stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דן שומרון
הערות שוליים

↑  כתבתה של ענת מידן, המוסף לשבת, ידיעת אחרונות, 1 ביולי 2011, עמ' 14-15
↑  אמיר אורן, "צרות של מפסידים", באתר הארץ, 5 באוקטובר 2006.
↑  אלישיב שמשי, "ממני תראו וכן תעשו", הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2016, עמודים 131-142.
1 2  דן שומרון באתר חטיבת הצנחנים.
↑  יוסי יהושוע וראובן וייס, "הגדוד של המדינה", ידיעות אחרונות מוסף 7 ימים, 7 באוקטובר 2011.
↑  הירושה שמשאירה קונדוליזה רייס לברק אובמה ולהילרי קלינטון במזרח התיכון, באתר וואלה, 16 בינואר 2009.
↑  חטיבה 179 באתר "יד לשריון".
↑  רון פונדק, ציר סקרנות, צומת ודאות, כנרת-זב"ם-דביר, 2013, עמוד 32.
↑  עדות דן שומרון, מפקד חטיבה 401 בזמן המלחמה בפני ועדת אגרנט, באתר ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון
↑  גל פרל פינקל, "הרבה אמיתות שקבענו לעצמנו התבררו כלא נכונות" - תובנות מ"בלימה" ומ"מגננה", "יסודות" כתב העת של המחלקה להיסטוריה, גיליון 6, דצמבר 2024, עמ' 288.
↑  אלישיב שמשי, נוע כבר, לכל הרוחות! על מהירות בשדה הקרב, הוצאת מערכות, 2011, עמ' 94 - 97
↑  גל פרל פינקל, הטנקים נראו "כמו אחרי מלחמה", אך האנשים – פלדה, באתר זמן ישראל, 27 באוגוסט 2020.
↑  גל פרל פינקל, היוזמה, הדבֵקות במשימה, חדות המחשבה הן שיביאו את הניצחון, הבלוג על הכוונת, ‏ 23 במאי 2022.
↑  יעקב ארז, תת־אלוף דן שומרון נתמנה קצין צנחנים וחי"ר ראשי, מעריב, 2 בספטמבר 1974
↑  אמיר אורן, היחידות המיוחדות והמלחמה הבאה, באתר הארץ, 22 ביולי 2011.
↑  טלי ליפקין-שחק, "השחקן הראשי", מעריב, 16 ביוני 2006, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  שחר הלווינג ולי-טל תייר, "קיצור תולדות הזרוע", ביטאון ביבשה, גיליון 5, אפריל 2008, באתר זרוע היבשה.
↑  חיים רביה, עכשיו מתחיל הפיניש, חדשות, 2 במאי 1986
↑  אנשיל פפר, "מתן וילנאי, הציבור עדיין מאמין להנהגה הביטחונית?", באתר הארץ, 15 באוגוסט 2010.
↑  עמיר רפפורט, "אבו ג'יהאד, הסיפור שלא סופר", ישראל דיפנס, ‏ 01.11.2012.
↑  מבצע "כחול וחום" באתר גדס"ר גולני.
↑  עמיר רפפורט, "מחקו את הכפר, מחקו את רון ארד", באתר nrg‏, 19 ביולי 2008/
↑  אורי שגיא, אורות בערפל. תל אביב, ידיעות אחרונות, 1998, עמוד 105.
↑  אמנון ברזילי, "חוקרי צה"ל: האיפוק במלחמת המפרץ היה נכון", באתר הארץ, 24 בספטמבר 2002.
↑  מירי חסון, דן שומרון: המלחמה נוהלה ללא מטרה, באתר ynet, 16 בינואר 2007
↑  הרמטכ"ל ה-13, דן שומרון, נפטר בבית החולים איכילוב, באתר ynet, 26 בפברואר 2008
↑  עלי קדם, " נחנך מצפור כוכב הירדן ע"ש רא"ל דן שומרון", הדף הירוק, 16 ביוני 2011
↑  מכון כנרת למחקר קשרי חברה ביטחון ושלום ע"ש רא"ל דן שומרון
↑  דניאלה בוקור, כבר לא צאלים: בסיס מל"י נקרא ע"ש דן שומרון ז"ל, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 28 ביולי 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007329314405171  BnF: cb13973443p (data)  GND: 1149267771  ISNI: 0000 0000 0337 9942  LCCN: no2017016165  VIAF: 39569911   WorldCat (עם VIAF): 39569911 
הרמטכ"ל דן שומרון עם קצין רפואה ראשי - תא"ל ד"ר יהודה דנון ודובר צה"ל - תא"ל אפרים לפיד, בביקור פצועים בתל השומר, ערב פסח 1988.
שר הביטחון וסגל המטה הכללי בדיון בתקופת מלחמת המפרץ 1991
ביקור הרמטכ"ל דן שומרון ברמת גן, מלחמת המפרץ, 11 בפברואר 1991 מימין לרמטכ"ל ראש העירייה, צבי בר.
מלחמת האזרחים בספרד
רקע גאוגרפי

