stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היינריך השני, רוזן נסאו
ביוגרפיה > פוליטיקה מקומית

אביו של היינריך קיבל את הקוניגסהוף ויסבאדן מהקיסר פרידריך הראשון כפרס על תמיכתו בקיסר בעימותים בין השנים 1170–1180. נכסי נסאו באזור זה הורחבו בסביבות 1214 כאשר היינריך קיבל את האחוזה הקיסרית (Reichsvogtei) מעל ויסבאדן וקוניגסונדגאו שמסביב, שבה החזיק כפייף.
בערך בשנת 1200, החל היינריך, יחד עם אחיו רופרט, לבנות את זוננברג על שלוחת פסגת שפיצקיפל בטאונוס שמעל ויסבאדן. זה נועד להגנה מפני הארכיבישוף של מיינץ והוואסלים שלו, הלורדים של אפשטיין, שהחזיקו באדמות הגובלות בוויסבאדן. עם זאת, מועצת הקתדרלה של קתדרלת מרטין הקדוש במיינץ טענה שזוננברג הוא שלהם. כדי ליישב את המחלוקת, שילמה נסאו 30 מארק למועצת הקתדרלה בשנת 1221 כדי לרכוש את אדמת טירת זוננברג. הם גם נאלצו להכיר בריבונותם של הארכיבישופים של מיינץ על זוננברג, ולקחו את הטירה כמחסה של מיינץ.
לקראת סוף המאה ה-12, וולרם הראשון הצליח לחזק את כוחו בלאן התחתון. כחלק מירושה של הרוזנים של ארנשטיין, הוא ירש אותם כארכיבישופות של הווגט של טריר בקובלנץ, פפנדורף (כיום רובע של קובלנץ), נידרלהנשטיין והומבך (מונטבאור). עם זאת, בשנות ה-30 של המאה ה-13, השפעתה של טריר ליד הריין והלאן התחזקה מספיק כדי להדיח את נסאו מרוב אחוזות הארכיבישופות. הארכיבישוף חיזק את מונטבאור בסביבות 1217 כדי להגן על רכושו על הגדה הימנית של הריין מפני נסאו.
בשנת 1224, היינריך מצא תמיכה מאנגלברט השני, הארכיבישוף של קלן, שהפך את היינריך ל-Hofmarschall ו-Schenk שלו (תואר כבוד שפירושו במקור "נושא גביע"). אולם, בתמורה להגנתו מהארכיבישופים של מיינץ וטריר, נאלץ היינריך לוותר על מחצית מזיגן לקלן. אולם, לא הושפע מחלוקת השלטון הזו, נסאו שמרה על זכויותיו הריבוניות בזיגרלנד (האזור המקיף את זיגן), שם שרדו בפירוש תחום השיפוט הגבוה (hohe Gerichtsbarkeit) ואיסור הציד (Wildbann) עד 1259.
במהלך שלטונו, היינריך נלחם בסכסוכים רבים, במיוחד עם האצילים פון וילנסדורף על זיגן, ופון מרנברג על Landgericht Rucheslo בארדהגאו הישנה. בזיגרלנד, היינריך בנה את טירת גינסבורג בתקופת שלטונו.
אחיו של היינריך, רופרט, הצטרף למסדר הטבטוני ב-1230. במותו בשנת 1239, הוריש רופרט את מורשתו למסדר. היינריך ערער ללא הרף על כל חלוקה של נחלותיו עם המסדר הטבטוני.
היינריך גם החזיק ב-Vogtship העליון על מחוז סנט גאורג בלימבורג אן דר לאן במהלך בניית הקתדרלה של לימבורג. בשנת 1239 הוא העביר, לבקשת הווסאל שלו פרידריך פום היין, את הכנסות קהילות נטפן למנזר קפל הפרה-מוסטרטנסי ליד הילכנבאך. צאצאיו השתלטו על החסות על המנזר.
מדיניותו של היינריך ב-Herborner Mark הכעיסה את משפחות האצולה המקומיות. בסביבות 1240 בנה היינריך את טירת דילנבורג כדי להכניע טוב יותר את המתנגדים. ב-1248, כבר החל פיוד דרנבאכר בן המאה, שכלל את הסן גם בהקשר של מלחמת הירושה התורינגית, בגלל סכסוך שפתח היינריך עם סופיה מתורינגיה ובנה היינריך הראשון, רוזן הסן על מרקיזות הרבורנר, שהכביד על היחסים בין נסאו והסן מעבר למותו במשך מאות שנים.
הנקרולוגיה של מנזר ארנשטיין תיעדה את מותו של Henrici comitis de Nassauwe, qui contulit nobis eclesiam in Diffenbach inferiori... ב-26 באפריל. הנרי עדיין מוזכר בצ'ארטר מ-1247 והוא רשום כנפטר באמנה מ-25 בינואר 1251. המשמעות היא שהוא מת ב-26 באפריל ב-1247, 1248, 1249 או 1250. אחריו שלטו בניו ואלראם השני ואוטו הראשון.
משפחתו

