stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עזאזל
ביהדות > בתנ"ך

השם מופיע לראשונה בספר ויקרא, פרק ט"ז, פסוק ח', בתוך סדר העבודה של יום הכיפורים. אהרן הכהן מצווה להטיל גורל בין שני שעירים, אחד עולה כקרבן חטאת לה' והשני ”יָעֳמַד חַי לִפְנֵי ה' לְכַפֵּר עָלָיו לְשַׁלַּח אֹתוֹ לַעֲזָאזֵל הַמִּדְבָּרָה”; לאחר מכן, ”וְסָמַךְ אַהֲרֹן אֶת שְׁתֵּי יָדָיו עַל רֹאשׁ הַשָּׂעִיר הַחַי וְהִתְוַדָּה עָלָיו אֶת כָּל עֲו‍ֹנֹת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְאֶת כָּל פִּשְׁעֵיהֶם לְכָל חַטֹּאתָם וְנָתַן אֹתָם עַל רֹאשׁ הַשָּׂעִיר וְשִׁלַּח בְּיַד אִישׁ עִתִּי הַמִּדְבָּרָה. כב וְנָשָׂא הַשָּׂעִיר עָלָיו אֶת כָּל עֲו‍ֹנֹתָם אֶל אֶרֶץ גְּזֵרָה וְשִׁלַּח אֶת הַשָּׂעִיר בַּמִּדְבָּר... וְהַמְשַׁלֵּחַ אֶת הַשָּׂעִיר לַעֲזָאזֵל יְכַבֵּס בְּגָדָיו וְרָחַץ אֶת בְּשָׂרוֹ בַּמָּיִם וְאַחֲרֵי כֵן יָבוֹא אֶל הַמַּחֲנֶה.” מכאן הביטוי להטלת אשם (שעיר לעזאזל) בעברית ובשפות אחרות.
ביהדות > במדרשים

בספרות המדרשים של ימי הביניים מוזכר עזאל (שמחזאי ועזאל) כשם אחד המלאכים הנופלים שמרד (הוא ירד לארץ ופיתה נשים) ולא הסכים לחזור, בניגוד לחברו שמחזאי שחזר בתשובה ונותר תלוי הפוך בין שמיים וארץ. עזאל הוא המלאך שלימד את הנשים להתייפות ולענוד תכשיטים ואת הגברים ייצור נשק וטכנולוגיה [דרוש מקור]. בילקוט שמעוני מוצע ההסבר שבשל הישארות עזאל בארץ בחברת בני האדם מקריבים היהודים ביום הכיפורים: "אייל אחד לה' שייכפר על ישראל, ואייל אחד לעזאל הנמצא בעולם בכדי שייסבול עוונותיהם של ישראל והוא עזאזל שבתורה"
לפי מדרשים מסוימים עזאל הגדיל לחטוא ושכב גם עם גברים ילדים ובעלי חיים. זיווגי הכלאיים שנוצרו כתוצאה מכך יחד עם הנפילים שמרדו בה' ושאר החטאים (גם של בני האדם שאינם מפורטים) לא מצאו חן בעיני ה' והוא החליט להשמיד את הארץ במבול. עזאל הורד מדרגתו, שמו שונה לעזאזל והוא נכלא במערה ככתוב בספר חנוך א', פרק י', פסוק ד' : "ועוד אמר יי אל-רפאל אסר את-עזזאל ידיו ורגליו והשלכתו אל-החשך ועשית פתח אל-המדבר אשר בדודאל והשלכתו שמו".
בספרים החיצוניים > ספר חנוך

על פי ספר חנוך א', העולם כולו הושחת על ידי המעשים שלימד עזזאל(/עזאל) (לא עזאזל), שלו יש לייחס כל עוון. על פי חנוך א', עזאזל הוא מבני האלוהים המופעים בספר בראשית: ”אֲשֶׁר יָבֹאוּ בְּנֵי הָאֱלֹהִים אֶל בְּנוֹת הָאָדָם וְיָלְדוּ לָהֶם הֵמָּה הַגִּבֹּרִים אֲשֶׁר מֵעוֹלָם אַנְשֵׁי הַשֵּׁם” (בראשית ו', ד). הוא שלימד את בני האדם לייצר נשק וקוסמטיקה. בעקבות גלוי הסודות השמימיים בני האדם הושחתו וסרו מדרך הישר. האלוהים ביקש מרפאל לקשור את עזאזל להשליך אותו לתוך פתח במדבר (דּוּדָאֵל) ולכסות אותו באבנים משוננות ואפילה, שם ישכון לעולם ופניו לא יראו אור. סיפור זה מופיע גם בספר טוביה, אך לאשמדאי.
בספר חנוך ג', עזאזל הוא אחד משלושה מלאכים: עזה, עוזה ועזאזל, שהתנגדו למינויו של חנוך לדרגה הגבוהה של מטטרון.
בספרים החיצוניים > חזון אחרית הימים של אברהם

