stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשתלה
מאפייני השכונה

השכונה בנויה על גבעה בקוטר של כ-700 מטרים ובהיקף של 1,600 מטרים, אותה מקיפים הרחובות סשה ארגוב ומשה וילנסקי. בקצה המערבי של הגבעה נמצאת שדרה הסגורה לכלי רכב (רחוב דוד אבידן) אשר מקיפים אותה בנייני מגורים בני כ-7 קומות. אשר בקצה המערבי שלה נמצאים שטחי מסחר קטנים בהיקפם. ובשולי השכונה קיימים בניינים שגובהם נע בין 3 לכ-7 קומות. לצד בתים דו משפחתיים צמודי קרקע.
בקצה המזרחי של השכונה נמצא פארק גדול אשר משמש את תושבי השכונה. בנוסף לפארק הקיים בכניסה לשכונה בדרך משה סנה.
בשכונה נמצאים חמישה גני ילדים עירוניים, מעון של ויצו ובית ספר שנקרא: "המשתלה" שנפתח בספטמבר 2012 ולצידו מבנה שכולל שלושה גנים. השכונה גובלת בקאנטרי, במרכז הקהילתי ובשבט הצופים השייכים לשכונת צהלה, ולכן משמשים במידה רבה גם את תושבי השכונה. כמו כן קיים בשכונה בית דיור מוגן גדול מבית אחוזת ראשונים הנקרא "אחוזת צהלה".
הערות שוליים

↑  ארכיון המשרד הכולל את תוכניות פרויקט המשתלה הופקדו בארכיון המרכז לחקר המורשת הבנויה ע"ש ארנסון בטכניון.
↑  מתוך מנהל התכנון, ‏3 במרץ 2016
↑  גבעת קוזלובסקי בגבעתיים השייכת לעיריית תל אביב יותר גבוהה מהמשתלה.
הלינץ' ברמאללה

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
עבד אל-עזיז סאלחה, אחד ממבצעי הלינץ', מניף את ידיו המגואלות בדם
 תאריך:  12 באוקטובר 2000 
 מקום:  רמאללה 
 קואורדינטות:  31°54′18″N 35°12′16″E﻿ / ﻿31.904980555556°N 35.204369444444°E﻿ / 31.904980555556; 35.204369444444
 סוג:  לינץ', מהומה 
 הרוגים:  2 
 מבצע:  המון פלסטיני
 he
 
הלינץ' ברמאללה  התרחש ב-12 באוקטובר 2000 (י"ג בתשרי ה'תשס"א), בתחילת האינתיפאדה השנייה, ובמהלכו תקף המון פלסטיני שני חיילי מילואים של צה"ל, יוסי אברהמי וואדים נורז'יץ, רצח אותם והשחית את גופותיהם. תיעוד האירוע הוצג בטלוויזיה האיטלקית למרות ניסיונות השתקה והעלמת ראיות מצד הרשות הפלסטינית. הלינץ' גרם לזעזוע עמוק בציבור הישראלי ולדרישה להקשחת המדיניות נגד טרור פלסטיני.
רקע

ב־1 באוקטובר 2000, ביום הרביעי שלאחר פרוץ האינתיפדה השנייה, גויס מחזור מילואים על בסיס תעסוקה שגרתית של נהגי ג'יפים לחטיבה המרחבית (חטמ"ר) בנימין. ביניהם גויסו החיילים רב-סמל יוסי אברהמי (38) מפתח תקווה ורב-טוראי ואדים נורז'יץ (33) מאור עקיבא. השניים קיבלו תפקיד של ליווי אוטובוסים להגנה מהתקפות פלסטיניות ונצטוו להגיע למחרת היום בשעה 10:00 בבוקר. ב־11 באוקטובר החיילים נשלחו לחופשה בת יום אחד על ידי סגן השליש של החטיבה ללא קבלת תדריך לדרך ההגעה בחזרה אל החטיבה בצומת איו"ש.
למחרת היום, בוקר חמישי, 12 באוקטובר, חזרו אברהמי ונורז'יץ ברכבו הפרטי של נורז'יץ לבסיס. במהלך נסיעתם בכביש 443 תעו החיילים בדרכם, ובמקום להמשיך למחסום חיזמא ולעקוף את רמאללה, המשיכו לכיוון העיר כאשר בדרכם חצו מחסום צה"לי בביתוניא.
הלינץ'

