צדק נאצי ללא עונש: מסמכים על צדק נאצי
מחקר

התערוכה עוררה מחקר על מערכת הצדק הנאצית והמשכיותה. ב-1963 פרסם וולפגנג קופל את הקטלוג "Justiz im Zwielicht" (צדק בדמדומים), שהציג את תרומתה של מערכת המשפט הנאצית לפשעי הנאצים ומונה את בתי המשפט הגרמניים שבהם עבדו אז שופטים נאצים לשעבר. כך נסתר הנרטיב הנפוץ שרק פושעים סדיסטים משורות האס-אס ביצעו את הפשעים הנאצים. עבודתו פורצת הדרך של אינגו מילר משנת 1987 בשם "עורכי דין נוראים" (Furchtbare Juristen) השתמשה במסמכי התערוכה כראיות לתיאורי מקרה. נורברט פריי תיאר את הישגו של שטרקר "קריירות בדמדומים" (Karrieren im Zwielicht) משנת 2001. אנט ויינקה תיארה את ההשפעה העכשווית של התערוכה: היא הביאה למהפך מאוחר בדעת הקהל כלפי נאצים בשירות המדינה.
ההיסטוריון סטפן אלכסנדר גלינקה קבע ב-2005 שרק התגובות בחו"ל, במיוחד בבריטניה ומזרח גרמניה, העניקו לתערוכה השפעה רחבה יותר. בעבודת הדוקטורט שלו (2008) הראה גלינקה את הדחף שנתנה התערוכה: הראיון של גידה הוא שהעניק למציגים פרסום בלתי צפוי ואת הטיעון המשפטי להאשמותיהם הפליליות נגד עורכי דין נאצים. בפעם הראשונה, האוניברסיטה החופשית של ברלין (FUB) צמצמה חלק מחופש הביטוי של תלמידיה. הדבר עורר גל של סולידריות מצד כמה ועדות סטודנטים ועמותות אוניברסיטאיות וכן עימות בין ה-SDS ל-SPD, שהגביר את הסכסוך ביניהם והוביל לסילוק ה-SDS מה-SPD ב-1961. ניסיונות הסנאט במערב ברלין למנוע זאת משכו תשומת לב של העיתונות הבריטית. כתוצאה מכך, ובאמצעות מגעים של שטרקר עם סטודנטים בריטים וחברי פרלמנט של הלייבור, יצרה התערוכה כנראה את הלחץ הדרוש על הממשל הפדרלי, ששכנע אותה לעשות ויתורים מינימליים בשאלת השופטים הנאצים.
בינואר 2012 הקים משרד המשפטים הפדרלי (BMJ) ועדה מדעית עצמאית, אשר הוזמנה על ידי שרת המשפטים סבין לויתויסר-שנארנברגר (Sabine Leutheusser-Schnarrenberger) לבחון באופן שיטתי את ההמשכיות האישית ובכך הטכנית-פוליטית מהתקופה הנאצית בפעילות משרד המשפטים והממשלה בתקופה שלאחר המלחמה. במאי 2012, מנהלי הוועדה, מנפרד גורטמייקר וכריסטוף סאפרלינג וכן יואכים רוקרט הסבירו את התוצאות הראשונות: בהתבסס על מידת הלחץ על עובדים רשמיים בתקופה הנאצית, עד 50 אחוז או יותר עורכי דין לשעבר מהתקופה הנאצית עבדו בניהול במשרד המשפטים ב-1959 עד 1961. עורכי דין בני 23 עד 33 ב-1933 היו בשיא הקריירה המקצועית שלהם בשנות ה-50 וה-60. כבר ב-1950, מחצית מכל ראשי המחלקות ו-21% מכלל היועצים, וב-1959 כ-33% או יותר עובדים בדרגי ההנהלה במשרד המשפטים היו נאצים בעברם. ב-1966, כל ראשי המחלקות ויותר ממחצית מראשי המחלקות היו עורכי דין נאצים לשעבר. בפרט אלה שקודמו על ידי