כן היה אחיינו של העסקן הציוני רוויזיוניסטי יוליוס ברוצקוס.
למד בגימנסיה בפטרוגרד (פטרבורג) מ-1917, ובשנת 1922 היגרה משפחתו מברית המועצות לברלין בירת גרמניה של ויימאר, שם למד עד 1925 בבית ספר תיכון על-ריאלי (Oberrealschule). לאחר מכן למד הנדסה אזרחית וחקלאית באוניברסיטאות הטכניות במינכן (1926-28) ובברלין-שרלוטנבורג (1928-33), תוך התמחות בהנדסה עירונית ובתכנון ערים. בברלין היה פעיל בשנים 1930–32 במועדון הדיונים היהודי-רוסי.
בשנת 1933, עם סיום לימודיו, עלה לארץ ישראל ובשנת 1937 פתח משרד פרטי בירושלים, אך ב-1935 היה שותף בהקמת 'ליגת פריילאנד', ארגון טריטוריאליסטי יהודי שהוקם לנוכח התגברות הרצון להגירה אחרי עליית הנאצים לשלטון. בשנים 1939–1948 שימש כמהנדס העיר בני ברק, ובמקביל עסק בפרקטיקה פרטית.
בקיץ 1948, לאחר קום מדינת ישראל, השתלב באגף תכנון ובינוי ערים, שהיה כפוף אז למשרד ראש הממשלה. תחת ניהולו של האדריכל אריה שרון, ובמעורבותו הרבה של ברוצקוס מאחורי הקלעים, גיבש האגף את תוכניות פיזור האוכלוסייה הראשונות, שהמפורסמת מביניהן היא "תוכנית שרון". תוכניות אלה הן שהדריכו את מפעל עיירות הפיתוח בשנות החמישים והשישים, ועיצבו את מפת התשתיות הלאומיות החל מתחבורה, אזורי תעשייה, נמלים ועד פארקים לאומיים. ברוצקוס כיהן כמנהל מחלקת מחקר וסקר באגף התכנון (1948–1953) וממונה על התכנון הארצי במנהל התכנון (1953–1973) של משרד הפנים. לאחר פרישתו לגמלאות המשיך לשמש כיועץ מנהל התכנון עד 1982 והיה פעיל במעקב תכנוני ובבדיקת תכניות, המשיך להיות פעיל בפורמים ובכתיבה מקצועית, וכן לימד בטכניון ובאוניברסיטת בן-גוריון. נפטר בעקבות פציעה כהולך רגל בתאונת דרכים מסוג פגע וברח בשלהי 1987, בדרכו ללמד בטכניון, בן 80 במותו.
בשנת 1935 נישא למנוחה איטמן (1909, סימנה (אנ') (ליטא) – 1977, ירושלים). בני הזוג היו הורים לשתי בנות: תמר (שטרן) (נולדה ב-1936), מורה לחינוך גופני ומחול, ועירית ברוצקוס (נולדה ב-1946), מתכננת במשרד הפנים.
פועלו המקצועי > בתקופת המנדט

