stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פקודת הפיהרר
הנחיית "מקרה לבן"

ב-3 באפריל 1939, ההנחיה "מקרה לבן" (אנ') (בגרמנית: Fall Weiß) לפלישת גרמניה הנאצית לפולין הייתה מוכנה. ההנחיה פורסמה ב-11 באפריל.
החלק הראשון, שכתב היטלר, התחיל כך:
"יחסי גרמניה עם פולין ממשיכים להתבסס על העקרונות של הימנעות מכל הפרעות. אם פולין, לעומת זאת, תשנה את מדיניותה כלפי גרמניה, ייתכן שיהיה צורך בהסדר סופי למרות האמנה עם פולין שכעת נמצאת בתוקף. המטרה אז תהיה להרוס את הכוח הצבאי הפולני, וליצור במזרח מצב שיענה על דרישות ההגנה הלאומית. המדינה החופשית דנציג תוכרז כחלק משטח הרייך עם פרוץ פעולות האיבה לכל המאוחר. המנהיגים הפוליטיים רואים בתור תפקידם, במקרה זה, לבודד את פולין במידת האפשר, כלומר להגביל את המלחמה לפולין בלבד.
הוורמאכט היה צריך להיות מוכן לבצע את "מקרה לבן" בכל עת לאחר 1 בספטמבר 1939.
פקודת הקומיסר, יוני 1941

פקודת הקומיסר מתאריך 6 ביוני 1941 המשיכה ישירות את צו ברברוסה. היא נקראה "הוראות לטיפול בקומיסרים פוליטיים" והחלה כך:
במאבק נגד הבולשביזם, אסור לנו להניח שהתנהגות האויב תתבסס על עקרונות של אנושיות או של המשפט הבינלאומי. בפרט ניתן לצפות ליחס שנאה, אכזרי ובלתי אנושי כלפי אסירים מצד כל דרגות הקומיסרים הפוליטיים, שהם המנהיגים האמיתיים של ההתנגדות. ... לגלות התחשבות בגורמים הללו במהלך מאבק זה, או לפעול בהתאם לכללי המלחמה הבינלאומיים, זה פסול ומסכן הן את ביטחוננו והן את ההרגעה המהירה של שטח נכבש. ... קומיסרים פוליטיים יזמו שיטות מלחמה ברבריות ואסיאתיות. כתוצאה מכך, הם יטופלו באופן מיידי ובחומרה מרבית. כעיקרון, הם ייַרו מיד, בין אם נלכדו במהלך פעולות ובין אם יראו התנגדות אחרת.
פקודת "לילה וערפל", 7 בדצמבר 1941

פקודת "לילה וערפל" (Nacht und Nebel) הייתה הנחיה (Erlass) של אדולף היטלר ב-7 בדצמבר 1941 למעצר וכליאה חשאית של כל הפעילים הפוליטיים, תומכי ההתנגדות ו"כל מי שמסכן את הביטחון הגרמני" (die deutsche Sicherheit gefährden) ברחבי השטחים הכבושים בידי גרמניה הנאצית. בפברואר 1942, חודשיים לאחר מכן, הרחיב הפלדמרשל וילהלם קייטל, ראש הפיקוד העליון של הוורמאכט, את תוקף הפקודה, לכל האנשים במדינות הכבושות שנלקחו למעצר ועדיין היו בחיים שמונה ימים לאחר מכן.
השם התייחס לכישוף קסם הכולל את "קסדת ההתגנבות" (Tarnhelm) מהאופרה "זהב הריין" של וגנר, שיכולה להפוך את החובש אותה לבלתי נראה ולהרחיק אותו מיד. הפקודה נועדה להפחיד אוכלוסיות מקומיות בכך שמכל ידיד ובן משפחה של נעדר תישלל כל ידיעה על מקום הימצאו או גורלו של הנעדר. האסירים הועברו בחשאי למחנות ריכוז גרמניים, וככל הנראה נעלמו ללא עקבות.
הוראת פיהרר מס' 46

הוראת פיהרר מס' 46 פורסמה ב-18 באוגוסט 1942 תחת הכותרת "הנחיות לפעולה מועצמת נגד שוד במזרח", לציון הקצנה של לוחמה אנטי-מפלגתית. ההנחיה קראה לכוחות הביטחון לפעול ב"ברוטליות מוחלטת" כדי להשיג "השמדה מוחלטת" של "כנופיות", תוך מתן חסינות מפני העמדה לדין על כל מעשה שנעשה במהלך פעולות ללוחמה ב"שודדים".
ההוראה קבעה את האס אס כארגון האחראי על לוחמה עורפית באזורים שתחת מינהל אזרחי. באזורים הנמצאים בסמכות צבאית (האזורים האחוריים של קבוצת הצבא), הייתה אחריות לפיקוד העליון של צבא היבשה. ההוראה הכריזה על כל אוכלוסיית השטחים הכבושים (כלומר בשליטת פרטיזנים) כלוחמי אויב. משמעות הדבר היא שמטרות הלוחמה לא היו הרגעה אלא הרס ופינוי שטחים שבהם היו "שודדים" ו"שודדים מאוימים", והפיכתם ל"אזורים מתים" (Tote Zonen).
פקודת הקומנדו, אוקטובר 1942

