stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שארל דה גול
חשיבותו ההיסטורית

דה גול נחשב למופת לאומי צרפתי, וזאת בשל פעולותיו במספר אירועים היסטוריים, שעיצבו את ההיסטוריה של צרפת ואת התודעה הלאומית הצרפתית במהלך המאה ה-20:
גבורתו האישית כחייל מן השורה במהלך מלחמת העולם הראשונה;
התעקשותו על לוחמת שריון התקפית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, כאשר הפיקוד הצרפתי העליון העדיף רעיונות הגנתיים שהביאו ליצירת קו מאז'ינו;
פיקודו על כוחות שריון במהלך המערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה;
עמידתו, לצד אישים כפול ריינו וז'ורז' מנדל, כנגד הפוליטיקאים בממשלת צרפת שהעדיפו להיכנע לגרמניה, בתפקיד תת-שר ההגנה, בתקופה שקדמה לכניעת צרפת;
שמירת נס הלאומיות הצרפתית בגלות, ומלחמה ללא פשרות נגד הנאצים במסגרת צבא צרפת החופשית, שעה שרבים מבני עמו העדיפו לפעול בשיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית;
קבלת תפקיד נשיא הרפובליקה לאחר קריסת הרפובליקה הצרפתית הרביעית, ועיצוב חוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית;
קבלת החלטה על פינוי הצבא הצרפתי והמתיישבים הצרפתיים מאלג'יריה ומתן עצמאות לאלג'יריה בשנת 1962, במהלך שהיה מנוגד לעמדות שהביע בעבר בנושא זה.
בפעולות אלו השפיע דה גול עמוקות על צרפת ועל אירופה, והטביע את חותמו על ההיסטוריה הצרפתית, על המשטר בצרפת, ועל הפוליטיקה הצרפתית, ואף כיום מוקירים בצרפת את זכרו כאחד מגדולי בניה של האומה הצרפתית.
ביוגרפיה > 1890–1912: השנים המעצבות

שארל דה גול היה ילדה השלישי (מתוך חמישה – ארבעה בנים ובת) של משפחה בורגנית שמרנית קתולית ממעמד הביניים. מצד אביו היה צאצא למשפחה אריסטוקרטית מאזור נורמנדי ובורגונדי, אשר גרה בפריז זה מאה שנה, ומצד אמו היה צאצא ליזמים שהתעשרו לא מכבר מהאזור התעשייתי של ליל. דה גול נולד בעיר ליל, אך גדל וחונך בפריז.
אביו, אנרי דה גול, היה מנהל בית ספר. אנרי לימד פילוסופיה ומתמטיקה. הוא היה מוותיקי מלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871), שבה ממלכת פרוסיה, ובהמשך הקיסרות הגרמנית, הנחילה תבוסה משפילה לצרפתים, שלדעת רוב האירופאים עד אותה עת נחשבה למעצמה הראשונה במעלה ביבשת. אובדן זה השפיע על אביו של דה גול, כמו על צרפתים רבים אחרים. הוא היה פטריוט שהאמין בלהט כי יש לנקום על התבוסה ולהשיב את חבל אלזס-לורן לריבונותה של צרפת. הפטריוטיות שלו הועברה לילדיו, אותם חינך לסייע בבנייה מחדש של צרפת ויוקרתה.
אמו של דה גול הייתה ז'אן מיילו. פעמים רבות דובר במשפחה על המורשת הפטריוטית ארוכת השנים. דוגמה לכך הוא ז'אן דה גול, מאבות אבותי המשפחה שלחם נגד הצבא האנגלי במהלך קרב אז'נקור, במסגרת מלחמת מאה השנים בין אנגליה לצרפת. משפחתו הייתה משפחה אינטלקטואלית. סבו היה היסטוריון, סבתו סופרת, ואביו הרצה בבתי ספר פרטיים קתוליים. ויכוחים פוליטיים היו שכיחים בבית דה גול, ומגיל צעיר עודד אביו את הנער לקרוא בכתבי ההוגים השמרנים של התקופה. המשפחה הייתה פטריוטית מאוד, והוא גדל על ברכי ההערצה למורשת צרפת ולתרבותה. על אף שהמשפחה הייתה שמרנית ואף מלוכנית, חונך דה גול לרחוש כבוד לחוק ולמוסדות הרפובליקה. הדעות בעניינים חברתיים בבית דה גול היו מתקדמות יחסית, והושפעו מהתנועה הסוציאלית הקתולית (צר').
במהלך פרשת דרייפוס תמכה המשפחה באלפרד דרייפוס, בניגוד לעמדת החוגים השמרניים. דודו של שארל, שעל שמו נקרא האחרון, השפיע גם כן על הרגש הפטריוטי ששרר במשפחה. דה גול אמנם לא היה הבכור, אך ניסה למסד לעצמו עוד מילדותו תדמית של מנהיג מעל שאר אחיו ואחיותיו. דוגמה לכך הייתה כאשר יצר שפת סתרים והביא את אחיו ואחיותיו לדבר בה באופן מוחלט.
ביוגרפיה > 1940–1945: צרפת החופשית