החל בשנות ה-30 החל להיות פעיל בולט בקהילת המתכננים והאדריכלים המנדטורית. הוא היה אחד מהקולות הראשונים שקראו לגיבוש מדיניות לאומית למגזר העירוני, תחום שהוזנח על ידי המוסדות המיישבים בשנות השיא של האתוס החלוצי-חקלאי. ברוצקוס, שהושפע מהידע שהצטבר באירופה ובארצות הברית על קריסה כלכלית של אזורים שלמים בשנות השפל הגדול וכן ממודלים גיאו-כלכליים של התיישבות מאורגנת (והמפורסמת שבהן היא של קריסטלר), פיתח תפיסת תכנון לאומית המעמידה במרכזה את הפיתוח האזורי ויצירת איזון בין העיר לכפר. הוא קרא לרסן את הפיתוח המואץ של שלוש הערים הגדולות (ירושלים, תל אביב וחיפה) והפִּרווּר סביבן. תחת זאת, ביקש ליצור "מדרג עירוני מאוזן" על ידי תכנון אזורי המשלב הקמת יישובים עירוניים חדשים לצד פיתוח עורף חקלאי, ויצירת אינטגרציה בין המגזרים העירוני והחקלאי. בסוף שנות ה-30 הציע מערך התיישבותי חדש ברוח עקרונות התכנון אזורי כפרי-עירוני ובלימת הפִּרווּר. הוא שרטט תוכנית להקמת שרשרת ערי גנים לאורך מישור החוף, המקושרות במסילת ברזל ומשמשות כמרכז שירותים לאזור הכפרי מסביבן.
ברוצקוס דחף את רעיונותיו במלוא המרץ גם בשנות ה-40. בין היתר, הוא הופיע כעד מומחה בוועדת גרנות (בראשות אברהם גרנות (גרנובסקי)) והציג את עמדותיו בנושא הצורך בתכנון לאומי של המגזר העירוני, פרסם מאמרים והרצה בבמות מקצועיות שונות. בשנים אלה גובשו עיקרי תפיסת עולמו המקצועית, שבה דבק לכל אורך שנות פעילותו. היה חבר פעיל באגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בארץ ישראל. בשנת 1947 יזם יחד עם האדריכל יוסף טישלר את הקמת החוג לרפורמה התיישבותית ושימש כמזכירו. החוג, שפעל עד 1951, הניח את היסודות הרעיוניים לתוכנית האב לפיזור אוכלוסייה, ובפעילותו ניכרים רבים מהרעיונות שהניח ברוצקוס כעשור קודם לכן. על אף החזון המקיף והשיטתי, תפיסת התכנון שלו התמקדה באוכלוסייה היהודית ובפיתוח ההתיישבות היהודית בלבד, ולא כללה דיון רציני באוכלוסייה הפלסטינית-ישראלית ובדרכי שילובה במערך האזורי הכולל.
פועלו המקצועי > במדינת ישראל

עם הקמת מִנהל התכנון הממשלתי בקיץ 1948, מונה לראש מחלקת מחקר וסקר – המחלקה הגדולה ביותר במִנהל, שהייתה אמונה על מיפוי קרטוגרפי ל'תוכנית שרון', תוכנית האב הארצית שפורסמה בשנת 1951. לאחר הטלטלה הארגונית שעבר האגף בשנת 1953, עם פרישתם של ראש האגף האדריכל אריה שרון וסגנו האדריכל ציון השמשוני, הפך ברוצקוס לממונה על התכנון הארצי, עמדת מפתח שבה החזיק עד לפרישתו לגמלאות.
במסגרת תפקידו הוביל בשנות ה-50 וה-60 את הכנת התוכניות לפיזור אוכלוסייה ועדכוניהן. תוכניות אלה המשיכו להתבסס על העקרונות לפיתוח אזורי כוללני שגובשו לפני 1948, הנשענים על שיתוף פעולה כלכלי הדוק ומשולב בין היישובים עירוניים והחקלאיים. במסגרת היגיון זה, תוכננו עיירות הפיתוח כמרכזי צריכה ושירותים לקיבוצים ולמושבים מסביבן – תכנון שנכשל כישלון חרוץ בשל נטייתה של ההתיישבות העובדת האליטיסטית להשתמש במערך שירותים פנים-מגזרי. למרות הקולות שקראו להערכה-מחדש של מפעל עיירות הפיתוח כבר בשנים מוקדמות, המשיך ברוצקוס לדבוק בהגיון הפיתוח האזורי.
ברוצקוס היה אחד מראשוני מחנה שימור הטבע והנוף בישראל ומן הקולות העקביים בו. בשנות ה-40 ארגן את 'החוג לשמירת הנוף' וכן היה פעיל בחוג משוטטים ובחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה. בשנת 1946 פרסם מאמר פרוגרמטי תחת הכותרת "לשאלת שטחי הירק ושמירת הנוף במסגרת התכנון העירוני והגלילי". בשל עניינו המיוחד בנושאים אלה, מסר שרון לברוצקוס את האחריות לשימור ערכי טבע ונוף עם הקמת מנהל התכנון ב-1948. בשנותיו באגף התכנון הוביל וקידם את הנושא של הקצאת שטחים פתוחים לשימור טבע, נוף ואתרי עבר בחקיקה. ברוצקוס תיאר במבט רטרוספקטיבי את פעילותו בשנים האלה, שבהן "היעדים היו 'התיישבות' ו'פיתוח' בכל מקום ובכל מחיר כהגשמת הרעיון הציוני", כ"מהלך 'ביורוקרטי שקט ללא פרסום ברבים". ברוצקוס היה מתנגד חריף לשימוש ברכב הפרטי ונסע כל חייו בתחבורה ציבורית.[דרוש מקור] 
עם כיבוש העיר העתיקה והאגן ההיסטורי בידי ישראל במלחמת ששת הימים (יוני 1967) היה ברוצקוס בין הראשונים להעמיד עקרונות תכנון לשימור העיר העתיקה וסביבה. ברוצקוס הִרבה לפרסם מעל במות מקצועיות שונות לכל אורך שנותיו.
הערכת פועלו

