stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי פירן

| --- | --- |

צבי פירן, 2011
 לידה:  6 במאי 1949 (בן 75) ישראל
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב 
 מנחה לדוקטורט:  יעקב שחם, יוסף כץ 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1981)  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תלמידי דוקטורט:  ראם סרי 
 פרסים והוקרה:  פרס מרסל גרוסמן (2021)  פרס א.מ.ת. (2019) 
 בת זוג:  ד"ר דליה פירן
 צאצאים:  ד"ר זואי פירן ועו"ד ניקי פירן
 מספר צאצאים:  2
 הערות:  חיבר ספרי מדע פופולרי
 תרומות עיקריות
 מחקרים בתחום אסטרופיזיקה יחסותית, קוסמולוגיה, ותורת היחסות
 
צבי פּירָן (נולד ב-6 במאי 1949) הוא אסטרופיזיקאי ישראלי, פרופסור ומופקד הקתדרה ע"ש שוורצמן במכון רקח לפיסיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. תחומי המחקר של פירן הם אסטרופיזיקה יחסותית, קוסמולוגיה, ותורת היחסות. מהחוקרים המובילים בעולם בתחום האסטרופיזיקה של אנרגיות גבוהות.
קורות חיים

פירן נולד בשנת 1949 בתל אביב וגדל בגבעתיים בשם צבי פיקרצ'יק.
את לימודי התואר הראשון השלים ב-1970 כעתודאי באוניברסיטת תל אביב. שירת בצה"ל והשתחרר בדרגת סרן. בזמן שירותו הצבאי קיבל תואר שני מאוניברסיטת תל אביב (1972), ואת הדוקטורט שלו עשה באוניברסיטה העברית בירושלים (תשל"ו-1976). הדיסרטציה שהגיש הייתה בנושא "תהליכים אסטרופיזיקליים בקרבת חורים שחורים".
את הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטאות טקסס ואוקספורד. בתחילת שנות ה-80 שב לאוניברסיטה העברית, וב-1988 התמנה לפרופסור.
במשך תקופה ארוכה היה חבר במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ולתקופות קצרות יותר עבד עם המכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) ועם מרכז המחקר של נאס"א בשיקגו. היה פרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד וקולומביה.
כיהן כחבר בוועדת ההיגוי של סוכנות החלל הישראלית.
בשנת 1983 ייסד, עם הפיזיקאי האמריקאי חתן פרס נובל סטיבן ויינברג את בית ספר החורף לפיזיקה עיונית, המשמש מרכז חשוב בתחום זה בישראל ומחוץ לה, ושימש מנהלו הראשון במשך עשר שנים.
ב-2005 הופקד על הקתדרה ע"ש שוורצמן במכון רקח לפיסיקה.
בין השנים 2006–2009 כיהן כדקאן בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית (הוחלף על ידי פרופ' דן גלאי).
פירן עומד בראש מרכז מצוינות (I-Core) של המל"ג באסטרופיזיקה.
תחומי המחקר של פירן הם אסטרופיזיקה יחסותית, קוסמולוגיה, ותורת היחסות. בנוסף, הוא חוקר גם את המבנה הפנימי של חורים שחורים, תופעות של התפרצויות גמא בכוכבים, אזורים ריקים מגלקסיות ביקום, וקרינה קוסמית בעלת אנרגיה גבוהה. בשנות השמונים הציע יחד עם דוד אייכלר, מריו ליביו מהטכניון ודויד שרם מאוניברסיטת שיקגו הסבר הנוגע להתמזגות של כוכבי נייטרונים. התאוריה אוששה בשנת 2017.
פירן הוא האסטרופיזיקאי הישראלי המצוטט ביותר: הוא פרסם 472 מאמרים, שזכו ליותר מ-18,000 ציטוטים, ושמו מופיע ברשימת ISI תומסון-רויטרס של המדענים המצוטטים ביותר במדעי החלל.
ערך 10 ספרים ופרסם שני ספרי מדע פופולרי בעברית בנושא חורים שחורים והמפץ הגדול (יצאו לאור בסדרת האוניברסיטה המשודרת של משרד הביטחון).
מתגורר במושב בני עטרות. נשוי לדליה ולהם שתי בנות.
פרסומיו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פרסומיו > ספריו בעברית

תורת המפץ הגדול, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור ('אוניברסיטה משודרת'), תשנ"ו 1996.
חורים שחורים: הגופים המוזרים ביותר ביקום; עריכה: אריה אידן, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור ('אוניברסיטה משודרת'), תשס"ו 2006.
פרסים

