stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מונטריאול פורום
לאחר סגירתו

לאחר סגירת האולם, הוא שימש כתפאורה למספר סצנות לסרט עיני נחש של בריאן דה פלמה. עם סיום הצילומים נסגר הבניין, שופץ מהיסוד, והפך למרכז מסחרי בשם "פפסי פורום". מאוחר יותר רכשה חברת בתי הקולנוע "AMC Theatres" את המבנה והפכה את רובו למתחם בתי קולנוע. כיום נמצאות זכויות השיום אצל חברת הבידור הקנדית "סינפלקס" (Cineplex), והמבנה נקרא "סינפלקס פורום".
עם זאת, מורשתו של הפורום נותרה במרכז המסחרי עד היום. עיגול האמצע של זירת הקרח שוחזר במרכז הבניין כשהוא נושא את לוגו הקנדיאנס, ולידו נבנה קטע יציע שנשמר מהיציעים המקוריים, עם פסל של אוהד הנשען קדימה כצופה על משחק. פסל של מוריס רישאר, מגדולי כוכבי הקנדיאנס בכל הזמנים, עומד סמוך לשחזור היציע.
הבניין הוכרז כאתר היסטורי לאומי של קנדה ב-1997. בנימוקי ועדת האתרים והאנדרטאות הלאומיים של קנדה נכתב:
”"מונטריאול פורום" הוכרז כאתר היסטורי לאומי של קנדה, כיוון שיש הסוברים שהוא אתר הספורט המפורסם ביותר במדינה. עקב קישורו האינטימי עם אחד ממועדוני הספורט המצליחים ביותר בצפון אמריקה, מונטריאול קנדיאנס, הוא משמש גם כסמל לתפקידו של ההוקי קרח בתרבות הלאומית של קנדה. יתרה מכך, הפורום הוא האולם הגדול הוותיק ביותר במדינה, ולכל אורך ההיסטוריה שלו היה האתר המוביל במדינה לאירועים תרבותיים, פוליטיים ודתיים גדולים באולם סגור.”
הלל אשכנזי

| --- | --- |

 לידה:  7 באוגוסט 1933 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  15 בינואר 2022 (בגיל 88) י"ג בשבט ה'תשפ"ב
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
הלל אשכנזי (ט"ו באב תרצ"ג, 7 באוגוסט 1933 – י"ג בשבט תשפ"ב, 15 בינואר 2022) היה עורך דין, יזם עסקים ופעיל במפ"ם. כיהן, בתום שירות ממשלתי של 17 שנים, כמנכ"ל המשרד לקליטת העלייה בשנים 1970–1973.
ביוגרפיה

אשכנזי נולד בירושלים למשפחה חסידית מצאצאי "חכם צבי". הוריו, הרב יהודה-לייב ושושנה-רייזל, ילידי טבריה וצפת, גידלו את ששת ילדיהם, 3 בנים ו-3 בנות, בירושלים וניהלו אורח חיים חרדי. האב היה רב של קהילה קטנה ועבד לפרנסתו במאפייה ובטחנת קמח.
אשכנזי למד בישיבת עץ חיים, ב"תיכון המזרחי" בעיר ובסמינר למורים "אשכולי". עסק, בין היתר, בחלוקת עיתונים, הדרכת נוער שכונות והוראת מבוגרים. בעת מגוריו בקיבוץ יגור עבד בענף המטעים. מאז בחרותו ניהל אורח חיים חילוני.
בשלהי המנדט הבריטי הצטרף למחתרת לח"י הדביק כרוזים וצורף ליחידת "ציון" הדתית, שהשתתפה בקרבות שונים בירושלים בימי המצור על העיר. על שירותו זה הוענק לו עיטור לוחמי המדינה.
אשכנזי שירת בשירות חובה ובמילואים כקמ"ן (קצין מודיעין) של גוש יואב, ע' קמ"ן חטיבת חי"ר וקצין סיור אוויר במודיעין פיקוד מרכז וצנחן. צורף לדובר צה"ל במלחמת ההתשה, מלחמת יום כיפור, מבצע ליטני ומלחמת לבנון הראשונה. במסגרת שירותו הגיע לדרגת סא"ל.
אשכנזי היה מורה מוסמך, בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בכלכלה, מדע המדינה ומשפטים, ומוסמך במינהל ציבורי מטעם המכון למדעי החברה בהולנד, תואר אותו סיים בהצטיינות בשנת 1963, במסגרת מלגה מיוחדת ממזכירות האו"ם.
אשכנזי כיהן כמנהל אגף הנגב והערבה במשרד הפיתוח, וכמנהל המחלקה לסחר פנים במשרד המסחר והתעשייה (1964–1966). במסגרת תפקידו השתתף בהקמת המועצה הישראלית לצרכנות ולימים כיהן, בהתנדבות, כיו"ר מועצה זו.
במאי 1966 מונה כסמנכ"ל משרד השיכון על ידי השר מרדכי בנטוב שהכיר אותו ממשרד הפיתוח. בתוקף תפקידו כיהן בדירקטוריונים של חברות ממשלתיות. ביולי 1970 מונה למנכ"ל המשרד לקליטת העלייה, על ידי נתן פלד שכבנטוב היה איש מפ"ם. בפברואר 1973 התפטר מתפקיד המנכ"ל בנימוק של העדר סמכויות מספקות למשרד הקליטה, הנדרשות כדי לקלוט את העולים.
אשכנזי היה פעיל במפ"ם, נבחר למוסדותיה המרכזיים והיה מועמד הוועדה הפרסונלית לתפקיד שר לקראת בחירות 1977.
במהלך שירותו בשירות המדינה, נבחר כיו"ר המרכז הישראלי לניהול בירושלים והקים את פורום המנכ"לים במיגזר הציבורי והפרטי. בשנת 1976 נתמנה ליו"ר המועצה לצרכנות, תפקיד שבוצע בהתנדבות. הוא התפטר מהתפקיד בראשית 1978 בנימוק שהתפקיד מתנגש עם עיסוקיו הפרטיים, לאחר שהתפרסם בעיתונות שהשר החדש, יגאל הורביץ מתכוון להחליפו בחברת מפלגתו.
כמו כן כיהן כחבר דירקטוריון של חברות שונות, ובחלקן כיו"ר, בהן: כור תעשיות, תדיראן-אחזקות, סולל בונה, לפידות, נפטא, בנק טפחות, הבנק לפיתוח התעשייה, ערד השקעות ופתוח תעשיה, אמ"ן-אחזקות ואחרות.
בשנת 1987 השתתף בייזום ובהשקעה, יחד עם בנו ניר וחתנו משה, בהקמת חברת סי.די.אי. בכרמיאל, חלוצת ייצור התקליטורים בישראל, בה כיהן כיו"ר פעיל עד אמצע שנות התשעים.
ב-1992 יזם והקים את חברת סי.די.אי. סיסטמס, בית תוכנה והוצאה לאור דיגיטלית. בין היתר יצרה החברה את "תקדין" המאגר המשפטי הממוחשב הראשון שיצא בישראל. הלל כיהן כיו"ר פעיל של החברה עד יולי 2010,
הלל עסק בעריכת דין ושימש כבורר, וכן בפעילות התנדבותית במוסדות תרבות וחינוך, ביניהם: האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, המכללה להנדסה בירושלים, תיאטרון ירושלים ועמותות למען נוער ונזקקים.
חיים אישיים

