stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רומן בעבודה (סרט)
עלילה

העלילה מתרחשת במוסקבה בשנת 1976. אנטולי יפרמוביץ' נובוסלצב, אב יחיד ומסורבל לשני בנים, עובד בלשכה סטטיסטית בעיר. הבוס שלו היא רווקה קפדנית בשלהי שנות ה-30 לחייה, לודמילה פרוקופייבנה קלוגינה, שכינויה "הכוס שלנו" על ידי הכפופים לה. הוא חולם על קידום והעלאה בשכר, אבל הוא ביישן מכדי לדבר עם הבוס שלו על זה. חברו לכיתה וחברו הוותיק, יורי גריגורייביץ' סמוקוולוב מציע למנות את חברו הוותיק לראש מחלקת התעשייה הקלה, אך קלוגינה דוחה את העצה. ואז, על פי עצתו של סמוחוואלוב, נובוסלצב מנסה ללא רצון לפלרטט איתה במסיבה בדירתו של סמוחוואַלוב, אך קלוגינה מתעצבנת מאוד מהניסיונות שלו להרשים אותה. בסופו של דבר נובוסלצב מתוסכל ואומר לקלוגינה שהוא מחשיב אותה כ"יבשה, לא אנושית וחסרת לב".
למחרת בבוקר נובוסלצב מגיע למשרדה להתנצל, אך לפתע קלוגינה מתפרצת בבכי וחושפת כי האשמותיו מהלילה שלפני כן פגעו בה. הם מנהלים שיחה מלב אל לב והם מתחילים להתקרב ובמהרה מתאהבים זה בזה. קלוגינה, לאחר שהשליכה את "מסכת המגן" שלה של אישה קשת לב, נעשית מודעת יותר לנשיותה ומפתיעה את כולם עם בגדיה האלגנטיים החדשים והמראה המקסים.
היחסים בין אנטולי ללודמילה מתפתחים, מלאים במצבים קומיים ומגוונים. באותו זמן רומן מתפתח בין אולגה ריז'ובה ויורי סמוחוואלוב שיצאו למפגשי היכרויות לפני שנים רבות באוניברסיטה. כעת יש לשניהם משפחות, אך רגשותיה הרומנטיים של אולגה מתעוררים מחדש לאחר שנפגשה עם סמוחוואלוב במשרד. עם זאת, הוא מתייחס אליה כאל חברה בלבד. היא מתחילה לכתוב לו מכתבי אהבה, אותם היא מעבירה אליו דרך ורוצ'קה, מזכירה במשרד. סמוחוואלוב, עייף מגל מכתבי האהבה, מספר על המצב לשורה הרועשת, פעילה בוועד איגוד העובדים והרכלנית הגדולה במשרד. הוא נותן לה את המכתבים ומבקש ממנה "לסדר את הבעיה" בישיבת הוועדה. בהמשך, קיז'ובה, שבורת לב ומושפלת, מבקש מסמוחוואלוב להחזיר לה את המכתבים והיא תחזור לחייה הרגילים.
בשלב מוקדם יותר, כאשר לנובוסלצב נודע לו על סמוחוולבוב ומכתבי האהבה הוא זועם לגמרי. נובוסלצב סוטר לפתע לסמוחוואלוב בפנים. סמוחוואַלוב מתנקם בכך שהוא חושף את "התוכנית" הראשונית של נובוסלצב לקלוגינה. היא המומה ורוצה לוותר על נובוסלב. היא מתקשרת אליו למשרדה, מספרת לו על החלטתה למנות אותו לראש המחלקה לתעשייה הקלה ולסיים את מערכת היחסים ביניהם. נובוסלצב מתבייש ומודה שמערכת היחסים ביניהם אכן החלה אך ורק מסיבות מקצועיות, אך מתעקש שהוא למד לאהוב אותה. קלוגינה מגרשת אותו. בתורו הוא דוחה את המינוי ומכריז על התפטרותו. קלוגינה מסרבת לפטר את נובוסלצב כדי להכעיס אותו. הוויכוח הלוהט ביניהם מביא לזעזוע רועש במשרד. הכל בסופו של דבר מסתיים כשנובוסלצב, מנסה לברוח מלודמילה הזועמת, בורח מהבניין, קופץ על מושב אחורי של מכונית (שמתבררת כמכונית השירות של קלוגינה עם נהג אישי), היא רודפת אחריו בכעס, אבל נובוסלצב מצליח להרגיע אותה והם נראים מחובקים. כותרת המשנה מציעה שכבר בתוך 9 חודשים יהיו שלושה בנים במשפחתו של נובוסלצב, כלומר לאנטולי ולודמילה ייוולד מאוחר יותר בן.
שחקנים ודמויות

