stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוחנן בדר
קורות חיים

יוחנן בדר, נולד בשם יאן בדר, בעיר קרקוב שבגליציה, שהייתה אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (בסוף נעוריו נכללה בתחומי פולין), ללאופולד (אריה) ולאוגניה לבית ברקשטיין. למד בגימנסיה ממשלתית בעיר, ואחר כך למד משפטים באוניברסיטה היגלונית בקרקוב. קיבל תואר דוקטור למשפטים והוסמך לעריכת דין.
בנעוריו היה חבר המפלגה הסוציאליסטית היהודית הבונד, לאחר מכן ב"השומר הצעיר".
בשנת 1925 הצטרף לצה"ר. היה עורך שבועון הנוער בפולנית "טריבונה נרודובה".
בספטמבר 1939, לאחר הפלישה הנאצית לפולין וחלוקתה בין גרמניה הנאצית לברית המועצות לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, עבר בדר לאזור הכיבוש הסובייטי במזרח פולין. בשנת 1940 נעצר ונידון לעבודת פרך בצפון רוסיה. ב-1941 שוחרר בעקבות הסכם שיקורסקי–מייסקי, ובאוגוסט 1942 עזב את ברית המועצות עם צבא אנדרס. בתקופת שהותו בברית המועצות התהדקה חברותו עם מנחם בגין, אותו הכיר עוד קודם מפולין. בדצמבר 1943 עלה לארץ ישראל והצטרף לאצ"ל. הצטרף למערכת עיתון "המשקיף", שהיה מזוהה עם התנועה הרוויזיוניסטית. ב-1945 נעצר על ידי השלטונות הבריטיים והוחזק במחנה המעצר בלטרון עד מאי 1948.
בדר היה ממייסדי "תנועת החרות" (בשנת 1948), שהפכה ברבות הימים לתנועת הליכוד, עורכו הראשון של ביטאונה "חרות" (מ-1948 עד ל-1949), והיה חבר הכנסת מטעמה מהכנסת הראשונה ועד הכנסת השמינית. הוא נודע בחריפות לשונו, והיטיב לעשות שימוש בכישרון הרטורי שלו בנאומיו בכנסת; כבעל השכלה רחבה נהג לעיתים רבות לתבל את נאומיו באמרות כנף וציטוטים של אישים היסטוריים. לא פעם התבטא באיטלקית או בלטינית מעל במת הכנסת על מנת להוכיח את טענותיו.
יחד עם יו"ר תנועתו, מנחם בגין, נחשב בדר לאחד הנואמים המבריקים בקדנציות הראשונות של הכנסת.
עם הקמת תנועת החרות, ניסח לבקשת בגין הצעה לחוקה למדינת ישראל.
בדר התמחה בתחום הכלכלה, וריכז מטעם סיעתו את המאבק נגד התקציב של ממשלות מפא"י לדורותיהן. זכורים במיוחד העימותים שלו תחילה עם אלעזר קפלן לאחר מכן עם מחליפו לוי אשכול, עת שכיהנו כשרי האוצר בממשלת בן-גוריון. אשכול, אשר נודע אף הוא בחריפות לשונו, נהג להתנצח עם בדר שנה אחר שנה בסוגיית תקציב המדינה ונחשב לבר-פלוגתא שלו.
בדר לא הצליח לממש את חלומו ולהפוך לשר אוצר בממשלתו של מנחם בגין; בדיון על תקציב המדינה של שנת 1959 ייחל לכך כאשר פנה ליו"ר הכנסת, יוסף שפרינצק, באומרו ”אדוני היו"ר, זוהי הפעם העשירית שיש לי הכבוד, בשם סיעתי, לפתוח את הדיון על התקציב השנתי של המדינה. בהזדמנות זו, מר שפרינצק, הרשני נא להודות לך על שאתה שומע לי בפעם העשירית בהקשבה מסוימת וגם בסבלנות. אני רוצה בהזדמנות זו לאחל למר שפרינצק שישב על הכיסא החשוב הזה כאשר במקומי, בתפקיד דומה, יופיע מר אשכול”.
ב-1964 נתמנה בדר לחבר המועצה המייעצת של בנק ישראל.
בכנסת השמינית מונה בדר ליו"ר הוועדה לענייני ביקורת המדינה הראשון.
בדר, שהיה חבר הכנסת עד הכנסת השמינית, הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים לפני הבחירות לכנסת ה-9 בשנת 1977, בהן התרחש "המהפך" שהעלה לשלטון את תנועת הליכוד, והוצב מועמד אחרון ברשימה. מכיוון שכך, נותר מחוץ לממשלת בגין הראשונה. בשנת 1979 יצא לאור ספרו "הכנסת ואני" (הוצאת ידיעות אחרונות-עידנים), שבו מספר בדר על פעילותו הפרלמנטרית הענפה ומביא ממקור ראשון מידע על פעילותה של הכנסת במשך 29 שנים.
בדר קיבל את עיטור יקיר רמת גן לשנת 1982.
נפטר ב-16 ביוני 1994 בביתו בשיכון ותיקים ברמת גן. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק. היה נשוי ללאורה, בתם של אלחנן ופרומט גרבשריפט. על שמו רחובות ברמת גן ובבאר שבע.
חקיקה