הלל היה נשוי לרותי אשכנזי, בת קיבוץ יגור, ולזוג ארבעה ילדים.  נפטר ב-15 בינואר 1988 בגיל 88, והובא לקבורה בבית העלמין הר המנוחות בירושלים .
הערות שוליים

↑  הצרכן אינו מנצל לטובתו את חוק החוזים האחידים, דבר, 26 בינואר 1965
יהודה עוז, תושבי חיפה מתבקשים לענות, מעריב, 4 באוגוסט 1965
↑  הלל אשכנזי - סגן מנכ"ל משרד השיכון, מעריב, 10 במאי 1966
↑  שבח - מפעל ליחידות דיור טרומיות, דבר, 13 באוקטובר 1968
אריאל וינשטיין, סמנכ"ל משרד השיכון פרש ממועצת חב' שיכון ופיתוח, מעריב, 17 באוקטובר 1968
↑  סמנכ"ל משרד השיכון ימונה מנכ"ל הקליטה, מעריב, 20 ביולי 1970
↑  דניאל בלוך, התחלה ברגל שמאל, דבר, 21 ביולי 1970
↑  נחום ברנע, הלל אשכנזי התפטר מניהול משרד הקליטה, דבר, 26 בפברואר 1973
נחום ברנע, הלל אשכנזי: מדוע התפטרתי?, דבר, 2 במרץ 1973
↑  דניאל בלוך, שנת פיצולים בסיעות הגדולות, דבר, 29 באוקטובר 1976
↑  התפטר יו"ר המועצה לצרכנות, דבר, 19 בינואר 1978
↑  יו"ר חדש למועצה לצרכנות, דבר, 7 בנובמבר 1977
תסבוכת בראשות המועצה לצרכנות, דבר, 20 בפברואר 1978
↑  משה זנבר - יו"ר מועצת המנהלים של סולל בונה, מעריב, 2 בספטמבר 1986
↑  דפנה צוקר, ‏הפה האחד, באתר גלובס, 14 במאי 2002
↑  The Globes Online archive - more useful than ever, Globes, July 13, 2005
↑  http://www.cdisys.com/founder.html
↑  אין מקום להשוואה בין קציני המבחן והפרקליטים, דבר, 4 בספטמבר 1977
↑  פער מדהים בשכר המשולם למשפטנים בשרות המדינה, מעריב, 4 באוגוסט 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012093073705171  VIAF: 1760167265485072610008   WorldCat (עם VIAF): 1760167265485072610008
פרסי פוסט

| --- | --- |

פוסט בשנת 1911
 לידה:  18 באוגוסט 1867 טורקי (אנגליה), הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1925 כנראה מאטו גרוסו, ברזיל 
 שם לידה:  Percival Harrison Fawcett 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 בן או בת זוג:  נינה אגנס פטרסון (31 בינואר 1901–1925) 
 פרסים והוקרה:  מדליית המייסדים (1916)  אות השירות המצוין  מדליית הניצחון 
 
