stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות לנשיאות איראן 1985
תוצאות

קיימות שתי גרסאות לתוצאות המדויקות בבחירות, האחת פורסמה על ידי אוניברסיטת אוקספורד והשנייה על ידי אוניברסיטת פרינסטון.
| בחירות 1985 לנשיאות איראן> מפלגה.מפלגה | בחירות 1985 לנשיאות איראן> מפלגה.מפלגה | בחירות 1985 לנשיאות איראן> מועמד.מועמד | בחירות 1985 לנשיאות איראן> אוקספורד.הצבעות | בחירות 1985 לנשיאות איראן> אוקספורד.% | בחירות 1985 לנשיאות איראן> פרינסטון.הצבעות | בחירות 1985 לנשיאות איראן> פרינסטון.% | בחירות 1985 לנשיאות איראן> . |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | מפלגת הרפובליקה האסלאמית | עלי ח'אמנאי | 12,203,870 | 87.9 | 12,205,012 | 85.00 |  |
|  | עצמאי | מחמוד כאשאני | 1,402,416 | 10.1 | 1,402,953 | 9.85 |  |
|  | מפלגת הקואליציה האסלאמית | חביבאללה עסגראולאדי | 283,297 | 2.00 | 278,113 | 1.95 |  |
| הצבעות ריקות או לא חוקיות | הצבעות ריקות או לא חוקיות | הצבעות ריקות או לא חוקיות | 355,047 | 2.50 | 352,509 | 2.47 |  |
| סיכום | סיכום | סיכום | 14,244,630 | 100 | 14,238,587 | 100 |  |
הערות שוליים

↑  Mohammad Ali Kadivar (2013), "Alliances and Perception Profiles in the Iranian Reform Movement, 1997 to 2005", American Sociological Review, American Sociological Association, 78 (6): 1063–1086, doi:10.1177/0003122413508285, S2CID 13189214
↑  Nohlen, Dieter; Grotz, Florian; Hartmann, Christof (2001), "Iran". Elections in Asia: A Data Handbook. Vol. I., Oxford University Press, עמ' p. 76
↑  1985 Presidential Election | Iran Data Portal (באנגלית אמריקאית)
תת-תרבות

הפאנק (Punk) הוא תת-תרבות של התרבות המערבית
תת-תרבות היא קבוצה החולקת עם התרבות הכללית את מרבית הערכים והפרמטרים התרבותיים, אך עם זאת נבדלת ממנה בסמלים ובפריטים תרבותיים הייחודיים לה בלבד. המושג תת-תרבות מניח את קיומו של מגוון תרבותי בחברה נתונה, אבל טוען גם לקיומה של תרבות אחת (כללית) שתת-התרבויות השונות מוגדרות ביחס אליה. תת-תרבות יכולה להיות מובדלת מהתרבות הכללית על פי גיל חבריה, מגדרם, מוצאם האתני, דתם, העדפותיהם המיניות או כל פריט ערכי-תרבותי אחר. החברים בתת-התרבות אינם מבקשים, בדרך כלל, שליטה, אלא אוטונומיה תרבותית, שתאפשר להם לשמור על הערכים התרבותיים הייחודיים להם.
היסטוריה של המושג תת-תרבות

