stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יונדאי נוביס
הערות שוליים

↑  "יונדאי נוביס" בתערוכת המכוניות הבינלאומית בניו יורק autoblog.com/2009/04/09/new-york-2009-hyundai-nuvis
↑  "יונדאי נוביס" popularmechanics.com/cars
↑  "יונדאי נוביס" קונספט motor1.com/news/81418/hyundai-nuvis-concept
↑  "יונדאי נוביס" caranddriver.com/news/hyundai-nuvis-concept
↑  "יונדאי נוביס" autocar.co.uk/car-news/new-cars/hyundai-nuvis-crossover-hints
↑  "יונדאי נוביס" jalopnik.com/5205144/hyundai-nuvis-concept-takes-flight-with-massive-gullwing-doors
יחזקאל ירדני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1931 (בן 93 בערך) ארגנטינה 
 תחום יצירה:  ציור, פיסול 
 www.creativeyardeni.info
 
יחזקאל ירדני (נולד ב-1931) הוא אמן ופסל ישראלי, יליד ארגנטינה.
ביוגרפיה

ירדני עלה לישראל בשנת 1951 והיה ממייסדיו של קיבוץ אור הנר. בשנת 1956 למד בסמינר אורנים והיה למורה לציור. במקביל הוא למד פיסול אצל דב פייגין ויחיאל שמי. בשנת 1957 הוצגה עבודה שלו בתערוכה של אמנים צעירים בבית האמנים תל אביב. יצירה נוספת שלו הוצגה באותו מקום בתערוכה שנפתחה בתחילת 1960.
בשנת 1960 עבר ירדני ללונדון, בה למד שנתיים בבית הספר ע"ש סנט מרטין, ואחר כך עבר להורות באותו בית ספר. בהמשך למד בלונדון אצל אנטוני קארו ועבד במשך שנתיים כעוזרו של הנרי מור.
בשנת 1971 שב לישראל ולימד בפקולטה לאדריכלות ב"טכניון".
הוא לימד גם באקדמיה לאמנות "בצלאל", במכון לאמנות ב"מכללת אורנים", ובשנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב.
ירדני זכה בפרסים רבים, בהם פרס שר החינוך והתרבות (1987), ועבודותיו הוצגו ב-35 תערוכות יחיד וב-50 תערוכות קבוצתיות בישראל ובעולם. הוא עיצב תפאורות וייצג את ישראל בביאנלות ואירועים אמנותיים בעולם. בשנת 2011 יצא הספר "כיוונים" מאת שירלי משולם על יצירותיו בשנים 1955–2010.
הערות שוליים

↑  אמנים צעירים בתל אביב, דבר, 20 בדצמבר 1957
↑  רחל אנגל, צלילים - בתערוכת אמנות, מעריב, 12 בפברואר 1960
↑  יוסף לפיד, חלומות בסלע, מעריב, 17 בספטמבר 1965
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמנות ובנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313740705171  ISNI: 0000 0003 6997 4797  LCCN: no2012093234  VIAF: 249454331   WorldCat (עם VIAF): 249454331
יחסי בולגריה–ברזיל

| יחסי בולגריה–ברזיל |
| --- | --- |
בולגריה: ברזיל


בולגריה: ברזיל
שטח (בקילומטר רבוע)
110,879: 8,515,770
אוכלוסייה
6,746,791: 212,203,410
תמ"ג (במיליוני דולרים)
101,584: 2,173,666
תמ"ג לנפש (בדולרים)
15,057: 10,243
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית

נשיא בולגריה גאורגי פרבאנוב נפגש עם מקבילתו הברזילאית דילמה רוסף בעת ביקורה בסופיה, 2011
יחסי בולגריה–ברזיל הם יחסי החוץ בין בולגריה לברזיל.
היסטוריה

הנשיאה דילמה רוסף, ממוצא בולגרי, הייתה ראש המדינה הברזילאי הראשון שביקר בבולגריה בשנת 2011. הביקור קידם את הפורום העסקי הראשון של ברזיל–בולגריה ובאותה הזדמנות שתי המדינות חתמו על הסכם לשיתוף פעולה כלכלי, אשר אושררה על ידי הקונגרס בשנת 2015.
נשיא בולגריה רוסן פלבנלייב ביקר בברזיל בשתי הזדמנויות: בשנת 2012, להשתתף בריו + 20 ובשנת 2016.
יחסי סחר

המסחר בין שתי המדינות היה מוגבל, כאשר ברזיל הייתה רק שותפת המסחר השלישית של בולגריה באמריקה הלטינית עד שנת 2011. בשנת 2012 חלה עלייה של 55%, שהובילה לנפח של 438.9 מיליון דולר, בעיקר בשל רכישת מטוסי Embraer על ידי חברת תעופה בולגרית.
נציגויות דיפלומטיות

