stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' ויליאם מילר
ראשית חייו

ויליאם מילר נולד בספולפה, אוקלהומה. עד מהרה עברה משפחתו לבורגר, העיר הגדולה במחוז האטצ'ינסון שבטקסס, שם הוא בילה את ילדותו ורכש את המבטא הטקסני שבו הוא יעשה שימוש כל ימי חייו. העיר, שנוסדה זמן קצר קודם לכן, חוותה גאות בתעשיית הנפט עד לפרוץ השפל הגדול, שבמהלכו היא חוותה פיתוח נרחב בחסות מינהל קידום העבודות (Works Progress Administration). אביו של מילר, שקודם לכן היה נהג מונית, היה למפקד מכבי האש של העיר. לאחר שלמד בשנים 1941–1942 בקולג' אמריליו, התקבל מילר לאקדמיה של משמר החופים של ארצות הברית, שם הוא סיים את הכשרתו ב-1945 עם תואר ראשון בהנדסה ימית. בשנים 1945–1949 שירת מילר כקצין במשמר החופים באסיה ובחוף המערבי של ארצות הברית. בתקופת שירותו הוא הכיר את אדריאנה רוגוז'רסקי, מהגרת מברית המועצות, והשניים נישאו ב-1946.
לאחר שסיים את שירותו במשמר החופים, למד מילר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וב-1952 הוא סיים כמצטיין בכיתתו. לאחר מכן הוא הצטרף למשרד עורכי הדין "קראוורת', סויין ומור" בניו יורק.
קריירה עסקית

ב-1956 הצטרף מילר לתאגיד טקסטרון כעוזר מזכיר. ב-1957 הוא היה לסגן נשיא החברה וב-1958 למנהל הפיננסי הראשי שלה. ב-1960 הוא היה למנהל התפעול הראשי והנשיא שלה. בשנים הבאות זינקו המכירות של טקסטרון במוצרי צריכה, ציוד תעשייתי ומוצרי תעופה וחלל. ב-1968 הוא היה למנהל הכללי של טקסטרון והמשיך לשמש בתפקידו זה גם לאחר בחירתו ב-1974 כיושב ראש מועצת המנהלים של החברה. בכל התפקידים הללו הוא שימש עד להיותו חבר במועצת הפדרל ריזרב. על אף היחלשות הכלכלה בתקופה בה הוא היה המנהל הכללי, גדלו המכירות של טקסטרון ב-65% ל-2.8 מיליארד דולר והחברה הפעילה 180 מפעלים ברחבי העולם. מצב זה אפשר למכירות של החברה ולהכנסתה הנקיה לעמוד בקצב האינפלציה הגואה שהייתה באותו עשור.
מילר גם נכנס לפעילות פוליטית וציבורית. בשנים 1963–1965 הוא היה יושב הראש של המועצה המייעצת התעשייתית של ועדת הנשיא לשוויון הזדמנויות בתעסוקה. בשנים 1966–1967, הוא היה חבר בקרן הלאומית למדעי הרוח. מילר גם היה חבר בצוות החשיבה "מועדון רומא" (Club of Rome). ב-1968 הוא סייע למסע הבחירות לנשיאות של יוברט האמפרי כיושב ראש קבוצת התמיכה העסקית של המפלגה הדמוקרטית. הוא גם לקח חלק במערכת הבחירות לנשיאות של ג'ימי קרטר ב-1976. לאחר בחירתו של קרטר לנשיאות, הוא ישב בראש ועדה שהקים הנשיא בניסיון לחקור נושאים הקשורים לתעסוקת החיילים המשוחררים.
ב-1978, כאשר הצטרף מילר למועצת המנהלים של הפדרל ריזרב, הוא כבר היה מנהל מדרגה B של הפדרל ריזרב בבוסטון במשך שמונה שנים, והוא היה גם דירקטור בכמה תאגידים נוספים. הוא גם היה חבר במועצה העסקית ובשולחן העגול העסקי ויושב ראש הן של ועד ההתכנסות (The Conference Board) ושל הברית הלאומית של אנשי העסקים. הוא גם שירת בשתי ועידות דו-צדדיות בינלאומיות כלכליות: המועצה הכלכלית והמסחרית של ארצות הברית וברית המועצות ובמועצה הכלכלית של ארצות הברית ופולין.
יושב ראש הפדרל ריזרב > מינויו