המושג תת-תרבות נוצר באמריקה של שנות החמישים של המאה העשרים בהקשר של קבוצות עבריינים צעירים. המושג נולד מתוך צורך של סוציולוגים לנסות ולהסביר את ההתנהגות העבריינית של כנופיות הנוער. החברים בקבוצות נוער אלו היו אמריקאים לכל דבר, אך עם זאת התבדלו מהאמריקאי "המצוי" ביחסם לכמה נורמות תרבויות, כגון יחסם לסמים, לבושם וכו'. מכאן נובע כי המושג תת-תרבות מתקשר מאז לידתו עם המושג סטייה ובכך בכל פעם שמוגדרת קבוצה מסוימת כתת-תרבות היא באופן אוטומטי מוגדרת כקבוצה שחבריה סוטים מהנורמות המקובלות על התרבות הקונפורמית הכללית. בשלב השני נוצר צורך להגדיר גם קבוצות נוספות שהראו סימנים של שונות תרבותית, וכך החל השימוש במושג תת-תרבות כדי לתאר קבוצות בתוך התרבות האמריקאית כגון מהגרים, יהודים, הומוסקסואלים וכו'.
הפרדיגמה הסוציולוגית ששלטה באותה תקופה בארצות הברית הייתה הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית, שלידתה ברעיונותיהם של קונט, דירקהיים והסוציולוג האמריקאי טלקוט פרסונס. על פי גישה פוזיטיביסטית זו, ההיסטוריה מונעת באמצעות רעיונות ואידיאות (גישה אידיאליסטית). הפרדיגמה הפונקציונלית-סטקרוקטורית ראתה את החברה כמערכת המורכבת מחלקים הפועלים יחדיו לקידום הסולידריות והיציבות החברתית. היא דימתה את החברה לגוף אורגני-ביולוגי אשר לכל איבר בו תפקיד ייחודי, ורק אם יפעלו כל האיברים יחדיו יוכל הגוף להמשיך לחיות ולהתקיים. על פי גישה זו מתגבשים מוסדות חברתיים שתפקידם לדאוג למילוי הצרכים של החברה כגון מוסדות פוליטיים, משפחתיים, מוסדות חינוך וכו'. מטרת המערכת החברתית המורכבת הזו היא לייצר הסכמיות (קונצנזוס), והיא טוענת כי החברה חותרת באופן תמידי להשגת הסכמה בין חברי הקולקטיב. הסכמה זו על מערכת של ערכים ואידיאות משותפים מושגת באמצעות סוציאליזציה וחינוך (חשיבה המושפעת רבות מגישתו של פרויד). הסוציאליזציה יוצרת אינטגרציה יעילה בין חברי הקולקטיב ובכך מייצרת סולידריות חברתית. כל מי שאינו שותף לקונצנזוס החברתי הופך לתת-תרבות ומוגדר, כאמור, כסוטה.
התרבות, מנקודת מבטם של הפונקציונליסטים, היא מנגנון חשוב ביצירת הסכמיות ולכידות חברתית, ולכן פריט תרבותי זר אינו מתקבל בברכה. פרדיגמה זו נתנה הצדקה למדיניות הציבורית האמריקאית של שנות החמישים ותחילת שנות השישים. המדיניות שנגזרה מתוך הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית הייתה מדיניות "כור ההיתוך", שנוצרה בתגובה לגלי ההגירה המאסיביים לארצות הברית באותה תקופה. למהגרים ולעולים, המגיעים ברובם בגיל מבוגר יחסית, מתבצע תהליך של דה-סוציאליזציה (ביטול הערכים איתם היגרו) ואז רה-סוציאליזציה לערכים של התרבות הכללית השולטת. כל קבוצה שלא מצליחה לעבור את התהליך באופן תקין מוגדרת באופן אוטומטי כתת-תרבות וכתופעה סוטה שבתקווה תיעלם עם הזמן. גם בארץ ישראל של שנות ה-50, עם הקמת מדינת ישראל, התחזקה מדיניות "כור ההיתוך" וזאת בהמלצת האקדמיה בארץ (במיוחד סוציולוגים, כגון שמואל נח אייזנשטדט) למקבלי ההחלטות בדרג הפוליטי. אחת הדרכים בה יושמה מדיניות זו בארץ היה השירות הצבאי בצה"ל בו ניתן דגש חזק על יצירת שוויון בין כל המשרתים, ללא קשר למוצאם או לערכים התרבותיים עליהם גדלו.
היסטוריה של המושג תת-תרבות > שינוי בתפיסת תת-התרבות

