ג'ורג' מקגוורן
סנאטור > הבחירות לנשיאות ב-1972

ב-18 בינואר 1971, בנאום ששודר בטלוויזיה של דקוטה הדרומית, הכריז מקגוורן כי יתמודד שוב על מועמדות המפלגה לנשיאות. עם פתיחת המירוץ נחשב מקגוורן לבעל סיכויים נמוכים לזכות והגיע למקום החמישי בסקרים אחר המועמדים המובילים, אד מאסקי והאמפרי. הכרזת מקגוורן, יותר משנה וחצי לפני הבחירות, על כניסתו, הייתה הכניסה המוקדמת ביותר למירוץ מאז אנדרו ג'קסון, והדבר נועד לסייע לו להתגבר על יריביו. עד לינואר 1972, רק שלושה אחוזים מהדמוקרטים תמכו בו.
מנהל מסע הבחירות שלו, גארי הארט, הסנאטור לעתיד ומתמודד בבחירות של 1984, החליט על אסטרטגיה בה יתמודד מקגוורן מול מאסקי באזורים ספציפיים כדי שיצליח לארגן טוב יותר את המשאבים שלו.
בנאום כניסתו, הכריז מקגוורן שיסיג כל חייל מווייטנאם, ושישפר את המצב הכלכלי לאחר הקטנת תקציב הביטחון. הנשיא לעתיד ביל קלינטון, והילרי רודהאם ניהלו את מסע הבחירות של מקגוורן בטקסס.
המערכת החדשה הובילה לכך שמקגוורן התמקד בעשרים ושמונה המדינות שערכו אספות בחירה, בהן יהיה לו קל וזול יותר לנצח. מקגוורן הגביר את הרטוריקה הפופוליסטית שלו, ושיטותיו הנחו לאחר מכן את ג'ימי קרטר ואת דונלד טראמפ.
הנשיא ניקסון, שהניח כי מקגוורן הוא המועמד הדמוקרטי אותו יהיה לו הכי קל לנצח, נקט בתכסיסים שונים כדי להבטיח את ניצחונו בבחירות המקדימות. בתקופה זו התחוללה פרשת ווטרגייט, אולם חלקו של ניקסון בפרשה נודע רק לאחר הבחירות. מאסקי נכשל בגלל ארגון רע והיטפלות מצד אנשי ניקסון. מקגוורן הגיע למקום השלישי באספת הבחירה באיווה.
מעט לפני הבחירות בניו המפשייר, חוסלו סיכוייו של מאסקי לאחר שנחשף מכתב בעיתון מקומי. המכתב, שזויף בידי אנשי ניקסון, טען שמאסקי קילל צרפתים-קנדים, מה שפגע בו בקרב האוכלוסייה הצרפתית בניו אינגלנד. לאחר מכן נטען שאשתו ג'יין שתתה לשוכרה במהלך מסע הבחירות וסיפרה בדיחות גסות. מאסקי הגן על אשתו בנאום מחוץ למשרדי העיתון במהלך סופת שלגים. על אף שטען שנמסו על פניו פתיתי שלג, טענה העיתונות שהוא בכה, מה שפגע במוניטין שלו. בפריימריז בניו המפשייר מקגוורן הגיע למקום השני, צמוד למאסקי. התמיכה והמשאבים במאסקי הידלדלו, והאמפרי, שחזר לסנאט, ניסה להתמודד מול מקגוורן, כשגם מושל אלבמה ג'ורג' וולאס מנסה להתמודד לאחר שניצח בבחירות המקדימות בפלורידה ב-14 במרץ. מקגוורן ניצח את האמפרי ואת וולאס ב-4 באפריל בוויסקונסין, ומשך את הפועלים. לאחר מכן ניצח בבחירות במסצ'וסטס ב-25 באפריל. מקגוורן החל להפוך למועמד המוביל. הוא נכנס מאוחר לבחירות באוהיו ב-2 במאי, בחירות שנחשבו להימור בטוח עבור האמפרי, אולם בהן הצליח מקגוורן להגיע למקום שני צמוד להאמפרי. וולאס והאמפרי עדיין ניצחו במערכות בחירות, אולם ניסיון התנקשות בוולאס במאי הוביל ליציאתו מהמירוץ, ומקגוורן הצליח לשלוט במדינות בעלות אספות הבחירה. הקרב האחרון התרחש בקליפורניה, בה השקיע האמפרי ושידר כמה תשדירים שתקפו את מקגוורן. ב-6 ביוני, ניצח מקגוורן בבחירות בהפרש של חמישה אחוזים וזכה בכל הצירים. ב-20 ביוני ניצח בניו יורק והבטיח את מועמדותו. אולם ההתקפות של האמפרי כנגדו ותיוגו כקיצוני הובילו להידרדרות בסקרים מול ניקסון.
