stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלינור מרקס
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בשנת 1884, הצטרפה מרקס לפדרציה הסוציאל-דמוקרטית (אנ') בהנהגתו של הנרי הינדמן, ונבחרה לכהן בוועד המנהל. במהלך עבודתה בפדרציה, היא הכירה את אדוארד אייבלינג (אנ'), איתו ניהלה קשר זוגי לאורך כל חייה. באותה השנה, עקב פיצול בפדרציה, היא הקימה את הליגה הסוציאליסטית (אנ'). הפיצול נבע עקב בעיות אישיות עם הינדמן שהואשם בהנהגה בעלת אופי דיקטטורי, וכן עקב חילוקי דעות פוליטיים. מרקס האשימה את הינדמן בנטיות לאומיות, משום שסרב, בין היתר, להצעתה לשלוח נציגים מטעמם למפלגת הפועלים בצרפת. הינדמן כינה הצעה זו 'תמרון משפחתי' משום שאחותה וגיסה היו חברים במפלגה זו. מסיבה זו, הקימה מרקס את הליגה הסוציאליסטית, בה החבר הבולט ביותר היה ויליאם מוריס.
מרקס כתבה באופן קבוע טור שנקרא 'תיעוד תנועת המהפכה הבינלאומית' אותו פרסמה בירחון של הליגה הסוציאליסטית. בשנת 1884, פגשה את קלמנטינה בלאק, ציירת פמיניסטית, ובזכות ההכרות עימה החלה להיות מעורבת במאבקים של פועלות. היא השתתפה במספר רב של שביתות נשים ונערות פועלות, וכתבה מספר רב של ספרים ומאמרים בנושא. בנוסף, הייתה חברתה הטובה של הפעילה הסופרג'יסטית שארלוט דספרד. בשנת 1885, מרקס עזרה לארגן את הכנס הסוציאליסטי הבינלאומי בפריז, ושנה לאחר מכן היא נסעה לארצות הברית על מנת לגייס כספים למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה.
בשנת 1893, קייר הארדי ייסד את מפלגת הלייבור העצמאית. מרקס הגיעה לכנס היסוד כצופה, בעוד אייבלינג הגיע כנבחר. מטרתם הייתה להטות את מפלגת הלייבור העצמאית לכיוון מרקסיסטי, אך מטרה זו נכשלה. בשנות השמונים המאוחרות של המאה ה-19, הליגה הסוציאליסטית הייתה מפולגת מאוד. חבריה התפצלו לתת מחנות כאשר חלקם עודדו שיתופי פעולה עם הממסד וחלקם צידדו באנרכיה. מרקס ואייבלינג הפכו למיעוט בליגה, מצאו עצמם בעמדה מאוד לא נוחה, ולבסוף עזבו את הליגה הסוציאליסטית, וחזרו בשנת 1897 לפדרציה הסוציאל-דמוקרטית.
ביוגרפיה > פעילותה באומנות

בשנות השמונים של המאה ה-19, מרקס החלה להתעניין בתיאטרון ובמשחק. היא האמינה כי האומנות היא כלי להגשמת מטרות סוציאליסטיות ופמיניסטיות. בשנת 1886, היא שיחקה במחזה בית הבובות מאת הנריק איבסן. מרקס גילמה את נורה, אייבלינג גילם את טרוולד, וג'ורג' ברנרד שו גילם את קרוגסטאד. בנוסף, היא תרגמה עבודות ספרותיות רבות, לרבות התרגום האנגלי הראשון של מאדאם בוברי מאת גוסטב פלובר. היא למדה נורווגית במיוחד כדי לתרגם את יצירותיו של איבסן, ובשנת 1888 הייתה הראשונה לתרגם לאנגלית את המחזה אויב העם. בשנת 1890, תרגמה את המחזה האישה מן הים.
מותה

בשנת 1898, גילתה מרקס כי אייבלינג התחתן בחשאי עם שחקנית צעירה, ושקעה לדיכאון עמוק עקב כך. היא כתבה שני מכתבי התאבדות קצרים, התפשטה, נכנסה למיטתה ובלעה רעל. העוזרת מצאה אותה גוססת במיטתה והזעיקה רופא, אך מרקס לא החזיקה מעמד עד שהוא הגיע. נתיחה לאחר המוות ניקתה את שמו של אייבלינג כאחראי למותה מבחינה פלילית, אך בקהילה הסוציאליסטית הוא נחשב לאדם שגרם לה להתאבד. גופה נשרף בקרמטוריום, ואפרה נשמר תחילה בארגוני שמאל, אך לבסוף נקבר לצד קברו של קרל מרקס בבית הקברות הייגייט בצפון לונדון בשנת 1956.
בשנת 2014, יצא לאור ספרה של ההיסטוריונית רייצ'לס הולמס 'אלינור מרקס: חיים' (באנגלית: "Eleanor Marx: A Life"). הולמס מעלה את ההשערה כי מרקס לא התאבדה אלא נרצחה בידי אייבלינג בעבור בצע כסף. לאחר שמרקס גילתה כי אייבלינג התחתן מאחורי גבה תחת שם בדוי, היא שינתה את צוואתה, אך אייבלינג ככל הנראה השמיד אותה, וברח עם הירושה שפרידריך אנגלס הותיר לה. לטענתה של הולמס, אייבלינג הוא זה שחתם על הזמנת הרעל שנקנה בבוקר מותה (חומצה פרוסית וכלורופורם).
בשנת 2008, הציב הממשל הבריטי על ביתה של אלינור מרקס שלט כחול (אנ') עם שמה, המסמן אתר מורשת.
ביבליוגרפיה חלקית

