stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבת מערבא
אופי הישיבה

הישיבה נותנת עדיפות לנושאי בין אדם לחברו ודרך ארץ קדמה לתורה, לצד לימוד התלמוד בשיטה הנהוגה בישיבות הליטאיות.
הישיבה נותנת עדיפות לנושאים אלמנטים מוזיקליים, גם משום שהרב חייט עצמו הוא מוזיקאי, ומעודדת בעקבות כך לימוד נגינה ומספקת חדרי מוזיקה הכוללים פסנתר כנף, מערכת תופים ואולפן הקלטות. הדבר גם מתבטא בדברים בעיצוב הישיבה, כדוגמת ארון הקודש המעוצב בצורת כלי הנבל בו היו משוררים בבית הבחירה.
הישיבה מחייבת את התלמידים להתעמל בחדר הכושר שבקמפוס פעמיים בשבוע. הישיבה מעצימה גם את חשיבות הניקיון והסדר, והתלמידים מחויבים להציע את מיטתם בכל בוקר.
קיימים גם מבצעים שבועיים הכוללים מלגות, בספר חפץ חיים וחומש עם פירוש רש"י.
ככלל, בוגרי הישיבה זכאים לתעודת בגרות. רוב הבוגרים ממשיכים לישיבות גדולות חרדיות פתוחות באופן יחסי, כגון ישיבת איתרי, ישיבת חברון, וישיבת נתיבות חכמה. חלק מן הישיבות החרדיות מסרבות לקבל את בוגרי מערבא. מעטים מאוד ממשיכים לישיבות המשתייכות לזרם החרדי לאומי ולישיבות הסדר.
בקמפוס הישיבה מתגוררות מספר משפחות.
משמר

בימי חמישי בלילה נאספים התלמידים בחדר האוכל ל"משמר", שבמהלכו עורכים מספר בחורים מדי שבוע סיומים על מסכתות ועל סדרים של משניות. לאחר מכן נערכות הגרלות על המבצעים השבועיים, ואז מוסר הרב חייט שיחת מוסר והתלמידים שרים (לרוב, שירי נשמה) לאור נרות כשהרב חייט מלווה בגיטרה. לעיתים מגיע זמר או מלחין אורח, שמנגן בפסנתר.
הערות שוליים

↑  ראה בגמרא יבמות (דף סג:), וגמרא ברכות (דף ח, א)
↑  שם טוב מעטוף, שִׂמְחָה לְאַרְצֶךָ • הרב ברוך צ'ייט בראיון מתנגן, באתר קול הזמן, 29 בספטמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007356550305171  VIAF: 52151431590456301700   WorldCat (עם VIAF): 52151431590456301700
אליעזר גרייבסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1843 ד' באדר ה'תר"ג וילקובישק, האימפריה הרוסית
 פטירה:  1899 (בגיל 56 בערך) ארץ ישראל
 לאום:  יהודי
 עיסוק:  נוסע, עיתונאי, סופר
 סוגה:  ספרות מסע, מאמרי ביקורת
 יצירות בולטות:  "גנזי כנסת ישראל", "גינת אגוז", "קדיש לעלם"
 תקופת הפעילות:  המאה ה-19
 
אליעזר זלמן גרייבסקי (בכתיב יידי: גראיעווסקי; 1843, ד' באדר ה'תר"ג – 1899) היה נוסע ועיתונאי.
ביוגרפיה

גרייבסקי נולד בשנת 1843 למרדכי יוסף בן שמואל דוד גרייבסקי והנדה ביילה תחייה לבית גארדאן וגדל בוילקובישק, בה למד בביתו בעצמו וממורים פרטיים. הוא העיד על עצמו שבגיל 6 "הייתי בקי בהתנ"ך בע"פ" ולאחר מכן למד תלמוד. בגיל 17 התחתן עם דינה תחיה כהנא ועבר לגור אצל חותנו בקלצק. בשנת 1864 הוסמך לרב על ידי הרב שמואל אביגדור תוספאה, הרב אליהו באברויסק והרב חיים זלמן סטופלי. בעקבות מחלוקת על הרב יהושע רבינוביץ הוא עבר איתו לניאסוויז' ולאחר מכן קיבל הצעה לכהן כרב בארשע, אך כדי להימנע ממחלוקת הוא עבר לעסוק במסחר, בה לפי עדותו לא ראה ברכה. הוא שהה במשך כשבעה חודשים בווינה לרגל עסקיו, מסוף 1872, ובמאי 1873 נסע לטרייסט, ממנה הפליג למצרים ולארץ ישראל, בה שהה במשך כתשעה שבועות. בשנת 1876 הוא נענה למודעה של קרן השר משה מונטיפיורי שחפשה נציג בארץ ישראל. הוא הגיע ללונדון באלול תרל"ו, אך המינוי התעכב ובסופו של דבר נמסר לאחר ובינתיים גרייבסקי נקשר לרב נתן מרקוס אדלר ולסגנו הדיין דובער שפייערס ויחד עם הדיין פרסם את הספר "גנזי כנסת ישראל" והגדה עם תרגום לאנגלית. הוא נסע ברחבי אנגליה למכור את הספר ועבר לעבוד במסחר, בה שוב לא ראה ברכה. בעקבות המסע הוא כתב מאמר ביקורת על יהדות אנגליה שאינה מקפידה על שמירת המצוות, והדבר עורר עליו ביקורת רבה.
בשנת 1878 הוא פרסם בהמשכים בעברי אנכי את תיאור המסע שלו למצרים ולארץ ישראל בשנת 1873. במאמר זה הוא ביקר את תושבי ירושלים על שהם נסמכים על החלוקה ובין השאר המליץ לתושבי ירושלים היהודים להתיישב בפורט סעיד ולהתפרנס ברווח ממסחר, במקום לחיות מנדבות בירושלים.
בשנת 1887 הוציא לאור את הספר "גינת אגוז". לאחר מכן נסע לארץ ישראל, בה הוציא מחדש קונטרס מהספר על הלכות קדיש.
הערות שוליים

