stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גטו זמושץ'
הקמה

מיד לאחר כיבוש פולין בספטמבר 1939 גויסו יהודים לעבודת כפייה. בדצמבר 1939 הצטוו יהודי העיר על ידי הכובש הגרמני להקים יודנרט, ובו 12 חברים. יושב הראש היה בן ציון לובלינר. בינואר 1940 הוחלף לובלינר במייצ'יסלב גרפינקל (Mieczyslaw Garfinkel). יהודים רבים מהעיר ברחו לברית המועצות ולשטחים שכבשה בפולין, וכך נותרו בעיר כמחצית מ-10,000 יהודיה. הם אלה שנכלאו בגטו עם הקמתו באביב 1941. אליהם צורפו כאלף יהודים שגורשו מאזורי מערב פולין שסופחו לגרמניה ועל כן רוקנו מיהודיהם ("ורתגאו")
גירושים

באביב 1941 רוכזו היהודים באחד מאזורי העוני בעיר. האזור לא גודר בתחילה, וכניסתם ויציאתם של היהודים ממנו הותרו, אך רק לפרקי זמן מוגבלים במשך כל יממה.
ב-1 באפריל 1942 יצא הטרנספורט הראשון במסגרת מבצע ריינהרד. ב-11 באפריל יצא טרנספורט ובו שולחו למותם בבלז'ץ כ-3,000 יהודים. ב-1 במאי 1942 גורשו כאלף יהודים מנורדריין-וסטפאליה דרך תחנת הרכבת בדורטמונד לגטו זמושץ'.
בימים 16 עד 18 באוקטובר 1942 חוסל הגטו ויושביו נשלחו להשמדה בבלז'ץ. מאות בודדות של עובדי כפייה נותרו בשטח הגטו-לשעבר כדי לנקותו ולמיין את חפצי הנרצחים לשם שימוש הגרמנים.
מחנה עבודה

ב-12 בנובמבר 1942 הוכרז אזור זמושץ' כאזור התיישבות מיוחד של הגנרלגוברנמן עבור גרמנים. תושבי הכפרים הפולניים באזור פונו, וחלק משטח הגטו שימש כמחנה מעבר זמני.
הערות שוליים

↑  על גירוש יהודי זמושץ' להשמדה, באתר יד ושם
↑  Klaus-Peter Friedrich (Bearb.): Die Verfolgung und Ermordung der europäischen Juden durch das nationalsozialistische Deutschland 1933–1945 (Quellensammlung), Band 9: Polen: Generalgouvernement August 1941–1945, München 2013, ISBN 978-3-486-71530-9, S. 253 mit Anm. 13
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גרדה טנברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בספטמבר 1902 Hurdal Municipality, נורווגיה 
 פטירה:  16 במאי 1984 (בגיל 81) אוסלו, נורווגיה 
 מדינה:  נורווגיה 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (20 במרץ 2006) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  גרדה טנברג
 
גרדה טנברג (בנורווגית: Gerda Tanberg;‏ 9 בספטמבר 1903 – 16 במאי 1984) הייתה חסידת אומות העולם שהצילה במלחמת העולם השנייה כ-12 ילדים יהודים ממוות בידי הנאצים. גרדה הצטרפה לכוחות נורווגיה במלחמתם נגד הפלישה הנאצית. אחרי שהיא אירחה והגנה על הילדים מבית היתומים, היא פגעה בקצין גרמני ונשפטה לחיות אך לעבוד בחווה בגרמניה.
שרדה בזכות ובעזרת נכדה הנורווגי רגנוולד טנברג (בנורווגית Rungwald Tanberg).
הפעילות בתקופת המלחמה

בתקופת השואה, הורים אוסטרים שביקשו להציל את ילדיהם מאימת השלטון הנאצי, שלחו את ילדיהם לנורווגיה למחנות קיץ ולאחר מכן, כשמצב יהודי המדינה הורע, הילדים היהודים שהו בבית יתומים באוסלו עד יעבור זעם.
21 ילדים כאלו נשלחו לבית יתומים באוסלו. תחילה הם השתכנו בקוטג' שהיה בידי הקהילה היהודית מחוץ לגבולות העיר, בבארום (Baerum). לאחר מכן הם בילו כמה חודשים אצל משפחות מאמצות. לבסוף הילדים הועברו להתגורר בבית יתומים שהוכשר ליעודו החדש ממבנה תעשייה שהיה בבעלות הקהילה היהודית בהולברג סטייג' (Hallberg stage).
13 ילדים נשארו באוסלו בבית היתומים לאורך המלחמה, עד שהקהילה הצליחה להבריחם לשווייץ. יתר הילדים הושבו להוריהם.
חבורה המורכבת מחמש ילדות וברט גרונפלד דיווחו: "נסענו במכונית של ניק. נינה חיכתה עם הקבוצה הבאה. בעלה של נינה, ניק, קיבל באמצעות עבודתו הקצאה של דלק למכוניתה. נסענו לוילה מחוץ לאוסלו, הכתובת היא וסלקרוקן 1. גרדה טנברג החזיקה דירה בקומה השנייה של הבית. ניק הוריד אותנו ונסע חזרה לאסוף את הבנים המבוגרים יותר. היינו אצל גרדה עד שהיינו חייבים לברוח שוב".
בחזקתה של גרדה הייתה דירת שני חדרים והילדים נשארו לרוב בחדר אחד. קבוצה אחת נשארה עם גרדה לשבוע אחד וקבוצה אחרת לשבועיים.
הכרה כחסידת אומות עולם

