stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמנון זכרוני
ביוגרפיה > קריירה משפטית וציבורית

זכרוני החל את הקריירה המשפטית שלו בשנות השישים - ב-1958 סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית, ובשנת 1960 הוסמך כעורך דין. ב-1965 היה ממקימי "העולם הזה - כוח חדש", של אורי אבנרי, והיה מזכיר התנועה בכנסת ויועצה המשפטי בכנסת השביעית, ובשל השפעתו כונה "הח"כ ה-121". זכרוני היה גם היועץ המשפטי של השבועון "העולם הזה", ופעיל פוליטי בארגוני שמאל שפעל באותה תקופה למען חופש הביטוי. באותה שנה ייצג את אורי דייוויס שנעצר על כניסה לשטח אסור כדי לסייע לערבים במאבק נגד הפקעת אדמות. בעקבות מלחמת ששת הימים שינה זכרוני את עמדותיו האידאולוגיות, התגייס לצה"ל ועשה את שירותו בפרקליטות הצבאית. בבחירות בשנת 1969 היה המועמד השלישי ברשימת "העולם הזה" לכנסת, אך הרשימה זכתה בשני מנדטים בלבד, והוא לא נכנס לכנסת. בבחירות בשנת 1973 היה המועמד השני ברשימת העולם הזה לכנסת, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה. ב-1977 היה ממייסדי מפלגת מחנה של"י.
בהמשך זנח זכרוני מעט את הפעילות הפוליטית לטובת קידום הקריירה המשפטית, והפך לאחד מעורכי הדין הידועים בישראל. בשנות השמונים שימש כפרקליטם של מרגל האטום מרדכי ואנונו, עד שהוחלף על ידי אביגדור פלדמן, ושל עיזאת נאפסו, קצין צה"ל צ'רקסי שהורשע בריגול. זכרוני ייצג את נאפסו בערעור לבית המשפט העליון שהתברר לאחר פרסום פרשת קו 300, והביא לזיכויו בעסקת טיעון לאחר שהתביעה הודתה שאנשי השב"כ שקרו בבית המשפט. בהמשך ייצג את שבתאי קלמנוביץ', שנאשם בריגול לטובת רוסיה, אך לא הצליח להביא לזיכויו. מאוחר יותר ייצג את המרגל שמעון לוינזון (1991) שהעביר מידע לברית המועצות תמורת כסף ואת איש העסקים נחום מנבר (1997) שהורשע במכירת חומרים וסיוע לאיראן. במהלך המשפט טען זכרוני שהשופט אמנון סטרשנוב ניהל קשרים רומנטיים עם עורכת דין מצוות ההגנה, טענה שהיועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין, ופרקליטת המדינה, עדנה ארבל דחו בחריפות תוך האשמתו בפגיעה במערכת המשפט. כן שימש כפרקליטם של פוליטיקאים כאריה דרעי ושלומי לחיאני.
למרות עמדותיו השמאלניות הרדיקליות, היה זכרוני מקורב לצמרת הביטחונית, ועקב התיקים שלו גם קיבל סיווג ביטחוני גבוה. בשנות השמונים עסק בשחרור בני ערובה בלבנון, וכן היה מעורב במגעים לשחרורו של רון ארד, במסגרת עסקה ישראלית-סורית-רוסית, בה אמורה הייתה ישראל לשחרר את המרגלים שבתאי קלמנוביץ' ומרקוס קלינגברג תמורת ארד, עסקה שבוטלה ברגע האחרון. כן היה יועצו של ראש הממשלה יצחק רבין לענייני שבויי צה"ל והנעדרים.
במשרדו עבדו במשך השנים אביגדור פלדמן, דרור ארד-אילון ודב חנין.
זכרוני היה פרשן קבוע בפאנל "יומן", מגזין החדשות ביום שישי של הערוץ הראשון לצד אורי דן. כן היה בין חברי הפאנל הקבועים בתוכנית הרדיו "מגזין המזרח התיכון" ברשת ב'.
ב-2014 פורסם שזכרוני נקלע לחובות כספיים, והוא גם נחקר בחשד לסחיטה בעקבות קשריו עם העבריין איתן חייא, אותו ייצג וממנו לווה 100,000 ש"ח.
זכרוני היה נשוי למירי, ולהם שני ילדים, טיבי ושרון, ושישה נכדים. הוא נפטר מדום לב בביתו שבהוד השרון, ב-12 באוקטובר 2017, בן 82, ונקבר בבית העלמין נווה הדר שבעיר.
ספרו

1 מול 119: אורי אבנרי בכנסת (1969)
לקריאה נוספת

מיכאל קרן, אמנון זכרוני: פרקליט אחר, אור יהודה: הד ארצי, ה'תשנ"ט 1999.
הערות שוליים