את פקודת הקומנדו (Kommandobefehl) פרדס היטלר ב-18 באוקטובר 1942 ובה קבע כי יש להרוג את כל חיילי הקומנדו של בעלות הברית שנתקלו בהם כוחות גרמנים באירופה ובאפריקה, ללא משפט, אפילו במדים או אם הם מנסים להיכנע. כל קומנדו או קבוצה קטנה של קומנדו או יחידה דומה, סוכנים וחבלנים שאינם במדים, שנפלו לידי כוחות הצבא הגרמני באמצעים אחרים מלבד לחימה ישירה (באמצעות המשטרה בשטחים הכבושים, למשל) היו צריכים להימסר מיד לאס דה. הצו, שהוצא בחשאי, הבהיר כי אי ביצוע פקודות אלו על ידי מפקד או קצין כלשהו ייחשב כמעשה רשלנות שדינו ענישה לפי דין הצבא הגרמני.
צו נירון

צו נירון היה צו אדמה חרוכה שהוציא היטלר ב-19 במרץ 1945 והורה על השמדת תשתיות גרמניות כדי למנוע את השימוש בהן על ידי כוחות בעלות הברית כשהן חודרות לעומק גרמניה.
צו זה נקרא באופן רשמי "צו הריסות בשטח הרייך" (Befehl betreffend Zerstörungsmaßnahmen im Reichsgebiet) ולאחר מכן נודע כ"צו נירון", על שם הקיסר הרומי נירון, אשר כביכול יזם והוציא לפועל את השריפה הגדולה של רומא בשנת 64 לספירה.
לצו זה התנגד אלברט שפר, שר החימוש והייצור המלחמתי, שרצה לשמר כמה שיותר מתשתית המדינה לאור התבוסה הקרבה.
ראו גם

פשעי המלחמה של הוורמאכט
הנחיות להתנהלות הכוחות ברוסיה
הערות שוליים

↑  "The Nuremberg Trials: Judgement – The Seizure of Czechoslovakia". Jewish Virtual Library. American-Israeli Cooperative Enterprise. נבדק ב-27 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Euthanasia Program". Holocaust Encyclopedia. United States Holocaust Memorial Museum. נבדק ב-28 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Soviet Prisoners of War: Forgotten Nazi Victims of World War II (אורכב 30.03.2008 בארכיון Wayback Machine)
1 2  Geyer & Edele 2009, p. 380.
הפקודה של היטלר לתוכנית T4
אומניבוס

אומניבוס רתום לסוסים בלונדון, 1902
אוטובוס סוסים או אומניבוס רתום לסוסים היה רכב גדול, סגור ובנוי על קפיצים (מתלים), ששימש להובלת נוסעים לפני כניסת כלי הרכב המנועיים. הוא שימש בעיקר בסוף המאה ה-19 הן בארצות הברית והן באירופה, והיה אחד מאמצעי התחבורה הנפוצים ביותר בערים. הסידור האופייני היה, שני ספסלי עץ לאורך צידי קרון הנוסעים כמקום ישיבה לנוסעים שישבו זה מול זה. הנהג ישב על ספסל נפרד שפנה קדימה, בדרך כלל במיקום מוגבה מחוץ לתא קרון הנוסעים הסגור. בעידן העיקרי של האוטובוסים האלה שנגררו על ידי סוסים, רבים מהם היו אוטובוסים דו- קומתיים. בסיפון העליון הלא מקורה, היו הספסלים האורכיים מסודרים גב אל גב.
אומניבוס פרטי או "אוטובוס תחנה"
באופן דומה, אם כי בממדים קטנים יותר, כלי רכב כאלה היו מוחזקים לעיתים קרובות בבתי כפר (על ידי כמה בתי מלון וחברות רכבת), כדי להעביר משרתים ומטען אל תחנת הרכבת וממנה. כלי רכב אלה היו פופולריים במיוחד בסביבות 1870–1900, ונודעו כ'אומניבוסים פרטיים' או 'אוטובוסי תחנות'; נהוגים על יד עגלון, הם יכלו להסיע בדרך כלל ארבעה עד שישה נוסעים בפנים, עם מקום למטען (ולפעמים מקומות ישיבה נוספים) על הגג.
קרון פתוח קטן עם או בלי חלק עליון, אך עם סידור מושבים דומה לאמניבוסים רתומים לסוסים, נקראה קרונית (Wagonette).
אטימולוגיה

