stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפשיטות המונגוליות על ארץ ישראל
המערכות המונגוליות של 1299–1300

בקיץ 1299 כבשו המונגלים תחת שלטונו של גזאן את חלב שבצפון סוריה, והביסו את הממלוכים בקרב ואדי אל-חאזנדר (הידוע גם כקרב השלישי של חומס). לאחר הניצחון נשלח חיל בפיקודו של מולאי, שרדף אחרי הכוחות הממלוכים הנסוגים עד עזה, והניס אותם למצרים. רוב הכוח של גזאן הופנה כנגד דמשק, שנכנעה בין 30 בדצמבר 1299 ו-6 בינואר 1300, אם כי מצודת העיר עמדה במצור. בפברואר הסיג גזאן את רוב כוחותיו, כנראה משום שסוסיו היו זקוקים למספוא. גזאן הבטיח לחזור בנובמבר על מנת לתקוף את מצרים.
לפיכך הייתה תקופה בת ארבעה חודשים, מפברואר ועד מאי 1300, שהאילח'אן המונגולי היה השליט דה פקטו של ארץ הקודש. הכוח שנותר מאחור, כ-10,000 פרשים בפיקודו של מולאי עסק בפשיטות ברחבי הארץ והגיע דרומה עד לעזה. במרץ 1300 חזר מולאי לדמשק, וכמה ימים אחר כך חזר בעקבות צבאו של גזאן בחזרה מעבר לפרת.
הממלוכים המצרים שבו והשתלטו על כל האזור במאי 1300, בלא קרב.
גורל ירושלים ב-1300

במקורות מימי הביניים יש דיווחים סותרים על היקף הפשיטות של 1299–1300, ואין הסכמה בין היסטוריונים מודרניים מהם המקורות האמינים יותר, ואילו מקורות מנסים לקשט את המציאות או שהם שקריים בעליל. גורל ירושלים בתקופה זו מהווה את סלע המחלוקת העיקרי, כשחלק מההיסטוריונים טוענים שהפשיטות המונגוליות חדרו לעיר, ואחרים הטוענים שהעיר לא הובאה כלל במצור ובוודאי שלא נכבשה.
המחקר המצוטט ביותר בנושא הוא של ד"ר סילביה שיין (Sylvia Schein). במאמרה מ-1979 "Gesta Dei per Mongolos", היא מסכמת כי "שחרור הארץ הקדושה לכאורה לא קרה מעולם." עם זאת, בספרה מ-1991 כוללת שיין הערת שוליים קצרה ובה כתבה כי "אוּשר" כיבוש ירושלים על ידי המונגולים משום שתועד כי הם פרקו את שער הזהב של כיפת הסלע והעבירו אותו לדמשק. מידע זה מבוסס על דיווחו של הכומר האיטלקי בן המאה ה-14 ניקולו פוגיבונסי (Niccolo Poggibonsi), שבו הוא מתאר בפרוטרוט את הארכיטקטורה של ירושלים, ומזכיר את המעשה שעשו המונגולים בשער. מלומד אחר, דניס פרינגל (Denys Pringle), תיאר את הדיווח של פוגיבונסי שעל פיו המונגולים ניסו להרוס, לחפור מתחת, לשרוף או לסלק את השער, אך בלא הצלחה, וכשהממלוכים חזרו, הם בנו חומה לפני השער על מנת להסתירו.
בספרו משנת 2007 "הטמפלרים" (Les Templiers) טוען אלן דמוּרְזֶ'ה (Alain Demurger) כי המונגולים כבשו את דמשק ואת ירושלים, וכי מולאי המפקד על צבאו של גזאן התגורר בירושלים בין השנים 1299–1300. לטענת פרדריק לואיסטו (Frédéric Luisetto), "כוחות מונגוליים חדרו לירושלים ולחברון וביצעו שם מעשי טבח רבים." בספרו "הצלבנים ומדינות הצלבנים", עושה אנדרו ג'וטישקי (Andrew Jotischky) שימוש במאמר של שיין מ-1979 ובספרה מ-1991 על מנת לטעון כי "לאחר כיבוש קצר של ירושלים, שהיה בעיקר סמלי, נסוג גזאן לפרס."
גורל ירושלים ב-1300 > השמועות באירופה לגבי ארץ ישראל

