stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פוקר (תעופה)
במלחמת העולם הראשונה

פוקר החל לצבור הון כאשר מכרה מספר מטוסי "ספין" לממשלת גרמניה. עד מהרה הוקם מפעל על אדמת גרמניה, שהחל בייצור מטוסים עבור חיל האוויר הגרמני. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עשתה גרמניה שימוש רב במטוסי הפוקר, וביולי 1915 הגיע לחיל האוויר הגרמני מטוס ה"פוקר איינדקר", שעשה שמות בחילות האוויר של הממלכה המאוחדת וצרפת.
ייחודו של מטוס זה היה בשילוב של מקלע שפנדאו כמכונת ירייה של המטוס, שבה ירה הטייס בין להבי המדחף הקדמי. עקרון ההמצאה היה צרפתי, אך הוא היה מגושם ולא יעיל, וכשנפל מטוס צרפתי עם מנגנון זה בשטח גרמניה, למד פוקר את שיטת הפעלתו ושכלל אותה, כך שהירי יהיה מסונכרן עם סיבובי המדחף ולא יגרום לו נזק. פוקר התגאה באוטוביוגרפיה שלו, שמטוסו היה מטוס הקרב המודרני הראשון, בכך שמערכת הירי שלו הייתה משולבת אינטגרטיבית עם שאר מערכות המטוס.
הבריטים התקשו להתמודד עם כלי יירוט מסוכן זה, ורק יותר משנה לאחר מכן הצליחו להכניס לזירה מטוסים בעלי יכולת ירי שיכלה להתמודד עם זו של הפוקר. דגמים חדשים של פוקר יצאו בהמשך הדרך, אך חלקם נחשבו לאכזבות והופנו לזירה הרוסית, המאתגרת פחות. לקראת תום המלחמה כבר פינה הפוקר את מקומו במרכז הזירה לטובת מטוסים מתוצרת יצרנים אחרים.
בין שתי מלחמות העולם

לאחר מלחמת העולם הראשונה, עבר מפעלו של פוקר להולנד, וחילות אוויר נוספים רכשו את מטוסיו. בין השאר יוצר הפוקר DC.I, שנרכש על ידי חיל האוויר של הולנד. למטוס היו שתי מכונות ירייה שנשלטו על ידי הטייס, בנוסף לשני רובים שנשלטו על ידי איש צוות נוסף.
מטוס שנחשב לטוב במיוחד היה ה-C.V.‎, שבו הוחלפו הכנפיים והמנועים, קלות הטיפול בו שופרה לאין ערוך, וטייסים אהבו לטוס בו עקב נוחות התפעול שלו. מטוס זה שירת ביותר מעשרה חילות אוויר שונים.
בחיל האוויר הישראלי

בתחילת דרכו, בחן חיל האוויר הישראלי את מטוסי הפוקר S-11 אינסטרוקטור כמטוסי אימון. המטוס היה בשימוש בשנים 1952–1953, במקביל למטוסי הסטירמן. המטוס נדחה לבסוף עקב מורכבות מערך המכשירים שלו, מנועו הייחודי ובעיקר כן הנסע שלו שהיה שביר ונטה להתפרק לעיתים קרובות. ב-1953 עברו המטוסים לטייסת הקלה, וב-1954 נמכרו עשרת המטוסים.
ראו גם

פוקר איינדקר
פוקר DR.I
עדנה לנקרי-שומיק

עדנה לנקרי-שומיק (נולדה ב-1 בספטמבר 1966) היא אתלטית ישראלית בעבר. אלופת ישראל בריצת 800 מטר, 3 פעמים ברציפות אלופת המכביה (1985, 1989 ו-1993) ושיאנית המכביה הנוכחית בריצת 800 מטר.
ביוגרפיה

לנקרי גדלה בקריית שמונה והתאמנה בקבוצת הפועל גליל עליון בהדרכת מיכאל לובן.
ביוגרפיה > 1984

באליפות ישראל שנערכה באצטדיון שבהדר יוסף בתחילת יולי 1984 זכתה לנקרי במדליית ארד בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 4:43.42 דקות, אחרי הדס למדני (4:32.53 דקות) ותמי מלצר (4:41.80 דקות), שתיהן מהפועל עמק חפר.
ביוגרפיה > 1985

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בהדר יוסף בתחילת יולי 1985 זכתה לנקרי בשתי מדליות כסף, בריצת 800 מטר, אחרי הדס למדני (2:14.60 דקות) ולפני איריס פלדמן ובריצת 1500 מטר, אחרי הדס למדני (4:39.29 דקות) ולפני דינה בהט בת ה-12 (5:05.84 דקות).
ביוגרפיה > 1985 > אלופת המכביה

שבועיים לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה השתים עשרה שנערכה בהדר יוסף ביולי אותה שנה זכתה לנקרי בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:13.74 דקות, לפני הדס למדני מישראל (2:14.36 דקות) ואנדריאה פוקס מארגנטינה (2:16.75 דקות) ומדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:37.74 דקות, אחרי נורה קולאס מארצות הברית (4:30.13 דקות) והדס למדני (4:35.04 דקות).
ביוגרפיה > 1988