אוטובוס (או בקיצור בוס – bus) הוא צורה מקוצרת של המילה הלטינית omnibus. אגדה שמקודמת על ידי אתר מוזיאון התחבורה הצרפתי אומרת שהשם נגזר מחנות כובענים של משפחת אומנס מול התחנה הראשונה שנפתחה בנאנט על ידי סטניסלס בודרי ב-1823. "Omnes Omnibus" היה משחק מילים בשמו הלטיני של אותו כובען Omnès (omnes מילה ברבים) שמשמעו "הכל" ו-omnibus (מילה ברבים) שמשמעו "עבור כולם" שניהם בלטינית. מכאן, מסכמת האגדה, נתנו אזרחי נאנט את הכינוי "אומניבוס" לרכב.
אף על פי שאין עוררין על כך שהמונח נוצר עם החברה של סטניסלס בודרי, אין תיעוד של כובען בשם אומנס שהתגורר ברחוב זה. ב-1892, בנו של מנהל החשבונות של בודרי כתב ב- Bulletin de la Société archéologique de Nantes שלאומניבוס יש מוצא פשוט יותר. בודרי נהג לקרוא למכוניות הסוסים שלו Dames Blanches (גברות לבנות), שם, שלפי המבקרים אמרו לו, לא הגיוני. לאחר מכן השיב, במילה הלטינית: "אם כך, אלו מכוניות אומניבוס!" (מכוניות לכולם). השם תפס מיד. סיפורים אחרים על מקור השם התפשטו במהירות.
המונח 'אומניבוס' הועבר גם לכלי רכב מנועיים. הספר "Motor Bodybuilding in all its Branches" משנת 1914, מאת כריסטופר ויליאם טרי, תיאר אומניבוס כבעל מושבים אורכיים בשורות עם דלת אחורית או דלתות צד.
היסטוריה

קו האוטובוס הציבורי הראשון הידוע (שהיה ידוע כ"כרכרה" באותה תקופה) היה carrosses à cinq sols שהושק על ידי בלז פסקל בשנת 1662 בפריז. הקו היה די פופולרי עד שהועלו התעריפים והגישה לשירות הוגבלה לחברי החברה הגבוהה על ידי רגולציה. השירותים פסקו לאחר 15 שנים.
בבריטניה, ג'ון גרינווד (אנ') פתח את קו האוטובוס הראשון בבריטניה במנצ'סטר בשנת 1824. הרעיון החלוצי שלו היה להציע שירות שבו, בניגוד לרכבת, לא היה צורך בהזמנה מוקדמת והנהג היה אוסף או מוריד נוסעים בכל מקום לפי בקשה. האומניבוס הראשון הוצג בלונדון בשנת 1831. בשנת 1833 התקבלה חקיקה לאפשר לכלי רכב ארוכי גוף אלו לנוע ברחובות העיר, בתנאי שהנהגים והכרטיסנים יוציאו רישיון ויענדו תג ועליו מספר.
היסטוריה > פריז

אומניבוס פריז הוקם בשנת 1828 על ידי איש עסקים בשם סטניסלס בודרי, שהחל את קו האומניבוס הצרפתי הראשון כאמור בנאנט בשנת 1826, תוך שימוש בשני קרונות תלויי קפיצים (מתלים), כל אחד ל-16 נוסעים. בעקבות ההצלחה בנאנט, בודרי עבר לפריז והקים את Enterprise des Omnibus ברחוב Rue de Lancre, עם סדנאות לתחזוקה על quai de Jemmapes. בשנת 1827 הוא הזמין יצרן רכבות אנגלי, ג'ורג' שיליביר, לתכנן רכב שיוכל להיות יציב ולשאת מספר רב של נוסעים. העיצוב של שיליביר עבד. ב-28 באפריל 1828 החל שירות האומניבוס הראשון של פריז, שיצא כל חמש עשרה דקות בין לה מדלן (אנ') לבין הבסטיליה (la Bastille). תוך זמן קצר, היו מאה אומניבוסים בשירות, עם שמונה עשר מסלולים שונים. הנסיעה עלתה עשרים וחמישה סנטים. האומניבוסים הסתובבו בין שבע בבוקר לשבע בערב. כל אומניבוס יכול היה לשאת בין שנים עשר לשמונה עשר נוסעים. הקו העמוס ביותר היה לאורך השדרות הגדולות (Grand Boulevards). קוים אלה פעלו משמונה בבוקר עד חצות.
שירות האומניבוס של פריז זכה להצלחה עממית מיידית, עם יותר משנים וחצי מיליון נוסעים בששת החודשים הראשונים. לא הייתה דרך מהימנה לגבות כסף מהנוסעים, או שגובי הכרטיסים שמרו הרבה מהכסף לעצמם; בשנותיה הראשונות החברה הייתה כל הזמן על סף פשיטת רגל, ובייאוש התאבד בודרי בפברואר 1830. השותפים של בודרי ארגנו מחדש את החברה והצליחו להשאיר אותה בפעילות.
בספטמבר 1828, חברה מתחרה, les Dames-Blanches, החלה להפעיל כלי קו משלה. ב-1829 ובשנים הבאות נכנסו לעסק חברות נוספות עם שמות פיוטיים. לאומניבוס הייתה השפעה עמוקה על החיים הפריזאיים, ואיפשר לפריזאים לעבוד ולקיים חיי חברה מחוץ לשכונות שלהם.
עד 1845, 13 חברות בפריז הפעילו 20 או 23 קווי אומניבוס. בשנת 1855, נפוליאון השלישי איחד אותם לחברה אחת, Compagnie générale des omnibus, עם מונופול על התחבורה הציבורית בפריז. החל משנת 1873, הם הוחלפו בהדרגה בחשמליות, והחל משנת 1906, במכונית האומניבוס, או האוטובוס הממונע. האומניבוס האחרון של פריז רתום לסוסים נסע ב-11 בינואר 1913, מסנט סולפיס (Saint-Sulpice) ללה וילט ( La Villette).
היסטוריה > לונדון

