stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תגית מצויה
מאפיינים

הצמח בגובה של כ-50 סנטימטרים, כמו שאופייני לצמחים ממשפחת השלמונאים. פריחתו מתחילה בין חודש מרץ לחודש מאי, והיא מאופיינת בתפרחת שצורתה קרקפת עטופה במעטפת של עלים ירוקים, פרחיה החיצוניים גדולים ובמיוחד עלי הכותרות אשר פונים החוצה מן הצמח.
חפי המעטפת קצרים מהפרחים. קרקפות הפרחים נישאות על עוקצים קצרים, יושבים כמעט.
היא מזכירה פרח בודד, לכותרת ארבע אונות ואונותיה משוננות. הקרקפת יושבת בחיק ענפים נגדיים, בניגוד לתגית ארץ ישראלית, שקרקפותיה נישאות בראשי הענפים הארוכים.
מעטפת הפרי של הצמח מסתיימת בנזר קרומי דמוי פעמון שאורכו כסנטימטר אחד, ובו מעל ל-30 עורקים. צבעו של הנזר ארגמן חיוור. הכדורים של הנזרים משמשים כפרח יבש לקישוט.
מקור שמה של התגית הוא מלשון תג (כתר), בגלל הנזר הקרומי במעטפת הפרי. בערבית נקרא הצמח תַגִ'ייָה, זַהַרַתא אל-ג'אראבּ.
התגית היא צמח דו מיני, הוא גדל בקרקעות שאינן מלוחות, בעיקר בבתי גידול טבעיים, אך גם בקרבת האדם. הוא נפוץ ברחבי המזרח התיכון, בארץ הוא נפוץ בעיקר בגולן, בגליל, בעמק הירדן העליון, באזור העמקים, בכרמל, בהרי השומרון, במדבר השומרון, בהרי יהודה, בשרון, בשפלה, בנגב הצפוני ובקעת הירדן.
הערות שוליים

↑  Sara Gold, Avraham Plotnitzky, Professor Amram Eshel, תגית מצויה, באתר www.wildflowers.co.il
↑  תגית מצויה – Lomelosia prolifera (L.) Greuter & Burdet | צמחיית ישראל ברשת, באתר צמחיית ישראל ברשת
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תחמס (סוג)

| תחמס |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תחמסאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: תחמסיים
סוג:: תחמס
שם מדעי
 Caprimulgus ‏לינאוס, 1758

Caprimulgus affinis
תחמס (שם מדעי: Caprimulgus) הוא סוג של עופות ממשפחת התחמסיים.
בני סוג זה הם עופות קטנים בעלי הסוואה טובה בה הם מידמים לענפים כשעיניהם עצומות וכנפיהם וזנבם צמודים לגזע. הם פעילים בעיקר בשעות הלילה או בשעות בין הערביים.
התחמסים ניזונים בעיקר מחרקים מעופפים שונים אותם הם בולעים בתעופה.
מינים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  תחמס אירופי (Caprimulgus europaeus)  תחמס מצרי (Caprimulgus aegyptius)  תחמס נובי (Caprimulgus nubicus)  Caprimulgus binotatus  Caprimulgus ruficollis  Caprimulgus indicus  Caprimulgus jotaka  Caprimulgus phalaena  Caprimulgus fraenatus  Caprimulgus rufigena  Caprimulgus mahrattensis  Caprimulgus centralasicus  Caprimulgus eximius  Caprimulgus atripennis  Caprimulgus macrurus  Caprimulgus andamanicus  Caprimulgus meesi  Caprimulgus manillensis  Caprimulgus celebensis  Caprimulgus donaldsoni |  Caprimulgus nigriscapularis  Caprimulgus pectoralis  Caprimulgus poliocephalus  Caprimulgus asiaticus  Caprimulgus madagascariensis  Caprimulgus natalensis  Caprimulgus solala  Caprimulgus inornatus  Caprimulgus stellatus  Caprimulgus affinis  Caprimulgus tristigma  Caprimulgus concretus  Caprimulgus pulchellus  Caprimulgus prigoginei  Caprimulgus batesi  Caprimulgus climacurus  Caprimulgus clarus  Caprimulgus fossii  Caprimulgus hirundinaceus  Caprimulgus longipennis  Caprimulgus vexillarius |  |
תוכי סנגלי

| תוכי סנגלי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תוכאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: תוכיים
סוג:: תוכי גדל ראש
מין:: תוכי סנגלי
שם מדעי
 Poicephalus senegalus ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