כאשר החלה נשיאותו של קרטר, כיהן בתפקיד יושב ראש הפדרל ריזרב ארתור ברנס, שמונה לתפקידו על ידי ריצ'רד ניקסון. קרטר הכיר בהבנת של ברנס את הקהילה העסקית, אך זה מתח בגלוי ביקורת על הממשל, ופעל נגד מטרות הבית הלבן, ובניגוד למטרות הממשל, נתן סדר עדיפות ללוחמה באינפלציה שהלכה וגאתה באותה תקופה על פני מאבק באבטלה. כתוצאה מכך ביקש קרטר מסגן הנשיא וולטר מונדייל להכין רשימה של מועמדים להחלפתו של ברנס כאשר הייתה תקופת כהונתו אמורה להסתיים. מונדייל הגיש רשימה של ארבעה שמות. שלושה מתוכם (מילר, רג'ינלד ג'ונס מג'נרל אלקטריק ואירווינג שפירו מדופונט) ניהלו בהצלחה תאגידים גדולים. אנשים אלו היו מקושרים לוושינגטון ולממשל קרטר ובדרכם שלהם גישרו בין העסקים לקובעי המדיניות. תוך ארבעה ימים מרגע שהוגשה לו רשימה זו, צמצם קרטר את האפשרויות למילר ולמועמד הרביעי, בורס מקלאורי, כלכלן מוכשר עם ניסיון בעבודה במחלקת האוצר תחת פול וולקר, במכון ברוקינגס ובסניפים שונים של הפדרל ריזרב. ב-1979, כאשר חיפש קרטר מחליף למילר כיושב ראש הפדרל ריזרב, היה מקלאורי שוב ברשימת המועמדים הקצרה שהוגשה לו (ג'ונס ושפירו לא נכללו בה). כפי שקרטר התלבט בין מילר לבין מקלאורי ב-1978, כל אלו שהוא נועץ בהם (כולל ג'ונס ושפירו), העדיפו פה אחד את מילר, בשל יכולתו להנהיג תוך כדי למידת הפרטים הטכניים תוך כדי עבודה. כאשר שוחח קרטר עם מילר על המינוי, הביע מילר דאגה מכך שהוא חסר את הרקע ההכרחי, אך קיבל את הצעת המינוי אם זהו רצונו של הנשיא.
מתוך רצון שכהונתו של ברנס כיושב ראש הפדרל ריזרב תסתיים כמתוכנן במרץ 1978, הכריז הנשיא קרטר בדצמבר 1977 שמילר הוא מועמדו לתפקיד. ההודעה על המינוי התקבלה ברגשות מעורבים וגרמה לירידה חלקית של שוקי ההון של ארצות הברית. בתקשורת הובע חוסר ודאות בנוגע לדעותיו הבלתי ידועות יחסית של המועמד ותגובותיהם של הכלכלנים המובילים היו מגוונות. בהקשר זה, מועמדותו של מילר הועברה בפעם הראשונה לאישור ועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים של הסנאט. עד לאותה עת הסנאט היה מאשר את מינוייהם של חברי מועצת המנהלים ומתוכם היה בוחר הנשיא יושב ראש וסגן ללא צורך באישור הסנאט. כמה מהסנאטורים הביעו הסתייגויות בנוגע למילר וקראו תיגר על כישוריו. השאלות שלהם נגעו למגוון של נושאים, כמו דעותיו של מילר על עצמאותו של הפדרל ריזרב. מילר הביע את דעתו על עצמאותו של הפדרל ריזרב ותמך בה. טענות נגד טקסטרון ומילר כמי שעמד בראשה הובילו את הוועדה לחקור את החברה. בעקבות זאת, אחד הסנאטורים ציין שזה היה "השימוע המפורט ביותר למועמדות לתפקיד כלשהו" שהוא נכח בו. בסופו של דבר אושר מינויו של מילר פה אחד.
מזכיר האוצר

מילר היה יושב ראש הפדרל ריזרב במשך פחות משנה וחצי כאשר הנשיא קרטר מינה אותו כמזכיר האוצר באוגוסט 1979 במקומו של מייקל בלומנטל כחלק מחילופי גברי רבתי בקבינט שלו, שבו הוחלפו חמישה מחברי הקבינט. קרטר מינה את פול וולקר במקומו של מילר, וכך היה מילר לאדם היחידי שכיהן הן כמזכיר האוצר והן כיושב ראש הפדרל ריזרב. כמזכיר האוצר נודע מילר בעיקר בחלקו בוועדת הערבויות להלוואה של קרייזלר, שדאגה למתן הלוואה בסכום של מיליארד וחצי דולר לחילוצה של יצרנית המכוניות מפשיטת רגל. צעד זה משך ביקורת, שכן פעולת החילוץ נתפסה כפרס לניהול בלתי תקין והכשלת יחסי הסחר ההוגנים בין ארצות הברית לבין יפן. מילר הסכים ש"הממשל באופן כללי לא מעדיף סיוע ממשלתי לתאגידים פרטיים", אך סבר שיש לנקוט בצעד יוצא מן הכלל במקרה של קרייזלר. בראשית שנות ה-80 התאוששה קרייזלר ופרעה את ההלוואה קודם למועד המקורי שלה.
מילר גם זכור על ניהול ההקפאה וההפשרה החלקית של כספים איראניים בסכום של 12 מיליארד דולר שהוחזקו בארצות הברית במהלך משבר בני הערובה באיראן. הוא גם דחף לחתימת הסכם עם האיגודים המקצועיים על קווי מתווה לגובה השכר שנקלעו למבוי סתום למשך חודשים.
מדיניותו הכלכלית של מילר כשלה בריסון האינפלציה והייתה לה השפעה מועטה על צמצום האבטלה. מצב הכלכלה הרעוע היה אחד הגורמים העיקריים לתבוסתו שנחל קרטר מידי רונלד רייגן בבחירות לנשיאות של 1980.
שנותיו האחרונות

