stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק ליבנה
ביוגרפיה

יצחק (איציק) ליבנה נולד באשקלון ב-1952, בנם של חיה ויעקב וייס – ניצולי שואה ילידי פולין, ממייסדי העיר אשקלון.
ליבנה, בוגר תיכון תג"ר באשקלון. שירת בצה"ל כחובש קרבי בסיירת אגוז. ב-1973 החל ללמוד (באיחור של סמסטר אחד בפתיחת שנת הלמודים בעקבות מלחמת יום הכיפורים) במחלקה לאמנות בבצלאל אצל האמנים צבי טולקובסקי ומיכה אולמן. בין בני כיתתו נמנים האמנים לידיה דונה, ארנון בן דוד, דורון ליבנה ויהושע בורקובסקי. יצחק ליבנה מתגורר בתל אביב עם בת זוגו, אדריכלית הנוף, אפרת הילדסהיים. הוא אח לסופרת רונית רפ ואביה של המאיירת אור ליבנה.
לאחר תום לימודיו בבצלאל, בשנת 1979, נסע לניו יורק והשתלם בסטודיו גוסטב ברגר שהתמחה בציור אירופי מהמאה ה-17 ואילך. בין היתר עבד על שיקום הפנורמה הגדולה של וורסאי אשר מוצגת באגף האמריקאי במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק. בשנים 1980–1982 למד לתואר שני בהנטר קולג' בניו יורק. ב-1983 חזר לישראל והחל ללמד במדרשה לאמנות ברמת השרון (כיום המדרשה לאמנות בית ברל) ובמחלקה לאמנות בבצלאל. בשנת 1998 הקים יחד עם האמן פרופ' לארי אברמסון את תוכנית לימודי ההמשך לאמנים צעירים בבצלאל ועמד בראשה בשנים 2000–2002. בין השנים 1999–2002 שימש כראש המחלקה לאמנות בבצלאל. משנת 2015 ליבנה מכהן כפרופסור חבר בבצלאל.
ליבנה החל להציג כאמן בשנות השמונים בניו יורק ובישראל. היה ממקימי קבוצת רגע בשנים 1985–1988 יחד עם האמנים אבישי אייל, אסד עזי, דוד וקשטיין, דוד ריב, יורם קופרמינץ, מיכל גולדמן וראובן זהבי. כמו כן, הציג בגלריות ממד, שרה גילת בירושלים ובמוזאון תל אביב. משנת 2006 מציג בקביעות בגלריה זומר בתל אביב.
ציוריו 'נופים ליליים' של מרחבים חשוכים חוץ עירוניים היו לחלק מקנון הציור הישראלי של שנות ה-80'. מושג הוואניטס vanitas הוא תמה מרכזית החוזרת בעבודותיו של ליבנה ובאה לידי ביטוי בסדרות ציוריו כגון ציורי המראות (שנת 1990), בציורי 'וורוניקה' (שנת 1992), בסדרת החיילים המתים שהוצגה בתערוכתו הרטרוספקטיבית 'תדהמה' במוזיאון תל אביב בשנת 2007 ובסדרות רבות נוספות.
"אני רוצה ציור שעוצר את עצמו, שלא נסחף למחוזות מפנקים מדי, מענגים מדי, בלי נרקיסיזם ציורי. ציור עם ריסון, ציור של ערנות, דריכות, תבונה. לא יכול להיות ציור טוב בלי תבונה".
תערוכות יחיד

1984 - "תמונות נוף" גלריה שרה גילת, ירושלים.
1985 - גלריה מימד קטן, תל אביב. אוצר: יגאל עוזרי.
1987 - גלריה גימל, ירושלים.
1989 - "עבודות חדשות", גלריה ארטיפקט, תל אביב.
1990 - "מראות", גלריה ארטיפקט, תל אביב.
1992 - "ורוניקה", גלריה ארטיפקט, תל אביב. קטלוג.
1994 - "קריאה בקפה", גלריה ארטיפקט, תל אביב.
1994 - "פארק קנדה", הגלריה של הסדנה לאמנות, יבנה.
1996 - "בידרמאייר", גלריה מרי פאוזי, תל אביב.
1998 - "תגידי תודה", גלריה דביר, תל אביב.
2000 - "אמרלד סיטי", גלריה דביר, תל אביב.
2003 - "לאמנטי", גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב.
2007 - "ספקולציות על ציור", מרכז הנצחה קריית טבעון, אוצרת: אסתר רשף.
2008 - "תדהמה", מוזיאון תל אביב. אוצרת אלן גינתון. קטלוג.
2010 - "EXIT", גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב.
2014 - "המצאת הצילום", גלריה זומר, תל אביב.
2016 - "גילוי נאות", חדר הפרויקטים בגלריה זומר, תל אביב.
השכלה

1973-1977 תואר ראשון, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1979-1983 סטודיו ברגר לשימור ורסטורציה, ניו-יורק.
1980-1982 תואר שני, האנטר קולג', סיטי יוניברסיטי ניו-יורק.
הוראה

