stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מצוות זכירת מעשה עמלק
מקור המצווה

התורה בספר דברים אומרת:
זָכוֹר אֵת אֲשֶׁר עָשָׂה לְךָ עֲמָלֵק בַּדֶּרֶךְ בְּצֵאתְכֶם מִמִּצְרָיִם. אֲשֶׁר קָרְךָ בַּדֶּרֶךְ וַיְזַנֵּב בְּךָ כָּל הַנֶּחֱשָׁלִים אַחֲרֶיךָ וְאַתָּה עָיֵף וְיָגֵעַ, וְלֹא יָרֵא אֱלֹהִים. וְהָיָה בְּהָנִיחַ ה' אֱלֹהֶיךָ לְךָ מִכָּל אֹיְבֶיךָ מִסָּבִיב בָּאָרֶץ אֲשֶׁר ה' אֱלֹהֶיךָ נֹתֵן לְךָ נַחֲלָה לְרִשְׁתָּהּ, תִּמְחֶה אֶת זֵכֶר עֲמָלֵק מִתַּחַת הַשָּׁמָיִם, לֹא תִּשְׁכָּח.
פסוקים אלו מתייחסים לאירוע המתואר בספר שמות, ובו נלחם עמלק בעם ישראל ברפידים:
וַיָּבֹא עֲמָלֵק וַיִּלָּחֶם עִם יִשְׂרָאֵל בִּרְפִידִם. וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה אֶל יְהוֹשֻׁעַ בְּחַר לָנוּ אֲנָשִׁים וְצֵא הִלָּחֵם בַּעֲמָלֵק, מָחָר אָנֹכִי נִצָּב עַל רֹאשׁ הַגִּבְעָה וּמַטֵּה הָאֱלֹהִים בְּיָדִי. וַיַּעַשׂ יְהוֹשֻׁעַ כַּאֲשֶׁר אָמַר לוֹ מֹשֶׁה לְהִלָּחֵם בַּעֲמָלֵק, וּמֹשֶׁה אַהֲרֹן וְחוּר עָלוּ רֹאשׁ הַגִּבְעָה. וְהָיָה כַּאֲשֶׁר יָרִים מֹשֶׁה יָדוֹ וְגָבַר יִשְׂרָאֵל, וְכַאֲשֶׁר יָנִיחַ יָדוֹ וְגָבַר עֲמָלֵק... וַיַּחֲלֹשׁ יְהוֹשֻׁעַ אֶת עֲמָלֵק וְאֶת עַמּוֹ לְפִי-חָרֶב.

וַיֹּאמֶר ה' אֶל מֹשֶׁה, כְּתֹב זֹאת זִכָּרוֹן בַּסֵּפֶר וְשִׂים בְּאָזְנֵי יְהוֹשֻׁעַ, כִּי מָחֹה אֶמְחֶה אֶת זֵכֶר עֲמָלֵק מִתַּחַת הַשָּׁמָיִם. וַיִּבֶן מֹשֶׁה מִזְבֵּחַ וַיִּקְרָא שְׁמוֹ ה' נִסִּי. וַיֹּאמֶר, כִּי יָד עַל כֵּס יָהּ מִלְחָמָה לַה' בַּעֲמָלֵק מִדֹּר דֹּר.
מדיני המצווה

כך כותב הרמב"ם בספרו משנה תורה:
וכן מצות עשה לאבד זרע עמלק... ומצות עשה לזכור תמיד מעשיו הרעים ואריבתו כדי לעורר איבתו, שנאמר "זכור את אשר עשה לך עמלק". מפי השמועה למדו, "זכור" בפה; "לא תשכח" בלב, שאסור לשכוח איבתו ושנאתו.
הרמב"ם אינו מדבר דווקא על זמן מסוים שבו יש להזכיר בפה, ואפילו לא שיש לקרוא מתוך ספר, אך כבר מזמן המשנה אנו מוצאים שהיה מנהג לקרוא את הפרשה מספר דברים בשבת שלפני פורים, הלוא היא שבת זכור. הסמיכות לפורים נובעת מן הקישור בין עמלק לבין המן ה"אגגי", כאשר חז"ל זיהו אותו עם אגג שהיה מלך עמלק בזמן שמואל.
היו פוסקים שהבינו שהקריאה הזו היא מדאורייתא (אף על פי שניתן היה להבין שמספיקה אמירה כלשהי בפה), ועל כן נהגו להקפיד מאוד לשמוע את הקריאה בבית הכנסת, גם לנשים. ר' ישראל איסרלין (בעל שו"ת "תרומת הדשן") כתב שחיוב מניין במצווה זו גדול יותר מבמקרא מגילה, ועל כן אם יש לו אפשרות למניין רק באחת משתיהן, על האדם להעדיף את קריאת "זכור". לעומתו כתב המגן אברהם שבמקרה כזה יוכל לצאת ידי חובה בקריאת פרשת "ויבא עמלק" (שבשמות) הנקראת בפורים, ויצא ידי חובה. אמנם המשנה ברורה תמה על פסקו של המגן אברהם וכתב: "אבל לעניות דעתי עיקר דינו של המגן אברהם צריך עיון, דהא כתיב [=שהרי כתוב] בתורה "זכור את אשר עשה וגו' אשר קרך בדרך ויזנב בך וגו' תמחה" וגו', והכוונה שלא לשכוח מה שעשה לנו עמלק ונספר זה לבנינו ולדורותינו, לומר להם: כך עשה לנו הרשע, ולכך נצטווינו למחות את שמו, כמו שכתב הרמב"ן בביאורו - וזה לא נזכר בפרשת ויבא עמלק".
כן התפתח מנהג לקרוא בהגיות שונות את הפרשה, בהנחה שרק בקריאה בהגייה ה"אמיתית" יוצאים ידי חובת המצווה. עם זאת, היו פוסקים שיצאו נגד מנהג זה, וראו בו עשיית חוכא ואיטלולא מן המצווה.
ראו גם