היקף כתיבתו של ברוצקוס לאורך חמשת עשורי פעילותו המקצועית יוצא דופן. כבעל תודעה היסטורית חריפה, רבים מכתביו משמשים כעדויות השיטתיות והיסודיות ביותר לשנים הראשונות ולעיצוב מחשבת התכנון הישראלי, אולי אף היחידות שנכתבו מנקודת מבט של מתכנן 'מבפנים'. לדברי יעקב דש, "לא היה נושא תכנוני בר משקל שלא נתן עליו את דעתו ותרם לעיצובו". לדברי האדריכל מיכאל קון, "ברוצקוס משתייך לקבוצה קטנה של בני אדם, המעזה לחשוב בדרכים בלתי שגרתיות ולהתייצב אל מול מצבים בלתי מוכנים (קבוצה טורדנית לגבי המימסד)."
בשנת 1983 הוכתר ברוצקוס בתואר "יקיר התכנון בישראל" מטעם איגוד המתכננים בישראל, שהוענק לראשונה אותה שנה.
בקרב החוגים המקצועיים נחשב ברוצקוס כאחד מאבות המייסדים של התכנון הישראלי הממסדי והוא מוכר היטב.
עם זאת, מחוץ לקהילה המקצועית הוא כמעט אינו מוכר (זאת בניגוד לאחיו האדריכל דוד אנטול ברוצקוס). חלקו בתוכנית האב הארצית 1951, המזוהה עם האדריכל אריה שרון, לרוב אינו ידוע מחוץ לקהילת המתכננים.
מבחר מפרסומיו

"האפשרויות והתפקידים של התכנון הארצי", הבניין, 3 (1938), 31–36.
בעיית החלוקה הגיאוגרפית של האוכלוסיה, ירושלים: דפוס הממשלה, תשט"ז. (חוברת)
"תכנון פיזור האוכלוסיה בישראל", רבעון לכלכלה, יא, 41–42 (דצמבר 1964), 39–55.
אליעזר ברוצקוס, "אשדוד – רעיון והגשמתו" בפרויקט בן-יהודה
"תכנית לתפרוסת הגיאוגרפית של אוכלוסיית מדינת ישראל בת 5 מיליונים", עיר ואזור (רבעון למינהל מקומי, לתכנון ולאיכות הסביבה), 3 (אפריל 1973), 3–25.
Physical Planning in Israel: Problems and Achievements,Jerusalem: Israel Ministry of the Interior, 1964
Regional Policy in Israel, Jerusalem: Ministry of Interior, Town and Country Planning Dept., 1970.
"השלטון ה"נפתי" בישראל", תכנון סביבתי (רבעון האיגוד לתכנון סביבתי), 29 (1983), 26–36.
""אקומנופוליס" – לבחינה מחדש", תכנון סביבתי (רבעון האיגוד לתכנון סביבתי), 33 (1985), 2–17.
"תכנון הנגב והקמת עיירות הפיתוח", בתוך: מרדכי נאור (עורך), יישוב הנגב, 1900–1960: מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ו 1985, עמ' 157–166 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
"ה'חלומות' שהפכו לערים: על הנסיונות לתכנון אזורי התיישבות וקליטת עלייה בשנים 1948–1952", בתוך: מרדכי נאור (עורך), עולים ומעברות: 1948–1952: מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ז 1986, עמ' 127–140 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
"קביעת הגבולות של מחוזות ונפות אדמיניסטרטיביים בשנים הראשונות של המדינה", אופקים בגאוגרפיה, 23–24 (1988), 73–88. (המאמר (לבעלי הרשאה) באתר JSTOR)
"התפתחויות בעולם התכנון והשלטון המקומי: התפתחות מחשבת התכנון בישראל", עיר ואזור, 18 (1988), 98–108.
"קוים למדיניות התכנון הארצית", תכנון סביבתי (רבעון האיגוד לתכנון סביבתי), 37–38 (1987–1988), 1–19; 39 (1988), 1–10.
"מחקרים: עבודות המוסד לחקר הבניה והתכניקה", פלשתינה-א"י: הסתדרות המהנדסים, האדריכלים והמודדים בארץ-ישראל; תש"ה 1944, גרסה מקוונת בפרויקט בן יהודה
לקריאה נוספת

