stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגוררת איתנה
היסטוריה

האיתנה היא גוררת שהייתה בבעלות חברת גל-ים. הגוררת פעלה שנים רבות כגוררת אזרחית בנמל חיפה (לצד הגוררות הצבאיות של חיל הים הפועלות אף הן בנמל).
האיתנה טובעה כ-250 מטר מערבית לאיי אכזיב, ושקעה כאונייה טרופה לעומק 30 מטרים (חלקה העליון בעומק של 25 מטרים, וחרטומה בעומק 27 מטרים), ביום רביעי ה-13 במרץ 1996, לאחר שנתרמה על ידי החברה לעבודות תת-מימיות, וטובעה על ידי ההתאחדות הישראלית לצלילה במטרה שתהפוך לאתר צלילה.
הגוררת היא כלי שיט קטן, אך נשארה שלמה לאחר טביעתה. הגוררת שקועה על צידה; חרטומה פונה צפונה ועל דפנות החרטום צמיגי ניגוח (פנדרים). בטרם טובעה נחסמו רוב המעברים הפנימיים בגוררת, משיקולי בטיחות צלילה אך ניתן להציץ לתוך גשר הפיקוד.
מאז טביעתה, הפכה הגוררת לביתם של סוגים שונים של דגים, כוכבי ים וספוגים, מאחר שהגוררת הטבועה מגינה עליהם מדיגים וטורפים ימיים.
הערות שוליים

↑  מידע לצוללים
↑  מידע באתר diver
1 2 3  מידע על הגוררת
↑  להבדיל מספינות אחרות טבועות בסביבתה שנשברו והתרסקו עם תנועות הים.
הונדה לגרייט

| --- | --- |

Honda LaGreat
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Honda RL1
 יצרן:  הונדה על ידי "הונדה קנדה"
 שנות ייצור:  1999 – 2005
 הרכבה:  קנדה קנדה
 מודל קודם:  Honda Odyssey
 מודל אחריו:  Honda Elysion (אנ')
 אורך:  5,110 מ"מ
 רוחב:  1,920 מ"מ
 גובה:  1,770 מ"מ  1,740 מ"מ (דגם LX)
 משקל:  1,970–1,990 ק"ג
 בסיס גלגלים:  3,000 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  V6 צילינדרים, 3,471 סמ"ק המפיק 205 כ"ס, מנוע "הונדה" מסדרה "Honda J Engine" (אנ') מסוג "J35"  V6 צילינדרים, 3,471 סמ"ק המפיק 240 כ"ס, מנוע "הונדה" מסדרה "Honda J Engine" (אנ') מסוג "J35"
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית – 4 מהירויות מסוג "B7XA" ‏(1999–2001)  תמסורת אוטומטית – 5 מהירויות מתוצרת "הונדה" מסדרה "Honda H5 Transmission" (אנ') מסוג "BYBA" ‏(2002–2004)
 מעצב:  Soichiro Honda (אנ')
הונדה לגרייט (באנגלית: Honda LaGreat, קרוי גם: Honda RL1) הוא מיניוואן מתוצרת יצרנית הרכב היפנית הונדה, על ידי חברת הבת "הונדה קנדה" אשר יוצר בין השנים 1999 – 2005 בקנדה בפרובינציה אונטריו בעיר "Alliston" (אנ').
"הונדה לגרייט"

7 נוסעים.
5 דלתות (2 דלתות צד אחוריות – דלתות הזזה).
מנוע קדמי.
מנוע בנזין 3.5 ליטר.
סוג הנעה: הנעה קדמית.
מושבי עור – סטנדרט.
פנסי ערפל (אופציונלי, בין השנים 2002–2005).
כריות אוויר לווילון צד (אופציונלי, בין השנים 2002–2005).
DVD לנוסעים במושבים האחוריים.
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 11.3 שניות (דגם שנת 1999, מנוע 205 כ"ס, הנעה קדמית, תמסורת אוטומטית – 4 מהירויות).
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 9.3 שניות (דגם שנת 2004, מנוע 240 כ"ס, הנעה קדמית, תמסורת אוטומטית – 5 מהירויות).
תמונות

"הונדה לגרייט"
"הונדה לגרייט"
"הונדה לגרייט"
"הונדה לגרייט"
ראו גם

הונדה
הערות שוליים

↑  הונדה קנדה hondacanada.ca/history
↑  "הונדה לגרייט" tradecarview.com/specifications/honda/lagreat
↑  "הונדה לגרייט" - מפרט automobile-catalog.com/model/honda/lagreat
↑  "הונדה לגרייט" - קטלוג goo-net-exchange.com/catalog/HONDA__LAGREAT
היינריך חיים שיפר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1906 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  פברואר 2006  (בגיל 100 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  נגן טרומבון
 כלי נגינה:  טרומבון
 שיתופי פעולה בולטים:  התזמורת הפילהרמונית הישראלית
 