עמלק
מחיית זכר עמלק
לקריאה נוספת

ש' פנקובר, מנהג ומסורה: 'זכר עמלק' בחמש או בשש נקודות (עם נספחים), בתוך: ר' כשר, מ' ציפור וי' צפתי (עורכים), עיוני מקרא ופרשנות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשנ"ז, עמ' 71–127
הערות שוליים

↑  משנה, מסכת מגילה, פרק ג', משנה ד'.
↑  סימן תרפה סקט"ז
↑  סימן תרפה ס"ק יח
| פורים |
| --- | --- | --- |
| מצוות החג | מקרא מגילה • מתנות לאביונים • משלוח מנות • סעודת פורים ושתיית יין בפורים • פרסום הנס |  |
| מנהגים | משנכנס אדר מרבין בשמחה • זכר למחצית השקל • אוזן המן • התחפשות  • רעשן • בובת המן |  |
| מגילת אסתר | אישים במגילה: אחשוורוש • ושתי • המן • עשרת בני המן • זרש • בגתן ותרש • מרדכי היהודי • אסתר • חרבונה • אבגתא • התך • הגי תוספות למגילת אסתר • חלום מרדכי • תרגומי מגילת אסתר לארמית • היעדרותו של אלוהים ממגילת אסתר • מדרש אבא גוריון |  |
| תפילות ופיוטים | למנצח על אילת השחר • על הנסים • אשר הניא • ויאהב אומן ("קרובץ לפורים") • מי כמוך ואין כמוך • קוראי מגילה |  |
| שירים | ליהודים הייתה אורה ושמחה וששון ויקר • חג פורים (שיר) • אני פורים • ליצן קטן נחמד • תן כתף • ככלות ייני • רשימת שירים ופיוטים לפורים • פיוטים ושירים נוספים |  |
| שמחת פורים | פורים שפיל • רב פורים • עדלאידע • ליל שיכורים • פרודיות לפורים |  |
| מאכלים | אוזן המן • פזואלוס • פלודן • קרפלך • מקרוט • ספרא (מאפה) |  |
| שונות | עיר מוקפת חומה מימות יהושע בן נון • בן עיר שהלך לכרך ובן כרך שהלך לעיר • פורים משולש • פורים קטן • תענית אסתר • פרשת זכור • מצוות זכירת מעשה עמלק • מחיית זכר עמלק • מסכת מגילה • סעודת אסתר • פורים שני • קבר אסתר ומרדכי |  |
חגי ישראל ומועדיו
נג'קאטה

נג'קאטה (בהונגרית: Nagykáta) היא עיר במחוז פשט, בנפת נג'קאטה.
מיקום העיר > נגישות

נג'קאטה היא עיר שממוקמת בערך באמצע הדרך בין בודפשט לבין סולנוק. היא נגישה בקלות בכביש הראשי 31, אבל קו הרכבת בודפשט – אויסאס – סולנוק חשובה לפחות באותה מידה.
מיקום העיר > מיקום

היישוב משתרע על שטח של 81,610 דונם, מתוכם 6,460 דונם הוא אזור פנימי. על אף אוכלוסייתו הקטנה יחסית (פחות מ-13 אלף תושבים), הוא מרכז חשוב באזור, המכונה לעיתים קרובות בתור בירת אזור טאפיו, כי העיר משרתת גם את תושבי היישובים שעוטפים אותה הן מנהלית, תרבותית, בריאותית והן עסקית, עם אוכלוסייה כוללת של 50–60 אלף איש. בשל קו הרכבת ניתן להגיע במהירות לבודפשט, איתה היישוב שומר על קשר משמעותי, ויש לו גם קשרים כלכליים וחינוכיים חזקים עם יאסברן השכנה.
היסטוריה

