stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנס לנגסדורף
ביוגרפיה

לנגסדורף נולד בברגן שעל האי ריגן כבן הבכור. ב-1898 עקרה משפחתו לדיסלדורף והיו שכניו של מקסימיליאן פון שפה, לימים אדמירל וגיבור מלחמה גרמני. לנגסדורף הושפע משכניו והצטרף ב-1912 לצי הגרמני למרות מחאות הוריו. שירת כלוטננט במלחמת העולם הראשונה ואף זכה בצלב הברזל דרגה שנייה על תפקודו בקרב יוטלנד ב-1916. מאוחר יותר קיבל את צלב הברזל דרגה ראשונה.
לאחר המלחמה הוצב כקצין תיאום בדרזדן וב-1930 קיבל פיקוד על שייטת טרפדות קטנות. עם עליית הנאצים לשלטון ביקש לחזור ולשרת בים אך הוצב במשרד הפנים. ב-1936 הוצב על הגרף שפה ובאוקטובר 1938 קיבל את הפיקוד עליה. בחודשיים הראשונים לביצוע המשימה שלו באוקיינוס האטלנטי זכה להצלחה מסחררת והטביע 9 אוניות, בהדחק כולל של 50,000 טון, ללא אף הרוג בצוותו. לנגסדורף היה עוצר את אוניות הסוחר ומעלה את נוסעיהן לאונייתו, לפני טיבוען. לאחר שהבריטים הבינו את גודל הסכנה של הגרף שפה על התעבורה הימית הם דלקו אחריו והתפתח קרב נהר לה פלטה.
לאחר שהגרף שפה נפגעה היא נאלצה להיכנס לנמל במונטווידאו לתיקונים ושם גם נערך טקס הקבורה למלחים שנהרגו בקרב. עדות מהלווית המלחים טוענת שלנגסדורף היה היחיד שהצדיע בהצדעה הימית המסורתית ולא בהינף מועל היד הנאצי. כשהבין שאין לו סיכוי מול הכוח הימי הבריטי העדיף העומד מולו, החליט לנגסדורף להטביע את הגרף שפה ולהתאבד, על מנת למנוע טענות על פחדנות. לנגסדורף שוכנע להימנע מהתאבדות על ידי אנשי צוותו, אך יומיים אחר כך, כאשר הבין כי הכוח הבריטי מולו הורכב מסיירות קלות, כך שהתמודדות עמו הייתה אפשרית, התאבד ביריה תוך שהוא נשען על סמל הגרף שפה, כמעשה סימבולי לטביעת אונייתו.
לנגסדורף השאיר מכתב למשפחתו ומפקדיו.
במותי עכשיו אוכיח שהלוחמים המשרתים ברייך השלישי מוכנים להקריב עצמם עבור כבוד הדגל. אני בלבד נושא באחריות להטבעת הגרף שפי. אני שמח לשלם בחיי על מנת למנוע כל כתם אפשרי בכבוד הדגל ומשרתיו. אני ניצב מול גורלי באמונה שלמה בעתידה של האומה והפיהרר.
.
לנגסדורף נקבר בחלקה הגרמנית בבית הקברות בבואנוס איירס ובהלוויתו חלקו לו כבוד קצינים וימאים מכוחות שני הצדדים שלחמו בקרב נהר לה פלטה.
המודל הרפואי

המודל הרפואי הוא סדרת פרוצדורות על פיה כל הרופאים עוברים את הכשרתם. המודל נוסח לראשונה על ידי הפסיכיאטר רונאלד לאינג, בספרו "הפוליטיקה של המשפחה" (1971).
על פי המודל, בעת קבלת מטופל במרפאתו, הרופא מברר מהי תלונת המטופל, חוקר את תולדות החולה, בודק בעברו הרחוק יותר את ההיסטוריה הרפואית, עורך בדיקות פיזיות ובדיקות נוספות בהתאם לצורך, קובע אבחנה רפואית, מציע אפשרויות טיפול ומטפל בהתאם, ולבסוף נותן פרוגנוזה עם או ללא המלצה לטיפול בהמשך.
על פי הסוציולוג ארווינג גופמן, המודל הרפואי משקף גישה כלפי פתולוגיה שמטרתה למצוא טיפול רפואי לתסמינים ולתסמונות שאובחנו, ושמתייחסת אל הגוף האנושי כאל מכונה מורכבת.
המודל הרפואי מהווה גם אחת הגישות המרכזיות להבנת הפרעות נפשיות. על פי המודל, הפרעה נפשית נחשבת למחלה רפואית, שתסמיניה הם התנהגותיים במקום פיזיולוגיים, ולפיכך גם הטיפול בה הוא על פי פרוצדורות רפואיות. ההפרעה הנפשית מבטאת פגיעה במערכת העצבים המרכזית, מערכת העצבים האוטונומית או המערכת האנדוקרינית, היא עשויה להיות תורשתית ונגרמת בשל לקות גנטית, מבנית, ביוכימית וכו'. בניגוד למודלים אחרים להבנת פסיכופתולוגיה, המודל הרפואי לא מתייחס לגורמים פסיכולוגיים ולסביבתו החברתית של האדם כגורמים רלוונטיים בהפרעת הנפש. בהמשך התפתח מהמודל הרפואי מודל רחב יותר, המודל הביו-פסיכולוגי, שנותן מקום גם לגורמים נוספים.
המודל הרפואי למוגבלות