ספרד היא ארץ הררית ורכסי הרים חוצים אותה לאורכה ולרוחבה. שאר שטחה רצוף בגבעות רבות, במישורים ספורים ובעמקים שבהם זורמים נהרות רבים. פני השטח המורכבים של המדינה, המרובים במכשולים טבעיים, הקלו במלחמה על שני הצדדים בבואם לבסס קווי הגנה והקשו על הוצאה לפועל של מתקפות יעילות. כך למשל בתחילת המלחמה השכילו הרפובליקנים לבלום מתקפות לאומניות על מדריד באמצעות שליטה במעברי ההרים שברכס הסיירה דה גואדרמה שמצפון לעיר. דוגמה ידועה נוספת התרחשה לקראת סוף המלחמה, אז ביססו הרפובליקנים קו הגנה על קטלוניה לאורך גדות נהר האברו. בנוסף, היעדר מישורים רחבי ידיים בספרד הקשה על מתקפות שריון גדולות, ולכן טנקים במלחמה עסקו בעיקר בסיוע לכוחות הרגלים.
מזג האוויר בספרד מגוון בהתאם לפני השטח המגוונים שלה. בעוד צפון המדינה המושפע מהאוקיינוס האטלנטי מאופיין באקלים ממוזג, דרום המדינה ומזרחה מאופיינים באקלים ים-תיכוני. כלל הארץ נהנית ממזג אוויר מתון יחסית, ולכן לחימה ערה התרחשה במשך כל עונות השנה. עם זאת, לנוכח החום הרב בשיא עונת הקיץ והקור והגשמים בשיא עונת החורף, לא פעם סבלו הכוחות בזמנים הללו מפגעי מזג האוויר ולכן הלחימה התמעטה.
האוכלוסייה בספרד מגוונת מבחינה אתנית, לשונית ותרבותית. לצד רוב האוכלוסייה דוברת הספרדית, בשולי הארץ מתקיימים זה מאות שנים קבוצות מיעוט השומרות על רמות שונות של התבדלות. במלחמה בלטו במיוחד דוברי הקטלאנית והבסקית, קבוצות מיעוט בעלות תודעה לאומית משמעותית ושאיפות פוליטיות מרחיקות לכת להגדרה עצמית. שאיפותיהם של מיעוטים אלו הביאו את מרביתם לתמוך ברפובליקנים, לנוכח סירובם של הלאומנים לשקול פשרה בנושא. לעומת זאת, מיעוטים אחרים בספרד, כמו הגליסיאנים, שהיו בעלי מגמות בדלניות מוגבלות יותר, לעיתים תמכו דווקא בלאומנים.
אף על פי שרוב מאורעות המלחמה התרחשו בשטחה היבשתי של ספרד בחצי האי האיברי, במלחמה גם לקחו חלק הנחלות השונות של ספרד מעבר לים, כמו האיים הבלאריים שבים התיכון והאיים הקנריים שבאוקיינוס האטלנטי. בשני הארכיפלגים הללו שהו בחודשים שלפני המלחמה כמה ממנהיגי הלאומנים, ועם פרוץ המרד הם לקחו את השליטה על שתי קבוצות האיים. תמונת מצב דומה אירעה גם במושבותיה של ספרד באפריקה: מרוקו הספרדית ושכנתה סהרה הספרדית, כמו גם גינאה הספרדית ששכנה הרחק דרומה משם. שלושת האזורים האלו עברו בחודשים הראשונים למלחמה לידי הלאומנים אשר שלטו בהם באופן בלתי מעורער עד לסוף העימות, ולכן לא אירעה בהם לחימה משמעותית (יוצא דופן היה האי מנורקה שבאיים הבלאריים שנשאר מעוז רפובליקני עד לשלהי המלחמה). הרפובליקנים, אשר נהנו בדרך כלל מעליונות בזירה הימית, ניסו באמצעות הצי שלהם לנתק את הקשר בין הנחלות הלאומניות שמעבר לים לבין מרכזם ביבשת. הלאומנים לעומת זאת, שלרוב נהנו מעליונות אווירית, התגברו על המאמץ הימי הרפובליקני בעיקר באמצעות שימוש במטוסי תובלה.
מפת שטחי שלטונה של הרפובליקה הספרדית ערב פרוץ המלחמה:
     ספרד שבחצי האי האיברי
     האיים הבלאריים
     מרוקו הספרדית
     האיים הקנריים
     סהרה הספרדית
     גינאה הספרדית
מפה לשונית של ספרד:
     ספרדית
     קטלאנית
     בסקית
     גליסית
     אוקסיטנית
     אסטוריאנית
     אראגונית
רקע היסטורי > "השנתיים השחורות"