ההיסטוריה של נג'קאטה מתחילה במאה ה-12. שלוחה מחוז פשט של חמולת (קלאן) קאטה התיישבה באזור זה על קרקעות שהוענקו לה על ידי המלך. השם קאטה הוא ממקור פצ'יגי ופירושו מבצר, טירה.
בשנת 1221 כבר היה לשם היישוב מקור כתוב אותנטי במה שנקרא פנקס אוראדיה (Regestrum Varadinense) שמזכיר גם את שמו של הכפר קאטה. התעודה של אנדראש השני, מלך הונגריה שהוציא ב-1234 מזכירה בשמו גם את אישטוואן מחמולת קאטה, שהיה פלטין, איש המלך, בעל הקרקעות הבולט של המחוז.
השלטון הטורקי, שהיה לו השלכות קטסטרופליות על המדינה כולה, לווה בהרס כפרים בסביבה ובהיסטוריה של נג'קאטה. האחד התרחש במהלך מסע 1552 של עלי פחה מבודה לסולנוק, השני כתוצאה ממלחמת 15 השנים, והשלישי ב-1660.
בשנות הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, הייתה תנופת פיתוח, בין 1880 לבין 1890. קו רכבת סולנוק-אויסאס-נג'קאטה-בודפשט נמסר. גם מלחמות המאה ה-20 זרעו הרס בעיר, האוכלוסייה ירדה באופן משמעותי - עד כדי כך שדרגת העיר נסוגה מעיר לכפר - והחקלאות הפכה שוב למגזר המוביל. אחרי מלחמת העולם השנייה במהלך השיקום החל התיעוש האמיתי.
קהילה יהודית

ראשוני המתיישבים היהודים הגיעו למקום אחרי 1848. הם התפרנסו ממסחר, מחקלאות ועסקו בעיקר בגידול גפנים. הקהילה התארגנה ב-1860 והוקמו חברה קדישא ואגודות נשים. ב-1904 הוקמו בית כנסת ו"חדר". יחס התושבים ליהודים היה עוין ובעת עלילת הדם, עלילת טיסאסלר (1982) היו בנג'קאטה התפרצויות אנטישמיות אלימות. גם בתקופת ה"טרור הלבן" (התנכלויות ליהודים בשנים 1919–1921 בידי גורמים צבאיים ימניים לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית) השתוללו במקום כנופיות בריונים והטילו אימה על יהודי הסביבה. בשנת 1930 נמנו בנאג'קאטה 253 יהודים.
קהילה יהודית > תקופת השואה

עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, חוקקה ממשלת הונגריה הפרו-גרמנית את "החוקים היהודיים" (1938) ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי, שהטילו מגבלות על יהודי הונגריה ופגעו בזכויותיהם, ברכושם ובפרנסתם. מצבם הכלכלי של יהודי נג'קאטה הורע גם בשל הגזרות שגזר עליהם מפקד המחוז.
ב-1940 נעשתה נג'קאטה מקום ריכוז ליהודים מבודאפשט שנלקחו לעבודות כפייה במסגרת גיוסם לשרות העבודה. בין 1941 לבין 1943 נשלחו מכאן כעשרת אלפים גברים יהודים לעבודות כפייה בהונגריה ומחוצה לה. מפקד המחנה במקום, סגן אלוף מוראי (MORAI), גרם ביוזמתו למותם של יהודים רבים, כאשר שלח את המגויסים היהודיים לאוקראינה לחזית המזרחית עם הוראות מפורשות לממונים עליהם, לבל יחזור איש מהם בחיים. במקרה אחר נשלחו לחזית אוקראינה 95 יהודים, שהיו בידם אישורי שחרור מטעם משרד הביטחון ההונגרי. בתחילת 1944, כחודשיים לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, (מבצע מרגרטה) נסגר בית הכנסת במקום בטענה שהוא מהווה סכנה ביטחונית. הוקם גטו שבו רוכזו יהודי נג'קאטה והסביבה. משם הועברו לקצ'קמט וב-18 ביוני 1944, שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה התארגנה הקהילה מחדש וב-1946 ישבו במקום 34 יהודים. במשך השנים עזבו רובם את העיירה והקהילה פסקה רשמית מלהתקיים.
אתרים בעלי עניין

המונומנטים הארכיטקטוניים המעניינים ביותר של העיירה הם קפלת קגלביץ', שנבנתה במאה ה-18, וכנסיית סנט ג'ורג', שנבנתה במאה ה-16 ונבנתה מחדש בסגנון הבארוק בסביבות 1745.
מתחם בניינים טיפוסי ונעים הוא שורת הבזאר, שחזרה לתדמיתה של תחילת המאה ה-20 לאחר שיפוצה לאחרונה.
מוזיאון החווה מציג שרידים חומריים של עולם החווה סביב נג'קאטה.
העושר יוצא הדופן של עולם העופות מעיד על הכללת האזור ברשימת בתי הגידול של ציפורים למיניהם בעלי חשיבות אירופית בשנת 1992 על ידי המועצה הבינלאומית לשימור הציפורים (ICBP).
אחד החלקים המעניינים ביותר של אזור הגנת הנוף של אזור טאפיו שייך לפארק הלאומי דנובה. השילוב של קרקעות מלוחותביצת עשב, ביצות עשב ולס בלתי מופרעים וביצות מים פתוחות הם ערך טבע יוצא דופן ברמה ארצית.
Nagykáta City Spa
פסל טורול
ילידי המקום