מקגוורן זכה לתמיכת כמה ידוענים, ביניהם קרול קינג, לורן באקול, ג'יימס טיילור, פול ניומן, גולדי הון, לינדה רונסטאדט, ברט לנקסטר, ג'ק ניקולסון, פיטר, פול ומרי, וורן בייטי ושירלי מקליין. ברברה סטרייסנד ארגנה מופע לגיוס כספים עבור מקגוורן, שמשך שמונה עשר אלף אנשים, אולם ההוצאות הובילו לרווח של 18,000 דולרים בלבד.
יומיים לאחר הבחירות במסצ'וסטס, פרסם העיתונאי רוברט נובאק ציטוט סנאטור דמוקרטי בעילום שם (מאוחר יותר התברר שהיה זה תומאס איגלטון, כמה חודשים לפני שנבחר להיות סגנו של מקגוורן): "העם לא יודע שמקגוורן מייצג חנינות, הפלות ולגיליזציה של סמים. כשאמריקה המרכזית (middle America) - אמריקה המרכזית והקתולית במיוחד - יגלו על כך, הוא מת". בהמשך המירוץ לנשיאות נאלץ מקגוורן להתמודד עם השמצות מצד אנשי ניקסון, שתייגו אותו כתומך ב"חנינות, הפלות ולגליזציה של סמים".
מקרה חריג התרחש במהלך הבחירות בנברסקה. מושל המדינה פרנק מוריסון ניסה לטעון שמקגוורן לא תומך בלגליזציה של סמים, או של הפלות, דבר שהוביל לאכזבה בקרב הצעירים.
במהלך הבחירות המקדימות, התמקד מקגוורן בתנועות שורשיות ועקף את מרכזי המפלגה המסורתיים. הוא ניצל את התמיכה שזכה לה מצד מתנגדי המלחמה ותומכי הרפורמות. אלפי סטודנטים היו מעורבים במסע הבחירות שלו. בנוסף הרוויח מניצחונו בשמונה מערכות הבחירות המקדימות החשובות יותר. הוא היה חלש יחסית בדרום ובמערב התיכון התעשייתי, ואף קיבל פחות קולות מהאמפרי ומעט יותר מוולאס.
מקגוורן קידם מצע שתמך בנסיגה מווייטנאם בתמורה לשחרור שבויים אמריקניים ומתן חנינה לסרבנים שעזבו את המדינה.
בנוסף, תמך בהקטנה של שלושים ושבעה אחוזים בתקציב הביטחון במשך שלוש שנים. הוא הציע להעניק אלף דולר לכל אזרח אמריקני. הוא תמך ברפורמה במערכת הרווחה, במס הכנסה שלילי ובפישוט הביורוקרטיה. עם זאת, עדיין נחשב לליברל מדי והצעותיו בתחומי פנים הורדו מהמצע באוגוסט. זאת למרות העובדה שהצעות כמס הכנסה שלילי, שנתמכו בידי מילטון פרידמן ואף בידי ממשל ניקסון, היו שמרניות בעיקרן. החוקים שמקגוורן הציע היו אוניברסליים ולא כוונו אך ורק לעניים. מקגוורן גם תמך בתיקון לחוקה שיבטיח שוויון זכויות.