תוכי סנגלי (שם מדעי: Poicephalus senegalus; ע"פ האקדמיה: אפרור סנגלי) הוא מין של תוכי המצוי במערב אפריקה וקרוב משפחתו של האפרור האפריקני.
מין זה מגיע לאורך 23 ס"מ ושוקל 120-170 גרם. הוא בעל ראש אפור גדול עם מקור חזק דמוי מקור עיט ועיניים צהובות עם עור שחור סביבו. החזה ירוק בהיר ובעל צורת V, הכנפיים ירוקות, הבטן צהובה והזנב קצר יחסית. שני המינים דומים במראם אך הזכרים מעט יותר גדולים.
מין מצוי במערב אפריקה ביערות פתוחים וכן בסוואנות. זהו מין הנוטה להתקיים בזוגות טריטוריאליים וקולו מכיל מגוון של קריאות ושריקות צורמות. הוא יכול לחיות 20-30 שנה בטבע כשבשבי יכול להגיע לגיל 50. מזונו העיקרי הוא פירות של דקלים שמן אותם הוא מפצח במקורו החזק. לעיתים הוא מזיק ליבולי המקומיים ועל כן צדים אותו.
ישנם 3 תת-מינים לתוכי:
P. s. senegalus - מצוי בסנגל, דרום מאורטניה, דרום מאלי עד לגינאה והאי לובוס. הוא בעל חזה צהוב
P. s. mesotypus - מצוי ממזרח ניגריה וקמרון עד לדרום צ'אד והוא בעל חזה כתום
P. s. versteri - מצוי מחוף השנהב וגאנה עד למערב ניגריה. החזה שלו הוא אדום-כתום.
מין זה מגודל בשבייה אך הפצתו גרמה לאוכלוסייה הפראית להיות בסיכון והיום הוא מין מוגן ואסור לסחור בו. בישראל הוא התחיל להתפשט בשנת 2010, הוא נחשב עדיין יחסית נדיר ולא תועד קינון ודאי, אך זה ברור שהאוכלוסייה גדלה. עד היום (2023) הוא נמצא בעיקר באזור השפלה הדרומית (רחובות, מזכרת בתיה וחולדה) ובמישור החוף הדרומי באשקלון והסביבה, אך תועד גם בעמק יזרעאל, ליד הכנרת ואפילו באילת.
ראו גם

תוכי אדום מצח
הערות שוליים

↑  תוכי סנגלי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  תוכי סנגלי - מאגר המידע הלאומי לציפורי ישראל, באתר www.birdsbase.com
↑  תפוצת תוכי סנגל בebird, באתר Ebird
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551614405171
תוכי ראש-נץ

| תוכי ראש-נץ |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תוכאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: תוכיים
סוג:: תוכי ראש-נץ
מין:: תוכי ראש-נץ
שם מדעי
 Deroptyus accipitrinus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


Deroptyus accipitrinus
תוכי ראש-נץ (שם מדעי: Deroptyus accipitrinus) הוא מין גדול של תוכי ממשפחת התוכיים חי בטבע ביערות אמריקה הדרומית. הוא המין היחיד בסוגו והוא בעל פרצוף המזכיר מעט עוף דורס, אם כי הוא, כמו כל התוכאים, ניזון מזרעים ופירות.
תוכי זה נפוץ בטבע במדינות: אקוודור, סורינאם, בוליביה, ברזיל, ונצואלה, פרגוואי, אורוגוואי, צפון-מזרח פרו, קולומביה, גיאנה הצרפתית וגינאה. הוא חי בעיקר ביערות הגשם של האמזונאס.
תיאור

לתוכי זה נוצות עורף גדולות ואדומות המזכירות צורת מניפה שכנראה משמשת להרתעת יריבים והיא יכולה להיפרש כדי לשוות לתוכי מראה גדול יותר. הוא בעל פנים חומים כהים המכוסים בפסים לבנים; העיניים והמקור שחורים וגדולים. כל אלה יוצרים דמיון לפנים של נץ. הגוף בעל נוצות אדומות-כחולות, הפזורות יחד, והצוואר אפור. הכנפיים, הזנב והפלג העליון של הרגליים ירוקים. למרות המראה התוקפני שלו הוא ניזון רק מפירות וזרעים.
האורך של תוכי זה מגיע ל-33 ס"מ ומשקלו ל-190–280 גרם.
תוכים אלה, אף שאינם חיות מחמד נפוצות, ניצודים מדי פעם למטרה זו. הם עלולים להיות תוקפניים כלפי חיות אחרות, במיוחד כלפי תוכים אחרים מאותו המין (זכרים או נקבות). הצעירים שקטים יותר מהבוגרים הרעשנים והעקשנים. הם מתרגלים לקשר עם אדם אחד ודורשים טיפול תקיף ובעלים סבלני, המנוסה בטיפול בעופות ובקריאת שפת הגוף של התוכי.
תוכים אלה מאוימים מכריתת יערות באזורי תפוצתם, אך מצב השימור שלהם הוא עדיין ללא חשש.
הערות שוליים