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
אנדריי מיאחקוב: אנטולי יפרמוביץ' נובוסלצב
אליסה פריינדליך: לודמילה פרוקופייבנה קלוגינה
אולג בסילאשווילי: יורי גריגורייביץ 'סמוקוולוב
סווטלנה נמוליאבה: אולגה פטרובנה רייזובה
ליה אחחצ'קובה: המזכירה ורוצ'קה
ליודמילה איבנובה: הפעיל מאיגוד עובדים שורה
ג'ורג'י בורקוב: מנהל לוגיסטיקה
פיוטר ששרבקוב: פיוטר איבנוביץ' בובליקוב
נלי פשנייה: אשתו של סמוחוואלוב
אליק דניסוב: וובה נובוסלצב
ליהוק והפקה

אליסה פריינדליך הייתה הבחירה העיקרית של הבמאי לתפקיד קלוגינה. אלדר ריאזנוב יצר את הדמות בהתחשב בפריינדליך כמי שמגלמת אותה. יתרה מזאת, הוא התחיל לעבוד על התסריט ברצינות רק לאחר הבטחת הסכמתם של כל השחקנים שרצה ללהק להשתתף בסרט. זה היה מקרה נדיר בקולנוע הסובייטי, כאשר הבמאי היה רשאי ללהק את כל השחקנים לפי בחירתו ללא מבחני מסך ראשוניים ואישור של מועצת האמנות. ריאזאנוב דאג שמא פרינדליך לא תוכל להגיע למוסקבה לצילומי הסרט בשל הופעות בימתיות וחזרות בהן הייתה עסוקה בעיר מולדתה לנינגרד. אז הוא הבטיח הן לשחקנית והן להנהלתה כי תותר לה לנסוע ללנינגרד על פי דרישה ראשונה. יצא שהיא נאלצה לעזוב לעיתים קרובות לתיאטרון ובכך לנסוע כל הזמן בין מוסקבה ללנינגרד.
על מנת ליצור דימוי אמיתי של הבוס המטלטל ריאזאנוב ופרינדליך חיפשו בכל ארונות האולפן בגדים רחבים ומיושנים. הצלם ולדימיר נחאבצב הביא לאולפן את המשקפיים הישנים והמסגרות העבות שהיו שייכים לאביו - הם עזרו להשלמת הדימוי.
ריאזנוב נטל סיכון כלשהו בליהוקו של אנדריי מיאחקוב בפעם השנייה לתפקיד אינטלקטואל מסורבל, בדומה לזה שגילם בשנת 1975 בלהיט "צחוק הגורל". לא כולם הסכימו עם החלטת הבמאי עם הליהוק. אולג בסילאשווילי לא אהב את התפקיד של "הנבל" סמוחוואלוב. כמו פריינדליך, הוא נאלץ לנסוע לעיתים קרובות בין מוסקבה ללנינגרד בגלל התחייבויות על במת לנינגרד, והוא האמין שהמראה השחוק שלו יהיה אידיאלי לשרטט את נובוסלצב לא אכזרי וצנוע. מאוחר יותר, במהלך הצילומים, הוא הודה כי בחירת הבמאי נכונה. אבל לאמני איפור זו הייתה משימה קשה להפוך את סמוחוואלוב השאנן והמבריק מבסילאשווילי המותש, ולהפך, להפוך לנובוסלצב, הרווק המרושל ממיאחקוב המעודן.
אחד התפקידים הבודדים שלגביהם נערכו בדיקות מסך, היה תפקידה של הפעילה החברתית שורה. השחקנית לודמילה איבנובה, שבחיים האמיתיים הייתה ראש ועד איגוד עובדים מקומי בתיאטרון סוברמניק, נכנסה לתפקיד במהירות והייתה המשכנעת ביותר כשצעקה: "חברים, תרמו 50 רובלים!"
תגובת קהל, ביקורות ופרסים

