stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיונה בראנד
הערות שוליים

↑  Staff, Globe (2017-06-30). "Order of Canada marks 50 years of honouring Canadian contributions". The Globe and Mail (בCanadian English). נבדק ב-2021-11-14.
↑  Order of Canada celebrates 50 years by welcoming new members, torontosun (ב־Canadian English)
↑  Rinaldo Walcott, A REVOLUTION ON THE PAGE: POET DIONNE BRAND’S CONTRIBUTIONS TO CULTURE ARE UNPARALLELED, CBCARTS
1 2  Dionne Brand | The Canadian Encyclopedia, www.thecanadianencyclopedia.ca
1 2  Brand, Dionne 1953– | Encyclopedia.com, www.encyclopedia.com
1 2  Dionne Brand, University of Minnesota
↑  Dionne Brand wins Toronto Book Award for her novel Theory, City of Toronto, ‏2019-10-02 (ב־Canadian English)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007450818505171  PLWABN: 9810619483505606  BnF: cb121509720 (data)  GND: 132125773  ICCU: MILV236584  ISNI: 0000 0001 0907 1487  LCCN: n85048987  NKC: mub2014842699  NTA: 074535218  SNAC: w6dn66zd  SUDOC: 069683700  Trove: 919030  VIAF: 61584279   WorldCat (עם VIAF): 61584279 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "דיונה בראנד".
לובומבאשי

לוּבוּמבאשי (צרפתית: Ville de Lubumbashi, לשעבר אליזבתוויל; Élisabethville, או Elisabethstad בגרמנית ‏האזנהקובץ:Nl-Elisabethstad.ogg‏Ⓘ‏, מכונה בשם: L'shi - Lubum) היא העיר השלישית בגודלה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו (אחרי קינשאסה ומבוג'י-מאיי), בירת מחוז קטנגה בדרום-מזרח המדינה בסמוך לגבול עם זמביה והעיר המרכזית בדרום המדינה. כריית נחושת ומסחר בינה לבין עיר הבירה הוא בסיס כלכלתה של העיר. מספר תושביה מוערך בכ-2,584,133 תושבים (2021).
היסטוריה

הבלגים ייסדו את העיר Élisabethville (גם Elizabethville בצרפתית, או Elisabethstad בגרמנית) ב-1910. העיר החלה לשגשג עם התפתחות תעשיית כריית נחושת באזור.
פעולות הכרייה במכרות הנחושת ב-Élisabethville הופסקו בעקבות שביתה בדצמבר 1941, על מנת למחות על העבודה הקשה שתבע המשטר הבלגי מהאוכלסייה המקומית.
הבלגים הקימו את "אוניברסיטת Élisabethville" בשנים 1954–1955 (כיום נקראת "אוניברסיטת לובומבאשי"). בתקופת הבחירות העירוניות בדצמבר 1957, רוב אנשי העיר נתנו קולם לתנועת ה־Nationalist Alliance de Bakongo (בתרגום חופשי: "תנועת הברית הלאומנית של קונגו"), שדרשה עצמאות באופן מיידי מהמשטר הבלגי.
העיר שימשה כבירה וכמרכז המסחרי של המדינה העצמאית קצרת הימים קטנגה, שבתוך קונגו, במהלך מלחמת האזרחים הקונגולזית בין השנים 1960–1963. הפוליטיקאי הקונגולזי מואיז צ'ומבה הצהיר על עצמאות קטנגה ביולי 1960. מנהיגים קונגולזים עצרו והאשימו אותו באשמת בגידה באפריל 1961. עם זאת, הוא הסכים לפרק את ועדת היועצים שלו ואת הכוחות הצבאיים שהיו ברשותו, בתמורה לשחרורו. הוא חזר לעיר, ארגן כוחות בשנית והחל להילחם מחדש. כוחות או"ם נעו לקטנגה והשתלטו על העיר בדצמבר 1961, תחת מנדט כבד במדינה הקטנה.
מובוטו ססה סקו לבסוף לקח את השלטון וקבע שם חדש ל-Élisabethville; "לובומבאשי". כמו כן, בשנת 1972 שמה של קטנגה שונה ל"שאבה".
קונגו נכנסה למלחמת אזרחים נוספת בשנות ה-90. באפריל 1997 כבשו את לובומבאשי מורדים מארגון "הברית של הכוחות הדמוקרטים לשחרור קונגו", בתמיכת רואנדה. מנהיגם, לוראן דזירה קבילה, הכריז על עצמו מתוך לובומבאשי כנשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ב-17 במאי 1997, לאחר שמובוטו ססה סקו ברח לקינשאסה.
ב-1999, כאשר החליט קבילה להרכיב פרלמנט, התקבלה החלטה להתקין את הפרלמנט בלובומבאשי, כדי לחזק את האחדות השברירית במדינה. הפרלמנט הותקן בבניין ששימש בעבר את האספה הלאומית של קטנגה בשנות ה-60. לובומבאשי הייתה לבירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בין השנים 1999–2003, עד להעברת כל המוסדות המרכזיים של המדינה לעיר קינשאסה.
ממשל

