stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רורמונד
היסטוריה > לאחר המלחמה > התקפות הצבא האירי הרפובליקני

ב-1 במאי 1988, נרצחו שלושה אנשי חיל האוויר המלכותי הבריטי ושלושה נוספים נפצעו בהתקפה כפולה של אנשי הצבא האירי הרפובליקני. בשוק של רורמונד, ליד הגבול בין גרמניה לבין הולנד, פתחו אנשי הארגון באש על רכב בו ישנו שלושה אנשי רגימנט ה-RAF מבסיס חיל האוויר בוילדנרט שבגרמניה. איש-אוויר עליון איאן שינר נהרג ושני חבריו נפצעו. לאחר שעה וחצי נהרגו בהתקפה שנייה שני אנשי אוויר בריטים ושניים אחרים נפצעו במהלך בילוי במועדון לילה.
ב-27 במאי 1990, נורו ארבעה תיירים אוסטרלים במרכז רורמונד, שניים מהם מתו. בשל העובדה שהם נסעו ברכב בעל לוחיות רישוי בריטיות, חשבו טרוריסטים מארגון הצבא האירי הרפובליקני שהם חיילים בריטים.
היסטוריה > לאחר המלחמה > רעידת אדמה

ב-13 באפריל 1992 התרחשה רעידת אדמה בדרגה 5.4 בסולם מגניטודה לפי מומנט ליד רורמונד. רעידה זו הייתה החזקה ביותר במערב אירופה מאז 1756. בעקבות הרעש השתנו מפלסי המים בבארות רבים באגן הריין התחתון. רעידת האדמה לא גרמה לאבדות בנפש, אך נגרמו נזקים לרכוש, בעיקר לשתי כנסיות ברורמונד.
היסטוריה > לאחר המלחמה > שיטפונות

כעיר הסמוכה לשני נהרות ומוקפת על ידם סבלה רורמונד במהלך תולדותיה משיטפונות. השיטפונות הקשים ביותר אירעו בדצמבר 1993, עם נזק בשווי של 245 מיליון גילדן הולנדי ובינואר 1995, בו שווי הנזק הגיע ל-500 מיליון גילדן הולנדי ומספר האנשים שפונו מבתיהם הגיע ל-210,000.
היסטוריה > לאחר המלחמה > פשע

רורמונד ידועה כמקום לא בטוח יחסית בהולנד, בעיה לה שותפות ערים רבות הקרובות לגבול. ב-2006 הייתה העיר מדורגת במקום השלישי בהולנד ברמת הפשיעה בה, יותר מאמסטרדם. ב-2007 ירדה העיר למקום התשיעי ברמת הפשיעה. מאמצים רבים נעשו לצמצם את היקף הפשעים הקטנים (פריצות לבתים ולמכוניות). ב-2013 דורגה רורמונד במקום ה-13 בהולנד ברמת הפשיעה.
הערות שוליים

↑  משרד הסטטיסטיקה של הולנד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550296505171  BnF: cb124743022 (data)  GND: 4197120-6  ICCU: BVEV070466  LCCN: n81018495  MusicBrainz: 147819b3-053e-4a21-8005-7076b7d5d297  NKC: ge765370  SUDOC: 061054062  VIAF: 167022866   WorldCat (עם VIAF): 167022866
שלל ימי (חוק)

אוניית הוד־מלכותו "בלנץ'" גוררת את הפריגטה הצרפתית "לה פיק" שנפלה לידיה שלל, 1795.
שָׁלָל יַמִּי או מַלְקוֹחַ יַמִִּי (באנגלית: prize) הוא מונח מתחום המשפט הימי, המשמש לתיאור כלי שיט ומטענו שנתפסו בים על ידי אוניית מלחמה או פריבטיר במהלך סכסוך מזוין, לרוב במהלך מלחמה. אין המדובר בשוד ימי, אלא בתפיסת כלי שיט מסחריים של מדינה יריבה כדי להסב נזק לכלכלתה ועל ידי כך לחבל במאמציה המלחמתיים.
ראשיתה של לוחמה מסוג זה באירופה של ימי הביניים, אך היא הגיעה לשיאה בעידן אוניות המפרשים, בתקופה שבין אמצע המאה השמונה־עשרה לאמצע המאה התשע־עשרה לערך. הזכות לתפוס שלל בים הייתה מתמיד ועודנה זכותו הבלעדית של הכתר או הריבון. בעבר נהגו שליטים ומדינות להנפיק כתבי הרשאה (letters of marque), המתירים לאנשים פרטיים (פריבטירים) לתפוס אוניות סוחר של האויב בתמורה לנתח משווי השלל. חוקי השלל הימי שחקקו המדינות השונות הסדירו את חלוקת שווי השלל בין הריבון לצוות האונייה הלוכדת, בין אם פריבטיר בין אם אונייה של הצי המלחמתי. נוסף על כך קבעו החוקים אימתי נחשבה אונייה לשלל ימי לגיטימי, וזאת כדי להגן על חופש השיט של כלי שיט אחרים על פי משפט בינלאומי פומבי. משעה שהובאה אוניית השלל אל נמל ידידותי, עברה ההכרעה בעניינה לבית דין ימי לענייני שלל (prize court) מטעם הכתר או הריבון; ההליך המשפטי היה כלפי האונייה והמטען עצמם (in rem) ולא נגד בעליו, ובית הדין החליט מה מעמדו המשפטי של הרכוש שנתפס ומה יש לעשות בו – להחזירו לבעליו, למוכרו, להשמידו ועוד.
שייטת אוניות המערכה השלישית (בריטניה)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  בריטניה בריטניה
 סוג:  שייטת
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1913–1945 (כ־32 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 יחידת אם:  הצי המלכותי הצי המלכותי
 
