stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אולגה חנקין
נישואין וחיים משותפים חשוכי ילדים

אולגה בלקינד ויהושע חנקין התחתנו במושבה גדרה בשנת 1888 ולאחר שנה עברו לגור בשכונת עג'מי ביפו, קרוב לביתם של ההורים של יהושע, יהודה-לייב ושרה חנקין. אולגה חנקין, שתוארה בתור אישה "בעלת שכל ובעלת מרץ", הייתה מבוגרת מבעלה ב-12 שנה. רבים הביעו חשש שמערכת היחסים של הצעיר בן העשרים וארבע והמיילדת בת השלושים ושש לא תאריך ימים. במשפחתו של יהושע הביעו התנגדות עמוקה לנישואין, אך הם דבקו באהבתם.
כגואל אדמות א"י, הרבה יהושע לשהות מחוץ לבית. הוא יצא לחפש קרקעות מתאימות לקנייה ולשכנע יהודים להשקיע ברכישתן. היא הייתה שותפה לקידום תוכניותיו ארוכות הטווח שנחשבו לאבן יסוד בהתיישבות היהודית בארץ ישראל. בנוסף, קשריה החברתיים והמקצועיים סייעו לו ליצור תשתית לקידום פרויקט "גאולת האדמות" בארץ ישראל. כך, בעוד הוא נוסע ממקום למקום בניסיונות לרכוש קרקעות לצורכי חברות וקבוצות יהודים שרצו להתיישב בפלשתינה, היא יילדה תינוקות. שמה נודע בקרב הערבים העשירים באזור יפו, אפנדים, שייחים וראשי חמולות בדואיים שגרו מדרום לעיר. בשלהי שנות השמונים של המאה ה-19. איש עדיין לא האמין ביכולותיו של יהושע בגאולת האדמות, אבל סמכו על אשתו. היא נהגה על חמור לבן, בין אוהלי הבדואים וברחובות יפו. צילומים מהתקופה מראים שהחזיקה שוט בשעת רכיבתה, כדי להגן על עצמה. כעבור מספר שנות עבודה כמיילדת ביפו וסביבתה הצטרפה אליה אחותה הצעירה סוניה בלקינד כרופאת הנשים הראשונה ביישוב היהודי. אולגה עודדה את סוניה ללימודים אלו ואף תמכה בה כלכלית למימושם.
לאחר מספר שנות נישואין התברר לבני הזוג כי אינם יכולים להביא ילדים לעולם. הם נועצו ברופאים ומרפאים אך דבר לא עזר. כך נבצר מהאישה אשר כל ימיה יילדה נשים אחרות ועמדה לצדן כשהביאו ילדים לעולם, ללדת ולגדל ילדים ביולוגיים שלה.
מעורבותה בגאולת האדמות > רכישת אדמות רחובות

בספרו אנשי האדמה, מספר משה סמילנסקי כיצד במהלך לידת בנו של ערבי נוצרי עשיר מיפו, בעל אדמות מדרום לעיר, שמעה אולגה חנקין כי ישנם 10,000 דונם המוצעים למכירה בנחל דורן. היא סיפרה זאת ליהושע חנקין וכך הם יצרו קשר עם המוכר. בשנת 1890 חתם יהושע חנקין את העסקה הראשונה שלו. הוא עשה זאת תוך סיכון הונו האישי וכספים שגייס ממשפחתו. הסיכון הפך עד מהרה להצלחה, עם בואם של רוכשי האדמות היהודים שחיפשו חלקת אדמה לעצמם. עוד באותה השנה, נוסדה על אדמות אלו המושבה רחובות.
מעורבותה בגאולת האדמות > מעורבותה בהקמת המושבה חדרה

בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 יצאה לפועל רכישת אדמות חצ'ירה, היום חדרה. אדמות אלו נקנו עבור נציגי אגודות חובבי ציון בליטא, מאלקסוט שבקובנה, בריגה ובווילנה. משלחת בת חמישה שליחים מטעם אגודות אלה שיצאה לקנות אדמות בארץ ישראל קנתה בהמלצתו ובתיווכו של יהושע חנקין את אדמות חדרה בשנת 1891, מהאפנדי סלים ח'ורי, שהקרקע הייתה בבעלותו. היקף הרכישה היה 30,000 דונם. הייתה זו רכישת הקרקע הגדולה ביותר להתיישבות בארץ ישראל עד אז. יהושע חנקין התחייב לייבש את כל הביצות שבאדמות אלה והוחלט שהכסף עבור הקרקעות וגם שטרי המכר על הקרקע (קושאנים) יופקדו עד הייבוש בידי זאב טיומקין, איש חובבי ציון. עניינים אלו הסתבכו, התברר כי ייבוש הביצות קשה לביצוע ומדיניות השלטון הע'ותמאני לא אפשרה את מימושה הפורמלי של העסקה. בנוסף, חלו המתיישבים בקדחת, שגרמה לאבדות בנפש וייאוש רב.
בשנת 1891 קמה המושבה חדרה. אולגה חנקין הייתה זו שבחרה את החברים בכוח החלוץ להתיישבות ובחרה בארבעה חלוצים ששילוב יכולותיהם היה נראה לה מתאים ביותר למשימה זו. קשיי הקדחת, ייבוש הביצות ומריבות על האדמות, המשיכו להטריד את המתיישבים עוד מספר שנים. היא עמדה לצד בן זוגה וסייעה למתיישבים בעמידתם מול קשיים רבים אלו.
מעורבותה בגאולת האדמות > אולגה חנקין מחלצת את "גואל האדמות" מחובותיו