היינריך חיים שיפר (1906 – פברואר 2006) היה נגן טרומבון ישראלי, ממייסדי התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
היינריך שיפר נולד בברלין, שם למד באקדמיה למוזיקה. הוא למד נגינה בכינור ובפסנתר, אך נטה במיוחד לטרומבון. בתקופת לימודיו ניגן לפרנסתו בסרטי ראינוע, כליווי לסרטים אילמים. הוא ניגן גם בהרכבי ג'אז שונים והופיע במקומות שונים באירופה.
אחרי עליית הנאצים בשנת 1933 שקל לאן לפנות, ואז, בשנת 1936, שמע כי הכנר ברוניסלב הוברמן עומד להקים תזמורת בארץ ישראל ומחפש נגנים לאייש אותה. שיפר התקבל לתזמורת כנגן טרומבון ראשון, עלה ארצה והתיישב בתל אביב.
במשך שנותיו בתזמורת הפילהרמונית מילא תפקידים שונים בניהולה, נוסף לתפקידו כנגן טרומבון ראשון וגם אחרי פרישתו המשיך לעבוד בהתנדבות בארכיון התזמורת.
היינריך שיפר מת בתל אביב בפברואר 2006.
הגוררת חוגלה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  גוררת
 ציוני דרך עיקריים
 תקופת הפעילות:  ?–1996
 אחריתה:  טובעה באופן יזום בים התיכון ב-1996, מהווה אתר צלילה
 מיקום:  מול חופי אשקלון, בעומק 32 מ', כ-2.5 קילומטרים מערבית למרינה באשקלון
 מידות
 אורך:  25 מטר
הגוררת חוגלה היא גוררת שהוטבעה ומשמשת כאתר צלילה. כאונייה טרופה, היא עומדת זקופה על קרקעית הים מול חופי אשקלון, כ-2.5 קילומטרים מערבית למרינה באשקלון, בעומק 32 מ'. אורכה 25 מ', וגשר הפיקוד שלה מזדקף מעלה עד לעומק של 22 מ'.
הטבעתה

האונייה טובעה בשנת 1996 על ידי ההתאחדות הישראלית לצלילה על מנת להוות אתר צלילה נוסף בדרום הארץ, היכן שאתרי הצלילה הטבעיים מעטים יחסית. הגוררת חוגלה היא אחותה של הגוררת "איתנה", שהוטבעה צפונית לקניון התת-ימי, בסמוך לאיי אכזיב.
חוגלה הוכנה להטבעה ע”י ההתאחדות הישראלית לצלילה בנמל חיפה. חברת קו צינור אילת-אשקלון (קצא"א) תרמה הפלגה של גוררת שגררה את "חוגלה" לאתר ההטבעה באשקלון.
כאתר צלילה

כיום מהווה הגוררת אתר צלילה. הגוררת מונחת על קרקע חולית, כשחרטומה מוטה כלפי מעלה ונמצא בעומק של כ–27 מטר בעוד הירכתיים נמצאים בעומק של כ-32 מטר. במהלך 20 השנים שעברו מאז טובעה התפתחו במקום מושבות של אלמוגים ים-תיכוניים (גם מסוג אוקולינה, הנדירים יחסית לעומקים כאלה) או ספוגים גדולים וצבעוניים. ניתן למצוא במקום גם חשופיות צבעוניות, להקות סרגוסים ודגי ים פתוח. לעיתים ניתן למצוא את לובסטר ים תיכוני, כפן גושמני או דגי דקר (לוקוס).
ההגעה לאתר מתאפשרת באמצעות הפלגה בסירה בלבד. ההעמקה אורכת זמן רב, משום שאורך חבל העוגן עולה על 100 מטר. הגשר העצום של הגוררת פתוח בחלקו ומאפשר מעברים מרתקים (ולא מסוכנים) בגוף כלי-השיט. הסיפון והמבנה מרופדים בספוגים ונוצות ים, שיש להימנע מלגעת בהן, בשל סכנת צריבה. הכניסה למדורים הפנימיים נחסמה. הקרקעית היא בוצה סמיכה המכוסה באצות. הספינה יושבת במעין שקע בקרקעית, וניתן לחדור בזהירות מתחת לירכתיים. יש לציין כי הראות באזור אינה מיטבית, והקרקעית בוצית. מומלץ להימנע ככל האפשר מהרחפת חול ומשקעים, שרק יחריפו את בעיית הראות.
הערות שוליים