עד לשנות השישים של המאה ה-20 לא הייתה נתונה תפיסה זו של תת-תרבויות לביקורת, והייתה מקובלת בציבור כמו גם באקדמיה ובפוליטיקה. בשנות השישים עברה החברה האמריקאית תהליך של שינוי ובמיוחד ביחסיה למיעוטים אתניים, וזאת בעיקר הודות למאבקם של ד"ר מרטין לותר קינג ומלקולם אקס לשוויון זכויות לשחורים. הביטוי אותו קידם מלקום אקס באותה תקופה היה "שחור זה יפה" ("black is beautiful"), כלומר השחורים באמריקה אינם סוטים ואינם צריכים להימדד בכל פרמטר ביחס לאמריקאי הלבן ותרבותו. על פי ד"ר קינג זכאים השחורים באמריקה להכרה כקהילה לגיטימית ולא כתת-תרבות סוטה בתוך התרבות האמריקאית הלבנה השולטת. גם בארץ קמו גופים דומים לאילו שהתעוררו בארצות הברית ובראשם תנועת הפנתרים השחורים, שהוקמה בשנת 1971 בשכונת מוסררה שבירושלים על ידי צעירים מבני הדור השני של עולי ארצות האסלאם ובעיקר בנים ליוצאי מרוקו וצפון אפריקה. צעירים אלו מחו על הקיפוח של המדינה והתעלמות הממשלה מהבעיות החברתיות של יוצאי אסיה ואפריקה בארץ.
עם התעוררות תנועות המחאה והשוויון באמריקה, כמו גם בישראל, החלה בהדרגה להתחלף הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית בגישה חדשה, פרדיגמת הקונפליקט. אחת הסיבות להחלפתה של הפונקציונליזם, היא כישלונה של הגישה בניבוי, חיזוי ובהבנת התהליכים החברתיים שאפיינו את החברה האמריקאית, ובעיקר את השינויים והמשברים שפקדו אותה בשנות ה-60. פרדיגמת הקונפליקט היא תמונת ראי של הפונקציונליזם. על פי גישה זו יש לבחון את השינוי ואת חוסר היציבות. גם פרדיגמה זו בעלת חשיבה מערכתית, והיא מדברת על כך שבכל קבוצה תמיד יתקיימו קונפליקטים ומאבקים על השגת משאבים (כלכליים, פוליטיים, תרבותיים וכו').
גישת הקונפליקט החברתי, על התאוריות השונות המרכיבות אותה, היא גישה מטריאליסטית ביסודה, וסוברת בשל כך שמה שמניע את ההיסטוריה היא הפרקטיקה והמאבק היום יומי על האינטרסים האישיים והקולקטיביים של פרט או של חברה. התרבות, על פי גישת הקונפליקט, נתפסת כגורם מפריד בין קבוצות ולא כגורם מאחד, ומתוך נקודת מבט זו מתחלפת מדיניות "כור ההיתוך" במדיניות של "מיזוג גלויות", והביטוי "תת-תרבות" מתחלף בביטוי "תרבות משנה". משמעות גישת "מיזוג הגלויות" היא מתן אפשרות לקבוצות שונות להתקיים בתוך תרבות אחת כללית אך ללא שליטה של תרבות זו עליהן. לכל קבוצה יש את הזכות לשמור על צביונה ועל הערכים התרבותיים שלה אך בד בבד להיות חלק מתרבות כללית לה ערכים וסמלים המשותפים לחברי כל תרבויות המשנה כגון המנון, דגל ובראש ובראשונה השפה.
תת-תרבות בימינו

כיום ניתן למצוא כמעט בכל מדינה תרבויות משנה רבות, אשר פועלות באופן נחרץ לשמירה על ערכיהן. לדוגמה, קבוצות מהגרים, הומוסקסואלים, קבוצות דת ועוד. דוגמה מובהקת לכך ניתן לראות במדינות אירופה בימינו. מדינות אירופה מעולם לא הגדירו עצמן כחברות הגירה אלא כחברות הומוגניות וחד-לאומיות. למרות זאת תמיד הייתה קליטת מהגרים, אך אותם מהגרים אימצו את התרבות השולטת והוטמעו בה בתהליך המכונה "אסימילציה" (התבוללות תרבותית).
בשנים האחרונות הפסיק תהליך ההיטמעות כמעט לחלוטין, ובכל מדינה ניתן למצוא תרבויות משנה רבות שאין רואות עצמן חלק מהתרבות השולטת אלא ישויות תרבותיות עצמאיות, השואבות לגיטימציה מתוך השיח האקדמי המדבר על רב תרבותיות ופלורליזם. תופעה זו מקשה על המדינה להפעיל מנגנונים של סולידריות והטמעה וכך נוצרים קונפליקטים ומאבקי כוח בתוך החברה.
כיום הדגם שמתגבש ושככל הנראה יקבל לגיטימציה פוליטית וחברתית הוא הדגם שיבקש לזהות מצד אחד את הזרם המרכזי, הדומיננטי, ויאפשר את קיומו מבלי לכפות עצמו על תרבויות המשנה, אבל מצד שני יאפשר לתרבויות המשנה לפתח בהדרגה גבולות עמומים חדירים לרעיונות מקומיים. הגבולות במצב אידיאלי זה מאפשרים מעברים הדדיים של רעיונות, ערכים וגם של בני אדם מתרבות הגרעין לתרבויות המשנה ולהפך.
ראו גם

