stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניטור עצמי
מדידה

בשנת 1974 פיתח הפסיכולוג פרופ' מארק סניידר (אנ') את סולם המדידה של הניטור העצמי, סולם המכיל 25 פריטים. לאחר מספר מחקרים וניתוחים סטטיסטיים, נוצרה גרסה מעודכנת של הסולם, הכוללת 18 פריטים. בסולם נעשה שימוש מקיף במחקרים רבים והוא נמצא כבעל תוקף ומהימנות פנימית. קיים ויכוח באשר ניטור עצמי מייצג מספר מבנים תאורטיים או רק גורם אחד. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, ניתוחי גורמים ראשיים שונים מצאו כי הסולם מייצג שלושה ממדים: משחק, מוחצנות, ומכוונות לאחרים. עם זאת, לא כולם משתמשים בחלוקה זו והיא אינה מקובלת על כלל החוקרים בתחום. ציון של 0 עד 8 במדד של סניידר מבטא ניטור עצמי נמוך ואילו 13 עד 25 מבטא ניטור עצמי גבוה.
הסולם המקורי כולל 25 היגדים, בהם נדרש הנבדק לסמן אם נכון או לא נכון לגביו. 25 הפריטים הם:
קשה לי לחקות את התנהגותם של אחרים.
ההתנהגות שלי היא בדר"כ ביטוי של התחושות הפנימיות, גישתי, והאמונות שלי.
במסיבות ואירועים חברתיים אני לא מנסה לומר דברים שאנשים בסביבתי יאהבו.
אני מתווכח רק על דברים שאני מאמין בהם.
אני מסוגל לאלתר נאומים אפילו על נושאים אשר אין לי כמעט ידע לגביהם.
אני מתנהג בצורה מסוימת כדי שאנשים יאהבו אותי או כדי להצחיקם.
כאשר איני בטוח כיצד להתנהג בסיטואציה חברתית, אני בוחן את התהנגותם של אחרים בסביבתי לצורך רמזים.
אני יכול להיות שחקן טוב.
אני כמעט ולא שומע בעצותיהם של חברי לגבי בחירת סרטים, ספרים, ומוזיקה.
לפעמים אחרים חושבים שאני חווה רגשות באופן עמוק יותר מכפי שאני באמת חווה.
אני צוחק יותר כאשר אני צופה בקומדיות עם אחרים מאשר כשאני צופה בהן לבד.
נדיר שבקבוצה אני מרכז העניינים.
במצבים שונים עם אנשים שונים, אני מתנהג כמו שני אנשים שונים.
אני לא ממש מוצלח בלגרום לאנשים לחבב אותי.
אפילו אם אני לא נהנה במצב מסוים אני מתנהג כאילו אני נהנה.
אני לא תמיד האדם שחושבים שאני.
לא אשנה את דעותי (או את הדרך בה אני עושה דברים) כדי לרצות אחרים או כדי לזכות בחיבתם.
שקלתי להיות בדרן.
כדי שיחבבו אותי, אני נוטה להתנהג כפי שאחרים מצפים שאתנהג.
מעולם לא הייתי טוב במשחקי ניחוש ואלתור.
קשה לי להתאים את התנהגותי לאנשים שונים ומצבים שונים.
אני מאפשר לאנשים לספר בדיחות והערות על חשבוני.
אני מרגיש לא בנוח בחברה ולא מותיר אחרי רושם טוב כמו שהייתי רוצה.
אני מסוגל להביט למישהו בעיניים ולשקר.
אני מסוגל להטעות אנשים שאני מחבב אותם כשפועל ההפך הוא הנכון.
היבטים חברתיים

ניטור עצמי גבוה יהיה שכיח יותר בקרב בני תרבות קולקטיביסטית לעומת תרבות אינדיבידואלית, כיוון שתרבות קולקטיביסטית מעודדת אנשים להתנהג לפי הנורמות והציפיות החברתיות ולהפגין אחידות וסולידריות. כשמדובר בחברות אינדיבידואליסטיות, המעודדות ייחוד ומקוריות: נמצא בקרבן שיעור גבוה יותר של בעלי ניטור עצמי-נמוך, לעומת חברות קולקטיביסטיות.
כמו כן, הניטור העצמי נמצא כמנבא מובהק של הצלחה וביצועים בעבודה. בעלי ניטור עצמי גבוה רגישים יותר לסביבה ומגיבים בהתאם ולכן יהיו פרודוקטיביים יותר בעבודה מבעלי ניטור נמוך, במיוחד בתקופה ההתחלתית. עם זאת, השפעה זו היא קצרת מועד והיא מתפוגגת עם הזמן.
ראו גם

