stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד זרחין
שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה בגדוד 890 ולחם במלחמת יום הכיפורים. בשנים 1985–1987 פיקד על גדוד 932 בחטיבת הנח"ל והוביל אותו בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון. לאחר מכן שימש כמפקד גדוד גפן וכמפקד עוצבת הגולן.
הערות שוליים

↑  טל זרגבה, הלם. קרב, במחנה, ‏ 23.09.2009,, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  גל הירש, סיפור מלחמה סיפור אהבה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2009, עמוד 38.
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דוד חותר

מארי דוד בן יחיא חותר (1667, צנעא - לאחר 1747, צנעא) - חכם תימני בולט, מקובל וראש אבות בתי הדין בצנעא.
ביוגרפיה

מארי דוד נולד בצנעא ברובע היהודי בשכונה אלסאילה שעל יד הרובע המוסלמי. כשהיה בן 12 הוא ומשפחתו הוגלו במסגרת גירוש מוזע. כשחזר מגלות מוזע החל בשיקום הקהילה בשכונתם החדשה קאע אל-יהוד, והיה שותף להקמת בית הכנסת של הרב יחיא הלוי, שלימים נקרא כניס "בית אלשיך" וכניס "בית אלסיאני". בסמוך להם הקימו את בית הכנסת של משפחת הרב דאוד חותר, אשר בראשו עמד עד שנפטר.
שימש, כנראה, כדיין תקופה מסוימת עם מארי סעדיה בן שלום הלוי-עמר, מארי סעדיה קהא, מארי אברהם טהירי, מארי סעדיה נחום, מארי דוד קאהרי ומארי סעדיה תנעמי. בשנת ה'תפ"ד (1724), בהיותו כבן 57, נתמנה לשמש כראש בית דין קבוע במדינת צנעא וגלילותיה, וזאת לאחר פטירתו של ראש בית הדין השלישי במספר - הרב שלום בן עמרם הלוי-חמדי. בתפקיד זה  שימש עד לשנת ה'תק"ז (1747). חברי בית דינו היו: מארי צאלח בן יחיא, מארי יוסף בן סעדיה בשארי ומארי סעדיה תנעמי.
הרב דוד חותר היה בקיא בקבלה. לאחר גלות מוזע, במסגרת שיקום חיי הקהילה, הוא אימץ כמה ממנהגי ספרד שהיו מבוססים על תורת הקבלה. בין מנהגיו הקבליים הייתה טבילה יומית לפני תפילת שחרית במקווה שבנה בחצר בית הכנסת.
הערות שוליים

↑  בשנת 1762 - שמונים שנה מאוחר יותר, בזמן חורבן בתי הכנסת בצנעא, שונה שם בית הכנסת לבית כנסת בית שרעבי.
| חכמי בית דין צנעא |
| --- | --- | --- |
| הרכב 1 | הראב"ד מארי שלמה בן סעדיה מנזלי • מארי יחיא בן אברהם אלשייך הלוי • מארי זכריה בן יוסף הכהן |  |
| הרכב 2 | הראב"ד מארי זכריה בן יוסף הכהן • מארי משה בן סעדיה קטיעי • מארי שלום בן חיים צבטאני |  |
| הרכב 3 | הראב"ד מארי שלום בן עמרם חמדי הלוי • מארי יוסף בן סעדיה בשארי • מארי סעדיה בן שלום עמר הלוי |  |
| הרכב 4 | הראב"ד מארי דוד בן יחיא חותר • מארי צאלח בן יחיא צאלח • מארי יוסף בן סעדיה בשארי |  |
| הרכב 5 | הראב"ד מארי סעדיה בן משה קטיעי • מארי פנחס בן שלמה עראקי • מארי שלום בן יוסף בשארי |  |
| הרכב 6 | הראב"ד מארי  יחיא בן יוסף צאלח (מהרי"ץ) • מארי שלמה בן ישועה אלג'מאל • מארי שלום בן סעדיה הכהן |  |
| הרכב 7 | הראב"ד מארי אברהם בן יחיא צאלח • מארי יחיא בן יהודה צעדי • מארי יחיא בן דוד משרקי |  |
| הרכב זמני | הראב"ד מארי יוסף בן סאלם נקאש • מארי יוסף בן שלום קארה • מארי אברהם בן אהרן מנזלי |  |
| הרכב 8 | הראב"ד מארי יוסף בן שלום קארה • מארי יחיא בן שלמה אביץ' • מארי דוד בן אברהם צאלח |  |
| הרכב 9 | הראב"ד מארי סלימאן בן יוסף קארה • מארי יחיא בן שלום הכהן • מארי יחיא בן יעקב צאלח |  |
| הרכב 10 | הראב"ד מארי סלימאן בן סאלם צאלח • מארי אברהם בן צאלח צאלח • מארי יוסף בן דוד מנזלי |  |
| הרכב 11 | הראב"ד מארי יחיא יצחק הלוי • מארי יחיא קאפח • מארי אהרן הכהן • מארי יחיא אביץ' |  |
| הרכב 12 | הראב"ד מארי יחיא אביץ' • מארי עמרם קורח |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דוריה (כדורגלן)