תרבות הנגד
לקריאה נוספת

Richard C., Cante (2009 ). Gay Men and the Forms of Contemporary US Culture, Ashgate Publishing. ISBN 0-7546-7230-1, March, London
Gelder, Ken (2007).  Subcultures: Cultural Histories and Social Practice (Routledge, March 2007; softcover ISBN 0-415-37952-0)
Hebdige, Dick (1979). Subculture: The Meaning of Style (Routledge, March 10, 1981; softcover ISBN 0-415-03949-5). Cited in Negus, Keith (1996). Popular Music in Theory: An Introduction. Wesleyan University Press. ISBN 0-8195-6310-2.
Huq, Rupa (2006) 'Beyond subculture' (Routledge, 2006; softcover ISBN 0-415-27815-5. Hardcover ISBN 0-415-27814-7)
Maffesoli, Michel (1996). The Time of the Tribes: The Decline of Individualism in Mass Society. (London: SAGE Publications. ISBN 080398474X)
McKay, George (1996) Senseless Acts of Beauty: Cultures of Resistance since the Sixties. (London: Verso. ISBN 1-85984-028-0.)
McKay, George (2005) Circular Breathing: The Cultural Politics of Jazz in Britain. Durham NC: Duke University Press. ISBN 0-8223-3573-5.
Riesman, David (1950). "Listening to popular music", American Quarterly, 2, p. 359-71. Cited in Middleton, Richard (1990/2002). Studying Popular Music, p. 155. Philadelphia: Open University Press. ISBN 0-335-15275-9.
Thornton, Sarah (1995). Club Cultures: Music, Media, and Subcultural Capital. Cambridge: Polity Press. Cited in Negus, Keith (1996). Popular Music in Theory: An Introduction. Wesleyan University Press. ISBN 0-8195-6310-2.
Watters, Ethan (2003). Urban Tribes: A Generation Redefines Friendship, Family, and Commitment. ISBN 1-58234-264-4.
Hall, Stuart, Tony Jefferson (1993). Resistance Through Rituals: Youth Subcultures in Post-War Britain. Routledge, 1993.
Blair, M. Elizabeth. "Commercialization of Rap Music Youth Subculture." Journal of Popular Culture 27.3 (1993): 21-33. Print.
Goldstein-Gidoni, Ofra. "Producers of 'Japan' in Israel: Cultural appropriation in a non-colonial context." Ethnos:Journal of Anthropology 68.3 (2003): 365. Print.
Lewin, Phillip, J. Patrick Williams. "Reconceptualizing Punk through Ideology and Authenticity". Conference Papers—American Sociological Association. 2007 Conference Papers, 2007.
Howes, David. Cross-cultural consumption: global markets, local realities. New York: Routledge, 1996. Print.
הסוציולוג הצרפתי אמיל דורקהיים
גלוחי ראש בהופעת רוק בברלין. ראשיתה של תת-תרבות הסקינהדס (גלוחי הראש) בבריטניה של שנות השישים
מגדל עיפרון

הונג קונג: מגדל הייקליף מימין ומגדל הפסגה משמאל
שדרת פארק 432 במנהטן
מגדל עיפרון הוא רב-קומות או גורד שחקים שבו יחס הדקיקות (אנ'), שהוא היחס בין גובה המבנה לבין רוחבו, גבוה במיוחד, כלומר זהו בניין גבוה וצר. המקובל הוא שיחס של 10:1 או 12:1 ומעלה מזכה מבנה בתיאור "מגדל עיפרון". לשם השוואה: המגדל העגול במגדלי עזריאלי הוא בגובה 187 מטרים ובקוטר 44 מטרים, כלומר יחס הדקיקות שלו הוא 4.25:1.
מגדלי עיפרון נפוצים בניו יורק, בהונג קונג ובמלבורן.
היסטוריה

גורדי שחקים דקים נבנו בניו יורק בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, טרם חקיקת חוקי האיזור, שהטילו הגבלות על בנייה. העיצוב החדש נבע מעליית מחירי הקרקע, והתאפשר בזכות המעליות ושלד הפלדה. דוגמה לבניין מתקופה זו הוא מגדל חברת הביטוח מטרופוליטן לייף בן 50 הקומות, שיחס הדקיקות שלו הוא 9.33:1.
הונג קונג החלה בבניית מגדלי עיפרון בשנות ה-70 של המאה ה-20. בתי דירות בני עשרים קומות ויותר, שבהם דירה אחת בכל קומה, נבנו על מגרשים קטנים, והביאו לטביעת המושג "מגדלי עיפרון". צורת בנייה זו הפכה לנפוצה בהונג קונג, והפכה את העיר לריכוז הגבוה ביותר בעולם של מגדלי עיפרון. המגדלים הנודעים ביותר מסוג זה, שנבנו בתחילת המאה ה-21, הם מגדל הייקליף בן 73 קומות, שיחס הדקיקות שלו הוא 20:1, ומגדל הפסגה (הונג קונג) (אנ'), בן 65 קומות. שכונת מיד-לוולס מתאפיינת בסגנון בנייה זה, עם יחס דקיקות של עד 18:1.
בעשור השני של המאה ה-21 החלה בנייתם של מגדלי עיפרון בניו יורק. שורת המיליארדרים, לאורך הקצה הדרומי של סנטרל פארק במנהטן, כוללת מגדלי עיפרון אחדים, בהם מגדל סטיינווי, שיחס הדקיקות שלו, 24:1, הופך אותו למגדל הדק בעולם.
עיר נוספת שבה מגדלי עיפרון רבים היא מלבורן שבאוסטרליה, שנכנסה לתחום זה עם הקמתו של מגדל הדירות פניקס בשנת 2013. המגדל נבנה על מגרש שרוחבו 6.7 מטר. תחילה תוכנן המגדל לגובה של 40 קומות, אך בעקבות התנגדות השכנים התכנון הוקטן ל-28 קומות בגובה 88.5 מטר, שיוצרים יחס דקיקות של 13.2:1. אחריו נבנה בית קולינס, שגובהו 195 מטר על שטח ברוחב 11.5 מטר, ביחס דקיקות של 16.96:1.
הנדסה

