stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סאלח אל-עארורי
הערות שוליים

1 2 3 4  צאלח אלעארורי, בכיר טרור של חמאס: קווים לדמותו, באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור, 3 בנובמבר 2023
↑  דורון פסקין, "הכוכב העולה" של חמאס: מי היה סאלח אל-עארורי, באתר כלכליסט, 2 בינואר 2024
↑  kasba67, סינוואר יצא לחפש אתונות ומצא מלוכה | גל ברגר, באתר קסבה 67 - גל ברגר, ‏2021-05-19.
↑  יאסר עוקבי, ‏חמאס מינה את מי שנחשד כמארגן רצח שלושת הנערים לסגנו של הנייה, באתר מעריב אונליין, 5 באוקטובר 2017
↑  אליאור לוי, משלחת חמאס, בראשות סגן מנהיג הארגון אל-עארורי, הגיעה לרצועת עזה, באתר ynet, 2 באוגוסט 2018
↑  אלי לאון, פרס כספי על ראש בכיר חמאס אל עארורי, באתר ישראל היום, 13 בנובמבר 2018
↑  גיא אלסטר‏, פיקד על הטרור בגדה והיה מעורב בעסקת שליט: זהו סאלח עארורי שחוסל בביירות, באתר וואלה, 2 בינואר 2024
↑  אמיר בוחבוט‏, לצד הכיתוב "הפך למטה השב"כ": צה"ל השתלט על ביתו של בכיר חמאס, באתר וואלה, 21 באוקטובר 2023
↑  כרמלה מנשה, תיעוד: כוחות הביטחון הרסו את ביתו של סלאח אל עארורי, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 31 באוקטובר 2023
↑  שחר קליימן, נטע בר, במתקפת מל"ט: חוסל סגנו של הנייה במעוז חיזבאללה בביירות, באתר ישראל היום, 2 בינואר 2024.
↑  בכיר חמאס סלאח אל-עארורי חוסל בביירות, באתר ‏מאקו‏, 2 בינואר 2024.
↑  אור הלר, "כסף לחמאס והסתה ב-7 באוקטובר": אישום נגד אחותו של אל-עארורי, באתר חדשות 13, 19 בפברואר 2024
↑  הקשר לחמאס נותר במשפחה: הוגש כתב אישום נגד אחותו של סאלח אל-ערורי | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2024-02-19.
↑  חודש וחצי אחרי שחוסל בביירות - כתב אישום הוגש נגד אחותו של סאלח אל-עארורי, באתר ‏מאקו‏, 19 בפברואר 2024
↑  אישום נגד אחות של סאלח אל-עארורי: העבירה כסף לחמאס, באתר ‏מאקו‏, 19 בפברואר 2024
↑  לירן תמרי, מחבל מגיל 13 ונשים שניסו לרצוח: 90 אסירים שוחררו תמורת 3 החטופות ששבו מעזה, באתר ynet, 20 בינואר 2025F
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9813658583705606  GND: 1314996673  VIAF: 2398170467995732370001   WorldCat (עם VIAF): 2398170467995732370001
יואל ואביה בני שמואל

יוֹאֵל וַאֲבִיָה (לפי ספר דברי הימים: וַשְׁנִי וַאֲבִיָּה) הם דמויות מקראיות, בני שמואל הנביא אשר שפטו את ישראל בבאר שבע בעת זקנת אביהם. בנו של יואל, הימן, היה משורר בימי דוד המלך.
רקע

בספר שמואל מתואר שעלי הכהן ביקש משמואל שיספר לו את נבואתו הראשונה, שעסקה בעונש בני עלי. עלי הוסיף וקילל ש”אם תכחד ממני דבר” אזי ”כה יעשה לך אלוהים וכה יוסיף” – גם בניך יהיו בלתי הגונים ולא ירשו את מקומך. ועל־אף ששמואל סיפר את הנבואה התקיימה הקללה בבניו, ומכאן למד רבי אבהו ש”קללת חכם, אפילו על תנאי, היא באה”.
תקופת שפיטתם