זאב טיומקין, מהנדס וחבר נאמן של חובבי ציון שהכיר את אולגה חנקין עוד מילדותה ברוסיה, הגיע לארץ ישראל בשנת 1891 כדי לארגן רכישת קרקעות בעבור קבוצות שרצו ליישב יהודים. הוא מינה את יהושע חנקין כסוכן הראשי של חובבי ציון, מינוי שקידם מאוד את הקריירה שלו. בזמן שחנקין קנה אדמות בעמק יזרעאל, עמק חפר והגליל, פרץ משבר: מצד אחד, התעורר ביקוש מוגבר לקניית קרקע ומצד שני, ספסרות בעסקאות והגבלות השלטון הע'ותמאני לא איפשרו להוציא את העסקאות לפועל. בעקבות המשבר עזב טיומקין את ישראל והשאיר את יהושע חסר כל. העסקאות בוטלו ונושים חיפשו אחריו. יהושע חנקין נחלץ מחובות אלה בזכות אולגה אשתו, שהמשיכה בעבודתה כמיילדת ביפו.
עם הקמתו של המשרד הארצישראלי בשנת 1907 והקמת חברת הכשרת היישוב, התרחבו עסקי קניית הקרקעות של משפחת חנקין ומכירתן. בזכות שליטתו בערבית, בקיאותו בחוק העות'מאני ובתרבות הערבית בפלשתינה ובעיקר בזכות קשריו הענפים עם בעלי אדמות, הוזמן יהושע חנקין להצטרף לפעילות המשרד. בשנת 1910, כשחנקין רכש את הקרקע בכפר פולה שעל אדמותיו הוקמה מרחביה (14 שנה לאחר מכן, עם התחלת גל העלייה המכונה "העלייה הרביעית" נרכשו גם אדמות הכפר א-פולה, שעמד בסמוך לכפר פולה, על ידי החברה האמריקאית "קהיליית ציון" שנעזרה בכישוריו של חנקין וחברת "הכשרת הישוב", לצורך הקמת העיר עפולה) בעמק יזרעאל, אולגה הייתה בת 58 והמשיכה לעבוד כמיילדת.
בחירתה להצטרף לבעלה וגילוי מודעות פמיניסטית

כשפרצה מלחמת העולם הראשונה גורש יהושע חנקין לטורקיה. אולגה חנקין, הצטרפה אליו אף על פי שלא חויבה לכך. הם נשארו שם במשך כל תקופת המלחמה. ב-7 בספטמבר 1918 חזרו לארץ ישראל, קודם לחדרה ואז לתל אביב. באוקטובר 1918 קיבלה דרכון מממשלת המנדט הבריטי בפלשתינה-א"י.
באותם ימים כתבה מכתב לעיריית תל אביב בדבר שמות הרחובות בעיר, המלמד על תפיסותיה המגדריות:
מפני מה לא נמצאים בין השמות התנ"כים זכר לנשים, גבורות האומה, כגון דבורה ואחרות? [...] הריני מקווה, שדברי ימצאו הד בלבות חברי הועדה ויתקנו את המעוות ויזמינו גם נשים להשתתף בועדת השמות.
עם חזרתם לארץ ישראל חדלה לעבוד כמיילדת. מספרים עליה במשפחה כי הייתה "ראש השבט" בדאגתה לכולם. עודדה את הצעירים במשפחה שיצאו ללמוד, בעיקר את הבנות במשפחה. בהזדקנותה, בזמן שההצלחות של יהושע הלכו ורבו, הוא גאל שש מאות אלפי דונמים ברחבי פלשתינה-א"י, היא נשכחה. כשמלאו לו שבעים וחמש נקרא על שמו מוזיאון במושב כפר יהושע, שנקרא גם הוא על שמו. היא לא נכחה בטקס.
מותה