ברזיל מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה.
בולגריה מחזיקה בברזיל שגרירות בברזיליה ו-3 קונסוליות בבלו הוריזונטה, פלוריאנופוליס ורסיפה.
יאיר יצחקי

| --- | --- |

יאיר יצחקי, נובמבר 2018
 לידה:  1953 (בן 71 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1976–2001 (כ־25 שנים)
 דרגה:   ניצב
 תפקידים בשירות
 מפקד בית הספר לשוטרים, ראש אגף כח אדם, מפקד מחוז ירושלים
 תפקידים אזרחיים
 יו"ר פזגז, סמנכ"ל סולל בונה, סמנכ"ל הבנק הבינלאומי
 
יאיר יצחקי (נולד ב-1953) הוא ניצב בדימוס של משטרת ישראל.
ביוגרפיה

יצחקי נולד ברמת גן וגדל בגבעתיים, בצה"ל שירת כקצין חימוש בגדוד שריון בחצי האי סיני (1971–1976). התגייס למשטרה ב-1976 ושירת במרחב דן. את קורס קציני המשטרה סיים בהצטיינות ושירת כמפקד יחידת סיור במרחב דן. בהמשך שירת כמפקד מחלקת סיור בתחנת הרצליה וב-1979 מונה למפקד תחנת הרצליה כשהוא בדרגת רב פקד בלבד. לאחר קורס פיקוד ומטה של המשטרה הוטל עליו ב-1983 להקים את תחנת שכונות במחוז תל אביב. ב-1985 עבר למטה הארצי לשמש כעוזר המפכ"ל.
ב-1988 מונה למפקד מרחב דן וב-1990 קודם לדרגת תת-ניצב (אז הצעיר בתולדות המשטרה) ולמפקד בית הספר הארצי לשוטרים. ב-1993 קודם לדרגת ניצב ולמפקד אגף כח אדם של המשטרה ונשיא חברת קרנות השוטרים, ב-1996 התמנה למפקד מחוז דרום וב-1997 מונה למפקד מחוז ירושלים. בתפקידו זה הזהיר מפני עלייתו של אריאל שרון להר הבית בשנת 2000, במהומות שפרצו באזור, נפצע יצחקי בראשו מאבן ואיבד את ההכרה. ב-2001 סיים את שירותו ופנה למגזר העסקי.
ביוגרפיה > לאחר תום שירותו במשטרה

יצחקי מונה בשנת 2001 ליו"ר חברת "פזגז" ולתפקידים שונים בחברת "סולל בונה", בהם מנכ"ל חברת הבת "מעוז" לייבוא עובדים זרים (2002–2003) וסמנכ"ל משאבי אנוש ומינהל של הקבוצה (2003–2005). לאחר מכן מונה לסמנכ"ל הבנק הבינלאומי וראש אגף משאבי אנוש של הבנק. בשנת 2008 הוא מכהן בבנק בתפקיד סמנכ"ל לענייני לוגיסטיקה, רכש, ביטחון, בינוי ונכסים.
חיים אישיים

נשוי ואב לשלושה.
השכלתו

יצחקי למד שנת משפטים וקרימינולוגיה באוניברסיטת תל אביב (1983) ולו תואר ראשון בקרימינולוגיה וסוציולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן (1984), ותואר שני במדעי המדינה וההיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה (1993).
יוסף מולכו

| --- | --- |
 לידה:  1692 סלוניקי, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1768 (בגיל 76 בערך) 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 תקופת הפעילות:  ?–1768 
 
רבי יוסף מולכו (ט"ו בשבט ה'תנ"ב, 1692 - ה'תקכ"ח, 1768) היה רב ודיין בעיר סלוניקי. ומחבר ספר שלחן גבוה.
ספר "שולחן גבוה" דפוס ראשון שנת תקט"ז
תולדות חייו

נולד בסלוניקי לגביר אברהם מולכו נצר למגורשי ספרד. היה תלמידו המובהק של ראש רבני סלוניקי באותה העת, רבי יוסף דוד בעל ספר "בית דוד" (שנדפס בסלוניקי בשנת ת"צ). בגיל שמונה עשרה נישא לאסתר, בת אחותו, שילדה לו לפחות שלשה בנים. הוא נחשב למומחה במלאכת השחיטה ושימש כרב ושוחט בקהילות רבות בטורקיה וביון. בבגרותו נתמנה לראש שוחטי סלוניקי והיה לפוסק ראשי בעניינים אלה בתקופתו. בזקנותו (שנת תק"ח) עזב את בניו ואת אחיו אשר בסלוניקי, ועלה יחד עם אביו לארץ ישראל, ישב בה בישיבת "יפאר ענוים" בירושלים, התרועע בה עם חכמיה וגידל בה דור של תלמידים. נפטר בה כבן שבעים ושמונה בשנת תקכ"ח.
תולדות חייו > אחיו

אחיו של רבי יוסף מולכו, היה רבי שלמה מולכו אשר עלה לארץ ישראל והתיישב בה, ומונה בה מטעם הקהילה בירושלים לשליחות דרבנן לארץ מוצאו. וגם היה לו אח בשם שאול שישב בארץ ישראל.
אח צעיר יותר היה רבי יצחק מולכו, מחבר הספר אורחות יושר אשר נדפס בשנת תקכ"ט.
תולדות חייו > בניו