ניהול הרושם
תאוריית ההשוואה החברתית
מודעות עצמית תכונתית
הערות שוליים

1 2 3 4  Mark Snyder, Self-monitoring of expressive behavior., Journal of Personality and Social Psychology 30, אוקטובר 1974, עמ' 526–537 doi: 10.1037/h0037039
↑  Arielle R. Baskin-Sommers, John J. Curtin, Joseph P. Newman, Altering the Cognitive-Affective Dysfunctions of Psychopathic and Externalizing Offender Subtypes with Cognitive Remediation, Clinical psychological science: a journal of the Association for Psychological Science 3, 1 בינואר 2015, עמ' 45–57 doi: 10.1177/2167702614560744
↑  R. D. Lennox, R. N. Wolfe, Revision of the self-monitoring scale, Journal of Personality and Social Psychology 46, יוני 1984, עמ' 1349–1364
↑  גיא יצחקוב, האם השוואה לאחרים הופכת אותנו ללא-ראציונלים?, 2013
↑  Sushil Bikhchandani, David Hirshleifer, Ivo Welch, A Theory of Fads, Fashion, Custom, and Cultural Change in Informational Cascades, Journal of Political Economy 100, 1992, עמ' 992–1026
↑  Llian T. Eby, Jailza Cader, Carrie L. Noble, Why Do High Self-Monitors Emerge as Leaders in Small Groups? A Comparative Analysis of the Behaviors of High Versus Low Self-Monitors1, Journal of Applied Social Psychology 33, 2003-07, עמ' 1457–1479 doi: 10.1111/j.1559-1816.2003.tb01958.x
| פסיכולוגיה חברתית |
| --- | --- | --- |
| ענפי מחקר | שכנוע • קונפורמיות • תוקפנות • משיכה בין אישית (אנ') • דעות קדומות • אלטרואיזם • השפעות הקבוצה • העדפות חברתיות • סכסוך • רגש • אמפתיה • עמדות • ייחוסים חברתיים • קוגניציה חברתית • מוטיבציה • פוביה ממגע |  |
| מושגי יסוד | סכמה • היוריסטיקה • הערכה עצמית • שנאת אי-שוויון • תורת הערך • שנאת סיכון • תאוריה של תודעה • אפקט ההילה • רושם ראשוני • השערת העולם הצודק • תאוריית הצדקת המערכת • תאוריית החליפין החברתי • תאוריית השליטה החברתית • הטיה לטובת העצמי • הטיית האישוש • הטיית הצופה המשתתף • זוהר חמים (אנ') • טעות הייחוס הבסיסית • דיסוננס קוגניטיבי • נבואה המגשימה את עצמה • הערכה עצמית • אפקט הזרקור • אפקט הקונצנזוס השגוי • אפקט מעל הממוצע • צידוק יתר • התאוריה הדו גורמית של הרגש (אנ') • פיזור אחריות • בורות פלורליסטית • תאוריית התסכול-תוקפנות • חבלה עצמית • תאוריית שיפור העצמי  • תאוריית ההשוואה החברתית • סמכותנות • זרימה • קיטוב קבוצתי (אנ') • קבוצת פנים וקבוצת חוץ • תאוריית התפיסה העצמית • מודל המעגל המורכב של הרגשות • חוכמת ההמונים • פסיכולוגיה של השקר • תחושת סוכנות • סטריאוטיפ • דה-אינדיבידואציה • ניהול הרושם • ניטור עצמי • משא ומתן • תאוריית הלמידה החברתית • תאוריית רמת ההבנייה (אנ') |  |
| אישים בולטים | ליאון פסטינגר • דריל בם • סטנלי שכטר • ג'רום זינגר (אנ') • ליסה פלדמן בארט • פול אקמן • סולומון אש • פיליפ זימברדו • ג'יימס ראסל • שלום שוורץ • אלברט בנדורה • נירה ליברמן |  |
| תחומי מחקר קרובים | פסיכולוגיה ארגונית • כלכלה התנהגותית • נוירופסיוכלוגיה חברתית • נוירוכלכלה • פסיכולוגיה פוליטית • ניהול • פסיכולוגיה צבאית |  |
מרכז-ימין