1976 – פרס לנדאו למדעים ולמחקר של מפעל הפיס, על עבודת הדוקטור;
2005 – מלגת מור של המכון הטכנולוגי של קליפורניה;
2009 – מענק מחקר של המועצה האירופית למחקר;
2019 - פרס א.מ.ת. לפיזיקה וחלל;
בנוסף זכה במספר פרסים מטעם האגודה לחקר הגרוויטציה (אנ') על מחקריו באסטרופיזיקה, בקוסמולוגיה ובתורת היחסות.
הערות שוליים

↑  ירון דרוקמן, חוקרים ישראלים כתבו על תגלית הנויטרונים ב-1989, באתר ynet, 16 באוקטובר 2017
↑   אסף רונאל, נפתרה חידת היווצרות הקרינה העוצמתית ביותר ביקום, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2019
↑  צבי פירן, הבזקי קרינת גאמה מהתפוצצויות חזקות ביקום, פיזיקהפלוס 12. (הקישור אינו פעיל, 13 באוקטובר 2022)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266539005171  BIBSYS: 90216567  BnF: cb12392286d (data)  CiNii: DA00713729  GND: 1125154357  ISNI: 0000 0001 0912 3486  LCCN: n83064984  MGP: 177203  NLA: 36577607  NTA: 069201412  ORCID: 0000-0002-7964-5420  RERO: 02-A003696715  SNAC: w6p39nf5  SUDOC: 033012547  Trove: 1302657  VIAF: 69013328   WorldCat (עם VIAF): 69013328
מג רוסוף

| --- | --- |

 לידה:  16 באוקטובר 1956 (בת 68) בוסטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות סנט מרטין, אוניברסיטת הרווארד 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  ככה אני חיה עכשיו 
 תקופת הפעילות:  מ-2004 
 פרסים והוקרה:  פרס הגרדיאן לספרות ילדים (2004)  פרס אסטריד לינדגרן (2016)  מדליית קרנגי (2007)  פרס מייקל פרינץ (2005)  Branford Boase Award (2005)  עמית החברה המלכותית לספרות 
 megrosoff.co.uk
 
מג רוסוף (באנגלית: Meg Rossof; נולדה ב-16 באוקטובר 1956) היא סופרת אמריקאית שמתגוררת בלונדון, בריטניה. ספרה המפורסם ביותר "ככה אני חיה עכשיו" זכה בשלל פרסים, מתוכם בפרס הבריטי Guardian Children's Fiction Prize, בפרס האמריקאי Michael L. Printz Award ובנוסף היה הבסיס לסרט תחת אותה כותרת. ספרה השני "ג'סטין קייס" זכה במדליית קרנגי והוכרז בתור ספר הילדים הטוב ביותר שיצא לאור בבריטניה באותה שנה.
קורות חיים

מג רוסוף נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס למשפחה יהודית בת ארבע אחיות. בגיל 18 היא למדה באוניברסיטת הרוורד אנגלית ואמנות אסתטית, ואז עברה ללונדון על מנת ללמוד פיסול בבית ספר יוקרתי לאמנות ועיצוב. כשהייתה בת 24 היא חזרה לארצות הברית ועברה לניו יורק לאחר שסיימה את התואר שלה, שם עבדה בתור פרסומאית וכתבת עבור מגזין פיפל ומאוחר יותר עבור ניו יורק טיימס. בזמן עיסוקה היא החלה לעבוד בתור רעיונאית והמשיכה בכך למשך 15 שנים, במהלכן חזרה ללונדון וגרה שם מאז. היא סיפרה שסיבתה להתחיל לכתוב הייתה מות אחותה מסרטן. באותו שבוע שבו ספרה הראשון פורסם, אובחנה בעצמה כחולת סרטן השד. רוסוף ממשיכה במקצועה כסופרת עד היום.
אופי כתיבתה

העמדה של רוסוף לגבי כתיבה קובעת כי מקורה בסופר, אותה מפרטת ומצדיקה באמרה:
לספרים מטרה אחת בלבד, והיא לשקף את המחשבות העמוקות ביותר של הסופר.
היא טענה זאת בעת שיח אינטרנטי, בו הגיבה על תגובה של אקטיביסטית לגבי ספרי ילדים המשווקים למיעוטי המיעוטים. בתגובתה, רוסוף הסבירה כי התכלית של ספר איננה להעביר מסר מסוים מאוד או לקדם שינוי חברתי, אלא להרחיב את דעת הקורא על ידי שימוש בפילוסופיה ונקודת המבט של הסופר.
ספרים > ספרי תמונות

זהירות חזירי פרא (2005, תורגם על ידי רימונה די-נור)
(Jumpy Jack and Googily (2008
(Wild Boars Cook (2010
ספרים > רומנים