הסרט הפך ללהיט סובייטי בשנת 1978 כשצפו בו 58.4 מיליון צופים ועדיין הוא אחד הסרטים הפופולריים ביותר ברוסיה וברפובליקות הסובייטיות לשעבר. אליסה פריינדליך ואנדריי מיאחקוב נבחרו לשחקני השנה הטובים ביותר על ידי קוראי מגזין הקולנוע "המסך הסובייטי".
הסרט קיבל באופן כללי לשבחים מהמבקרים; לא הייתה ביקורת שלילית אחת על הסרט. הרמה האמנותית הגבוהה, הכישורים ושיתוף פעולה האורגני בין הבמאי לשחקנים, וכן תיאור חי של מוסקבה, אלמנטים קומיים במקביל לחקירת סוגיות מוסריות, העניקו לסרט ציוני ביקורת טובים.
חברי המועצה האמנותית הממלכתית העמידו את השחקנים הראשיים כמועמדים לקבלת פרס ברית המועצות. אליסה פריינדליך הייתה זו שלא קיבלה את הפרס - על פי הכללים של אותה תקופה, לא ניתן היה לתת לשחקן פרס חדש מוקדם יותר משנתיים לאחר שקיבל את הקודם ופריינדליך כבר זכתה בפרס על הופעתה הבימתית שנה לפני יציאת הסרט.
במלאת 40 שנה לפרסום הסרט, גוגל הוציאה 'שרבוט גוגל' ברוסיה ובאוקראינה.
בשנת 2011 שוחררה גרסה מחודשת, תחת הכותרת "רומן בעבודה: ימי חיינו", בכיכובם של וולודימיר זלנסקי וסבטלנה חודצ'נקובה כשסריק אנדראסיאן משמש כבמאי.
פסקול

השירים מהסרט, בביצוע אליסה פריינדליך ואנדריי מיאחקוב, הפכו ללהיטים בברית המועצות.
"Моей душе покоя нет" (לנשמתי אין מנוחה) מאת אנדריי פטרוב - רוברט ברנס, תרגום מאת סמיל מרשק - הנעימה המרכזית; שתי גרסאות המושרות על ידי אליסה פרנדליך ואנדריי מיאחקוב.
"Нас в набитых трамваях болтает" (אנו צפויים בחשמליות צפופות) מאת אנדריי פטרוב - יבגני יבטושנקו, מושר על ידי אנדריי מיאחקוב.
"Обрываются речи влюблённых / Облетают последние маки" (שיחות האוהבים עוצרים לפתע / הפרגים האחרונים השילו את עלי הכותרת שלהם) של אנדריי פטרוב - ניקולאי זבולוצקי - שני שירים עם אותה מוזיקה אך עם מילים שונות, הושרו על ידי אליסה פריינדליך.
"Песенка о погоде" (שיר על מזג אוויר), המכונה גם "У природы нет плохой погоды" (לטבע אין מזג אוויר גרוע), מאת אנדריי פטרוב - אלדר רייזאנוב, מושר על ידי אליסה פרנדליך.
"Увертюра" (הפתיחה) מאת אנדריי פטרוב - רוברט ברנס - מבוסס על הנעימה המרכזית ו"שיחות האוהבים נעצרים לפתע", זו נעימת הפתיחה של הסרט.
"Утро" (בוקר), אינסטרומנטלי מאת אנדריי פטרוב.
"גשם", אינסטרומנטלי מאת אנדריי פטרוב, מבוסס על "שיר על מזג אוויר".
"Танец воспоминаний" (ריקוד הזכרונות), אינסטרומנטלי מאת אנדריי פטרוב, מבוסס על הנעימה המרכזית.
"Осень" (סתיו), כלי נגינה מאת אנדריי פטרוב
"Финал" (גמר) מאת אנדריי פטרוב - רוברט ברנס, מבוסס על הנעימה המרכזית.
הערות שוליים

↑  ""Eldar Ryazanov about his collaboration with Alisa Freindlich and making of "Office Romance""" (ברוסית). eldar-ryazanov.ru. נבדק ב-2008-01-17.
1 2  ""Office Romance"- the novel about love and friendship". Moskovskij Komsomolets (ברוסית). 2007-11-26. נבדק ב-2008-01-17.
1 2  "The 30 year long "Office Romance"". Moskovskij Komsomolets (ברוסית). 2007-11-29. נבדק ב-2008-01-17.
↑  "Office Romance at KinoExpert.ru" (ברוסית). KinoExpert.ru. נבדק ב-2007-12-25.
↑  "104th Anniversary of Film "Office Romance"". Google. 26 באוקטובר 2017. אורכב מ-המקור ב-25 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Google создал дудл в честь юбилея фильма «Служебный роман»". aif. 26 באוקטובר 2017. אורכב מ-המקור ב-25 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Songs from "Office Romance"" (ברוסית). נבדק ב-2007-12-30.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: cbd56f13-2783-3d32-8650-3fbc94677e11
דוכסות תורינגיה

דוכסות תורינגיה (בגרמנית: Herzogtum Thüringen) הייתה מרקיזות במזרח הממלכה המרובינגית של אוסטרזיה, שהוקמה בערך בשנת 631 על ידי המלך דגוברט הראשון לאחר שחייליו הובסו על ידי כוחות הקונפדרציה הסלאבית של סאמו בקרב ווגסטיסבורג. היא הוקמה מחדש באימפריה הקרולינגית ודוכסיה מונו על ידי המלך עד שנפלה בידי הדוכסים הסקסונים ב-908. משנת 1111/12 לערך נשלט השטח על ידי רוזני תורינגיה כנסיכי האימפריה הרומית הקדושה.
היסטוריה