אחת מפעולות החקיקה שבהן התפרסם בדר כחבר הכנסת הייתה החוק לשינוי שיטת חלוקת עודפי הקולות בבחירות לכנסת, שאותו יזם יחד עם אברהם עופר ממפא"י. החוק המיטיב עם המפלגות הגדולות, שנקרא על שם יוזמיו חוק בדר-עופר, הוא תיקון מס' 5 לחוק הבחירות לכנסת [נוסח משולב], ה'תשכ"ט-1969, אשר התקבל בכנסת ב-4 באפריל 1973 והופעל לראשונה בבחירות לכנסת השמינית.
מכתביו

הכנסת ואני, ירושלים: עידנים, 1979
דרכי לציון, 1901–1948: אוטוביוגרפיה, ירושלים: הספרייה הציונית על יד ההסתדרות הציונית העולמית, תשנ"ט
אסופת מאמרים (העורך: יוסף קיסטר), ירושלים: מרכז למורשת ירושלים על שם זאב ז’בוטינסקי, תשס"ז-2006
מיכאל אבי-יונה

| --- | --- |

 לידה:  26 בספטמבר 1904 לבוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  26 במרץ 1974 (בגיל 69) ירושלים, ישראל 
 שם לידה:  יונה יחיאל בוכשטאב 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לונדון  מכון קניון בירושלים 
 תלמידי דוקטורט:  מרדכי גיחון, יורם צפריר 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1955) 
 צאצאים:  יעל אבי-יונה 
 תרומות עיקריות
 חפירות באזור ירושלים (העופל)
 
מיכאל אבי-יונה (בּוּכְשׁטַבּ; 26 בספטמבר 1904, תרס"ה, לבוב – 26 במרץ 1974, ירושלים) היה ארכאולוג, גאוגרף וחוקר התרבות והאמנות הקלאסית בארץ ישראל.
קורות חיים

מיכאל אבי יונה היה בן יחיד לשלמה ותמר בוכשטאב מלבוב. אביו היה ד"ר ועורך דין מצליח. אבי יונה עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1919. בתחילה למד בגימנסיה העברית בירושלים, ולאחר מכן נסע לאנגליה ולמד ארכאולוגיה קלאסית והיסטוריה באוניברסיטת לונדון, שם סיים תואר ראשון בהצטיינות יתרה. כאשר חזר לארץ ישראל החל ללמוד בבית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים. חפירותיו הראשונות, במסגרת בית הספר, היו בתל אל-עג'ול ובירושלים (חפירות העופל).
כאשר סיים את לימודיו, התקבל למחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי ועבד כספרן, עוזרו של הספרן הראשי הרטלי, כארכיונאי וכעורך כתב-העת של מחלקת העתיקות. בשנת תרצ"ג הוא חפר, מטעם המחלקה, בית כנסת עתיק בעספיא. בשנת 1941 ליווה חפירת קברים ליד נהריה. בשנת 1946 השתתף בפירות בתל בית ירח.
ב-1943 קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטת לונדון בה למד. לאחר קום המדינה עבד כמזכיר המדעי של מחלקת העתיקות.
אבי-יונה פרסם מאמרים רבים בנושאים מגוונים ולא הרבה לערוך חפירות ארכאולוגיות, והחשיב עצמו כ"ארכאולוג כורסה". עם זאת נזקפות לזכותו כמה תגליות. בשנת 1949 ערך חפירות בגבעת רם (שייח' באדר) שבירושלים, במקום שבו נבנו בנייני האומה, והיה הראשון לגלות את בית המלאכה ללבנים ורעפים של הלגיון הרומי העשירי. השתתף בסקר הראשון שנערך במצדה, שקדם בשנים אחדות לחפירות, וערך חפירה מצומצמת בצפונה של קיסריה, מקום שנתגלו שרידים של בית כנסת קדום. בשנת 1958 פיקח מטעם מחלקת העתיקות על העבודות בעבדת. לאחר מבצע קדש היה בין הארכאולוגים שירדו לסיני לסקור את הממצאים הארכאולוגיים בה, ואף פרסם כתבי יד עתיקים ממנזר סנטה קתרינה.
מאוחר יותר החל בקריירה אקדמית. ב-1953 מונה כמרצה בכיר בחוגים לארכאולוגיה ולתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים. במסגרת זו כתב ספרים רבים שהפכו לנכס צאן ברזל של התרבות המדעית בישראל. בנוסף, ערך את כתב העת "Israel Exploration Journal", הביטאון המדעי המרכזי של הארכאולוגיה הארצישראלית. ב-1958 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לונדון.
אבי-יונה היה בין הראשונים שהנהיגו את ההצגה החזותית של החומר ההיסטורי, הארכאולוגי והגאוגרפי. בנוסף מילא מספר תפקידים ציבוריים, בהם חבר "הוועדה הגאוגרפית" לקביעת שמות בנגב, וועדת השמות הממשלתית וחבר הוועד המנהל של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
אבי-יונה נמנה עם כותבי ערכים של האנציקלופדיה העברית. הוא כתב בנושאי טופוגרפיה וגאוגרפיה של ארץ ישראל, ארכאולוגיה כללית וארץ ישראלית, היסטוריה, מסחר, דרכים בארץ ישראל מימי קדם עד ההתיישבות החדשה, המקומות הקדושים וחקירת ארץ ישראל.
זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תשט"ו על ספרו "קדמוניות ארצנו" ובפרס בן-צבי לשנת תשל"א.
אבי-יונה התגורר בשכונת רחביה בירושלים. בתו היא הציירת יעל אבי-יונה.
דגם ירושלים בימי בית שני