בין השנים 2000–2006, Floribert Kaseba Makunko שימש כראש עיריית לובומבאשי. מאוחר יותר, בשנת 2006, הוא נבחר לאספה הלאומית של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
תרבות וכלכלה

לובומבאשי משמשת כמרכז מסחרי לאומי חשוב. בעיר קיימים מפעלי טקסטיל, דפוס, לבנים מוצרי מזון ומשקאות וכריית נחושת.
בשנת 1955 הוקמה אוניברסיטת לובומבאשי.
גאוגרפיה

לובומבאשי נמצאת בסביבות 1,000 מטר מעל פני הים. הנהר Kafue זורם ליד העיר ולאורך הגבול עם זמביה וממשיך דרך חלקים של זמביה לעבר נהר זמבזי.
תחבורה > רכבת

לובומבאשי שוכנת במרכז של קווי רכבת, המחברים אותה לערים: Ilebo, Kindu, Sakania ו-Kolwezi. עם זאת, בשל פיקוח לקוי של המסילות ושל תשתיות קווי הרכבת, מצבם רעוע ולא מאוד אמין.
תחבורה > תעופה

בעיר שוכן נמל התעופה הבינלאומי של לובומבאשי. כתוצאה מכך, העיר משמשת כמרכז הפצה ותובלה של חומרים מן המפעלים בעיר הכוללים מינרלים, נחושת, אבץ ופחם.
תיירות

בעיר קיימות שלל אטרקציות כגון: גן בוטני, גן חיות, מבשלה, את האזור הארכאולוגי של העיר ואת המוזיאון הלאומי של לובומבאשי. בעיר גם שוכנת אוניברסיטת לובומבאשי, שכוללת ספרייה.
ערים תאומות

זמביה נדולה, זמביה
לקריאה נוספת

Tim Butcher, Blood River - A Journey To Africa's Broken Heart, 2007
הערות שוליים

↑  Lubumbashi Population 2024, worldpopulationreview.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548187505171  GND: 4074353-6  LCCN: n80061037  MusicBrainz: 18778270-44ce-4594-9747-a94366022d19  NARA: 10044482  NKC: ge258343  VIAF: 158273209   WorldCat (עם VIAF): 158273209
מרדכי ניסן

| --- | --- |

 לידה:  29 באפריל 1934 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  16 בפברואר 2017 (בגיל 82)
 שם לידה:  מרדכי דוד ניסנגרטן
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
מרדכי ניסן (29 באפריל 1934 - 16 בפברואר 2017) היה איש חינוך וחוקר הפסיכולוגיה של המוסר. פרופסור בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים והיה ממייסדי ומובילי בית ספר מנדל למנהיגות חינוכית.
ביוגרפיה

מרדכי דוד ניסן נולד בתל אביב ב-29 באפריל 1934, כבן בכור לאליהו אליעזר ופרידה מלכה ניסנגרטן. נישא לרחל ניסן לבית רוזנברג, אב לארבעה ילדים, נעם ניסן, חגית ניסן, אודי ניסן, ואיתי ניסן-רוזן, וסב לאחד עשר נכדים.
כבר בצעירותו היה פעיל בתנועת בני עקיבא, בה שימש בתפקידי הדרכה רבים, כולל ריכוז הנהגת חיפה והצפון של התנועה. את שירותו הצבאי עשה ניסן כלוחם בנח"ל.
לאחר שירותו הצבאי הצטרף ניסן לקיבוץ עין צורים וממנו נשלח כשליח לרכז את תנועת בני עקיבא בארגנטינה.
ב-1959 החל ללמוד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בשלושה חוגים, פילוסופיה, פסיכולוגיה וספרות עברית. בשנת 1965 סיים תואר מוסמך בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה העברית ויצא ללימודי דוקטורט באוניברסיטת שיקגו, אותם סיים בשנת 1969 עם תואר דוקטור בפסיכולוגיה התפתחותית.
קריירה אקדמית

