stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי תבור
פיתוח טכנולוגיה סולארית

תבור פיתח בשנת 1955 ציפוי שחור לקליטת קרני השמש ומניעת פליטתן, במקום השימוש במראות שהיה מקובל עד אז. בכך היה אחראי לפריצת הדרך הראשונה בישראל בטכנולוגיה הסולארית: פיתוח המשטח הסלקטיבי המוכר בכל העולם כ"משטח הסלקטיבי של תבור". המשטח הסלקטיבי שיפר בצורה משמעותית את יעילות קליטת אנרגיית השמש ותבור השתמש בו להקמת מכונה נסיונית לייצור קיטור. עד תחילת שנות ה-60 לא נמצא ניצול תעשייתי להמצאה של תבור, אך בראשית שנות ה-60 הוחל בשילוב משטחיו של תבור בדודי שמש, והפכו את דוד השמש למוצר המוכר כיום. פריצת דרך מדעית זו הפכה את תבור ומדינת ישראל למובילים עולמיים בטכנולוגיה של אנרגיית השמש, ואפשרה התפשטות נרחבת ביותר של השימוש בדודי שמש. על פיתוחו זה קיבל ביוני 1956 את פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים. כהערכה לחשיבות הרבה של עבודתו, בחר ראש הממשלה דוד בן-גוריון להודות לתבור באופן אישי ולהעניק לו פרס. בסוף שנות ה-50 עברה המעבדה לפיזיקה לקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית ותבור המשיך במחקריו במימון קרן רוקפלר וקרן פורד. בשנת 1961 הציג בתערוכה בינלאומית מתקן קטן לייצור חשמל להצבה במקומות נידחים.
בסוף שנות ה-50 פנה תבור למחקר בייצור חשמל בבריכת שמש. בשיתוף חברת אורמת, הצליח לייצר את המגה-וואט הראשון, בבריכות סולאריות שנבנו בעין בוקק, אך עלות ייצור החשמל היה גבוה בהרבה מהייצור בנפט והרעיון לא קודם. בשנת 1974, עם עליית מחיר הנפט בעולם, קיווה תבור להחיות את הרעיון, אך לא נמצא מימון להמשך הפרויקט בישראל.
תבור המשיך ושיפר את הטכנולוגיה של חימום המים בדוד שמש בהמצאת ה"חמם", המאפשר חימום מהיר וחסכוני של כמות חלקית של מים, וחיסכון משמעותי בחשמל. ברמה העולמית, אימוץ המודל הישראלי לדודי שמש באזור הים התיכון ובמדינות רבות אחרות, הביא לירידה בזיהום אוויר והפחתת התלות הפוליטית והכלכלית בנפט.
בעקבות הצלחת המשטח הסלקטיבי, הוקמו תחנות כוח קטנות המופעלות באנרגיית השמש, לשימוש באזורים מרוחקים שאינם מחוברים לרשת החשמל, בעיקר בארצות מתפתחות. המצאת המשטח הסלקטיבי פרצה את הדרך לפיתוחם של קולטי שמש לטמפרטורות גבוהות, לשם הקמת תחנות כוח סולריות-תרמיות, כגון אלו שהוקמו על ידי חברת "לוז" הישראלית בשנות ה-80 ברחבי ארצות הברית, שייצרו מאות מגה-וואט חשמל, והיו הראשונות מסוגן בעולם.
תחומים נוספים של המחקר הסולארי: בשנת 1958 הציג קולט קבוע לייצור חשמל, בעל מראות מרכזות קרני שמש, שאינו חייב לעקוב אחר תנועת השמש בשמיים. הייתה זו פריצת דרך חשובה בתחום האופטיקה הסולארית וקולטי שמש רבים בעולם נבנו על פי דגמיו. תחנות כוח סולאריות מסוג "שוקת פראבולית", אשר מנצלות את הידע שנרכש ממחקריו של ד"ר תבור, נחשבות עד היום לטכנולוגיה הסולארית המפותחת והאמינה ביותר. אלפי מגה-וואטים של תחנות כוח כאלו נמצאים ברחבי העולם כפתרון מוכח לייצור חשמל נקי וידידותי לסביבה.
פיתוח טכנולוגיה סולארית > פיתוחים טכנולוגים נוספים