בלא תלות באמת, ההתקדמות של המונגולים הובילה לשמועות חסרות שחר בתקופה זו באירופה, כאילו המונגולים כבשו את ירושלים והם מתכוונים להחזיר אותה לאירופאים. שמועות אלו, שהחלו סביב מרץ 1300, היו מבוססות ככל הנראה על דיווחים של סוחרים ונציאנים שזה עתה הגיעו מקפריסין. הדיווחים כללו תיאורים מדויקים פחות או יותר על ההצלחות המונגוליות בסוריה, אך אז נוספה להם ההשערה שבינתיים המונגולים קרוב לוודאי כבר כבשו את ארץ ישראל. על בסיס השערה זו החלו השמועות להתנפח, אם בשל הרצון העז להאמין או בשל האווירה שנוצרה בקהל הגדול שהתאסף ברומא לרגל חגיגות שנת היובל הנוצרית הראשונה (החלו ב-22 בפברואר 1300), שעודדה אמונה באגדות אורבניות. השמועות החלו לטעון (בטעות) כי המונגולים כבשו את מצרים, וכי גזאן המונגולי מינה את אחיו למלך שם, וכי המונגולים מתכוונים להמשיך במסע ולכבוש את ברבריה ותוניסיה. על פי השמועות, שחרר גזאן את הנוצרים השבויים בדמשק ובמצרים, וחלק משבויים אלו עושה את דרכו לקפריסין.
בהגיע אפריל 1300 שלח האפיפיור בוניפקיוס השמיני מכתב שבו הודיע על "חדשות כבירות משמחות שיש לחגוג אותן בשמחה מיוחדת" – שגזאן המונגולי כבש את ארץ הקודש והציע להעבירה לנוצרים. כחלק מחגיגות שנת היובל של שנת 1300 ברומא, הורה האפיפיור לתהלוכות "לחגוג את החזרת ארץ הקודש", ומעבר לכך הוא עודד את כולם לעקור אל השטח שזה עתה הוחזר. אדוארד הראשון, מלך אנגליה נתבקש לעודד את נתיניו לצאת אף הם על מנת לבקר את המקומות הקדושים. האפיפיור בוניפקיוס השמיני גם התייחס להחזרת הארץ הקדושה על ידי המונגולים בבולה שלו Ausculta fili.
בקיץ של שנת היובל (1300) קיבל האפיפיור בוניפקיוס השמיני כתריסר שגרירים שהגיעו ממלכים ונסיכים שונים. אחת מהקבוצות הייתה של 100 מונגולים, בראשות גואיסקארד בוסטרי (Guiscard Bustari), איש פירנצה, שהיה השגריר מטעם האילח'אן. משלחת השגרירים, המוזכרת פעמים רבות במקורות מאותה תקופה, השתתפה בחגיגות שנת היובל. לכאורה היה שגריר זה האדם שמונה על ידי גזאן לפקח על יסודה מחדש של ממלכת הפרנקים בשטחים שגזאן היה עתיד להחזיר לידיהם. לזמן קצר הייתה שמחה רבה בחצר האפיפיורית, אך במהרה קיבל האפיפיור את הידיעות על מצב הדברים בסוריה לאשורם, שלפיהם גזאן הסיג את רוב כוחותיו בפברואר 1300, ושהממלוכים השתלטו על השטח מחדש במאי. אבל השמועות התמידו לפחות עד ספטמבר 1300.
מאו דזה-דונג

.
זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

 לידה:  26 בדצמבר 1893 שאושאן, אימפריית צ'ינג הגדולה 
 פטירה:  9 בספטמבר 1976 (בגיל 82) בייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין 
 שם לידה:  毛澤東 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מקום קבורה:  המאוזוליאום למאו דזה-דונג, בייג'ינג
 השכלה:  Dongshan Senior High School (1911)  The First High School of Changsha, Hunan (1912)  Xiangxiang First Senior High School (1911)  Hunan First Normal University (יוני 1918) 
 מפלגה:  קוומינטנג, המפלגה הקומוניסטית של סין 
 דת:  אתאיזם
 בן או בת זוג:  Luo Yixiu (1908–11 בפברואר 1910) He Zizhen (1928–1938) Yang Kaihui (1920–1930) ג'יאנג צ'ינג (20 בנובמבר 1938–9 בספטמבר 1976) 
 
 
 פרסים והוקרה
 People's Liberation Army Strategist 
 
 חתימה:   
 
מַאוֹ דְזֶה־דוּנְג (מבוטא מאו צה טונג; בסינית: 毛泽东; פין־יין: Máo Zédōng‏ - IPA: ‏[mɑ̌ʊ tsɤ̌tʊ́ŋ]קובץ:Zh-Mao Zedong.ogg‏Ⓘ‏‏, 26 בדצמבר 1893 – 9 בספטמבר 1976) היה מהפכן קומוניסטי סיני, שליט סין בשנים 1949–1976.
משנת 1943 כיהן כיושב ראש המועצה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הסינית ואילך. בתפקידו היה גורם מרכזי בעליית המפלגה הקומוניסטית לשלטון בסין אחרי מלחמת האזרחים הסינית ונחשב אבי "הקפיצה הגדולה קדימה", תוכנית פיתוח שהובילה לרעב הגדול בסין וגרמה למותם של עשרות מיליוני סינים. מאו ידוע בעיקר כמנהיג "מהפכת התרבות" (בין 1966 ל־1976), קמפיין פוליטי שיצר במתכוון כאוס, ובנוסף לרציחות פוליטיות גבה את חייהם של עשרות מיליוני סינים נוספים. בסך הכל, מספר האנשים שמאו דזה דונג אחראי למותם נאמד בכ-30 מיליון.
ביוגרפיה > נעוריו ותחילת דרכו