בעודם נכנסים לרמאללה, זוהו אברהמי ונורז'יץ כישראלים על ידי עוברים ושבים פלסטינים, על פי לוחית הרישוי הצהובה. מיד כשזוהו ככאלו, החלו הפלסטינים ליידות על הרכב אבנים ולחסום את דרכם.
בלב העיר העוינת החיילים נתקעו בפקק תנועה. רכבם לא היה יכול לזוז קדימה או אחורה. שוטרים פלסטינים במדים באו אל הרכב, ונורז'יץ ואברהמי הפצירו בהם כי הם רק תעו בדרך ורוצים להתקשר בטלפון הנייד. השוטרים מנעו זאת מהם ודרשו מהחיילים להילוות אליהם לחקירה בתחנת המשטרה "אל-בירה" תוך כדי הצמדת רובים לראשיהם.
הוצאת החיילים מהמכונית והובלתם אל תחנת המשטרה בוצעה תוך כדי גרירתם באכזריות ומעשי אלימות מצד ההמון הפלסטיני, בעודו משולהב על ידי השוטרים הפלסטינים. בעת הוצאתם מהרכב נטלו מהם השוטרים את נשקיהם האישיים, אקדח נוסף שהיה ברשותם וכן את תיקיהם. כשהגיעו לתחנת המשטרה בשעה 10:15 בבוקר, הובילו את החיילים למשרד המפקד שבקומה השנייה. בזמן זה ההמון הפלסטיני ניסה לרצוח את החיילים כשהם בתוך התחנה, אך השוטרים הורו להמון להמתין מחוץ לשער התחנה עד אשר יוציאו את החיילים מהתחנה, ואז ייתנו להם אותם על מנת להורגם. עם זאת, תוך רגעים ספורים אחד השוטרים פתח את דלתות המשרד עבורם, ופלסטינים רבים מילאו את התחנה והמשרד. למרות תחנוניהם של החיילים, ההמון וכן למעלה מעשרה שוטרים נקטו כלפיהם באלימות קשה והכו אותם באלות השוטרים, מוטות ברזל ובחפצים קהים, וכן דקרו אותם מספר פעמים.
בתוך זמן קצר נפוצה הידיעה על הימצאותם של החיילים הישראלים בתחנת המשטרה, ובחצר המשטרה התקבצו מאות פלסטינים מצוידים במקלות ובבלוקים ועודדו את המתעללים בקריאות להרוג את החיילים. בתוך 15 דקות, הגיעה לישראל הידיעה על אנשים שנלכדו ברמאללה, אך צה"ל החליט שמבצע חילוץ יהיה מסוכן מדי מפאת ההתנגדות הצפויה של כוחות הביטחון הפלסטיניים, המאומנים היטב לשטח העירוני של עירם. ההמון המשולהב הצית את מכונית החיילים ודרש לקבל את החיילים לידיו. נורז'יץ הושלך דרך החלון בקומה השנייה (מגובה של כ־8 מטרים), ואברהמי דרך הדלת, לידי ההמון הזועם, שעקר את עיניהם, דקר, רמס והכה אותם. בשעה 10:30 בערך ההמון הפלסטיני גרר את החיילים ברחוב אל כיכר אל-מנארה שבלב רמאללה והמשיך בהתעללות בהם ובריטושם. נורז'יץ הועלה באש, והמתפרעים תלשו את איבריהם הפנימיים ונופפו בהם תוך צהלות ניצחון. החגיגה בכיכר של ההמון והשוטרים וריטוש הגופות נמשכו עד אשר נפוצה השמועה שצה"ל עומד לנקוט בפעולת תגמול ואז נלקחו הגופות בג'יפ של הרשות הפלסטית ונזרקו ב-DCO רמאללה (משרד התיאום והקישור) בצד הפלסטיני, בעקבות זאת לוחמי גדוד דוכיפת השתלטו על המתחם ולקחו את הגופות.
אחד המשתתפים העיקריים בלינץ', עבד אל-עזיז סאלחה, אשר השליך את נורז'יץ מהחלון, הוציא ראשו מהחלון והציג את ידיו המגואלות בדם, בעוד שההמון מריע. לדברי הרופא הגדודי, יוסי אברהמי הוכה קשות והגיע במצב של מוות קליני למתחם המת"ק באזור ומת בדרכו למסוק. בשעה 11:00 בבוקר, כשהתקשרה אשתו של אברהמי לטלפון של בעלה על מנת לדרוש בשלומו, אחד מרוצחיו ענה לה בהתפארות ולגלוג: "שחטתי את בעלך לפני כמה דקות". כך שמעה לראשונה על מותו של בעלה.
התמונות והשפעתן בישראל

תמונה קשה לצפייה
תיאור המון פורעים, שניים מהם מחזיקים בידיהם איברים פנימיים של החיילים
class=notpageimage|הצגה
הברוטליות של הרצח זעזעה את הציבור הישראלי והגבירה את חוסר האמון הישראלי ביושב ראש הרשות הפלסטינית דאז יאסר ערפאת. הלינץ' השפיע במיוחד על האמונה של חלק מהשמאל הישראלי בתהליך השלום. הסופר עמוס עוז לדוגמה, צוטט שאמר "ללא ספק, אני מאשים את ההנהגה הפלסטינית [...]".
תמונות הלינץ' גרמו לזעם בדעת הקהל הישראלית ותמונת הרוצח המנופף את ידיו מגואלות הדם בשמחה דרך החלון נהפכה לאחד מסמלי האינתיפאדה השנייה. בסטיקר שדרש את הקשחת המדיניות הישראלית כלפי מחבלים הופיעה תמונתו של צאלחה מנופף בידיו עם כיתוב מתחת האומר: "הייתם לוחצים את הידיים האלה לשלום?". צילומי וידאו נוספים שצולמו מבניין המשטרה מלמעלה מראים את ההמון מסתער על נורז'יץ לאחר השלכתו מהחלון, דורך עליו ומכה אותו במסגרת עץ.
לצד גינויים חריפים בתקשורת הישראלית ופרסום נרחב של תמונות שצילם הצוות האיטלקי, העיתונאי גדעון לוי ניסה להסביר בריאיון לקול ישראל את ההקשר הפוליטי והקונצפטואלי של המעשה. הסברו עורר מחלוקת ציבורית והעיתונאי נחום ברנע פרסם על כך מאמר ביקורת בעין השביעית בשם "מבחן הלינץ". הוא כתב כי אירועי אוקטובר 2000, היו ללוי "שעה של מבחן משולש: איזה עיתונאי אתה? איזה בן-אדם אתה? איזה ישראלי אתה...? לוי קפץ בקושי מתחת לרף".
ניסיונות התיעוד