1983-היום מרצה במחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1983-1994 הוראה במדרשה לאמנות, רמת השרון
1985-1990 אוצר הגלריה של המחלקה לאמנות, בצלאל, ירושלים.
1992-היום מרצה בכיר במחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1996-היום מרצה בכיר ומנחה בתוכנית MFA לאמנים, בצלאל, תל אביב.
1996 הקמת תוכנית לימודי ההמשך לאמנים צעירים, בצלאל, ירושלים.
1998-2000 ראש התוכנית ללימודי ההמשך לאמנים צעירים, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1999-2002 ראש המחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
פרסים ומלגות

1992 - פרס שר החינוך והתרבות
1995 - מלגת קרן תרבות אמריקה ישראל
1989 - פרס ז'אק וגניה אוחנה לאמן ישראלי צעיר
1998 - מלגת שהות ב-Cite des Arts, פריס, צרפת.
2003 - פרס פונדיק, מוזיאון תל אביב
2005 - פרס עידוד יצירה, משרד החינוך
2008 - פרס מפעל הפיס לצורך השלמת קטלוג תערוכה במוזיאון תל אביב.
פרסומים

טאבולה ראסה', קטלוג התערוכה יהושע בורקובסקי, מוזיאון ישראל ירושלים. 2012.
אוסף גרטה גרבו, תדהמה - קטלוג התערוכה, הוצאת מוזיאון תל אביב, 2008.
דיוקן אביו של הצייר ללא עיניים, אורי רייזמן- רטרוספקטיבה, קטלוג התערוכה, הוצאת מוזיאון תל אביב, 2004.
הערות בנושא אי-תקשורת חזותית, מהו הפוליטי, קטלוג התערוכה, הוצאת מוזיאון בת ים, 2010.
על חורבות הלובר, הולדת הציור מן החורבה, סטודיו 133 מאי 2002.
כביש תל אביב ירושלים – גן, Look Mama Look', קטלוג תערוכת בוגרי תוכנית לימודי ההמשך לאמנים צעירים, בצלאל, ירושלים, 1999.
עם הגב אל הצופה, המדרשה 1, נובמבר 1998.
המצב המנטלי של המעתיק, משקפיים מס 23, פברואר 1995.
שתי הערות על ציור למוזיאונים, סטודיו 42, מרץ 1993.
הפרעות בתקשורת אמנים, אפוקסי, 1990.
כתב על אמנות ויזואלית בעיתון מעריב, בעיתון "כל העיר", ירושלים ובכתב העת לאמנות סטודיו, 1985-1987.
לקריאה נוספת

אפרת ביברמן ושירלי שרון זיסר, המוות הוא אימו של היופי, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2014, פרק חמישי עמ' 115–137, סוף דבר עמ' 175–183 וחלקים נוספים בספר.
שיחה עם הצייר אלון קדם, קטלוג התערוכה פרס מוזס, בית האמנים ירושלים, 2011.
יגאל צלמונה במאה שנות אמנות ישראלית, הוצאת מוזיאון ישראל ירושלים, 2010, עמ' 358–360.
גדעון עפרת, אמנות מינורית, אמנות בישראל בשחר שנות האלפיים, הוצאת אמנות ישראל, 2010, עמ' 63.
צילומי עבודות והצהרת אמן, הספר אמנות ישראלית עכשיו. עורכות: איריס ריבקינד ורויטל אלקלעי בהוצאת מודן, 2009.
טלי תמיר, יצחק ליבנה: פרדוקס הדיוקן האוניברסלי. עבודה סמינריונית בקורס דיוקן האמן. מנחה: פרופ' מוטי עומר, 2009.
קובץ עבודות בתוך המדרשה, 12, 2009.
איריס לעאל, מכה בתדהמה שיחה עם י. ליבנה, הד החינוך, אוקטובר 2008.
רותי דירקטור, יצחק ליבנה בוורוד, מוסף ספרים הארץ, 2008.
אלן גינתון, ציור כפוסט זיכרון: מקור ומוות בציוריו של יצחק ליבנה, קטלוג התערוכה תדהמה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2008.
אפרת ביברמן, זוהר, קטלוג התערוכה תדהמה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2008.
שרה ברייטברג-סמל, שיחה עם יצחק ליבנה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2008.
גדעון עפרת, על חורבותיך אבניך, בהקשר מקומי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2004, עמ' 290.
גדעון עפרת, "אורות של מעלה ואורות של מטה, בהקשר מקומי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2004, עמ' 339.
גדעון עפרת, "הטעם המר של הריאליזם באמנות הישראלית, בהקשר מקומי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2004, עמ' 426.
עדי אפעל, יצחק ליבנה, אמרלד סיטי, סטודיו 120,ינואר 2001.
נעמי סימן-טוב, כולם חושבים שאני צייר, שיחה עם יצחק ליבנה, סטודיו 121, פברואר 2001.
יואב שמואלי, מציצן בלתי נלאה, תרבות מעריב, נובמבר 2000.
עוזי צור, אזמרגדים מלאכותיים, מוסף תרבות ואמנות הארץ, נובמבר 2000.
איתמר לוי, נשב סביבו ונדבר: דיבורים על שפת החור, סטודיו 81, 1997.
טלי תמיר, בציור כמת חי, סטודיו 73, יוני 1996.
אסתר דותן, יצחק ליבנה קריאה בקפה, סטודיו, 62, 1995.
חיים לוסקי, דחיית הדימוי, ידיעות אחרונות, ינואר 1993.
סמדר תירוש, חזיון התעתועים של יצחק ליבנה, סטודיו, 42, מרץ 1993.
מראות/ורוניקה קטלוג עבודות 1990–1992, הוצאת קרן ירושלים.
גדעון עפרת, גנים תלויים, הוצאת אמנות ישראל, 1991, עמ' 169.
שיח אמנים: גרהרד ריכטר כמקרה השפעה, סטודיו, 67, דצמבר 1985.
דני גולדברג, בלבי דלת קטנה: אמנים מציירים שירים לילדים, הוצאת מאחורי היער, תשס"ב, 1992.
Patrice farameh, Skull style, curated collection publisher 2011
Laura schwarts-wax, la surface disparue Yitzhak livneh 1985-2010, MA theses, 2 volumes, universite de paris x-nanterre, 2009
Naomi Fry, Ithak livneh, Artforum on-lone, august 2008
הערות שוליים