The Factory Hell. With Edward Aveling. London: Socialist League Office, 1885
The Woman Question. With Edward Aveling. London: Swan Sonnenschein & Co., 1886
Shelley's Socialism: Two Lectures. London: privately printed, 1888
Israel Zangwill / Eleanor Marx: "A doll's house" repaired. London, Reprinted from: "Time", March 1891
The Working Class Movement in America. With Edward Aveling. London: Swan Sonnenschein & Co., 1891
The Working Class Movement in England: A Brief Historical Sketch Originally Written for the "Voles lexicon" Edited by Emmanuel Wurm. London: Twentieth Century Press, 1896
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Brodie, Fran: Eleanor Marx in Workers' Liberty.
1 2  Marx Family in Encyclopedia of Marxism.
1 2 3 4 5 6 7 8  Eleanor Marx in Spartacus Educational.
↑  Collis, Rose (2010). The New Encyclopaedia of Brighton. (based on the original by Tim Carder) (1st ed.). Brighton: Brighton & Hove Libraries. p. 75. ISBN 978-0-9564664-0-2.
↑  Yvonne Kapp, Eleanor Marx: Volume 2. New York: Pantheon Books, 1976; pg. 66.
↑  Kapp, Eleanor Marx: Volume 2, pp. 264–265.
↑  Ronald Florence, Marx's Daughters, New York: Dial Press, 1975
↑  Bernstein, Susan David (2013). Roomscape: Women Writers in the British Museum from George Eliot to Virginia Woolf. Edinburgh University Press. pp. 47–48.
↑  Eleanor Marx bibliography on marxists.org.
1 2  Kapp, Eleanor Marx: Volume 2, pp. 696–697.
↑    Matthew Gwyther, ‏Inside story: 7 Jew's Walk, The Telegraph, 23 September 2000
↑  Kapp, Eleanor Marx: Volume 2, pp. 702–703.
↑  Kapp, Eleanor Marx: Volume 2, pp. 703–704.
↑   רות אלמוג, תעלומת מות בתו של קרל מרקס, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2014
↑  "Marx, Eleanor (1855–1898)".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258072805171  PLWABN: 9810660996005606  BIBSYS: 90732793  BNE: XX1301795  BnF: cb11914927j (data)  CANTIC: a10043949  CiNii: DA02676929  GND: 118745913  ICCU: RAVV055442  ISNI: 0000 0001 0854 7447  LCCN: n50029939  NDL: 00519688  NKC: skuk0000836  NLA: 35011126  NLG: 315862  NLK: KAC202262027  NSK: 000672547  NTA: 070151350  RERO: 02-A002953679  SELIBR: 37405  SNAC: w6mg9fj6  SUDOC: 027014509  Trove: 788855  VcBA: 495/70069  VIAF: 252974120   WorldCat (עם VIAF): 252974120 
אלינור מרקס (יושבת במרכז), לצידה אחיותיה הגדולות יוהאנה לונגה ולאורה מרקס. עומדים - קרל מרקס מימין ופרידריך אנגלס משמאל
אלינור מרקס ווילהלם ליבקנכט
איש מצליח (סידור)

איש מצליח הוא סידור תפילה נפוץ, בהוצאת מכון הרב מצליח שעל יד ישיבת כסא רחמים, בעריכת הרב אדיר עמרוצי ע"פ שיטתו ונוסחאותיו של הרב מאיר מאזוז, אביו הרב מצליח מאזוז, ושיטתו בדקדוק של אחד מזקני רבני ג'רבא, הרב שאול הכהן בספרו לחם הביכורים. הסידור הוא בנוסח עדות המזרח על פי מסורתם של יהודי צפון אפריקה.
מאפיינים

הסידור מתאפיין בטיפוגרפיה פשוטה, הכוללת שימוש בגופן "פרנק-ריהל" באותיות מוגדלות, סימון הבדלים בין שוא נע לשוא נח, בין קמץ קטן לקמץ רחב, הבחנה בין דגש קל לדגש חזק, כוונת שמות ה' ועוד.
בסוף הסידור מופיע קונטרס "לאוקמי גרסה" מאת הרב מאזוז, ובו רשימה של הכרעות הנוסח לפי שיטתם.
בנוסף לסידור הרגיל, יצאו מחזורי תפילה לחגים, ותיקון קוראים.
מאפיינים > שינויים ויחודיות בנוסח התפילה