מתאוס דוריה מאסדו (בפורטוגזית: Matheus Dória Macedo; נולד ב-8 בנובמבר 1994, סאו גונסאו, ברזיל), הידוע בקיצור כדוריה, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת סנטוס לגונה מליגת העל המקסיקנית ובנבחרת ברזיל.
קריירת מועדונים

ב-27 במאי 2012 דוריה ערך את הופעת הבכורה שלו בבוטפוגו, בניצחון קבוצתו נגד קוריטיבה בתוצאה 2–3 במסגרת ליגת העל הברזילאית. ב-1 בספטמבר 2014 חתם במרסיי, ובהמשך העונה הושאל לסאו פאולו. ב-31 באוגוסט 2015 הושאל לגרנדה הספרדית. ב-27 בינואר 2018 הושאל למלאטיספור הטורקית. ב-27 ביולי 2018 חתם בסנטוס לגונה המקסיקנית.
קריירה בינלאומית

דוריה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל ב-6 באפריל 2013, כשהחליף את דדה בדקה ה-87 במשחק נגד נבחרת בוליביה. בחודש יוני 2013 זומן דוריה לנבחרת ברזיל עד גיל 20 כקפטן הנבחרת שזכתה בטורניר טולון 2013.
דבנפורט

ערך זה עוסק בבירת מחוז סקוט במדינת איווה בארצות הברית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
דגל דבנפורטדגל דבנפורט

קולאז' של דבנפורט
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  איווה איווה
 מחוז:  סקוט
 ראש העיר:  מייק מטסון
 תאריך ייסוד:  14 במאי 1836
 על שם:  George Davenport 
 שטח:  168.56 קמ"ר
 גובה:  180 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  101,724 (1 באפריל 2020)
  ‑ במטרופולין:  379,690 (2010)
 קואורדינטות:  41°32′35″N 90°35′27″W﻿ / ﻿41.54306°N 90.59083°W﻿ / 41.54306; -90.59083
 אזור זמן:  UTC -6
 www.cityofdavenportiowa.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה דבנפורט(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה דבנפורט(למפת איווה רגילה) דה מוין סידר רפידס סו סיטי איווה סיטי ווטרלו מינסוטה ויסקונסין אילינוי מיזורי נברסקה ד.דדבנפורט(למפת איווה מוגדלת) דה מוין סידר רפידס סו סיטי איווה סיטי ווטרלו מינסוטה ויסקונסין אילינוי מיזורי נברסקה ד.דדבנפורט  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דבנפורט (באנגלית: Davenport) היא בירת מחוז סקוט במדינת איווה בארצות הברית. העיר שוכנת על הגדה המערבית של נהר מיסיסיפי, המשמש כגבול עם מדינת אילינוי במזרח איווה. בעיר מתגוררים 99,685 תושבים (נכון ל-2010), מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודל אוכלוסייתה באיווה אחרי הבירה דה מוין והעיר סידר רפידס. במטרופולין של דבנפורט, הידוע בשם מרובע הערים (Quad Cities), מתגוררים 379,690 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה

במקום בו נמצאת העיר היום ישבו בעבר שבטי המסקוואקי (Meskwaki) והסאוק (Sauk). ב-1832 כוחות ארצות הברית הביסו את השבטים האלו במלחמת נץ שחור, הקרויה על שם הצ'יף נץ שחור שהיה מנהיג שבט הסאוק. אחרי הלחימה האמריקאים אילצו את הילידים למכור להם את האדמות באזור.
אנטואן לה-קלר (Antoine LeClaire), שהיה מתורגמן של האמריקאים במהלך המלחמה, קיבל דרך אשתו, שהייתה בת השבט, שטח משל עצמו. הוא הקים את ביתו שם וב-14 במאי 1836 הוא ייסד את דבנפורט, שנקראה על שם חברו הקולונל ג'ורג' דבנפורט. העיירה נרשמה באופן רשמי במסמכים ב-25 בינואר 1839. באותו זמן בערך נוסד מחוז סקוט ולאחר מערכת בחירות צמודה מול העיירה הקרובה רוקינגהאם, דבנפורט זכתה בתואר של בירת המחוז.
ב-1856 חברת הרכבות רוק איילנד בנתה גשר מעל נהר המיסיסיפי בין רוק איילנד באילינוי ודבנפורט ומסילת הרכבת החדשה הגבירה מאוד את המסחר המקומי עם אילינוי. בהמשך דבנפורט קושרה ברכבות לערים אחרות כמו איווה סיטי והיא הפכה למרכז רכבות אזורי.
העיר נפגעה קשות בעקבות השפל הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20, אך היא הצליחה להתאושש במהירות יחסית. ההתאוששות הואצה עוד יותר לאחר סוף מלחמת העולם השנייה.
כלכלה