↑  גרייבסקי, אתר בית התפוצות
↑  מסע או משא ארץ הקדם - חלק ג', עברי אנכי, 21 ביוני 1878
↑  ליפערפאל, הצפירה, 2 במאי 1877
↑  אליעזר גרייבסקי, גינת אגוז, עמ' 5–6, באתר היברובוקס
↑  משא אנגליא או מסע אנגליא - חלק א', עברי אנכי, 21 בדצמבר 1877
משא אנגליא או מסע אנגליא - חלק ב', עברי אנכי, 28 בדצמבר 1877
משא אנגליא או מסע אנגליא - חלק ג', עברי אנכי, 4 בינואר 1878
משא אנגליא או מסע אנגליא - חלק ד', עברי אנכי, 11 בינואר 1878
משא אנגליא או מסע אנגליא - חלק ה', עברי אנכי, 18 בינואר 1878
משא אנגליא או מסע אנגליא - חלק ו', עברי אנכי, 25 בינואר 1878
↑  מסע או משא ארץ הקדם - חלק א', עברי אנכי, 6 ביוני 1878
↑  מסע או משא ארץ הקדם - חלק א', עברי אנכי, 6 ביוני 1878
מסע או משא ארץ הקדם - חלק ב', עברי אנכי, 14 ביוני 1878
מסע או משא ארץ הקדם - חלק ד', עברי אנכי, 28 ביוני 1878
מסע או משא ארץ הקדם - חלק ה', עברי אנכי, 5 ביולי 1878
מסע או משא ארץ הקדם - חלק ז', עברי אנכי, 19 ביולי 1878
מסע או משא ארץ הקדם - חלק ח', עברי אנכי, 23 ביולי 1878
מסע או משא ארץ הקדם - חלק ט', עברי אנכי, 2 באוגוסט 1878
מסע או משא ארץ הקדם - חלק י', עברי אנכי, 9 באוגוסט 1878
מסע או משא ארץ הקדם - חלק י"א, עברי אנכי, 16 באוגוסט 1878
מסע או משא ארץ הקדם - חלק י"ב, עברי אנכי, 23 באוגוסט 1878
מסע או משא ארץ הקדם - חלק י"ג, עברי אנכי, 30 באוגוסט 1878
מסע או משא ארץ הקדם - חלק י"ד, עברי אנכי, 13 בספטמבר 1878
↑  אליעזר גרייבסקי, מסע או משא ארץ הקדם - חלק ט"ו, עברי אנכי, 20 בספטמבר 1878
אליעזר גרייבסקי, מסע או משא ארץ הקדם - חלק ט"ז, עברי אנכי, 4 באוקטובר 1878
↑  אליעזר גרייבסקי, מסע או משא ארץ הקדם - חלק ו', עברי אנכי, 12 ביולי 1878
↑  מכתבים מירושלים, המגיד, 14 במאי 1896
ירושלים, חבצלת, 19 בפברואר 1897
↑  אליעזר גרייבסקי, קדיש לעלם, ירושלים, עמ' 1, באתר היברובוקס
מבצר דואומון

מבצר דואומון (בצרפתית: Fort Douaumont) הוא מבצר צבאי שנבנה בצרפת בשלהי המאה ה-19 כדי להגן על העיר ורדן, שבצפון מזרח המדינה, בפני תקיפה של גרמניה ממזרח. המבצר היה הגדול והגבוה מבין מערך של 19 מבצרים שהגנו על העיר משלוש עבריה.
במבצר ובסביבותיו התחוללו קרבות קשים במסגרת קרב ורדן בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
כיום משמש המבצר כאתר הנצחה לקרבות מלחמת העולם הראשונה באזור. בקרבת המבצר נמצא בית קברות לכ-16,000 מחללי המלחמה, ולידו הוקמה אנדרטה להנצחת כל חללי צרפת במלחמה.
ב-2023 הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם אתרי קבורה וזיכרון של מלחמת העולם הראשונה (החזית המערבית), הכולל בין היתר את המבצר.
רקע