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1988 זכתה לנקרי במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:12.79 דקות.
ביוגרפיה > 1989

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1989 זכתה לנקרי בשתי מדליות זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:11.10 דקות ובריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:31.97 דקות.
ביוגרפיה > 1989 > המכביה ה-13

בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכו ביולי אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 800 מטר בפעם השנייה ברציפות בתוצאה של 2:10.88 דקות, לפני קרולין בלן מארצות הברית (2:15.96 דקות) וגלית נצר מישראל (2:16.65 דקות) ובריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:28.15 דקות, לפני זהבה שמואלי מישראל ונורה קולאס מארצות הברית.
ביוגרפיה > 1990

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1990 זכתה לנקרי במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:13.45 דקות.
ביוגרפיה > 1992

בתחרות שנערכה בוולנאט ב-16 באפריל 1992 סיימה לנקרי במקום שני בריצת 3000 מטר בשיא אישי חדש של 9:29.86 דקות, שהיווה את התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים של אתלטית ישראלית באותה העת. באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה באותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:19.87 דקות
ביוגרפיה > 1993

באליפות ישראל שנערכה בתל אביב ב-27 באפריל 1993 זכתה לנקרי במדליית זהב בריצת 10000 מטר בשיא אישי חדש של 36:26.8 דקות, שהיווה את התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים של אתלטית ישראלית באותה העת. תוך כדי הריצה היא קבעה גם בריצת 5000 מטר שיא אישי חדש של 17:54.9 דקות, אף היא היוותה את התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים של אתלטית ישראלית באותה העת.
ביוגרפיה > 1993 > שיאנית ישראל

באליפות ישראל שנערכה בתל אביב ב-20 ביוני 1993 זכתה לנקרי בשתי מדליות זהב בריצת 800 מטר בשיא ישראלי חדש של 2:05.19 דקות, שיפור לשיא בן 21 השנים של אביבה בלס (2:05.8 דקות) ובריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:16.20 דקות. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בסטוקהולם שבשוודיה ב-5 ביולי היא סיימה במקום רביעי בריצת 1500 מטר בשיא ישראלי חדש של 4:14.18 דקות (הנוכחי, 2017), שיפור לשיא בן ה-13 שנים של ענת מאירי (4:15.01 דקות). שבוע לאחר מכן, בתחרות המכביה הארבע-עשרה שנערכה בתל אביב ב-11 ביולי היא זכתה במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות בריצת 800 מטר בשיא ישראלי חדש ובשיא מכביה חדש של 2:04.18 דקות. חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בלה שו דה פון, שבצרפת ב-8 באוגוסט היא קבעה שיא ישראלי חדש בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:04.05 דקות. שבוע לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בבאפלו, ארצות הברית ב-18 ביולי היא סיימה במקום שישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:15.32 דקות.
ביוגרפיה > 1996

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1996 זכתה לנקרי במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:06.98 דקות.
ביוגרפיה > 1997

בתחרות שנערכה בקומפיין שבצרפת ב-15 ביולי 1997 קבעה לנקרי בריצת 1000 מטר שיא ישראלי חדש של 2:46.03 דקות.
חייה האישיים

לאחר שפרשה מספורט תחרותי, קיבלה לנקרי תואר ראשון בחינוך גופני באוניברסיטת ניו מקסיקו בארצות הברית, ולאחר מכן קיבלה תואר בהוראת אנגלית. כיום, היא מלמדת אנגלית בבית ספר שגיא בקיבוץ שריד, וחינוך גופני בבית ספר "יבנה" בקריית אתא. היא נשואה למרק שומיק אתלט מצטיין בעבר בזריקת דיסקוס.
הערות שוליים

↑  שיאי המכביה
↑  אלכס פרלסמן, גבי - הרוזנת של הקפיצה לגובה, מעריב, 8 ביולי 1984
↑  אלכס פרלסמן, הוויתור של לברן השתלם, מעריב, 8 ביולי 1985
↑  אלכס פרלסמן, יואב שרון - הישראלי המהיר, מעריב, 7 ביולי 1985
↑  אלכס פרלסמן, פציעת איתי אילוז העיבה על הפתיחה, מעריב, 21 ביולי 1985
↑  אלכס פרלסמן, וילסון וה"מלכה":רומן מוזהב, מעריב, 22 ביולי 1985
↑  (אנ')
פאולטה

פדרו מיגל כריירו רסנדס הידוע בשם פאולטה (נולד ב-28 באפריל 1973 בפונטה דלגאדו, האיים האזוריים) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי ששיחק בתפקיד החלוץ, עד שפרש ביוני 2008, בגיל 35.
לזכותו של פאולטה 88 הופעות במדי נבחרת פורטוגל ו-47 שערים, דבר שהפך אותו לשיאן הכיבושים של נבחרתו בכל הזמנים, עד ששיאו נשבר ב-5 במרץ 2014 על ידי כריסטיאנו רונאלדו[דרוש מקור].
הערות שוליים