שלום רייכמן, ממאחז לארץ מושב: יצירת המפה היישובית היהודית בארץ ישראל, 1918–1948: עיון ומקורות, ירושלים: יד יצחק בן-צבי (פרסומי המרכז לחקר תולדות ארץ ישראל ויישובה), תשל"ט 1979.
ענת בר-כהן, "עיצוב מדיניות תכנונית ואסדרה תכנונית טרום הקמת המדינה", אופקים בגאוגרפיה, 70 (2008), 69–91. (המאמר (לבעלי הרשאה) באתר JSTOR)
יעקב דש, "אליעזר ברוצקוס", תכנון סביבתי (רבעון האיגוד לתכנון סביבתי), 36 (1987), 65–66.
Shira Wilkof, “New Towns, New Nation: Interwar European Planned Settlement and the Emergence of Zionist-Israeli Planning", in Helen Meller and Heleni Porfyriou (eds.), Planting New Towns in Europe in the Interwar Period: Experiments and Dreams for Future Societies, Cambridge: Cambridge Scholars Publishing, 2016, pp. 195-227
Shira Wilkof, "The Sharon Plan reconsidered: how Eliezer Brutzkus’ pre-1948 separatism shaped Israel’s New Towns", Planning Perspectives, July 2022
פנחס אבישר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 ביולי 1895 קורץ, אוקראינה 
 פטירה:  2 במרץ 1974 (בגיל 78) 
 
פנחס אבישר (שורצמן; 15 ביולי 1895, ו' בתמוז ה'תרנ"ה – 2 במרץ 1974, ח' באדר ה'תשל"ד) מאנשי העלייה השנייה. היה חייל בגדודים העבריים. מראשוני שופטי בית המשפט המחוזי בתל אביב. מילא בחייו שורה של תפקידים ציבוריים בישראל.
ביוגרפיה > נעוריו

אבישר נולד בקוריץ שבווהלין כפנחס שורצמן לאהרון שורצמן ולדבורה זיסל לבית בלובשטיין, אח ל-3 אחיות (אחת מהן פריידל (לימים שלומית)). אביו, שהיה שומר מצוות קפדן, שימש כמלמד ושו"ב בכפר השכן קמינקה בו גרו כ-15 משפחות יהודיות. אימו הייתה ליברלית ובעלת השכלה רחבה. בילדותו למד בחדר ובמקביל הרחיב השכלתו, באופן עצמאי, מעיתונות וספרים וכן למד עברית. בנעוריו היה בין מייסדי אגודת חובבי שפת עבר בקורץ וכן פעל לאיסוף תרומות לטובת ארגונים ציוניים. לאחר מספר שנים עייף האב מהמרחק והמשפחה עברה לקמינקה אך מאחר שהכפר היה מחוץ לתחום המושב נאלצה המשפחה, לאחר כשנה וחצי, לחזור לקוריץ.
במהלך פעילותו היהודית/ציונית גמלה בליבו של אבישר ההחלטה לעלות לארץ ישראל. מחשבה זו התחזקה מקריאת מכתבים שכתב דודו משה בלובשטיין שעלה ארצה ב-1907. כבר ב-1913 החל אבישר בהכנות לעלייה אולם הליכים ביורוקרטים עיכבו את קבלת הדרכון כשנה ורק ב-1914 הושלמו הסידורים.
ביוגרפיה > העלייה ארצה