ברחובות לונדון נעשה שימוש באומניבסים מאז 1829. ג'ורג' שיליביר ראה את הצלחת האומניבוס של פריז בשירות והגיע למסקנה להפעיל כלי רכב דומים בלונדון. ה"אומניבוס" הלונדוני הראשון שלו, שמשתמש באותו עיצוב ושם כמו הרכב של פריז, נכנס לשירות ב-4 ביולי 1829 בנתיב בין פדינגטון (היורקשייר סטינגו) לבין ה"בַּנְק" (בנק אנגליה) דרך "הדרך החדשה". (כיום דרך מריבלון), Somers Town ו-City Road. הופעלו ארבע יציאות בכל כיוון מדי יום. הצלחתה של שיליביר גרמה למתחרים רבים להיכנס לשוק, ולמשך זמן מה האוטובוסים כונו Shillibeers כלומר שיליברים. שיליביר בנה אוטובוס נוסף עבור אקדמיית Newington for Girls של הקווייקרים ליד לונדון. הוא היה בסך הכל 25 מושבים ונכנס להיסטוריה כאוטובוס התלמידים הראשון. באומניבוסים של לונדון לא הורשו לגברים להשתמש בסיפון העליון עד 1847.
היסטוריה > ברלין

מערכת התחבורה הציבורית של ברלין היא הוותיקה ביותר בגרמניה. בשנת 1825 נפתח קו האוטובוס הראשון משער ברנדנבורגר לשרלוטנבורג על ידי סימון קרמזר, כשהוא פועל לפי לוח זמנים. שירות האוטובוסים הראשון בתוך העיר פעל משנת 1840 בין אלכסנדרפלאץ לבין "תחנת הרכבת פוטסדאם" (Berlin Potsdamer Bahnhof). הוא נוהל על ידי ישראל משה חנוך, שארגן את שירות המוניות מאז 1815. ב-1 בינואר 1847, חברת Concessionierte Berliner Omnibus Compagnie (חברת האוטובוסים של ברלין) החלה את קו אוטובוס הסוסים הראשון שלה. השוק הגדל חווה את השקתן של חברות נוספות רבות, עם 36 חברות אוטובוסים בברלין עד 1864.
היסטוריה > ניו יורק

מסוף שנות ה-20 של המאה ה-19 פעלו האומניבוסים הראשונים הרתומים לסוסים ברחובות ניו יורק, והקלו על מגמת התפשטותה של מנהטן צפונה.
היסטוריה > רכבת קרונית הסוסים

עם הופעתה של פלדה בייצור המוני (בסביבות 1860), הועלו אומניבוסי הסוסים על מסילות (רכבת קרונית הסוסים), מכיוון שאותו סוס יכול היה למשוך פי 3 עד פי 10 מספר אנשים על פסים. זה לא רק היה יעיל יותר, אלא מהיר יותר ויצר, בעידן של רחובות לא סלולים, נסיעה עדיפה בהרבה.
היסטוריה > חשמלית ואוטובוס

בסביבות 1890, ההנעה החשמלית הפכה למעשית והחליפה הן את הסוס והן את הכבל ומספר קווי המתיחה על המסילות התרחב באופן אקספוננציאלי. (זה נתפס כהתקדמות עצומה בתחבורה עירונית ונחשב להשקעה נבונה באותה תקופה). אלה נודעו כחשמליות, חשמליות עדיין קיימות בערים רבות כיום, אם כי לעיתים קרובות הוחלפו באוטובוס המנוע שהוא הפחות מעמיס על התשתיות ומונע על ידי מנוע בעירה פנימית והיום גם חשמלי.
מתחילת המאה העשרים החלו שאר אוטובוסי הסוסים שלא הוסבו לרכבת (או חשמלית), להיות מוחלפים באומניבוסים מונעי בנזין, או אוטובוסים. אומניבוס הסוסים האחרון שתועד בלונדון היה אוטובוס של טילינג שנסע לאחרונה בין פקהאם ל-Honor Oak Tavern ב-4 באוגוסט 1914. האומניבוס האחרון של ברלין רץ ב-25 באוגוסט 1923. חלק מאוטובוסי הסוסים נותרו בשימוש כיום לסיורי תיירות.
ראו גם

