stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העברית בתקופת בית שני
טקסטים שנכתבו בעברית בימי בית שני

כאמור, הקורפוס הלשוני של העברית מימי בית שני איננו גדול. מלבד ספרי המקרא שנכתבו באותה תקופה והמגילות הגנוזות כמעט שאין ממצאים אפיגרפיים בעברית מן התקופה, וזאת בניגוד לתקופת בית ראשון, שממנה יש כמה וכמה תעודות ארכאולוגיות. זהו מצאי החיבורים המאפשרים אפיון של העברית של תקופת בית שני:
ספרי המקרא המאוחרים - ספרי המקרא שתוכנם מעיד על שיוכם לתקופת בית שני הם עזרא ונחמיה, מגילת אסתר, דניאל, דברי הימים וספרי תרי עשר המאוחרים: חגי, זכריה ומלאכי. לגבי עוד כמה ספרי מקרא מקובל במחקר להניח שנכתבו באותה תקופה, אם כי יש דעות שונות לגבי זמנם: קהלת, שיר השירים, יונה, חלק ממזמורי תהילים, ואולי גם ספר איוב. ספר יחזקאל נכתב בתקופת הגלות שבין הבית הראשון לבית השני. לא כל ספרי הבית השני משקפים באותה מידה את מאפייני הלשון של העברית המקראית המאוחרת; חלקם כתובים בסגנון דומה מאוד לעברית המקראית הקלאסית.
המגילות הגנוזות - הרבה מן המגילות מכילות את ספרי המקרא, ובאלה אפשר לבחון את מידת הדמיון בין נוסח המגילות לנוסח המסורה המוכר לנו, וכן שינויים בכתיב ואפילו בדקדוק. לצדן יש מגילות שנתחברו בידי אנשי כת מדבר יהודה, כגון מגילת המקדש, מגילת הסרכים ומלחמת בני-אור בבני-חושך, ושללשונן קווי דמיון רבים לעברית המקראית המאוחרת.
בן סירא - מן הספרים החיצוניים המעטים שיש נוסח עברי שלהם.
טקסטים מוקדמים של לשון חז"ל - מספר קטעים במשנה ובתלמוד שיש בהם סימנים לקדמותם.
מעט תעודות וממצאים ארכאולוגיים, בעיקר ממדבר יהודה, חלקם בארמית.
טקסטים נוספים בארמית מתקופת בית שני - למשל מכתבי יב, תרגום אונקלוס ושאר תרגומי המקרא. מכיוון שהארמית השפיעה השפעה רבה על העברית בימי בית שני, אפשר ללמוד רבות מטקסטים בארמית שנכתבו בידי יהודים בתקופה זו.
השימוש בעברית בימי בית שני

לאור המאפיינים הייחודיים שלה העברית של ימי בית שני היא מצב לשון קיים ונפרד ממצבי הלשון שלפניו (לשון המקרא) ושלאחריו (לשון חז"ל); במצב הלשון הזה נעשה שימוש לצורך כתיבת ספרי המקרא המאוחרים ותעודות נוספות. השאלה העיקרית העומדת בפני החוקרים היא האם הייתה שפה זו מדוברת, או ששימשה לצורך הכתיבה בלבד. היום מוסכם על דעת רוב החוקרים שבמשך תקופת בית שני הייתה מדוברת בארץ ישראל לשון חז"ל או שלב קדום שלה; וככל הנראה, לשון חז"ל הייתה קיימת כבר בתקופת המקרא כניב מדובר עממי. הדיון הוא האם בזמן בית שני המשיכה העברית המקראית לשמש בדיבור לצד לשון חז"ל, או שהדיבור בעברית מקראית פסק לחלוטין והוחלף בדיבור בלשון חז"ל, ומה שנראה לנו כעברית מקראית מאוחרת הוא למעשה שימוש ספרותי-ארכאי בלשון שכבר לא התקיימה כלשון דיבור.
הסיעה העיקרית (שבה אוחזים בין השאר אבא בנדויד, חיים רבין ואבי הורביץ) סבורה שהעברית המקראית המאוחרת הייתה בשימוש כלשון ספרותית בלבד. הדיבור בעברית מקראית פסק עם גלות בבל, והוחלף בלשון חז"ל אצל היהודים שנשארו בארץ ובארמית אצל גולי בבל. גם לאחר שיבת ציון וחזרת מקצת גולי בבל לארץ לא התחדש השימוש בעברית מקראית, והתושבים דיברו בלשון חז"ל בלבד. אמנם, כשביקשו לכתוב חיבורים ספרותיים - כגון ספרי המקרא והמגילות הגנוזות - השתמשו במסורת הספרותית שהחזיקו בה, של כתיבה בעברית מקראית. אולם זו הייתה מושפעת מן השפות שהיו בפי הכותב - ארמית ולשון חז"ל - ומשום כך חדרו אל העברית המקראית המאוחרת קווי הלשון המבדילים אותה מן העברית המקראית הקלאסית.
לדעת הסיעה השנייה (שמחזיקים בה, בווריאציות שונות, שלמה מורג, אלישע קימרון ודוד טלשיר) היו לשון חז"ל ועברית מקראית מדוברות זו בצד זו בארץ ישראל בראשית ימי בית שני, והחלוקה בין הניבים הייתה סוציולוגית או גאוגרפית. היהודים שנשארו בארץ אחרי חורבן בית ראשון דיברו בניב העממי, הוא לשון חז"ל. לעומתם היהודים שחזרו מגלות בבל שימרו את הדיבור בעברית מקראית, שאף היא הושפעה מן הארמית ומלשון חז"ל והפכה לעברית מקראית מאוחרת. לערך בתקופת החשמונאים הכריע הדיבור בלשון חז"ל את הדיבור בעברית מקראית והוא פסק, אבל אנשי כת מדבר יהודה השתדלו ככל שעלה בידם לכתוב את חיבוריהם בלשון המקראית, ומכאן לשון המגילות על מאפייניה הייחודיים.
מאפייני העברית של ימי בית שני