שייטת אוניות המערכה השלישית הייתה שייטת ימית של הצי המלכותי הבריטי שכללה אוניות מערכה וכלי שיט אחרים, והייתה פעילה לפחות מ-1914 עד 1945. שייטת אוניות המערכה השלישית הייתה בתחילה חלק מצי הבית של הצי המלכותי. במהלך מלחמת העולם הראשונה שונה שם צי הבית ל"גרנד פליט" ("הצי הגדול"). במהלך מלחמת העולם השנייה חיפתה השייטת על שיירות באוקיינוס האטלנטי.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

ב-5 באוגוסט 1914 היו בשייטת שמונה אוניות: קינג אדוארד השביעי, אפריקה, בריטניה, קומונוולת', דומיניון, היברניה, הינדוסטן וזילנדיה. השייטת של שמונה אוניות מערכה פרה-דרדנוט מסדרת קינג אדוארד השביעי זכתה לכינוי "השמונה המתנודדות" לאור נטייתן הקלה להתגלגל בים.
השייטת שימשה בתחילה כחלק מה"גרנד פליט" לתמיכה בסיירות בפטרולים בים הצפוני. ב-29 באפריל 1916 הועברה שייטת אוניות המערכה השלישית לשרנס מרוזית' ועברה תחת פיקוד נור בשפך התמזה. המהלך נועד להעמיד יותר ספינות גדולות זמינות לתפקידי הגנת החוף, לאחר הפגזת ירמות' ולואוסטופט על ידי אוניות גרמניות ב-24 באפריל 1916.
בזמן קרב יוטלנד, השייטת כללה: דרדנוט (אוניית הדגל של תת-אדמירל אדוארד אדן ברדפורד), אפריקה, בריטניה, קומונוולת', דומיניון, היברניה, הינדוסטן וזילנדיה, בתוספת הסיירת הממוגנת דיימונד. בנוסף צורפה שייטת הסיירות השלישית, המורכבת מהסיירות המשוריינות אנטרים, דבונשייר רוקסבורו, יחד עם המשחתות ביבר, דרואיד, פרט, היינד, הורנט וסנדפליי משייטת המשחתות הראשונה, ומאסטיף ומאצ'לס מהשייטת המשחתות העשירית.
למעשה בגלל שהאוניות הפכו לישנות על ידי הצגת אוניית המערכה המהפכנית דרדנוט שאוניות מערכה ברחבי העולם החלו לחקות את עיצובה, שייטת אוניות המערכה השלישית לא מילאה תפקיד בקרב יוטלנד. הצורך במשחתות נלוות לאוניות מערכה אלו ניתן מאוחר יותר כסיבה לכך שגם שייטת המשחתות הארוויץ' נעצרה ולא לקחה חלק בקרב יוטלנד.
לאחר אובדן קינג אדוארד השביעי בינואר 1916 שירתו אפריקה ובריטניה בים התיכון בשנים 1916–1917. האוניות הנותרות תוגברו על ידי דרדנוט מיוני 1916 ואילך. החל מנובמבר 1917, שייטת אוניות המערכה השלישית התכווצה בהדרגה בגודלה, כאשר כוחותיה המוקדמים ניתקו בהדרגה לתפקידים אחרים.
השייטת, המורכבת עד עתה מדרדנוט בלבד, פורקה ב-20 באפריל 1918.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