לאחר קבלת הדוקטורט חזר ניסן לישראל, והשתלב כמרצה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים שם עבר את מסלול הקידום עד לדרגת פרופסור מלא.
בין השנים 1978-1980 כיהן כראש החוג לחינוך ובין השנים 1989-1992 כיהן כדיקן בית הספר לחינוך. ב-2002 יצא לגמלאות מהאוניברסיטה.
באוניברסיטה היה חבר בוועדות אקדמיות מרכזיות, בין השאר ועדת מינויים והוועדה לתלמידי מחקר. בנוסף כיהן כיו"ר הוועדה האקדמית של המרכז לקידום החינוך ושל מרכז מלטון לחינוך יהודי. בשנים אלו גם שימש במספר תפקידים אקדמיים מרכזיים מחוץ לאוניברסיטה. בין השאר כיהן כחבר המועצה להשכלה גבוהה, כחבר ההנהלה של האגודה הישראלית לקרנות מחקר, היה חבר בוועדות למתן הרשאה למכללות בחינוך ולמינויים בהן ובוועדות שונות של משרד החינוך וגופים ציבוריים אחרים כגון המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
במהלך הקריירה האקדמית שלו התארח כחוקר חבר וכחוקר בכיר במספר אוניברסיטאות ומכוני מחקר בינלאומיים, ביניהם, אוניברסיטת הרווארד, מכון מאקס-פלאנק בברלין, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת מלבורן, ואוניברסיטת סטנפורד.
במהלך שהותו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1977 התחיל ניסן שנים של שיתוף פעולה מקצועי הדוק עם לורנס קולברג, שיתוף פעולה שנמשך עד למותו של קולברג ב-1987. שיתוף פעולה מקצועי זה, במסגרתו חקר ניסן היבטים שונים של מודל ששת השלבים המפורסם להתפתחות מוסרית (במיוחד את ההשפעה שיש להקשרים תרבותיים על התפתחות זו), הביא את ניסן להתמקד, בשלב מאוחר יותר בקריירה שלו, בחקר הגורמים המוטיבציוניים האחראיים על הקשר בין עמדות מוסריות להתנהגות מוסרית והקשר שלהם לזהות. פרויקט מחקר זה התרחב בהמשך והוביל את ניסן למכלול של הישגים תיאורטים וממצאים אמפיריים חשובים, ובפרט לתאוריה וביסוס אמפירי של "מוטיבציית הראוי" בלמידה וכן לניסוח מודל "המאזן המוסרי" המסביר את הפער הנצפה לעיתים קרובות בין עמדותיו המוסריות העקרוניות של אדם לבין התנהגותו בפועל.
ניסן פרסם עשרות מאמרים וחיבר פרקים רבים בספרות המקצועית בפסיכולוגיה התפתחותית וחינוכית. תחומי המחקר העיקריים שלו היו התפתחות מוסרית ומוטיבציה אנושית.
פעילותו בקרן מנדל ישראל

ניסן היה ממייסדי מכון מנדל למנהיגות ומעמודי התווך שלו כל השנים. בין השאר היה ממייסדי תוכנית עמיתי ירושלים, כיהן כמנהל בית ספר מנדל למנהיגות חינוכית, כמנהל אקדמי של מכון מנדל ושל קרן מנדל-ישראל והיה חבר בוועדות מרכזיות בהם. במסגרת פעילותו במכון מנדל הגה, ייסד, ועמד בראש מספר
תוכניות חינוכיות ייחודיות: תוכנית מנדל לפיתוח מנהיגות חינוכית למפקדים בכירים בצה"ל, תוכנית מנדל לחוקרים צעירים בחינוך, תוכנית מנדל לדוקטורנטים מצטיינים בחינוך, ותוכנית מנדל למנהיגות חינוכית של רכזים בכירים בכל תנועות הנוער.
פרסומים

לרשימת כתביו באנגלית ראה קישורים חיצוניים, להלן ספרים ומונוגרפים מרכזיים שפרסם בעברית:
פסיכולוגיה בהוראה (יחד עם אוריאל לסט, עורכים), 1978, בהוצאת אוצר המורה.
רגש והכרה בהתפתחות הזהות היהודית: עיון פסיכולוגי, 2010.
זהות חינוכית כגורם מרכזי בפיתוח מנהיגות בחינוך, 2012.
זהות מוסרית, בהוצאת כתר בשיתוף מכון מנדל, 2017.
הערות שוליים

1 2  ארכיון המדינה, Nisengarten Ela Lejzor, ארכיון המדינה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302582505171  GND: 1057560871  ISNI: 0000 0000 7738 1383  LCCN: n84229760  VIAF: 3889569   WorldCat (עם VIAF): 3889569
שמות איסלנדיים