כאמור, לעברית של ימי בית שני היו קווי לשון שייחדו אותה משלבי הלשון שלפניה ולאחריה.
מאפייני העברית של ימי בית שני > אוצר מילים

התחום שבו מתבטא במיוחד ייחודה של העברית המקראית המאוחרת הוא תחום אוצר המילים. בתקופה זו נקלטו מילים רבות, בהן מילים מן הארמית, כגון "זמן", "כְּתָב", "מאמר" ועוד, ואפילו מילים מן הפרסית, כגון "דת", "גנזך", "גזבר" ואחרות. יש גם מילים רבות שמאפיינות את לשון חז"ל, שמזדמנות לראשונה בספרי המקרא המאוחרים, למשל "עתיד", "רצון", "תלמיד" ו"איגרת".
מאפייני העברית של ימי בית שני > דקדוק

על מאפיינים דקדוקיים של לשון ימי הבית השני קשה יותר לעמוד, משום שבהרבה פעמים הם מוסתרים על ידי כתיב היסטורי. אף על פי כן ניתן לזהות כמה וכמה מאפיינים כאלה, כגון:
ביטול ההבחנה בין זכרים ונקבות בריבוי (מגילת אסתר: "וכל הנשים יתנו יקר"; שיר השירים: "השבעתי אתכם בנות ירושלים אם תעירו ואם תעוררו", במקום "אתכן", "תתננה", "תערנה" ו"תעוררנה").
ביטול העבר והעתיד המהופכים: "בצלו חימדתי וישבתי", ולא "ואשב"; וכן ביטול הצורות המוארכות והמקוצרות: כנגד הצורות "אפולה", "יֵדעון", באות בפסוקים המקבילים בדברי הימים הצורות "אפול", "יֵדעו".
שימוש בש' הזיקה, ולא ב"אשר" המקראית: בספר יונה, "הקיקיון... שבן-לילה היה".
סדר המילים במשפט מושפע מן הארמית: בנחמיה מופיעה הפנייה "המלך לעולמים יחיה", תרגום של "מלכא לעלמין חיי" הארמי, במקום הצורה "יחי המלך לעולם" המופיעה למשל בספר מלכים.
מאפייני העברית של ימי בית שני > כתיב

כנגד הכתיב החסר יחסית של לשון המקרא, שבו מצוינות יחסית מעט אמות קריאה, הרי נכתבת העברית בימי בית שני בכתיב מלא. תכונה זו בולטת במיוחד בלשון המגילות, הכתובות בכתיב מלא. כך, למשל, מופיעות במגילות הצורות "לוא" (=לא), "כיא" (=כי), ו"בקוראכה" (=בקראך). גם הכתיב של ספרי המקרא המאוחרים הוא מלא יותר מזה של המוקדמים: שמו של דוד המלך, הנכתב חסר ברוב המקרא, מופיע בדברי הימים בצורה "דויד".
לקריאה נוספת

יחזקאל קוטשר, הלשון והרקע הלשוני של מגילת ישעיהו השלמה, ירושלים תשי"ט, עמ' 1 - 70
אבא בנדויד, לשון מקרא ולשון חכמים, תשכ"ז - תשל"א, כרך א', עמ' 60 - 94
אבי הורביץ, בין לשון ללשון - לתולדות לשון המקרא בימי בית שני, תשל"ב
אלישע קימרון, דקדוק הלשון העברית של מגילות מדבר יהודה, עבודת דוקטור, 1976
אבי הורביץ, "הלשון העברית בתקופה הפרסית", בתוך: ההיסטוריה של עם ישראל, כרך ו', עמ' 210 - 223
דוד טלשיר, "העברית בימי הבית השני - בית גידולה וגלגוליה", בתוך: מחקרי תלמוד ב', תשנ"ג, עמ' 284 - 301
וולבי סלע שרמן

| וולבי סלע שרמן |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קנגורו
משפחה:: קנגוריים
סוג:: וולבי סלעים
מין:: וולבי סלע שרמן
שם מדעי
 Petrogale sharmani
תחום תפוצה