פרסי הריסון פוסט (אנגלית: Percy Fawcett;‏ 18 באוגוסט 1867 – 1925 בקירוב) היה גאוגרף בריטי, קצין ארטילריה, קרטוגרף, ארכאולוג וחוקר דרום אמריקה. פרסי פוסט נעלם בשנת 1925 (יחד עם בנו הבכור, ג'ק, ואחד מחבריו של ג'ק, ראלי רימל) במהלך משלחת למצוא את אתר העיר האבודה "Z" (אנ') – עיר עתיקה, שהוא ואחרים האמינו כי קיימת בג'ונגלים של ברזיל.
ראשית החיים

פרסי פוסט נולד ב־18 באוגוסט 1867 בטורקי, דבון, אנגליה, לאדוארד בויד פוסט ומיירה אליזבת מקדונלנד. פוסט קיבל את השכלתו המוקדמת בקולג' ניוטון אבוט. אביו של פוסט, שנולד בהודו, היה עמית החברה הגאוגרפית המלכותית (RGS), ואילו אחיו הבכור, אדוארד דאגלס פוסט (1866–1960), היה מטפס הרים, מומחה לתורת הנסתר המזרחית ומחבר ספרים ורומני הרפתקאות פופולריים.
פוסט למד באקדמיה הצבאית המלכותית, וקבל דרגת סגן בארטילריה ב־24 ביולי 1886. ב־13 בינואר 1896 התמנה לתפקיד שליש של גדוד התותחנים הראשון בקורנוול והועלה לדרגת קפטן ב־15 ביוני 1897. בהמשך שירת בהונג קונג, במלטה וציילון, שם פגש את אשתו לעתיד נינה אגנס פטרסון, אותה נשא בינואר 1901. נולדו להם שני בנים, ג'ק (יליד 1903), ובריאן (1906–1984), ובת אחת, ג'ואן (1910–2005).
פוסט הצטרף לחברה הגאוגרפית המלכותית (RGS) בשנת 1901, במטרה ללמוד מדידות ועיצוב מפות. בהמשך עבד בשירות החשאי הבריטי בצפון אפריקה תוך כדי לימוד מלאכת המודדים. הוא שירת במשרד המלחמה באי ספייק, מחוז קורק משנת 1903 עד 1906, שם הועלה לדרגת רב-סרן ב־11 בינואר 1905. הוא התיידד עם הסופרים ה. ריידר האגרד וארתור קונאן דויל. האחרון השתמש בדיווחים מאמזונאס של פוסט כהשראה לרומן "העולם האבוד".
משלחות מוקדמות

המשלחת הראשונה של פוסט לדרום אמריקה הייתה בשנת 1906. הוא היה בגיל 39 ונסע לברזיל למפות אזור ג'ונגל בגבול ברזיל ובוליביה, לפי בקשת החברה הגאוגרפית המלכותית. האגודה הטילה את יצירת המפה של האזור הזה, כמיפוי צד שלישי שאינו מייצג אינטרסים לאומיים מקומיים. הוא הגיע ללה פאס, בוליביה ביוני. בעודו במסע בשנת 1907, טען פוסט כי ראה וירה באנקונדה ענקית באורך 19 מטר, טענה שבגללה הוא הפך ללעג על ידי מדענים. הוא דיווח גם על בעלי חיים מסתוריים אחרים שלא היו מוכרים לזואולוגים, כמו כלב קטן דמוי חתול בערך בגודל של שועל, שלטענתו ראה פעמיים, גם את העכביש הענק Apazauca, שטען שהרעיל מספר מקומיים.
פוסט ערך שבעה מסעות בין 1906 ל־1924. הוא היה מקובל על המקומיים והעריך אותם, ונתן להם מתנות, התנהל איתם בסבלנות ובהתנהגות אדיבה. בשנת 1908 הוא התחקה אחר מקור נהר ריו ורדה (ברזיל) ובשנת 1910 עשה מסע לנהר הית' (בגבול בין פרו לבוליביה) כדי למצוא את מקורו, לאחר שפרש מהצבא הבריטי ב-19 בינואר.
בהתבסס על מחקר תיעודי, פוסט גיבש עד שנת 1914 רעיונות על קיומה של "עיר אבודה", שכינה אותה "Z", אי שם באזור מאטו גרוסו בברזיל. הוא תיאר כי פעם הייתה קיימת תרבות מורכבת באזור האמזונס ושייתכן כי חורבות מבודדות שרדו. פוסט מצא גם מסמך המכונה "כתב יד 512" בספרייה הלאומית של ריו דה ז'ניירו. הוא האמין שזהו מסמך של מתיישב פורטוגזי, שכתב שבשנת 1753 כי גילה את חורבותיה של עיר עתיקה שהכילה קשתות, פסל ומקדש עם הירוגליפים. העיר מתוארת בפירוט רב מבלי לספק את המיקום המדויק. עיר זו הפכה ליעד משני עבור פוסט, אחרי היעד המרכזי – מציאת שרידי "Z".
בתחילת מלחמת העולם הראשונה חזר פוסט לבריטניה לשרת בצבא כקצין מילואים בתותחנים. הוא התנדב לתפקיד בפלנדריה, ופיקד על חטיבת ארטילריה אף על פי שהיה כמעט בן 50. הוא הועלה לדרגת סגן אלוף ב־1 במרץ 1918. הוענק לו עיטור על השירות המצוין ביוני 1917.
לאחר המלחמה חזר פוסט לברזיל ללמוד על חיות הבר והארכאולוגיה המקומיים. בשנת 1920 עשה לבדו ניסיון לחפש את העיר "Z", אך סיים את החיפוש לאחר שסבל מקדחת.
משלחת אחרונה