שינוי הדקדוק בתפילה על פי לשון המקרא – בנוסח עדות המזרח, הסיומת הדקדוקית ללשון נוכח מנוקדת לרוב - ָךְ, על פי לשון חז"ל. לשיטת הרב מאזוז, צורה זו אינה מתאימה לנוסח התפילה המבוסס ברובו על נוסח המקרא, ולכן בסידור זה שונתה הסיומת לנוכח ל-ךָ, בהתאם ללשון המקרא (מלבד המילים בָּךְ, עִמָּךְ, לָךְ, ואִתָּךְ שגם בתנ"ך מופיעות עם שווא בצורת הפסק). שינוי דומה עשה בסידורי נוסח אשכנז, כמה מאות שנים קודם לכן, ר' שבתי סופר.
הפיוט ידיד נפש מובא על פי כתב יד המחבר, ר' אלעזר אזכרי.
ב"עלינו לשבח", נכתב "ולא גורלנו ככל המונם" במקום "וגורלנו".
ביקורת

מטרת הסידור ביציאתו הייתה ליצור סידור שתואם את שיטת חלק גדול מהראשונים (כדוגמת הבית יוסף), והתקבל בברכה על ידי רבנים חשובים כמו הרב עובדיה יוסף, הרב דב איסר הכהן קוק, הרב שלמה משה עמאר, הרב יצחק ברדא (על אף שרק הרב ברדא תמך בשיטתו). מלבד זאת, הוא גם עורר ביקורת רבה מצד רבנים אחרים שנקטו כשיטת החיד"א שאין לשנות את הנוסחאות המקובלות בתפילה.
לקריאה נוספת

ראובן גפני, פותח סידור: מסע בעולמם של סידורי ארץ ישראל בעת החדשה, אלון שבות תשפ"ב, עמ' 88–90.
הערות שוליים

↑  הרב מאיר מאזוז, הרב אדיר עמרוצי, הסידור המדויק איש מצליח, בני ברק: מכון הרב מצליח, עמ' 24
↑  החיד"א, שו"ת יוסף אומץ
ואני תפילתי: סידור ישראלי

| --- | --- |

 מידע כללי
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  ספרות תורנית 
 הוצאה
 הוצאה:  ידיעות ספרים 
 תאריך הוצאה:  2009 
 
ואני תפילתי: סידור ישראלי הוא סידור של הקהילה הקונסרבטיבית שיצא לאור בשנת תש"ע, 2009 בהוצאה משותפת של התנועה המסורתית בישראל וכנסת הרבנים המסורתיים, יחד עם הוצאת ידיעות ספרים מקבוצת ידיעות אחרונות. עורך הסידור הוא זאב קינן והמעצבת היא דבורה ליפשיץ.
הסידור הוא גרסה מחודשת של הסידור 'ואני תפילתי' שיצא לאור בשנת תשנ"ח, 1998 בעריכת הרב שמחה רוט.
נוסח הסידור מבוסס על הנוסח המסורתי, בתוספת שינויים שנועדו להתאימו לרוח התנועה המסורתית בישראל. בשנת 2013 יצאה הדפסה שלישית עם תיקונים. בשנת 2016 יצאה הדפסה רביעית עם תיקונים. במהדורה זו הדפסו סידורים בשלושה גדלים שונים. בשנת 2018 הושק על ידי התנועה המסורתית יישומון "ואני תפילתי" עבור מכשירי אנדרואיד ו-iOS. היישומון מכיל את כל תוכני הסידור: תפילות, קטעי הגות, שירה ישראלית עכשווית והסברים.
הבדלים מול סידורים מסורתיים > מעמד האישה

הסידור מציע אלטרנטיבה (לרוב לצד הנוסח המסורתי) ליחס הלא-שוויוני כלפי נשים הקיים ביהדות האורתודוקסית לפי תפיסת התנועה הקונסרבטיבית. לדוגמה: הברכה ברוך שלא עשני אשה מוחלפת ב-'ברוך שעשני בצלמו' ונאמרת, יחד עם הברכה המקבילה 'ברוך שעשני כרצונו', בפי גברים ונשים כאחד.
הבדלים מול סידורים מסורתיים > יחס לגויים

בשל תפיסת היהדות הקונסרבטיבית את הנוסח האורתודוקסי כמפגין זלזול כלפי הגויים, הסידור מציע התייחסות שונה: ברכת 'ברוך שלא עשני גוי', לדוגמה, מוחלפת ב-'ברוך שעשני ישראל'.
גם בתפילת עלינו לשבח מושמטים המשפטים המתייחסים לעובדי האלילים: "שהם משתחווים להבל וריק ומתפללים אל אל לא יושיע" בנוסחים אוניברסליים, המבוססים בחלקם על פסוקי מקרא, בהם: "כי כל העמים ילכו איש בשם אלהיו, ואנחנו נלך בשם ה' אלהינו לעולם ועד" (ספר מיכה, פרק ד', פסוק ה'), או "אשר נתן לנו תורת אמת, וחיי עולם נטע בתוכנו". כך בקדיש מוסיפים "הוא יעשה שלום עלינו ועל כל ישראל ועל כל יושבי תבל".
הבדלים מול סידורים מסורתיים > תפילה ישראלית