ב-18 ביוני 1940 נשא דה גול נאום לאומה הצרפתית, ששודר ב-BBC מלונדון בתרגום סימולטני לאנגלית. הקבינט הבריטי ניסה למנוע מדה גול לשאת את הנאום, אך צ'רצ'יל פסק אחרת. בצרפת הכה "נאום השמונה עשר ביוני" גלים. "צרפת הפסידה בקרב, אך לא הפסידה במלחמה" הייתה השורה המפורסמת מנאום זה. אף על פי שמעט אנשים שמעו בפועל את הנאום (BBC לא הייתה תחנה פופולרית בצרפת, ומיליונים היו פליטים חסרי בית בעקבות המלחמה), ציטוטים מן הנאום הופיעו למחרת בעיתונות באזור שלא נכבש על ידי הגרמנים, וה-BBC חזר על שידור הנאום במשך כמה לילות. עד מהרה ידע העם הצרפתי, כי בתוך ההמולה שיצרו הכיבוש והכניעה, ישנו גנרל צרפתי בלונדון המתנגד לדרך שבה נעשים הדברים, ומנסה לזכות במלחמה שנראתה לרבים אבודה. עד היום נחשב נאום זה לאחד הנאומים הידועים והחשובים בהיסטוריה של צרפת.
מלונדון החל דה גול להקים את הכוח הצבאי שנקרא אחר כך "צרפת החופשית". ארצות הברית המשיכה בקשריה עם המשטר הצרפתי באזור הדרום הבלתי כבוש, אשר נקרא צרפת של וישי (על שם העיר וישי בה ישבה הממשלה), אך ממשלת בריטניה ניתקה את קשריה עם וישי, ותמכה בדה גול.
ב-4 ביולי 1940 דן בית דין צבאי בטולוז את דה גול, בהיעדרו, לארבע שנות מאסר בפועל ושנת מאסר על תנאי. התכתבותו של דה גול עם המפקד הצבאי וייגאן, נענתה בדרישה כי יתייצב בטולוז לרצות את מאסרו. ב-2 באוגוסט 1940, החמיר בית הדין את עונשו, והטיל עליו עונש מוות.
במגעיו עם בעלות הברית, בריטניה וארצות הברית, התעקש דה גול לשמור על עצמאות וחופש פעולה מלא בשם צרפת, אפילו במקומות בהם התעקשות זו הייתה מביכה ובלתי נוחה למארחיו. התנהגות זו גרמה לצ'רצ'יל להעיר כי "מכל הצלבים שנאלצתי לשאת, צלב לוריין (סמלה של צרפת החופשית) הוא הכבד ביותר".
דה גול המשיך לעבוד, והצליח להעביר לצדה של צרפת החופשית רבים ממושבות צרפת במרכז אפריקה. תחת הנהגתו, ובפיקודו של הגנרל מארי-פייר קניג, תרמו כוחות צרפת החופשית תרומה הרואית בקרב ביר חכים, ביוני 1942, עת עיכבו את התקדמות הגנרל רומל בלוב, כשהם מבטיחים את נסיגתה של הארמייה השמינית הבריטית.
במהלך המלחמה היו לדה גול סכסוכים רבים עם מנהיגי בעלות הברית. משבר חמור היה כאשר מונה ז'אן פרנסואה דרלאן למפקד הכוחות הצבאיים ולמושל האזרחי מטעם בעלות הברית בצפון אפריקה בשנת 1942, בעקבות פלישת כוחות בעלות הברית לצפון אפריקה שכונתה "מבצע לפיד". דרלאן היה מראשי ממשל וישי, ונחשב לבוגד, פשיסט ומשתף פעולה. למרות זאת החליטו צ'רצ'יל ורוזוולט כי מטעמים של ריאל-פוליטיקה הוא הראוי לשמש בתפקיד. המשבר נפתר עקב הירצחו של דרלאן על ידי צרפתי אנטי פשיסט בדצמבר 1942.
זמן מה ניהל דה גול מאבק עם הגנרל אנרי ז'ירו אשר נמלט מן השבי הגרמני ושימש בתפקידים מרכזיים בפלישה לצפון אפריקה ולקורסיקה, והיה מועמדו של הנשיא רוזוולט לתפקיד ההנהגה, אך לבסוף הצליח דה גול להסיט את ז'ירו ולהתמנות למנהיגה הבלתי מעורער של "צרפת החופשית". ב-1944 חזר לצרפת כגיבור לאומי, ונכנס עטור ניצחון לפריז לאחר שחרורה בידי כוחות "צרפת החופשית" בפיקודו של הגנרל פיליפ לקלרק ב-26 באוגוסט 1944. בספטמבר 1944 מונה דה גול ל"נשיא הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית" (כלומר ראש הממשלה).
לאחר המלחמה הכריז דה גול כי משטר וישי היה בלתי חוקי, וכי הממשלה הזמנית בראשותו היא המשך של הרפובליקה הצרפתית השלישית. עם זאת היה ברור כי יש צורך בשינוי חוקתי עמוק, עקב המאורעות שקרעו ופילגו את העם הצרפתי. משאל עם הוביל לכינון מועצה מכוננת בסוף שנת 1945, אך דה גול התנגד לטיוטת החוקה של הרפובליקה הרביעית שהחלה להתגבש, וסבר כי זו נותנת כוח רב מדי לפרלמנט וליריבויות מפלגתיות. דה גול התפטר ב-20 בינואר 1946.
ביוגרפיה > 1946–1958: שנות המדבר