חזית אחוזת הקבר
אחוזת הקבר, 2008
פתח הקבר, עם מונוגרם "חנקין" (2025)
פנים הקבר (2025)
קבר אולגה חנקין (2025)
אולגה חנקין נפטרה בביתה בתל אביב בשנת 1942. היא נקברה באחוזת קבר שיהושע חנקין הכין בעבור שניהם על צלע הר הגלבוע, מעל מעין חרוד, נקודת ראשית ההתיישבות בעמק חרוד. חנקין התאבל עמוקות על אולגה שהייתה חברת נפשו והייתה שותפה בכל מעשי ידיו. שנה אחר שנה הוא ביקר בקברה, ביחד עם ילדי עמק יזרעאל והמורים שלהם.
כך תיארו נשות ויצו מחדרה את אולגה, במכתב הניחומים ששלחו ליהושע:
האשה הכבודה והאצילה שעוד לפני ששים שנה הצטרפה לרעיון הציוני ולבניין הארץ, שהיתה בין הראשונות אשר נתנה לאשה את ההכרה והרעיון לעבוד שכם אחד עם חלוצי דורנו".
על שמה של אולגה חנקין נקראת השכונה גבעת אולגה בעיר חדרה. נקראת על שם הבית שיהושע בנה לעצמו ולאשתו במצוק הכורכר מעל מפרץ בנימין, דרומית לנחל חדרה. הבית עדיין עומד, בפינת חלקת האדמה שחנקין רכש בשנת 1891 עבור קבוצות הרכישה שהקימו את חדרה. הבית צופה על אדמות השפלה שרכש חנקין בשנות ה-20 ו-30 של המאה ה-20. היום פועל שם בית הקפה "בית חנקין".
אחוזת הקבר של בני הזוג חנקין ניצבת מעל מעין חרוד שבעמק יזרעאל, לידה בית שבנה יהושע לאולגה באחרית ימיהם, בית שמעולם לא גרו בו, והיום פועל בו מוזיאון חנקין.
לקריאה נוספת

משה סמילנסקי, משפחת האדמה, כרך ב, תל אביב: עם עובד תשי"ג-תשי"ד.
עירית עמית ורות קרק, יהושע חנקין – שתי אהבות, תל אביב, הוצאת מלוא, 1996.
רות קולודני-בקי, אם תלכי עמי – סיפורה של אולגה חנקין, יד יצחק בן צבי ועם עובד, 1997.
בג"ץ ירוס-חקק נגד מנכ"ל משרד הבריאות

בג"ץ 998/96 טל ירוס-חקק נגד מנכ"ל משרד הבריאות הוא פסק דין בהסכמה שנתן בית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ) בפברואר 1997, ובו הוחלט כי נשים לא נשואות יוכלו לקבל תרומת זרע ללא בדיקה פסיכיאטרית והערכה של עובד סוציאלי.
קודם לעתירה, חויבו נשים לא נשואות לעבור בדיקה פסיכיאטרית והערכה של עובד סוציאלי, כתנאי לקבלת תרומת זרע. כלל זה לא היה תקף לגבי נשים נשואות. 
האגודה לזכויות האזרח בישראל עתרה בשנת 1996  לבית המשפט הגבוה לצדק, בדרישה לבטל את החיוב ולהשוות את תנאיהן ואת חובת הבדיקה של נשים לא נשואות, לתנאיהן של נשים נשואות.
פסק הדין ניתן בתגובה לעתירה שהגישה האגודה לזכויות האזרח בישראל בשמה של טל ירוס-חקק, אשה לסבית החיה עם בת זוג ועם ילדיהן המשותפים, שביקשה לקבל תרומת זרע לצורך הפריה מלאכותית. בעתירה נטען כי הכלל הקובע כי נשים לא נשואות זקוקות לחוות דעת מטעם פסיכיאטר ועובד סוציאלי הוא אפליה על רקע מעמד אישי שכן בעוד שלנשים נשואות ניתנת באופן אוטומטי הזכות להורות, נשים לא נשואות נאלצות לעבור בדיקות במטרה לקבוע אם הן מתאימות להיות אמהות.
כמו כן נטען שהכלל מהווה אפליה על רקע נטייה מינית, כיוון שנשים שהן בנות זוג אינן יכולות להינשא במדינת ישראל, וכן מכיוון שזוגיות בין שתי נשים אינה מוכרת ככזו לצורך קבלת תרומת זרע. בנוסף נטען כי חוות הדעת המקצועית עלולה לקבוע כי האשה אינה כשירה להורות בשל נטייתה המינית. לבסוף, נטען כי הכלל פוגע בזכות לכבוד ולצנעת הפרט.
ראו גם

להט"ב בישראל - כרונולוגיה
נישואים חד-מיניים בישראל
הורות הומו-לסבית
אימוץ בקרב הקהילה הגאה
פסק דין ירוס-חקק נגד היועץ המשפטי לממשלה
הערות שוליים