מאו דזה־דונג נולד בכפר שאושאן בנציבות העירונית שיאנגטאן (湘潭縣) שבמחוז חונאן, כבכור מבין ארבעת בניו של איכר אמיד. במהלך מהפכת 1911 שירת בצבא המחוזי של חונאן ולאחר מכן שב ללימודיו, שם הפך חסיד של פעילות גופנית וקולקטיביזם.
אחרי סיום לימודיו בבית הספר בחונאן ב־1918 נסע מאו עם מורו וחמיו לעתיד הפרופסור יאנג צ'אנג־ג'י לבייג'ינג, שם הרצה יאנג באוניברסיטת בייג'ינג, כל זאת על רקע אירועי תנועת ה-4 במאי ותביעות הקוומינדאנג להגברת הדמוקרטיזציה והליברליזם בסין. בהמלצת יאנג, קיבל מאו עבודה כעוזר לספרן ופיתח אהבת קריאה, ושמע את נאומיהם של פרופסורים רדיקלים כמו סון יאט-סן, שהפך מאוחר יותר ליושב ראש הראשון של המפלגה הקומוניסטית בסין ולי דאג'או. באותה תקופה גם נישא מאו בשנית (אשתו הראשונה מתה כתוצאה ממחלה) ליאנג קאיחווי, בתו של יאנג.
ביוגרפיה > פעילות במפלגה הקומוניסטית

במקום לצאת מחוץ לארצו כמנהג רבים מעמיתיו הרדיקלים, העדיף מאו בתחילת שנות העשרים לטייל ברחבי סין, עד שובו לחונאן, שם נטל את ההנהגה בקידום פעולה קולקטיבית וזכויות עובדים.
ביולי 1921 נכח מאו בקונגרס הראשון של המפלגה הקומוניסטית הסינית בשאנגחאי. נוסף לו היו בתנועה אותה עת רק עוד 56 חברים. בתוך שנים מספר, עד 1927, גדל מספר החברים בה ל־57 אלף. התנועה הקומוניסטית פעלה בשנותיה הראשונות במסגרת הקואומינטנג, בעיקר באזורי הכפר ובארגון פועלים באיגודים מקצועיים. פעילותה גם ביטאה את הרדיקליזציה הגוברת בסין, נוכח מה שנתפש ככישלון הקואומינטנג, למרות השגת הרוב בבחירות 1913, להשפיע בצורה מהותית ויסודית יותר על מצבה של סין.
מאו התקדם במהירות בשורות המפלגה הקומוניסטית ובשנת 1923 הוא נבחר לוועד המרכזי של המפלגה במסגרת הקונגרס השלישי. בשנת 1924 פרצה מלחמת האזרחים הראשונה בסין. סון יאט-סן, מנהיג הקואומינטנג, יצא לבייג'ינג כדי לשאת ולתת על כינון ממשלה כל־סינית, אך מת בשנת 1925 ולא הצליח להשלים את פועלו. יורשו, צ'יאנג קאי שק יצא עם כוחות הקואומינטנג לסילוק המשטר בצפון סין, במה שכונה "המסע צפונה". צ'יאנג קאי־שק הצליח באיחוד הגנרלים הניצים בצפון תחת שלטונו הוא, אחרי מותו של יואן שה־קאי.
מאו, במקביל, נשלח במסגרת החזית המאוחדת בין הקואומינטנג והמפלגה הקומוניסטית למחוז חונאן. בהרצאה במרץ 1927 בפני מרכז המפלגה הרצה מאו על פעילות האיכרים ועמד על החשיבות המכרעת שיש להם כגרעין כוח עתידי למהפכה. הצעתו של מאו להסתמך על כוח האיכרים כגרעין התמיכה המרכזי נדחתה על ידי המפלגה, אך הוא עצמו מונה למנהיג תנועת האיכרים.
זמן קצר אחרי כניסתו לשאנגחאי כונן צ'יאנג קאי־שק ממשלה לאומנית בסין כולה, בתמיכת מעצמות המערב, והחל במסע דיכוי נגד המפלגה הקומוניסטית, בת בריתו עד אז. עד שנת 1928 נרצחו 80 אחוז מחברי המפלגה והשאר ירדו למחתרת. זה היה אות הפתיחה למלחמת האזרחים השנייה, שנמשכה עד שנת 1937.
ביוגרפיה > פיתוח התורה המאואיסטית