המודל הרפואי מתייחס ללקות כאל מגבלה גופנית השייכת לאדם. ההתייחסות לאנשים אלו היא כאל "פגומים",המוגבלות היא פנימית, שייכת להם, לכן הם המקור לבעיה ויש "לתקן אותם".
כבר בתקופת התנ"ך ההתייחסות לאדם הייתה בהתאם למחלתו ולאבחנה הרפואית שניתנה לו. 
ההנחה הייתה שאנשים עם אותה מחלה הם בעלי צרכים זהים ולפיכך זקוקים לאותו טיפול. 
התפיסה הרפואית המסורתית התייחסה לאדם כאל אינדיבידואל הדורש התייחסות ספציפית הקשורה בסימפטומים בלבד. האדם המוגבל נתפס כסובל מטרגדיה אישית ונחשב לאבנורמלי. תוצאות ההתערבות נשפטו לפי הדיאגנוזה בלבד. תוויות רפואיות מתייחסות למצבים שונים אך ללא אבחנה והערכה שונה לכל מטופל באשר להיסטוריה הרפואית של האדם ומשפחתו, התפקוד הפרה-מורבידי, גיל האדם וכדומה.
מוגבלות על פי המודל הרפואי היא לקות רפואית. לפי מודל זה נכות מוגדרת כמצב לא תקין, היוצא דופן מתוך החברה הבריאה, ומתמקדת במצב הביולוגי או הפיזי שעמו הפרט נדרש להתמודד. ההתמקדות היא בלקות ובמגבלות הפונקציונליות של בעלי המוגבלות לעומת יתר החברה. הביקורת על המודל טוענת כי המודל הרפואי מתייחס למצבים ולא לאנשים. האדם נחשב לפסיבי, למי שאינו יכול להשפיע על מצבו, כמי שמצריך תיקון והרופא הוא היחיד שיכול לתקן ולספק מזור.
למרות הביקורת, ניתן למצוא יתרונות במודל הרפואי. המודל מאפשר סיווג המקטלג את המחלות, קובע קשרים היררכיים ויחסים בין מחלות. שפת הסיווג מאפשרת שיח בינלאומי אחיד ומשותף לחוקרים ולמטפלים בשטח, תוך ניסיון להסביר את התופעות הקליניות בהן הם נתקלים בעבודתם.
בתגובה לראייתו הצרה של המודל הרפואי, פותח בשנת 1983 המודל החברתי למוגבלות ומתוכו התפתח המושג יכולתנות. שני אלה מספקים הזדמנות למבט חברתי מורכב יותר על מוגבלותו של האדם.
ראו גם

המודל הביופסיכוסוציאלי
מודל רגישות-דחק
המודל החברתי (מוגבלות)
יכולתנות
לקריאה נוספת

רוברט קרסון, ג'יימס בוצ'ר וסוזן מינקה (1998), "פסיכופתולוגיה והחיים המודרניים", פרק 3, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה
Avalos, H., Melcher S.J., Schipper, J.(2007). This Abled Body: Rethinking Disabilities in Biblical Studies
Leplege, A., Gzil, F. Cammell, M. A, Lefeve C., Pachoud, B., & Ville, I. (207). Disability and Rehabilitation. Person-centredness: Conceptual and historical perspectives. 29(20 – 21): 1555 – 1565.
* Oliver, M. (2004). The social model in action: if I had a hammer. In: Barnes, C. & Mercer, G. (eds.). Implementing the social model of disability: Theory and research.(pp. 18-31). Leeds: The Disability Press
המחאות בהונג קונג (2014)

| --- | --- |

מפגינים מול משרדי ממשלה בהונג קונג, ב-10 באוקטובר 2014
 תאריכי המאבק:  26 בספטמבר 2014 – 15 בדצמבר 2014 (81 ימים) 
 מקום:  הונג קונג 
 עילה:  הצעת החוק לשינוי שיטת הבחירה בהונג קונג
 מטרה:  ביטול הצעת החוק  קיים בחירות דמוקרטיות
 שיטת המאבק:  מחאה, שביתה, מרי אזרחי, הפגנה
 סטטוס:  לא פעיל
 
המחאות בהונג קונג היו סדרה של עימותים בין מפגינים למען שימור הדמוקרטיה לכוחות שלטון סיניים בהונג קונג שאירעו בסוף שנת 2014. המאחה קיבלה את השם תנועת המטריה (Umbrella Movement) או מחאת המטריות, על שם המטריות שהגנו על המפגינים מהגז המדמיע ומהשמש.
רקע