ב-12 ביולי 1914 יצא אבישר מקוריץ, עבר באודסה וב-29 ביולי נחת בנמל יפו ולאחר מסע קצר הגיע לבית דודו משה בלובשטיין ברחובות. תוכניתו של אבישר להגיע לירושלים כדי להתחיל ללמוד בבית המדרש למורים העברי התעכבה עקב פריצתה של מלחמת העולם הראשונה והמגבלות שהטילו הטורקים על תנועת הנוסעים אולם בסופו של דבר החל ללמוד כמתוכנן.
במהלך המלחמה שירת בצבא האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי בריטניה, התגייס לגדוד ה-40 של קלעי המלך.
ביוגרפיה > פעילותו המשפטית

הוא למד בבית מדרש למורים בירושלים ולאחר מכן בבית הספר המנדטורי למשפטים. משנת 1926 עבד כעורך דין בתל אביב ועסק בין השאר בפשיטות רגל. היה פעיל באגודת עורכי הדין בתל אביב ואף היה יו"ר אגודת עורכי הדין בתל אביב. כן היה חבר בית הדין לענייני שכר דירה. במקביל לימד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה והיה חבר אגודת שוחרי האוניברסיטה העברית בתל אביב.
ב-1 בספטמבר 1948 מונה לשופט בית המשפט המחוזי. הוא כיהן, בין השאר, בבית הדין למניעת ספסרות וישב בדין במשפטם של פקידי מדינה שהואשמו בקבלת שוחד. במאי 1949 מונה ליו"ר הוועדה העליונה לבחינת פיטורי פקידים ושוטרים של ממשלת המנדט. בסוף 1949 ותחילת 1950 הוא ישב בדין בתביעת הדיבה נגד אברהם גורלי על דבריו נגד היועץ המשפטי לממשלה. אבישר קבע שגורלי אשם בדין, אך הכרעת הדין נהפכה בערעור לבית המשפט העליון.
ביוגרפיה > פעילותו הציבורית

באפריל 1965 פרש לגמלאות. לאחר פרישתו לפנסיה ישב בוועדת עררים על פי חוק הפיצויים לנפגעי הנאצים, היה יו"ר המועצה להנצחת החייל ויושב ראש בית הגדודים.
ביוגרפיה > משפחתו

אבישר נישא ב-1923 לפועה ניידיק. לזוג נולדו 2 ילדים. בנו ישראל שורצמן נהרג בקרב על משטרת צמח במהלך מלחמת העצמאות. בעקבות אירוע זה שינה פנחס את שם משפחתו לאבישר. נפטר במרץ 1974 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
לקריאה נוספת

נחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה - פרקי זכרונות - כרך ב', הוצאת המרכז לתרבות וחינוך תל אביב, 1974, עמודים 7–17
הערות שוליים