שמות פטרונימיים באיסלנד. שמו הפרטי של האב מסומן בקו תחתי בתוך שמות המשפחה של הבן והבת. שמות המשפחה מורכבים משמו הפרטי של האב עם סיומת "בן" או "בת".
שיטת השמות האיסלנדיים שונה מרוב שיטות שמות המשפחה הנהוגים כיום בעולם המערבי בכך ששמות המשפחה האיסלנדיים הם פטרונים (מבוססים על השם הפרטי של האב) או לעיתים מטרונים (מבוססים על השם הפרטי של האם). שמות המשפחה באיסלנד מציינים את שם אביו או אמו של הילד ולא שם היסטורי הקשור לשושלת המשפחתית. איסלנד חולקת מסורת תרבותית משותפת עם ארצות סקנדינביה: נורווגיה, שוודיה ודנמרק (כולל איי פארו). עם זאת, האיסלנדים, שלא כמו תושבי ארצות סקנדינביה האחרות, המשיכו לעשות שימוש במערכת השמות המסורתית שלהם, שבעבר הייתה בשימוש בכל ארצות הצפון, למעט חלקים מסוימים של פינלנד. מערכת השמות האיסלנדית היא לפיכך לא מבוססת על שמות משפחה, אף על פי שחלק מהאיסלנדים כן נושאים שמות משפחה ועשויים לעשות שימוש בשתי השיטות.
כמה שמות משפחה כן קיימים באיסלנד, רובם אומצו כפטרונים על ידי איסלנדים שהתגוררו מחוץ לארצם, בדרך כלל דנמרק. בין האיסלנדים המפורסמים שירשו שמות משפחה ניתן למנות את ראש ממשלת איסלנד לשעבר גייר הארדה, האתלט והשחקן מאגנוס שבינג, במאי הקולנוע בלטסאר קורמקור, השחקנית אניטה בריים וחברת האלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי) והעיתונאית לשעבר, אלין הירסט. עד 1925 ניתן היה מבחינה חוקית לאמץ שמות משפחה. אחד האיסלנדים שעשו זאת היה חתן פרס נובל לספרות, הלדור לכסנס, בעוד שסופר אחר, איינר ז'רליפסון (Einar Hjörleifsson) ואחיו, בחרו בשם המשפחה "קוורן" (Kvaran). החל מ-1925 לא ניתן לאמץ באיסלנד שם משפחה למעט במקרים בהם היה זה שם המשפחה בדורות הקודמים. החוק עודכן ב-1991 וב-1996.
שמות פרטיים

שמות פרטיים שלא נעשה בהם שימוש קודם באיסלנד חייבים לעבור את אישורה של "הוועדה למתן השמות של איסלנד" (באיסלנדית: Mannanafnanefnd). הקריטריון לקבלת שמות הוא השתלבותם בשפה האיסלנדית. למעט כמה יוצאים מן הכלל, על השמות לכלול רק אותיות שכלולות באלפבית האיסלנדי (כולל האותיות Þ ו-Ð) וחייבת להיות אפשרות להטות אותם על פי מערכת מילות היחסה של חוקי הדקדוק האיסלנדי, כשלמעשה משמעות הוראה זו שניתן לצרף לשם מילת יחס על פי החוקים האיסלנדים.
במשך שנים רבות, לא התיר חוק השמות האיסלנדי להעניק לילד שם המקובל כשם של המגדר הנגדי. בינואר 2013 הותר בהחלטת בית משפט לנערה בת 15 בשם "בלאר" (Blær, באיסלנדית שם עצם ממין זכר) להמשיך ולשאת את שמה. בית המשפט דחה את החלטת ועדת השמות. אמה של בלאר, ביורק אידסדוטיר, לא העלתה בדעתה כאשר בחרה את שם בתה שהשם בלאר נחשב לשם זכרי. היא קראה רומן פרי עטו של הלדור לכסנס, "גם הדג ישיר", בו מופיעה דמות אישה שנערצה עליה בשם בלאר, שמשמעותו "בריזה קלה", והחליטה שאם תיוולד לה ילדה היא תקרא לה בשם זה. ב-2019 בוטל חוק זה, ומעתה השמות הפרטיים אינם מוגדרים למין מסוים.
שיטת מתן השמות האיסלנדית המקובלת

לאיסלנדי ששמו "יון איינרסון" (Jón Einarsson) יש בן בשם "אולפור" (Ólafur). שם משפחתו של אולפור לא יהיה איינרסון כמו אביו. הוא יהיה "יונסון" (Jónsson), שמילולית מציין שאולפור הוא בנו של יון (Jóns + son). באופן דומה ניתנים שמות משפחה לבנות. על פי אותה דוגמה, זיגרודור, (Sigríður) בתו של יון איינרסון, תישא לא את שם המשפחה שהוענק לאחיה, אלא את השם "יונסדוטיר" (Jónsdóttir), ובאותו אופן מילולית השם מציין שהיא בתו של יון (Jóns + dóttir).
במקרים מסוימים, שם משפחתו של אדם יכול להסתמך על שמו האמצעי של אחד מהוריו, במקום על שמו הפרטי של ההורה. לדוגמה, אם יון הוא בנו של היאולמאר ארנר וילמילסון (Hjálmar Arnar Vilhjálmsson), הוא עשוי לקבל את השם "יון היאולמארסון" (יון, בנו של היאולמאר) או "יון ארנרסון" (יון, בנו של ארנר). הסיבה לכך יכולה להתבסס על העדפתם של ההורים וזו תופעה די מקובלת באיסלנד. סיבה נוספת יכולה להיות ששם המשפחה המבוסס על השם האמצעי של ההורה משתלב יותר טוב עם שמו הפרטי של הילד.
במקרה בו שני אנשים באותו חוג חברתי נושאים את אותו שם פרטי ושמות אבותיהם זהה, מקובל באופן מסורתי להבחין ביניהם על ידי הוספת שם הסב מצד האב, לדוגמה "יון תורסון ביארנסונר" (Jón Þórsson Bjarnarsonar), הוא יון, בנו של תור, בנו של ביארני והוא נבדל מ"יון תורסון הלסונר" (Jón Þórsson Hallssonar), יון, בנו של תור בנו של הלור. שיטה זו שכיחה פחות כיום והוחלפה בשימוש בשמות האמצעיים של ההורים, אך היא בולטת מאוד בסאגות האיסלנדיות.
על פי חוק שאושר ב-2019 על ידי האלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי), רשאים אנשים שהמגדר שלהם רשום באופן רשמי כנייטרלי, לעשות שימוש בסיומת bur, מילה פואטית שמשמעותה "ילדו של", כסיומת נייטרלית לפטרונים או למטרונים שלהם במקום "סון" או "דוטיר".
בחירה במטרונים

