אלכס שטיין
ביוגרפיה > שופט בבית המשפט העליון > פסיקתו > חוקתי

בשני פסקי דין שעסקו בסמכויותיהם של שרים, ביקש שטיין לקבוע חריג לכלל לפיו היועץ המשפטי לממשלה הוא מפרשו הבלעדי של החוק המדבר בקול אחד בשם הממשלה ושריה. לפי חריג זה, כאשר חוקיות פעולתם של הממשלה או השר נקבעת על בסיסם של כללים גמישים של "מידתיות", "סבירות", וכדומה, יהא זה נכון לאפשר לשר או לממשלה להציג בבית המשפט עמדה החולקת על עמדתו של היועץ המשפטי לממשלה; ואם היועץ איננו מוכן להגן על עמדת השר או הממשלה, ייצוג הממשלה או השר ייעשה על ידי עורך דין פרטי.
בבג"ץ המרכז הרפורמי לדת ומדינה נגד שרת המשפטים, שניתן בספטמבר 2020, כתב שטיין פסק דין עקרוני שהגדיר את חופש הביטוי של רבני עיר. זאת, במסגרת עתירה שהתלוננה על סירובה של שרת המשפטים איילת שקד לפתוח בהליך משמעתי נגד רבה של העיר צפת, שמואל אליהו, בגין התבטאויותיו הפומביות בעניינים פוליטיים ובגין אמירות פוגעניות ומסיתות, שלטענת העותרים כוונו על ידי הרב נגד קבוצות אוכלוסייה כדוגמת המיעוט הערבי. שטיין קבע כי חלק מהתבטאויות אלה מגיעות כדי עבירת משמעת לפי חוק שירותי הדת היהודיים – כל אימת שמדובר בדברים המבזים אנשים אחרים שלא במסגרת פסיקת הלכה וכדומה ובאמירות שלכאורה מהוות הסתה גזענית במובן החוק הפלילי – ולפי חוק אחר אשר אוסר על עובדי ציבור בישראל לעסוק בפעילות פוליטית. בהקשרן של התבטאויות אלה קבע שטיין כי אי-העמדת הרב אליהו לדין משמעתי, אחרי כל האזהרות שקיבל, היא החלטה הלוקה בחוסר סבירות קיצוני, פגם שמחייב את קבלת העתירה.
בתחילת שנת 2021, שטיין כתב פסק דין מיעוט בעתירה לביטול הנוהל המשטרתי שאפשר לשוטרים לדרוש מאזרח להציג בפניהם את תעודת הזהות שלו, אשר הוגשה לבג"ץ על ידי גופים המייצגים יוצאי אתיופיה, האגודה לזכויות האזרח, ולשכת עורכי הדין. בניגוד לנשיאה א' חיות והמשנה לנשיאה ח' מלצר, אשר העניקו לעותרים סעד חלקי בחייבם את המשטרה לעשות רפורמה בנוהל הקיים, שטיין סבר כי דין העתירה להתקבל במלואה, מאחר שלדעתו, החוק שמחייב אזרח להציג בפני שוטרים את תעודת זהותו כאשר "ידרשו זאת ממנו" מתייחס למקרים בהם לשוטרים יש סמכות מכוח דין לדרוש מאותו אזרח את הצגתה של תעודת הזהות, למשל: במקרים של עיכוב מכוח חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה – מעצרים), התשנ"ו-1996. בפסיקתו זו התבסס שטיין על פסק דינו המכונן של בית המשפט העליון בבג"ץ בז'רנו, אשר קבע את העיקרון הבא: לאנשי שררה אין סמכויות זולת אלו שהוקנו להם במפורש בדין, ואילו אזרחים נהנים מחירות כל אימת שזו איננה נשללת מהם מכוח הוראה תקפה שבדין. מטעם זה, שטיין קבע כי "כאשר שוטר או בעל שררה אחר פונה לאזרח ומבקש ממנו דבר-מה מבלי שדרישתו מגובה בסמכות מכוח דין, רשאי האזרח לענות לאותו בעל שררה "לאו בעל דברים דידי את" ואחר כך להפנות אליו את גבו וללכת לענייניו".