↑  תוכי ראש-נץ באתר הרשימה האדומה של IUCN
שעונית כחולה

| שעונית כחולה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: מלפיגאים
משפחה:: שעוניתיים
סוג:: שעונית
מין:: שעונית כחולה
שם מדעי
 Passiflora caerulea ‏לינאוס, 1753
שעונית כחולה (שם מדעי: Passiflora caerulea), אשר ידועה גם בכינויה שעונית מצויה, היא צמח מטפס מקומי לדרומה של ברזיל וארגנטינה.
חביבה על גננים בזכות פרחיה המורכבים והריחניים, בעלי המראה המעט פלסטי.
תיאור

זהו צמח מטפס אשר מסוגל להגיע לגובה של 15–20 מטר היכן שיש עצים זמינים לתמיכה. העלים מנוגדים ומאוצבעים בעלי חמש אונות בדומה ליד פרושה (לעיתים שלוש או שבע אונות), 10-18 ס"מ אורך ורוחב. בבסיס כל עלה ישנה קנוקנה נכרכת באורך של 5–10 ס"מ אשר מתפתלת סביב צמחייה תומכת כדי להחזיק את הצמח.
הפרח מורכב, בקוטר של כ-10 ס"מ, עם עלי גביע וכותרת זהים במראה, לבנים משהו, מוקפים בזירי עטרה כחולים או סגולים, בחמישה אבקנים ירוקים-צהובים, ושלוש צלקות סגולות. לרוב ריחני. הפרי הוא ענבה אובלית כתומה-צהובה באורך 6 ס"מ על 4 ס"מ רוחב המכילה מספר זרעים. הפרי נאכל והזרעים מופצים על ידי יונקים וציפורים. באקלים טרופי הפריחה תארך במשך כל השנה.
זנים

מין זה השתתף במספר גדול של הכלאות. ישנם מספר גדול של זנים, ביניהם:
'Chinensis' - זירי עטרה בכחול בהיר.
'Constance Elliott' - טופח על ידי נסיך אקסטר, בריטניה. בעל פרחים לבנים וריחניים. אינו פורח באותה התדירות של זנים אחרים.
'Grandiflora' - פרחים גדולים המגיעים לקוטר של 20 ס"מ.
'Hartwiesiana' - פרחים לבנים.
'Regnellii' - זירי עטרה ארוכים במיוחד.
טיפוח ושימושים

את השעונית הכחולה מגדלים ברחבי העולם. הפרי אכיל אך עם זאת תפל כאשר נאכל טרי. הוא יכול לשמש כתחליף לפטל שחור. יותר נחשק הוא הפרי של השעונית הנאכלת בעלת הטעם המתוק-חמצמץ. תה ניתן לחליטה מהפרחים ונאמר שהוא משחרר ממתחים וחרדות. למרות זאת, גליקוזידים ציאנדיים (אשר מתפרקים לציאניד) נמצאו בעלים, אך ניתן לפרק אותם על ידי הרתחה.
גלריה

הפרח במלוא הדרו
עלווה וניצני פריחה
פרי בשל
פרח של אחד מהזנים
שעונית כחולה 'Constance Elliott'
חתך צד של אברי הצמח
מבט צד
תקריב על אברי הפרח
שלפח

| שלפח |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סולנאים
משפחה:: סולניים
סוג:: Physalis
מין:: שלפח
שם מדעי
 Physalis peruviana ‏לינאוס, 1763
Physalis peruviana
פירות שלפח על שיח
שַׁלְפָּח או בּוּעָן נֶאֱכָל (ידוע בשמות דובדבן אהבה, דובדבן היהודים, גולדן ברי ופנסים סיניים, שם מדעי: Physalis peruviana), הוא צמח חד־שנתי עשבוני ממשפחת הסולניים, הנושא פרי צהבהב עד כתום הניתן לאכילה, המתפתח בתוך מעטפת סגורה חיצונית. טעמו של הפרי ייחודי והוא נע בין חמוץ למתוק. הצמח גדל בטבע בדרום אמריקה, בחממות בדרום אפריקה ובערבה (ישראל).
שם הצמח בעברית