כתוצאה ממשא ומתן והסכם 1984 בין סין לממלכה המאוחדת, הונג קונג הוחזרה לסין והפכה לאזור המנהלי המיוחד הראשון שלה ב-1 ביולי 1997, על פי העיקרון של "מדינה אחת, שתי שיטות". בהונג קונג יש מערכת פוליטית שונה מזו של יבשת סין. הרשות השופטת העצמאית של הונג קונג מתפקדת במסגרת המשפט המקובל. חוק יסוד הונג קונג, המסמך החוקתי שנוסח על ידי הצד הסיני לפני המסירה, על בסיס התנאים המעוגנים בהצהרה המשותפת, מסדיר את המערכת הפוליטית שלה, וקובע כי להונג קונג תהיה מידה גבוהה של אוטונומיה בכל הנושאים. למעט יחסי חוץ והגנה צבאית. ההצהרה קובעת כי האזור ישמור על המערכת הכלכלית הקפיטליסטית שלו ומבטיח את זכויותיהם וחירויותיהם של בני עמו לפחות 50 שנה לאחר מסירת 1997. הערבויות לאוטונומיה של השטח ולזכויות ולחירויות הפרט מעוגנות בחוק היסוד של הונג קונג, המתווה את מערכת הממשל באזור המינהלי המיוחד בהונג קונג, אך כפוף לפרשנות הוועדה הקבועה של העם הלאומי.
ראש הרשות המבצעת של הונג קונג, נבחר על ידי ועדת בחירות המונה 1200 חברים, אם כי בסעיף 45 לחוק היסוד נכתב כי "המטרה הסופית היא בחירת ראש הרשות על ידי זכות בחירות כללית עם מינויו על ידי ועדת מועמדות מייצגת באופן נרחב בהתאם לנהלים הדמוקרטיים". החלטת הוועדה הקבועה מ-2007 פתחה את האפשרות לבחור את ראש הרשות באמצעות זכות בחירה כללית, לפי הליך המתכונן, והוזמן דו"ח שימליץ לוועדה הקבועה האם יש צורך לתקן את שיטת הבחירה של ראש הרשות המבצעת.
כבר בינואר 2013 פרסם המלומד המשפטי בני טאי מאמר על ידי אי ציות אזרחי לא אלים, אם הצעת הממשלה לא תעמוד ב"סטנדרטים הבינלאומיים ביחס לבחירות הכלליות". תנועה בשם "לכבוש את מרכז הונג קונג בשלום ובאהבה" הוקמה במרץ 2013 וערכה סבבי דיונים על הצעות הרפורמה בבחירות ואסטרטגיות. ביוני 2014 ערכה התנועה "משאל עם אזרחי" על הצעת הרפורמה בבחירות שלו בה השתתפו 792,808 תושבים, שווה ערך לחמישית מהבוחרים הרשומים.
ב-31 באוגוסט 2014, המושב העשירי של הוועדה הקבועה של הקונגרס הלאומי העממי של סין, קבע הגבלות לבחירות למועצה המחוקקת של הונג קונג לשנת 2016, ולבחירות לראש הרשות המבצעת לשנת 2017. ההחלטה קבע סטנדרט לפיו "ראש הרשות יהיה אדם שאוהב את המדינה ואוהב את הונג קונג", וקובעת "השיטה לבחירת ראש הרשות על ידי זכות בחירה כללית חייבת לספק אמצעי הגנה מוסדיים מתאימים מטרה זו", כך שבפועל הבחירות ראש הרשות יהיו למעומדים שמראש אושרו על ידי סין. וממשלת סין, תוכל לפסול מועמדים שאינם לרוחה.
אירועים מרכזיים > לאחר סיום המחאה

ב-18 ביוני 2015, המועצה המחוקקת בהונג קונג הצביעה נגד רפורמת הבחירות שהציעה סין.
ב-28 באוגוסט 2015, הוגשו כתבי אישום נגד שלושה ממנהיגי "מחאת המטריות" שהיו פעילים בארגוני הסטודנטים בעיר, בגין מעורבותם בעידוד הסטודנטים בעיר להפגין ולקיים שביתות שבת. בראש המואשמים עמד ג'ושוע וונג, שהיה בזמן המחאה בן 17. השלושה הורשעו ביולי 2016, אך קיבלו עונשים קלים מאוד. ג'ושוע וונג ונתן לו, נידונו לעבודות לתועלת הציבור ואלכס צ'ו נידון לשלושה שבועות מאסר על תנאי. בית המשפט אמר: "כי הם הביעו את דרישותיהם מתוך דאגה לחיים הציבוריים בעיר".
ב-24 בנובמבר 2015, לראשונה מאז "מחאת המטריות" נערכו בעיר בחירות דמוקרטיות למועצות המקומיות.
ב-9 באפריל 2019, בית משפט הרשיע את תשעה ממנהיגי "מחאת המטריות". בפסק הדין נמצאו אשמים בהפרעה לסדר הציבורי ובשורת עבירות נוספות, בני טאי, פרופסור למשפטים, צ'אן קין-מאן, מרצה לשעבר לסוציולוגיה, הכומר הבפטיסטי צ'ו יו-מינג, וכן שני מחוקקים, חבר פרלמנט לשעבר, שני מנהיגי ארגוני סטודנטים ופעיל פוליטי נוסף.
ראו גם