רוב רובם של שמות המשפחה האיסלנדיים כוללים את שמם הפרטי של האבות, אך לעיתים נעשה שימוש בשם האם, כמו במקרה של ילד מחוץ לנישואים. חלק מהנשים עושות כך כדי להביע הצהרה חברתית ואחרות עושות זאת כעניין שבאופנה.
בכל המקרים הללו השיטה זהה. שמו המלא של אולפור, בנה של ברינדיס (Bryndís), יהיה "אולפור ברינדיסרסון" (Ólafur Bryndísarson). בין האיסלנדים המפורסמים שנושאים שמות כאלה ניתן למנות את שחקן הכדורגל, היידר הלגוסון (Heiðar Helguson, היידר, בנה של הלגה) ואת הסופרת גודרון אווה מינרוודוטיר (Guðrún Eva Mínervudóttir, גודרון, בתה של מינרווה). דוגמה ידועה מימי הביניים היא שמו של המשורר אילפר גודרונסון (Eilífr Goðrúnarson).
הסרט האיסלנדי Bjarnfreðarson עוסק בלעג שהיה מנת חלקו של גיבורו הראשי על כך שנשא שם משפחה המבוסס על שם אמו ולא על שם אביו. בעלילת הסרט הסוגיה מקושרת להשקפותיה הפמיניסטיות רדיקליות של אמו של הגיבור ולבושה שהיא חשה בנוגע לאימהותה. יש אנשים שנושאים הן פטרונים והן מטרונים. לדוגמה: ראש עיריית רייקיאוויק מאז 2014, הוא דגור ברגתורסון אגרטסון (Dagur Bergþóruson Eggertsson, דגור, בנם של ברגתורה ואגרט). דוגמה נוספת הוא שמה המלא של בלאר, הנערה שהוזכרה מעלה, והוא "בלאר ביורקרדוטיר רונרסדוטיר" (Blær Bjarkardóttir Rúnarsdóttir, בלאר, בתם של ביורק ורונר).
השלכות חברתיות

