stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דאן-יאנג

| --- | --- |

 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מחוז:  ג'יאנגסו
 נציבות עירונית:  ג'נג'יאנג (אנ')
 שטח:  1,047 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנפה עירונית:  988,900 (2020)
  ‑ צפיפות:  944.5 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  31°59′41″N 119°34′30″E﻿ / ﻿31.99483°N 119.57504°E﻿ / 31.99483; 119.57504 
 אזור זמן:  UTC +8
 http://www.danyang.gov.cn/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןדאן-יאנג(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןדאן-יאנג(למפת ג'יאנגסו רגילה) נאנג'ינג סוג'ואו וושידאן-יאנג(למפת ג'יאנגסו מוגדלת) נאנג'ינג סוג'ואו וושידאן-יאנג    מיקומה של דאן-יאנג בנציבות העירונית ג'נג'יאנג tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דָאן-יָאנְג (בסינית מפושטת: 丹阳; בסינית מסורתית: 丹陽; בפין-יין: Dānyáng) היא נפה עירונית השייכת לנציבות העירונית ג'נג'יאנג (אנ') בדרום-מערב מחוז ג'יאנגסו שבמזרח הרפובליקה העממית של סין. העיר שוכנת על גדת נהר היאנגצה. היא ידועה כמרכז לייצור משקפיים ועדשות. השפה המדוברת בעיר היא וו. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנפה מנתה 988,900 תושבים בשטח של 1,047 קמ"ר.
בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות העיר הייתה מקום מושבה של כמה שושלות שנציגיהם נקברו בקרבת העיר.
העיר מהווה מרכז לייצור משקפיים. נכון לשנת 2021 באזור פועלים כ-1,600 מרכזי ייצור בתחום. בכל שנה מיוצרים כ-100 מיליון משקפיים (כשליש מהייצור בסין). כמו כן מיוצרות כ-400 מיליון זוגות עדשות (כ-40% מייצור כלל עולמי).
בנוסף באזור מפותחות תעשיות נוספות. ביער פועל מפעל גדול לייצור אופניים. בתחילת המאה ה-21 בעיר הוקם מפעל לייצור מכוניות שמייצר בין היתר מכונית מדגם Kawei K1.
העיר מחוברת לנאנג'ינג ושאנגחאי עם מערכת רכבות מהירות שפעולת משנת 2010. מערכת רכבת מהירה נוספת מחברת את האזור עם בייג'ינג וכוללת בין היתר הגשר הגדול דאן-יאנג–קונשאן שהוא הגשר הארוך בעולם באורך של כ-164 ק"מ.
הערות שוליים

↑  China: Jiāngsū (Prefectures, Cities, Districts and Counties) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538008905171  BnF: cb16751234b (data)  LCCN: n2007089845  NLA: 36685029  VIAF: 136264957   WorldCat (עם VIAF): 136264957
גביע הופמן

| --- | --- |


 ענף:  טניס
 תאריך ייסוד:  1989
 ארגון מפעיל:  Tennis Australia 
 מספר מתמודדים:  8 קבוצות
 עיר מארחת:  אוסטרליה פרת', אוסטרליה
 אצטדיון:  פרת' ארנה
 זוכה:  שווייץ שווייץ (זכייה רביעית)
 הכי הרבה זכיות:  ארצות הברית ארצות הברית (6 זכיות)
 HopmanCup.com
 
גביע הופמן (באנגלית: Hopman Cup) הוא טורניר טניס בינלאומי שנתי הנערך בעיר פרת' שבאוסטרליה, על משטחים קשים באולם בתחילת ינואר. בטורניר משחקות שמונה קבוצות משמונה מדינות, כאשר כל קבוצה מורכבת מטניסאי אחד וטניסאית אחת. הטורניר הוא חלק מלוח השנה הרשמי של הפדרציה הבינלאומית לטניס (ITF), אך התוצאות בו לא נחשבות בניקוד השחקנים בדירוג הטניס העולמי. התחרות מהווה טורניר הכנה מרכזי לאליפות אוסטרליה הפתוחה שמתחילה באמצע חודש ינואר.
האליפות נקראת על שמו של הארי הופמן (1906-1985), שחקן ומאמן טניס אוסטרלי, שהדריך את נבחרת אוסטרליה לזכייה ב-16 גביעי דייוויס בין 1939 ל-1967.
פורמט

בניגוד לתחרויות קבוצתיות בינלאומיות אחרות, כמו גביע דייוויס (לגברים בלבד) או גביע הפדרציה (לנשים בלבד), גביע הופמן הוא תחרות מעורבת שבה שחקנים ושחקניות מייצגים את מדינתם יחד; בנוסף, השחקנים מוזמנים לטורניר, ולא נבחרים על ידי מאמן לאומי.
שמונה מדינות בלבד נבחרות כל שנה להתחרות בגביע הופמן, כאשר את כל אחת מהמדינות מייצגים שחקן אחד ושחקנית אחת. כל מפגש בין שתי קבוצות מכיל משחק יחידים, משחק יחידות ומשחק זוגות מעורבים.
בשלב הראשון של הטורניר, מחלקים את הקבוצות לשני בתים של ארבע; כל אחת מהקבוצות משחקת נגד כל שאר הקבוצות בבית (שיטת "ראונד רובין"). שני המקומות הראשונים עולים למפגש הגמר בו מוכרעת מי האלופה.
היסטוריה