האביב הערבי
אירועי כיכר טיין-אן-מן (1989)
המחאות בהונג קונג (2019–2020)
הערות שוליים

↑  אמנון לוטן, הונג קונג, מחאת המטריות: "למנוע מהונג קונג להפוך לעוד עיר סינית", באתר "שיחה מקומית", 18 באוקטובר 2014
1 2   אשר שכטר, איך אומרים דמוקרטיה בסינית? ממשלת הונג קונג לא רוצה לדעת, באתר TheMarker‏, 25 באוקטובר 2014
1 2   סימון קוטלרמן, הונג קונג, המטריות הגנו מהגז המדמיע, אך לא מנחת זרועה של סין, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2018
↑   מיכל רמתי, מנהיג המחאה בהונג קונג:בן ה-17 שעושה בית ספר לשלטונות סין, באתר TheMarker‏, 30 בספטמבר 2014
↑   AP, תושבי הונג קונג הפגינו למען הדמוקרטיה, סין מדכאת ביד קשה, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2014
↑   בנג'מין האס, גרדיאן, מנהיגת הונג קונג הראשונה: מועמדת מטעם סין שנאבקה ברפורמות דמוקרטיות, באתר הארץ, 26 במרץ 2017
↑   בלומברג, מחאה נגד סין: "אוקיופיי הונג קונג" מאיים לשתק את המרכז הפיננסי בעיר, באתר TheMarker‏, 2 בספטמבר 2014
↑  רויטרס, מפגן מחאה ביום העצמאות הסיני; רבבות הפגינו ברחובות בהונג קונג, באתר הארץ, 1 באוקטובר 2014
1 2   אי-פי ורויטרס, עימותים בהונג קונג על רקע ניסיון הרשויות לפרק את מאהלי המחאה, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2014
↑  אי-פי ורויטרס, זעם בהונג קונג לאחר ששוטרים תועדו מכים מפגין, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2014
↑   רויטרס, התחדשו העימותים בין מפגינים למען דמוקרטיה למשטרה בהונג קונג, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2014
↑   ניו יורק טיימס וגרדיאן, יותר ממאה עצורים, בהם שניים ממנהיגי המחאה, בעימותים בהונג קונג, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2014
↑   אלן וונג, ניו יורק טיימס, עבור צעירי הונג קונג, סופה של "מחאת המטריות" מסמנת את תחילת המאבק הבא, באתר הארץ, 15 בדצמבר 2014
↑   ניו יורק טיימס, המועצה המחוקקת בהונג קונג הצביעה נגד רפורמת הבחירות הסינית, באתר הארץ, 18 ביוני 2015
↑   ניו יורק טיימס, ראשי "מחאת המטריות" בהונג קונג מואשמים בהתססה, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2015
↑  רויטרס, בית המשפט בהונג קונג הרשיע את מנהיגי "מחאת המטריות", באתר הארץ, 21 ביולי 2016
↑   אי-פי, עונשים קלים מאוד לשלושת מנהיגי "מחאת המטריות" בהונג קונג, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2016
↑  מייקל פורסיית, ניו יורק טיימס, שנה אחרי ההפגנות למען הדמוקרטיה, תושבי הונג קונג הלכו לקלפי, באתר הארץ, 24 בנובמבר 2015
↑  אי-פיו גרדיאן, מנהיגי "מחאת המטריות" בהונג קונג הורשעו בהפרת הסדר הציבורי, באתר הארץ, 9 באפריל 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh2018000420
המפלגה הנוצרית השמרנית — BNF

| --- | --- |
 מדינה:  בלארוס 
 מנהיגים:  Zianon Pazniak 
 תקופת הפעילות:  1999 – 20 ביולי 2023 (כ־24 שנים) 
 אידאולוגיות:  לאומנות, שמרנות
 מטה:  מינסק 
 www.narodnaja-partyja.org
 
המפלגה הנוצרית השמרנית — BNF (בבלארוסית: Kanservatyўna-Hrystsіyanskaya Partyya — BNF) היא מפלגה פוליטית בבלארוס, אשר מתנגדת לנשיא אלכסנדר לוקשנקו.
המפלגה הוקמה לאחר פיצול אחת ממפלגות האופוזיציה העיקריות של בלארוס - החזית העממית לשתי מפלגות בקיץ 1999. בדומה למפלגת BNF, גם המפלגה הנוצרית השמרנית מצהירה על עצמה כיורש למפלגת BNF ה"ישנה".
ממנהיגי המפלגה יורי בלנקי.
למפלגה אידאולוגיה דמוקרטית לאומנית. המפלגה בעד הרחבת היקף השפה הבלארוסית, להתפתחות התרבות הלאומית, להחזרת הדגל הלבן-אדום-לבן וסמל הפהוניה כסמלי מדינה. המפלגה דוגלת בהגדלת תפקיד הדת בחברה תוך שמירה על חופש המצפון והדת, וכן הקמת כנסיות בלארוסיות. המפלגה שואפת לבנות רפובליקה פרלמנטרית דמוקרטית עם בחירת הנשיא על ידי הפרלמנט.
פעילויות