וולבי סלע שרמן (שם מדעי: Petrogale sharmani; קרוי גם וולבי סלע הר-קלארו) הוא מין של וולבי קטן בסוג וולבי הסלע שאנדמי לקווינסלנד שבאוסטרליה. הוא הוכר כמין עצמאי בשנת 1992 על בסיס מחקרים גנטיים, וקודם לכן נחשב כאוכלוסייה של וולבי סלע אלייד. וולבי שרמן שייך לקבוצת המינים lateralis/penicillata הכוללת 7 מינים שזהים לו מבחינה חיצונית, והוא המין הקטן והנדיר בקבוצה; למרות תפוצתו המצומצמת ואוכלוסייתו הקטנה שנאמדת בפחות מ-800 פרטים, מצבו נחשב ליציב.
תיאור

וולבי שרמן הוא אחד המינים הקטנים בסוג וולבי סלע. מבנה גופו קומפקטי וגוצי, ראשו גדול וחרוטי, צווארו רחב ואוזניו גדולות ועגולות. הרגליים האחוריות ארוכות יחסית, והקדמיות קצרות באופן ניכר. הזנב ארוך ושעיר ומשמש לאיזון. בכף הרגל יש לוולבי סוליות מחוספסות לאחיזה בסלעים. אורך ראשו וגופו של וולבי שרמן: 53-45 סנטימטרים, אורך זנבו: 53-43 סנטימטרים ומשקלו 4.7-3.4 קילוגרם. הזכרים גדולים במקצת מן הנקבות. ממדי גופו דומים לאלו של וולבי סלע קצר-אוזן, והלה אף עשוי להיות גדול ממנו לעיתים קרובות.
הפרווה של וולבי שרמן קצרה, רכה וחדגונית. צבעה הכללי חום-אפרפר או צהבהב השזור בשערות אפורות, לבנות ושחורות, והיא מתמזגת עם הנוף הסלעי שבו המין חי. הצד התחתון של הגוף צהבהב או לבנבן והרגליים והזרועות אפרפרים. לוולבי שרמן יש פס שחור דהוי לאורך הגב, טלאי שחור קטן באזור השכמות ובמותניים וקצות ידיו ורגליו צבועות אף הן בשחור. הראש בצבע צהבהב בהיר עם פסים שחורים עבים מהאף עד לאוזן, רצועה לבנה לאורך הלוע ופס שחרחר על המצח. האוזניים אפורות עם כתם שחור בצידן החיצוני. הזנב בצבע אפור-צהבהב בבסיס והשאר שחור או חום כהה.
תפוצה וביולוגיה

וולבי שרמן אנדמי לחוף המזרחי של קווינסלנד באוסטרליה מול שונית המחסום הגדולה, והוא מוגבל לאזור מצומצם בגודל 2,000 קילומטרים רבועים המשתרע על מרבית פלך הינצ'ינברוק (אזור הצפון) ופלך קארדוול (אזור הצפון הרחוק). בית הגידול שלו נמצא על מחשופים סלעיים וגבעות גרניט ברכס קואן (Coane Range) ורכס סיוויו (Seaview Range) שבפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד בתוך הרי החיץ הגדול. בעבר, היה ידוע כנפוץ בעיקר בהר קלארו; בהמשך, נתגלה גם במכתש הגעשי של הר פוקס דרומית מערבית לעיר אינגהם. קיימים סך הכול כ-20 אוכלוסיות ידועות של המין.
מעט מאוד ידוע על אורח חייו של וולבי שרמן. הוא יונק פעיל לילה בעיקר שמבלה את רוב היום במנוחה בנקיקי סלע (להוציא ימים קרירים). הוולבי יוצא בשעות הדמדומים לתור אחר מזון בכרי דשא או ביער פתוח עד עלות השחר. התזונה שלו כוללת עשבים, עשבי תיבול, פרחים, זרעים ופירות. הוא יונק חברתי שחי בקבוצות של עד 40 פרטים ומתרבה לאורך השנה. ההיריון נמשך 30 יום, לאחריהם נולד גור יחיד שמבלה עד 7 חודשים בתוך הכיס. הוא נגמל בגיל 11 חודשים ומגיע לבגרות בגיל שנתיים.
מצב

וולבי שרמן מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), מכיוון שאוכלוסייתו מונה פחות מ-1,000 פרטים וטווח התפוצה שלו מצומצם באופן טבעי. אף על פי כן, האוכלוסייה נחשבת ליציבה. האיומים על המין אינם ידועים בבירור, אך כוללים כנראה טריפה על ידי חתולים, אובדן בית גידול, שינויים במשטרי אש, והכלאה עם וולביי סלע אחרים. 80% מהאוכלוסייה נמצאת בתוך אזורים מוגנים המנוהלים על ידי הארגון לשמירת חיות הבר האוסטרליות, שמיישם בתוכם ניהול שריפות סילוק עשבים פולשים ומעקב אחר וולביי שרמן.
האוכלוסייה העולמית של וולבי שרמן נאמדת בכ-750 פרטים בלבד.
הערות שוליים

