stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האן ואן מייחרן
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

האן ואן מייחרן נולד ב-10 באוקטובר 1889 בעיר דוונטר שבהולנד, למשפחה ממעמד הביניים. מגיל צעיר גילה עניין באמנות, אך אביו, שהיה נוקשה וקפדן, הכריח אותו לפנות ללימודי אדריכלות, ובגיל 18 החל ואן מייחרן ללמוד אדריכלות בקולג' בדלפט. הוא עבר בקלות את בחינות הכניסה והצטיין בלימודיו, אך לא נמשך לאדריכלות ואף לא טרח לגשת לבחינות הגמר. במקום זאת התמקד בשיעורי האמנות וההיסטוריה של האמנות והתאמן בציור, וכך זכה במדליית זהב שהוענקה לו על ידי הנהלת הקולג' על ציור פרי מכחולו. בנוסף עיצב בית-סירות עבור מועדון החתירה שבו השתתף. לאחר שש שנות לימוד בקולג' יצא לעיר האג, שם תכנן לעסוק בציור.
ביוגרפיה > קריירת ציור חוקית

ב-18 באפריל 1912 התחתן ואן מייחרן עם אנה דה ווגט, אמנית כמוהו, ובנם ז'אק נולד ב-26 באוגוסט באותה שנה. בשנת 1914 החל לעבוד כעוזר למורה אמנות. באביב 1915 נולדה בתו פאולין, וואן מייחרן החל לעסוק בציור כדי להגדיל את הכנסתו המועטה.
במשך השנים הבאות רכש ואן מייחרן בהדרגה מוניטין כצייר, בפרט בזכות היכרותו יוצאת הדופן עם ההיסטוריה של האמנות ובמיוחד עם תור הזהב של הציור ההולנדי. בשנת 1917 החלו יצירותיו להתפרסם בתצוגות. בשנת 1923 התגרש ואן מייחרן מאשתו, שעברה להתגורר בפריז יחד עם ילדיהם. ואן מייחרן החל להתמקד בציור דיוקנאות, ויצר מדי פעם זיופים קטנים כדי להגדיל את הכנסתו. בשנת 1928 התחתן עם השחקנית יוהנה אורלמנס.
ביוגרפיה > זייפנות

בתקופה זו שלט הקוביזם בעולם האמנות האירופי, וסגנון הציור הקלאסי של ואן מייחרן נחשב למיושן וחקייני. הביקורת פגעה בו עמוקות, והוא תקף בחריפות את מבקרי האמנות במאמרים ובמכתבים שהתפרמו בעיתונות, אך צעד זה רק הרע את מצבו. הוא החליט להוכיח שהוא מסוגל ליותר מאשר חיקוי אמנים גדולים; הוא ייצור יצירה שתתחרה ביצירותיהם, ותוליך שולל את גדולי המומחים.
ביוגרפיה > זייפנות > תחילת קריירת הזייפנות