אנדרה בראט (בהונגרית: Barát Endre; נג'קאטה, 24 באפריל 1907 – בודפשט, 17 במרץ 1976) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי
הערות שוליים

↑  "Címlap | Nagykátai Gyógy- és Strandfürdő". www.nagykatastrand.hu.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545170205171  LCCN: n97087291  MusicBrainz: 92ba42bc-b1a1-4ed4-a6d0-3ece03621266  NKC: ge1095955  VIAF: 137379165   WorldCat (עם VIAF): 137379165 
רכבת נוסעים S60 מאיצה מכיוון נג'קאטה
מרחץ ספא החוף של נג'קאטה
הכנסייה הרומית-קתולית של סנט ג'ורג'
משפט הרופאים בגרמניה

קרל ברנדט (במרכז) - הנאשם הראשי
משפט הרופאים בגרמניה הוא משפט בו הועמדו לדין בפני בית דין צבאי של ארצות הברית 23 פושעי מלחמה נאציים, שביצעו ניסויים רפואיים בגופם של אסירים ואשר היה חלק מסדרת משפטי נירנברג הנוספים.
רקע

עדויות על פשעים שיטתיים של רופאים נאציים פורסמו בעיתונות עוד בטרם הוכנעה גרמניה הנאצית. בעקבות זאת, הוחלט להקדיש את אחד המשפטים בנירנברג לרופאים.
האישומים

המשפט נפתח בנובמבר 1946. נגד הנאשמים, 20 רופאים ו-3 אנשי סגל רפואי, הוגש כתב אישום הכולל פירוט של 4,000 מעשי פשע, הכוללים:
קשירת קשר לביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
פשעי מלחמה בכך שביצעו ניסויים רפואיים בבני אדם מבלי שניתנה הסכמת הנבדקים. הניסויים בוצעו על שבויי מלחמה ואזרחים במדינות כבושות במחנות הריכוז וההשמדה ובמהלכם הנאשמים ביצעו מעשי רצח, אלימות, התאכזרות, עינויים, זוועות, ומעשים לא אנושיים אחרים. הם נאשמו אף בתכנון ובביצוע רצח המוני של שבויי מלחמה ואזרחים במדינות כבושות, אשר הוצמדה להם סטיגמה של זקנים, חולי נפש, חולים כרוניים, בעלי מום, וכדומה. הרצח בוצע באמצעות גז, זריקות קטלניות, ואמצעים מגוונים אחרים בבתי אבות סיעודיים, בתי חולים, ובתי חולים לחולי נפש, במהלך תוכנית האותנסיה וכן השתתפו ברצח המוני שבוצע באסירי מחנות ריכוז.
פשעים נגד האנושות בביצוע מעשי פשע המתוארים בסעיף 2 גם על אזרחים גרמנים.
חברות בארגון פשע, האס אס.
המשפט

במהלך המשפט, שהתקיים בנירנברג, סעיף 1 לכתב האישום נמחק ברובו על ידי הרכב בית הדין כיוון שנקבע כי הדיון באישום זה אינו בסמכות בית הדין הצבאי.
פסק הדין ניתן ב-20 באוגוסט 1947. בית הדין קבע כי הניסויים נערכו באכזריות, ללא הסכמתם של הקורבנות וללא תכלית מדעית אמיתית, וכי היו אלה מעשי רצח מתוכננים שנגרמו תוך עינויים וסבל של הקורבנות. על 7 מן הנאשמים הוטל גזר דין מוות והם הוצאו להורג בתליה ב-2 ביוני 1948 בכלא לנדסברג שבבוואריה. 5 מן הנאשמים נידונו למאסר עולם, ועוד 4 נאשמים נדונו לתקופות מאסר שבין 10–20 שנים. 7 מהנאשמים זוכו.
בעקבות המשפט

בעקבות המשפט גובש קוד נירנברג, שנבע מאחד הלקחים שהופקו מן המשפט, הקובע "כי לעולם לא יבוצעו יותר ניסויים רפואיים על בני אדם ללא הסכמתם, וללא שיסבירו להם מראש את אופן עריכת הניסויים ואת התוצאות הרפואיות העלולות להגרם להם כתוצאתם". בשנת 1964 פרסמה עצרת ההסתדרות הרפואית העולמית שהתכנסה בהלסינקי, פינלנד את הצהרת הלסינקי, הקובעת כללים ליישום עקרונות אלה ומהווה אחד ממסמכי היסוד של האתיקה הרפואית. מדינות רבות, ובכללן ישראל, אימצו עקרונות אלה לתוך הקוד האתי הרפואי שלהן ואף חוקקו חוקים בנושא.
בשנת 1999 קלאוס דרנר הצליח לפרסם מלואו המסמכים והממצאים של המשפט.
ראו גם