↑  פדרו פאולטה פורש מכדורגל, באתר וואלה, 19 ביוני 2008
| נבחרת פורטוגל – יורו 2000 |
| --- | --- | --- |
|  1 באיה •  2 קוסטה •  3 ג'ורג' •  4 וידיגל •  5 קאוטו •  6 סוזה •  7 פיגו •  8 פינטו •  9 סה פינטו •  10 קושטה •   11 קונסייסאו •  12 אספינהא • 13 טיישיירה •  14 שאבייר • 15 קושטיניה • 16 בטו • 17 בנטו • 18 פאולטה • 19 קאפוצ'ו • 20 סקרטריו • 21 גומש • 22 קים • מאמן: קואלהו |  1 באיה •  2 קוסטה •  3 ג'ורג' •  4 וידיגל •  5 קאוטו •  6 סוזה •  7 פיגו •  8 פינטו •  9 סה פינטו •  10 קושטה •   11 קונסייסאו •  12 אספינהא • 13 טיישיירה •  14 שאבייר • 15 קושטיניה • 16 בטו • 17 בנטו • 18 פאולטה • 19 קאפוצ'ו • 20 סקרטריו • 21 גומש • 22 קים • מאמן: קואלהו | פורטוגל |
| נבחרת פורטוגל – מונדיאל 2002 |
| --- | --- | --- |
|  1 באיה •  2 קוסטה •  3 שאבייר •  4 קניירה •  5 קאוטו •  6 סוזה •  7 פיגו •  8 פינטו •  9 פאולטה •  10 רוי קושטה •   11 קונסייסאו •  12 ויאנה • 13 אנדרדה •  14 ברבוסה • 15 נלסון • 16 ריקרדו • 17 בנטו • 18 פרשו • 19 קפוצ'ו • 20 פטיט • 21 גומש • 22 בטו • 23 רוי ג'ורג' • מאמן: אוליביירה |  1 באיה •  2 קוסטה •  3 שאבייר •  4 קניירה •  5 קאוטו •  6 סוזה •  7 פיגו •  8 פינטו •  9 פאולטה •  10 רוי קושטה •   11 קונסייסאו •  12 ויאנה • 13 אנדרדה •  14 ברבוסה • 15 נלסון • 16 ריקרדו • 17 בנטו • 18 פרשו • 19 קפוצ'ו • 20 פטיט • 21 גומש • 22 בטו • 23 רוי ג'ורג' • מאמן: אוליביירה | פורטוגל |
| נבחרת פורטוגל – יורו 2004 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|  1 ריקרדו •  2 פריירה •  3 ג'ורג' •  4 אנדרדה •  5 קאוטו •  6 קושטיניה •  7 פיגו •  8 פטיט •  9 פאולטה •  10 קושטה •   11 סברוסה •  12 קים • 13 מונטיירו •  14 ואלנטה • 15 בטו • 16 קרבאליו • 17 רונאלדו • 18 מאניש • 19 טיאגו • 20 דקו • 21 גומש • 22 מוריירה • 23 פושטיגה • מאמן: סקולארי |  1 ריקרדו •  2 פריירה •  3 ג'ורג' •  4 אנדרדה •  5 קאוטו •  6 קושטיניה •  7 פיגו •  8 פטיט •  9 פאולטה •  10 קושטה •   11 סברוסה •  12 קים • 13 מונטיירו •  14 ואלנטה • 15 בטו • 16 קרבאליו • 17 רונאלדו • 18 מאניש • 19 טיאגו • 20 דקו • 21 גומש • 22 מוריירה • 23 פושטיגה • מאמן: סקולארי | פורטוגל |
| נבחרת פורטוגל – מונדיאל 2006 (מקום רביעי) |
| --- | --- | --- |
|  1 ריקרדו •  2 פאולו פריירה •  3 קניירה •  4 קושטה •  5 מיירה •  6 קושטיניה •  7 פיגו •  8 פטיט •  9 פאולטה •  10 ויאנה •   11 סימאו •  12 קים • 13 מיגל •  14 נונו ואלנטה • 15 בואה מורטה • 16 קרבאליו • 17 כ. רונאלדו • 18 מאניש • 19 טיאגו • 20 דקו • 21 גומש • 22 סנטוס • 23 פושטיגה • מאמן: סקולארי |  1 ריקרדו •  2 פאולו פריירה •  3 קניירה •  4 קושטה •  5 מיירה •  6 קושטיניה •  7 פיגו •  8 פטיט •  9 פאולטה •  10 ויאנה •   11 סימאו •  12 קים • 13 מיגל •  14 נונו ואלנטה • 15 בואה מורטה • 16 קרבאליו • 17 כ. רונאלדו • 18 מאניש • 19 טיאגו • 20 דקו • 21 גומש • 22 סנטוס • 23 פושטיגה • מאמן: סקולארי | פורטוגל |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3963 7165  LCCN: nb2005004378  VIAF: 78297505   WorldCat (עם VIAF): 78297505 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משבר החוב של יוון