↑  שביתת רעב של סרבן מלחמה, קול העם, 2 ביוני 1954
↑  מכתבים אל העורך, הַבֹּקֶר, 29 בספטמבר 1953
↑  יוחנן גולדברג, כל מקרה של סרבן מלחמה ייבדק במיוחד ע"י השלטונות, זמנים, 10 ביוני 1954
↑  רפאל בשן, סרבני המלחמה: ישוחרר זכרוני, מעריב, 19 במאי 1954
↑  סרבן מלחמה נדון ל־7 חדשי מאסר, הצופה, 3 ביוני 1954
↑  סרבן מלחמה פונה לנשיא, על המשמר, 30 במאי 1954
↑  יוחנן בדר, על גיבור דורנו - הסרבן, חרות, 18 ביוני 1954
↑  בוטל גזר דינו של א. זכרוני, דבר, 20 ביוני 1954
↑  אמנון זכרוני עורך בטאון הג"א, מעריב, 10 באוגוסט 1954
↑  מחמיר מצבו של זכרוני, הַבֹּקֶר, 16 ביוני 1954
↑  משה בן שחר, מפלגות קיקיוניות מגישות רשימותיהן, חרות, 10 בספטמבר 1959
↑  גרינבוים פרש מהועד למען נשואין אזרחיים, מעריב, 15 באפריל 1955
↑  הוסמכו 80 עורכי־דין חדשים, דבר, 18 באוקטובר 1960
↑  נדחתה בקשת אורי דייוויס להשתחרר עד בירור ערעורו, קול העם, 18 בפברואר 1965
↑  זכרוני ואוחנה באותו מיתרס, באתר גלובס, 14 בפברואר 1999
↑   נתי טוקר, תוכנית הרדיו של מנכ"ל רשות השידור: משתתף אחד - העו"ד, משתתף שני - חברו של המבקר, באתר TheMarker‏, 16 בפברואר 2014
↑  איתי בלומנטל וגלעד מורג, הלך לעולמו עו"ד אמנון זכרוני, מבכירי הפרקליטים בארץ, באתר ynet, 13 באוקטובר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306520005171  GND: 123048524  ISNI: 0000 0000 7864 3795  LCCN: no99049585  SUDOC: 127564616  VIAF: 5830281   WorldCat (עם VIAF): 5830281
צו הריסה

צו הריסה היא הוראה של השלטון להרוס מבנה.
ישנם מספר גופים המוציאים צווי הריסה בישראל. צווי הריסה שמוצאים על ידי ועדה מקומית לתכנון ובנייה נקראים צווי הריסה מנהליים. בית המשפט רשאי להוציא צו הריסה במסגרת הליך פלילי.
צו הריסה מנהלי בישראל

צו הריסה מנהלי הוא צו המוצא על ידי ועדה מקומית לתכנון ובנייה. הצו מוצא כנגד בנייה ללא היתר בנייה של מבנה שחורג מתוכנית בניין עיר או תוכנית מתאר מקומית או תוכנית מתאר ארצית או כנגד שימוש חורג ללא היתר או תוך סטייה מהיתר. יושב ראש הוועדה מקומית לתכנון ובנייה רשאי להוציא צו הריסה בתנאי שהוגש לו תצהיר חתום ממהנדס הוועדה המקומית או מהנדס הרשות המקומית. את צו ההריסה המנהלי יש להדביק על הקיר החיצוני של המבנה המיועד להריסה וניתן לבצע את ההריסה בתום 24 שעות משעת הדבקתו, או בכל מקרה אחר בתום 72 שעות משעת הדבקתו. למי שהוצא נגדו צו הריסה מנהלי יכול לפנות לבית משפט ולבקש למנוע את צו ההריסה[דרוש מקור].
ביהודה ושומרון כל בנייה צריכה אישור של צה"ל ושר הביטחון. כל מבנה ללא אישור שלהם מועמד להריסה. לטענת המתנחלים אי מתן האישורים נובעים מסיבות פוליטיות. על הריסות אלה יש פעמים רבות עימותים בין משטרת ישראל והמתנחלים. בהריסת המבנים בעמונה עימותים אלה יצאו מכלל שליטה.
התמשכות ההליכים

במקרים רבים עוברות שנים רבות מעת שהוצא צו הריסה עד שהוא מבוצע בפועל. למשל, צו הריסה שהוצא על ידי בית משפט לעניינים מקומיים בתל אביב-יפו בשנת 1994 לא בוצע עד אמצע שנת 2010.
על תופעה זאת של התעלמות מצווי הריסה במשך שנים רבות כתב השופט אליעזר ריבלין:
העתירה אכן מעוררת שאלה – אך לא זו המתוארת בה ... אין ולא יכולה להיות שאלה כי בית-משפט זה אינו צריך ואינו מוסמך ליתן "צווים" המבטלים פסקי-דין של ערכאה מוסמכת במשפט פלילי ... השאלה האחת היא כיצד קורה כי במדינת חוק לא מבוצעים צווים של בתי משפט במשך למעלה משלושים ושלוש שנים – ואין פוצה פה אך יש מצפצף.
הערות שוליים

↑  אושרי שלוש‏, צו הריסה לבנייה לא חוקית: כל מה שצריך לדעת, באתר וואלה, 21 במאי 2018
↑  בג"ץ 2258/10 ד"ר אייל מדני נ' עיריית תל אביב -יפו
פינלנד במלחמת העולם השנייה