תבור צירף לשורותיו מהנדס צעיר, עולה חדש מצרפת בשם יהודה ברוניצקי. יחד הם פיתחו טורבינה (ORC) קטנה לייצור חשמל, הפועלת בטמפרטורה נמוכה יחסית של 100–150 מעלות, מכל מקור אנרגיה זמין. טורבינה זאת היוותה את הבסיס לחברת "אורמת תעשיות", ונמכרו ממנה כ-500 יחידות. אולם התקווה שהטורבינה תופעל בעזרת אנרגיית השמש נכזבה.
תבור היה חלוץ בתכנון בתים "ידידותיים לאקלים", בעיקר בזכות תכנון חלונות מבודדים להקטנת עומס חימום וקירור במבנים.
צבי תבור פיתח, בשנות השבעים, רכב חשמלי (שבהמשך ייקרא רכב היברידי חשמלי). בזכות רעיון מקורי של הוספת גלגל תנופה קטן, המשפר את התאוצה, הצליח להביא את ביצועי הרכב החשמלי האיטי לרמת כלי רכב מוטורי. הדגם שהוא ייצר עם צוותו הוצג בהצלחה בוועידה הבינלאומית של דיסלדורף ב-1976, אך כחלק מהמצאותיו האחרות, גם זו הקדימה את זמנה.
צבי תבור פרש מהשירות הממשלתי ב-1975, אך המשיך לעבוד במסגרת המכון למחקר מדעי (SRF) ארגון שלא למטרות רווח, שמומן בלעדית על ידי קרנות מחקר שהושגו במאמציו שלו לצורך זה. גם כאשר פרש בגיל 80, לא חדל מתכנון והגייה של רעיונות בתחום התמחותו, ועד לשנים האחרונות תבור היה פעיל במחקר מדעי בתחום התחנות הסולאריות ולווה מקרוב את ההתפתחויות האחרונות בנושא.
פרסומים והוקרות

עבודתו המתמשכת של תבור בתחום אנרגיית השמש התבטאה וצוטטה בפרסומים מרובים בספרות המדעית (מעל 100 מאמרים) ובוועידות בינלאומיות והביאה להאדרת שמה של מדינת ישראל ברחבי העולם כשחקנית מפתח עולמית במחקר לפיתוח אנרגיות חלופיות, כבר מימיה הראשונים של המדינה. תבור הרצה בפני עשרות ארגונים ברחבי העולם כולל אונסק"ו, ארגון המזון והחקלאות וגופים אחרים של האו"ם, והאקדמיה האמריקנית למדע.
תבור זכה לאות כבוד מהחברה המלכותית ב-1975. גרמניה העניקה לו את "Krupps Foundation medal for energy" ואת ה-"German Diesel Society medal ב-1981. בשנת 1982 העניקה לו האגודה הבינלאומית לאנרגיית השמש את ה-"Farrington Daniels Award" על חלוציות בתחום המחקר באנרגיית השמש. בהמשך העניקה לו האגודה פרס מפעל חיים על תרומתו הרבה לתחום (1999).
בישראל קיבל ב-1992 תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן "כהוקרה על חידושיו המדעיים הבולטים שהעמידו את ישראל בין חלוצי השימוש במקורות אנרגיה חלופיים".
בשנת 1995 זכה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים "על תרומה ייחודית בקידום ופיתוח השימוש באנרגיה סולארית על כל גווניה, ועל כי פועל במסירות ללא קץ להפצת הידע והמודעות בארץ ובעולם, לצורך להשתמש באנרגיית השמש ולשמור את הסביבה". הקונגרס היהודי האמריקאי, שהיה מיוזמי חוק למימון מחקרים משותפים בין ארצות הברית לישראל בתחום האנרגיה החלופית ה–USIECA, העניק לתבור ב-2009 פרס מפעל חיים על תרומתו רבת השנים לפיתוח מקורות אנרגיה חליפיים בארץ ובעולם.
אגודות מדעיות

צבי תבור היה ממקימי האגודה הבינלאומית לאנרגיה סולארית. הוא היה חבר ועד נבחר מרבית חייו ושימש נשיא האגודה למשך שנתיים בשנים 1983-1982. בישראל שימש תבור נשיא האגודה הישראלית לאנרגיית שמש בשנים 1979–1990 ובשנים 1996–2000. לכבוד יום הולדתו ה-80 פרסמה האגודה הבינלאומית לאנרגיה סולארית אסופה של מאמריו העיקריים בספר. בסקירה על הספר כתב פרופ' גוטסברגר: "תבור, לעניות דעתי וגם לדעתם של רבים אחרים, החלוץ המשמעותי של אנרגיית השמש... מדהים כמה הרבה מהטכניקות הברורות של היום נוצרו למעשה על ידו."
על כל אלה נבחר לקבל את עיטור הנשיא 2013.
לקריאה נוספת

גלית חמי וסופי שולמן, להמציא כל בוקר מחדש - סיפורה של החדשנות הישראלית, ידיעות ספרים, 2018, הפרק "ארץ השמש העולה", עמ' 54–57
הערות שוליים