פרופ' אבי-יונה הנחה את בניית דגם ירושלים בסוף ימי בית שני שנבנה במלון "הולילנד" ונחנך בשנת 1966, לאחר שלוש שנות עבודה מאומצות. בעבודתו הסתמך אבי יונה על מקורות ספרותיים, מעט ממצאים ארכאולוגיים מארץ ישראל, ומקבילות מן העולם הקלאסי. במסגרת מחקרו להקמת הדגם ביקר בטורקיה וביוון כדי לעמוד מקרוב על צורת הבנייה במבנים ואתרים מקבילים מאותה תקופה. לצידו סייעה רעייתו חווה, שהייתה אמנית ותיעדה בדקדקנות רבה באיורים ובתרשימים את פרטי המבנים הקלאסיים שהיוו בסיס למבני הדגם.
הדגם הועבר בשנת 2006 לקריית מוזיאון ישראל בגבעת רם. הכביש המוביל אל מתחם הולילנד קרוי כיום על שמו.
מספריו

בימי רומא וביזנטיון, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ב, 1952 (מהדורות נוספות)
מסות ומחקרים בידיעת הארץ, ירושלים: מ. ניומן, תשכ"ד, 1964
גאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ד, 1984
קדמוניות ארצנו (עם שמואל ייבין ומשה שטקליס) הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1955;
תולדות האומנות הקלאסית, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ל, 1969
פסיפסים עתיקים, ירושלים: הוצאת כתר, 1978
מגילות וכתבי יד, ירושלים: הוצאת כתר, 1978
מבוא לארכאולוגיה, ירושלים: הוצאת כתר, 1979
אנציקלופדיה של העולם הקלאסי (יחד עם ישראל שצמן; ראה אור לאחר מותו), תל אביב: ספרית מעריב, 1981
אטלס כרטא לתקופת בית שני, המשנה והתלמוד (יחד עם שמואל ספראי), ירושלים: כרטא, 1966~
Jerusalem, the saga of the Holy City, (With B. Mazar), Jerusalem: Universitas, 1954  (הספר בקטלוג ULI) וגם: (הספר בקטלוג ULI)
ארכיונו של אבי-יונה שמור בספרייה הלאומית.
לקריאה נוספת

'אבי־יונה (בוכשטב), מיכאל', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 17–18. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  לדמותו של שלמה אבי־יונה, דבר, 30 בנובמבר 1955
↑  לעניין ההתאזרחות, הארץ, 8 באוקטובר 1926
↑  קבוצת שילר בת כ"ה, דבר, 17 באוקטובר 1952
↑  המוזיאום הארכיאולוגי הארצישראלי, הארץ, 13 בינואר 1938
↑  סקירה על החפירות הארכיאולוגיות בא"י בשנת תרצ"ג, דואר היום, 20 בספטמבר 1933
↑  תגליות ארכיאולוגיות ליד נהריה, הַבֹּקֶר, 13 באפריל 1941
↑  תגליות ארכיאולוגיות חדשות, הַבֹּקֶר, 9 באוקטובר 1946
↑  מאסף מוקדש למ. אבי יונה, זמנים, 3 בדצמבר 1954
↑  נתגלה יישוב משלט רומאי, הארץ, 28 ביולי 1949
↑  מחקר ארכיאולוגי במצדה, זמנים, 2 בינואר 1955
↑  ביכ"נ מהמאה ה־4 נחשף בקיסריה, למרחב, 20 ביולי 1956
↑  עזרא ריבליס, גילויים ארכיאולוגיים מעניינים בחפירות עבדת שבנגב, על המשמר, 25 ביוני 1958
↑  סקר ראשון בחוף המזרחי של סיני, הארץ, 7 בינואר 1957
↑  יפורסמו צילומי כתבי היד מסיני, למרחב, 1 באפריל 1958
↑  ועדה לקביעת שמות בנגב, חרות, 1 בינואר 1950
↑  מונתה ועדת שמות ממשלתית, חרות, 10 באפריל 1951
↑  מרים טל, תערוכות בירושלים - חוה אבי-יונה, למרחב, 4 בספטמבר 1970
↑  יעקב רבי, עם הופעת "קדמוניות ארצנו", על המשמר, 16 בדצמבר 1955, המשך; מ. אגף, "קדמוניות ארצנו", חרות, 30 בדצמבר 1955.
↑  ארכיון אוסף מיכאל אבי יונה., בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258184105171  PLWABN: 9810700065105606  BIBSYS: 90116776  BNE: XX840921  BnF: cb11889656s (data)  BPN: 32651497  CANTIC: a10465819  CiNii: DA00900453  GND: 103594701  ISNI: 0000 0001 0913 4265  LCCN: n50047799  NDL: 00431944  NKC: jo2017940056  NLA: 35011184  NLG: 107264  NLK: KAC199601237  NSK: 000068737  NTA: 068442459  RERO: 02-A000014400  SELIBR: 175762  SUDOC: 026697874  Trove: 788874  VcBA: 495/121600  VIAF: 71386752   WorldCat (עם VIAF): 71386752 
שחזור בית המקדש בדגם ירושלים בסוף ימי בית שני.
אביתר עוזרי