צוות טלוויזיה איטלקי תיעד את הלינץ' ושידר את התמונות אף על פי שקיבל איומים על חייו מצד הפלסטינים.
הצלם הבריטי מארק סיגר ניסה אף הוא לצלם את המאורע אך ההמון תקף אותו פיזית והרס את מצלמתו. אחרי האירוע, הוא אמר "הלינץ' היה הדבר המחריד ביותר שראיתי אי-פעם, ואני דיווחתי מקונגו, קוסובו, ומהרבה מקומות רעים אחרים... אני יודע שלא כל הפלסטינים כאלו, ואני אדם מאוד סלחן, אבל לעולם לא אשכח זאת. זה היה רצח מהסוג הברברי ביותר. כשאני חושב על זה, על הראש של האדם, כולו מרוסק, אני יודע שיהיו לי סיוטים עד סוף ימי חיי".
צוות של חדשות ABC ניסה לצלם גם הוא את הרצח, אבל ההמון הפלסטיני מנע ממנו לצלם. המפיק נאסר עטא אמר שכאשר ניסו לצלם "צעירים באו אלינו ועצרו אותנו בסכינים ובמכות".
הסיקור התקשורתי

השמועה על הסרט הגיעה לכל רשתות הטלוויזיה הגדולות בעולם, והרשת האיטלקית תכננה למכור אותו להן. אלא שבשלב הזה בא לחץ מממשלת ישראל, שדרשה לא לשדר דבר לפני שהידיעה תימסר למשפחות. כמו כן ביקשה ישראל לקבל לידה את הקלטת כדי שתוכל לחקור את האירוע. מאוחר יותר באותו היום, ישראל דרשה לשדר את הקלטת, כדי שישמש כסרט הסברה, אלא שאז האיטלקים התעכבו מלשדר. זאת על פי נחום ברנע, משני טעמים: החשש של אנשי הרשת האיטלקית בארץ מנקמה, וכן התמיכה הגורפת באיטליה בנרטיב הפלסטיני. בירחון קומנטרי אף נטען כי ראש המחלקה הישראלית של הערוץ האיטלקי שצילם את האירוע נאלצה לפרוש בשל איומים על חייה.[דרוש מקור]
באוקטובר 2000, שגריר איטליה באו"ם אמר כי "ייתכן שישראל שיגרה את שני החיילים למרכז רמאללה מתוך ידיעה שיבוצע בהם לינץ' וכך תשופר תדמיתה התקשורתית". בתגובה שגריר ישראל ברומא שיגר מחאה חריפה למשרד החוץ האיטלקי.
הסיקור התקשורתי > שערוריית הטלוויזיה האיטלקית

ריקרדו כריסטיאנו, סגן ראש הלשכה בירושלים של ערוץ הטלוויזיה הממלכתי של איטליה RAI, פרסם מכתב ב"אל-חיאת אל-ג'דידה", העיתון היומי הרשמי של הרשות הפלסטינית. במכתב (תחת הכותרת "הבהרה מיוחדת על ידי נציג הטלוויזיה האיטלקית הממלכתית בארץ RAI"), כריסטיאנו מכחיש כי ל-RAI הייתה כל מעורבות עם הצילומים של האירוע והפניית אצבע מאשימה אל רשת הטלוויזיה המתחרה בצילום הלינץ'. הוא כתב, "אנו ב-RAI מדגישים לכולכם כי האירועים לא קרו ככה, כי אנחנו תמיד מכבדים ונמשיך לכבד את הכללים העיתונאיים שהוכתבו מאת הרשות הפלסטינית לעבודתנו בפלסטין [...] זוהי לא דרכנו לעשות דברים". מהדברים השתמע כי הכללים הם דרישות הרשות הפלסטינית להסתיר צילומים הפוגעים בתדמית הפלסטינית. הכתב האיטלקי גם בירך את הרשות הפלסטינית, וציין כי זה מחובתם של העיתונאים להסביר את עצמם כלפי הרשות.
לשכת העיתונות הממשלתית בישראל השעתה את כרטיס העיתונאי של כריסטיאנו מכיוון שלדבריהם ישראל מקדמת כתבים זרים וחופש עיתונות ועל כן מבקשת כי הכתבים יכבדו את כללי האתיקה העיתונאית. מכתבו הרומז כי הוא לעולם לא יצלם אירועים שאינם נאמנים ליצירת תדמית חיובית לרשות הפלסטינית, נוגדים לאתיקה הזו.
כתוצאה מהמכתב של כריסטיאנו, ערוץ "מדיה-סט" (Mediaset) נחשף כזה אשר צילם את התמונות. מדיה-סט נאלץ להחזיר את הצוות שלו חזרה לאיטליה מחשש מתקיפות נקמה של הפלסטינים. סילביו ברלוסקוני שלמשפחתו שליטה במדיה-סט, אמר "המכתב הזה מצביע על גישה אנטישמית ביסודות השמאל האיטלקי". העיתון קוריירה דלה סרה הצהיר כי יום פרסום המכתב הוא יום מביש לעיתונות האיטלקית.
הצנזורה הפלסטינית