אחד מבניו הוא הרב יעקב מולכו. במשך הדורות נמצאו עוד רבנים בירושלים העונים לשם מולכו, וסביר להניח שהיו צאצאיו של רבי יוסף מולכו.
מתוקף תפקידו כרב במקומות שונים וגם כמי שהיה בקי במלאכת השחיטה השתדל להוכיח במקומות שהיו פרצות לדעתו, וכך כותב החוקר אברהם יערי:
בתורכיה, בראשית המאה השמונה עשרה השתדלו שלוחי ארץ ישראל להרים את רמת ידיעתם של השוחטים כפי שכותב ר' יוסף ב"ר אברהם מולכו רב באדריאנופולי: "ובזמן הזה נתפשט המנהג הרע הזה דאפילו סריקי ובוקי שמעולם לא ראו אור התלמוד שוחטין ובודקים לרבים בכפרים ובעיירות... וכמה צווחו ככרוכיא על זה שלוחי דרחמנא דא"י שעוברין בארצן ורואי בהם כנגע צרעת"
ספריו

ספרו המוכר והנפוץ ביותר הוא הספר "שלחן גבוה"; ספר זה מכיל פירושים והערות על ספר השולחן ערוך בחלקים אורח חיים ויורה דעה. יצירה זו נדפסה לראשונה בסלוניקי בשנת תקט"ז וכללה חמישה כרכים, ממנה הכרכים השייכים לחלק אורח חיים נדפס בשנת תקט"ז, והכרכים השייכים לחלק יורה דעה נדפסו בין השנים תקכ"ד (1764) לתקמ"ד (1784).
העתק המלל בשער הדפוס הראשון של הספר "שלחן גבוה":
ספר שלחן גבוה אורח חיים חלק ראשון והוא חבור נחמד על השלחן הטהור מלא חידושים על כל גדותיו לקוטי בתר לקוטי בפסקי דינין אליבא דהלכתא אשר אסף וקבץ החכם השלם הדיין המצויין סו"ה (=סיני ועוקר הרים) כמה"ר (=כבוד מורנו הרב רבי) יוסף נר"ו בכמו"הר אברהם מולכו זלה"ה אשר אור תורתו זורחת היום בירושלים תובב"א (=תבנה ותכונן במהרה בימנו אמן) ובסופו בא יבא קונטריס אחר שס"ו כללים על הש"ע (=השולחן ערוך). נדפס פה שאלוניקי יע"א (=יכוננה עליון אמן) אשר תחת ממשלת המלך שולטן אוסמן ירום הודו ותנשא מלכותו אכי"ר (=אמן כן יהי רצון). הובא לבית הדפוס והוגה על ידי אחיו הקטן ה"ה יצחק בכמה"ר אברהם מולכו זלה"ה. ונדפס בדפוס השותפים ה"ה החכם המרומם רפאל יאודה קלעי ה"י והיקר ונחמד חלקת מחוקק הה"ר מרדכי נאמן יצ"ו (=ישמרהו צורו וגואלו). שנת ויצבו"ר יוסף ב"ר לפ"ק.
לספר שלחן גבוה ערך היסטורי-יהודי גדול, משום שיש בו תיעוד של מנהגים ומסורות שרווחו בתקופתו של המחבר באזור סלוניקי.
ספריו > שאר ספריו

זובח תודה - הלכות שחיטה, נדפס בסלוניקי בשנת תק"א 1741.
אהל יוסף - ספר שאלות ותשובות, נדפס בסלוניקי בשנת תקט"ז 1756.
דרשות - פיטרקוב תרנ"ה.
לקריאה נוספת

דניאל טואיטו, רבי יוסף מולכו וחיבורו שולחן גבוה, קובץ תורני זכור לאברהם תשנ"ד - תשנ"ה, ישיבת אליהו, תשנ"ה 1995, עמ' ריז.
שמעון מרכוס, לתולדות היהודים באדריאנופולי, סיני, כ"ט, מוסד הרב קוק, עמ' שלג.
נתנאל מנצור, במבוא לספר אורחות יושר (לאחיו של רבי יוסף מולכו), ירושלים תשנ"ט-1999.
מאיר בניהו, היחסים שבין יהודי יון ליהודי איטליה, תל אביב: המכון לחקר התפוצות, תש"מ-1980.
הערות שוליים