חיילים פינים 1940
אדולף היטלר יחד עם הרמטכ"ל הפיני קארל גוסטף אמיל מנרהיים
החל מדצמבר 1939 השתתפה פינלנד במלחמת העולם השנייה. בשלב ראשון (1939–1940), נלחמה פינלנד במלחמת החורף נגד ברית המועצות שפלשה לשטחה. בשלב השני פינלנד הצטרפה למדינות הציר במערכה הצבאית נגד ברית המועצות שהחלה במבצע ברברוסה ונלחמה במה שכונה מלחמת ההמשך, מיוני 1941 עד ספטמבר 1944. עם זאת, פינלנד מעולם לא הצטרפה באופן רשמי למחנה הציר. בשלבי הסיום של המלחמה, לאחר שחתמה על הסכם שביתת נשק עם ברית המועצות, עברה פינלנד למחנה בעלות הברית, ולחמה במלחמת לפלנד נגד הכוחות הגרמניים, שנמצאו בלפלנד, כדי לסלק אותם משטחה.
רקע

בין השנים 1808–1809 התחוללה המלחמה הפינית בין האימפריה הרוסית (בתמיכת נפוליאון בונפרטה) לבין שוודיה. בסופה של המלחמה כבשו הרוסים את אזור פינלנד והפכו אותו לדוכסות גדולה. אולם במהלך מלחמת העולם הראשונה, ובעקבות המהפכה שהעלתה את הבולשביקים לשלטון ברוסיה, הכריזה פינלנד על עצמאותה ב-6 בדצמבר 1917. במשך חמשת החודשים הראשונים של 1918 התחוללה בפינלנד מלחמת אזרחים קצרה אך קשה, שהשפיעה על הפוליטיקה הפנימית וכן על היחסים הבינלאומיים של פינלנד במשך שנים רבות. מצד אחד עמד "המשמר הלבן", שנלחם בשם האנטי-סוציאליסטים, ומצד שני לחם "המשמר האדום", שכלל בעיקר פועלים ואיכרים. בעזרת תמיכתה של גרמניה המשמר האדום הובס, ורק תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה מנעה מפינלנד להפוך למדינה גרורה גרמנית.
במהלך מלחמת האזרחים נחתם חוזה ברסט-ליטובסק בין מעצמות המרכז לרוסיה, שקבע בין היתר כי פינלנד ואיי אולנד יפונו מיידית מחיילים רוסים, הנמלים הפינים יפונו מיידית מכוחות ימיים רוסים, וכי רוסיה תפסיק את התעמולה נגד הממשלה הפינית. פינלנד הפכה למדינה דמוקרטית, בעוד רוסיה הפכה לברית המועצות הקומוניסטית.
פינלנד במלחמה > הכרזת המלחמה הרוסית

ב-23 באוגוסט 1939 חתמו ברית המועצות וגרמניה הנאצית על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, במסגרתו חולקה אירופה לאזורי השפעה בין גרמניה לברית המועצות. הרוסים קיבלו יד חופשית בלטביה, ליטא, אסטוניה, ופינלנד. יוסיף סטלין שליט ברית המועצות היה נחוש להשתלט על כל המפרץ הפיני, שחיבר את לנינגרד אל הים הבלטי. ליטא, לטביה, ואסטוניה, נאלצו לוותר וויתורים רבים עד שבשנת 1940 אבדה להן עצמאותן כליל. פינלנד הייתה שונה, כיוון שמאז ומתמיד הייתה בעלת ברית של גרמניה. מרבית המפקדים בצבא פינלנד קיבלו את הכשרתם בצבא הקיסרות הגרמנית, וקצינים פינים רבים נסעו לביקורי התרשמות במחנות צבא גרמניים. לפינלנד היה גבול של 1,300 קילומטרים עם ברית המועצות, והגבול הפיני גם היה קרוב מאוד אל לנינגרד. הפינים התחייבו אמנם שלעולם לא ייתנו לכוח זר לעבור דרך ארצם לשטח ברית המועצות, אולם סטלין חשש שיפרו את הבטחתם, מה גם שפינלנד הייתה שייכת בעבר לאימפריה הרוסית וסטלין רצה להחזיר לידי ברית המועצות את כל שטחי האימפריה הרוסית. למרות כל זאת היה הלך הרוח בפינלנד אופטימי, והתושבים התכוננו בהתרגשות לאולימפיאדה הבאה שהייתה אמורה להיערך בהלסינקי. בד בבד, מפקדי הצבא התריעו שוב ושוב על האיום הרוסי.
סטלין דרש הסכם של שלושים שנה לחכירת הבסיס הימי בחצי האי האנקו (Hanko) השייך לפינלנד, וכן ויתור על נמל פטסאמו ועל שלושה איים, והזזה לאחור של הגבולות בקרליה. בתמורה לכך היו הרוסים מוכנים למסור לפינים שטח של 5,500 קמ"ר סביב רפולה ופוראייבי. העסקה לא הייתה גרועה, אולם האתרים שסטלין דרש היו אסטרטגיים וחיוניים לפינלנד, וברור היה שבעקבותיהם יבואו דרישות נוספות שיהפכו את עצמאותה של פינלנד לכלי ריק מתוכן, עד שלבסוף תהפוך לעוד מחוז רוסי.
הפינים שלחו למשא ומתן במוסקבה את נציג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פינלנד ואינו טאנר, שתואר כ-"אדם קשוח, חסר טאקט, עקשן, ולעיתים תכופות סרבן להכעיס." בה בעת החל הרמטכ"ל הפיני קארל גוסטף אמיל מנרהיים בגיוס כללי, וקו ההגנה בין רוסיה לפינלנד "קו מנרהיים" חוזק ובוצר. הפינים סירבו לדרישותיו של סטלין והחליטו להילחם. מנרהיים ידע שהצבא הרוסי גדול בערך פי 50 מהצבא הפיני, ועומדים לרשותו משאבים בלתי מוגבלים. בנוסף, עקב הסכם ריבנטרופ מולוטוב לא ניתן היה לצפות לעזרה גרמנית. הוא קיווה עם זאת, שיוכל לעכב את המלחמה די זמן עד שצרפת ובריטניה יתערבו, וילחצו על סטלין להפסיק. עד אז החליט מנרהיים לנצל את יתרונו של הצבא הפיני, שהיה מאומן היטב בלוחמת גרילה בשטחים המושלגים והקפואים של פינלנד.
פינלנד במלחמה > מלחמת החורף