בתחילת מלחמת העולם השנייה, השייטת היוותה חלק מכוח התעלה וכללה שתי אוניות בלבד:
אדמירל משנה לנסלוט הולנד;
רזולושן – קפטן ק. ה. נוקס ליטל;
רוונג' – קפטן א. ר. ארצ'ר.
מאוחר יותר במלחמה, השייטת התבססה בהליפקס, נובה סקוטיה. שייטת אוניות המערכה השלישית, הייתה אחראית על חיפוי שיירות האוקיינוס האטלנטי; והפכה לימים לכוח הליווי הצפון אטלנטי. באותה תקופה, פושטות שטח גרמניות היו עניין מובהק, ובכך הקצאת אוניות מערכה. RMS Ascania – סיירת סוחרים חמושה – הייתה חלק מהשייטת בתקופה זו. סיבורן – בסיס Fleet Air Arm הוקם בתחנת RCAF Dartmouth בספטמבר 1940. סיבורן הייתה אמורה לספק לבסיס חוף מתקני ניהול ותחזוקה למטוסי פיירי סורדפיש והוולרוס שהוקצו לספינות של שייטת אוניות המערכה השלישית.
בשנת 1942, שייטת אוניות המערכה השלישית, כללה כעת;
תת אדמירל קמפבל טייט;
רזולושן – קפטן א. ר. הלפהייד;
ראמיליס – קפטן ד. נ. ק. טאפנל;
רוונג' – קפטן ל. ו. מורגן;
רויאל סובריין – קפטן רג'ינלד הנרי פורטל;
השייטת הפליגה למזרח הרחוק והפכה לחלק מהצי המזרחי. השייטת היוותה חלק מכוח B. מול הכוח העדיף של כוח נושאות המטוסים קידו בוטאי היפני במהלך הפשיטה באוקיינוס ההודי ב-1942, הרכיב האיטי של הצי המזרחי - כולל אוניות המערכה של כוח B - הוסר ונשלח חזרה לקילינדיני במזרח אפריקה כדי להימנע מהשמדתם בידי יפנים. הרמס - נושאת המטוסים היחידה של כוח B - נותקה והושמדה ליד ציילון.
בשנת 1945, השייטת כללה שתי אוניות מערכה, קווין אליזבת ריישלייה של צרפת החופשית, וכן עוד שתי נושאות מטוסים ליווי, ארבע סיירות ושש משחתות. שתי אוניות מערכה ונושאות מטוסים ליווי היוו חלק מכוח החיפוי של מבצע דרקולה, ההשתלטות מחדש על רנגון. תת-אדמירל הרולד ווקר פיקד על השייטת באותה עת.
מפקדים

המפקדים היו כדלקמן:
תת-אדמירל סר ססיל ברני (1912–1913)
תת-אדמירל סר לואיס ביילי (1913–1914)
תת-אדמירל סר אדוארד ברדפורד (1914–1916)
תת-אדמירל סר ג'ון דה רובק (מאי-נובמבר 1916)
תת-אדמירל סר הרברט הית' (1916–1917)
תת-אדמירל סר דאדלי דה צ'יר (1917–1918)
אדמירל משנה סר דאגלס ניקולסון (אפריל-אוקטובר 1919)
אדמירל משנה יו ווטסון (1924–1925)
תת-אדמירל סר מייקל הודג'ס אפריל (1925–1926)
אדמירל משנה פרנסיס מיטשל (מרץ-מאי 1926)
אדמירל משנה רוג'ר בקהאוז מאי (1926–1927)
תת-אדמירל פרסיבל הול-תומפסון (1927–1928)
אדמירל משנה ג'ון קייסמנט (1928–1929)
אדמירל משנה הנרי קיטסון (1929–1930)
אדמירל משנה ג'ורג' הייד (1930–1931)
אדמירל משנה לנסלוט הולנד (1939–1940)
אדמירל משנה סטיוארט בונהם קרטר (1940–1942)
תת-אדמירל סר אלגרנון ויליס (1942–1943)
תת-אדמירל הרולד ווקר (1944–1945)
אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי בתמרונים בקירוב. 1909.
שיטת צ'בק למשחק

שיטת צ'בק למשחק היא שיטת משחק שפותחה על ידי המורה למשחק איוואנה צ'בק. שיטת המשחק מבוססת על חשיפת כאבו האישי של השחקן, בדומה לשיטות משחק אחרות כגון סטניסלבסקי, מייסנר (אנ') והאגן.
ייחודיות השיטה היא בשימוש ברגש, לא כתוצאה סופית, אלא כדרך להשגת יעד. על פי צ'בק ישנן ארבע מטרות על עיקריות ובסיסיות לכל דמות, בכל סיפור: אהבה, עוצמה, הערכה והישרדות. העיקרון המוביל את ניתוח הטקסט, יהיה למצוא את מטרת העל של הדמות, ולנסח אותה בצורה הכי בסיסית ואנושית. צ'בק פורטת את שלבי ניתוח הטקסט ל-12 שלבים, ובסיפרה מפרטת על כל שלב, תוך נתינת דוגמאות.
רקע

איוואנה צ'בק (אנ') היא מורה למשחק, ומייסדת בית הספר למשחק Ivana Chubbuck Studios בהוליווד. היא נולדה ב-1952 בדטרויט, מישיגן. ב-2004 פורסם ספרה "כוחו של השחקן: כל השלבים מהתסריט לדמות חיה, נושמת ודינמית". הספר מכיל את המתודולוגיה של שיטת צ'בק, שבבסיסה היא שיטה קפדנית ומפורטת לניתוח תסריט או מחזה, שלב אחר שלב. הוא תורגם למספר שפות ובהן עברית, רוסית, איטלקית ודנית.
שנים עשר השלבים על פי שיטת צ'בק למשחק