עד שנת 2012, הטורניר נערך באולם בורזווד דום (Burswood Dome) בעיר פרת'. ב-2013, עבר לאולם אחר בעיר, פרת' ארנה (Perth Arena), שבו 12,489 מושבים בתצורה המתאימה למשחקי טניס.
ב-2006, גביע הופמן היה הראשון להפעיל את עין הנץ (אנ'), מערכת ממוחשבת שעוקבת אחרי מהלך הכדור ומאפשרת לשחקנים לערער על החלטות שופטי הקו.
גביע הופמן לא נערך ב-2020 לאחר שפרת', מארחת גביע הופמן במשך 31 שנים, החליפה אותו בגביע ה-ATP החדש שנוצר. נשיא ה-ITF דייוויד הגרטי הודיע מאוחר יותר שהטורניר יחזור ב-2021. לאחר שהטורניר לא נערך ב-2021, הוא הודיע שהוא יחזור במקום זאת ב-2022. בשנת 2021, הוכרז כי הטורניר ישוחק בניס שבצרפת בשנת 2023.
בשנת 2022, הוכרז, כי אירוע מגדר מעורב חדש, ה-"United Cup", יחליף את גביע ה-ATP שבוטל, כאירוע החימום לקראת אליפות אוסטרליה הפתוחה בינואר. שלא כמו הגרסאות הקודמות שלה, הפעם נקודות דירוג יוצעו למתחרים ליחידים כמו גם כספי פרסים, על מנת לעודד השתתפות בטורניר.
הערות שוליים

↑  על גביע הופמן באתר ה-ITF
↑  טום וילדי, Sydney International, Brisbane International and Hopman Cup tennis tournaments face ATP threat באתר ABC News
↑  על הארי הופמן באתר הרשמי של גביע הופמן
↑  הסבר על פורמט הטורניר באתר הרשמי של גביע הופמן
↑  הסבר על פורמט הטורניר באתר הרשמי של גביע הופמן
↑  אצטדיון פרת' ארנה באתר הרשמי של גביע הופמן
↑  גרג גרבר, All eyes on tennis with use of Hawk-Eye replay באתר ESPN
↑  רשימת הזוכים באתר הרשמי של גביע הופמן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: xx0168878  VIAF: 299730006   WorldCat (עם VIAF): 299730006
דברה זית

| --- | --- |
תצלום אוויר של אזור דברה זית (במרכז - "א") והאגמים הסובבים אותה ("1-5"). מדרום לעיר נראה מסלול הטיסה הבודד של שדה התעופה "הראר מדה" ("ב"), ומשני צדדיה של העיר תוואי מסילת הרכבת שאינו בשימוש ("ג")
תצלום אוויר של אזור דברה זית (במרכז - "א") והאגמים הסובבים אותה ("1-5"). מדרום לעיר נראה מסלול הטיסה הבודד של שדה התעופה "הראר מדה" ("ב"), ומשני צדדיה של העיר תוואי מסילת הרכבת שאינו בשימוש ("ג")
 מדינה:  אתיופיה אתיופיה
 מחוז:  אורומיה
 שטח:  140 קמ"ר
 גובה:  1,920 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  165,222 (2008)
 קואורדינטות:  8°45′00″N 38°59′00″E﻿ / ﻿8.75°N 38.983333333333°E﻿ / 8.75; 38.983333333333 
 אזור זמן:  UTC +3
 http://www.bishoftu.org
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אתיופיה מוגדלת) אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן  קניה סומליה ג'יבוטידברה זית(למפת אתיופיה רגילה) אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן  קניה סומליה ג'יבוטידברה זית  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
דברה זית (בגעז: ደብረ ዘይት - "הר הזיתים"; באורומו: Bishoftu) היא עיר במדינת אורומיה שבאתיופיה, השוכנת במרכז המדינה, במרחק של כ-40 ק"מ מהבירה אדיס אבבה. מיקומה של העיר בלב שדה געשי, בין חמישה אגמים השוכנים בלועות געשיים, ובקרבתם של שלושה נוספים, הפך אותה לעיר קיט פופולרית עבור תושבי הבירה הסמוכה. העיר משמשת כמרכז תעשייתי לציוד צבאי, מזון, עיבוד עורות ועוד, וכן כמקום מושבו של "מרכז דברה זית למחקר חקלאי" שנוסד ב-1953. בשנת 2008 מנתה אוכלוסיית העיר 165,222 תושבים.
היסטוריה

