עיר (ספר)
עלילת הספר > המעשיות

הספר מתאר היסטוריה שבה האנושות, לאחר שפיתחה כלי תחבורה מתאימים, נוטשת את הערים ועוברת לכפרים. חקלאות הידרופונית וייצור חשמל מבוזר מאפשרות לקהילות קטנות לעמוד ברשות עצמן. בתחילה, הכח המניע אנשים להתפרש הוא הפחד משואה גרעינית, אך במשך הזמן אנשים מגלים שהם למעשה מעדיפים את אורח החיים הפסטורלי על פני העירוני.
המעשיות מתמקדות סביב עלילות משפחת ובסטר והרובוט המשרת שלהם, ג'נקינס. השם ובסטר הופך בהדרגה לשם עצם כללי, המתאר בני אדם באשר הם. ברומן מופיעים נושאים המוכרים מעבודות אחרות של סימאק - בעיקר הנוף הפסטוראלי והכלבים הנאמנים.
כל מעשיה מספרת פרק נוסף בהתמוטטות של החברה העירונית. כשבני האדם נוטשים את הערים, משפחות הופכות למבודדות יותר ויותר זו מזו. ברוס ובסטר מעניק לכלבים את יכולת הדיבור וראייה טובה יותר, בעזרת ניתוח. התמוטטות הציבילזציה מאפשרת לגאונים מוטנטים לגדול ולהתפתח בלי להיות כבולים למשטר החברתי הקיים. מוטנט בשם ג'ו ממציא דרך שבה הנמלים יכולות להישאר פעילות כל השנה, בלי להתחיל מחדש את בניית החברה שלהן בכל אביב. במשך הזמן, הנמלים בונות חברה תעשייתית. ג'ו חסר המוסר בועט בתל הנמלים, שכן הוא השתעמם מהמשחק. כתוצאה מכך, הנמלים בונות מושבות גדולות יותר ותעשייתיות יותר.
מעשיה מאוחרת יותר מספרת על תחנת מחקר על פני כוכב הלכת צדק. סיפור זה, שבמקור פורסם תחת השם Desertion ("עריקוּת") ב-1944, היה אחד הסיפורים הראשוניים לדון ב-pantropy, כלומר שינוי האדם על מנת להתאים לכוכב לכת זר; זאת, בניגוד להארצה - שינוי כוכב הלכת כך שיתאים לאדם. צדק של סימאק הוא גיהנום קפוא, שטוף רוחות ומאכל-כל; מקום בו רק טכנולוגיה עילית מאפשרת את קיומה של תחנת המחקר. מדענים עוברים התמרה כדי שיוכלו לעזוב את תחנת המחקר וללמוד על כוכב הלכת, אך אף אחד מהם אינו חוזר לתחנה. לבסוף, מנהל התחנה פאולר מתנדב לעבור את ההתמרה בעצמו, ולוקח עמו את טאוזר, כלבו הזקן, עייף ומוכה פרעושים.
הם עוזבים את התחנה בצורתם החדשה וחווים את צדק כגן עדן. טאוזר נפטר מבעיות הפרעושים ומהגירודים והוא יכול לדבר עם מי שהיה בעליו באופן טלפתי. כמו המדענים שלפניו, גם מנהל התחנה פאולר אינו מוכן לחזור לצורת אדם.
בסופו של דבר הוא כן חוזר, על מנת לשתף עם בני האדם את תגליותיו. זה נראה בלתי אפשרי - כיצד יוכל להסביר לבני אדם את הפלא שהוא וטאוזר חווים על צדק? שוב מתערב ג'ו המוטנט. לג'ו יש גישה לתכסיס המאפשר לאנשים להבין אחד את השני יותר טוב. כל בני האדם לומדים את האמת אודות צדק, ורובם בוחרים לעזוב את כדור הארץ, להגר לצדק, ולזנוח את צורת האדם.
חזונו של סימאק לאפוקליפסה האנושית הוא בלתי רגיל - לא חזון של הרס אלא של בדידות.
עשרת אלפים שנה מאוחר יותר, לג'נקניס יש גוף חדש. בעת הזו, ציוויליזצית הכלבים, פציפיסטים וצמחונית, כבר ממלאת את כל כדור הארץ, והיא כוללת מיני בעלי חיים אחרים, אשר הכלבים החלו לחנך. כל החיות חכמות, ונראה שסימאק רומז שהחיות היו חכמות מקדמא דנן, אלא שהאדם סירב להבחין בכך. הכלבים מחלקים מזון לכלל החיות, כך שאפילו הטורפים אינם הורגים יותר. הכלבים גם מחפשים דלתות לעבור בין "ממדים" - בין גרסאות שונות של כדור הארץ. יצור ממימד אחר חודר לכדור הארץ, ובטרם הוא בורח חזרה לעולמו, מוחו הטלפאתי החדש של ג'נקינס מאפשר לו ללמוד מהיצור כיצד לנוע בין הממדים. ג'נקינס, משוכנע שהגזע האנושי אינו יכול לחיות בדו קיום עם שאר החיות, משתמש בידע זה כדי להעביר את בני האדם הנותרים לעולם אחר.
5000 שנה מאוחר יותר, בני האדם נכחדו כמעט כולם, וג'נקינס חוזר לבדו לכדור הארץ המקורי, במעשיה האחרונה בספר, ג'נקינס מוצא שהכלבים מתקשים להתמודד עם עיר הנמלים הענקית, אשר גדלה תמיד ומשתלטת על כל כדור הארץ. ג'נקינס נוסע לז'נבה, שם קבוצה קטנה של בני האדם הנותרים ממתינים לנצח בהקפאה קריוגנית. הוא שואל אחד מבעליו לשעבר, בן משפחת ובסטר, כיצד לטפל בנמלים. לובסטר יש פתרון אנושי קלאסי - פתיון מורעל פועל באיטיות. ג'נקינס מודיע לכלבים שאין לאדם פתרון להתמודדות עם הנמלים, ועובר יחד איתם לכדור-ארץ חדש.
הסיפורים נכתבו בעידן שאחרי מלחמת העולם השנייה, ומשקפים את הגישה לפיה בני האדם אינם מסוגלים לחיות בשלום זה עם זה. בספר עובר המסר לפיו האדם הוא אגרסיבי מיסודו ולא ניתן יהיה לתקן פגם זה לעולם.