מטרת העל: מה צריכה הדמות יותר מכול.
מטרת הסצנה: מה צריכה הדמות במהלך סצנה שלמה.
מכשולים: המשוכות הגופניות, הרגשיות והמנטליות שמקשות על הדמות מלהשיג את מטרת העל ומטרת הסצנה שלה.
תחליף: יצירת הזדהות בין שחקן נוסף בסצנה (או דמות בסצנה) לבין דמות אמיתית כלשהי מחייו האישיים של השחקן, שמתאימה למטרת העל ומטרת הסצנה.
עצמים פנימיים: התמונות שעולות בראשו של השחקן בזמן שהוא מדבר את הטקסט או שומע את הטקסט המופנה כלפיו.
מקצבים ופעולות: שינויים במחשבה/רעיון במהלך סצנה. מכונה גם "ביט" (Bit).
רגע לפני: אירוע אישי לפני כניסת השחקן לסצנה, שמספק לו מקום שממנו יפעל בה.
מקום וקיר רביעי: הענקת תכונות של מקום אמיתי בחיי השחקן, למציאות הפיזית של הדמות שמתרחשת על במה.
מעשים (Doings): ההתנהגות הפיזית של השחקן.
מונולוג פנימי: הדיאלוג "המתגלגל" בראשו של השחקן בעת ביצוע הסצנה, ושאינו מבטא אותו בקול רם.
נסיבות מוקדמות: ההיסטוריה של הדמות ומצבור חוויות החיים שלה על פי הטקסט, שקובע את פעולותיה.
לשחרר: "למרות ששיטת צ'בק משתמשת באינטלקט של השחקן, היא איננה תרגיל אינטלקטואלי. השיטה מספקת דרך ליצור התנהגות אנושית, כדי לחקות את הזרימה הטבעית של החיים ולהיות ספונטני על השחקן לבטוח בעבודה שביצע באחד-עשר הכלים הקודמים ולשחרר" כלומר, לבצע את הסצנה בחופש פעולה.
ישנה חשיבות לסדר השלבים, כל שלב הוא המשך הכרחי לשלב הקודם לו, ולניתוח מדויק של הטקסט.
שנים עשר השלבים על פי שיטת צ'בק למשחק > יומן רגשי

אחת הדרכים למציאת תחליף (שלב מספר 4) היא כתיבת "יומן רגשי" בו מתעמת השחקן עם דמות אמיתית מחייו, ללא מעצורים, וללא סייגים. כתיבת היומן הרגשי, היא כתיבה אינטואיטיבית, מהירה ואישית (איננה מיועדת לקריאה של אדם זר). את היומן הרגשי ממליצה צ'בק לכתוב בעט, כדי שתהיה כתיבה שוטפת (הן רגשית והן טכנית), ולהתחיל אותה בכתיבת מטרת הסצנה. דוגמה: "אני צריך שתאהב אותי" צ'בק מאמינה שהשם הראשון שעולה למודעות הוא התחליף הראוי לעבודה על הסצנה.
שנים עשר השלבים על פי שיטת צ'בק למשחק > צ'בק בישראל

איוואנה צ'בק ביקרה בישראל שלוש פעמים בעקבות יוזמה של המפיק-במאי ארי דוידוביץ' ובהפקתו. במסגרת ביקוריה בישראל ערכה צ'בק סדנאות משחק לשחקנים ישראלים והרצאות לקהל הרחב במסגרת סדנאות ״היפרמדיה״ ליוצרים.
צ'בק הכשירה את הבמאי שחר רוזן, ואת השחקן אלון נוימן למורים בלעדיים לשיטתה בישראל, והם שניהם מאמנים שחקנים רבים, בקבוצות תרגול בשיטת צ'בק, ובשיתוף פעולה עם שח"ם – ארגון השחקנים בישראל.
אימון ותרגול בשיטה מקנים לה את הערך המוסף של שיטת משחק, והופכים אותה הלכה למעשה, מתוך הבנה שמי שמגדיר את עצמו איש מקצוע, בין אם הוא רופא ובין אם הוא שחקן, חייב להתאמן ולשמור על כושר מקצועי בין אם הוא עוסק במלאכתו ובין אם הוא בשלב ההתמחות.
צ'בק נוער – מסגרת לנוער ללימודי צ'בק. לימודים של הטכניקה אשר מותאמים לשחקנים צעירים בגילאי 13–18. רונה סטרשנוב ואורן דיקמן הן מורות בלעדיות ללימוד הטכניקה לנוער, והן מעבירות את הקורסים. גם הן הוכשרו כמו שחר רוזן ואלון נוימן בסטודיו בלוס אנג'לס וביחד הם חלק מצ'בק ישראל.
שנים עשר השלבים על פי שיטת צ'בק למשחק > צ'בק בישראל > צ'בק בחינוך

משרד החינוך בישראל אינו מכיר בשיטת צ'בק ובשל כך, היא אינה נלמדת במגמות תיאטרון, ובתוכנית הלימודים לבגרויות. מורים לתיאטרון יכולים ללמדה כראות עיניהם כערך מוסף בלבד, אך היא איננה נחשבת כשיטה עליה ייבחנו התלמידים לבגרות.
לקריאה נוספת

"כוחו של השחקן. שיטת צ'בק למשחק: כל השלבים מהתסריט לדמות חיה, נושמת ודינמית", אסיה, 2009
שול קולט

