יהדות איסלנד
היסטוריה > במאה ה-20

ב-1906 התיישב באיסלנד פול אוטו ברנבורג (אנ'), נגן כינור ממוצא יהודי שהתנצר לאחר נישואיו לדנית תושבת איסלנד. אף על פי שעבד כפועל בחברת נפט במקביל לנגינת הכינור בכנסייה המקומית, ואף על פי שהתכחש למשפחתו, המשיך להתפרנס מקיצבה שהעביר לו אביו, יוליוס יצחק ליפמן, יהודי עשיר מדנמרק.
בסוף המאה ה-19 פעלו באיסלנד מספר קטן של סוכנים מסחריים שייצגו חברות בבעלות יהודים דנים. ב-1913 ייסד פריץ היימן נתן, יהודי דני, את חברת "נתן ואולסן" ברייקיאוויק. לאחר נישואיו ב-1917 הוא הבין שיהיה זה בלתי אפשרי לנהל חיים יהודיים באיסלנד ושב לקופנהגן. החברה זכתה להצלחה רבה עד אשר הטילה ממשלת איסלנד הגבלות סחר בשנות השלושים. ב-1916 בנה נתן את הבניין הגדול הראשון ברייקיאוויק שמנה חמש קומות. הבניין תוכנן על ידי גודיון סמואלסון ונחשב לבעל עיצוב אלגנטי מאוד. היה זה הבניין הראשון בעיר שהואר בחשמל.
נוכחות נציגי חברות בבעלות יהודים לא עברה ללא התייחסות, וביורן מ. אולסן, למשל, אנטישמי שעתיד היה להיות רקטור אוניברסיטת איסלנד, הרחיק אף להדביק את הכינוי "יהודים" לסוחרים הדנים הנוצרים שיצגו את אותן חברות, ולטעון שניתן לזהות את היהודים גם כשהם מנסים להתחפש למשהו אחר, ושה"יהודיות" קורנת מכל מעשיהם. ועם זאת בסוף המאה ה-19[דרושה הבהרה] נמצאו גם מספר איסלנדים בעלי נטייה קוסמופוליטית הציגו יהודים בחיוב, ביניהם בנדיקט גרונדל[דרושה הבהרה] שהתארח תשע שנים בבית משפחה יהודית בקופנהגן, או המשורר ואיש הציבור ביארני תורארנסן (אנ') שהיה פילו-שמי במוצהר.
במהלך השפל הגדול התאימה מדיניות ההגירה האיסלנדית את עצמה לזו של דנמרק באופן כללי. שנאת הזרים שהתפשטה באיסלנד במאה ה-19 כפי הנראה התחזקה עם התגברות הלאומיות באיסלנד, והיחס ליהודים נעשה גרוע אף יותר. במפקד האוכלוסין של 1930 לא נרשמו כלל יהודים באיסלנד. במפקד שנערך ב-1940 נמנו תשעה יהודים, שישה גברים ושלוש נשים.
איסלנדים רבים ראו בהיטלר ובנאציזם הזדמנות לזכות בעצמאות מדנמרק, וב-1933 הוקמה מפלגה נאצית קטנה באיסלנד שהתחברה ב-1934 למפלגה הנאצית בגרמניה תחת השם "המפלגה הלאומנית" (Flokkur Þjóðernissinna"). המפלגה הלאומנית דגלה בטוהר הגזע האיסלנדי, ובשל החוסר ביהודים באיסלנד השתמשה בכינוי "יהודי" ככינוי למתעשר עם תדמית שלילית, שימוש שעדיין קיים באיסלנד במאה ה-21. ועם זאת המפלגה לא הצליחה לתפוס תאוצה, ועד 1938 כבר התפרקה ונטמעה במפלגות אחרות מבלי שזכתה אי פעם במושבים בפרלמנט.
היהודים הבודדים באיסלנד למעשה לא סבלו בפועל מידי המפלגה הנאצית שם, אלא יותר מיחסו העוין של השלטון המסתגר. אפילו התערבויות של הציר הדני בריקיוויק לטובת יהודים לא הצליחו למנוע גירוש, ובמקרה אחד בו הצליח הציר להשיג דחייה בגירוש אף ציין ראש הממשלה האיסלנדי הרמן יונסון כי "איסלנד תמיד הייתה ארץ נורדית טהורה, ללא יהודים, ואלו שנכנסו בשנים האחרונות חייבים לעזוב."
במאי 1938 סגרה דנמרק את שעריה בפני יהודים אוסטרים וכמה שבועות לאחר מכן הלכה איסלנד בעקבותיה. בסוף שנות השלושים הגישה "אגודת הסיוע ליהודי גרמניה" (Hilfsverein der Juden in Deutschland) דוח למשרד לייעוץ לענייני הגירה של הרייך (Auswanderberater), בנוגע לאפשרויות של הגירה יהודית לאיסלנד ומסקנת הדוח הייתה שאין זו אפשרות מעשית. מספר יהודים גורשו מאיסלנד בסוף שנות השלושים לדנמרק ולארצות הברית, והרשויות אף הציעו לשלם עבור גירוש של היהודים לגרמניה אם הרשויות הדניות לא ידאגו להם לאחר גירושם מאיסלנד. במקביל נאסר על יהודים לעבוד באיסלנד, ואף לשמש רופאים, למרות המחסור שהיה אז באי באנשי רפואה, ואפילו לפני האיסור היה הרבה יותר קשה ליהודים להשיג אישורי עבודה ושהיה באי ביחס ללא-יהודים.
אוטו ווג, פליט יהודי מלייפציג, היה אחד מהיהודים המעטים שהותר להם להישאר באיסלנד בזמן מלחמת העולם השנייה. שאיפתו הייתה להיות בעל אזרחות איסלנדית מלאה והוא נטש את יהדותו ואימץ את השם אוטו ארנלדור מגנוססון.
אנשי רוח, כמורה ואקדמיה באיסלנד לא נטו לתמוך בפליטים. בין אנשי הרוח המעטים באיסלנד שעמדו לצד פליטים יהודים ניתן למנות את הרופאה והפעילה הקומוניסטית קתרין תורודסן (אי'), הרופא יונאס סויינסון (אנ'), המוציא לאור רגנאר יונאסון (אי') והסופר והפעיל הקומוניסטי הנדריק אוחטוסון (אנ'). אוחטוסון עצמו נישא לאישה יהודייה, למד עברית ואף אימץ את בנה בן ה-12, ובכך הציל את שניהם ואת אמה של האשה מגירוש.
ב-1939, במהלך ביקור בגרמניה, ביקשו שלושה איסלנדים פרו נאציים מהנסיך הגרמני פרידריך כריסטיאן משאומבורג-ליפה (אנ') להתמנות למלך איסלנד אם יתממש כיבוש איסלנד בידי הגרמנים. הנסיך, נאצי נלהב, חבר המפלגה הנאצית מזה עשור ופקיד במנגנוניה שמח להצעה, והעביר אותה לגבלס. לטענתו גבלס נטה לתמוך בה, אך ריבנטרופ טירפד אותה.