↑  באנציקלופדיה לתולדות חכמי א"י ח"ב עמ' פ"ח נזכר שבשנת תקפ"ב שליח חברון בארצות ערב נקרא בשם רבי יוסף מולכו (כארבעים וחמש שנה לאחר פטירתו של רבי יוסף מולכו הראשון).
↑  ראו ציטוט להלן מתוך שער ספרו.
↑  וכך כותב אברהם יערי בספרו "שלוחי ארץ ישראל" עמ' 558, הערה 82: "רבי אברהם מולכו נפטר בשאלוניקי בתשרי שנת תצ"א (1738), ועל מצבתו כתבו שהיה תומך בארץ ישראל". ראו גם: אוצר יהודי ספרד חלק ב', עמ' 78.
↑  משפחת מולכו הייתה משפחה נפוצה בספרד, אחד מהמפורסמים שבהם היה רבי שלמה מולכו; וראו בספרו של רבי יוסף מולכו שו"ת אהל יוסף חיו"ד סימן ל': "אנו בני ספרד בתר מרן גררינן". וראו קובץ המעיין ניסן תשס"ח [מח, ג] עמוד 113 " רבי יוסף מולכו מסלוניקי מבני בניהם של יוצאי ספרד".
↑  ראו אוצר יהודי ספרד, חלק ב' עמוד 78.
↑  מקור חלק ניכר מפסקה זו הוא במאמרו של הרב דניאל טואיטו, שנדפס בקובץ זכור לאברהם, שנת תשנ"ה, עמ' ריז. וכן באנציקלופדיה לתולדות חכמי ארץ ישראל ח"ב בערכו, סוף עמ' פ"ז.
↑  יערי, שלוחי ארץ ישראל שם. "בשנת תקמ"ט-תק"ן (1789) סיבב ביון שליח ירושלים רבי שלמה ב"ר אברהם מולכו שעלה לירושלים משאלוניקי ונשלח בשליחות ירושלים לארץ מוצאו. הוא נפטר בדרך שליחותו בעיר מולדתו שאלוניקי ועל מצבתו כתבו: שלומי אמוני בכו בכיא צדיק אבד וישב שלמה, לילה כיום תאניה ואניה ואין שכיחא שם שלמה מאן דשמע צווח ככרוכיא חד מנן דאתי מאתם... הנה יד ה' הויה צ'יר הצ'ירים אשר לשלמה, דין הוא הדר הרב המובהק בוצינא קדישא שליחא דרחמנא מק"ק ירושלם תובב"א כמהר"ר שלמה בכמה"ר אברהם מולכו זלה"ה, ומ'ך ביום אחד עשר בכסלו שנת התק"ן ליצירה". ואין לערבבו עם המקובל ר' שלמה ב"ר דוד מולכו מחבר ספר "שמן משחת קודש" שנפטר בשנת תקמ"ה" סוף ציטוט דברי יערי.
↑  מוזכר בצוואתו.
↑  כנראה היה רב נוסף מצפת שנקרא בשם "יעקב מולכו" ואשר פעל בזמנו של רבי יוסף מולכו, אך לא היה בנו. ראו: אוצר יהודי ספרד, עמ' 78. וכן שלמה רוזאניס, קורות היהודים בתורקיה וארצות הקדם, ח"ד עמ' 318, ועמ' 321. וכן יעקב גליס, אנציקלופדיה לתולדות חכמי ישראל, ח"ב, עמ' קמ"א.
↑  ראו אריה לייב פרומקין, תולדות חכמי ירושלים, ח"א עמ' 5, ועמ' 90.
↑  ראו: אריה פרומקין, תולדות חכמי ירושלים, ח"ג, עמ' 8. וראו גם גיורא פוזיילוב, חכמיהם של ארבע ערי הקודש, עמ' 118, המציין שרבי יעקב מולכו נישא לבתו של רבי דוד יצחקי מחכמי ירושלים, ראו שם
↑  בספרו שלוחי ארץ ישראל, עמ' 109.
↑  מתוך ספר שולחן גבוה, חלק יורה דעה, חלק א', סלוניקי תקכ"ד סימן א'. יערי מעיר שהדברים נכתבו לפני שנת תצ"ג (1733) כפי שמוכח שם.
↑  ראו למשל, מאמרו של פרופ' זהר עמר, כשרות הטווס, אתר דעת (בסמוך להערה 30). וכן הרב יעקב סופר, ברכי נפשי, סימן ו' עמ' נו. הנ"ל, מנוחת שלום, ח"ו סימן י"ד עמ' קי"ז.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307535905171  LCCN: nr91016960  VIAF: 78633029   WorldCat (עם VIAF): 78633029
יחסי בולגריה – סן מרינו

| יחסי בולגריה – סן מרינו |
| --- | --- |
בולגריה: סן מרינו


בולגריה: סן מרינו
שטח (בקילומטר רבוע)
110,879: 61
אוכלוסייה
6,746,791: 33,579
תמ"ג (במיליוני דולרים)
101,584: 1,855
תמ"ג לנפש (בדולרים)
15,057: 55,254
משטר
רפובליקה

יחסי בולגריה–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין בולגריה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכמים דיפלומטיים