המשטר הנאצי כ"עורכי דין מהשורה הראשונה", שהיו נאמנים למערכת ושהמשיכו לעלות גם בתקופה שלאחר המלחמה בגלל ריחוקם לכאורה מהטרור הנאצי. אדוארד דרהר, למשל, הטיל עונשי מוות כתובע בעבירות קלות בתקופת הנאצים וכעורך דין פלילי השפיע על חוק המבוא לחוק העבירות המנהליות ב-1968. משרד המשפטים פסק ב-1969 תקופת התיישנות על שותפות לרצח. באותה תקופה, ארבעה מתוך חמשת שופטי בית המשפט הפדרלי היו שופטים נאצים לשעבר. מסיבה זו ביקשה הוועדה גם לחקור ביתר פירוט שותפויות אפשריות להגנה הדדית, כמו השתתפותם של נאצים לשעבר בחוקי החנינה הגרמניים של 1949 ו-1954, כיצד להתמודד עם פושעי נאצים כלואים שטרם הועמדו לדין, וכיצד עורכי דין נאצים לשעבר השפיעו על תוכנו של הקוד הפלילי הגרמני. במשרד המשפטים הייתה צפויה התנגדות, למשל לבדיקת תיקים. הדו"ח הסופי מ-2016 הכיר בתערוכה "צדק נאצי ללא עונש" כהישג חלוצי.
גוטפריד אוי (Gottfried Oy) וכריסטוף שניידר (2013) הסבירו את הטענות על תעמולה וזיוף נגד מציגי התערוכה והדרתם מה-SPD בעוינות שבין שתי מדינות גרמניה. מערב גרמניה ניסתה להתרחק מהאשמתה בכך שהיא מאפשרת לנאצים לשעבר לכהן בשורות מערכת המשפט שלה, בפרט על רקע התיימרותה של מזרח גרמניה לייצג את קורבנות הנאציזם, בעיקר את הקומוניסטים מביניהם. רק השתדלותו של גידה היא שאפשרה את ההאשמות הפליליות, מה שאילץ תובעים ציבוריים וועדות משפטיות ברחבי גרמניה לבחון מקרים של עוול נאצי ואילץ 149 עורכי דין נאצים לפרוש מוקדם. התערוכה תרמה אפוא תרומה חשובה לבירור פשעי הנאצים. עם זאת, ב-1969 נכשל ניסיונה לסלק את עורכי הדין הנאצים ממשרדיהם. ההמשכיות בין מערכת המשפט הנאצית למערכת המשפט הפדרלית הגרמנית המשיכה להשפיע בטווח הארוך, כפי שהראה הקשר בין רשויות הביטחון לקבוצת הטרור שנחשפה ב-2012 במחתרת הנציונל-סוציאליסטית. לטענת אוי ושניידר, "קונצנזוס הברזל של השתיקה" לגבי המשכיות זו עד הופעתה של התערוכה, והניסיונות המעטים להעניש את פשעי השיפוט הנאצים, הפכו דיון בכשלונה של הרפובליקה הפדרלית להתעמת עם העבר שלה ל"כמעט בלתי אפשרי". מחאות החברה האזרחית, כמו זו של המציגים, נותרו חריגות.
לרגל יום הולדתו ה-85 של ריינהרד שטרקר בשנת 2015, ארגנו המרכז הממלכתי של ברלין לחינוך פוליטי, הפורום להיסטוריה משפטית eV והמרכז למחקר על אנטישמיות ב-TU Berlin אירוע משותף. מיכאל קולשטרוק נזכר בטקסט ההודעה: שטרקר הכין את התערוכה במשך חודשים של מחקר מדוקדק, הצביע לראשונה על המשכיות אישית בין המערכת הנאצית לרפובליקה הפדרלית ובכך תרם תרומה משמעותית לתהליך למידה היסטורי. למרות פעולות איבה ניכרות, הוא דבק במטרתו של "הארה עצמית קריטית של הדמוקרטיה" ובכך נתן דוגמה מאלפת לאומץ אזרחי.