עע"מ 9341/05 התנועה לחופש המידע נ' רשות החברות הממשלתיות
דיון והכרעה > האיזון בין האינטרס הציבורי להגנת הפרטיות

במרכז הדיון בביהמ"ש העליון, ניצב האיזון בין האינטרס הציבורי של חשיפת המידע לבין הגנת פרטיות המועמדים. במסגרת איזון זה, בוחנת השופטת ארבל האם המידע המבוקש מהווה חלק מ"ענייניו הפרטיים" של אדם, כפי שמוגדר בסעיף 2(9) לחוק הגנת הפרטיות. ארבל מציגה את הביטוי כביטוי עמום וכך מרחיבה את הפרשנות שלו וקובעת כי ניתן לצקת לתוכו את התוכן הרלוונטי בהתאם לכל מקרה ונסיבותיו.
השופטת ארבל מציינת כי לטעמה המידע המבוקש, הכולל את שם המועמד וסיבת פסילתו אכן מהווה חלק מ"ענייניו הפרטיים" של האדם. זאת בהתבסס על כך שסיבת הפסילה נוגעת לרוב לכישוריו האישיים של המועמד (ניסיון, השכלה וכדומה), קרי סיבת הפסילה קשורה ישירות ל"ענייניו הפרטיים" של האדם ומשכך אין לפרסמה.
כמו כן, ארבל מבחינה בין שני פרקי זמן – הראשון הוא פרק הזמן הקודם להחלטת הוועדה ופרק הזמן שלאחר קבלת ההחלטה. בפרק הזמן הראשון, מציינת ארבל כי מקובלת עליה קביעת ביהמ"ש קמא כי הצגת המועמדות לבדיקה כורכת בתוכה הסכמה מכללא של המועמדים לבדיקת הוועדה. בפרק הזמן השני, טוענת השופטת כי קשה לראות במועמד שנפסל כאדם שהסכים לפרסום פרטיו גם לאחר שנפסל מהתפקיד הציבורי. זאת משום שלאחר פסילתו, המועמד איננו חשוף עוד לביקורת ציבורית, אלא חוזר הוא לחייו כ"אדם מן היישוב". על אף הבחנה זאת, מציינת ארבל כי ספק אם המועמדים עושים הבחנה דומה בין שני פרקי הזמן ומשכך ניתן להסיק כי אלו מבינים את אפשרות חשיפת פרטיהם.
יתרה מכך, מציגה השופטת את נוסח פתח השאלון למועמד לכהונת דירקטור:
לידיעתך, לפי חוק חופש המידע, חובה על הרשות החברות הממשלתיות (כך במקור, ע.א.), כאשר היא נדרשת לעשות כן, למסור מידע שנמסר על ידך בשאלון זה, כולו או מקצתו, וזאת בשל האינטרס הציבורי במסירת המידע.
בחתימתך על השאלון אתה נותן את הסכמתך לפרסם את הנתונים הכוללים את שמך, הכהונה לה אתה מועמד והשרים המציעים את המועמדות, וזאת כל עוד מועמדותך תלויה ועומדת בפני הוועדה.
בנוסף, בחתימתך על השאלון, הנך מסכים מראש כי אם תתמנה לתפקיד לו אתה מועמד, יימסר, אם יתבקש, מידע המצוי בשאלון בדבר הכשרתך המקצועית (השכלה וניסיון)...ובחתימתך על השאלון הינך מוותר מראש על קבלת הודעה על מסירת המידע האמור ועל הגשת התנגדות למסירת המידע.
בהתבסס על זאת, מחדדת השופטת את עמדתה וקובעת כי שני פרקי הזמן מוצגים למועמדים ומעבר לכך נוסח השאלון מוביל למסקנה בקרב "המועמד הסביר" כי פרטיו לא ימסרו בפרק הזמן השני, כאשר מועמדותו איננה תלויה עוד.
משלא מסרו המועמדים את הסכמתם לפרסום פרטיהם בתקופת הזמן שלאחר בחירת הוועדה, עולה פגיעה בסעיף 2(9) לחוק הגנת הפרטיות הקובע כי הפגיעה בפרטיות תתקיים כאשר המידע על "ענייניו הפרטיים" של האדם ימסרו שלא למטרה שלשמה נמסר החומר. בנוגע לטענת המערערת כי המידע הוא יציר עבודת הוועדה ולא פרטיהם האישיים של המועמדים כפי שנמסרו, טוענת ארבל כי מדובר בטענה שגויה ומלאכותית. זאת מאחר שלדידה הבסיס לתוצר הוועדה הוא המידע שנמסר על ידי המועמדים ולכן לא ניתן לבצע הפרדה בין אלו. מכאן, השופטת ארבל מתירה את קביעת ביהמ"ש המחוזי כי מסירת המידע המבוקש מהווה פגיעה בפרטיות לפי סעיף 2(9) לחוק הגנת הפרטיות.
אולם, על אף קביעה זו ציינה השופטת את סעיף 17(ד) לחוק חופש המידע המורה כי גם במקרים בהם מדובר במידע שאין למסרו לפי סעיף 9 לחוק חופש המידע, עדיין נתונה לביהמ"ש סמכות להורות על מסירת המידע בהתאם לתנאי הסעיף. שיקול הדעת הנתון לביהמ"ש בסעיף הוא רחב ולשון הסעיף מלמדת כי התנאי היחיד להפעלת שיקול דעת ביהמ"ש הוא בכך שגילוי המידע אינו אסור על פי דין.
במקרה דנן, מוצב בפני ביהמ"ש הזכות לקבלת מידע מרשויות הציבור מחד גיסא והזכות לפרטיות מאידך גיסא. על אף מעמדה של הזכות לפרטיות כזכות יסוד חוקתית, זכות הציבור לקבלת מידע מהרשות נתפסת גם היא כרכיב של חופש הביטוי ואמצעי למימושה, שהוכרה כזכות חוקתית.
לבסוף, מגיעה השופטת ארבל למסקנה כי באיזון בין הזכויות, ידה של זכות הציבור לקבלת מידע על העליונה. לדידה, העניין הציבורי בגילוי המידע מהותי ביותר במקרה הנידון, שכן לביקורת הציבורית ביחס למינויים פוליטיים בחברות ממשלתיות חשיבות רבה מאחר שעשויה למנוע מן מועמדים בלתי ראויים מלהציג את מועמדותם ולמגר את תופעת המינויים הפוליטיים.