בספר חזון אחרית הימים של אברהם, (אחד מהספרים החיצוניים לתנ"ך) מופיע עזאזל כשמו של העיט בברית בין הבתרים: ”וַיֵּרֶד הָעַיִט עַל הַפְּגָרִים וַיַּשֵּׁב אֹתָם אַבְרָם”. בסיפור החיצוני מתקיים דו-שיח בין אברהם לעיט. לאחר מכן האלוהים נוזף בעיט ואומר לו שמקום אברהם הוא בגן עדן ואילו מקומו שלו על הארץ בעקבות חטאיו.
בפרק כ"ג ז, מתואר עזאזל כבעל 7 ראשים, 14 פרצופים, רגלי וידי אדם ועל גבו שש כנפיים מימין ושש כנפיים משמאל.
בנצרות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
באסלאם

עזאזל מופיע בקוראן בסורת הכוכב - סורת א-נג'ם (סורה 53). בפסוקים 19-20 מופיעים שמות של שלוש אלילות שנחשבו בתקופת הג'היליה כבנותיו של אללה - עוזא, אללאת, ומנאת. פולחן אלילות אלה מופיע גם אצל הנבטים. הקוראן יוצא כנגד הסגידה להן.
בסורת הפרה בפסוק 102 מסופר על שני מלאכים שירדו לארץ, לימדו את האנשים כשפים, והפרידו בין הבעלים לנשותיהם - הארות ומארות. מספר פרשנים מזהים את השניים עם שמחזאי ועזאל.
המונח בימינו

בעברית מודרנית, המילה עזאזל נמצאת בשימוש בקללה: "לך לעזאזל" שמשמעותה דומה לביטוי "לך לגיהנום". אמירת "לעזאזל" סתם, ללא הפנייה למישהו מסוים, בדרך כלל משקפת מצב של כעס או תסכול.
המשורר חיים נחמן ביאליק, שנתבע לדין לאחר שאמר לצעיר (שהעיר לו על כך שהוא מדבר יידיש בתל אביב) שילך לעזאזל, התייחס בכתב הגנתו להבדל בין משמעות המילה בעברית המודרנית למשמעותה המקורית, לדעתו: "אפשר שהמלה חריפה קצת לפי הפירוש הרגיל של מילה זו בשוק, אבל לפי פירושה המדויק והאמיתי הוא שם הר במדבר, לא רחוק מירושלים מהלך שתיים שלוש שעות במדבר יהודה. והמקום הזה, לדעתי, די מכובד לטיול בשביל אותו האיש".
ראו גם

עזא ועזאל
לקריאה נוספת

שמואל אחיטוב, "עזאזל", אנציקלופדיה מקראית, כרך ו, ירושלים: מוסד ביאליק, טורים 113–115.
Bernd Janowski, "Azazel", in Karel van der Toorn, Bob Becking, and Pieter W. van der Horst (eds.), Dictionary of Deities and Demons in the Bible, 2nd ed., Leiden: Brill, 1999, pp 128-131.
הערות שוליים

↑  ראה לדוגמה פירוש הרמב"ן על ויקרא ט"ז ח'
↑  ישראל קנוהל, אמונות המקרא: גבולות המהפכה המקראית, ירושלים: מאגנס, 2007, עמ' 19-23
↑  עזאזל, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏24 בספטמבר 2012
↑  The Assyrian Dictionary of the Oriental Institute of the University of Chicago . azlu/aslu; page -336
1 2  נפתלי הרץ טור-סיני, "עזאזל (ויקרא ט"ז, ח' וכו')", ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, תשי"א
↑  למשל: ילקוט שמעוני על התורה, פרשת בראשית, רמז מד "כל אותו הלילה".
↑  חנוך א' ח:א
↑  13:4-9
↑  שמואל אבנרי, ביאליק ועדות המזרח: אנטומיה של עלילה ועלבון שווא, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007498768505171 
מבט מהרודיון על הר העזאזל (ג'בל מונטאר), ממנו על פי המסורת, הוטל העז ביום הכיפורים בזמן שבית המקדש היה קיים.
צוקי הר העזאזל (ג'בל מונטאר).
עידו ברטל

| --- | --- |

 לידה:  30 בספטמבר 1984 (בן 40) רמת גן, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2007
 עיסוק:  שחקן
 מספר צאצאים:  1
 פרופיל ב-IMDb
 
עידו ברטל (נולד ב-30 בספטמבר 1984) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה

ברטל הוא בוגר הסטודיו למשחק של ניסן נתיב משנת 2010.
כבר בשנת 2007 החל את קריירת המשחק שלו בטלנובלה "בובות" ב-HOT3, בתפקיד אדם קורן, שם שיחק לצד דודו טופז וגל גדות. באותה השנה גם השתתף בפרסומת של ״פלאפון״ עם שחקן הכדורגל יוסי בניון.
בשנת 2008 שיחק במיני-סדרה "חקירה פנימית" שביים אליאב לילטי ל-Yes, ברטל שיחק את הדמות הצעירה של דני גבע.
בשנת 2009 שיחק בטלנובלה של ערוץ 10 "נשות הטייסים" גילם את דמותו של דורון תבורי, טייס צעיר.
בשנת 2010 השתתף בסדרת הדרמה ״סרוגים״ ששודרה בחברת הכבלים של Yes שיחק בתפקיד אייל.
בשנת 2011 השתתף בסדרת הרשת "אנדו" שביים עודד רז. ושיחק בתפקיד אלכס בסדרה "חצויה - הדבר האמיתי", ששודרה ב-HOT VOD Young.
בשנים 2011-2012 שיחק בעונה הראשונה והשנייה בסדרת הנוער "אליפים" ששודרה בערוץ הילדים למנויי Yes. גילם בסדרה את אמוץ. בעונה הראשונה הוא תלמיד ובעונה השנייה הוא מדריך.
בשנת 2012 שיחק בסרט הקולנוע "העולם מצחיק" של שמי זרחין. ושיחק בסדרת הפשע "נויורק" שביים וכתב אריאל בנבג'י לחברת yes, בתפקיד נדב פרידנברג. באותה שנה שיחק גם בסרט הקצר "חופש גדול" שביימו טל גרניט ושרון מימון, ושיחק בסרט הטלוויזיה "קשת בענן", ששודר בערוץ 2.
בשנת 2013 החל לגלם את דמותו של יונתן בסדרת המתח "בני ערובה", ששודרה בערוץ 10. שיחק בסרט הקולנוע "שש פעמים" בבימויו של יונתן גורפינקל. באותה שנה שב לשחק בעונתה השנייה של "נויורק", ודיבב בסרט האנימציה "מטוסים".
בשנת 2014 חזר לשחק בעונה השלישית של הסדרה "נויורק". באותה השנה שיחק בתפקיד נהג של אומיקרון בסדרת הנוער ״השמיניה״ ששודרה בערוץ הילדים. באותה השנה גם גילם את איתי בסדרה "עממיות" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2015 שיחק בסרט הקצר "מכתבי אהבה מהמלחמה", בבימויו של בועז ארמוני ודיבב בסרט האנימציה "בית". באותה השנה התארח בסדרה הקומית "הפיג'מות"  ששודרה בערוץ הילדים בתפקיד גיל השותף של דנה וימית בדירה ועובד כמלצר בבוטיק קפה שלהם. באותה השנה גם שיחק בסדרה הקומית של ערוץ הילדים ״מריו״ גילם את אלדד הבוס של עמי.
בשנים 2018 ו-2021 גילם את אוצר שביט בנה של הקופאית כוכבה שביט (קרן מור) בסדרה הקומית ״קופה ראשית״ בערוץ כאן 11.
בשנת 2019 השתתף בסדרת הנוער "נעלמים" בתפקיד אוריה, אחיה של דניאלה שחזר מן "המתים". ששודרה בערוץ טין ניק למנויי HOT.
בשנת 2020 שודרו הסדרות "תאג"ד" ו"שעת נעילה" בהן שיחק.
בשנת 2022 החל לשחק בסדרה "ריקוד האש" בתפקיד בנו של האדמו"ר.
בשנת 2023 השתתף בעונת העשור של תוכנית המציאות "הכוכב הבא" במטרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2024, והודח בשלב הדו-קרב. בשנה זו שיחק בסדרה "בני מצווה" בכאן חינוכית, בתפקיד האב.
ביוגרפיה > תיאטרון

בשנת 2011 היה מועמד לפרס השחקן המבטיח בטקס פרסי התיאטרון הישראלי, על תפקידו במחזה "אביב מתעורר" בהפקת תיאטרון בית ליסין. הצגת הבכורה התקיימה ב-22 באפריל 2010. ברטל הופיע בהצגה בתפקיד ראשי לצד נינט טייב ועידו רוזנברג.
בשנת 2012 שיחק בהצגה "החולה ההודי" בתיאטרון הבימה בתפקיד "שגב", אחד משני התפקידים הראשיים לצד נתן רביץ.
בשנת 2014 החל לשחק בהצגה "הקמצן" בתיאטרון הבימה בתפקיד ולר המשרת לצד טלי אורן, עידן אלתרמן ויעקב כהן.
בקיץ 2015 שיחק בהצגה "נעצר בחצות" של תיאטרון הבימה.
בשנת 2016 לוהק לתפקיד אנז'ולרא במחזמר "עלובי החיים" בהפקת תיאטרון הבימה.
בשנת 2017 החל לשחק בהצגה "הלב האמיץ של אירנה סנדלר" בתור התפקיד של סטפן, רוקח העובד גם במחתרת נגד הנאצים בזמן מלחמת העולם השנייה. בנוסף, שיחק בהצגות "LOVE LOVE LOVE" ו"אין סוף" בהפקת תיאטרון הבימה ו"חטיפה מן המנזר" בהפקת תיאטרון השעה הישראלי.
בשנת 2018 החל לשחק בהצגה "יש רופא באולם" בהפקת תיאטרון הבימה.
חיים אישיים

ברטל גרוש ואב לילד. מתגורר בתל אביב.
מספטמבר 2023 הוא בזוגיות עם נוי הרגס.
הערות שוליים

↑    מקבץ פרסומות 2007 ערוץ 10 (5), סרטון בערוץ "Dinostalgic 90'", באתר יוטיוב (אורך: 04:14)
↑    רועי קדם, ‏עידו ברטל פיצח כמעט בטעות את הנוסחה הקסומה לערבוב שירים, בעיתון מקור ראשון, 28 בינואר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012463975005171  GND: 1061397394  ISNI: 0000 0004 7475 6425  VIAF: 16155707095522412420   WorldCat (עם VIAF): 16155707095522412420
שיטת האב