בשנים 1871-1870 הובס הצבא הצרפתי, בפיקודו של נפוליאון, על ידי צבאה של גרמניה-פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה. הפסד זה הביא את צרפת להכנת תוכנית לחיזוק גבולה המזרחי כדי להתמודד עם מערכה עתידית. האחריות על פרויקט חיזוק ההגנה נמסר לידיו של גנרל רמון אדולף סרה דה ריבייר והמערכת ההגנתית שנבנתה נקראה מערכת הביצורים סרה דה ריבייר על שמו.
תוכניתו של סרה ריבייר ראתה את העיר ורדן וסביבתה, בצפון מזרח צרפת, כאתר אסטרטגי שיש לחזק את ההגנות עליו. בהתאם לתוכנית זו הוקם על הגבעות שמסביב לורדן קו ביצורים באורך 43 ק"מ שכלל 19 מבצרים גדולים, שבעה מבצרים קטנים, 118 סוללות ארטילריה ו-40 עמדות חיל רגלים, על הגבעות מסביב לעיר כשאחד מאותם מבצרים היה מבצר דואומון. המערך נבנה לפי הקונספט שכל מבצר יכול לסייע לפחות בשני המבצרים הסמוכים לו והבנייה של המערך החלה כבר ב-1873.
ההיסטוריה של המבצר > בניית המבצר

כאתר לבניית המבצר נבחרה גבעה מצפון לורדן ובסמוך לכפר דואומון (צר') (שעל שמו נקרא המבצר), בגובה 395 מטר מעל פני הים, השולטת על סביבתה. בניית המבצר החלה ב-1884 והסתיימה ב-1889 כשבין השנים 1901 ל-1913 בוצע במקום פרויקט מודרניזציה. המבצר נסמך לעזרה על שני מבצרים הקרובים אליו: מבצר טיומון ומבצר וו.
המבצר, בצורת מחומש בעל צלעות לא שוות ששטחו היה כ-74 דונם, הוקף על ידי חפיר יבש ברוחב של 14 מטר ובעומק של 6 מטר. שתיים מהצלעות הארוכות פנו צפונה לכוון הגבול והכניסה למבצר פנתה דרומה.
כדי להגן על התעלה בחזית נבנו 3 עמדות הצופות על התעלה כשכל עמדה צוידה בשני תותחים. לצורך ההגנה על הכניסה למבצר נבנו סביבה עמדות נוספות וכן גשר מתכת מתרומם.
במרכז המבצר, שהיה גם פסגת הגבעה, בנו הצרפתים את ליבו של המבצר. לשם כך הסירו את אדמת הגבעה ובנו את חדרי המבצר מאבנים שנלקחו ממחצבה קרובה ומלבנים. הבינוי כלל מגורי חיילים, שירותים, חדרי אוכל, מטבחים, מאפייה, מרפאה, מחסנים לציוד, מים ומזון, מחסני תחמושת, בורות איסוף מי גשמים ועוד. בהיקפו של המבצר נבנו עמדות הארטילריה במרחקים שאיפשרו המשך הפעלת התותחים גם במקרה של פגיעה במחסני תחמושת. בסיום הבנייה כוסה המבצר באדמה כשרק עמדות התותחים ועמדות תצפית בולטות מעל האדמה.
המבצר יועד לכ-900 חיילים והוא חומש בשישה תותחי 155 מ"מ, שישה תותחי 120 מ"מ וארבעה תותחי 95 מ"מ. כל התותחים הוגנו על ידי צריחים מבוצרים
ההיסטוריה של המבצר > שם המבצר

המבצר נקרא בשלב התכנון "מבצר דואומון" על שם לכפר דואומון (צר') שנמצא מצפון למבצר.
בינואר 1887, עוד במהלך הבנייה של המבצר, הוציא שר המלחמה של צרפת, ז'ורז' בולנז'ה צו המורה להעניק לכל המבצרים, שנבנו במסגרת מערכת הביצורים סרה דה ריבייר, שמות של מנהיגים צבאיים לשעבר. במקרה של מבצר דואומון הוחלט לקרוא לו על שם אטיין מוריס ז'ראר (צר') שהיה מרשל בצבא צרפת, נשיא מועצת השרים של צרפת ושר המלחמה שלה. בהתאם להחלטה אף נקבע שהשם החדש ייחרט על שער הכניסה למבצר.
בנובמבר 1887 הוחלף בולנז'ה על ידי תיאופיל פרון (צר') שביטל את צו שינוי השמות והמבצר חזר לשמו המקורי.
ההיסטוריה של המבצר > טרום מלחמת העולם