החוקים החדשים לבחירות המקדימות ולבחירת הצירים הובילו לאתגרים שונים. דמוקרטים מסורתיים כאיגודי העובדים והמנהיגים העירוניים סבלו מתת ייצוג. תומכי מקגוורן הצליחו להשיג את רוב המושבים, אולם רבים הרגישו שלא מדובר בייצוג של הבוחרים של המפלגה. מושל ג'ורג'יה ג'ימי קרטר הוביל תנועה נגד מקגוורן. לאחר מכן קמה התארגנות של דמוקרטים ממדינות הדרום ושל פועלים מאוגדים שהתנגדו למקגוורן בשבועות האחרונים לפני הוועידה. רק בלילה הראשון של הוועידה הדמוקרטית הלאומית במיאמי ביץ' הצליח מקגוורן לאשרר את ניצחונו בקליפורניה והבטיח לעצמו מספיק צירים כדי להיבחר. לאחר מכן התרחשו עימותים בנוגע למצע, והמצע שאושר היה הליברלי ביותר שהיה עד אז. ב-12 ביולי, נבחר מקגוורן באופן רשמי למועמדות. הוא השתלט על מוסדות המפלגה והצליח להעביר הצעות ליברליות. לאחר מכן פנתה הוועידה לבחירה בסגנו. לאחר שזכה במועמדות, הציע מקגוורן לטד קנדי (שסקרים חשפו שישפר את מעמדו של מקגוורן) לרוץ עמו כמועמד לסגנות הנשיאות, אך זה סירב. מקגוורן רצה להשיג סגן קתולי שהיה קשור לעבודה המאוגדת, ולתפקיד נבחר הסנאטור תומאס איגלטון ממיזורי. בלילה האחרון של הוועידה, עימותים בין הצירים על זהותו של הסגן (גם ארצ'י בנקר זכה לתמיכה בקרב הצירים המיואשים) הובילו לדחיית נאומו של מקגוורן. מקגוורן נאם את נאומו רק בשלוש לפנות בוקר, ובמקום לנאום מול שבעים מיליון צופים נאם מול חמישה עשר מיליון בלבד.
שבועיים לאחר נעילת הוועידה, נודע כי איגלטון עבר טיפולים בנזעי חשמל נגד דיכאון ממנו סבל בתחילת שנות השישים. כעבור כמה שנים התברר שאיגלטון סבל מהפרעה דו־קוטבית. מקגוורן, שלא ידע זאת קודם לכן, גיבה תחילה את איגלטון, בעיקר בשל ההזדהות איתו עקב מאבקה של בתו בדיכאון, והצהיר כי הוא תומך בו "באלף אחוזים". אנשים רבים עוד תמכו באיגלטון, אולם מספר רב של עיתונאים ופוליטיקאים פקפקו ביכולתו לכהן כסגן נשיא, ואף כנשיא ותהו האם מקגוורן יוכל להתמודד עם הנטל.
בעקבות ביקורת ציבורית בנושא, נוסף להתייעצות של מקגוורן עם רופאים בולטים ורופאים שטיפלו באיגלטון, קיבל מקגוורן את התפטרותו של איגלטון. הייתה זאת הפעם היחידה בה מועמד לתפקיד סגן הנשיא מטעם מפלגה גדולה נאלץ לפרוש. לאחר שחמישה מועמדים סירבו למלא את מקומו של איגלטון, ביניהם גם טד קנדי, אדמונד מאסקי, יוברט האמפרי ואברהם ריביקוף, בחר מקגוורן בסרג'נט שרייבר, שגריר ארצות הברית בצרפת וגיסם של האחים קנדי. הצהרותיו הסותרות של מקגוורן עוררו רושם לא עקבי, גרמו נזק לתדמיתו ולדבריו השפיעו בצורה "קטסטרופלית" על המירוץ לנשיאות.