משרד החוץ האשים את תחנות השידור הפלסטיניות שעשו כל מאמץ להסתיר את התמונות המחרידות שנראו ברחבי העולם. משרד החוץ הוסיף גם ש"על פי עדויות של עיתונאים שנכחו במקום, המשטרה הפלסטינית ניסתה למנוע מעיתונאים זרים מלהיכנס לאזור במטרה למנוע את התיעוד של הרצח". נוסף לכך, רענן גיסין מציין כי השוטרים הפלסטינים החרימו שתי קלטות, של AP ושל ABC, שהצלמים שלהם היו בתוך המשטרה וצילמו את היריות והטבח בצילומי תקריב.
נוסף על כך, ע"פ בכירים ברשות, משרד התקשורת וההסברה הפלסטינים הפעילו איומים ואמצעי לחץ אחרים כדי למנוע את השידורים של הלינץ' ברשתות זרות.
תגובת ממשלת ישראל ללינץ'

כשעתיים לאחר הלינץ', הודיעה ממשלת ישראל בראשותו של אהוד ברק לפלסטינים על כוונתה לפוצץ את בניין המשטרה שבו בוצע הלינץ' והורתה להתרחק ממנו. לאחר האזהרה הפציצו מסוקי צה"ל את הבניין הריק ומבנים ריקים נוספים של הרשות הפלסטינית. הטילים שנורו היו קטנים ומדויקים, ולפני כל תקיפה ביצעו הטייסים ירי אזהרה לעבר שטח פתוח בקרבתה.
התפארות פלסטינית בלינץ'

"חגיגות" הלינץ' ברמאללה נערכו מספר פעמים על ידי פלסטינים כשהם מהללים את הרוצחים. בשנת 2002 נחשפה תמונה של ילדה פלסטינית במסיבת הסיום של גן הילדים שבו למדה, מצטלמת כשידיה מורמות, וכפות ידיה מרוחות בצבע אדום, כחיקוי לתמונה המפורסמת. בטלוויזיה של הרשות הפלסטינית ציינו בשנת 2009 את יום השנה השני להשתלטות חמאס על רצועת עזה. בשידורי פת"ח לגלגו על חמאס והציגו אותם כמי שאינם מבצעים די פיגועים בישראל, והתפארו בכך שפת"ח היה זה ש"עצר שני חיילים ברמאללה" לעומת חמאס ש"רק חטף" את גלעד שליט.
הסנאט של ניו המפשייר

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית 
 הרכב
 מספר מושבים:  24 
  
 משכן
  
 מדינת ניו המפשייר 
 אתר אינטרנט
 gencourt.state.nh.us/Senate
 
הסנאט של ניו המפשייר (באנגלית: New Hampshire Senate) הוא הבית העליון של האספה הכללית, לצד בית הנבחרים שמהווה את הבית התחתון. הסנאט מתכנס מאז 1784. הסנאט מורכב מ-24 חברים המייצגים את מחוזות הסנאט על פי אוכלוסייה. בסנאט מכהנים כיום (נכון לאוקטובר 2024) 14 רפובליקנים ו-10 דמוקרטים.
על פי חוקת 1776, הוקמו שני בתים בבית המחוקקים: בית האספה והמועצה, הקודמים לבית הנבחרים והסנאט של ימינו. המועצה נבחרה במקור על ידי הבית והורכבה משנים עשר חברים: חמישה ממחוז רוקינגהאם; שניים מהמחוזות צ'שייר, מחוז הילסבורו ומחוז סטרפורד; ואחד ממחוז גרפטון.
בשנת 1784, חוקת המדינה נכתבה מחדש במלואה, והבית העליון הוקם מחדש כסנאט נבחר ועממי. הוא הורכב במקור משנים-עשר חברים מהמחוזות השונים, והמספר הוגדל לעשרים וארבעה חברים ב-1879.
הערות שוליים