המונח "שלפח" שימש בעבר כשם העברי לסוג Physalis, אך ב-2003 קבעה האקדמיה ללשון העברית את בוען כשם הסוג Physalis ואת בוען נאכל כשם המין Physalis peruviana. עם זאת, המילה שלפח משמשת כשם הפרי של Physalis peruviana.
השלפח משווק גם בשם דובדבן אהבה, וידוע בשמות נוספים כגון דובדבן היהודים, גולדן ברי ופנסים סיניים.
גידול הפרי

הפרי שלפח שייך למשפחת הסולניים אליה שייכים גם העגבנייה החציל והפלפל. כמו שאר בני משפחתו הוא גדל בצורת שיח ולכן כדאי להדלות אותו. קצב הצימוח של השלפח מהיר וקל לגדלו. עונת השתילה המומלצת לשלפח היא באביב בין חודש מרץ לאפריל והוא מניב פירות ברוב השנה. את השלפח קוטפים כאשר העלים המקיפים את הפרי חומים ויבשים.
בית גידול ותפוצה

בית הגידול ותפוצתו נמצא בהרי האנדים של אקוודור, צ'ילה, קולומביה ופרו. הוא משתרע לגבהים של 500–3,000 מ' (1,600–9,800 רגל) באזור מולדתו, אך עשוי להימצא גם בגובה פני הים באיי אוקיאניה ובאיי האוקיינוס השקט, שם הוא נפוץ באופן נרחב בתנאים סובטרופיים, חמים וממוזגים.
שלפח בישראל

למרות שניתן לגדל שלפח בישראל, רוב השלפחים שנמכרים בישראל מיובאים מחו"ל. במרץ 2022 הודיע משרד החקלאות שהמכס על יבוא שלפח לישראל יבוטל.
הערות שוליים

↑  ישעיהו נוטמן, גידולי ירקות חדשים - הלכה ומעשה, השדה ס"ו, מינהל המחקר החקלאי, מכון וולקני, 1986, עמ' 2256-2258
↑  ועד הלשון והאקדמיה ללשון העברית, בּוּעָן נֶאֱכָל, באתר מונחי האקדמיה ללשון העברית, ‏2003
↑  רשות המיסים בישראל, שלפח (Physalis peruviana), באתר תעריף המכס ומס קניה
1 2  שלפח - דובדבן האהבה, באתר הארץ, 25 באפריל 2007
↑  Cape Gooseberry, www.hort.purdue.edu
↑  C Parker, Physalis peruviana (Cape gooseberry), 2022-01-07 doi: 10.1079/cabicompendium.40713
↑  הרפורמה בחקלאות - מהיום כולם נהנים מפירות השינוי, באתר GOV.IL
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פירות השלפח
שקנאי חום

| שקנאי חום |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: שקנאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: שקנאיים
סוג:: שקנאי
מין:: שקנאי חום
שם מדעי
 Pelecanus occidentalis ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


שקנאי חום (שם מדעי: Pelecanus occidentalis) הוא מין שקנאי החי באמריקה. תחום תפוצתו מתפרש על חופי צפון, מרכז ודרום אמריקה, וגם על חופי האיים הסמוכים אליהם, למשל איי גלאפגוס.
מאפיינים

שקנאי חום הוא המין הקטן ביותר במשפחת השקנאים. אורכו כ-106 עד 137 ס"מ, ומשקלו 2.75 עד 5.5 ק"ג, בעוד מוטת כנפיו היא כ-1.83 עד 2.5 מטר. כמו אצל כל מיני השקנאים, לשקנאי החום יש מקור ארוך מאוד ביחס לגודל גופו, ואורכו כ-28 עד 34.8 ס"מ; בתחתית מקורו שק צהוב, שבו מתבצע ניקוז המים בעת שהשקנאי צד.
ראשו וצווארו של שקנאי בוגר לבנים ולעיתים, אצל חלק מהשקנאים הבוגרים, הוא מקבל גוון צהבהב. המקור אפור ברובו, ובעונת הרבייה חלקו התחתון נצבע באדום. בטנו, גבו, זנבו, רגליו וכנפיו אפורים כהים.
הוא מקנן במושבות, בדרך כלל באיים מבודדים שנקיים מטורפים יבשתיים. השקנאי החום צד בלהקות, והוא אחד משני המינים של שקנאים שצדים על ידי צלילה, יחד עם השקנאי הפרואני שדומה לו במראה. השקנאי החום נוהג לדגור על ביציו על ידי עמידה עליהן, כך שרגליו מחממות אותן. הקן מוקם בדרך כלל על הקרקע או על צמרות עצים, והזכר מנענע בראשו על מנת למשוך נקבה.
במוזיקה