כאשר הזדקן שמואל ולא יכול היה לשאת עוד בתפקיד השופט, הוא מינה את שני בניו לשופטים במקומו. על פי הרמב"ם, שמואל עשה מינוי זה בהתאם להלכה האומרת ”לא המלכות בלבד, אלא כל השררות וכל המינויין שבישראל, ירושה לבנו ולבן בנו עד עולם”.
יואל ואביה חטאו בתפקידם, ובספר שמואל, המיוחס לאביהם, נכתב: ”וְלֹא הָלְכוּ בָנָיו בִּדְרָכָו וַיִּטּוּ אַחֲרֵי הַבָּצַע וַיִּקְחוּ שֹׁחַד וַיַּטּוּ מִשְׁפָּט”. על פי התלמוד, בני שמואל לא לקחו שוחד ממש, אלא רק נטו אחר הבצע. הובאו מספר אפשרויות לחטאם:
שמואל, היה הולך במקומות שונים בארץ ולא ישב במקום קבוע, כדי שיקל לעם להשיגו, אך יואל ואביה ישבו בבאר שבע וכך פרנסו סביבם חזנים וסופרים.
היו מבקשים את המעשר הראשון בפיהם, ואפילו שהם לוויים לא היה ראוי שידרשו כסף המגיע להם.
השקיעו כספם אצל סוחרים, ואפילו שלא קבלו מהסוחרים מתנות, בכל זאת נטה לבם לטובת הסוחרים כשבאו לדון אצלם.
לקחו יותר מעשר מהמגיע להם.
יש אומרים שלקחו מתנות כהונה אף שלא היו כוהנים.
בעקבות התנהגות זו, טענו זקני העם, שיש צורך להחליף את יואל ואביה. גם על פי ההלכה, אם בני השופט אינם צדיקים כמותו, אין להם אפשרות למלא את מקומו:”וכל מי שאין בו יראת שמים, אף על פי שחכמתו מרובה, אין ממנין אותו למינוי מן המינויין שבישראל”. זקני ישראל, לא הסתפקו בהדחת השופטים, אלא דרשו גם את שינוי שיטת הממשל לשיטה מלוכנית. התנהגות הנטייה אחר הבצע של בני שמואל הייתה כנראה רק אחד הגורמים לשינוי שיטת הממשל, שכן גורם נוסף ניתן למצוא בספר שמואל, בדברי ה' לאחר תפילה של שמואל לה', בהם מפרט ה' סיבה אחרת - מיאוס במלכותו של האל::
שְׁמַע בְּקוֹל הָעָם לְכֹל אֲשֶׁר יֹאמְרוּ אֵלֶיךָ, כִּי לֹא אֹתְךָ מָאָסוּ, כִּי אֹתִי מָאֲסוּ מִמְּלֹךְ עֲלֵיהֶם
בהמשך הפרק, מתוארת גם שאיפה למנהיגות ביטחונית כנימוק לדרישה למלך:
וְהָיִינוּ גַם-אֲנַחְנוּ, כְּכָל-הַגּוֹיִם; וּשְׁפָטָנוּ מַלְכֵּנוּ וְיָצָא לְפָנֵינוּ, וְנִלְחַם אֶת-מִלְחֲמֹתֵנוּ.
בתקופת שאול

בנאום הפרידה של שמואל, לאחר ביסוס מלכות שאול, מזכיר שמואל את בניו ביחס אליו עצמו: ”וְעַתָּה הִנֵּה הַמֶּלֶךְ מִתְהַלֵּךְ לִפְנֵיכֶם, וַאֲנִי זָקַנְתִּי וָשַׂבְתִּי, וּבָנַי הִנָּם אִתְּכֶם.”
הרד"ק מפרש את הביטוי "ובניי הינם אתכם" לחיוב: אף אם אני קרוב להיפטר מן העולם, בניי יהיו עמכם, ותוכלו לשאול אותם על שקבלו ממני. הרב בעל המצודות פירש שהם "אתכם" – מוכנים לעבוד את המלך וחפצים בו, כשאר העם. לעומתם פרש הרב חיד"א, שהם "אתכם" – דומים לכם, ואינם צדיקים כאביהם.
זיהוי

על־פי מדרש רות רבה, יואל בן שמואל מזוהה עם יואל הנביא. לעומתו מדרש במדבר רבה (י', ה') קושר את יואל הנביא עם אביו – שמואל: ”דברי ה' אשר היה אל יואל בן פתואל" (יואל א', א') זה שמואל. למה נקרא שמו פתואל שפיתה להקב"ה בתפילתו”.
זיהוי > קבלה

על פי רבי חיים ויטאל, נשמת אביה היא משורש נשמת קין.
הרב מנחם עזריה מפאנו כתב בספרו "גלגולי נשמות", שיואל הנביא הוא גלגול של יואל בן שמואל, ופתואל שמצוין כאביו, הוא אביה. על פי הנחה זו, ולפי פתיחת ספר יואל: ”דְּבַר ה' אֲשֶׁר הָיָה אֶל יוֹאֵל בֶּן פְּתוּאֵל”, יש ראיה לכך שיואל ואביה חזרו בתשובה, שכן נאמר במדרש שבכל מקום שמוזכר בתנ"ך שם נביא ושם אביו ידוע שגם אביו נביא, אלא שלא נחשב מספיק כדי שנבואותיו תיכתבנה.
לקריאה נוספת

ר' ישראל יעקב קלפהולץ, אוצר אגדות נ"ך, בני ברק: המסורה, ה'תש"ם־1980, כרך א', פרק שלישי ח.
הערות שוליים