↑  ד"ר צבי תבור, באתר גלובס, 24 בדצמבר 2009
↑  מרכז הדיוק הוקם במעבדה הישראלית לפיסיקה, על המשמר, 4 בינואר 1953
↑  בבית היוצר לדיוק הנמרץ, הצופה, 5 בינואר 1953
↑  מרכז סייסמולוגי ראשון בישראל, חרות, 20 בדצמבר 1953
↑  הוקם המתקן הראשון לניצול כוח השמש, הצופה, 10 באוקטובר 1955
↑  הקיטור המופק, חרות, 12 בפברואר 1959
↑  התשפיע אם החיים מכוחה?, חרות, 19 באפריל 1961
↑  מרומית אולימפיה דודי שמש, שחור מביא אור, דבר, 26 ביולי 1961
המצאה חדשה לקולטי שמש לחימום, חרות, 20 במאי 1964
↑  חלוקת פרס וייצמן ביום ה', דבר, 5 ביוני 1956
בעלי פרס וייצמן לשנת תשט"ו, דבר, 20 ביוני 1956
↑  התקדמות גדולה במחקרים מדעיים על דרכי הניצול של אנרגיית השמש, דבר, 13 בינואר 1958
↑  המוציא חשמל מן השמש, חרות, 10 בספטמבר 1961
↑  המחקר להפקת אנרגיה מהשמש - בשלב מתקדם, חרות, 11 במאי 1962
↑  ארנון מגן, הפיכת קרני שמש לחשמל, דבר, 15 בינואר 1974
↑  צבי אלגת, ארץ השמש תהיה חלוצת הניצול של ... אנרגיית השמש, מעריב, 22 בנובמבר 1965
↑  ארנון מגן, קרינת שמש חינם אין כסף, דבר, 11 בינואר 1974
↑  רכב חשמלי שפותח בישראל יוצג בגרמניה, דבר, 2 בספטמבר 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268759705171  VIAF: 98249967   WorldCat (עם VIAF): 98249967 
צבי תבור ליד קולטי שמש במעבדה הלאומית לפיזיקה, 1964
קייבי פיה

קיי.בי פיה (באלבנית: KB Peja) היא קבוצת כדורסל קוסובאית מהעיר פץ', המתמודדת בסופרליגה קוסובו וביורופקאפ.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה עם הקמת הליגה בקוסובו בשנת 1991 וזכתה בארבע אליפויות רצופות בשנות התשעים. את עונת 1996/97 העבירה בליגה השנייה עקב בעיות תקצביות. בשנת 2000 נקנתה הקבוצה על ידי איש העסקים אקרם ליוקה וחזרה להיאבק בצמרת. בעונת 2012/13 זכתה הקבוצה באליפות קוסובו לאחר הפסקה של 9 שנים, כשניצחה בסדרת הגמר את קבוצת סיגל פרישטינה 0-3.
הקבוצה משתתפת לסירוגין בליגה הבלקנית.
הקבוצה מארחת באולם קרגאצ'י בעיר, המכיל 2,500 מקומות ישיבה. ארגון האוהדים של המועדון נקרא "הנשרים" (Spiponjat).
תארים והישגים

הליגה הקוסובאית :
אליפות (6): 1993, 1994, 1995, 1996, 2004, 2013
מקום שני:(8) 2000, 2005, 2008, 2011, 2014, 2015, 2016, 2021
חצי גמר: 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2012
הגביע הקוסובאי :
זכייה (5): 1994, 1997, 2011, 2015, 2020
גמר:(7) 2001, 2006, 2008, 2009, 2013, 2016, 2017
חצי גמר: 2005, 2010, 2012
סופרקאפ קוסובו :
זכייה (2): 1997, 2015
הליגה הבלקנית
חצי הגמר: (2): 2015, 2017
קיהלקונה

הנפות במחוז סארה. קיהלקונה מצוינת על ידי מספר 2
קיהלקונה (באסטונית: Kihelkonna; בגרמנית: Kielkond) הייתה נפה במחוז סארה שבאסטוניה. היא ממוקמת במערב האי סארמאה. מצפון-מערב לה נמצאת נפת מוסטיאלה, ממזרח קארלה ובדרום למאנדה. הנפה כוללת גם את האי וילסאנדי.
היסטוריה