המשא ומתן עם רוסיה התפוצץ סופית כאשר טאנר העליב את סטלין. ב-30 בנובמבר 1939 הרוסים הפציצו את כוחותיהם הם, והאשימו בהפגזה את הפינים. מטוסים רוסיים הפציצו את הלסינקי ללא הכרזת מלחמה. בתגובה לכך סולקה ברית המועצות מחבר הלאומים. הרוסים ריכזו 4 ארמיות לאורך הגבול הפיני, סה"כ 470,000 לוחמים כולל 1,500 מטוסים ו-3,000 טנקים תחת פיקודו של הגנרל קיריל מרצקוב. הפינים הצליחו לגייס סה"כ 250,000 לוחמים, הארטילריה הפינית הייתה מיושנת, ובצבא הפיני שרר מחסור חמור בנשק קל. על הצבא כולו פיקד מנרהיים, ולצידו הגנרלים וולדמאר הגלונד, פאבו טלוולה, והיילמאר סילאסוואו. כולם היו גנרלים מוכשרים, ובמקרים בהם מנרהיים התאכזב מגנרל מסוים הוא החליף אותו באחר. לעומתם, בצבא הרוסי היו מפקדים מוכשרים מעטים לאחר הטיהורים שערך סטלין.
הרוסים כבשו את עיירת הגבול הפינית טריוקי (Terijoki) וב-1 בדצמבר 1939, הקימו בה ממשלת בובות שנקראה "הרפובליקה הדמוקרטית הפינית" בראשות הקומוניסט הפיני אוטו וילה קוסינן (Otto Ville Kuusinen). ממשלתו של קוסינן לא הייתה פופולרית ולא משכה פינים רבים, ובסופו של דבר סופחה לברית המועצות. מהר מאוד התברר שהפינים יודעים להגן על עצמם. הארמייה השביעית תחת פיקודו של יאקובלב לא הצליחה להבקיע את קו מנרהיים שעליו הגנו הפינים בחירוף נפש. המלחמה החלה בחורף, והקרקע הייתה כה קשה שהרוסים נאלצו להשתמש בדינמיט כדי לחפור תעלות. הרוסים לא תיאמו את פעולות השריון עם חיל הרגלים, והפינים השתמשו בבקבוקי מולוטוב ובעוד כלי לחימה מאולתרים כדי להבעיר את הטנקים. הארמייה השמינית של הברוב הצליחה בתחילה להדוף אחור את הפינים, אולם הגנרלים הגלונד וטולוולה הנחילו להם אבדות כבדות והשמידו שתי דיוויזיות מהארמייה של הברוב.
במקביל ניסה גנרל דוהנוב הרוסי לפצל את פינלנד לשני חלקים, תוכנית שתוארה כ-"ברוכת דמיון, גמישה, ובלתי מציאותית לחלוטין." מנרהיים גייס למשימה את הקולונל הפיני סילאסוואו, שהצליח להנחיל לרוסים תבוסה מוחצת בקרב סואומוסאלמי והשמיד שתי דיוויזיות רוסיות. הפינים לחמו ברוסים בטקטיקות לא צפויות, הם ארבו לרוסים לבושים במדי הסוואה לבנים, ובשעות הארוחות תקפו עם מרגמות וכך מנעו מהם ארוחות חמות. כאשר ניסו הרוסים להדליק אש כדי להתחמם, הצלפים הפינים פתחו  באש. הקור המקפיא של פינלנד הכריח את הרוסים להפעיל ללא הרף את מנועי הרכבים שלהם כדי שלא יקפאו, מה שבזבז הרבה דלק. כפי שהתבטא הגנרל הפיני קורט וליניוס "זוהי מלחמה של מספרים נגד מוחות."
הרוסים למדו את הלקח במהירות, סטלין שלח עוד 1,000,000 חיילים אל החזית הפינית תחת פיקודו של הגנרל המוכשר סמיון טימושנקו. הרוסים תקפו שוב ושוב את קו מנרהיים, עד שהצליחו להבקיע אותו בכמה מקומות. לאור העדיפות המספרית של הרוסים, ביקש ראש ממשלת פינלנד ריסטו רייטי מממשלת שוודיה לתווך בין רוסיה לפינלנד.
פינלנד במלחמה > שביתת נשק ושלום זמני