↑  וולבי סלע שרמן באתר הרשימה האדומה של IUCN
| קנגוריים |
| --- | --- | --- |
| וולביים ארנביים מפוספסים | וולביים ארנביים מפוספסים |  |
| וולבי ארנבי מפוספס | וולבי ארנבי מפוספס (סוג ומין יחיד) |   |
| קנגורים | קנגורים |   |
| קנגורו | קנגורו אפור מזרחי • קנגורו אפור מערבי • קנגורו אדום • וולארו האנטילופה • וולארו מצוי • וולארו שחור • וולבי אגיל • וולבי שחור-פס • וולבי טמר • וולבי סבך מערבי • וולבי פרמה • וולבי זנב-שוט • וולבי אדום-צוואר |   |
| קנגורו אילני | קנגורו אילני אפרורי • קנגורו אילני לומהולץ • קנגורו אילני בנט • קנגורו אילני דובי • קנגורו אילני הואון • קנגורו אילני דוריה • קנגורו אילני סרי • קנגורו אילני גודפלו • קנגורו אילני עטוי-זהב • קנגורו אילני שפלתי • קנגורו אילני הוזר • קנגורו אילני וונדיוואי • איפולה • דינגיסו • טנקיל |   |
| וולבי הצבי | וולבי צבי שחור • וולבי צבי לבן-פס • וולבי צבי אפור • וולבי צבי חום |   |
| וולבי יערוני | וולבי יערוני מקלאי • וולבי יערוני זוטר |   |
| וולבי ארנבי | וולבי ארנבי ממושקף • וולבי ארנבי אדמוני |   |
| וולבי זנב-מסמר | וולבי זנב-מסמר מרוסן • וולבי זנב-מסמר צפוני |   |
| וולבי הסלע | וולבי סלע קצר-אוזן • וולבי סלע וילקינס • וולבי סלע פרוסרפיני • וולבי סלע רוטשילד • וולבי סלע צהוב-רגל • וולבי סלע אלייד • וולבי סלע כף-יורק • וולבי סלע גודמן • וולבי סלע הרברט • וולבי סלע חדגוני • וולבי סלע שחור-צד • וולבי סלע מאריבה • וולבי סלע זנב-מברשת • וולבי סלע סגול-צוואר • וולבי סלע שרמן • מונג'ון • נברלק |   |
| פדמלון | פדמלון טסמני • פדמלון בראון • פדמלון כהה • פדמלון קלבי • פדמלון ההרים • פדמלון אדום-רגל • פדמלון אדום-צוואר |   |
| וולבי ביצות | וולבי ביצות (סוג ומין יחיד) |   |
| קווקה | קווקה (סוג ומין יחיד) |   |
סביבת מחיה אופיינית לוולבי שרמן.
מהא שיוורטרי

פסל של שיווה בעיר בנגלור
חגיגות מהא שיוורטרי במקדש פשופטינאט בנפאל (2015)
מהא שיוורטרי (הינדי: महाशिवरात्रि; אנגלית: Maha Shivaratri; בתרגום חופשי לעברית: "הלילה הגדול של שיווה") הוא אחד החגים הגדולים במסורת היוגה.
על פי המסורת ההינדית, בלילה הזה מזמנים את האנרגיה של שיווה, המהות הזיכרית בטנטרה, הסמל לתודעה והאנרגיה של ההרס בטבע, ביקום ובנו, זאת שהורסת את הישן, האנרגיות השליליות, על מנת לפנות מקום לצמיחה והתחדשות. האל הבורא, ההורס, היוגי, הסגפן והרקדן. מקובל גם לראות ביום זה את יום האיחוד של שיווה עם שאקטי, האספקט הנקבי של שיווה שהם למעשה אחד.
מסורת

פסטיבל מהא שיוורטרי מתקשר להצלת היקום על ידי שיווה באמצעות שתיית רעל שיצא מה"סמודרה מנתן" (הים).
הפסטיבל קשור גם לנישואי שיווה עם שאקטי והלילה שבו ביצע את ה"טאנדבה", הריקוד הקוסמי.
האגדות מספרות שהיום הזה הוא האהוב ביותר על שיווה ושופכות אור על גדולתו של שיווה על פני כל האלים והאלות האחרות במסורת ההינדית.
על פי מסורת ה"סמודרה מנתן", שיווה הציל את העולם מהרס של רעל שיצא מהים על ידי שתיית הרעל כולו. שיווה היה יכול לעצור את הרעל בגרונו באמצעות הכוחות היוגיים שלו וכך מנע ממנו לרדת בגרונו. צווארו הפך לכחול עקב שתיית הרעל ומאז נודע ברבים כ"נילה קנטה" או ה"גרלה קנטה" (בעל הצוואר הכחול).
מנהגים