התנגדותו של דה גול לחוקה המוצעת נכשלה בשל רצונן של מפלגות השמאל בנשיאות חלשה, לאור לקח ה"מרשליזם" (פולחן האישיות של הנשיא המרשל פטן) בצרפת של וישי. משאל עם באוקטובר 1946 אישר טיוטה של החוקה שהייתה גרועה בעיני דה גול אפילו מהטיוטה הראשונה.
באפריל 1947 עשה דה גול מאמץ מחושב לשינוי המפה הפוליטית, וייסד את מפלגת "אספת העם הצרפתי" (אנ') ‏– "Rassemblement du Peuple Français"‏ (RPF), אך התנועה איבדה את תנופתה לאחר שזכתה להצלחה ראשונית. במאי 1953 פרש שוב דה גול מפוליטיקה פעילה, אולם מפלגתו נותרה פעילה עד ספטמבר 1955.
דה גול פרש לכפר קולומביי-לה-דז-אגליז (אנ'), ושם כתב את זיכרונות המלחמה שלו (הופיעו בעברית תחת השם "מאבק לחירות" בהוצאת "עם הספר" בשנת 1958). בתקופה זו של פרישה רשמית שמר דה גול על קשרים עם ידידיו מתקופת המלחמה ומתקופת ה-RPF, וצפה מקרוב בהתרחשויות, ובמיוחד במשבר שהחל מתפתח באלג'יריה.
ביוגרפיה > 1958: התמוטטות הרפובליקה הרביעית

מיום ייסודה סבלה הרפובליקה הרביעית הצרפתית מאי יציבות פוליטית. הכישלון הצבאי ב"הודו-סין הצרפתית" (כיום וייטנאם), ואי היכולת לפתור את המשבר המחמיר באלג'יריה רק תרמו לאי יציבות זו.
ב-13 במאי 1958 תקפו מתיישבים צרפתיים באלג'יריה את בניין הממשל בעיר אלג'יר, במחאה נגד מה שראו כחולשת הממשלה הצרפתית אל מול דרישות הרוב הערבי באלג'יריה לעצמאות. "ועדה לביטחון הציבור" הוקמה בראשותו של הגנרל ז'אק מאסו, מתומכי דה גול. גנרל ראול סלן, מפקד הצבא באלג'יריה, הכריז ברדיו כי "הצבא לקח אחריות באופן זמני לגורלה של אלג'יריה הצרפתית".
תחת לחצו של מאסו, הכריז סלן "יחי דה גול" מהמרפסת בבניין הממשל הכללי באלג'יר ב-15 במאי. דה גול השיב יומיים מאוחר יותר כי הוא מוכן "לקחת את כוחותיה של הרפובליקה" (assumer les pouvoirs de la République). רבים ראו זאת כתמיכה בצבא המתמרד באלג'יריה.
ב-19 במאי הכריז דה גול שוב במסיבת עיתונאים שהוא עומד לרשותה של האומה. כאשר עיתונאי הביע דאגה כי הוא יפגע בזכויות האזרח, השיב דה גול: "האם אי פעם עשיתי זאת? להפך – אני הוא שהחזיר את זכויות האזרח שנלקחו. מי מאמין בכנות כי בגיל 67 אתחיל בקריירה כדיקטטור?". כרפובליקני בעמקי נשמתו התעקש דה גול לאורך כל המשבר כי לא יקבל סמכות כלשהי שלא באופן חוקי.
המשבר העמיק כאשר כבשו צנחנים צרפתים מאלג'יריה את האי קורסיקה, ומנהיגיהם שקלו נחיתה בפריז. מנהיגים פוליטיים מכל הצדדים הסכימו לתמוך בהחזרתו של דה גול לעמדת כוח, מלבד פרנסואה מיטראן (לימים נשיא צרפת), והמפלגה הקומוניסטית הצרפתית שגינתה את דה גול כסוכן של הפיכה פשיסטית. ב-29 במאי פנה הנשיא הצרפתי רנה קוטי אל "המהולל שבצרפתים" כי יקבל על עצמו להיות הנשיא האחרון של מועצת הרפובליקה הרביעית (דהיינו ראש הממשלה).
דה גול נותר נחוש בכוונתו לשנות את החוקה, אותה האשים בחולשתה הפוליטית של צרפת. הוא התנה את שובו בכך שיינתנו לו כוחות חוקיים לצוות צווים לשעת חירום למשך שישה חודשים, ובמהלך תקופה זו תנוסח חוקה חדשה ותובא בפני העם הצרפתי. ב-1 ביוני 1958 קיבל דה גול את מבוקשו. הוא מונה לראש הממשלה וניתנו לו סמכויות נרחבות למשך שישה חודשים על ידי מועצת העם.
ב-28 בספטמבר 1958 העניק משאל עם רוב של 79.2% לחוקה החדשה, וכך נוצרה הרפובליקה הצרפתית החמישית. למושבות (אלג'יריה נחשבה מבחינה חוקית לחלק מצרפת ולא למושבה) ניתנה בחירה: לקבל עצמאות מיידית או להיות כפופים להוראות החוקה החדשה. פרט לגינאה הצרפתית בחרו כל המושבות בחוקה, וכך הייתה גינאה למושבה הראשונה שקיבלה את עצמאותה מצרפת. המחיר ששילמו על כך תושבי גינאה היה הפסקה לאלתר של כל הסיוע הצרפתי.
ב-1958 הגיעה גולדה מאיר לפגישה בלשכתו, בה הבטיח לה את "ידידותו הנצחית לישראל".
ביוגרפיה > 1958–1962: ייסודה של הרפובליקה החמישית