שיפור באיכות חומרי הבנייה (בטון ופלדה) ובחוזקם מאפשר בניית מגדלי עיפרון. זהו מרכיב קריטי בתכנונם של מגדלי עיפרון. אתגר הנדסי עיקרי בתכנון מגדלי עיפרון הוא התמודדות עם תנודת הבניין מחמת רוחות, שעלולה לגרום אי-נוחות לדיירים. פתרונות שונים ניתנו לבעיה זו, ובהם קומה טכנית במרכז הבניין, שמאפשרת מעבר רוחות דרכה. צעד זה מצמצם את השפעת הרוחות ב-10%–15%. דוגמה לפתרון זה ניתן לראות בבניין שדרת פארק 432 (אנ') בן 84 הקומות, שלו יחס דקיקות של 15:1 ובו קומות טכניות אחדות. פתרון אחר הוא חיזוק מבנה הבניין, כך שיהיה עמיד יותר לרוחות. פתרון זה ננקט במגדל סטיינווי.
כיוון ששטח הבסיס של המגדל קטן יחסית, הוא זקוק ליסודות עמוקים יותר. התייחסות מיוחדת נדרשת גם להגנה מפני שרפות.
הערות שוליים

↑  Dewolf, Christopher (6 באוקטובר 2016). "The Vertical City, Part I: How Hong Kong Grew Up". Zolima CityMag. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Try a Little Slenderness: Explorations on the Hong Kong Pencil Tower". Faculty of Architecture, The University of Hong Kong.
↑  "Future City:20-21 Slender Towers". The Skyscraper Museum.
↑  Howley, Kathleen (29 בדצמבר 2019). "New York Tops Ultra-Prime Residential Sales List As 'Pencil Thin' Wins". Forbes. {{cite news}}:  (עזרה)
↑   נעמה ריבה, חדש בקו הרקיע של ניו יורק: המגדל הדק בעולם, באתר הארץ, 11 באפריל 2022
↑  Cheung, Alison (17 באפריל 2019). "Why Melbourne will see more skinny skyscrapers". Commercial Real Estate. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Joe Rollo, Phoenix Apartments brings the skinny tower to Melbourne, The Sydney Morning Herald, November 29, 2013
↑  Linda Cheng, Melbourne’s next ‘pencil tower’, ArchitectureAU, 16 February 2016
↑  Kristen Whittle, A Case Study on Designing Superslim in Melbourne, Proceeding of CTBUH 2016 Shenzhen - Guangzhou - Hong Kong Conference
גאבור מזאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בנובמבר 1935 (בן 89) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פרסים והוקרה:  פרס מונקאצ'י (1991)  אמן מצטיין של הונגריה (2015)  פרס קושוט (2023) 
 
גאבור מזאי (בהונגרית: Mezei Gábor; בודפשט, 29 בנובמבר 1935) הוא אדריכל ומעצב פנים יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל) ופרס על שם מיהאי מונקאצ'י, כמו כן הוא מעצב רהיטים וסופר מומחה במקצועו. חבר קבוע במחלקה לאמנויות שימושיות ועיצוב של האקדמיה ההונגרית לאמנויות (2011).
קורות חיים

גאבור מזאי נולד במשפחה יהודית. הוא למד לימודים מתקדמים באקדמיה ההונגרית לאמנויות שימושיות (1955-1960) (כיום שמה אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב). הוא כתב את התזה שלו על ציוד תיאטרון. באמצע שנות ה-60, כמתכנן של SZÖTERV, הוא פגש את האדריכל אימרה מקובץ, שגישתו לסגנון עשתה עליו רושם עמוק. בעקבות מקובץ, גם הוא מרד במונוטוניות ובאפרוריות של האדריכלות התעשייתית המודרנית והחל לתכנן ולעצב בסגנון אינדיבידואלי. בהכירו את המסורת התרבותית ההונגרית והאירופית, ועם הידע שלו במגמות הסגנון המודרני של המאה ה-20, הוא הפך לאחד האישים המקוריים ביותר של מעצבי הפנים החדשים, בעלי המוח האורגני. ב-1968 הוא נבחר למנהיג קבוצת האמנים התעשייתיים פריזמה 13.
כשותף ליצירה, הוא הפך לרוב למעצב הפנים של מבני ציבור שתוכננו על ידי אימרה מקובץ. עם יצורי הריהוט הסוריאליסטיים שלו, הוא כמעט לא רק ריהט, אלא אכלס את חללי הפנים, כאילו המחיז אותם. האלמנטים הקומפוזיציה הנפוצים ביותר הם צורת המעגל הקדומה, עץ החיים והכנף. בתקופה האחרונה הוא עסק גם בציור, אותו הציג במסגרת תערוכת יחיד בסנטנדרה. המוזיאון ההונגרי לאמנויות שימושיות שומר דוגמאות של עבודות עיצוב הפנים שלו.
מיצירותיו שמומשו