החוב הציבורי של יוון משנת 1977, לעומת החוב הציבורי הממוצע של מדינות גוש האירו.
משבר החוב של יוון הוא משבר כלכלי, שהתרחש ביוון החל מסוף שנת 2009. הוא היה מוקד מרכזי של משבר החוב האירופי. המשבר החל כתוצאה של המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 בצירוף בעיות מבניות וחולשה של הכלכלה היוונית. בעקבות המשבר נכנסה יוון למיתון ממושך שבמהלכו התכווץ התוצר הלאומי ביותר מ-20%. שיעור החוב הציבורי ביחס לתוצר עלה באופן חד, ושיעור האבטלה הגיע בשיאו (קיץ 2013) ליותר מ-25% מכוח העבודה. בעקבות המשבר, שאיים על יציבות כלכלות אחרות באירופה, יוון נאלצה לבקש סיוע ממדינות האיחוד האירופי ומקרן המטבע הבינלאומית ולהסכים לתנאים של מספר תוכניות חילוץ. במסגרת תוכניות החילוץ, שהאחרונה מביניהן הסתיימה בקיץ 2018, יוון קיבלה סיוע בסכום קרוב ל-300 מיליארד אירו ונאלצה להנהיג רפורמות ותוכניות צנע, שכללו קיצוצים חדים בתקציבי הרווחה, בתנאי הפנסיה ובהעסקה במגזר הציבורי.
המשבר ומדיניות הצנע הביאו להשלכות חברתיות קשות. יותר משליש מאזרחי יוון הוגדרו כנתונים בסכנה לעוני, ולפי דו"ח של ה-OECD כ-1.5 מיליון אזרחים יוונים חיו בתנאי עוני קיצוני בשנת 2017. תנאי הפנסיה של מרבית אזרחי יוון נפגעו באופן משמעותי ומספר האזרחים החיים ללא קורת גג גדל פי 4 בתוך מספר שנים. תקציבי הממשלה לשירותי חינוך, בריאות ורווחה הופחתו, דבר שהוביל להידרדרות בשירותים ובקצבאות, להרעה בנגישות ובאיכות של מוסדות חינוך ציבוריים, ולהגעת מערכת הבריאות הציבורית לסף התמוטטות. דו"חות ומחקרים שעוסקים בבריאות הציבור הצביעו על הידרדרות חריפה בבריאות הנפש, על עלייה במספר האזרחים הסובלים מדיכאון קליני ועל עלייה של 40% במספר ההתאבדויות בשנים 2015-2010.
שנות המשבר, במהלכן נערכו במדינה מספר מערכות בחירות, משאל עם, ומספר רב של שביתות והפגנות, היו גם שנים רצופות במשברים פוליטיים.
תחילת המשבר

הסכנה שבאחזקת חוב גבוה התפתחה לכדי משבר כלכלי חריף לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21. בשנת 2008 המשבר הכלכלי, שהחל בארצות הברית והפך במהרה למשבר בינלאומי, הביא את יוון לסף קריסה כלכלית. תוצאה מיידית של המשבר הייתה האטה בענפים מרכזיים של הכלכלה היוונית, כגון תיירות והובלה ימית. באוקטובר 2008 הבנק המרכזי ביוון שיגר לפרלמנט ולממשלה היוונית מסמך בו הוא קבע כי דרושים צעדים דחופים. הבנק הודה כי "בצירוף הנסיבות הקשות הנוכחיות של הכלכלה הגלובלית, חוסר האיזון המקרו-כלכלי של הכלכלה היוונית וחולשותיה המבניות הופכים למשמעותיים יותר. הצירוף של הגורמים שתמכו בצמיחה מהירה שנמשכה 13 שנים ללא הפרעה מאבד בהדרגה את כוחו". באותו החודש חלה הידרדרות חריפה בחומרת המשבר הבינלאומי (לאחר הקריסה של ליהמן ברדרס באמצע ספטמבר של אותה השנה). למרות ההידרדרות, ולמרות האזהרות שהבנק היווני וגורמים חיצוניים שיגרו לממשלה, ההערכות של המוסדות היווניים נותרו אופטימיות ביחס לחומרת המשבר. למשל, בתחזיות שהוגשו למוסדות האירופאים בסוף ינואר 2009, שם נצפה כי הכלכלה היוונית תמשיך לצמוח בקצב של 1-2% בשנים 2009–2011 ושהגירעון הציבורי ילך וירד באותן השנים ביחס לתוצר הלאומי.
במקביל להתפתחויות אלה, גם המצב הפוליטי ביוון הפך ללא יציב: בדצמבר 2008 כוח של המשטרה היוונית הרג תלמיד בן 15 בשם אלכסנדרוס גריגורופולוס; התקרית הציתה הפגנות ומהומות נרחבות שנמשכו מספר שבועות באתונה ובערים יווניות נוספות.
בעוד שחומרת המשבר הלכה והתבהרה במהלך 2009, האמינות של הממשלה והמוסדות הכלכליים היווניים נפגעה. ב-2 בספטמבר 2009 ראש הממשלה קוסטס קרמנליס קרא להקדמת הבחירות. הבחירות נערכו ב-4 באוקטובר ויורגוס פפנדראו הפך לראש הממשלה. זמן קצר אחרי עלייתו לשלטון גילה פפנדראו שהמצב הכלכלי של המדינה קשה בהרבה ממה שדווח קודם לכן. יוון הציגה נתונים חדשים לפיהם הגירעון עומד על 12.7% מהתוצר הלאומי, לעומת 6.7% שדווח קודם לכן. זמן קצר לאחר מכן עודכן הנתון ל-13.6% ולאחר מכן ל-15.4%. בנוסף, אחרי שנים של צמיחה כלכלית גבוהה התוצר הלאומי של יוון ירד ב-3.2% והכלכלה נכנסה רשמית למיתון. הנציבות האירופית הודיעה כי היא פותחת בחקירה של אמינות הנתונים המסופקים על ידי יוון.
ההבנה כי ממשלות יוון סילפו את הנתונים הכלכליים של המדינה הביאה למשבר אמון ולביקורת חריפה. סוכנויות הדירוג הורידו את דירוג האשראי של יוון באופן דרמטי. ב-22 באוקטובר סוכנות הדירוג פיץ' הורידה את דירוג האשראי של המדינה מרמה של A לרמה של -A. בדצמבר של אותה השנה הדירוג הורד שוב ל-+BBB. בינואר 2009 גם S&P הורידה את הדירוג את הדירוג לרמה של -A ובאפריל 2010 היא עדכנה את הדירוג של יוון ל-+BBB. להורדת הדירוג הייתה משמעות כלכלית גם כיוון שהיא הביאה לעלייה בריבית על הלוואות וגם כיוון שהיא משקפת ותורמת לתחושה של חוסר אמון בכלכלה היוונית.
תוכניות החילוץ הראשונה ומדיניות הצנע (2010–2011)