ביוזמת שוודיה נחתם ב-21 בפברואר 1940 הסכם שביתת נשק בין פינלנד לברית המועצות ובעקבותיו ב-13 במרץ 1940 הסכם מוסקבה (1940). התנאים שהעמידה ברית המועצות לא היו גרועים בהרבה מאלו שדרשה לפני המלחמה. הפינים נאלצו לוותר על החלק הפיני של קרליה (כעשירית מכלל שטחה של פינלנד; שם היה ליבה התעשייתי של המדינה כמו גם העיר השנייה בגודלה, ויפורי), אף על פי שחלקים גדולים ממנה עדיין נשלטו על ידי הצבא הפיני. כ-422,000 פינים תושבי האזור, שהיוו כ-12 אחוז מאוכלוסיית המדינה, איבדו את בתיהם ונאלצו לנדוד מערבה. פינוי האזרחים והחיילים מהאזור היה מהיר ביותר, כדי שלא יהפכו לנתיני ברית המועצות.
בנוסף, פינלנד נאלצה לוותר על חלקים מאזור סאלה (Salla), על חצי האי קלסטאינסארנטו (Kalastajansaarento), וכן על ארבעה איים במפרץ הפיני. חצי האי האנקו הוחכר לברית המועצות כבסיס צבאי לתקופה בת 30 שנים. מצד שני, הותר לפינים לשמור על שלל המלחמה שלקחו, כולל מאות טנקים סובייטיים וציוד צבאי מתקדם אחר. מלחמת החורף נמשכה 105 יום. הצבא האדום ספג במהלכה אבדות כבדות כולל כ-125 אלף הרוגים ונעדרים, 180 אלף פצועים וכמעט 6,000 שבויים. לפינים היו 25,000 הרוגים, ו-43,000 פצועים. אבדות כבדות מאוד למדינה עם אוכלוסייה של ארבעה מיליון תושבים בלבד. אולם המלחמה הוכיחה לעולם את עוצמתו של הצבא הפיני (ואת החולשות של הצבא הסובייטי), הרתיעה את סטלין מלשוב ולתקוף את פינלנד, וגרמה לו לוותר על תוכניותיו לסיפוחה לברית המועצות.
על אף הפסקת האש, ההנהגה הפינית חששה מחידוש המלחמה ומפלישה סובייטית נוספת לשטחה. כתוצאה מכך, כמעט 40 אחוז מתקציב המדינה הוקדשו לביטחון. הצבא הפיני גדל לכדי 530,000 חיילים, ושולבו בו טנקים ותותחים שנלקחו שלל במהלך מלחמת החורף. חיל האוויר הפיני גדל לכמעט 300 מטוסים. הפינים ניסו לכרות ברית הגנה עם שוודיה, אולם זו האחרונה חששה מפגיעה במעמדה הנייטרלי.
פינלנד במלחמה > מלחמת לפלנד

בשלב זה של המלחמה היה כבר ברור, שתבוסת גרמניה הנאצית היא בלתי נמנעת, ולכן מנרהיים לא חשש להכריז עליה מלחמה בהתאם לדרישת ברית המועצות. בלפלנד חנתה הארמייה ההררית העשרים הגרמנית שכללה יחידות עילית. כבר בקיץ 1943 החל הפיקוד הגרמני העליון להכין תוכניות למקרה שפינלנד תחתום הסכם שלום נפרד עם ברית המועצות. הגרמנים תכננו להסיג את כוחותיהם צפונה על מנת להגן על מכרות הניקל בקרבת פטסאמו. במהלך חורף 1943–1944 שיפרו הגרמנים את תשתית הכבישים שבין צפון נורווגיה לצפון פינלנד תוך שימוש נרחב בכוח אדם מבין שבויי המלחמה (רבים מהם נשבו בדרום אירופה והיו עדיין במדי הקיץ שלהם, רבים גוועו), כמו כן הוקמו באזור מחסנים בהם נאגרה אספקה רבה. ולכן כאשר חתמה פינלנד הסכם שלום עם ברית המועצות היו הגרמנים מוכנים.
בעוד שכוחות הקרקע הגרמניים נסוגים צפונה, הצי הגרמני מיקש את מבואות הים לפינלנד וניסה לכבוש את האי הפיני "סורסארי" (Suursaari) שבמפרץ פינלנד לפני שייפול בידיים סובייטיות, במבצע כושל המכונה "טאנה מזרח" (Tanne Ost). על אף שקצינים מהוורמאכט והצבא הפיני ניסו לארגן נסיגה שקטה, פרצו קרבות בין כוחות גרמניים ופיניים אפילו לפני שנחתם הסכם השלום הפיני־סובייטי המקדים. הקרבות התחזקו כשהפינים ניסו לעמוד בדרישה הסובייטית שכל הכוחות הגרמניים יגורשו מפינלנד. הפינים הועמדו במצב דומה לאיטלקים והרומנים שלאחר שנכנעו לבעלות הברית, נאלצו להילחם על מנת לשחרר את אדמותיהם משלטון הכוחות הגרמניים. משימתם של הפינים הסתבכה בשל הדרישה הסובייטית להשבית את רוב הצבא הפיני, אפילו בזמן המערכה נגד הגרמנים.
הגנרל סילאסוואו הצליח לבסוף להדוף את הגרמנים מלפלנד, אם כי הגרמנים נקטו בשיטה של אדמה חרוכה והשמידו מספר ערים באזור. במלחמה זו נהרגו 1,000 פינים ו-2,000 גרמנים.
פינלנד במלחמה > תוצאות