היינריך התחתן לפני 11 בדצמבר 1215 עם מתילדה מחלרה וזוטפן (נפטרה ב-28 באוקטובר 1247 או מאוחר יותר), בתו הצעירה של אוטו הראשון, רוזן חלרה וריכרדיס מבוואריה (בעצמה בתו של אוטו הראשון, דוכס בוואריה מבית ויטלסבאך). מנישואים אלה נולדו:
רופרט (נפטר ב-19 בספטמבר לפני 1247), זכה לנחלה בדיאץ ובאובר-להנשטיין על ידי הארכיבישוף של טריר, היה אביר המסדר הטבטוני.
ואלראם השני (בערך 1220 – 24 בינואר 1276), ירש את אביו כרוזן נסאו, הוא האב הקדמון של הקו הואלראמיאני של בית נסאו.
אוטו הראשון (נפטר בין 3 במאי 1289 ל-19 במרץ 1290), ירש את אביו כרוזן נסאו, הוא האב הקדמון של הקו האוטוני של בית נסאו.
היינריך (נפטר ב-28 במאי לאחר 1247), היה נזיר במנזר ארנשטיין.
אליזבת (בערך 1225 – לאחר 6 בינואר 1295), נישאה לגרהרד השלישי, לורד אפשטיין (נפטר ב-1252).
גרהרד (נפטר בין 7 באפריל 1312 ל-20 בספטמבר 1314), היה איש דת.
יוהאן (מת בדוונטר, 13 ביולי 1309), היה הבישוף הנבחר של אוטרכט 1267–1290.
קתרין (נפטרה ב-27 באפריל 1324), הפכה לאם המנזר של מנזר אלטנברג ליד וצלר בשנת 1249.
יוטה (נפטר ב-1313), נישאה בסביבות 1260 ליוהאן הראשון, לורד קוייק (נפטר ב-13 ביולי 1308).
אירמגארד (מת ב-1 באוגוסט 1297), הייתה אם המנזר של ואל-בנוט.
הערות שוליים

1 2 3 4  Thiele (1994), Table 307. Quoted at Genealogies of the Middle Ages (אורכב 17.03.2007 בארכיון Wayback Machine). Retrieved on 2009-01-29.
↑  במאמר על אביו של הנרי נאמר רק: 'קשריו ההדוקים של וולרם עם הבית הקיסרי זכו לקוניגסהוף ויסבאדן.' במאמר על טירת זוננברג בוויקיפדיה הגרמנית מצד שני נאמר: 'בני נסאו הופקדו כנראה על החצר המלכותית של ויסבאדן על ידי פרידריך הראשון בשנת 1154 כאות תודה על תמיכתם במסעות הקיסריים.’
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 138719926  ISNI: 0000 0000 6508 0129  VIAF: 90978770   WorldCat (עם VIAF): 90978770 
סמל הרוזנים של נסאו
טירת זוננברג
טירת גינסבורג
מנזר קפל
מנזר ארנשטיין
הליוס (לוויין)

| --- | --- |
איור של הלוויין הליוס II
איור של הלוויין הליוס II
 מידע כללי
 מפעיל:  צרפת
 יצרן:  EADS אסטריום
 תאריך שיגור:  ראו פירוט בערך
 משגר:  אריאן 4, אריאן 5
 משימה
 סוג משימה:  חישה מרחוק
 לוויין של:  כדור הארץ
 מסלול:  LEO
 נטייה:  98.08 מעלות
 אפואפסיד:  690 ק"מ
 פריאפסיד:  688 ק"מ
 זמן הקפה:  98.39 דקות
 מידע טכני
 משקל בשיגור:  4200 ק"ג
הליוס הוא שמם של לוויינים צרפתיים צבאיים לחישה מרחוק, המאפשרים כיסוי נרחב של כדור הארץ. לווייני הדור הראשון הפסיקו את פעילותם לאחר כ-5 שנים בעבודה. כיום כוללת מערכת לווייני הליוס שני לוויינים הפועלים בתיאום. בנוסף למשרד ההגנה של צרפת, שותפות למיזם הלוויינים יוון, איטליה, ספרד ובלגיה.
לוויינים פותחו על בסיס לוויני ספוט שהיו לווייני צילום אזרחיים.
הלוויינים הוחלפו בלווייני CSO ששוגרו לראשונה בשנת 2018.
סדרת לווייני הליוס

בסדרת לווייני הליוס כלולים הלוויינים הבאים:
הליוס 1A, שוגר ב-7 ביולי 1995 על גבי המשגר אריאן 4 (סיים פעולתו)
הליוס IB, שוגר ב-3 בדצמבר 1999, על גבי המשגר אריאן 4 (סיים פעולתו)
הליוס IIA, שוגר ב-18 בדצמבר 2004 באמצעות המשגר אריאן 5
הליוס IIB, שוגר ב-18 בדצמבר 2009 באמצעות אריאן 5
ביצועים

לווייני הדור הראשון מצוידים בציוד עם רגישות של 100 ס"מ. לווייני הדור השני מצוידים בציוד עם רגישות של 35 ס"מ.
דלפיס