ראש ממשלת איטליה סילביו ברלוסקוני ונשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש נואמים בקרופורד, טקסס
פוליטיקת מרכז-ימין היא פוליטיקה הנוטה לימין הקשת הפוליטית, אך קרובה יותר למרכז. משנות ה-80 של המאה ה-18 ועד שנות ה-80 של המאה ה-19 חל שינוי בעולם המערבי של מבנה המעמדות החברתיים והכלכלה, שהתבטא בהתרחקות מהאצולה והמרקנטיליזם, לעבר הקפיטליזם. השינוי הכלכלי לעבר הקפיטליזם השפיע על תנועות מרכז-ימין, שעברו לתמוך באידאולוגיה הכלכלית החדשה.
אידאולוגיות המאופיינות כמרכז-ימין כוללות שמרנות ליברלית וכמה גרסאות של ליברליזם ודמוקרטיה נוצרית. ההיבטים הכלכליים של המרכז-ימין המודרני הושפעו מהליברליזם הכלכלי, בדרך כלל תמיכה בשוק חופשי, הוצאות ממשלתיות מוגבלות ומדיניויות אחרות המקושרות לנאו-ליברליזם. הימין המתון בכללותו אינו שמרן מבחינה חברתית מחד ואינו ליברלי מבחינה תרבותית מאידך, ולעיתים קרובות משלב את שתי האמונות עם תמיכה בזכויות אזרח ובמרכיבים של מסורתיות.
דוגמאות היסטוריות לאסכולות מרכז-ימין כוללות את השמרנים בממלכה המאוחדת, הטורים האדומים בקנדה והרפובליקנים של רוקפלר בארצות הברית. הדמוקרטים החדשים (New Democrats) בארצות הברית, שנציגם הבולט היה הנשיא ביל קלינטון, אימצו גם כמה היבטים של מדיניות המרכז-ימין, כולל תקציבים מאוזנים, סחר חופשי ורפורמה ברווחה. פלגים אידאולוגיים אלו מנוגדים למדיניות הימין הרדיקלי והפופוליזם הימני. הם גם נוטים לתמוך יותר בליברליזם תרבותי ושמרנות ירוקה מאשר מפלגות ימניות יותר.
האיחוד הדמוקרטי הבין-לאומי הוא ברית של מפלגות פוליטיות מהמרכז-ימין (כמו גם כמה מפלגות ימניות נוספות - כולל המפלגה השמרנית של בריטניה, המפלגה השמרנית של קנדה, המפלגה הרפובליקנית של ארצות הברית, המפלגה הליברלית של אוסטרליה, המפלגה הלאומית של ניו זילנד ומפלגות נוצריות-דמוקרטיות) - המצהירות על מחויבות לזכויות האדם כמו גם לפיתוח כלכלי.
על פי מחקר משנת 2019, למפלגות המרכז-ימין היו כ-27% מהקולות ב-21 דמוקרטיות מערביות שנבדקו ב-2018. זו ירידה מ-37% שנמדדו ב-1960.
היסטוריה > המהפכה הצרפתית עד מלחמת העולם השנייה

ההשראה הבולטת לפוליטיקת המרכז-ימין (במיוחד בבריטניה) הייתה השמרנות המסורתית של אדמונד ברק, שהייתה מתונה יותר מהשמרנות היבשתית שפיתח ז'וזף דה מסטר בצרפת. עם המהפכה הצרפתית גינה דה מסטר לחלוטין את הסטטוס קוו שהיה קיים לפני המהפכה (בניגוד לברק), וחיפש מהפכת נגד ריאקציונרית שתפרק את כל החברה המודרנית ותחזיר אותה לחברה דתית למהדרין. בעוד שברק גינה את המהפכה הצרפתית, הוא תמך במהפכה האמריקאית, אותה תפס כמהפכה שמרנית. ברק טען שהאמריקאים התקוממו מאותה סיבה בעטיה מרדו האנגלים במהלך המהפכה המהוללת, כשבשני המקרים חרגה המלוכה מתפקידיה. ברק טען שהמהפכה האמריקאית הייתה מוצדקת מכיוון שג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת חרג מזכויותיו המקובלות בכך שהטיל מיסים על המתיישבים האמריקאים ללא הסכמתם. ברק התנגד למהפכה הצרפתית מכיוון שהוא התנגד לאנטי-מסורתיות שלה ולשימוש שלה ברעיונות מופשטים, כמו הצהרת זכויות האדם והאזרח והשוויון האוניברסלי.
בבריטניה מיוצגת התנועה השמרנית המסורתית במפלגה השמרנית. ראש ממשלת הממלכה המאוחדת השמרני בנג'מין דיזראלי ביקש לטפל בבעיות חברתיות המשפיעות על מעמד הפועלים עקב היעדר סיוע מכלכלת הלסה פר, ויצר את שמרנות האומה האחת שלו, שטענה כי חוסר סיוע למעמדות הנמוכים חילק את החברה הבריטית לשני עמים - העשירים והעניים - כתוצאה מיוזמה פרטית חסרת מעצורים, אותה ביקש לבקר. דיזראלי אמר כי הוא תמך באומה בריטית מאוחדת תוך הצגת המפלגות האחרות המייצגות את המעמד הגבוה או המעמד הנמוך. דיזראלי התנגד לסחר חופשי והעדיף פטרנליזם אריסטוקרטי ואת קידום האימפריאליזם. עם זאת, עם תחיית התנועה הסוציאליסטית בעליית מפלגת הלייבור לשלטון והיחלשות המפלגה הליברלית, עברה המפלגה השמרנית לתמוך בקפיטליזם ולהתנגד לסוציאליזם.
תנועת ימין-מרכז נוספת שקמה בצרפת בתגובה למהפכה הצרפתית הייתה תנועת הדמוקרטיה הנוצרית, בה קיבלו הקתולים השמרנים המתונים את המרכיבים הדמוקרטיים של המהפכה הצרפתית. המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הראשונה נוסדה באיטליה בשנת 1919 על ידי לואיג'י סטורצו, אך היא דוכאה על ידי המשטר הפשיסטי האיטלקי ונאלצה לצאת לגלות בצרפת. בגלות הקים סטרוצו תנועה בין-לאומית שתמכה ביצירת שוק אירופי אחיד ואיחוד אירופה למניעת מלחמה. בין חברי הקבוצה היו קנצלר גרמניה לעתיד קונראד אדנאואר, ראש ממשלת איטליה לעתיד אלצ'ידה דה גספרי ורובר שומאן.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה

באירופה, לאחר מלחמת העולם השנייה, קמו מפלגות מרכז-ימין נוצריות-דמוקרטיות כתנועות פוליטיות חזקות, בעוד שהתנועות המסורתיות הקתוליות באירופה נחלשו בעוצמתן. תנועות נוצריות דמוקרטיות הפכו לתנועות מרכזיות באוסטריה, בנלוקס, גרמניה ואיטליה, שכולן סבלו קשות מנזקי מלחמת העולם.
הנאו-ליברליזם צמח כתאוריה כלכלית שהגה מילטון פרידמן, שגינתה את ההתערבות הממשלתית בכלכלה שנקשרה לסוציאליזם ולקולקטיביזם. הנאו-ליברלים דחו את הכלכלה הקיינסיאנית שלטענתם דוגלת בדגש רב מדי על הפחתת האבטלה בתגובה לשפל הגדול, וראו את הבעיה האמיתית באינפלציה, איתה שאפו להתמודד באמצעות מוניטריזם.
הכלכלה הנאו-ליברלית אושרה על ידי ראש ממשלת הממלכה המאוחדת מהמפלגה השמרנית, מרגרט תאצ'ר, אשר התאימה אותה כחלק משמרנות השוק החופשי הקרובה יותר להתפתחויות בשמרנות האמריקאית, בעוד שהשמרנות המסורתית הפכה פחות משפיעה בתוך המפלגה השמרנית הבריטית. תאצ'ר תמכה בפומבי בפוליטיקת מרכז-ימין ותמכה בהפצתה במזרח אירופה לאחר תום המשטרים המרקסיסטים-לניניסטים בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. לאחר קריסת הקומוניזם במזרח אירופה קמו שם מגוון מפלגות מרכז-ימין, כולל רבות התומכות בנאו-ליברליזם.
בארצות הברית אימץ הנשיא רונלד רייגן (1981–1989) מדיניויות רבות הנובעות מהתאוריות הכלכליות של מילטון פרידמן. בעוד שהשמרנים החברתיים ועלייתו של הימין הנוצרי תרמו רבות להקמת קואליציית רייגן, הנשיא זכה גם לתמיכה של נאו-ליברלים כלכליים מהמרכז-ימין. תוך שימוש בתאוריות הנאו-ליברליות של פרידמן, ממשל רייגן הוריד את מס ההכנסה השולי מ-70% ל-28% והאט את גידול ההוצאות הממשלתיות מ-10% ב-1982 ל-1% ב-1987, ובכך הפחית את האינפלציה מ-13.5% ל-4.1% ואת האבטלה מ-7.6% ל-5.5% מכוח העבודה לאורך כהונתו.
בישראל