↑  ספר דברי הימים א', פרק ו', פסוק י"ג
↑  ספר דברי הימים א', פרק ו', פסוק י"ח
↑  ספר שמואל א', פרק ג', פסוק י"ז
↑  לפי רש"י
↑  לפי רד"ק
↑  תלמוד בבלי, מסכת מכות, דף י"א, עמוד א'
1 2  משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות מלכים ומלחמות, פרק א', הלכה ז'
↑  ספר שמואל א', פרק ח', פסוק ג'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף נ"ו, עמוד א'
↑  ספר שמואל א', פרק ח', פסוק ט'
↑  ספר שמואל א', פרק ח', פסוק כ'
↑  ספר שמואל א', פרק י"ב, פסוק ב'
↑  רד"ק על הפסוק, ד"ה "ובני הנם אתכם", באתר דעת
↑  מצודת דוד על הפסוק, ד"ה "ועתה", באתר ויקיטקסט
↑  בספר "צווארי שלל", הפטרת קורח א', ב, באתר ספריא
↑  רות רבה, פרשה ד', פסקה ג'
↑  מרדכי כוגן, מקרא לישראל: יואל, ירושלים, מאגנס, 1994, עמ' 19.
↑  משה בר, חכמי המשנה והתלמוד: הגותם פועלם ומנהיגותם, רמת גן, אוניברסיטת בר-אילן, 2011, עמ' 371.
↑  ראו גם:שמות רבה ל"א, ד'
↑  שער הגלגולים הקדמה לו באתר ויקיטקסט
↑  ספר יואל, פרק א', פסוק א'
↑  גלגולי נשמות אות י באתר ויקיטקסט
| תקופת השופטים |
| --- | --- | --- |
| שופטי ישראל | עתניאל בן קנז • אהוד בן גרא • שמגר בן ענת • דבורה הנביאה • גדעון בן יואש •  תולע בן פואה • יאיר הגלעדי • יפתח הגלעדי • אבצן מבית לחם • אילון הזבולוני • עבדון בן הלל • שמשון  • עלי הכהן • שמואל הנביא • יואל ואביה בני שמואל |  |
| דמויות בולטות נוספות | בני קיני • ברק בן אבינעם • יעל אשת חבר הקיני • אבימלך בן גדעון • יותם בן גדעון • פינחס בן אלעזר הכהן • אלקנה • חנה • פנינה • חפני ופינחס • אשת פינחס • מנוח • אשת מנוח • בת יפתח • משפחת אביעזר • יהונתן בן גרשום |  |
| דמויות במגילת רות | אלימלך • בעז • נעמי • רות • ערפה • מחלון וכליון |  |
| דמויות נוכריות בולטות | עגלון מלך מואב • יבין מלך חצור • סיסרא • דלילה • אם סיסרא • כושן רשעתים • זבח וצלמונע |  |
| אירועים | מלחמת סיסרא • שירת דבורה • פסל מיכה • פילגש בגבעה • מגילת רות |  |
| מקומות | גלגל • משכן שילה • נחלות שבטי ישראל • המצפה • מעברות הירדן • חרושת הגויים •  קריית יערים • אלון מעוננים • אלון מוצב • תומר דבורה • בית אל • מרוז |  |
| עמים | שבעת העממים • כנען • פריזי • יבוסי • אמורי • חיווים • חתים • גרגשי • ארמים • מואב • עמון • עמלק • פלשתים • מדין • בני קדם • הקיני |  |
יעקב רוז'ה

| --- | --- |

 לידה:  24 בפברואר 1944 (בן 80) ל' בשבט ה'תש"ד
 מדינה:  ישראל 
 תחומי עיסוק:  חבר מועצת הרבנות הראשית לשעבר ורב העיר בת ים
 
 תפקידים נוספים:  מומחה בזיהוי חללים, רב ארגון זק"א תל אביב, ראש הישיבה התיכונית – בני עקיבא אדר"ת
 
 פרסים והוקרה:  יקיר בת ים 
 
הרב יעקב רוּזָ'ה (נולד ב-24 בפברואר 1944) הוא רב חרדי-דתי לאומי ליטאי מכהן רב העיר בת ים וחבר מועצת הרבנות הראשית, ואחראי תחום הקבורה וזיהוי חללים. בעקבות דחיית הבחירות לרבנות הראשית לישראל שימש במשך כעשרה ימים בתפקיד ממלא מקום נשיא מועצת הרבנות הראשית, ובכך כממלא מקום הרב הראשי לישראל.
ביוגרפיה ופעילות

נולד בוורשה[דרוש מקור] וגדל בתל אביב, אח בכור לשלוש אחיותיו - רחל (אשת הרב יחזקאל דאום), טובה (אשת הרב מנחם פליקס), ורות (אשת הרב חיים פוגל) בצעירותו למד בישיבת היישוב החדש, ולאחר מכן בישיבת חברון.
רעייתו של הרב רוז'ה היא נכדתו של הרב חיים טודרוס הרשלר, משכונת שערי חסד בירושלים.
כיהן כמנהל בית הספר סגולה בבני ברק, שנוסד על ידי אביו, הרב משה רוז'ה, וכראש הישיבה התיכונית "אדר"ת" בבת ים. מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 מכהן כרב שכונות בבת ים, והחל משנת 2019 הוא משמש כרבה האשכנזי של העיר.
בחודש אדר ה'תשע"ט העניקה לו מועצת עיריית בת ים את התואר של רבה האשכנזי הראשי של העיר בת-ים, שלא דרך הליך הבחירה הרשמי של ועדת בחירה של רב עיר, וללא משכורת של רב עיר.
ב-2 ביולי 2024, כ"ו בסיון תשפ"ד, התמנה למ"מ נשיא מועצת הרבנות הראשית לישראל, עקב פקיעת כהונתם של הרבנים הראשיים לישראל, ומכיוון שטרם מונו להם מחליפים קבועים. כעבור פחות מעשרה ימים (ב-10 ביולי 2024, ד' תמוז תשפ"ד), התפטר מתפקידו עקב סירובו למנות נשים לאספה הבוחרת לרבנים הראשיים.
זיהוי חללים וחסד של אמת

