תלפיות
היסטוריה > היסטוריה > תקופת המנדט

בשנת 1921, לאחר שהתקבלו האישורים מידי עיריית ירושלים המנדטורית, החלה בנייתה של תלפיות. רוב הבתים תוכננו על ידי האדריכל היהודי-בריטי בנימין צ'ייקין, שבנה בתים רבים בירושלים. צ'ייקין (במקור - חייקין) הגיע ארצה ב-1920, לאחר שסיים לימודי אדריכלות באנגליה. הוא השתקע בירושלים ופתח בה משרד אדריכלים, והיה ממתכנניה של האוניברסיטה העברית. צ'ייקין תכנן בתלפיות בתים כפריים צמודי קרקע, בעלי גגות רעפים ומרפסות פסטורליות. ברחוב עין גדי, שאותו תכנן כציר מרכזי, בנה כמה בתים מיוחדים בעלי כיפות גדולות. כגבול בין החלקות בשכונה נשתלו עצי ברוש, המציינים עד ימינו את הפרצלציה המקורית.
את מלאכת סיתות האבנים, סלילת הכבישים ובניית הבתים ביצעו אנשי גדוד העבודה, שבנו את רוב שכונות הגנים בירושלים, כמו רחביה ובית הכרם. בשל עומס העבודה הרב, חברו לאנשי הגדוד גם בעלי מקצוע יהודים מהשכונות הוותיקות בעיר, בהם בעיקר פועלים בני עדות המזרח. את המראה הפסטורלי, של בנאים יהודים המקימים שכונה בארצם, תיאר יצחק שפירא ב"ירושלים מחוץ לחומה":
בשנת תרפ"ב (1922) נראו במקום הזה החלוצים הראשונים, שבישרו את גאולת הנגב (הדרום) הירושלמי. יד בונה ואוהבת נגעה בטרשים וסלעים, והד רינת צעירינו הבונים נישא מעל ההרים האלה.
ב-1922 נכתב בעלון של "הכשרת היישוב": "אדמת תלפיות משתרעת בדרך בית לחם, משמאל הדרך, במרחק של פחות משני קילומטרים מהמקום המרכזי שבעיר, ופחות מקילומטר אחד מתחנת הרכבת. יש כבר כעת שירות אוטומובילים קבוע בין ירושלים ובין השכונה החדשה הזאת (נסיעה של חמישה רגעים בערך)."
בתחילה התנהלה העבודה במהירות, ועד שנת 1924 ניצבו בתלפיות ארבעים בתיה הראשונים. גוש בתים זה נבנה במרכז העיר המתוכננת, בין "ציר הירק" ורחוב עין גדי. אולם בשנים שלאחר מכן חלה האטה משמעותית בקצב הבנייה. בתחילה היה זה בשל חילוקי דעות אידאולוגיים שהתגלעו בין חברי גדוד העבודה (ואף הביאו לפירוק הגדוד בסוף שנת 1927), ובהמשך בשל הסכסוך שהלך והתגבר בין היהודים והערבים בארץ ישראל. מיקומה של תלפיות על סְפר המדבר, בסמוך לכפרים ערביים רבים, עמדה בעוכריה עם פרוץ מאורעות תרפ"ט בשנת 1929. תלפיות הותקפה, ורבים מבתיה נבזזו והועלו באש. אף על פי שהשכונה שוקמה לאחר מכן, הפופולריות והאטרקטיביות שלה ירדו פלאים, וכמעט שלא הגיעו אליה מתיישבים חדשים. עם זאת, דמי השכירות בשכונה, היו גבוהים ביחס לשכונות אחרות בפריפריה של ירושלים.
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שהתחילו באפריל 1936, הותקפה השכונה מספר פעמים, אך בזכות מערך ההגנה בה לא הצליחו הפורעים לחדור לשכונה. עד סוף תקופת המנדט לא ידעה השכונה שקט, דבר שהביא לדעיכתה ולגניזת חלום "העיר הקטנה", מה שהותיר את תלפיות כלא-יותר משכונה קטנה בדרומה של ירושלים.
את מצבה העגום של תלפיות תיאר עגנון בסיפור "הסימן":
עמדה השכונה מלהיבנות, ולא היה בידי יושביה לפתוח לא בית ספר ולא סניף של דואר ולא בית מרקחת ולא שום מוסד שאנשים מן היישוב נזקקים לו, חוץ משתיים-שלוש חנויות, שכל אחת מיותרת הייתה מחמת חברתה. קשה מזה בשעת הפורענויות. הואיל ועמה היו מועטים, לא יכלו לעמוד בפני האויב, לא בפרעות של שנת תרפ"ט ולא במלחמת החירות, ובין הפרעות ומלחמת החירות – בימי המהומות והשערוריות שהתחילו בשנת תרצ"ו ונמשכו עד לתחילת ימי המלחמה השנייה. כבושים היו בין האויבים ולא העיז אדם לצאת יחידי.
יצחק שפירא, מוותיקי העיר, שחיבר את הספר "ירושלים מחוץ לחומה", מציג את תלפיות באופן נעים יותר:
בהיותך צופה ממקום גבוה על סביבות ירושלים, הנך רואה הרחק, שם בנגב (דרום), חורשה שמתוכה מבצבצים כמה גגות. ואם תאב דעת הנך, אתה נחפז לצאת את העיר הלוך ונסוע הנגבה. אחרי שסרט חי של רחובות סואנים מאדם, חלונות ראווה יפים ותמונות עירוניות שונות עובר על פניך, הנך עולה ההרה, ונכנס לתוך החורשה האמורה, ומיד לוטפת אותך רוח מחיה נפשות. כאן היא השכונה המהוללה "תלפיות".