בשנת 1925, במימון קבוצת משקיעים מלונדון, חזר פוסט לברזיל עם בנו הבכור ג'ק וחברו הטוב והוותיק ראלי רימל, למסע חיפושים כדי למצוא את האתר של העיר "Z". פוסט השאיר הוראות לפיהן אם המשלחת לא תחזור, אין לשלוח משלחת הצלה שמא גורל המצילים יהיה כגורלו.
פוסט היה אדם עם ניסיון של שנים רבות בפעילות וחיים בשטח, ולקח ציוד כמו מזון משומר, אבקת חלב, אקדחים, מכשירי ניווט וכרונומטר. חבריו למשלחת נבחרו בגלל איתנותם, יכולתם ונאמנותם זה לזה. פוסט בחר רק בשני בני לוויה כדי להקטין את הסירבול של המשלחת ופחות התחשב בשבטים הילידים, מכיוון שחלקם היו עוינים כלפי זרים.
ב־20 באפריל 1925 יצאה משלחתו מקויאבה. בנוסף לשני מלוויו העיקריים, ליוו את פוסט שני ברזילאים, שני סוסים, שמונה פרדות וזוג כלבים. התקשורת האחרונה עם המשלחת הייתה ב־29 במאי 1925, כאשר פוסט כתב, במכתב לאשתו שנמסרה על ידי אחד הילידים, שהוא מוכן לצאת לשטח שלא נחקר רק עם ג'ק וראלי. על פי הדיווחים, הם חצו יובל נהר בדרום מזרח האמזונס. המכתב האחרון, נתן את מיקומם ובאופן כללי המכתב היה אופטימי.
רבים הניחו כי האינדיאנים המקומיים הרגו אותם, מכיוון שבאותו זמן היו כמה שבטים בקרבת מקום: הקאלאפלו, השבט האחרון שראה אותם, הארומאס, סויאס והקסוונטות שאל שטחם הם נכנסו. לדברי החוקר ג'ון המינג, משלחתו של פוסט שכללה את השלושה, הייתה קטנה מכדי לשרוד בג'ונגל. הציפייה שלו שמארחיו הילידים יעזרו להם, כנראה הייתה מחשבת שווא כי הוא היה מוגבל במתנות שהצליח להביא להם כדי לתת להם בתמורה לנדיבותם. 20 שנה אחר כך, ראש שבט הקאלפלו בשם קומאצי, אמר לאנשיו כיצד נהרגו הזרים הלא-רצויים. אך חוקרים אחרים חשבו שהם הלכו לאיבוד ומתו מרעב.
אדמר מורל ונילו ולוזו דיווחו כי קודמו של קומאצ'י, ראש השבט איזארארי, אמר להם שהוא הרג את פוסט ובנו ג'ק, כשירה בהם בחצים לאחר שפוסט תקף אותו ואת הילידים האחרים כשסירבו למסור לו מדריכים וסבלים.
בשבט הקאלפלו קיים סיפור שעובר בעל פה, על בואם של שלושת החוקרים, ושהם נסעו מזרחה ואחרי חמישה ימים אנשי השבט הבחינו שהקבוצה כבר לא הדליקה יותר מדורות במחנה שלהם. הקאלאפלו אומרים שסביר להניח כי אנשי שבט אלים הרגו אותם. אין שום הוכחה שהם נרצחו. ייתכן שהם מתו מסיבות טבעיות בג'ונגל הברזילאי.
בשנת 1927 נמצאה לוחית-שם של פוסט אצל שבט אינדיאני. במהלך שנת 1930 אלוהה וונדרוול עם צוותה ניסתה למצוא את פוסט תוך שימוש קשריה עם האינדיאנים וביצוע טיסות חיפוש באזור.
ביוני 1933 נמצא מצפן תאודוליט, השייך לפוסט, בידי שבטי האינדיאנים של המטו גרוסו. עם זאת, לוחית השם הייתה ממשלחתו הקודמת של פוסט. היא ככל הנראה ניתנה במתנה לראש אותו שבט אינדיאני. הוכח שהמצפן הושאר מאחור לפני שנכנסו לג'ונגל במסעם האחרון.
"מחנה הסוסים המתים"