בינואר 2010 הממשלה היוונית עדיין ניסתה לשדר לעולם יציבות והבטיחה כי יוון תטפל בעצמה במצב הכלכלי. אולם, ככל שממדי המשבר נחשפו, האמון של הציבור, המוסדות הכלכליים ושחקנים פרטיים ירד. בשנת 2010 הגיע שיעור אבטלה לכמעט 10%, יחס חוב-תוצר עלה ל-125% ונרשמה צמיחה שלילית של 0.3%-.
כלי התקשורת בעולם החלו לדווח על פשיטת רגל אפשרית של המדינה והתגבר החשש כי המשבר ביוון יהפוך למשבר עבור האיחוד האירופי כולו. ב-2 בפברואר הכריז ראש ממשלת יוון כי מדינתו תקבל על עצמה שינויי מדיניות חריגים, שמשמעותם אימוץ תוכנית צנע. הצעדים שהממשלה אמצה כללו קיצוץ של 10% בתשלומי השכר במגזר הציבורי, העלאה של גיל הפרישה, העלאה של מחיר הדלק והבטחה לפעול כנגד העלמות מס. ראש הממשלה טען כי צעדים אלה יאפשרו למדינה לצמצם את הגירעון ממצבו הנוכחי (שאז עדיין דווח כ-12.7% מהתוצר) לרמה של 3% המקובלת באיחוד האירופי. תוכנית הצנע שהממשלה היוונית הציעה זכתה לתמיכה מצד הנציבות האירופית ומצד מנהיג המפלגה השמרנית ביוון, אנטוניס סמאראס (שהיה באותה תקופה באופוזיציה); עם זאת, התוכנית ספגה ביקורת מצד המפלגה הקומוניסטית וקבוצות שמאל אחרות, שאף קיימו הפגנות ברחבי המדינה.
ההבנה שהתגבשה במוסדות האירופים הייתה שהמשבר ביוון, באירלנד, ובמדינות אחרות באיחוד עשוי להפוך למשבר כלכלי ופוליטי באיחוד האירופי כולו, ביטוי לתלות הגומלין של השווקים ושל המערכת הבנקאית במדינות שונות ברחבי אירופה. עם זאת, בקהילה האירופית לא היו מכניזם ופרוצדורות ברורים לתמיכה פיננסית בשעת חירום כלכלית, ואלה התהוו תוך כדי המשבר. ב-25 במרץ 2010 ראשי המדינות נפגשו בבריסל והכריזו על תמיכתם במאמצי הממשלה היוונית. המנהיגים ציינו שלא התקבלה בקשה לתמיכה מצד יוון, אך הם הכריזו כי מדינות אירופה נכונות לקחת צעדים משותפים לצורך ייצוב המצב הפיננסי. הם הכריזו גם על הקמה של מכניזם לתמיכה הדדית המבוסס על הלוואות בילטרליות המתואמות על ידי הבנק המרכזי האירופי, זאת בנוסף למימון מצד קרן המטבע הבינלאומית. המנהיגים הדגישו שהמכניזם החדש מיועד להיות מפלט אחרון בשעת משבר, ושמצופה מכל המדינות החברות באיחוד לתרום לו על פי 'מפתח ההון' של הבנק המרכזי האירופי.
ב-23 באפריל הממשלה היוונית הגישה בקשה רשמית לסיוע ממדינות האיחוד. מעט יותר משבוע לאחר מכן שרי האוצר של האיחוד האירופי הגיעו להסכמה על פרטי תוכנית הסיוע שהוכרזה רשמית ב-7 במאי. התוכנית כללה הקמת קרן סיוע בגובה 110 מיליארד אירו (146 מיליארד דולר), אשר תתואם על ידי הבנק האירופי המרכזי ותורכב מהלוואות של מדינות אירופיות ובראשן גרמניה. ב-9 במאי קרן המטבע הבינלאומית החליטה רשמית על הענקת הלוואה בגובה 30 מיליארד אירו למשך 3 שנים. כתנאי להבטחת המימון נדרשה יוון לאמץ מדיניות צנע נוקשה כדי להשתלט על הגירעון, כולל קיצוצים בשכר, הקפאת פנסיות והעלאה של מס הקנייה מ-21 ל-23 אחוז. הוחלט כי על יישום התוכנית יפקחו הנציבות האירופית, הבנק המרכזי האירופי וקרן המטבע הבינלאומית.
הבנק האירופי ביצע את העברת הסיוע ליוון בהדרגה. ב-18 במאי יוון קיבלה את ההעברה הראשונה על סך 14.5 מיליארד אירו. ב-19 באוגוסט בוצעה העברה שנייה בשווי 9 מיליארד אירו, מתוכם 2.57 מיליארד הועברו מקרן המטבע העולמית. ב-23 בנובמבר אושרה ההעברה שלישית בגובה 9 מיליארד אירו. ההעברה הרביעית, בגובה 15 מיליארד אירו, אושרה ב-24 בפברואר 2011.
תוכניות החילוץ הראשונה ומדיניות הצנע (2010–2011) > תוצאות תוכנית החילוץ הראשונה