בין שתי המדינות נחתמו 5 הסכמים דיפלומטיים:
הסכם לביטול דרישות הוויזה - 24 באפריל 1977
כינון יחסים דיפלומטיים רשמיים - 17 באפריל 2000
קידום התיירות וחיזוק קשרי הידידות - 16 בדצמבר 2006
הסכן בדבר קידום ההשקעות - 23 בפברואר 2007
הסכם המצהיר שיתוף פעולה בתחום התיירות - 19 במאי 2009
סחר

| נתוני הסחר בין בולגריה לבין סן מרינו (באלפי דולרים)> שנה | נתוני הסחר בין בולגריה לבין סן מרינו (באלפי דולרים)> סך הכל | נתוני הסחר בין בולגריה לבין סן מרינו (באלפי דולרים)> ייצוא מבולגריה | נתוני הסחר בין בולגריה לבין סן מרינו (באלפי דולרים)> ייצוא מסן מרינו |
| --- | --- | --- | --- |
| 2016 | 883 | 456 | 427 |
| 2015 | 1032 | 103 | 929 |
| 2014 | 742.1 | 11.1 | 731 |
| 2013 | 424 | 110 | 314 |
ייצוג

בולגריה אינה מיוצגת בסן מרינו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. השגרירות המייצגת את בולגריה נמצאת ברומא, בירת איטליה.
סן מרינו אינה מיוצגת בבולגריה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
טריטוריית פלורידה

| --- | --- |

 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1822 
 תאריכי פירוק:  1845 
 ישות קודמת:  ספרד החדשה מזרח פלורידה   ספרד החדשה מערב פלורידה
 ישות יורשת:  פלורידה פלורידה
 
הטריטוריה של פלורידה הייתה טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית שהתקיימה מ-30 במרץ 1822, עד 3 במרץ 1845, אז התקבלה לאיחוד כמדינת פלורידה. במקור החלק העיקרי של השטח הספרדי של פלורידה הספרדית, ומאוחר יותר המחוזות של מזרח ומערב פלורידה, נמסר לארצות הברית כחלק מהסכם אדמס-אוניס משנת 1819. הטריטוריה נשלטה על ידי המועצה הטריטוריאלית של פלורידה.
רקע

האירופים גילו את פלורידה בשנת 1513 על ידי חואן פונסה דה לאון, אשר טען שהאדמה היא נחלת ספרד. סיינט אוגוסטין, היישוב האירופי המיושב ברציפות העתיק ביותר בארצות הברית, נוסד בחוף הצפון מזרחי של פלורידה בשנת 1565. פלורידה נשארה תחת שלטון ספרדי עד סוף מלחמת שבע השנים, כאשר ספרד ויתרה עליה לממלכת בריטניה הגדולה בתמורה לשחרורה של הוואנה. בשנת 1783, לאחר המהפכה האמריקאית, ויתרה בריטניה הגדולה על פלורידה בחזרה לספרד תחת סעיפי הסכם השלום של פריז.
הקדנציה השנייה של השלטון הספרדי הושפעה מארצות הברית הסמוכה. היו סכסוכי גבול לאורך הגבול עם מדינת ג'ורג'יה ובעיות של שימוש אמריקאי במיסיסיפי. מחלוקות אלו נפתרו כביכול ב-1795 על ידי הסכם סן לורנצו, שבין היתר חיזק את הגבול של פלורידה וג'ורג'יה לאורך קו הרוחב ה-31. עם זאת, כפי שחזה פעם תומאס ג'פרסון, ארצות הברית לא יכלה להרחיק את ידיה מפלורידה.
מעורבות אמריקאית לפני 1821

בשנת 1812, כוחות ארצות הברית ו"פטריוטים" של ג'ורג'יה בפיקודו של גנרל ג'ורג' מתיוס פלשו ללא הצלחה לפלורידה כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים. "מלחמת הפטריוט" נתפסה כבלתי אהודה על ידי אמריקאים רבים. הנשיא מדיסון הסיר את תמיכתו ולשלטונות ספרד הובטח יציאה מהירה של החיילים האמריקאים.
ממשלת ספרד הציעה לעבדים נמלטים חופש אם ימירו את דתם לקתוליות ויסכימו לתקופת שירות צבאי. תחת לחץ כבד מצד ארצות הברית, ספרד הפכה את המדיניות הזו במאה ה-18 המאוחרת, להשפעה מועטה. עבדים המשיכו לברוח לפלורידה, שם קיבלו מחסה על ידי ילידי פלורידה, שנקראו בפי האמריקאים Seminoles. הם חיו במערכת פיאודלית למחצה; הסמינולים העניקו לשחורים הגנה, בעוד שהעבדים לשעבר, שהיה להם ידע בחקלאות, חלקו יבולים עם הילידים. למרות שהעבדים הנמלטים עדיין נחשבו נחותים על ידי הסמינולים, שתי הקבוצות חיו בהרמוניה. בעלי העבדים בג'ורג'יה ובשאר מדינות הדרום זעמו על מצב עניינים זה כשהעבדים המשיכו להימלט לפלורידה.
ב-1818, לאחר שנים של סכסוכים נוספים בהם היו מעורבים ילידים, עבדים נמלטים ומתיישבים, כתב הגנרל אנדרו ג'קסון לנשיא ג'יימס מונרו, שהוכתר במרץ 1817, והודיע לו שהוא פולש לפלורידה. כוחו של ג'קסון יצא מטנסי וצעד למטה אל ה-Florida Panhandle. קצינים ספרדים ויתרו על ביצורי החוף בפורט סן מרקוס (הידוע גם כפורט סנט מרקס) במזרח פלורידה; וכעבור כשישה שבועות נכנעו גם פורט בארנקס ופנסקולה במערב פלורידה.
הסכם אדמס-אוניס