"מחנה הסוסים המתים", או מחנה פוסט, הוא אחד המחנות הגדולים שהקים פוסט במסעו האחרון. המאהל הזה היה המיקום האחרון הידוע שלו. ממחנה הסוסים המתים, פוסט כתב לאשתו על הקשיים שעמדו בפניהם, הקואורדינטות שלו, ותוכניותיו לעתיד הקרוב. הוא סיים את המסר שלו: "אתה לא צריך לפחד משום כישלון".
שאלה אחת שנותרה בנוגע למחנה הסוסים המתים נוגעת להבדלים בקואורדינטות שפוסט נתן למחנה. במכתב לאשתו הוא כתב: "הנה אנחנו ב'מחנה הסוסים המתים', קו רוחב 11 מעלות 43' דרום ואורך 54 מעלות 35' מערב, המקום בו מת סוסי בשנת 1920". עם זאת, בדו"ח ששלח לעיתונים בצפון אמריקה הוא נתן קואורדינטות אחרות.
ייתכן כי אי ההתאמה הייתה שגיאה בדפוס. עם זאת, ייתכן שהוא הסתיר בכוונה את המיקום כדי למנוע מאחרים להשתמש בנתוניו כדי למצוא את העיר האבודה. ייתכן והיה בכך גם ניסיון למנוע ניסיונות הצלה. פוסט הצהיר כי אם ייעלם, אין לשלוח משלחת הצלה מכיוון שהסכנה הייתה גדולה מדי.
שמועות ודיווחים > התאוריה של הנרי קוסטין

החוקר הנרי קוסטין ליווה את פוסט בחמש משלחות קודמות. קוסטין הביע ספק שפוסט נרצח בידי האינדיאנים הילידים, מכיוון שהוא נהנה בדרך כלל מיחסים טובים עימם. הוא האמין שפוסט נקלע לחוסר אוכל או נפל לתשישות.
שמועות ודיווחים > סיפורו של וילאס בואז

החוקר הדני ארנה פאלק-רון נסע למטו גרוסו במהלך שנות השישים. בספר שהופיע בשנת 1991 הוא כתב כי נודע לו על גורלו של פוסט בסיפור של אורלנדו וילאס-בואז – פעיל ברזילאי למען זכויות הילידים. את הדברים שמע מאחד הרוצחים של פוסט. לטענתו, פוסט וחבריו עברו תאונה על הנהר ואיבדו את מרבית המתנות שהביאו לשבטים. המשך המסע ללא מתנות היה הפרה קשה של הפרוטוקול. מכיוון שחברי המשלחת היו באותה עת חולים באורח קשה, שבט הקאלאפלו שהם נתקלו בו החליט להרוג אותם. גופותיהם של ג'ק פוסט וריילי רימל הושלכו לנהר. אל"ם פוסט, שנחשב לאדם זקן ולכן מכובד, קיבל קבורה ראויה. פאלק-רון ביקר בשבט קאלאפלו ודיווח כי אחד מזקניי השבט אישר את סיפורו של וילאס-בוז על איך ומדוע נהרג פוסט.
בשנת 1951, אורלנדו וילאס-בוז קיבל כביכול את עצמות השלד של פוסט ובדק אותן באופן מדעי. הבדיקה אישרה, לכאורה, כי העצמות היו של פוסט, אך בנו, בריאן פוסט, סירב לקבל זאת. וילאס-בוז טען כי בריאן התעניין יותר מדי ברווחים כספיים מהספרים על היעלמותו של אביו. ניתוח מדעי מאוחר יותר אישר כי העצמות אינן של פוסט.
בשנת 1998, החוקר האנגלי בנדיקט אלן יצא להפגש עם האינדיאנים בקאלאפלו, שלפי טענת וילאס-בוז הודו בכך שהרגו את שלושת חברי משלחת פוסט. אחד מזקני שבט הקאלאפלו, ווג'וי, טען במהלך הריאיון שצולם ב-BBC כי העצמות שנמצאו על ידי וילאס-בוז 45 שנה לפני כן לא היו באמת של פוסט. הזקן הכחיש כי לשבטו היה חלק בהיעלמותם של חברי משלחת פוסט. שום עדות חותכת אינה תומכת בשום הצהרה.
שמועות ודיווחים > קומונה בג'ונגל

ב־21 במרץ 2004 דיווח העיתון הבריטי "האובזרבר" כי מנהל הטלוויזיה מישה ויליאמס, שחקר את מסמכיו הפרטיים של פוסט, סבר שפוסט לא התכוון לחזור לבריטניה אלא התכוון למצוא קומונה בג'ונגל על בסיס עקרונות תיאוסופיים של פולחן בנו, ג'ק. ויליאמס הסביר את מחקריו בפירוט מסוים בהקדמה למחזהו אמזוניה, שהופיע לראשונה באפריל 2004.
שמועות ודיווחים > העיר האבודה של Z של גראן