בתום שירות צבאי מקוצר בהנדסה קרבית התנדב לחברה קדישא, ועם פרוץ מלחמת יום הכיפורים ב-1973 החל לעסוק בטיפול בחללים. שירת שנים רבות ביחידת הקבורה של פיקוד דרום (יק"פ), עד שהיה סמג"ד היחידה. הרב רוז'ה משמש כיועץ לרב הצבאי הראשי בתחום זיהוי חללים בדרגת סא"ל במילואים. בין השאר היה שותף לבית דין שקבע ששלושת החיילים שנחטפו בחטיפת החיילים בהר דב אינם בין החיים.
הרב רוז'ה משמש כרב החברה קדישא של תל אביב ויו"ר ועד רבני זק"א. בעקבות הפיגוע בקו 5 בשנת 1994, מונה לנציג הרבנות הראשית במכון הלאומי לרפואה משפטית. בבחירות שנערכו בשנת 2008 נבחר הרב רוז'ה למועצת הרבנות הראשית והוא מכהן במועצה כיו"ר ועדה לענייני כבוד המת.
בין השאר נכח הרב רוז'ה במכון לרפואה משפטית בעת זיהוי גופות שלושת הנערים שנחטפו ונרצחו על ידי מחבלים, וציין "אני מעיד כי בשלושת הקדושים לא שלטה רימה ותולעה".
בעקבות טבח שבעה באוקטובר גויס למילואים ועסק בזיהוי חללי המתקפה.
מספריו

חסד ואמת נפגשו – שו"ת העוסק בדיני אבלות. (תשע"ז)
הערות שוליים

↑  מורן בן זכאי, הרב האשכנזי הנכנס שהכריז על גולדין ושאול כעל חללים: "האמונה מחזקת", 19 במרץ 2019, השקמה בת ים
↑  מיכל לוי, הרב רוז'ה מונה לרבה האשכנזי של בת ים, באתר ערוץ 7, כ"ח באדר ב' תשע"ט
↑  שילֹה פריד, מ"מ נשיא מועצת הרבנות הראשית התפטר עקב סירובו למנות נשים לאסיפה הבוחרת, באתר ynet, 10 ביולי 2024
↑  מיכאל טוכפלד, איך קובעים את מותו של חייל, ללא גופה?, באתר nrg
↑  יו"ר ועד רבני זק"א הרב רוז'ה נבחר כחבר מועצת הרבנות הראשית, באתר זק"א, 24 בספטמבר 2008
↑  חברי מועצת הרבנות הראשית, אתר הרבנות הראשית לישראל
↑  עדו בן פורת, "לא היו כל סימני התעללות בגופות", באתר ערוץ 7, 1 בינואר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007419546505171  LCCN: n2022012855  VIAF: 52156675114533582792   WorldCat (עם VIAF): 52156675114533582792 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איל רגב

| --- | --- |

 לידה:  1970 (בן 55 בערך)
 ענף מדעי:  פרופסור לגאוגרפיה היסטורית של תקופת בית שני
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן
 מנחה לדוקטורט:  יהושע שוורץ
 מוסדות:  המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן 
 lisa.biu.ac.il/node/1262
 תרומות עיקריות
 חקר תקופת בית שני, הלכה וחברה בימי בית שני, בית המקדש, מגילות קומראן, החשמונאים והורדוס, ארכאולוגיה חברתית, נצרות קדומה
 
איל רגב (נולד ב-1970) הוא היסטוריון ופרופסור מן המניין לגאוגרפיה היסטורית וארכאולוגיה של ארץ-ישראל בתקופת בית שני במחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה ע"ש מרטין (זוס) באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה

רגב נולד וגדל ברמת גן. את לימודי התואר הראשון עשה רגב באוניברסיטת בר-אילן וסיים ב-1994. את המסלול הישיר לדוקטורט במחלקה ללימודי ארץ-ישראל בבר-אילן הוא סיים ב-1999. את עבודת הדוקטור על 'ההלכה הצדוקית והשפעת הצדוקים על חיי דת וחברה' כתב בהנחיית פרופ' יהושע שוורץ. בשנת 2000 זכה במלגות פולברייט ורוטשילד ושהה בפוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
רגב החל ללמד במחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה ב-1999 כמורה מן החוץ. הוא זכה במלגת אלון והחל ללמד במשרה מלאה ב-2001, אז גם נתמנה למרצה בכיר. ב-2007 הועלה לדרגת פרופסור-חבר ובשנת 2011 מונה לפרופסור מן המניין. רגב שימש כראש המחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה בין השנים 2011-2014. בשנים 2004-2005 היה חבר באקדמיה הצעירה של האקדמיה הישראלית למדעים. הוא הנחה כעשרים עבודות תיזה לתואר שני ועבודות דוקטור.
רגב נשוי לתניה, ואב לחמישה בנים ומתגורר בנווה דניאל. אחיו יואב רגב (נפטר ב-2024) היה מורה דרך וחוקר ארץ-ישראל.
תחומי מחקר