↑  "העבודה ברסטורציה הייתה בחירה בתפיסה של הציור כמלאכה, ובו בזמן גם בחירה בטיפול באובייקטים מן העבר, לעיתים העבר הרחוק, כלומר בחפץ שמלבד היותו ציור הוא גם אובייקט שזוכר. שני הממדים האלה של הציור – מראית העין של ציור מקצועני, טכני, והאופי שלו כחפץ מן העבר, כאובייקט זיכרון – ממשיכים להתקיים בעבודתו של ליבנה לאורך כל השנים" - אלן גינתון (2007), ציור כפוסט זיכרון: מקור ומוות בציוריו של יצחק ליבנה, קטלוג התערוכה "תדהמה", תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות. עמ' 9.
↑  יצחק ליבנה, (2008), מתוך שיחה עם יצחק ליבנה, שרה ברייטברג סמל, קטלוג התערוכה "תדהמה", תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות. עמ' 35.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 280673  NLI: 987007264777705171  GND: 138751323  ISNI: 0000 0000 7886 0263  LCCN: nr2007005447  SUDOC: 185860923  VIAF: 19644026   WorldCat (עם VIAF): 19644026
בית המשפט העליון של יפן

| --- | --- |

 מאפיינים
 מדינה:  יפן 
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  3 במאי 1947 – הווה (77 שנים) 
 גאוגרפיה
 קואורדינטות:  35°40′49″N 139°44′37″E﻿ / ﻿35.680336111111°N 139.74363055556°E﻿ / 35.680336111111; 139.74363055556
 www.courts.go.jp
  (למפת טוקיו מוגדלת) בית המשפט העליון של יפן(למפת טוקיו רגילה) בית המשפט העליון של יפן
 
בית המשפט העליון של יפן (ביפנית: 最高裁判所) הוא הסמכות השיפוטית העליונה ביפן. לבית משפט זה סמכות עליונה בפירוש חוקת יפן ובהכרעה בשאלות הנוגעות לחוקים במדינה, ברמה הלאומית וברמה המקומית. כן מוקנית לו גם סמכות של ביקורת שיפוטית, דבר אשר מאפשר לו לפסול חוקים שחוקקו הדיאט של יפן ואספות מקומיות ולהכריז על פעולות מנהליות כי הן אינן חוקתיות.
נשיא בית המשפט העליון של יפן הוא נאוטו אוטאני.
היסטוריה

בית המשפט העליון הראשון ביפן שפעל בדפוסים של בית משפט עליון בעולם המערבי היה בית המשפט העליון למנהל שיפוטי (大審院) אשר הוקם על ידי משרד המשפטים בשנת 1875. בבית משפט זה ישבו 120 שופטים, הן בחטיבות אזרחיות והן בחטיבות פליליות. חמישה שופטים ישבו בכל הרכב. החטיבה הפלילית של בית משפט זה הייתה ערכאה ראשונה לפשעים נגד קיסר יפן ולפשעים חמורים נגד הסדר הציבורי. החוק שמכוחו פעל בית משפט זה בוטל בשנת 1947, עת הוקם בית המשפט העליון במתכונתו הנוכחית תחת החוקה.
סמכויות

סעיף 81 לחוקה מגדיר את בית המשפט העליון כערכאה עליונה עם סמכות לקבוע את חוקתיותם של כל חוק, צו, פקודה או תקנה. בית המשפט העליון אחראי להציג מועמדים לשופטים עבור בתי משפט נמוכים יותר שימונו על ידי הממשלה, לקבוע סדרי משפט, לפקח על המערכת המשפטית, לרבות על פעילותם של תובעים, ולהטיל משמעת על שופטים ועובדים אחרים במערכת המשפט. בית המשפט פוסק את דינו בהרכב מורחב של 15 שופטים או בהרכב מצומצם של חמישה. ההרכב המורחב נדרש לדיונים בנושאים חוקתיים.
סמכויות > ביקורת שיפוטית