ואן מייחרן עבר יחד עם אשתו לדרום צרפת והקדיש כמה שנים לשכלול טכניקות הזיוף שלו. הוא למד על קורות חייהם ויצירותיהם של גדולי הציירים ההולנדים עד שהכיר היטב את יצירות האמנות ששרדו מתקופתם, ואת הנופים, המקומות והאנשים אליהם נחשפו בחייהם. בנוסף ערך ואן מייחרן ניסויים בחומרים שונים, כדי להקנות אותנטיות ליצירותיו המזויפות. הוא קנה אריגי קנבס וציורים מהמאה ה-17 והסיר מעליהם את הצבע כדי לצייר עליהם, למד כיצד ליצור בעצמו צבעים מחומרים טבעיים ואף השיג מברשות דומות לאלו שבהן היה נהוג להשתמש בתור הזהב. בשנת 1936, לאחר שנים ארוכות של הכנות, הגיע ואן מייחרן למסקנה שיצירותיו טובות מספיק. הוא תכנן ליצור יצירת מופת שתוליך שולל את גדולי המומחים, ולאחר מכן לחשוף את העובדה שמדובר בזיוף.
הוא בחר למושא הזיוף שלו את יאן ורמיר, אחד הציירים האהובים עליו. לבחירה זו היו כמה גורמים: ציוריו של ורמיר החלו להתפרסם רק בתחילת המאה העשרים, ולכן לא נערך עליהם מחקר מקיף. התגלו רק 35 יצירות פרי מכחולו, ואחת מהן התגלתה רק בשנת 1932; מקרה זה גרם לוואן מייחרן להניח ש"גילוי" יצירות נוספות של ורמיר לא יעורר חשד. בנוסף, בשל נדירותן, היו היצירות יקרות ומבוקשות מאוד.
לאחר שנודע לו כי לדעתו של מומחה האמנות אברהם ברדיוס (אנ') ורמיר למד ציור באיטליה, בחר ואן מייחרן בציור "ארוחת ערב באמאוס" של האמן האיטלקי קאראווג'ו כמודל לציור המזויף. לאחר שסיים לצייר הציג ואן מייחרן את היצירה בפני ידידו, עורך דין בשם ג'. א. בון, והשניים רקמו יחד סיפור מפורט על "גילוי" היצירה. על פי הסיפור, ואן מייחרן פגש במשפחה איטלקית ממוצא הולנדי שביקשה ממנו למכור בעבורם חלק מירושה שהגיעה לידיהם, כולל ציור של ורמיר, והבריח את הציור מגבולות איטליה הפשיסטית תוך סיכון חייו.
בון שלח לברדיוס מכתב ובו תיאר את היצירה ואת סיפור גילויה. ברדיוס נסע לפריז כדי לבחון את היצירה, והתרשם ממנה לטובה. כל ממצאיו תמכו באמינותה, ובנוסף תמכה היצירה בתיאוריה שלו, לפיה ורמיר הושפע בסגנונו ממוריו האיטלקיים. ברדיוס פרסם מאמר, שבו כתב: ”זהו רגע נפלא בחייו של חובב אמנות, כאשר הוא מוצא עצמו פתאום עומד מול ציור שלא היה ידוע עד כה, פרי מכחולו של אמן גדול, שלא נגעה בו יד אדם, על הקנבס המקורי, ללא כל עבודות חידוש ושימור, בדיוק כפי שיצא מן הסטודיו של הצייר... החתימה המקסימה של ראשי תיבות שמו, הקישוט האופייני המופיע על כיכר הלחם... אין צורך בהם כדי לוודא שאכן בידינו נמצאת... יצירת המופת של יאן ורמיר מדלפט... זהו אחד מציוריו הטובים ביותר, שונה מאוד מכל שאר תמונותיו, אך עם כל זאת 'ורמיר' בכל רמ"ח ושס"ה...”
אף על פי שוואן מייחרן תכנן מלכתחילה לחשוף את הזיוף מייד, הוא החליט לשמור את הסוד בתמורה ל-520,000 גילדן שהוצעו לו ממוזיאון ברוטרדם תמורת הציור. הציור הועבר למוזיאון, שם קיבל מקום מרכזי בתערוכת אמנות לכבוד מלכת הולנד וילהלמינה.
ביוגרפיה > זייפנות > "ישו והנואפת"

בכסף שקיבל עבור הציור קנה ואן מייחרן אחוזה גדולה בעיר ניס שבצרפת ושם המשיך ליצור זיופים, שאת חלקם מכר בסכומים גדולים. בשנת 1938 צייר ציור בשם "ישו והנואפת" בשמו של ורמיר, וציור זה זכה לקבלת פנים נלהבת במיוחד בעולם האמנות. אך המצב הפוליטי המידרדר באירופה גרם לוואן מייחרן לשוב להולנד ולהותיר אחריו את הציור.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ביצע הרמן גרינג, מראשי המשטר הנאצי, ביזת יצירות אמנות ברחבי אירופה הכבושה. בין היתר קנה דרך סוכן אמנות גרמני בשם אלואיס מידל (אנ') את "ישו והנואפת" של ואן מייחרן תמורת 137 ציורים בזוזים אחרים והציג אותו באחוזתו קארינהאל. באוגוסט 1943 הפציצו כוחות ארצות הברית את גרמניה, וכדי להגן על אוסף האמנות שלו נאלץ גרינג להחביא אותו במכרה מלח אוסטרי יחד עם עוד כ-8,000 יצירות אמנות שנגנבו על ידי הנאצים. ב-17 במאי 1945 נכנסו כוחות ארצות הברית למכרה ומצאו את היצירות המוחבאות. אנשי הצבא האמריקאי תחקרו את מידל וביקשו לדעת כיצד השיג את "ישו והנואפת", והוא סיפר שהציור נמכר לגרינג על ידי האן ואן מייחרן.
ביוגרפיה > זייפנות > מעצר ומשפט