ממלכת התורינגים קמה בתקופת נדידת העמים לאחר שקיעתה של  האימפריה ההונית במרכז אירופה באמצע המאה ה-5, והגיעה לשיאה בתבוסתם בקרב נדאו ב-454. עם ביסינוס המלך התורינגי המתועד הראשון בסביבות שנת 500, ששלט באחוזות מורחבות יתר על המידה שהשתרעו מעבר לנהר מיין בדרום. בנו ויורשו הרמנאפריד התחתן עם אמלברגה, אחייניתו של המלך האוסטרוגותי תאודריק הגדול, ובכך הגנה על איום הפלישות של הפרנקים המרובינגים במערב. עם זאת, כאשר המלך תיאודריק מת בשנת 526, הם ניצלו את ההזדמנות לפלוש לאדמות תורינגיה ולבסוף נשאו את הניצחון בקרב 531 על נהר אונסטרוט. המלך תיאודריך הראשון מריימס לכד את הרמנאפריד ב-Zülpich (טולביאקום) שם נהרג המלך התורינגי האחרון. אחייניתו הנסיכה רדגונדיס נחטפה על ידי המלך כלותאר הראשון ומתה בגלות ב-586.
הממלכה התורינגית התפרקה: השטח שמצפון לרכס הרי ההארץ יושב על ידי שבטים סקסונים, בעוד שהפרנקים עברו לחלקים הדרומיים על נהר המיין. האחוזות ממזרח לנהר זאלה היו מעבר לשליטה פרנקית והשתלטו עליהם סלאבים פולאבים.
היסטוריה > הדוכסות המרובינגית

הדוכס המתועד הראשון של תורינגיה שנותרה היה אציל מקומי בשם ראדולף, שמונה על ידי המלך דגוברט בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-7. ראדולף הצליח לאבטח את הגבול הפרנקי לאורך נהר זאלה במזרח מפני פלישות סלאביות. עם זאת, על פי הכרוניקה של פרדגריוס, בשנת 641/2 ניצחונותיו "הפנו את ראשו" (כלומר, גרמו לו להתגאות) והוא התחבר עם סמו ומרד ביורשו של דגוברט, המלך סיגברט השלישי, ואף הרחיק לכת והכריז על עצמו כמלך של תורינגיה. משלחת ענישה בראשות ראש העיר הפרנקי של ארמון גרימואלד נכשלה בסופו של דבר וראדולף הצליח לשמור על מעמדו האוטונומי למחצה. ממשיכיו של השושלת הדוכסית המקומית, ה-Hedenen, תמכו בפעילות מיסיונרית בתוך הדוכסות, אך נראה כי איבדו את אחיזתם בתורינגיה לאחר עליית הפפינים בתחילת המאה השמינית. סכסוך עם שארל מרטל בסביבות 717–719 הביא לקץ לאוטונומיה.
בשנת 849, חלקה המזרחי של תורינגיה אורגן בתור "limes Sorabicus", או מרקיזות הסורבים, והוצבה תחת דוכס בשם תאצ'ולף. בדברי הימים של פולדה תוארו הוא "dux Sorabici limitis", "דוכס הגבול הסורבי", אך הוא וממשיכיו היו ידועים כדוכס ת'ורינגורום, "דוכסי התורינגים", כשהם החלו לבסס את כוחם על הדוכסות הישנה. לאחר מותו של תאצ'ולף בשנת 873, הסורבים קמו במרד והוא הוחלף על ידי בנו ראדולף. בשנת 880, המלך לודוויג הצעיר החליף את ראדולף בפופו, שהיה כנראה בן משפחתו. פופו פתח במלחמה עם סקסוניה בשנת 882 ובשנת 883 הוא ואחיו אגינו נלחמו במלחמת אזרחים על השליטה בתורינגיה, בה ניצח האחרון. אגינו מת בשנת 886 ופופו תפס שוב את השלטון. בשנת 892, המלך ארנולף מקרינתיה החליף את פופו בקונרד. זה היה אקט של תמיכה של המלך, שכן ביתו של קונרד, הקונרדינים, הסתכסכו עד מהרה עם משפחת פופו, בית באבנברג. אבל שלטונו של קונרד היה קצר, אולי בשל חוסר תמיכה מקומית. הוא הוחלף על ידי בורכרד, שתוארו בשנת 903 היה marchio Thuringionum, "מרקיד התורינגים". בורכרד נאלץ להגן על תורינגיה מפני פלישות המדיארים והובס ונהרג בקרב, יחד עם הדוכס לשעבר אגינו, ב-3 באוגוסט 908. הוא היה הדוכס האחרון המתועד של תורינגיה. הדוכסות הייתה הקטנה ביותר מבין מה שנקרא "דוכסויות הגזע הצעירות", ונקלטה על ידי סקסוניה לאחר מותו של בורכרד, כאשר בניו של בורכרד גורשו לבסוף על ידי הדוכס היינריך הצייד ב-913. התורינגים נותרו עם מובהק, ובימי הביניים ארצם אורגנה כרוזנות.
שליטים > דוכסים