רגב מתמחה בהיסטוריה וארכאולוגיה של תקופת הבית השני: מגילות קומראן, נצרות קדומה, ארכאולוגיה חברתית (קבורה, אומנות, ארכיטקטורה, כלי חרס) פרושים וצדוקים, בית המקדש, החשמונאים והורדוס. הוא עסק בין היתר בקבורה משפחה וחברה בירושלים בסוף ימי בית שני; כתות קומראן בהשוואה לכתות מודרניות; האידאולוגיה והארגון החברתי של יושבי האתר בחִ'רְבַּת קוּמְרָאן; יחסם של הנוצרים הראשונים למקדש; מדוע צלבו את ישו; זהותו היהודית של הורדוס.
מחקריו > הלכה וחברה בימי בית שני

עבודת הדוקטור של רגב עובדה לספר הצדוקים והלכתם: על דת וחברה בימי בית שני, המשרטט את המחלוקות ההלכתיות בין הצדוקים והפרושים מצד אחד, ואת ההבדלים בין הצדוקים להלכה הקומראנית של מגילת המקדש ו'מקצת מעשי התורה' מצד שני. הוא עומד על כך שבמקרים מסוימים ההלכה הצדוקית, שהיא בדרך כלל ההלכה המחמירה, משקפת את ההלכה הקדומה, לפני הפיצול בין הפרושים לצדוקים. הלכות הצדוקים היו שונות משל אלו של כתות קומראן (כגון במגילת המקדש) בתחום לוח השנה ותחומי הקדושה בהר הבית, וכן בדיני הקרבת ואכילת מנחת זבח השלמים. רגב מאפיין את השקפת הצדוקים כ'קדושה דינאמית' להבדיל מן 'הקדושה הסטטית' של הפרושים, ו'הקדושה האולטרה דינאמית' של ההלכה הקומראנית. רגב משחזר את מאזן הכוחות בין הפרושים לצדוקים בתקופה החשמונאית ובתקופת בית הורדוס, מנסה לברר מי שלט בבית המקדש ומתי, ועורך טיפולוגיה חברתית-תרבותית של הכהן כאב טיפוס של הצדוקים והחכם כאב טיפוס של הפרושים. את המודל של תפיסות הקדושה הוא יישם במקביל גם ביחס להבדלים בין תורת כהונה לספר דברים, וכן ביחס להלכה הקומראנית מול זו של חז"ל.
רגב מיפה את עמדותיו ההלכתיות של יוסף בן מתתיהו ביחס לאלו של הפרושים, הצדוקים, וכתות קומראן ומצא שלעיתים הוא דוגל בכל אחת מן השיטות, במה שכינה 'אקלקטיות הלכתית'. אלא שהדבר אינו נובע בהכרח מחוסר עקביות אישית של יוסף בן מתתיהו, כיוון שתופעה זהה ניתן למצוא בכתביו של פילון האלכסנדרוני, בן זמנו של יוסף. משום כך נראה כי היו לא מעט יהודים שלא אימצו באופן אחיד אף אחת מן השיטות אלא התלבטו ביניהן או שילבו אותן זו בזו.
מחקריו > בית המקדש

בניגוד לדעה המקובלת לפיה תפילת הקבע (טקסט קבוע הנאמר בזמנים קבועים על ידי הציבור) החלה בבתי הכנסת לאחר החורבן, רגב עמד על המקורות המלמדים על ראשיתה של תפילת הקבע בבית המקדש, כגון בן סירא וספר מקבים א', ומאוחר יותר גם ספר מעשי השליחים כמו גם רמזים אצל יוסף בן מתתיהו ופילון האלכסנדרוני. התפילה תוך כדי עבודת הקרבנות מתוארת גם במשנה תמיד. רגב עמד על הקשר בין תפילה לקורבן במקורות מימי בית ראשון ושני, וטען שהתפילות שנמצאו במערות קומראן אינן מעידות על קיומה של תפילת קבע מחוץ למקדש בקרב יתר העם.
רגב מנתח את מזמורי ספר תהילים כמקור חשוב להבנת היחס לעבודת הקורבנות ולבית המקדש. בספר תהילים ניתן לראות את ההתלהבות הדתית מן הביקור במקדש והציפייה של בעל המזמורים להגיע אל המקדש, את הרגשות כלפי הבאת הקורבן, תשלום הנדר, הכרה בגדלות האל, וייחוס מוסר לאל או למקריב בעת הבאת הקורבן. בתהילים הקורבן נתפס כמטאפורה למתנה, כאמצעי ליצירת קשר עם האל.
רגב אף עסק בעמדות המורדים ביחס למקדש כסיבה מרכזית למרידתם במרד הגדול נגד רומי. הוא עמד על כך שמדברי הפולמוס כנגד המורדים ב'מלחמת היהודים' של יוסף בן מתתיהו משתמעת טענת המורדים כי המתונים המתנגדים לרומא מטמאים את המקדש ומבזים את עבודת האל. הוא ניסה להסביר את עמדת המורדים כנגד רומניזציה של המקדש – כגון הקרבת קורבן לשלום הקיסר – לאור התקוממויות נגד הפולחן הרומי ברחבי האימפריה הרומית באותה תקופה.
מחקריו > מגילות קומראן