ככה אני חיה עכשיו (2004, תורגם על ידי אהוד תגרי)
ג'סטין קייס (2006, תורגם על ידי מרב זקס-פורטל)
(What I was (2007
(The Bride’s Farewell (2009
Moose Baby (במקור Vamoose) (2010)
(There Is No Dog (2011
תארו לעצמכם שאינני (2013, תורגם על ידי מאירה פירון)
ג'ונתן ללא רסן (2016, תורגם על ידי יואב כ"ץ)
פרסים

מג רוסוף זכתה בעצמה בתואר חברה באגודה המלכותית לספרות בשנת 2014, יחד עם פרס אסטריד לינדגרן בשנת 2016.
ספרה "ככה אני חיה עכשיו" זכה ב-8 פרסים משנת 2004 עד 2006, מתוכם Guardian Children’s Fiction Prize, ופרס Michael L. Printz, בנוסף לשני פרסים גרמניים שונים: Der Luchs des Jahres ו-Deutscher Jugendliteraturpreis. על כתית ספר זה היא הייתה מועמדת לקבלת Orange Award for New Writers בשנת 2005, אך הפרס הוענק לדיאנה אוונס.
ספרה "ג'סטין קייס" זכה במדליית קרנגי ועוד 4 פרסים שונים, בנוסף לספרים What I was ו-The Bride’s Farewell שהיו מתמודדי הגמר למדליה בשנים 2008 ו-2011. "תארו לעצמכם שאינני" היה מתמודד הגמר עבור פרס ה-U.S. National Book בשנת 2013.
הערות שוליים

↑  רשימת זוכי ה-Children's Fiction Prize
↑  רשימת זוכי הפרס Michael L. Printz
↑  כתבה על הסרט "ככה אני חיה עכשיו" מטעם The New York Times
↑  רשימת זוכי מדליית קרנגי (ארכיון)
↑  המועצה הבריטית, על מג רוסוף
↑  ראיון מטעם The Guardian
↑  Encyclopedia of World Biography, על מג רוסוף
↑  סיקור על ידי The Guardian
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304099505171  PLWABN: 9810642534705606  BIBSYS: 5074138  BNE: XX1769380  BnF: cb15055365h (data)  GND: 130200328  ICCU: RMSV587696  ISNI: 0000 0001 2390 2734  LCCN: nr2001022874  LNB: 000091965  NDL: 00993746  NKC: xx0124767  NLK: KAC200704221  NTA: 268235155  RERO: 02-A012024639  SELIBR: 394179  SUDOC: 100747914  VIAF: 79549905   WorldCat (עם VIAF): 79549905
בירגרברויקלר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אולם בירה, מבנה לשעבר 
 מיקום:  מינכן
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תאריך פתיחה רשמי:  1885
 תאריך פירוק:  1979
 קואורדינטות:  48°07′48″N 11°35′33″E﻿ / ﻿48.13°N 11.5925°E﻿ / 48.13; 11.5925
  (למפת מינכן מוגדלת) בירגרברויקלר(למפת מינכן רגילה) בירגרברויקלר
 
הבּירגֶרבְּרוֹיְקֶלֶר (בגרמנית: Bürgerbräukeller; מילולית: מרתף מבשלת בירה של האזרחים) היה אולם בירה גדול בעיר מינכן שבגרמניה. הוא נפתח בשנת 1885 ברובע אאו-היידהאוזן. הוא היה אחד מאולמות הבירה הגדולים ביותר של חברת בירגרליכס בראוהאוס (Bürgerliches Brauhaus). לאחר שהתמזגה החברה עם חברת לוונברוי (Löwenbräu) בשנת 1921 הועבר האולם לבעלות חברה זו.
הבירגרברויקלר היה המקום בו ביצע אדולף היטלר את הפוטש בנובמבר 1923. בשנת 1939 הייתה זו זירת ניסיון ההתנקשות הכושל בחייהם של היטלר ומנהיגים נאצים אחרים בידי גאורג אלזר. המרתף שרד הפצצות אוויריות במלחמת העולם השנייה.
הבירגרברויקלר נהרס בשנת 1979, ומתחם התרבות והאופרה גאשטייג נבנה באתר.
מיקום

הבירגרברויקלר היה ממוקם במחוז היידהאוזן (Haidhausen) של מינכן, בצד המזרחי של נהר איזר (Isar). הכניסה הייתה מרחוב רוזנהיימר, עם גישה אחורית מרחוב קלר. מאז 1980, האתר עבר פיתוח מחדש ונבנה בו מרכז התרבות גאשטייג, מלון הילטון מינכן ומטה איגוד היוצרים הגרמני GEMA.
היסטוריה