בית המשפט העליון היא בית המשפט היחיד ביפן שלו סמכות מפורשת לביקורת שיפוטית על חוקים, אם כי נטען כי לבתי משפט נמוכים ממנו גם כן הסמכות לפרש את החוקה. בניגוד לבתי משפט לחוקה במדינות אחרות, בית משפט זה מקיים ביקורת שיפוטית רק במקרים שבהם יש מחלוקת אמיתית בין הצדדים, והוא אינו דן בשאלות הבאות לפתחו מטעם נציגי ממשל.
בית המשפט בדרך כלל ממאן להשתמש בסמכות הביקורת השיפוטית שמעניקה לו החוקה, משום חוסר רצונו להתערב בעניינים רגישים פוליטית. חריג לנוהג זה של בית המשפט היה בדמות סדרה של פסיקות בעניין חוסר חוקתיותה של הקצאת המושבים בדיאט למחוזות הבחירה בבחירות הכלליות. בסך הכול פסל בית המשפט העליון שמונה חוקים מאז הקמתו ב-1947.
שופטים > מינוי שופטים

נשיא בית המשפט העליון נבחר על ידי ממשלת יפן וממונה על ידי הקיסר. לצדו שופטים 14 שופטים נוספים הנבחרים אף הם על ידי הממשלה. לאחר בחירתם עומדים שופטי בית המשפט העליון למשאל עם המאשר את מינוים בבחירות הכלליות העוקבות. נוסף על כך, השופטים עומדים לאישור משאל עם בכל עשר שנים מתחילת כהונתם, משאל עם שנערך אף הוא בזמן הבחירות הכלליות. במסגרת משאל עם זה, לא הועבר עד היום אף שופט עליון מתפקידו. גיל הפרישה של השופטים ביפן הוא 70
.
שופטים > נשיאי בית המשפט העליון

| נשיא בית המשפט העליון | תאריך מינוי |
| --- | --- |
טדהיקו מיבוצ'י: 4 באוגוסט 1947
קוטארו טנאקה: 3 במרץ 1950
קיסבורו יוקוטה: 25 באוקטובר 1960
מסטושי יוקוטה: 6 באוגוסט 1966
קזוטו אישידה: 11 בינואר 1969
טומוקאזו מורקאמי: 21 במאי 1973
אקיזו פוג'יביאשי: 25 במאי 1976
מאצ'יו אוקהארה: 26 באוגוסט 1977
טקאקי אטורי: 2 באפריל 1979
אוסמו טראדה: 1 באוקטובר 1982
קואיצ'י יגוצ'י: 5 בנובמבר 1985
ריוצ'אצ'י קוסאבה: 20 בפברואר 1990
טורו מיושי: 7 בנובמבר 1995
שיגרו ימגושי: 31 באוקטובר 1997
אקירה מצ'ידה: 6 בנובמבר 2002
נירו שימאדה: 16 באוקטובר 2006
הירונובו טקסאקי: 25 בנובמבר 2008
בניין בית המשפט העליון

מקום מושבו הראשון של בית משפט עליון זה, אשר החל לפעול במאי 1947, היה מתחם מועצת הקיסר בארמון הקיסרי של טוקיו. בספטמבר של אותה שנה עבר בית המשפט העליון למבנה של בית המשפט המחוזי של טוקיו, ובאוקטובר 1949 עבר למקום מושבו במתחם הקודם של בית המשפט העליון למנהל שיפוטי. בשנת 1974 עבר בית המשפט לבניין הנוכחי שבו הוא יושב ברובע צ'יודה שבטוקיו. זהו בניין בן חמש קומות שתוכנן על ידי האדריכל שיניצ'י אוקאדה ואשר זכה בפרס המוסד לארכיטקטורה של יפן לעיצוב.
ראו גם

המשפט ביפן
הערות שוליים

↑  שי-ניצן כהן, שמעון נטף ואביעד בקשי, בחירת שופטים לבתי משפט חוקתיים - מחקר השוואתי, פורום קהלת, נובמבר 2019. עמ' 23
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596963205171  CiNii: DA00850763  GND: 123097-9  ISNI: 0000 0000 9542 6581  LCCN: n81118925  LNB: 000147461  NDL: 00260697  NLA: 35243246  RERO: 02-A000093507  SUDOC: 102440085  Trove: 879338  VIAF: 140732388   WorldCat (עם VIAF): 140732388 
חזית בניין בית המשפט העליון
ענבר בזק

ח"כ ענבר בזק
עִנְבָּר בֶּזֶק (נולדה ב-10 במאי 1974, י"ח באייר ה'תשל"ד) היא חברת הכנסת לשעבר מטעם מפלגת יש עתיד. בעבר הייתה מרצה באקדמיה ויועצת עסקית וכיום מכהנת כמנכ"לית החברה הכלכלית הגליל העליון.
ביוגרפיה