לפני מלחמת העולם השנייה שכן במקום כפר קטן שנקרא "בישופטו". מסילת אדיס אבבה-ג'יבוטי שנסללה בתחילת המאה ה-20 חלפה בסמוך לכפר, וביישוב קמה תחנת רכבת שפעלה כל עוד קטע המסילה היה בשימוש (תצלום - ג). בשנת 1937 החליטו האיטלקים להקים במקום יישוב וחווה חקלאית נסיונית. הם ייעדו למטרה זו קרקע חקלאית בשטח של 150 קמ"ר, שהייתה שייכת בחלקה לקיסר אתיופיה היילה סלאסי, והחלו ביוזמה שנוהלה על ידי "רשות בישופטו האגררית, פרויקט לאומי עבור לוחמים" (Azienda Agraria di Biscioftu dell'Opera Nazionale per i Combattenti). אבן הפינה הונחה ב-9 בדצמבר 1937, אך כחצי שנה לאחר מכן שכנו במקום רק 21 מבני מגורים, לצד מספר מבני ציבור. עם זאת, מיישוב זה החלה העיר מתפתחת. כאשר הקיסר היילה סלאסי שב לאתיופיה עם סיום הכיבוש האיטלקי, הוא הקים בעיר ארמון, אותו כינה בשם "פיירפילד" ("Fairfield"), בהשפעת הווילה בה התגורר בעת גלותו בעיר באת' שבאנגליה.
ב-1946 הוחלט על הקמתו מחדש של חיל האוויר האתיופי ועל העברת מרכזו מנמל התעופה הבינלאומי אדיס אבבה בולה אל שדה תעופה קטן שהוקם בפאתיה הדרומיים של דברה זית. נמל בולה נדרש לפעילותה של חברת אתיופיאן איירליינס שנוסדה ב-1945, ולשם כך הוקם השדה החדש שזכה לשם "הראר מדה", והמשמש מאז כבסיסו העיקרי של החיל (תצלום - ב). בחודש מאי 1991, מהלך מלחמת האזרחים האתיופית, נכבשה העיר על ידי המורדים שאיגפו את הבירה, והשתלטו על בסיס חיל האוויר ועל הציוד הסובייטי שנותר בו. לאחר שהבירה הסמוכה נכבשה, שימש הבסיס כמקום מאסרם של מספר מבכירי השלטון הקודם.
האגמים

סביב מרכזה של העיר שוכנים שלושה אגמים - "אגם בישופטו" (תצלום - 1) מדרום למרכז המשמש מרכז לעופות ימיים; "אגם הורה" צפונית-מזרחית לו שמשמש כמרכז נופש וספורט ימי, כמו גם מרכז לעופות ימיים (תצלום - 2); והאגם העונתי "צ'לקלקה" צפונית-מערבית ללב העיר (תצלום - 3). מעט צפונה ממרכז העיר נמצאים שני אגמים נוספים - "אגם בישופטו גודה" (תצלום - 4) ו"אגם קירופטו" (תצלום - 5).
גבול סין–רוסיה

גבול סין–רוסיה (ברוסית: Российско-китайская граница, בסינית: 中国—俄罗斯边界) הוא הגבול הבינלאומי שבין הרפובליקה העממית של סין לבין הפדרציה הרוסית. בעקבות תהליך ההתוויה הסופי, שבוצע בראשית העשור הראשון של המאה ה-21, הסתכם אורכו ב-4209.3 ק"מ וזהו הגבול הבינלאומי השישי באורכו בעולם.
גבול רוסיה-סין מחולק לשני מקטעים לא רצופים: המקטע המזרחי הארוך והמקטע המערבי שהוא קצר יותר באופן משמעותי.
תיאור > המקטע המזרחי

אורכו של מקטע הגבול המזרחי, על פי הערכה משותפת של המדינות שפורסמה ב-1999 הוא 4,195 ק"מ. הוא משתרע החל ממשולש הגבולות רוסיה-מונגוליה-סין, שמסומן באמצעות אבן גבול הקרויה טרבגן-דקה. ממשולש גבולות זה נמשך קו הגבול לכוון צפון-מזרח עד למפגש עם נהר ארגון. הגבול נמשך לאורכו של נהר זה ולאורכו של נהר אמור עד לשפכו של זה האחרון לנהר אוסורי. במפגש שני הנהרות הוא מחלק את האי בולשוי אוסוריסקי בין שתי המדינות ואז מתמשך דרומה לאורכו של האוסורי. הגבול חוצה את אגם חנקה ולבסוף פונה דרום-מערבה. הגבול בין שתי המדינות מסתיים בהגיעו לנהר טומן, שהוא גבולה הצפוני של קוריאה הצפונית. קצהו הצפוני של מקטע גבול זה ומשולש הגבולות סין-רוסיה-קוריאה הצפונית ממוקם ק"מ ספורים משפך הנהר אל האוקיינוס השקט, קצהו השני של גבול קוריאה הצפונית-רוסיה.
תיאור > המקטע המערבי