↑  "New Hampshire Senate". gencourt.state.nh.us. נבדק ב-2018-05-06.
| בתי מחוקקים בארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| הקונגרס | בית הנבחרים של ארצות הברית • הסנאט של ארצות הברית |  |
| מדינות | אוהיו (בית הנבחרים • הסנאט) • אוקלהומה (בית הנבחרים • הסנאט) • אורגון (בית הנבחרים • הסנאט) • איווה (בית הנבחרים • הסנאט) • איידהו (בית הנבחרים • הסנאט) • אילינוי (בית הנבחרים • הסנאט) • אינדיאנה (בית הנבחרים • הסנאט) • אלבמה (בית הנבחרים • הסנאט) • אלסקה (בית הנבחרים • הסנאט) • אריזונה (בית הנבחרים • הסנאט) • ארקנסו (בית הנבחרים • הסנאט) • ג'ורג'יה (בית הנבחרים • הסנאט) • דלאוור (בית הנבחרים • הסנאט) • דקוטה הדרומית (בית הנבחרים • הסנאט) • דקוטה הצפונית (בית הנבחרים • הסנאט) • הוואי (בית הנבחרים • הסנאט) • וושינגטון (בית הנבחרים • הסנאט) • ויומינג (בית הנבחרים • הסנאט) • ויסקונסין (אספת המדינה • הסנאט) • וירג'יניה (בית הנבחרים • הסנאט) • וירג'יניה המערבית (בית הנבחרים • הסנאט) • ורמונט (בית הנבחרים • הסנאט) • טנסי (בית הנבחרים • הסנאט) • טקסס (בית הנבחרים • הסנאט) • יוטה (בית הנבחרים • הסנאט) • לואיזיאנה (בית הנבחרים • הסנאט) • מונטנה (בית הנבחרים • הסנאט) • מיזורי (בית הנבחרים • הסנאט) • מיין (בית הנבחרים • הסנאט) • מינסוטה (בית הנבחרים • הסנאט) • מיסיסיפי (בית הנבחרים • הסנאט) • מישיגן (בית הנבחרים • הסנאט) • מסצ'וסטס (בית הנבחרים • הסנאט) • מרילנד (בית הנבחרים • הסנאט) • נבדה • נברסקה • ניו ג'רזי (האספה הכללית • הסנאט) • ניו המפשייר (בית הנבחרים • הסנאט) • ניו יורק (האספה • הסנאט) • ניו מקסיקו (בית הנבחרים • הסנאט) • פלורידה (בית הנבחרים • הסנאט) • פנסילבניה (בית הנבחרים • הסנאט) • קולורדו (בית הנבחרים • הסנאט) • קונטיקט (בית הנבחרים • הסנאט) • קליפורניה (אספת המדינה • הסנאט) • קנזס (בית הנבחרים • הסנאט) • קנטקי (בית הנבחרים • הסנאט) • קרוליינה הדרומית (בית הנבחרים • הסנאט) • קרוליינה הצפונית (בית הנבחרים • הסנאט) • רוד איילנד (בית הנבחרים • הסנאט) |  |
| אחרים | מחוז קולומביה • איי הבתולה של ארצות הברית • איי מריאנה הצפוניים (בית הנבחרים • הסנאט) • גואם • סמואה האמריקנית (בית הנבחרים • הסנאט) • פוארטו ריקו (בית הנבחרים • הסנאט) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010649509305171  GND: 253901-9  LCCN: n50060661  VIAF: 136011275   WorldCat (עם VIAF): 136011275
ארנון מוזס

| --- | --- |

ארנון מוזס במשפטו, פברואר 2024
 לידה:  1 באפריל 1953 (בן 71) רמת גן, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
ארנון (נוני) מוֹזֶס (נולד ב-1 באפריל 1953) הוא בעל השליטה ויו"ר הדירקטוריון בקבוצת "ידיעות אחרונות" המוציאה לאור עיתון יומי בעל אותו שם והמפעילה של אתר החדשות המקוונות "ynet". משמש כעורך האחראי של העיתון.
משנת 2020 מתנהל נגדו משפט פלילי, במסגרת "תיק 2000", באישום של ניסיון למתן שוחד לראש הממשלה בנימין נתניהו.
ראשית חייו

מוזס נולד ברמת גן כבנם השני מתוך ארבעה של נח מוזס ושל פולה, הבעלים והעורך של "ידיעות אחרונות". למד ברמת גן בבית הספר היסודי "ניצנים" ובתיכון "אהל שם". בהיותו כבן חמש נדרס אחיו הבכור בידי אוטובוס ונפצע קשה. מאמצי הרופאים להצילו עלו בתוהו ולאחר כחודש הוא נפטר.
ב-25 בספטמבר 1967, בגיל 14, נהג במכוניתו של אביו בשכונת מגוריו ברמת גן, בנוכחות אביו, איבד שליטה על הרכב ודרס למוות את רחל שבי בת ה-10 שצעדה על המדרכה. אביו נידון לשנת מאסר, ושוחרר כעבור חמישה חודשים, לאחר שהנשיא זלמן שזר קצב את עונשו.
שירת בצה"ל כמדריך נוער. לאחר שירותו הצבאי השלים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב, ולמד שנה אחת לתואר שני בכלכלה באוניברסיטת בוסטון אך לא השלים את התואר. באותן שנים שיחק כדורסל ארבע עונות בקבוצת הבוגרים של מכבי רמת גן ולאחר מכן עונה אחת בהפועל רמת גן, שתי קבוצות מצמרת הליגה הלאומית, הליגה הראשונה דאז.
קריירה מקצועית-עסקית