↑  בג"ץ 998/96 - ד"ר טל ירוס-חקק נ' מנכ"ל משרד הבריאות, ניתן ב-11 בפברואר 1997
↑  פסק דין - הפליית נשים לא נשואות בתנאים לקבלת תרומת זרע
↑  עתירה - הפליית נשים לא נשואות בתנאים לקבלת תרומת זרע
משה זר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1937 (בן 88 בערך) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 
משה זָר (נולד ב-27 בינואר 1937) הוא סוחר קרקעות יהודי המתגורר בקרני שומרון. הקרקעות אותן רכש הביאו להקמת מספר רב של התנחלויות בשומרון ובהן עמנואל, קרני שומרון, ברקן ומעלה שומרון. ב-1985 ישב במאסר ארבעה חודשים לאחר הנחת מטען שנועד לפגוע בראש העיר של שכם, שהיה סייען של אש"ף ומאוחר יותר הוצא בשל כך מחוץ לחוק. מאוחר יותר, בראיון ב-2015 התחרט על פעולתו ואמר כי הלחימה בטרור הערבי היא תפקידה של המדינה. בנו גלעד זר נרצח על ידי מחבלים ערבים סמוך ליישוב קדומים. ב-2021 זכה זר בפרס ירושלים להתיישבות.
ביוגרפיה

משה זר נולד ב-1937 בירושלים לבנימין זר, יליד איראן וצאצא למשפחת אנוסי משהד, ושרה. אביו עלה ברגל מאיראן יחד עם קבוצה קטנה, הם נעצרו על ידי שוטרים בריטיים בלבנון והובלו למאסר במגרש הרוסים בירושלים. בן דודו של אביו, מרדכי זר, שימש כחבר הכנסת מטעם מפא"י. אביו של משה עבד כמכונאי רכב, אך בפרס עבדה המשפחה במשך דורות בעבודות, שכללו שימוש בחוטי זהב. על שם מלאכה זו נקראה המשפחה: 'זַר', שבפרסית פירושו חוטי זהב. בתקופת מלחמת העצמאות, היגרה משפחתו לפנמה, אך שבה כעבור שנה לתל אביב והתגוררה בשכונת מנשייה.
זר למד בבית הספר תחכמוני ובתיכון צייטלין, ובהיותו חניך תנועת בני עקיבא הצטרף לגרעין של שבט "מתנחלים" בתנועה. שימש קומונר בתנועה בסניף תל אביב צפון. באותה תקופה הוציא לאור חוברת שדאות מטעם התנועה. בתחילת 1955 התגייס לנח"ל המוצנח ושירת שירות מלא בצה"ל. הוא לחם במלחמת סיני, והשתתף בקרב המיתלה, בו נפצע קשה מאוד בראשו ואיבד את אחת מעיניו.
מאוחר יותר החלים והצטרף לגרעין "מתנחלים" בקיבוץ בארות יצחק. בשנת 1958 ערך עם חבריו לקיבוץ, יחזקאל דגן (לימים מייסד ויו"ר חברת חישתיל) וד"ר נחום ברוכי (לימים מראשי תנועת הקיבוץ הדתי), מסע רגלי לאורך כל מדינת ישראל, ממטולה ועד אילת (כ-700 קילומטרים ב-22 יום), אשר זכה לכיסוי תקשורתי. בהמשך נשא את יעל, חברת הגרעין, לאשה. בתקופה שבין אירוסיו לנישואיו למד בישיבת מרכז הרב, אצל הרב צבי יהודה קוק. בקיבוץ עסק בהוראת מדעי הטבע, וניהל את החשמלייה ואת חברת הנוער. בשנת 1963 עזב את הקיבוץ, עבר למושב אבן שמואל והחל לעבוד כחשמלאי עצמאי. בהמשך עבר למושב נחלים והתיידד עם הרב משה לוינגר, אשר קירב אותו למפעל ההתנחלויות של גוש אמונים. באותה עת עשה חיל בעיסוקו כחשמלאי וחסך סכומי כסף גדולים.
ביוגרפיה > רכישת קרקעות בשומרון

לאחר מלחמת יום כיפור, ובעקבות הקמת גוש אמונים וההתנחלויות היהודיות בשטחי יהודה ושומרון, החל גם זר לרכוש אדמות באזור והיה לסוחר קרקעות מוכר מאוד בקרב תושבי האזור היהודים והערבים. לצורך רישום הקרקע בטאבו הקים חברה ירדנית לרכישת קרקעות. בין השנים 1979–1982 רכש אלפי דונמים בשלושים כפרים ערביים. בין נקודות היישוב שנבנו על אדמות שרכש – העיר עמנואל, שכונות ביישובים ברקן, מעלה שומרון, קרני שומרון, חוות גלעד ורמת גלעד. בתקופת עבודתו זו היה לידידו הקרוב של אריאל שרון. הקשר ביניהם נותק עם פרסומה של תוכנית ההתנתקות. בשנת 1983 חדל זר מפעילותו זו, לדבריו, בשל כניסת מתווכים זייפנים לשוק הקרקעות, ובשל ביורוקרטיה ממסדית שמנעה ממנו את סיום רישום הקרקעות והפשרתן לבנייה. כחלק מכך, דרישת המנהל האזרחי הייתה לפרסם בעיתונות הפלסטינית את העסקאות, כולל הקרקעות, שמות המוכרים והקונים. דבר זה העמיד בסכנת חיים את המוכרים הערבים, שקיבלו איומים שלא למכור קרקעות ליהודים.
ב-1983 ניצל מהתנקשות בחייו כאשר בעל קרקעות ערבי עמו סחר הכה אותו בגרזן בפניו ובגרונו, ירה בו ופצעו קשה. זר אושפז לתקופה ארוכה, אך שב והחלים.
ביוגרפיה > המחתרת היהודית