המלחמה גבתה מחיר כבד מפינלנד, סה"כ 91,000 הרוגים בשלוש המלחמות. בשביל מדינה קטנה כפינלנד היה זה אסון דמוגרפי כבד. היא נאלצה לשלם פיצויים לא רק לרוסים, אלא גם לבעלות הברית, שסיווגו אותה כבעלת ברית של הנאצים. עניין זה הרס לחלוטין את הכלכלה הפינית, שמצבה ממילא היה קשה מאוד בשל ההפצצות הרוסית והגרמניות. לעומת זאת, הביצועים הפינים המרשימים לאורך שלוש המלחמות הותירו את פינלנד דמוקרטיה לאורך המלחמה הקרה, בזמן שכל שכנותיה האחרות של ברית המועצות הפכו לקומוניסטיות.
מדיניות פנים > פשעי מלחמה

לאחר כיבוש פטרוזבודסק הוקם שם מחנה ריכוז לאזרחים ממוצא סלאבי. הסיבה העיקרית לכך היה החשש שהם יהפכו לגיס חמישי בתוך שטחי קרליה, אם כי הם נוצלו גם ככוח עבודה. מתוך 20,000 הרוסים שנכלאו במחנות ריכוז ועבודה נהרגו 7,000. הפינים גם הקימו מחנות ריכוז מיוחדים לשבויי מלחמה, שם סבלו השבויים מתנאי מחיה מחפירים, ועבודות כפייה. אלפים מתו כתוצאה ממחלות וקור ורבים אחרים הוסגרו לגרמנים.
בדו"ח שפורסם בפברואר 2019, עולה כי חיילים מפינלנד היו מעורבים ברצח אלפי יהודים בשואה. לפי מחקר של הארכיון הלאומי של פינלנד, 1,408 חיילים התנדבו לשורות האס אס והשתתפו במעשי רצח של כעשרת אלפים יהודים, שבויי מלחמה רוסים ובני לאומים אחרים באוקראינה.
מדיניות פנים > פינלנד והיהודים

היהודים בפינלנד לא נרדפו ולא הושמדו. הם זכו לשוויון זכויות אזרחי מלא, מאות לחמו בצבא הפיני לצד הצבא הגרמני, ו-23 מהם נהרגו. לשלושה מתוכם הוענקו עיטורי צלב הברזל (דרגה 2): ללוחם חי"ר סרן סלומון קלאס, לקצין הרפואה ליאו סקורניק ולחובשת דינה פוליאקוף. שלושתם סירבו לקבל את העיטור. כחמש מאות פליטים יהודים הגיעו לפינלנד במהלך המלחמה. כארבעים מהם נותרו בשטחה ונשלחו למחנה עבודה בלפלנד. לבסוף הוסגרו שמונה מהם לגרמנים ונרצחו. על שמם הקימו מתנדבים פינים את מושב יד השמונה בישראל. במהלך המלחמה החליפה פינלנד שבויי מלחמה רוסים שהוחזקו בידה באזרחים פינים שנכלאו בגרמניה. בין שבויי המלחמה שנמסרו לידי גרמניה היו גם יהודים, שיש להניח כי לא שרדו, אך אלו לא נמסרו על בסיס אתני. ב-6 בנובמבר 2000 התנצל ראש הממשלה הפיני פאבו ליפונן על הסגרת שמונת הפליטים. בנובמבר 2003 מינתה ממשלת פינלנד ועדה לחקר הסגרת שבויי המלחמה, לבקשת מרכז שמעון ויזנטל.
פינלנד הייתה המדינה היחידה בין מדינות הציר שהקימה בית כנסת שדה שהוקם ליד נהר הסוויר, עמוק בתוך קרליה המזרחית, האזור שפינלנד כבשה במלחמה. בית הכנסת שכן באוהל צבאי שאותו ייצבו בעזרת קרטון ודיקט. באוהל היה ספר תורה ובכל שבת נערכו בו תפילות שבהן השתתפו חיילים יהודים גם מיחידות שהיו רחוקות למדי.
לקריאה נוספת