הסכם אדמס-אוניס, הידוע גם בשם האמנה הטרנס-יבשתית, נחתם ב-22 בפברואר 1819 על ידי ג'ון קווינסי אדמס ולואיס דה אוניס אי גונזלס-וארה, אך לא נכנס לתוקף עד לאחר שאושרר על ידי ספרד ב-24 באוקטובר 1820, ועל ידי ארצות הברית ב-19 בפברואר 1821. ארצות הברית קיבלה את פלורידה במסגרת סעיף 2 וירשה תביעות ספרדיות לטריטוריית אורגון לפי סעיף 3, תוך שהיא מוותרת על כל תביעותיה על טקסס לספרד לפי סעיף 3 (עם עצמאותה של מקסיקו ב-1821, טקסס הספרדית הפכה לטריטוריה מקסיקנית), והתחייבה לשפות עד 5,000,000 דולר בתביעות של אזרחים אמריקאים נגד ספרד לפי סעיף 11. לפי סעיף 15, סחורות ספרדיות קיבלו תעריף בלעדי של האומה המועדפת ביותר. הרשאות בנמלים בפנסקולה ובסיינט אוגוסטין במשך שתים עשרה שנים.
בפסק הדין דור נגד ארצות הברית (195 ‏U.S.‏ 138, 141–142 (1904)) השופט מרשל מצוטט בהרחבה באופן הבא:
הסעיף השישי של אמנת ההיתר מכיל את ההוראה הבאה:
"תושבי השטחים אשר הוד מלכותה הקתולית מוותרת לארצות הברית על ידי אמנה זו יתאגדו באיחוד ארצות הברית ברגע שעשוי להיות בקנה אחד עם עקרונות החוקה הפדרלית, ומורשים ליהנות מהפריבילגיות, זכויות וחסינות של אזרחי ארצות הברית.'
[195 .U.S ‏138, 142] 'אמנה זו היא חוק הארץ, ומאפשרת לתושבי פלורידה ליהנות מהזכויות, הזכויות והחסינות של אזרחי ארצות הברית. מיותר לברר אם אין זה מצבם, ללא תלות בהתניה. עם זאת, הם אינם משתתפים בכוח הפוליטי; הם לא שותפים לממשלה עד שפלורידה תהפוך למדינה. בינתיים פלורידה ממשיכה להיות טריטוריה של ארצות הברית, הנשלטת מכוח הסעיף הזה בחוקה שמסמיך את הקונגרס "ליצור את כל הכללים והתקנות הדרושים לכבד את הטריטוריה או רכוש אחר השייך לארצות הברית".
העברה למושל אנדרו ג'קסון

ב-10 ביולי 1821, מחוז מזרח פלורידה הועבר למושל אנדרו ג'קסון עם פקודות קפדניות מהנשיא ג'יימס מונרו לשמור על הפרוטוקול הדיפלומטי, כאשר מערב פלורידה הועברה לאחר שבוע לאחר מכן. המושל ג'קסון לא היה מעורב במינויים הממשלתיים המוקדמים בשטח והכיר רק שניים מבין אלו שמונו.
טריטוריית פלורידה ומלחמות סמינול

הנשיא ג'יימס מונרו הוסמך ב-3 במרץ 1821 להשתלט על מזרח פלורידה ומערב פלורידה עבור ארצות הברית ולדאוג לממשל ראשוני. אנדרו ג'קסון שימש כנציב הצבאי הפדרלי עם סמכויות המושל של השטח החדש שנרכש, מ-10 במרץ עד דצמבר 1821. ב-30 במרץ 1822, ארצות הברית מיזגה את מזרח פלורידה וחלק ממה שהיווה בעבר את מערב פלורידה לתוך טריטוריית פלורידה. ויליאם אפיפ דובאל הפך למושל הרשמי הראשון של טריטוריית פלורידה וזמן קצר לאחר מכן הוקמה הבירה בטלהסי, אך רק לאחר שהורחק שבט סמינול מהארץ. הבירה החדשה של טלהאסי הייתה ממוקמת בערך באמצע הדרך בין הבירות הקולוניאליות הישנות של פנסקולה וסיינט אוגוסטין. "ארמון הממשלה של דובל היה לזמן מה בית עץ בלבד, והוא חי על דמי ציידים".
הסכסוך המרכזי של טריטוריית פלורידה מקורו בניסיונות לעקור את עמי הסמינול. הממשלה הפדרלית ורוב המתיישבים הלבנים רצו שכל האינדיאנים בפלורידה יהגרו למערב. ב-28 במאי 1830, הקונגרס העביר את חוק עקירת האינדיאנים המחייב את כל האינדיאנים לנוע מערבה לנהר המיסיסיפי. החוק עצמו לא היה בעל משמעות רבה לפלורידה, אבל הוא הניח את המסגרת להסכם הנחיתה של פיין, שנחתם על ידי מועצת ראשי סמינול ב-9 במאי 1832 ואושר ב-1834. הסכם זה קבע שהסמינולים יכולים לארגן משלחת חקירה שתיסע לטריטוריה האינדיאנית ותסקר את האדמות שהוקצו לפני שהם יצטרכו להסכים להעברה, אם כי תושבי פלורידה היו צפויים לעבור דירה עד 1835. בפגישה זו הביע אוסצ'ולה המפורסם לראשונה את החלטתו להילחם. בהסכם פורט גיבסון, שנערך בטריטוריית ארקנסו בין קבוצת הסמינולים שנשלחו לחקור את הטריטוריה החדשה והממשל הפדרלי, האמריקאים הובילו את הסמינול להסכים לתנאי ההעברה, אם כי בני הסמינול טענו מאוחר יותר כי הוליכו אותם שולל בהסכם.
החל מסוף 1835, אוסצ'ולה ובעלות הברית של סמינול החלו במלחמת גרילה נגד כוחות ארצות הברית. גנרלים רבים נלחמו ונכשלו, נכנעו לחום ולמחלות כמו גם לחוסר ידיעת הארץ. רק לאחר שגנרל תומאס ג'סופ לכד רבים מראשי הסמינול המרכזיים, כולל אוסצ'ולה שמת בשבי בשל מחלה, החלו הקרבות לגווע. הסמינולים נאלצו בסופו של דבר להגר. פלורידה הצטרפה לאיחוד כמדינה ה-27 ב-3 במרץ 1845. בשלב זה, כמעט כל הסמינולים נעלמו, מלבד קבוצה קטנה שחיה באורגליידס.
הערות שוליים