בשנת 1998 ביצע המנצח האמריקאי דייוויד וודארד רקוויאם לשקנאי חום.
הערות שוליים

↑  שקנאי חום באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מנצר, טרייסי, "Pelican's Goodbye", עיתונות-טלגרם, 2 באוקטובר 1998.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292434305171  GND: 4146495-3  LCCN: sh85017254 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תורית זנבנית

| תורית זנבנית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: יונאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: יוניים
סוג:: Oena
מין:: תורית זנבנית
שם מדעי
 Oena capensis ‏לינאוס, 1766

תורית זנבנית (שם מדעי: Oena capensis) היא מין יחיד בסוג של יונה החיה באפריקה שמדרום לסהרה וכן במזרח התיכון וגם בישראל.
מאפיינים

תורית זנבנית קטנה יחסית למשפחתה, אורכה 22 ס"מ בממוצע ומוטת כנפיה 28-33 ס"מ. משקלה עד 40 גרם. כמו ששמה מרמז יש לתורית זנב ארוך מאוד. לזכרים יש פנים וחזה שחורים מלפנים ולבנים מאחור, עם מקור ורוד שקצהו צהוב. הרגליים ורודות וקצה הכנפיים כהה מאוד. הנקבות דומות לתור רגיל וצבען אפור-ורדרד. הם אינם עופות קולניים ביותר, אך נוטים להשמיע צלילים בזוגות כששיר אחד הוא קצר וחלש ושני גבוה וממושך.
תוריות אלה חיות במגוון בתי גידול מערבות, סוואנות, ביצות ואזורים תת-מדבריים לאורך אפריקה, מדגסקר והמזרח התיכון והן מצפינות עד לטורקיה.
הן נודדות מרחקים גדולים כדי למצוא מזון. כמו רוב היונים הן ניזונות מזרעים שונים, למשל של עשבים ועצי סוואנות, פרחים וחרקים. במקווי מים הן נמצאות בלהקות גדולות, אך מחוץ להם הן חיות בבדידות יחסית. התוריות לא מגביהות ביותר עוף במעופן, אך הן מהירות מאוד ויכולת זו עוזרת להן לברוח טורפים כמו בזים ונצים.
הערות שוליים

↑  תורית זנבנית באתר הרשימה האדומה של IUCN
תוכון קרוליינה

| תוכון קרוליינה |
| --- | --- |
 תוכון קרוליינה
מצב שימור
 נכחד נכחד (EX) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תוכאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: תוכיים
סוג:: Conuropsis
מין:: תוכון קרוליינה
שם מדעי
 Conuropsis carolinensis ‏לינאוס, 1758

תוכון קרוליינה (שם מדעי: Conuropsis carolinensis) הוא מין נכחד של תוכי מקבוצת האריים, אשר היה אחד משני התוכים היחידים שמקורם באמריקה הצפונית (לצד המין החי Rhynchopsitta pachyrhyncha) והתוכי הצפוני ביותר שנודע. התוכי נכחד כליל במשך המאה ה-19. ככל הנראה היה זה קרוב רחוק של הקוניור והקוניור הזהוב.
התוכון חי ממזרח ארצות הברית, לאורך המערב התיכון ועד המישורים הגדולים. תפוצתו השתרעה מחופי האוקיינוס האטלנטי של ניו יורק, במזרח ועד לקולורדו במערב. תפוצתו הייתה באזורי יערות וחורשים פתוחים, אך גם בביצות (בייחוד ביצות המכילות עצי טקסודיון) ומישורים.
אורכו של תוכי זה הגיע ל-30 עד 32 סנטימטרים בקירוב, כשהזכרים היו מעט יותר גדולים מהנקבות. צבע הנוצות היה ירוק כהה עם בטן ירוקה בהירה, צוואר וחזה צהובים וכן ראש צהוב בעל "כיפה" ולחיים אדומים. המקור היה עבה, אפור ומעוקל והוא הותאם לפיצוח זרעים קשים או פירות. תוכים אלה יכלו לחיות מעל 35 שנה.
התוכי עף בלהקות שיכלו להגיע ל-200 עד 300 פרטים שהתאספו לאכילת פירות שונים כמו תפוחים, ענבים ועוד, וכן זרעי צמחים שונים כמו ברוש, מייפל ועצים נוספים וגם מצמחים קוצניים כמו דרדר. החוקר ג'ון ג'יימס אודובון טען שהתוכי ניזון גם מלכיד הנחלים, מה שהפך את בשרו לרעיל לטורפים.
הכחדה