| מקור | סכום מוצע | סכום ששולם | סכום שהועבר לתוכנית החילוץ השנייה |
| --- | --- | --- | --- |
| מדינות גוש האירו | 80.0 | 52.9 | 24.4 |
| IMF | 30.0 | 20.1 | 9.9 |
| סה"כ | 110.0 | 73.0 | 34.3 |
המטרה המיידית של הסיוע ותוכנית הצנע - מניעת מצב שבו יוון אינה יכולה לשלם את חובותיה ב-2010 - הושגה. התוכנית גם סייעה לצמצום הגירעון הממשלתי לרמה של 10.6% מהתוצר ב-2010. המטרה המוצהרת של התוכנית, הורדת הגירעון לרמה של 8.1% לא הושגה, אולם למעשה היעד הזה הוחלט כאשר הנתון לגבי הגירעון ב-2009 עדיין היה 13.6%; עם העדכון של הגירעון ב-2009 ל-15.9% מהתוצר, היעד המקורי כבר לא היה ריאלי. בסופו של דבר, אף על פי שהתוכנית הצליחה בהשגת ייצוב פיסקלי משמעותי ב-2010, העמקת המיתון ועיכובים ברפורמות מבניות הביאו להיתקעות התהליך בחצי הראשון של 2011.
המיתון ב-2010 החריף - התוצר ירד ב-4.5%. אחוז האבטלה עלה ללמעלה מ-12% מתוך כוח העבודה בסוף 2010. ב-2011 אחוז האבטלה (הממוצע) היה 17.7%, עלייה של 5.2% מ-2010. הנפגעים העיקריים בתחום התעסוקה היו נשים (אחוז אבטלה 21.4% לעומת 14.9% לגברים) וצעירים (אחוז אבטלה 29.6% בגילאי 25–29 ו-44.4% לגילאי 15-24). בנוסף, יוון סבלה ב-2010 גם מאינפלציה גבוהה יחסית של 4.7%. למרות הנתונים האלה הבנק המרכזי ביוון ציין לטובה את השינויים שבוצעו. לפי דוח שהבנק פרסם בפברואר 2011, השינויים שנעשו במהלך 2010 היו מעבר למה שניתן היה לחשוב לאפשרי בטרם התוכנית יצאה לפועל.
ההשפעות החברתיות של מדיניות הצנע על הציבור היווני היו קשות, כאשר אזרחים יוונים רבים החלו לפנות לארגונים לא ממשלתיים לצורך טיפולים רפואיים, יוונים רבים העבירו את ילדיהם לאימוץ ושיעור ההתאבדויות עלה ב-40%.‏ בשנת 2011 הוערך כי יותר מ-33% מכלל הציבור היווני נמצא בקבוצת "סיכון לעוני או הדרה חברתית".
ב-15 ביולי 2011 יוון קיבלה את העברת הכספים החמישית במסגרת תוכנית החילוץ הראשונה, בסך 12 מיליארד אירו (מהם 8.7 מיליארד ממדינות האיחוד ו-3.3 מיליארד מקרן המטבע העולמית). הסכום הכולל שהועבר ליוון עד אז היה 65 מיליארד אירו, מהם 47.1 מיליארד ממדינות האיחוד. העברת הכספים השישית, בסך 8 מיליארד אירו, הושלמה ב-14 בדצמבר 2011 והיוותה גם כלי ללחץ על יוון בתהליך לאישור תוכנית החילוץ השנייה וליישום צעדי צנע נוספים.
תוכנית חילוץ שנייה והרחבת מדיניות הצנע (2011-2014) > התייצבות (2013-2014)