↑  הערך נכתב על סמך מידע מהמקורות המנויים בפסקת הקישורים החיצוניים.
הזאב והכלב

| --- | --- |

איור של ז'אן גרנדוויל לאחת מהוצאות הספר משנת 1855
 מידע כללי
 מאת:  ז'אן דה לה פונטן 
 שפת המקור:  צרפתית 
 סוגה:  משל 
 נושא:  חירות 
 
משל הזאב והכלב (בצרפתית: Le Loup et le Chien) הוא משל שכתב המשורר וממשיל המשלים הצרפתי ז'אן דה לה פונטן. זהו המשל החמישי המובא בספרו הראשון (Livre I des Fables de La Fontaine (צר')) שיצא לאור בשנת 1668.
המשל, הוא עיבוד מחדש של יצירה מהעת העתיקה שכתבו איזופוס ופובליוס טרנטיוס אפר. ובו מוסר השכל הנוגע אל הנוחות שקשורה שבשעבוד וחוסר הביטחון של החופש.
תקציר המשל

זאב רזה ומורעב משוטט, פוגש בכלב שמירה גדול ושמן, ומייד הבין שעימות איתו אינו בא בחשבון. שכן יתרונו הפיזי ניכר. במקום זאת, החליט להחמיא לו על נראותו המרשימה. שכן, הזאב היה שמח להיות גדול וחזק כמותו.
בתגובה, ענה לו הכלב. שאם הוא רוצה להיות כמותו, עליו לפרוש מחיי הפרא ולהתביית. שכן חייו אינם נוחים ועליו לחפש אחר מזון ולהתמודד עם קשיים רבים.
מה עלי לעשות? השיב הזאב לא הרבה; ענה הכלב, עליך לרדוף אחרי בני האדם ולעשות את רצונם. כך תקבל את כל צורכך. הזאב התפתה, אך בראותו את הקולר שעל צוואר הכלב, שאל למשמעותו. וכשהבין הזאב שהקולר משמש לחיבורו לרצועה, ואף לקשירתו. חזר בו הזאב מקנאתו לכלב. שכן לא מוכן היה לוותר על החופש שבחיי הפרא.
תקציר המשל > מוסר השכל

אף על פי שמוסר ההשכל אינו חד משמעי ומפורש, ניתן לראות מהמשל, שעדיף להיות עני וחופשי, מאשר להיות עשיר ומשועבד. או להיות כלוא ב״כלוב של זהב״.
במשל, הכותב מביא שני בעלי חיים הדומים מאוד, אך גם שונים מאוד באותו הזמן. שכן, הם משתייכים לאותה משפחה טקסומונית אך שונים זה מזה באורח חייהם; הזאב – שנוהג להימנע מבני האנוש ובכך צריך לצוד את מזונו והשני – כלב הבית, שתלוי בבני האנוש. ובכך מציג הכותב שני תנאים: חוסר ביטחון הקשור לחופש ונוחות הקשורה לשעבוד.
הכותב, מנסה גם להתייחס לחסות השלטונות שאפשרה לו לכתוב, אך לעיתים, הטילה עליו צנזורה.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
ז'אן דה לה פונטן
הזאב והכלב, באתר mythfolklore.net
הערות שוליים

↑  Phèdre, fables, livre III, remacle.org
↑  Aesop, Ésope Fables Émile Chambry, 1927
↑  Le Loup et le Chien - Jean de LA FONTAINE - Vos poèmes - Poésie française - Tous les poèmes - Tous les poètes, www.bonjourpoesie.fr
↑  "Study Shows Why You Can't Have Wolves as Pets". Haaretz (באנגלית). נבדק ב-2022-12-20.
↑  Monique A.R Udell, C.D.L Wynne, A Review of Domestic Dogs' (Canis Familiaris) Human-Like Behaviors: Or Why Behavior Analysts Should Stop Worrying and Love Their Dogs, Journal of the Experimental Analysis of Behavior 89, 2008-03, עמ' 247–261 doi: 10.1901/jeab.2008.89-247
↑  https://www.academie-sciences-lettres-toulouse.fr/wp-content/uploads/2020/05/Je-plie-et-ne-romps-pas.pdf
החברה הגנאלוגית הישראלית

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  ירושלים 
 תקופת הפעילות:  1983–הווה (כ־41 שנים) 
 isragen.org.il
 