רגב השווה בין ההלכות המיוחסות ליוסי בן יועזר, שפעל בתקופת המקבים, לבין מגילת המקדש וספר ברית דמשק מקומראן. הוא הראה שיוסי ואנשי קומראן עסקו בנושאים דומים, אלא שהחכם הפרושי הקדום הקל באופן עקבי בנושאים בהם בקומראן החמירו. לאור זאת הוא אף הציע לזהות את 'איש הכזב' הנזכר בברית דמשק ובמגילות הפשרים מקומראן עם יוסי בן יועזר.
'מגילת מקצת מעשי התורה' (ממ"ת), מכתב הלכתי הכולל רשימה של הלכות, עוסקת לדעת רגב בסוגיית טומאת המקדש ומנסה לשכנע את הנמען שמחוץ לכת, ייתכן שזהו יונתן החשמונאי, בצדקת עמדותיהם ההלכתיות המחמירות של המחברים. רגב עומד על כך שבעת כתיבת המגילה המחברים טרם הפכו לכת ולא פרשו באופן מלא מן החברה היהודית. הם קיוו ששיטתם ההלכתית ביחס לבית המקדש תתקבל והם יוכלו לשוב ולקחת בו חלק. משנכזבה ציפייתם, הם האשימו את המנהיגות החשמונאית ויתר העם בטומאה מוסרית, ופרשו מן החברה היהודית. עבורם, תפילה והתנהגות מוסרית במסגרת הכת תפסה את מקום המקדש והקורבנות, אם כי באופן זמני בלבד.
רגב בחן את תפיסת העולם, החוקים והארגון של כתות קומראן, היחד וברית דמשק, לאור המודל הסוציולוגי של כיתתיות. הוא עמד על ההבדלים הארגוניים והחברתיים בין שתי היחד וברית דמשק, כגון ארגון היררכי ודומיננטיות של המנהיג המכונה 'המבקר' בברית דמשק לעומת שוויוניות יחסית והעדר מנהיגים ביחד. לדעתו, היחד אימצו תפיסה כיתתית קיצונית ובדלנית יותר מברית דמשק. בספרו רגב בחן את תופעת הכיתתיות בקומראן לפי מודלים סוציולוגיים ואף עמד על קווי דמיון רבים בין כתות קומראן לכתות קדם-מודרניות, ובהן האמיש, ההוטריטים, הפוריטנים, הקווייקרים והשייקרס: טקסי קבלה לכת, קבלה הדרגתית האורכת זמן רב, עונשים דומים לעבירות משמעת, חלוקה לקהילות קטנות המתפצלות בהדרגה, תפיסות דומות ביחס למגדר (שילוב נשים בכת) וכסף (ההון משחית, לעיתים יצירת לשיתוף כלכלי), ונטייה לייחס למנהיג המייסד תכונות מיסטיות.
בניגוד לתפיסה המקובלת לפיה כת היחד הייתה קבוצה שהתנזרה מנשים וחיי משפחה, לדעת רגב אין לכך כל בסיס במגילת סרך היחד, התקנון של אותה הכת. למעשה, אין במגילות שום רמז לכך, ואין להשליך על המגילות מן הידיעות במקורות העתיקים על האיסיים שדגלו בחיי רווקות. לו כת היחד נמנעה מנישואין משפחה ומיניות, היו על כך אזהרות חוזרות ונשנות ועונשים לעבריינים, בדומה לאלו בסרך היחד בנוגע לחוסר משמעת ועבירות מוסריות. שתיקת המגילות בנושא מוכיחה כי לא הייתה כל דרישה לחיי רווקות. לעומת זאת, במגילה אחרת שקשורה ככל הנראה לכת היחד (4Q502 Ritual of Marriage) נזכרות רעיה, אחיות, זקנות, וכן גם זאטוטים. נראה שזוהי הוכחה לחיי משפחה ביחד. אשר לממצא הארכאולוגי בחִ'רְבַּת קוּמְרָאן, אמנם נמצאו שם רק מעט נשים וילדים, אך רק חלק קטן מן הקברים נחפר.
מחקריו > החשמונאים והורדוס