בבחירות שהתקיימו בנובמבר 1958 זכו דה גול ותומכיו ברוב נוח, בדצמבר נבחר לנשיא ברוב של 78%, ובינואר 1959 הושבע לנשיא.
דה גול פיקח על רפורמות כלכליות מרחיקות לכת, שמטרתן הייתה המרצת המשק הצרפתי, כולל שינוי המטבע מן ה"פרנק" ל"פרנק החדש" שערכו היה מאה פרנקים ישנים. ב-22 באוגוסט 1962 ניצלו דה גול ואשתו מניסיון התנקשות בקלמאר כאשר נורתה אש אוטומטית לעבר מכוניתם. במישור הבינלאומי התגרה דה גול הן בארצות הברית והן בברית המועצות, ויזם מדיניות צרפתית עצמאית והתחמשות של צרפת בנשק גרעיני משלה. הוא דחף לשיתוף פעולה בין גרמניה לצרפת בהקמת האיחוד האירופי, והיה למנהיג הצרפתי הראשון המבקר בגרמניה מאז ועידת מינכן. בינואר 1963 מנע את הצטרפותה של בריטניה לשוק האירופי המשותף.
דה גול האמין כי ניתן לפתור את המשבר באלג'יריה באמצעים צבאיים, אך לא ניתן יהיה להגן על פעולות אלו במישור הבינלאומי, דבר שיסכן את עצמאותה של צרפת. עמדה זו גרמה לכעס גדול בקרב המתיישבים הצרפתים באלג'יריה ובקרב תומכיהם בצרפת עצמה, ודה גול נאלץ לדכא שתי מרידות באלג'יריה בקרב המתיישבים ובקרב אנשי הצבא. השנייה הייתה מרד גנרלים נגדו, שהתרחש באפריל 1961, ובמהלכו איימו צנחנים מורדים בפלישה לצרפת. כן אויים דה גול על ידי הארגון הטרוריסטי של המתיישבים באלג'יריה OAS.
במרץ 1960 תכננו גורמים בכירים בצבא צרפת להתנקש בדה-גול כדי לסכל את פינוי אלג'יריה. הם פנו לישראל בבקשת סיוע להתנקשות, והציעו בתמורה אספקה גדולה של כלי נשק מצרפת לישראל. דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל, הורה להעביר בדחיפות את האזהרה לדה-גול, וב-29 במרץ הודיע זאת דיפלומט ישראלי לקולונל דה-בואסיה, חתנו של דה-גול וראש לשכתו הצבאית. חייו של דה-גול ניצלו והוא הודה על כך לישראל בצינורות לא רשמיים. להערכת יובל נאמן, דה גול הרגיש מושפל מאוד שישראל הייתה צריכה לחוש לעזרתו. דה גול האשים בזיכרונותיו את בן-גוריון במזימות כיבוש וסיפוח.
במרץ 1962 הושג לבסוף הסכם בין הממשלה הצרפתית לנציגי ה-FLN, בו הסכימה צרפת לסגת מכל שטחי אלג'יריה, וזאת בתנאי שיישארו בידיה זכויות לחיפוש נפט והפקתו בשטחי אלג'יריה. בעקבות ההסכם הכריז דה גול על מתן עצמאות לאלג'יריה בחודש מרץ 1962.
בספטמבר 1962 הוא הוביל לשינוי חוקתי שהביא לבחירה ישירה של הנשיא על ידי העם. בעקבות תבוסה במועצה המחוקקת, פיזר גוף זה והכריז על בחירות חדשות, בהן קיבלו הגוליסטים רוב שאפשר להם חופש פעולה גדול יותר. אף שנושא אלג'יריה הוסדר, פרש ראש ממשלתו מישל דברה עקב סכסוך בנוגע להסדרים הסופיים באלג'יריה, ואת מקומו תפס ז'ורז' פומפידו.
ביוגרפיה > מאי 1968: מרד הסטודנטים

