חטיפת חיילי צה"ל בגבול לבנון (2006)
רקע לחטיפה > גבול הצפון לאחר הנסיגה מרצועת הביטחון

מאז תום מלחמת לבנון ביולי 1985 ועד הנסיגה מלבנון בשנת 2000, שלט צה"ל על רצועת ביטחון ברוחב מספר קילומטרים בדרום לבנון, במטרה למנוע התקפות על היישובים הישראליים הסמוכים לגבול, על ידי הפרדה גאוגרפית מארגוני הטרור חזבאללה ואמל שפעלו באזור. במשך השנים ספג צה"ל אבדות רבות מידי ארגונים אלו, ולאחר לחץ ציבורי כבד, החליט ראש הממשלה אהוד ברק על נסיגה מלבנון במאי 2000. בעקבות הנסיגה התפרש ארגון חזבאללה על הגבול הבין-לאומי וברחבי דרום לבנון והמשיך לצבור נשק רב (כפי שעשה עוד לפני הנסיגה). הארגון תפס עמדות מבוצרות במוצבי צה"ל שננטשו וביישובי דרום לבנון. בנוסף פרש חזבאללה את רשת הסיוע האזרחי שלו באזור. אנשיו המשיכו להצטייד בארטילריה רקטית ארוכת-טווח, שנועדה לטענתם כדי להמשיך ולקיים מאזן אימה שימנע מצה"ל לפלוש שנית ללבנון.
במשך שש השנים שלאחר הנסיגה חלה ירידה דרסטית במספרן של התקפות חזבאללה על ישראל. מצבם הכלכלי והביטחוני של יישובי הצפון השתפר בעקבות הרגיעה וענף התיירות שגשג. אך על אף השקט היחסי אירעו אחת למספר חודשים התקפות חזבאללה, בעיקר על מוצבי צה"ל, ובחלק קטן מן ההתקפות נהרגו גם אזרחים. במשך תקופה זו נהרגו 6 אזרחים ו-14 חיילי צה"ל.
לקראת ביצוע הנסיגה בשנת 2000 הצהיר ראש הממשלה אהוד ברק שאם לאחר הנסיגה תיפתח אש מצד לבנון לכיוון ישראל, "כל לבנון תבער". בפועל הסתכמו לרוב תגובות צה"ל על פעולות חזבאללה בתקיפה ממוקדת מן האוויר של יעדים בדרום לבנון או באש ארטילרית מוגבלת, כדי שלא להביא לעימות נרחב שיפגע בשקט באזור. מחליפו של ברק, אריאל שרון, המשיך במדיניות ההכלה והאיפוק מול הפעולות ההתקפיות המוגבלות של חזבאללה. היו שביקרו מדיניות זו וטענו שההבלגה שוחקת את כוח ההרתעה של ישראל, אך מנגד היו שתמכו בה. מול הפרות חזבאללה, התלוננו תושבי דרום לבנון ופקחי האו"ם על הפרות שונות של צה"ל, שבראשן טיסות חיל האוויר מעל שטח לבנון. הלבנונים האשימו את ישראל במספר פיצוצים שהתרחשו בלבנון ופגעו באישים הקשורים בהתנגדות לישראל.
זמן קצר לאחר הנסיגה – ב-7 באוקטובר 2000 – חטפו אנשי חזבאללה שלושה חיילים בקו התפר שבין החרמון להר דב, קילומטרים ספורים דרומית לכפר הלבנוני שבעא ומול עמדה של האו"ם. באירוע אחר נחטף קצין המילואים אלחנן טננבוים, לאחר שפותה לנסוע לדובאי. בשנת 2004 שוחררו כ-400 אסירים לבנונים ופלסטינים תמורת שחרורו של טננבוים והשבתן של גופות שלושת החיילים, שנהרגו במהלך החטיפה.
הצלחה זו העניקה השראה לניסיונות נוספים, בזירה הלבנונית והפלסטינית, לחטוף חיילי צה"ל כקלפי מיקוח. מנהיגי חזבאללה המשיכו לאיים שיחטפו ישראלים במטרה להחליפם באסירים ביטחוניים פלסטינים ובמספר אסירים לבנונים שנותרו בישראל, אשר המפורסם ביניהם הוא סמיר קונטאר, שרצח את בני משפחת הרן בנהריה בסוף שנות השבעים. בנובמבר 2005 כשל אחד הניסיונות שלהם לממש איומים אלה.
בישראל קיוו כי החלטה 1559 של מועצת הביטחון, שהתקבלה בסוף 2004 וחייבה את פירוק המיליציות החמושות בלבנון – כולל חזבאללה – מנשקן, וכן מהפכת הארזים שהביאה לסיום השליטה הסורית בלבנון, יביאו לפירוק חזבאללה. התקוות הללו נכזבו. חזבאללה המשיך להתחמש ובמקביל נכנס לפוליטיקה הלבנונית, כשהוא מתבסס על הצלחת העבר, וטוען שהוא הגוף היחיד שיגן מפני ישראל כאשר זו תחליט לתקוף. בבחירות דחק חזבאללה את שאר המפלגות השיעיות (ובעיקר את אמל החילונית בהנהגת נביה ברי) לעמדה נחותה. עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה היו בממשלה הלבנונית בראשות פואד סניורה שני שרים המזוהים עם מפלגת חזבאללה, בהם שר התשתיות. עם זאת, נמתחה בלבנון ביקורת רבה על חזבאללה בשל קשריו עם הכיבוש הסורי.
במהלך 2005 החלו בישראל להכין תוכנית בשם "שוברת הקרח", שהייתה אמורה להיות המתווה לפעילות במקרה של הסלמה בגבול הצפון. בסופו של דבר לא השתמש צה"ל בתוכנית והדבר אף הוזכר בדו"ח ועדת וינוגרד.