זר היה נהג החוליה שהניחה ב-1980 את מטען החבלה שגרם לקטיעת רגליו של בסאם א-שכעה, ראש עיריית שכם, במסגרת פעילות המחתרת היהודית. ב-1985 הורשע על מעשה זה בבית המשפט המחוזי בירושלים בעבירות של גרימת חבלה חמורה וחברות בארגון טרור. הוא נדון לשלוש שנות מאסר, מתוכם ריצה 4 חודשי מאסר בפועל, לאור נכותו וחוות דעת רפואיות לפיה מצבו אינו מאפשר את שהותו בבית סוהר.
בראיון שמסר בדצמבר 2015 אמר זר: ”אני בוגר המחתרת היהודית, נתפסתי, הודאתי ושילמתי את המחיר. מאותו הרגע שנתפסתי, ידעתי שאני מתחרט על מה שעשיתי והיום אני חושב שהמחתרת היהודית לא עשתה נכון, זאת צריכה להיות עבודה של המדינה, של הממשלה, של הכנסת ושל השלטון. ...מבקש להעביר מסר לנערי הגבעות ולפיו הדרך היחידה "לפגוע" בערבים, לא במובן הפיזי כמובן, היא באמצעות בניית בתים בארץ ישראל. "אני מתנגד לתג מחיר, לא להכות ערבים, לא לשבור חלונות, לא לעקור עצים. תג המחיר לא עוזר לנו, רק מפריע ומקלקל.”
ביוגרפיה > פרסים והוקרה

בשנת ה'תשע"ז זכה בתואר איש השנה של העיתון בשבע.
בשנת 2021 זכה זר בפרס ירושלים להתיישבות.
עסקי הקרקעות ומשפטים

משה זר רכש קרקעות בהיקף של כ-7,000 דונם, בעיקר בין השנים 1979-1982. לטענתו, חלק מהקרקעות נאלץ לרכוש פעמיים במחיר מלא לאור ביטול המכירה על ידי המינהל האזרחי שפעל למנוע רכש אדמות ביהודה ושומרון על ידי יהודים.
בין 1983 עד 1989 נחקר זר ביחידה לחקירת פשעים חמורים של משטרת פתח תקווה בעקבות טענות ערבים על זיוף עסקאות רכישת קרקעות. בסיום החקירות קציני יח"פ עמדו לכבודו ואמרו: נכנסת כרב־נוכלים ויצאת איש ישר, בלי תלונה אחת על חשדות לזיופים או פלישות.[דרוש מקור]
זר ובני משפחתו הגישו תביעת פיצויים נגד שני המחבלים שרצחו את בנו, גלעד זר, ונגד הרשות הפלסטינית ואחדים מבכיריה, ובהם יאסר ערפאת ומוחמד דחלאן. בית המשפט דחה את התביעה.
ב-2008 תיאר העיתונאי ופעיל השמאל גדעון ספירו את זר במילים "מגדולי שודדי הקרקעות בשטחים הכבושים". זר תבע את ספירו בתביעת דיבה, וזה השיב כי מדובר במטאפורה. ב-2011 דחתה שופטת בית משפט השלום בתל אביב שושנה אלמגור את תביעת הדיבה בנימוק שלספירו עומדת הגנת תום הלב וכי דבריו לא נועדו להשמיץ אלא לעורר שאלה באשר להתנהגותו של זר.
בינואר, 2009, פסק בית משפט השלום בתל אביב לטובת משה זר ובנו, איתי זר, בתביעת דיבה כנגד עיתון "מעריב" וחייב את העיתון בתשלום פיצוי בסך 40,000 ש"ח. תביעת הדיבה נסובה סביב כתבה שפורסמה ב"מעריב" ב-2005 ובה נטען כי משפחת זר הנהיגה קבוצה מהמאחז "חוות גלעד", שנערכה להתמודדות מול כוחות הביטחון שבאו לפנותם ולצורך כך הכינה שמן רותח וחומרי הדברה כדי לפגוע בהם. בפסק הדין מתח השופט ביקורת קשה על עיתון "מעריב", על תוכן הכתבה ועל הפגיעה בבני משפחת זר.
חיים אישיים