ההפגנות הגדולות והשביתות במאי 1968 היו אתגר לנשיאותו של דה גול. במהלך החודש נסע בחשאי לבאדן-באדן ונפגש שם עם הגנרל מאסו, המפקד הצבאי הצרפתי בגרמניה, וכפי הנראה דן עמו על התערבות צבאית נגד המפגינים.
לבסוף החליט דה גול לאמץ חלק מן הרפורמות שדרשו המפגינים. הוא שקל שוב קיום משאל עם על מנת לתמוך בצעדיו, אך פומפידו שכנע אותו לפזר את הפרלמנט (בו איבדה הממשלה את הרוב שהיה לה בבחירות במרץ 1967) ולערוך בחירות חדשות. הבחירות ביוני אותה שנה היו הצלחה מדהימה לתומכי דה גול ולבעלי בריתם, אשר הדגישו בתעמולתם את הפחד ממלחמת אזרחים וממהפכה, חשש שתמיד זרם מתחת לפני הקרקע בתרבות הפוליטית הצרפתית. מפלגתו של דה גול זכתה ב-358 מתוך 487 מושבים בפרלמנט, אך הוא בחר להחליף את ראש הממשלה פומפידו במוריס קוב דה מירוויל.
ביוגרפיה > 1969: הפרישה

שארל דה גול פרש ב-28 באפריל 1969, לאחר תבוסתו במשאל עם שבו ביקש להפוך את הסנאט (הבית העליון של הפרלמנט הצרפתי, הנחות בכוחו לעומת "המועצה הלאומית" שהוא הבית התחתון) לגוף מייעץ ולתת סמכויות חזקות למועצות אזוריות. היו שראו משאל עם זה כהתאבדות פוליטית ידועה מראש, בעקבות אירועי מאי 1968.
דה גול פרש לביתו שבקולומבה-לה-דז-אגליז, ונפטר ב-9 בנובמבר 1970 כתוצאה מקוצר נשימה.
בטקס האשכבה הציבורי שנערך בפריז נכחו מנהיגים ונציגים מכל רחבי תבל. מספר ימים לאחר מותו הוסב שמה של כיכר האטואל בפריז, שבמרכזה שער הניצחון, לכיכר שארל דה גול, וכן נמל התעופה הראשי של פריז, נמל התעופה שארל דה גול, נקרא על שמו.
חייו האישיים

שארל דה גול נישא ב-7 באפריל 1921 לאיבון ונדרו ("הדודה איבון"). לזוג היו שלושה ילדים: פיליפ (1921), אליזבת (1924) ואן (1928). אן סבלה מתסמונת דאון ומתה בגיל 20.
רטרוספקטיבה

דה גול נחשב לאחד מגדולי המדינאים במאה העשרים. תהילתו נובעת הן מראיית הנולד שהפגין בתחום האסטרטגיה הצבאית בין שתי מלחמות העולם, הן מהיותו המתנגד החריף ביותר לשלטונו של אדולף היטלר בקרב הצרפתים – אל מול תופעות של שיתוף פעולה וכניעה בארצו, והן מהכרעתו הנועזת שהביאה לסיום הסכסוך באלג'יריה.
לקריאה נוספת

שארל דה גול, מאבק לחירות, עם הספר, 1960
אליסטר הורן, כך נפלה צרפת, מערכות, 1971, מסת"ב 9650503137
מרק פרו, שבעה גברים במלחמה: מנהיגים שהכריעו את עתיד העולם, פריז, צרפת: כנרת, 2007
גדי היימן, סופה של ידידות מופלאה: יחסי ישראל-צרפת בתקופת נשיאותו של דה-גול, 1958–1967, הוצאת מאגנס, 2015
לואיג'י גלאני

| --- | --- |

 לידה:  12 באוגוסט 1861 ורצ'לי, ממלכת איטליה 
 פטירה:  4 בנובמבר 1931 (בגיל 70) Caprigliola, ממלכת איטליה 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 השכלה:  אוניברסיטת טורינו 
 מספר צאצאים:  4 
 
לואיג'י גָלֶיאַני (איטלקית: Luigi Galleani;‏ 1861 - 4 בנובמבר 1931) היה אנרכיסט איטלקי, פעיל פוליטי בארצות הברית משנת 1901 ועד לגירושו ממנה בשנת 1919. ידוע כמי שהטיף לפעול בדרכים אלימות כנגד מוסדות, כולל התנקשות ב"רודנים" ו"אויבי העם". חסידיו, המכונים "גלאניסטים" (Galleanists), ביצעו סדרת פיגועים מ-1914 ועד 1932, שכללו הנחת פצצות והתנקשויות. הקבוצה חשודה שהייתה אחראית לפיצוץ בוול סטריט ב-1920 שבו נהרגו 38 איש. גלאני מסווג כיום כאנרכו-קומוניסט וכאנרכו-מרדן.
נעוריו ותחילת פעילותו הפוליטית