המקטע המערבי הקצר (פחות מ-100 ק"מ) הוא הגבול בין רפובליקת אלטאי הרוסית, לבין מחוז שינג'יאנג הסיני. הוא משתרע באזור המושלג הגבוה ביותר של הרי אלטאי. קצהו המערבי הוא משולש הגבולות סין-קזחסטן-רוסיה, שמיקומו הוגדר בהסכם בין שלוש המדינות בנקודה שגובהה 3,327 מטרים מעל פני הים. קצהו המזרחי של מקטע זה הוא במשולש הגבולות המערבי של סין-מונגוליה-רוסיה, על פסגת הר טוון בוגד.
היסטוריה > התקופה הצארית (עד 1917)

גבול סין-רוסיה הנוכחי הוא קו שאת רובו ירשה רוסיה (עם שינויים מינוריים) מברית המועצות. הגבול בין ברית המועצות לבין סין היה למעשה זהה לגבול שבין האימפריה הרוסית לבין האימפריות של שושלת צ'ינג, שהתוואי שלו הוסדר באמצעות מספר הסכמים שנחתמו בין המאות ה-17 וה-19. ההסכמים החשובים מבין אלו שנחתמו היו:
הסכם נרצ'ינסק שנחתם ב-1689 והסדיר את תוואי הגבול לאורך נהר ארגון.
ברית קייחטה שנחתמה ב-1727 ובה הוסדר בעיקר קו הגבול שכיום מהווה את גבול מונגוליה-רוסיה.
חוזה אייגון שנחתם ב-1858 והסדיר את קו הגבול לאורך נהר אמור.
הסכם בייג'ינג שנחתם ב-1860 והסדיר את קו הגבול שמשתרע כיום מדרום לעיר חברובסק.
פרוטוקול צ'ונקוצ'ק שנחתם ב-1864 והסדיר את תוואי המקטע המערבי של הגבול.
הסכם סנקט פטרבורג שנחתם ב-1881.
היסטוריה > הגבול הסיני-סובייטי (1991-1917)

החל משנת 1917 התרחבותן של רוסיה ושל סין היוו עילות לתביעות טריטוריאליות הדדיות. ביניהן:
העימות הסיני-סובייטי ב-1929.
סכסוך הגבול הסיני-סובייטי ב-1969 שהיה עימות צבאי בלתי מוכרז בין ברית המועצות לבין סין בשיאו של הפיצול הסיני-סובייטי שהתחולל באותה שנה וארך שבעה חודשים. אף על פי שההתנגשויות הצבאיות נפסקו באותה שנה, הסוגיות הבסיסיות לא נפתרו עד לחתימת הסכם הגבול בין שתי המדינות ב-1991. תקרית הגבול הרצינית ביותר מבין אלו, שכמעט וגררה את שתי המדינות הקומוניסטיות הללו אל סיפה של מלחמה, התרחשה במרץ 1969 בקרבת האי זנבאו (ברוסית: דמנסקי) שעל נהר אוסורי.
לאחר שנות החמישים והשישים שעמדו בסימן של מתיחות צבאית בין המדינות, נפתח הגבול בהדרגה החל משנת 1982 והתאפשר לראשונה מעבר סחורות בין שתי המדינות. בין השנים 1988 – 1992 גדל היקף הסחר בין רוסיה לבין מחוז חיילונגג'יאנג הסיני פי שלושה ומספרם של העובדים הסינים שהועסקו באופן חוקי ברוסיה עלה באותה תקופה מ-1,286 ל-18,905.
היסטוריה > לאחר 1991