במדעי המחשב, שיטת האב (Master Theorem) משמשת לפתרון נוסחאות נסיגה של זמן ריצה/זיכרון של אלגוריתמים. כלומר, בהינתן נוסחת נסיגה לזמן ריצתו של אלגוריתם, ניתן להשתמש במקרים מסוימים בשיטה כדי למצוא חסם אסימפטוטי הדוק לזמן הריצה של האלגוריתם כולו. יתרון השיטה בכך שהיא ניתנת ליישום במגוון רחב של מקרים ומספקת פתרון מיידי, כמעט ללא חישוב.
תיאור השיטה

בהינתן נוסחת נסיגה מהצורה:
ניתן למצוא חסם הדוק אסימפטוטית באחד משלושת המקרים הבאים:
מקרה א':
מקרה ב':
מקרה ב'- מורחב:
f(n)=\Theta \left(n^{\log _{b}a}\cdot \log ^{k}n\right)\rightarrow T(n)=\Theta \left(n^{\log _{b}a}\cdot \log ^{k+1}n\right)\;\;\;where\;\;k\geq 0
מקרה ג':
השיטה פועלת גם עבור   \left\lfloor {\frac {n}{b}}\right\rfloor \, ו- \left\lceil {\frac {n}{b}}\right\rceil \,.
דוגמה

לדוגמה, בהינתן נוסחת הנסיגה  T\left(n\right)=4T\left({\frac {n}{2}}\right)+n^{2}, ניתן להשתמש בשיטת האב באופן הבא:
מציבים  a=4,b=2,f(n)=n^{2}, ומקבלים:  n^{log_{b}a}=n^{log_{2}4}=n^{2}=f(n). זהו מקרה ב' בשיטת האב, ולכן:  T(n)=\Theta (n^{2}log(n)).
ראו גם

שיטת אכרה-באזזי
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי המחשב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחידת זמן גאולוגית

.
.
גילו של כדור הארץ מוערך בכ-4.5 מיליארדי שנים. אירועים שונים בהיסטוריה הגאולוגית של כדור הארץ משמשים לחלוקתו ליחידות זמן גאולוגיות.
יחידת הזמן הגאולוגית הגדולה ביותר היא עידן על (בלועזית: סופר אאון), וכאלה קיימים שניים:
פרקמבריון – "לפני קמבריון" - יחידת הזמן הקדומה והארוכה ביותר, המתחילה בהיווצרות כדור הארץ ומסתיימת לפני תחילתו של הקמבריון.
פנרוזואיקון – משך תקופתו כחצי מיליארד שנים, החל מהופעת בעלי חיים נראים לעין ועד ימינו.
עידני העל מתחלקים לעידנים, העידנים מתחלקים לתורים, התורים מתחלקים לתקופות והתקופות לגילים.
לחלוקה זו כמה יסודות:
גיל הסלעים – כל אחת מן החלוקות מגדירה את גילם של הסלעים המצויים בתחומה.
סוגי בעלי חיים – חלוקות המשנה מהוות תחומי זמן מהם נמצאו מאובנים מסוגים שונים. כך למשל פלאוזואיקון הוא עידן שבו חיו בעלי חיים קדומים, מזוזואיקון הוא עידן בעלי החיים התיכוניים וקנוזואיקון הוא עידן בעלי החיים הצעירים, כלומר האחרונים. באותו אופן מתחלקים גם התורים והתקופות, כאשר בין כמה מהם מפרידים אירועים של הכחדה המונית המציינים שינוי קיצוני בפאונה ובפלורה.
השוואת הזמנים בהם עוסקים מדעי הגאולוגיה, הארכאולוגיה וההיסטוריה

גאולוגיה – המדע העוסק בתולדות כדור הארץ, במבנהו, בהרכב חומריו, בכוחות ובתהליכים המעצבים אותו, בהיסטוריה שלו ובתפוצת הסלעים המצויים בו.
ארכאולוגיה – המדע העוסק בלימוד ושחזור תרבויות אנושיות עתיקות. בהסתמך על ממצאים פיזיים, שהתרבויות הללו השאירו מאחוריהן.
היסטוריה – המדע העוסק בחקר, מעקב, תיעוד ומיפוי התרחשויות ואירועים מרכזיים בתולדות האנושות מאז יצר האדם את הכתב. מאחר שכדור הארץ התקיים זמן רב לפני היווצרות האדם, והיווצרות האדם קודמת בהרבה לזמן בו יצר האדם את הכתב, הרי שמשך הזמן בו עוסקת הגאולוגיה ארוך בהרבה ממשך הזמן בו עוסקת הארכאולוגיה; ומשך הזמן בו עוסקת הארכאולוגיה, ארוך בהרבה ממשך הזמן בו עוסקת ההיסטוריה.
התקופה הפרהיסטורית, שהיא התקופה הקדומה בתולדות האנושות שקדמה להמצאת הכתב, נמשכת עד להופעת הכתב בשומר בערך באמצע האלף ה-4 לפנה"ס. מאז החלה ההיסטוריה האנושית המתועדת בכתב כבר 5,500 שנים.
בארכאולוגיה משמשת מערכת שלוש התקופות כדי לסווג את הפרהיסטוריה האנושית לשלוש תקופות זמן רצופות שהן: תקופת האבן - תקופת הברונזה - תקופת הברזל. תקופת האבן, שהיא הראשונה מבין שלוש התקופות, החלה מהכנת הכלי הראשון על ידי בני האדם, לפני כ-2 עד 5 מיליון שנים.
לעומת זאת האדן, שהיא התקופה הגאולוגית הראשונה, החלה מהיווצרות כדור הארץ, לפני כ-4,600 מיליון שנים (4.6 מיליארד שנים) ונמשכה כ-750 מיליון שנה.
ראו גם