לאחר תום תקופת נשיאותו של קרטר, הקים מילר את "ג' ויליאם מילר ושות'" (G. William Miller & Co), חברה וושינגטונית פרטית להשקעות שדמתה לסוג הבנקים הדיסקרטים השווייצרים. הוא גם שימש במגוון תפקידים בארגוני צדקה ללא כוונת רווח. בין אלו ניתן למנות את תפקיד הגזבר של הצלב האדום האמריקאי, חבר חבר הנאמנים וחבר הדירקטוריון של בית האופרה הלאומי בוושינגטון (Washington National Opera), ויושב ראש מרכז ג'ון היינץ השלישי למדע, כלכלה וסביבה (H. John Heinz III Center for Science, Economics and the Environment). הוא גם היה יושב הראש והמנהל הכללי של Federated Stores Inc, כיום Macy's, Inc., חברת האם של רשת מייסיס.
ג'ורג' ויליאם מילר נפטר בוושינגטון די. סי. ממחלת ריאות ב-17 במרץ 2006, בגיל 81.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  ""Nomination of G. William Miller : hearing before the Committee on Banking, Housing, and Urban Affairs, United States Senate, Ninety-fifth Congress, second session, on the nomination of G. William Miller to be Chairman of the Board of Governors of the Federal Reserve Board, January 24, 1978."". Hathi Trust Digital Library
1 2 3 4  Bernstein, Adam (2006-03-20). "Obituary: Fed Chairman G. William Miller, 81". The Washington Post.
1 2  Carter, Jimmy (2010). White House Diary (1st ed.). Farrar, Straus, and Giroux. p. 135.
↑  "125 Influential People and Ideas: Reginald H. Jones". Wharton Alumni Magazine. Wharton School of Business, University of Pennsylvania. Archived from the original on 2011-06-10.
↑  Deutsch, Claudia H. (2001-09-15). "Irving S. Shapiro, 85, Lawyer and Ex-Chairman of DePont". New York Times.
↑  Greider, William (1987). Secrets of the Temple: How the Federal Reserve Runs the Country. Simon and Schuster. pp. 34.
↑  "Factbox: History of Senate Votes for Fed Chairman". Reuters.
↑  Consumer Prince Index, from the Department of Labor
↑  Miller, G. William (1978-06-07). Remarks at the National Press Club (Speech). St. Louis Fed.
↑  Miller, G. William (1978-12-12). "New Directions in U.S. Economic Policy". Statements and Speeches of G. William Miller, 1978-1979. St. Louis Fed. p. 13.
↑  https://www.federalreserve.gov/monetarypolicy/files/fomcropa19781121.pdf "Record of Policy Actions: November 21, 1978" (PDF). Federal Open Market Committee. 1978-11-21.]
1 2  Beckner, Steven K. (1996). Back from the Brink: The Greenspan Years. New York, NY: John Wiley & Sons, Inc. pp. 5.
↑  Miller, G. William (1978-07-19). "New Directions: Strategy for Economic Progress - July 19, 1979". Statements and Speeches of G. William Miller, 1978-1979. St. Louis Fed. p. 3.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA00569699  GND: 137313381  ISNI: 0000 0000 8243 8444  LCCN: n78050498  NARA: 10582254  NDL: 00450062  NTA: 136597203  SNAC: w6dz0688  VIAF: 60338852   WorldCat (עם VIAF): 60338852 
טקס ההשבעה של מילר כיושב ראש הפדרל ריזרב
קובי גל רדאי

| --- | --- |

 לידה:  1976 (בן 49 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  עורך תוכן ומפיק
 יצירות בולטות:  מרגל השמפניה: פרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר; ציון לשבח פסטיבל דוקאביב 2007 ביקור התזמורת: פרס חביב השופטים, פרס השופטים הצעירים ופרס איגוד מבקרי הקולנוע הבינלאומי בפסטיבל קאן; פרס אופיר לסרט הטוב ביותר; פרס וולג'ין לסרט עלילתי; דיפלומט: פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר, פסטיבל ירושלים
 פרופיל ב-IMDb
 
קובי גל-רדאי (נולד ב-1976) הוא עורך תוכן ומפיק ישראלי, הפעיל בזירה הבינלאומית. ביוני 2017 מונה לסמנכ"ל התוכן ב-Yes הטלוויזיה בלוויין.
ביוגרפיה > לימודים ותחילת הדרך