על פי המפלגה, המשימה החשובה ביותר של ביטחון המדינה בבלארוס צריכה להיות כניסתה של בלארוס לנאט"ו ו"נורמליזציה" של הגבול בין רוסיה לבלארוס (כלומר הכנסת בקרת גבולות ומכס).
לאורך כל קיומה התנגדה המפלגה לממשל בבלארוס. המפלגה טוענת כי היא היורשת היחידה האמיתית של התנועה הפופולרית של החזית העממית בסוף שנות ה-80 ואינה מכירה במפלגת BNF "האחרת". היא מתרחקת משאר האופוזיציה בבלארוס ומכנה אותם "שותפים למשטר".
כל הבחירות לפרלמנט (2000, 2004, 2008, 2012, 2016, 2019) מאז הקמת משטרו של הנשיא לוקשנקו, הוחרמו על ידי המפלגה.
על פי אתר המפלגה, כעת היא פועלת כארגון של תנועת השחרור בבלארוס תחת "דיקטטורה והשפעה רוסית", ונלחמת ב"משטר הכיבוש הפרו-מוסקבאי האנטי-בלארוסי".
המפלגה מקדמת את רעיון האיחוד עם בלארוס, ליטא ואוקראינה. אחת המשימות של מדיניות החוץ היא גם המאבק לשמירה על זכויות התרבות של המיעוט האתני הבלארוסי ברחבי העולם.
ראו גם

מפלגת החזית העממית (בלארוס)
דמוקרטיה נוצרית (אידאולוגיה)
החזית העממית (בלארוס)
הערות שוליים

↑  «Нас несколько сотен». Кто из оппозиции будет бороться за кресло депутата?
↑  http://library.fes.de/pdf-files/bueros/belarus/07073.pdf
↑  Программа партии КХП БНФ(בבלארוסית)
הלל דוד סתהון

הלל דוד סתהון (? - י"ז באלול ה'תרס"ט, 3 בספטמבר 1909) היה רב, פוסק הלכה ומחבר ספרים, מגדולי רבני ארם צובא.
ביוגרפיה

נולד בארם צובא, כבן בכור לרבי מנשה סתהון. אחיו הם רבי יצחק, רבי משה, רבי מטלוב ורבי חיים סתהון - רבה של צפת.
נשא לאישה את בתו של רבי שלום כ'אסכי, אב בית דין ארם צובא.
היה פעיל גם בענייני ציבור, ופעל להקמת ועד חברת "תלמוד תורה" לחיזוק לימוד התורה בארם צובא. במסגרת זו פנה לגבירים רבים כדי שיסייעו לתמוך ולהחזיק את לומדי התורה.
הרב יעקב שאול אלישר מכנה אותו "הרב המובהק", וכתביו וחידושי תורתו מוזכרים רבות בספריהם של רבני ארם צובא, ביניהם הרב ישעיה דיין, הרב שאול מטלוב עבאדי, רבי רחמים יוסף פרנקו, רבי יצחק שחיבר ועוד.
נפטר בערב שבת אחר חצות, בי"ז באלול ה'תרס"ט 3 בספטמבר 1909, ונטמן בחלב.
ביוגרפיה > משפחתו

הותיר אחריו שני בנים; הרב מנשה עזרא, והרב יעקב.
נכדו רבי דוד סתהון הקרוי על שמו, הוא מייסד ארגון צדקה ומרפא בירושלים, ומרבני העדה החרדית הספרדית.
ביוגרפיה > חיבוריו

חיבורו "ארוכה ומרפא" הוא אינדקס מושגים בחכמה ומוסר, כגון "אהבת השם", "בושה", "הריגת נפש" ועוד, כשכל כל אחד מהם מובאים דברי חז"ל מהתלמוד ומהמדרשים, וכן מדברי הראשונים.
חידושי תורתו נדפסו בכתב העת המאסף, ובשו"ת 'מעשה איש' ושו"ת 'שאל האיש' לרבי יעקב שאול אלישר.
אחר פטירתו מצאו בניו את כתבי ידו, ולימים הוציאום לאור.
בין ספריו נמנים:
ארכה ומרפא - אמרי מוסר על פי חז"ל, ארם צובא ה'תרע"ג. יצא לאור במהדורה מחודשת בירושלים ה'תשס"ז, על ידי מכון הכתב
להאיר על השולחן - על הלכות פסח
פרקי אבות - פירוש על מסכת אבות
שמירת שבת - על הלכות שבת ונוסף עליו הלכות מאכלות אסורות, יצא לאור לראשונה בערבית
הערות שוליים

↑  עזרא בצרי, ארכה ומרפא - מהדורה מחודשת, ירושלים ה'תשס"ו, בהקדמתו לספר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519134205171  VIAF: 19582461   WorldCat (עם VIAF): 19582461
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (איסלנד)