בשנות העשרים שלו החל מוזס להיות מעורב במערכת "ידיעות אחרונות" ושימש בה ככתב ספורט. תחת חסות אביו החל להיות מעורב בעריכת העיתון ובהפקתו. בתחילה היה מוזס כתב ספורט ועורך העיתון בפועל, והיה מעורב בתכנים מערכתיים. הוא לא מינה מנכ"ל ל"ידיעות אחרונות", אלא פיזר את סמכויות הניהול בין מספר סמנכ"לים.
בשנת 1985 נדרס אביו למוות. במאבק הירושה שהתפתח בעיתון הוא חבר לאחותו ג'ודי ניר מוזס ודחק את רגליהם של בני דודו, של אחותו תמי מוזס-בורוביץ' ושל דב יודקובסקי, ששימש העורך בפועל עד 1989. משנכנס לנעלי אביו, הסתכסך נוני מוזס עם שותפו דב יודקובסקי בסכסוך שנמשך מספר עשורים, ולאחר שיודקובסקי נפטר, נמשך הסכסוך עם יורשיו. בשנת 1992 יזם משה ורדי, בהיותו עורך "ידיעות אחרונות", האזנות סתר לדב יודקובסקי. ורדי ביקש לאתר מקור הדלפות של מידע מהעיתון. בשנת 1996 פיטר מוזס את ורדי, לאחר שהוגש נגדו כתב אישום בפרשת האזנות הסתר, ומינה במקומו את אילון שליו. ב-1998 הורשע ורדי בשימוש בהאזנות סתר, אך זוכה מהזמנתן. בשנת 1999 פיטר מוזס את שליו והחזיר את ורדי. בפרשה זו מוזס נחקר במשטרה, ובסיום חקירתו העבירה המשטרה את התיק לפרקליטות על מנת להעמידו לדין על האזנות הסתר, אך בפרקליטות החליטו לסגור את התיק נגדו בנימוק של חוסר ראיות. בפרשה זו נחשד גם בהאזנות סתר לרכזת הכתבים ב"ידיעות אחרונות" רות בן ארי. בינואר 2021, לאחר קרבות משפטיים רבים, מכרו יורשי יודקובסקי את כלל מניותיהם בקבוצת ידיעות.
ב-1990 מוזס הסכים עם עמוס שוקן שידיעות אחרונות ירכוש 16.7% מקבוצת הארץ תמורת סכום של כ-10 מיליון דולר, וב-1992 נחתם הסכם המגדיר את הסכום כהלוואה לעשר שנים.
למוזס הייתה בעלות משמעותית בחברות הטלוויזיה בכבלים בישראל ביחד עם אליעזר פישמן החל מראשית שנות ה־90, באמצעות חברת "ידיעות תקשורת". בשנת 2011 מכר מוזס כ־13% מהחזקותיו בחברת HOT תמורת כ־650 מיליון ש"ח לאיש העסקים פטריק דרהי, ונשאר עם כ־3% ממניות החברה.
בשנת 1994 נפטרה אימו, פולה מוזס, ממחלת הסרטן. בירושתה השאירה את השליטה בעיתון לנוני מוזס. לאחיותיו, ג'ודי שלום ניר-מוזס ותמי מוזס-בורוביץ', ניתן חלק בבעלות, אך הן אינן עוסקות בניהול השוטף. סביב ירושת העיתון התנהל מאבק עתיר תככים, עד שלבסוף נדחקו החוצה בני המשפחה "המורדים", והעיתון נשאר בבעלותו של נוני מוזס. ג'ודי הפקידה את מניותיה בעיתון בידי אחיה נוני, והאחות הצעירה, תמי, לא התייאשה ובמשך ארבע שנים נוספות ניהלה מאבק עד שהחליטה גם היא לעזוב ומכרה את מניותיה לאיש העסקים אליעזר פישמן, בעל העיתון גלובס, בעסקה שמוערכת בכ-45–60 מיליון דולר. לאחר שפישמן פשט רגל עברו מניותיו לידי בנק הפועלים.
מוזס מחזיק בכ־30% ממניות חברת ידיעות אחרונות בע"מ, ובתמיכת בני משפחתו הקרובה (ג'ודי שלום ניר מוזס ומרים נופך-מוזס), הוא מגיע לרוב של 60% בין בעלי הדעה בחברה, ועל כן הוא למעשה בעל השליטה בחברה. שותף עסקי בכיר של מוזס היה איש העסקים אליעזר פישמן.
מכוח החזקה זו למוזס ישנה גם בעלות על חברת "ידיעות תקשורת", חברת האם של מקומוני ידיעות אחרונות.
בתקופתו של מוזס נוספו לקבוצת ידיעות אחרונות מגזינים רבים, ובהם "פנאי פלוס", "בלייזר", "Go Style" ועוד, ובשנת 2008 החל להופיע היומון הכלכלי "כלכליסט". הקבוצה הוציאה גם את וסטי שפנה לקהל היעד של עולים מברית המועצות. מוזס הצטרף לשותפות בחברת התקליטים NMC.
בעשור השני של המאה ה-21 נמצא "ידיעות אחרונות" בתחרות עזה מול החינמון "ישראל היום". בתקופה זו הוביל מוזס גם את העברת קבוצת "ידיעות אחרונות" מבניינים אחדים בתל אביב לבניין משותף בראשון לציון. בשנת 2013 נמכר בית "ידיעות אחרונות" בתל אביב לדוד עזריאלי ב-374 מיליון ש"ח.
קריירה מקצועית-עסקית > טענות על קשרי הון־שלטון