קובי גל-רדאי גדל בנתניה. בוגר מצטיין של התיכון ע"ש משה שרת בנתניה. למד משחק ובימוי תיאטרון בבית הספר לאמנויות "הבוסתן" בנתניה. לאחר שירותו הצבאי בחיל המודיעין, למד יחסים בינלאומיים וצרפתית במשך שנה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן למד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה וסיים בהצטיינות יתרה, 2003.
במהלך לימודיו בלט כעורך תוכן וערך (עם יעל חרסונסקי) את פרויקט "גבול", אותו יזמו ביחד. הפרויקט, אשר נבחר להשתתף בתחרות ה-cinéfondation של פסטיבל הקולנוע בקאן, עוסק במושג גבול באמצעות חמישה סיפורים ממציאות החיים בישראל. פרויקט "גבול" נע מגדר ההפרדה וההסתגרות בבית מפני פיגועים, דרך חיי תושבי הכפרים בגדה המערבית ועד לחיי משפחה בורגנית, מחגיגות העצמאות ועד רחוב ראשי ושסוע במזרח ירושלים. התוצאה של הפרויקט, שהעבודה עליו נמשכה כשנה וחצי, היא סרט בן 40 דקות שמורכב מעבודות של תלמידי סם שפיגל: תמר זינגר, עדי חלפין, נדב לפיד, רימה עיסא ודני רוזנברג. את הפרויקט ליווה בכל שלבי העריכה אקהארט שטיין, בכיר עורכי התוכן של הטלוויזיה הגרמנית וראש מחלקת הדרמה לשעבר בערוץ ZDF.
ביוגרפיה > קריירה

עם גמר לימודיו, נמנה עם מייסדיה ומנהליה של יולי אוגוסט הפקות, והפיק, בין היתר, את ביקור התזמורת ו"מרגל השמפניה" עטורי הפרסים. אחר כך, שימש כמנהל ההקמה ועורך ראשי בפרויקט Greenhouse לפיתוח סרטים תיעודיים, מייסוד האיחוד האירופי.
בשנת הלימודים 2007/8 ניהל את מגמת התסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
בשנים 2008–2014 שימש כמנהל מחלקת דרמה, תעודה וקולנוע בזכיינית ערוץ 2, רשת מדיה. גל-רדאי הוביל פרויקטים רבים במהלך שנותיו בתפקיד, ובהם "דרמה ברשת", ו"רשת דוקו", במקביל לפיתוחם והפקתם של סדרות, בהן בלתי הפיך, שנות ה-80, אחד העם 101 ועוד.
בשנים 2014–2016 גר במינכן ושימש כסגן נשיא בכיר לקופרודוקציות בינלאומיות ותוכניות תעודה בתאגיד הטלוויזיה פרוסיבן הבינלאומי.
במקביל, שימש גל-רדאי כחונך ועורך תסריט בחממת סם שפיגל לקולנוע בינלאומי, ירושלים, ובין היתר שימש כמנטור של לאסלו נמש בעבודתו על הבן של שאול. ב-2017 התבקש גל-רדאי לשמש כמנטור עצמאי של נמש בעבודה על סרטו השני באורך מלא.
ביוני 2017 התמנה כסמנכ"ל תוכן ב-Yes הטלוויזיה בלוויין.
פילמוגרפיה כמפיק

"אחד העם 101" (סדרת טלוויזיה; במאי: ארז בן הרוש, 2010)
"הכל מתחיל בים" (סרט עלילתי; במאי: איתן גרין, 2009)
"דיפלומט" (תיעודי באורך מלא; במאית: דנה גורן, 2009)
"ביקור התזמורת" (סרט עלילתי; במאי: ערן קולירין, 2007)
"מרגל השמפניה" (סרט תיעודי; במאי: נדב שירמן, 2007)
"סיפור חצי רוסי" (סרט עלילתי; במאי: איתן ענר, 2006)
"חברות הכי טובות" (מיני-סדרה;במאית: עדנה מזי"א, 2006)
הערות שוליים

1 2  נועה פרייס‏, קובי גל רדאי ישמש כסמנכ"ל התוכן של yes, באתר וואלה, 7 ביוני 2017
↑  משה בנימין, לאחר 6 שנים: קובי גל רדאי, מנהל הדרמה, תעודה וקולנוע ב'רשת' פורש, באתר אייס
↑  מרב שקד, הבן של שאול הוא גם קצת הבן שלנו, ריאיון עם רנן שור, מגזין תעשייה, 28 בפברואר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1062451740  VIAF: 311721424   WorldCat (עם VIAF): 311721424
ישראל, למה

| --- | --- |
 בימוי:  קלוד לנצמן 
 שחקנים ראשיים:  גד גרנך 
 צילום:  ויליאם לובשנסקי 
 מדינה:  צרפת, ישראל, איטליה 
 הקרנת בכורה:  1973 
 משך הקרנה:  185 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט תיעודי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ישראל, למה (צרפתית: Pourquoi Israël) הוא סרט תעודי משנת 1973, סרטו הראשון של קלוד לנצמן, יוצר הסרט שואה.
הפקה