אתר הנופש (1966, בלטונספרד)
כנסיית הכורים (1967, Nagybörzsöny)
בית מרקחת סצ'ני (1970, גיור)
מכון קודאי (1974, קצ'קמט)
בית לוויות (1976, בית הקברות פרקסרט)
בית האמנויות (1977, שארושפטק)
מרכז תרבות (1982, יאסקישר)
מרכז תרבות (1983, יאספאטי)
מוזיאון פרנץ ליסט (1984, שופרון)
הכנסייה האוונגליסטית (1986, שיופוק)
כנסייה קתולית (1989, פקש)
הביתן הלאומי ההונגרי (1991, אקספו, סביליה)
קפלת הגימנסיה הבנדיקטינית (1993, גיור)
חנות הדוגמאות פורצלן של הרנד (1994)
בית קפה פרברי (1994, אויפשט)
הכנסייה הרומית-קתולית (1995, Százhalombatta)
בית הבצל - Onion House (1998, מאקו)
קונדיטוריית Szamos בבודה (1999, בודפשט).
תערוכותיו (מבחר) > יחיד

1985 • אולם פניש אדולף, בודפשט עם אימרה מאקובץ
2011 • תערוכת ציוריו, גלריה Erdész, סנטאנדרה
תערוכותיו (מבחר) > קבוצתי

1968 • Prizma 13, Nagykanizsa
1970 • A Magyar Képzőművészek és Iparművészek Szövetsége belsőépítész szakosztályának kiállítása, Ernst Múzeum, Budapest
1971 • Prizma 13 – Gyermektárgyak, Műcsarnok, Budapest
1972 • Mai magyar iparművészet I., Iparművészeti Múzeum, Budapest • Prizma 13, Szent István Király Múzeum, Székesfehérvár • Edénykultúra, Műcsarnok, Budapest
1974 • Belsőépítészet '74, Fővárosi Tanács bemutatóterem • Mai magyar iparművészet II., Iparművészeti Múzeum, Budapest
1975 • Prizma 13 – Jubileumi Iparművészeti kiállítás, Műcsarnok, Budapest • Magyar Kulturális Napok, Helsinki
1977 • Prizma 13 csoport, November 7. Művelődési Központ, Szeged
1979 • Prizma 13, Handwerkkammer, Köln
1980 • Prizma 13 [a Manuál csoporttal], Vasas Művelődési Központ, Miskolc • Diósgyőr • Belsőépítészet 1970-1980, Műcsarnok, Budapest • A kéz intelligenciája, Műcsarnok, Budapest • Nemzetközi Bútorkiállítás, Poznań • Nemzetközi Kézműves Vásár, München
1981 • Tradíció és metafora – Új magyar építészet, Építészeti Múzeum, Stockholm • Tradíció és metafora, Alvar Aalto Múzeum, Helsinki • Tradíció és metafora, Finn Építészeti Múzeum, Helsinki • Építészeti tendenciák Magyarországon 1968-1981, Óbuda Galéria, Budapest
1983 • A tervezés értékteremtés. Országos Iparművészeti kiállítás, Műcsarnok, Budapest • Magyar organikus építészet, Graz
1984 • Magyar organikus építészet, München
1985 • Magyar élő építészet, Országos Mezőgazdasági Kiállítás területén
1988 • Tavaszi Tárlat, Műcsarnok, Budapest
1989 • Magyar organikus építészet, Nederlands Architecturinstituut, Rotterdam
1991 • Magyar organikus építészet, Építészeti Biennálé, Velence • Magyar organikus építészet, University of Toronto
1998 • A Művészetek Háza, Sárospatak
2009 • Folytatni a teremtést. Magyar Iparművészeti Múzeum, Budapest
פרסים והוקרה

פרס מיהאי מונקאצ'י (1991)
עיטור צלב הקצין של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1995)
פרס האמן המצטיין (2015)
פרס קושוט (2023)
מאמרים קשורים

האקדמיה ההונגרית לאמנויות
רשימת חברי האקדמיה ההונגרית לאמנויות
האתר האקדמי MMA של גאבור מזאי
לקריאה נוספת