הוכרה ב-2006 על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם בטקס שהתקיים באוסלו שבנורווגיה.
הערות שוליים

↑  מתוך תיק חסיד אומות העולם ביד ושם
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "גרדה טנברג".
גוסטבה יארצקה

| --- | --- |

 לידה:  23 בדצמבר 1908 קאליש, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 בינואר 1943 (בגיל 34) 
 מדינה:  פולין 
 מקום מגורים:  גטו ורשה 
 השכלה:  אוניברסיטת ורשה (24 בפברואר 1931) 
 
גוסטבה יארצקה (בפולנית: Gustawa Jarecka 23 בנובמבר 1908, קאליש, פולין - 22/23 בינואר 1943, ורשה, פולין הכבושה) הייתה סופרת, מורה לפולנית, מתורגמנית, מחנכת והוגה דעות פולניה מתבוללת ממוצא יהודי.
תולדות חייה

גוסטבה יארצקה הייתה סופרת פולנייה ממוצא יהודי. היא כתבה רומנים רבים ואף תרגמה ספרים לפולנית. עד מלחמת העולם השנייה הייתה הסופרת הצעירה רחוקה מן החיים היהודים וגילתה עניין מועט בלבד בעניינים יהודים. יארצקה הושפעה מן התפיסה הקומוניסטית-סוציאליסטית והשפעה זו הופיעה רבות ביצירותיה הספרותיות. ליארצקה נולדו שני ילדים, הראשון מנישואי בוסר שהתפרקו, לא ידוע מי הוא אביו של בנה השני.
הגירוש לגטו ורשה ותרומתה לארכיון עונג שבת בגטו ורשה

לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית בשלהי 1939, נשלחה יארצקה לגטו ורשה, יחד עם שני בניה, בני ה-12 וה-3. השהות בגטו היא זו שמשכה אותה בעל כורחה אל סביבה יהודית. יארצקה הועסקה במזכירות הקהילה ובנה הבכור עבד בתור שליח בקהילה. היא מונתה על ידי היודנראט לעבוד במחלקה שנקראה "המשרד לתרגום ותכתובת" בשל ידיעתה את השפה הגרמנית. ארכיון עונג-שבת גייס אותה להעתקת מסמכים של היודנראט שכללו בעיקר מסמכים סטטיסטיים וכרוזים רשמיים כדי לשמור אותם בארכיון הסודי. על אף הסבל הרב והסכנה, עבדה יארצקה אחר הצהריים לטובת הארכיון המחתרתי שפעל בגטו תחת אפם של הנאצים. ארכיון זה היה מיזם תיעוד של ההיסטוריון היהודי- פולני עמנואל רינגלבלום, אשר תיעד את חייהם של היהודים בגטו ורשה ללא ידיעתם של הנאצים, שכן התיעוד בגטו היה אסור בתכלית האיסור. תפקידה של יארצקה היה העתקת המסמכים החשובים מארכיון הקהילה. היא גם כתבה דוח מפורט על האקציה הראשונה של יהודי ורשה. בנוסף, תיעדה במסמכים שונים את חיי היומיום של היהודים בגטו. היא ניצלה מהסכנות השונות של מבצע החיסול הראשון של יהודי ורשה. יארצקה חשבה פעמים רבות על מעבר לצד הארי, אך לא היה לה את הכסף הדרוש למעבר שכזה. היא ביקשה עזרה מידידיה הפולנים, אך העזרה מעולם לא באה.
במשרד לתרגום ותכתובת פגשה את מרסל רייך-רניצקי. בעדותו סיפר: "עבדנו במחלקה, שהועסקו בה ארבעה אנשים: משפטן צעיר, סופרת פולנייה ידועה למדי, גוסטבה יארצקה, מתרגמת מקצועית ואני. אני הצעיר ביותר, צעיר בעשר עד חמש עשרה שנים מן האחרים, התמניתי למנהל משרד. משום שאולי ייחסו לי כישורים ארגוניים? בעיקר משום שידעתי גרמנית טוב יותר מאותם אנשים שעכשיו הייתי ממונה עליהם."
רייך-רניצקי העיד מתוך היכרותו עם יארצקה. הוא היה מספר על איך הוא הכתיב ליארצקה את הטקסט הגרמני כדי שתתרגם אותו לפולנית: "האם אהבתי אותה? את הסופרת הפולנייה גוסטבה יארצקה? כן, אבל יחסי אליה היה שונה לחלוטין מיחסי לטוסיה".
רייך רניצקי היה מספר על כך שצ'רניאקוב, ראש היודנראט היה מסייע בנדיבות לאינטלקטואלים מחוסרי עבודה בגטו - בדרך כלל העסיקם באחד ממשרדי היודנראט. מאחר שגוסטבה ידעה להדפיס במכונת כתיבה וידעה גם גרמנית, שלחו אותה למשרדו של רייך רניצקי. הוא תיאר אותה בתור אישה רזה, שיערה חום ועיניה כחולות, בתחילת שנות השלושים לחייה, מאופקת ושקטה. היא הייתה סופרת די ידועה, גם אם לא מפורסמת. כשספרה הראשון התפרסם הייתה צעירה מאוד. בעקבות הספר הראשון הופיעו לפני המלחמה עוד שלושה ספרים - רומנים ריאליסטים שחלקם לפחות מתרחש במעמד הפועלים ובהם ביקורת חברתית בעלת אופי קומוניסטי-סוציאליסטי".
גוסטבה יארצקה עצמה הרשימה אותי עמוקות כמעט מן הרגע הראשון. מה שחיבר בינינו הייתה, פעם נוספת, הספרות - לא הספרות הגרמנית, שעליה ידעה רק מעט, וגם לא הספרות הפולנית, שרק מעט ממנה הכרתי. דיברנו בעיקר על צרפתים ורוסים, על פלובר ועל פרוסט, על טולסטוי. לשיחות האלו אני חב רבות. גוסטבה הייתה בשבילי דמות מנוגדת: לא זו בלבד שהייתה מבוגרת מטוסיה, היא הייתה גם בשלה יותר ועצמאית. מבלי לדעת מצאתי אצלה עזרה, שאמי כבר לא יכולה לתת לי - וטוסיה עדיין לא יכולה. אני נוטה לחשוב שגוסטבה אהבה אותי."
מתוך יומנה של יארצקה

"צווארנו נתונים בלולאת חנק (...) כאשר הלחץ שוכך לרגע, אנו פולטים צעקה. אין להמעיט מחשיבותה. פעמים רבות בהיסטוריה הדהדו צעקות כאלה; זמן רב הן הדהדו לשווא ורק הרבה יותר מאוחר הן עוררו הד. מסמכים וזעקת כאב, אובייקטיביות ולהט רגשות אינם מתיישבים זה עם זה", הודתה יארצקה. "התשוקה לכתוב חזקה כמו הדחייה שמעוררת המילים עצמן. אנו שונאים מילים מפני שלעיתים קרובות מאוד הן משמשות כיסוי לנביבות או לרוע. אנו בזים להן משום שהן מחווירות בהשוואה לרגשות המייסרים אותנו. ובכל זאת, בעבר הבעיה המילה את כבוד האדם, והייתה הקניין המועיל ביותר שלו, אמצעי לתקשורת בין בני אדם. המסמכים והרשימות האלה הם רמז שדומה למפתח של תעלומה בסיפור בלשי. אני זוכרת מילדותי סיפור כזה מאת קונן דויל שם הקורבן הגוסס כותב בשארית כוחותיו מילה אחת על הקיר המכילה הוכחה לאשמתו של הפושע. המילה הזאת, המשורבטת בידי אדם גווע, השפיעה בעבר על דמיוני …אנחנו כותבים את הראיות לפשע."
מותה

סופה של יארצקה ידוע לנו מתוך עדותו של מרסל רייך-רניצקי: הוא זכר בבירור את פגישתו האחרונה עמה. זה היה ב-18 בינואר 1943, ביום הראשון של האקציה של ינואר, כאשר הגרמנים נתקלו לראשונה בהתנגדות חמושה בגטו. יארצקה, שני ילדיה ורייך-רניצקי עם אשתו החדשה, היו כולם בהמון שצעד אל רכבות המוות. רייך-רניצקי ואשתו החליטו לברוח. הוא אמר ליארצקה לברוח איתם, היא אמרה שהיא וילדיה מוכנים. אבל כאשר רייך-רניצקי ואשתו פרצו בריצה מטורפת, יארצקה נשארה בטור האנשים. אולי הילד הקטן שלה שהיה אז בן 4 לא היה יכול לרוץ. "גוסטבה יארצקה לא באה בעקבותינו, היא ושני בניה נספו בקרון לטרבלינקה."
הערות שוליים