כיום ניתן למנות את מפלגת תקווה חדשה כמשויכת למרכז-ימין. בנוסף, יש המשייכיים גם את מפלגות הליכוד, ישראל ביתנו, כחול לבן חוסן לישראל ויש עתיד בתור מפלגות "מרכז-ימין", אף על פי שההגדרה אינה מקובלת על פי רוב.
במפלגות העבר של הפוליטיקה של ישראל ניתן היה למנות את שלומציון שהקים אריאל שרון, מפלגת המרכז הליברלי, הציונים הכלליים ולאחר מכן גם המפלגה הליברלית הישראלית כמפלגות מרכז-ימין.
מפלגות מרכז-ימין בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. אין מקורות.
אוסטריה המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית
אוסטרליה המפלגה הליברלית
איטליה פורצה איטליה
איסלנד מפלגת העצמאות
בלגיה פלנדריה הברית הפלמית החדשה
גאורגיה התנועה הלאומית המאוחדת
גרמניה המפלגה הדמוקרטית החופשית
הקיסרות הגרמנית המפלגה הליברלית הלאומית
גרמניה המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית
גרמניה בוואריה המפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה
רפובליקת ויימאר מפלגת העם הגרמנית
האיחוד האירופי מפלגת העם האירופית
הונגריה יוביק
הממלכה המאוחדת צפון אירלנד המפלגה היוניוניסטית של אלסטר
ישראל תקווה חדשה
הממלכה המאוחדת המפלגה השמרנית
טאיוואן קוומינטנג
טורקיה מפלגת הדרך הנכונה
יוון דמוקרטיה חדשה
לבנון הפלנגות הנוצריות
לוקסמבורג מפלגת העם הנוצרית סוציאלית
צרפת הרפובליקנים
קנדה המפלגה השמרנית
שוודיה מפלגת המתונים
ראו גם

ספקטרום פוליטי
שמאל וימין בפוליטיקה
פוליטיקה ימנית
מרכז
מרכז רדיקלי
מרכז-שמאל
דמוקרטיה נוצרית
שמרנות ליברלית
הערות שוליים

↑  פיליפ שנון ולינדה גרינהאוס, ‏Washington talk: Briefing; the King and the Joker, New York Times, 17 באוגוסט 1988
↑  אלן ס. קאהן (2010), "The unexpected honeymoon of mind and money, 1730–1830", Mind vs. money: the war between intellectuals and capitalism, ניו ברונסוויק, ניו ג'רזי: Transaction Publishers, p. 88, ISBN 978-1412810630
↑  דיאן ווד, Our 18th Century Constitution in the 21st Century World, בית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק, 2005
1 2 3 4 5 6  נעם גדרון; דניאל זיליבלט (11 במאי 2019). "Center-Right Political Parties in Advanced Democracies". Annual Review of Political Science. 22 (1): 17–35. doi:10.1146/annurev-polisci-090717-092750. ISSN 1094-2939. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  רוג'ר איטוול (1990), The nature of the right: American and European politics and political thought since 1789, Themes in right-wing ideology and politics series, בוסטון: Twayne Publishers, p. 66, ISBN 9780861879342, Burke has been seen as the father of modern British conservatism, which serves as the best example of the moderate right tradition.
↑  ברט אדמס; ר. א. סידי (2001), "Section I The origins of sociological theory: the philosophical precursors of sociology", Sociological theory, ת'אוזנד אוקס, קליפורניה: Pine Forge Press, pp. 25–26, ISBN 9780761985570
↑  קרל ברידג' (1985), "Burke and the conservative tradition", Revolution: a history of the idea, לונדון: Croom Helm, p. 81, ISBN 9780709934202
↑  אריק ג'. אוואנס (1997), "Thatcher abroad III: the bringer of freedom? Principle, pragmatism and the limits of power", Thatcher and Thatcherism, לונדון: ראוטלג', p. 107, ISBN 9780203178980, Thatcher praised the winning party of the Hungarian election of 1990 as what she called a "really genuine centre-right government".
↑  שון הנלי (2006), "Blue velvet: the rise and decline of the new Czech Right", Centre-right parties in post-communist East-Central Europe, לונדון: ראוטלג', p. 37, ISBN 9780415347815
↑  ג'ון סמית' (4 במרץ 2015). "Labour's lackluster tuition fee pledge is the tip of the iceberg: mainstream politics is melting away". openDemocracy. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  רופרט קורנוול (17 בנובמבר 2006). "Milton Friedman, free-market economist who inspired Reagan and Thatcher, dies aged 94". האינדיפנדנט. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The second American revolution: Reagonomics". הספרייה הנשיאותית על שם רונלד רייגן.
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית היא מפלגה שמרנית המייצגת את המרכז-ימין בפוליטיקה של גרמניה.
The Boy Is Mine

"The Boy Is Mine" (בעברית: "הבחור הזה שלי") הוא סינגל של הזמרות ברנדי נורווד ומוניקה. אשר יצא לאור ב-5 במאי 1998, כסינגל הראשון מהאלבום Never Say Never, של ברנדי ומהאלבום The Boy Is Mine, של מוניקה.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, שם שהה בפסגה במשך 13 שבועות.
רקע וכתיבה

השיר נכתב והולחן לה-שון דניאלס, רודני ג'רקינס, פרד ג'רקינס השלישי, ג'פה טג'דה וברנדי עצמה והופק על ידי דארק-צ'יילד, ברנדי עצמה ודאלס אוסטין. מבחינה לירית השיר עוסק בשתי בחורות אשר רבות על ליבו של בחור אחד ונכתב בהשארת השיר "The Girl Is Mine" של מייקל ג'קסון ופול מקרטני.
מבחינה מוזיקלית השיר הוא שיר מיד-טמפו ו-R&B.
ביקורת והצלחה