שטחה של קיהלקונה 245 קמ"ר ובשנת 2003 אוכלוסייתה מנתה 1,106 נפשות. היישוב הגדול ומרכזי בקיהלקונה המשמש כמרכז האדמיניסטרטיבי, הוא העיירה קיהלקונה שעל-שמה נקראת הנפה. בנוסף לעיירה המרכזית ישנם 41 כפרים נוספים.
הנפה כוללת את שמורת וילסאנדי, ששטחה 280 קמ"ר (השטח כולל גם מים טריטוריאליים ושטחים בנפות מוסטיאלה ולמאנדה, ומשום כך הוא יותר גדול מהנפה עצמה).
במהלך הרפורמה המינהלית-טריטוריאלית בשנת 2017 אוחדו כל 12 העיריות באי סארמאה לעירייה אחת - כנסיית סאראמא.
קולטן לאינסולין

קולטן לאינסולין הוא קולטן טרנסממברנלי שמופעל על ידי אינסולין. הקולטן לאינסולין שייך למשפחה גדולה של קולטנים מעבירי אותות, פרוטאין קינאזות, ולתת משפחה הספיציפיות לזרחון טירוזין - טירוזין קינאז (אנ'). יש שתי קבוצות גדולות של טירוזין קינאזות, אלה הפועלים בתוך התא ועוסקים בהעברת אותות לגרעין התא, ואלה העוסקים בהעברת אותות גירוי מעבר לקרום התא (אנ'). קולטני האיסולין משתייכים לקבוצה זו.
מבנה

קולטן לאינסולין מורכב משתי תתי-יחידות אלפא ושתי תתי-יחידות בטא. תתי-יחידות בטא חוצות אתקרום התא ומקושרות על ידי קשרים דו גופריתיים.
פעילות

קולטני טירוזין קינאז, לרבות הקולטן לאינסולין, הם קולטנים העוברים תהליך של זרחון עצמי (אנ') (autophosphorylation) בקבוצות הטירוזין שבקולטן, בעת שהם קושרים ליגנדים אגוניסטיים (כגון אינסולין). הוספת הקבוצות הזרחתיות לקולטן מחוללת אתר קישור לחלבון תוך תאי הקרוי insulin receptor substrate 1 (אנ') - IRS1, העובר גם הוא תהליך זרחון. זרחון IRS1 פותח מסלול אותות תוך תאי (קסקדה - cascade (אנ')), שבסופו מניודים קולטני גלוקוז בעלי זיקה גבוהה לקרום התא; שילובם בקרום התא מגבירים את קצב קליטת גלוקוז לתוך התא. הגברת הכניסה של הגלוקוז לתוך התא, ובהתאם לסוג התא, מאפשרת שימוש בגלוקוז, ושימוש בו ליצירת גליקוגן וחומצות שומניות. בצורה זו תורם הקולטן לאינסולין להפחתת ריכוז הגלוקוז בתוך הדם.
בקרה על ביטוי גני

חלבון 1-IRS משופעל פועל כשליח שניוני שמזרז את השעתוק של גנים המבוקרים על ידי אינסולין.
פירוק של אינסולין

אחרי שמולקולת אינסולין התחברה לקולטן והפעילה מעבר אותות, היא יכולה להתנתק לסביבה או לעבור תהליך פרוק על ידי התא. לרוב, הפרוק כולל תהליך של אנדוציטוזה של כל הקומפלקס איסולין-קולטן, ופעילות של אנזים מפרק אינסולין. רוב האנסולין מפורק על ידי תאי הכבד. ההערכה היא כי מולקולת אינסולין טיפוסית מפורקת בערך 71 דקות אחרי שהיא נוצרה.
פתולוגיה

התפקיד העיקרי של קולטני גלוקוז הוא לקלוט גלוקוז. לכן, חוסר רגישות לאינסולין, או בעיה ביכולת הקולטן לאותת לתוך התא מוביל לירידת היכולת לקלוט גלוקוז לתוך התא. כתוצאה עולים ריכוזי הגלוקוז החוץ תאי ונוצר מצב של יתר גלוקוז - היפרגליקמיה, העלולה להתפתח לסוכרת מסוג 2 (diabetes mellitus type 2). מוכרות מוטציות גנטיות שונות הפוגעות במבנה קולטן לאינסולין ותפקודו; אלה מביאים למצב חמור של אי קשירת אינסולין (אנ').
הערות שוליים