מדידה וציון של זמן
לוח הזמנים הגאולוגי
ג'ים אברהמס

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1944 שורווד, ויסקונסין, ארצות הברית
 פטירה:  26 בנובמבר 2024 (בגיל 80) סנטה מוניקה, קליפורניה, ארצות הברית
 לאום:  אמריקאי
 מקום לימודים:  תיכון שורווד, ויסקונסין  אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון 
 תקופת הפעילות:  1977–2024 (כ־47 שנים) 
 תחום יצירה:  קולנוע
 זרם באמנות:  סרט קומדיה, פרודיה
 יצירות ידועות:  טיסה נעימה
 פרסים והוקרה:  פרס גילדת הכותבים של אמריקה 
 
ג'ים אברהמס (באנגלית: Jim Abrahams,‏ 10 במאי 1944 - 26 בנובמבר 2024) היה במאי קולנוע ותסריטאי אמריקאי-יהודי.
ביוגרפיה

אברהמס נולד בשורווד, ויסקונסין, למשפחה יהודית. הוא היה מוכר בזכות סרטי הקומדיה והפרודיה שכתב והפיק ביחד עם האחים צוקר - דייוויד וג'רי צוקר - בהם: "טיסה נעימה" (אשר היה מועמד לפרס באפט"א על התסריט הטוב ביותר) וכן סדרת סרטי "האקדח מת מצחוק".
הצוות של צוקר, אברהמס וצוקר (שכונה גם "ZAZ") החל למעשה את עבודתו המשותפת, בעת ששלושת הגברים גדלו יחד במילווקי, ויסקונסין. אברהמס מאוחר יותר הפיק סרטים משל עצמו, בהם "עסקים גדולים", "לרקוד עם טייסים" ו"לרקוד עם לוחמים".
אברהמס נפטר ב-26 בנובמבר 2024.
לאברהמס 3 ילדים.
פילמוגרפיה

רשימה חלקית של סרטים אותם כתב ו/או ביים ו/או הפיק:
1977 - סרט מטוגן
1980 - טיסה נעימה
1984 - סודי ביותר!
1986 - חטיפה נעימה
1988 - עסקים גדולים
1990 - רוקסי מסובבת את העיר
1991 - לרקוד עם טייסים
1993 - לרקוד עם לוחמים
1997 - משימתה של אם - סרט טלוויזיה
1998 - מאפיה! (Mafia!)
2006 - מת לצעוק 4
ראו גם

דייוויד צוקר
ג'רי צוקר
ממיר קטליטי

ממיר קטליטי
ממיר קטליטי הוא חלק צינורי המורכב על מערכת הפליטה של כלי רכב בעלי מנוע בעירה פנימית, המהווה מקום לתגובה כימית שבה שאריות פחמימניות מתהליך הבעירה נשרפות עד תום, על מנת להקטין את זיהום האוויר. רכב עם ממיר קטליטי מזהם עד פי 10 פחות מאשר רכב ללא ממיר קטליטי.
הממיר הקטליטי מורכב בדרך כלל בין סעפת הפליטה לדוד העמעם המרכזי, ובנוי מדוד מתכת המכיל בתוכו מבנה קרמי דמוי חלת דבש המצופה בזרזים שונים. במהלך פעולתו הוא מתלהט מאוד.
תהליך הבעירה בממיר מתרחש מחוץ לתא השריפה שבמנוע ולכן אינו מנוצל להפקת כוח, אך השריפה מפחיתה משמעותית פליטה של מזהמים וגזים כפחמן חד-חמצני.
בממיר קטליטי תלת שלבי מתבצעות במקביל שלוש תגובות:
חמצון של פחמן חד-חמצני לפחמן דו-חמצני: 2CO + O2 → 2CO2
פירוק תחמוצות חנקן לחנקן וחמצן: NOx → O2 + N2
חמצון פחמימנים (דלק בלתי שרוף) לפחמן דו-חמצני ומים: CxHy +  \left(x+{\frac {y}{4}}\right)O2 → xCO2 +  {\frac {y}{2}}H2O
המערכת מאוזנת סטוכיומטרית כאשר יש אספקת תערובת מאוזנת של דלק ואוויר למנוע. אם יש בתערובת יותר אוויר מהנדרש, המצב מכונה "תערובת ענייה" והתגובות הראשונה והשלישית מועדפות. במקרה ההפוך של עודף דלק בתערובת, מצב המכונה "תערובת עשירה", הפחתת תחמוצות החנקן מועדפת (התגובה השנייה).
משום שהעופרת המוספת לדלק פוגעת בממיר הקטליטי, הייתה התקנתו הסטנדרטית של זה במכוניות מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך למבשרת עידן הדלק נטול העופרת.
בישראל, החל מ-15 באוגוסט 1993 חויב כל נהג שברשותו מכונית חדשה לציידה בממיר קטליטי.
מכת גניבות

