מלחמת קבינדה
זכויות אדם ואלימות

המאבק בקבינדה היה ועודנו מאבק אלים של שני צדדים לסכסוך. ארגוני זכויות אדם ראו כיצד כוחות הצבא של אנגולה מגיעים לקבינדה ופועלים באלימות, תוך הפרת זכויות אדם בסיסיות כמו מעצרים שרירותיים, הוצאות להורג, מכות והשפלות ועד אלימות מינית. מצד שני ראו הארגונים פעילות אלימה ועוולות מצד תנועת החופש של קבינדה ה-FLEC. גם פעילי ה- FLEC לא בחלו באמצעים. כדי למשוך תשומת לב עולמית למצבם, תנועת ה- FLEC הפעילה טרור, בעיקר נגד כוחות הצבא של אנגולה אבל גם כנגד תאגידי הנפט, ברובם בינלאומיים. העולם נשאר אדיש למצב ולדרישת תושבי קבינדה לעצמאות ושיתוף ברווחי הנפט. אחת מהפעולות למשיכת תשומת לב, של ה- FLEC שתפסה כותרות בשנים האחרונות הייתה בשנת 2010, אז אירחה אנגולה את משחקי הכדורגל בגביע אפריקה לאומות 2010. קבינדה כפרובינציה אירחה חלק מהמשחקים. פעילי ה- FLEC פגעו באוטובוס של נבחרת טוגו בכדורגל, בדרך לאצטדיון. בשנת 2003 נערך כנס של ארגונים הומניטריים בקבינדה. כשתושבי קבינדה כבר איבדו את התקווה וגם האמון בארגון שייצג אותם, ה- FLEC. בכנס הוחלט על הקמת ארגון אזרחי בשם "החברה האזרחית של קבינדה", ביוזמה והשתתפות אנשי הכנסייה. מאחר שהממשלה דחתה כל שיח בטענה "שאין עם מי לדבר", קיוו תושבי קבינדה שהארגון האזרחי יוכל לייצג אותם בשיחות עם ממשלת אנגולה.
בשנת 2004, לאחר ביקורת קשה של ארגונים בעולם על הפרת זכויות אדם בקבינדה, הבטיחו הממשלה והצבא לשנות את האסטרטגיה של הכיבוש ולהביא ליותר אמון בין הצדדים. למרות זאת התלונות נגד הצבא נמשכו. הממשלה טענה שהצבא הביא את השקט לקבינדה, וזו תעמולה של הבדלנים והפורשים. הנשיא בביקורו בארצות הברית התעקש שאין מלחמה בקבינדה, ושתלונות התושבים הם דמיוניות ופיקטיביות. איש הכנסייה, חבר בהנהלת הארגון האזרחי בשם האב טאטי, טען שאי אפשר לומר שהמלחמה הסתיימה כל זמן שיש אי ביטחון כללי באזור, ועדיין יש התנגשויות עם הצבא. באותה שנה הושק הארגון האזרחי בשם מאפאלאבאנדה - האגודה האזרחית של קבינדה Mpalabanda ACC - Associação Cívica de Cabinda, למורת רוחה של ממשלת אנגולה. לארגון הייתה מטרה מפורשת לקדם תרבות מקומית וזכויות אדם, להגן ולייצג את תושבי קבינדה. בנוסף הציע הארגון לתמוך בפיתוח הקהילה, תוך הגנה על הסביבה והמערכת האקולוגית שנפגעו בעקבות הפקת הנפט, שנעשתה ללא חוקים ורגולציה.
בשנה ה-120 להסכם סימולמבוקו, שקבע את קבינדה כמדינת חסות של פורטוגל, נערכה צעדת מחאה משותפת של הארגון האזרחי עם החזית לשחרור קבינדה FLEC והכמורה של הכנסייה האוונגליסטית. הקואליציה של שלושת הגורמים ניסתה להשיג הפסקת אש ולהשיג לקבינדה מעמד מיוחד. מן הצד השני, ממשלת אנגולה דחפה את התוכנית שלה לאוטונומיה חלקית. מספר חודשים לאחר הצעדה, הציב הממשל המקומי של הפרובינציה קציני צבא ברחובות. חברי הארגון האזרחי ואחרים החלו לטעון שהם חשים חוסר ביטחון. לדבריהם של המנהיגים והתושבים, הצבא נטפל לכל מי שלא הראה תמיכה בממשלה ובמפלגה השלטת ה- MPLA. הקואליציה דיווחה על חטיפת גברים ונשים ועל מעצרים. אנשי העסקים טענו שיש רשימה שחורה. מנהיג הארגון האזרחי נאלץ לרדת למחתרת.
בשנת 2006 פרסם הארגון לזכויות אדם דוח ואיים לפנות לבית הדין הבינלאומי כדי שיחקרו את מעשי הזוועה של הצבא האנגולי. כל צד האשים את הצד השני במעשי זוועות וטרור.
אפשר לתאר במידה מסוימת את הדרישה של תושבי קבינדה לעצמאות והגדרה עצמית כפונקציה של משאבי הנפט של האזור. מאחר שקבינדה מספקת כ־2/3 מהפקת הנפט של אנגולה, זה יכול להיות מניע עיקרי לדרישה לפרישה, אבל ברור שזו גם הסיבה העיקרית לכך שממשלת ה- MPLA בלואנדה סירבה, מסרבת וסביר להניח שתמשיך לסרב להיפרד מהמובלעת שירשה מהשלטון הפורטוגזי הקולוניאלי. מבחינת התושבים, הממשלה מתנגשת באינטרסים שלהם. אין להם חלק ברווחי הנפט, והם מרגישים שהפרנסה שלהם מחקלאות ומדיג נפגעת בגלל פגיעה סביבתית כתוצאה מקידוחים ודליפות נפט. ממשלת אנגולה תלויה במשאב הטבע של קבינדה, ויהיה לה קשה להתקיים ללא ההכנסות ממנו. ארגוני זכויות האדם, מדווחים על כוח לא סביר, מעצרים, הוצאות להורג ועינויים, שממשלת אנגולה באמצעות הצבא, מפעילה כדי להשליט את הסדר לפי ראות עיניה.