אנדרו רוברטס, סערת מלחמה: היסטוריה חדשה של מלחמת העולם השנייה, (תרגום מאנגלית: עמנואל לוטם), תל אביב: הוצאת דביר, 2011
מיכאל הרסגור, אהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר, הוצאת דביר, 2010
איתן אבישר. 2500 שנות טקטיקה. – יוני 1943 הוצאת מסדה.
מקס הייסטינגס, נפתחו שערי הגיהנום, הוצאת מודן, 2015.
Chew, Allen F. The White Death. East Lansing, MI, Michigan University State Press, 1971
Condon, Richard W. The Winter War: Russia against Finland. New York: Ballantine Books, 1972.
Forster, Kent. "Finland's Foreign Policy 1940–1941: An Ongoing Historiographic Controversy," Scandinavian Studies (1979) 51#2 pp 109–123
Jakobson, Max. The Diplomacy of the Winter War. Cambridge, MA, Harvard University Press, 1961.
Polvinen, Tuomo. "The Great Powers and Finland 1941–1944," Revue Internationale d'Histoire Militaire (1985), Issue 62, pp 133–152.
Upton, Anthony F. Finland In Crisis 1940–1941: A Study in Small-Power Politics (Cornell University Press, 1965)
Warner, Oliver. Marshal Mannerheim and the Finns. Helsinki, Otava Publishing Co., 1967
Olli Vehvilainen Finland In The Second World War Between Germany and Russia 2002
Rautkallio, Hannu. "Cast into the Lion's Den: Finnish Jewish Soldiers in the Second World War", Journal of Contemporary History 29 (1), 1994, pp. 53–94
Simon, John B. Strangers in a Stranger Land: How One Country's Jews Fought an Unwinnable War alongside Nazi Troops… and Survived. 2019 ISBN 978-0-7618-7149-1
הערות שוליים

↑  .Olli Vehvilaine, p. 20
↑  .Olli Vehvilaine, p. 21
↑  .Olli Vehvilaine, pp. 28-29
↑  רוברטס עמ' 77.
↑  .Olli Vehvilaine, pp. 35
↑  מיכאל הרסגור, ואהוד פוקס, עמ' 208.
↑  החלטת חבר הלאומים
↑  מיכאל הרסגור, ואהוד פוקס, עמ' 212.
↑  רוברטס עמ' 78.
↑  רוברטס עמ' 79.
↑  רוברטס עמ' 80.
↑  מיכאל הרסגור, ואהוד פוקס, עמ' 214.
↑  מיכאל הרסגור, ואהוד פוקס, עמ' 215 - 216.
↑  מיכאל הרסגור, ואהוד פוקס, עמ' 217.
↑  מיכאל הרסגור, ואהוד פוקס, עמ' 224 - 225.
↑  מיכאל הרסגור, ואהוד פוקס, עמ' 220.
↑  מיכאל הרסגור, ואהוד פוקס, עמ' 221 - 222.
↑   עופר אדרת, דו"ח: חיילים מפינלנד היו מעורבים ברצח אלפי יהודים בשואה, באתר הארץ, 9 בפברואר 2019
↑  אביבה לורי, יהודים לחמו בשורות הנאצים. זה קרה בפינלנד, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2010
↑  WIESENTHAL CENTER WELCOMES FINNISH DECISION TO INVESTIGATE WORLD WAR II DEPORTATIONS TO NAZI GERMANY; URGES GOVERNMENT TO APPOINT INDEPENDENT SCHOLARS
| מלחמת העולם השנייה לפי מדינה |
| --- | --- | --- |
| אירופה | איטליה • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אסטוניה • בולגריה • בלגיה • ברית המועצות (אוקראינה • אזרבייג'ן • בלארוס) • גרמניה הנאצית • דנמרק • הוותיקן • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • איי התעלה • גיברלטר • וויילס • יוגוסלביה • יוון • לוקסמבורג • ליטא • ליכטנשטיין • נורווגיה • סלובניה • ספרד • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כוסלובקיה (סלובקיה) • צרפת • רומניה • שוודיה • שווייץ |  |
| אסיה | איראן • בורמה • הודו • הודו–סין (קמבודיה) • הונג קונג • הפיליפינים • היישוב היהודי • טובה • טורקיה •  טיבט • יפן • מונגוליה • מלאיה • נפאל • סין (מנצ'וריה) • סינגפור • מדינה • ציילון • תאילנד |  |
| צפון אמריקה | אל סלוודור • ארצות הברית • גרינלנד • ניופאונדלנד • פנמה • קובה •  קנדה |  |
| דרום אמריקה | אורוגוואי • אמריקה הלטינית • ארגנטינה • ברזיל • גויאנה הבריטית • ונצואלה • סורינאם • קולומביה |  |
| אפריקה | אפריקה המערבית הצרפתית • אתיופיה • גמביה • דרום אפריקה • חוף השנהב • ליבריה • מדגסקר • מצרים • ניאסלנד • סומלילנד הבריטית • סומלילנד הצרפתית • סיירה לאון • צפון אפריקה (מרוקו • תוניסיה) • קונגו הבלגית • קניה • רודזיה הדרומית |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • איי גילברט • איי האוקיינוס השקט • איי שלמה • נאורו • ניו זילנד |  |
| אחר | אנטארקטיקה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556799505171  LCCN: sh2008113909 
תותחנים פינים במהלך מלחמת החורף
הצלף הפיני סימו האוהא הרג 542 רוסים
חיילים פינים משתמשים במגלשי סקי
תותח סער BT-42 (אנ') נבנה בפינלנד משלל שהושג במלחמת החורף
חיילים פינים במהלך מלחמת ההמשך
חייל רוסי נכנע לחיילים פינים
ריסטו רייטי ראש ממשלת פינלנד
חיילים פינים בסיום מלחמת לפלנד
יד השמונה בישראל
עמית משיח