הסרט בוחן את החיים בישראל בעשרים וחמש השנים שחלפו מאז קום המדינה. לנצמן מראיין, בין היתר, מהגרים יהודים מגרמניה, אינטלקטואלים, פועלי נמל, שוטרים, אסירים ועולים חדשים. 
בין השאר מראיין לנצמן בסרט את רן כהן,  וצ'רלי ביטון.
שם הסרט מתפרש לעיתים קרובות כשאלה - "למה ישראל?", בעוד כוונתו של לנצמן הייתה בעצם התשובה לשאלה זו מנקודות מבט שונות.
הסרט הוקרן לראשונה שלושה ימים בלבד לאחר מלחמת יום הכיפורים.

תשומת לב תקשורתית התעוררה בעקבות אירוע בהמבורג, גרמניה, באוקטובר 2009, בו קבוצות שמאל מנעו באלימות הקרנה של הסרט בטענה שהוא מציג נקודת מבט ציונית חד צדדית.
משפחת נשאשיבי

חתונה במשפחת נשאשיבי בשנת 1932. ראע'ב נשאשיבי עומד מעל הכלה. פח'רי נשאשיבי עומד ראשון משמאל.
בית הגא ראשיד נשאשיבי, הידוע היום כבית טיכו
שמו של ראע'ב נשאשיבי בין השמות על לוח הנצחה לכבוד חנוכת רחוב המלך ג'ורג' (ירושלים)
משפחת א-נשאשיבי (בערבית: النشاشيبي) היא משפחה ערבית ירושלמית, שהייתה בעלת השפעה ויוקרה רבה בקרב ערביי ארץ ישראל ובקרב השלטון העות'מאני של ארץ ישראל בסוף המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20.
התקופה העות'מאנית

המשפחה גרה בירושלים מאז המאה ה-15. שורשיה אינם ברורים - היו שהציעו כי מוצאה צ'רקסי או כורדי. אבות השושלת שחיו בארץ ישראל נזכרים בספרי ההיסטוריונים והגאוגרפים הערבים כאנשי דת ומנהל. אחרים הציעו כי מקורם הוא טורקמני או ערבי; אך ידוע כי פירוש שם משפחתם הוא "כנף ראש חץ" (אנ').
הם הפכו לחשובים בירושלים עם בואו של נאצר א-דין אל-נשאשיבי לעיר ממצרים בשנת 1469, כאשר נבחר להיות שומר שני מסגדי אל-חרם א-שריף: מסגד אל-אקצא בירושלים ומערת המכפלה ("מסגד אברהם") בחברון. לזכותו של נאצר א-דין נזקפת הולכת מים לירושלים מאזור בית לחם. ישנו שער במתחם הר הבית שנקרא על שמו.
מקובל כי הפיכתה של המשפחה לכוח חשוב בחברה הערבית בארץ ישראל היה חלק מתהליך התפתחותו של מעמד חברתי גבוה בקרב האוכלוסייה המקומית בירושלים תחת שלטון העות'מאנים, תהליך שהתרחש עקב ריבוי ההקדשים המוסלמים בירושלים שחיזק את מעמד האחראים עליהם והעדר שכבה טורקית שלטת בארץ. כאחת מהמשפחות שצמחו על רקע זה, נשען כוחם של הנשאשיבים, כמו כוחן של משפחות ערביות אחרות תחת השלטון העות'מאני, על חכירת מיסים, בעלות על אדמות והחזקת משרות דתיות.
בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 החזיקו בני המשפחה במשרות רבות במנגנון הציבורי של השלטון העות'מאני בארץ ישראל. באותה עת הקימו בני החמולה את 'שכונת הנשאשיבים' ובה בתי פאר ענקיים.
סביב 1910, אחד ממכובדי המשפחה, רשיד נשאשיבי, היה אחד משני אנשים שייצגו את ירושלים בפרלמנט העות'מאני.
בני המשפחה כיהנו גם במועצה המינהלית של המחוז.
בתחילת המאה ה-20 עלתה המשפחה לגדולה והתחרתה במשפחות בעלות הבכורה המסורתית בירושלים: משפחת חוסייני ומשפחת ח'אלידי. מעמדה זה היה תוצאה של מעמדו של ראע'ב נשאשיבי כציר הפרלמנט העות'מאני והמהנדס הראשי של מחוז ירושלים.
למרות קשריהם הטובים עם השלטון העות'מאני, כמה מבני המשפחה לקחו חלק במאבק נגדו. הבולט מביניהם היה עלי עומאר נשאשיבי, הנזכר לעיתים בכינוי "ביטאר עלי", שהיה רופא וטרינר וקצין בצבא העות'מאני, ומייסדה של אחת התנועות הלאומיות הפאן-ערביות המוקדמות ביותר, "האגודה הקחתנית" (Kahtani Society). עלי עומאר הוצא להורג ב-1917 על ידי ג'מאל פאשה בביירות ב"סאחת א-שוהדה" (Place des Martyres), על קשירת קשר והסתה פוליטית בצבא העות'מאני.
לדברי איתמר בן-אב"י, כמה מבני משפחת נשאשיבי, ובהם גם ראע'ב נשאשיבי, ביקרו בביתה של משפחת אליעזר בן-יהודה.
לאחר 1948