1 2 3  GRCh38: Ensembl גרסה 89: ENSG00000171105 - Ensembl, מאי 2017
1 2 3  GRCm38: Ensembl גרסה 89: ENSMUSG00000005534 - Ensembl, מאי 2017
↑  "Human PubMed Reference:".
↑  "Mouse PubMed Reference:".
1 2  Lemmon, M. A. & Schlessinger, J., Cell Signaling by Receptor Tyrosine Kinases, Cell 141, 2010, עמ' 1117–1134 doi: 10.1016/j.cell.2010.06.011
↑  Nakrani MN, et al., Physiology, Glucose Metabolism, Treasure Island (FL): StatPearls Publishing, 2023
↑  Mounier, C. & Posner, B.I., Transcriptional regulation by insulin: from the receptor to the gene., Canadian J. Physiol. Pharmacol. 84, 2006, עמ' 713–724 doi: 10.1139/y05-152
↑  Duckworth, W.C. et al., Insulin Degradation: Progress and Potential, Endocrine Rev 19, 1998, עמ' 608–624 doi: 10.1210/edrv.19.5.0349
↑  Melvin, A. & Stears, A., Severe insulin resistance: pathologies, Practical Diabetes 34, 2017, עמ' 189–194 doi: 10.1002/pdi.2116
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553252205171  NKC: ph121176 
קולטן לאינסולין
קויאבה

קויאבה (בפורטוגזית: Cuiabá) היא עיר הבירה של מדינת מאטו גרוסו הברזילאית. היא נמצאת בדיוק במרכז דרום אמריקה וחברה באגד ערים יחד עם העיירה השכנה ורזאה גרנדי.
מקור שמה של העיר הוא ממקורות אינדיאנים לא ברורים ופירושו "חִצֵי-דיג", דבר המזכיר את מנהג שבטי הבורורו להשתמש בחצים על מנת לדוג.
היסטוריה

קויאבה הוקמה ב-1 בינואר 1727 על ידי רודריגו סזאר דה מנזס, שהיה אז ה"קפיטן" של קפיטנית סאו פאולו כתוצאה מגילוי מכרות הזהב. היא קיבלה מעמד של עיירה ב-1818 והפכה לעיר הבירה ב-1835.
מן תקופת המאה ה-18 המאוחרת עד לתקופת מלחמת פרגוואי העיירה נשארה קטנה ונידחת. אך המלחמה הביאה עימה מספר תשתיות חדשות ותקופה קצרה של שגשוג כלכלי, ייצור סוכר, מצרכי מזון וקורות עץ לכוחות הברזילאים. לאחר המלחמה, העיירה נשכחה שוב על ידי שאר המדינה בשיעור כזה שאפילו האימפריה הברזילאית ומאוחר יותר הממשלות הרפובליקניות של ברזיל נהגו להשתמש במקום להגליית פוליטיקאים מטרידים. הבידוד איפשר לקויאבה לשמר רבות מדרכי החיים הברזילאיות הישנות עד המאה ה-20.
החל מ-1930 הבידוד נשבר כשנסלל בקויאבה כביש ופסי רכבת הונחו, ולאחר מכן הוקם גם שדה תעופה. העיירה הופכת עיר, וגדלה במהירות מ-1960 ואילך, לאחר ההכרזה על ברזיליה כבירת ברזיל. בשנות ה-70 וה-80 קצב הגידול ממשיך לעלות כאשר החקלאות הופכת מסחרית, על ידי שימוש ברכבת ובכבישים כדי למכור את פולי הסויה ואת הקרח המיוצר שם בחו"ל. קצב הגידול משמעותי כל כך, כך שמשנת 1960 עד 1980 העיירה הקטנה שאכלסה 50,000 תושבים הופכת לעיר גדולה המאכלסת יותר מרבע מיליון תושבים (כולל את העיירות הסובבות).
לאחר 1990 שיעור גידול האוכלוסין יורד, כאשר עיירות אחרות במדינה מתחילות למשוך מהגרים יותר מאשר הבירה. התיירות מתגלה כמקור להכנסה והעיסוק סביבתי מוצב בראש סדר העדיפויות בפעם הראשונה. ישנה בעיה עצומה בעיר של חוסר בתברואה בסיסית, התנועה פקוקה לעיתים קרובות, האלימות נפוצה והעוני שורר בכל מקום.
גאוגרפיה

אזור קויאבה כולל את העיירות שאפאדה דוס גימאראייס, קמפו ורדה, סנטו אנטוניו דו לוורגר, ורזאה גרנדה, ז'נגדה ואקוריזאל. המקום משמש כצומת להרבה כבישים ראשיים, מסילות רכבת וערוצי מים. נמל התעופה השני בחשיבותו באזור מרכז-מערב ברזיל נמצא שם, כמו גם לב הייצור החקלאי באזור. כמו כן, זהו המרכז הגאוגרפי של דרום אמריקה והוא מפורסם ברחבי ברזיל כאזור העירוני החם ביותר במדינה, כאשר הטמפרטורות במקום מטפסות לעיתים קרובות מעל 40°C.
העיר משמשת כתחום מעבר בין שלוש מערכות אקולוגיות מהחשובות והנדירות ביותר בברזיל: אמזוניה, סראדו ופנטנל. היא גם קרובה לרכס ההרים הידוע כשאפאדה דוס גימאראייס (אשר חוסם קרחוני ענק וגורם למזג האוויר החם בצורה קיצונית).
קויאבה ידועה גם כשער הדרומי אל האמאזונאס.
גאוגרפיה > נהרות