לוגו עמותת "דלפיס"
דלפיס היא עמותה, שהוקמה על ידי חוקרים, פעילי סביבה ומתנדבים בתחום הפעילות למען היונקים הימיים בישראל. מקימי דלפיס הם מחלוצי המחקר בתחום זה בארץ ובעלי ניסיון מצטבר ומוכח בתחום של קרוב ליובל. מובילי העמותה היו ממייסדי עמותת מחמל"י.
מטרות

בשנת 2018, עם יישומן בשטח של תקנות הדיג החדשות ופרסומה של תוכנית רשות הטבע והגנים לקידום שמורות טבע ימיות, התגלעו חילוקי דעות בין חברי מחמל"י, שהובילו מספר חברי עמותה לפרוש ולהקים עמותה עצמאית, שתפעל לשמירה הסביבה הימית כערך עליון. מקימי העמותה רואים בחינוך הסביבתי את אחת הדרכים החשובות ביותר לטיפוח הדור הבא ולהעלאת המודעות לים ולחיים בו.
עמותת דלפיס, הוקמה בקיץ 2020, ממשיכה להוביל את פעילות מרכז הדולפין והים, שהוקם על ידם בשנת 2016 במתחם בית הספר לקציני ים אורט־אשדוד, ופועלת באופן אקטיבי למען היונקים הימיים בישראל, באמצעות פעולות החינוך וההסברה. מרכז הדולפין, מקדם מחקרים של מדע אזרחי, כמו גם שיתופי פעולה לאומיים ובינלאומיים עם ארגונים סביבתיים.
דלפיס שמה לה למטרה להכשיר את הדרך עבור הדור הבא של חוקרי היונקים הימיים, ביולוגים של שמירת טבע וקובעי מדיניות, ולהדגיש את חשיבות קידום החקיקה למען היונקים הימיים – הן במישור הלאומי והן במישור הבינלאומי.
פעילות עמותת "דלפיס" מתמקדת בארבעה תחומים עיקריים:
מדע אזרחי
חינוך והסברה
דולפינים בישראל
פרויקט כלב הים הנזירי
מטרות > מדע אזרחי

מדע אזרחי הוא תחום מתפתח במדע ובחינוך המדעי, שבמסגרתו אזרחים ומדענים משתפים פעולה בשלבים השונים של המחקר המדעי. האזרחים המתנדבים לוקחים חלק במחקרים שונים ומגוונים ובכך תורמים לגילויים חדשים ולקידום הידע האנושי.
אחד התחומים המרכזיים שנהנה מפירות המדע האזרחי הוא תחום האקולוגיה – ניטור המגוון הביולוגי, זיהוי מינים של בעלי חיים וצמחים, ניטור אוכלוסיות ותחומי תפוצתן וכן תחום הסביבה – ניטור זיהומי אוויר, זיהום מים, איתור מפגעים ועוד. תחומים אלו דורשים בסיס מידע נרחב, שעל פי רוב קשה למדענים להשיגו בהיעדר המשאבים הנדרשים – והם פונים לעזרת הציבור. המידע שמתקבל מהמדע אזרחי מסייע בניהול משאבי הטבע, בקביעת מדיניות ובפתרון בעיות.
מטרות > חינוך והסברה

דלפיס פועלת לקידום החינוך לשמירת הסביבה בכלל, והסביבה הימית בפרט. העמותה מאמינה שידע מוביל לשינוי משמעותי וחינוך מוביל להיכרות עם הסביבה ומתוך כך לשמירה עליה. "דלפיס" פועלת להגדיל את הידע בכל הנוגע לים התיכון, ליונקים השוכנים בו – דולפינים, לווייתנים וכלבי ים.
היונקים הימיים הם מקבוצות בעלי החיים שעברו את השינויים המפליגים ביותר בצורה ובתפקוד במהלך המעבר האבולוציוני מחיים ביבשה לחיים במים. תכונות היונק, כגון טמפרטורת גוף גבוהה, מוח מפותח וקשרי חברה הדוקים, הקנו ליונקים הימיים יתרון בתחרות עם שוכניו הוותיקים של הים.[דרוש מקור]
"דלפיס" פיתחה מגוון רחב של תוכניות חינוך לגילים שונים כמו גם פעילויות חינוך והכשרה לסגלי חינוך והוראה, מפגשים לסטודנטים במוסדות להשכלה גבוהה ועוד. התוכניות החינוכית של העמותה מנגישה את המחקר העדכני ביותר בתחום היונקים הימיים בים התיכון באמצעות סדנאות, הרצאות, במרחב הווירטואלי, בחוף הים וב״מרכז הדולפין והים״.
מטרות > דולפינים בישראל