אוטובוס או בוס (באנגלית מבוטא באס), הרכב הממונע המאוחר יותר
כרכרה
רתמת סוסים
דיליז'נס – סוג אחר של קרון נוסעים רתומה לסוס למרחקים ארוכים יותר
ביבליוגרפיה

Fierro, Alfred (1996). Histoire et dictionnaire de Paris. Robert Laffont. ISBN 2-221-07862-4.
Héron de Villefosse, René (1959). Histoire de Paris. Bernard Grasset.
הערות שוליים

↑  Smith, D.J. (1974). Discovering Horse-Drawn Carriages. Aylesbury, Bucks.: Shire Books Lts.
↑  "Histoire générale des transports" (בצרפתית). French transportations Museum Website. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  Motor Body-building in all its Branches, Christopher William Terry, 1914, p. 6. E.&F.N. Spon Limited, London.
↑  "Le temps de révolutions" (בצרפתית). Herodote.net. נבדק ב-16 בספטמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה) Retrieved 13 June 2008.
↑  The National Cyclopaedia of Useful Knowledge (Vol IV ed.). London: Charles Knight. 1848. p. 676.
↑  Vance, James E. (1986). Capturing the Horizon: Historical Geography of Transportation Since the Transportation Revolution of the Sixteenth Century. Harper & Row.
1 2 3  Fierro 1996, pp. 1031–1032.
↑  Héron de Villefosse 1959, p. 317.
↑  "The London Omnibus".
↑  Thackeray, William (1987). Vanity Fair. OUP. p. 918.
↑  Textagentur-Grimm.de: Simon Kremser
↑  http://www.ceciliengaerten-berlin.de/web/zeitrahmen/1800_1899.html (אורכב 09.11.2014 בארכיון Wayback Machine) Cecilengarten Berlin: Zeitrahmen
↑  "New York Transit Museum – Teacher Resource Center – History of Public Transportation in New York City". 2016-03-09. אורכב מ-המקור ב-9 במרץ 2016. נבדק ב-2022-03-18. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Riding on a knifeboard". London Museum. אורכב מ-המקור ב-2 בדצמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
אומניבוס של פריז בשנת 1828
האומניבוס הראשון של ג'ורג' שיליביר בלונדון, 1829
אומניבוס של ברלין
אומניבוס בקופנהגן, 1907
אומניבוס משנת 1857 שנשמר בקופנהגן
נעליים על הדנובה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אתר הנצחה, פסל 
 על שם:  הנרצחים בידי גדודי צלב החץ
 מיקום:  בודפשט 
 מדינה:  הונגריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2005
 תאריך פתיחה רשמי:  2005 
 חומרי בנייה:  ברזל יצוק, אבן, ברזל 
 יוצר:  קאן טוגאי, גיולה פאואר 
 קואורדינטות:  47°30′14″N 19°02′41″E﻿ / ﻿47.5039°N 19.04478°E﻿ / 47.5039; 19.04478
  (למפת בודפשט מוגדלת) נעליים על הדנובה(למפת בודפשט רגילה) נעליים על הדנובה
 
מיקום האנדרטה
נעליים על הדנובה (בהונגרית: Cipők a Duna-parton) היא אנדרטה ייחודית שהוקמה בשנת 2005 - תשס"ה על גדות נהר הדנובה בבודפשט בירת הונגריה. האנדרטה מנציחה את מאות היהודים שנרצחו בידי גדודי צלב החץ ההונגרים, לאחר שנורו והושלכו למי הנהר בעת שואת יהודי הונגריה בשנים 1944–1945.
רקע

הונגריה שיתפה פעולה עם הנאצים במלחמת העולם השנייה, והוציאה להורג ביוזמתה רבים מאזרחיה היהודים. לקראת סוף המלחמה עברה הונגריה כמה שינויים פוליטיים, ובהם הדחתו של עוצר המדינה, מיקלוש הורטי, ועלייתו לשלטון של פרנץ סלשי ב-1944. סלשי היה מנהיגה של מפלגת 'צלב החץ' הגזענית והאנטישמית, ועם עלייתו לשלטון, הורה לאנשיו לבצע פרעות ביהודים שנותרו בהונגריה. בעקבות הוראתו, נורו יהודים רבים ברחובות והוצעדו במצעדי מוות. אנשי צלב החץ טבחו גם באלפי צוענים, עד כיבושה המלא של הונגריה על ידי בעלות הברית, באפריל 1945. בימי שלטונו של סלשי, נעשו מאמצים רבים להציל את יהודי בודפשט, בעיקר על ידי קרל לוץ השווייצרי וראול ולנברג השוודי ואנשיו.
הירי על הדנובה