הסידור מתייחס בתוכו לחיים בארץ ישראל תחת השלטון הישראלי. לדוגמה: המשפט "ותוליכנו קוממיות לארצנו" הוחלף ל- "ותוליכנו קוממיות בארצנו". כמו כן, נוספה תפילת "על הנסים" ליום העצמאות, ובהוספה של ברכות למדינת ישראל ולחיילי צה"ל וכוחות הביטחון בברכת המזון.
הבדלים מול סידורים מסורתיים > ברכות מחודשות

הסידור מציע ברכות "מי שברך" לעולים חדשים, למתגייסים לצה"ל, לנשים שהשתחררו מעגינות ולזוגות שאימצו ילד.
מנכ"ל התנועה המסורתית בישראל, יזהר הס מעניק את הסידור לנשיא המדינה שמעון פרס
מחזור נירנברג

| --- | --- |

מחזור נירנברג
 מידע כללי
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 מקום הוצאה:  מזרח גרמניה
 תאריך הוצאה:  1331
 מספר עמודים:  800 דפי פוליו
מחזור נירנברג הוא כתב יד של מחזור תפילה לכל השנה בנוסח אשכנז, שנכתב במאה ה-14. כתב היד כולל, תפילות, פיוטים וסליחות לכל מעגל השנה היהודית, וכן חמש מגילות והפטרות. בנוסף לכך מצויים בכתב היד איורים, וכן אוסף רחב של פירושים לתפילות ולפיוטים.
כינויו נגזר מהעובדה שהוא נשמר בספרייה העירונית של נירנברג משנת 1499 ועד שנת 1951.
היסטוריה

המחזור נכתב בשנת 1331 בגרמניה בידי סופר ששמו מתניה, לפי הזמנתו של אדם בשם יהושע בן יצחק. הפירושים שבשולי הדפים נכתבו בידי סופר אחר, ששמו היה ככל הנראה יעקב.
לא ידוע באיזו קהילה נכתב המחזור, איזו קהילה השתמשה בו וכיצד הוא הגיע לנירנברג. נוסח התפילה שבו הוא הנוסח שהיה נהוג בגרמניה התיכונה והמזרחית, באוסטריה, בבוהמיה ובאירופה המזרחית. נוסח זה מכונה "נוסח אשכנז המזרחי" או "מנהג אוסטרייך", והוא שונה מהנוסח האשכנזי המערבי, הָעתיק יותר, שכינויו היה "מנהג ריינוס".
כשכבש נפוליאון את העיר נירנברג בשנת 1801, חתכו חייליו אחד עשר דפים מעוטרים מן המחזור שנמצא בספרייה, וגנבו אותם. שלמה זלמן שוקן הצליח לרכוש ארבעה מדפי המחזור האבודים. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוא ניהל משא ומתן עם ממשלת גרמניה, במטרה לקבל פיצוי עבור הרכוש שנגזל ממנו בידי המשטר הנאצי. כחלק מהמיקוח דרש שוקן לקבל את כתב היד של מחזור נירנברג בשלמותו. בשנת 1951 הגיעו שוקן ורשויות גרמניה לידי הסכם, והמחזור הועבר לספריית שוקן בירושלים. בשנת 2007, יורשיו של שלמה זלמן שוקן מכרו את המחזור לד”ר דוד יסלזון, שמקום מגוריו בשווייץ.
מוזיאון ישראל ביקש מד"ר דוד יסלזון להשאיל את המחזור למוזיאון כדי שיוצג בארץ והספר הגיע למוזיאון בשנת 2017. עם הגעתו, הספר נסרק בספרייה הלאומית בירושלים ולאחר שחזור במעבדות מוזיאון ישראל, הוצג בהיכל הספר של מוזיאון ישראל בירושלים מספטמבר 2009 עד פברואר 2010.
בשנת 2021, ביקש המוזיאון מרשות העתיקות אישור להוציא את המחזור מן הארץ על מנת להשיבו לד"ר יסלזון בשווייץ. לאחר התדיינות ארוכה, החליטה ועדת הערר לפי חוק העתיקות, התשל"ח 1978 ב-2023 שיש להשיב את המחזור לבעליו בשווייץ.
תיאור כתב היד