↑  ותיקי גליפולי העלו זכרונות, מעריב, 17 במאי 1965
↑  פנחס שורצמן מוסר דרישת שלום, הפועל הצעיר, 20 ביוני 1919
↑  אישור פסק דין של מה"ש העברי, דבר, 22 בפברואר 1926
↑  הצלת כספי דלים, דבר, 10 בספטמבר 1936
פקודת פשיטת הרגל, 1936, דבר, 20 בפברואר 1941
פקדונות "אשראי" עד 50 לא"י ישולמו מיד, הַבֹּקֶר, 1 בספטמבר 1943
↑  בועידת עורכי הדין העברים, דואר היום, 6 במאי 1930
התאחדות עובדים אינטלקטואליים בא"י, דואר היום, 15 ביוני 1931
↑  בין עורכי הדין,  הירדן, 18 בנובמבר 1935
עורכי הדין אצל נציב המחוז, דואר היום, 29 באפריל 1936
↑  בין רופאי השנים, הַבֹּקֶר, 6 בינואר 1938
בית הדין המחוזי בתל אביב הוכרז כבית דין עצמאי, ידיעות עיריית תל אביב, 15 בדצמבר 1939
בועידת עורכי הדין, הַבֹּקֶר, 27 במאי 1940
↑  פקודת בעלי הבתים והדיירים (הוצאה מדירה והגבלת שכר דירה) 1934, ידיעות עיריית תל אביב, 15 ביוני 1934
פעולת הממונים ובית הדין לעניני שכר דירה בשנת 1939, ידיעות עיריית תל אביב, 15 בדצמבר 1939
↑  בית ספר גבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב, ידיעות עיריית תל אביב, 15 באוקטובר 1936
בית ספר גבוה למשפט ולכלכלה "מכלל", ידיעות עיריית תל אביב, 15 באפריל 1940
בבית־הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, הַבֹּקֶר, 28 בפברואר 1941
↑  העבודה המדעית של האוניברסיטה העברית מסייעת למאמץ המלחמתי של הישוב, הַבֹּקֶר, 9 בדצמבר 1941
↑  מינויים, העיתון הרשמי 18, עמ' 107
↑  בתי דין למניעת הפקעת מחירים וספסרות בתל־אביב ובחיפה, קול העם, 10 בספטמבר 1948
בביה"ד למניעת ספסרות, המשקיף, 28 באוקטובר 1948
↑  20 ל"י לחודש תוספת רצויה, שערים, 18 ביוני 1957
↑  הועדה העליונה לערעורי המפוטרים החלה בעבודתה המעשית, הַבֹּקֶר, 30 במאי 1949
↑  ד"ר גורלי, התוכ"ל הצבאי לשעבר, נמצא חייב בדין, חרות, 24 בינואר 1950
↑  מנקודת ראות ציבוריות יש למתוח בקורת על תגובת גורלי, הַבֹּקֶר, 2 באוגוסט 1951
↑  השופט אבישר - לגימלאות, מעריב, 12 באפריל 1965
↑  ועדת־העררים דחתה תביעת פיצויים של יהודים יוצאי רומניה, דבר, 18 בינואר 1973
↑  מת השופט פנחס אבישר, דבר, 3 במרץ 1974
↑  קריאה להדליק "נר הגבורה" ביום הזכרון לחללי צה"ל, הצופה, 26 באפריל 1965
↑  יוקם ארגון של בני הגדודאים ונכדיהם, דבר, 16 במאי 1973
↑  ישראל (סוטה) שורצמן באתר "יזכור"
↑  מת השופט פנחס אבישר, מעריב, 3 במרץ 1974
רישטי ארדלהון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1894 האימפריה העות'מאנית אדירנה, האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  9 בנובמבר 1983 (בגיל 89 בערך) טורקיה אנקרה, טורקיה
 מקום קבורה:  Cebeci Asri Cemetery 
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 השכלה:  הקולג' הצבאי העות'מאני  Edirne Lisesi 
 השתייכות:   צבא האימפריה העות'מאנית  צבא טורקיה
 תקופת הפעילות:  1914–1960 (כ־46 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הקורפוס ה-18 מפקד הארמייה השנייה מפקד כוחות היבשה של טורקיה ראש המטה הכללי יושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה מלחמת העצמאות של טורקיה
 
מוסטפא רישטי ארדלהון (בטורקית: Mustafa Rüştü Erdelhun; 1894 – 9 בנובמבר 1983) היה גנרל טורקי אשר שימש כראש המטה הכללי של צבא טורקיה בין השנים 1958–1960.
ביוגרפיה

ארדלהון נולד באדירנה להורים ממוצא רומני. הוא למד באקדמיה הצבאית העות'מאנית, וב-1914 התגייס לצבא העות'מאני. הוא לחם במערכה הקווקזית במלחמת העולם הראשונה כמפקד סוללת ארטילריה. לאחר מכן חזר לאנטוליה והשתתף במלחמת העצמאות של טורקיה. לאחר המלחמה למד באקדמיה הצבאית הטורקית וסיים את לימודיו ב-1923. ב-1926 נכנס לשירות במטה הכללי, ועד 1945 מילא תפקידי מנהל ומטה שונים, וכן שימש כנספח צבאי בטוקיו, רומא ולונדון.
ב-1945 הוא הועלה לדרגת בריגדיר ומונה למפקד הבריגדה ה-15. ב-1947 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ופיקד על הדיוויזיות ה-6 וה-51. ב-1952 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס ה-18. ב-1956 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד הארמייה השנייה. ב-1 באוגוסט 1958 מונה למפקד כוחות היבשה הטורקיים, וב-23 באוגוסט של אותה שנה הפך לראש המטה הכללי. ב-23 בפברואר 1960 הוא מונה גם ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
בתפקידו כרמטכ"ל הצבא הטורקי נודע ארדלהון בנאמנותו הקיצונית לממשלת טורקיה. הוא תמך בכל פעולות הממשלה גם כאשר זו פעלה נגד החוקה. עמדותיו בנושא זה עוררו נגדו שנאה עזה מצד הקצונה הזוטרה יותר בצבא הטורקי. ארדלהון קיבל מידע מודיעיני על הקשר המתרקם, ודרש להכניס כוחות צבא נוספים לאנקרה כדי למנוע מהמרד לפרוץ. לרוע מזלו, שר ההגנה אטם מנדרס שיתף פעולה עם הקושרים ושכנע את ראש הממשלה אדנאן מנדרס כי הכנסת כוחות צבא נוספים לעיר הבירה תגביר את התסיסה החברתית. במטרה למנוע את המרד, ב-26 במאי 1960 הודיע ארדלהון על התפטרותו. יום למחרת השתלטו המורדים על אנקרה והפילו את הממשלה. ארדלהון הושלך למאסר. מנהיגי החונטה הצבאית ניגשו אל תאו והציעו לו להוביל את ההפיכה, אולם הוא סירב. הוא נשפט ונידון למוות, אולם מאוחר יותר הומתק עונשו למאסר עולם. ב-1964 העניק לו הנשיא ג'מל גירסל חנינה והוא שוחרר מהכלא.
קובי דג'אני