שנת 2013 התחילה והסתיימה בתחושה של התייצבות יחסית של הכלכלה היוונית. בסופה של 2013 הבנק המרכזי ביוון הכריז כי 2013 מסתמנת כשנה של תפנית בכלכלה. המיתון ביוון המשיך במהלך 2013, אולם קצב ההצטמקות של הכלכלה ירד. בפעם הראשונה מאז 2002 שנת 2012 הסתיימה בעודף תקציבי. גם החוב של יוון ביחס לתוצר ירד באופן דרמטי.
גם בשנת 2014 המצב הכלכלי המשיך להשתפר, והבנק היווני הכריז על סיום המיתון והמשבר. התוצר היווני צמח בשנת 2014, לראשונה מזה שש שנים, ב-0.8%. גם היצוא והצריכה הפרטית צמחו ב-2014.
צעדי הצנע המשיכו ב-2013 ו-2014. ב-2013 אישר הפרלמנט היווני את חבילת הצנע השמינית שכללה תוכנית לפיטורים של כ-15,000 עובדי ציבור החל מ-2013. צעדי הצנע הביאו להפגנות נרחבות באתונה. חבילת הצנע התשיעית אושרה ב-9 במאי 2014.
משבר כלכלי ופוליטי, תוכנית סיוע שלישית (2015)

החל מדצמבר 2014, התחושה שכלכלת יוון נמצאת בנתיב של התאוששות התערערה, זאת בעקבות חוסר יציבות פוליטית וחוסר ודאות לגבי הנכונות של הציבור והממשלה היווניים להמשיך במדיניות הצנע שהוכתבה על ידי מדינות גוש האירו ונתפסה כתנאי להמשך היותה של יוון חלק מהגוש. אי-הוודאות, שהתגברה בעקבות החלטת הממשלה החדשה ביוון לצאת למשאל עם על אישור תוכנית החילוץ, הביאה את המערכות הפיננסיות ואת הבנקים ביוון לסף קריסה בטרם נחתם הסכם מחודש עם מדינות האירו ביולי 2015. למרות האירועים הפוליטיים, המשק היווני המשיך לצמוח בחצי הראשון של 2015. מצב התעסוקה השתפר מעט בחודשים אלה וחלה עלייה בהכנסות מתיירות ומיצוא. אולם, אי היציבות הביאה לירידה בהשקעות ובחצי השני של השנה המשק היווני חזר למיתון. בשנה כולה השינוי בתוצר היה שלילי (-0.7%).
משבר כלכלי ופוליטי, תוכנית סיוע שלישית (2015) > משבר בעקבות עליית סיריזה לשלטון