מאו נמלט מהטרור הלבן של צ'יאנג קאי־שק באביב שנת 1927, אחרי התקוממות קציר הסתיו הכושלת, וכונן את בסיסו בצ'ינקאנשאן, בגבול שבין מחוזות חונאן, ג'יאנגשי וגואנגדונג. באותה תקופה גם התגרש מאשתו הראשונה, שהוצאה מאוחר יותר להורג על ידי הקואומינטנג, ונישא לחה דזה־ג'ן. מאו כונן במקום רפובליקה ברוח סובייטית והקים את "הצבא האדום הסיני", שמצא את עיקר מגויסיו מבין האיכרים, ואף פעל בשיתוף פעולה עמם, כאשר חיילי הצבא נוהגים משמעת ואדיבות ואף מסייעים לעיתים לאיכרים בעבודות השדה—ניגוד מובהק להתנהגותם של חיילי צבאות בדרך כלל. מאו כונן באזורים אלו חלוקה מחדש של האדמות, ובראש ובראשונה חילק את אדמות בעלי־האחוזות וחלק מאדמות האיכרים האמידים.
בתקופה זו פיתח מאו גם את תפיסתו הפוליטית. הוא דחה את רעיון הליבה של המרקסיזם בדבר מלחמת מעמדות בין הפרולטריון לבורגנות במדינה מתועשת, בין השאר משום שאף אחד משלושת האלמנטים הללו לא נמצא במצב ההתפתחות המתאים בסין. הוא דחה את תאוריית ההתפתחות ההיסטורית של המטריאליזם הדיאלקטי של מרקס, וטען כי יש צורך בעריכת התאמות ללניניזם לפי המצב השורר במקום.
עבור סין, טען מאו, המהפכה הנכונה צריכה להתבסס על האיכרים והאיכרות — שהם הרוב המכריע של האוכלוסייה. מנקודת מבט מרקסיסטית הייתה התאוריה של מאו בבחינת כפירה בעיקר, כיוון שבהיעדר בורגנות ופרולטריון אין מלחמת מעמדות המאפשרת מהפכה סוציאליסטית, ולכן לא תיתכן בסין מהפכה סוציאליסטית אמיתית בשלב ההתפתחות הנוכחי שלה.
הפתרון של מאו לבעיה זו היה באמצעות הטענה ש”סתירות ומאבק הם אוניברסליים ומוחלטים, אך השיטות להתרת הסתירות... משתנות בהתאם לטבע הסתירות.” לפי מאו:
הסתירה בין הפרולטריון והבורגנות נפתרת באמצעות מהפכה סוציאליסטית; הסתירה בין המוני העם והמערכת הפיאודלית נפתרת באמצעות מהפכה דמוקרטית; הסתירה בין קולוניות ואימפריאליזם נפתרת באמצעות מלחמת שחרור לאומית; הסתירה בין מעמד הפועלים ומעמד האיכרים בחברה הסוציאליסטית נפתרת באמצעות קולקטיביזציה ומיכון החקלאות
סין, מכאן, יכולה להגיע למהפכה סוציאליסטית אמיתית, אך נדרשים כמה שלבים מקדימים: מלחמת שחרור לאומית ואחריה "מהפכה דמוקרטית". מהפכה זו, מבחינתו של מאו, לא נועדה לכונן משטר דמוקרטי בסין אלא להשיג אחדות דעות בתוך הצבא, חיזוק המשמעת, וחיזוק הלחימה. מאו חזר והדגיש את הסתייגותו מ"אולטרה־דמוקרטיה", שבה ליחיד דעה משלו שאינה תואמת את דעת המפלגה.
מנקודת מבטו של מאו כל תאוריה צריכה להיות יפה לעניין ולשעה ולשרת את האינטרס העליון, שבשלב זה היה בעיניו הלחימה וביצוע המהפכה. בהתאם, הדגיש מאו במיוחד את נושא לחימת הגרילה ופיתח "תורת לחימה" תלת־שלבית: תחילה יש להניע את האיכרים למאבק ולכונן ארגון; בשלב השני יש לקבוע בסיס באזורי הכפר ולהגביר את התיאום בין ארגוני הגרילה; ובשלב השלישי יש לעבור ללוחמה קונבנציונלית.
ביוגרפיה > מלחמה ומהפכה