↑  "Florida Constitution of 1838". Florida Constitution Revision Commission. אורכב מ-המקור ב-30 באוקטובר 2011. נבדק ב-10 באוגוסט 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Hubert Bruce Fuller (1964). The purchase of Florida, its history and diplomacy (reprint). University of Florida Press. ISBN 9780722201855. נבדק ב-29 במרץ 2011. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Virginia Bergman Peters (באפריל 1979). The Florida wars. Archon Books. ISBN 978-0-208-01719-2. ארכיון מ-11 בינואר 2014. נבדק ב-29 במרץ 2011. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Doherty, Herbert J. "The Governorship of Andrew Jackson." The Florida Historical Quarterly, vol. 33, no. 1, 1954, p. 8. Stars Library UCF website Retrieved 17 Jul. 2022.
↑  "The United States Formally Takes Control of Florida (July 17, 1821)". State Library and Archives of Florida. ארכיון מ-8 בספטמבר 2015. נבדק ב-14 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Florida, State Library and Archives of. "Florida Seminoles – Teacher Resources". Florida Memory (באנגלית). ארכיון מ-24 ביוני 2019. נבדק ב-2019-06-24. {{cite web}}:  (עזרה)
יחסי בלגיה – כורדיסטן העיראקית

| יחסי בלגיה – כורדיסטן העיראקית |
| --- | --- |
בלגיה: כורדיסטן העיראקית


בלגיה: כורדיסטן העיראקית
משטר
מונרכיה חוקתית ודמוקרטיה פרלמנטרית: דמוקרטיה פרלמנטרית

שטח (בקמ"ר)
30,528: 46,861
אוכלוסייה
11,702,673: 6,171,083
תמ"ג (במליוני דולרים)
599,879: 
יחסי בלגיה-כורדיסטן העיראקית הם יחסים הדו-צדדיים בין בלגיה לכורדיסטן העיראקית.
לבלגיה אין נציגות בכורדיסטן העיראקית ולכורדיסטן העיראקית אין נציגות בבלגיה, אך הנציגות של כורדיסטן באיחוד האירופי ממוקמת בבריסל.  לבלגיה יש נוכחות צבאית באזור כורדיסטן עם כ-30 חיילים המאמנים את כוח פשמרגה הכורדי.
היסטוריה

במאי 2009 שיקר בארביל שר החוץ הבלגי, קארל דה-גוכט, על מנת לדון בקשרים הכלכליים עם נשיא כורדיסטן מסעוד ברזאני.
בשנת 2014, הממשלה האזורית של פלנדריה כבר סייעה לכורדיסטן העיראקית בכ-400,000 אירו עבור תברואה ומים באמצעות הצלב האדום.  באותה שנה אמר הפוליטיקאי הבלגי ז'ורז' דאלמגן כי: "כורדיסטן העיראקית עשתה עבודה מרשימה בהגנה על עקורים ופליטים ובהגנה על האזרחים וקבוצות המיעוטים האתניים והדתיים מפני המעשים הברבריים של טרוריסטים של המדינה האסלאמית".  בלגיה גם החליטה להקצות סיוע בן 13.5 מיליון אירו לכורדיסטן כדי להתמודד עם המספר ההולך וגדל של עקורים פנימיים.
בשנת 2016, ממשלת בלגיה העבירה 41 מטענים של סיוע רפואי לחיילים כורדים,  והממשלה האזורית של פלנדריה החליטה להעניק עזרה רפואית לפצועי הפשמרגה.   בשנת 2017, בלגיה וכורדיסטן חתמו על הסכם על גירוש פליטים כורדים מורשעים מבלגיה.
בשנת 2017, נשיא כורדיסטן מסעוד ברזאני ביקר בבלגיה ונפגש עם השר-נשיא חירט בורז'ואה מהאזור הפדרלי של פלנדריה, שם הצהיר האחרון כי יש לכבד את משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית בספטמבר 2017 וסגן ראש הממשלה של הממשל הפדרלי בבלגיה יאן ג'מבון הצהיר שלכל האומות יש את הזכות להגדרה עצמית.
יונדאי וראקרוס