העיתונאי מיקי רוזנטל, שעבד בעיתון בשנות ה־90, אמר בכנס ב־2007 כי מעולם לא התערבו בעבודתו בעיתון משיקולים זרים, אך עם זאת הייתה רשימת אישים שאין לעסוק בהם, לדוגמה שר התקשורת, וזאת בשל פעילותו העסקית של נוני מוזס (שהחזיק בבעלות של כ־16% מחברת הטלוויזיה בכבלים HOT). נוהל דומה היה גם כלפי אישים אחרים שהיו קשורים לאינטרסים העסקיים של מוזס.
ניר בכר, שכיהן כעורך מוסף בעיתון, טען בתצהיר שהגיש לבית המשפט כי העורך רפי גינת והמו"ל מוזס עיכבו תחקירים נגד ראש הממשלה אריאל שרון ובנו עומרי בקיץ 2003, תחקירים שהובילו לבסוף להרשעתו של עומרי שרון. מקרה דומה אירע, לטענת בכר, בפרסום נגד איש העסקים מרטין שלאף בפרשת סיריל קרן. בנוסף, טען בכר כי גינת ומוזס יזמו תחקירים נגד אישים שונים עימם היה למוזס עימות, כדוגמת דוידה לחמן-מסר, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, שפעלה נגד בעלות צולבת (בעלות של גוף ביותר מכלי תקשורת אחד) בתקשורת הישראלית.
העיתונאי מוטי גילת טען שמוזס סירב לפרסם כתבות שחשפו עוולות שלטוניות או שחיתויות - או שביקש לקצרן ולהשמיט מהן חלק מהתכנים. לדברי גילת מדובר בחומרים שנגעו לפוליטיקאים עימם היו למוזס קשרים, כדוגמת אהוד אולמרט וחיים רמון. על פי גילת, מוזס התערב כדי למנוע את פרסום התחקיר על פרשת האי היווני, פרשה בה היו מעורבים אריאל שרון, אהוד אולמרט ודוד אפל. התחקיר פורסם לבסוף בלחץ העורך משה ורדי, אך בהדגשה מופחתת. כעבור כמה חודשים, בעקבות פרסום תחקירים על אודות יושב ראש הכנסת אברהם בורג, החליט מוזס על הפסקת פרסום הטור של גילת במוסף לשבת. לטענת גילת, הדבר נעשה על רקע הצעת חוק שנידונה אז בכנסת נגד מונופול בעיתונות, שהייתה צפויה לפגוע בעיתון. לטענת גילת, ב-2003 התערב מוזס בתחקיר נגד דוד אפל שחשף את הנעשה מאחורי הקלעים של מרכז הליכוד, ועל קשרים בין אנשי פשע ואנשי שלטון. בהנחיית מוזס צומצם התחקיר באופן מהותי, והושמטו ממנו חלקים שנגעו לקשר בין אפל לבין אריאל שרון, אהוד אולמרט, ורובי ריבלין. מוזס גם התערב להמעיט במקום שניתן לפרסום החוזה בין גלעד שרון ובין דוד אפל, שנגע לייעוץ שהיה אמור לתת גלעד שרון לאפל במהלך פרשת האי היווני. לטענת גילת, במהלך 2004 הודיע מוזס לגילת כי אינו מעוניין שיעסוק בנושאים הקשורים לאנשי שלטון. לטענת גילת, ב-2007 העיתון פרסם ידיעה שהייתה ידועה כשקרית בדבר כוונת המשטרה לחקור את מבקר המדינה בחשד להדלפה, וזאת ככותרת ראשית, כחיסול חשבונות עם מבקר המדינה שהיה מעורב בחשיפת פרשיות בהן היה מעורב ראש הממשלה אהוד אולמרט.
לטענת כתבים בעיתון התקיימו בו ובאתר האינטרנט, רשימות "שחורות" ו"לבנות" מתחלפות של אנשי ציבור, בהתאם לאינטרסים העסקיים של הקבוצה, והמערכת דאגה להרבות באזכורים שליליים על מי שנמצא ברשימה השחורה, ולהרבות באזכורים חיוביים על מי שברשימה הלבנה. מוזס היה מעורב אישית בקביעת קו הסיקור של הקבוצה. עם האישים שמוזס דאג לסיקור אוהד עבורם נמנים אביגדור ליברמן, אהוד אולמרט וחיים רמון
קריירה מקצועית-עסקית > משפט פלילי באשמת ניסיון למתן שוחד