גלאני נולד בוורצ'לי שבמחוז פיימונטה באיטליה להורים מהמעמד הבינוני. הוא הפך אנרכיסט עוד בטרם מלאו לו 20, כשלמד משפטים באוניברסיטת טורינו שבצפון איטליה. הוא פרש מלימודים בטרם השלים את התואר, והחל לקדם את דעותיו על אנרכיזם והאידיאלים של האנרכיסטים. ב-1880 הוא נמלט לצרפת לאחר שהמשטרה בטורינו ביקשה לאוסרו.
גלאני שהה בצרפת במשך קרוב ל-20 שנים. הוא שהה זמן קצר בשווייץ כשחבר לאנרכיסט והגאוגרף הצרפתי אליזה רקלו (Élisée Reclus). הוא סייע לרקלו בהכנת עבודת חייו "הגאוגרפיה החדשה" (La Nouvelle Geographie) וגם בארגון הפגנת הסטודנטים באוניברסיטת ז'נבה ב-1887 לזכרם של ההרוגים במהומות היימרקט בשיקגו. מסיבה זאת הוא נאסר וגורש משווייץ. לאחר שחזר לצרפת הוא גורש גם מארץ זו כמה שנים אחר-כך.
הוא חזר לאיטליה, וכמה שנים אחר כך נאסר והורשע בקשירת קשר, ונידון ל-5 שנות מאסר בכלא. החל מ-1894, בהיותו בן 31, הוא בילה יותר מחמש שנים בכלא ובגלות פנימית (domicilio coatto), בעיקר באי פנטלריה דרומית לסיציליה. בפנטלריה הוא פגש ונשא לאשה את מריה, שכבר הייתה אם לבן, סלווטורה. במשך השנים נולדו לזוג ארבעה ילדים. אמה גולדמן טוענת בזיכרונותיה כי פגשה את גלאני בבארה (Barre) שבוורמונט ב-1899, אך טענה זו אינה נכונה משום שבשנה זו שהה עדיין גלאני בפנטלריה, ממנה נמלט למצרים ב-1900.
במצרים הייתה קהילה גדולה של איטלקים גולים, וגליאני שהה במחיצת עמיתים אנרכיסטים במשך כמה חודשים. לאחר שהשלטונות במצרים דיווחו לו כי החלו דיונים בטיפול בצו ההסגרה שלו בחזרה לאיטליה, עזב גלאני את מצרים בחטף. הוא נסע לארצות הברית דרך לונדון והגיע ליעדו ב-1901 כשהוא בן 40.
גירוש

לואג'י גלאני ושמונה מחסידיו גורשו לאיטליה ביוני 1919, שלושה שבועות לאחר גל הפיגועים של ה-2 ביוני. על אף שלא היו בידי השלטונות הוכחות מוצקות להאשים את גלאני, הם יכול לגרשו משום שהיה תושב זר שעודד בגלוי את הפלת הממשלה בדרכים אלימות וכתב את המדריך לייצור פצצות הקרוי La Salute è in voi! ("הבריאות בתוכך"). עם הגיעו לאיטליה הוא נשלח בפקודת השלטון האיטלקי לגלות פנימית באי מול חופי איטליה. לאחר שמוסוליני עלה לשלטון היה גלאני נתון למעקב משטרתי. מאוחר יותר הותר לו לחזור לאיטליה גופא, אך המעקב המשטרתי אחר תנועותיו נמשך. גלאני מת מהתקף לב בשנת 1931 כשהוא בן 70.
מורשתו

לאחר גירושו של גלאני והרשעתם של  סאקו וונצטי ברצח המשיכו הגלאניסטים בפעולותיהם הרצחניות. בין השאר חשודים גלאניסטים, בייחוד מריו בודה (המכונה מייק בודה), בפיצוץ שאירע בוול סטריט ב-1920 שבו נהרגו 38 איש ו-143 נפצעו קשה, ובפיצוצים שהתבצעו ב-1927 וב-1932 בהם המטרות היו שופטים וסוהרים, כאשר המטרות המרכזיות היו השופט וובסטר תייר (Webster Thayer) ששפט את סאקו וונצטי ורוברט אליוט (Robert Elliott) שהיה תליינם של השניים. אבל בסופו של דבר גורשו כל הגלאניסטים הפעילים מארצות הברית. רובם בחזרה לאיטליה, חלקם לארגנטינה, וגל הפיגועים פסק.
לקריאה נוספת

Avrich, Paul, Sacco and Vanzetti: The Anarchist Background, Princeton University Press (1991)
Avrich, Paul, Anarchist Voices: An Oral History of Anarchism in America, Princeton: Princeton University Press (1996)
Davis, Mike Buda's Wagon: A Brief History Of The Car Bomb, United Kingdom: Verso Press (2007)
Manning, Lona, 9/16/20: Terrorists Bomb Wall Street, Crime Magazine, January 15, 2006
McCormick, Charles H., Hopeless Cases: The Hunt for the Red Scare Terrorist Bombers, University Press of America (2005), ISBN 0761831339, 9780761831334
דוד טמקין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ה'תרכ"א האימפריה הרוסית ורשה, האימפריה הרוסית
 פטירה:  31 באוקטובר 1922 (בגיל 61 בערך) ט' בחשוון ה'תרפ"ג
 מקום פעילות:  האימפריה הרוסית ורשה, פיוטרקוב
 תקופת הפעילות:  תחילת המאה ה-20 – 31 באוקטובר 1922
 השתייכות:  חסידות גור
 תחומי עיסוק:  רבנות, מסחר
 רבותיו:  הרב יוסף דב הלוי סולובייצ'יק, הרב ישראל יהושע מקוטנא
 חיבוריו:  "ויברך דוד" על מסכתות ברכות ושבת
 אב:  מיכאל
 