בקויאבה זורם נהר בשם זהה, השייך לאגן נהר פרגוואי (אגן שני הקשור לאגן נהר פלייט). קויאבה היא הנקודה המדויקת בה מי הנהרות זורמים לכיוון צפון (לאגן האמאזונאס) כמו גם לכיוון דרום (לאגן נהר הפלייט). נהרות ונחלים רבים אחרים זורמים סביב או קרוב לקויאבה.
גאוגרפיה > אקלים

האקלים בקויאבה הוא אקלים טרופי, חם ויבש. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא בערך 1750 מ"מ, המרוכזים בדצמבר, ינואר ופברואר. הטמפרטורות הגבוהות ביותר, בחודשים החמים ביותר היא בדרך כלל בסביבות 43°C, בעוד הטמפרטורות הנמוכות ביותר, בחודשים הקרירים יותר, היא כ-13°C.
במהלך העונה החמה (מאי עד אוגוסט), לחות האוויר בדרך כלל יורדת לרמות מסוכנות (לפעמים אפילו מתחת ל-15%), רוב האנשים מונעים היווצרות תנאים שכאלו על ידי החזקת כד מים קרוב למיטה במהלך הלילה: החום מאדה את המים ויוצר ענן של לחות בתוך חדר השינה, וכך מונע תסמינים כמו דימום מהאף או גרון יבש בבוקר.
גאוגרפיה > פני השטח

קויאבה היא אזור מעבר בין הרמה הברזילאית לבין אגן האמאזונאס. השטח הוא גבישי ונמוך, בגובה של 146 עד 250 מטר.
כלכלה

כלכלת קויאבה כוללת בעיקר מסחר ותעשייה, המשרתים את העושר המרשים שמפיקה החקלאות בכל מקום במדינה. כיום רוב רובה של החקלאות הנמצאת סביב קויאבה מכילה חקלאות למחיה או גינות מאכל.
אוכלוסייה

לפי ההערכה האחרונה של IBGE בקויאבה שכנה אוכלוסייה של 533,800 תושבים בשנת 2005. בורזאה גרנדי, העיירה השכנה החברה באגד ערים יחד עם קויאבה עצמה, מתגוררים 248,728 תושבים, אך היא גדלה מהר יותר אף מקויאבה עצמה.
קויאבה נהגה להיות די קטנה ושלווה עד 1960, כאשר מאטו גרוסו התחילה לקבל מספר גדול של מהגרים, רובם מסאו פאולו, מינאס ז'ראיס וריו גראנדה דו סול. האוכלוסייה בשנת 1960 מנתה 57,000 איש, 100,000 איש ב-1970, 213,000 ב-1980, 402,000 ב-1991 ו-483,000 בשנת 2000. כיום קויאבה לבדה מאכלסת 20% מהאוכלוסייה של מדינת מאטו גרוסו.
תרבות

התרבות המקומית עשירה ביותר, וזאת בזכות ההשפעות של עמים רבים, כמו הפורטוגזים, השחורים וילידי ברזיל. שתי תקופות ארוכות של בידוד גם הן תרמו לשוני התרבותי השורר בה, שקטן מעט בעקבות התקופה שבה אירע "בום" דמוגרפי. קויאבה קיבלה השפעה אינדיאנית מעניינת - קוזיני, ריקודים טיפוסיים, עבודת אמנות ומוזיקה.
באופן מסורתי, ריקוד ומוזיקה קשורים לפולחן הקדושים הנוצרים כמו הקדוש בנדיקט (הקדוש הראשי של העיר) אך מנהג זה ננטש וכעת המנהגים מבוצעים באופן חובבני.
תיירות

מוקד המשיכה העיקרי הוא הטבע, שאפאדה דוס גוימאיירס ופנטנל הם אתרי צפייה, סנפלינג, צניחה חופשית, הפרחת בלונים, טיפוס הרים, דיג ספורטיבי ובמיוחד, צילום אקזוטי.
בקויאבה ישנם אתרי דיג, הר הנמצא במרכז העסקים הראשי בעיר, גן חיות, מספר מבני דת, כנסיות ישנות, מוזיאונים מעטים - כמו למשל מוזיאון אבני החן ומוזיאון הקנדידו רונדון.
ספורט