↑  עמנואל רינגלבלום, כתבים אחרונים יחסי פולנים-יהודים ינואר 1943-אפריל 1944, ישראל: יד ושם ומוזיאון לוחמי הגטאות, 1994, עמ' 121
↑  שמואל ד' קאסוב, מי יכתוב את ההיסטוריה שלנו, ישראל: כנרת זמורה-ביתן דביר, 2014, עמ' 18
↑  עמנואל רינגלבלום, כתבים אחרונים יחסי יהודים-פולנים ינואר 1943-אפריל 1944, ישראל: יד ושם ומוזיאון לוחמי הגטאות, 1994, עמ' 121-122
↑  שמואל ד' קאסוב, מי יכתוב את ההיסטוריה שלנו?, ישראל: כנרת זמורה-ביתן דביר, 2014, עמ' 18
↑  מרסל רייך-רניצקי, החיים והספרות, ישראל: כנרת-זמורה ביתן-דביר, 2004, עמ' 179-180
↑  שמואל ד'. קאסוב, מי יכתוב את ההיסטוריה שלנו?, ישראל: כנרת זמורה-ביתן דביר, 2014, עמ' 19
↑  שמואל ד'. קאסוב, מי יכתוב את ההיסטוריה שלנו?, ישראל: כנרת זמורה-ביתן דביר, 2014, עמ' 203.
↑  מרסל רייך-רניצקי, החיים והספרות, ישראל: כנרת-זמורה ביתן-דביר, 2004, עמ' 200
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810606938705606  GND: 1354457617  ISNI: 0000 0000 7186 5213  LCCN: n2019016998  NKC: js20241227281  VIAF: 101699588   WorldCat (עם VIAF): 101699588
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-337 (ורמאכט)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  15 בספטמבר 1944 – אפריל 1945 (כ־199 ימים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  אברהרד קינצל
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-337 (בגרמנית: 337. Volksgrenadier-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

ב-15 בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה על בסיס דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-570, שהוקמה ב-25 באוגוסט של אותה שנה, והועמדה תחת פיקוד אברהרד קינצל. הדיוויזיה לחמה באזור ורשה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת הארמייה התשיעית, ולאחר מכן לחמה על הוויסלה כחלק מהקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה השנייה. באפריל 1945 הושמדה הדיוויזיה באזור דנציג.
דיוויזיית האבטחה ה-203 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  14 ביוני 1941 – אפריל 1945 (כ־3 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
דיוויזיית האבטחה ה-203 (בגרמנית: 203. Sicherungs-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט, שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

ב-14 ביוני 1941 הוקמה החטיבה ה-203, והיא הוצבה באזר העורפי של קבוצת ארמיות מרכז במהלך מבצע ברברוסה. ב-24 בדצמבר אותה שנה שונה שמה לחטיבת האבטחה ה-203, והיא הופקדה על אבטחת קווי התקשורת והאספקה, וכן לחמה כנגד יחידות הפרטיזנים בבלארוס. ב-1 ביוני 1942 קיבלה החטיבה תגבורות, ושמה שונה לדיוויזיית האבטחה ה-203. במהלך מבצע בגרטיון (יוני 1944) הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-23 שהיה חלק מהארמייה השנייה באזור ביצות פריפיאט, אולם עד סוף יולי 1944 היא נהדפה לאזור ברסט-ליטובסק. בתחילת אוגוסט, הדיוויזיה נאלצה להמשיך לסגת, ובאותו חודש היה מעורב רגימנט האבטחה ה-608 בטבח וולה, ולאחר מכן הוקצתה הדיוויזיה תחת פיקודה של הארמייה הרביעית. ב-21 בדצמבר 1944 שונה שם הדיוויזיה להדיוויזיה ה-203, והיא לחמה בקרבות הקשים בפרוסיה המזרחית, עד לכניעתה באפריל 1945.
מפקדים