בפסק הדין שעסק בתחולת "חוק טבריה", כתב כי "חוק פרסונלי אינו חוקתי באשר הוא מפר את העיקרון של 'שוויון גמור' הכלול בהכרזת העצמאות – הנורמה הבסיסית שמסמיכה את הכנסת לחוקק חוקים. חקיקתם של חוקים פרסונליים אינה בסמכותה של הכנסת. ... הכנסת מעולם לא קיבלה לידיה סמכויות חקיקה בלתי מוגבלות". בקביעתו זו הסתמך על ניתוח פורמליסטי של מסמכי ההקמה של המדינה, שבהם נכללת הסמכת הכנסת לחוקק חוקים, ואשר קבעו את גבולות ההסמכה: מנשר מועצת המדינה הזמנית, פקודת סדרי השלטון והמשפט והכרזת העצמאות, אליה הפנו המנשר והפקודה במילים מפורשות.
שטיין חזר על עמדה זו בבג"ץ שדן ב"עילת הסבירות" במסגרת דעת המיעוט שכתב. הוא ביקש לקבוע כי גם תוקפם של חוקי-יסוד תלוי בהתאמתם לעקרונותיה של הכרזת העצמאות וכי במקרהו של חוק היסוד שבא לבטל את "עילת הסבירות" התאמה זו תתקיים אם החוק יפורש בצמצום. מטעם זה, שטיין סבר כי בית המשפט העליון צריך לדחות את העתירות שתקפו חוק-יסוד זה, תוך שהוא מבהיר את ההבדל בין תפישתו החוקתית לבין זאת של שופטי הרוב, ובראשם הנשיאה א' חיות:
הנני סבור כי סמכות הביקורת השיפוטית שבידינו צרה הרבה יותר מההגדרה שניתנה לה על ידי הנשיאה. האופן שבו הגדירה הנשיאה את היקף הסמכות כאמור אינו מעוגן בשום הוראה פורמלית בת-תוקף חוקתי, ועל כן הוא לוקה בהנחת המבוקש. שופטים ואנשי אקדמיה שדוגלים בגישה זו מניחים – מבלי להישען על שום הסמכה פורמלית או מקור משפטי אחר – כי אופייה הכללי של מדינת ישראל כ"יהודית ודמוקרטית" מסמיך את הערכאות השיפוטיות, ובפרט את בית המשפט העליון, לגזור ערכים כלליים ממאפייני יסוד אלה, למלא ערכים אלה בתכנים קונקרטיים, ואחר-כך לקבוע כי תקפותם של חוקי הכנסת, לרבות חוקי היסוד, תיבחן לאור התכנים הללו במסגרתה של ביקורת שיפוטית. זאת, בשונה מגישתי-שלי, אשר משתיתה את סמכות הביקורת השיפוטית על הוראותיהם המפורשות של המנשר ושל פקודת סדרי השלטון והמשפט המקורית, אשר הכפיפו את כלל סמכויות החקיקה של הכנסת, בלשון ברורה וחד-משמעית, לעקרונותיה של הכרזת העצמאות, כדוגמת צדק, שוויון ומדינה יהודית, באופן שמאפשר לכנסת – לה, ולא לנו – למלא עקרונות אלה בתכנים קונקרטיים, כל אימת שהכנסת מאמצת לעצמה את אחד המובנים המקובלים של העקרונות או את אחת התפישות הערכיות שהזינו את קביעתם. ... הכנסת היא זאת שמוסמכת להזין את עקרונותיה הכלליים של הכרזת העצמאות בתכנים קונקרטיים – היא, ולא אנחנו. התערבותנו בתכנים שנבחרו על ידי הכנסת תיעשה רק אם נמצאם מנוגדים לכל המובנים האפשריים של העקרונות.