החברה הגנאלוגית הישראלית, או העמותה הישראלית לחקר שורשי משפחה (עיל"ם), היא עמותה העוסקת במחקר, איסוף ותיעוד גנאלוגי של יהודים בישראל ובעולם. העמותה נוסדה בשנת 1983 בירושלים על ידי אסתר רמון. תפקידים נוספים של העמותה היא להנגיש את המידע הגנאלוגי לחוקרים ולשתף פעולה עם ארגוני גנאלוגיה ברחבי העולם. העמותה היא מוסד ללא כוונת רווח (החל משנת 1987) המפעיל סניפים ב:
ירושלים (בשיתוף יד בן-צבי)
תל אביב - דן (בשיתוף בית אריאלה)
חיפה והצפון (בשיתוף אגף התרבות, המחלקה לספריות בעיריית חיפה)
נגב (בשיתוף חברת "כיוונים" והקתדרה העירונית באר שבע)
פתח תקווה (בשיתוף הארכיון לתולדות פתח תקווה)
כפר סבא ודרום השרון (בשיתוף מוזיאון כפר-סבא)
חדרה וצפון השומרון (בשיתוף מוזיאון החאן)
ראשון לציון (בשיתוף מוזיאון ראשון-לציון)
פעילות העמותה כוללת:
הרצאות חודשיות בסניפיה השונים, העוסקות, בין השאר, במקור שמות משפחה יהודיים, דמוגרפיה יהודית, שימור זיכרון של משפחות שנספו בשואה, הדרכה בנושא של בניית אילן יוחסין, שימור זיכרון של משפחות יהודיות באינטרנט ומחקרים בנושא DNA.
כנסים שנתיים המציעים ריכוז של הרצאות של מומחים בתחום החקר המשפחתי.
מדרשה המקיימת קורסים לחוקרי משפחה מתחילים ומתקדמים.
הרצאות וסדרות ממוקדות נושא (לדוגמה: אישים בחיפה, חיילים יהודיים בצבאות העולם, ספרות וגנאלוגיה, ילדים ניצולי שואה, חקר המשפחה ומגדר, מייסדי ת"א וכו'). ב-2020, עם פרוץ מגפת הקורונה, עברו רוב המפגשים שמקיימת העמותה לזום.
מרכז יעץ המציע סיוע לחוקרים על ידי בעלי מקצוע.
פורום "דור לדור" לשיחות בין חוקרי אילנות יחוסין.
סיורים וטיולים עם היבט גנאלוגי / היסטורי
הוצאה לאור של כתב עט בשם "שרשרת הדורות" העוסק במידע גנאלוגי.
החברה הגנאולגית הישראלית היא חברה מלאה באיגוד הבין-לאומי של חברות לגנאלוגיה יהודית, ומשתפת פעולה עם בית התפוצות, ארגוני גמלאים וארגונים יהודיים בישראל ובעולם.
יו"ר העמותה הוא מר משה גולן.
הערות שוליים

↑  מה"שטמבאום" ל"שרשרת הדורות" – עיל״ם העמותה הישראלית לחקר שורשי משפחה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007256700605171  BnF: cb144197837 (data)  GND: 5180098-6  ISNI: 0000 0001 2184 1157  LCCN: n91059352  VIAF: 150362676   WorldCat (עם VIAF): 150362676 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הגוש הלטיני

מפת המדינות שהיו אמורות להיות חלק מ"הגוש הלטיני"
הגוש הלטיני (באיטלקית: Blocco Latino, בספרדית: Bloque Latino) הייתה ברית שהוצעה על ידי מנהיג איטליה הפשיסטית, בניטו מוסוליני, ב-1927. מוסוליני הציע להקים ברית בין איטליה, צרפת, ספרד ופורטוגל (ואולי אף רומניה), וזאת על בסיס המכנה המשותף התרבותי של המדינות, שכולם למעשה מדינות בעל תרבות לטינית. הברית הוצעה גם באופן פומבי על ידי ממשלות איטליה, ספרד וצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

בשנות ה-30 של המאה ה-20 הביע ראש ממשלת צרפת, פייר לאוואל לצד חבריו השמרנים הצרפתים תמיכה בהקמת גוש לטיני עם איטליה וספרד.
במהלך מלחמת העולם השנייה נדונה ההצעה בין הדוצ'ה האיטלקי בניטו מוסוליני, הקאודיו פרנסיסקו פרנקו הספרדי ומנהיג צרפת של וישי, אנרי פיליפ פטן, אולם המגעים לא נשאו פרי. הגוש המתכונן היה מאחד את איטליה, צרפת, ספרד, פורטוגל וקריית הוותיקן כגוש של מדינות מאוחדות הנושאות את דגל התרבות הלטינית ולהוות חלק ממדינות הציר ואף לאזן את הכוחות בין איטליה ובעלות בריתה לכוחה של גרמניה ובעלותה ברית. מרבית המאמצים השוקעו ביצירת "ציר רומא-מדריד", פרנקו אף לקח חלק מרכזי בקידום ההצעה וניסה לקדם אותה בפגישה עם פטן ב-1940 במונפלייה ובפגישה עם מוסוליני בבורדיגרה ב-1941.
גרמניה הנאצית תמכה בהצעה להקים גוש לטיני והתעמולה הנאצית סייעה לתעמולה האיטלקית בקידום הגוש, הפיהרר, אדולף היטלר אף נסע לעיירה הצרפתית הנדיי שעל גבול ספרד, שם כחלק מועידת אנדאי נפגש עם פרנקו וניסה לגרום לו להצטרף למאבק שלו, של צרפת של וישי ושל איטליה נגד בריטניה באזור הים התיכון, חרף המגעים הרבים, הצטרפות ספרד למדינות הציר לא יצאה לפועל.
ראו גם