תחת לחץ התקפותיו הנמשכות של צ'יאנג קאי־שק התגלע מאבק בתוך המפלגה הקומוניסטית ומאו הודח מהנהגת המפלגה והוחלף על ידי קבוצה שכונתה 28 הבולשביקים, שכללה גם את ג'וֹאוּ אֶנְלָאי, שחבריה היו נאמנים למדיניות שהכתיבו ברית המועצות והקומינטרן. אחרי התבוסות, שהנחיל צבאו של צ'יאנג קאי־שק לקומוניסטים במהלך מסע מלחמה בין אוקטובר 1933 לאוקטובר 1934, נמלטו שרידי הצבא האדום הסיני מהאזור שהיה בשליטת הקומוניסטים בדרום סין (שכותר על ידי הצבא הקוומינטנג), בכוונה להגיע לצפון סין ולבנות מחדש את כוחם הרחק מהשטח שבשליטת צ'יאנג קאי־שק.
לאחר מסע קשה ומתיש שארך כמעט שנה, שקיבל מאוחר יותר את השם "המצעד הארוך" (או המסע הארוך), הגיעו שרידי הצבא האדום ליאן־אן שבחבל שָׁאַנְשִׂי. פחות מעשרת אלפים חיילים, כעשירית מהמספר שהחלו במסע הארוך, הצליחו לשרוד אותו, אך עתה היו הקומוניסטים בטוחים יחסית מפגיעתו של הקוומינטנג.
"המסע הארוך" סימן את התפנית המכרעת בקריירה הפוליטית של מאו. במהלך המסע הוא הצליח לגבור על קבוצת ההנהגה הבולשביקית, במסגרת ועידת דְזוּנְיִי, בעזרת ג'וֹאוּ אֶנְלָאי שעבר לתמוך בו, הפך למנהיג המוביל של המפלגה הקומוניסטית, ונבחר לוועדה המתמדת של הלשכה המרכזית (הפוליטביורו) של המפלגה הקומוניסטית בסין.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, שהתנהלה בשנים 1937–1945, נוצרה ברית זמנית בין הקואומינטנג למפלגה הקומוניסטית כדי להילחם בפולשים היפניים. הברית הבלתי טבעית בין שני הצדדים התפוררה תוך זמן קצר, בעיקר על כישלונו של הקואומינטנג בניהול המערכה נגד יפן. צ'יאנג קאי שק העדיף לשמור את כוחו לעימות הצפוי נגד הקומוניסטים, במקום להיאבק ביפנים, והאחרונים הצליחו להשתלט על מרבית המרכזים העירוניים והמתועשים של סין, שנמצאו ברובם באזורים המזרחיים של המדינה, ושלטו בהם עד לסיום המלחמה.
בינתיים התמקדו הקומוניסטים בארגון לוחמת גרילה נגד הצבא היפני בצפון סין, ועסקו גם במאבקים פנימיים בתוך המפלגה, שהבולט בהם היה מסע "תיקון הטעויות" או צ'נג פנג — מסע טיהורים ל"חינוך נגד דוֹגמוֹת זרות", שמטרתו העיקרית הייתה חיסול מתנגדיו הפוליטיים של מאו בהנהגת המפלגה, כמו וונג מינג, וונג שיוויי ודינג לינג. באותה תקופה התגרש מאו מאשתו השנייה, חֶה דזה־ג'ן, ונישא לשחקנית לאן פינג, שנודעה אחר־כך כג'יאנג צ'ינג.
עם סיום מלחמת העולם השנייה וכניעת יפן, לא הצליחו הקואומינטנג והקומוניסטים להגיע להסכם ביניהם, ומלחמת האזרחים שבה והתחדשה במלוא עוזה. שני הצדדים הסתייעו במעצמות העל שיצרה מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית וברית המועצות. מתקפתו העיקרית של צ'יאנג ביולי 1946 כשלה, ומכאן עברה היוזמה לידי הקומוניסטים, שהצליחו לכונן בסיס תמיכה רחב בקרב האיכרים במדינה, והחל מאמצע שנת 1947 כבשו במהירות שטחים נרחבים בסין. בסתיו 1948 נכבש החלק הצפון־מזרחי המתועש של סין וצבא הקואומינטנג החל מתמוטט במהירות. בסוף השנה הגיע הצבא האדום לנהר יאנגצה. במאי 1949 נפלו לידי הקומוניסטים שאנגחאי, שי־אן וערים חשובות אחרות.
ב־1 באוקטובר 1949 הוכרז בבייג'ינג על הקמת "הרפובליקה העממית של סין". אחרוני חייליו של צ'יאנג קאי־שק ושני מיליוני פליטים, נמלטו לאי טאיוואן והמשיכו בה את הרפובליקה הסינית.
לאחר מכן טבע מאו בין היתר את המושג: "ללא המפלגה הקומוניסטית לא תהא סין החדשה"( 没有共产党就没有新中国).
ביוגרפיה > מותו

בשנותיו האחרונות סבל מאו מהידרדרות בריאותית שנבעה ממחלת פרקינסון או, לפי לי ג’ה־סווי, רופאו האישי ואיש אמונו בשנות חייו האחרונות, מחלת ניוון עצבי, נוסף למחלות ריאה שנבעו מעישון ומחלות לב. מאו נותר פסיבי בעוד הסיעות השונות בחצר המפלגה הקומוניסטית ניצות ביניהן בציפייה למותו הממשמש ובא.
עם מותו הצפוי, ב־9 בספטמבר 1976, פרץ מאבק כוח על השלטון בין סיעת השמאל בראשות "כנופיית הארבעה" שרצתה להמשיך במדיניות מהפכנית ברוח מאו כשמולה השמרנים בראשות חווה גוופנג שחתרו לחזרה לתכנון ריכוזי ברוח הדגם הסובייטי, והרפורמיסטים בראשות דנג שיאופינג, שרצו לחזור למדיניות פרגמטית כמו זו שכוננה בתחילת שנות השישים, ובסופו של דבר ניצחו בעימות.
לכבודו נבנה המאוזוליאום למאו דזה־דונג.
ראו גם