השנתיים הבאות בספרד כונו "השנתיים השחורות" (bienio negro). הרדיקלים, שכעת ישבו באופוזיציה, סירבו לקבל את תוצאות הבחירות, שאותן תיארו כ"הונאה". הם הפכו אגרסיביים יותר והחלו להטיף למהפכה. מנגד, השמרנים לא בחלו בצעדים לדכא את מתנגדיהם. אלימות פוליטית הפכה לעניין שבשגרה, ובאותן שנים נרצחו מאות בהתנקשויות פוליטיות. נוסף לכך אירעו בספרד למעלה ממאה שביתות כלליות, ונהרסו עשרות מבני דת קתוליים. למרות ההישג של CEDA בבחירות, לא נתן הנשיא השמאלי סאמורה לחיל רובלס, מנהיגה של CEDA, לכהן כראש ממשלה, ומינה לתפקיד את אלחנדרו לרו הפרגמטי שהקים ממשלת מרכז-ימין יחד עם CEDA. הממשלה החדשה החלה בצעדים לביטול הרפורמות של הממשלה הקודמת. היא עצרה רפורמות לחלוקה מחדש של הקרקעות, שיקמה את מעמדה של הכנסייה, וביטלה הגבלות שהוטלו על הצבא.
כאמור העימותים בין הממשלה לסוציאליסטים ולאנרכיסטים החריפו. במקביל ניצלו מנהיגי קטלוניה את חולשת הממשלה והכריזו על עצמאות. בתגובה השעתה הממשלה את האוטונומיה של החבל המורד ועצרה כמה ממנהיגיו. התקוממות נוספת אירעה באסטוריאס ב-1934, שם הכריזו סוציאליסטים ואנרכיסטים על שביתה כללית וכשלושים אלף פועלים השתלטו הלכה למעשה על המחוז. המורדים תקפו גם מוסדות דת ואף הוציאו להורג כמאה כמרים ושוטרים. תגובת הממשלה הייתה קשה. בחבל נפרסו אלפי חיילים בפיקודו של הגנרל פרנסיסקו פרנקו, כולל חיילים מצבא אפריקה אשר נחשב לכוח החזק ביותר בצבא הספרדי. הצבא דיכא את המרד באכזריות, ובסיכומו של דבר נמנו כאלף אזרחים הרוגים ועשרות אלפי עצורים. האירוע הציב את פרנקו כגיבור לאומי בימין, בישר את מינויו לראש המטה הכללי שנה מאוחר יותר, והביא את הקיטוב במדינה לשיא חדש.
אסאניה והמנהיג הסוציאליסטי אינדאלסיו פרייטו החלו ב-1935 לפעול לאיחוד השמאל בספרד, מתוך הבנה כי לא יהיה ניתן להתמודד בהצלחה עם הממשלה השמרנית ללא איחוד פוליטי. בינואר 1936 הוקמה החזית העממית שאיחדה את מרבית מפלגות השמאל. כמה שבועות לאחר מכן, לאחר שקודם לכן נפלה ממשלת הימין, הלכה ספרד לבחירות כלליות. בבחירות זכו מפלגות השמאל ברוב המושבים בפרלמנט, ואסאניה הפך לראש הממשלה. עם זאת, הצלחת החזית העממית בבחירות לא תורגמה לממשלת שמאל יציבה, והסוציאליסטים סירבו להצטרף לממשלה שהייתה מתונה מדי לטעמם. בעוד אסאניה הרפובליקני רצה במדיניות של איחוד מחדש של החברה וקידום רפורמות סוציאליות, הסוציאליסטים בראשות פרנסיסקו לרגו קביירו תמכו בהעמקת הרפורמות, על אף הסכנה להמשך העימותים האלימים עם הימין. נוסף על כך, לא רק הסוציאליסטים אתגרו את הממשלה אלא גם האנרכיסטים, שכדרכם לא סיפקו לממשלה תמיכה אלא הגבירו את אי הסדר הציבורי, בין השאר על ידי שביתות חוזרות ונשנות. לפיכך ממשלת המיעוט החדשה הייתה חלשה, האלימות השתוללה ברחובות, ואיחוד מחדש של החברה נתפס כמשימה בלתי אפשרית. באפריל הדיח הפרלמנט את הנשיא המתון ניסטו אלקלה סאמורה, שאיבד את אמונם של השמאל והימין כאחד. אסאניה התמנה לנשיא, וסנטיאגו קסארס הרפובליקני החליף אותו כראש ממשלה. אך יותר מהשמאל המפולג, היה זה הימין שאיים על עתיד הרפובליקה. עקב כישלונו לשלוט ברפובליקה בדרכים דמוקרטיות, החליטו חלקים ממנו לפעול לפירוקה. מספר החברים בפלנחה גדל במהירות, ואנשי CEDA הגבירו את המגעים עם בכירים בצבא ודנו עימם במפורש על תוכניות להפיכה.
לקריאה נוספת