632–642 ראדולף הראשון
642–687 הדן הראשון
687–689 גוזברט
689–719 הדן השני
849–873 תכולף
874–880 ראדולף השני
880–892 פופו
882–886 אגינו (באופוזיציה)
892–906 קונרד
907–908 בורכרד
שליטים > רוזנים

1111/12 הרמן מווינצנבורג
1131–1140 לודוויג הראשון
1140–1172 לודוויג השני
1172–1190 לודוויג השלישי
1190–1217 הרמן הראשון
1217–1227 לודוויג הרביעי
1227–1241 הרמן השני
1241–1247 היינריך ראספה
1247–1265 היינריך השלישי, מרקיז מייסן
1265–1294 אלברכט השני, מרקיז מייסן 1288–1292
נרכש על ידי אדולף, מלך גרמניה 1294–1298
1298–1323 פרידריך הראשון, מרקיז מייסן, ביחד עם אחיו
1298–1307 תאודוריך הרביעי, מרקיז לוסאטיה
1323–1349 פרידריך השני, מרקיז מייסן
1349–1381 פרידריך השלישי, רוזן תורינגיה, יחד עם אחיו
1349–1382 וילהלם הראשון
1349–1406 בלתזר, שליט יחיד מ-1382
1406–1440 פרידריך הרביעי
הערות שוליים

↑  Reuter, Timothy (1991). Germany in the Early Middle Ages, 800–1056. New York: Longman. p. 55. ISBN 0582081564.
↑  Curta, Florin (2001). The Making of the Slavs: History and Archaeology of the Lower Danube Region, ca. 500–700. Cambridge: Cambridge University Press. pp. 61, 109. ISBN 0521802024.
↑  Wood, Ian (2000). "Before or After Mission: Social Relations across the Middle and Lower Rhine in the Seventh and Eighth Centuries".  In Hansen, Inge Lyse; Wickham, Chris (eds.). The Long Eighth Century: Production, Distribution and Demand. Leiden: Brill. pp. 149–166. ISBN 9004117237.
↑  Reuter, Timothy, ed. (1992). The Annals of Fulda. Manchester Medieval Series, Ninth-Century Histories, vol. II. Manchester: Manchester University Press. ISBN 0719034574.
↑  Reuter, Annals of Fulda, s. a. 882 and 883.
↑  Reuter, Germany in the Early Middle Ages, 123.
↑  Reuter, Germany in the Early Middle Ages, 129.
↑  Santosuosso, Antonio (2004). Barbarians, Marauders, and Infidels: The Ways of Medieval Warfare. New York: MJF Books. pp. 148. ISBN 0813391539.
↑  Mitchell, Otis C. (1985). Two German Crowns: Monarchy and Empire in Medieval Germany. Bristol, IN: Wyndham Hall Press. p. 90. ISBN 0932269664.
↑  Reuter, Germany in the Early Middle Ages, 133.
פרנקיה בערך 486, עם ממלכת תורינגיה במזרח
האימפריה הפרנקית עם מרקיזות תורינגיה
טירת ורטבורג
רוזנות תורינגיה בתוך האימפריה בסביבות אמצע המאה ה-13.
סמל של מחוזות הסן ותורינגיה, "קודקס אינגראם", בערך 1459
דב קרמר

דב קרמר (נולד ב-7 בפברואר 1965) הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל בריצות למרחקים בינוניים, בריצות למרחקים ארוכים, בריצת 3000 מטר מכשולים בריצות שדה ובריצת מרתון (מרתון טבריה).
קרמר החזיק בשיא הישראלי בריצת 10 ק"מ (על כביש) (28 שנים), בריצת 1500 מטר (14 שנים), בריצת 3000 מטר (19 שנים), בריצת חצי מרתון (4 שנים) ובריצת מרתון (9 שנים).
ביוגרפיה

קרמר התאמן בקבוצת איילות ובקבוצת הפועל חולון בהדרכתם של איליה בר זאב (1984 - 1990) ורפי וישניצר.
ביוגרפיה > 1986