בשנת 1978, עבר זר עם בני משפחתו להתגורר בקרוואנים בקרני שומרון. בראשית שנות ה-80 רכש שטח של תשעה דונמים סמוך ליישוב קרני שומרון, על שרידי מערכות ביצורים ירדניות ומערות קבורה קדומות. השטח מוקף בשדות מוקשים ירדנים. בלב האתר, על גבעה הנישאת למרחק, הקים בשנת 1982 מבנה מגורים בן ארבע קומות בו הוא מתגורר, המכונה "מצפה צבאים" ומאוחר יותר הקים לידו גן אירועים.
למשה וליעל זר שמונה ילדים, כולם מתגוררים בהתנחלויות ופעילים בולטים בקרב מתיישבי יהודה ושומרון. בנו גלעד נרצח ב-2001 מירי מחבלים בעת מילוי תפקידו כקב"ט מועצה אזורית שומרון; בנו הרב יונדב משמש כר"מ בישיבת הר ברכה ונשוי לעתיה זר, בתו של הרב משה לוינגר; ביתו ענת, פעילה ביישוב היהודי בחברון, וביתו שלומית הייתה פעילה גם כן, עד שעברה דירה ליישוב בשומרון; וחתנו ההיסטוריון גרשון בר כוכבא ניהל והיה ממקימי מדרשת חברון.
לאחר רצח בנו גלעד רכש זר את השטח עליו נבנתה חוות גלעד, אליו עבר להתגורר בנו איתי ומשפחתו, והיום מתגוררות במקום כ-50 משפחות נוספות ופועלת בו ישיבת "שירו למלך".
הערות שוליים

↑  https://www.inn.co.il/news/470634
↑  ג. שטרטמן, שלשה צעירים יוצאים ל"צעדה פרטית", מעריב, 13 בנובמבר 1958; חיים פיקרש, שלושה שהלכו ממטולה, הצופה, 2 בינואר 1959;   אלישיב רייכנר, ‏כבשנו את ירושלים אבל בלי שופרות, בעיתון מקור ראשון, 16 באוגוסט 2020
↑  החשוד בתקיפת משה זר הודה באשמה, דבר, 27 במרץ 1983
↑  גיל יודילביץ, נאשם המחתרת משה זר אושפז - יעבור ניתוח, מעריב, 26 ביולי 1984; אבינועם בר-יוסף, שוחרר משה זר, מנאשמי המחתרת, מעריב, 10 בספטמבר 1984
↑  "מתחרט על פעולותיי במחתרת היהודית", בני טוקר, "ט בטבת תשע"ו, 31/12/15, באתר ערוץ 7.
↑  עדו בן פורת, אמרתי לאריק שרון: "אל תפריע לי, באתר ערוץ 7, 17 בספטמבר 2017
↑  בעל הבית, באתר ערוץ 7, 11 במרץ 2021
↑  יהודה יפרח, הגואל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 2 בינואר 2012
↑  אורן פרסיקו, אין צורך בתואר בסטטיסטיקה, באתר העין השביעית, 9 בספטמבר 2013
↑  עוזי ברוך, משה זר הפסיד בתביעה לגדעון ספירו, באתר ערוץ 7, 11 באוקטובר 2011
↑  כתב מקור ראשון,אורי פז, "מעריב" יפצה ב-40,000 שקל על הכתבה השקרית "מחכים לחיילים עם שמן רותח", באתר פאזל, ‏2009-01-30, כתבה ב"מקור ראשון", 30 בינואר 2009,"מעריב" יפצה ב-40,000 שקל על הכתבה השקרית "מחכים לחיילים עם שמן רותח"
↑  לאה ענבל,, כותרת ראשית, 20 ביוני 1984
↑  שלום ירושלמי, "אקים עוד יישובים לזכרו של בני גלעד", באתר nrg‏, 16 בדצמבר 2011
תצפית מרמת גלעד לבית משה זר, המכונה "מצפה צבאים"
מרתה גרגיי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 במרץ 1913 בארץ', הונגריה 
 פטירה:  22 במאי 1973 (בגיל 60) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Lusztig Márta 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 פרסים והוקרה:  פרס אטילה יוז'ף (1951)  פרס אטילה יוז'ף (1958) 
 
מרתה גרגיי (במקור לוסטיג, שמות בדויים ספרותיים: György Borbás, Mihály Kevély, בהונגרית: Gergely Márta;‏ בארץ', 28 במרץ 1913 – בודפשט, 22 במאי 1973) הייתה סופרת יהודייה-הונגרייה, סופרת נוער, עורכת, זוכת פרס אטילה יוז'ף (פעמיים) שהוא הפרס הספרותי הממלכתי הגבוה בהונגריה, וכן עיטורי הוקרה נוספים.
ביוגרפיה