אנטוני ביוור, מלחמת האזרחים בספרד 1936–1939, הוצאת יבנה, 2004
רענן ריין, הפשיזם לא יעבור: מלחמת האזרחים בספרד, הוצאת זמורה-ביתן, 2000
יצחק אביב, מהפכה ומהפכה שכנגד בספרד: הרפובליקה השנייה ומלחמת האזרחים (1931-1939), משרד הביטחון – ההוצאה לאור, האוניברסיטה המשודרת, 1991
ג'ורג' אורוול, מחווה לקטלוניה, הוצאת עם עובד, 2012
ארנסט המינגוויי, למי צלצלו הפעמונים, הוצאת ידיעות ספרים, 2006
שלמה בן-עמי, ספרד בין דיקטטורה לדמוקרטיה, הוצאת עם עובד, 1977
רות לוין, הישרים היו איתה: ספרד 1939-1936, הוצאת אפקים, 1987
ויקטוריה היסלופ, "הריקוד של סוניה", תרגום: שרון פרמינגר, הוצאת ידיעות ספרים 2008
Frances Lannon, The Spanish Civil War: 1936-1939, Oxford: Osprey Publishing, 2002
Stanley G. Payne, A History of Spain and Portugal, Chapter 19–26, Madison, WI: University of Wisconsin Press, 1973
Antony Beevor, The Battle for Spain: The Spanish Civil War 1936–1939, Penguin Books, 2006
Paul Preston, The Spanish Civil War: Reaction, Revolution and Revenge Paperback, W. W. Norton Company, 2007
Stanley G. Payne, The Spanish Civil War, Cambridge University Press, 2012
Hugh Thomas, The Spanish Civil War, Penguin Books, 2003
Pablo M. & and Elena M. & Maria A., War and Economics: Spanish Civil War Finances Revisited, Universidad de Alcala-Madrid, May 2010
ביאורים

1 2  ראו בטבלת חלוקת כוחות הביטחון בין הצדדים הלוחמים עם פרוץ המלחמה.
↑  הכינויים מזכירים את כינויי הצבא הלבן והצבא האדום במלחמת האזרחים ברוסיה שהייתה גם כן מאבק בין תנועות שמרניות אנטי-מהפכניות לתנועות סוציאליסטיות וקומוניסטיות. נראה שהצבעים גם קשורים למהפכה הצרפתית, עוד מאבק בין כוחות שמרניים למהפכניים, שם הצבע הלבן המסורתי של בית בורבון עמד נגד הצבע האדום (והכחול) שייצג את המהפכנים.
↑  אף על פי שספרד לא הצטרפה למלחמה, היא הייתה לשותף סחר חשוב לגרמניה ואיטליה באותה התקופה. בנוסף היא ניאותה לשלוח את הדיוויזיה הכחולה, שהורכבה ממתנדבים ספרדים, להילחם תחת הצבא הגרמני בחזית המזרחית כנגד ברית המועצות.
צוער

ערך זה עוסק בחניך בהכשרה מקצועית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
צוערי האקדמיה הצבאית של ארצות הברית (ווסט פוינט) חוגגים בסוף טקס הסיום והענקת דרגות קצונה. ניו יורק, 28 במאי 2014
צוער בברלין, שנת 1717.
צוערי הקצונה של צבא סרביה.
צוער הוא חניך בהכשרה מקצועית. לעיתים קרובות, נעשה שימוש במונח, על מנת להתייחס לחניכים במערכת צבאית שבסוף המסלול מקבלים דרגות קצונה, כמו בקורס קצינים, קורס טיס, קורס חובלים, תוכנית פסגות, בתוכנית חבצלות או מסלול אדרים. כמו כן, במונח נוהגים להשתמש גם בהקשרים אזרחיים – במדינת ישראל, למשל, קורס ההכשרה של הסגל הדיפלומטי של משרד החוץ נקרא "קורס צוערים".
במדינות דוברי אנגלית, המונח המקובל הוא: officer cadet. משמעות המושג יכולה להשתנות בין המדינות.
אטימולוגיה

מקור המושג העברי במשנה, שם מסופר על "צוֹעֲרֵי הַלְוִיִּם", ששרו יחד עם הלויים בבית המקדש, אבל לא ניגנו ולא עמדו על הדוכן.
מבחינה היסטורית, "צוער" (באנגלית: Cadet) היה כינוי מסורתי שהיה מקובל כבר בראשית המאה ה-17, עבור ילדים שאינם הבכורים בקרב אנשי האצולה האירופית. בעוד הבנים הבכורים היו יורשים כמעט את כל התארים והנכסים, באופן מסורתי הצוערים היו פונים אל קריירה דתית או צבאית. כנראה מסיבה זו, במדינות מסוימות, החלו לכנות צעירים ממעמד האצולה, אשר למדו בבתי ספר צבאיים או בקורסים להכשרת קצינים, בכינוי "צוערים".
השימוש המוקדם ביותר הידוע בכינוי זה נעשה על ידי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, בשנת 1682.‏
סימני הזיהוי של צוערים בצה"ל