השיר זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים ונהיה ללהיט הבין לאומי הראשון של שתי הזמרות ושיתוף הפעולה של שתי הזמרות ביטל את השמועות כי בין השתיים קיימת יריבות. בעקבות כך השיר זכה לתשומת לב רבה ואף גם להצלחה בהתאם כאשר הפך לשיר הנמכר ביותר לאותה שנה בארצות הברית כאשר מכר 2.6 מיליון עותקים במדינה, ושהה 13 שבועות בראש המצעד האמריקאי מה שהופך אותו לאחד מהשירים ששהו הכי הרבה שבועות בראש המצעד אי פעם.
בנוסף לכך, השיר גם היה לשיר הנשי שעשה את הקפיצה הכי גדולה למקום הראשון כאשר עלה מהמקום ה-23. השיר זכה להצלחה רבה גם מחוץ לארצות הברית כאשר בקנדה, הולנד וניו זילנד ולחמישייה הפותחת בעוד מדינות רבות בעולם.
ביקורת והצלחה > רשימות כל הזמנים

| ארגון | רשימה | מיקום | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| בילבורד | 500 שירי הפופ הטובים ביותר בכל הזמנים | 115 |  |
פרסים והישגים

השיר זכה בפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע ה-R&B הטוב ביותר בדואט או קבוצה" ובנוסף היה מועמד בעוד 2 קטגוריות: "תקליט השנה" ו"שיר ה-R&B" של השנה. גם בטקס פרסי הבילבורד השיר זכה ב-3 פרסים ביניהם בקטגוריית "השיר הנמכר ביותר בבילבורד הוט 100".
ב-2008 בילבורד מיקמו את השיר במקום ה-54 ברשימת "100 השירים הטובים ביותר בכל הזמנים". ובמקום ה-18 ברשימת שירי ה-R&B וההיפ-הופ הטובים של כל הזמנים.
וידאו קליפ

הקליפ לשיר בוים על ידי ג'וזף קאהן ביכוב השחקן מקאי פייפר היה מועמד לשני פרסי VMA בקטגוריות "קליפ השנה" ו"קליפ ה-R&B של השנה".
הפנטזיה של הל

| --- | --- |

 בימוי:  פיטר פארלי, בובי פארלי 
 הופק בידי:  האחים פארלי בראד תומאס
 תסריט:  האחים פארלי שון מויניהאן
 עריכה:  כריסטופר גרינבורי 
 שחקנים ראשיים:  ג'ק בלאק גווינת' פלטרו ג'ייסון אלכסנדר ג'ו ויטרלי
 מוזיקה:  גלן בלרד 
 צילום:  ראסל קרפנטר 
 מדינה:  ארצות הברית, גרמניה 
 חברת הפקה:  Conundrum Entertainment 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 בנובמבר 2001
 משך הקרנה:  108 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט דרמה 
 תקציב:  $40,000,000
 הכנסות:  $141,069,860
 הכנסות באתר מוג'ו:   shallowhal
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הפנטזיה של הל (אנגלית: Shallow Hal) הוא סרט קומדיה רומנטית משנת 2001, בכיכובם של גווינת' פלטרו, ג'ק בלאק וג'ייסון אלכסנדר. במאי הסרט הם האחים פיטר ובובי פארלי והוא צולם בעיר שארלוט שבקרוליינה הצפונית ובסביבותיה, כמו גם בערים סטרן והולדן שבמסצ'וסטס
האחים פארלי הודו כי הסרט היה מעט שונה מהקומדיות הקודמות שלהם, אך כמו כל הקומדיות שלהם הם אוהבים שהקהל חש בקשר לכל אחת מהדמויות. 'הפנטזיה של הל' הוא סרט אמוציונלי יותר והמפיקים השקיעו זמן רב בוודאם שלא תיווצר "בדיחה שמנה", אלא כזו שמכילה מסר עמוק. הם רצו שזה יהיה מסר בדבר הצורך לראות את היופי הפנימי בכל אדם.[דרוש מקור]
הסרט עלה בדיסני+ לכבוד השקתה בישראל ב-16 ביוני 2022.
עלילת הסרט