לאורך חופי ישראל של הים התיכון חיה דרך קבע אוכלוסיית דולפינים משני מינים עיקריים: הדולפינן המצוי והדולפין המצוי. כ־300 מתוכם מוכרים לחוקרים, שעוקבים אחריהם באמצעות יציאה לסקרים ימיים ואיסוף נתונים במסגרת מחקר ארוך־טווח מסוף שנות ה־90 של המאה העשרים.[דרוש מקור]
דולפיני הבר החיים לאורך חופי ישראל זוהו בידי החוקרים באמצעות זיהוי מצולם (Photo Identification), על סמך תמונת הצדודית של סנפיר הגב (Dorsal Fin) שלהם, שמהווה מעין "טביעת אצבע" של הדולפין. הצילומים מתבצעים במסגרת הפלגות המחקר (סקרי אוכלוסיות) של תחנת מוריס קאהן לחקר הים מטעם אוניברסיטת חיפה, המתקיימות מדי שבוע באופן סדיר, ומקוטלגים על ידי החוקרים בקטלוג הזיהוי. שיטה זו היא מהשיטות העיקריות המשמשות למחקר יונקים ימיים בעולם, ובאמצעותה ניתן לאסוף נתונים רבים על אוכלוסיית הדולפינים.
מטרות > פרויקט כלב הים הנזירי

לפני קום המדינה מראה כלבי ים ממין כלב ים נזירי מצוי היה מחזה נפוץ יותר בישראל. דיווחים על פרטים בודדים, בעיקר בחופי ראש הנקרה וטנטורה (דור-הבונים) תועדו החל משנות ה-20 ופסקו בשנות ה-60. רק לפני כעשור כלב הים הנזירי הים־תיכוני הוכרז כמין בסכנת הכחדה חמורה וכאחד מ־12 היונקים הנדירים בעולם. אוכלוסייתו מנתה כ־500 פרטים – מספר נמוך מאוד ליונק שקצב רבייתו איטי (צאצא אחד כל שנתיים-שלוש) ומודלים חזו סיכויי הכחדה גבוהים מ־50 אחוזים תוך שלושה דורות בלבד.[דרוש מקור] אולם, בניגוד לתחזיות, אוכלוסיית כלבי הים הנזיריים הים־תיכוניים גדלה והיא מוערכת בכ־700 פרטים, כ־400 מתוכם חיים לחופי יוון, קפריסין וטורקיה. בשנת 2010 החלו לזרום דיווחים על כלבי־ים, בחופים שבהם חלפו כמה עשורים ללא תצפיות בסוריה, לבנון וישראל. מאז נערכו תצפיות קבועות שהיוו בסיס למסד נתונים עם יותר מ־90 תצפיות שנאספו מחופי ישראל.
בשנת 2021 חברו חוקרי עמותת דלפיס לחוקרים מהארגונים הבאים, בפעילות משותפת לניטור ולשמירה על כלב הים הנזירי הים־תיכוני: ה־IUCN, שמרכז ומוביל את הפרויקט ואת התצפיות מלבנון; הארגונים Mom, Archipelagos, HCMR מיוון; METO, SAD-AFAG מטורקיה; SPOT, Enalia מקפריסין; CBD-Habitat מספרד; ודלפיס ואוניברסיטת חיפה מישראל. הפרויקט מתבצע במימון Monk Seal Alliance
בישראל מתמקדים בסיום סקר בתי הגידול שהחל בקיץ 2015, במטרה לזהות מקומות מתאימים למנוחה ואולי אפילו להמלטה של כלב הים; במקומות נבחרים מוצבות מצלמות אינפרא־אדום. בנוסף לפרויקט זה, "דלפיס" משתפת פעולה בפרויקט בינלאומי שבוחן את יעילות התקשורת החברתית ככלי לאיסוף נתונים על כלב הים הנזירי הים־תיכוני.
בשאיפה מנסים להשיב את כלבי הים לחופי ישראל ולאפשר את התבססותם, קודמה יצירת בתי גידול חדשים. במסלול אחד, שהשיג מימון וקיבל את אישור רשות הטבע והגנים, נקבע שישוחזרו 2 מערות טבעיות בשמורת הטבע ראש הנקרה על פי מודל שנוסה בהצלחה בקפריסין. המסלול השני של הפרויקט כלל הקמת בית גידול מלאכותי באזור המרכז, שהיה בתהליך הרצה.
הערות שוליים

↑  מייסדי עמותת דלפיס
↑  Jonathan Silvertown, A new dawn for citizen science, Trends in Ecology & Evolution 24, 2009-09-01, עמ' 467–471 doi: 10.1016/j.tree.2009.03.017
↑  Mediterranean Monk Seal, IUCN Red List, ‏16 ביולי 2015
↑  Monk seal protection in the Eastern Mediterranean, Monk Sea Alliance
↑  פישר, נעה (2023-03-03). "חוקרים מנסים להשיב את כלבי הים הנדירים לחופי ישראל". Ynet. נבדק ב-2023-09-15.
↑  מערכת תל אביב אונליין, ד"ר אלסר, איפה יוליה עכשיו - ומתי היא תחזור?, באתר תל אביב אונליין, ‏2023-06-28
החוף המערבי (ניו זילנד)