בתחרות שנערכה בתל אביב ב-27 ביולי 1986 סיים קרמר במקום רביעי בריצת 800 מטר בשיא אישי חדש של 1:52.23 דקות.
ביוגרפיה > 1988

בתחרות שנערכה בתל אביב ב-7 במאי 1988 זכה קרמר במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא ישראלי חדש של 3:42.97 דקות, שיפור לשיא בן ה-5 שנים של רוני מעוז (3:43.07 דקות). חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה באאלסט שבבלגיה ב-25 ביוני הוא זכה במדליית ארד בריצת 3000 מטר בשיא ישראלי חדש של 7:55.0 דקות, שיפור לשיא בן ה-7 שנים של אריה גמליאל (7:55.7 דקות). שיא זה החזיק מעמד 19 שנים ונשבר על ידי איתי מגידי (7:54.11 דקות).
ביוגרפיה > 1989

בתחרות שנערכה באולם בג'ונסון סיטי שבארצות הברית ב-4 במרץ 1989 זכה קרמר במדליית כסף בריצת 5000 מטר בשיא אישי חדש של 13:51.58 דקות, אחרי יחזקאל חליפה (13:49.22 דקות). בתחרות שנערכה בהכטל שבבלגיה ב-22 ביולי אותה שנה הוא סיים במקום חמישי בריצת 1500 מטר בשיא ישראלי חדש של 3:41.83 דקות. שיא זה החזיק מעמד כ-14 שנים ונשבר על ידי איתי מגידי (3:41.73 דקות). באליפות ישראל שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:44.23 דקות.
ביוגרפיה > 1991

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1991 זכה קרמר ב-4 מדליות זהב, בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:53.91 דקות, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:49.19 דקות, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:53.48 דקות ובריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 8:53.07 דקות, התוצאה השנייה בטיבה של אתלט ישראלי באותה העת.
ביוגרפיה > 1992

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1993 זכה קרמר ב-2 מדליות זהב, בריצת 10000 מטר בשיא אישי חדש של 29:42.76 דקות ובריצת מרתון בתוצאה של 2:20:37 שעות.
ביוגרפיה > 1993

בתחרות חצי מרתון שנערכה במילאנו שבאיטליה ב-3 באפריל 1993 קבע קרמר את התוצאה הטובה ביותר של אתלט ישראלי 1:03:56 שעות שיפור לשיא בן השנה של עמית נאמן (1:04:56 שעות). שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונשבר על ידי היילה סטאין (1:03:43 שעות).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה באותה שנה זכה קרמר ב-4 מדליות זהב, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:52.04 דקות, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:31.98 דקות, בריצת 10000 מטר בתוצאה של 30:09.8 דקות ובריצת מרתון בתוצאה של 2:19:57 שעות.
ביוגרפיה > 1994

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1994 זכה קרמר ב-4 מדליות זהב, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:53.09 דקות, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:40.60 דקות, בריצת 10000 מטר בתוצאה של 29:59.98 דקות ובריצת מרתון בתוצאה של 2:18:08 שעות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי שבפינלנד ב-14 באוגוסט סיים קרמר במקום 22 בריצת מרתון בשיא ישראלי חדש של 2:15:45 שעות, שיפור לשיא ב ה-13 שנים של יאיר קרני (2:17:34 שעות). שיא זה החזיק מעמד 9 שנים ונשבר על ידי אסף בימרו (2:14:52 שעות).
ביוגרפיה > 1995

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1995 זכה קרמר במדליית זהב, בריצת 10000 מטר בתוצאה של 30:51.76 דקות.
שיאים אישיים

ריצת 800 מטר: 1:52.23 דקות (1986)
ריצת 1500 מטר: 3:41.83 דקות (1989) שיא ישראל בעבר
ריצת 3000 מטר: 7:55.0 דקות (1988) שיא ישראל בעבר
ריצת 3000 מטר מכשולים: 8:53.07 דקות (1991)
ריצת 5000 מטר (באולם): 13:51.58 דקות (1989)
ריצת 10000 מטר: 29:42.76 דקות (1992)
חצי מרתון: 1:03:56 שעות (1993) שיא ישראל בעבר
ריצת מרתון: 2:15:45 שעות (1994) שיא ישראל בעבר
הערות שוליים

↑  50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - ריצת 800 מטר באתר איגוד האתלטיקה בישראל
↑  50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - ריצת 1500 מטר באתר איגוד האתלטיקה בישראל
↑  50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - ריצת 3000 מטר באתר איגוד האתלטיקה בישראל
↑  50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - ריצת 3000 מכשולים באתר איגוד האתלטיקה בישראל
↑  50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - ריצת 5000 מטר באתר איגוד האתלטיקה בישראל
↑  50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - ריצת 10000 מטר באתר איגוד האתלטיקה בישראל
↑  50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - ריצת חצי מרתון באתר איגוד האתלטיקה בישראל
↑  50 התוצאות הטובות בכל הזמנים - ריצת מרתון באתר איגוד האתלטיקה בישראל
רחל צברי