באיסלנד נהוג שרשימות שמיות, כגון ספר טלפונים, מסודרות בסדר אלפביתי של השמות הפרטיים ולא של שמות המשפחה. כדי למנוע בלבולים מקובל לציין בספרי הטלפונים גם את המקצוע.
האיסלנדים נוהגים לפנות זה לזה באופן רשמי על ידי שימוש בשמות הפרטיים. לדוגמה, אל ראשת ממשלת איסלנד לשעבר, יוהנה סיגורדרדוטיר, פונים לא בשם "גברת סיגורדרדוטיר", אלא בשמה הפרטי או בשמה המלא ובדרך כלל בשמה הפרטי בלבד.
כאשר באותו חוג חברתי יש שני אנשים בעלי שם פרטי זהה מקובל לפנות אליהם בשמות משפחה מקוצרים. לדוגמה, יון סטפנסון יקרא "יון סטפנס" וחברו, יון תורלקסון יקרא "יון תורלקס". כאשר מישהו מנהל בו זמנית שיחה עם שני אנשים בעלי שם פרטי זהה, התוספת "סון" או "דוטיר" מושמטת. במקרים כאלה שם אביו של אותו אדם הופך לשם החיבה שלו, למרות שמקובל באותה מידה לפנות במקרים כאלה לאדם בשמו האמצעי, תופעה המקובלת כיום לגבי אנשים בעלי שמות פרטיים נפוצים.
בעוד שמקובל לחשוב ששמה של הזמרת האיסלנדית המפורסמת, ביורק, הוא שם הבמה שלה, זהו פשוט שמה הפרטי ושמה המלא הוא ביורק גוּדְ'מוּנְדְסְדוֹטִיר. ביורק הוא השם שכל איסלנדי יפנה אליה, בין אם באופן רשמי או באופן פרטי.
כתוצאה מכך, במשפחות איסלנדיות בני המשפחה נושאים מגוון של שמות משפחה. שני אחים שנולדו לאותו זוג הורים עשויים לקבל אחד את שם המשפחה המבוסס על שם האב והשני את שם המשפחה המבוסס על שם האם, כך לכל אחד מארבעת בני המשפחה יהיה שם משפחה שונה.
שיטת השמות האיסלנדית גורמת לעיתים לאזרחי המדינה בעיות כאשר הם נוסעים לארצות אחרות. בעיקר מדובר על משפחות הנוסעות עם ילדיהם הקטנים, מאחר שאנשי משטרת הגבולות במדינות זרות (למעט אלו בארצות סקנדינביה האחרות) לא מודעים לנוהג האיסלנדי ומצפים שלילדים יהיה שם משפחה זהה לזה של הוריהם.
אנשים ממוצא איסלנדי שחיים בארצות זרות, כמו הקהילה האיסלנדית בפרובינציית מניטובה שבקנדה (בקנדה מתגוררת האוכלוסייה האיסלנדית הגדולה ביותר בעולם מחוץ לאיסלנד), נוטשים בדרך כלל את השמות האיסלנדים המסורתיים שלהם. ברוב המקרים הם מאמצים שמות משפחה המקובלים בארץ מגוריהם. הדרך המקובלת ביותר היא הפיכת שמו של אבי המשפחה מהדור הראשון להגירה לאותה ארץ כשם המשפחה הקבוע, ממש כפי שהיה נהוג על ידי מהגרים מארצות סקנדינביות אחרות לפני שהונהגו בהן שמות משפחה כמו בכל העולם המערבי. לחלופין, שם המשפחה הקבוע נבחר כדי לייצג את המקור הגאוגרפי של המשפחה. לדוגמה, המוזיקאי הקנדי ממוצא איסלנדי, לינדי וופנפרוד (Lindy Vopnfjörð), קרוי על שם הכפר שממנו היגר סבו.
הערות שוליים

↑  חוק השמות האיסלנדי
↑  Kári Tulinius, So What’s This Naming Law I Keep Hearing About?, Reykjavik Grapevine, July 10, 2014
↑  "Naming Committee accepts Asía, rejects Magnus". Iceland Review Online. Retrieved 12 September 2006.
↑  AP, מי אני בכלל? נערה בלי שם תובעת את איסלנד, באתר ynet, 4 בינואר 2013
↑  Where Everybody Knows Your Name, Because It's Illegal, The Stateless Man, 28 January 2013, Huffington Post, 31 January 2013
↑  Icelandic girl Blaer wins right to use given name - BBC News, 31 January 2013
↑  אי-פי, ילדה איסלנדית ניצחה את הרשויות ותוכל להיקרא בשמה, באתר הארץ, 31 בינואר 2013
1 2  "Stúlkur mega nú heita Ari og drengir Anna - RÚV". ruv.is. (באיסלנדית); Kyzer, Larissa (22 June 2019). "Icelandic names will no longer be gendered". Iceland Review.
↑   "Bjarnfreðarson", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
מצבה עם שם פרטי, פטרונים (שם האב) ושם הסב: "פאל, בנו של יון, בנו של מטיאס"
רצח העם בגואטמלה

רצח העם בגואטמלה היה רצח עם מכוון ושיטתי שהתבצע על ידי צבא גואטמלה כנגד צאצאי המאיה במהלך מלחמת האזרחים בגואטמלה (1960 - 1996) ובמיוחד תחת שלטונו של אפראין ריוס מונט בין השנים 1981 – 1983.
בור הריגה מתקופת רצח העם שנחשף בסאן חואן קומלפה בשנת 2005
רקע

גואטמלה הייתה מרכז ממלכת המאיה בעבר, ועד היום מרבית תושביה מזהים עצמם כבני המאיה. מאז שכבשו הספרדים את מרכז אמריקה במאה ה-16 שלטו צאצאיהם באוכלוסייה הילידית. גואטמלה זכתה בעצמאותה מספרד בשנת 1821. מאז הייתה גואטמלה אחת מהמדינות העניות ביותר ביבשת אמריקה.
בשנת 1944 התקיימו לראשונה בחירות החופשיות בגואטמלה, ובהן זכה הסופר והמורה חואן חוסה ארֵוָאלוֹ. מדיניותו הסוציאליסטית ספגה ביקורת קשה מהמעמד העליון ומבעלי האדמות אשר כוחם ירד בשנים אלה. בשנת 1954 הממשלה הדמוקרטית הוציאה צו שהפקיע שטחי אדמה נרחבים מידי חברות אמריקאיות. האליטה הלאטינית, שהורכבה מבעלי הון, אנשי צבא לשעבר והכנסייה, ביצעו הפיכה שלטונית בעזרת ה-CIA. הקולונל קרלוס קסטִיוֹ הוכתר כנשיא וכיהן בתפקיד זה שלוש שנים. ביולי 1957 התנקש בו אחד משומרי ראשו. בבחירות הבאות נבחר הנשיא מיגל אידיגורס פואנטס, שניהל משטר אוטוקרטי, גזעני במיוחד, הפלה את המאיה ודיכא את הנשים במדינה. כתגובה למדיניותו הגזענית והמפלה של פואנטס ניסתה קבוצה של קצינים זוטרים לבצע הפיכה בשנת 1960. משכשלו ירדו חלקם למחתרת ויצרו קשרים עם קובה. קבוצה זו היוותה את הגרעין הקשה של ההתקוממות המזוינת נגד המשטר במשך 36 השנים הבאות.
מלחמת האזרחים