אתיקה רפואית
שבועת הרופאים
זכויות אדם
ניסוי קליני
הערות שוליים

↑  רופאים רוצחים, הצופה, 27 במרץ 1945
↑  רופאים נאציים בדין, המשקיף, 22 בנובמבר 1946
↑  מתעלולי רופאים נאציים, המשקיף, 20 באוגוסט 1947
↑  רופאים נאציים למוות, המשקיף, 7 בספטמבר 1947
↑  7 רופאים נאציים נדונו לתלייה, קול העם, 21 באוגוסט 1947
| סדרת משפטי נירנברג |
| --- | --- | --- |
| המשפט הראשי | משפט פושעי המלחמה בנירנברג |  |
| משפטי נירנברג הנוספים | משפט הרופאים בגרמניה • משפט מילך • משפט השופטים בגרמניה • משפט פוהל • משפט פליק • משפט אי גה פארבן • משפט בני הערובה • משפט RuSHA • משפט האיינזצגרופן • משפט קרופ • משפט השגרירים • משפט הפיקוד העליון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538742105171  BnF: cb15045195p (data)  GND: 4208852-5  LCCN: sh85093306
מתקפת המטניקאו

מתקפת המטניקאו (נקרא גם "קרב מטניקאו הרביעי") היה מתקפה שערכו נחתי חיל הנחתים האמריקני, בפיקודו של מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, על חיילי הצבא היפני הקיסרי, בפיקודו של גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה, בנהר מטניקאו שבגוודלקנל במהלך קרב גוודלקנל, שהיה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. התקפה זו הייתה האחרונה בסדרת קרבות שנערכו בנהר המטניקאו בין היפנים לאמריקנים במהלך קרב גוודלקנל.
לאחר הניצחון האמריקני בקרב על שדה הנדרסון בסוף אוקטובר חצו שבעה גדודים של נחתים וחיילים מצבא ארצות הברית את נהר המטניקאו, ותקפו את יחידות יפניות שחנו בין הנהר לפוינט קרוז, שבחוף הצפוני של גוודלקנל. רגימנט הרגלים הרביעי, שהגן על האזור, ספג אבדות קשות, אך המתקפה נעצרה לאחר שכוח יפני אחר איים לתקוף את הנחתים במקום אחר באי.
רקע > הקרב על שדה הנדרסון

בין 1 באוקטובר ל-17 באוקטובר העבירו היפנים 15,000 חיילים לגוודלקנל וכך עמדו לרשות היאקוטאקה כ-20,000 חיילים לביצוע המתקפה. בשל אובדן עמדותיהם מזרחית לנהר מטניקאו הבינו היפנים שמתקפה לאורך החוף תהיה קשה בצורה יוצאת דופן, ולכן החליט היאקוטאקה שהכוח המרכזי בתקיפה ינוע לשדה הנדרסון מדרום. על הדיוויזיה השנייה, שמנתה 7,000 חיילים תחת פיקודו של לוטננט גנרל מסאו מרויאמה, היה לנוע בשלוש שדרות ולתקוף את שדה הנדרסון מדרום, סמוך לגדה המזרחית של נהר לונגה. כדי להסיט את תשומת לב האמריקאים מהמתקפה המתוכננת מהדרום, הורה היאקוטאקה לארטילריה ולחמישה גדודי רגלים (כ-2,900 חיילים) תחת פיקודו של מייג'ור גנרל טדאשי סומיושי לתקוף את מתחם לונגה מכיוון מערב, לאורך החוף.
ב-23 באוקטובר פתחו שני גדודים מהרגימנט הרביעי, בפיקודו של קולונל נומאסו נקגומה, ותשעה טנקים במתקפה על עמדות הנחתים בשפך המטניקאו. הנחתים הדפו את המתקפה תוך שימוש בארטילריה, השמידו את כל הטנקים וחיסלו כמעט את כל הכוח היפני תוך ספיגת אבדות מזעריות.
בשעות הערב של ה-24 באוקטובר הגיעו כוחותיו של מרויאמה למתחם לונגה, ובמשך שני לילות רצופים ערכו היפנים התקפות חוזרות ונשנות על הקווים האמריקאים אותם אייש גדוד הנחתים הראשון של רגימנט הנחתים השביעי בפיקוד לואיס "צ'סטי" פולר. גדודו של פולר עמד בהתקפות והדף פעם אחר פעם באמצעות אש ארטילרית, מכונות ירייה וירי נ"ט, עד שהשמיד למעשה את הרגימנט היפני. יותר מ-1,500 חיילים מכוח מרויאמה נהרגו בהתקפות לעומת 60 הרוגים אמריקאים.
התקפות יפניות נוספות באזור המטניקאו ב-26 באוקטובר נהדפו גם הן תוך הסבת אבדות קשות ליפנים. בשעה 08:00 הורה היאקוטאקה לכוחותיו לסגת. כחצי מהניצולים מהכוח של מרויאמה נסוגו לצפון עמק מטניקאו, בעוד הרגימנט ה-230 תחת קולונל טושינארי שוג'י קיבל פקודה לנוע לקוֹלי, מזרחית למתחם לונגה. הרגימנט הרביעי נסוג חזרה לעמדותיו בגדה המערבית של המטניקאו, והרגימנט ה-124 תפס עמדות על מורדות הר אוסטן, שבמעלה עמק המנטיקאו.
ונדגריפט רצה לנצל את המומנטום שהשיג עם הניצחון בקרב על שדה הנדרסון, ולכן תכנן לערוך מתקפה במטניקאו, שלה שתי מטרות: לדחוק את היפנים אל מחוץ לטווח הארטילריה של שדה הנדרסון, ויירוט חיילי הדיוויזיה השנייה הנסוגים לקוקומבונה, כפר מערבית למטניקאו ומקום מושבה של מפקדת הארמייה השנייה. לביצוע המשימה בחר ונדגריפט בשלושת הגדודים של רגימנט הנחתים החמישי, בפיקודו של קולונל מריט אדסון, ואת הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השביעי, שהתמחה בפעולות צליפה וסיור והיה בפיקודו של קולונל ויליאם ויילינג ונקרא "קבוצת ויילינג". שני גדודים מרגימנט הנחתים השני שימשו עתודה, וכל הכוח הסתייע באש ארטילרית מרגימנט הנחתים ה-11 ומרגימנט הרגלים ה-164 של צבא ארצות הברית, ממטוסים מכוח אוויר קקטוס משדה הנדרסון, ומספינות צי ארצות הברית שעגנו בסמוך. הפיקוד על המתקפה נמסר לאדסון.
הגנת אזור המטניקאו הוטלה על הרגימנט הרביעי, בפיקודו של נומאסו נקגומה, ועל הרגינט ה-124, בפיקודו של אקינוסוקה אוקה. הרגימנט הרביעי הגן על הכזרה משפך הנהר וקו החוף, עד כ-900 מטרים לפני האי, והרגימנט ה-124 הגן על המשך הגזרה במעלה הנהר. על אף שעדיין נקראו בשם "רגימנט", למעשה כוחם היה קטן בהרבה ממצבת חיילים מקובלת עבור יחידה מסדר גודל כזה. אבדות בקרבות הקודמים, מחלות טרופיות ותת-תזונה נתנו את אותותיהם בחיילים היפנים, ולעיתים הגיעו יחידות רק ל-50% ממצבתן המקורית.
המתקפה