ב-29 במאי 1945 נעצר ואן מייחרן באשמת שיתוף פעולה עם האויב, על כך שמכר לנאצים אוצר תרבותי לאומי. הראיות היו מוצקות, וואן מייחרן היה צפוי להישלח למאסר עולם או אפילו לעונש מוות. ב-12 ביוני, לאחר שבועיים במעצר, הודה ואן מייחרן בזיוף. הוא טען כי הציור הוא מעשה ידיו, ולכן זכותו למכור אותו לגרמנים. יתר על כן, הוא עשוי להיחשב כגיבור לאומי, שהרי בתמורה לציור המזויף הוא קיבל 137 יצירות אמנות הולנדיות מקוריות.
אך טענותיו של ואן מייחרן התקבלו בחוסר אמון ואף בלעג. הוא הוחזק במעצר במשך מספר חודשים, ורק אז הוחלט לבחון את טענותיו לעומק. הוא הועבר למעצר בית בבניין ממשלתי, שם היה עליו לצייר ציור נוסף בסגנונו של ורמיר. בנוכחות עדים ועיתונאים צייר ואן מייחרן את הציור המזויף האחרון שלו, "ישו בין הרופאים". הציור אכן חיקה את ורמיר באופן כמעט מושלם.
במקביל מונתה ועדה בינלאומית שבדקה את טענתו של ואן מייחרן, לפיה יצירות רבות אחרות, שזוהו בשנים האחרונות כפרי מכחולם של ציירים הולנדיים, זויפו גם הן על ידו. הוועדה בדקה בבדיקות מעבדה שמונה ציורים שלטענתו של ואן מייחרן היו מזויפים. הבדיקות העלו כי הציורים הכילו שרף סינתטי זהה לזה שנמצא בסטודיו של ואן מייחרן, ומכיוון שחומר זה יוצר לראשונה במאה העשרים, היה ממצא זה הוכחה מוחצת לכך שהציורים מזויפים. סימנים נוספים, כגון חוסר התאמה בין הסדקים שנוצרו בשכבת הצבע לבין סוג האבק שנמצא בהם, אישרו גם הם את הזיוף.
ב-29 באוקטובר 1947 נפתח משפטו של ואן מייחרן באמסטרדם. המשפט זכה להתעניינות וסיקור נרחב של אמצעי התקשורת. התביעה דרשה עונש מרבי של שתי שנות מאסר, על זיוף והונאה, אך ב-12 בנובמבר גזר בית המשפט על ואן מייחרן שנת מאסר אחת, ועד ההעברה למאסר הוחזר ואן מייחרן לביתו.
ביוגרפיה > זיקנה ומוות

משפטו המסוקר של ואן מייחרן הקנה לו פרסום חיובי כגיבור לאומי על כך שהונה את מומחי האמנות, ובפרט את הרמן גרינג. בסקר ציבורי נמצא כי הפופולריות שלו נמצאת במקום השני אחרי זו של ראש הממשלה ההולנדי. כישרונו כצייר זכה להכרה מלאה, כפי ששאף בתחילה, וציוריו נקנו בסכומים גדולים הרבה יותר מקודם.
ב-26 בנובמבר, יום לפני התאריך שבו היה אמור להתחיל לרצות את עונשו, לקה ואן מייחרן בהתקף לב והובהל לבית חולים. חודש לאחר מכן, עדיין באשפוז, לקה בהתקף לב נוסף. הוא מת למחרת, בגיל 58, ונקבר בבית הקברות הציבורי של דיפנווין (אנ'). על פי צו בית המשפט, רכושו נמכר והרווחים הועברו לבעלי החוב שלו.
הערות שוליים