מרתה לוסטיג נולדה במשפחה יהודית כבתם של אדולף לוסטיג, מסעדן ושל אילונה נויפלד. היא החלה את לימודיה בבית ספר תיכון בפץ', אך הורחקה משם עקב הפצת שירתו של אנדרה אדי. ב-1931 עברה לבודפשט והפכה לאורגת במפעל טקסטיל גולדברגר באובודה. ב-1934 זכתה בתחרות הרומנים של קלמן מיקסאט עם הרומן שלה "שוטף הסיגים" (Salakmosó) (סיג). עבודותיה פורסמו על ידי נפסבה, "ידיעות הונגריה" (Magyar Hírlap) ו"זמנים חדשים" (Új Idők). רבים מהרומנים שלה פורסמו בסדרת רומני הכרך. אין מידע על קורותיה בשואת יהודי הונגריה. לאחר מלחמת העולם השנייה עסקה בספרות נוער. מ-1949 עד 1956, הייתה העורכת של כתב העת "חבר למשחק" (Pajtás), ומ-1956 עד 1968, עורכת עיתון הילדים "המתופף הקטן" (Kisdobos).
פרסים והוקרה

פרס קלמן מיקסאט (1934)
מדליית ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית (1951)
פרס אטילה יוז'ף (1951, 1958)
עיטור מסדר הכבוד של העמל דרג זהב (1971)
כתביה

A salakmosó (regény, 1934)
Én, Máthé Erzsébet (regény, 1935)
Szolgálni jobb (regény, 1936)
Igazi, jó reklám (regény, 1937)
Pillanatnyi elmezavar (regény, 1937)
A szerelem gyermeke (regény, 1937)
Tízéves találkozó (regény, 1937)
"Elveszett egy drótszőrű" (regény, 1938)
A házasság nem főnyeremény (regény, 1938)
Koller úr válni akar (regény, 1938)
Nem minden a diploma (regény, 1938)
Téves kapcsolás (regény, 1938)
Vígan megyünk tönkre (regény, 1938)
Amit szabad Jupiternek (regény, 1939)
Apám barátnője (regény, 1939)
Éva betörőt fog (regény, 1939)
Ember és úriember (regény, 1939)
Gólyamese (regény, 1939)
A gyilkosság árnyékában (regény, 1939)
A gyilkosságra születni kell (regény, 1939)
A megvásárolt ember (regény, 1939)
Őstehetség kerestetik (regény, 1939)
Szmokingban, mezítláb (regény, 1939)
Anyakönyvi kivonat (regény, 1940)
Beismerő vallomás (regény, 1940)
Csak egy kislány (regény, 1940)
A házmester beleszól (regény, 1940)
Kettő szoba, hall (regény, 1940)
A megbízható ember (regény, 1940)
Milliós örökség (regény, 1940)
Rossz pénz nem vész el (regény, 1940)
Vasúti ismeretség (regény, 1940)
Amiről nem szokás beszélni (regény, 1941)
Az egyetlen tanú (regény, 1941)
Az egyiknek sikerül (regény, 1941)
Egyikünk fölösleges (regény, 1941)
Félvér (regény, 1941)
Földi paradicsom (regény, 1941)
Jót akartam (regény, 1941)
Magyarázni nem lehet (regény, 1941)
Második nemzedék (regény, 1941)
Miska és Mihály (regény, 1941)
Vér nem válik vízzé (regény, 1941)
3 hamis tanú (regény, 1942)
A szélhámos fia (regény, 1942)
Az utolsó alkalom (regény, 1942)
Az amerikai nagynéni (regény, 1942)
Haragszom rád! (regény, 1943)
Kassai gyors (regény, 1943)
Miss Nihil (regény, 1943)
A műtét sikerült (regény, 1943)
Öt év próbaidő (regény, 1943)
Szemtől-szembe (regény, 1943)
Pénteken kezdődött (regény, 1943)
Az egyetlen (regény, 1944)
Apja lánya (kisregény, 1946)
Meteor (regény, 1948)
Zebulonból mackó lesz. Mackó bácsi legújabb utazása (mese, 1948)
Karácsonyi segély (regény, 1950)
Ne ölj (elbeszélés, 1950)
Pattintó Antal (kisregény, 1950)
Gyárváros, előre (ifjúsági regény, 1950)
A mi tanítónk (ifjúsági regény, 1951)
Úttörőbarátság (színmű, 1952)
Elisa Branco kiáltása (elbeszélés, 1953)
Kicsi a bors (ifjúsági regény, 1956)
Az örökös (regény, 1957)
Szöszi (ifjúsági regény, 1958)
A mi lányunk (ifjúsági regény, 1959)
Házasságból elégséges (regény, 1960)
A füstréti Madonna (regény, 1962)
Iskolatársak (ifjúsági regény, 1963)
U-gu (gyermekregény, 1963)
Sanyi (ifjúsági regény, 1966)
Sárfényes (regény, 1966)
Többsincs osztály (regény, 1968)
Nehéz egyetem (regény, 1969)
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
סופרים בני זמננו
דף הבית שלה באתר Moly
Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניה במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי)
ראו גם