| --- | --- |

 לידה:  9 במרץ 1998 (בן 26)
 מידע אישי
 שם:  אביתר עוזרי
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מידע יוטיוב
 תקופת הפעילות:  2018–הווה (כ־7 שנים)
 ז'אנר:  משחקי מילים, הומור
 רשומים:  8.07M (נכון ל־5 במרץ 2025)
 צפיות:  5,266,316,320 (נכון ל־5 במרץ 2025)
 רשת:  YouTube
  סרטונים בערוץ של אביתר עוזרי, באתר יוטיוב
אביתר עוזרי
אביתר עוזרי (נולד ב-9 במרץ 1998) הוא שחקן, אושיית רשת, מנחה ודוגמן ישראלי.
ביוגרפיה

אביתר עוזרי נולד בבת ים ליהודה וקלודין ולו אחות אחת. בנעוריו עברה משפחתו לראשון לציון.
הוא למד בתיכון אורט רמת יוסף בבת ים והמשיך את לימודיו שם עד לקבלת תואר הנדסאי תעשייה וניהול.
שירת בצה"ל כהנדסאי בתחום פיתוח וייצור בחיל חימוש בבסיס תל השומר.
קריירה > כאושיית רשת

עוזרי החל ליצור סרטוני טיקטוק בשנת 2018 במהלך שירותו הצבאי ובזמנו הפנוי יחד עם חבריו ליחידה. הוא יצר את סדרת הסרטונים הוויראלית "משחקי מילים" בה מוצגות מילים דו משמעיות בשפה העברית לקהל הצופים. בהמשך התגלה על-ידי ערוץ פז"ם והפך לאחד מיוצריו המובילים.
בסמוך לשחרורו מצה"ל, במהלך מגפת הקורונה, החל לייצר גם סרטונים הומוריסטיים ומחיי היומיום לרשת טיקטוק יחד עם כלבת הצ'יוואווה שלו, ניקי. עד מהרה השניים הפכו לסנסציה עולמית כאשר הכלבה ניקי ("הצ'יוואווה המשוגעת") צברה למעלה ממיליון עוקבים ברשת אינסטגרם ומאות מיליוני צפיות באינסטגרם וטיקטוק. סרטונים אלו שותפו לא פעם על-ידי סלבריטאים בינלאומיים, בהם הכדורסלן שאקיל אוניל, שחקן הכדורגל ארתורו וידאל, ג'ייסון דרולו, די ג'יי סנייק, וזמר הרגאטון האמריקאי ניקי ג'אם.
בעקבות ההצלחה פתח עוזרי ערוצים נוספים ברשת אינסטגרם גם לכלבים אחרים שלו, צ'יפ ("הצ'יוואווה העצלן") ולואי ("הצ'יוואווה המשוגע"), להם עשרות אלפי עוקבים כל אחד ומיליוני צפיות ברחבי העולם.
עוזרי משמש כפרזנטור למספר חברות בישראל. בין השאר, הופיע בשבוע האופנה הישראלי, נמנה עם שגרירי האופנה של חברת פקטורי 54 והוביל קמפיינים לחברת פוט לוקר, פיקס הלבשה תחתונה, תנובה, אסם, בנק הפועלים ונסטלה.
הוא הנחה אירועים רבים בהם פסטיבלים, אירועים מסחריים וכן אירוע לנוער המשפיע בישראל "הדור שישנה את העולם" לצד גל גברעם.
עוזרי מדורג ברציפות מאז 2021 מטעם חברת טיקטוק כישראלי הנעקב ביותר בטיקטוק.
היה מועמד ברשימת "טיקטוקר/ית השנה" של  פרסי נבחרי השנה של פרוגי לשנת 2020 ולשנת 2021 וברשימת "טיקטוקר השנה" לשנת 2022.
קריירה > קריירת משחק