Kortárs magyar művészeti lexikon II. (H–O). Főszerk. Fitz Péter. Budapest: Enciklopédia. 2000. ISBN 963-8477-45-8 Online elérés (לקסיקון אמנות הונגרי בני זמננו)
A magyar belsőépítészet 1945–2012 A II. világháború utáni belsőépítészet (szerkesztette: Dvorszky Hedvig) kiadó: Magyar Belsőépítész Közhasznú Egyesület, Budapest, 2014, 510 oldal מסת"ב 978-963-089-9598129 . oldal (אדריכלות פנים הונגרית 1945–2012)
Mezei Gábor belsőépítész. Az MMA Kiadó Nkft. Ipar – és tervezőművészeket bemutató sorozata.96 oldal, 2018 MMA KIADÓ, (szerző: Kernács Gabriella) מסת"ב 978-615-586-9211 (אדריכל הפנים גאבור מזאי)
ראו גם

חייו ויצירתו של גאבור מזאי באתר האינטרנט של האקדמיה ההונגרית לאמנויות
כדי להמשיך ליצור. אדריכלות חיה הונגרית. תערוכה של אגודת קארוי קוש בת ה-20. מוזיאון לאמנויות שימושיות, 2009
מעצב הפנים גאבור מזאי; MMA, בודפשט, 2018 (אמני תעשייה ועיצוב)
הערות שוליים

↑  Listák www.artportal.hu nyomán.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 123807158  ISNI: 0000 0003 8221 0636  ULAN: 500223154  VIAF: 264123187   WorldCat (עם VIAF): 264123187
תהיה בריא מוריס מגי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פיליפ ס׳ סטד
 איורים:  ארין א׳ סטד
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת כנרת
 הוצאה בשפת המקור:  Roaring Brook Press
 תאריך הוצאה:  25 במאי 2010
"תהיה בריא מוריס מגי" הוא ספר ילדים שנכתב על ידי פיליפ ס' סטד ואויר על ידי בת זוגו ארין א' סטד הסיפור פורסם לראשונה ב-25 במאי 2010 על ידי הוצאת האור ״Roaring Brook Press״. הספר זכה לשבחים רבים ובין היתר הוכתר להיות הספר הנבחר של הספריות הציבוריות של ניו יורק. הודות לסיפור זכו בני הזוג בשורה של פרסים וביניהם זכתה ארין במדליית קולדקוט.
על הכותב ועל המאיירת

מחבר הספר פיליפ ס׳ סטד והמאיירת ארין ס' סטד, גרים באסם משופץ בן 100 שנה, מול תחנת "אמטרק" באן הארבור, מישיגן, יחד עם כלבם. ארין ופיליפ נפגשו בשיעור אמנות, בבית הספר התיכון ״Divine Child High School״ (אנ') בדירבורן, מישיגן. הם נישאו בספטמבר 2005 ועברו לעיר ניו יורק, שם פיליפ עבד ב״מוזיאון הילדים של ברוקלין (אנ')״ וארין עבדה בחנות ספרים שנקראת ״Books of Wonder״ (אנ'), כעוזרת למנהל האחראי על העיצוב. לאחר החזרה לאן ארבור, הם שיתפו פעולה ביצירת הספר "תהיה בריא מוריס מגי".
רקע ופרסום

ארין התייאשה מעבודתה כמאיירת והחליטה להפסיק לאייר ולצייר במשך שלוש שנים. פיליפ, בעלה, מצא איור של פיל שציירה והחליט לכתוב סיפור במיוחד בשבילה, סיפור שיתאים לציור. פיליפ לקח את ארין עם ניל פורטר (מי שהפך להיות ברבות הימים העורך של הסיפור) לארוחת ערב, ובה הם ביקשו ממנה לאייר את הסיפור. סיפור זה היה הראשון שארין איירה, ותהליך האיור הכולל נמשך שנה שלמה. הזוג עבד יחדיו כדי לחפש ולמצוא היכן ניתן להחליף חלקים מילוליים בחלקים מאוירים. ליוצרי הספר היו ציפיות נמוכות מן הספר עקב אופיו השקט, ולכן בהדפסה הראשונית של הסיפור', ב-2010, הודפסו רק אלפים בודדים של עותקים.אך להפתעתם המכירות הלכו ופרחו, ואלה הובילו להדפסת מאות אלפי עותקים. הספר תורגם לשפות שונות וביניהן צרפתית, ספרדית, יפנית, עברית ורוסית, וזכויותיו נמכרו ב־17 מדינות שונות.
תקציר העלילה