התוכי נכחד בהשפעת האדם והאוכלוסיות שלו פחתו במשך המאה ה-19, עד שהפרט האחרון בטבע מת בגן החיות של סינסינטי שבאוהיו, לצידה של היונה הנודדת האחרונה שנכחדה לצידו של התוכון. המין הוכרז רשמית כנכחד ב-1939, לאחר מותו של הפרט האחרון הידוע, בשם אינקאס.
האדם היה אחראי להכחדת התוכון, ככל הנראה עקב ציד מסיבי של תוכונים למאכל וקישוט נוצותיהם, הרס העצים עליהם קיננו וכן עקב הגנה על יבולים ממתקפותיהם וסחר לחיות מחמד, אשר השמידו את האוכלוסיות הגדולות. מספר חוקרים סוברים שגם מחלות שהועברו אליהם עזרו לחסל את האוכלוסיות.
תת-מינים

Conuropsis carolinensis carolinensis
Conuropsis carolinensis ludoviciana
הערות שוליים

↑  תוכון קרוליינה באתר הרשימה האדומה של IUCN
תריסית ירוקה

| תריסית ירוקה |
| --- | --- |
 פרט בוגר
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: פשפשאים
תת־סדרה:: פשפשים
משפחה:: תריסיתיים
סוג:: Nezara
מין:: תריסית ירוקה
שם מדעי
 Nezara viridula ‏לינאוס, 1758
תריסית ירוקה (שם מדעי: Nezara viridula), הידועה גם בשם פשפש ירוק או חומייני ירוק, היא מין של פשפש ממשפחת התריסיתיים, בעלת גלגול חסר. המין קל לזיהוי בישראל על פי שלוש היבלות הלבנות בבסיס המגנית.
זהו מין גדול, קוסמופוליטי. אורך הגוף נע בין 12-16 מ"מ. צבעה של התריסית הוא ירוק מבריק ובצד התחתון של הראש יש זוג עיניים פשוטות (ocelli) נוספות על הזוג שמעליהן. יש ואריאציה נפוצה בה הראש וקדמת החזה צהובים. לבטן צורת גג, עם בליטה לבנה במרכז ופתחי בלוטות הריח קצרים.
הנקבות הבוגרות חורפות במסתור (לרוב מתחת לעלי שלכת), וכשהטמפרטורות עולות בסוף החורף הן מטילות מיד. בצורה זו הזחלים זוכים להיות מראשוני הזחלים באביב, ועקב כך, עם הכי מעט מתחרים על מזונם (צמחים).
בארץ מקימה התריסית הירוקה 3 דורות בשנה. הנקבה מטילה את הביצים בקבוצות המונות 12 - 100 בקבוצה בצד התחתון של העלה. לזחל 5 דרגות התפתחות עם צבעים שונים: חום או שחור-חום עם ציורים שחורים ובשלב האחרון ירוק עם ציורים שחורים או שחור עם ציורים צהובים.
התריסית הירוקה היא רב פונדקאית. היא מזיקה לחקלאות עקב יכולתה לתקוף גידולי תרבות רבים ובכך לגרום לנזק ניכר.
הצרעה הטפילית סקליון התריסית (Trisolcus basalis) מטילה את ביציה בתוך ביצי התריסית, וכשזחליה בוקעים הם אוכלים את ביצי התריסית.
תפוצה: באביב, בקיץ ובסתיו, בעיקר בצפון הארץ ומרכזה.
תורמוס צר עלים