ב-2023 גילם את אדם לב, שחקן כדורסל, תפקיד ראשי בסדרה "לעוף על אנה" של YES בשיתוף ערוץ ניקלודיאון בישראל, וגילם את עמנואל ז'אן בסדרת המתח לנוער "בני מצווה" בכאן חינוכית (שתי עונות שודרו והוכרז על עונה שלישית).
במהלך שנת 2024 יצא סרט קצר בכיכובו, "אמא פריים טיים", בו עוזרי משחק בתפקיד ראשי את דמותו של "גור" לצדם של אורנה בנאי ושחר חסון, ובבימויו של במאי הקולנוע אלון נוימן והמפיק והתסריטאי מתנאל גוטליב. עלילת הסרט מתרחשת במהלך מלחמת חרבות ברזל, כאשר בנה של חברת כנסת מהימין (בדמותה של טלי גוטליב) ואחיו של גור נחטף לעזה, והמשפחה מנהלת מאמצים לשחרורו משבי חמאס מאחורי הקלעים, ברקע דרמה פוליטית בישראל.
קריירה > פילמוגרפיה

| שנה> סרטים | פרויקט> סרטים | דמות> סרטים | הערות> סרטים |
| --- | --- | --- | --- |
| 2024 | אמא פריים טיים | גור | סרט קצר |

טלוויזיה
| 2023 | לעוף על אנה | אדם לב |  |
| 2023 | בני מצווה (שתי עונות שודרו והוכרז על עונה שלישית) | עמנואל ז'אן |  |
קריירה > פרסים והכרה

בפברואר 2025 נבחר לאחד מ-50 היוצרים הבולטים של אפליקציית טיקטוק בקטגוריית "האייקונים". הוא הישראלי היחיד שנכלל ברשימה.
פעילות חברתית

הוא השתתף במיזם של אתר "פרוגי" בשיתוף עם Meta בישראל בפעילות שמטרתה מודעות לנושא הבטיחות ברשת והשתתף בקמפיין למאבק בבריונות ברשת של עיריית ראשון לציון.
השתתף בקמפיין בית הנשיא – "תחשבו טוב".
חבר בנבחרת המשפיענים של ישראל מטעם משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות ונטל חלק פעיל בזמן מלחמת חרבות ברזל במאמצי ההסברה של ישראל.
פרעות קישינב

ראשי יהדות קישינב בהלווית ספרי התורה שנשרפו באירועי פרעות קישינב
פרעות קישינב (ביידיש: קישינעווער שחיטה או קישנעווער פאגראם) היו פרעות נגד יהודי קישינב בעיר זו שבבסרביה (אז חלק מהאימפריה הרוסית, כיום במולדובה) שהתרחשו בפסחא 1903 בסוף חג הפסח ה'תרס"ג ונמשכו שלושה ימים. הפרעות היו על רקע הסתה אנטישמית מטעם עיתונות רוסית בתמיכת ממשלת רוסיה. בפרעות נרצחו יותר מחמישים יהודים, עוד עשרות נפצעו באופן קשה, מעל 500 נפצעו קל ומעל ל-700 בתים ועסקים רבים נבזזו ונהרסו.
העיתונות הרוסית התעלמה מן הפרעות. לעומת זאת היו מספר סופרים רוסים שגינו את הפרעות והאשימו בהן את ממשלת רוסיה - ביניהם ולדימיר קורולנקו, לב טולסטוי ומקסים גורקי. העיתון הניו יורק טיימס התייחס מיד לפוגרום, וטען כי המשטרה המקומית לא ניסתה לעצור אותו. הדיווחים תפסו את תשומת הלב של הקהילה העולמית וגררו גינויים שונים במערב.
הפרעות השפיעו על הציונים הראשונים - בין היתר הן עודדו את בנימין זאב הרצל להציע את תוכנית אוגנדה והיוו השראה לרעיון ההגנה העצמית של זאב ז'בוטינסקי. הם גם הובילו לקרבה גדולה יותר בין יהדות ארצות הברית לבין יהדות רוסיה. מספר אמנים יהודים כתבו יצירות על הפרעות, הידועות בהן הן פואמה "בְּעִיר הַהֲרֵגָה" והשיר "עַל הַשְּׁחִיטָה" מאת חיים נחמן ביאליק.
התקפה נוספת על יהודי קישינב נערכה שנתיים אחר כך, במשך יומיים, הפעם בסוכות ה'תרס"ה, 1905, בעקבות הכרזת הצאר במנשר אוקטובר על מלוכה חוקתית. התקפה שנייה זו נערכה כחלק מפרעות ארגון "המאות השחורות" שתקפו למעלה מ-600 קהילות יהודיות ברחבי רוסיה, אך בקישינב תוצאות התקפה זו היו מצומצמות יותר מקודמתה, בין היתר גם בגלל התארגנות היהודים להגנה עצמית.
פוגרום 1903 ה'תרס"ג > הרקע