כלכלת העיר מתבססת בעיקר על תעשייה. במטרופולין מרובע הערים נמצאות כמה חברות גדולות שמעסיקות תושבים רבים מהעיר, כשהגדולה מביניהם היא חברת ג'ון דיר לציוד חקלאי שבסיסה במולין מעברו של נהר המיסיסיפי.
חינוך

בעיר ובמטרופולין שלה נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת סנט אמברוז, אוניברסיטת קפלן ומכללת הכירופרקטיקה פלמר.
תחבורה

בעיר עוברים הכבישים הבין-מדינתיים 80, המקשר בין סן פרנסיסקו בקליפורניה ובין טינק בניו ג'רזי, ו-74, המקשר בין דבנפורט ובין מדינת צפון קרוליינה.
ערים תאומות

גרמניה קייזרסלאוטרן, גרמניה
ברזיל אילייאוס, ברזיל
הערות שוליים

1 2  אתר American FactFinder של לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
1 2  אוכלוסייה במטרופולינים לפי מפקד 2010 והערכות אוכלוסייה ב-2011, לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
| דגל איווה מדינת איווה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | דה מוין |  |
| אזורים גאוגרפיים | המטרופולין של דה מוין • המטרופולין של אומהה וקאונסיל בלאפס |  |
| היישובים הגדולים ביותר | דה מוין • סידר רפידס • דבנפורט • סו סיטי • איווה סיטי • ווטרלו • קאונסיל בלאפס • איימס • וסט דה מוין • דאביוק • אנקני • אורבנדייל • סידר פולס • מאריון • בטנדורף • מרשלטאון • מייסון סיטי • קלינטון • ברלינגטון • אוטאמווה |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות איווה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559648305171  GND: 4454337-2  LCCN: n80007856  MusicBrainz: 4ae2a1d1-8769-47c9-819f-27c7e59c405b  NARA: 10045433  NKC: ge1089676  SUDOC: 109068327  VIAF: 128432722   WorldCat (עם VIAF): 128432722
גלידת מוצ'י

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  גלידה, מוצ׳י 
 מוצא:  יפן 
 ממציא:  לוטה גרופ 
 מרכיבים עיקריים:  מוצ׳י, גלידה, אבקת סוכר 
 
גלידת מוצ'י (באנגלית: Mochi ice cream; ביפנית: 餅アイス) היא ממתק עשוי מוצ'י יפני (מאורז דביק) עם מילוי גלידה. היא הומצאה על ידי אשת עסקים יפנית-אמריקאית והפעילה הקהילתית פרנסס השימוטו (אנ').
תיאור

גלידת מוצ'י היא בצק קטן ועגול המורכב מכופתת אורז דביק (מוצ'י) רכה וכתושה שנוצרת סביב מילוי גלידה. הגלידה מוסיפה טעם וקרמיות לממתק ואילו המוצ'י מוסיף מתיקות ומרקם. טעמי הגלידה המסורתיים המשמשים לממתק הם וניל, שוקולד ותות. טעמים אחרים, כגון קפה קונה (Kona), אומשו (יין שזיפים), תה ירוק ואזוקי (שעועית אדומה), נמצאים גם הם בשימוש נרחב. ניתן לטעום את המוצ'י גם כהשלמה למילוי הגלידה. בעת הכנת מוצ'י, הוא מאובק בעמילן תפוח אדמה או עמילן תירס כדי למנוע ממנו להתגבש בזמן שמעוצב ומטופל בציפוי הגלידה.
היסטוריה