בשנת 1960 החלו כוחות הביטחון הגואטמלים להילחם נגד ארגוני גרילה אשר רבים מבין חבריהם זיהו עצמם כבני מאיה. קבוצות המורדים ראו עצמם כנציגי העם והאמינו בסוציאליזם. לטענתם השלטון הלטיני בגואטמלה משעבד את כל משאביה האנושיים והחומריים לטובת מעמד צר של בעלי הון. ההמונים מודרים מהמרחב הציבורי, והאליטה השולטת מנהיגה מדיניות גזענית. ארבע קבוצות גרילה ביצעו פעולות חבלה כלכליות ותקפו כוחות ביטחון ממשלתיים: "צבא הגרילה של העניים" (EGP), "הארגון העם החמוש" (ORPA), "הכוחות החמושים המהפכניים" (FAR) ו"המפלג העבודה הגואטמלית" (PGT). בשנת 1982 התאחדו ארגונים אלה והקימו את "האיחוד המהפכני הלאומי הגואטמלי" (URNG).
החל מתחילת שנות השישים האדיר השלטון במתכוון את האיום של ארגוני המרד מהמאיה. השלטון הכליל את כל כוחות ההתנגדות תחת קורת גג אחת, דמוקרטיים ואחרים, כוחות פציפיסטיים וכוחות גרילה, ארגונים חוקיים ולא חוקיים, קומוניסטיים וליברליים, כולם נאשמו בבגידה והוגדרו כאויבים. הממשל השתמש באידאולוגיה גזענית לפיה בני מאיה הם בני תרבות נחותה. הם טענו כי צאצאי הממלכה שנכבשה בראשית המאה ה-16 על ידי הספרדים נחותים מהלטינים, עצלנים, ברברים ופרימיטיביים, ולכן הם אשמים בעוניה של המדינה.
הנחותים ביותר לפי אידאולוגיה זו היו "יושבי ההרים" אשר חיו בפריפריה. ראייה לאידאולוגיה זו ניתן לראות בספר הדרכה של המודיעין הממשלתי משנת 1972 שבו נכתב: "לאויב אותם מאפיינים סוציולוגיים כמו לאוכלוסיית יושבי ההרים". אל מול האופוזיציה הנרחבת אשר הורכבה ברובה מבני המאיה, נקט השלטון במבצעים צבאיים שמטרתם הייתה השמדה פיזית ועיקור מוחלט של האופוזיציה באמצעות תוכנית דיכוי שהופעלה על ידי הצבא וכוחות הביטחון. הצבא הגואטמלי שחט את בני עמו. הרוב המוחלט של הקורבנות לא היו לוחמי גרילה, כי אם מנהיגים בקהילה ובאיגודים המקצועיים, מורי דת, איכרים, מורים ותלמידים באוניברסיטה ובתיכון. במקביל החלו להתארגן בסיוע הממשלה קבוצות אזרחיות חמושות של לטינים כגון "הצבא הסודי האנטי-קומוניסטי", ה-ESA ו"היד הלבנה". ארגונים אלו עינו ורצחו סטודנטים, חברי איגודים מקצועיים ואיכרים.
שיאו של רצח העם