| תורמוס צר עלים |
| --- | --- |
 תורמוס צר עלים
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קיטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: תורמוס
מין:: תורמוס צר עלים
שם מדעי
 Lupinus angustifolius ‏לינאוס, 1753
תורמוס צר עלים (שם מדעי: Lupinus angustifolius) הוא מין צמח בסוג תורמוס הגדל בר באירואסיה וצפון אפריקה, והוא מין פולש באוסטרליה וצפון אמריקה. במדינת ישראל תורמוס צר עלים הוא ערך טבע מוגן.
תפרחת הצמח היא בצבע תכלת בהיר. רוחב עלעליו אינו עולה על 5 מ"מ, צרים באופן בולט לעין, ושעירים פחות מאשר במיני התורמוס האחרים בישראל.
תורמוס צר עלים גדל בישראל באזור השרון, על אדמת חמרה ועל בזלת ברמת הגולן, ונמצא אף בעמק ירדן עליון ובשפלה.
גלריה

Lupinus angustifolius - Museum specimen
הערות שוליים

↑  תורמוס צר עלים באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538665705171
שתאי אדום-מקור

| שתאי אדום-מקור |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אורגיים
סוג:: שתאי
מין:: שתאי אדום-מקור
שם מדעי
 Quelea quelea ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


שתאי אדום-מקור או שתאי מצוי (שם מדעי: Quelea quelea) הוא מין של ציפור קטנה ממשפחת האורגיים החי ומעופף בלהקות ענקיות על פני אפריקה המזרחית.
תיאור

זוהי ציפור קטנה בגודלה. אורכה רק 11–13 ס"מ ומשקלה 15–20 גרם. בעונת הרבייה, לזכר "מסכה" שחורה ומקור גדול ואדום שנתן לו את שמו, ובשאר הזמן הפנים בהירות יותר עם מקור אפור. הראש כתום, החזה אפור והבטן בהירה עם כנפיים חומות מפוספסות מעט. ראש הזכר בעל נוצות פרועות מעט. הנקבה דומה לזכר אך מקורה צהוב בעונת הרבייה.
אקולוגיה

השתאי נחשב לעוף הבלתי מבוית בעל מספר הפרטים הגדול ביותר בכדור הארץ, כאשר לאחר הרבייה מגיעה אוכלוסיית השתאי לעיתים לשיא של 1.5 מיליארד פרטים. השתאי ידוע במעופיו בלהקות ענקיות המונות מיליוני פרטים ויכולות לעבור 5 שעות עד שלהקה תסתיים להופיע. הם מעופפים ברחבי ערבות העשב והסוואנות של אפריקה שמדרום לסהרה, כולל בערים אנושיות, בחיפוש אחר מים וכן זרעים וחרקים שונים לאכול. מין זה ידוע כמזיק גדול ביותר לחקלאים באפריקה ויכול לכלות מיליוני דגנים בשנה באפריקה ולגרום לאנשים רבים לרעוב. מדינות אפריקה מנסות להרוג כמה שיותר ציפורים. כ-150 מיליון ציפורים נקטלות במהלכי התגובה של הממשלות לציפורים, אך זה לא משפיע כלל על מספרם העצום.
כשכפריים שומעים על מתקפת ציפורים הם חופרים בור ליד עץ עם קיני שתאים, שמים זיקוקי דינמיט וכך הורגים את הציפורים הקטנות שבקן. הנבלות שלהם משמשים אז מאכל לכלבים ולחזירים.
השתאים המתקהלים (קרויות כך עקב מנהגם לשתות מים כל יום), מושכים עליהם מגוון של טורפים, רובם מעופפים, כמו עיטים, בזיים, אנפות, חסידות, לבלרים, דורסי לילה, כחלים, שלדגים, קלאויים, עורבים וחנקנים ועל הקרקע הם נטרפים על ידי נחשים, לטאות ויונקים טורפים כמו חתולים, תנים ואף מכרסמים. בנוסף על ההתקהלות הגדולה שלהם הם גם מקננים בחבורות ענקיות עם קינים די צמודים אחד לשני. לעיתים העצים נופלים לקרקע מרוב השתאים.
הערות שוליים

↑  שתאי אדום-מקור באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שליו סיני

| שליו סיני |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פסיוניים
סוג:: שליו
מין:: שליו סיני
שם מדעי
 Coturnix chinensis ‏לינאוס, 1766

ביצה של שליו סיני
שליו סיני המכונה גם שליו אסייתי כחול או שליו המלך (שם מדעי: Coturnix chinensis) הוא מין של עוף קטן עד בינוני ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Coturnix). הוא הקטן ביותר מבין המינים בסוג שליו.
מבנה