החל משנת 2020 מדווחים בעולם מקרים רבים של גניבת ממירים קטליטיים ממכוניות חונות. הגנבים מרימים את המכונית על מגבה מכני, וחותכים באמצעות מסור דיסק את הממיר, המכיל מתכות כמו רודיום, שהוא יקר יותר מזהב, ופלדיום, וניתן למכור אותו באלפי ש"ח.
הערות שוליים

↑  חגית מאור, מגדיר איכות הסביבה, הוצאת אאחר מאור 1993
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295705405171  GND: 4000124-6  LCCN: sh85010217
כנסיית ארמיטאני

כנסיית ארמיטאני (באיטלקית: Chiesa degli Eremitani, או ליתר דיוק Chiesa dei Santi Filippo e Giacomo agli Eremitani) היא מבנה כנסייה קתולית, שהוקדשה לשליחים פיליפוס ויעקב הקטן, בכיכר באותו שם (Piazza Eremitani) בעיר פדובה בצפון-מזרח איטליה. הכנסייה נבנתה ב-1276 ושימשה עד 1806 את מסדר הנזירים האוגוסטינים, מסדר נזירים מתבודדים (הרמיטים, ומכאן שם הכנסייה), ככנסיית המנזר שהיה צמוד למבנה מצפון, שכיום הוא משכן המוזיאון העירוני (Musei civici di Padova) יחד עם קפלת סקרובני. הכנסייה התפרסמה במחזור ציורי הפרסקו של אנדראה מנטניה שרובם אבדו כתוצאה מהפצצה של בעלות הברית ב-1944.
היסטוריה

בפדובה היו שתי קהילות שהיוו את הגרעין לאיחוד מסדר האוגוסטינים המכונה "מגנה אוניו" בשנת 1256, הוויליאמטים (guglielmiti) התיישבו באזור סנטה קרוצ'ה והג'אמבונטים (giamboniti), ששכנו בעיר לפחות מאז שנת 1242. המסדר המאוחד התיישב באתר הארנה והקים את משכן סנטה מריה דלה קאריטה (Santa Maria della Carità), השם המקורי של מתחם האוגוסטינים בפדובה. מעט מאוד ידוע על הכנסייה הפרימיטיבית ומבני המנזר. הכנסייה הנוכחית נבנתה על חשבון הציבור משנת 1276, כפי שהעיד התקנון העירוני מיום 7 ביוני 1276 והושלמה בסביבות שנת 1306 על ידי האח ג'ובאני דלי ארמיטאני כשנבנתה תקרת העץ והושלמה החזית, המאופיינת בפסאודו-לוג'יה עם קשתות אבן, שממשיכות גם לאורך הצד הדרומי.
החל מ-1509 נהגו להתכנס הרקטורים וחברי המועצה של העיר מדי שנה בכנסייה, ב-17 ביולי, יום מרינה הקדושה לחגוג את המאבק נגד ה"קיסרים" במהלך מלחמת ליגת קמברה, והחל משנת 1571, גם לחגוג גם את הניצחון בקרב לפנטו.
אנרי השלישי משושלת ולואה שהה בכנסייה בדרכו לצרפת בדרכו להכתרה כמלך צרפת (1574), ובהמשך הגיע לכאן פרנציסקוס מסאל להתפלל, כשהיה סטודנט באוניברסיטה. מרטין לותר שהה במנזר הסמוך ב-1510 בעת שעבר דרך פדובה במסעו לרומא.
הנזירים הורחקו ממשכנם בעקבות צו החילון הנפוליאוני מיום 28 ביוני 1806. הכנסייה נפתחה מחדש לפולחן בשנת 1808 ומתחם הקלויסטר של המנזר הוסב לקסרקטין צבאי (קסרקטין גטאמלאטה).
במשך מאות שנים הכנסייה הועשרה בעיטורים ובחפצי אמנות, שאבדו בחלקם במהלך ההפצצה האנגלו-אמריקאית. המבנה הדתי והמנזר לשעבר נפגעו קשות מהפשיטה האווירית של 11 במרץ 1944. הנזק היה עצום: החזית, התקרה והאפסיס נהרסו חלקית וקפלות דוטו ואובטרי נהרסו כליל. אין ספק שהסיבה להפצצה במלחמה נובעת משימוש הצבאי הגרמני במנזר לשעבר, כמו גם הקרבה לתחנת הרכבת. החלק העליון של החזית, התקרה והחלק מהאפסיס שנהרס, נבנו מחדש לאחר המלחמה בשנים 1946–1950, תוך שחזור מדוקדק של המבנה המקורי ושימוש בעיקר בלבנים מקוריות מההריסות, בניהולו של פרדיננדו פורלאטי, מהנדס שהתמחה בשחזור מבנים.
הכנסייה משמשת כיום ככנסיית רובע בדיוקסיה של פדובה.
ביולי 2021 הכריז ארגון אונסק"ו על הכנסייה אתר מורשת עולמית, חלק מהאתר מחזורי הפרסקו של פדובה מהמאה ה-14.
תיאור