הל לארסון (מגולם על ידי ג'ק בלאק) וחברו הטוב מאוריציו וילסון (מגולם על ידי ג'ייסון אלכסנדר) מבלים את זמנם הפנוי בחיזור אחר נשים היפהפיות, מנסים להתנהג בקוליות כשהם בסביבתן, אבל רוב הנשים מפרשות התנהגות זאת כמגעילה ולא מעוניינות בשום קשר איתם. שותפיו לעבודה של הל מאשימים אותו בהיותו רדוד ומתעניין רק בהופעתן החיצונית. ביום רגיל כשהל בדרכו לעבודה הוא נתקע במעלית עם המאמן האמריקאי אנתוני רובינס, ומשוחח עם טוני על חייו. רובינס, שמבין את מצבו של הל, מהפנט אותו וגורם לו לראות את יופין הפנימי של הנשים ולא לשים לב למראן הפיזי. הל מתחיל להימשך ולצאת עם נשים שמנות, מכיוון שרובינס היפנט אותו להימשך לאופיין. לבסוף מתאהב הל ברוזמארי (מגולמת על ידי גווינת' פלטרו), אישה שהוא חושב שנראית רזה ויפהפייה, בעלת אופי נפלא, אך במציאות היא שמנה מאוד. הוא מרבה להחמיא לה על יופייה ובתחילה היא חושבת שהוא לועג לה, אבל לבסוף היא מבינה שרגשותיו כלפיה אמיתיים.
חברו המודאג מאוריציו מודאג מטעמו החדש של הל בנשים, וחושב שהוא השתגע. מאוריציו מאמין שמה שרובינס עשה להל היה מוטעה וקטסטרופלי והוא מנסה למצוא את רובינס על מנת לעזור לחברו. כשמאוריציו מוצא את רובינס הוא מצליח לשכנע אותו לבטל את ההיפנוט, אם הוא יגיד להל משפט מסוים. לילה אחד כשהל סועד עם אהובתו במסעדה, מאוריציו מטלפן אליו ואומר לו את המשפט: "הל השטחי מחפש כוסית", ובבת אחת ההיפנוזה של הל נעלמת. הל מגלה כי הראיה שלו הטעתה אותו ובעזרתו של מאוריציו מתחיל להתחמק מרוזמארי, עד שלבסוף כשהוא נתקל בה הוא לא מזהה אותה. רוזמארי נעשית מדוכאת מאוד. שכנתו של הל, ג'יל, שדחתה אותו בעבר בשל שטחיותו, מזמינה אותו לסעוד עימה במסעדה, רוזמארי נקלעת למקום עם משפחתה באותה עת ורואה את השניים. היא מנחשת שבין הל וג'יל מתפתחת רומן וקוראת לו "פסיכי" בטלפון, דבר שמצער אותו מאוד. יום אחרי כן הוא פוגש ילדה בבית החולים בו רוזמארי עובדת. בעבר כשביקר שם, בגלל ההיפנוט שרובינס הטיל עליו הוא ראה בה ילדה יפהפייה, אבל עכשיו הוא מבין שהיא עדיין יפה, אבל פניה מכוסים בצלקות גדולות מכוויות. בזכות ניסיון העבר הוא נוכח לדעת שאין הוא נזקק להיפנוזה על מנת להבחין ביופיים הפנימי של בני האדם. בינתיים, רוזמארי מחליטה לצאת למסע התנדבות בארץ אחרת. במהלך חיפושיו אחר רוזמארי הוא מגלה שלמאוריציו הייתה סיבה משלו בשביל לבטל את ההיפנוזה של הל: למאוריציו יש זנב שמונע ממנו מלהתקרב לנשים, והוא קינא בכך שחברו מצא מישהי שהתאהב בה. הל מתפייס עם מאוריציו ומבין שרגשותיו כלפי רוזמארי הם אמיתיים ושהוא אוהב אותה ומחליט לדבר איתה שוב. הוא מגיע ליעדו, לאחוזת הוריה, שם נערכת לה מסיבת פרידה לפני שהיא טסה למסעה והוא מתפייס עם רוזמארי. הוא מגלה שהיא עדיין אוהבת אותו ומחליט להתלוות אליה למסע ההתנדבות.
צוות השחקנים הראשי

גווינת' פלטרו - רוזמארי שנאהאן
ג'ק בלאק - הל לארסון
ג'ייסון אלכסנדר - מאוריציו וילסון
ג'ו ויטרלי - סטיב שנאהאן
רנה קירבי - וולט
ברוס מקגיל - האב לארסן
אנתוני רובינס - בתור עצמו
סוזן וורד - ג'יל
זן גסנר - רלף אוון
ברוק ברנס - קטרינה היפה/המכוערת
לורה קייטלינגר - זן
קייל גאס -ארטי
הערות שוליים

1 2  הכנסות ותקציב הסרט הפנטזיה של הל, מתוך אתר Box Office Mojo
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4770332-5  VIAF: 214005841   WorldCat (עם VIAF): 214005841
העיניים של תמי פיי