זמן מה לאחר סיום בנייתו של מבצר דואומון בחנו מומחים את עמידות הגנותיו ביחס להתפתחות המהירה של הארטילריה ובמיוחד ביחס לפיתוחים שונים הנוגעים לעוצמת חומרי הנפץ. המומחים הגיעו למסקנה שהמבצר, המבוסס על בנייה של אבנים ולבנים, אינו כשיר להתמודד עם פיתוחים אלו. הצעתם התמקדה בעיקר בחיזוק המבצרים.
מבצר דואומון היה בין הראשונים שזכה לחיזוק חומותיו כשבשנים 1888-1887 הסירו הצרפתים את כיסוי האדמה ועל מבני האבן הניחו שכבת חול בעובי של מטר ועליה יצקו שכבת בטון בעובי של 2.5-1.5 מטר ואז החזירו את האדמה. חיזוק זה יצר שכבת הגנה של כשישה מטר מעל פנים המבצר.
ב-1889 שינה צבא צרפת גם את מבנה החפיר על ידי שינוי שיפועיו כדי לאפשר ספיגה של פגזי ארטילריה כבדים יותר. במקביל שינה את מבנה העמדות שהגנו על החפיר והן חוברו ללב המבצר בעזרת מנהרות שעברו מתחת לחפיר.
בשנים 1903-1901 חוזק כוח האש של המבצר על ידי הוספת עמדה מבוצרת בה הוצבו שני תותחי 75 מ"מ שהופנו למבצרים השכנים ונועדו לירות על אותם מבצרים במקרה שיותקפו על ידי חיילי רגלים. כמו כן הותקנו צריחים עבור מקלעים שנועדו לספק הגנה על התותחים שבמבצר.
עד 1909 המשיך תהליך חיזוק המבצר על ידי הוספת עוד עמדות תותחים ותצפיות ועל יד הוספת גדרות תיל ברוחב של 30 מטר.
ההיסטוריה של המבצר > מלחמת העולם הראשונה > פתיחת המלחמה

מתחילת ספטמבר 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ניהל המבצר חילופי אש ארטילריים עם תותחים גרמניים שהוצבו מצפון לו. חילופי אש אלו נמשכו עד שלהי 1915 כשבמספר מקרים גרמה האש הגרמנית לנזקים למבצר שדרשו תיקונים.
בתחילת 1915 החליט הפיקוד הצבאי הצרפתי הבכיר לצמצם את החימוש, הארטילריה וכוח האדם במבצר דואומון (ובמבצרים נוספים בזירת ורדן) ממספר סיבות:
מחסור בתותחים ותחמושת בקרב הכוחות הניידים
העברת מרכז הכובד של הלחימה לגזרות אחרות
הרצון לצאת למתקפה צבאית בעוד שהמבצר נבנה בתפיסה הגנתית
בחינת הנזק שגרמו התותחים הגרמנים הכבדים להגנות של המבצר והבנה שעל אף חיזוק הביצורים לפני המלחמה הם אינם יעילים מספיק כנגד אותם תותחים.
מהלך זה לווה במחאה של המושל הצבאי של ורדן אך הוא הוחלף על ידי גנרל פרדריק-ז'ורז' הר שהסכים לקבל את הפיקוד על הכוח המצומצם בגזרתו.
תהליך זה של צמצום הכוחות הצרפתיים בגזרת ורדן במהלך 1915 נעשה במקביל לתגבור חשאי של הכוחות הגרמניים בזירה זו כך שבפברואר 1916 היו לגרמנים בזירת ורדן כ-850 תותחי ארטילריה מול כ-270 תותחים צרפתים, ו-72 גדודים מול 34 גדודים צרפתים. במבצר דואומון קטן היקף החיילים מכ-800 לכ-500.
ההיסטוריה של המבצר > מלחמת העולם הראשונה > הכיבוש הגרמני של המבצר

ב-21 בפברואר 1916 החלה המתקפה הגרמנית על ורדן (במסגרת קרב ורדן) כשמבצר דואומון היה בין המטרות העיקריות לארטילריה הגרמנית. בין 21 ל-22 בפברואר ירו הגרמנים כ-800 פגזים על המבצר שגרמו לו נזק רב (במיוחד תרמו לכך הפגזים של תותחי ה-420 מ"מ ברטה השמנה). ירי זה אילץ את הצרפתים לנטוש חלק מעמדותיהם כשבין השאר ננטשו עמדות התצפית בראש המבצר ועמדות המקלעים שהגנו על החפיר.
ב-25 בפברואר התקדמו כוחות גרמניים לכוון המבצר ונתקלו בהתנגדות מועטה. הכוח פרץ את גדרות התייל וירד לחפיר ומפקדו הצליח לחדור למבצר דרך אחת מעמדות ההגנה על החפיר (שלא הייתה מאוישת), התקדם במנהרות והצליח לשבות צוות תותחנים צרפתי. מייד אחריו חדרו למבצר עוד כוחות גרמניים והמבצר נכנע ללא שנורתה ירייה אחת.
הגרמנים ניצלו מייד את יתרונות המבצר והחלו לערוך ממנו תצפיות ולהפעיל ממנו ארטילריה כנגד הצרפתים. כמו כן הפך המבצר למקום מנוחה לחיילים וכן לבית חולים שדה. ההערכה היא ש 3,500-3,000 חיילים גרמנים שהו בו-זמנית במבנה במהלך 1916.
ההיסטוריה של המבצר > מלחמת העולם הראשונה > פיצוץ מחסן הנשק