במאה ה-16 היו מבשלות בירה בבוואריה אוספות את חביות הבירה לקראת סוף עונת הבירה ומחזיקות אותן במרתפים שפותחו במיוחד לקראת הקיץ. עד המאה ה-18 גילו מבשלות הבירה שהן יכולות להרוויח יותר אם יפתחו את המרתפים בעלי הגינה בפני הציבור ויגישו את הבירה במקום. במאה ה-20, היו בירגרברויקלר גם מרתף וגם גן בירה, וכן אולם גדול לפעילויות מקורות.
האולם המלבני הגדול יכול היה להכיל עד 3,000 איש, אם כי פחות מכך בישיבה ליד שולחנות אוכל. עמודים משני צידי המסדרון תמכו בגלריות צרות ובגג. הקירות נושאי העומסים והעמודים הפנימיים עם עיטורים קלאסיים היו עשויים מלבנים מטויחות. התקרה הייתה מטויחת ודקורטיבית, מחולקת למפרצים עם שלוש שורות של נברשות, וקורות פלדה נסתרות התומכות במבנה גג העץ.
הקשרים נאציים

בשנים 1920 עד 1923 היה הבירגרברויקלר אחד ממקומות ההתכנסות המרכזיים של המפלגה הנאצית. שם, ב-8 בנובמבר 1923, ביצע אדולף היטלר את הפוטש במרתף הבירה. לאחר שתפס את השלטון בשנת 1933, הנציח היטלר כל יום שנה ל-8 בנובמבר בפנייה לאלטה קאמפפר, "הלוחמים הוותיקים", באולם הגדול של הבירגרברויקלר. למחרת נערך שחזור הצעדה ברחובות מינכן מבירגרברויקלר לקניגספלאץ. האירוע הגיע לשיאו בטקס בפלדהרנהלה לכבוד 16 'חללי הדם' של הפוטש במרתף הבירה.
ב-8 בנובמבר 1939, פצצת זמן שהוסתרה בתוך עמוד בבירגרברויקלר הייתה אמורה להתפוצץ במהלך נאום היטלר לזכר הפוטש של 1923. הפצצה התפוצצה, הרגה שמונה בני אדם ופצעה 57, אך היטלר, שקיצר את נאומו ועזב דקות ספורות קודם לכן, לא נפגע. מניח הפצצה, גאורג אלזר, נעצר, נכלא למשך חמש וחצי שנים, והוצא להורג זמן קצר לפני תום המלחמה.
הבניין ספג נזקים מבניים קשים מהפצצה של אלזר, ובשנים שלאחר מכן, 1940–1943, התקיימו אספות מרתף הבירה בלוונברויקלר (Löwenbräukeller) שבשטיגלמאיירפלאץ (Stiglmaierplatz), ובשנת 1944 בבניין כתר הקרקס.
במהלך מלחמת העולם השנייה

לאחר ניסיון ההתנקשות בהיטלר ב-8 בנובמבר 1939 החלו תיקונים בבירגרברויקלר מתוך כוונה לתקן את הבניין ולהשיבו למצבו המקורי. בשל המחסור בחומרים, העבודה מעולם לא הושלמה. במהלך ההפצצה האווירית של בעלות הברית על מינכן, פגעה פצצה באולם בו אירע הפיצוץ בשנת 1939, אך לא התפוצצה.
לאחר מלחמת העולם השנייה

כאשר כוחות אמריקאים נכנסו למינכן ב-30 באפריל 1945, מצאה דיוויזיית חיל הרגלים ה-42 'קשת בענן' את הבירגרברויקלר מלוכלך, חסר שימוש, ובו ערימות של רישומי המפלגה הנאצית.
הבירגרברויקלר שימש כמועדון הצלב האדום האמריקאי החל מסוף 1945 והפך למועדון לאנשי יחידות השירותים המיוחדים בספטמבר 1947. 1,700 אנשי יחידות אלה עשו שימוש במתקנים השונים של המועדון מדי יום. היה זה אחד מתשעת מועדוני השירות באזור הצבאי של מינכן.
עם עזיבת הכוחות האמריקאיים בשנת 1957, השתלטה על הבירגרברויקלר חברת הבירה לוונברוי (Lowenbräu), ולאחר בנייה חלקית מחדש, נפתח הבירגרברויקלר מחדש כמרתף בירה (bierkeller) בחג המולד 1958.
לקראת המשחקים האולימפיים במינכן 1972, התחייבו שלטונות העיר לבנות מערכת רכבת תת-קרקעית. בניית מדרגות נעות מתחנות ברחוב רוזנהיימרשטראסה, ליד הבירגרברויקלר, חייבה את סגירת החלק של המרתף ששימש לפגישות המפלגה הנאצית. בשנת 1976, האולם הגדול מאחור עדיין היה זמין למפגשים גדולים.
בשנות השבעים היה הבירגרברויקלר בשימוש גם כאולפן הקלטות. "לה טראוויאטה" של קרלוס קלייבר הוקלט שם בשנת 1976.
הבירגרברויקלר נהרס בשנת 1979 בתוכנית שיפוץ, וכך גם Münchner-Kindl-Keller הסמוך ומבשלת הופברוי (Hofbräu).
באתר הבירגרברויקלר ניצבים כעת בניין איגוד היוצרים הגרמני GEMA, מרכז התרבות גאשטייג, ומלון הילטון מינכן.
לוחית גאורג אלזר