הכנסייה היא בעלת ספינה יחידה מוארכת למדי, ומסתיימת ב-3 אפסיסים, שני הצדדיים ישרים והמרכזי מחומש עם גג עץ. הקפלה בצד ימין צמודה לקפלת אובטרי המפורסמת. בצד ימין, הדרומי, יש ארבע קפלות צדדיות.
תיאור > מבחוץ

החזית הושלמה באמצע המאה ה-14 וכוללת גמלון המקושט בפילסטרים ובחלקו התחתון חלון רוזטה. בחלק התחתון של החזית יש פסאודו-לוג'יה באבן עם חמש קשתות, שער הכניסה נמצא בקשת המרכזית, בעוד שבצדדיות מצויים קברים. השער בצד הדרומי, מתקופת הרנסאנס, מעוטר בשנים עשר תבליטים נישאים המתארים את החודשים, עבודה של ניקולו בארונצ'לי מפירנצה המתוארכת לשנת 1422.
תיאור > פנים הכנסייה

פנים הכנסייה בנוי מספינה רחבה שקירותיה מתאפיינים בשינוי הצבע האופקי של שכבות הטוף והלבנים. במזרח יש שלוש קפלות, כשהקפלה המרכזית הגדולה יותר מחומשת. מאוחר יותר נוספו בצד הדרומי ארבע קפלות בגדלים שונים. בשנת 1306, קיבלה הכנסייה תקרת עץ על פי עיצובו של האח ג'ובאני דלי ארמיטאני האופיינית לכנסיות מימי הביניים בוונטו עם קמרונות חבית המורכבים משני חצאי חביות וחבית שלמה, ששוחזרו נאמנה. באותה שנה הוא גם תכנן את התקרה בפאלאצו דלה רג'ונה. בקדמת הספינה לשעבר בית המקהלה של האבות, קמרון החבית מורכב מחבית אחת ושישה חצאים. בחלק האחורי של הכנסייה ישנם שניים מהקברים המפוארים ביותר של המאה ה-14 בוונטו, משמאל יאקופו השני דה קאררה (תחילת המאה ה-14 - 19 בדצמבר 1350), שליט פדובה, עם הקדשה מפרנצ'סקו פטרארקה. מימין הסרקופג של אוברטינו דה קאררה (מת ב-1345). שני הסרקופגים הוכנו על ידי הפסל הוונציאני אנדריולו דה סאנקטיס, הוצבו במקור בכנסיית סנט'אגוסטינו, והועברו לכאן כשהכנסייה נהרסה בשנת 1819.
הצלב הגדול המצויר מעל המזבח הראשי הוא מהמאה ה-14 נוצר על ידי האמן הוונציאני ניקולו סמיטקולו (אנ')
בקפלה של משפחת קורטליירי (Cortellieri), הממוקמת בצד ימין של הספינה, יש כמה שרידים ממחזור ציורי הפרסקו שיצר ג'וסטו דה מנבואי (אנ') בסביבות שנת 1370 המתאר את "תפארת אוגוסטינוס הקדוש יחד עם המעלות והאומנויות הליברליות".
בצד שמאל של הספינה יש שעון עתיק יומין.
הקפלה הראשית מעוטרת במחזור ציורי קיר מאת גואריאנטו די ארפו (אנ') שאחרי ההרס בעקבות המלחמה מכסה רק את הקיר השמאלי (הצפוני), עם סיפורי פיליפוס הקדוש ואוגוסטינוס הקדוש בשלושת הרגיסטרים העליונים ובבסיס הקיר ציור מונוכרומטי המתאר את האלגוריות של כוכבי הלכת והעידנים של האדם: ברור שחלק זה של העיטור מושפע מציורי הקיר הסמוכים של ג'וטו בקפלת סקרובני הסמוכה. את עבודות הציור של גוארינטו באפסיס הראשי אפשר לייחס סגנונית לשנים 1361–1365. הסצנות ששרדו הן:

1, 2. פיליפוס הקדוש נאלץ להקריב למארס

3. מפגש פיליפוס הקדוש עם הבישופים

4. המרטיריות של פיליפוס הקדוש על הצלב

5. חזונו של אוגוסטינוס הקדוש

6. הלבשת סנט אוגוסטינוס והטבלת אדאודאטוס
תיאור > קפלת אובטרי

מדרום לקיר בית המקהלה נמצאת הקפלה של משפחת אובטרי (Ovetari), המוקדשת ליעקב הקדוש וכריסטופורוס הקדוש, שאת הציורים בה הזמין הנוטריון אנטוניו אובטרי בצוואתו. במקור הוזמנה העבודה מהציירים המבוגרים ג'ובאני ד'אלמניה (Giovanni d'Alemagna) ואנטוניו ויוואריני (Antonio Vivarini), צייר ונציאני בסגנון גותי מאוחר, והציירים הצעירים ניקולו פיצולו (Niccolò Pizzolo) ואנדראה מנטניה. ג'ובאני ד'אלמניה מת לאחר שהשלים את זרי הפרחים בקמרון ואנטוניו ויוואריני צייר ארבעה אוונגליסטים. את עבודתם המשיכו בונו דה פררה (Bono da Ferrara ) ואנסואינו דה פורלי (Ansuino da Forlì). אנדראה מנטניה בן ה-17 צייר שלושה קדושים בקמרון האפסיס בין מורי הכנסייה מאת פיצולו. מאוחר יותר כנראה עבד מנטניה על הלונטה השמאלית על "קריאת השליחים יעקב ויוחנן בן זבדי" ועל "דרשת השליח יעקב", אותה השלים בשנת 1450 לפני שהמשיך לעבוד על הקיר המרכזי. בשנים 1451–1453 הופסקה העבודה בשל מחסור במימון והיא התחדשה בביצוע של אנדראה מנטניה לבדו בשנים 1453–1457 לאחר מותו של פיצולו. הוא השלים את "הסצנות מחייו של יעקב הקדוש הזקן", ו"עליית מרים השמיימה" על הקיר האמצעי וה"סצנות מחייו של כריסטופורוס הקדוש" אותו התחילו בונו דה פררה ואנסואינו דה פורלי באזור התחתון, וצייר את "מות הקדושים של כריסטופורוס הקדוש". "עליית מרים השמיימה" ו"מות הקדושים של כריסטופורוס הקדוש" שרדו משום שהוסרו בגלל מצבם הלקוי כבר בשנת 1880, הועברו לבד קנבס ונלקחו במהלך המלחמה לשם הגנתם. תצלום של "מות הקדושים של יעקב הקדוש" בגודל המקורי הוצמד לקיר הצדדי השמאלי והוכנסו השברים שנשמרו מפשיטת ההפצצות של בעלות הברית בשנת 1944. נשמרו רק 77 מטרים רבועים מהפרסקו מתוך כמה מאות מטרים רבועים של הקיר המקורי מתוך 88,000 שברים קטנים שהורכבו מחדש בעזרת מתמטיקאים.
תיאור > קפלת דוטו

בין מקום הקודש לקפלת אובטרי נמצאת קפלת דוטו (Cappella Dotto) הקטנה; על הקיר הימני נמצאת אנדרטת הקבר של פרנצ'סקו דוטו.
תיאור > קפלת סנגואינצ'י

הקפלה, המוקדשת לקדושים קוסמה ודמיאנו וממוקמת משמאל למזבח הראשי, ידועה יותר בשם קפלת סנגואינצ'י (Cappella Sanguinacci), על השם המשפחה שנתנה לה חסות.
על הקיר הימני העליון יש ציור הקיר עם המדונה והקדושים, יצירתו של מאסטר המקהלה סקרובני, המתוארכת בערך לעשור הרביעי של המאה הארבע עשרה.
למטה אפשר לראות את "המדונה המכותרת עם הקדושים ומציע המנחה", שיכול להיות האציל הגרמני אנריקו שפיזר (Enrico Spisser), באותה תקופה בשירותה של משפחת קרארזי. הפרסקו נעשה בסביבות 1373 כנראה על ידי ג'וסטו דה מנאבואי.
על הקיר השמאלי ניתן לראות שרידים של פרסקו מקודש עם סמלי אצולה, שאבדו במידה רבה בשל מיקומו של הקבר של אילריו סנגואינצ'י, מנהיג וראש עיריית בולוניה ופירנצה, שמת בשנת 1381.
תיאור > חדר תשמישי הקדושה

בחדר תשמישי הקדושה החדש, כיום קפלה ליום חול, נשמרות כמה יצירות אמנות יקרות ערך, ביניהן "ישו והאישה השומרונית", "ישו והנואפת", "החתונה בכפר כנא" ודוד מאת פייטרו ריצ'י; יוחנן המטביל הקדוש שהוקצה לאחרונה מחדש לגווידו רני; "מדונה עם קדושים" מאת לודוביקו פיומיצ'לי; "מדונה עם ישו התינוק" מאת אלטיקיירו דה דזביו (אנ') והקבר של התאולוג פאולו ונטו.
תיאור > המאוזולאום של מרקו מנטואה בנאווידס

לאחר שעבר ממנטובה לפדובה, בנה המלומד והסופר מרקו מנטואה בנאווידס בשנת 1544 מאוזוליאום גרנדיוזי, עבודתו של הפסל הפלורנטיני ברתולומאו אמאנטי. בצידי הסרקופג ישנם שני פסלים "עבודה" ו"סבלנות", כאשר בחלקו העליון נמצא הפסל המתאר את בנאווידס בין "זמן" ל"תהילה". המכלול כולו נשלט על ידי "אלמוות".
האנדרטה עשויה אבן צהובה מנאנטו (Nanto), ואילו הפסלים עשויים שיש לבן.
ביאורים

↑  Magna Unio, מילולית "האיחוד הגדול", איחוד של 5 מסדרים של אוגוסטינים בעקבות בולה שהוציא האפיפיור אלכסנדר הרביעי ב-9 באפריל 1256
↑  Marina di Spoleto, נזירה אוגוסטינית שנולדה ופעלה בעיר ספולטו בשלהי המאה ה-3, שטרם קיבלה מעמד רשמי של קדושה בכנסייה הקתולית
↑  המונח של האקדמיה ל-high-relief
↑  בנו של אוגוסטינוס