הנשאשיבים קיימו יחסים הדוקים עם עבדאללה שליט עבר הירדן, והם היו תומכים נלהבים של סיפוח עבר הירדן המערבי לממלכת ירדן לאחר 1948. מנהיגיה עזרו לתהליך הסיפוח, וראע'ב נשאשיבי אף קיבל תואר כבוד של מושל הגדה. בני המשפחה קיבלו מעמד פוליטי כלשהו בירדן, ואחדים מקרבה אף כיהנו בממשלותיה השונות. בני משפחה אחרים, כגון מוחמד זוהדי נשאשיבי הפכו לפעילים באש"ף ובארגונים פלסטינים אחרים.
אישים בולטים

עות'מאן נשאשיבי - היה עתיר נכסים. ב-1912 נבחר לפרלמנט העות'מאני כציר מחוז ירושלים ממפלגת "אחדות וקדמה".
ראע'ב נשאשיבי - ראש המשפחה, מהנדס מחוז ירושלים, ב-1914 נבחר כציר בפרלמנט הטורקי, קצין טורקי במלחמת העולם הראשונה, פעיל בתנועה הערבית הלאומית, ראש עיריית ירושלים (1934-1920), החל מ-1934 מייסדה ונשיאה של "מפלגת ההגנה". חבר הוועד הערבי העליון ב-1936 ושוב ב-1945.
פח'רי נשאשיבי - קצין משטרה ושלישו של הנציב העליון הרברט סמואל, סגנו ומזכירו של ראע'ב בהיותו ראש עיריית ירושלים, ב-1936 היה מן המסיתים הראשיים למהומות, ב-1938 ארגן את "כנופיות השלום" שעסקו בביעור כנופיות הטרור. ב-1941 נרצח בבגדאד.
אסעאף נשאשיבי - סופר, בלשן ערבי וחכם אסלאמי. הסופר הפלסטיני היחיד כמעט (עד סוף שנות ה-40) שהיה מפורסם בעולם הספרות הערבית מחוץ לתחומי ארץ ישראל. לשון כתיבתו הייתה כה נמלצת, שהיה מצרף למאמריו ביאורי מילים ופירושים.
אנור נשאשיבי - עורך דין שעבד ב-1945 במשרד התעמולה הערבי בלונדון.
פואד נשאשיבי - עורך דין.
נאסר א-דין נשאשיבי (1920–2013) - עיתונאי והיסטוריון. למד כלכלה ומדע המדינה אוניברסיטה האמריקאית בביירות, שימש כיועץ של עבדאללה הראשון, מלך ירדן ואחר כך עבד כעיתונאי ברחבי המזרח התיכון.
פוזי נשאשיבי - מראשי ארגוני הצופים הערביים.
מופיד נשאשיבי (אנ') - מראשי הליגה לשחרור לאומי (הקומוניסטים הערביים) בירושלים.
שכיב נשאשיבי - מנכבדי ירושלים ופעיל ציבורי מוסלמי.
עזמי נשאשיבי - היה קצין מחוז, עבד במחלקת העיתונות של הממשלה. ב-1944 נתמנה לראש שירות-השידור הערבי.
אסחאק נשאשיבי - קצין מחוז.
נג'אתי נשאשיבי - סגן מנהל מחלקת העלייה.
השאם נשאשיבי - עיתונאי, עד 1946 עבד ברדיו ירושלים.
זוהדי נשאשיבי
דראר נשאשיבי - איש "העולם התחתון" ומנהיג "שבאב" בירושלים.
ביבליוגרפיה

יעקב שמעוני, לקסיקון פוליטי של העולם הערבי, הוצאת כתר, ירושלים, 1988 [דרושה הבהרה]
הערות שוליים