ההשמדה השיטתית של בני המאיה הגיעה לשיאה בין השנים 1981 – 1983. בתקופה זו אירעו למעלה ממחצית מקרי הטבח ומרבית מעשי העקירה. בשנים אלה מרבית מעשי הטבח כוונו כנגד חמישה שבטי מאיה תושבי האזורים ההרריים. את רוב מעשי הטבח ביצעה יחידה צבאית מיוחדת שחייליה כונו "הקייבלים". שיטת ההשמדה הייתה בטבח ישיר באוכלוסייה שלמה של כפר. 626 מעשי טבח כאלו של צבא גואטמלה תועדו. ב-18 ביולי 1982 צוטט הנשיא אפראין ריוס מונט שאמר לקהל של בני מאיה: "אם אתם אתנו, נאכיל אתכם; אם לא, נהרוג אתכם". באותו היום ביצע הצבא ובני-בריתו טבח בכפר פְּלַאן דה סאנְצֵ'ס במחוז באחה וראפאס, שבו נרצחו כ-250 בני מאיה משבט אָצִ'י, מרביתם נשים וילדים.
בנוסף למעשי הטבח, השלטון הנהיג מדיניות "אדמה חרוכה" שכללה עקירה של בני מאיה מאדמותיהם תוך טענה כי הם אינם מעבדים את האדמות כראוי. מדיניות זו, שבה נעקרו בין חצי מיליון למיליון וחצי בני אדם מבתיהם, לוותה בתעמולה גזענית אשר תיארה את בני מאיה כפרימיטיביים שפוגעים ביבול ואשמים במחסור. כל זאת תוך כדי החרמה של כל התוצר החקלאי שלהם. מדיניות העקירה גרמה למותם ברעב ובמחלות של אלפי בני מאיה והפיכת שבטי המאיה לחסרי כל.
בסך הכול נמצאו ראיות לרציחתם של 42,275 גברים, נשים וילדים מבני המאיה. מתוך אלה 23,671 היו קורבנות של הוצאות שרירותיות להורג, ו-6,159 היו קורבנות של העלמות בכפייה. מבין הקורבנות שניתן היה לזהות בביטחון, 83 אחוזים הם בני המאיה ו-17 אחוזים מעורבים. מספר האנשים שנהרגו או נעלמו כתוצאה מרצח העם מגיע ליותר מ-200,000. בין הקורבנות ניכר מספר רב של ילדים שנרצחו על ידי כוחות הביטחון וכן ילדים רבים נותרו יתומים ונטושים, במיוחד בקרב אוכלוסיית המאיה. בנוסף נאנסו יותר מ-100,000 נשים, רובן המוחלט בנות המאיה.
הוועדה לחשיפת העובדות ההיסטוריות

בשנת 1994 התקיימו שיחות שלום באוסלו בהובלת האו"ם בין הממשלה לבין "האיחוד המהפכני הלאומי הגואטמלי" (URNG). במרץ 1994 נחתם באוסלו הסכם בנושא זכויות בני גואטמלה. ההסכם כולל סעיף בדבר חזרתם של בני מאיה עקורים לאדמותיהם. ביוני 1994 נחתם הסכם בדבר "חשיפת העובדות ההיסטוריות", לפיו תוקם ועדת חקירה ממלכתית בחסות האו"ם אשר תחקור את רצח בני המאיה בתקופת מלחמת האזרחים 1960 – 1994). במרץ 1995 נחתם הסכם נוסף בדבר זכויות בני מאיה ולאחר מכן הסתיימה מלחמת האזרחים. "הוועדה לחשיפת העובדות ההיסטוריות" (CEH) בחסות האו"ם דיווחה על ממצאיה בשנת 1999 וקבעה כי "האלימות מצד המדינה הייתה מכוונת בראש ובראשונה כנגד המבודדים, העניים, ומעל הכול כנגד בני גואטמלה". הוועדה קבעה כי בין השנים 1964 – 1994 הצבא ביצע 626 מעשי טבח והרג למעלה מ-200,000 בני אדם.
העמדת הפושעים לדין

בשנת 1999 הוגשה בספרד תביעה נגד אפראין ריוס מונט, נשיא גואטמלה בשנים 1982 – 1983, אוסקר מג'יה, נשיא גואטמלה בשנים 1983 – 1986, ושישה בכירים נוספים, הם הואשמו ברצח עם ופשעים נגד האנושות. ספרד לא הצליחה לעצור את הנאשמים ששהו בגואטמלה וונצואלה. בינואר 2012 נעצר מונט בגואטמלה והואשם בידי התובע הכללי של גואטמלה ברצח עם. משפטו של מונט נפתח ב-19 במרץ 2013 בגואטמלה סיטי. המשפט קיבל מעמד פומבי והעידו בו 140 ניצולים בני גואטמלה. מונט הורשע ונידון לשמונים שנות מאסר. הייתה זאת הפעם הראשונה בה פושע רצח עם הורשע במדינתו.
לקריאה נוספת

Victoria Sanford, Buried Secrets: Truth and Human Rights in Guatemala, PALGRAVE MACMILIAN, 2003
Daniel Wilkinson, Silence on the Mountain: Stories of Terror, Betrayal, and Forgetting in Guatemala, Duke University Press, 2004
הערות שוליים

1 2 3  CIA World Factbook
1 2 3  Guatemala: Memory of Silence
1 2  Bonner, "Guatemala Enlists Religion in Battle", New York Times, 18 July 1982.
↑  Summary of Genocide Proceedings before the Spanish Federal Court
↑  Former Leader of Guatemala Is Guilty of Genocide Against Mayan Group, New York Times, May 10, 2013
בני מאיה-קואקצ'י נושאים שיירים של גופות מרצח העם לקבורה
הפגנה הקוראת להעמיד את פושעי רצח העם לדין
אפריין ריוס מונט במשפט בו הואשם ברצח עם, 2013