בשנת 2005 ביקר סופר ה"ניו יורקר" דייוויד גראן (אנ') בשבט קאלאפלו ודיווח כי ככל הנראה השבט שימר היסטוריה בעל פה על פוסט, שהיה בין האירופאים הראשונים שהשבט ראה אי פעם. מהדיווח למד כי פוסט ומשלחתו שהו בכפרם ואז עזבו, לכיוון מזרח. הקאלאפלו הזהירו את פוסט וחבריו כי אם ילכו בדרך שתכננו, הם יהרגו על ידי "אינדיאנים עזים" שכבשו את השטח הזה, אך פוסט התעקש להמשיך. אנשי הקאלאפלו הבחינו בעשן ממדורת המשלחת בכל ערב במשך חמישה ימים לפני שנעלמה. הקאלאפלו אמרו שהם בטוחים שאינדיאנים אלימים הרגו אותם. המאמר גם מדווח כי שבט המכונה קוהיקוגו שהה באזור בו פוסט נעלם, כפי שהתגלה על ידי הארכאולוג מייקל האקנברגר ואחרים.
בשנת 2009 יצא ספרו של גראן, "העיר האבודה Z" (אנ'), המתאר את פועלו של פוסט. על פי הספר, יצא בשנת 2016 סרט באותו שם (אנ'), שנכתב ובוים על ידי ג'יימס גריי (אנ'), בכיכובו של צ'ארלי האנם.
עבדאללה אלהררי

עבדאללה בן מחמד בן יוסף בן עבדאללה בן ג'אמע א-שיבי אלעבדרי אלהררי (בערבית: عبد الله بن محمَّد بن يوسف بن عبد الله بن جامع الشَّيبي العبدري الهرري;‏ 1906-2008) היה חכם דת מוסלמי ממוצא אתיופי, אשר נודע בשל מומחיותו בתחום החדית' והפיקה. העביר את מירב שנותיו בלבנון, שם עסק בהוראה. ייסד את אלאחבאש (בערבית: الأحباش).
ביוגרפיה

אל-הררי נולד בשנת 1906, בהרר שבאתיופיה.
בשנת 1983, פרץ אל התודעה הציבורית כאשר יסד את ארגון הצדקה האסלאמי "אלאחבאש", בביירות, לבנון. ארגון "אלאחבאש" צמח והפך לכדי תנועה סופית של ממש, אשר עסקה בעיקר בפעילויות צדקה, ובהוראת והכרת האסלאם לציבור הרחב. מפני שעיקר הפעילות של התנועה הייתה בלבנון, ומפני שהתנועה הפכה לפופולרית מאוד, קיבלה התנועה את התואר הלא רשמי של "הקול הסופי הלבונני".
אל-הררי היה חבר במסדר סופי, מה שמכונה "טריקה". על פי מקורות רשמיים, היה אל-הררי חבר בטריקה הנודעת ששמה קאדריה, והיה פעיל בסניפיה שבירושלים, דמשק, וביירות.
אחד ההישגים הבולטים של אלהררי, היה שהוא קיבל רישיון רשמי מהסניף הלבנוני של אוניברסיטת אל-אזהר.
בהשקפותיו ודעותיו, נודע אלהררי כאדם מתון ורציונלי, אשר מזוהה, כמו רוב המוסלמים ברחבי העולם, עם האשעריה.
ב-2 בספטמבר 2008, נפטר עבדאללה אלהררי מסיבות טבעיות, בגיל 102.
ראו גם

כלאם
אבו אל-חסן אל-אשערי
הערות שוליים

↑  Muslims in Poland and Eastern Europe : widening the European discourse on Islam, Warsawa: University of Warsaw, Faculty of Oriental Studies, 2011
↑  Seddon, David., A political and economic dictionary of the Middle East, 1st ed, London: Europa Publications, 2004
↑  A Sufi response to political islamism: Al-ahbash of Lebanon, ddc.aub.edu.lb (ארכיון)
↑  Michele L. Kjorlien, Peace Monitor: 16 May-15 August 1999, Journal of Palestine Studies 29, 1999-10-01, עמ' 106–119 doi: 10.2307/2676445
↑  Mustafa Kabha, Haggai Erlich, Al-Ahbash and Wahhabiyya: Interpretations of Islam, International Journal of Middle East Studies 38, 2006, עמ' 519–538
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257180405171  GND: 130835935  ISNI: 0000 0001 0035 0914  LCCN: n89114528  VIAF: 71624959   WorldCat (עם VIAF): 71624959
1929 בספרות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1929  בספרות |  |
< · 1927 · 1928 – 1929 – 1930 · 1931 · >
כל ערכי השנים בספרות במאה ה-20 · כל ערכי השנים בספרות במאה ה-21 · פורטל הספרות
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1929 ונוגעים לתחום הספרות.
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים חדשים נבחרים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
"הקץ לנשק", ספרו של ארנסט המינגוויי.
"במערב אין כל חדש", ספר מאת אריך מריה רמארק.
"הר הקסמים", ספר מאת תומאס מאן.
נולדו