במחזור 521 דפי קלף בגודל 50 ס"מ על 37 ס"מ כל אחד. משקלו של הספר מעל 26 ק"ג.
על פי הקולופון שבסוף המחזור, מלאכת הכתיבה הסתיימה ביום חמישי ד' באלול שנת ה'צ"א (8 באוגוסט 1331) והמזמין היה אדם בשם יהושע בר יצחק.
שם הסופר אינו מוזכר בקולופון. על בסיס האקרוסטיכון "מתניה" או "מתן בן מנחם" שנמצא בראשי השורות של כמה פיוטים, מניחים ששם הסופר שהעתיק את גוף המחזור היה מתניה. בשולי הדפים נוספו פירושים רבים בכתב בלתי מרובע ונראה שהם לא נכתבו בידי אותו סופר. על סמך העיטור "יעקב", שנמצא באחד הפירושים, משערים שזה היה שמו של מעתיק הפירושים.
בנוסף למחזור פיוטי המועדים הקלאסי נכלל במחזור אוסף עשיר מאוד של פיוטי שבת, משבת בראשית עד שבת שובה, ומספר רב של סליחות לארבע תפילות יום הכיפורים וּלתעניות הציבור, לחודש אלול ועשרת ימי תשובה. בסך הכול הועתקו כאן כ-800 פיוטים וכנראה יש לנו כאן מן האוספים הגדולים ביותר, ואולי הגדול ביותר, של פיוטים שנתקבצו בספר אחד בכל תולדות הכתיבה הליטורגית היהודית בימי הביניים .
המחזור נכתב בכתב יד אשכנזי מרובע בארבעה גדלים. התפילות, המגילות וההפטרות כתובות בכתב מרובע גדול מנוקד. ציון פרשת היום נכתב בכתב מרובע קטן יותר ולא מנוקד. הפירושים כתובים בכתב קטן מאוד דמוי כתב יד.
הפירושים הכתובים בשולי הדפים ליד מרבית התפילות אינם יצירתו של מחבר יחיד, אלא לקט מפירושיהם של מחברים שונים, שנכתבו לאורך תקופה של כ-200 שנה, כאשר העתיקים ביותר מראשית פרשנות הפיוט במאה ה-11 והמאוחרים ביותר מן המחצית הראשונה של המאה ה-13. לא ידוע אם המעתיק הוא גם המלקט.
טקסט הפירושים בשולי הדפים יוצר צורות גאומטריות שונות כגון מעגל, לכסנית, משולש, ומלבן. חלקם מודגשים בדיו אדום.
בכתב היד, 21 לוחות המעטרים את המילה הראשונה של התפילה, בעיקר בחלק הראשון של המחזור. לוחות אלה ממוסגרים וצורתם צורת מרובע מוארך. המילה מצופה בעלה זהב על רקע רשת ריבועים או עיגולים קטנים בצבעים כחול, כתום, ורוד, ירוק או מגנטה. על המסגרות מופיעים עלים, בעלי חיים כגון דוב, אריה, צבי, גמל וגם ציפורים.
במקומות בהם אין לוחות, המילה הראשונה מוגדלת ונכתבה בדיו שחור עם עיטורים אדומים או בדיו אדום עם עיטורים שחורים.
סגנון הלוחות דומה מאוד לסגנון שהיה נהוג באזור עמק הריין העילי, במחצית הראשונה של המאה ה-14.
חשיבות כתב היד

כתב-יד זה משקף את ההישגים התרבותיים והאינטלקטואליים של יהדות גרמניה במאה ה-14 וממחיש את היצירתיות הטכנולוגית הקשורה למלאכת יצירת ספרים, אומנות הכתיבה והעיצוב, אמנות העיטור והאיור. הוא דוגמה ומופת ליצירה הרוחנית והפרשנית של יהדות זו. זהו אחד מכתבי היד העבריים המיוחדים ביותר שנוצרו בימי הביניים בכל תפוצות ישראל.
לקריאה נוספת

אברהם ויונה פרנקל, התפילה והפיוט במחזור נירנברג
צימליך, ברנהרד. מחזור נירנברג. ברלין, 1886
תיאור כללי ואומנותי
הערות שוליים

↑  מחזור נירנברג, באתר הספרייה הלאומית
↑  יונה פרנקל, פלאי מחזור נירנברג
↑  מרכז יסלזון לחקר תולדות ישראל לאור האפיגרפיה, באתר מרכז יסלזון לחקר תולדות ישראל לאור האפיגרפיה, ‏2018-12-09
↑  מחזור נירנברג | שלמה זלמן שוקן 1877–1959
↑  ועדת ערר לפי חוק העתיקות, התשל"ח1978- עררים 3-4/2021
↑  מפעל הפאליאוגרפיה העברית
↑  צימליך, ברנהרד, מחזור נירנברג. ברלין, 1886
↑  Sotheby's Tel Aviv, תיאור המחזור
↑  מחזור נירנברג, באתר www.nli.org.il
עולת ראיה (סידור)

ערך זה עוסק בפירוש לסידור. אם התכוונתם לקורבן המוקרב בשלושת הרגלים, ראו .
עולת ראיה הוא סידור תפילה המפורש בידי הרב קוק. הסידור נערך על ידי בנו של הרב קוק, הרב צבי יהודה הכהן קוק, ויוצא לאור על ידי מוסד הרב קוק בשני כרכים, כחלק מכתבי הראי"ה. הפירוש על הגדה של פסח המופיע בסידור יצא לאור גם בכרך נפרד.
מבנה הספר