בזק נולדה וגדלה בקיבוץ דן שבאצבע הגליל. בנעוריה, הייתה בזק אלופת ישראל ואלופת המכביה לנוער בריצות למרחקים בינוניים ואף ייצגה את ישראל באליפות העולם לנוער בבודפשט בריצת 1,500 מטר שם זכתה במדליית ארד.
היא למדה בבית הספר התיכון עינות ירדן בקיבוץ עמיר. לאחר לימודיה יצאה לשנת שירות מטעם תנועת השומר הצעיר בתל אביב ולאחר מכן שירתה בצה"ל בפלס"ר נח"ל כמדריכת כושר קרבי.
בזק בעלת תואר ראשון בתקשורת ופסיכולוגיה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים עם התמחות בשיווק משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל. במהלך התואר הראשון, למדה שנה באוניברסיטת טקסס באוסטין במסגרת חילופי סטודנטים.
בשנים 2015-2000 כיהנה בתפקידי ניהול שונים בתחום השיווק בחברות תנובה, טבעול וטבע נאות.
ב-2008 הקימה חברת ייעוץ בשם "דה מרקט", שהתמחה בייעוץ אסטרטגי לחברות, עסקים וארגונים.
בנוסף, עבדה כמרצה בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה משנת 2013 ועד כניסתה לכנסת ב-2021.
בפברואר 2015 ייסדה בזק תנועה חברתית בשם "עצמאים עושים שינוי" במטרה לאחד את העצמאים ובעלי העסקים הקטנים על מנת להביא שינויי חקיקה שייצרו רשת ביטחון סוציאלית לעצמאים ויפחיתו את הרגולציה לעסקים הקטנים.
בשנת 2016 הצטרפה למטה העצמאים של מפלגת יש עתיד שם הייתה פעילה בגיבוש מצע המפלגה בתחום העצמאים והעסקים הקטנים ובהמשך קיבלה על עצמה גם את ניהול מטה משגב של המפלגה.
בשנת 2018 התמודדה בזק בבחירות לרשויות המקומיות לראשות מועצה אזורית משגב, אך הפסידה לדני עברי.
בשנת 2019 שובצה לראשונה ברשימת יש עתיד, לבחירות לכנסת ה-21, במקום ה-27.
בשנת 2021, שובצה בזק במקום ה-20 ברשימה לכנסת ה-24, ונכנסה לכנסת ב-25 ביוני 2021, במסגרת החוק הנורווגי (לאחר התפטרותה של השרה קארין אלהרר).
בזק הייתה חברה בוועדת החוקה, חוק ומשפט ובוועדה המיוחדת לענייני החברה הערבית, בוועדה המיוחדת לפניות הציבור ובוועדה המיוחדת לענייני התמכרויות, סמים ואתגרי הצעירים בישראל.
בזק הייתה יו"רית משותפת של השדולה ללקויות למידה והפרעות קשב וריכוז, השדולה לפיתוח הגליל והשדולה למאבק בסחר בנשים ובזנות; חברה בשדולה החקלאית ובשדולת העסקים הקטנים; יו"ר אגודת הידידות ישראל-צ'ילה ויו"ר אגודת הידידות ישראל-מקסיקו.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הודיעה כי לא תתמודד ברשימת יש עתיד לכנסת.
בינואר 2023 מונתה למנכ"לית החברה הכלכלית של הגליל העליון.
בזק היא תושבת היישוב יובלים. היא נשואה לזיו, בן קיבוץ איילת השחר, ואם לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  פוסט בפייסבוק
1 2  חברי הכנסת ה-24: ח"כ ענבר בזק, באתר הכנסת
↑  יובל אזולאי, ‏"אני מוטרדת מחוסר יציבות. עסק חייב להיות כל הזמן עם פלוס בבנק", באתר גלובס, 21 בנובמבר 2019
↑   אורן מג'ר, "חושבים שעצמאים הם מיליונרים אבל רובם מרוויחים 10,000-6,000 שקל בחודש", באתר TheMarker‏, 8 בספטמבר 2015
↑   צבי זרחיה, ח"כ שלח: הממשלה לא קיימה התחייבותה להסדיר הפיצוי למשרתי המילואים העצמאיים, באתר TheMarker‏, 17 בפברואר 2016
↑  בנצי רובין, ‏החוק הנורווגי: שני ח"כים חדשים נשבעו אמונים, באתר "סרוגים", 28 ביוני 2021
↑  הוועדה המיוחדת לענייני החברה הערבית, באתר main.knesset.gov.il
↑  גיא עזרא, ‏שתי ח"כיות מיש עתיד הודיעו על פרישה, באתר "סרוגים", 10 בספטמבר 2022
↑  ענבר בזק, החברה הכלכלית הגליל העליון, באתר מועצה אזורית הגליל העליון
פצץ