שנותיה האחרונות של ברית המועצות עמדו בסימן של צמצום המתחים לאורך גבול סין-רוסיה שהיה אז מבוצר בכבדות. בשנים 1990 – 1991 הסכימו שתי המדינות ביניהן לצמצם באופן משמעותי את כוחותיהן הצבאיים שהוצבו לאורך הגבול. עד היום ניתן לראות מתקנים צבאיים נטושים רבים במחוזות הגבול.
אף על פי שהמסחר לאורך הגבולות התחדש כבר בשנים 1983 – 1985, הוא הואץ בראשית שנות התשעים. כדי לאפשר את קיומם של היקפי המסחר והנסיעות הפרטיות ההולכים וגדלים, נפתחו מחדש מספר מעברי גבול. בראשית 1992 הודיעה סין על צעדי עידוד הסחר ועל פתיחתם של אזורי סחר חופשי לאורך הגבול. הגדול מבין אלו הוא זה השוכן בעיר הונצ'ון.
ב-1991 חתמו סין וברית המועצות על הסכם הגבול ביניהן שמטרתו הייתה להניע תהליך של פתרון סכסוכי הגבול בין שתי המדינות שהתחוללו מאז שנות השישים ולהתוות את קו הגבול במלואו. אף על פי כן, חודשים ספורים לאחר מכן התפרקה ברית המועצות וארבע רפובליקות סובייטיות לשעבר: רוסיה, קזחסטן, קירגיזסטן וטג'יקיסטן, ירשו חלקים שונים של הגבול הסיני-סובייטי לשעבר. כעת עמדה בפניהן ההחלטה אם להמשיך את מלאכת הסדרת תוואי הגבול.
עבר יותר מעשור עד שרוסיה וסין פתרו במלואן את סוגיות הגבול והשלימו את התווייתו. ב-29 במאי 1994, במהלך ביקורו של ראש ממשלת רוסיה, ויקטור צ'רנומירדין בבייג'ינג, נחתם הסכם למיסוד מערכת ניהול הגבול שמטרתה לאפשר סחר ומניעת פעילות פלילית. ב-3 בספטמבר אותה שנה נחתם הסכם להתוויית חלק ממקטע הגבול המערבי הקצר באורך של 55 ק"מ. התווייתו של המקטע המערבי הושלמה ב-1998.
בנובמבר 1997, בפגישתם של נשיא רוסיה, בוריס ילצין ונשיא סין, ג'יאנג דזה-מין בבייג'ינג, נחתם הסכם להסדרת התוואי המזרחי הארוך על בסיס העקרונות של ההסכם הסיני-סובייטי של 1991.
הסוגיה הטריטוריאלית הבלתי פתורה האחרונה בין שתי המדינות יושבה ב-2004 במסגרת ההסכם המשלים בנוגע למקטע המזרחי של הגבול. בהמשך להסכם זה, העבירה רוסיה לסין חלק מאיון אבגיטו, את כל שטחו של האי יינלונג, את מחציתו של האי בולשוי אוסוריסקי וכמה איוני נהר סמוכים. הסכם זה פתר את המחלוקת על הגבול בין רוסיה לבין סין שהתמשכה מאז הפלישה היפנית למנצ'וריה ב-1931. איים אלו שעל הנהר אמור נוהלו עד אז על ידי רוסיה ונתבעו על ידי סין. משמעות האירוע הייתה שטופחו רגשות הפיוס ושיתוף הפעולה בין שתי המדינות. ההסכם אושר ב-2005 הן על ידי הקונגרס הלאומי העממי של סין והן על ידי הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית. טקס ההעברה הרשמי התקיים ב-14 באוקטובר 2008.
על פי התקשורת הרוסית, הבעיות העיקריות הנוגעות לגבול הם מהגרי עבודה בלתי חוקיים סינים שעוברים את הגבול, הברחות ודיג בלתי חוקי שמתבצעים על ידי אזרחים סינים ברוסיה, זאת בנוסף לפעולות בנייה על הגדה הסינית הדרומית של הנהר שגורמות לסחיפה.
ניהול הגבול

| --- | --- |

סימוני הגבול של סין ורוסיה
כמו גבולות בינלאומיים רבים בעולם, קיימים הסכמים הנוגעים לאופן הפיזי של ניהול גבול סין-רוסיה. ההסכם שתקף כיום נחתם בבייג'ינג ב-2006. על פי ההסכם מחויבות שתי המדינות להותיר רצועה ברוחב של 15 מטרים נקיה מעצים לאורך הגבול, כלומר 7.5 מטרים בכל צד (סעיף 6).
תנועת שיט מותרת בנהרות ואגמים שלאורך הגבול, בתנאי שכלי השיט של כל אחת המדינות יישאר בצד הנכון של קו הגבול. (סעיף 9). כללים דומים חלים על פעילות הדיג בגופי מים אלו (סעיף 10). כל אחת מהמדינות מחויבת לנקוט בצעדים למניעת עדרי בהמות מלחצות את הגבול ולעשות מאמץ לתפוס ולהשיב את בעלי החיים שחודרים לתוך שטחן מהצד השני של הגבול (סעיף 17). ציד באמצעות נשק חם אסור במרחק של עד 1,000 מטרים מקו הגבול. נאסר על ציידים לחצות את הגבול כדי לרדוף אחר בעלי חיים פצועים (סעיף 19). אנשים שחוצים את הגבול באופן בלתי חוקי ונעצרים מוחזרים בדרך כלל לארץ מוצאם תוך שבעה ימים (סעיף 34).
מעברי הגבול > המקטע המזרחי