ערך זה עוסק במפלגה הסוציאל-דמוקרטית (איסלנד). אם התכוונתם לאיחוד בין מפלגות איסלנדיות משנת 1999, ראו .
| --- | --- |
 מדינה:  איסלנד איסלנד
 שם רשמי:  המפלגה הסוציאל-דמוקרטית
 תקופת הפעילות:  1916–1999 (כ־83 שנים)
 אידאולוגיות:  סוציאל-דמוקרטיה 
 שיא כוחה:  14 (1978)
 שפל כוחה:  0 (1916)
 התמזגה לתוך:  הברית הסוציאל-דמוקרטית
 ארגונים בינלאומיים:  האינטרנציונל הסוציאליסטי והלייבורי 
 צבעים רשמיים:  אדום
 
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (באיסלנדית: Alþýðuflokkurinn) הייתה מפלגה סוציאל-דמוקרטית באיסלנד שהוקמה בשנת 1916 לשמש כנציגות פוליטית לאיגודים המקצועיים באיסלנד.
היסטוריה

מאז הקמתה בשנת 1916, המפלגה זכתה להשיגים דלים ביותר במערכות הבחירות באיסלנד, ולא זכתה ביותר מחמישה מושבים. המפלגה הפכה לראשונה לרלוונטית
כשזכתה בשנת 1934 ב-10 מושבים בפרלמנט.
בין השנים 1926 ל-1940, המפלגה הייתה חברה בארגון העבודה הסוציאליסטית הבין לאומית.
המפלגה הקימה את הממשלה באיסלנד 3 פעמים בתולדותיה. הפעם הראשונה הייתה בין השנים 1947–1949, בראשות סטפן יוהאן סטפנסון, הפעם השנייה הייתה בין השנים 1958–1959, בראשות אמיל יונסון, והפעם השלישית הייתה בין השנים 1979–1980, בראשות בנדיקט גרונדל.
לקראת הבחירות שנערכו בשנת 1999, ארבע מפלגות השמאל הפוליטי באיסלנד, בתוכן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, יצרו יחדיו ברית ורצו בריצה משותפת בבחירות. אחרי שראו כי רעיון הריצה המשותפת הצליח, בחודש מאי 2000 הכריזו על איחוד ארבע המפלגות לכדי סיעה אחת גדולה בשם 'הברית הסוציאל-דמוקרטית', והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית סיימה את תפקידה ההיסטורי.
הערות שוליים

↑  Eirikur Bergmann, Iceland and the International Financial Crisis: Boom, Bust and Recovery, Springer, 30 בינואר 2014, ISBN 978-1-137-33200-4. (באנגלית)
↑  Amel Ahmed, Democracy and the Politics of Electoral System Choice: Engineering Electoral Dominance, Cambridge Core, ‏2012/11 (באנגלית)
↑  Julia Kaute, Warming up for the EU. Iceland and European Integration: An Analysis of the Factors Contributing to the Changing Perception of Iceland’s Political Elites Toward Membership in the European Union, GRIN Verlag, 2010-12-02, ISBN 978-3-640-76745-8. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n90721632  VIAF: 129138600   WorldCat (עם VIAF): 129138600 
ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון פוגש את יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית גילפי ת'ורסטיינסון בתל אביב, 1958
היסטוריה של הונגריה: המהפכה והמונרכיה הדואלית

שנת 1848, היא שנת אביב העמים, הביאה את המהפכה אף להונגריה. בהנהגתו של הרפורמיסט לאיוש קושוט ניסו המהפכנים להקים מדינה בעלת שלטון עצמי, אך מבלי לפרוק את מסגרת בית הבסבורג. גם הסדר זה לא היה לרוחם של בני הבסבורג, ובמלחמה שפרצה לחמו ההונגרים נגד האוסטרים, אך גם נגד המיעוטים הלאומיים בארצם הם, אשר דרשו אף הם את חירותם הלאומית.
לאחר שדיכא הקיסר פרנץ יוזף את המהפכה בארצו הוא פנה לדכא את המרידה ההונגרית. בשורה של קרבות, שבהם נעזרה אוסטריה בצבאו של הצאר ניקולאי הראשון, שפלש להונגריה מן המזרח, דוכא המרד ביד רמה. קושוט נמלט לטורקיה ושלושה עשר ממנהיגי המרידה, ביניהם ראש הממשלה הראשון של הונגריה, לאיוש בתיאני, הוצאו להורג. הונגריה פוצלה לחמישה מחוזות במדינה האוסטרית, בהם משל בחוזק יד ממשל צבאי אוסטרי.
תבוסותיהם של האוסטרים במלחמה באיטליה הביאו את הקיסר פרנץ יוזף להכיר בכך שחוזקה של האימפריה תלוי ביחסה למיעוטיה, ובראשם ההונגרים, וכי אם יימשך המצב של אי שקט פנימי, תתמוטט האימפריה תחת הלחצים מבפנים ומבחוץ. לאחר משא ומתן ארוך, הגיעו ההונגרים ובית הבסבורג לפשרה, אשר כוננה ממלכה דואלית, שבה ניתנה להונגרים אוטונומיה מוחלטת כמעט לנהל את ענייניהם, תוך השארת ענייני החוץ, הצבא והכלכלה בידי בית הבסבורג. פשרה זו, שכונתה בגרמנית "Ausgleich" ובהונגרית "Kiegyezés", הביאה להקמת "האימפריה האוסטרו-הונגרית" בשנת 1867.
התקופה שלאחר מכן הייתה תקופת פריחה ושגשוג מדיני וכלכלי ברחבי הונגריה. הממשלה ההונגרית, בהנהגת קלמן טיסה, ולאחר מכן בנו אישטוון טיסה, הייתה בעלת השפעה גוברת והולכת בניהול ענייני האימפריה, ויכלה אף לדכא את המיעוטים בשטחה היא. הממלכה התפתחה, עברה תהליכי דמוקרטיזציה וליברליזציה (תוך מתן שוויון זכויות אזרחי ליהודים), ואף הוקמה מפלגה סוציאל-דמוקרטית. ברקע הדברים עמדה תמיד שאלת המיעוטים הלאומיים באימפריה, שאלה שעם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (אשר ברקע פריצתה המאבק הלאומי בבלקן), הפכה לשאלה החשובה ביותר שעל סדר היום ההונגרי, והיא שהביאה להתפוררות הממלכה לאחר המלחמה.
מהפכת 1848 > רקע היסטורי