↑  על פי אביבה חלמיש, מבית לאומי למדינה בדרך, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א, יחידה 2, עמ' 149: התמונה צולמה בשנת 1932.
1 2 3 4  יעקב שמעוני, ערבי ארץ-ישראל, פרק 11: המשפחות החשובות, עמ' 214-213.
1 2  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, מבוא, עמ' 12.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 169.
↑  איתמר בן-אב"י, החצוף הארצישראלי, עמ' 95-94.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 59–61.
1 2  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 82–83.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 173.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ-ישראל, פרק 14: התנועה הערבית הלאומית בארץ ישראל, עמ' 304-303.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ-ישראל, פרק 14: התנועה הערבית הלאומית בארץ ישראל, עמ' 309.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ-ישראל, עמ' 318, הערה 37; עמ' 436.
↑  שירי לב-ארי, אבא ג'וואד וסבא מוריץ, באתר הארץ, 6 ביולי 2006
↑  יוסף לונץ, שורשיה ומקורותיה של התנועה הלאומית הערבית בארץ ישראל ערב מלחמת העולם הראשונה, בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה? (עורכים: משה מעוז וב"ז קדר), משרד הביטחון 1996, עמ' 35.
↑  הלך לעולמו העיתונאי וההיסטוריון הפלסטיני נאסר א-דין נשאשיבי, באתר ynet, 17 במאי 2013
↑  Celebrated Palestinian historian, journalist dies at 93, באתר סוכנות הידיעות הירדנית מען, 17 במאי 2013
↑  עטאללה מנצור, שיחות עם נאצר אל־דין נשאשיבי -שליח עתון מצרי המבקר בארץ ו/או נציג החבר הערבי טוען: אני סתם ירושלמי הבא לבקר את משפחתי, הארץ, 24 במאי 1968
אסחאק נשאשיבי, קצין מחוז הנגב, מדבר עם רב-סרן מהצבא האנגלי, 1940.
חיות הנגב

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:  פלמ"ח פלמ"ח צה"ל צה"ל
 סוג:  יחידת סיור וקומנדו
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1947–1949 (כשנתיים)
 מקים היחידה:  שמחה שילוני
 מלחמות:    מלחמת העצמאות
 פיקוד
 יחידת אם:  חטיבת הנגב חטיבת הנגב
 
יחידת חיות הנגב הייתה קבוצת לוחמים שגויסו בחודש דצמבר 1947 ונשלחו לנגב כתגבורת לכוחות המצומצמים שהיו בו עד אותה שעה. היחידה הוקמה במטרה לשמור על קווי המים ועל הדרכים שבין היישובים. בניגוד לכוחות שהיו בו עד אותה שעה שפעלו כיחידות מרחביות שפעלו בגזרות היישובים השונים, יועדה יחידה זאת להיות ניידת בכל המרחב. היחידה פעלה כיחידת סיור וקומנדו תחת פיקודו של המ"פ שמחה שילוני. בשלב ראשון פעלה היחידה בשתי גזרות: מחלקת משמר הנגב בגזרה המזרחית ומחלקת בארי במערבית. עם הקמת גדוד 9 שהיה לגדוד הפשיטה המשוריין של חטיבת הנגב, הפכה היחידה לפלוגת הסיור של הגדוד כאשר הגמל המשיך להיות הסמל שלה.
הרקע להקמת היחידה

לנוכח התלקחות מעשי האיבה ברחבי הארץ החל מה-30 בנובמבר 1947, הורה ישראל גלילי ראש המפקדה הארצית של ארגון ההגנה על גיוסם של 6,000 אנשי חי"ש (חיל שדה) ועוד 900 אנשי הרזרבה של חטיבת הפלמ"ח.
הרזרבה של הפלמ"ח נוצרה לראשונה בסוף שנת 1943 כאשר החלו להשתחרר ראשוני המתגייסים לפלמ"ח שסיימו שרות סדיר של שנתיים שכללו עבודה חקלאית בקיבוצים בהם ישבו, סדרות אימונים ופעולות מבצעיות נגד הערבים או הבריטים. לכל גדוד פלמ"ח הוצמדו יחידות הרזרבה שהיו במרחב שלו. היות ששתי פלוגות הרזרבה של הגדוד השני שהיה פרוס בנגב גויסו אך נשארו מרותקות להגנת ירושלים, העיר העתיקה ולאבטחת התחבורה בכביש תל אביב – ירושלים, הוחלט במטה הפלמ"ח לשלוח לנגב את הרזרבה של משקי עמק יזרעאל שהיו כפופות עד אז לגדוד הראשון וכן את זו של חיפה.
ב-15 בדצמבר 1947 יצאו 15 אנשי העמק מעפולה דרומה לנגב. בתל אביב הצטרפו אליהם חמישה איש נוספים. אותם 20 לוחמים הגיעו לניר עם ממנה נשלחו לבארי. הם כונו "מחלקת בארי". הם עסקו בעיקר באבטחת קוו המים המערבי בפעילות יום ולילה.
שתי מחלקות הרזרבה החיפאית תחת פיקודו של שמחה שילוני גויסו ביום ו' ה-19 בדצמבר. מחלקה אחת הייתה פעילה במבצעים והשנייה הייתה מורכבת מסטודנטים שלמדו בטכניון. למחרת היום, יום שבת ה-20 בדצמבר, יצאו שתי המחלקות בשני אוטובוסים מחצר הטכניון דרומה לנגב. עם הגיעם למפקדת הגדוד השני שליד ניר עם, נשלחה מחלקת הסטודנטים לצאלים ואילו המחלקה השנייה תחת פיקודו הישיר של שילוני נשלחה למשמר הנגב. כאן הצטרפו למחלקה זאת 33 אנשי המ"ן (המשמר הנע) בפיקודו של המ"מ דודק'ה מגן ויחד החלו להתגבש כיחידה אחת שמנתה כ־50 לוחמים. לרשותם עמדו בתחילה משאית וטנדר פתוח ששימש עד אז את המשמר הנע. המגויסים היו מצוידים בנשק קל שכלל: רובי לי אנפילד, תת-מקלעים סטן ושני מקלעי ברן. הם היו ללא מכשירי קשר, ביגוד חם לחורף, חגורים וכדומה. את הרימונים והכדורים נשאו בכיסים. הם סבלו ממחסור במזון, ישנו באוהלים פרוצים ונאלצו לפעמים לצאת לפעולות ביום כשהם לבושים גופיות כדי לשמור את הסוודרים יבשים לפעולות לילה. בעקבות הפגיעות ברכבים בנגב שוריינו הרכבים והמשאיות. כדי לספק הגנה נגד נשק קל, רותכו לוחות פלדה סביב תאי הנהגים של שתי המשאיות של יחידת משמר הנגב: משאית מסוג CMP-60 ומשאית מסוג גי.אמ.סי. 6 × 6. כמו כן רותכו לוחות פלדה מסביב לארגז עם חרכי ירי. בחלק העליון נשאר הארגז פתוח ללא כיסוי פלדה אלא עם כיסוי הברזנט המקורי ששימש להגנה מהגשם בחורף והשמש בקיץ. בכך יכלו לפעול תוך קבלת הגנה מאש נשק קל.
הדרישה לציוד הגיעה עד למטה הכללי שדאג לרכוש ולהכין משוריינים וכך נשלחו באמצע ינואר 1948 שמונה משורייני פרפר ראשונים לנגב מהם נשלח אחד ליחידה במשמר הנגב. כעבור 3 שבועות הגיעו שני משוריינים נוספים. הופעת המשוריינים שצוידו במכשירי קשר מסוג מק. 18 וכן מק. 19 שנתה את כללי המשחק במאבק על הדרכים.
למחלקת בארי היה קומנדקר פתוח ומשאית שגם היא שוריינה. במקביל לשליחת משורייני פרפר למחלקת משמר הנגב נשלחו שניים גם למחלקת בארי.
פעולות התקפיות ראשונות