מוקדם בבוקר, גודשים את המקדשים רבבות מאמינים, צעירים ומבוגרים, הבאים לערוך את טקסי השיוולינגה המסורתיים בתקווה לטובות מהאל שיווה. נאמנים רוחצים את עצמם עם שחר, בעדיפות לנהר הגנגס או בכל מקווה מים מקודש אחר. לטקס טיהור זה חשיבות בכל החגים ההינדיים. כשהם לבושים בבגדים נקיים, סוחבים המאמינים כדים עם מים למקדש ורוחצים את אבן השיוולינגה. נשים וגברים כאחד מתפללים לשמש, לאל וישנו ולאל שיווה. במקדש מהדהדים צלילי פעמונים וקריאות "שנקרג'י קי ג'אי" (יחי שיווה). המאמינים מקיפים את האבן שלוש או שבע פעמים ואז שופכים עליה את המים. חלק שופכים עליה חלב.
על פי השיווה פראנה, יש לבצע את התפילה שש פעמים:
בעת שפיכת המים, החלב והדבש על אבן השיוולינגה. מסמל את טיהור הנשמה.
בעת מריחת ששר על האבן לאחר רחיצתה. מסמל מעלה.
בעת הבאת ביקורים של פירות. מסמל אריכות ימים וסיפוק הרצונות.
בעת שריפת קטורת. למען עושר.
בעת הארת המנורות. מסמל את הקניית הידע.
בעת פיזור עלי הבטל. מסמל את הסיפוק מהנאות גשמיות.
ה"טריפונדה" מיוחס לשלושת פסי האפר הקדוש אשר מורחים מאמיני שיווה על מצחם. שלושת הפסים האלה מסמלים ידע רוחני, טוהר, ותשובה (תרגול רוחני של יוגה). הם גם כן מסמלים את שלושת עייניו של שיווה.
לבישת "מאלה" (מחרוזת תפילה), העשויה מזרעיו של עץ הרדרקשה (שעל פי המסורת צמח מדמעותיו של שיווה), בעת התפילה היא אידיאלית. זרעי הרדרקשה הם חומים אך לעיתים יכולים להיות שחורים. ייתכן ובמחרוזת יהיו גם אלמוגים, כורכום, קונקום ואפר קדוש.
הערות שוליים

↑  Mahashivratri Performing worship and science behind, hindujagruti.org, אוחזר 8 במרץ 2016 (באנגלית)
| הינדואיזם ומיתולוגיה הינדואית |
| --- | --- | --- |
| טרימורטי (האלים הראשיים) | הבורא: ברהמה • המגן והמשמר: וישנו • ההורס והבורא-מחדש: שיווה |  |
| אלים נוספים | אינדרה • גאיטרי • גנש • דנוונטרי • הנומאן • לקשמי • סראסווטי  • פרוואטי • קאלי • קרישנה • ראמה • שאקטי |  |
| כתבים | אופנישדות • בהגווד גיטא • ודות (ריג • סמא • יג'ור • אטרווה) • מהאבהארטה • ראמאיאנה • פוראנות |  |
| מושגים בהינדואיזם | מנטרה (אום • הרא קרישנה) • אטמן • ארבע הווארנות • ברהמן • יוגה • פוג'ה • פרה קדושה • ודאנטה • סמסרה • מוקשה |  |
| חגים ומועדים | דיוואלי • הולי • מהא שיוורטרי • קומבה מלה |  |
| קטגוריות | אלים הינדואים • הינדואיזם • מיתולוגיה הודית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007407690405171  LCCN: sh2017004251 
סדהו (כהן) במקדש במהלך מהא שיוורטרי
וולבי צבי חום

| וולבי צבי חום> מצב שימור |
| --- | --- |
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קנגורו
משפחה:: קנגוריים
סוג:: ולבי ניו-גינאי
מין:: וולבי צבי חום
שם מדעי
 Dorcopsis muelleri ‏לסון, 1827
תחום תפוצה


וולבי צבי חום (שם מדעי: Dorcopsis muelleri; ידוע גם כדורוקופסיס חום או בכינוי המקומי: ג'יף) הוא מין של וולבי בינוני בסוג וולבי הצבי, המצוי במערב גינאה החדשה ובמספר איים סמוכים. הוא תואר מדעית בשנת 1827 על ידי חוקר הטבע הצרפתי רנה לסון (René Primevère Lesson) ויש לו כ-5 תת-מינים מוכרים.
תיאור

