פופאי המלח
סרטוני אנימציה ושיר הנושא

בשנים 1932–1957 הופקו לקולנוע 230 סרטונים מצוירים של פופאי המלח. עד 1942 הסרטונים הופקו על ידי אולפני פליישר והופצו על ידי סרטי פרמאונט. ויליאם קוסטלו דיבב את דמותו של פופאי בסרטונים, ובהמשך הוחלף על ידי ג'ק מרסר. את אוליב אויל דיבבו בין השאר בוני פו ומיי קסטל. בשנים הראשונות הסרטונים בוימו על ידי דייב פליישר וסימור נייטל. קרדיט הכתיבה יוחס לאלזי סיגר יוצר הקומיקס, עד 1939, ולאחר מכן לתסריטאים שונים.
בסרטונים הפכה אכילת התרד לאלמנט מרכזי שמכריע את הקונפליקט המרכזי שבסרטון לטובתו של פופאי. כמו כן ניתן בהם תפקיד מרכזי לדמותו של בלוטו כיריב הראשי של פופאי. מרבית הסרטונים המוקדמים ארכו 6 עד 10 דקות ובשחור-לבן, ו-3 סרטונים מיוחדים היו באורך של 20 דקות ובצבע: פופאי המלח פוגש את סינבד, פופאי המלח פוגש את אלי באבא וארבעים השודדים, ופופאי המלח פוגש את אלדין ומנורת הקסמים. החל משנת 1942 השתלטו סרטי פרמאונט על אולפני פליישר, החליפו את ההנהלה ושינו את שמם ל-Famous Studios. החברה המשיכה להפיק את סרטוני פופאי עד 1957.
את שיר הנושא של הסדרה, "I'm Popeye the Sailor Man" הלחין ב-1933 מלחין הבית של אולפני פליישר, סמואל (סמי) לרנר. השיר הפך להיות מזוהה כל כך עם הסדרה ועם דמותו של פופאי, שהוא שולב במרבית סרטוני הסדרה הן כחלק ממוזיקת הפתיחה, הן בגרסה מואצת לאחר שפופאי אוכל תרד כדי להמחיש את האנרגיה שהתרד העניק לו, והן כשיר סיום שפופאי עצמו שר בחלק מהסרטונים, עם מילים ייעודיות לאותו סרטון שמתייחסות לאירועי הסרטון.
קטע מוזיקה נוסף שמזוהה מאוד עם הסדרה הוא הנעימה העממית "The Sailor's Hornpipe" שהייתה ככל הנראה פופופרית בקרב מלחים במאה ה-19. היא מנוגנת לעיתים על ידי חליל משרוקית, ומלווה בריקוד סיפון. הנעימה הייתה חלק ממוזיקת הפתיחה של הסרטונים, כשהיא משולבת לסירוגין בלחן שיר הנושא "I'm Popeye the Sailor Man" ובשריקות הנובעות ממקטרתו של פופאי.
בזכות הסרטונים, הפופולריות של פופאי גברה הרבה מעבר להצלחה המקורית של הקומיקס, ובעקבותיהם גם הקומיקס זכה להצלחה הולכת וגוברת. ב-1938 נערכו סקרים שמצאו שפופאי הוא הדמות המצוירת האהובה ביותר מכל הדמויות ההוליוודיות.
במהלך שנות הפקת הסרטונים הם עברו שינויים והתפתחות. הפתיח הקבוע של הסדרה - לוגו של פופאי על רקע סיפון של ספינה, הוחלף לפתיח המזוהה יותר עם הסדרה של פרופיל ראש של פופאי בתוך סמל כוכב, כשהוא שורק שתי שריקות דרך המקטרת שלו. בשנת 1941 החליפו פופאי ובלוטו את המדים האזרחיים שלהו בצבעים כחול, שחור ואדום במדי הצי האמריקאי בצבע לבן, בהתאם לרוח התקופה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1956 נמכרו הזכויות של הסרטונים ל-AAP לצורך הקרנה בטלוויזיה, וזכו שם להצלחה עצומה. כתוצאה מכך נוצר ביקוש לסרטונים נוספים. חברת King Features Syndicate שהחזיקה בזכויות לקומיקס ולדמויות (אך לא לסרטוני האנימציה שהופקו עד אותו זמן) החליטה להפיק סדרת טלוויזיה של עלילות פופאי המלח. ב-1960 החלה הפקת סרטונים לטלוויזיה. הדמויות אוירו בסגנון פשוט יותר, כדי שיתאימו לעלויות הפקה זולות ולמשכי ההפקה הקצרים המאפיינים הפקות טלוויזיוניות, ולצורך כך שונו מעיצובו המקורי של סיגר. חברת King Features Syndicate חשבה בטעות שדמותו של בלוטו נוצרה על ידי אולפני פליישר במיוחד עבור הסרטונים, ושאין להם זכויות שימוש בה (למעשה זה לא היה נכון - בלוטו הופיע בקו עלילה אחד של הקומיקס, והזכויות לדמותו היו בידיהם). לכן הם החליפו אותו בדמות בעלת מראה ואופי דומים, וקראו לה בשם בעל צליל דומה, ברוטוס. מאותו זמן הפך ברוטוס ליריבו העיקרי של פופאי, במקום בלוטו. במרוצת השנים, הוחזר בלוטו לעולם הדמויות של פופאי בסרטונים וסדרות האנימציה שהופקו בשנים 1978 עד 1988 על ידי King Features Syndicate ואולפני האנה ברברה ושודרו ברשת CBS. בהמשך הופיעו ברוטוס ובלוטו כאחים תאומים, לראשונה בקומיקס "Popeye Special #2: Double Trouble Down Under" שיצא לאור ב-1988 ובהמשך בהפקות שונות במאה ה-21.