רחל צַבָּרִי (27 ביולי 1909, תל אביב – 16 בפברואר 1995, חולון) הייתה אשת ציבור ישראלית, חברת הכנסת מטעם סיעת מפא"י (האישה הראשונה ממוצא מזרחי שנבחרה לכנסת), חברת ארגון ההגנה ומהמסתערבות הראשונות בארגון. בפועלה הציבורי עסקה בחינוך, דת ומדינה וקידום זכויות נשים.
ביוגרפיה

נולדה בתל אביב הקטנה, בת לסעדיה וזהרה, שעלו מתימן בעלייה הראשונה, ולה שלוש אחיות. אורח החיים היה מסורתי והמשפחה התקיימה בדוחק. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדדה המשפחה בין ערים ומושבות שונות בארץ. תנאי הדיור בפחונים הרעועים והמחסור במזון דרדרו את מצבה הבריאותי של האם ושל שניים מהילדים, שנפטרו בסג'רה. לאחר הלווייתה של האם גורשה המשפחה לחיפה, שם נשארו עד לתום המלחמה וכיבוש הארץ על ידי הצבא הבריטי.
כשחזרה המשפחה לתל אביב בשנת 1917 למדה צברי בבית הספר העממי לבנות "חובבי ציון" והצטיינה בלימודיה. בגיל 12 הצטרפה לתנועת הצופים כחניכה ואחר כך כמדריכה. למדה במכללת לוינסקי לחינוך. בשנת 1928 הוסמכה כגננת ואחרי כשנה כמורה בבית ספר יסודי. במקביל לעבודתה בהוראה שירתה בארגון ההגנה. 

פרסמה מאמרים בכתב העת ״הד החינוך״ של הסתדרות המורים. בשנת 1936 נשלחה מטעם מחלקת החינוך של הוועד הלאומי להשתלמות פדגוגית בתחום התפתחות הילד במכון לחינוך של אוניברסיטת לונדון. במשך שלוש שנים התגוררה בלונדון ולמדה אצל הפסיכולוגית סוזן אייזקס (אנ'), ראש המחלקה להתפתחות הילד. באוניברסיטת לונדון השלימה לימודי תואר בוגר בפסיכולוגיה חינוכית.
בשנת 1940 החלה ללמוד לתואר מוסמך במדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים. לימדה בבית הספר לבנות בעיר העתיקה ואחר כך במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
ביוגרפיה > בארגון ההגנה

צברי התגייסה לשורות ההגנה בשנת 1926 ונמנתה עם עשר הנשים הראשונות בסניף תל אביב של המחתרת. עם פרוץ מאורעות תרפ"ט ב-1929 דרשו היא וחברותיה לצרפן לפעילות מבצעית. באחד ממבצעי העברת מכונות ירייה לירושלים התחזתה לאחות המלווה משלוח של ארגזי תרופות לעיר. בדרך נקלעה השיירה למתקפה על הכפר מוצא, והיא טיפלה בפצועים ללא כל ניסיון קודם. בין הפצועים היה מרדכי מקלף, לימים רמטכ”ל צה”ל. בהמשך הוכשרה להפעלת נשק ולחימה בידיים ריקות (קפא"פ) ובתחומי תזונה, עזרה ראשונה וטופוגרפיה. נמנתה עם המסתערבות הראשונות בהגנה, ובשל הצטיינותה בתפקיד נשלחה לקורס סמלים. בהמשך פיקדה על מחלקה בפלוגת הבנות הראשונה של ההגנה.


עם חזרתה מלונדון בשנת 1939 שירתה כמפקדת גוש צפון בפיקוד מחוז תל אביב. הייתה מפקדת גדוד במסגרת ״שירות לאומי - חיל העם״. השתלמה בנושאי התקפות כימיות, בניית מקלטים וטיפול בנפגעי התקפות גז. שירתה כקצינת תרבות של חברות ההגנה בירושלים וכמדריכת עזרה ראשונה. בנוסף, הייתה קריינית בתחנת קול ישראל של ההגנה. בהמשך מונתה למפקחת חינוכית והדריכה מורים ומורות לגיל הרך בנושאי בריאות הנפש.
במהלך מלחמת העולם השנייה סירבה להתגייס לצבא הבריטי משום שהאמינה כי שיתוף פעולה כזה יפגע במערך הארגוני ובפעילות ההגנה. עם פרוץ מלחמת העצמאות הפסיקה את לימודיה באוניברסיטה. במהלך המלחמה פיקדה על חיילות שעסקו ברפואה ולאחר מכן פיקדה על החיילות שלחמו בירושלים.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית > כחברת כנסת