הדורוקופסיס החום מתאפיין בראש צר ומשולש עם חרטום מוארך, בצוואר קצרצר, ובגוף עגלגל גדול אשר צר בצידו הקדמי ורחב בצידו האחורי. עיניים וחוטמו גדולים ושחורים, ואוזניו משולשות ובינוניות בגודלן. הגפיים שלו דקיקות וקצרות בצורה משמעותית מגפיו האחוריות, והוא בעל ירכיים גדולות וקרסוליים ארוכים המאפשרים לו לנתר. זנבו של וולבי הצבי עבה למדי ובינוני באורכו, והוא מחודד וחסר שיער בקצהו.
למין זה יש דו-צורתיות זוויגית ניכרת במסה ובגודל: אורך הזכר 71–77 סנטימטרים, ואורך הנקבה 54–65 סנטימטרים; אורך זנב הזכר 41–53 סנטימטרים, ושל הנקבה 32–46 סנטימטרים. משקל הנקבה 6.8-5 קילוגרם, בעוד שמשקל הזכר אינו ידוע אך סביר להניח שהוא כבד ממנה משמעותית. תת-המינים החיים באיים קטנים יותר מאלו של היבשת.
הפרווה של הדורוקופסיס החום שעירה יחסית לבני מינו, להוציא את אזור הפנים, הגפיים הקדמיות וקצה הזנב שדלילים יחסית. כפי שמרמז שמו, הצבע של מין זה נע בין גוני חום שונים ומשתנה בין תת-המינים: החל מחום-זית או חום דהוי, עד לחום-אדמדם או חום-שוקולד. אצל כל תת-המינים הבטן, החזה, המפשעה והגפיים בהירים יותר: אפרפר בהיר, שמנת, לבנבן או צהבהב; כמו כן, יש נטייה לצבע כהה יותר בשכמות ובמותניים. הראש בצבע חום חיוור, והלחיים והסנטר לבנים. האוזניים, כפות הרגליים וקצה החרטום שחרחרים. קצה הזנב בצבע לבן בוהק.
תפוצה וביולוגיה

הדורוקופסיס החום אנדמי לצד המערבי של האי גינאה החדשה הנמצא בשליטת אינדונזיה. טווח התפוצה שלו משתרע בעיקר על פני חצי האי ראש-ציפור, חצי האי בומבראי והרצועה שתחתיהם, ובהגיעו לרכס מאוקי מתפצל לעבר השפלות של חופי האי הצפון-מערביים והדרומיים. בנוסף, הוא מצוי גם במספר איים מאיי רג'ה אמפט דוגמת סאלאווטי ומיסול (ייתכן שגם בוייג'יו ובטנטה) וכן באי יאפן במפרץ סנדרוואזיה.
בית הגידול שלו מורכב מיערות טרופיים סבוכים או דלילים בגבהים נמוכים של כ-400 מטר מעל פני הים, והוא נפוץ גם ברצועת המנשק בין היערות לסוואנות הגשומות, ביערות גדותיים על שפת נהרות, בביצות ובאזורים שמוצפים עונתית.
המידע אודות הביולוגיה של הדורוקופסיס לוקה בחסר. הוא פעיל דמדומים בעיקרו, אך הופך להיות פעיל לילה באזורים שבהם הוא חווה הפרעה אנושית גבוהה. את שעות היום הוא מבלה בשכיבה באזור מוצל בסבך. הדורוקופסיס החום ניזון מעלים, עשבי תיבול ופרחים, או מפירות שנפלו מהעצים. הוא נוהג ללעוס את מזונו תוך כדי אחיזה מתמדת עם הגפיים, ולעיתים קרובות דוחף באמצעותם את המזון לעומק חלל הפה. התנועה שלו אופיינית לבני הסוג וולבי הצבי, כאשר רק קצה הזנב נשען על האדמה. הנקבה ממליטה צאצא אחד או תאומים, אשר חיים בכיס שלה למשך 6 חודשים. הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 15 חודשים, והזכרים זמן קצר לאחר מכן.
מצב שימור

הדורוקופסיס החום מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצתו הנרחבת, אוכלוסייה משוערת גדולה, והיותו נפוץ בתחומים רבים שאינם מיושבים על ידי האדם. מגמת אוכלוסייתו נחשבת ליציבה, והוא מצליח להסתגל להפרעה אנושית בסביבת המחיה שלו. אף שדורוקופסיס החום סובל באזורים רבים מציד עבור בשרו או מאובדן בית גידול באמצעות המרת שטחי יערות לשימוש חקלאי, עדיין אין הם מהווים איום קיומי עבורו. באי יאפן, הוא מאויים יחסית בשל כריתת עצים מתמשכת אשר מהווה איום משמעותי בתוך שטח מצומצם כאי. הדורוקופסיס החום מצוי בפארק הלאומי לורנץ. ארגון השימור IUCN ממליץ לפקח על רמות הציד בשביל להגן על המין באזורים מועדים לפורענות.
הערות שוליים