גוטפריד ברטון (14 ביוני 1941 – ינואר 1943)
רודולף פילץ (ינואר 1943 – 19 באוגוסט 1944)
מקס הורן (19 באוגוסט 1944 – 18 בנובמבר 1944)
וילהלם תומאס (18 בנובמבר 1944 – 26 בדצמבר 1944)
פריץ גדצ'קה (26 בדצמבר 1944 – אפריל 1945)
נחמן מקוסוב

|   |
| --- | --- |
 פטירה:  1756
 
רבי נחמן מקוסוב (ה'תע"ו, 1716 - ז' באב ה'תק"א, 1741 או ה'תקט"ז, 1756) היה תלמיד הבעל שם טוב ומראשוני מפיצי החסידות. הראשון שהביא את החסידות לבוקובינה.
ביוגרפיה

נולד ליהושע, מובא כי היה אחיו של רבי יעקב מקוברין אבי רבי אהרן הגדול מקרלין . בתחילה היה ממתנגדיו של הבעל שם טוב, אך בהמשך נסע למז'יבוז', שם התקרב לבעל שם טוב ונעשה מחוג תלמידיו. היה מראשי הקלויז בברודי שם התיידד עם רבי נחמן מהורדונקא. בהמשך עבר ללודמיר, שם הקים בית מדרש והפיץ את מנהגי החסידות.
בהמשך עבר לקוסובה (שבבלארוס). על פי יצחק אלפסי, הוא נפטר בקוסוב בה'תקט"ז. אך על פי תמונת מצבה ישנה מלפני השואה, שהתפרסמה על ידי מכון "שפתי צדיקים", מתברר כי הוא נקבר במזריטש בה'תק"א, ועל מצבתו נכתב: ”פ"נ, הרב הגאון המאור, בוצינא קדישא אספקלריא המאירה, מורינו ר' נחמן בהמנוח מורנו ר' יהושע זלה"ה, נפטר זיין ימים לחודש מנחם אב תק"א לפ"ק”.
חידושי תורתו מובאים בספרים שונים בשם אדמו"רים בני דורו, כן מופיעים סיפורים אודותיו בשבחי הבעש"ט. בספר "משנת חסידים" הובאו מתולדותיו וחידושיו.
בנו היה רבי משה, שחידושיו צוטטו על ידי התולדות יעקב יוסף והחוזה מלובלין. נכדו, רבי שניאור, מוזכר בשבחי הבעש"ט.
לקריאה נוספת

אברהם אביש שור, רבי נחמן מקוסובה דודו של מרן רבי אהרן הגדול מקארלין זיע"א, בית אהרן וישראל, שנה לו, גיליון א (ריא), תשרי - חשון תשפ"א, עמ' קעא-קעו.
הערות שוליים

↑  טרקליני החסידות, יצחק אלפסי. כרך א' עמ' 173
↑  הרה"ק רבי נחמן זיע"א, מקאסוב. תולדות חייו, אתר יהודי בוקובינה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009165368605171  VIAF: 11160975645217282056   WorldCat (עם VIAF): 11160975645217282056
גטו רקאו

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  בלארוס 
 מחוז:  ראקאב 
 תאריכים
 תאריך הקמה:  21 באוגוסט 1941
 תאריך סגירה:  4 בפברואר 1942
 נתונים
 מספר הנספים:  כ־1,050 יהודים
 קואורדינטות:  53°58′06″N 27°03′35″E﻿ / ﻿53.968333333333°N 27.059722222222°E﻿ / 53.968333333333; 27.059722222222
 he
 
גטו רקאו הוקם ב-21 באוגוסט 1941 ברקאו, ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית (היום בלארוס), זמן קצר לאחר כיבוש העיירה על ידי גרמניה הנאצית במהלך מבצע ברברוסה. לפי ההערכות, נהרגו בגטו כ-1,050 יהודים בין הקמתו ב-21 באוגוסט 1941 לבין חיסולו ב-4 בפברואר 1942.
היסטוריה

לפני מבצע ברברוסה חיו כ-928 יהודים בעיר רקאו, כיום באזור מינסק בבלארוס. ביוני 1941 כבשו חיילי הוורמאכט את העיר, והיא שוחררה ב-4 ביולי 1944.
ביום הראשון לכיבוש רקאו התארגן בעיר גדוד של משטרת העזר הבילורוסית. מיד החל מסע של ביזה חסרת מעצורים של רכוש יהודי. דיכוי אלימות והתנגדות התרחש במהרה; ב-14 באוגוסט 1941 נלקחו 45 יהודים מראקאו מרחק 2 ק"מ מהעיר ונאלצו לחפור בור, שבו הושכבו אז ונורו למוות. ב-21 באוגוסט נעצרו ונהרגו 14 יהודים שנסעו ממינסק לרקאו. העיר האחרונה הפכה מיד לגטו.
יאסינסקי, חקלאי שנמצא בקרבת מקום, מונה למפקד משטרת העזר רקאו בספטמבר, ועוזרו היה אזרח מקומי בשם סורווילו. רכוש יהודי נשדד לעיתים קרובות; משטרת העזר תבעה מתושבי הגטו חפצים אישיים כמו נעליים וביגוד, ולאחר שחרור ראקאו נמצאו רהיטים, כלים וחפצים אישיים של היהודים על ידי הצבא האדום.
Gebietskommissar מוויליקה, הנדל, אילץ את תושבי הגטו לאסוף ולשרוף ספרי תורה מבתי הכנסת המקומיים בעיר, בעוד בנות יהודיות נאלצו לרקוד ולשיר את התקווה.
חיסול הגטו