מוריס מגי הוא אדם דייקן, וכל יום שלו נראה כיום הקודם לו: הוא קם מן המיטה, לובש את מדי העבודה ועולה על אוטובוס מספר 5, שיוצא בשעה 6:00 בבוקר, כדי להגיע לעבודתו כשומר גן החיות. מוריס תמיד מפנה זמן ביומו כדי להיות עם חבריו הטובים ותמיד דואג שיקבלו את מה שהם זקוקים לו. הוא משחק שח-מט עם הפיל (שחושב וחושב לפני כל מהלך שלו), מתחרה בריצה נגד הצב (שאף פעם לא מפסיד), יושב בשקט עם הפינגווין (הביישן מאוד), משאיל ממחטה לקרנף (שֶׁאפו תמיד דולף) ולעת ערב קורא סיפורים לינשוף (שפוחד מן החושך). יום אחד שומר גן החיות המסור, מוריס מגי, מתעורר עם צינון נוראי ונאלץ להישאר בביתו. החיות חשות בחסרונו של חברן הנאמן ותוהות היכן הוא. בדאגה רבה הן מחליטות שעליהן לנסוע אל ביתו ולהנעים את זמנו. החיות משמחות את מוריס, ואת שגרת יומן ושגרת יומו הקבועה הן מבצעות בביתו – הפיל משחק שח-מט עם מוריס, הצב משחק מחבואים עם מוריס מפני שהוא עייף מכדי לרוץ, הפינגווין יושב על המיטה ומחמם את כפות רגליו, וכאשר מוריס מתעטש, הקרנף מביא לו ממחטה במהירות.
ביקורת ופרשנות

בר חיון, כתב בעיתון הארץ, כתב במאמר ביקורת על הסיפור שהעלילה פשוטה למדי, כמעט דלה, גם בהשוואה לרוב הספרות המיועדת לבני ארבע, אך זהו סיפור שטומן בחובו כמה מתנות נהדרות, חלקן מפתיעות. הוא מוצא בסיפור מספר רבדים: ״ראשית, העובדה שחבריו של מוריס הם בעלי חיים מעמידה כבר בהתחלה מצב בלתי מאוזן״, ״אין באמת ציפייה שהם יעניקו לו משהו קונקרטי בתמורה, וכך מצטיירת תמונה של חברות חסרת תנאי.״ הוא מוסיף כי: ״הרושם הזה מועצם עוד יותר מתוקף מיקומם של בעלי החיים בגן החיות״, ״מפני שאף אחד אינו מצפה שהחיות ייצאו ממנו כאחרוני המבקרים ויתפסו אוטובוס כדי לסעוד את חברם החולה״. לדעתו של בר חיון, סטד ממחיש כי למרות שערבות הדדית היא תנאי לחברות אמת, היא לעולם אינה דבר מובן מאליו. וכבר כאן הסיפור הקטן והדל לכאורה מצליח להשיג הרבה מאוד.
רובד נוסף אליו מתייחס בר חיון הוא אופן עיצוב הדמויות: ״החיות מתגלות כטיפוסים מובחנים, כאילו היו בני אנוש, ובשום אופן אינן מתמצות לכדי מכלול הסטריאוטיפים המזוהה אתן – הינשוף, למשל, פוחד מהחושך; והצב, למרות אטיותו, חייב לנצח בכל תחרות ריצה.״ ובקשר לדמותו של מוריס בר חיון כותב: ״מוריס הוא מעין זקן-ילד, שעל אף גילו ושפת גופו האטית והשפופה בכל זאת ישן עם דובי וחולק תשוקה למשחק, ובשל כך, בין השאר, יצליח לעורר הזדהות בקרב הקוראים הצעירים״.
ד"ר נירה לוין מתייחסת בכתבת ביקורת על הספר באתר הביקורות הספרותיות ״דףדף״ לצד נוסף של הסיפור: לדעתה, ״"תהיה בריא מוריס מגי" הוא סיפור על חברוּת אמת, סיפור על בדידות שסופו אופטימי: מוריס מגי הוא איש בודד, בודד מאוד: הוא גר לבדו בבית קטן התקוע בין שני בתי קומות. במטבחו יש ספל אחד וקערית אחת וקומקום אחד, וכשהוא מכין לעצמו ארוחת הבוקר – קערית הסוכר היא בת שיחו. באגרטל רק פרח אחד, ועל הקיר תמונה אחת שנראה בה פינגווין אחד. אפילו היצורים הנקרים בדרכו הם לבדם: ציפור אחת, עכברון אחד. גם בגן החיות נראים רק בעלי חיים בודדים – פיל אחד, קרנף, צב, ינשוף...
הסיפור הקטן מראה איך החיבה השוררת בין מוריס לבין כל אחד מבעלי החיים הופכת את הבודדים לחבורה, שחבריה קרובים זה לזה, נוגעים זה בזה, מפגינים חיבה זה כלפי זה ופועלים יחד״.