| --- | --- |

Hyundai Veracruz
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Hyundai ix55 (באירופה ורוסיה)
 יצרן:  יונדאי מוטור
 שנות ייצור:  2012–2006
 הרכבה:  קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית
 מודל קודם:  Hyundai Terracan (אנ')
 מודל אחריו:  Hyundai Santa Fe (אנ')
 חברת אם:  יונדאי מוטור
 אורך:  4,840 מ"מ
 רוחב:  1,950 מ"מ
 גובה:  1,810 מ"מ
 משקל:  2,200-1,933 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,805 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  V6 צילינדרים 3,778 סמ"ק המפיק 260 כ"ס ב-6,000 סל"ד (מנוע בנזין, מנוע "יונדאי" סדרה "Hyundai Lambda engine" (אנ'))  V6 צילינדרים 2,959 סמ"ק המפיק 239 כ"ס / 250 כ"ס (מנובמבר 2011) ב-3,800 סל"ד (מנוע טורבו-דיזל, מנוע "יונדאי" סדרה "Hyundai S engine" (אנ')), שווק באירופה בלבד
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית - 6 מהירויות
יונדאי וראקרוס (באנגלית : Hyundai Veracruz, קרוי גם : Hyundai ix55 (באירופה ורוסיה) הוא קרוסאובר המשלב מאפיינים של SUV (ראשי תיבות של Sport utility vehicle) מתוצרת יצרנית כלי הרכב הדרום-קוריאנית יונדאי מוטור אשר יוצר בין השנים 2012–2006 (שנת המודל 2007) בקוריאה הדרומית
דגמי "יונדאי וראקרוס" יוצאו ל : ארצות הברית, קנדה, הרפובליקה העממית של סין, מרוקו, דרום אמריקה ומספר ארצות במזרח התיכון.
"יונדאי וראקרוס" / "יונדאי ix55"

5 דלתות - הצ'בק
7 נוסעים
מנוע קדמי-רוחבי
סוגי הנעות : הנעה קדמית 4x2, הנעה כפולה 4x4
סוגי מנוע : מנוע בנזין, מנוע דיזל
קיבולת מכל דלק - 78 ליטר
נפח תא מטען אחורי : 598 / 1,746 ליטר
"יונדאי וראקרוס" / "יונדאי ix55" > תאוצות

תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 8.1 שניות (מנוע בנזין 3.8 ליטר)
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 9.2 שניות (מנוע טורבו-דיזל 3.0 ליטר המפיק 250 כ"ס)
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 10.4 שניות (מנוע טורבו-דיזל 3.0 ליטר המפיק 239 כ"ס)
תמונות

"יונדאי וראקרוס"
"יונדאי וראקרוס"
"יונדאי ix55", שנת 2009
"יונדאי ix55"
"יונדאי ix55"
"יונדאי ix55", שנת 2009
"יונדאי ix55"
ראו גם

יונדאי מוטור
הערות שוליים

↑  "יונדאי וראקרוס" דיזל - לאירופה בלבד (איטלקית) autoblog.it/post/17321/hyundai-ix55-per-leuropa-solo-a-gasolio
↑  "יונדאי וראקרוס" auto123.com/en/news/hyundai-presents-veracruz-crossover-video
↑  "יונדאי וראקרוס" caranddriver.com/hyundai/veracruz
↑  "יונדאי וראקרוס" cars.com/research/hyundai-veracruz
↑  "יונדאי ix55", הנעה 4x4, שנת 2008 - מפרט auto-data.net/en/hyundai-ix55-3.0-crdi-239hp-4wd
יוז'ף אנגל (פסל)

| --- | --- |

 לידה:  26 באוקטובר 1815 שאטוראליאויהיי, הונגריה 
 פטירה:  30 במאי 1901 (בגיל 85) בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 
יוז'ף אנגל (בהונגרית: Engel József; שאטוראליאויהיי, 26 באוקטובר 1815 – בודפשט, 30 במאי 1901) היה פסל יהודי-הונגרי, הנציג המאוחר של הפיסול הקלאסיציטי. את נושא פסליו שאב בעיקר מהמיתולוגיה היוונית, אך פיסל גם פסלי חזה (פרוטומה).
פסל סצ'ני נחנך ב-23 במאי 1880
קברו של יוז'ף אנגל בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט: 2-2-5.