קובי דג'אני (נולד ב-5 בנובמבר 1984) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה

דג'אני התחיל את הקריירה שלו בנוער של גדנ"ע יהודה מתל אביב. מאחר שלא הייתה אז קבוצת בוגרים למועדון, קיבל דג'אני את כרטיס השחקן שלו ועבר לבני יהודה תל אביב. ב-19 באוקטובר 2002 דג'אני ערך את הופעת הבכורה שלו בבני יהודה כמחליף במשחק ליגת העל מול הפועל תל אביב.
אחרי חמש שנים בבני יהודה עבר דג'אני למ.ס. אשדוד. לאחר שנתיים באשדוד עבר דג'אני להפועל פתח תקווה. לאחר ששוחרר מהפועל פתח תקווה בינואר 2010, עבר דג'אני להפועל אשקלון מהליגה הלאומית, איתה עלה לליגת העל לראשונה מזה 12 שנים, בפעם השנייה בתולדות המועדון.
ביוני 2010 חתם דג'אני במכבי נתניה לעונה אחת. בעונת הבכורה שלו הצטיין במדי הקבוצה, והגיע עמה לחצי גמר גביע המדינה, ולפלייאוף העליון בליגה. ביוני 2011 חתם על חוזה חדש לארבע שנים בנתניה ושכר של 120,000 דולר לעונה. בעונת 2012/2013 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, ועזב את הקבוצה.
ביוני 2013 חתם דג'אני על חוזה לשנתיים בקבוצת הפועל באר שבע, עמה היה שותף לעונה מוצלחת בה סיימה הקבוצה במקום השני בליגה, אך לא הצליח לתפוס מקום קבוע בהרכב. בספטמבר 2014 הצטרף להפועל חיפה.
ביוני 2015 חזר לקדנציה שנייה במ.ס. אשדוד כשזו ירדה לליגה הלאומית. בתום העונה הצטרף דג'אני להפועל מרמורק.
קריירה > מעורבות בפליליים

בשנת 2011 החלה חקירה משטרתית נגד קובי דג'אני ומשה מנחם (קרוב משפחתו) שהואשמו באונס על ידי בחורה שהגישה תלונה במשטרה וטענה שנפגעה על ידם באמצעות הכנסת סם אונס למשקה בדירתו של משה מנחם בתל אביב. הוטל צו איסור פרסום על הפרשה ולבסוף בית המשפט הורה להסיר צו זה. התיק נסגר בפרקליטות מחוסר ראיות ולא הגיע לשלב הרשעה בבית המשפט.
קריירה > נבחרת ישראל

בצעירותו דג'אני שיחק בנבחרות הצעירות, רשם 8 הופעות במדי נבחרת הנוער, והיה שותף להעפלת הנבחרת הצעירה לטורניר הגמר של אליפות אירופה עד גיל 21 ב-2007, אך לא נכלל בסגל הסופי לקראת האליפות. בסך הכל רשם 15 הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
ב-17 בנובמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת איסלנד באצטדיון בלומפילד.