על פי משמר הגבולות הרוסי, נכון לאוקטובר 2013 פעלו 26 מעברי גבול לאורך גבול סין-רוסיה, כולם ממוקמים לאורך המקטע המזרחי. 25 מתוכם מופעלים על פי ההסכם מינואר 1994 ואחד נוסף מופעל מכוח צו מיוחד של ממשלת רוסיה. 25 המעברים כוללים 4 מעברי מסילות ברזל (באחד מהם גשר הרכבת עדיין בתהליך בנייה), 11 מעברים הם מעברי כביש, אחד המעברים הוא מעבר בחציית נהר וה-9 האחרונים הם "מעורבים" (רובם מעברים בחציית מעבורת).
מתוך שלושת מעברי הרכבת הפעילים, שניים קיימים כבר מאה שנה והוקמו במסגרת מיזם הבנייה המקורי של הרכבת הטרנס-סיבירית. מעבר הרכבת השלישי, ליד העיר הונצ'ון שבסין ומכלינו שברוסיה, פעל בין השנים 2000 – 2004, נסגר לכמה שנים ולאחר מכן נפתח שוב. עם השלמת בנייתו של גשר הרכבת שחוצה את נהר אמור, ליד הערים טונגג'יאנג שבסין וניז'נלנינסקוי שברוסיה, יפתח מעבר הרכבת הרביעי.
מעברי הגבול > המקטע המערבי

נכון ל-2017 לא קיים שום מעבר גבול משום סוג בין שתי המדינות במקטע המערבי המבודד.
על פי המפות הטופוגרפיות הרוסיות, שני מעברי ההרים הנמוכים ביותר במקטע זה הם מעבר בסטסו-קאנס, שגובהו 2,671.3 מטרים ומעבר קאנס, שגובהו 2,650 מטרים. שום כביש המתאים לכלי רכב ממונע לא עובר במעברים אלו, אף על פי שדרך עפר קשה למעבר עוברת במרחק של 10 ק"מ ממעבר קאנס. עד לסגירת הגבול על ידי הרשויות הסובייטיות ב-1936, היו נוודים קזחים עוברים דרך מעברי ההרים הללו.
ישנן הצעות לבנייתו של כביש ולהנחתו של צינור גז בין שתי המדינות שיחצו את הגבול במקטע זה.
גבול סין-רוסיה על נהר אמור, ליד חברובסק. מימין: סין, משמאל: רוסיה
מעבר גבול בין סין לרוסיה
דגל גרמניה הנאצית

| --- | --- |

 כינוי:  דגל צלב הקרס
 סוג הדגל:    דגל אזרחי ומדיני, דגל הצי המדיני והאזרחי  היסטורי
 יחס אורך/גובה:  3:5
 הונף לראשונה:  1920
 קבלת מעמד רשמי:  1935
 הונף לאחרונה:  1945
 
דגל גרמניה הנאצית (כונה באופן רשמי "דגל הרייך הגרמני") היה דגלה הלאומי של גרמניה הנאצית. הדגל הוא דגל אדום אשר במרכזו צלב קרס שחור על דיסקה לבנה. הדגל נכנס לשימוש תחילה כדגל המפלגה הנאצית, ולאחר מינויו של אדולף היטלר לקנצלר גרמניה ב-1933 הפך הדגל לאחד משני הדגלים הרשמיים של גרמניה, לצד הדגל השחור-לבן-אדום של הקיסרות הגרמנית ששימש גם את רפובליקת ויימאר בחלק משנות קיומה.
היסטוריה

דגל צלב הקרס עוצב בידי היטלר עצמו בקיץ 1920 כדגל התנועה: דגל אדום עם דסקה לבנה ומרכזה צלב קרס שחור. הבחירה בשילוב הצבעים שחור-לבן-אדום לא הייתה מקרית, הצבעים הללו שימשו את דגל האימפריה הגרמנית והיוו ”את ההרמוניה המזהירה ביותר בעולם”. אך בנוסף לקשר ההדוק לצבעים האימפריאליים, לצבעי הדגל הנאצי הייתה משמעות נוספת; בספרו של היטלר מיין קמפף מוסבר כי ”באדום אנו רואים את הרעיון החברתי של התנועה, בלבן את הרעיון הלאומי, בצלב־הקרס את שליחות המאבק למען ניצחון האדם הארי”.
לאחר שהיטלר מונה לקנצלר גרמניה ב-30 בינואר 1933, הופסק השימוש באופן טוטאלי (לפני כן, השימוש הופסק בהדרגה) בדגל הטריקולור השחור-אדום-זהוב (דגל גרמניה המודרנית ודגל רפובליקת ויימאר). פסק דין שניתן ב-12 במרץ 1933 קבע כי יש לגרמניה שני דגלים לאומים חוקים: הטריקולור של האימפריה הגרמנית (הדגל השחור-לבן-אדום) ודגל המפלגה הנאצית.
השימוש בשני הדגלים הסתיים ב-15 בספטמבר 1935, קצת יותר משנה לאחר מותו של נשיאה האחרון של רפובליקת ויימאר. אחת הסיבות לשינוי הייתה תקרית ברמן שאירעה ב-26 ביולי 1935, בה קבוצת מפגינים אנטי-נאצים תלשו את דגל צלב הקרס שהיה על ספינת ברמן שעגנה בניו יורק וזרק אותו לנהר ההדסון. השגריר הגרמני הביא את מחאתו בפני האמריקאים, אך אלו השיבו כי הדגל הלאומי של גרמניה לא נפגע ומדובר בפגיעה לגיטמית בדגל של מפלגה פוליטית. בעקבות כך, בעצרת המפלגה השנתית שנערכה בנירנברג באותה השנה הוחלט על חוק הדגל החדש שעיגן את דגל הצלב הקרס כדגל הרשמי היחיד של גרמניה הנאצית. במהלך העצרת טען נשיא הרייכסטאג ושר התעופה, הרמן גרינג, כי אמנם הוא והמפלגה מכבדים את הדגל השחור-לבן-אדום, אך הוא סמל של תקופה שחלפה והוא עלול לשמש ריאקציונרים שהתנגדו לעליית הנאצים לשלטון.
היו מספר דגלים שבהם צלב הקרס לא היה במרכז אלא בצד ימין או בצד שמאל, אחד מהם היה דגל הקריגסמרינה, שהיה דומה לדגל המפלגה הנאצית אך הכיל צלב נורדי בחלק השמאלי של הדגל ובמרכזו הייתה דיסקית צלב הקרס.
עם נפילת המשטר הנאצי וסיום מלחמת העולם השנייה באירופה, נכבשה גרמניה על ידי כוחות בעלות הברית וחולקה לארבעה אזורי כיבוש. החוק הראשון שהעבירה מועצת השליטה המאוחדת היה ביטולם והחלפתם של כל החוקים הנאצים ובכללם איסור הנפתם והצגתם של דגלים וסמלים נאציים, תהליך הדה-נאציפיקציה. הצגתם של דגלים נאציים נחשבת עד היום בלתי חוקית ברוב ארצות המערב ובייחוד בגרמניה, על פי סעיף 86a לחוק העונשין הגרמני. על אף פי כן, הדגל הנאצי נותר בשימוש תדיר מאוד בקרב נאו-נאצים ברחבי העולם.
ראו גם