מדינות הציר
ציר רומא-ברלין
הערות שוליים

↑  Stanley G. Payne. A History of Fascism, 1914–1945. Madison, Wisconsin, USA: Wisconsin University Press, 1995. P. 233
1 2  John Lukacs. The Last European War: September 1939 - December 1941. P. 364
↑  Robert O Paxton. Vichy France: Old Guard and New Order 1940-1944. P. 63
↑  Nicholas Atkin, Michael Biddiss, Frank Tallett. The Wiley-Blackwell Dictionary of Modern European History Since 1789. John Wiley & Sons, 2011. P. 155
הדיוויזיה ה-153 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  10 בדצמבר 1942 – 8 במאי 1945 (שנתיים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
 
דיוויזיית הגרנדיר ה-153 (בגרמנית: 153. Grenadier-Division), המכונה לפעמים דיוויזיית אימון שדה ה-153 (בגרמנית: 153. Feldausbildungs-Division), הייתה דיוויזיית חי"ר של צבא היבשה הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה בדצמבר 1942 על ידי שינוי שמה של דיוויזיית המילואים ה-153, הושמדה על ידי כוחות ברית המועצות פעמיים ולאחר מכן נפרסה מחדש, וסומנה מחדש בפעם האחרונה ב-1945.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה כחלק מצו שניתן ב-10 בדצמבר 1942, על ידי שינוי שמה של דיוויזיית המילואים ה-153. הדיוויזיה הייתה מוכנה לראשונה למבצעים, במיוחד להכשרת טירונים לדיוויזיות אחרות בחזית המזרחית, ב-15 בינואר 1943.
דיוויזיית אימוני השדה ה-153, שהוקצתה לקורפוס ההררי ה-49 תחת הארמייה ה-17 באוקטובר 1943, הושמדה על ידי כוחות הצבא האדום במרץ 1944.
דיוויזיית אימוני השדה ה-153 הוקמה מחדש באמצעות קציני המטה ששרדו באפריל בפיקודו של הקורפוס ה-29 תחת הארמייה השישית ולאחר מכן, החל ממאי, תחת פיקודו של הקורפוס ה-72 תחת הארמייה הרומנית השלישית, לפני שהושמדה פעם נוספת באוגוסט 1944 ברומניה לאחר ששירתה לזמן קצר שוב תחת הקורפוס ה-29. הדיוויזיה ה-153 שצוידה בצורה לא מספקת נאלצה לפעול לאחר שהתבקשה מעתודת קבוצת הארמיות על ידי מפקד הקורפוס ה-30, גאורג-וילהלם פוסטל, כאשר פוסטל מצא את עצמו לא מסוגל לסגור את הפערים שהותירו יחידות רומניות נסוגות. הדיוויזיה ה-153 לא הצליחה לעצור את ההסתערות הסובייטית, והובסה במהירות כשהסובייטים המשיכו בהתקדמותם על האגף הימני של הקורפוס ה-30 וכן את ההתקפה החזיתית שלהם על יחידותיו של פוסטל.  ב-20 באוגוסט, הצטווה הקורפוס ה-29 להקים חזית חדשה ממערב לנהר סראט. הוא קיבל את דיוויזיית אימון השדה ה-153 עבור המשימה הזו, יחד עם דיוויזיית הפאנצר ה-13 (שבשלב זה לא נותרו לה טנקים) ודיוויזיות הפאנצרגרנדיר ה-10 ופאנצרבנד בראון. בשלב זה, הדיוויזיה ה-153 הייתה כל כך מדולדלת עד שהיא לא יכלה אפילו לגייס כוח בגודל גדוד.  ב-24 באוגוסט, החזיתות האוקראיניות הסובייטיות השנייה והשלישית כבשו את חוש, חצו את נהר פרוט, ולאחר מכן לכדו את הארמייה הגרמנית השישית, יחד עם כמויות גדולות של דיוויזיות גרמניות,  בין פרוט לדניסטר.
חלקים מהדיוויזיה ברחו לבולגריה, אך לאחר מכן נמסרו בשבי הסובייטי על ידי ההנהגה הבולגרית. מפקד של הדיוויזיה, פרידריך באייר, היה בין אלה שנמסרו לצבא האדום,  ב-11 בספטמבר 1944.
דיוויזיית אימוני השדה ה-153 נפרסה שוב באוקטובר 1944 באזור העורף הגרמני. ב-14 בדצמבר 1944 ניתנו פקודות לחדש את דיוויזיית אימוני השדה ה-153 ללחימה בחזית. הדיוויזיה לחמה אז בהונגריה. שם, היא נלכדה לצד דיוויזיות הפאנצר ה-1 וה-23 בין הדנובה לאגם בלטון. דיוויזיית אימוני השדה ה-153 נדרסה בסופו של דבר בסקשפהרוואר ורק חלקים מהדיוויזיה נמלטו.
שרידים אלו קיבלו את השם דיוויזיית הגרנדיר ה-153, בפברואר 1945. דיוויזיה זו נשארה בלחימה בכיס Německý Brod עד סוף המלחמה. היא הוקצתה לקורפוס ה-29 באפריל ולאחר מכן סיימה את המלחמה בפיקודו של הקורפוס ההררי ה-49, שניהם היו אז חלק מארמיית הפאנצר הראשונה תחת קבוצת ארמיות ויסלה. ב-8 במאי, יום הכניעה הגרמנית, נכבשה דיוויזיית הגרנדיר ה-153 על ידי הכוחות הסובייטיים ב-Německý Brod.
מפקדים