ב-1 בנובמבר עמלו יחידות הנדסה של הנחתים על בניית שלושה גשרים ארעיים על נהר המטניקאו משעה 01:00 עד 06:00. בשעה 06:30 פתחו סוללות הארטילריה, מטוסים ואוניות מלחמה באש על הגדה המערבית של נהר המטניקאו. 
בשעה 07:00 חצה הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים החמישי את שפך נהר המטניקאו, בעוד הגדוד השני וקבוצת ויילינג חצו את הנהר בפנים אי.
הגדוד השני וקבוצת ויילינג לא נתקלו בכל התנגדות, ועד שעות אחר הצהריים כבשו רכס גבעות מערבית למטניקאו ודרומית לפוינט קרוז. באזור החוף, לעומת זאת, הקשה הגדוד השני של רגימנט הרגלים הרביעי היפני על התקדמות הנחתים והראו התנגדות עיקשת. לאחר מספר שעות, ולאחר שהסבו להם אבדות רבות, הצליחו החיילים היפנים להדוף את פלוגה C של הגדוד הראשון, ורק סיוע משלוש פלוגות אחרות עצר את הנסיגה. לאחר רדת הלילה שככו חילופי האש ושני הצדדים נערכו ללילה.
אדסון החליט, בעצה אחת עם אנשי מטהו של ונדגריפט, לנסות לכתר את העמדות היפניות באזור פוניט קרוז למחרת. הוא הורה לגדודים הראשון והשלישי של הרגימנט החמישי להמשיך לדחוף לאורך החוף, ובאותה עת הורה לגדוד השני ולקבוצת ויילינג לפנות צפונה ולכתר את היפנים מדרום וממערב לפוינט קרוז.
היאקוטאקה, שחשש שהאמריקנים עשויים לפרוץ את קווי ההגנה של הרגימנט הרביעי, שלח תגבורות לעמדות מערבית למטניקאו. בנוסף לחיילים, שלח את גדוד הנ"ט השני ויחידת פועלים, ואלה איישו עמדות מוכנות-מראש דרומית ומערבית לפוינט קרוז.
בבוקר ה-2 בנובמבר צעדו נחתי הגדוד השני של הרגימנט החמישי צפונה עד שהגיעו לחוף, מערבית לפוינט קרוז, והשלימו את הכיתור. במקביל הפגיזו כוחות ארטילריה את מתחם ההגנה היפני ששכן בין החוף הצפוני של גוודלקנל לכביש החוף מערבית לפוינט קרוז, והכיל בונקרים מבוצרים בגזעי עצים, באדמה ובאלמוגים שבורים, עמדות מחופרות היטב ומערות. בשעות הצהריים תקפו שלושת גדודי הרגימנט החמישי את מתחם ההגנה היפני ממזרח, מדרום וממערב, מתוך כוונה לדחוק את המגינים, אך הם נתקלו בהתנגדות עיקשת. פלוגה I של הגדוד השני ערכה מתקפה חזיתית מכודנת קווי היפנים, והצליחו לכבוש את העמדה, אך ההתנגדות היפנית החזיקה מעמד לילה נוסף.
בשעות הבוקר של ה-3 באוקטובר הלחימה התחדשה, כשקבוצת של חיילים יפנים ניסו לפרוץ את הכיתור וערכו מתקפת בנזאי על קווי האמריקנים, אך נהדפו לאחור. בשעה 08:00 דחף הגדוד השני צפונה ודחק את המגינים היפנים לפינה הצפון-מערבית של מתחם ההגנה, ועד שעות הצהריים טיהרו הנחתים את מתחם פוינט קרוז. בתום הקרב לקחו הנחתים שלל של תותח שדה 70 מ"מ, 12 תותחי נ"ט 37 מ"מ, ו-34 מכונות ירייה, וספרו לפחות 239 גופות חיילים יפנים.
לאחר כיבוש מתחם ההגנה המשיכו הגדוד השני וקבוצת ויילינג מערבה, במטרה לחסל את שרידי רגימנט הרגלים הרביעי, אליהם חברו שורדי קרבות טנרו ואכס אדסון, שסבלו מתשישות ומתת-תזונה. חששם של היפנים היה שהנחתים יכבשו את הכפר קוקומבונה, ובכך יחסמו את נתיב הנסיגה של חיילי הדיוויזיה השנייה ויאיימו על מפקדת הארמייה ה-17.
בשלב זה אירע מקרה שהעניק ליפנים אוויר לנשימה. בשעות הבוקר ב-3 בנובמבר נתקל סיור נחתים בקולי פוינט, מזרחית למתחם לונגה, בכוח יפני גדול שנחת בלילה בגיחת טוקיו אקספרס. כוח חדש זה, בצירוף הכוחות הנסוגים לקולי פוינט לאחר הקרב על שדה הנדרסון, העלו את החשש בקרב פיקוד הנחתים שהיפנים מתכננים מתקפה נוספת על מתחם לונגה מאזור זה. ב-4 בנובמבר הורה אדסון לגדוד השני של הרגימנט החמישי ולקבוצת ויילינג לשוב למתחם לונגה, ושני הגדודים של הרגימנט השני וגדוד של רגימנט הרגלים ה-164 איישו את עמדו ההגנה שלהם כשני קילומטרים מערבית לפוינט קרוז.
תוצאות הקרב