האבסולוטיזם של בית הבסבורג ניסה להחניק את דרישות החופש והעצמאות של ההונגרים, מאז נפלה הונגריה בידי בית הבסבורג בשנת 1686. אירופה כולה הייתה במאה ה-19 שדה מאבק בין שמרנים וליברלים. הדבר נכון במיוחד לאימפריית הבסבורג, אשר הייתה נתונה תחת השפעתו המחניקה של הנסיך מטרניך, אשר בשיטות של צנזורה, משטרה חשאית ומאסרים של מתנגדיו, ניסה להשאיר על כנם את המשטרים האבסולוטים באירופה, כאילו לא הייתה המהפכה הצרפתית מעולם.
הנטיות הליברליות החלו רווחות בקרב ההונגרים עוד בתחילת המאה ה-19, כאשר אנשים כאישטוון סצ'ני החלו קוראים לרפורמות תחיקתיות. שנות ה-40 של המאה ה-19 ראו את עלייתו של המנהיג הליברלי הרדיקלי לאיוש קושוט. קושוט דרש את ביטול הצמיתות, ביטול זכויות היתר של האצולה, והפרדה בין אוסטריה והונגריה. על רקע מצע רדיקלי זה הייתה השעה כשרה לעימות מזוין. כאשר ב-24 בפברואר 1848 הדיחו ההמונים את מלך צרפת, והכריזו על הקמת הרפובליקה השנייה, היה זה הניצוץ שהדליק את התבערה בכל אירופה, ובמיוחד בווינה ובבודפשט.
מהפכת 1848 > המרידה ההונגרית

בחודש מרץ 1848 הגיעה רוח המרד הן לווינה והן להונגריה. ב-3 במרץ 1848 נשא קושוט נאום שבו דרש ממשלה פרלמנטרית להונגריה, וממשלה חוקתית ליתר אוסטריה. הוא פנה לבית הבסבורג ו"לארכידוכס האהוב שלנו פרנץ יוזף" (אז בן 17 שנים ויורשו המיועד של הקיסר פרדיננד), להחזיר את התהילה העתיקה של שושלת הבסבורג, בכך שיתנו תוקף לתקוותיהם של העמים החופשיים בקיסרות. ב-14 במרץ גירש המון זועם ברחובות וינה את מטרניך לגלות בלונדון. יום לאחר מכן, ב-15 במרץ, פרצו המהומות בהונגריה. בחזית המוזיאון הלאומי של הונגריה התקבץ המון של אלפים, בפניו ניצב המשורר שנדור פטפי שהקריא את השיר הלאומי ואת "12 הנקודות", במסגרתן דרשו ההונגרים חופש מן הצנזורה, ממשלה לאומית, שוויון זכויות אזרחי ודתי, שחרור אסירים פוליטיים, איחוד עם טרנסילבניה תחת שלטון הונגרי וזכויות חוקיות על האדמה לאיכרים ההונגרים.
הבית התחתון של הפרלמנט ההונגרי דרש כינון ממשלה לאומית. הייתה זו שעתו הגדולה של קושוט. המנהיג הליברלי אישטוון בתיאני הקים ממשלה, שבה מינה את קושוט לשר האוצר ואת סצ'ני לשר העבודות הציבוריות. הממשלה החדשה הכריזה על רפורמות מקיפות, אשר כללו שינויים ליברליים מרחיקי לכת בכל תחומי החיים. "חוקת אפריל" כפי שנקראו התיקונים, יצרה עצמאות הונגרית בשטחים רבים, וכן ביטלה למעשה את המשטר הפיאודלי כמעט אשר שרר בהונגריה. האצילים איבדו רבות מזכויות היתר שלהם, את חסינותם ממיסוי ובוטלה הצמיתות. הקיסר פרדיננד, בחשש לכיסאו ולעצם חייו, אשרר את התיקונים.
קושוט החל בארגון משאביה של הארץ, על פי החוקה החדשה ייסד מטבע הונגרי נפרד, והשתמש בכל האמצעים שברשותו על מנת לעורר תודעה לאומית הונגרית. קושוט ייסד עיתון חדש, אשר נשא את שמו, ושטרי הכסף החדשים נשאו את חתימתו באופן בולט, כך שבתודעת האנשים היה קושוט מקושר עם המשטר החדש יותר מן הנשיא, או מן ה"פלטין" (בעל המשרה הרמה ביותר מטעם המשטר ההבסבורגי בהונגריה).
מהפכת 1848 > תחילת הלוחמה