במחקריו על חג החנוכה רגב טוען שמלכתחילה היה זה חג של ימי מילואים בהם נחנך המקדש, הוא נקרא בספר מקבים ב' חג סוכות, מכיוון ששלמה המלך ושבי ציון חנכו את המקדש סמוך לחג הסוכות. בספרו של רגב על האידאולוגיה החשמונאית הוא משלב מחקר היסטורי וארכאולוגי על מנת להבין את זהותם העצמית של החשמונאים כמנהיגים ושליטים וכיצד הם רצו שנתיניהם יראו אותם. על בסיס הארכטקטורה, המקוואות, וכלי החרס בארמונות החשמונאים, והאופן בו המקבים מוצגים בספרי מקבים א' ומקבים ב', רגב טוען שהם התיימרו להיות מנהיגים דתיים, ולא רק פוליטיים. הכתובת המופיעה על רוב מטבעות החשמונאים 'חבר היהודים' מייצגת את כל העם היהודי, ומסמלת את שלטון החשמונאים בשיתוף כל העם היהודי (כולל יהודי התפוצות) או לכל הפחות בשמם של כל בני העם. למעשה, בפועלם של החשמונאים לחיזוק מלכותם, כגון התקנת תשלום שנתי של מחצית השקל עבור בית המבקש על ידי היהודים בארץ-ישראל ובתפוצות, הם עיצבו וחיזקו את הזהות הקולקטיבית של העם היהודי. אשר להתייוונות, החשמונאים אימצו מספר מאפיינים הלניסטיים כגון בריכות שחיה, בתי מרחץ, כמו גם סמלים על גבי המטבעות – קרן שפע, זר, קסדה ועוגן. מאידך, הם הטילו על עצמם מגבלות כשנמנעו מלהשתמש בכלים מיובאים ומפוארים, וארמונותיהם היו צנועים יחסית.
הורדוס נתפס כמי שאימץ באופן מופגן את התרבות ההלניסטית והרומית. אולם, בדיונו בזהות היהודית של הורדוס רגב הראה כי בארמונותיו נתגלו למעלה מ-40 מקוואות טהרה, שחלקם נמצא בחלקים הפנימיים של הארמון ושימשו את המלך ומקורביו. הורדוס אף צירף את המקווה לבית המרחץ הרומאי שהקים ברבים מארמונותיו (כגון יריחו, מצדה, הרודיון וקיפרוס) .ובכך יצר זיקה ישירה בין תרבות רומית לשמירת ההלכה. נוסף לכך, הורדוס וצאצאיו נמנעו בדרך כלל מלהשיא את בנותיהם לגויים, ודרשו מחתנים נכרים להימול וככל הנראה להתגייר. בנאומים המצוטטים אצל יוסף בן מתתיהו, הורדוס ומקורביו הדגישו כי הקרבה לרומא מבטיחה את זכויותיהם הדתיות של היהודים בארץ-ישראל ובתפוצות, ובכך ניסו להצדיק את הקרבה לרומא.
ניתוח ארכטקטוני של ארמונות הורדוס מלמד כי המלך התיימר לארח באופן אישי את המבקרים בארמון והיה מעוניין במגע עם אנשי החצר והמבקרים בארמונותיו. רק בסוף ימיו ניתן לראות התרחקות של חדר הכס של המלך מיתר חלקי הארמון. חשדנותו והסתגרותו של הורדוס התפתחה, לפי הממצא הארכאולוגי, רק בשלב מאוחר של מלכותו.
מחקריו > נצרות קדומה