העיר היא אחת הערים שאירחו את מונדיאל 2014 שיתקיים בברזיל. לצורך הטורניר נבנה בעיר אצטדיון ארנה פנטנל בתכולה של 38,859 מקומות ישיבה.
אמנות רחוב בקויאבה
כנסייה במרכז העסקים הראשי בעיר
צופית (סוג)

| צופית |
| --- | --- |
 פרט מהמין Cinnyris pulchella בפארק הלאומי טרנג'יר, טנזניה
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: חולייתנים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: צופיתיים
סוג:: צופית
שם מדעי
 Cinnyris ‏קיווייה, 1816

פרט מהמין Cinnyris mediocris באזור השימור נגורונגורו, טנזניה
פרט מהמין Cinnyris cupreus באוגנדה
צוּפִית (שם מדעי: Cinnyris) הוא סוג של ציפורים קטנות ממשפחת הצופיתיים. לעיתים משייכים חלק מהמינים הללו לסוג Nectarinia.
הצופיות הן ציפורים קטנות החיות באזורים הטרופיים של אפריקה, הודו ודרום-מזרח אסיה ביערות גשם או בסוואנות לחות. המין צופית בוהקת מצוי בישראל.
הצופיות ניזונות מצוף פרחים ומגוונות בחרקים ועכבישים. הן בעלות מקור קטן ומכופף המותאם לפרחים עמוקים. הן טריטוריאליות ותוקפות כל מסיג גבול המתקרב לפרח שלהן. זכרי הצופיות בולטים בססגוניותם ובגווניהם הבוהקים כמו כחול, ירוק, אדום וסגול. הנקבות, לעומתם, מתאפיינות בגוונים שקטים - אפור, חום בהיר, ירוק-זית - ומוסוות היטב בצמחייה.
מינים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  צופית כלורופיגיוס (Cinnyris chloropygius)  Cinnyris minullus  Cinnyris manoensis  Cinnyris gertrudis  Cinnyris chalybeus  Cinnyris neergaardi  Cinnyris stuhlmanni  Cinnyris prigoginei  Cinnyris ludovicensis  Cinnyris whytei  Cinnyris reichenowi  Cinnyris afer  צופית מלכותית (Cinnyris regius)  Cinnyris rockefelleri  Cinnyris mediocris  Cinnyris moreaui  Cinnyris pulchellus  Cinnyris loveridgei  Cinnyris mariquensis  Cinnyris shelleyi  Cinnyris congensis  Cinnyris erythrocerca  Cinnyris nectarinioides  Cinnyris bifasciatus  Cinnyris tsavoensis  Cinnyris chalcomelas |  Cinnyris pembae  Cinnyris bouvieri  צופית בוהקת (Cinnyris osea) – המין היחיד המצוי בישראל  Cinnyris habessinicus  Cinnyris coccinigaster  Cinnyris johannae  Cinnyris superbus  Cinnyris rufipennis  Cinnyris oustaleti  Cinnyris talatala  צופית צהובת-בטן (Cinnyris venustus)  Cinnyris fuscus  Cinnyris ursulae  Cinnyris batesi  Cinnyris cupreus  Cinnyris asiaticus  Cinnyris jugularis  Cinnyris buettikoferi  Cinnyris solaris  צופית סווימנגה (Cinnyris sovimanga)  Cinnyris dussumieri  Cinnyris notatus  Cinnyris humbloti  Cinnyris comorensis  Cinnyris coquerellii  Cinnyris lotenius |  |
פרשת שמונת מלכי אדום

פרשת שמונת מלכי אדום (נקראת גם פרשת ואלה המלכים או שמונת המלכים) היא פרשיה בתוך פרשת וישלח שבספר בראשית, המספרת על שמונה מלכים שמלכו באדום בתקופה קדומה. בפרשנות המקרא המסורתית קיים קושי בהבנת תקופת הפרשה והקשרה, ובספרות הקבלה מוסבר כי רמוזים בה סודות על סדר ההשתלשלות לפני בריאת העולם. חוקרי מקרא מוקדמים מאוד סברו כי לא ייתכן שהפרשה נכתבה לפני ימי שאול המלך. הפרשה מופיעה בשינויים קלים גם בספר דברי הימים.
בפרשנות המסורתית