אף כי מעמדו של צוער איננו נחשב בצה"ל לדרגה בפני עצמה, המסלולים העיקריים המכשירים את אנשי הקצונה לעתיד (קורס קצינים, קורס חובלים וקורס טיס), וכמו כן תוכנית חבצלות, תוכנית תלפיות ומסלול אדרים, משתמשים בדרגות כתף מיוחדות לסימון חניכיהם, תוך הפרדה ברורה בין כל שלב ושלב בתהליך הכשרתם של הצוערים. לכן, ניתן לראות בדרגות כתף אלה מעין סימני דרגות. לעומת זאת, בתוכנית פסגות עונדים החניכים כותפות עם סימון מיוחד בתקופת סדרות הקיץ בלבד, כאשר הסימון הזה אינו מסמל שלב או שנת הכשרה.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

| השלב הבסיסי | השלמה חילית לקציני חי"ר (גפן) | השלמה חילית לקציני יבשה, מערך תומכי הלחימה וקציני מטה |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |

| שלב "בסיסי" | שלב "ראשוני" | שלב "מבואות" | שלב "מסלולים" | שלב "מתקדם" |
|  |  | שנת ההשכלה | שנת ההשכלה |  |
כותפת השלב הראשון "המכין" זהה לכותפות שאר השלבים אך חלקה.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| שלב ימאות ופיקוד | שלב בסיסי | שלב מתקדם | שלב אקדמיה | שלב ייעודי בבסיס ההדרכה של חיל הים | שלב ייעודי שטח |
ראו גם

שוחר
קצונה
דרגה צבאית
הערות שוליים

↑  לייצג את ישראל בחו"ל – קורס הצוערים של משרד החוץ , באתר משרד החוץ
↑  מסכת ערכין, פרק ב', משנה ו'
↑  Diccionario histórico enciclopédico, Vicenç Joaquín Bastús i Carrera, 1828
↑  מסלול ייחודי להכשרת קצינים במערך הטכני של חיל האוויר בו כמעט בכל שלב ישנו סימן זיהוי כותפת אחר. בשלב המכין הכותפת כחולה חלקה, שלב יסודות ומקצוענות הכותפות חלקה עם סמל המערך הטכני, ובשני השלבים האחרונים של המסלול מתקדם ועצמאות נוסף פס אחד.
פייפר קאב

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 סוג:  תעופה כללית 
 יצרן:  פייפר איירקראפט 
 תקופת שירות:  1937–1947 (כ־10 שנים) 
 יחידות שיוצרו:  כ-19,073
 
ה-J-3 פייפר קאב הוא מטוס קל שיוצר בין 1937 ו-1947 על ידי פייפר איירקראפט.
מבנה

במטוס הפייפר קאב שני מושבים הממוקמים אחד מאחורי השני. הוא שימש כמטוס אימון והיה לאחד הנפוצים והמפורסמים ביותר מאז ומעולם. המטוס הותאם גם למשימות רבות נוספות כחילוץ טייסים, תצפית ארטילרית, פינוי נפגעים וכיוצא בזה.
המטוס נבנה למטרת טיסות אימונים במקור אך בזכות נתוניו התגלה כאחד המטוסים המוצלחים לשימוש כמטוס קרב. הפשטות והמחיר שלו אפשרו לו להיות פופולרי גם בעולם האזרחי ושימש כאחד המטוסים האזרחים הראשונים וההשפעה שלו דומה לפורד מודל טי בעולם הרכב.
בזכות צבעו הצהוב של המטוס זכה הJ3 בכינוי "המונית הצהובה״.
המטוס צבר תאוצה ופרסום עד כדי כך שהגברת הראשונה דאז, אלינור רוזוולט ביצעה על המטוס מספר תמונות עבור קמפיין cptp (תוכנית להכשרת טייסים אזרחיים שהתקיימה ב-1938-1944).
בעקבות הפופולריות של המטוס והזמינות שלו, אזרחים רבים רכשו את המטוס ובזמן מלחמת העולם השנייה אזרחים אלו התאגדו ויצאו לפטרולים אזרחים מאורגנים שבוצעו כמטסים מסודרים.
לאחר המלחמה המטוס זכה להערכה רבה בקרב טייסים ואזרחים רבים ועד היום אלפי מטוסים עדיין נמצאים בשימוש. חברת פייפר איירקראפט (אנ') דיווחו על מכירת כ-19,073 יחידות בין השנים 1938-1947.
לאחר שהפסיקו לייצר את הJ3, המטוס קיבל פיתוחים רבים גרסאות מתקדמות של המטוס.
ב 29 באפריל בשנת 1941 חברת פייפר ארגנה אירוע בשדה התעופה לה גוארדיה להתרמת כסף לטובת הממלכה המאוחדת וייצרה לכבוד האירוע 48 מטוסים בדגם מיוחד ובצבעים מיוחדים.
כ-19,073 מטוסי "פייפר קאב" יוצרו בדגמים רבים, עד שנת 1947.
מטוסי הפייפר קאב נמצאו בשימוש צבאי ובשימוש אזרחי כמטוסי תיור במקומות שונים בעולם.
דגם מתקדם של "פייפר קאב" הוא פייפר סופר-קאב.
האינפלציה בישראל