גובה 8–10 ס"מ.
משקל כ-25 גרם.
אורך כנף 78–82 מ"מ לזכרים ו-80–84 מ"מ לנקבות.
אורך הזנב עד 25 מ"מ לזכרים ו- עד 29 מ"מ לנקבות.
צבעים - הראש כחול שחור, המקור שחור, הפנים והגרון שילוב של שחור ולבן, החזה כחלחל אפור בהיר, הבטן אדום ערמוני, הגב כחול כהה והרגליים צהובות עד כתומות.
תפוצה

השליו הסיני נפוץ בדרום-מזרח אסיה, בדרום אסיה ובאוסטרליה, כולל: הודו, סרי לנקה, הודו סין, איי הרפובליקה הסינית, חצי האי המלאי, איי אנדמן וניקובר, סומטרה וג'אווה.
בית גידול

השליו הסיני חי על הקרקע באזורים לחים כמו גבולותיהם של אגמים וביצות, וליד שדות אורז אשר הוא אוכל את יבולם. כן ניזון השליו הסיני מחרקים, (כולל טרמיטים) ורכיכות, אותם הוא הורג טרם אכילתם.
קינון ורבייה

השליו הסיני הוא עוף מונוגמי החי כל חייו עם בן זוג אחד. במהלך עונת הרבייה הזכר שהוא טריטוריאלי ביותר, משמיע 3 שריקות, הראשונה בקול צווחני והשתיים לאחריה בקול רך. בקן הבנוי על הקרקע, ומדופן בקש ועלים, מטילה הנקבה 6–12 ביצים בצבע זית – חום כהה, בעלות קליפה מחוספסת השוקלות כ-4.5 גרם כל אחת. הביצים גדולות מאוד יחסית לגופה של הנקבה המתקשה לכסות אותן בגופה בעת הדגירה. הקן ממוקם מתחת לשיח כדי להגן על האפרוחים, שהם מקבוצת עוזבי קן, מפני טורפים. האפרוחים בוקעים מהביצים לאחר כשבועיים וחצי. הזכר אינו מסייע באימון וגידול האפרוחים, לאחר כחודש האפרוחים מגיעים לבגרות ומתחילים להזדווג בינם לבין עצמם.
בשבי

היופי והצבעוניות של השליו הסיני, גרמו לכך שהוא הפך לחיית מחמד מועדפת. המגדלים מחבבים את השליו הסיני גם עקב פוריותו הגדולה, והשטח הקטן שנדרש לו לשם מחייתו. זנים חדשים פותחו וכיום מגדלים בשבי מגוון של צבעים של עוף זה.
כסוף – זהו הפיתוח הנפוץ ביותר ונוצותיו הם בגוונים שונים של אפור פסטל מואר. זן זה הופיע לראשונה כמוטציה טבעית, בבריטניה בשנת 1940.
לבן – מדובר בצבע לבן אמיתי, ולא בהיעדר צבע (לבקן). לעיתים לעופות מזן זה יש נוצות צבעוניות, אך המגמה היא לפתח זן צח כשלג.
אדום חזה – הראש והפנים שחורות עם פס לבן סביב העיניים. סינר אדום תלוי מן הגרון על כל החזה.
אדום חזה כסוף – זן יפה ביותר עם ניגודים של הסינר האדום ורדרד על החזה, על רקע נוצות אפורות כסופות.
קינמון – זן זה צבעו חום צהבהב כמו קינמון ועל כן בארצות הברית מכנים אותו בשם זה. באירופה הוא מכונה "פאון" (עופר) שכן צבעו מזכיר צבע של עופר איילים.
כחול – נראה לבוש בסרבל אפור כחול.
שחור – נראה כמו הכחול אך צבעיו כהים יותר.
שנהב – צבעו בהיר יותר מזה של הכסוף ועל חזהו סינר אפור.
פנינה – מזכיר את זן הקינמון אך הוא יותר בהיר ויש בו תערובת של צהוב עם חום בהיר.
ראו גם

שליו
שליו נודד
שרשיר מצוי

ערך זה עוסק במין של עוף. אם התכוונתם לסוג תחמושת, ראו .
| שרשיר מצוי |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
תת־משפחה:: ברווזים מצויים
סוג:: ברווז
מין:: שרשיר מצוי
שם מדעי
 Anas crecca ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


שרשיר מצוי המכונה גם שרשיר (שם מדעי: Anas crecca) הוא מין ממשפחת הברווזיים.