מסע הבחירות לא היה טוב למקגוורן. ניקסון לא ערך מסע בחירות, והוא בעיקר נסמך על ההילה שלו לאחר ביקורו בסין באותה השנה והוועדה לבקרה על נשק שהתרחשה במוסקבה. בנוסף, הצהיר הנרי קיסינג'ר שהשלום בווייטנאם עומד להגיע. הרפובליקנים תקפו את מקגוורן וטענו שהיה חלש בנושאי ביטחון ועודד את האויב. ניקסון טען שמקגוורן רוצה "שלום בכל מחיר" בווייטנאם, ולא "שלום עם כבוד" כפי שהוא הציע. מדיניותו של ניקסון שכללה את העברת נטל הלחימה לכוחות וייטאמיים מקומיים זכתה לתמיכה רבה. מקגוורן לא הדגיש את ניסיונו הצבאי במסע הבחירות. הוא טען שהיה מדובר בטעות פוליטית, אולם שלא רצה לפאר את עצמו. העובדה שהיה מזוהה עם שינוי חוקי הבחירות המקדימות והוביל להקטנת השפעתם של מנהיגי המפלגה, הובילה לכך שהתקשה להשיג את תמיכת הנשיא ג'ונסון. איגודי הפועלים נותרו נייטרליים ולא תמכו במקגוורן. הדמוקרטים מהדרום, בהנהגת ג'ון קונלי, מושל טקסס, תמכו בניקסון. ניקסון השתמש בתקציב גדול פי שניים ממקגוורן.
ניקסון ביקש מעוזריו להשתמש במסמכים ממשלתיים כדי לנסות למצוא חומר על מקגוורן ועל התורמים שלו. תומכי ניקסון תקפו את מקגוורן באופן ציבורי וניקסון הפיץ עליו כותרות שליליות. ביוני 1972, פרצו אנשים למטה הוועדה הדמוקרטית הלאומית במתחם ווטרגייט. הפרשה לא נחשפה במהלך הבחירות, ורוב התקשורת התמקדה בקושי של מקגוורן ולכן הנושא לא זכה לחשיפה. פעולות ניקסון לא השפיעו על תוצאות הבחירות לכאן או לכאן.
ניקסון הצליח להשיג תמיכה מהדרום באמצעות הקטנת תמיכתו בזכויות האזרח. מקגוורן השווה בין ניקסון להיטלר בנושא הפריצה לווטרגייט.
לאחר הצהרתו של קיסינג'ר שוועידת השלום בפריז עומדת להשיג הסכם לסיום המלחמה, טען מקגוורן שלניקסון אין תוכנית לסיום המלחמה.
בשבוע האחרון של מסע הבחירות, כבר הבין מקגוורן שיפסיד. תקרית נוספת התרחשה במישיגן ב-2 בנובמבר, כאשר אחד מתומכי ניקסון קרא קריאות ביניים במהלך נאום שנשא מקגוורן, וזה בתגובה קרא לו כדי "לספר לו סוד", ולחש באוזנו: "שק לי בתחת". העיתונות דיווחה על הנושא. היו שטענו שדווקא תגובה זאת הפגינה עוצמה שמקגוורן לקה בה בחסר. היו שאמרו שהיה מדובר ב"שורה הטובה ביותר במערכת הבחירות".
בבחירות הכלליות ב-7 בנובמבר, הובס מקגוורן על ידי ניקסון. הנשיא המכהן זכה ברוב של 60.7 אחוזים מקולות המצביעים וב-520 אלקטורים, לעומת 37.5 אחוזים ו-17 אלקטורים בלבד ליריבו - היה זה ההפרש השני בגודלו בתולדות הבחירות. מקגוורן ניצח רק במסצ'וסטס ובוושינגטון הבירה, ואף לא ניצח בדקוטה הדרומית (אם כי היה מדובר במדינה רפובליקנית מסורתית). הוא ניצח רק ב-134 מחוזות. מדובר בתוצאה הגרועה ביותר מבחינת מחוזות עבור מועמד של מפלגה מרכזית.