שנת 2014 שהחלה בסימני התאוששות הסתיימה במשבר פוליטי שאיים לפגוע בכלכלה ולהרחיב את המשבר. כחודש לאחר שפורסם כי יוון נחלצה מהמיתון, כהונתו של נשיא יוון קרולוס פפוליאס עמדה להסתיים בפברואר 2015, והפרלמנט עמד בפני בחירות לא ישירות של הנשיא, אירוע שאיים על היציבות הפוליטית. ב-8 בדצמבר 2014, הכריזה הקואליציה על הליכי בזק לבחירת הנשיא הבא. משמעותו של כישלון בבחירות אלה הייתה בחירות מחודשות לפרלמנט בהן הנכונות של הציבור היווני להמשיך בצעדי הצנע ובתוכנית החילוץ האירופית תעמוד במבחן. בעקבות חוסר הודאות, השווקים ביוון צנחו באופן דרמטי ב"יום שלישי השחור", ה-9 בדצמבר 2014, הצניחה החדה ביותר מזה 27 שנים. ב-29 בדצמבר הקואליציה כשלה בהשגת הרוב הדרוש למועמד שלה לנשיאות, ובעקבות כך, בהתאם לחוקה היוונית, הוכרז על בחירות כלליות לפרלמנט. הבחירות נערכו ב-25 בינואר 2015 ומפלגת השמאל הרדיקלי סיריזה, שהתנגדה למדיניות הצנע, זכתה בהן. יום אחרי הבחירות, יושב ראש המפלגה, אלכסיס ציפראס הושבע לראשות הממשלה, שנסמכה על קואליציה עם מפלגת היוונים העצמאיים.
העלייה של סיריזה לשלטון נתפסה כאיום על ההסכמים הקיימים בין יוון לבין שאר מדינות גוש האירו. בין השאר, הנהגת סיריזה הבטיחה טרם הבחירות שהיא תגביר את ההוצאה הממשלתית ותעלה את שכר המינימום במשק היווני. זמן קצר לאחר הבחירות הוחלט על הקפאת הליכי ההפרטה שהחלו לפי תוואי ההסכם בין יוון לנושיה והממשלה הכריזה כי היא תחזיר לעבודה עובדים שפוטרו באופן לא הוגן בתקופת מדיניות הצנע. מהלכים אלה ואחרים נתפסו כהתנגדות של הממשלה החדשה להמשך המדיניות המשותפת עם מדינות גוש האירו והשווקים הגיבו להם בירידות שערים חדות.
כלפי חוץ ההנהגה היוונית יצאה בקמפיין למשא ומתן מחודש על תנאי ההסדר של יוון עם מדינות אירופה. המדיניות החדשה ביוון הביאה להדים רבים בעולם. ב-5 בפברואר 2015, הבנק האירופי המרכזי שלח מסר חריף לממשלת יוון בהודיעו כי הבנק לא יהיה מוכן יותר לקנות איגרות חוב יווניות בעלות דירוג אשראי ירוד. ההחלטה נתפסה כחוסר נכונות של המנגנונים הפיננסיים באירופה לשתף פעולה עם כוונותיה של הממשלה החדשה ביוון, ובאופן פרקטי היא ארעה את המצב הפיננסי של המדינה.
למרות הקשיים הפוליטיים מדינות גוש האירו הגיעו ב-20 בפברואר 2015 להסכם עם יוון לגבי המשך תוכנית החילוץ במשך ארבעת החודשים הבאים. התוכנית כללה סיוע בגובה 240 מיליארד אירו, אך מימושה הותנה בהמשך הרפורמות בשוק היווני. במשך החודשים שלאחר מכן נמשכו המגעים על תוכנית החילוץ; הממשלה היוונית כרכה את המגעים בדיון לגבי תשלומי פיצויים מצד גרמניה על מעשיה בזמן מלחמת העולם השנייה ואותתה על נכונות לחזק את קשריה עם רוסיה על חשבון היחסים עם אירופה. מהלכים אלה חיזקו את מגמת הידרדרות היחסים בין יוון לגרמניה. התמשכות המגעים והידרדרות האמון במשק היווני הקשו על הבנקים, וחיזקו מגמה של משיכת כספים מהבנקים על ידי הציבור. ההידרדרות ביחסים הביאה לשיאים חדשים את החשש שהמשבר הכלכלי ביוון יביא ליציאה של יוון מגוש האירו ומהאיחוד האירופי, תרחיש שקיבל בעיתונות את השם "גרקסיט".
משבר כלכלי ופוליטי, תוכנית סיוע שלישית (2015) > משאל העם (2015) ותוצאותיו הכלכליות

ב-27 ביוני 2015 ראש ממשלת יוון, אלכסיס ציפראס, הכריז על קיומו של משאל עם ב-5 ביולי על קבלת תנאי החילוץ הכלכליים. ההכרזה התקבלה באירופה בהפתעה ועוררה תגובות רבות בעולם כולו.
המשאל נערך ב-5 ביולי 2015 והסתיים בניצחון למתנגדי מדיניות הצנע. כ-61% מהיוונים הצביעו נגד קבלת תוכנית החילוץ האירופית. לאחר המשאל, התפטר יאניס וארופאקיס, שר האוצר היווני, זאת על אף שתמך בעמדת המתנגדים לתוכנית החילוץ. אוקלידס צקאלוטוס החליף אותו בתפקיד.
ההכרזה על משאל העם הגבירה את תחושת חוסר הודאות בציבור ביוון, דבר שהתבטא במשיכת כספים מהבנקים בהיקף גדול ובחשש מפני נפילות שערים. הממשלה היוונית הגיבה לחששות באמצעות הטלת מגבלות על פעילות הבנקים והשווקים. יממה לאחר ההכרזה, ב-28 ביוני, הודיע ראש ממשלת יוון על כך שהבנקים ביוון ייסגרו, על מגבלות נוקשות על תנועות הון מהמדינה, ועל סגירה של הבורסה לניירות ערך באתונה (שהייתה כבר סגורה לסוף שבוע מאז 25 ביוני). חלק מסניפי הבנקים נפתחו שוב בין ה-1 ל-3 ביולי על מנת לאפשר לפנסיונרים למשוך תשלומי פנסיה (120 אירו), אולם מעבר לפתיחה זמנית זו, הבנקים ביוון נשארו סגורים עד ה-20 ביולי. גם לאחר פתיחת הבנקים אזרחי יוון הורשו למשוך עד 420 אירו בשבוע והגבלות ההון נותרו בעינן. הבורסה באתונה נפתחה שוב רק ב-3 באוגוסט ובעת פתיחתה נפלו שערי המניות ביותר מ-16%; מניות הבנקים נפלו ביותר מ-30%.