בעקבות מקרים חוזרים ונשנים שבהם הציף הדנובה את רחובות בודפשט, נבנו רציפי אבן משני צדי הנהר בגובה של כשלושה-ארבעה מטרים. בתקופת שלטונם של אנשי "צלב החץ" הובאו יהודים והועמדו על רציפים אלו, כשפניהם אל המים, ונורו בגבם. גופות המתים נפלו אל המים ונסחפו בזרם, מבלי שהובאו לקבורה. בהמשך ביקשו הרוצחים לחסוך בתחמושת, ולכן קשרו את היהודים זה לזה, הוסיפו אבנים ומשקולות, וירו רק בחלק מהם. כך נפלו כולם אל המים, והחיים טבעו אף הם. באחד המקרים, שהתרחש ב-8 בינואר 1945, נגררו כמה עשרות מיהודי בודפשט מבתיהם אל גדות הדנובה ונורו שם. קבוצת יהודים נוספת נאסרה ונכלאה במפקדת "צלב החץ", במטרה לירות בהם בשעת הבוקר. בחצות הלילה פרץ כוח של קציני משטרה, ובהם חסיד אומות העולם, פאל סאלאי וחברו קארוי סאבו, ושחררו את היהודים עד האחרון שבהם. אחד הניצולים שנכלאו במפקדה, יעקב שטיינר (לימים, פרופסור באוניברסיטה העברית), איבד את אביו כמה ימים קודם לכן (25 בדצמבר 1944), לאחר שזה נורה על גדת הדנובה. היחיד שמוכר כמי שנורה על הדנובה וניצל הוא טומי דיק.
פעולות הירי נמשכו כמה חודשים, עד נפילת בודפשט בידי ברית המועצות, במהלך ינואר 1945. גם אז המשיכו אנשי צלב החץ במעשי הירי, ואלה הופסקו רק לאחר המלחמה. אז נתפסו רבים ממנהיגי המפלגה, ובהם סלשי, שנשפט והוצא להורג בשנת 1946.
האנדרטה

האנדרטה היא יצירתם של האומנים והבמאים ההונגרים ג'וּלָה פָּאוּאֶר (Gyula Pauer) וג'אן טוֹגַאי (Can Togay). היא נחנכה בשנת 2005 במלאת 60 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה. הטקס לווה בתהלוכת לפידים בנוכחותו של ראש ממשלת הונגריה, כשברקע מתנגנת נעימת 'שרפה אחים, שרפה'. האנדרטה מורכבת משישים זוגות נעליים עשויים מברזל, הפרוסים לאורך כעשרים מטרים לאורך רציף הדנובה בצד העיר פֵּשט, במרחק של כ-220 מטרים מבית הפרלמנט ההונגרי. כל זוג נעליים נושא אופי מיוחד, וכמו מספר את סיפורו של האדם שנעל אותו: נעליים מהודרות לצד נעליים פשוטות; מגפיים כבדים לצד נעלי ערב עדינות; נעלי ילדים קטנים, נעלי נשים ונעלי נערים ונערות. התבוננות בנעליים מעלה את השאלות: מי נעל אותן? מדוע הן דווקא כאן? לאן נעלמו האנשים שנעלו אותן? הנעליים ממוסמרות לאבני הרציף וכולן פונות אל הדנובה, ואף גולשות בחלקן מעט מעבר לקו הרציף. במרחק מה מן הנעליים יש שלושה לוחות ברזל הקבועים ברצפה, ובהם כמה מילות הסבר על האנדרטה בהונגרית, אנגלית ועברית.
בשנת 2024 הניחו חבריה של סיוון שהרבני שנרצחה בטבח בפסטיבל נובה את נעליה בשורה אחת עם נעלי המיצג, כביטוי לכך שהטבח ב-7 באוקטובר הוא המשך לפרעות שנעשו ביהודי העולם בשואה.
ביקורת