דיטר פון בהם-בצינג (10 בדצמבר 1942 – 15 בינואר 1943)
רנה דה ל'הום דה קורבייר (15 בינואר 1943 – 8 ביוני 1943)
קורט גרוק (8 ביוני 1943 – 15 ביוני 1944)
פרידריך באייר (15 ביוני 1944 – אוגוסט 1944)
האמנות המודרנית בבריטניה

בנות רצות מאת פיליפ סטיר: Walberswick Pier (Tate)
Ennui (1914), Tate Britain
האמנות המודרנית האנגלית התפתחה על רקע ערעור מעמדה של האקדמיה המלכותית הבריטית לציור, בשני העשורים האחרונים של המאה ה-19. בעקבות שמרנותה הרבה של זאת, נאלצו הציירים הבריטיים לנדוד לפריס, שם פרח האימפרסיוניזם. משאמנים אלו שבו למולדתם ולא מצאו את עצמם, ב-1886 הם הקימו את 'המועדון האמנותי האנגלי החדש, כדי 'למחות נגד צרות המוחין של האקדמיה המלכותית'. ביניהם נמנו וולטר ריצ'רד סיקרט ופיליפ וילסון סטיר. בעקבות יוזמת שניהם, ברבות השנים יובאה לאנגליה האמנות שהלכה ושגשגה ביבשת, וגם בה נוצרו יצירות מופת, בהשפעת האימפרסיוניסטים, הקוביסטים, האקספרסיוניסטים ושאר זרמי האמנות האירופאית.
'המועדון האמנותי האנגלי החדש'

סטיר הושפע מז'ורז' סרה ומשאר האימפרסיוניסטים. ביטוי לכך נמצא בראשית יצירתו, המתאפיינת בצבעיה הבהירים ובאופקיה המוגבהים. בציוריו קיימת פיוטיות לא מועטה ורבים בה דמויות של ילדים שמחים המשחקים לתומם.
סיקרט הושפע יותר מאדגר דגה ומויסלר (James Abbott McNeill Whistler). הוא דבק בצבעים כהים ועמומים בגוון מעודן; וערך קופמפוזיציות בלתי שגרתיות דמויות תצלום. כמו דגה, נושאיו לקוחים מהתיאטרון. בהמשך דרכו, הוא הושפע מתנועת הנאבי, אשר מייצגת מעבר מהאימפרסיוניזם לסימבוליזם - ואחד מציוריו המפורסמים הוא 'שיממון'.
קבוצת קמדן טאון נוסדה ב-1911 בהשראתו של סיקרט. קבוצה זו הייתה מורכבת מציירים מוכשרים בעלי נטיות אמנותיות מגוונות. בין חבריה נמנים ספנסר גור, הרולד גילמן, רוברט בוואן, וינדהם לואיס (אשר היה גם סופר). בין הבולטים בקבוצה זו היה אוגוסטוס ג'ון.
Harold Gilman. Mrs Mounter at the Breakfast Table, 1917
Robert Polhill Bevan. Mare and Foal, 1917
Spencer Gore. Hartington Square
אמני הוורטקס