העיתון האנטישמי בשפה הרוסית Бессарабец (בתרגום מילולי "בסרבי"), בעריכתו של פאבל קרושבאנו, אנטישמי ידוע, פרסם בקביעות מאמרים נגד האוכלוסייה היהודית עם כותרות כגון "מוות ליהודים!" ו"מסע צלב נגד הגזע השנוא!".
העיתון הסנסציוני נתמך על ידי משרד הפנים הרוסי באמצעות קרן מיוחדת.
כאשר ב-1903 נמצאה גופתו של נער נוצרי אוקראיני, מיכאיל ריבצ'נקו, בעיר דובסרי, כ-25 קילומטרים צפונית לקישינב, (לבסוף התברר שדודו רצח אותו כדי לקבל את הירושה), ונערה שניסתה להתאבד נמצאה מתה בבית חולים יהודי, השתמש העיתון בעלילת דם כשרמז ששניהם נרצחו על ידי יהודים כדי להשתמש בדמם בהכנת המצות לפסח.
העיתון גם האשים את היהודים בתמיכה הן במהפכה סוציאליסטית והן בניצול קפיטליסטי של נוצרים.
עיתון נוסף, Свет ("אור") השתמש בטענות דומות. טענות אלה עוררו למהומות נגד היהודים, בעידודו של בישוף הכנסייה הרוסית אורתודוקסית בעיר.
שגריר רוסיה בארצות הברית, הרוזן קאסיני, טען בראיון במאי 1903:
"יש ברוסיה, כמו בגרמניה ובאוסטריה, תחושה מסוימת נגד היהודים. סיבה ליחס עוין זה מצויה בעובדה שהיהודים לא עובדים בשדה או בחקלאות. הם מעדיפים להיות מלווי כסף... המצב ברוסיה, עד כמה שנוגע הדבר ליהודים הוא רק זה: זה האיכר נגד המלווה בריבית, ולא הרוסים נגד היהודים. אין הרגשה נגד היהודים ברוסיה בגלל הדת".
פוגרום 1903 ה'תרס"ג > הפוגרום

פוגרום קישינב החל ביום השני של חג אחרון של פסח (שנחגג רק בחו"ל), כ"ב בניסן ה'תרס"ג, 19 באפריל 1903 (6 באפריל לפי הלוח היוליאני), לאחר שהאוכלוסייה הנוצרית של העיר יצאה מהכנסייה ביום ראשון של הפסחא, והוא כלל שלושה ימים של מהומות נגד היהודים. 49 יהודים נרצחו, 92 נפצעו קשה, 500 נפצעו קל ומעל ל-700 בתים ועסקים רבים נבזזו ונהרסו.
הפורעים נעצו מסמרים בראשי קורבנותיהם, ניקרו עיניים והשליכו תינוקות מהקומות העליונות אל המדרכות. הם סירסו גברים ואנסו נשים. במהלך הפרעות עבר הבישוף המקומי במרכבתו ובירך את ההמון. שר הפנים הורה למושל המחוז שלא לעשות מאמץ כדי להגן על היהודים ובפקודתו של המושל נסגר הצבא בבסיסו.
לא נעשה כל ניסיון מצד המשטרה או הצבא להתערב כדי להפסיק את המהומות, אלא רק לאחר שלושה ימים. אי התערבות זו היא ראיה תומכת בדעה שהפוגרום היה בחסות המדינה או לפחות נסבל על ידה. היהודים וגורמי אופוזיציה האשימו בעיקר את שר הפנים, ויאצ'סלב פלבה, באי מניעת הפוגרום.
הממשלה הרוסית השתמשה בקישינב כדי לבחון טכניקה חדשה שבאמצעותה יכבו את הלהט המהפכני: פוגרום נגד היהודים.
העיתונות הרוסית לא דיווחה על הפרעות, אלא רק הזכירה בקצרה התפרצות פתאומית שנגרמה באשמת היהודים.
העיתון הניו יורק טיימס תיאר כך את פוגרום קישינב מיד לאחר התרחשותו:
המהומות האנטי יהודיות בקישינב הן יותר גרועות ממה שהצנזורה תאפשר לפרסם. הייתה תכנית מסודרת שיצאה לפועל לטבח כולל של יהודים ביום שלאחר חג הפסחא הרוסי. האספסוף הונהג בידי אנשי דת, והקריאה הכללית "להרוג את היהודים" נזעקה בכל רחבי העיר. ליהודים היתה זו הפתעה מוחלטת, והם נטבחו כמו צאן. מספר המתים הוא 120 והפצועים בערך 500. הזוועות מהטבח הם מעבר לכל תיאור. תינוקות נקרעו לגזרים, פשוטו כמשמעו, על ידי המון משולהב וצמא דם. המשטרה המקומית לא עשתה כל ניסיון לרסן את האימה. בשעת השקיעה הרחובות היו עמוסים בגופות ופצועים. מי שיכול היה לברוח נמלט בבהלה, והעיר עכשיו למעשה שוממה מיהודיה.
פוגרום 1905

הנוצרים תקפו את היהודים בפוגרום שני בחול המועד סוכות, כ' בתשרי ה'תרס"ו - 19 באוקטובר 1905, ולמחרת בהושענה רבה ה-20 באוקטובר. הפעם המהומות החלו כמחאה פוליטית נגד הצאר, אך הפכו להתקפה על יהודים בכל מקום שבו נמצאו. בפוגרום זה נרצחו 19 יהודים ו-56 נפצעו. ליגות יהודיות להגנה עצמית שאורגנו אחרי הפוגרום הראשון עצרו כמה ממקרי האלימות, אבל לא הצליחו למנוע את כל הפגעים.
פוגרום זה היה אחד מתוך למעלה מ-600 פוגרומים, פרעות המאות השחורות, ששטפו את האימפריה הרוסית לאחר מנשר אוקטובר שהוכרז יומיים קודם לכן, ב-17 באוקטובר 1905, (במהלך חג הסוכות היהודי).
תוצאות