פצץ ה-"Wiener Zünder" מעשה ידי זיגפריד מרכוס, 1864
פצץ הוא מכשיר ידני שהופך אנרגיה מכנית לאנרגיה חשמלית. אנרגיה זו יוצרת זרם חשמלי שנשלח באמצעות זוג חוטי חשמל למרחק כדי לבצע פיצוץ מטעני נפץ. ידוע בעולם בשמו האנגלי: Exploder או Dynamo Exploder. או Blasting Machine Exploder.
תנועת הידית, אם בצורה סיבובית או קווית ישרה (תלוי בסוג הפצץ), גורמת לתנועת שני גופים המלופפים בחוטי נחושת, אחד בסמוך לשני. תנועה זו גורמת ליצירת השראה של שדה אלקטרומגנטי, שמביא ליצירת זרם חשמלי, על בסיס עיקרון הגנרטור או הדינמו.
מבנה המכשיר

בחלקו העליון של המכשיר בולטת מימין ידית ההפעלה. חלקה העליון עשוי עץ והציר המסובב ממתכת. הידית ניתנת להפרדה מהמכשיר ומחוברת אליו בעזרת שרשרת מתכת באורך של כ-10 ס"מ. אורכו של ציר מתכת הידית הוא כ-8 ס"מ, וקוטרו 13 מ"מ. בצד אחד ישנו חריץ המוליך את הידית בצורה אחידה לתוך הדינמו שבתוך הקופסה. מעל המכשיר מוצמדת רצועת עור סטנדרטית לנשיאה, באורך של 45 ס"מ וברוחב של 1.8 ס"מ. בקצה רצועת העור, שני חריצים המאפשרים את הצמדת הרצועה למכשיר, באמצעות שני כפתורי מתכת הבולטים משני צידי המכשיר בחלקו העליון. מצד שמאל ניתן להבחין בשני אומים מחורצים ממתכת, המסתובבים על הברגה ומשמשים לחיבור והידוק חוטי החשמל. המכשיר בנוי בתוך קופסת מתכת ושוקל כ-2 ק"ג. גובה המכשיר הוא כ-21 ס"מ ורוחבו 9.5 ס"מ. קופסת המתכת עשויה מברונזה וצבועה בשחור.
בצידו של המכשיר הוצמדה פחית מוטבעת עם כל הפרטים הטכניים של המכשיר, כולל שם היצרן.
צורת ההפעלה

לאחר שהחבלן הציב את מטעני הנפץ לפי תכנון קודם, הוא מכניס לתוכם נפצים חשמליים המחוברים לחוטי חשמל. את החוטים הוא פורס למרחק בטוח ממקום הפיצוץ, ורק אז מחבר את קצותיהם לשתי היציאות המיוחדות של הפצץ.
ברגע שהכול מוכן לפיצוץ, מסובב החבלן את הידית וכך גורם ליצירת זרם שעובר דרך החוטים אל המטענים ומפוצץ אותם. כאשר מטען אחד מחובר לפצץ, יספיק חצי סיבוב של הידית להפעילו. כשמדובר במספר מטענים עם מספר כבלים, יהיה על המפעיל לבצע מספר חצאי סיבובים של הידית (מה שמוגדר באנגלית כ-Single shot או Double shot). מכשיר כזה מסוג Cap 10 בנוי להפעיל עד 10 מטענים.
סוגים

ככלל קיימים שני סוגים: כאלה שיוצרים זרם באמצעות ידית לחיצה שנעה בקו ישר מלמעלה למטה, וכאלה שיוצרים זרם באמצעות תנועה סיבובית על ידי סיבוב הידית. פרט לכך ידועים שני דגמים שנועדו לפוצץ מספר שונה של מטענים:
מכשיר קטן שנקרא CAP 10 שיועד לפוצץ עד 10 מטענים.
מכשיר גדול שנקרא 30 CAP שיועד לפוצץ עד 30 מטענים.
מכשיר ה-CAP 10 הועדף בתקופת מלחמת העולם השנייה על ידי הנחתים והצנחנים האמריקאים עקב גדלו ומשקלו הקטן יחסית והם נהגו להכניסו לכיס.
מלחמת העצמאות

בישראל היה מספר מוגבל של המכשירים הקטנים מסוג CAP 10 ואלו היו יקרי המציאות לחבלנים. היו גם מכשירים גדולים מתוצרת בריטית מסוג CAP-30.
לארי אברמסון

| --- | --- |

לארי אברמסון (2005)
 לידה:  23 בינואר 1954 (בן 70) דרבן, דרום אפריקה
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  ציור
 יצירות ידועות:  קין והבל 
 פרסים והוקרה:  פרס שר החינוך והתרבות, פרס קרן מנדל ואווה פונדיק לאמנות ישראלית, פרס סנדברג
 
לארי אברמסון (נולד ב-23 בינואר 1954) הוא צייר ופעיל שלום ישראלי, יליד דרום אפריקה. שימש כראש בית הספר לאמנות בשנקר בין השנים 2013 ל-2016. יצירותיו, החל משנות השמונים של המאה ה-20, עושות שימוש באלמנטים ארס פואטים כחלק מביקורת החברה הישראלית.
ביוגרפיה