ב-8 במאי 1916 חיממו חיילים גרמנים קפה בדלק שלקחו ממחסן להביורים וגרמו להצתת הדלק במחסן ולפיצוץ חזק שגרם לנפגעים רבים. השריפה יצרה ענן פיח שחור שכיסה חלק מהחיילים הגרמנים דבר שגרם לחבריהם לחשוב שהם חלק מכוח של חיילים צרפתים שחורים מהקולוניות ולירות בהם. ירי זה גרם לפיצוץ מחסני רימוני נפץ ורימוני גז שגרמו לעוד נפגעים. בסופו של האירוע נמנו כ-700 חיילים גרמנים הרוגים. החללים נקברו בתוככי המבצר וכיום יש במקום אתר הנצחה בצמוד לקיר שמאחוריו נקברו החללים.
ההיסטוריה של המבצר > מלחמת העולם הראשונה > שחרור המבצר

הצרפתים, שהתייחסו למבצר דואומון כאלמנט מרכזי בהגנה על ורדן, ראו בכיבוש הגרמני של המבצר אבידה גדולה וסכנה ממשית לכל קו ההגנה סביב ורדן. הניסיון הראשון של צרפת להחזיר לעצמה את האחיזה במבצר נערך מ-20 במאי 1916 ועד 23 במאי על ידי כוחות של  הארמייה השנייה של צרפת. הכוחות הצרפתים הצליחו להשיג אחיזה בקצה המבצר אך לאחר 36 שעות קרב סבלו מנפגעים רבים ונהדפו.
ההתקפה הסופית נערכה ב-24 באוקטובר 1916 כששלוש דיוויזיות צרפתיות תקפו את המבצר. להתקפה קדם ירי ארטילרי על המבצר כשהפעם הצטרפו לירי שני תותחים צרפתים חדשים בקוטר 400 מ"מ (אנ') שהוצבו כ-16 ק"מ מדרום מערב למבצר. בהמשך לירי הארטילרי תקפו הצרפתים את המבצר והצליחו לכבוש אותו במחיר של נפגעים רבים. במערכה לשחרור המבצר נפגעו כ-100,000 חיילים צרפתים.
לאחר הישג זה הצליחו הצרפתים לשמור על המבצר עד סיום המערכה בוורדן בדצמבר 1916 ובהמשך המלחמה. בניגוד להזנחה ששררה לפני המלחמה השקיעו הצרפתים מאמץ רב, עד סיום המלחמה, בתיקון הנזקים, חיזוק המבצר ושיפור הביצורים שבו כמו גם שיפור איכות החיים של החייילים ששהו בו.
על אף שלא ניסו לכבוש שוב את המבצר המשיכו הגרמנים להפגיז אותו גם לאחר שנתפס על ידי הצרפתים ולגרום לנפגעים. כך למשל ב-14 בדצמבר 1916 גרם פגז גרמני בקוטר 420 מ"מ לקריסת שני חדרים במבצר בהם שהו 21 חיילים צרפתים שנהרגו. 14 גופות חולצו והשאר הושארו במקום שנפלו כשהחדרים ההרוסים ובהם הגופות נאטמו בקירות. הירי הארטילרי הגרמני התגבר במהלך קרב ורדן השני (צר') למרות שהגרמנים לא ניסו לכבוש באותו קרב את המבצר.
ההיסטוריה של המבצר > לאחר המלחמה הגדולה

מומחי צבא העריכו, בתום המלחמה, שכ-120,000 פגזי ארטילריה, גרמנים וצרפתים, נורו על המבצר וסביבתו והרסו חלקים רבים בו. גם כיום ניכרים בשטח מאות מכתשים שהותירו אותם פגזים. חלקים נרחבים מהאזורים שמסביב למבצר הוגדרו כאזורים אדומים בהם נאסר שימוש לצורכי מגורים או עיבוד חקלאי בגלל נזקי המלחמה כשסך השטחים באזור ורדן המוגדרים כ"אזור אדום" נאמד ב-170 קמ"ר.
עקב הימצאותן של שרידי גופות בכל שטח המבצר הוצע ב-1920 לאטום את המבצר ולהפוך אותו לקבר אחים המוני. הצעה זו נדחתה על ידי אנרי פיליפ פטן שבתוקף תפקידו כמרשל צרפת טען שהמבצר משמש עדיין כבסיס צבאי. דעת פטן התקבלה וחללי המערכה שרידיהם נמצאו במבצר וסביבתו נקברו במבנה הקבורה של דואומון שם גם הונצחו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נבחן הצורך הצבאי במבצר וזאת לאור גילו וגבול גרמניה–צרפת החדש שזז מזרחה והתרחק מהמבצר. כתוצאה מהבחינה החל תהליך צמצום הכוחות שהחזיקו את המבצר. במקביל החל צבא צרפת להקים את קו מז'ינו, ממזרח למבצר, והגדיר את המבצר ודומיו (שהוקמו במסגרת מערכת הביצורים סרה דה ריבייר) כקו הגנה שני. בעקבות החלטה זו החל תהליך שיפוץ הדרגתי של המבצר שנמשך עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ההיסטוריה של המבצר > מלחמת העולם השנייה