החוף המערבי בניו זילנד (West Coast) הוא חבל בחוף המערבי של האי הדרומי של ניו זילנד. שטחו של החבל הוא 23,276 ק"מ רבועים ומתגוררים בו 30,500 תושבים, עובדה שהופכת אותו לחבל הדליל ביותר בניו זילנד. הערים המרכזיות בחבל הן גריימות' (Greymouth), וסטפורט (Westport) והוקיטקה (Hokitika).
חבל החוף המערבי משתרע על פני 600 ק"מ בין חופו של ים טסמן במערב לאלפים הדרומיים במזרח ובין קהורנג'י בצפון לאוורואה בדרום. הפארק הלאומי פיורדלנד והאזור שסביבו שייכים גם הם לחוף המערבי מבחינת גאוגרפית, אך כיוון שהדרך שמחברת אותו אל שאר החבל חוצה את האלפים הדרומיים ועוברת דרך אוטגו וסאות'לנד, האזור שסביב פיורדלנד שייך לסאות'לנד. רוב שטחו של החבל מחורץ וטרשי ומכוסה בצמחייה עבותה ואף ביערות גשם אך קיימים גם אזורים מישוריים יותר בהם מתרכזת מרבית אוכלוסיית החבל. כמות המשקעים בחבל החוף המערבי היא הגבוהה ביותר בניו זילנד ומגיעה ל-9,000 מ"מ גשם בשנה.
באפריל 1997 תוכננה כריתת עצים לאורך החוף. פעילי איכות הסביבה הפגינו באמצעות ישיבה על עץ, וחברת הכריתה פגעה במפגינים בעזרת הליקופטר, כנראה במזיד.
חלוקה מנהלית

מבחינה מנהלית החבל מחולק לשלוש רשויות אזוריות, כולן מחוזות.
| רשויות אזוריות בחוף המערבי>  | רשויות אזוריות בחוף המערבי> שם | רשויות אזוריות בחוף המערבי> בירה | רשויות אזוריות בחוף המערבי> שטח (קמ"ר) | רשויות אזוריות בחוף המערבי> אוכלוסייה (2018) | רשויות אזוריות בחוף המערבי> צפיפות (בנפש לקמ"ר) | רשויות אזוריות בחוף המערבי> סוג |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | גריי Grey | גריימות' | 3,474 | 13,550 | 3.90 | מחוז |
| 2 | בולר Buller | וסטפורט | 7,942 | 10,150 | 1.28 | מחוז |
| 3 | וסטלנד Westland | הוקיטקה | 11,828 | 8,890 | 0.75 | מחוז |
דמוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
| פריסת אוכלוסיית החוף המערבי |
| --- | --- | --- | --- |
  מתחת 1 נפש לקמ"ר  מעל 1 נפש לקמ"ר  מעל 5 נפש לקמ"ר  מעל 10 נפש לקמ"ר  מעל 50 נפש לקמ"ר  מעל 100 נפש לקמ"ר  מעל 250 נפש לקמ"ר  מעל 500 נפש לקמ"ר  מעל 750 נפש לקמ"ר  מעל 1000 נפש לקמ"ר  מעל 2000 נפש לקמ"ר:
הערות שוליים

↑  "Subnational population estimates: At 30 June 2018 (final) – NZ.Stat tables". Stats NZ Tatauranga Aotearoa. 14 November 2018
| חבלי ניו זילנד |
| --- | --- | --- |
| האי הצפוני | נורת'לנד • אוקלנד • ואיקטו • ביי אוף פלנטי • הוקס ביי • טראנאקי • מנוואטו-ונגנאוי • ולינגטון • גיזברן |  |
| האי הדרומי | וסט קוסט • אוטגו • סאות'לנד • קנטרברי • נלסון • מרלבורו • טסמן |  |
| אזורים במעמד מיוחד | איי קוק • איי קרמדק • ניואה • איי צ'טהאם • טוקלאו • שטח חסות רוס • האיים הסאב-אנטארקטיים |  |
ראו גם רשויות אזוריות בניו זילנד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465884405171  LCCN: no2004033067  MusicBrainz: 092ddbd8-0a2e-44c8-9049-b9b8b59c62bb  VIAF: 125838579   WorldCat (עם VIAF): 125838579
האימפריה הברזילאית