דייפוקו ומנדזיו היפנים הם הממתקים שקדמו לגלידת מוצ'י, שכוללים בדרך כלל מילוי שעועית אזוקי. בשל הטמפרטורה והצפיפות של המוצ'י והגלידה, היה צורך לשנות את שני הרכיבים. זאת כדי להשיג את הצמיגות הנכונה שתישאר קבועה ללא קשר לשינויים בטמפרטורה.
צורה קודמת של הקינוח הופקה במקור על ידי לוטה קורפוריישן, בשם Yukimi Daifuku ב-1981. החברה יצרה לראשונה את המוצר באמצעות עמילן אורז במקום אורז דביק וחלב אורז במקום גלידה אמיתית.
לפרנסס השימוטו, הנשיאה והמנכ"לית לשעבר של Mikawaya, (יצרנית ממתקים אמריקאית המתמחה במאפים יפניים, חטיפים וקינוחים) מיוחסת המצאת גלידת מוצ'י. בעלה של השימוטו, ג'ואל פרידמן, הגה את הרעיון לקחת כדורי גלידה קטנים ולעטוף אותם בעוגת אורז מוצ'י יפנית מסורתית. פרנסס השימוטו הרחיבה על הרעיון של בעלה, והמציאה את קינוח הפיוז'ן הפופולרי כיום בארצות הברית ובמקומות אחרים. השימוטו הציגה שבעה טעמים בקו מוצרי המוצ'י.
Mikawaya, חברה באמריקה, החלה בייצור גלידת מוצ'י בארצות הברית בשנת 1993. למחקר ופיתוח נדרשו למעלה מעשור כדי להתפתח לצורת הייצור ההמוני המשמשת כיום, בשל האינטראקציות המורכבות של המרכיבים. נעשה שימוש בניסוי וטעייה על מנת למשוך בהצלחה את בצק המוצ'י העדין מעל הגלידה מבלי להשאיר ערבוביה בין שני החומרים. פרידמן הסביר שכדי לבצע את ייצור הגלידה, הובאו מומחים החל מתחום הבנייה ועד למיקרוביולוגיה, כדי לשכלל את מבנה הייצור החדיש.
Mikawaya הוציאה לראשונה את גלידת המוצ'י שלה בהוואי ב-1994. הממתק הקפוא היה כל כך פופולרי, שכבש 15% משוק הממתקים הקפואים החדשים במהלך ארבעת החודשים הראשונים להופעתו.
גלידת מוצ'י זכתה לפופולריות עצומה בבריטניה בעקבות טרנד TikTok הויראלי, שהחל בינואר 2021. הטרנד של הסרטון "לחפש ירחים קטנים בטסקו הגדול" (Looking for Little Moons in Big Tesco) הפך לסנסציה וקיבל 341.8 מיליון צפיות ועלייה במכירות של 1400% בטסקו בלבד.
הערות שוליים

1 2 3 4  Watanabe, Teresa (2012-11-07). "Frances Hashimoto dies at 69; Little Tokyo leader, mochi ice cream creator". Los Angeles Times. נבדק ב-2012-12-02.
1 2 3  "What is Mochi Ice Cream?" (באנגלית). Mikawaya. אורכב מ-המקור ב-5 באפריל 2016. נבדק ב-25 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Mochi Ice Cream" (באנגלית). Mikawaya. אורכב מ-המקור ב-5 באפריל 2016. נבדק ב-25 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Mochi Ice Cream Recipe". House of Japan. 25 באוקטובר 2010. אורכב מ-המקור ב-10 ביוני 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Eto, Masa, Pursuit of Innovative Food, Masa's Message, A&D Company Ltd., March 2004. Technical information on Yukimi Daifuku. URL accessed August 10, 2006.
↑  SCPR:Bad texture led to creation of popular dessert
↑  Japan. Japan Patent Office. Trademark Application From File: #s56-64587. Tokyo, 1981.
1 2 3  Endo, Ellen (2012-11-05). "Mikwaya CEO Hashimoto Passes at 69". Rafu Shimpo. נבדק ב-2012-12-02.
↑  Lee, Wendy (2012-11-07). "Frances Hashimoto, creator of mochi ice cream, dies". KPCC. נבדק ב-2012-12-02.
↑  Jablon, Robert (2012-11-07). "Frances Hashimoto Dead: Inventor Of Mochi Ice Cream Dies Of Lung Cancer". Huffington Post. Associated Press. נבדק ב-2012-12-02.
1 2  Mainstream America Embraces Mochi Ice Cream, sushiandtofu.com, All Japan News, December, 2001. History of Mochi Ice Cream and Mikawaya Bakery-Confectionery. URL accessed August 10, 2006. Archive.org copy
↑  About Us, Mikawaya, 2005. URL accessed January 18, 2007.
↑  Radio, Southern California Public (2013-01-22). "Mochi ice cream: Bad texture led to popular dessert". Southern California Public Radio. נבדק ב-2018-07-24.
1 2  "The Mochi Way". Dairy Foods. 2012.
↑  "How to go viral on TikTok". www.managementtoday.co.uk (באנגלית). נבדק ב-2022-01-14.
גיטל מייזל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 ביולי 1899 י"ג באב תרנ"ט
 פטירה:  12 בנובמבר 1985  (בגיל 86) כ"ח בחשוון תשמ"ו
 מדינה:  ישראל 
 בן או בת זוג:  צבי בן-חיים 
 
גיטל מייזל (מייזיל) (בן חיים) (1898 / י"ג באב תרנ"ט, יולי 1899 – כ"ח בחשוון תשמ"ו, 12 בנובמבר 1985) הייתה מתרגמת יידית ומבקרת ספרות ישראלית.
ביוגרפיה

