ההגנה
"ההגנה" בעת מלחמת העולם השנייה > שיתוף הפעולה עם הבריטים

עם התקרבות הסכנה לפלישה נאצית לארץ ישראל מדרום מצד כוחות "קורפוס אפריקה" של הגנרל רומל (שנעו ב-1941 בצפון אפריקה מזרחה לכיוון תעלת סואץ וארץ ישראל), הגיעו הבריטים למסקנה כי בשעת חירום זו יש לשתף פעולה עם היישוב היהודי. סכנת הפלישה והידיעות שהחלו להסתנן מאירופה על השואה דרבנו את הנהגת היישוב לשתף פעולה עם הבריטים ביתר שאת נגד האויב המשותף – גרמניה הנאצית.
שיתוף הפעולה בין הבריטים לארגון "ההגנה" התבטא במספר אופנים:
גיוס לצבא הבריטי: כמעט שלושים אלף מאנשי היישוב התגייסו לשורות הצבא הבריטי עד תום מלחמת העולם השנייה, כשלפחות שליש מהם גייסה "ההגנה" או שהמגויסים נמנו עם אנשיה. הם גויסו ליחידות שונות בצבא הבריטי ונלחמו בשורותיו, כולל ביחידות רגלים יהודיות. בשנת 1943, לקראת סוף המלחמה, אף הוקם החי"ל – הבריגדה היהודית כחטיבה שהורכבה כולה מאנשי היישוב. מתנדבי הצבא הבריטי סייעו רבות לאחר המלחמה להעלאת המיומנות הצבאית של "ההגנה" ושל צה"ל בתפעול צבא מקצועי, וחלקם אף יצרו קשר חשוב עם ניצולי השואה באירופה. "ההגנה" הייתה גם פעילה בשילוח צנחני היישוב ב-1944, על מנת ליצור קשר עם היהודים תחת הכיבוש הנאצי. מוסדות היישוב ופיקוד הצבא הבריטי לא ששו לגייס נשים, אך לבסוף נעתרו לבקשתן, וכ-3,500 נשים, מרביתן חברות "ההגנה", גויסו בעיקר ל-א.ט.ס (חיל העזר לנשים) לתפקידים תומכי לחימה (נהיגה, קשר, קיפול מצנחים ועוד).
הקמת הפלמ"ח: במהלך שנת 1941 הוקם הפלמ"ח, הכוח הצבאי הסדיר של "ההגנה", ככוח גרילה שיילחם בעורף האויב הגרמני אם תיכבש ארץ ישראל. בתחילה לקחו הבריטים חסות על הפלמ"ח וסיפקו לחבריו נשק ואימונים צבאיים. למפקד הכוח מונה יצחק שדה. מתוך שש הפלוגות התאמנו בתחילה רק שתיים, בפיקודם של יגאל אלון ומשה דיין. כחלק משיתוף פעולה זה, יצאו באותה שנה 23 אנשי הארגון, שכונו כ"ג יורדי הסירה, לשליחות בטריפולי שבלבנון, שנשלטה בידי צרפת של וישי, כדי לחבל בבתי הזיקוק שבה, אך עקבותיהם אבדו. בפלמ"ח פעלה המחלקה הגרמנית שנועדה לפעולות גרילה מעבר לקווי האויב הגרמני, והמחלקה הערבית שאנשיה עסקו בריגול ובחבלה בקרב ערביי ישראל ובמדינות השכנות. ביוני 1941 יצאו הכוחות הבריטיים למערכה בסוריה ובלבנון לשם כיבוש שתי הארצות מידי שלטון וישי, כשלכוחותיהם התלוו אנשי פלמ"ח כמורי דרך וכשומרי הגשרים בשטח שנכבש. עם תבוסת הגרמנים בקרב אל-עלמיין השני בנובמבר 1942 לא נזקקו הבריטים יותר לארגון "ההגנה" והמימון להפעלת הפלמ"ח הופסק. על מנת להמשיך ולהחזיק את הפלמ"ח ככוח סדיר התחלקו פלוגותיו בין הקיבוצים והמשיכו להתאמן ככוח צבאי מחתרתי במקביל לעבודה חקלאית במשקים. אז גם החל הפלמ"ח להתפתח. האימונים גדלו והשתכללו לרמה גבוהה ביותר, ושמונה הפלוגות התחלקו לגדודים. הפלמ"חניקים שסיימו את שירותם מונו למערך המילואים, "הרזרבה", שהיווה כוח מגויס משמעותי, והחל גידול בהכשרה מגויסת של חבורות נוער, שהתגייסו יחד להכשרה מקצועית לקראת יציאתם להתיישבות.
"מצדה על הכרמל": המטה הכללי של "ההגנה" תכנן ב-1942 תוכנית הגנה כוללת ליישוב במקרה של פלישת הגרמנים. תוכנית זו, שכונתה "מצדה על הכרמל", כללה התבצרות במובלעת על הר הכרמל וארגון יחידות גרילה שיעכבו את התקדמותו של הצבא הנאצי. על התוכנית עמלו יצחק שדה ויוחנן רטנר. תקופה זו, שבה היה חוסר ודאות באשר לעתידו של היישוב, מכונה "מאתיים ימי חרדה".
הסזון: מלחמת העולם השנייה והתקווה שאולי הבריטים ישנו את מדיניותם כלפי היהודים בארץ ישראל, גרמו לכך ש"ההגנה" ביקשה מארגוני הפורשים (האצ"ל והלח"י) שלא להשתמש באמצעים אלימים נגד הבריטים, ואף לשתף איתם פעולה, כדרישת הנהגת היישוב. הלח"י דחה את הדרישה והאצ"ל הסכים לה, אך בתחילת שנת 1944 הצטרף ללח"י והתחיל בפעולות נגד מתקנים בריטיים. כתוצאה מכך, ולאחר שהאצ"ל לא התייחס לדרישות הנהגת היישוב, פתחה "ההגנה" באותה שנה בפעולות נגדו שכונו "הסזון" (מקור הכינוי במילה הלועזית "Season", במובן של עונת ציד של בעלי חיים). הפעולות כללו מעצר אנשי אצ"ל, כליאתם במקום מסתור, חקירתם (לעיתים תוך שימוש באלימות), ובמספר מקרים אף הוסגרו אנשי האצ"ל לידי הכוחות הבריטיים. הסזון לא הפך למלחמת אחים מפני שמפקד האצ"ל מנחם בגין הורה להימנע מהתנגדות אלימה.