↑  בית-הסירות שעיצב ואן מייחרן עומד עדיין על תילו בעיר דלפט.
1 2  רחל וינברג, הזיוף האמיתי, זמן, 2013, עמ' 56
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279041405171  PLWABN: 9810655212305606  BIBSYS: 7013009  BnF: cb135261895 (data)  BPN: 53526832  GND: 11873251X  ISNI: 0000 0000 7244 5173  LCCN: n80008221  LNB: 000208653  NDL: 01105723  NKC: xx0054294  NLA: 36296291  NTA: 070752486  RKD: 54449  SELIBR: 330021  SNAC: w6wm2r56  SUDOC: 118590960  Trove: 412808  ULAN: 500017445  VcBA: 495/70740  VIAF: 72189137   WorldCat (עם VIAF): 72189137 
בית-הסירות שעיצב ואן מייחרן
"הצבי", ציור מקורי של ואן מייחרן
"ישו בין הרופאים"
המכירה הפומבית שבה נמכר רכושו של ואן מייחרן
טליה לנקרי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1970 (בת 54 בערך) ה'תש"ל חיפה חיפה
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  המכללה לביטחון לאומי
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1989–2019 (כ־30 שנה)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 ראשת אגף כשירויות של חיל השריון  ראשת אגף תעסוקה מבצעית ורמ"חית הגנה בחטיבת המבצעים במוצב הפיקוד העליון  מפקדת יחידת מבקר צה"ל
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון  מבצע חומת מגן  האינתיפאדה השנייה    מלחמת לבנון השנייה    מבצע צוק איתן
 תפקידים אזרחיים
 ראשת חטיבת העורף במטה לביטחון לאומי
טליה לנקרי (נולדה ב-1970) היא קצינת צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, ראשת חטיבת העורף במל"ל לשעבר ואשת ציבור ישראלית.
ביוגרפיה

טליה לנקרי נולדה בחיפה בשם טליה מלכה, בת לאילנה ורפי שעלו ממרוקו, הבכורה מבין שני אחים ושתי אחיות. גדלה בקריית מוצקין. בגיל 19 התגייסה לצה"ל ושירתה כמדריכה בחיל השריון, לאחר שעברה קורס קציני שריון מונתה למפקדת פלוגה בקורס קצינות בחיל השריון. בהמשך שירתה כראש מדור תותחנות של חיל השריון והייתה למפקדת הגדוד הראשונה בבה"ד 1.
בהמשך מילאה שורת תפקידים בכירים בשורות צה"ל, ראשת ענף כשירויות של חיל השריון, ראשת ענף תעסוקה מבצעית וראש מחלקת הגנה ועורף בחטיבת המבצעים, ומפקדת יחידת מבקר צה"ל.[דרושה הבהרה]
ב-2019 מונתה לראשת חטיבת עורף במטה לביטחון לאומי.,ב-2022 סיימה את תפקידה.
ב-2023 הודיעה על מועמדותה לראשות מועצת גדרה מטעם סיעת "אומץ". בבחירות, שנערכו בפברואר 2024, הפסידה למועמד סהר פינטו, שזכה לכ-47% מהקולות, לעומת כ-18% שקיבלה לנקרי. סיעת "אומץ" בראשה עומדת לנקרי קיבלה 3 מנדטים במועצה.
חברה בפורום דבורה. בנובמבר 2023 פורסם כי תעמוד בראש מיזם "משמר הבית" שיזמו השומר החדש, אברי גלעד בשיתוף עמותת אור, ועמותת לב אחד.
חיים אישיים

לנקרי מתגוררת בגדרה, נשואה לרובי ואם לשלושה. בן דודה הוא השחקן צחי הלוי. ללנקרי תואר ראשון בסוציולוגיה וחינוך, תואר שני במנהל עסקים ותואר שני בביטחון מהמכללה לביטחון לאומי.
הערות שוליים

↑  רפי רשף אינטימי 5 | טליה לנקרי | לצפייה ישירה, באתר 12+
↑  אורית מרלין-רוזנצוייג, טליה לנקרי: "אני מרגישה אשמה. שאלתי את עצמי 'מה עשית 30 שנה בצבא?'", באתר ynet, 6 בפברואר 2024
↑  ראש חטיבת עורף במל"ל בעקבות פניית חברי ועדת קורונה: "נשים על השולחן את ההיערכות לחלוקת מסכות לאזרחים", חדשות הכנסת, 31 במרץ 2020
↑  אלה לוי-וינריב, ‏טליה לנקרי הפכה לכוכבת אולפנים, בבחירות המקומיות פחות הלך לה, באתר גלובס, 7 במרץ 2024
↑  ראש המועצה פינטו, באתר גדרה היום
↑  אל“מ טליה לנקרי תעמוד בראש מיזם “משמר הבית“ שיזמו השומר החדש, אברי גלעד בשיתוף עמותת אור ועמותת לב אחד להקמת קבוצות מתנדבים להגנה וסיורים בשכונות הערים ברחבי ישראל, באתר BE106.NET גדרה
קרן ג'ון טמפלטון