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  מקרה אמיתי
 בימוי:  מייקל שוולטר
 הופק בידי:  ג'סיקה צ'סטיין
 תסריט:  אייב סילביה
 עריכה:  מרי ג'ו מרקי
 שחקנים ראשיים:  ג'סיקה צ'סטיין אנדרו גארפילד
 מוזיקה:  תאודור שפירו
 צילום:  מייק גיולאקיס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Freckle Films, MWM Studios 
 חברה מפיצה:  Searchlight Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 בספטמבר 2021
 משך הקרנה:  126 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט ביוגרפי 
 הכנסות:  3.8 מיליון דולר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
העיניים של תמי פיי (באנגלית: The Eyes of Tammy Faye) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 2021 בבימויו של מייקל שוולטר, עם ג'סיקה צ'סטיין ואנדרו גארפילד בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על סרט דוקומנטרי בשם זה (אנ') משנת 2000 והוא מתאר את עלייתה ונפילתה של אשת הטלוויזיה האוונגליסטית תמי פיי בייקר (אנ') ובעלה ג'ים בייקר.
ג'סיקה צ'סטיין זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס גילדת שחקני המסך, והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה, לפרס סטלייט ולפרסים נוספים.
הסרט זכה גם בפרסים על האיפור והתלבושות. שם הסרט נובע מהאיפור הכבד בו הייתה מופיעה ובעיקר האיפור של העיניים שהיה הסמל המסחרי שלה.
בישראל הסרט יוקרן בבכורה ב-9 בנובמבר 2024 בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה.
הסרט עלה בדיסני+ לכבוד השקתה בישראל ב-16 ביוני 2022.
תקציר העלילה

שנת 1952, תמי פיי בת ה־10 צופה בטקס אוונגליסטי כשאימה רייצ'ל (שרי ג'ונס) מלווה את המתפללים בפסנתר ונכנסת לאקסטזה בקריאות ישו.
בשנת 1960 היא לומדת בקולג' דתי במיניאפוליס ופוגשת שם את ג'ים בייקר (אנדרו גארפילד) שמתלהב מכישרונה לסחוף קהל. הם מתחתנים וחוזרים לגור אצל רייצ'ל. הם מתחילים להופיע יחד כשתמי מפעילה בובה שמתארת את נפלאות ישו.
הם מושכים את תשומת ליבו של פט רוברטסון (רוברט אודס) הבעלים של Christian Broadcasting Network (CBN) שמכניס אותם לתוכנית ילדים "ג'ים ותמי" עם תכנים דתיים ואחר כך לתוכנית הדגל של הרשת "The 700 Club".
הם יוצרים קשר עם הכומר ג'רי פאלוול (וינסנט ד'אונופריו) שמציע להם לפתוח רשת עצמאית משלהם והם מקימים את רשת הליווינים PLT (אנ') ובה הם מופיעים בתוכנית הדגל The PTL Club בעלת תכנים דתיים ועיקרה הוא איסוף תרומות לצדקה ונזקקים בטלפון (טלתרום).
הם גורפים הון בשם אלוהים וישו ובונים פארק שעשועים ענק בשם "Heritage USA" בעזרת הקבלן רוי מסנר (סאם ייגר) ובית אחוזה ענק מכספי התורמים. תמי מנהלת רומן עם המפיק גארי פקסון (מארק ויסטרץ') וג'ים מוכיח אותה קבל עם ועדה בתוכנית. היא בוכה ומבקשת סליחה והתרומות זורמות בטלתרום...
תמי נזקקת לתרופות הרגעה ומתמכרת להן עד שהיא מתמוטטת ומאושפזת. לאחר מכן היא מראה יחס אוהד ללהט"בים ומראיינת חולה איידס להט"בי מה שגורם לכומר פאלוול להינתק מהם.
לסוף ג'ים נאשם באונס אחת מהמזכירות ביחד עם עוזרו ג'ון פלטשר (לואיס קנצ'למי) וכן התגלה ההונאה שלהם בתרומות. ג'ים נעצר ונשפט למאסר ותמי נותרת כמעט ללא כלום. בסוף הסרט היא מוזמנת לקולג' ושרה שם את מזמור הקרב על הרפובליקה בליווית מקהלה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ג'סיקה צ'סטיין | תמי פיי |  |
| אנדרו גארפילד | ג'ים בייקר |  |
| שרי ג'ונס | רייצ'ל | אמא של תמי פיי |
| וינסנט ד'אונופריו | ג'רי פאלוול | כומר |
| מארק ויסטרץ' | גארי פקסטון | מפיק מוזיקלי |
| גבריאל אולדס | פט רוברטסון |  |
| וס ג'טון | אח |  |
| סאם ייגר | רוי מסנר | קבלן |
| לואיס קנצ'למי | ג'ון פלטשר | עוזר לג'ים בייקר |