אמני הוורטקס (VORTEX, מערבולת) זאת קבוצה של אמנים פוסט-אימפרסיוניסטית. היא התלכדה סביב 'הקובו-פוטוריסט' וינדהם לוויס, שהיה פולמוסן תוקפני. בהשראת עזרא פאונד, ב-1913, ייסד זה את 'מרכז האמנות המרדנית'; וכן כתב מניפסט והוציא לאור את כתב העת BLAST. הוורטקס הגיב למעשה לסביבה המכנית של הכרך הסואן. לואיס שאף לגבש מבנה קלסי, ממערבולת המאה ה-20. סגנונו מדויק, קריר ומתכתי ובכל זאת טעון עצמה רגשית רבה. הבולטים שבעמיתיו היו ויליאם רוברטס, אשר עם זה שהוא היה פיגורטיבי, הוא צייר תמונות בעלות היגיון פנימי מחמיר וקפדני. ציירים נוספים שהשתייכו לזרם הם דייוויד בומברג וכריסטופר ריצ'רד וין נוינסון. סגנונו של זה מזכיר את סגנונו המכניסטי של לז'ה. לוויס עצמו הפך לפיגורטיבי בתום מלחמת העולם הראשונה.
Edward Wadsworth, Vorticist Study, 1914, Museo Thyssen-Bornemisza, Madrid
Hieratic Head of Ezra Pound by Henri Gaudier-Brzeska, 1914
BLAST: The Review of the Great English Vortex,1914
Abstract Composition is indicative of Laurence Atkinson's work at the time of the Vorticist Exhibition, 1915
Abstract Composition is indicative of Jessica Dismorr's work at the time of the Vorticist Exhibition, 1915
Dazzle-Ships in Drydock at Liverpool by Edward Wadsworth, 1919, National Gallery of Canada, Ottawa
פרנסיס בייקון

בייקון החל להציג בשנות החמישים של המאה ה-20, וראשוני ציוריו הם סוריאליסטיים ('דמות בנוף', 1945). אבל עד מהרה, האקספרסיוניזם המבעית שלו התנגש עם האמנות האבסטרקטית ששלטה בזירה הבריטית, למן מלחמת העולם השנייה. אקספרסיוניזם זה צמח על רקע אימי מלחמת העולם השנייה. בייקון הוא למעשה זה שהעמיד את המבקרים בפני צורך לשקול מחדש את ההנחות שהניחו ביחס לציור הפיגרטיבי. בייקון היה רחוק מלהציע שיבה לנטורליזם, חרף שימושו הנרחב בצילום ביצירותיו, והסתמכותו על מסורת הדיוקן הבריטית. ואולם בייקון שינה את תווי פניהם של המודלים שלו, יצר בהם חזיונות מתחלפים וזרע בהם אימה, תוקפנות וסבל.
אופייני שציוריו מכילים דמות אחת, השרויה בבדידות או שתי דמויות הלכודות במאבק. על פי רוב מקור דימוייו של בייקון ניתנים לזיהוי, אך כולם עברו שינוי המתיך וממוגג את אופיים. לכאורה הפרספקטיבה אצל בייקון היא מושלמת, אבל לרוב הוא לוכד את דמויותיו בתוך חלל סגור, המטריף את הדעת ויוצר מבוכה אצל הצופה. אופייני שבייקון עושה וריאציות על אותו נושא, המבוססים על דיוקנאות שעשו אמנים קודמים:  'סדרת האפיפיורים הזועקים' (1953), מבוססת על דיוקנו של אינוקנטוס העשירי, מאת ולסקז. 'דמויות בנוף' (1956) מבוססת על סדרת צילומים, כשבציורים האובייקטים משמעים לכמה פנים: הפסים הירוקים נראים כמעין גדר, או אולי מסך של תיאטרון. הנוף הוא ספק דשא, ספק שוחה, ספק זירת התגוששות. דמויות האדם לא ברור מהו מגדרן ואם הן מההווה, העבר או העתיד. בקיצור קשה להגדיר את הנראה אצל בייקון, וציוריו מזמינים פרשנות ועיון ומחשבה מעמיקה.
אמנות הפופ הבריטית