↑  וולבי צבי חום באתר הרשימה האדומה של IUCN
| קנגוריים |
| --- | --- | --- |
| וולביים ארנביים מפוספסים | וולביים ארנביים מפוספסים |  |
| וולבי ארנבי מפוספס | וולבי ארנבי מפוספס (סוג ומין יחיד) |   |
| קנגורים | קנגורים |   |
| קנגורו | קנגורו אפור מזרחי • קנגורו אפור מערבי • קנגורו אדום • וולארו האנטילופה • וולארו מצוי • וולארו שחור • וולבי אגיל • וולבי שחור-פס • וולבי טמר • וולבי סבך מערבי • וולבי פרמה • וולבי זנב-שוט • וולבי אדום-צוואר |   |
| קנגורו אילני | קנגורו אילני אפרורי • קנגורו אילני לומהולץ • קנגורו אילני בנט • קנגורו אילני דובי • קנגורו אילני הואון • קנגורו אילני דוריה • קנגורו אילני סרי • קנגורו אילני גודפלו • קנגורו אילני עטוי-זהב • קנגורו אילני שפלתי • קנגורו אילני הוזר • קנגורו אילני וונדיוואי • איפולה • דינגיסו • טנקיל |   |
| וולבי הצבי | וולבי צבי שחור • וולבי צבי לבן-פס • וולבי צבי אפור • וולבי צבי חום |   |
| וולבי יערוני | וולבי יערוני מקלאי • וולבי יערוני זוטר |   |
| וולבי ארנבי | וולבי ארנבי ממושקף • וולבי ארנבי אדמוני |   |
| וולבי זנב-מסמר | וולבי זנב-מסמר מרוסן • וולבי זנב-מסמר צפוני |   |
| וולבי הסלע | וולבי סלע קצר-אוזן • וולבי סלע וילקינס • וולבי סלע פרוסרפיני • וולבי סלע רוטשילד • וולבי סלע צהוב-רגל • וולבי סלע אלייד • וולבי סלע כף-יורק • וולבי סלע גודמן • וולבי סלע הרברט • וולבי סלע חדגוני • וולבי סלע שחור-צד • וולבי סלע מאריבה • וולבי סלע זנב-מברשת • וולבי סלע סגול-צוואר • וולבי סלע שרמן • מונג'ון • נברלק |   |
| פדמלון | פדמלון טסמני • פדמלון בראון • פדמלון כהה • פדמלון קלבי • פדמלון ההרים • פדמלון אדום-רגל • פדמלון אדום-צוואר |   |
| וולבי ביצות | וולבי ביצות (סוג ומין יחיד) |   |
| קווקה | קווקה (סוג ומין יחיד) |   |
וולבי צבי אפור

| וולבי צבי אפור |
| --- | --- |
 וולבי צבי אפור
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קנגורו
משפחה:: קנגוריים
סוג:: ולבי ניו-גינאי
מין:: וולבי צבי אפור
שם מדעי
 Dorcopsis luctuosa ‏ד'אלברטיס, 1874
תחום תפוצה


וולבי צבי אפור (שם מדעי: Dorcopsis luctuosa; ידוע גם כדורקופסיס אפור) הוא מין של וולבי גדול בסוג וולבי הצבי, המצוי בשפלות של מזרח גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1874 על ידי חוקר הטבע האיטלקי לואיג'י ד'אלברטיס (Luigi Maria d’Albertis). האוכלוסייה שלו נמצאת בירידה כתוצאה מאובדן בית גידול ומציד עבור בשרו. וולבי הצבי האפור הוא המין הגדול ביותר בסוגו, ובין היונקים הגדולים בגינאה החדשה לאחר מיני הקנגורו האילני.
תיאור

לדורקופסיס האפור יש מבנה גוף מקושת ועגלגל, פנים צרות ולוע ארוך ומחודד. האוזניים שלו קטנות ועגולות, עיניו גדולות ובולטות, וחוטמו גדול וריבועי. הוא נבדל מקנגוראים רבים בכך שגפיו הקדמיות ארוכות יחסית ודי דומות בגודלן לגפיו האחוריות, אם כי האחוריות חזקות ועבות יותר. הזנב שלו ארוך ועבה, והוא מחודד וקירח בקצהו. הדו-צורתיות הזוויגית בולטת במיוחד אצל מין זה: משקל הזכר מגיע ל-11.6 קילוגרם, בעוד שמשקל הנקבה 3.6 קילוגרם בלבד. אורך גוף הזכר עד 97 סנטימטרים, ואורך זנבו 39 סנטימטרים. לעומתו אורך גוף הנקבה 52 סנטימטרים ואורך זנבה 31 סנטימטרים.
הפרווה של הדורקופסיס קצרה, עבה וצפופה. צבעה הכללי הוא אפור-מעושן כהה או אפור-כסוף בחלק העליון, ההופך בהדרגה לאפור עמום בהיר בחזה ובבטן. הפרווה נוטה להיות שחרחרה באזור הכתפיים, ובכפות הידיים והרגליים. הראש בצבע אפור-כחלחל כהה עד שחור-פחם, בניגוד ללחיים הצהבהבות. האוזניים כהות משני הצדדים. לדורקופסיס מספר סימני צבע על גופו: כתם צהוב בולט בפתח הביב, סינר צהוב גדול סביב הגרון והסנטר וכתם לבן בקצה הזנב. למין זה שני תת-מינים הנבדלים בעיקר במידות הגוף.
תפוצה

הדורקופסיס האפור אנדמי לשפלות של דרום גינאה החדשה בשטחן של פפואה ואינדונזיה, בגבהים נמוכים של עד 500 מטר מעל פני הים לכל היותר. בית הגידול שלו מגוון למדי וכולל יערות טרופיים, יערות גדותיים הנמצאים לאורך הנהרות, ביצות, ובפרט מרחבי הסוואנות הטרופיות הגדולות לחופי ים אראפורה ומפרץ פפואה.
אקולוגיה