מאואיזם
ציטוטיו של היושב ראש מאו דזה־דונג
מאו (משחק קלפים)
לקריאה נוספת

רונג ג'אנג, ברבורי פרא, תרגם יואב הלוי, ספרית מעריב, 1994
רונג ג'אנג וג'ון הלידיי, מאו - הסיפור הבלתי נודע, תרגמו עידית שורר והדסה הנדלר, ספרית מעריב והוצאת דביר, 2006
"מאו דזה דונג - רטרוספקטיבה", זמנים 101, 2008, עמ' 56–117
טל טובי, גרילה והמלחמה נגדה - מורשתו הצבאית של מאו, הוצאת כרמל, 2010
הערות שוליים

↑  Source List and Detailed Death Tolls for the Primary Megadeaths of the Twentieth Century
↑  Source List and Detailed Death Tolls for the Primary Megadeaths of the Twentieth Century
↑  (Table A.1 Gross Domestic Product (GDP
↑  בספר מופיע תעתיק שונה של שמה: ג'ונג צ'אנג
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: – | יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של סין מאו דזה־דונג | הבא: חואה גוופנג |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265069905171  PLWABN: 9810534792105606  BIBSYS: 90651454  BNC: 000042211  BNE: XX931335  BnF: cb12007498s (data)  CANTIC: a10981639  CiNii: DA00595713  GND: 118577425  ICCU: RAVV671134  ISNI: 0000 0001 2096 1122  LCCN: n78087649  LNB: 000006779  MusicBrainz: 13cc0c36-3bc5-4452-8bb2-085ff9ca62d1  NARA: 10580956  NCL: 002209744  NDL: 00315356  NKC: jn20000701142  NLA: 36730817  NLG: 138604  NLK: KAC199631416  NSK: 000554690  NTA: 140108866  RERO: 02-A000110105  SELIBR: 74212  SNAC: w65x2rcg  SUDOC: 027545415  TePapa: 36371  Trove: 258877  ULAN: 500322044  VcBA: 495/178702  VIAF: 51699962   WorldCat (עם VIAF): 51699962 
מאו נואם, 1939
דיוקן ענק של מאו על "שער השלום השמימי" משקיף על כיכר טיין־אן־מן
126 Cabides

126 Cabides (באנגלית: ‎126 Hangers; בעברית: 126 קולבי בגדים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד הברזילאי סימונה & סימריה. הסינגל יצא לאור ב-26 באוגוסט 2016, כסינגל השני מתוך אלבום ההופעה השלישי שלהן Live.

השיר זכה להצלחה רבה בברזיל, והפך לראשון של הצמד שהצליח להגיע למקום הראשון במצעד הברזילאי.
רקע וכתיבה

כמו את רוב שיריהן, גם אותו כתבו סימונה וסימריה, ושם המפיק טרם נודע. השיר כשמו [126 קולבי בגדים], מדבר על סוגי בגדים שונים שניתן לראות במילות השיר, ובווידאו קליפ הנלווה שיצא ביחד איתו.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ מתחיל בכך שניתן לראות אחוזה גדולה ויוקרתית, צבועה בלבן ועשויה שיש. לאחר מכן ניתן לראות את סימריה על ספה חומה ואת אחותה [סימונה], יושבת לידה. שתיהן מתחילות לשיר ולאורך דקה שלמה ניתן לראותן מסתובבות בתוך האחוזה כשהן שרות ורוקדות. לאחר מכן סימריה עוזבת את האחוזה כשהיא אחוזת כאב ופחד, היא לוקחת את המזוודה שלה וזורקת אותה לתוך מכונית יוקרה ונוסעת. לאחר מכן ניתן לראות את השתיים [כל אחת בסצנות שונות], מתחילות עם גברים ולבסוף את סימונה אוחזת בבחור שהכירה במסעדה, לעבר השקיעה.
כיוון שהגיע השיר ישירות למקום הראשון במצעד הברזילאי, זכה הצמד לתשומת לב רבה שהופנתה אל הווידאו קליפ, וזיכתה אותו ביומו הראשון בכלמעלה ממיליון צפיות. נכון ליוני 2021, מונה הצפיות שלו עומד על כ-88 מיליון צפיות, דבר אשר הופך אותו לרביעי הנצפה ביותר של הזמרות.
מיקומי שיא

הסינגל הפך לראשון של הצמד שכבש את ראש המצעד הרשמי של ברזיל, ובכך זיכה אותן בתשומת לב רבה מצד הקהל.
|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2016)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2016)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2016)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2016)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ברזיל | טופ 100 ברזיל | 1 |  |
הערות שוליים