האינפלציה בישראל ידעה עליות ומורדות במהלך השנים. לשיאה הקיצוני הגיעה האינפלציה בין השנים 1980–1985: שיעור האינפלציה השנתית הגיע לשיא של 445% (כלומר, המחירים עלו פי חמישה וחצי בממוצע בתוך שנה אחת בלבד) בשנת 1984. השיעור הגבוה ביותר של עליית המדד החודשית נרשם בחודש יולי של שנת 1985, והוא עמד על 27.49%. עליית המחירים המהירה והבלתי מבוקרת הביאה לכך שבמשך כמה שנים חושב תקציב המדינה בדולר אמריקאי במקום בשקלים, כיוון שאי אפשר היה לדעת בתחילת השנה מה יהיה ערך השקל בסופה. כמו כן, נוצר חוב חיצוני גדול מאוד שאיים להחמיר את המשבר הכלכלי, ונרשם שפל ביתרות מטבע החוץ של ישראל. האינפלציה נבלמה בסופו של דבר בעקבות תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985, ומשנת 2003 עד שנת 2022 שיעורה היה נמוך מ-4% לשנה.
שיעור האינפלציה החל להאמיר בשנים 2021-2023, כחלק מעליית האינפלציה ברחבי העולם לאחר מגפת הקורונה. ב-2022 האינפלציה בישראל הייתה 5.3% (בחישוב שנתי), שיא של שני עשורים. האינפלציה הביאה להאצה במשבר הדיור, כך שהדירות בישראל התייקרו ב-17.8% בשנה. בתגובה לכך, העלה בנק ישראל את ריבית בנק ישראל מספר פעמים, עד לשיעור של 4.75% (נכון למאי 2023), וזאת לאחר שנים בהן הריבית בישראל שמרה על שיעור קרוב לאפסי. האינפלציה החלה לרדת.
האינפלציה השנתית בישראל (דצמבר מול דצמבר) בין השנים 1952-2023.
| שנה | שיעור אינפלציה |
| --- | --- |
1952: 66.36%
1953: 19.10%
1954: 7.55%
1955: 4.82%
1956: 4.60%
1957: 5.20%
1958: 4.18%
1959: 2.08%
1960: 3.44%
1961: 9.04%
1962: 10.21%
1963: 4.99%
1964: 4.45%
1965: 7.08%
1966: 7.81%
1967: 0.17%
1968: 1.93%
1969: 3.88%
1970: 10.14%
1971: 13.38%
1972: 12.35%
1973: 26.40%
1974: 56.18%
1975: 23.52%
1976: 38.02%
1977: 42.54%
1978: 48.14%
1979: 111.39%
1980: 132.95%
1981: 101.49%
1982: 131.50%
1983: 190.69%
1984: 444.88%
1985: 185.17%
1986: 19.65%
1987: 16.13%
1988: 16.40%
1989: 20.69%
1990: 17.61%
1991: 18.04%
1992: 9.37%
1993: 11.25%
1994: 14.45%
1995: 8.10%
1996: 10.59%
1997: 6.99%
1998: 8.62%
1999: 1.34%
2000: 0%
2001: 1.41%
2002: 6.50%
2003: 1.89%-
2004: 1.21%
2005: 2.39%
2006: 0.10%-
2007: 3.40%
2008: 3.80%
2009: 3.91%
2010: 2.66%
2011: 2.17%
2012: 1.63%
2013: 1.82%
2014: 0.20%-
2015: 1.00%-
2016: 0.20%-
2017: 0.40%
2018: 0.80%
2019: 0.60%
2020: 0.70%-
2021: 2.80%
2022: 5.30%
2023: 3.0%
2024: 3.2%
מקום המדינה ועד המיתון שקדם למלחמת ששת הימים