הקבוצות האתניות בהונגריה חששו מהשתלטות המדיארים על המדינה. חששם היה מוצדק, שכן מנהיגי המרידה ההונגרית, על אף שהיו חרדים לזכויותיהם הם, לא אבו להעניקן למיעוטים בתוך מדינתם - הסלובקים, הרומנים, הסרבים, והגרמנים האתניים.
האוסטרים ניצלו מצב זה, ושיסו בהונגריה את צבאו של המצביא הקרואטי יוסיף ילאצ'יץ'. ילאצ'יץ' השתלט על קרואטיה עוד בחודש מרץ, ובאפריל הודיע על ניתוק קשריו עם הונגריה.
אל מול הסכנה נשא קושוט נאום ב-11 ביולי ובו דרש מן האומה להתחמש אל מול הסכנות, ולהקים צבא בן מאתיים אלף חיילים. הוא נענה בהתלהבות פרועה. כאשר צבאו של ילאצ'יץ' צעד לעבר פשט בשליחות בית הבסבורג, עבר קושוט מעיר לעיר, כשהוא מלהיב את האנשים למלחמה. לאחר התפטרותו של בתיאני, מונה קושוט לראש מועצת הביטחון ההונגרית, והפך במידה רבה לשליטה בפועל של הונגריה.
קושוט היה לשליט הונגריה ללא כל ניסיון צבאי. הוא נכשל בניהול המלחמה, ולא הצליח לשלוט במפקדי הצבאות, במיוחד במצביא ההונגרי ארתור גרגאי, שסירב להישמע לרצונו. במהלך החורף הבא נאבק קושוט בגורמים מבית ומחוץ כאשר המאבק הצבאי הפך לגלוי, החל המאבק בתחילה לנטות כנגד ההונגרים. בסוף השנה נכבשה פשט על ידי האוסטרים, אשר סירבו לניסיונות גישור של נציג ארצות הברית, והממשלה וקושוט עברו לעיר דברצן. בשלב זה התפטר הקיסר פרדיננד לטובתו של פרנץ יוזף הצעיר, אשר החל את כהונתו בכך שהכריז על ביטול מחויבות הכתר לתיקוני אפריל 1848, והוצאת קושוט וממשלתו אל מחוץ לחוק. אך ניצחונותיו של גרגאי הביאו לבסוף, ב-14 באפריל 1849 לשחרורה של הונגריה מהכיבוש האוסטרי, ולהצהרה על עצמאותה. צעד זה נעשה בניגוד מוחלט לדעותיהם של השמרנים, ושל אנשי הצבא ובראשם גרגאי. לעימותים פנימיים אלה חלק נכבד בנפילתו של קושוט לבסוף. המדינה העצמאית החדשה הפכה לרפובליקה, וקושוט הכריז על עצמו כנשיאה.
מהפכת 1848 > תבוסה ודיכוי

בשל התבוסה ההבסבורגית נאלצו האוסטרים לקרוא לעזרתם את הצבא הרוסי, בהנהגת הצאר ניקולאי הראשון. פניות ההונגרים לעזרה ממעצמות המערב לא נענו, ושלושה ימים לאחר התבוסה בקרב ליד העיר טמשוואר, ב-9 באוגוסט 1849, התפטר קושוט לטובתו של גרגאי, על מנת שהגנרל הפופולרי יושיע את האומה. גרגאי נאלץ להיכנע לרוסים. האוסטרים חסו על חייו של גרגאי, אך הוציאו להורג שלושה עשר ממנהיגי המהפכה הלאומית ההונגרית, ובראשם בתיאני.
לאחר התבוסה ההונגרית באה תקופה של דיכוי קשוח וחסר רחמים. נאסרו אסיפות פומביות, והפגנת כל סממן לאומי הונגרי. הגרמנית הוכרזה לשפה הרשמית. הונגריה הפכה לחמישה מחוזות בלתי נפרדים מאוסטריה, ללא כל צורה של שלטון עצמי. ייתכן שנחמה פורתא מצאו ההונגרים בכך שכלפי המיעוטים האתניים שתמכו בבית הבסבורג בשעת המרד ההונגרי, לא מצאו האוסטרים מקום להקל בצעדים אלו, ואף הם דוכאו ביד קשה.