הגרמנים, אולי מחשש לתנועת התנגדות הדומה לגטו מינסק הסמוך, עברו במהירות להשמיד את אוכלוסיית הגטו. בראש השנה 1941 (29 בספטמבר 1941) הוצאו להורג 105–112 גברים בגטו בין הגילאים 16 עד 50.
ב-4 בפברואר 1942, משטרת העזר, בראשות המפקד ניקולאי זנקייביץ', קיבצה את יתרת אוכלוסיית הגטו והביאה אותם אל "בית הכנסת הקר של מינסק", אחד מארבעה בתי כנסת ברקאוז'. שם, הם הופשטו מחפצי הערך שלהם, התפשטו והוכו על ידי המשטרה. לאחר מכן, בית הכנסת נשפך בבנזין ונשרף כאשר השוטרים השליכו רימונים לתוך המבנה. 920–950 יהודים נשרפו למוות.
הנצחה

בשנת 1955 הוקם במקום "בית הכנסת הקר", שלט לזכר חללי גטו רקאו, בדמות עץ קצוץ. ביולי 2005 הוקמה אנדרטה נוספת, בבית הקברות היהודי של רקאו; אבן האומרת בבלארוסית, בשפות עברית ואנגלית, " כאן, בסתיו 1941, עונו באכזריות 112 יהודים מהכפר רקאו. מקום הטבח הזה התגלה על ידי הוועדה להנצחת זכר קורבנות השואה, שהוקמה על ידי מנהיגי הקהילות והארגונים היהודיים של בלארוס" .
הערות שוליים

1 2 3 4  Smilovitsky, Leonid. "Ilya Ehrenburg on the Crimes of Nazism in Belarus". Soyuz. נבדק ב-7 בפברואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Lyavonov, O. K. (1996). Memory. Valozhyn District (בבלארוסית). Minsk: Artistic Literature. p. 454. ISBN 9850203870.
1 2 3  Adamushko, V. I. (2001). Reference Book on Places of Detention of the Civilian Population in the Occupied Territory of Belarus (ברוסית). Minsk. p. 158. ISBN 9856372194.
↑  Smilovitsky, Leonid. "L. Smilovitsky - The struggle of the Jews of Belarus for the return of their property". belisrael.org. אורכב מ-המקור ב-24 באוגוסט 2010. נבדק ב-7 בפברואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Monument to the victims of the Holocaust in Rakov". Jewish Internet Club. 12 ביוני 2005. אורכב מ-המקור ב-5 באפריל 2017. נבדק ב-7 בפברואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
בנטיאן איידוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בינואר 1880 דאוגבפילס, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1944 (בגיל 63 בערך) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  הונגריה, ברית המועצות 
 
בנטיאן איידוס (בהונגרית: Eidus Bentian; דאוגבפילס, 15 בינואר 1880 – אושוויץ, 1944) היה עיתונאי יהודי-לטבי-הונגרי, טכנאי שיניים, רופא שיניים.
קורות חיים