הנחתים חידשו את התקפתם במערב לכיוון הכפר קוקומבונה ב-10 בנובמבר, אך בשלב זה הובילו גיחות טוקיו אקספרס נוספות בימים שלפני כן חיילים נוספים מדיוויזיית הרגלים ה-38, ואלה הצליחו להדוף את התקפות הנחתים. בצהרי היום שלאחר מכן הורה ונדגריפט לכל הכוחות שלו לשוב לגדה המזרחית של המטניקאו.
ונדגריפט הורה על נסיגה כללית לאחר שקיבל מידע מודיעיני על הימצאות כוח יפני גדול בגוודלקנל והסיק שמתקפה גדולה עומדת בפתח, ואכן תכננו היפנים להוביל את 10,000 החיילים הנותרים בדיוויזיה ה-38 כדי לנסות לכבוש את שדה הנדרסון פעם נוספת. ניסיונם של האמריקנים לעצור את שיירת התגבור הסתיים בקרב הימי על גוודלקנל, בו השיג צי ארצות הברית ניצחון אסטרטגי חשוב, שהשפיע על גורל קרב גוודלקנל כולו.
האמריקנים שבו ותקפו את הגדה המערבית של המטניקאו ב-18 בנובמבר, אך נתקלו פעם נוספת בהתנגדות יפנית עיקשת ונאלצו לעצור מערבית לפוינט קרוז ב-23 בנובמבר. שני הצדדים נותרו בעמדותיהם למשך ששת השבועות הבאים, עד שהחל השלב האחרון בקרב גוודלקנל בו המשיכו הנחתים במתקפתם מערבה במטרה לטהר את האי כולו מחיילים יפנים. אף על פי שבמתקפת המטניקאו היו קרובים הנחתים האמריקנים לכבוש את קוקומבונה ואת מפקדת הארמייה ה-17, למעשה נכבש הכפר רק בסוף קרב גוודלקנל.
לקריאה נוספת

ג'ון טולנד, השמש העולה: שקיעתה ונפילתה של הקיסרות היפנית, 1936-1945, תל אביב: משרד הביטחון, 1970.
Frank, Richard B. Guadalcanal: The Definitive Account of the Landmark Battle. Penguin Books, 1992. ISBN 9780140165616.
Griffith, Samuel B. The Battle for Guadalcanal. Bantam Books, 1980. ISBN 9780252068911.
Jersey, Stanley C. Hell's Islands: The Untold Story of Guadalcanal. Texas A&M University Press, 2008. ISBN 9781585446162.
Morison, Samuel Eliot. The Struggle for Guadalcanal, August 1942 – February 1943. Vol. 5 of "History of United States Naval Operations in World War II", Little, Brown and Company, 1958. ISBN 0-316-58305-7.
Murray, Williamson and Allan Reed Millett. A War To Be Won. Harvard University Press, 2001. ISBN 9780674006805.
Prados, John. Islands of Destiny: The Solomons Campaign and the Eclipse of the Rising Sun. Penguin, 2012. ISBN 9781101601952
הערות שוליים