גיטל מייזל נולדה ב-1898 בבית כפרי ליד העיר קייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) במשפחה יהודית אדוקה ואמידה, בתם של שרה חנה ור' ישראל, ואחותו הצעירה של נחמן מייזל (לימים עורך ומבקר ספרות).
בשנת 1917 סיימה לימודיה בגימנסיה בקייב. הייתה פעילה בחוגים מהפכניים יידיים. ב-1921 עברה למוסקבה, וב-1922 עזבה את רוסיה ועברה לוורשה, שם עבדה בחינוך. לאחר מכן עברה לפריז, ולבסוף עלתה לארץ ישראל והצטרפה להוריה.
תרגמה יצירות רבות לילדים ליידיש, בעיקר מפולנית ומרוסית.
בשנת 1935 ערכה ופרסמה את הקובץ "הילד בארץ ישראל", שבו אספה יצירות ואמרות של ילדי הארץ.
כתבה ביקורות ספרות, בעיקר בכתבי העת היידיים, ותקופה מסוימת גם בעברית ב"על המשמר".
בשנת 1974 ראה אור בהוצאת י"ל פרץ הקובץ מפרי עטה "עסייען" (מסות), שבו בעיקר מאמרים על גדולי הספרות היידית והעברית. הספר זיכה אותה ב-1975 בפרס לספר המצטיין מטעם הקרן לחינוך יידי חילוני.
הייתה נשואה לשחקן "הבימה" צבי בן-חיים (1898–1957) עד מותו. בני הזוג היו הורים לבת.
גיטל מייזל נפטרה ב-1985 בתל אביב, בגיל 86. נקברה בבית העלמין קריית שאול לצד בן-זוגה.
ספריה

עסייען, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשל"ד.
ספריה > בעריכתה

הילד בארץ ישראל: צרור יצירות של ילדים, מבני שנה וחצי עד שלוש עשרה וחצי שנה, בעל פה, בכתב, בציור ובנגינה; בצירוף צילומים של טפוסי ילדים וילדות; לוקטו וסודרו ע"י גיטל מייזיל, תל אביב: ג’ מייזיל, תרצ"ה.
ספריה > תרגומיה

פ"מ דאָסטאָיעווסקי, פאר יוגנט: אויסדערוויילטע דערציילונגען; יידיש: גיטל מייזיל, ורשה: יאטשקאווסקי, 1924. (לנוער)
יצחק באבעל, די געשיכטע פון מיין טויבענשלאק: און אנדערע דערציילונגען; פון רוסיש: גיטל מייזיל, וילנה: קלעצקין, 1927.
לעוו טאָלסטאָי פאר קינדער; איבערזעצט: ג. מייזיל, וילנה: טאמאר ('קינדער ביבליאטעק טאמאר'), 1928. (לילדים)
נ. אָגניעוו [Н. Огнёв], דאָס טאָגבוך פון קאָסטיא ריאבצעוו; פון רוסיש: גיטל מייזיל, 2 כרכים, וילנה: ב’ קלעצקין, 1930.
וואנדא וואסילעווסקא, רעגנבויגן; פון פויליש: גיטל מייזיל, תל אביב: ניי-לעבען, 1946. (רומן)
לאָרד ראסעל אף ליווערפול (אנ'), די בייטש פון האקנקרייץ: קורצע געשיכטע פון די נאצישע קרינס-פארברעכנס אין דער צווייטער וועלט-מלחמה; פון ענגליש: גיטל מייזיל, תל אביב: גלויות, 1956.
הערות שוליים

↑  כך על פי מספר מקורות, בהם רשימה אוטוביוגרפית זו: מייזל, גיטל, בתוך: ע[זרא] קאָרמאַן, ייִדישע דיכטערינס: אַנטאָלאָגיע, שיקגו: ל.מ. שטיין, 1928, עמ' 349, בארכיון האינטרנט.
1 2  הקבר של גיטל מייזיל בן חיים בבית הקברות קריית שאול, באתר BillionGraves.
↑  אנדה עמיר, פרס לסופרת אידיש, דבר, 28 בנובמבר 1975.
↑  צבי (הרשל) בן-חיים (הורוביץ), בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב; צבי בן-חיים באתר הבימה.
↑  גיטל מיזל בן חיים באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  ידיעות ספרותיות: "הילד בארץ ישראל", דואר היום, טור 2, 24 במאי 1935.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304973205171  GND: 1073926753  ISNI: 0000 0000 6697 7763  LCCN: no95015892  VIAF: 58661569   WorldCat (עם VIAF): 58661569
דגל סינגפור

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל מדיני ואזרחי
 יחס אורך/גובה:  2:3
 קבלת מעמד רשמי:  3 בדצמבר 1959
 מוטיבים עיצוביים:  ביקולור אופקי אדום-לבן, סהר וחמישה כוכבים לבנים בקנטון
 גרסאות נוספות