האימפריה של ברזיל הייתה הישות המדינית שהקיפה את ברזיל של ימינו תחת שלטונם של הקיסרים פדרו הראשון, ובנו פדרו השני. נוסדה בשנת 1822, והוחלפה ברפובליקה בשנת 1889.
כתוצאה מהכיבוש הנפוליאוני של פורטוגל, עברה משפחת המלוכה הפורטוגזית לגלות בברזיל - המושבה החשובה ביותר של האימפריה הפורטוגזית. בתקופת גלות זו הפכה ברזיל למרכז הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגרבש, בסטטוס חדש, אשר כלל שלטון עצמי תחת משפחת המלוכה, ללא קשר היררכי לרשויות בליסבון. מצב זה הזין את ההתנגדות להחזיר את המצב מלפני המלחמות הנפוליאוניות. ולפיכך, ברזיל הפכה לעצמאית, אך עדיין תחת שליטתה של משפחת המלוכה הפורטוגזית.
לאחר קבלת העצמאות של ברזיל מהפורטוגלים ב-7 בספטמבר 1822 ברזיל הפכה למונרכיה, האימפריה הברזילאית, אשר התקיימה עד הקמת הרפובליקה ב-15 בנובמבר 1889. שני קיסרים ישבו על כס המלוכה בתקופה זו: פדרו הראשון, מ-1822 ועד 1831; ופדרו השני, מ-1831 עד ל-1889. בנוסף לכך, המלך ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל גם נשא את התואר קיסר ברזיל, כפי שהובטח בחוזה שהכיר בעצמאות ברזיל.
בין השנים 1835 ו-1845 התחוללה בריו גראנדה דו סול מלחמת אזרחים בין הרפובליקאים למלוכנים שזכתה לכינוי מלחמת לבושי הבלויים או מלחמת פרופיליה.
סופה של האימפריה בשנת 1889, וייסוד הרפובליקה הייתה התפתחות ריאקציונרית שנעשתה בתגובה לביטול העבדות ב-1888, שיצר איום על האינטרסים של האוליגרכיה הכלכלית והפוליטית דאז.
היסטוריה > בריחת בית המלוכה הפורטוגזי לברזיל

למלחמתו של נפוליאון נגד בריטניה בתחילת המאה ה-19 הייתה השפעה מרחיקת לכת על בית המלוכה הפורטוגלי. משהשלים את השתלטותו על מרבית מערב אירופה, הטיל נפוליאון אמברגו מסחרי על בריטניה, אשר מנע ממנה מסחר עם היבשת. פורטוגל, שותפת מסחר חשובה של בריטניה, הייתה יוצא מן הכלל לאמברגו הזה, כי לא נכבשה עדיין, ומשום כך פלשו הכוחות צרפתיים אליה מספרד בנובמבר 1809 ועלו על ליסבון.
ז'ואאו, נסיך פורטוגל משל בממלכה כעוצר מאז הוכרזה אמו מריה הראשונה, מלכת פורטוגל כבלתי שפוייה בשנת 1792. עם פלישת כוחות נפוליאון, פעל ז'ואאו במהירות להעברת כל בית המלוכה לברזיל. בין ה-25 בנובמבר ל-27 בנובמבר 1807 יצאו כעשרת אלפים עד חמישה עשר אלף בני אדם על סיפונן של אניות פורטוגליות, לכיוון ברזיל, כשעליהן מגינות אוניות מלחמה בריטיות. כל המנגנון הבירוקרטי של הממלכה יצא אל המושבה הרחוקה, ובכללו שרים, יועצים, שופטים, פקידים, קציני צבא וצי ואנשי כמורה. הם לקחו עימם את אוצר הממלכה, את הגנזך, בית דפוס שלם וכן כמה ספריות שהיו עתידות להיות הבסיס של הספרייה הלאומית בריו דה ז'ניירו.
מיד אחר הגיעו לחופי ברזיל, הורה ז'ואאו על פתיחת נמלי הים של ברזיל למדינות ידידותיות (למעשה, כמעט אך ורק בריטניה). בכך בא הקץ למעשה על השיטה הקולוניאליסטית שנמשכה שלוש מאות שנה, ושבה שועבדה ברזיל כמושבה פורטוגלית בלבד. עם הגיעו לריו דה ז'ניירו, ביטל ז'ואאו תקנות שונות שנועדו לחזק את התעשייה המקומית ולהפוך אותה למודרנית יותר.
הכתר הפורטוגלי היה תלוי למעשה בבריטניה, ומשום כך זכתה בריטניה בסדרה של הסכמי סחר בתנאים מוטבים, והסחר בין ברזיל לבריטניה זכה למעשה להעדפה על פני הסחר עם פורטוגל. כמו כן זכתה בריטניה בהסכמים האלה להבטחות מעורפלות מצד פורטוגל לצמצום הסחר בעבדים, שדומות להן ניתנו גם בקונגרס וינה. דום ז'ואאו שלח שתי משלחות צבאיות לבנדה אוריינטל, שהבטיחו את בעלות פורטוגל על האזור, שסופח רשמית ב-1821.
בואה של משפחת המלוכה לריו דה ז'ניירו קידם מאוד את חיי התרבות בעיר. התחילו להופיע עיתונים וספרים, ונפתחו תיאטראות וספריות. אוכלוסיית העיר הוכפלה ל-100,000 איש בזמן שהייתו של ז'ואאו השישי בעיר. רבים מן התושבים החדשים היו מהגרים מארצות אירופאיות שונות. כן התיישבו בברזיל מדענים רבים, בעיקר חוקרי טבע.
ישיבת בית המלוכה בברזיל הביאה גם למתחים רבים, בעיקר בין הפורטוגלים שזה מקרוב באו (במיוחד בשורות הצבא) לבין אלו שנולדו בברזיל. בצפון מזרח ברזיל, בפרנמבוקו, פרץ מרי המוני במרץ 1817, שהקיף שכבות אוכלוסייה רבות, בגלל תחושות קיפוח של תושבי האזור ביחס לריו דה ז'ניירו. המרי הזה קיבל ממדים של הפיכה, כאשר מנהיגיו כבשו את העיר רסיפה והקימו בה ממשלה זמנית והכריזו על הקמת רפובליקה. המרי התפשט בכל מחוזות הספר, אך הכוחות הפורטוגליים השתלטו עליו בחודש מאי, והוציאו להורג את מנהיגיו.
איש לא העלה בתקופה זו בדעתו שברזיל קרובה לעצמאות. המרד בפרנמבוקו דוכא, ובית המלוכה ביקש לאחד את פורטוגל וברזיל לממלכה אחת. עם תום מלחמות נפוליאון ב-1814 בתבוסת נפוליאון, לא הייתה עוד סיבה להישארות בית המלוכה בברזיל. אלא שז'ואאו החליט להישאר ובדצמבר 1815 הכריז על הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגרבש. עם מותה של אימו המלכה הומלך הנסיך העוצר ז'ואאו על הממלכה הזו, ונקרא המלך ז'ואאו השישי.
היסטוריה > הפיכה ליברלית בפורטוגל