עם הקמת המדינה שרר מחסור גדול במטבע חוץ ובעקבותיו מחסור חמור בכל מוצרי הצריכה, כולל מוצרי מזון בסיסיים. על מנת למנוע התייקרות סל המוצרים הבסיסיים לציבור הרחב, הונהגה מדיניות קיצוב ("צנע"). מדיניות זו, שהייתה כרוכה במשטר נוקשה של הקצבת מזון ומוצרים אחרים, מנעה את עליית המחירים לזמן מוגבל, אך עם ביטולה ההדרגתי שהחל בשנת 1951, עלו המחירים בשיעור חד, כך ששיעור האינפלציה בשנת 1952 הגיע ל-66%. מצב זה התאזן כשהחלו להגיע כספי השילומים מגרמניה. הממשלה השתמשה בכסף שהגיע מגרמניה המערבית כפיצוי על נזקי השואה לעם היהודי, כדי לממן את הגירעון הגדול בתקציבה. הודות לכך ירד שיעור האינפלציה. הירידה בשיעור האינפלציה נמשכה עד לסוף שנות ה-50, אולם, בראשית שנות השישים היא עלתה שוב, והגיעה ל-9% ב-1961 ול-10% ב-1962. התופעה הבולטת של שנים אלה הייתה העלייה ביבוא מוצרי צריכה, ולפיכך גידול בגירעון המסחרי. עקב כך, החליט שר האוצר דאז לוי אשכול לפחת את שער הלירה הישראלית בשיעור חד של 66%, כך ששער הדולר נקבע על 3 לירות, במקום 1.80 לירות לדולר עד אז. צעד זה לא הביא להפחתת הגירעון המסחרי, אולם המשך השילומים אפשר את הפחתת האינפלציה לרמה של 4% -5% (בחישוב שנתי) בשנים 1963 ו-1964. כשהסתיימה הזרמת כספי השילומים למדינת ישראל שוב עלתה האינפלציה לרמה של 6%-7% בשנים 1965 ו-1966.
בתקופה זו התמודדה ישראל עם משבר פוליטי, שבו התמודדו דוד בן-גוריון ולוי אשכול על הנהגת המדינה. בעקבות הבחירות לכנסת השישית ב-1965 נבחר אשכול לראשות הממשלה, ובן-גוריון פרש סופית מהפוליטיקה. אשכול ניסה להתמודד עם עליית האינפלציה באמצעות הקטנת תקציב המדינה והעלאת מיסים. בנוסף הסתיימו פרויקטים גדולים של המדינה שהעסיקו עובדים רבים: הקמת נמל אשדוד, השלמת המוביל הארצי והרחבת מפעלי ים המלח. הקטנת תקציב המדינה, בנוסף להקטנת הביקוש לעובדים, הובילו למיתון קשה בשנים 1966–1967. שיעור המובטלים הוכפל והגיע ל-10%. בשנת 1967 עלה מספר היורדים על מספר העולים לראשונה מאז קום המדינה. בשנים אלה שיעורי האינפלציה היו נמוכים ביותר, אולם התגברות האבטלה והעוני הביאו למצוקה קשה.
ממלחמת ששת הימים ועד המהפך

מלחמת ששת הימים סיימה את המיתון, אולם הביאה שוב לעלייה ברמת האינפלציה. בעקבות המלחמה השתלטה ישראל על שטחים נרחבים מעבר לגבולות הקו הירוק, והחלה לבנות בהם תשתיות חדשות, צבאיות ואזרחיות. האבטלה הצטמצמה במידה ניכרת, אולם הוצאות הממשלה גדלו מאוד, הן בשל החלטת הממשלה להשקיע בפיתוח השטחים שנכבשו, והן בעקבות מלחמת ההתשה שחייבה הגדלה ניכרת בתקציב הביטחון. שר הביטחון דאז, משה דיין, אמר בנאום שנשא בעיצומה של מלחמת ההתשה, כי אין אפשרות להניף בה-בעת שני דגלים, דגל הביטחון ודגל הצדק החברתי. על אף אמירתו של דיין, הממשלה הגדילה את הוצאותיה הן בתחום הביטחון והן בתחום החברתי. כדי לממן הוצאות אלו, הוגדל נטל המס משיעור של 28% מהתמ"ג בממוצע בתחילת שנות השישים, ל-37% מהתמ"ג בתחילת שנות השבעים. במקביל נוצר גירעון בתקציב המדינה בשיעור של 13.2% מהתמ"ג עד מלחמת יום הכיפורים. הגירעון מומן בעיקר באמצעות הגדלת ההכנסות ממסים. אלה גדלו הן בעקבות הגדלת נטל המס והן הודות לצמיחה הכלכלית ששררה אחרי מלחמת ששת הימים. החל משנת 1970 החלה הממשלה לממן את הגירעון בתקציבה באמצעות הלוואות מקומיות וחיצוניות. הלוואת הכספים ממקורות מקומיים הביאה לגידול באמצעי התשלום שהועמדו לרשות הציבור, ולפיכך הגבירו את האינפלציה. ההלוואות ממקורות חיצוניים חייבו במשך הזמן הגדלה נוספת של תקציב המדינה כדי להחזיר את החוב, ולפיכך הגבירו עוד את עליית האינפלציה. בשנים 1970–1973 הגיע שיעור האינפלציה ל-14-15% בחישוב שנתי.
מלחמת יום הכיפורים הייתה משבר פתאומי שיצר, בין היתר, גם משבר כלכלי חמור. חלק ניכר מהעובדים גויס לתקופה ממושכת, דבר שהוביל למיתון חמור בשנת 1974 ובשנים שאחריה. הממשלה המשיכה במדיניות של לקיחת הלוואות לצורך מימון גירעונותיה, אם כי בנוסף גדל הסיוע הכספי מארצות הברית, בעיקר בכל הקשור להוצאות על צבא וביטחון.
גובה החוב לגורמים בתוך מדינת ישראל, שעמד על 23.3% מהתמ"ג בשנת 1964, הגיע ל-38.8% מהתמ"ג בשנת 1973, ול-61.1% מהתמ"ג בשנת 1976.
החוב החיצוני עלה מ-77.8% מהתמ"ג בשנת 1973 ל-103.9% מהתמ"ג בשנת 1976. באותה תקופה עמד תקציב הביטחון על כ-25% מההוצאה הציבורית. תשלומי ההעברה (קצבאות שונות) עלו משיעור של 5.4% מההוצאה הציבורית בתחילת שנות השישים ל-16% מההוצאה הציבורית אחרי מלחמת יום הכיפורים. ההוצאות על תשלומי הסובסידיה (לשם הוזלת מצרכי יסוד) עלה משיעור של 3.4% מההוצאה הציבורית בתחילת שנות ה-60, לשיעור של 12.9% אחרי מלחמת יום הכיפורים. מימון חלקי לכך נמצא באמצעות הגדלת נטל המס, שהגיע באמצע שנות השבעים לשיעור של קרוב ל-50% מהתמ"ג (כמעט כפול מגובהו עשור לפני כן). במשך חמשת החודשים האחרונים לממשלה ה-15 שלאחר מלחמת יום הכיפורים עלתה האינפלציה לשיעור שנתי של כ-65% (לעומת שיעור שנתי ממוצע של 14% ב-44 חודשי ממשלה זו שלפני המלחמה). בשלושת החודשים של הממשלה ה-16 קצרת הימים ירד השיעור השנתי של האינפלציה לכ-25% ובתקופת ממשלת רבין (עם שר האוצר יהושע רבינוביץ) שבאה לאחריה עלה שוב שיעור האינפלציה השנתית ל-34%.
בשנת 1977 התחולל המהפך - בעקבות הבחירות לכנסת התשיעית נבחר מנחם בגין ראש תנועת הליכוד לראשות הממשלה. עד עליית הליכוד לשלטון בשנת 1977 נוהל המשק הישראלי בצורה ריכוזית ומבוקרת, כשחופש הפעולה הכלכלי מוגבל במגוון דרכים כמו איסור על רכישת מטבע חוץ, מכסים גבוהים על יבוא מוצרי צריכה, תמיכות וסובסידיות ומערכות הצמדה הדדית בין מגזרים שונים בתחום השכר והמחירים. חלק ניכר מהפעילות העסקית במשק רוכז בידי חברות גדולות בבעלות ציבורית, של הממשלה, חברת העובדים, הסוכנות היהודית וכדומה.
האפקטים הכלכליים חברתיים של תקופת האינפלציה הגבוהה