דגל השמש העולה
הערות שוליים

↑  שיירר, עמ' 36
↑  שיירר, עמ' 36–37
↑  מצוטט אצל שיירר, עמ' 37
↑  Brian Leigh Davis: Flags & standards of the Third Reich, Macdonald & Jane's, London 1975, מסת"ב 0-356-04879-9
↑  Statement by Hermann Göring, quoted in the Völkischer Beobachter (17 September 1935) (in German)
↑  מועצת השליטה המאוחדת - חוק מס' 1. ביטולם של החוקים הנאצים (30 באוגוסט 1945) (באנגלית)
דגל הקיסרות הגרמנית, ששימש את גרמניה הנאצית בין 1933 ל-1935
דגל הקריגסמרינה
איור המתאר מפגינים אנטי-נאצים תוקפים את ברמן עגנו בנמל ניו יורק, ארצות הברית ב-26 ביולי 1935
דונסקוי (נפה)

נפת דונסקוי (ברוסית: Донской район) היא נפה במחוז הדרומי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה הוא 5.7285 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 52,037 תושבים (2020).
בשטחה נמצאים:
40 רחובות
שתי תחנות מטרו: "לנינסקי פרוספקט" (יציאה צפונית) ו"שבילובסקאיה"
שתי תחנות מהטבעת המרכזית של מוסקבה: "ורחניי קוטלי" ו"קרימסקאיה"
2 רציפים של קו פאבלצקי לכיוון מסילת הרכבת של מוסקבה "זיל" ו"ורשבסקאיה"
185 בנייני מגורים
328 חברות
5 בתי חולים
אתרים ראויים לציון

מנזר דונסקוי
הנקרופוליס של מנזר דונסקוי (בית העלמין דונסקויה הישן)
בית העלמין דונסקויה החדש
בית העלמין דנילובסקויה
קניון גגארינסקי
כנסיית ריזופולוז'ניאה
כנסיית ירידת רוח הקודש בבית העלמין דנילובסקוי
גרנד נשיונל

| --- | --- |
גרנד נשיונל 2011
 ענף:  מרוץ סוסים
 תאריך ייסוד:  1839
 מדינות משתתפות:  אנגליה אנגליה
 כספי זכייה:  500,000 לירה שטרלינג (למקום ראשון)
 עיר מארחת:  ליברפול
 זוכה:  נובל ייטס
 הכי הרבה זכיות:  רד רום (3)
 קואורדינטות:  53°28′37″N 2°56′30″W﻿ / ﻿53.476944°N 2.941667°W﻿ / 53.476944; -2.941667
 he
 