ב-20 במרץ 1816 מתה מריה הראשונה, מלכת פורטוגל, וז'ואאו עלה במקומה לשלטון, אולם רק ב-6 בפברואר 1818 התקיים טקס ההכתרה. מכיוון שז'ואאו לא מיהר לשוב לפורטוגל, שלט בה מפקד הצבא הבריטי ויליאם קאר ברספורד כדיקטטור צבאי. ב-24 באוגוסט 1820 פרצה בפורטוגל המהפכה הליברלית שניצלה את עובדת היעדרותו של ויליאם קאר ברספורד עקב נסיעתו לברזיל, והחלה התקוממות צבאית בעיר פורטו נגד המלוכה האבסולוטית של פורטוגל. התביעה למנות מליאה פרלמנטרית שתנסח חוקה לפורטוגל, התפשטה במהירות וללא גילויי התנגדות לשאר חלקי הארץ, וזאת למרות ניסיון המלוכה לדכא את התנועה, וב-15 בספטמבר הצטרפה גם ליסבון למהפכה. הממשל של ויליאם ברספורד הוחלף על ידי חונטה זמנית שמטרתה הייתה לארגן בחירות לקורטס. בקורטס שהתכנס ב-1 בינואר 1821 נבחרו כחברים נציגים מכל קצוות האימפריה הפורטוגזית.
גם בברזיל נודעו להפיכה בפורטוגל השלכות, ומרידות מקומיות פרצו בבלם ובסלבדור. עתה התבררו המחנות השונים בשאלת חזרתו של המלך לפורטוגל. ה"סיעה הפורטוגלית" ביקשה להחזיר את המלך ולכונן מחדש את המשטר הקולוניאלי והיה בה רוב לילידי פורטוגל. ה"סיעה הברזילאית" הורכבה מבעלי אינטרסים שונים, בעיקר מסחריים, וביקשה להשאיר את בית המלוכה בברזיל.
היסטוריה > הקיסר הליברלי