9 בינואר – בריאן פריל, מחזאי, סופר ובמאי תיאטרון אירי (נפטר ב-2015)
17 בפברואר – חיים פוטוק, רב וסופר יהודי-אמריקאי (נפטר ב-2002)
18 בפברואר – לן דייטון, היסטוריון צבאי, כותב ספרי בישול וסופר בריטי
25 בפברואר – עיסא בולאטה, פרופסור לספרות ולשפה הערבית (נפטר ב-2019)
18 במרץ – כריסטה וולף, סופרת גרמנייה (נפטרה ב-2011)
19 במרץ – מיקל מרטי אי פול, משורר, סופר ומתרגם קטלאני (נפטר ב-2003)
1 באפריל – מילן קונדרה, סופר צ'כי
23 באפריל – ג'ורג' סטיינר, מבקר ספרות, פובליציסט, פילוסוף, סופר ומחנך יהודי-אמריקאי (נפטר ב-2020)
16 במאי – אדריאן ריץ', משוררת, תאורטיקנית, פמיניסטית רדיקלית ומנהיגה לסבית אמריקאית ממוצא יהודי (נפטרה ב-2012)
12 ביוני – אנה פרנק, נערה יהודייה שתיעדה ביומנה את מאורעותיה בשואה (נרצחה ב-1945)
18 ביוני – גריגורי כנוביץ', סופר יהודי ליטאי
25 ביוני – אריק קרל, סופר ילדים ומאייר אמריקאי (נפטר ב-2021)
29 ביוני – אוריאנה פלאצ'י, עיתונאית וסופרת איטלקייה (נפטרה ב-2006)
12 ביולי – א-טייב סאלח, סופר סודאני (נפטר ב-2009)
27 ביולי – ג'ק היגינס, סופר אנגלי (נפטר ב-2022)
31 ביולי – לין ריד בנקס, סופרת בריטית
18 באוגוסט – אנטולי קוזנצוב, סופר סובייטי (נפטר ב-1979)
27 באוגוסט – איירה לוין, סופר ומחזאי אמריקאי ממוצא יהודי (נפטר ב-2007)
29 באוגוסט – תום גאן, משורר אנגלי (נפטר ב-2004)
25 בספטמבר – ברברה וולטרס, עיתונאית אמריקאית יהודייה
15 באוקטובר – מילוראד פאביץ', סופר, מתרגם ומשורר סרבי (נפטר ב-2009)
21 באוקטובר – אורסולה לה גווין, סופרת אמריקאית (נפטרה ב-2018)
12 בנובמבר – מיכאל אנדה, סופר גרמני (נפטר ב-1995)
12 בדצמבר – ג'ון אוסבורן, מחזאי, תסריטאי, שחקן תיאטרון ומבקר בריטי (נפטר ב-1994)
31 בדצמבר – רוברט סילברס, עיתונאי אמריקאי (נפטר ב-2017)
נפטרו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פרסים

פרס נובל לספרות: תומאס מאן, בעיקר על ספרו "בית בודנברוק".
מרדכי מורה

| --- | --- |

מרדכי מורה (2019)
 לידה:  15 בנובמבר 1937 (בן 87) בגדאד, ממלכת עיראק 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 www.moreh.net
 
מרדכי מורה (Mordecai Moreh; נולד ב-15 בנובמבר 1937) הוא צייר ישראלי המתגורר בפריז ובירושלים.
בוגר לימודי אמנות באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים. השתלם באקדמיה לאמנויות יפות בפירנצה, ובית הספר הגבוה לאמנויות יפות "בוזאר" בפריז.
עוסק בציור, רישום והדפס. בתחום זה, קנה לעצמו מוניטין בשליטתו בתחריט היבש (Dry-Point)‏. ככלל, יצירותיו הגרפיות מתאפיינות בשליטה טכנית גבוהה ורישום אקספרסיבי דייקני.
קורות חייו ויצירתו