בפתח הסידור ישנן הקדמות בנושא חשיבות התפילה ופעולתה, המורכבות מפסקאות שונות שלוקטו מכתביו השונים של הרב קוק. הספר מכיל בחלקו כתבים שהוקדשו על ידי הרב קוק במיוחד לצורך כך, ובחלקו ליקוטים מכתביו השונים - בעיקר מספרו עין איה - הנוגעים לענייני התפילה. הסידור בנוסח אשכנז, כנוסח סידורו של הרב קוק בחייו. לפירוש נוספו הלכות בנושא תפילה אשר תומצתו על ידי הרב צבי יהודה קוק מהספר משנה ברורה.
שם הספר

שמו של הספר, "עולת ראיה", נקרא בשם הקורבן שיש להביא כשעולים לבית המקדש בשלוש הרגלים. בשם זה מרמז הרב קוק על התפילה כתחליף לקורבנות מאז חרב בית המקדש, עניין הנלמד מהפסוק: "ונשלמה פרים שפתינו" (הושע י"ד, ג'). כמו כן, המילה "ראיה" מרמזת לשם המחבר: הרב אברהם יצחק הכהן.
ביאורים על הספר

הרב צבי טאו, לאמונת עתנו - כרך ה, על עקידת יצחק על פי פירוש עולת ראיה, חוסן ישועות.
הרב יהושע מגנס, תורת העולה - ביאור לסימני ליל הסדר בספר "עולת ראיה" של הרב קוק, ירושלים תשס"ו. מהדורה שנייה מורחבת תשע"ח.
הרב יהושע מגנס, התפילה המתמדת - על ההקדמה לעולת ראיה. מכון מים חיים, ירושלים, תשע"ט.
| הרב אברהם יצחק הכהן קוק |
| --- | --- | --- |
| כתביו | אגרות הראי"ה • אורות • אורות הקודש • אורות התורה • אורות התשובה • עולת ראיה • עין איה • מאמרי הראי"ה • שמועות ראי"ה • חדריו דעת כהן • משפט כהן • אורח משפט • עזרת כהן • שבת הארץ • כתבים נוספים |  |
| ממשנתו | למהלך האידיאות בישראל • הרצאת הרב • חזון הצמחונות והשלום • מאמר הדור • יסוד כסא השם בעולם • המספד בירושלים |  |
| משיריו | שיר האמונה •  ישמח לבי • לחשי ההוויה • כנפי רוח |  |
| תלמידיו | הרב צבי יהודה הכהן קוק (בנו) • הרב יעקב משה חרל"פ • הרב הנזיר • הרב שלום נתן רענן (חתנו) • הרב יצחק אריאלי • הרב אריה לוין •  הרב שאול ישראלי • האדמו"ר החלוץ • הרב משה צבי נריה • הרב יצחק הוטנר • תלמידים נוספים |  |
| מוסדותיו | הרבנות הראשית לישראל • ישיבת מרכז הרב • מכון הלכה ברורה ובירור הלכה • תנועת דגל ירושלים |  |
| כהונות ברבנות | זיימל • בויסק • יפו • מחזיקי הדת (לונדון) • ירושלים • ארץ ישראל |  |
| הנצחתו | בית הרב קוק • כפר הרא"ה • מוסד הרב קוק • פרס הרב קוק לספרות תורנית • פרס ירושלים לספרות תורנית • קבוצת אברהם |  |
ציונות דתית • תורת ארץ ישראל • מועדי הראי"ה • משפחתו • תלמידי הרצי"ה • עוד
| כתבי הראי"ה |
| --- | --- | --- |
| בהלכה וש"ס | דעת כהן • משפט כהן • אורח משפט • עזרת כהן • שבת הארץ • חבש פאר • עץ הדר • עיטור סופרים • טוב ראי |  |
| בהגות | עין איה • עולת ראיה • מאמרי הראי"ה • אדר היקר • ראש מילין • לנבוכי הדור • מדבר שור • מוסר אביך • מידות הראי"ה • עקבי הצאן • ארץ חפץ • חזון הגאולה |  |
| סדרת ה"אורות" | אורות (אורות ישראל) • אורות הקודש • אורות התורה • אורות התשובה • אורות הראי"ה • אורות התפילה • אורות האמונה |  |
| כתבים | למהלך האידיאות בישראל • הרצאת הרב • חזון הצמחונות והשלום • מאמר הדור • אגרות הראיה • שמונה קבצים • פנקסי הראי"ה • משנת הרב • המספד בירושלים • חדריו |  |
| שירים | נכתבו על ידו כשירים: שיר האמונה  • ישמח לבי • לחשי ההויה קטעים ופיסקאות שהולחנו: כנפי רוח • יסוד כסא השם בעולם |  |
הערה: חלק מספרי ה"אורות" הם ליקוטים מאוחרים ממשנתו סביב נושאים שונים, שהשתמשו אף הם בשם "אורות".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007577444005171  VIAF: 148146462568227771580   WorldCat (עם VIAF): 148146462568227771580 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות תורנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חנינה