עם תחילת מלחמת העולם השנייה אויש המבצר על ידי כוחות צרפתיים. בשלהי מאי 1940, עם פריצת הגרמנים לצרפת דרך הארדנים ופתיחת המערכה לכיבוש צרפת הורה הפיקוד הצרפתי לרוב הכוחות שאיישו את קו מז'ינו ואת ביצורי הקו השני (כולל מבצר דואומון) לסגת דרומה כשכוחות מועטים נשארו במוצבים כדי לעכב את התקדמות הגרמנים. הכוחות שנותרו במבצר דאומון המשיכו בירי התותחים עד שנכנעו לגרמנים, לא לפני שהשמידו את תותחי ה-155 מ"מ.
עד 1944 ונסיגת הגרמנים מפריז שימשו מבצרי הקו הראשון והשני הצרפתים כאתר תיירות לאזרחים גרמנים סקרנים.
מוזיאון דואומון

בנובמבר 1970 הוכרז מבצר דואומון כאתר היסטורי לשימור בבעלות המדינה ובאחריות המועצה האזורית מז. ב-1985 החלו חפירות במקום במטרה לשקם את המבצר. בחפירות אלו נמצאו שרידי חיילים.
ב-2009 הושלם שחזור המקום ובטקס ממלכתי משותף לגרמניה וצרפת נחנך המקום כשמעל הכניסה למבצר הונפו דגליהן של אותן מדינות. עם פתיחתו הפך לאתר טיולים פופולרי שהמטיילים בו משלבים בטיול, בדרך כלל, את המבצר, את מבנה הקבורה של דואומון, את בית הקברות שלידו, את אנדרטת הלוחמים היהודים בצבא צרפת ואת אנדרטת ורדן (אנ') המשמשת מוזיאון להנצחת קרב ורדן.
ב-2013 הוצב במקום פסל לציון 50 שנה לחתימת הסכם האליזה ההדדי בין גרמניה לצרפת.
ב-2018-2017 נסגר האתר לצורך שיפוצים כשבין השאר שונתה הכניסה לאתר ואדמתו נוקתה משברי פגזים.
גלריה

צילום אוויר של מבצר דואומון מ-1916 טרום הקרבות שנערכו במקום. מיכר המבנה המחומש של המבצר והחפיר שהקיף את המבצר. החלק העליון של התמונה פונה צפונה לחזית הגרמנית
חרכי הירי שהגנו על הכניסה למבצר בצידו הדרומי
מנגנון הנפת הצריח של תותח 155 מ"מ (לאחר שיחזור)
צריח של תותח 155 מ"מ. תהליך הירי החל בהרמת כיפת הצריח ואז ירי סדרה של פגזים על פי קואורדינטות ממרכז האש והורדה של הצריח בסיום הירי
אחד מהמסדרונות המרכזיים התת-קרקעיים של המבצר. התפוררות הבטון שמעל המבצר איפשר חדירת מי גשמים אל פנים המבצר
חור שנוצר בתקרת אחד מחדרי המבצר מפגז בקוטר 400 מ"מ (צילום מ-1916)
שער הכניסה הנוכחי למבצר המוקף בחרכי ירי ולוחות הנצחה
אתר הקבורה וההנצחה, בתוך המבצר, לחללים הגרמנים שנהרגו באירועי השרפה במבצר ב-8 במאי 1916
אתר הקבורה וההנצחה, בתוך המבצר, לחללים הצרפתים שנהרגו
עמדת תצפית משוריינת הצופה לכניסה למבצר
מפה המפרטת את המבצרים שהגנו על ורדן עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה
לקריאה נוספת