הרב מנחם דוד טֶמקִין (בכתיב יידי: טעמקין; תרכ"א – ט' בחשוון ה'תרפ"ג) היה רבה של העיר פיוטרקוב בתקופת מלחמת העולם הראשונה ולאחריה ומחשובי רבני פולין. היה מגדולי חסידי השפת אמת מגור ובנו האמרי אמת ואף עמד עמהם בקשרי משפחה. מחבר הספר "ויברך דוד" על מסכתות ברכות ושבת.
ביוגרפיה

נולד בוורשה לאביו הרב מיכאל טמקין (האפסנאי של מבצר ברסט ליטובסק ובנו של הרב דוד טמקין שהיה מגאוני וורשה) ולאמו לאה דבורה. למד בבריסק אצל הרב יוסף דב הלוי מבריסק בעל "בית הלוי", אצלו הוסמך לרבנות, ואצל רבי ישראל יהושע מקוטנא שהיה רבו המובהק.
נשא את גיטל, בתו של משה נתן האלבר, מנגידי ורשה. חותנו הוריש לו הון רב. ביתו שבוורשה היה גדול מֵמדים, ופקדו אותו רבים מגדולי וגאוני פולין. גם רבו רבי יהושע מקוטנא היה מתארח בביתו באופן קבוע כאשר היה שוהה בעיר.
נמנה עם חסידי גור והיה מקורב לרבי יהודה אריה לייב מגור. עמד בקשר גם עם רבי חיים אלעזר וקס (חתן רבו רבי יהושע מקוטנא). כמו כן היה מקורב לרבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב בעל ה"אבני נזר". לימודו שילב בקיאות ולמדנות, והוא התפרסם כעילוי ותלמיד חכם מובהק עוד בצעירותו. הוא כונה "העילוי הוורשאי".
לאחר נישואיו עסק במסחר במשך כשלושים שנה. לאחר שירד מנכסיו, החליט להתמודד למשרת רבנות. תחילה הגיש את מועמדותו לרבנות זדונסקה וולה בתמיכת חסידי גור שבעיר, אולם חסידי אלכסנדר התנגדו לקבל רב מחסידי גור, ובעיר פרצה מחלוקת בין שני הצדדים. בתחילה נבחר הרב טמקין, אך תומכי המועמד השני הרב אליעזר ליבשיץ שהיה מיוצאי ליטא הצליחו לבטל את הבחירות על ידי השלטונות, ובבחירות השניות נבחר הרב ליבשיץ.
בעצת ידידיו ובראשם רבי מאיר יחיאל הולשטוק מאוסטרובצה הגיש מועמדות לרבנות פיוטרקוב. הרב הולשטוק אף נסע במיוחד לעיר בשביל להבטיח את בחירתו, ושהה בה במשך מספר שבועות. פרנסי העיר שקלו לשלול את המועמדות שלו מכיוון שלא שימש לפני כן כרב בעיר או בקהילה כלשהם, אך לאור המלצת הרב הולשטוק הוחלט למנותו כרב העיר. לאחר מינויו לתפקיד בחודש אדר תרע"ב, הוא עבר לפיוטרקוב.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר בידי שלטונות הצבא, ומאז עברה בין רשות לרשות, כאשר בכל פעם הודיעו לרב, כנציג הדתי של קהילתו, שאם תתרחש פעולה כלשהי הנוגדת לתקנות תוטל האחריות על כתפיו. האזהרות החוזרות ונשנות השפיעו לרעה על מצב בריאותו והחמירו את מחלתו.
באוקטובר 1914, זומן הרב טמקין למשפט של שני חיילים יהודיים שפעלו בשורות צבא האימפריה הרוסית והואשמו בריגול לאחר שנשמעו מפיהם קריאות "שמע ישראל" שזוהו על ידי חברי פלוגתם כהשמעת מילות קוד לצד האויב. נשיא בית הדין הצבאי שהיה בעל דרגת גנרל, התברר כמכר וותיק של הרב טמקין מהתקופה בה שימש כמפקד מבצר ברסט ליטובסק כאשר אביו רבי מיכאל שהיה האפסנאי של המקום עמד עמו בקשרי ידידות קרובים. ההיכרות סייעה לדברי הסנגוריה של הרב טמקין והשניים שוחררו וניצלו ממוות. לאחר סיום המשפט ביקש הרב טמקין ממכרו נשיא בית המשפט שיעניק לו תעודה המאשרת את נאמנותו ומסירותו לשלטון הרוסי כבן למשפחה שתרמה רבות לצבא הרוסי. תעודת היושר הוענקה לו בהטעמה שמן הראוי להתייחס אליו כאל אישיות דגולה הנושאת בעול בתפקידו כמנהיג רוחני וכאזרח ממדרגה ראשונה, והוא ייחס לה חשיבות רבה.
הוא נבחר ליו"ר כינוס הרבנים שהתכנס בלובלין בין 12–14 בספטמבר 1916, לפי הוראת השלטון המרכזי של הקיסרות הגרמנית בפולין.
הרב טמקין נמנה עם חברי "מועצת גדולי התורה" בפולין. בכ"ג-כ"ה טבת תרפ"ב התקיימה "אספת הרבנים בוורשה" בהשתתפות יותר מ-200 אדמו"רים ורבנים מפולין, גליציה וליטא. בתום הקראת החלטות האספה, בחרו הרבנים חמישה עשר חברי "ועד הנהגה" מרכזית וביניהם הרב טמקין.
רמ"ד טמקין נפטר לאחר מחלה קצרה בבוקר יום שלישי, ט' בחשוון ה'תרפ"ג, 31 באוקטובר 1922, ולמחרת (ביום רביעי בשעות הצהריים) הובא לקבורה בכבוד גדול בפיוטרקוב. את מקומו כרב העיר מילא הרב מאיר שפירא משנת תרפ"ד, לאחר בחירות פנימיות בין יהודי העיר והסביבה.
חיבוריו