המשבר האינפלציוני של שנות השמונים האיץ תהליכים משבריים שהחלו להתרחש בחברה הישראלית עוד קודם לכן. הגידול הניכר בהוצאות הביטחון למימון ארבע מלחמות בתוך 15 שנה, החזקת שטחים שגודלם פי ארבעה מגודלה של ישראל לפני 1967, הצמצום הניכר בהיקף העלייה ועזיבת אזרחים רבים את הארץ, ומדיניות כלכלית לא-עקבית של הממשלות השונות, גרמו להתערערות הדרגתית של המערכות החברתיות והכלכליות במדינה. גורמים כלכליים בולטים בישראל, ובמיוחד הקיבוצים והמושבים, גופים הסתדרותיים וחברות "חברת העובדים" התרגלו במשך שנים להסתמך על כך שממשלת ישראל תממן אותם בשעת הצורך. הקיבוצים, שהיו גורם מוביל בתחומי החקלאות והתעשייה, שקעו בספקולציות פיננסיות כגון השקעות קצרות טווח בבורסה וספקולציות על שיעורי ריבית בהשוואה לשיעורי האינפלציה. כל הבנקים הגדולים, פרטיים וציבוריים, היו מעורבים בפרשת ויסות מניות הבנקים. בציבור התפשטה תחושה של השחתת המערכות הציבוריות הוותיקות. במקביל נוצר משבר במנגנון התמיכה החברתית. הוצאות המדינה על תשלומי העברה (קצבאות) הגיעה לרמה חסרת תקדים, עקב הגידול הטבעי באוכלוסייה, בעיקר אוכלוסיות הילדים והזקנים, שהן האוכלוסיות העיקריות שהיו זכאיות לקצבאות מיוחדות. סיבות נוספות לגידול בתשלומי ההעברה היו גיוס חיילים רבים עקב המצב הביטחוני המתוח, ועליית מספר המובטלים והעניים עקב התמוטטות מפעלים וחברות.
ביטויי המשבר הכלכלי בתרבות הפופולרית

המשבר הכלכלי, תחושות הבלבול וחוסר האונים של האזרחים, ואי האמון בהנהגה הפוליטית, מצאו את ביטויים בקבוצת סרטי קומדיה שנוצרו במהלך שנות השמונים. בין הסאטירות העוסקות במצב הכלכלי-חברתי: האיש שבא לקחת (1982), השיגעון הגדול (1985), האינסטלטור (1986) והמובטל בטיטו (1987).