Guy Le Hallé, The Séré de Rivières system or the Testimony of stones: France and Verdun, Louviers, Ysec Éditions,2001, 224 pp. (ISBN 2-84673-008-3), p. 201.
Denizot, Alain, Douaumont: Vérité et Légende, Librairie Académique Perrin, 1998, ISBN 2-262-01388-8. (in French)
Holstein, Christina, Fort Douaumont (Revised Edition), Pen and Sword Military, 2010, ISBN 978-1-84884-345-5 (in English).
Alain Hohnadel and Philippe Bestetti, The Battle of the Forts: Metz and Verdun from 1865 to 1918, Bayeux, Heimdal editions ,1995, 80 p. (ISBN 2-84048-087-5), p. 19.
Pierre Miquel, Mourir à Verdun, Paris, Tallandier, 2002, 315 p. (ISBN 978-2-84734-035-8)
Olivier Wieviorka ( ed. ) and Michel Winock ( ed. ), “The fort of Douaumont, place of war and immediate memorial practices”, in The places of the history of France, Paris, Perrin,2017, 493 pp. (ISBN 978-2-262-06432-7), p. 457.
(de) Cordt von Brandis, Die Stürmer von Douaumont : Kriegserlebnisse eines Kompagnieführers, Berlin, Scherl, 1917, 140 p. (DNB 579242137).
général Rouquerol, « Prise de Douaumont », Revue du Génie, 2e semestre 1926.
général Rouquerol, « Douaumont pendant l'occupation allemande », Revue du Génie, 2e semestre 1927.
(de) Cordt von Brandis, Die vom Douaumont : Das Ruppiner Regiment 24 im Weltkrieg, Berlin, Verlag Tradition W. Kolk, 1930, 549 p. (DNB 579242129).
(de) Eugen Radtke, Die Erstürmung des Douaumont, Leipzig, Reclam, 1938, 78 p. (DNB 362093881).
Général Henry Michel, Verdun, Fleury-Devant-Douaumont, juillet 1916 : la bataille de la dernière chance allemande, Paris, Comité national du souvenir de Verdun, 1975, 160 p.
Jean Rocard, « Le fort de Douaumont », Bulletin monumental, no 151, 1993, p. 311-320 (lire en ligne [archive]).
Alain Denizot, Douaumont : 1914-1918, vérité et légende, Paris, Perrin, 1998, 163 p. (ISBN 2-262-01388-8).
François Dallemagne et Jean Mouly, Patrimoine militaire, Paris, Éditions Scala, 2002, 327 p. (ISBN 2-86656-293-3), p. 68-79.
(de) Kurt Fischer, Berichte aus dem Fort Douaumont, Bonn, Bernard und Graefe, 2004, 128 p. (ISBN 3-7637-6248-5).
(de) Martin J. Gräßler, Fort Douaumont : Verduns Festung, Deutschlands Mythos, Munich, AVM, 2009, 167 p. (ISBN 978-3-89975-812-2, lire en ligne [archive]).
Jean-Luc Kaluzko, Uwe Lewerenz et Franck Meyer, Le fort de Douaumont, Louviers, Ysec, coll. « Voir et comprendre », 2011, 31 p. (ISBN 978-2-84673-131-7).
ביאורים

↑  שנת שיא במבקרים לרגל ציון 100 שנה לפרוץ המלחמה
↑  בתקופה בה החזיקו הגרמנים במבצר הם בנו חדר חיטוי מדים בגלל ריבוי פשפשים עקב הצפיפות ותנאי ההגיינה הירודים
↑  היקף הנפגעים הצרפתים בניסיון זה כלל 150 הרוגים, 800 פצועים ו-370 נעדרים
↑  בבית קברות זה קבורים כ-16,000 חללים צרפתים ממלחמת העולם הראשונה
הערות שוליים

↑  תקציר מנהלים של מסמך המועמדות לאתר המורשת מ-2018, עמ' 1–12 (זמין להורדה באתר אונסק"ו (באנגלית))
↑  Durschmied, Erik (2003). Unsung Heroes. London: Coronet Books. pp. 5–53. ISBN 978-0-340-82520-4.
↑  כיבוש מבצר דואומון, באתר douaumont.net (בגרמנית)
↑  רגימנט 30 (גרמניה) במערכה לכיבוש מבצר דואומון, באתר verdun14-18.de
↑  Mosier, John. Verdun: The Lost History of the Most Important Battle of World War I, 1914–1918. Penguin Group: 2013. p. 302. ISBN 978-0-451-41463-2
↑  כישלון מתקפת מאי 1916, באתר acierettranchees.wordpress.com
↑  Horne, Alistair (1963). The Price of Glory. New York: St. Martin's Press. p. 116. מבצר דואומון, באתר OCLC (באנגלית)
↑  גיהנום בדואומון, באתר cheminsdememoire.gouv.fr
↑  אזורים אדומים, באתר nationalgeographic.org
↑  האזור האדום של ורדן, באתר paysages-et-sites-de-memoire.fr
↑  אתר ההנצחה של דואומון, באתר verdun-douaumont.com
↑  הבנה בינלאומית בורדן, באתר volksbund.de, ‏23 במאי 2013 (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007489320605171  BnF: cb12106503g (data)  GND: 4266208-4  LCCN: n99016355  VIAF: 157289334   WorldCat (עם VIAF): 157289334
אמנון קפליוק

| --- | --- |

 לידה:  22 בדצמבר 1930 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  26 ביוני 2009 (בגיל 78) ירושלים 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  לה מונד, דבר, על המשמר 
 
אמנון קָפֶּלְיוּק (22 בדצמבר 1930 – 26 ביוני 2009) היה עיתונאי ומזרחן ישראלי, ממייסדי ארגון "בצלם".
ביוגרפיה

