אונורה דה בלזק
ביוגרפיה > 1844 - 1850 > שנים אחרונות

מהפכת 1848 הביאה למשבר כלכלי בצרפת. בפריז נפוצו שמועות כי בכוונת הרפובליקה החדשה להלאים את מסילת הברזל הצפונית, והמשקיעים המודאגים מכרו את המניות של חברת מסילת הברזל שברשותם, והביאו לצניחה בערכן. גם המו"לים ועורכי העיתונים היו מודאגים, ולא חתמו על חוזים חדשים. שוויו של הבית ברחוב פורטונה צנח בעשרות אחוזים באותם חודשים. למרות הקשיים הכספיים שבהם נתקל, החליט בלזק להציג את מועמדותו לאספה המחוקקת בבחירות שהיו אמורות להתקיים באפריל. עם זאת, לא השקיע מאמצים מיוחדים בשכנוע הבוחרים, וזכה ב-20 קולות בלבד. באותן בחירות זכה המשורר אלפונס דה למרטין ב-1.6 מיליון קולות, והתמנה לשר החוץ של הרפובליקה החדשה ולראש ממשלה בפועל.
באותה תקופה עבד בלזק על מחזה חדש בשם "האם החורגת" (La Marâtre). הצגת הבכורה נערכה ב-25 במאי בתיאטרון "תאטר היסטוריק" (Théâtre Historique), והמחזה זכה לשבחים בעיתונות. אך ההתפרעויות ברחובות פריז נמשכו, ואנשים רבים חששו לצאת מהבית. החל מההצגה השנייה הצליח התיאטרון למלא רק רבע מהאולם, וההצגה ירדה מהבמה. בסופו של דבר הרוויח בלזק מ"האם החורגת" 500 פרנק בלבד. ההצגה עלתה מחדש ביולי 1848, אך ירדה שוב כעבור חודש בשל מספרם הקטן של הצופים.
בתחילת יוני 1848 נסע בלזק שוב לסאשה שבמחוז אנדר ולואר, שם תכנן להמשיך לעבוד על יצירותיו, אך העייפות הכרונית שתקפה אותו עם הגיעו למקום מנעה ממנו להתקדם בקצב משביע רצון. ב-6 ביולי עזב את סאשה וחזר לפריז. הרוזנת האנסקה שלחה לו 10,000 פרנק, אותם השקיע ברכישת מניות נוספות של חברת מסילת הברזל הצפונית, בציפייה כי ערכן יעלה לקראת השלמת הנחת המסילה, שהייתה צפויה בקרוב. הוא מכר את המחזה "הזעיר בורגנים" לתיאטרון "קומדי פרנסז" וקיבל תמורתו מקדמה של 5,000 פרנק. בספטמבר הוא השאיר לידידו הסופר והמאייר לורן־ז'אן (Laurent-Jean) ייפוי כוח לטפל בכל ענייניו הספרותיים, ולאמו ייפוי כוח כללי להשגיח על נכסיו ועסקיו האחרים, ונסע לבלות עם הרוזנת האנסקה בווהלין.
בווהלין ניכר כי כוחו של בלזק כבר אינו כשהיה. כל מאמץ עייף אותו, והוא כבר לא הרגיש את אותה תשוקה לכתיבה. לקראת סוף 1848 כתב לאחותו לור:
"העסקים כאן יגעים יותר מתמיד והכל פועל לרעתי. החובות, שעדיין מגיעים ל-100 אלף פרנק, מפחידים מאוד. אני גם סבור שלולא הייתי כאן, הכול היה הולך לאבדון... חושבים שאני חי בפאר ובהדר רבים מדי, כי ככל האנשים שהיו בעלי הון, אדם בעל אמצעים רואה דברים מזווית חיובית, ומאחר שההון הפרטי שלי הלך והצטמק והיה כמעט לאין ולאפס, העתיד אינו ורוד במיוחד... בגיל 50 להיות שקוע בחובות של 100 אלף פרנק ולא לדעת דבר ברור ומוחלט לגבי עניין שבו תלויים כל חיי ואושרי (הנישואים עם הרוזנת האנסקה), זהו הנושא העיקרי של שנת 1849"
בינואר 1849 התמודד בלזק שוב על כיסא באקדמיה הצרפתית, שהתפנה בעקבות מותו של שאטובריאן כמה חודשים קודם לכן. הבחירות נערכו ב-11 בינואר, כששני המתמודדים היחידים הם בלזק והדוכס דה נוֹאַי (Duc de Noailles), שזכה ב-25 קולות, לעומת 4 קולות בלבד שבהם זכה בלזק, בהם קולותיהם של הוגו ולמרטין. שמונה ימים לאחר מכן נערכו בחירות נוספות, שבהן הפסיד בלזק לרוזן דה סן פְּרִיֵסְט (Le comte de Saint-Priest). בנוסף, המשיך בלזק לקבל תביעות לתשלום מפריז מנושים שונים, שהדאיגו את הרוזנת האנסקה והגבירו את היסוסיה בנוגע לנישואים. הוא ניסה למכור מחזה בשם "התככן" (Le Faiseur) לתיאטרון "קומדי פרנסז", שלא הסכים להעלותו מבלי שיוכנסו בו שינויים, ובמרץ 1849 הציע אותו ל"תאטר היסטוריק", אך קיבל תשובה שלילית.