בפסקה זו אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים. (24 ביוני 2024)
האנדרטה הפשוטה מעבירה מסר רב עוצמה, ורבים רואים בה יצירה יוצאת דופן, במיוחד בעיר כמו בודפשט העשירה מאוד בפסלים ואנדרטאות. עם זאת, ישנה ביקורת רבה על מיקומה, ובעיקר על הכיתוב הנלווה לה. האנדרטה ממוקמת אמנם סמוך לבית הפרלמנט, ולא רחוק מהאקדמיה למדעים של הונגריה, אך אין כל שילוט בולט או גישה נוחה אליה. בעבר אף לא הייתה דרך נוחה לחצות בבטחה את הכביש הסואן הצמוד לדנובה, בשל היעדרם של מעברי חצייה סמוכים. כיום יש מעבר חצייה סמוך מאוד לאנדרטה.
גם הכיתוב מעורר פולמוס: ראשית, הלוחות קבועים ברצפה במרחק מן הנעליים והם כמעט בלתי נראים, עד כי רוב החולפים לאורך הרציף אינם מבינים כי הנעליים הן אנדרטת הנצחה לנספים בשואה. שנית, הטקסט דל ובעייתי: "לזכר קרבנות שנורו ונרצחו על ידי אנשי צלב החץ על שפת הדנובה ב-1944–1945. זיכרונם לברכה. הוקם ז' בניסן תשס"ה." (באנגלית: "To the memory of the victims shot into the Danube by Arrow Cross militiamen in 1944-45. Erected 16th April 2005"). באף אחד מהטקסטים, כולל ההונגרי, לא מוזכר כלל כי הנרצחים היו דווקא יהודים, והטקסט האנגלי אף מוותר על המילה "murdered", ומסתפק בעובדה שהם "נורו". באנדרטאות או במצבות לזכר אנשים שהומתו בזדון על לא עוול בכפם, מקובל לציין בטקסט העברי את האותיות 'הי"ד' (ה' יקום דמם), ואילו כאן נכתב רק "זיכרונם לברכה", משל מתו בשיבה טובה. שמו של האמן נעדר בכל הלוחות, ואין כל הסבר על מהות האנדרטה, הסיבות להקמתה, או משמעותה. ניתן אולי לזהות בכך את הדואליות שבגישת ההונגרים לשואה: זיכרון מחד, והתנערות מאידך.
ראו גם

אנדרטת אורגון לשואה
לקריאה נוספת

אלכס קרשאו, חידת ואלנברג (תרגמה: צילה אלעזר) תל אביב: זמורה ביתן, 2012, עמ' 76.
נעליה של סיוון
קונצ'רטו לכינור של מנדלסון

פליקס מנדלסון-ברתולדי
הקונצ'רטו לכינור במי מינור אופוס 64 הוא הקונצ'רטו לכינור השני והמוכר יותר של המלחין הגרמני פליקס מנדלסון, ויצירתו התזמורתית הגדולה האחרונה. הקונצ'רטו הוא אחת היצירות המפורסמות ביותר ברפרטואר לכינור והוא מבוצע ומוקלט לעיתים קרובות. הייתה לו השפעה ניכרת על רבים מהקונצ'רטי שהגיעו אחריו והוא אחת היצירות החשובות בתולדות המוזיקה הקלאסית.
כתיבה

הקונצ'רטו נכתב במשך שש שנים מ-1838 עד 1844. זוהי יצירה רומנטית לכל דבר הן בתקופה והן בסגנון המוזיקלי שלה. ביצוע הבכורה נערך ב-13 במרץ 1845 בעיר לייפציג שבגרמניה והיצירה בוצעה על ידי תזמורת הגוונדהאוס שמנדלסון בעצמו היה המנצח הראשי שלה. היצירה נכתבה לכינור ותזמורת הכוללת שני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, שתי קרנות יער, טימפני וסקצית מיתרים.
מבנה

ביצוע ממוצע של היצירה לא עולה על 30 דקות והיא לא נחשבת יצירה ארוכה.
הקונצ'רטו בנוי משלושה פרקים בסדר של מהיר, איטי, מהיר:
אלגרו מולטו אפסיונאטו – היצירה נפתחת בכניסה כמעט מידית של הכינור בה הוא מציג לנו את הנושא המרכזי, דבר שלא היה נהוג באותה תקופה בקונצ׳רטי אשר לרוב היו נפתחים בהקדמה תזמורתית ארוכה. הפרק הראשון (מי מינור) בנוי בצורת סונטה האופיינית לקונצ׳רטי באותה תקופה. בפעם הראשונה הקדנצה של הקונצ'רטו, אשר נמצאת באמצע הפרק, נכתבת כולה על ידי המלחין ולא מאולתרת על ידי הנגן. הפרק מסתיים בשני אקורדים של התזמורת שאחריהם הבסון מנגן צליל ארוך שגולש אל תוך הפרק השני.
אנדנטה – הפרק השני (דו מז׳ור) מתחיל בפתיחה קצרה של התזמורת שאחריה הכינור מנגן את הנושא הרגוע של הפרק. הפיתוח של הפרק מגיע בערך באמצע הפרק ונכתב בסולם לה מינור.
אלגרו נון טרופו, אלגרו מולטו ויואצ'ה – הפרק השלישי (מי מז׳ור) נפתח בהקדמה קצרה של הכינור והתזמורת במי מינור המזכירה את הפרק הראשון. לאחר ההקדמה הכינור מנגן קטע סולו קצר שמתחבר לנושא של הפרק. לפרק יש אופי מאוד קופצני ומהיר ודורש יכולות טכניות גבוהות מהסולן.
הערות שוליים