בבחירות לכנסת השנייה שובצה במקום ה-46 ברשימת מפא"י ונכנסה לכנסת שמונה חודשים לאחר הבחירות, עם פטירתו של חבר הכנסת יחזקאל הן. בכך הייתה לאישה הראשונה ממוצא מזרחי שכיהנה כחברת הכנסת. כיהנה כחברת כנסת עד 1969. בכל קדנציה קודמה ברשימת מפא"י לכנסת, והייתה האישה השלישית ברשימה זו אחרי גולדה מאיר ובבה אידלסון. עובדה זו לא נעלמה מהעיתונות, וסיפור חייה הוצג בתור "מיזוג המערב והמזרח" כבת להורים יוצאי תימן שהגיעה לכנסת. שאלת מקומם של בני ובנות עדות המזרח הייתה חלק מפועלה, בין היתר בוויכוחים בסוגיית דת ומדינה.

הייתה חברה בוועדת החינוך והתרבות, ועדת הכנסת וועדת הפנים. הייתה חברה בוועדות שונות שעסקו בתחומי החינוך, כמו הוועדה המיוחדת לבדיקת מבנה החינוך היסודי והעל יסודי (בכנסת השישית) וועדה משותפת לענייני החינוך הגופני (בכנסת השנייה). פעלה לקידום אוכלוסיות מוחלשות על רקע עדתי וזכויותיהן של נשים. בפעילותה הפרלמנטרית עסקה במקומה של הדת בחינוך ובמדינה. באחת מישיבות ועדת החינוך והתרבות של הכנסת אמרה:
מבדילים היום בין שני סוגים של יהודים - חילוני ובלתי חילוני. האם זו התפתחות שמחויבת מציאות במדינה זו. כאשר אנו מדברים על עתיד וחינוך יהודי? האם אין למצוא איזו מורשת משותפת? אינני תולשת את עצמי מן העבר, אינני תלושה מן החיים בגולה. אך כישראלית וכחברת המפלגה אני רואה בעיות נוספות. אני רואה מחשבה חברתית מסוימת. אנו מטפלים בזאת בבית הספר אך איננו מטפלים בזאת די.
ברשימת המערך לכנסת השביעית שובצה במקום בלתי ריאלי ולא נבחרה.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית > קידום נשים

פועלה בנושא דת ומדינה כלל פעילות פמיניסטית לקידום ציבור הנשים בישראל. היא קראה לביטול הנוהג למכירת בנות לנישואין, פעלה במטרה לשחרר נשים שנישאו בהיותן ילדות בארץ הולדתן טרם עלייתן וכן פעלה להתאמת בתי הדין הרבניים לזרמי העדות השונות. פעלה לקידום ענישת גבר גרוש המשתמט מדמי מזונות, הכרה בפגיעה בעקרת הבית כתאונת עבודה, הכרת הביטוח הלאומי בילדים בעלי מוגבלויות וכן קביעת חלוקת הירושה בין אלמנה לבין ידועה בציבור. היא התנגדה לנישואין אזרחיים ופעלה לקידום זכויות האישה בבתי הדין הרבניים, כשקראה לחייב מינוי אישה לוועדה למינוי דיינים ולחייב מינוי דיינות בבתי דין רבניים והנהגת שוויון זכויות בדיני אישות. כמו כן, פעלה להקמת תחנות לייעוץ בנושאי נישואין וחיי משפחה במסגרת בתי הדין הרבניים. 

בדיוני ועדת המשנה של ועדת הפנים של הכנסת בנושא תכנון ובנייה שהתכנסה בשנת 1965 דרשה שריון מקום לנשים בהרכב המועצה. דרישתה התבססה על מיעוט הנשים מקרב בעלי תפקידים בכירים בשלטון המקומי ובמשרדי הממשלה ומחשש לפיו המועצה תורכב מגברים בלבד. כל חברי הוועדה ביטלו את דרישתה. היא העלתה את הבקשה גם בפני ועדת הפנים של הכנסת, בנימוק לפיו "יש דברים שנשים יודעות לראות יותר טוב מהגבר". גם חברי ועדה זו דחו את דרישתה. עם הבאת חוק התכנון והבנייה לאישורו הסופי העלתה את הדבר בפני מליאת הכנסת והמליאה אישרה את הסתייגותה וחייבה הכללת נציגת ארגוני נשים במועצה.