שול און קולטור פארבאנד ("שוּל אוּן קוּלטוּר פַרבָּנְד"; יידיש: איגוד בתי הספר והתרבות), שנודעה בכינוי המקוצר "שול קולט", הייתה רשת בתי ספר יהודיים חילוניים, שפעלה בפולין בין שתי מלחמות העולם.
הרשת הוקמה על ידי איחוד הברית העולמית של פועלי ציון ימין ופועלי ציון ("ברית הפועלים העברית הסוציאליסטית פועלי ציון - צ"ס), שפרשו מ"ציש"א", והייתה קטנה ביחס לרשתות האחרות. בתי הספר של "שול קולט" היו חילוניים, והשפה העיקרית בהם הייתה יידיש. עם זאת, בניגוד ל"ציש"א", ראו אנשי "שול קולט" בעברית שפה השנייה, אך עקב דרישת השלטונות הכניסו גם פולנית לתוכנית הלימודים ובכך הפכו, למעשה, לתלת-לשוניים.
ראו גם

ציש"א
תרבות
יבנה
חורב ובית יעקב
בתי הספר הפולניים-העבריים
שאבאסובקי
פוליטיקה וחינוך ביהדות פולין בין שתי מלחמות העולם
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה ובנושא תולדות עם ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שיטת פורד-פלקרסון

שיטת פורד-פלקרסון (Ford–Fulkerson Algorithm, או בקיצור FFA) היא שיטה חמדנית למציאת זרימה אופטימלית בגרף. השיטה היא סכמה כללית, וקיימים מספר אלגוריתמים, בעלי סיבוכיות זמן שונה, המממשים אותה.
הרעיון הבסיסי מאחורי השיטה הוא שיפור איטרטיבי: מתחילים עם פונקציית זרימה שנותנת ערך 0 לכל קשת, ולאחר מכן מחפשים דרכים לשפר אותה על ידי בדיקת מסלולים מהמקור אל הבור. אם מתגלה מסלול אשר ניתן להגדיל את הזרימה בו, הפונקציה מתוקנת בהתאם לכך, והתהליך חוזר על עצמו עד שמתקבלת הפונקציה האופטימלית.
תיאור מדויק של השיטה מתבסס על מושג הרשת השיורית, שמתאר את מצב רשת הזרימה ביחס לפונקציית זרימה נתונה.
שיטה זו פותחה על ידי המתמטיקאים לסטר פורד ג'וניור ודלברט פלקרסון בשנת 1956.
רשת שיורית

בהינתן זרימה, ניתן לבדוק כיצד ניתן לשפר אותה (כלומר, להגדיל את ערך הזרימה) באמצעות שימוש בגרף המכונה "הרשת השיורית", אשר מייצג את הקשתות שדרכן ניתן להגדיל את הזרימה.
מבחינה פורמלית, לכל זוג צמתים  \ (u,v) מגדירים את הקיבול השיורי של  \ (u,v) על ידי:
\ c_{f}(u,v)=c(u,v)-f(u,v)
הקיבול השיורי יכול להיות גדול מהקיבול  \ c(u,v) שכן ערך פונקציית הזרימה יכול להיות שלילי. כדי להבין זאת יש לזכור כי הקיבול השיורי מייצג את כמות הזרימה נטו שניתן להעביר מהצומת  \ u אל הצומת  \ v - ואת הזרימה נטו ניתן להגדיל גם על ידי הקטנת הזרימה בכיוון ההפוך. בשל כך, הקיבול השיורי של  \ (u,v) יכול להיות חיובי אף אם אין כלל קשת מ- \ u אל  \ v אלא רק בכיוון ההפוך (ואז קיבול שיורי חיובי פירושו שכרגע יש זרימה בכיוון ההפוך ואותה ניתן להקטין).
הרשת השיורית היא גרף מכוון שצמתיו הם צומתי רשת הזרימה המקורית, ויש בו קשת בין כל זוג צמתים שעבורו  \ c_{f}(u,v)>0. כלומר, הגרף מייצג את כל המקומות שבהם ניתן להעביר זרימה נוספת ברשת המקורית.
מסלול שיפור הוא מסלול מהמקור אל הבור ברשת השיורית. קיום של מסלול שיפור שכזה פירושו שברשת המקורית ניתן להעביר זרימה נוספת דרך אותו מסלול.
שיטת פורד-פלקרסון פועלת בצורה איטרטיבית כך: בכל איטרציה, מחפשים מסלול שיפור ברשת השיורית של הגרף הנוכחי. אם נמצא מסלול שיפור שכזה, נמצא מהו הקיבול השיורי המינימלי של הקשתות שמרכיבות את המסלול. מספר זה הוא הגודל שבו ניתן להגדיל את הזרימה הקיימת במסלול ברשת הזרימה (שכן הקשת שבה מתקבל המינימום של הקיבול מהווה "צוואר בקבוק", שחוסם את גודל הזרימה שניתן להעביר דרך המסלול כולו). לאחר מכן מתקנים את פונקציית הזרימה בקשתות המסלול בגרף על ידי הוספת המספר שנמצא עליהן (יש לשים לב כי אין פירוש הדבר בהכרח הגדלת הזרם מצומת אחד לשני - ייתכן גם מצב שבו מוקטן הזרם העובר בכיוון ההפוך).
השיטה מסיימת את פעולתה לאחר שלא נמצאו מסלולי שיפור עבור הזרימה הנוכחית. במקרה זה, הזרימה היא אופטימלית. המשפט המראה זאת מכונה משפט זרימה־מקסימלית חתך־מינימלי.
מימוש שיטת פורד-פלקרסון