↑  טל אגם, Mendelssohn – Violin Concerto – The Best Recordings – Part One, באתר The Classic Review‏, 29 באוקטובר 2019 (באנגלית)
↑  Top 10 Violin Concertos (updated 2019), באתר Gramophone‏, 2 בינואר 2019 (באנגלית)
↑  פליקס מנדלסון-ברתולדי, באתר BBC (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007431926005171  GND: 300101902  LCCN: n91030067  MusicBrainz work: c230858f-8b2b-3e77-aa3e-777743980263   WorldCat (עם LCCN): n91-030067
קיימות

קיימות: מפגש בין סביבה, חברה וכלכלה
מודל עוגת החתונה המציג את 3 השכבות של היעדים לפיתוח בר קיימא: הביוספירה, החברה והכלכלה.
קיימות (באנגלית: Sustainability) בהגדרתה הרחבה, היא היכולת לשמר או לשפר את מצבם ונגישותם של חומרים או מצבים רצויים לאורך זמן. בהגדרה צרה יותר, קיימות היא מצב בו פעילות אנושית מתנהלת בדרך השומרת על תפקוד המערכות האקולוגיות של כדור הארץ. המילה sustainability נגזרת מהפועל soutenir בצרפתית, שמשמעו לקיים או לתמוך. באקולוגיה, מערכת בת קְיָימָא היא מערכת שהמגוון הביולוגי שלה ופוריותה נשמרים לאורך זמן. ביצות ויערות בוגרים ובריאים הם דוגמאות למערכות ביולוגיות בנות קיימא. עבור בני האדם, קיימות היא מענה על צורכי ההווה מבלי לפגוע ביכולתם של הדורות הבאים לספק את צורכיהם הם.
אפשר לחקור ולנהל קיימות ברמות והקשרים שונים. עם אלה נמנים כושר הנשיאה של כדור הארץ, הקיימות של מגזרים כלכליים, של מערכות אקולוגיות, של מדינות, עיריות, שכונות, גינות ביתיות, חיים פרטיים, סחורות ושירותים, מקצועות, סגנונות חיים, התנהגויות וכן הלאה. למעשה, תחום הקיימות כורך בתוכו את הפעילות הביולוגית והאנושית בכללותה ולפרטיה.
הדיון בנושאי קיימות מתייחס על פי רוב לשלושה עמודי תווך: סביבתי, כלכלי וחברתי. ניהול הקיימות יכול, לכן, להיעשות בכמה דרכים. הדרך המרכזית היא באמצעות ניהול סביבתי (environmental management). גישה זו נשענת ברובה על ידע מתחומי מדעי כדור הארץ, מדעי הסביבה והביולוגיה של שמירת הטבע (conservation biology). הדרך השנייה לקידום הקיימות היא בעזרת ניהול הצריכה האנושית. גישה זו נשענת ברובה על ידע מתחום הכלכלה. הדרך השלישית לניהול הקיימות היא באמצעות כלים חברתיים. זאת משום שצעידה לקראת קיימות היא גם אתגר חברתי שמעורבים בו חוקים לאומיים ובינלאומיים, תכנון עירוני, תחבורה בת קיימא, סגנון חיים מקומי ואישי וצרכנות אתית.
הגדרה

למושג קיימות ישנן קרוב ל־300 הגדרות שונות. למשל: "היכולת לשמר או לשפר את מצבם ונגישותם של חומרים או מצבים רצויים לאורך זמן", "מצב בו פעילות אנושית מתנהלת בדרך השומרת על תפקוד המערכות האקולוגיות של כדור הארץ", או "שיפור איכות החיים של בני האדם בגבולות היכולת של המערכות האקולוגיות התומכות לשאת אותם".
המושג קיימות דומה למושג פיתוח בר־קיימא, אך הם אינם זהים. קיימות נתפסת בדרך־כלל כיעד ארוך טווח (כלומר, להגיע לעולם בר־קיימא), בעוד שפיתוח בר־קיימא מתייחס לאמצעים ולדרכים שיובילו ליעד הזה (כמו חקלאות בת־קיימא, צרכנות בת־קיימא, מינהל תקין, חינוך וכדומה).
ועדת ברונטלנד (אנ') של האו"ם הגדירה בשנת 1987 את פיתוח בר־קיימא כ־"פיתוח העונה על צורכי ההווה מבלי לפגוע ביכולתם של הדורות הבאים לספק את צורכיהם הם." בוועידת הפסגה העולמית בשנת 2005 נקבע כי פיתוח בר־קיימא דורש פשרות בין הצרכים של הסביבה, של החברה ושל הכלכלה - "שלושת עמודי התווך" של הקיימות. גישה זו מובעת באיור שלושת העיגולים המראה ששלושת עמודי התווך תלויים זה בזה, ואף יכולים לחזק זה את זה. התייחסות זו לקיימות כאל רעיון הוליסטי, סתגלני וגמיש הובילה גם לאחת ההגדרות הפופולריות של קיימות: "אינטגרציה מאוזנת ושיטתית בין ביצועים כלכליים, חברתיים וסביבתיים ברמה התוך דורית והבין דורית."