אברמסון נולד בשנת 1954 בדרום אפריקה, ובשנת 1961 עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בירושלים. למד בליד"ה, התיכון ליד האוניברסיטה העברית בירושלים. שם גם פגש את מי שלימים הפכה לבת זוגו, הסופרת שלומית אברמסון. בשנת 1970 היה אחד מן החותמים על "מכתב השמיניסטים". בשנת 1973 למד אברמסון אמנות בבית הספר לאמנות בצ'לסי שבלונדון. עם שובו ארצה הצטרף כדפס וכאוצר תערוכות בסדנת ההדפס ירושלים, שם עבד ופעל בין השנים 1975–1986.
את תערוכת היחיד הראשונה שלו הציג בשנת 1975. עבודותיו במהלך שנות השמונים של המאה ה-20 עסקו במבחר סמלים של האמנות המודרניסטית האירופית, ובראשם "הריבוע השחור" של קזימיר מלביץ', דרכם יצר מצבים דינמיים המשלבים בין הפשטה לסגנון ציור פיגורטיבי.
בין השנים 1993–1994 יצר אברמסון את סדרת העבודות "צובה", שהוצגה בגלריית "הקיבוץ". הסדרה כללה 38 ציורי נוף (שמן על בד), 38 הטבעות על ניירות עיתון של ציורי הנוף, וכן ציורי טבע דומם על פי דגימות צמחייה שנלקחו מן האתר.
סדרת עבודות זו מתייחסת לחורבות הכפר סובא הסמוכות לקיבוץ צובה, אתר אותו צייר עשר שנים קודם לכן הצייר יוסף זריצקי (תחת השם "צובא"). בעוד שזריצקי התעלם מנוף החורבות הערביות המצויות במקום והשטיח בכך את המרחב, הרי שאברמסון צייר את הנוף באופן ריאליסטי, כשהוא כולל את חורבות הכפר הערבי, ובכך מבקר למעשה את נקודת המבט הישראלית המבקשת למחוק את הנוכחות הערבית מהציור.
בשנת 1984 הצטרף אברמסון לצוות המורים במחלקה לאמנות בבצלאל. בשנת 1992 התמנה לראש המחלקה לאמנות וכראש תוכנית בצלאל לאמנים צעירים (תואר שני).
בין השנים 2002–2003, הוזמן לשמש כמרצה אורח בבית הספר הגבוה לאמנות בסן פרנסיסקו, כשבמקביל החל להקים מחלקה לאמנות בבית הספר הגבוה לעיצוב שנקר.
במאי 2002 פרסם אברמסון בכתב העת "סטודיו" מאמר שכותרתו "כולנו פליקס נוסבאום", ובו העלה את הבעייתיות של יצירת ציור היסטורי בעידן שלאחר השואה. בשנת 2004 הציג אברמסון תערוכת עבודות בשם "ערימות", שכללה רישומי פחם של ערימות פסולת בניין, שהתייחסו אל הנושא של תיאורי חורבות באמנות ואל דמותו של הצייר היהודי-גרמני פליקס נוסבאום. סדרה זו שהוצגה במוזיאון פליקס נוסבאום באוסנבריק, גרמניה ומשכן לאמנות על שם חיים אתר.
בשנת 2007 וב-2012 הציג אברמסון תערוכות ציורים ב"גלריה גורדון" בתל אביב.
הציג מאז סוף שנות ה-70 בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות בישראל ובעולם. תערוכתו "tsooba" (גלריה הקיבוץ, תל אביב, 1995) הפכה למוקד בדיון על האידאולוגיה של הנוף הישראלי וייצוגיו, ותערוכתו "מיני ישראל" (מוזיאון ישראל, 2006, בהשתתפותם של 45 אמנים) הציעה מודל אוטופי אלטרנטיבי של המרחב הישראלי. ב-25 השנים האחרונות השתתף בתערוכות ובפרויקטים רבים למען דו-קיום שוויוני בין ישראלים לפלסטינים. היה ממייסדי "אמנים ללא חומות", קבוצה משותפת של אמנים ישראלים ופלסטינים נגד הכיבוש.
ב-2019 התפטר מחברותו במועצה להשכלה גבוהה במחאה על הרחבת סמכויותיה לשטחים הכבושים. את התפטרותו נימק בכך ש"לפני כשנה החליטה הכנסת להרחיב את סמכויות המל"ג אל מוסדות שאינם בגבולות מדינת ישראל ומיועדים ליהודים בלבד. זוהי חקיקת אפרטהייד, שמחילה עקרונות גזעניים על מערכת ההשכלה הגבוהה. אני לא יכול לשרת בגוף שמקור הסמכות שלו הוא חוק גזעני."
תערוכה מקיפה של ציוריו הוצגה במוזיאון תל אביב ב-2010.
עד שנת 2011 התגורר ויצר בירושלים, לאחר מכן עבר לתל אביב. אברמסון הוא אב לשלושה.
ב-2022 זכה בפרס סנדברג לאמנות ישראלית מטעם מוזיאון ישראל. מנימוקי השופטים להענקת הפרס: "יצירתו הענפה שואלת שאלות יסוד על הרלוונטיות של מעשה הציור בימינו. למעלה מארבעה עשורים שוקד אברמסון על ניסוח של שפת ציור מובחנת ובאמצעותה הוא מציף שאלות אמנותיות, חברתיות ופוליטיות".
גלריה