ערך זה עוסק במחילה לפושעים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ערך זה עוסק בהליך בו ראש המדינה רשאי להעניק חנינה. אם התכוונתם לנוהל בארצות הברית, ראו .
חנינה היא צעד שבו הגוף המוסמך (על-פי רוב ראש מדינה, דהיינו נשיא או מלך) מוחל לאדם שנאשם או הורשע בפלילים ומבטל בכך כל הליך משפטי רלוונטי, בין של חקירה, משפט או מאסר, וכן את הרישום הפלילי אם כבר נכתב בגיליון ההרשעות. החלטת החנינה יכולה להורות על שחרור אסיר מהכלא בטרם סיים לרצות את תקופת המאסר המלאה שנגזרה עליו ולעיתים היא יכולה להורות על הפחתה או הקלה בעונש המאסר וברכיבי ענישה אחרים שנגזרו על אסיר (כגון: מאסר על תנאי, קנס).
כאמור, החלטת חנינה יכולה להורות לא רק על ביטול עונש או הקלה בו, אלא גם על מחיקת הרישום הפלילי בגין ביצוע העבירה. על-פי רוב, החלטת ראש המדינה בבקשת החנינה סופית, מוחלטת ואינה נתונה לערעור. מסיבה זו, במדינות רבות מגבילים אותה על ידי כך שמחייבים כתנאי נוסף גם את הסכמתה של ועדה מיוחדת או של שר המשפטים (או שניהם). במדינות פדרטיביות, הנשיא מוסמך להעניק חנינה למי שעברו על חוקים פדרליים ואילו המושלים של מדינות הפדרציה מוסמכים להעניק חנינה למי שעברו על חוקים מדינתיים. חנינה המונית נקראת אמניסטיה (Amnesty).
היסטוריה

שורשי החנינה והחנינה נמצאים בחוק העתיק. התייחסויות למוסדות הדומים במקצת לחנינת המודם מופיעות במשפט הבבלי והעברי הקדום.
היסטוריה > ביטולי חוב

טרם הליך החנינה המודרני, ביטולי חוב כלליים היו מהמאפיינים העיקריים של חברות בתקופת הברונזה במסופוטמיה. ישנן עדויות לביטול חוב כבר בשנת 2400 לפנה"ס, שש מאות שנה לפני שלטונו של חמורבי, בעיר לגש בשומר. הדוגמה המוכרת האחרונה אירעה בשנת 1400 לפנה"ס בנוזי. בסך הכול, היסטוריונים זיהו בוודאות כשלושים ביטולי חוב כלליים במסופוטמיה בין השנים 2400 ועד 1400 לפנה"ס. קיימים ביטויים מסופוטמיים שונים לביטולי חוב אלו, שמחקו חוויות שליליות מהעבר ואפשרו לפתוח דף חדש: "אמרגי" בלגש, "ניג-סיסה" באור, "אנדורארום" באשור, "מישארום" בבבל, "שודוטו" בנוזי. כמו כן, ניתן למצוא אנלוגיה בחוקי היובל המקראיים.
היסטוריה > חנינה בעת העתיקה

החנינה הראשונה בהיסטוריה מיוחסת בדרך כלל לתראסיבולוס(אנ') ביוון העתיקה (403 לפנה"ס); אלא שכבר במקרא ישנן עדויות להליכי חנינה. סיפורו של יוסף במצרים כלל החלטה דמוית חנינה, כאשר פרעה החליט לשחרר את שר המשקים, ובהמשך אף יוסף עצמו זכה לחנינה כשבתמורה לשחרורו מהכלא השיבו פרעה לתפקידו כמפענח חלומותיו וליועץ לפתרון לרעב הצפוי בארץ מצרים. גם מלך בבל אמל-מרדוך חנן את יהויכין מלך יהודה הגולה והוציאו מהכלא. עם זאת, המילה "חנינה" עצמה מופיעה פעם אחת בלבד במקרא כאשר הנביא ירמיהו (טז, יג) מדבר מפי האל באחת מנבואות הזעם שלו: ”והטלתי אתכם מעל הארץ הזאת על הארץ אשר לא ידעתם אתם ואבותיכם ועבדתם שם את אלהים אחרים יומם ולילה אשר לא אתן לכם חנינה”.
היסטוריה > חנינה בימי הביניים

הרומאים, לעומת זאת, פיתחו מספר צורות של חסד, ואלה השפיעו על ההתפתחויות המאוחרות יותר במשפט האירופי.
באירופה של ימי הביניים הכוח להעניק חנינה הוחזק על ידי גופים שונים, כולל הכנסייה הקתולית ושליטים מקומיים מסוימים, אך במאה ה-16 הוא התרכז בדרך כלל בידי המלך. לאחר הרפורמציה באנגליה שימשה הזכות המלכותית של "רחמים" לשלוש מטרות עיקריות:
כצעד מקדים להגנת אי-שפיות, שעדיין לא הייתה מוכרת;
פיתוח שיטות חדשות להתמודדות עם עבירות שאינן מוכרות בחקיקה, כגון עבירות תנועה או הימנעות מגיוס צבאי;
הסרת פסילות הקשורות להרשעות פליליות.
היסטוריה > חנינה בעת החדשה