הדורקופסיס האפור הוא יונק פעיל לילה, אך בשבי הוא פעיל בדרך כלל בשעות היום. הוא נע על אדמת היער הבוצית בצורה ייחודית האופיינית לסוג, כאשר הזנב נמצא בתנוחה מקושתת, ורק קצהו נוגע באדמה ומייצב את הגוף. מין זה הוא בעל חיים חברותי, אשר נראה לעיתים קרובות בקבוצות מעורבות של זכרים ונקבות. שני הזוויגים אגרסיביים למדי, כאשר הנקבות נלחמות ביניהן למשך שניות בודדות, ואילו הזכרים נלחמים במשך זמן ממושך יותר. בעוד שהנקבות משתמשות בעיקר בשיניהן ללחימה, הזכרים משתמשים גם בגפיים כדי להכות זה את זה. בניגוד למתרחש בטבע, בשבי הדורוקופסיסים האפורים שלווים יחסית, מה שמוביל ליצירת קבוצות גדולות יותר מבטבע. בתוך הקבוצות, קיים מדרג חברתית המבוסס על גודלו וגילו של הדורקופסיס, אך כל פרט עשוי לנסות לשפר את מעמדו באמצעות לחימה.
הדורקופסיסים מתקשרים ביניהם באמצעות סימנים חזותיים או כימים. הכאה בחוזקה על האדמה עם כף הרגל משמשת כסימן אזהרה, ותנוחה שפופה של הרכנת הראש מצהירה על כניעה בפני היריב ומסיימת לאלתר את הלחימה. הדורקופסיס נוהג לשפשף את חזהו ואת פתח הביב שלו המכילים בלוטות ריח על העצים או על האדמה לצורך דומיננטיות. לא ידוע על טורפים טבעיים של המין; האופי החברתית של הדורקופסיס, מגן עליו מפני סכנה אפשרית מכיוון שיש עיניים רבות שסורקות את הסביבה. הדורקופסיס האפור הוא יונק צמחוני, הניזון בעיקר מעשבים, עשבי תיבול, עלים, ופירות. הדורקופסיס נוהג לחתוך את מזונו ישירות עם פיו, ואז משתמש בידיו על מנת לדחוף את המזון בחלל הפה לעבר השיניים הטוחנות לצורך לעיסה. בתור יונק קרקעי גדול יחסית בגינאה החדשה, הוא תופס תפקיד אקולוגי משמעותי בהפצת זרעים ובחידוש העשבייה.
לדורקופסיס האפור יש התנהגות רבייה פוליגמית. עם זאת, המדרג החברתית שנקבע באמצעות גודל ולחימה מכתיב בדרך כלל את הגישה לנקבות. ההיריון נמשך 35–40 ימים, לאחריהם נולד וולד זעיר הזוחל בכוחות עצמו לכיס ונצמד לפטמה. נקבת הדורקופסיס היא האחראית הבלעדית על הטיפול בצאצאים ועשויה לטפל בשלושה צאצאים בו זמנית: עובר, גור שחי בכיס וצמוד לפטמה אחת, וגור מחוץ לכיס שיונק מפטמה נוספת. מאחר שהיא מניקה שני צאצאים בגילאים שונים במקביל, גופה מייצר סוגים שונים של חלב המותאמים לצורכיו של כל גור. לאחר 180 יום, הגור עוזב את הכיס, אך עדיין אינו עצמאי, ואימו מספקת לו חלב והגנה מפני דורקופסיסים אחרים. היא גם נוהגת לעיתים להתאמן בלחימה עם הגור המתבגר. בדרך כלל, כאשר הגור עוזב את הכיס הנקבה ממליטה גור נוסף, כך שהמרווח הממוצע בין הלידות הוא 190 יום. הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 15 חודשים.
תוחלת החיים המרבית של הדורקופסיס האפור היא 13.9 שנים.
מצב שימור

הדורקופסיס האפור מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), שכן חרף העובדה שמצבו הנוכחי יציב יחסית, קיימת תחזית לפיה הוא צפוי לחוות ירידה בשיעור של 30% בגודל אוכלוסייתו כתוצאה מאובדן בית גידול משמעותי ולחץ הציד ההולך וגובר. הדורקופסיס האפור הוא אחד מחיות הבר המבוקשות ביותר למאכל באזורי החוף של פפואה עקב היותו יונק גדול במונחים של גינאה החדשה, ואוכלוסייתו נרדפת במיוחד סביב ערים דוגמת פורט מורסבי. הוא סובל גם מצד סלילת כבישים אשר מקלה על הגישה לחוטבי עצים וציידים. ארגון השימור IUCN ממליץ לרשויות השימור הפפואניות לעקוב בקביעות אחר מין זה ולבצע מחקרים אודות השפעות הציד.