 
  דגל הצי הצבאי

 
  דגל הצי האזרחי
 גרסאות היסטוריות
 דגל המושבות הבריטיות 1874 - 1942
 
   דגל מדיני ואזרחי  היסטורי
 דגל מושבת הכתר 1946 - 1952
 
   דגל מדיני ואזרחי  היסטורי
 דגל מושבת הכתר 1952 - 1959
 
   דגל מדיני ואזרחי  היסטורי
דגל סינגפור הוא דגלה הלאומי של סינגפור.
היסטוריה

הדגל המודרני הראשון של אזור סינגפור אומץ בימי מושבות המצרים, שכללה את סינגפור לצד מלאיה הבריטית. דגל המושבה כלל את דגל הממלכה המאוחדת בפינה השמאלית העליונה, לצד שלושה כתרים על צורה דמוית Y מהופך שייצגו את סינגפור, מלאקה ופננג.
ב־1946 אימצה מושבת הכתר סינגפור דגל שדמה לדגל המושבה, אך הוצב בו כתר אחד בלבד.
דגל סינגפור אומץ ב־3 בדצמבר 1959, לאחר הקמת ממשל עצמי בסינגפור. הדגל לא השתנה ב־1963, בהצטרפות סינגפור למלזיה או עם פרישתה ממנה ב־1965.
הרלדיקה

דגל סינגפור מורכב משני חצאים שווים, אדום מעל לבן. האדום מסמל את אחווה אוניברסלית והשוויון בין בני האדם; והלבן - טוהר ומוסריות. בפינה השמאלית-עליונה, ישנו סהר לבן וחמישה כוכבים לבנים שיוצרים מעגל. הסהר מסמל אומה צעירה מתעוררת. חמשת הכוכבים מסמלים את האידיאלים של סינגפור: דמוקרטיה, שלום, קידמה, צדק ושוויון.
ראו גם

סמל סינגפור
המנון סינגפור
שבועת הנאמנות הלאומית של סינגפור
דגל סומלילנד

| --- | --- |

 קבלת מעמד רשמי:  14 באוקטובר 1996
 מוטיבים עיצוביים:  טריקולור אופקי בצבעי הלאומיות הכלל־ערבית. שלושה פסים ירוק, לבן, אדום, כוכב מחומש שחור במרכז הפס הלבן ובמרכז הפס הירוק כתובה השהאדה בלבן
 גרסאות היסטוריות

 
 הדגל הישן של סומלילנד עד לשנת 1996
דגל סומלילנד הוא דגלה של סומלילנד שהיא חלקה הבריטי לשעבר של סומליה. הוא הונף באופן רשמי לראשונה ב־14 באוקטובר 1996, כאשר אושר על ידי האספה הלאומית של סומלילנד. סומלילנד הכריזה על עצמאותה ב־18 במאי 1991, אולם עד היום (2022) עדיין לא הכירה בה אף מדינה בעולם.
הדגל מכיל את הצבעים המזהים את הפאן־ערביות: ירוק, שחור, לבן ואדום. על הפס הירוק מופיעה הכרזת האמונה האיסלמית, שהאדה, באותיות לבנות. אותו כיתוב מופיע אף על דגל ערב הסעודית. על הפס הלבן מופיע כוכב מחומש, המצביע על חמשת האזורים בהם חיים בני העם הסומלי. חמשת האזורים הללו הם: סומלילנד הבריטית, סומלילנד האיטלקית, סומלילנד הצרפתית (ג'יבוטי), מדינת סומלי שבאתיופיה וצפון מזרח קניה.
ב־31 במאי 2001 אושרה החוקה של הרפובליקה של סומלילנד. סעיף 7 בחוקה, אשר כותרתו: "הדגל, הסמל וההמנון הלאומי" קובע:
הדגל של הרפובליקה של סומלילנד מורכב משלושה שטחים אופקיים, מקבילים ושווים, העליון צבעו ירוק ובאמצעו מופיעה הכתובת בערבית לַא אִלַּהַה אִלַּא (א)לְלַה וַמֻחַמַּד רַסוּל (א)לְלַה [אין אלוהים מבלעדי אללה ומוחמד נביא אללה - השהאדה]; השטח האמצעי לבן ובאמצעו כוכב מחומש שווה־צלעות, החלק התחתון צבעו אדום.
משמעות עיצוב הדגל

הצבע הירוק - שגשוג
הצבע הלבן - שלום
הצבע האדום - דמם של הנופלים למען העצמאות
השהאדה - אסלאם
הכוכב השחור - אובדן החלום של סומליה הגדולה
דגלי סומלילנד הבריטית > 1903-1950