פרעות קישינב תפסו את תשומת הלב של הקהילה העולמית אך למרות זעקת העולם, רק שני גברים נשפטו לשבע וחמש שנות מאסר, ועשרים ושניים איש נידונו לשנה או שנתיים מאסר. גנריך סליוזברג ייצג את הנפגעים בבתי המשפט.
מספר רב של אמנים וסופרים רוסים נקטו עמדה ביחס לפרעות: הסופר הרוסי ולדימיר קורולנקו כתב על פרעות קישינב ב"בית 13", ואילו טולסטוי וגורקי כתבו גינויים המאשימים את ממשלת רוסיה - בשונה מהפוגרומים הקודמים של 1880–1890, כאשר האינטליגנציה הרוסיה שתקה.
הפרעות האיצו אלפים מיהודי בסרביה להגר, רובם למערב ומיעוטם הגיעו לארץ ישראל. הם היוו מוקד התייחסות מרכזי של הציונים הראשונים. הפוגרום הראשון ב-1903 שכנע את בנימין זאב הרצל להציע בקונגרס הציוני השישי את תוכנית אוגנדה כפתרון למצוקת יהודי רוסיה. לציונות הרוויזיוניסטית הוא שימש השראה לרעיון ההגנה העצמית תחת מנהיגותו של זאב ז'בוטינסקי.
בעקבות הפרעות שגרמו זעזוע בעולם היהודי ושבעקבותיהן נשמעו קריאות רבות להתקוממות יהודית, פרסם פנחס דשבסקי עם חבריו מכתב הקורא ליהודי רוסיה להתעורר להתנגדות ולהגנה עצמית. לאחר מכן, החליט דשבסקי לנקום את נקמת הנרצחים בעצמו, נסע לסנט פטרסבורג ותקף בסכין את העיתונאי האנטישמי פאוול קרושבאן (Pavel Krushevan), מבכירי האימפריה הרוסית. אחרי התקיפה הסגיר עצמו לידי המשטרה.
גם שיריו של ח.נ. ביאליק השפיעו בכיוון זה. ביאליק פרסם את "על השחיטה", ואחר כך נשלח לקישינב, ופרסם את בעיר ההריגה. שני השירים השפיעו על צעירים רבים לייסד ארגוני הגנה עצמית, ובהמשך לעלות לארץ בימי העלייה השנייה.
הפרעות הוזכרו במסקנת תאודור רוזוולט לדוקטרינת מונרו כדוגמה לסוג של הפרת זכויות האדם שיצדיק את מעורבות ארצות הברית באמריקה הלטינית.
עד הפרעות ניסו יהודי ארצות הברית שהיו ברובם חילונים[דרוש מקור] להתנער מיהודי רוסיה, אשר באותה תקופה היו ברובם שומרי מצוות[דרוש מקור] ולא התאימו לתדמית ה"משתלבת" שניסו יהודי ארצות הברית לטפח אך לאחר פרעות קישינב הבינו יהודי ארצות הברית כי עליהם לסייע לאחיהם לעם, יהודי רוסיה.[דרוש מקור][דרושה הבהרה]
לאחר מהפכת פברואר 1917 התנצל נשיא הנהגת הפלך על הפרעות וטען שאלו נבעו מהמשטר הצארי הישן.
באמנות

מספר אמנים יהודים כתבו יצירות על הפרעות: המחזאי מקס ספרבר בחר בפוגרום קישינב כנושא לאחד ממחזותיו הראשונים. שאול טשרניחובסקי ביסס על הפרעות את הבלדה בת הרב ואמה.
בעקבות הפרעות כתב חיים נחמן ביאליק את הפואמה "בְּעִיר הַהֲרֵגָה" וכן את שירו המפורסם "עַל הַשְּׁחִיטָה".
הפואמה "בעיר ההרגה" נדפסה לראשונה תחת השם "משא נמירוב" בעיתון "הזמן" בעריכת בן ציון כ"ץ, בעיר פטרבורג. שינוי השם והשמטת מספר שורות בשיר היו דרושים על מנת לקבל את אישור הצנזור, היהודי המומר לנדאו, לפרסום השיר. בתחילה הגיב ביאליק בכעס רב על השמטת השורות, אך בהמשך קיבל את השינוי בהבנה ואישר את פרסום השיר. השיר תורגם לרוסית על ידי זאב ז'בוטינסקי, וכך הגיע לקהל הרחב, כולל קהל יהודי שאינו קורא עברית.
אבל פן, שהיה שותף לביאליק בביקור בקישינב, יצר את סדרת העבודות "נאד הדמעות" בעקבות הפרעות. אלו זכו לפרסום רב בשנות ה-20–30 של המאה ה-20.
גם החזן המפורסם יוסלה רוזנבלט הוציא שיר על הפרעות בשם "דער פאגראם אין קישינעוו".
ראו גם