הפופ ארט (באנגלית: Pop art) התפתח במקביל בעיקר בארצות הברית ובאנגליה; ווזאת החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. חשוב בכל זאת לציין כי אף על פי שאמנות הפופ נוסדה באנגליה, ושקיימים קווים משותפים בין שני הזרמים; הרי סגנונם של האומנים האמריקנים לא התבסס על סגנונם של הבריטים. התנועה הקיפה תחומי תרבות שונים כגון מוזיקה, אמנות פלסטית, קולנוע, אופנה ועוד. אמני הפופ ארט בחנו את ההשפעה ההדדית של תחומי התרבות השונים. בין אמני הפופ ארט הבריטיים הבולטים נמנים ריצ'רד המילטון, ואדוארדו פאלוצי שהם ממייסדי הפופ-ארט, וכן דייוויד הוקני ריצ'רד סמית', רונלד קיטיי, אלן ג'ונס, ופטריק קולפילד. את המושג Pop Art המציא דווקא מבקר האמנות האנגלי לורנס אלווי, בהתייחסו להתרחשויות באמנות האנגלית (ולא האמריקנית) החל מ-1953. בראשית שנות ה-50 סימנו כיווניה של אמנות העיצוב באנגליה מגמה, שגברה לקראת סוף העשור ומצאה את מלוא ביטויה דווקא בארצות הברית, בעיקר בשנות ה-60.
החל מ-1953 פעלה בלונדון קבוצת אמנים אליטיסטית בשם "הקבוצה העצמאית", אשר מוקדה היה 'המכון לאמנות בת זמננו' בלונדון. בין חברי הקבוצה הבולטים ניתן למנות מלבד  ריצ'רד המילטון (Hamilton), ואדוארדו פאולוזי (Paolozzi), גם את הציירים ויליאם טרנבול (Turnbull) וג'ון מקהייל (McHale), האדריכלים אליסון ופיטר סמיתסון (Smithson), ג'יימס סטירלינג (Stirling) וקולין סנט ג'ון וילסון (Wilson) והמבקרים לורנס אלווי (Alloway) וריינר בנהם (Banham). האידאולוגיה העיצובית, שמצאה ביטוי בתערוכותיהם הקבוצתיות חפצה להעביר מסר, שלפיו הטכנולוגיה החדשה משתלטת על החיים. ב-1956 הציגה הקבוצה בלונדון תערוכה בשם "זהו המחר". פרי ההילולים של הפופ ארט הוא יצירתו של המילטון, שהופיע בה הוא: 'מהו בדיוק הגורם לכך שהבתים בימינו כה מושכים את הלב?'. באופן כללי בתערוכה הוצגו יצירות שהדגישו את עובדת ביטול המרחק שבין הפונקציונלי לאסתטי. בין המוצגים היו: בקבוקי בירה ענקיים, קולאז'ים של כרזות פרסומת, גופי תאורה חדשניים, שהבהירו את המסר: "השימושי הוא גם יפה!". התערוכה למעשה שידרה את החובה המוטלת על האמנות להשפיע על סביבתו של האדם החי בכרך. ברוח זו, בקטלוג לתערוכה נכתב:
המחר יכול רק להרחיב את טווח המכלול הנוכחי של חוויותינו החזותיות. איננו זקוקים עתה להגדרתה של מערכת דימויים משמעותית, אלא לפיתוחן של אפשרויותינו התפישתיות הפוטנציאליות לקלוט את התעשרותו המתמדת של החומר החזותי ולעשות בה שימוש.
המאפיין של עבודותיהם של אמני פופ היה בהכנסה של חומרים חוץ אמנותיים לעבודות, כגון קומיקס, פרסומות, גרוטאות, חפצים מהיומיום ועוד. העבודות מתאפיינות בדרך כלל בצבעוניות עזה. מבקרי אמנות רואים באמנות הפופ תגובה לאקספרסיוניזם המופשט, אבל אמנות הפופ ונקה ממנו את המודעות הרבה לאפשרויות באמנות בכלל ובאפקטים הנוצרים ביצירה אדירת ממדים. ואולם  בניגוד לאקספרסיוניזם המופשט, אמנות הפופ גורסת שיבה אל הפיגורטיביות וקיים קו ישר אחד בין תפיסותיה לתפיסותיו של מרסל דושן. כמו כן, משיכות הצבע בהן על פי רוב נקיות וחדות מבחינה הבעתית.
"מהו העושה את הבתים בימינו כה שונים, כה מושכים?", 1956, קולאז' תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
Paolozzi mosaic designs for Tottenham Court Road Station. Location shown is the Central Line westbound platform (1982).
מכונית BMW מאוירת בידי הוקני
Pearblossom Highway
Taikoo Place, Hong Kong, showing HK Quarry Bay, Tong Chong Street, Allen Jones' sculpture City Shadow I Security, pictured in 2009.
ראו גם

וולטר סיקרט
פיליפ וילסון סטיר
ספנסר גור
הרולד גילמן
רוברט בוואן
אוגוסטוס ג'ון
דייוויד בומברג
כריסטופר נבינסון
קריאה נוספת

J. Rothenstein, Modern English Painters Sickert To Smith (1952)
ד' פייפר, א' רונן, א' רחום (עורכים). האמנות באנגליה: סיקרט וקבוצת אמני הוורטקס. אנציקלופדיה לאמנות הציור והפיסול, כרך ג', כתר. ירושלים 1983.
Robbins, David, The Independent Group: Postwar Britain and the Aesthetics of Plenty, MIT Press, 1990.
Peppiatt, Michael. Francis Bacon: Anatomy of an Enigma. London: Weidenfeld & Nicolson, 1996.