כאשר בריטניה סיפחה את השטח שכלל את סומלילנד בשנת 1903, הם יצרו במקום מדינת חסות בריטית (פרוטקטורט) אשר הפכה לחלק מן האימפריה הבריטית. הבריטים ייחסו חשיבות רבה לאזור הגאוגרפי של סומלילנד לצורך הקשר המסחרי עם הודו ומצרים. הבריטים קבעו למקום, ששמו הרשמי היה סומלילנד הבריטית, דגל חדש. כמו ברוב מדינות חבר העמים הבריטי אף בדגלה של סומלילנד הבריטית היה רקע כחול כהה ועליו בפינתו השמאלית העליונה דגל הממלכה המאוחדת. על הדגל הופיעה גם תמונה של קודו (סוג של אנטילופה הנפוצה באזור זה), זאת על רקע אליפסה לבנה. הדגל הונף על ספינות הצי הסומלי וכן על בנייני ממשלה בסומלילנד הבריטית.
דגלי סומלילנד הבריטית > 1950-1960

בשנת 1950 השתנה סמלה של מדינת החסות, סומלילנד הבריטית, ועקב כך השתנה גם דגלה. הדגל עדיין נושא דגל קטן של הממלכה המאוחדת. אולם, תמונתו של הקודו הוסרה ועתה מופיע רק ראש האנטילופה, מעל מגן מלכותי, כשהוא מביט היישר אל הצופה. בין קרני האנטילופה מופיע סמל כתר המלכות כדי לסמל את המשפחה המלכותית ואת האימפריה הבריטית.
המגן המלכותי עצמו לשלושה, פס אופקי זהוב ומתחתיו חלוקה אנכית לצבעים ירוק וכחול. על הרקע הזהוב מגן של צ'יף סומלי לפני שתי חניתות מוצלבות שחודן פונה כלפי מטה. על הרקע הירוק מופיע צריח מסגד לבן. על הרקע הכחול מופיע ציור של סירת דאו ערבית במפרש מלא על גלי הים, מתחתיה עוגן זהוב.
דגל זה כאמור הונף משך תקופה קצרה בלבד, היות שב־26 ביוני 1960 הוכרזה עצמאותה של סומלילנד וביום 1 ביולי, אותה שנה, אוחדה סומלילנד עם סומליה.
דוד קמחי

ערך זה עוסק באיש המוסד ומשרד החוץ הישראלי. אם התכוונתם לפרשן המקרא, ראו .
| --- | --- |

דוד קמחי בתקופת מלחמת העצמאות
 לידה:  14 בפברואר 1928 לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  8 במרץ 2010 (בגיל 82) רמת השרון, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים 
 
דוד קמחי (14 בפברואר 1928 – 8 במרץ 2010) היה איש ממשל ישראלי בכיר, דוקטור ליחסים בין-לאומיים, שכיהן כמשנה לראש "המוסד" וכמנכ"ל משרד החוץ.
קורות חייו