ליד הכניסה לבניין GEMA, לוחית זיכרון במדרכה מסמנת את מיקומו של העמוד שהסתיר את הפצצה שהניח גאורג אלזר בניסיונו להתנקש באדולף היטלר.
הערות שוליים

↑  Wolfgang Behringer: Löwenbräu. Von den Anfängen des Münchner Brauwesens bis zur Gegenwart. Süddeutscher Verlag, München 1991, ISBN 3-7991-6471-5
1 2 3 4 5  After the Battle: It Happened Here: http://www.mythoselser.de/texts/afterthebattle.pdf
↑  "Historisches Lexikon Bayerns - Bürgerbräukeller, München". georg-elser.de. נבדק ב-2010-04-11.
↑  Beer Garden Design: Creating Social Hotspots
by Aaron Rzeznik "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2011-12-21. נבדק ב-2014-02-26. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Hellmut G. Haasis and William Odman, "Bombing Hitler", Skyhorse, 2001- 2013
↑  Peter Koblank www.mythoselser.de/opfer4.htm
↑  Hauner, Milan, HITLER - A Chronology of his Life and Time (PDF), Houndmills, Basingstoke, Hampshire and New York: Palgrave Macmillan, pp. 158 (year 1940), 171 (year 1941), 183 (year 1942), 190 (year 1943), ISBN 978-1-4039-9492-9(הקישור אינו פעיל, November 2016)
↑  After the Battle: It Happened Here
↑  US Army in Germany: http://www.usarmygermany.com/Sont.htm?http&&&www.usarmygermany.com/Units/HqUSAREUR/USAREUR_Spc%20Svcs%20Div.htm
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 94f80aa1-0e7f-42ea-bd9e-6506d84f6688  VIAF: 243733003   WorldCat (עם VIAF): 243733003 
מפגש של המפלגה הנאצית בבירגרברויקלר, 1923 בערך
הזמנה ל"הקמה מחודשת" של המפלגה הנאצית עם אדולף היטלר כנואם, הבירגרברויקלר, מינכן, 27 בפברואר 1925
הבירגרברויקלר לאחר ניסיון ההתנקשות ב-1939
צעדת הפוטש יוצאת מהבירגרברויקלר
לוחית גאורג אלזר
סבסטיאן קבוט

ערך זה עוסק במגלה ארצות. אם התכוונתם לשחקן קולנוע וטלוויזיה, ראו .
| --- | --- |
סבסטיאן קבוט
סבסטיאן קבוט
 לידה:  1484 ונציה, איטליה
 פטירה:  1557 (בגיל 73 בערך) לונדון, ממלכת אנגליה 
 לאום:  איטלקי
 תקופת הפעילות:  1512–1557 (כ־45 שנים)
 מספר מסעות:  2
 גילויים בולטים:  נהר פרנה
 אזורים שחקר:  חופי דרום אמריקה
 מידע על חייו
 
סבסטיאן קבוט (באיטלקית: Sebastiano Caboto; בערך 1484–1557) היה מגלה ארצות וספן איטלקי.
ביוגרפיה