פדרו השני שלט בברזיל במשך 49 שנים תחת הסיסמה "União e Indústria" - "אחדות ותעשייה". בתקופתו ראתה ברזיל את ראשית התיעוש שלה, את הדרכים הסלולות הראשונות, את הרכבות הראשונות, את כבל הטלגרף התת-ימי, ואף את הטלפון. קשריו הטובים באירופה הביאו לברזיל משקיעים, וכן מהגרים רבים מארצות אירופה השונות, ובמיוחד מגרמניה ואיטליה. פדרו השני אהב את החידושים הטכנולוגיים, ושאף להביאם לארצו. בשנת 1876 נסע לתערוכה הגדולה שהתקיימה בפילדלפיה לרגל מלאת מאה שנים לעצמאותה של ארצות הברית. שם פגש באלכסנדר גרהם בל, והיה לברזילאי הראשון אשר דיבר במכשיר הטלפון. בתחילה אמר אל תוך האפרכסת את מילותיו של שייקספיר מהמחזה המלט - "להיות או לא להיות", ואז קרא בקול - "הדבר הזה מדבר!".
בתקופתו הייתה ברזיל מעורבת במספר מלחמות. אל מלחמת הברית המשולשת נכנסה ברזיל לאור החשש ממדיניותו ההרפתקנית והמסוכנת של הרודן מפרגוואי פרנסיסקו סולנו לופז. לופז פתח במלחמה כנגד ברית שכללה את ברזיל, אורוגוואי וארגנטינה, ואף פלש לשטחיה של ברזיל. המלחמה, שנמשכה בין 1865 ל-1870 הסתיימה בניצחון הברית המשולשת ובהשמדת צבאו של לופז.
פדרו השני היה ליברל. הוא נקט בצעדים לסיום העבדות. העבדות בוטלה בשלבים, שכן האלמנטים השמרניים בחברה הברזילאית, בעלי מטעי הקפה והסוכר הגדולים, היו מתומכי העבדות.
בשנת 1888 חתמה בתו איזבל, בהיעדרו מסיבות רפואיות, על הצו לביטול העבדות. עובדה זו עוררה מהומה עממית גדולה ובמקומות מסוימים נמשכה המסיבה העממית ימים שלמים.
פדרו לא היה גזען ונהג "בסובלנות רבה כלפי נתיניו, ללא יוצאים מן הכלל, ללא תלות בצבע עורם או אמונתם"
. הוא הפגין סובלנות כלפי יהודים (כשנשאל מדוע בברזיל אין חוקים נגדם, הוא השיב: "לא אתנכל ליהודים, כיוון שאלוהי דתי שלי מעמם בא") ומוסלמים (טען כי פיוס כן בין מערב למזרח הוא הכרחי). בניגוד לנהוג באותה התקופה, לעולם לא אימץ הקיסר רעיונות המקדמים אי-שוויון בין-גזעי. כך מספר ההיסטוריון רודריק ג'. בארמן: "באחד מביקוריו של הקיסר בבית ספר ללימודי ערב בריו, ה-Liceu de Artes e Ofícios (משמע, הגימנסיה לאמנויות ואומנויות), התחוור לו כי במוסד לומד עבד משוחרר, שלומד קרוא וכתוב ואריתמטיקה. כשנכנס הקיסר לכיתה הוא ניגש אליו וטפח על כתפו, שבע רצון מכך שאחד מנתיניו מתאמץ ולומד כדי שלעזר יהיה לארצו ולמשפחתו...".
פדרו, היה מלומד מאוד, ודיבר שפות רבות. בין השאר: פורטוגזית, לטינית, צרפתית, גרמנית, אנגלית, איטלקית, ספרדית, יוונית, ערבית, עברית, סינית, סנסקריט, אוקסיטנית וטופי. פדרו אף תרגם קובץ שירים מפרובנסלית יהודית לצרפתית.
המפתח לכוח הפוליטי בברזיל היה בכוחו החוקתי של הקיסר לפטר את הממשלה ולקרוא לבחירות חדשות בכל עת, בחירות בהן נבחרה לרוב המפלגה שבה תמך הקיסר. דבר זה איפשר לקיסר להחליף את המפלגות שבשלטון, לקרב מפלגה זו ולדחות את האחרת, והפך את המערכת הפוליטית כולה לתלויה בחסדו של הקיסר. לקראת סיום המאה ה-19 רבו מתנגדיה הפוליטיים של הקיסרות. אנשי הצבא, כמו גם בעלי האחוזות הגדולים היו נחושים להכריז על רפובליקה. גידול בייצוא הקפה, והתעשרותן של פרובינציות כסאו פאולו, דרשו אוטונומיה רבה יותר אל מול הממשל המרכזי. נראה כי המשטר המתאים לברזיל בתקופה זו אינו מונרכיה אלא פדרליזם.
היסטוריה > סוף המונרכיה

ב-15 בנובמבר 1889 הודח פדרו השני על ידי המנהיג הצבאי הפופולרי דאודורו דה פונסקה שהכריז על עצמו כנשיא ברזיל. לאירוע זה קדמה אפיזודה הידועה בשם הנשף באי הפיסקאלי. הנשף נערך בריו דה ז'ניירו ב-9 בנובמבר 1889, לכבוד קציני האנייה הצ'יליאנית "האדמירל קוקרן". הייתה זו המסיבה הגדולה האחרונה שערכה המונרכיה הברזילאית לפני ההכרזה על ברזיל כרפובליקה. למרבה האירוניה, על פי המסופר מיד עם הגעת המשפחה הקיסרית לנשף, התרחשה תקרית מביכה: מסופר כי בעת שנכנס דום פדרו השני, קיסר ברזיל, לאולם הנשף, הוא איבד את שיווי משקלו ומעד. כשהתאושש מהנפילה, קרא הקיסר בקול רם: "המונרך החליק, אך המונרכיה לא נפלה" (פורטוגזית - "O monarca escorregou, mas a monarquia não caiu").
הערות שוליים

↑  נוטריקון: הקיסר שידע (גם) עברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282656105171  LCCN: sh85016561
דרורה דרורית

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1923 ורשה, פולין
 פטירה:  17 במרץ 2016 (בגיל 93 בערך)
 מוקד פעילות:  ישראל
 תקופת הפעילות:  שנות ה-40 – שנות ה-50
 עיסוק:  זמרת
 סוגה:  אופרה
 סוג קול:  סופרן קולורטורה
 שפה מועדפת:  עברית 
 
דרורה דרורית-מאירי (1923 – 17 במרץ 2016) הייתה זמרת אופרה סופרן קולורטורה ישראלית שפעלה בעיקר בשנות ה-40 וה-50 באופרה ובתיאטראות המוזיקליים לי-לה-לו ודו-רה-מי.