בינואר 2017 נחקר מוזס תחת אזהרה על פגישותיו עם ראש הממשלה, בנימין נתניהו, במסגרת תיק חקירה המכונה "תיק 2000". על פי פרסומים, המשטרה תפסה הקלטות שנעשו ביוזמת נתניהו ובהן הציע מוזס כי "ידיעות אחרונות" יסקר את נתניהו באופן אוהד, יסקר את יריביו הפוליטיים באופן שלילי, ואף ימנה לעיתון כתבים לפי בחירת נתניהו, ובתמורה יפעל נתניהו כדי לקדם חוק שיפגע בתפוצתו של "ישראל היום", הפוגעת קשות ברווחי "ידיעות אחרונות". העסקה, כפי שתוארה בשיחה בין השניים, לא יצאה לפועל, והחוק שביקש מוזס להעביר לא קודם. עם זאת, על פי החשדות, מוזס פעל למימוש חלקי של הצעתו, על ידי הצנעת ידיעה שלילית על שרה נתניהו והבלטת ידיעה שלילית על נפתלי בנט, יריבו של נתניהו, והמגעים בין השניים נמשכו.
ב-28 בפברואר 2019 הודיע היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, כי החליט לשקול להעמיד לדין את מוזס באשמת שוחד, בכפוף לשימוע ב-21 בנובמבר 2019 החליטה הפרקליטות להעמיד לדין את מוזס בתיק זה באשמת ניסיון למתן שוחד. במאי 2020 נפתח משפטו.
במשך שנים רבות הוגדר מוזס לא אחת כאיש החזק ביותר בתקשורת אך עם התחרות מהחינמון "ישראל היום" וההחלטה להעמידו לדין פלילי מעמדו התערער. ב-29 בדצמבר 2020 קבע בית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות כי על "ידיעות אחרונות" להשעות את מוזס מעבודתו העיתונאית עד להכרעה בהליך הפלילי המתנהל נגדו ב"תיק 2000". "ידיעות אחרונות" ומוזס, שהמשיך בתפקידיו בחברה, לא צייתו להחלטה זו.
קריירה מקצועית-עסקית > פרופיל תקשורתי

הפרופיל התקשורתי של מוזס נמוך. הוא אינו מתראיין לכלי התקשורת וממעט במגע ישיר עם עובדיו.
באוקטובר 2002 העיתונאי יואב יצחק והעיתון "מעריב" ערכו תחקיר נרחב אודות נוני מוזס. משנודע לנוני מוזס כי הם מתעתדים לפרסם את כתבת התחקיר אודותיו, הוא פנה אל בית המשפט לענייני משפחה בראשון לציון בבקשה לאסור את הפרסום. בית המשפט לענייני משפחה נעתר לבקשתו של מוזס, אך יצחק ערער לבית המשפט העליון שהתיר את פרסום התחקיר.
לאחר כ-20 שנה, באוקטובר 2022 אתר האינטרנט "העין השביעית" החל לפרסם גם הוא סדרת כתבות תחקיר אודות מוזס בשם "שיטת ידיעות אחרונות", ובמרכזן עדויות של 100 עיתונאים ועובדי העיתון ידיעות אחרונות המספרים על התנהלות הקבוצה ומנהליה. מוזס שלח לאתר מכתב איום בתביעת דיבה בניסיון למנוע את פרסום התחקיר.
בסוף 2024 שודרה הסדרה המו"לים, סדרה בת חמישה פרקים אודות המו"לים של העיתונים הגדולים בישראל ובהם מוזס, אביו וסבו וקשרי הון-שלטון שבין משפחת מוזס ואנשי ממשל בכירים, כפי שהתפתחו לאורך השנים: החל מהקרע ב"ידיעות אחרונות, דרך גילויים בפרשת האזנות הסתר ועד תיק 2000 שבו נאשם מוזס יחד עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
חיים אישיים

בסוף שנות ה-70 נישא למיכל, ונולדו להם ארבעה ילדים. המשפחה התגוררה בסביון. כעבור כעשרים שנה בני הזוג נפרדו. במהלך משפטי הגירושים נפתחה חקירת משטרה בחשד שארנון מוזס הסתייע ברב מפורסם בכדי להשפיע על שופט באופן לא חוקי.
באוקטובר 2005 נישא ארנון מוזס בשנית לדלית בר והם מתגוררים בסביון.
בתו הדס מוזס-ליכטנשטיין הייתה עובדת "ידיעות אחרונות", מנהלת הפיתוח העסקי, ואחראית לייעוץ המשפטי של סוכנות הדוגמנות והמשחק ADD. בתו השנייה קרן מונתה ביוני 2021 למנכ"לית מינהלת ליגת העל בכדורסל נשים.