פנחס דשבסקי
לקריאה נוספת

יצחק קורן, יהודי קישינב, תל אביב, תש"י
דוד ויטל, המהפכה הציונית, עם עובד, כר' ב', עמ' 178–180
הערות שוליים

1 2 3  עמוס אילון, הרצל, עמ' 410.
↑  Current Literature: A Magazine of Contemporary Record (New York). Vol. XXXV., No.1. July, 1903. Current Opinion. V.35 (1903). p. 16
↑  דוד ויטל, המהפכה הציונית, עם עובד, 1991-1978, כר' ב', עמ' 180-178
1 2  עמוס אילון, הרצל, עמ' 411.
↑  Jewish Massacre Denounced", New York Times, April 28, 1903, p 6.
↑  שמואל ורסס, בין תוכחה לאפולוגטיקה: 'בעיר ההריגה' של ביאליק ומסביב לה., מחקרי ירושלים בספרות עברית כרך ט, תשמ"ו, עמ' 23-54
↑  משבוע לשבוע, העברי, 24 באוגוסט 1917
↑  על השחיטה
↑   רות בקי-קולודני, כיצד הפך חסיד חב"ד לצנזור הראשי לענייני יהודים, באתר הארץ, 30 במרץ 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554226705171  LCCN: sh2005004784 
ליתוגרפיה מאת המאייר האמריקני Emil Flohri, בעקבות הפוגרום ב-1903 "ארצות הברית לצאר הרוסי: הפסק את הדיכוי האכזרי של היהודים". האיור מתאר את נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט נוזף בצאר ניקולאי השני כאשר הוא מצביע על יהודים בורחים - "יהודי רוסי" הסוחב על גבו שק כבד הנושא את הכיתוב "דיכוי". מן השק משתלשלות משקולות שעליהן התוויות "אוטוקרטיה", "שוד", "אכזריות", "התנקשות", "הולכת-שולל" ו"רצח". ברקע, מימין, נראה יישוב יהודי עולה באש.
אפרים משה ליליאן, "למתים על קידוש השם בקישינוב". 

הדפס לזכר חללי הפוגרום בקישינב, 1903.
שער קינה של הרמן שפירא על הפוגרום (ניו יורק, 1904). באיור במרכז מתואר הטבח.
גלוית דואר שהפיקה רפובליקת מולדובה ועליה המצבה שהוקמה לזכר קורבנות פרעות קישינב
סנטוס (כדורגל)

מועדון הכדורגל סנטוס (בפורטוגזית: Santos Futebol Clube) הוא מועדון כדורגל ברזילאי מהעיר סנטוס שבמדינת סאו פאולו שברזיל. המועדון הוקם ב-14 באפריל 1912. זהו המועדון בו החל פלה את הקריירה שלו, בשנת 1956.
בדצמבר 2023 ירדה סנטוס לליגה השנייה בפעם הראשונה בתולדותיה לאחר 111 שנות קיום.
סנטוס בישראל

בשנת 1961 הגיעו פלה וקבוצתו סנטוס לישראל, למשחק ראווה נגד קבוצת כוכבים מעורבת משחקני האלופה הפועל פתח תקווה וקבוצת מכבי תל אביב. המשחק נערך ב-11 ביוני 1961 באצטדיון רמת גן. סנטוס ניצחה בתוצאה 1:3.
תארים

מקומיים
אליפות ברזיל: 8
1961, 1962, 1963, 1964, 1965, 1968, 2002, 2004
גביע ברזיל: 1
2010
טורניר ריו סאו פאולו: 5
1959, 1963, 1964, 1966, 1997
אליפות סאו פאולו: 22
1935, 1955, 1956, 1958, 1960, 1961, 1962, 1964, 1965, 1967, 1968, 1969, 1973, 1978, 1984, 2006, 2007, 2010, 2011, 2012, 2015, 2016
גביע סאו פאולו: 1
2004
בינלאומיים
הגביע הביניבשתי: 2
1962, 1963
גביע ליברטדורס: 3
1962, 1963, 2011
סופר קאפ האלופות הבין-יבשתי: 1
1968
גביע קונמבול: 1
1998
גביע רקופה סודאמריקנה: 1
2012
אליפות העולם לקבוצות:
סגנות: 2011
קבוצת הנשים

קבוצת הנשים של המועדון הוקמה ב-1997 והגיעה מהר מאוד להישגים משמעותיים. היא זכתה באליפות סאו פאולו ב-2007, בגביע הברזילאי ב-2008 ו-2009 ובגביע ליברטדורס ב-2009 ו-2010. באותן שנים שיחקו במועדון כמה מהכוכבות הברזילאיות הגדולות בעולם, ביניהן כריסטיאן רוזיירה ומרטה.
למרות הצלחתה, קבוצת הנשים נסגרה ב-2012 על ידי נשיא המועדון בשל בעיות כספיות והיעדר חסות - החלטה שנבעה בחלקה מהצורך להשאיר את ניימאר בקבוצת הגברים. בשנת 2015, הנשיא החדש החזיר את קבוצת הנשים כחלק מרפורמות לטיפול בניהול הכספי הקודם.