בנטיאן איידוס נולד במשפחה יהודית בעיר השנייה בגודלה בלטביה (אז באימפריה הרוסית) כבנם של ברקו איידוס ושל ליאוסי בירגר. כבר בגיל צעיר הצטרף לתנועת הפועלים הרוסית. במהלך מהפכת 1905 ברוסיה נלחם נגד המשטר של הצאר על בריקדות ולאחר כישלון המהפיכה היגר לגרמניה, שם למד את מקצוע טכנאות השיניים והשתתף גם שם בתנועת הפועלים המקומית. בברלין הכיר את קרל ליבקנכט ואוגוסט בבל ולפי טענות אחדות אפילו את לנין. הוא הגיע להונגריה ב-1909 והתיישב בעיר סגד, שם צייר אדן הלר את דיוקנו, אותו ניתן למצוא באוסף מוזיאון העיר. בסגד, לאחר שעבר את הבחינה הנדרשת, עבד כרופא שיניים משנת 1911 והשתלב בעבודתה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המקומית. בשנים 1918–1919 השתתף בפעולות המהפכניות בעיר. מאמריו (למשל: "המהפכה הרוסית והשלום", דרום הונגריה, מה-1 בינואר 1918), וכן יצירות ספרותיות (חוברת שירים וכתבי פרוזה קצרים שלו שיצאו לאור ב-1919 בשם "אחרי העבודה"). שירי אנדרה אדי, דז'ה קוסטולאני ושל דיולה יוהאס תורגמו על ידו ליידיש. הוא עבד קשה על פיתוח תרבות הפועלים (למשל על ידי ארגון ספריית פועלים) והיה פטרון של אמנים. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית נעצר פעמיים ונכלא. היו לו יחסי ידידות עם הסופרים והמשוררים פרנץ מורה, דיולה יוהאס, מיקלוש רדנוטי וגם עם אטילה יוז'ף, אותו אירח בקביעות בסגד ועל כך מעיד מכתב שהתקבל מיוז'ף ב-1928 ובו ביקש מבנטיאן עזרה באיסוף מנויים לספרו שעמד להתפרסם. גם הצייר לאיוש קארואי התגורר אצלו תקופה ארוכה. איידוס ארגן את התנועה נגד המלחמה בתקופת מלחמת העולם השנייה, אך אחר כניסת הוורמכט להונגריה (מבצע מרגרטה) במרץ 1944, ב-4 באפריל נתפס ונכלא, נלקח תחילה לנג'קניז'ה ולאחר מכן לשארוואר. ב-1949 הוכרז רשמית כמת. לפי הרישום הוא גורש על ידי הגרמנים לאושוויץ באביב 1944, שם מת.
דיוקנו צויר כאמור על ידי אדן הלר.
משפחתו

אשתו הייתה חסיה סלדין, ילדיהם היו רופאת השיניים ליוויה איידוס (נולדה ב-1910) והרופא החוקר לאסלו איידוס (1913–1979). נכדו פרנץ קסג יה עורך, מורה ופוליטיקאי.
עבודתו העיקרית

אחרי העבודה (שירים וקטעי פרוזה קצרים; סגד, 1919)
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש, 1967)
"בנטיאן איידוס". המוזיאון הספרותי פטפי.
ראו גם

A munkásmozgalom Csongrád megyei harcosainak életrajzi lexikona. Főszerk. Antalffy György. Szeged, MSZMP Csongrád Megyei Bizottsága, 1987.
Csongrád megye forradalmi harcosainak életrajzi gyűjteménye. Szerk. Rácz János. Szeged, MSZMP Csongrád Megyei Bizottsága, 1973.
Új magyar életrajzi lexikon. Főszerk. Markó László. Bp., Magyar Könyvklub.
M. Pásztor József: A mi utunk (49. oldal - tartalomjegyzéke az antikvarium.hu-n); Debrecen Megyei Városi Tanács V. B., 1972
Paku Imre: Juhász Gyula (emlékkönyv); Bp. Magvető kiadó, 1962
M. Pásztor József: Szegedi költő az ellenforradalmi bíróság előtt - Eidus Bentiánné irodalmi sajtópere 1934-ben; Tiszatáj folyóirat, 1964. 9. szám 6. 1.
הערות שוליים