רגב פרסם מספר מחקרים העוסקים בנצרות הקדומה ובחקר הברית החדשה כחלק מן ההיסטוריה החברתית והדתית של היהודים בארץ-ישראל בימי בית שני. הוא רואה בנוצרים הראשונים חלק בלתי נפרד מן החברה היהודית ואף בחן את הסיבות לכך שהנוצרים נדחו על ידי רוב היהודים וכיצד הגיבו לכך.
חוקרי ברית החדשה מודרניים רבים סוברים כי הסיבה למעצרו ומשפטו של ישו היא שניבא על בוא המשיח ואף נתפס כמשיח שקר. רגב מראה כי במשפטו של ישו ובמקומות אחרים בבשורות עולה סיבה אחרת לסופו של ישו: האשמה כי התיימר להרוס את בית המקדש ולבנות אחר במקומו. אמנם המקורות הנוצריים מכחישים האשמה זו, שלאחר מכן אף יוחסה לממשיכיו של ישו, אך הדבר רק מחזק את המסקנה שזו הייתה סיבה עיקרית לרדיפת ישו, ולאחר מכן גם לרדיפת פטרוס והשליחים, כמו גם יעקב (אחיו של ישו ומנהיג הנוצרים לאחר פטרוס). ראשיתו של העימות בין ישו לממסד המקדשי היא בהפיכת השולחנות של החלפנים וגירוש המוכרים והקונים בהר הבית, אלא שלדעת רגב ישו לא ביקש לפעול נגד הכוהנים והמקדש. לאור יחסו הכללי של ישו לטומאה מוסרית ולכסף, רגב טוען כי ישו מחה על כך שאנשים בלתי מוסריים או מושחתים קונים בכספם הטמא קורבנות או תורמים כספים, ובכך מטמאים את המקדש.
רגב חקר את היחס של הנוצרים הראשונים למקדש. למרות הרקע הקשה של הפיכת השולחנות בהר הבית וההאשמה כי ישו אמר שיהרוס בעצמו את המקדש, ארבע הבשורות טוענות כי ישו ביקר במקדש לעיתים קרובות ולימד במקום. אמנם מיוחסת לו נבואה על חורבן ירושלים, אך ספק אם ישו ההיסטורי חזה את חורבן המקדש, ומכל מקום מחברי הבשורות לא ראו בחורבן אירוע משמח או מעודד, אלא תוצאה עגומה של חטאי העם שדחה את האמונה בישו. ככלל, בבשורות ובאיגרות של פאולוס לא ניתן למצוא דחייה של עבודת הקורבנות, ולעיתים קרובות הנוצרים מדמים את ישו לקורבן, ואת הקהילה הנוצרית למקדש, אך לא מתוך טענה כי ישו והנצרות מחליפים את המקדש, אלא מתוך רצון לדמות אותם לדבר הקדוש ביותר, כלומר לשאוב השראה מן המקדש ועבודת הקורבנות. רק לאחר החורבן פיתחו מחברים נוצרים תחליף של ממש למקדש – מקדש של מעלה המופיע באיגרת אל העברים ובחזון יוחנן.
בעוד חוקרים רבים מגדירים את הנוצרים הראשונים ככת (sect), רגב בחן את ההגדרות השונות של כיתתיות בהן השתמשו והראה שהן לקויות או חלקיות. לטענתו, אין כמעט אף מקור בברית החדשה שמתאים למאפיינים של כת. בניגוד למאפיינים החברתיים של כת, בשנים שטרם החורבן הנוצרים לא התבדלו מן החברה הסובבת אלא חיזרו אחר מצטרפים חדשים ופעלו בירושלים ובמקדש. הם לא הנהיגו כללים וחוקים נוקשים, ולא היה להם ארגון חברתי מוגדר וודאי לא חזק, האופייני לכתות. הם התגבשו לקבוצות רק לקראת סוף המאה הראשונה, ואפילו שמם הרשמי לא היה ברור ואחיד.
רגב הציע כי התופעה החברתית המודרנית הדומה ביותר לנצרות הקדומה היא תנועה דתית חדשה (אנ') או כת (Cult), בדומה להארי קרישנה, סיינטולוגיה, המוניז (כינויים של ה-כנסיית האיחוד) ועוד. מדובר בתופעה חדשה מבחינת האמונות והפרקטיקות, ובמקרה של הנוצרים החידוש הוא באמונה בישו כגואל וקבלת גויים לנצרות, אף שמדובר בתנועה יהודית בבסיסה. תנועות אלו אינן מתבדלות אלא מנסות לחדור לחברה ולטעון שהן לגיטימיות למרות שיש בהן אלמנטים הזרים לחברה בה הן פועלות, ולעיתים הן חסרות ארגון וכללים נוקשים.
פרסומים ומחקרים בולטים > ספרים

הצדוקים והלכתם: על דת וחברה בימי בית שני, יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשס"ה, 457 עמ'.
ארץ ישראל בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד. מהכיבוש היווני עד ימי האסלאם, 333 לפנה"ס – 647 לספירה, ירושלים, כרטא, 280 עמ' (עם זאב ספראי).
Sectarianism in Qumran: A Cross-Cultural Perspective, Religion and Society Series 45, Berlin, Walter de Gruyter 2007, 438 pp.
The Hasmoneans: Ideology, Archaeology, Identity, Vandenhoeck & Ruprecht, Journal of Ancient Judaism Supplements 10, 313 pp.
The Temple in Early Christianity: Experiencing the Sacred, Anchor Bible Library, Yael University Press (2019)
תל אל אחמר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  1,475 מ' 
 מדינה:  סוריה סוריה דה יורה   ישראל ישראל דה פקטו
 מיקום:  רמת הגולן
 רכס הרים:  הגולן הסורי
 קואורדינטות:  33°17′44″N 35°50′51″E﻿ / ﻿33.295525373766°N 35.847444534302°E﻿ / 33.295525373766; 35.847444534302
  (למפת סוריה מוגדלת) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהתל אל אחמר(למפת סוריה רגילה) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהתל אל אחמר
 
תל אל אחמר הוא הר הנמצא בגולן הסורי. גובהו הוא 1475 מטר. הוא ההר הגבוה ביותר בחבל הבשן, אם לא מחשיבים את הר הדרוזים. ההר גבוה יותר מהר ורדה שגובהו 1226 מטר - הנחשב כשיא הגובה ברמת הגולן . תל אל אחמר הוא הר געש כבוי, כיתר התילים הגעשיים ברמת הגולן ובגולן הסורי, ועשוי מבזלת. הוא מצוי 6 קילומטרים צפונית-מזרחית לגבול ישראל–סוריה, למרגלות החרמון, דבר שעושה אותו גם להר הצפוני ביותר בבשן.
בינואר 2025 כבש צה"ל את ההר במסגרת מבצע חץ הבשן.
ראו גם

הר ורדה