ספרו "ויברך דוד" על מסכתות ברכות ושבת – נדפס בוורשה בשנת תרצ"ו על ידי בניו. הספר נדפס מחדש בישראל (אלעזר הנדלס, ירושלים) ובניו יורק (יצחק בראך, ברוקלין, תשנ"א).
הוא השאיר אחריו כתבי יד בכל מקצועות התורה – בדרוש, בהלכה ובאגדה, אך בניו הספיקו להוציא לפני מלחמת העולם השנייה רק חלק אחד מספריו הרבים.
התכתב רבות עם גדולי דורו ואף מוזכר בספריהם. כמה מחידושיו ושיחותיו התפרסמו בכתבי עת תורניים שונים בפולין. בכמה ספרים הובאו תשובותיו לשאלות שנשלחו אליו, וכן ציטוטים מדבריו. נהג להעניק הסכמות לספרים שהובאו בפניו.
משפחתו

בתו חיה שרה נישאה לרבי יוחנן סילמן, שנחשב לגאון ותלמיד חכם ונפטר בחיי חמיו (בכ"ז בשבט תרע"ח): בנם הבכור טוביה נתן יצחק הוא אביו של הרב יהודה סילמן. בנם הרב אברהם מרדכי סילמן שנישא להדס בתו של הרב נחמיה אלתר, שימש כמו"צ וכחבר ועד הרבנים בלודז' וכיהן כרבה של ראדוגושץ'. בנם הרב לייביש שכנא סילמן שנישא לבלומה, נודע בחסידותו המופלגת והיה ראש החבורה של אברכי גור בלודז', ויש שהגדירוהו כגדול הלומדים הבקיאים. בתם לאה נישאה להרב אלעזר הנדלס, מייסד הקריה החסידית באשדוד - שהפכה לימים להתיישבות הגדולה הראשונה של הציבור החרדי מחוץ לערים הגדולות בני ברק וירושלים (הרב הנדלס מוכר גם מ"פסק דין הנדלס נגד קופת עם").
בנו רבי משה נתן – כיהן כדיין בפיוטרקוב. עם התמנות הרב מאיר שפירא לרב העיר בשנת תרפ"ד, שימש רבי משה נתן כדומ"צ גם באחד הפרברים של פיוטרקוב. הוא היה אהוב ומקובל על כולם ונחשב לנואם ודרשן מצוין. בכנסייה הגדולה השלישית שהתקיימה בשנת תרצ"ז מונה כממלא מקום בארגון "חברי המועצה המרכזית של אגודת ישראל העולמית" במדינת פולין. בתחילת מלחמת העולם השנייה שימש כחבר ב"בית הדין לענייני עגונות" שהקים רב העיר רבי משה חיים לאו, והיה שותף בבירורים המופיעים בספרו "הדרך לקידוש השם" בנוגע לשיתוף פעולה עם הנאצים. בתקופה זו הוא הוכה ועונה בידי אנשי הגסטפו בשל היותו בעל זקן, כאשר לאחר מכן הם תלשו את זקנו בידיהם.
בנו רבי יהושע יצחק – מגדולי העסקנים של אגודת ישראל בינדז'יוב.
בנו מרדכי אריה.
בנו שלמה – נשא את פייגא מינטשא בת רבי יעקב מאיר בידרמן חתנו של השפת אמת. לאחר שהתגרשו, נישאה בזיווג שני לדודה האדמו"ר האמרי אמת מגור, וממנו ילדה את רבי פינחס מנחם אלתר מגור. בנה מזיווג ראשון היה הרב יהודה אריה לייב טמקין שהתחנך על ברכי אביו חורגו האמרי אמת (נישא בסיוון תר"ץ לחנה בת רבי בונם לוין מלודז' נכדו של הרבי רבי העניך).
בתו ברכה נישאה לאהרן יוחנן ראזענבערג מלודז'.
בתו רחל נישאה לרוזנבלום (Chil Eliasz Rozenblum) מראדום.
חתנו אברהם כהן (אחיו של התעשיין הנודע אשר כהן מלודז').
כמעט כל בני משפחתו נספו בשואה. נכדיו טוביה סילמן ולאה הנדלס (ילדיו של חתנו רבי יוחנן) עלו לישראל יחד עם בני משפחתם מספר שנים לפני השואה וכך ניצלו.