קבוט נולד בוונציה כ"סבסטיאנו קבוטו" לג'ובאני קבוטו, שהיה אף הוא ספן מפורסם ומגלה ארצות, שנודע באנגליה כג'ון קבוט. קבוט סיפר לאנגלי ריצ'רד אדן כי נולד בבריסטול ונלקח אל ונציה כשהיה בן ארבע, אך לאחרים סיפר כי הוא יליד ונציה.
ג'ון קבוט הפליג בשירותה של אנגליה במאי 1498 למסע גילוי ארצות כשהוא יוצא מבריסטול אל עבר חופי ניופאונדלנד. כפי הנראה נלווה סבסטיאן לאביו במסע זה. ישנה מחלוקת היכן בדיוק נחת קבוט, אך מניחים כי המדובר בנובה סקוטיה. קבוט ואנשיו סברו כי המדובר בסין.
ב-1512 היה קבוט כנראה בשירותו של המלך האנגלי הנרי השמיני כשרטט מפות בגריניץ'. בשנה זו הגיע לספרד שם הוכתר בתואר "קפיטן" על ידי פרננדו השני, מלך אראגון. לאחר מותו של פרדיננד שב לאנגליה, בשנת 1517 אך לא הצליח לקבל תמיכה ליציאה למסע גילויים חדש. בשנים שלאחר מכן ניסה לקבל תמיכה מגורמים שונים בספרד, אנגליה וונציה ליציאה למסע לגילוי המעבר הצפון-מערבי האגדי המוביל מאירופה לסין.
לבסוף קיבל מספרד את התואר "קפיטן גנרל" וב-4 במרץ 1525 הופקד בידו צי ליציאה למסע שמטרתו למצוא את תרשיש, אופיר וקתאי  (שמה של סין בידי האירופים בתקופה ההיא). המשלחת כללה שלוש ספינות ובהן 150 איש ויצאה מקדיס ב-5 באפריל 1526. המשלחת הגיעה עד לשפך ריו דה לה פלטה וקבוט היה זה שנתן לה את השם המודרני. קבוט ירד אל החוף והשאיר מאחוריו חלק מן המשלחת, עמו היה מצוי בסכסוך. הוא חקר את אזור הנהר  פרנה עד למקום בו הוא מתאחד עם הנהר פרגוואי, ובנה במקום שתי מצודות. באוגוסט 1530 שב לספרד, שם הועמד לדין על יחסו למלוויו ועל חוסר הצלחתו. הוא גורש ב-1 בפברואר 1532 לעיר אוראן במרוקו. לאחר שנה קיבל חנינה וחזר לסביליה. הוא המשיך לשמש בתפקיד בצי הספרדי עד שנת 1547, כאשר עבר לשירותה של אנגליה (מבלי לאבד את תוארו או את קצבתו מן המלך הספרדי), שם נשא בתואר "נווט גדול".
בשנת 1553 ניסה קארל החמישי מספרד לקבלו בחזרה לשורותיו. קבוט החל בינתיים במגעים עם ונציה, ולמעשה שימש בשלב זה בשירותן של שלוש המדינות. כפי הנראה נפטר בשנת 1557.
התיאור שכתב קבוט בעצמו על מסעיו אבד. כל שנותר מעבודתו היא מפה של העולם ששרטט בשנת 1544, אשר נמצאה בבוואריה, ומוצגת כיום בספרייה הלאומית בפריז. מפה זו חשובה מאוד, שכן היא שופכת אור על מסעותיו המוקדמים של אביו.
אופיו של קבוט היה חסר מנוחה. הוא העסיק עצמו בפרויקטים רבים, ועמד בקשר עם כל מדינה שיכלה לסייע לו בהגשמת תוכניותיו. אנגליה היא כנראה המדינה לה תרם יותר מכל, שכן בשהותו שם עודד רבים אחרים לצאת למסעות חקר וכיבוש. הוא ואביו נחשבים למניחי היסוד לעליונות הבריטית בימים.
ישראל דיקר

| --- | --- |

דיקר באתר הבנייה של תיאטרון הבימה
 לידה:  1898 פולין
 פטירה:  1949 (בגיל 51 בערך) תל אביב
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  אדריכלות
 זרם באמנות:  הסגנון הבינלאומי
 יצירות ידועות:  מעונות עובדים ג', מעונות עובדים ז', בניין יעקב זיסקינד
ישראל דיקר (1898–1949) היה אדריכל ישראלי ממוצא פולני, הנחשב לאחד מהאדריכלים הראשיים של הסגנון הבינלאומי בתל אביב. דיקר היה ממתכנניה הראשונים של העיר חולון, וכן ממתכנני שיכוני "מעונות עובדים" בתל אביב.
קורות חיים