נולד בבגדאד למשפחה יהודית מסורתית אמידה. אביו היה רואה חשבון בחברה בריטית ואמו מורה לצרפתית ולרקמה. מרדכי הוא הקטן מבין שלושת אחיו ושתי אחיותיו. החל לרשום מגיל 4. בגיל 14, עלה לישראל לבד. בני משפחתו הצטרפו אליו שנה מאוחר יותר.
בין 1955 ל-1959 למד במחלקה לאמנות חופשית באקדמיה לאמנויות בצלאל. ב-1960 זכה במלגה מטעם ממשלת איטליה ללימודי אמנות באקדמיה לאמנויות יפות בפירנצה, שם שהה בין 1960 ל-1962. בעקבות קבלת מלגת השתלמות בחו"ל מטעם "קרן תרבות אמריקה ישראל" ב-1962, למד בבית הספר הגבוה לציור "אקול דה בוזאר" פריז. מאז חי ויוצר, לסירוגין, בפריז וירושלים.
כבר מגיל 16, חש מרדכי מורה בצורך בחיפוש רוחני אשר הביא אותו להתעמק במיסטיקה של דתות היהדות, האסלאם, הנצרות, ההינדואיזם והבודהיזם. הוא התנסה בקבלה, באלכימיה, ובמדיטציה טנטרית. כמו כן רכש ידע רב ובקיאות באמנות המזרח הרחוק, לרבות הודו, טיבט, נפאל, קוריאה, סין, יפן ואמנות האסלאם.
מתערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה "ברטה אורדנג" בירושלים, בשנת 1960, ועד היום, הציג מורה בקרוב לתשעים תערוכות יחיד בארץ ובעולם.
זכה לפרסום בזכות תיאורי החיות שלו בתחריט ובציור, בין הריאליסטיות המצוירות ישר מהטבע ובין הדמיוניות בעלות מבט רגיש ועמוק. את עיסוקו בחיות מסביר האמן בכך שבניגוד לבני אדם, הן "לא מעמידות פנים ולא מתיימרות להיות אחרות ממה שהן עצמן. הן נמצאות מעל לשייכות ללאום, דת או גזע".
עולמו החזותי של מורה משלב בין מציאות לדמיון וציוריו רוויי חידה וסמליות. "למרות היותו ניחן בחוש הומור חיוני, מאפיל על הסצנות השגעוניות שלו צלה של טרגדיה". הרהור ומדיטציה, כמו גם הומור וגרוטסקה מוצאים מקום זה לצד זה ביצירתו. יצירותיו של מורה תוארו על ידי מבקר האמנות פייר רסטני כ"משלים חזותיים... בעלי מוסר השכל של אהבה ואמונה".
על אף שהאמן אינו מגדיר את עצמו ביחס לאסכולה מסוימת, יצירתו שויכה לסוריאליזם (ערכים מופיעים במילון ובאנציקלופדיית הסוריאליזם) כמו גם לאמנות החזיונית (Visionary Art) ‏, ואף לאמנות השואבת מעולם הרזים של האלכימיה. כך הוזמן האמן על ידי הנהלת הביאנלה ה-42 בוונציה להציג במחלקה "אמנות ואלכימיה".
הוא הוזמן להציג את יצירותיו במוזיאונים רבים בעולם ביניהם ניתן למנות את מוזיאון היידלברג (1972), מוזיאון גוטנברג (1973), מוזיאון ישראל (1974), מוזיאון תל אביב (1976), מוזיאון חיפה (1981), הגלריה הלאומית קונסטנץ, (1988), מוזיאון הכט (1992), המשכן לאמנות עין חרוד (1992) ומוזיאון פלנטן מורטוס (1995). הציג בעשרות ביאנלות בינלאומיות, בין היתר בביאנלה בוונציה, איטליה, ובביאנלת סאו פאולו. זכה בפרסים בינלאומיים רבים.
נשוי ואב לשלשה ילדים.
מבחר אוספים ציבוריים

יצירותיו נמצאות באוספים (רשימה חלקית):
מוזיאון ויקטוריה ואלברט, לונדון.
המוזיאון הלאומי, סטוקהולם.
קופפרצלישס מוזיאום, היידלברג.
ארט אינסטיטיוט אוף ארט, שיקגו.
קאונטי מיוזיאום אוף ארט, לוס אנג'לס.
שטאטסגלרי, שטוטגרט.
מוזיאון גוטנברג, מיינץ.
המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון.
מוזיאון ברוקלין, ניו יורק.
הספרייה הלאומית, פריז.
הספרייה המלכותית, בריסל.
הספרייה הלאומית, מדריד.
ספריית הקונגרס, וושינגטון.
הספרייה הציבורית של ניו יורק.
מוזיאון פלנטן מורטוס, אנטוורפן.
מוזיאון יד ושם, ירושלים.
מוזיאון תל אביב לאמנות.
מוזיאון ישראל, ירושלים.
פרסים

פרס האמן הצעיר, מוזיאון תל אביב, 1965.
פרס זאידה ZAJDE, פריז, 1971.
פרס ראנק זירוקס, פריז, 1973.
פרס ז'אן שיז ((Jean Chieze לחיתוך עץ, פריז, 1980.
פרס ויצו, פריז, 1984.
פרס אוזיצ'ה, סרביה 1997.
נושאים מרכזיים ביצירתו

חיות ומטמורפוזות.
תהלוכות, קרנבל ומסיכות.
גני בראשית.
נושאים עבריים ותנ"כים המשלבים אותיות עבריות.
קרקסים ומריונטות.
דיוקנאות עצמיים.
דיוקנאות כמטאפורה וכמשל.
טבע-דומם ופרחים, יצירות על נייר.
סדרה בת 60 עבודות בטכניקה מעורבת על נייר בנושא השואה.
סדרה בת 50 יצירות על נייר על פי האופרה של מוצרט, דון ג'ובאני.
גלריה

דיוקן עצמי של חצות הלילה
האביב של הקיפוד
רקוויאם לביזון
עץ הדעת (טקס חניכה)
לקריאה נוספת

ברטה אורדנג, תערוכת ציורי שמן והדפסים ש מורה, גלריה רנה, ירושלים, 1960.
מרים טל, מורה, גלריה ספראי, ירושלים, 1970.
הביינאלה ה-XI של סאו פאולו, 1971.
Mordecai Moreh, Radierungen 1960-1972, Kurpfalzisches Museum Heidelberg, 1972
אלישבע כהן, דטלף לאוף, מורה - תחריטים, 1974-1958, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1974.
חיים גמזו, מורה - תחריטים 1957–1976, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1976.
Moreh - Entre le Reve et L'eveil, Paris, 1983
סנפורד סיויץ שיימן, מרדכי מורה - עבודות באישון לילה, מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה, והמשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד, 1992.