המימוש הנאיבי של שיטת פורד-פלקרסון מכונה לעיתים אלגוריתם פורד-פלקרסון. נאיביות האלגוריתם מתבטאת בכך שבחירת מסלולי השיפור שלו היא שרירותית. האלגוריתם הוא כדלהלן:
לכל קשת \ (u,v)\in E בצע
\ f(u,v)=0
\ f(v,u)=0
כל עוד קיים מסלול מ- \ s אל \ t ברשת השיורית המושרית על ידי \ f , בצע, עבור מסלול \ p מסוים:
\ c_{f}(p)=\min \left\{c_{f}(u,v)|(u,v)\in p\right\}
לכל קשת \ (u,v)\in p בצע:
\ f(u,v)=f(u,v)+c_{f}(p)
\ f(v,u)=-f(u,v)
לרוע המזל, במימוש זה השיטה אינה פועלת היטב. למעשה, אם קיבולות הקשתות אינן מספרים רציונליים, לא מובטח שהשיטה תעצור אי פעם - אף על פי שבכל איטרציה גדל ערכה של פונקציית הזרימה, הוא אינו בהכרח מתכנס לערך הזרימה המקסימלית האפשרית. הדוגמה הפשוטה ביותר לרשת זרימה בה הדבר מתרחש היא בעלת שישה צמתים ושמונה קשתות .
כאשר קיבולות הקשתות הן מספרים שלמים, כל איטרציה מגדילה את ערך פונקציית הזרימה לפחות ב-1, ולכן התכנסות מובטחת. אם הן מספרים רציונליים, ניתן להפוך את כולן למספרים שלמים על ידי כפל במכנה משותף, ולכן אין הבדל בין המקרים מבחינה זו.
עם זאת, גם כאשר מובטח כי האלגוריתם יסיים את ריצתו, סיבוכיות הזמן תלויה בערכה המקסימלי של פונקציית הזרימה: ניתן להראות כי הוא  \ O(|E|f^{*}), כאשר  \ f^{*} הוא ערך הזרימה המקסימלי.
דוגמה לרשת שבה האלגוריתם עלול לדרוש זמן ריצה מסדר גודל זה מוצגת משמאל: תמונה א' היא של רשת הזרימה עצמה, כאשר מסלול שיפור מסומן על ידי החצים המודגשים. תמונה ב' מציגה את הרשת השיורית לאחר הגברת הזרם דרך מסלול השיפור. כיוון החץ שבמרכז התהפך שכן כעת זורם זרם בגודל יחידה מ-b אל a, ולכן גודל הזרימה מ-a אל b הוא מינוס 1, והדבר מתווסף לקיבולת מ-a אל b שהיא אפס (שכן לא קיימת קשת בכיוון הזה). גם בתמונה ב' מוצג מסלול שיפור על ידי החצים המודגשים. תמונה ג' מציגה את הרשת השיורית לאחר הגברת הזרם במסלול זה. הסימטריה המקורית של הרשת נשמרה, וההבדל היחיד הוא שכעת על כל אחת מהקשתות פרט לאמצעית הקיבולת קטנה ב-1. מכיוון שכל איטרציה משפרת ב-1 בלבד את ערך פונקציית הזרימה, מספר האיטרציות שיידרש לסיום האלגוריתם (בהנחה שתמיד ייבחרו שני מסלולי השיפור שהצגנו) הוא בדיוק ערכה המקסימלי של פונקציית הזרימה.
מימוש שיטת פורד-פלקרסון > אלגוריתם אדמונדס-קארפ

מימוש יעיל אחד של שיטת פורד-פלקרסון מכונה אלגוריתם אדמונדס-קארפ. הרעיון שעומד בבסיסו הוא מציאת מסלול השיפור  \ p על ידי ביצוע אלגוריתם חיפוש לרוחב על הרשת השיורית, כך שהמסלול מ- \ s אל  \ t יהיה מאורך מינימלי (כאשר אורך מסלול הוא מספר הקשתות שבו), השיפור מתבצע על ידי הרצת BFS מהקודקוד הנוכחי.
ניתן להוכיח כי סיבוכיות הזמן של אלגוריתם זה היא  \ O\left(\left|V\right|\cdot \left|E\right|^{2}\right). סיבוכיות זו נובעת משני גורמים: ראשית, הרצת אלגוריתם חיפוש לרוחב דורשת באופן כללי זמן של  \ O(E), ומתבצעת הרצה אחת של האלגוריתם בכל איטרציה. גם שיפור הזרימה בכל איטרציה דורש זמן של  \ O(|E|). ניתן להראות כי מספר האיטרציות הוא לכל היותר  \ O(VE). כדי לראות זאת משתמשים במושג של קשת קריטית - קשת המופיעה בגרף השיורי באיטרציה i אך לא באיטרציה i+1. עבור אלגוריתם אדמונדס-קארפ מתקיימת התכונה כי אם קשת  \ (u,v) שהייתה קריטית באיטרציה מסוימת שבה והופיעה באיטרציה מאוחרת יותר, אז המרחק בין  \ u ו- \ s בגרף השיורי גדל לפחות ב-2 בין האיטרציות, ולכן קשת לא יכולה להיות קריטית יותר מ- \ O(V) פעמים (כי אורך מסלול בגרף הוא  \ O(V)), ומכיוון שמספר הקשתות בגרף השיורי הוא  \ O(E) (לכל קשת בגרף המקורי יש לכל היותר שתי קשתות בגרף השיורי) ובשל העובדה שבכל איטרציה יש לפחות קשת קריטית אחת, נובע כי יש לכל היותר  \ O(VE) איטרציות.
האלגוריתם פורסם לראשונה על ידי יפים דיניץ ב-1970, ופעם נוספת, באופן בלתי תלוי, על ידי ג'ק אדמונדס וריצ'רד קארפ ב-1972, האלגוריתם של דיניץ (אשר יתואר להלן) כלל טכניקות נוספות, אשר קיצרו את זמן הריצה ל- \ O(V^{2}E).
מימוש שיטת פורד-פלקרסון > אלגוריתם דיניץ