↑  Szeged története 3/1 (IX. Festészet és szobrászat). Somogyi-könyvtár. 1991. online elérés
1 2  Dunainé Bognár Júlia (1996). A második világháború szegedi hősei és áldozatai. Tanulmányok Csongrád megye történetéből 23. Kanyó Ferenc. Szeged: Csongrád Megyei Levéltár. p. 208-209.
1 2 3  Péter László: József Attila Szegeden - EPA, Irodalomtörténet: a Magyar Irodalomtörténeti Társaság havi folyóirata 43. évfolyam 2. szám - 1955. (online: Google könyvek)
1 2 3 4  Illés László:Száll a tavasz: előadások a szocialista és antifasiszta magyar irodalomról (98. oldal; online google könyvek) - 1983.
↑  Zombori István: A Szegedi zsidó polgárság emlékezete - 1990. (online: Google könyvek)
↑  Szelesi Zoltán: A szegedi múzeum festészeti gyűjteménye - EPA (387. oldal), A Móra Ferenc Múzeum Évkönyve 1982-1983/1
↑  Kiadványok – József Attila Tudományegyetem, 34. kiadás, 1955., 44. o. (online: Google könyvek
↑  József Attila válogatott levelezése; Akadémiai Kiadó, 1976 (440. o., online: Google könyvek)
↑  Fehér Erzsébet, ed. (1976). József Attila válogatott levelezése. Budapest: Akadémia Kiadó.
↑  Szelesi Zoltán (1975).  Trogmayer Ottó (ed.). A Móra Ferenc Múzeum Évkönvve, 1972/73-2. Szeged: Móra Ferenc Múzeum. p. 106.
↑  Zombori István, ed. (1990). A szegedi zsidó polgárság emlékezete. Szeged: Móra Ferenc Múzeum. p. 97.
↑  "Chassia Seldin". Geni.
↑  "Eidus Lívia". Petőfi Irodalmi Múzeum.
↑  "Eidus László". Petőfi Irodalmi Múzeum.
דיוויזיית הנ"מ ה-19 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  נ"מ
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באוגוסט 1942 – 8 במאי 1945 (שנתיים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
דיוויזיית הנ"מ ה-19 (בגרמנית: 19. Flak-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה בסיציליה ב-1 באוגוסט 1942 על בסיס חטיבת הנ"מ ה-7, והועמדה תחת פיקודו של היינריך בורכארד, ולאחר מכן הועברה לצפון אפריקה. ב-23 באוגוסט 1942, הדיוויזיה השתלטה על הנהגת כל יחידות הנ"מ שפרסו בצפון אפריקה. הדיוויזיה לחמה בקרב אל עלמיין הראשון ובקרב אל עלמיין השני, ולאחר מכן לחמה במהלך המערכה בתוניסיה עד לכניעת כוחות מדינות הציר במאי 1943.
ב-1 בנובמבר 1943, הוקמה מחדש דיוויזיית הנ"מ ה-19 באתונה, ותחת פיקודה הוכפפו יחידות הנ"מ שנפרסו ביוון. בשנת 1944 הועבר מטה הדיוויזיה לסלוניקי. בסוף 1944 נסוגה הדיוויזיה לבלקן, ובסוף המלחמה לחמה הדיוויזיה בשטיריה התחתונה.
מפקדים

היינריך בורכארד (1 באוגוסט 1942 – 21 בדצמבר 1942)
גוטהרד פרנץ (21 בדצמבר 1942 – 12 במאי 1943)
פאול פאפל (1 בנובמבר 1943 – 8 במאי 1945)
דיוויזיית האבטחה ה-207 (ורמאכט)

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 בסיס האם:  שטארגרד 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  26 באוגוסט 1939 – אפריל/מאי 1945
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
דיוויזיית האבטחה ה-207 (בגרמנית: 207. Sicherungs-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

ב-26 באוגוסט 1939 הוקמה הדיוויזיה, והועמדה תחת פיקודו של קרל פון טידמן. במהלך המערכה בפולין הייתה חלק מפיקוד משמר הגבולות במסגרת הארמייה הרביעית, ובמהלך הקרב על הולנד לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-10 במסגרת הארמייה ה-18. במהלך מבצע אדום היא הייתה חלק מהקורפוס ה-29. ב-15 במרץ 1941 שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית האבטחה ה-207, ועל בסיס יחידותיה הוקמו גם דיוויזיות האבטחה ה-281 וה-285. במהלך מבצע ברברוסה הייתה מופקדת הדיוויזיה על אבטחת אזורי העורף באסטוניה, וחיילי הדיוויזיה היו מעורבים בפשעי מלחמה רבים נגד יהודים ופרטיזנים. בקיץ 1944 הותקפה הדיוויזיה יחד עם שאר קבוצת ארמיות צפון ונסוגה לקורלנד, ובנובמבר 1944 פורקה הדיוויזיה, אם כי יחידות המפקדה נותרו בכיס קורלנד עד סוף המלחמה.
מפקדים

קרל פון טידמן (26 באוגוסט 1939–1 בינואר 1942)
אריך הופמן (1 בינואר 1942–נובמבר 1943)
בוגיסלב פון שוורין (נובמבר 1943–17 בספטמבר 1944)
מרטין ברג (17 בספטמבר 1944–דצמבר 1944)
קורט גרוק (דצמבר 1944–ינואר 1945)
יוהנס-אוסקר בראואר (ינואר 1945–8 במאי 1945)
ג'רג' גומבושי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 במאי 1904 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 נרצח:  19 בינואר 1945 (בגיל 40) גרמניה הנאצית אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  הונגריה 
 בן או בת זוג:  יהודית בק 
 
ג'רג' גומבושי (בהונגרית: Gombosi György; בודפשט, 10 במאי 1904 – אושוויץ-גרוס-רוזן, 19 בינואר 1945) היה היסטוריון אמנות יהודי-הונגרי, סופר. אחיו של היסטוריון המוזיקה אוטו גומבושי, בעלה הראשון של הציירת והגרפיקאית יהודית בק. גומבושי היה ממבקרי והיסטוריוני האמנות ההונגריים הבולטים בין שתי מלחמות העולם.