הגרנד נשיונל הוא שמו של מרוץ סוסים לאומי בבריטניה המתנהל מאז שנת 1839 במסלול המרוצים איינטרי שבליברפול.
הגרנד נשיונל הוא מרוץ מכשולים (steeplechase) מסוג "ציד" (National Hunt racing) הכולל מכשולי קפיצה מעל גדרות, תעלות מים ומכשולים נוספים. הסוסים המתחרים נושאים על גבם משקלים שונים (handicap race) בהתאם לקביעת מתאם המירוץ, המתחשב בכושרם וביכולותיהם הגופניות, וזאת במטרה ליצור השוואה מקסימלית ותחרותיות מושלמת. המירוץ נמשך לאורך 6,907 מטרים וכולל 30 מכשולים המסודרים בשני מסלולי הקפה.
מרוץ הגרנד נשיונל יוצר עניין רב גם בקרב אלה אשר אינם מקורבים לענף או מתעניינים בו בדרך כלל וזאת בעיקר בשל המסורת ארוכת השנים בהם הוא מתקיים. מכשולי הקפיצה הייחודיים למירוץ ביחד עם אורכו הקיצוני יצרו לו שם של מרוץ הסוסים האולטימטיבי, הקשה והחשוב בעולם, הן עבור הסוסים והן עבור הרוכבים.
היסטוריה

המירוץ נוסד על ידי ויליאם לין, שהיה הבעלים של מלון ווטרלו. אבן הפינה למסלול הונחה ב-7 בפברואר 1829 ובשלב הראשון הוכשר המסלול ויציע לצופים. מחלוקת קיימת בין היסטוריונים של המירוץ אודות התאריך המדויק של המירוץ הראשון שנערך על המסלול באיינטרי. יש הטוענים כי כבר מ-1836 החלו התחרויות במסלול, אך הדעה המקובלת היא כי המירוץ הראשון נערך ב-1839 והסתיים בניצחונו של הרוכב ג'ם מייסון על גבו של הסוס "לוטרי".
מרוץ הגרנד נשיונל התנהל מאז ברציפות וללא הפסקה, אך בשנים 1916-1918 במהלך מלחמת העולם הראשונה התקיים המירוץ במסלול המרוצים בגטוויק (במקום שעליו בנוי כיום נמל התעופה לונדון גטוויק) וזאת מכיוון שהמסלול באיינטרי הופקע על ידי משרד המלחמה לצרכים צבאיים. בשנים אלה שונה שמו של המירוץ ל"מרוץ המכשולים המלחמתי". התוצאות שהושגו בשנים אלה אינן מוכרות כתוצאות רשמיות ומוחרגות בדרך כלל מרשימת הזוכים הראשית כרשימה משנית.
גם בשנתיים הראשונות של מלחמת העולם השנייה המשיך המירוץ להתנהל, אך בשנים 1941-1945,  לא התקיים המירוץ.
בשנת 1993 בוטל המירוץ בעקבות מה שכונה על ידי אחד הפרשנים כ"האסון הגדול ביותר בהיסטוריה של המירוץ". טעויות של צוות המזניקים גרמה להסתבכות אחד הרוכבים בסרט ההזנקה שלא התרומם. הוכרזה הזנקה פסולה והרוכבים הוזנקו בשנית. למרבה הבזיון שוב חזרה התקלה על עצמה וגם ההזנקה השנייה הוכרזה כפסולה. עקב ליקויי תקשורת של שופטי ההזנקה עם שופטי המסלול, 30 מבין 39 הרוכבים שהוזנקו לא שמו לב והמשיכו במירוץ. השופטים ניסו לסמן להם באמצעות דגלים אך ללא הועיל. חלק מהרוכבים עצרו בהמשך אך 7 רוכבים סיימו את המסלול כולו. המירוץ בוטל אולם הסוס המנצח קבע את הזמן השני בטיבו בהיסטוריה של המרוץ, שלרוע המזל אינו מוכר באופן רשמי.
כבר מן השנים הראשונות וגם בהמשך נערכו שינויים רבים במבנה המסלול ובממדי המכשולים ומיקומם, על מנת למנוע נפילות ופציעות של סוסים ורוכבים כתוצאה מן המאמץ הקשה. הוספו הגבלות על מספר הסוסים המוזנקים (כיום לא יותר מ-40) ועל המשקל המקסימלי שהם נושאים עליהם. ארגונים לשמירת זכויות בעלי החיים מכנים את הגרנד נשיונל בשם "מרוץ האימים" אך השינויים בתנאי המירוץ הם בדרך כלל מינוריים בהתחשב במסורת ארוכת השנים שלו.
המסלול

מסלול המירוץ באיינטרי בנוי בצורה של שתי הקפות שבכל אחת 16 מכשולים. את ארבעה עשר המכשולים הראשונים יש לעבור פעמיים. ההזנקה למירוץ היא חופשית ולא מתוך שערים. היא נערכת מול היציעים ולאחריה ממשיך המסלול לעבר אדמת הבור בכיוון תעלת לידס-ליברפול ובדרכם מפוזרים מכשולי הגדרות והתעלות. לאחר ביצוע הקפה נוספת מסתיים המירוץ מול היציע המרכזי. למעשה, רובו של המירוץ לא מתנהל בתוך המסלול לעיני הצופים ביציע. עם סיום ההקפה השנייה נכנסים הסוסים לישורת ארוכה בת 451 מטרים עד לקו הסיום.