פסקה 2 בסעיף 2 לחוקת ארצות הברית קובעת כי לנשיא ישנה הסמכות "להעניק חנינה על עבירות כלפי ארצות הברית, למעט מקרי מעילה בתפקיד של נושא משרה ציבורית". בית המשפט העליון של ארצות הברית פירש סמכות זו כ"מלאה", כלומר סמכות רחבה במידה ניכרת ושאינה כפופה בדרך כלל לשינוי בקונגרס. את מקור כוח החנינה בחוקת ארצות הברית ניתן למצוא בהיסטוריה האנגלית, שכונתה בעבר "זכות הרחמים" (Royal prerogative of mercy) (אנ'). היא הופיעה לראשונה בתקופת שלטונו של אינה (אנ'), מלך וסקס במאה ה-7.
סוגי חנינה

חנינה אינדיבידואלית-אישית (pardon) – חנה אינדיבידואל עם עונש מסוים.
חנינה קולקטיבית-כללית מכוח חוק (amnesty) (אנ') – חנה קבוצה של אנשים בעלי עונש זהה (כמו למשל בעקבות אירועי לחימה).
רִתְיוֹן (clemency):
המרת/המתקת דין (commutation) (אנ') – מחליפה את העונש שהטיל בית משפט בעונש חמור פחות, כמו למשל המרת עונש מוות למאסר עולם.
הפחתת דין (remission) – ממתנת את העונש שהטיל בית משפט בעונש חמור פחות, כמו למשל הפחתת משך תקופת מאסר.
דחיית דין (reprieve) – במיוחד עונשי מוות, כאשר דחייה עשויה להציע לאסיר זמן נוסף לערער או לספק לנשיא (או לבעל סמכות החנינה המקביל) זמן נוסף לשקול מתן חנינה או המתקת דין.
סמכות החנינה

ברוב מדינות העולם, מופעלת סמכות החנינה בשיתוף עם רשות אחרת או אפילו עם שתי רשויות אחרות. בדרך כלל מופעלת הסמכות על ידי הרשות המבצעת ולעיתים קרובות גם בעזרת אנשי הרשות השיפוטית. עם זאת, קשה לקבוע לאיזה משלוש הרשויות שייכת סמכות זאת וייתכן שהפתרון הוא אמנם לראותה כמוסד שאין לסווגו עם אף אחת מרשויות אלו.
מקור הענקת החנינה שאוב[דרושה הבהרה] מגישתו של הפילוסוף הגרמני הגל, לפיה במדינה שוויונית צריכה להיות סמכות שהיא מעל למידת הדין, שתגלם במקרים מסוימים את מידת הרחמים. במדינות רבות הזכות לחון ניתנת למלוכה. בישראל, הסמכות להעניק חנינה ניתנה לנשיא המדינה.
חנינה בישראל

מוסד הנשיאות מוכר כאחד ממוסדות היסוד של המדינה, במקביל למוסדות החקיקה והביצוע. עניין זה משתקף בקיומו העצמאי של חוק יסוד: נשיא המדינה. ידועים בהקשר זה דבריו של השופט חיים כהן, כי:
”נשיא המדינה עומד מעל לכל הרשויות הללו, הוא מגלם באישיותו את המדינה עצמה”.
נשיא המדינה נחשב למעין רשות עצמאית בכירה - הרשות החוננת. סמכות החנינה המוענקת לו מתוארת גם כ"סמכות פררוגטיבית".
בישראל, כמדינת דמוקרטיה פרלמנטרית, לנשיא תפקיד ייצוגי בעיקרו. על אף זאת, סמכות החנינה מקנה לנשיא המדינה שיקול דעת ומרחב הכרעה עצמאי. זו הסמכות המהותית ביותר של נשיא המדינה, המעוגנת בסעיף 11(ב) לחוק-יסוד: נשיא המדינה, לפיו:
”לנשיא המדינה נתונה הסמכות לחון עבריינים ולהקל בעונשים על ידי הפחתתם או המרתם”.
מקובל לסווג את מדינת ישראל בתוך קבוצת המדינות אשר בהן הנשיא ממלא בעיקר תפקיד ייצוגי, ולמעשה אין בתפקידו אלו סמכות של ממש. קיים ויכוח האם סמכות החנינה נמנית עם תפקידיו היצוגיים, או שמא נתונות לו במסגרתה סמכויות של ממש.
נראה כי על פי הגדרת סעיף 11 לחוק היסוד, קיימת חלוקה מבנית בין "תפקידים" לבין "סמכויות", כאשר החנינה מוגדרת כ"סמכות" - כוח לשנות או להחליט על עשיית פעולה זו או אחרת, או על הימנעות מכל פעולה, על פי שיקול דעתו של בעל הסמכות. כמו כן, בסעיף זה נמנע המחוקק מלציין מיהו הגוף שהמלצתו מובאת בפני הנשיא לפני החנינה. נראה כי התכוון המחוקק להפקיד בידיו שיקול דעת מלא להכריע בעניין.