ב-27 בינואר 1948 נערכה הפעולה ההתקפית הגלויה הראשונה. באותו בוקר הגיע מידע לפיו משאית עם נשק עומדת לצאת מבאר שבע כדי לחלקו לבדואים באזור עימארה. משוריין אחד עם כיתת לוחמים התגברו על עשרות ערבים שנעו מולם במשאיות מספר תוך גרימת אבדות כבדות. גם מחלקת בארי קיבלה במחצית ינואר שני משוריינים שתרמו רבות להגברת יכולות הפעולה.
בשבת ה-31 בינואר יצאו שני משורייני בארי לסיור. אחד נעצר עקב תקלה והשני המשיך עד שנעצר על ידי סיור בריטי. הבריטים החרימו נשק ותחמושת של אנשי המשוריין הראשון וכאשר לפתע הגיע השני, איימו אנשיו על הבריטים ומנעו החרמת נשקם.
בשבת ה-7 בפברואר הגיעה ידיעה שאנשי הוועד הערבי העליון עומדים לעבור בכביש באר שבע – עזה. לוחמי היחידה יצאו לצומת משמר הנגב להכין חסימה ומארב. ערבי שזיהה אותם הודיע לבריטים ששלחו למקום כוח גדול שנע במשאיות בעקבות טנק (כנראה) קרומוול. הופעת הבריטים שיבשה את הפעולה.
ב-12 באפריל 1948 הובילו אנשי חיות הנגב פשיטה על שדה התעופה של עזה בהשתתפות מחלקת בארי וכוח מהגדוד השני. במהלך הפשיטה היו תקלות רבות ופריצת הגדרות לא צלחה. אמנם לא היו נפגעים לכוחות הפושטים, אך הפעולה לא הושלמה.
ב-13 במאי הוחלט לתקוף את הכפרים ברייר, חוליקאת וכאוכבה ששלטו על הדרך לנגב ופגעו בשיירות רבות. לטובת התקיפה רוכז כוח גדודי הכולל את חיות הנגב, פלוגה ב' ופלוגה ח'. ההתקפה החלה על ברייר בירי ארטילרי, התושבים החלו נסים, חיות הנגב הסתערו בחמת זעם פגעו במקומיים והאיצו את הבריחה. מרבית התושבים ברחו לכיוון עזה. הכוח המשיך לכאוכבה וחוליקאת וטיהר גם אותם. ביוזמה מקומית וניצול ההצלחה ביקש מפקד הגדוד להסתער על משטרת עיראק סועידן ונענה בשלילה. בהמשך הועברה המשטרה על ידי הבריטים לערבים. נקודה זו הפכה לנקודה קשה לכיבוש בהמשך המלחמה.