↑  כמחצית המצבה של הרגימנט הרביעי ועוד יחידות מסופחות
1 2  Griffith, עמ' 216.
↑  Griffith, עמ' 223.
↑  Griffith, עמ' 113.
↑  Griffith, עמ' 169.
↑  Griffith, עמ' 215.
↑  Zimmerman, עמ' 132.
↑  Zimmerman, עמ' 133.
↑  Griffith, עמ' 218-216.
| קרב גוודלקנל |
| --- | --- | --- |
| קרבות קרקעיים | טולאגי • גוודלקנל • טנרו • רכס אדסון • הקרבות במטניקאו • שדה הנדרסון • מתקפת המטניקאו • קולי פוינט • הסיור של קרלסון • הר אוסטן  |  |
| קרבות ימיים | סאבו • איי שלמה המזרחיים • כף אספרנס • איי סנטה קרוז • הימי על גוודלקנל • טספרונגה • קה • רנל |  |
גופות חיילים יפנים מרגימנט הרגלים הרביעי, אוקטובר 1942
קולונל מריט אדסון (שמאל), מפקד הרגימנט החמישי, מבקר בשפך נהר המטניקאו לפני התקפת נובמבר
נחתים אמריקנים בוחנים בונקר יפני, 3 בנובמבר
נחתים גוררים גופות חיילים יפנים מבונקר לאחר הקרב
מרי דלאני

| --- | --- |

 לידה:  14 במאי 1700 וילטשייר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  15 באפריל 1788 (בגיל 87) וינדזור, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1715–1788 (כ־73 שנים) 
 בן או בת זוג:  אלכסנדר פנדרבס (17 בפברואר 1718–13 במרץ 1725)  פטריק דלאני (9 ביוני 1743–6 במאי 1768) 
 
מרי דלאני (באנגלית: Mary Delany ‏: 14 במאי 1700 – 15 באפריל 1788) הייתה אמנית בריטית, הידועה בציור הבוטני שלה ובעבודות רקמה. דלאני נחשבת לדמות חשובה בדור הראשון של מעגל הבלוסטוקינג. כתביה האוטוביוגרפיים והתכתובת העשירה שניהלה עם בני ובנות זמנה פורסמו לאחר מותה. היא פיתחה אומנות המבוססת על "פסיפס" של גזרי נייר, וחלק מעבודות הנייר שלה מוצג כיום במוזיאון הבריטי.
ביוגרפיה > ראשית חייה

מרי דלאני נולדה בקולסטון, וילטשייר, בתו של קולונל ברנרד גרנוויל מנישואיו למרי ווסטקומב, תומכים שמרנים הנאמנים לכתר בית סטיוארט. היא הייתה אחייניתו של ג'ורג' גרנוויל, הברון הראשון לנסדאון, אחיו של אביה. כשמרי הייתה צעירה, הוריה העבירו את המשפחה ללונדון. מרי יצרה קשר הדוק עם חצר המלכות כאשר נשלחה לגור עם דודתה, ליידי סטנלי, שהייתה חשוכת ילדים - הכוונה הייתה שבסופו של דבר היא תהפוך לעוזרת כבוד בבית המלכות.
בעודה חיה עם ליידי סטנלי, למדה מרי "אנגלית, צרפתית, היסטוריה, מוזיקה, עבודת רקמה וריקודים". היא באה במגע עם גאורג פרידריך הנדל, והאזינה למוזיקה שהלחין; במשך כל חייה הייתה חברה אישית קרובה ותומכת נאמנה של המלחין. תקוותיה של מרי לעבוד עבור המלכה נגוזו עם מותה של המלכה אן ב-1714, שהוביל לשינוי בשלטון. בני הזוג גרנוויל עברו לאחוזה בקלנד בגלוסטרשייר, שם התבודדו מהחברה האנגלית. עם זאת, מרי הצליחה להמשיך את תהליך השכלתה ואת העיסוק שלה בחיתוכי נייר, שהתפתח בגיל צעיר.
לקראת סוף 1717 הוזמנה מרי להתארח אצל דודה, לורד לנסדאון, בווילטשייר. היא הוצגה בפני אלכסנדר פנדרבס במהלך שהות זו, ועד מהרה התברר שלמשפחתה יש עניין בנישואים בין השניים. פנדרבס היה חבר פרלמנט מטעם לאונסטון. בעת חתונתם הוא היה בן 60, בעוד מרי הייתה בת 17. בפברואר 1718 היא נישאה לו בחוסר אושר, נישואים שנגרמו כתוצאה מהתלות הכלכלית של הוריה בלורד לנסדאון, ותקוותו של לורד לנסדאון לזכות בהשפעה פוליטית.