אלגוריתם דיניץ פותח על ידי יפים דיניץ במוסקבה בברית המועצות בשנת 1970.
האלגוריתם דומה לאלגוריתם אדמונדס-קארפ, אך הוא מתוחכם ממנו, והדבר בא לידי ביטוי בחסם קטן יותר על זמן הריצה, של  \ O(V^{2}E). הרעיון הבסיסי באלגוריתם הוא זה של שיטת פורד-פלקרסון – מציאת מסלול שיפור, ושיפור הזרימה לאורכו, אך האלגוריתם של דיניץ מאפשר למצוא מספר מסלולי שיפור "בבת אחת", ובצורה יעילה יותר מאשר באלגוריתם אדמונדס-קארפ. האלגוריתם מבוסס על מושג נוסף לזה של הגרף השיורי – גרף השכבות. בהינתן זרימה וגרף שיורי עבורה, גרף השכבות בנוי על הגרף השיורי, ומחולק ל"שכבות" על פי מרחקי הצמתים שבכל שכבה מהצומת  \ s– בשכבה ה- \ k נמצאים כל הצמתים שמרחקם מ- \ s הוא בדיוק  \ k (כאן מרחק הוא מספר הקשתות שיש לעבור במסלול המחבר את שני הצמתים).
הקשתות היחידות שבגרף השכבות הן אלו שמחברות בין צמתים השייכים לשתי שכבות סמוכות (כלומר, כל קשת שייכת למסלול קצר ביותר מ- \ sאל איזושהי צומת).
בהינתן גרף שכבות, ניתן למצוא בקלות יחסית זרימה שתנצל אותו "לחלוטין".  זרימה שכזו מכונה זרימה חוסמת. מבחינה פורמלית, זרימה חוסמת היא כזו שבכל מסלול מ- \ s אל  \ t בגרף השכבות קיימת קשת  \ (u,v) כך ש- \ c(u,v)=f(u,v).
כדי למצוא זרימה חוסמת בגרף שכבות ניתן להשתמש באלגוריתם חיפוש לעומק, שיחפש מסלולים מ- \ s אל  \ t, יעביר זרימה בקשתות על מסלול שנמצא, ויסיר קשתות שהקיבולת שלהן התמלאה. כמו כן אם האלגוריתם מגיע למבוי סתום (צומת שאין ממנו יציאה אך אינו  \ t) הוא מסיר את כל הקשתות שנכנסות אליו. כך מובטח שבכל הרצה של אלגוריתם החיפוש לעומק יקטן מספר הקשתות בגרף השכבות ב-1, ולכן ישנן לכל היותר  \ O(E) הרצות של אלגוריתם החיפוש לעומק, ומכיוון שהאלגוריתם על גרף שכבות שכזה דורש לכל היותר זמן של  \ O(V), מובטח כי מציאת זרימה חוסמת תיקח לכל היותר זמן של  \ O(VE).
האלגוריתם של דיניץ מוצא זרימה חוסמת בגרף השכבות ומשפר באמצעותה את הזרימה הקיימת בגרף המקורי. הוא חוזר על התהליך שוב ושוב עד אשר בגרף השכבות אין מסלול המחבר את  \ sאל  \ t. ניתן להראות כי בכל איטרציה של האלגוריתם, המרחק בין  \ sל- \ tבגרף השיורי גדל ממש, ולכן מובטח שהאלגוריתם יסיים תוך  \ O(V)איטרציות, ומכאן הסיבוכיות הכוללת שלו.
הערות שוליים

↑  Ford, L. R.; Fulkerson, D. R. (1956). "Maximal flow through a network". Canadian Journal of Mathematics. 8: 399–404.
↑  Dinic, E. A. (1970). "Algorithm for solution of a problem of maximum flow in a network with power estimation". Soviet Math. Doklady. Doklady. 11: 1277–1280.
↑  Edmonds, Jack; Karp, Richard M. (1972). "Theoretical improvements in algorithmic efficiency for network flow problems". Journal of the ACM. Association for Computing Machinery. 19 (2): 248–264. doi:10.1145/321694.321699.
↑  בין השנים 1998 ל-2019 היה דיניץ פרופסור במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. (קישור לידיעה באתר המחלקה למדעי המחשב)
רשת זרימה עם זרימה כל שהיא (לא מקסימלית)
הרשת השיורית עבור רשת הזרימה והזרימה שהוצגו קודם
רשת זרימה בה אלגוריתם פורד-פלקרסון עלול לדרוש זמן ריצה מסדר גודל של ערך הזרימה המקסימלית
שולגי