דוד (דייב) קמחי (Kimche) נולד בלונדון בשנת 1928 כילד התשיעי למשפחה, בילדותו עבר עם משפחתו לציריך עד שובם לאנגליה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, היה חבר בתנועת הבונים. קמחי עלה לארץ ישראל בשנת 1946 באשרת סטודנט ולמד חקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים, לאחר שפג תוקף אשרת שהייתו בארץ, נותר בה כשוהה בלתי לגאלי. במקביל ללימודיו עבד כעורך ב"ג'רוזלם פוסט".
בנובמבר 1947 התגייס לארגון "ההגנה", ושירת בו במסגרת החי"ש כלוחם בפלוגת הסטודנטים של גדוד מוריה. הוא לחם במלחמת העצמאות ונפצע בקרב על שכונת אבו תור בירושלים.
לאחר מלחמת העצמאות עזב את לימודי החקלאות ולמד תואר ראשון ושני בלימודי המזרח התיכון ובסוציולוגיה אותם סיים ב-1953, שנים לאחר מכן השתלם במכון ללימודי אפריקה ואסיה באוניברסיטת הסורבון בפריז. ב-1970 סיים את לימודי הדוקטורט ביחסים בינלאומיים, נושא המחקר שלו היה התנועה האפרו-אסיאנית.
בשנת 1953 הצטרף קמחי למוסד. בתפקידו הראשון שימש מדריך בבית הספר למדעי המדינה בירושלים, ב-1955 עבר לאגף "צומת" (האחראי על המודיעין האנושי) ושימש כראש שלוחה במדינה אירופאית. בהמשך מונה לראש מחלקה באגף "תבל" (האגף שמופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים) ובשנות ה-60 יצא לשליחויות רבות באפריקה ובאסיה. ב-1968 מונה להקים את אגף המטה במוסד האחראי לריכוז ותיאום האגפים המבצעיים. ב-1973 יצא לאירופה כראש "תבל" באזור וב-1976 מונה לראש אגף "תבל". קמחי פעל תחת כיסויים שונים, בהם עיתונאי, איש עסקים ודיפלומט.
בשנת 1980 פרש מן המוסד ונתמנה למנכ"ל משרד החוץ. הוא שימש בתפקיד זה עד לשנת 1986. בשני תפקידיו אלה היה קמחי מעורב בכל האירועים המדיניים החשאיים של התקופה; נפגש עם בשיר ג'ומאייל בלבנון, ב-1976 בעת יצירת הקשר בין ישראל לבין הנוצרים בלבנון, היה מעורב במהלכי מלחמת לבנון הראשונה ובמהלכים הישראלים של פרשת איראנגייט.
לאחר פרישתו מתפקידו כמנכ"ל משרד החוץ שימש כשגריר מיוחד של ממשלת ישראל בעיקר ביחסים עם מזרח אירופה. כמו כן מילא משימות מיוחדות, והיה חבר במשלחת הישראלית לוועידת מדריד. קמחי נמנה עם מנסחי יוזמת ז'נבה באוקטובר 2003.
במהלך השנים כתב קמחי מאמרי מערכת על נושאים פוליטיים ל"ג'רוזלם פוסט" תחת פסאדונימים שונים.
דוד קמחי כתב יחד עם אחיו, העיתונאי היהודי-בריטי ג'ון קמחי, שני ספרים על תולדות היישוב והמדינה, "דרכי סתר" – על תנועת ההעפלה, ו"משני עברי הגבעה" – על תולדות מלחמת העצמאות כפי שהשתקפה מן הצד הישראלי ומן הצד הבריטי-ערבי. ביחד עם העיתונאי דן בבלי הוא כתב את הספר "סופת האש" אודות מלחמת ששת הימים. כן כתב את הספר "האופציה האחרונה" על תהליך השלום. באנגלית ראה אור ספרו "התנועה האפרו-אסיאתית", פרי לימודיו בסורבון.
קמחי הקים ושימש כנשיא המועצה הישראלית ליחסי חוץ, נמנה עם חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית, מכון טרומן למחקר וקידום השלום, ובמועצת המנהלים של מרכז פרס לשלום.
במשך 13 שנה כיהן כסגן נשיא בכיר בתאגיד MIC (מיליקום אינטרנשיונל סלולר), תאגיד תקשורת בינלאומי. בשנים 2005 עד 2008 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של מעריב.
דוד קמחי נפטר ב-2010 בביתו ברמת השרון ממחלת הסרטן ונטמן בבית העלמין בקיבוץ שפיים. הוא הותיר אחריו את רעייתו השנייה, רות, וארבעה ילדים משתי נשים.
בהלווייתו הספיד אותו ראש המוסד לשעבר, שבתי שביט, ואמר עליו: ”הלך מאתנו איש המודיעין האולטימטיבי... דייב היה אינטלקטואל, מרגל צמרת, מדינאי ואיש מבצעים, מן הטובים שידע המשרד”.
ספריו

דרכי סתר: נדידת עם בניגוד לחוק 1948-1938 (בשיתוף עם אחיו ג'ון קמחי), הוצאת ג'רוזלם פוסט, 1955
משני עברי הגבעה: בריטניה ומלחמת הערבים בישראל (בשיתוף עם אחיו ג'ון קמחי), הוצאת דבר, 1961
סופת האש: מלחמת ששת-הימים, מקורותיה ותוצאותיה (בשיתוף עם דן בבלי), הוצאת עם הספר, 1968
האופציה האחרונה: המאבק לשלום במזרח התיכון, הוצאת עידנים, 1992
The Afro-Asian movement: ideology and foreign policy of the third world Publisher: Israel Universities Press, 1973
לקריאה נוספת

יוסי מלמן ודן רביב, מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין, תל אביב: ידיעות ספרים, 2012, מסת"ב 9789655454826
הערות שוליים

↑  מלמן ורביב, עמוד 137.
↑  מלמן ורביב, עמוד 62.
↑  מלמן ורביב, עמוד 360.
↑  ענת קם‏, יו"ר דירקטוריון מעריב התפטר, באתר וואלה, 22 ביולי 2008
↑  יוסי מלמן, ראש המוסד לשעבר ספד למרגל דוד (דייב) קמחי שהובא היום למנוחות: "ג'נטלמן בריטי ומרגל צמרת", באתר הארץ, 10 במרץ 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263692805171  PLWABN: 9810534550205606  BnF: cb121831546 (data)  GND: 106024434  ISNI: 0000 0001 2144 6536  LCCN: n50048174  NTA: 067595898  SUDOC: 030413117  VIAF: 97421481   WorldCat (עם VIAF): 97421481