| --- | --- |

עמית משיח
 לידה:  19 ביוני 1972 (בן 52) תל אביב
 מדינה:  ישראל 
 מקצוע:  מנכ"ל קבוצת מקאן תל אביב  חבר מועצת המנהלים של מקאן אירופה
 בת זוג:  סיגל אבין
 מספר צאצאים:  2
 
עמית משיח (נולד ב-19 ביוני 1972) הוא מנהל ואיש עסקים ישראלי, מומחה בשיווק ואסטרטגיה. מנכ"ל קבוצת מקאן תל אביב וחבר מועצת המנהלים של מקאן אירופה. משיח מעורב בעשייה חברתית בישראל והוביל יוזמות לשינוי חברתי וחיזוק השיח היהודי-ערבי.
ביוגרפיה

עמית משיח נולד בתל אביב, בן לאברהם משיח, עורך דין, ויעל גוטליב, סוכנת ביטוח. בנעוריו עסק בסקווש ברמה מקצועית והשתתף בתחרויות מקומיות.
במהלך שירותו הצבאי בחיל התותחנים שירת כמפקד צוות תצפית שטח ארטילרית, ביחידה שפעלה ברצועת הביטחון בדרום לבנון, השתתף בשורה של פעולות מיוחדות ונטל חלק במבצעים רבים, בהם מבצע דין וחשבון ומבצע ענבי זעם.
במסגרת שירות המילואים שירת כמפקד צוות ביחמ"מ, בעיקר במשימות ביטחון שוטף ביהודה ושומרון. במהלך שירותו התוודע לעומקה של בעיית הכיבוש. באותה תקופה, בעודו במהלך לימודי תואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב, חבר לסטודנטים נוספים, בהם יניב איצקוביץ ודוד זונשיין. יחד הם ניסחו מכתב שבו הכריזו על סירובם לשרת בשטחים. המכתב, שעליו חתמו 52 לוחמים ומפקדים, פורסם והיווה את הבסיס להקמת תנועת "אומץ לסרב". היוזמה נבעה מתחושת חוסר התוחלת שבכיבוש ומההכרה בנזק שנוצר מהחיכוך עם האוכלוסייה האזרחית. מאז, משיח ראה בכיבוש את הבעיה הקיומית והדחופה ביותר של מדינת ישראל, מתוך אמונה שדמוקרטיה ומוסר אינם יכולים להתקיים במדינה שבה חיים מיליוני אנשים נטולי זכויות. לאורך השנים פעל נגד הכיבוש במסגרת שורה של ארגונים, תוך שהוא מקדם יוזמות לקירוב בין יהודים לערבים. הוא הקים מסגרות שיח בין ערבים ליהודים, בין סרבני מילואים למתנחלים, והוביל פרויקטים חברתיים במסגרת תנועת חד"ש ובשיתוף פעולה עם מרכז פרס לשלום ולחדשנות.
משיח גם התראיין והרצה בנושא ברחבי העולם, ובשנת 2001 היה אחד הנואמים בהפגנת המיליון בניו יורק נגד המלחמה בעיראק, לצד סוזן סרנדון וג'סי ג'קסון.
לימודים והשכלה

סיים בהצטיינות תואר ראשון בתקשורת וניהול במכללה למינהל, ולאחר מכן המשיך ללימודי תואר שני בתקשורת ומדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב. במהלך לימודיו התמקד במשמעות השיווק החברתי, תוך זיהוי פערים מהותיים בהסדרת דיסציפלינות שיווק במגזר השלישי. תובנה זו הובילה אותו לכתיבת עבודת מאסטר בנושא שיווק חברתי.
בהמשך לכך, ייסד יחד עם ד"ר דן ערב קורס לפרסום חברתי בבית הספר לתקשורת של המכללה למנהל. במקביל שימש כמרצה בקורס מבוא למחשבה מדינית מודרנית באוניברסיטת תל אביב, ועסק בהוראה אקדמית במשך חמש שנים.