לוח בכתב יתדות המפאר את שולגי על ניצחונותיו. מוזיאון סולימאניה בעיראק
שני עגילים מתקופת שולגי. אוסף מוזיאון סולימאניה בכורדיסטן, עיראק
שׁוּלגִי היה מלך שומרי, אשר מלך בין 1999–2047 לפני הספירה לערך.
שולגי היה המלך השני בשושלת השלישית של אור, בתקופה המכונה בפי החוקרים "תקופת הרנסאנס השומרי". הוא מלך 48 שנה, המתוארכות לשנים 1999–2047 לפני הספירה על פי הכרונולוגיה המאחרת, או לשנים 2113–2161 על פי הכרונולוגיה המקדימה.
שולגי היה בנו של מייסד השושלת השלישית של אור, המלך אור-נמו. הוא החשיב עצמו לאל, והתגאה ביכולות מיתולוגיות ועל-אנושיות. כך למשל הוא הקדיש מזמור של הלל עצמי לתיאור מרוץ שערך מן הבירה אור אל עיר הקודש ניפור ובחזרה - מרחק של כמאה ושישים קילומטר - במשך יום אחד בלבד, וכל זאת במזג אוויר סוער.
אחד המפעלים הבולטים של שולגי היה סלילתן ותחזוקתן של דרכים בממלכתו. הוא בנה פונדקים בצדי הדרכים, בהם יכולים היו עוברי האורח להינפש, להסתתר מפני הגשם או השמש וללון.
שולגי ידוע גם במהפכה שערך בתוכנית הלימודים של בתי הספר השומריים: הוא היה השליט המסופוטמי הראשון אשר זיהה את כוחו של בית הספר כמעצב תודעה ודעת קהל, ועל כן דאג להפוך את המזמורים הרבים שנכתבו בשמו ולכבודו לחומר לימוד בסיסי, אשר הועתק שוב ושוב בבתי הספר ללבלרים בשומר, וכך להנציח את זכרו[דרוש מקור].
ראו גם

רשימת המלכים השומרית
חוקי אור-נמו
מזמורי המלך שולגי - מאת יעקב קליין
רצועת קפריבי

כפר ברצועת קפריבי
רצועת קפריבי (בגרמנית: Caprivizipfel) או רצועת אוקבנגו, היא רצועת אדמה צרה בנמיביה, הנמצאת 450 ק"מ מזרחית למחוז אוקבנגו, בין בוטסואנה בדרום לבין אנגולה וזמביה בצפון. רצועת קפריבי נתחמת בגבולות טבעיים של ארבעה נהרות: אוקבנגו, קוונדו, צ'ובה וזמבזי. העיר הגדולה ביותר בקפריבי היא העיר קאטימה מולילו, ונכון לשנת 2001 יש בה 22,134 תושבים.
היסטוריה

רצועת קפריבי נקראת על שמו של לאו פון קפריבי, שהיה קנצלר גרמניה בין השנים 1890–1894 אחרי ביסמרק. ב-1 ביולי 1890 נחתם הסכם בין גרמניה לבריטניה, הסכם הידוע בשם הסכם הליגולנד-זנזיבר שבו הוחלפו טריטוריות באפריקה בין גרמניה ובריטניה, ובמהלכו קיבלה גרמניה את השליטה ברצועת קפריבי. האינטרס של גרמניה בקפריבי היה נהר הזמבזי שעובר בה, משום שעל ידו הם ביקשו לפרוץ להם נתיב בתוך היבשת בין מזרח אפריקה הגרמנית לבין דרום-מערב אפריקה הגרמנית. לרוע מזלם של הגרמנים, כ-64 ק"מ מזרחית משם נמצאים מפלי ויקטוריה שלא איפשרו זאת.
רצועת קפריבי היא בעלת חשיבות צבאית פוליטית-אסטרטגית, כיוון שהיא כעין פרוזדור מעבר בין הטריטוריות באזור. במהלך הפעולות של הקונגרס הלאומי האפריקני כנגד ממשלת דרום אפריקה (1965-1994), מלחמת העצמאות של זימבבואה (1970-1979) וכן במהלך מלחמת האזרחים באנגולה (1975-2002) ראו תושבי קפריבי פעילות צבאית ממושכת וחוו פלישות רבות של צבאות שונים שהשתמשו ברצועה על מנת לעבור מטריטוריה לטריטוריה.
המנהל הדרום אפריקאי בדרום-מערב אפריקה (בתקופה שנמיביה הייתה טריטוריה של דרום אפריקה) החליט לתת לקפריבי בשנת 1976 ריבונות. הדבר נתקיים בחלקו, כאשר "ממשלת קפריבי" הוקמה, ניתן לה דגל משלה, המנון משלה וכן מעטה של צבא.