הפרשנות המסורתית מתמודדת עם קושי בהבנת התקופה אליה מתייחסת פרשה זו. מהנוסח "לפני מלך מלך לבני ישראל" נשמע כי מדובר בתקופה הסמוכה לתחילת המלכות בישראל בימי שאול המלך, בעוד שלפי המסורת נכתבה התורה בזמן משה מאות שנים קודם. לפי חלק מהפרשנים הכוונה במשפט "לפני מלך מלך" היא לתקופה שקדמה למשה רבנו שגם הוא נחשב למלך. אפשרות נוספת היא שהמילה "מלך" אכן מתייחסת למלכי ישראל העתידיים אך המילה "לפני" תתפרש זמן רב לפני ולא סמוך למלכותם. לשיטות אלו שבעה מהמלכים מלכו לפני זמן משה רבנו, והמלך האחרון (הדר-או בשמו 'הדד' בספר דברי הימים, על שם האל הדד) עדיין מלך בימי משה, ולכן לא מוזכרת בפרשה מיתתו. בספר דברי הימים שנכתב מאוחר יותר, מוזכרת גם מיתת המלך האחרון. שיטה אחרת בפרשנות המסורתית היא כי אכן הכוונה למלכים שמלכו בסמוך לתקופת שאול המלך, והפרשה נכתבה בתורה על פי נבואה שחזתה את העתיד.
גם פרשנים שקיבלו במקרים מסוימים את האפשרות כי מספר פסוקים בתורה לא נכתבו על ידי משה, ולא ראו בכך חריגה מאמונת תורה מן השמים, סירבו לקבל במקרה זה את האפשרות כי הפרשה היא תוספת מאוחרת מכיוון שמדובר בעניין שלם.
את הסיבה לכתיבת הפרשה מבאר הרמב"ם כי נכתבה בשביל לזרז את עם ישראל במצוות "מקרב אחיך תשים עליך מלך", לדבריו שמונה מלכים אלו הכניעו את בני עשיו והשפילום מכיוון שמוצאם לא היה מהם, ומכאן ילמדו בני ישראל להעמיד מלך רק מקרב אחיהם.
בפרשנות המסורתית > בקבלה

בקבלה היהודית תופסת הפרשה מקום חשוב ומהווה בסיס למאמר "אדרא רבא" בספר הזוהר. הרמח"ל כתב כי פרשה זו "כוללת כל שרשי ההנהגה", לדבריו הפרשה הוסתרה במכוון כסיפור פשוט על מנת שמי שאינו ראוי לא יגלה את סודותיה. גישת הקבלה מסתמכת על מאמר חז"ל כי לפני בריאת העולם אלוהים היה "בונה עולמות ומחריבן עד שברא את אלו". לפי הקבלה, שבעת המלכים הראשונים - "מלכין קדמאין", רומזים לשבעה עולמות שנבראו לפני בריאת העולם הנוכחי, ומיתתם (בלשון המקובלים "שבירה") מרמזת על ביטול של אותם עולמות. המלך האחרון - הדר, שמיתתו לא מוזכרת, מקביל לעולם הנוכחי שעדיין קיים. העולמות שנחרבו מכונים בשפת הקבלה "עולם התוהו", והעולם הנוכחי "עולם התיקון". המקובלים כתבו כי גם לגישת הקבלה אין מקרא יוצא מידי פשוטו ובוודאי "מעשה שהיה כך היה" אלא שעיקר הכוונה בכתיבתו היא לסודות שנרמזו בו.
| שם המלך | הספירה | הערות |
| --- | --- | --- |
| בלע בן בעור | דעת | הוא בלעם בן בעור |
| יובב בן זרח | חסד |  |
| חושם | גבורה |  |
| הדד בן בדד | תפארת |  |
| שמלה | נצח והוד |  |
| שאול | יסוד | מקומו "רחובות הנהר" מרמז על ספירת ה"בינה" |
| בעל חנן בן עכבור | מלכות |  |
| הדר | כלול מכולן | מרמז ל"עולם התיקון" |
זיהוי המלכים והמקומות

מכיוון שלא ידועים מקורות חיצוניים המספרים על שמונת המלכים, לא ניתן לקבוע בבירור את תקופתם וזיהוים. חלק מהחוקרים משערים כי "בלע בן בעור" הוא בלעם בן בעור, בגלל הדמיון בין השמות. גם בספרות הקבלה מזוהה בלע עם בלעם. את "יובב בן זרח מבצרה" יש שזיהו עם הדמות המקראית איוב. את העיר דנהבה (אנ') יש המזהים עם אתר בצפון מזרח פטרה.
לקריאה נוספת

חיים ויטאל, עץ חיים שער יא' - שער המלכים
אבישר הר-שפי, מלכין קדמאין: מיתוס מלכי אדום בספרות הזוהרית, לוס אנג'לס: הוצאת כרוב, תשע"ה / 2014
יהודה ליבס, המשיח של הזוהר, עמודים 194 - 199, 219 - 221
פנחס גילר, Reading the Zohar, the sacred text of the Kabbalah, Oxford University Press, 2001, עמ' 89 - 158