דיקר נולד בפולין, באזור שהיה בשליטת האימפריה האוסטרו הונגרית בשנת 1898. למד אדריכלות בפראג. בשנות העשרים, לאחר תקופה נוספת של לימוד ברומא ובפראג, במהלכה פרסם בכתב העת היהודי־איטלקי "La Rassegna Mensile di Israel" עלה דיקר לארץ ישראל והשתקע בתל אביב. במשך ארבע שנים, דיקר תכנן מבנים שונים הקשורים להסתדרות, והיה ממתכנניה הראשיים של "קריית עבודה" (כיום חולון), ומעונות עובדים ג' בתל אביב, הפונים לרחוב ברוך שפינוזה, וכן מעונות עובדים ז' הפונים לרחוב ריינס.
בשנות השלושים ערך מספר כתבי עת אדריכליים, ובפרט את כתב העת "הבניין במזרח הקרוב, ירחון לארכיטקטורה" שפורסם החל מ-1934, והוקדש בעיקר לנושאים הקשורים לדיור קואופרטיבי ואדריכלות בסגנון הבין-לאומי. כתב עת זה קיבץ את רעיונותיה של קבוצת אדריכלים מן הסגנון הבין-לאומי שכללה גם את אריה שרון, יוסף נויפלד, דב כרמי, ועוד; קבוצה זו שאפה להביא את תפיסות הארכיטקטורה המודרניסטית לתשומת לבן של הרשויות הציוניות והציבור הכללי. הדבר עלה בהצלחה, כאשר לאחר זמן קצר החלו לכלול אדריכלים בוועדת הבנייה העירונית של תל אביב, מה שגרם לסטנדרטיזציה של הסגנון הבינלאומי ברחבי העיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה סייע דיקר לממשלה הבריטית בפרויקטי בנייה שונים ברחבי המזרח התיכון. דיקר התמחה בשיכוני מגורים למעמד הפועלים, ועבד בחברת שיכון עובדים. בשנת 1947 השתתף בתכנון בניין יעקב זיסקינד במכון ויצמן. אחרי הקמת המדינה עבד במשרד העבודה והבינוי בתור מפקח מחלקת הדיור, אך נפטר זמן קצר לאחר מכן, ב-26 במרץ 1949. הוא נקבר בבית הקברות נחלת יצחק שבתל אביב
הערות שוליים

↑  תוכנן ביום חול: ראיון עם האדריכל האמריקאי איאן ביידר, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2011
↑  אלונה ניצן שיפטמן, Contested Zionism-Alternative Modernism: Erich Mendelsohn and the Tel Aviv Chug in Mandate Palestine, Architectural History 39, SAHGB Publications Limited, 1996, עמ' 147-180, 157 doi: 10.2307/1568611
↑  ישראל דיקר, Lapidi, La Rassegna Mensile di Israel 2, 1\2, Unione delle Comunitá Ebraiche Italiane, 1926, עמ' 147-180, 157
1 2  מרדכי נאור, Israel's cradle: the National Institutions Building, חולון: Holon : Yehuda Dekel Library - Society for Preservation of Israel Heritage Sites, 2020, עמ' 321
↑  דני רכט, מעונות עובדים ז' (מעו"ז), באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
1 2  לוין, מיכאל ד., The white city, Progressive Architecture 11, New York: Penton Media, Inc., Penton Business Media, Inc. and their subsidiaries, 1984, עמ' 117
↑  לוין, מיכאל ד., The white city, Progressive Architecture 11, New York: Penton Media, Inc., Penton Business Media, Inc. and their subsidiaries, 1984, עמ' 120
↑  הארכיון ההיסטורי של הטכניון ע”ש יהושע נסיהו, הספרייה הלאומית
↑  מכון ויצמן
↑  ישראל דיקר באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009349503105171  VIAF: 48161149807034942299   WorldCat (עם VIAF): 48161149807034942299
מיכאיל שמבדל

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  6 באוגוסט 1891 הומל, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  27 באפריל 1964 (בגיל 72) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  פסח מנדל שמבדל
 שפות היצירה:  יידיש 
 
מיכאיל אברמוביץ' שַׁמְבַּדָל (ברוסית: Михаил Абрамович Шамбадал‏, שמו היהודי: פסח מנדל שמבדל; 6 באוגוסט 1891, הומל, בלארוס, האימפריה הרוסית – 27 באפריל 1964, מוסקבה) היה סופר, משורר, מתרגם ועיתונאי יהודי-סובייטי בשפות רוסית ויידיש.
ביוגרפיה

שמבדל מוכר במיוחד הודות לתרגומיו לרוסית מהקלאסיקה היידית. תרגומיו מתפרסמים עד ימינו ומשמשים להעלאת מחזות וסיפורים של שלום עליכם על במות התיאטראות ברוסיה. בזכותו נחשפה הספרות ביידיש, ובפרט כתבי שלום עליכם, לציבורים רחבים בברית המועצות ובעולם. הוא פעל לתחיית תרבות היידיש, בספרות ובתיאטרון, אל מול הדיכוי הסטליניסטי.
החל משנת 1911 פרסם סיפורים סאטיריים בעיתונים בווילנה ובמוסקבה תחת שם העט מיכאיל קמצ'דל. אחרי שנת 1926 עבד ברדיו רוסיה. בעת מלחמת העולם השנייה (בין אוקטובר 1941 לנובמבר 1943) פונה שמבדל לצ'יסטופול ברפובליקה האוטונומית הטטרית, שם עבד בתחנת הרדיו המקומית. בתקופה זו פרסם בעיתונים כ-400 פיליטונים בחרוזים, על ענייני דיומא.
הוא התפרסם במיוחד בתרגומיו לרוסית משפות שונות – פולנית, בלארוסית, אוקראינית, מארי, עברית ובמיוחד מיידיש – מכתבי שלום עליכם, משירי פרץ מרקיש, דוד ברגלסון, מהרש סמולר ואחרים.
אחרי מלחמת העולם השנייה עבד בוועד היהודי האנטי-פשיסטי ובעיתונים היידיים "אייניקייט" ו"דער אמת".
לאחר שיא דיכויהּ של תרבות היידיש בברית המועצות בין שנים 1948–1953, תרמו תרגומיו הקלסיים של שמבדל לחידוש הפצתה בציבור היהודי והלא-יהודי בברית המועצות.
י"א בחשוון