נולד בירושלים כבן הבכור מבין שלושה ילדים למנחם קפליוק, מזרחן ועיתונאי בעיתון "דבר", שעסק בתרגום מן הספרות הערבית, וליוכבד לבית ליפמנוביץ, מזכירה בוועד המרכזי של ההסתדרות הרפואית בישראל. עיסוקיו של מנחם קפליוק עיצבו את עולמו הרוחני של בנו.
ב-1953 החל קפליוק לעבוד בעיתון "דבר". שנתיים לאחר מכן עבר לעבוד בעיתון "על המשמר", והתמחה בסיקור העולם הערבי. בזכות דרכונו הצרפתי הצליח קפליוק להגיע למדינות רבות בעולם. בשנת 1982, במהלך מלחמת לבנון הראשונה, ראיין קפליוק בביירות את יושב ראש אש"ף, יאסר ערפאת, כאשר היה הדבר אסור על ישראלים. בעיתונו של קפליוק, "על המשמר", סירבו לפרסם את הריאיון, והוא הצטרף ל"ידיעות אחרונות". בדצמבר 1985 הורשע קפליוק בשתי עבירות של כניסה לירדן ללא היתר. קפליוק היה העיתונאי הישראלי הראשון במוסקבה, שם סיקר את נפילת מסך הברזל. הוא שימש כשליח "ידיעות אחרונות" לברית המועצות משנת 1988 ועד שנת 1993.
את הדוקטורט במזרחנות סיים קפליוק בסורבון שבפריז. קפליוק נמנה עם מייסדי ארגון "בצלם" והיה פעיל במשך שנים בהנהלת הארגון. בנוסף שימש קפליוק במהלך השנים ככתב בעיתונים הצרפתיים "לה מונד" ו"לה מונד דיפלומטיק". ספריו של קפליוק עוסקים בפוליטיקה הישראלית ובסכסוך הישראלי־ערבי. קפליוק היה מזוהה בדעותיו השמאלניות ובקשריו עם ראשי אש"ף, ובהם ערפאת. הוא היה העיתונאי הישראלי הראשון שביקר בארצות ערביות שישראלים לא ביקרו בהן לפניו.
קפליוק נפטר בגיל 78 מסיבוך שלאחר ניתוח. הוא הותיר אחריו את אלמנתו, פרופ' אולגה קפליוק, מומחית בעלת שם עולמי לשפות שמיות, שתי בנות וארבעה נכדים. ב־28 ביוני 2009 נטמן קפליוק בהר המנוחות שבירושלים. אחיו, עודד קפליוק, הוא סופר, מפיק ובמאי של סרטי תעודה ותדמית.
ספריו

לא מחדל: המדיניות שהוליכה למלחמה, הוצאת עמיקם, 1975 - עוסק במלחמת יום הכיפורים. מהדורה באנגלית ראתה אור בשנת 2022.
Sabra & Shatila, inquiry into a massacre. עוסק בטבח סברה ושתילה; הספר יצא לאור בשנת 1982, ותורגם לתשע שפות.
רבין: רצח פוליטי בעזרת השם, בהוצאת ספרית פועלים. ראה אור בצרפתית בשנת 1996.
ערפאת שאי אפשר לגבור עליו - ביוגרפיה שיצאה לאור בשנת 2004 בצרפת בהוצאת פייאר בפריז, עם הקדמה מאת נלסון מנדלה.
Israel: La fin des mythes‏ (Albin Michel, Paris, 1975) (בצרפתית)
Hébron, un massacre annoncé‏ (Seuil, Paris, 2015) (בצרפתית)
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "מנחם קפליוק", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יא (1961), עמ' 3812
↑  קפליוק הורשע ביציאה לירדן ללא היתר, מעריב, 25 בדצמבר 1985
↑  פרק מהספר: אמנון קפליוק, המדיניות שהוליכה למלחמה , עמדה, 1 בספטמבר 1975
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263680205171  PLWABN: 9810698838505606  BIBSYS: 90691328  BnF: cb119094035 (data)  CiNii: DA05669227  GND: 115448284  ISNI: 0000 0001 1798 2491  LCCN: n83059294  NKC: mzk2008486437  NTA: 269112324  RERO: 02-A003441463  SUDOC: 026945231  VIAF: 100267838   WorldCat (עם VIAF): 100267838
עודד קפליוק

| --- | --- |

 לידה:  6 בפברואר 1933 (בן 92) פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה 
 שפות היצירה:  עברית 
 
עודד קָפֶּלְיוּק (נולד ב-6 בפברואר 1933) הוא במאי, מפיק סרטים וסופר ישראלי.
משפחה

עודד קפליוק הוא בנו של המזרחן, העיתונאי והמתרגם מנחם קפליוק ואחיו של ד"ר אמנון קפליוק, מזרחן ומחבר ספרים, שהיה עיתונאי ב"על המשמר", "ידיעות אחרונות" ומשתתף ב"לה מונד" הפריזאי. אשתו של עודד, אירית (הרמן) קפליוק, היא מנחת קבוצות בתחום ההורות והמשפחה. בנו ד"ר עדי קפליוק מומחה למערכות מידע אסטרטגיות וכיהן 11 שנה כיו"ר פורום המנמ"רים ברשויות המקומיות. בתו ד"ר איה פלג (קפליוק) היא מומחית במניעת התמכרות לעישון ולסמים. גיסתו ד"ר אולגה קפליוק היא כלת פרס ישראל בבלשנות.