↑  Brazil Hot 100 Airplay : Page 1 | Billboard, Billboard (באנגלית)
↑  Simone e Simaria - 126 Cabides, Vagalume (בפורטוגזית)
↑  YouTube Stats of Simone & Simaria - 126 Cabides, kworb.net
↑  SimoneSimariaVEVO (2016-08-23), Simone & Simaria - 126 Cabides, נבדק ב-2017-09-15
↑  Simone & Simaria YouTube Statistics and History, kworb.net
| סימונה & סימריה |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | Nã, Nã, Nim Na Não • As Coleguinhas – Vol. 1 • As Coleguinhas – Vol. 2 • As Coleguinhas – Vol. 3 • As Coleguinhas – Vol. 4 |  |
| אלבומי וידאו | Ao Vivo em Manaus • Bar das Coleguinhas • Live • Aperte o Play! (Ao Vivo) |  |
| אלבומים אחרים | Duetos • Debaixo do Meu Telhado: EP 1 • Debaixo do Meu Telhado: EP 2 |  |
| סיבובי הופעות | Turnê das Coleguinhas • Turnê Bar • Turnê Live |  |
| סימונה & סימריה – סינגלים |
| --- | --- | --- |
| As Coleguinhas – Vol. 1 | "Quero Quero" • "Tá Dodói, Onde Dói?" |  |
| As Coleguinhas – Vol. 2 | "Dupla Traição" |  |
| As Coleguinhas – Vol. 3 | "Eu Te Esperarei" |  |
| As Coleguinhas – Vol. 4 | "Ele Bate Nela" |  |
| Bar das Coleguinhas | "Meu Violão e o Nosso Cachorro" • "Quando o Mel é Bom" |  |
| Live | "Amor Mal Resolvido" • "126 Cabides" • "Regime Fechado" |  |
| סינגלים אחרים | "Loka" • "Paga de Solteiro Feliz" • "Ta Tum Tum" • "Novo" • "Um em Um Milhão" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 093e161f-bdee-4771-b4bd-b6e56c3e3790
תורת לחימה (ארגון)

| --- | --- |

סמליל ארגון תורת לחימה
 פעילות:  חיזוק הזהות היהודית ורוח הלחימה בצה"ל ובמערכת הביטחון.
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  ישראל
 יושב ראש:  הרב איתי אסמן
 מנכ"ל:  הרב אביעד גדות
 תקופת הפעילות:  2018–הווה (כ־7 שנים)
 www.torah-idf.org.il
 
תורת לחימה - רוח תורה למען צה"ל היא עמותה ישראלית, שמטרתה, כעולה מפרסומיה, היא "הפצת יהדות ותורה לנוער לחיזוק ועידוד המוטיבציה לשירות צבאי. סיוע לחיילים וחיילות שומרי מסורת. קידום וביצוע מחקרים ומידענות בתחומי יהדות וצבא. פיתוח מערכי רוח לחימה ואהבת הארץ. חיזוק ושמירת רוח צה"ל, איתנות ומורל החיילים".
הקמה ועמדות

הארגון הוקם בשנת 2017 על ידי צוות אנשים בעלי רקע תורני, ציבורי וצבאי שביקשו לבלום מגמות שלדברי הארגון חודרות לצה"ל ופוגעות בשלמותו וחוזקו, בהן אימוץ תפיסות רדיקליות, הטמעת ערכים המזוהים עם השמאל הקיצוני על ידי מרצים בעלי עמדה פוליטית זהה, טשטוש מגדרי וקידום השירות המשותף – הפוגעים, לדבריהם, הן ב"קדושת המחנה" והן בכושר המבצעי, פגיעה ברבנות הצבאית ובחיילים שומרי מצוות, ועוד. הארגון רואה את צה"ל עצמו כאחראי לתיקון המגמות הללו, ואת עצמו כ"מסייע חיצוני" שמטרתו לגרום ולעודד את צה"ל לפעול כך.
יו"ר הארגון הוא סרן (מיל') הרב איתי אסמן. מנכ"ל הארגון הוא סרן (מיל') הרב אביעד גדות, בוגר ישיבת מרכז הרב וישיבת קדומים, לשעבר רב מחנה דותן ובה"ד 8, ורב בית הספר להנדסה צבאית (בהל"ץ).
הארגון נתמך אידאולוגית ותורנית על ידי רבנים דוגמת אביגדר נבנצל, דוב ליאור ושמואל אליהו.
מימון