תמונותיה במאגר הידע של שולינט
תמונות באתר europeana.eu
אנציקלופדיית הומור. עורך מיקלוש קפושי. בודפשט, הוצאת טרשוי, 2001.
מי זה מי? לקסיקון ביוגרפי על אישים הונגריים וזרים ועל בני דורנו. עורכים: Györgyné Fonó, Tamás Kis. בודפשט, Kossuth, 1969.
Kortárs magyar írók kislexikona 1959–1988. ISBN 963-14-1604-6
Magyar életrajzi lexikon III: כרך משלים (לקסיקון ביוגרפי הונגרי). ISBN 963-05-2500-3
Magyar filmlexikon I–II (לקסיקון הסרטים ההונגרי) ISBN 963-7147-45-4
Magyar irodalmi lexikon I–III (הלקסיקון הספרותי ההונגרי)
Révai új lexikona VIII. (הלקסיקון החדש של רוואי). ISBN 963-901-517-2
Új magyar életrajzi lexikon II. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי חדש). ISBN 963-547-414-8
Új magyar irodalmi lexikon I–III. (לקסיקון ספרותי הונגרי חדש מסת"ב 963-05-6804-7
Új magyar lexikon III. (לקסיקון הונגרי חדש).
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a barcsi polgári születési akv. 78/1913. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-09-26.
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest X. kerületi állami halotti akv. 1662/1973. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-09-26.
↑  Magyar Közlöny, 1951. november 7. (158. szám)
↑  Magyar Közlöny, 1971. június 2. (40. szám)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007400841105171  PLWABN: 9810703133105606  GND: 1098191080  ISNI: 0000 0000 7855 1145  LCCN: no2008121137  LNB: 000162336  NKC: xx0010401  NTA: 131339346  VIAF: 10316457   WorldCat (עם VIAF): 10316457
פיגוע הירי ביציאה מירושלים

| חלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני, פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2023, מלחמת חרבות ברזל |
| --- | --- |
 תאריך:  30 בנובמבר 2023
 תאריך עברי:  י"ז בכסלו ה'תשפ"ד
 מקום:  ישראל ירושלים, ישראל
 מטרה:  אזרחים יהודים
 קואורדינטות:  31°47′30″N 35°11′47″E﻿ / ﻿31.791527777778°N 35.196472222222°E﻿ / 31.791527777778; 35.196472222222
 סוג:  פיגוע ירי
 נשק:  רובה M16 ואקדח
 הרוגים:  4
 פצועים:  7
 מבצע:  חמאס חמאס
 מספר מפגעים:  2
 מפגעים הרוגים:  2
 מניע:  טרור פלסטיני לאומני
 he
 
פיגוע הירי ביציאה מירושלים בוצע על ידי שני מחבלי חמאס בבוקר יום חמישי, 30 בנובמבר 2023, היום השביעי להפוגה במלחמת חרבות ברזל. שני מחבלים פלסטינים פעילי חמאס, תושבי צור באהר במזרח ירושלים, פתחו באש לעבר תחנת האוטובוס ביציאה מירושלים בכביש 333 – שדרות בן-גוריון. 3 ישראלים נרצחו מהירי, ואזרח נוסף שירה במחבלים נהרג על ידי חייל שטעה לחשוב שגם הוא מחבל.
הפיגוע

שני המחבלים, האחד חמוש ברובה M16 והשני באקדח, הגיעו לצומת במכונית בשעה 7:38 ועצרו על יד תחנת האוטובוס הפונה ליציאה מירושלים. המחבלים יצאו מהרכב ופתחו באש לעבר האנשים ששהו בתחנה.
3 אזרחים נרצחו מירי המחבלים, 7 אזרחים נוספים נפצעו. שלושת הנרצחים בפיגוע הם: הרב אלימלך וסרמן, בן 73, דיין בבית הדין הרבני באשדוד וחתנו של רבי אשר פריינד; חנה איפרגן, בת 67, מנהלת בית ספר "בנות הדסה" בבית שמש; וליביה דיקמן, אישה בת 24 מהר נוף שהייתה בדרכה לעבודתה כמורה בבית ספר "דרך אמונה" של בית יעקב בבית שמש. בנוסף נפצעו 5 במצב קשה, 2 במצב בינוני, ו-1 במצב קל.
המחבלים ירו וחזרו למכוניתם. יובל קסטלמן, אזרח ישראלי שנסע ברכבו בנתיב הנגדי בדרך למקום עבודתו, ראה את המתרחש ויצא מיד ממכוניתו, הוא רץ אל מכונית המחבלים וירה בהם מטווח קרוב.
הריגת יובל קסטלמן

שני חיילי מילואים עמדו בתחנה עם גבם לכיוון המחבלים ולא ראו את מה שהתרחש. לאחר מספר שניות התקרבו למכונית המחבלים וירו בהם. אחד החיילים, אביעד פריג'ה, חשב שקסטלמן הוא מחבל וירה גם בו. קסטלמן ירד על ברכיו והרים ידיים, ופריג'ה ירה בו שוב והרגו. האירוע עורר סערה ופולמוס ציבורי. פרקליט המדינה הורה למח"ש לחקור מה שנראה כשיבוש החקירה.