באותה תקופה הידרדרה בריאותו של בלזק, וכל מאמץ קטן גרם לו תחושת מחנק מיידית. בעקבות הנחיה מצד שני רופאים בווהלין הוא נמנע מכל עבודה. בינואר 1850 לקה בלזק בדלקת סימפונות חריפה, שהותירה אותו חסר כוחות ועל סף עילפון. לאמו כתב:
"כבר ראיתי את עצמי מובא לקבורה כאן לאחר שירקתי את ריאותיי... נאסר עלי לצאת מהחדר, שכבתי במיטה עשרה ימים; אך הנשים הנהדרות הללו היו טובות כל כך כלפי ואירחו לי לחברה. הן לא נתקפו גועל מהיריקות שלי, שהיו ממש הקאות כשל חולה במחלת ים. הזעתי כאילו חליתי במחלת הזיעה, ובקיצור סבלתי מאוד; אבל הנה, יצאתי מזה בשלום, אפילו הסתגלתי לעניין... ובכל זאת המחלה הכרונית עדיין מקננת בתוכי"
למרות מצבו הבריאותי נסעו בלזק והרוזנת לקייב, שם הוא נפגש עם פקידי השלטון כדי להסדיר את מעמדו במדינה כחוק. מזג האוויר החורפי לא הועיל למצבו, והוא הצטנן וחלה שוב. במכתב לאמו סיפר כי לא יצא מחדרו במשך 20 יום, וכי "הארץ הזאת אינה מתאימה לאנשים חמי מזג". למרות מצבו הבריאותי המידרדר, ואולי דווקא בזכותו, הסכימה הרוזנת האנסקה לרעיון החתונה, וב-14 במרץ 1850 נישאו השניים בכנסייה קתולית בברדיצ'ב.
אחרי החתונה שבו בני הזוג לווהלין, שם סבל בלזק מהתקף של קוצר נשימה ופעמת. בתחילת אפריל 1850 הידרדרה ראייתו של בלזק, לדבריו בשל דלקת עיניים שבה לקה בקייב. לאמו כתב: "יש בעיני כתם שחור שטרם נעלם ושמכסה את שדה הראייה שלי". ב-24 באפריל יצאו בני הזוג מווהלין לצרפת, ובדרך עברו בקרקוב, בדרזדן ובפרנקפורט. ב-20 במאי הגיעו לבית ברחוב פורטונה בפריז, וכבר למחרת הוזמן בדחיפות רופא לביתו כדי לבדוק את מצבו של בלזק המרותק למיטתו. בניסיונות להבריא את הסופר הגוסס, המליץ הרופא על הקזת דם, טיפול בעלוקות ובכוסות רוח, וציווה על בלזק להימנע מכל מאמץ ומכל התרגשות. בתחילת יולי הידרדרה בריאותו עוד יותר. ויקטור הוגו, שביקר את הסופר ב-19 ביולי, כתב לאחר מכן: "הוא היה עליז, מלא תקווה, בטוח בהחלמתו, חושף את הנפיחות שלו וצוחק. הרבנו לשוחח ולהתווכח על נושאים פוליטיים. הוא צידד במלוכה והאשים אותי בדמגוגיה". ב-18 באוגוסט הגיע הוגו לביקור נוסף אצל בלזק. באותו ערב, בשעה אחת עשרה וחצי, נפטר בלזק, בן 51 במותו. על ערש מותו צייר אז'ן ז'ירו (Eugène Giraud) את דיוקנו האחרון של הסופר.
ארון קבורתו של בלזק הוצב למשך יומיים בקפלת סן־ניקולה דה בּוֹז'וֹן (Saint-Nicolas de Beaujon). טקס האשכבה נערך ב-21 באוגוסט 1850 בכנסיית סן־פיליפ די רוּל (Saint-Philippe du Roule), ונכחו בו, בין היתר, הוגו, אלכסנדר דיומא ושר הפנים באותה עת, ז'יל בארוש (Jules Baroche). הוגו ודיומא נשאו את הארון בדרך לבית הקברות פר לשז, שם נשא הוגו את דברי ההספד. רוב העיתונים ציינו את מותו של בלזק באיפוק, מבלי להתייחס בהרחבה ליצירתו ומשמעותה. בדירתו של בלזק ברחוב באס, שנקרא כיום רחוב רֵנוּאָר (Raynouard), פועל כיום מוזיאון בית בלזק המוקדש לסופר.