י"א בחשוון הוא היום האחד עשר בחודש השני 
בשנה העברית, למניין החודשים מתשרי, והיום האחד עשר בחודש השמיני 
למניין החודשים מניסן. י"א בחשוון לעולם לא יחול, בלוח העברי הקבוע, בימים שני, רביעי ושישי, ועל כן הוא משתייך לקבוצת הימים הנקראת "לא בדו".
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בי"א חשוון היא פרשת וירא, אם בר המצווה חל בשנה המתחילה ביום שלישי או חמישי, או פרשת לך לך אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בימים שני או שבת.
חגים ומועדים

בשנים שבהן י"ב בחשוון חל ביום שישי מציינים בתאריך זה את יום הזיכרון ליצחק רבין.
רבים מציינים ביום זה את יום פטירת רחל אמנו והמונים פוקדים ביום זה את קברה.
אירועים היסטוריים

ה'תשס"ה – הכנסת הצביעה בעד תוכנית ההתנתקות
נולדו

ב'ר"ח – על פי אחת המסורות, בנימין בנו השנים עשר של יעקב אבינו (נפטר ב-ב'שי"ז)
ה'תרל"ט – הרב אברהם ישעיהו קרליץ, בעל ה"חזון איש" (נפטר ב-ה'תשי"ד)
ה'תרצ"ד – הרב דוב ליאור, רב מפלגת עוצמה יהודית.
ה'תרצ"ח – הרב יעקב אריאל, מראשי הציונות הדתית, רבה של רמת גן לשעבר, נשיא ארגון צוהר לשעבר, וראש מכון התורה והארץ.
נפטרו

ב'ר"ח – על פי אחת המסורות, נפטרה ביום זה רחל אמנו, בלידתה את בנימין.
ב'שי"ז – על פי אחת המסורות, בנימין בנו השנים עשר של יעקב אבינו (נולד ב-ב'ר"ח).
ה'תקנ"ח – רבי מנחם נחום מצ'רנוביל, בעל המאור עיניים, הראשון בשושלת אדמו"רי צ'רנוביל ואבי חצרות בית צ'רנוביל (נולד ב-ה'ת"צ).
ה'תקס"ו – רבי אברהם רפאל קורייאט דיין במוגדור וליבורנו, מחבר הספר "זכות אבות".
ה'תקע"ה – רבי יעקב גינצבורג, רב ודיין בפראג ומחבר הספר "זרע יעקב" (נולד בה'תק"ג).
ה'תרמ"ד – רבי אברהם וינברג (הראשון), מייסד חסידות סלונים, מחבר ספר "יסוד העבודה" (נולד ב-ה'תקס"ד).
ה'תרצ"ו – הרב יהודה לייב חסמן, ראש ישיבה בשטוצ'ין ומנהל רוחני בישיבות טלז וחברון (נולד ב-ה'תרכ"ט).
ה'ת"ש – הרב פסח פרוסקין, רבה של קוברין.
ה'תש"ג – הרב משה חיים לאו, אביו של הרב ישראל מאיר לאו, רב בפיוטרקוב שבפולין, נספה במחנה ההשמדה טרבלינקה (נולד י"ד באייר ה'תרנ"ב).
ה'תשס"א – הרב משה לוי, ר"מ בישיבת כיסא רחמים ומחבר ספר השו"ת "תפילה למשה" (נולד ב-ה'תשכ"א).
ה'תשס"ו – מרים רות, סופרת ומחנכת (נולדה ב-ה'תר"ע).
ה'תשע"ב – רבי נתן צבי פינקל, ראש ישיבת מיר (נולד ב-ה'תש"ג).
ה'תשפ"ד – הרב ברוך מרדכי אזרחי, ראש ישיבת עטרת ישראל (נולד ב-ה'תרפ"ט).
י' בחשוון – י"ב בחשוון
חשוון
הערות שוליים

↑  כ-43.4% מכלל השנים.
↑  כ-56.6% מכלל השנים.
↑  יהדות, שיעורים, זמנים, באתר ישיבה
↑  העשרה - י"א בחשוון: יום פטירת רחל אמנו, באתר פורטל עובדי הוראה | מרחב פדגוגי (באנגלית)