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פעולות עיקריות

בעקבות חשיפת הארגון, הסיר צה"ל מאתר היוהל"ם "מסמך התפיסה המגדרית", שקבע כי ההבדלים המגדריים אינם מהותיים ונגזרים ממין האדם אלא תוצר של הסללה חברתית, ושחלוקת האנושות לגברים ונשים היא סטריאוטיפית. הארגון פעל בנושא על ידי הסברה ציבורית ופגישות עם בכירים.
אנשי הארגון ביקרו את דובר צה"ל, תא"ל הדי זילברמן, שחשף את שמה של לוחמת צה"ל שהייתה מעורבת במניעת פיגוע בשומרון, תוך עבירה על כללי הצנזורה הצבאית ופגיעה לכאורה בביטחונה של החיילת, וזאת במסגרת קמפיין קידום לוחמות. הצנזור הצבאי, תא"ל דורון בן ברק, אישר את הטענה וכתב לארגון כי יופקו לקחים.
הארגון פעל לביטול התקשרויות של צה"ל עם מכונים שהארגון הגדיר כ"ארגוני שמאל קיצוני". הקומיקאי גיל קופטש שהרצאותיו לחיילי צה"ל הופסקו טען כי תורת לחימה הוא שגרם להרחקתו, אך לדברי דובר צה"ל, "ההחלטה לא נבעה מהתערבות של גורם חיצוני".
העלאת המודעות הציבורית לתכנים שהועברו לחיילים במסגרת חיל חינוך, ונתפסו כבעייתיים בארגון, כגון מסע "עדים במדים" בו הוצגה לחיילים דילמה לפיה ייתכן והם ייהפכו בעצם לנאצים ועוד. בעקבות חשיפות אלו תוחקרו הדברים וטופלו באופן אישי על ידי קצין חינוך ראשי, תא"ל צבי פייראיזן, אשר הודה לארגון על פעילותם בנושא.
בעקבות פעילות הארגון הוסר מיצג שהוצג לחיילי צה"ל שכלל מיצגים בעלי גוון פוליטי העוסקים בחוק הלאום.[דרוש מקור: שבור. בכל מקרה רוטר זה לא מקור]
במהלך מבצע שומר החומות, דיווחו לוחמים בחטיבת אלכסנדרוני לארגון על הוראה לאפסן את נשקם ביציאה לריענון לביתם, זאת מחשש לפגיעה באזרחים וחטיפת נשק. השר במשרד הביטחון מיכאל ביטון הגיע לשוחח עם הלוחמים, ובעקבות הפרסום, הורה ראש אגף המבצעים, האלוף אהרון חליוה, לאפשר לכל לוחם לשאת את נשקו, וביטל סמכות מפקדים להורות על תנועת חיילים בביגוד אזרחי.
במענה למכתב של ראשי תורת לחימה הרב אסמן והרב גדות, התנצל הרמטכ"ל אביב כוכבי בפני חיילי גדוד 636 על חילול שבת שנעשה במהלך סעודת שבת בהשתתפות הרמטכ"ל, אליה הוזמנו עיתונאים לצורך שידור חי בטלוויזיה. על התנצלות זו העניק הרב גדות לרמטכ"ל מגילת קלף עם המזמור מתהלים "מזמור שיר ליום השבת" מטעמם של הרבנים חיים דרוקמן, דב ליאור ושלמה משה עמאר.
ביום העצמאות ה-74 למדינת ישראל הודו מועצה מקומית קריית ארבע וראש המועצה אליהו ליבמן לארגון על "היוזמה והדחיפה" וכן על "פועלם המשמעותי בנושא" לקיום מטס יום העצמאות של חיל האוויר לראשונה מעל העיר חברון במסגרת דרישתם לא להפלות את יהודה ושומרון במטס והחתימו מאות אנשים על פניה למפקד חיל האוויר, אלוף תומר בר. שנה לאחר מכן, ביום העצמאות ה-75 התקיים המטס לראשונה גם מעל שומרון ובנימין.
בעקבות פניית הארגון לראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה בצה"ל, הוחלף באפליקציית התחבורה הציבורית הצה"לית "ZUZU" השימוש בביטוי "הגדה המערבית" בביטוי "יהודה ושומרון".
בעקבות פעילות ממושכת של הארגון לטיפול באנדרטאות חללי צה"ל ברחבי ישראל, אשר חוללו, הודו בלשכת הרמטכ"ל הרצי הלוי לחברי הארגון על "על פועלכם ונאמנותכם על מנת להנציח כראוי את חללי צה"ל."
עיצומים בריטיים נגד הארגון

ב-15 באוקטובר 2024 נכנס הארגון לרשימת העיצומים של הממלכה המאוחדת, יחד עם ישיבת עוד יוסף חי, בטענה לתמיכה במאחזים המעורבים באלימות נגד פלסטינים.
ראו גם

הלכות צבא
נורדריין-וסטפאליה

נורדְריין-וֵסְטְפַאליה (בגרמנית: ‏Nordrhein-Westfalenקובץ:De-Nordrhein-Westfalen.ogg‏Ⓘ‏ – נורדְריין-וֵסְטְפַאלֶן) היא אחת מ-16 המדינות המרכיבות את גרמניה. זוהי המדינה המאוכלסת ביותר בגרמניה, עם מעל 17.9 מיליון תושבים בשנת 2020, והרביעית בגודלה מבחינת שטח. זוהי גם המדינה הצפופה ביותר בגרמניה.
הקיצור הרשמי של שם המדינה הוא NRW; אותיות אלה מייצגות את המדינה לעיתים קרובות על גבי מסמכים ושלטים.