נבו, 1984
אקריליק על בד
אוסף פרטי
עמוד VII,‏ 1988
אקריליק וצבעי-שמן על בד
אוסף מוזיאון ישראל
הבל, 1989-1990
אוסף מוזיאון ישראל
B94.0029
שובו של הריבוע השחור IV‏, 1990
אוסף מוזיאון ישראל
B92.1558
קורות 23, 1992
אוסף מוזיאון ישראל
B94.0723
מתוך tsoba (צובה), 1993-1994
צבעי-שמן על בד
אוסף פרטי, תל אביב
מתוך tsoba (צובה), 1993-1994
שמן על נייר עיתון
אוסף פרטי, תל אביב
ללא כותרת, 1994
תצריב, אקווטינטה, עיפרון חשמלי ותלחיץ
סדנת ההדפס ירושלים
שושנת יריחו, 2003
שעווה-רכה וחומצה חיה
סדנת ההדפס ירושלים
נוף ישראלי (עם גוטמן, טפלר, איזנשר, שטיינהרדט, סימון ושור), 2008
תצריב, שעווה רכה ואקווטינטה
סדנת ההדפס ירושלים
הצרעה III,‏ 2009
צבעי-שמן על בד
אוסף גלריה גורדון
ישראל-פלסטין I,‏ 2010
שמן על בד
קיר עבודות בתערוכה "1967" בגלריה גורדון, 6.12
עבודת נייר מהסדרה "1967", גלריה גורדון, 6.12
תערוכות יחיד

| --- | --- |
 1975 הגלריה הקטנה, ירושלים  1977 גלריה שרה לוי, תל אביב-יפו  1978 גלריה ברטה אורדנג, ניו יורק  1978 גלריה רוס, תל אביב-יפו  1979 "הריבועים השחורים", גלריה גימל, ירושלים  1980 "הריבוע הצהוב", גלריה ברטה אורדנג, ניו יורק  1984 גלריה דביר, תל אביב-יפו  1986 "נבו", סדנאות האמנים, ירושלים  1987 גלריה לאמנות ארטיפקט, תל אביב-יפו  1989 "ציורים", מוזיאון ישראל, ירושלים  1990 "ציורים חדשים", גלריה לאמנות ארטיפקט, תל אביב-יפו  1991 מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו  1993 "צירופי מקרים", מוזיאון תל אביב לאמנות, ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב-יפו  1993 "כתב חרובים", אורנים - גלריית המכון לאמנות, טבעון  1994 "צירופי מקרים", גלריה הוברטוס וונשיק, דיסלדוף  1995 "tsooba", הקיבוץ גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב-יפו  1996 "Giornata", הגלריה של המדרשה לאמנות בתל אביב, תל אביב-יפו  1998 "שלוםשלום", הגלריה של המדרשה לאמנות בתל אביב, תל אביב-יפו  1998 "שלוםשלום", נגא, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו:  1998 "על דעת המקום", בית האמנים, ירושלים  1999 "אימפרסיון", גלריה רפוסלון, סן פרנסיסקו  2001 "לארי אברמסון - מקרה לילה", מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה  2001 גלריה פולה אנגלים, סן פרנסיסקו  2003 "1906", גלריה פולה אנגלים, סן פרנסיסקו  2004 "שושנת יריחו", סדנת ההדפס ירושלים  2005 "הערימה, 2004-2002", מוזיאון פליקס נוסבאום, אוסנברוק, גרמניה  2005 "הערימה, 2004-2002", המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד  2005 "החיפוש אחר העיר האידיאלית", מוזיאון ג'ודה ל. מגנס, ברקלי  2005 "השבר הסורי אפריקאי", הגלריה החדשה, בית גבריאל, צמח  2007 "ציורים חדשים, 2007-2004", גלריה גורדון, תל אביב-יפו  2010 "בית", גלריה גורדון ביריד צבע טרי 3, תל אביב-יפו  2010 "לארי אברמסון: ציורים 2010-1975", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו  2019 "נעצים, כפתורים", גלריה גורדון, תל אביב-יפו
השכלה

1973-74 בית הספר צ'לסי לאמנות, לונדון
1973 שנת יסוד, בית הספר צ'לסי לאמנות, לונדון
הוראה

1984-2002 בצלאל, ירושלים
1992-1999 ראש המחלקה לאמנות וראש התוכנית לאמנים צעירים (תואר שני באמנות), בצלאל, ירושלים
2003, 2000 מרצה אורח במכון לאמנות, סן פרנסיסקו
2002-2013 פרופסור לאמנות בבית-הספר לאמנות רב-תחומית, שנקר, רמת גן
2013-2016 - ראש בית הספר לאמנות רב-תחומית, שנקר, רמת גן