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  קונשוהוקן 
 מייסדים:  ג'ון טמפלטון 
 תקופת הפעילות:  1987–הווה (כ־37 שנים) 
 www.templeton.org
 
קרן ג'ון טמפלטון (או קרן טמפלטון) היא קרן תמיכה פילנתרופית, המקדמת את האידיאלים של מייסדה, סר ג'ון טמפלטון, אשר התעשר ממסחר ושאף לתמוך בקידום ידע בנושאי רוחניות ודת, ובפרט תחום החפיפה והקשר בין דת למדע. בנוסף חיפש לממן מחקרים על קידום האישיות, אינטליגנציה ויצירתיות אצל בני אדם, וכן קידום שוק חופשי. בשנת 2008 זכתה הקרן בפרס "National Humanities Medal" (מדליית ההומניות הלאומית) בשנת 2016 Inside Philanthropy כינה את הקרן "הקרן הגדולה המוזרה ביותר או המעניינת ביותר בסביבה" ("the oddest—or most interesting—big foundation around").
טמפלטון הקים את הקרן בשנת 1987 ועמד בראשה עד פטירתו בשנת 2008, ובנו, ג'ון טמפלטון הבן, שימש נשיא הקרן עד מותו בשנת 2015, אז הוחלף על ידי אחותו, הת'ר טמפלטון-דיל. הקרן גם מחלקת את הפרס השנתי "פרס טמפלטון" על הישגים בתחום הרוחניות, כולל בתחומים מדעיים הנוגעים בנושאים אלו. הקרן מעניקה סכומי כסף גדולים מדי שנה (משנת 2016 כ-150 מיליון דולר לשנה) לתמיכה במחקרים בתחום הפיזיקה, ביולוגיה, פסיכולוגיה, ומדעים סוציאליים, כמו גם פילוסופיה ותאולוגיה. הקרן גם תומכת במחקרים הגנטיים "exceptional cognitive talent and genius" ו- "individual freedom and free markets"‏. הקרן זכתה לשבחים גדולים כמו גם ביקורות נוקבות מבעלי אידיאלים הפוכים.
הקרן מנהלת מעל 600 מיליארד דולר.
הערות שוליים

↑  Bailey, Sarah Pulliam (19 במאי 2015). "John Templeton Jr., president of multi-billion dollar foundation invested in science and religion, has died". The Washington Post. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Waldrop, M. Mitchell (17 בפברואר 2011). "Religion: Faith in science". Nature. 470 (7334): 323–325. doi:10.1038/470323a. PMID 21331019. {{cite journal}}:  (עזרה) תבנית:Open access
↑  "President Bush Awards 2008 National Humanities Medals" (הודעה לעיתונות). National Endowment for the Humanities. 17 בנובמבר 2008. {{cite press release}}:  (עזרה)
↑  Williams, Tate (5 באפריל 2016). "Templeton Remains the Oddest—or Most Interesting—Big Foundation Around". Inside Philanthropy. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "John Templeton Foundation, Full text of "Form 990PF" for fiscal year ending Dec. 2016; Line 25". Pro Publica Inc. 1 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007441762205171  ISNI: 0000 0004 0508 3431  LCCN: n80074298  Trove: 897501  VIAF: 136439408   WorldCat (עם VIAF): 136439408
אליזבת קונסל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 ביוני 1942 (בת 82) הממלכה המאוחדת וינדזור, ברקשייר, הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  מ-1962
 בן או בת זוג:  דייוויד סימאון 
 פרופיל ב-IMDb
 
אליזבת קונסל (באנגלית: Elizabeth Counsell; נולדה ב-7 ביוני 1942) היא שחקנית וזמרת אנגלייה. ידועה בעיקר בזכות תפקידיה בטלוויזיה ובתיאטרון.
קריירה

ב-1963 הופיעה קונסל בסרט "מרוסיה באהבה" כניצבת, אך לא קיבלה קרדיט.
ב-1968 גילמה את דמותה של ליידי מקבת' במחזה מקבת', יחד עם מייקל גמבון.
מלבד זאת היא הופיעה במגוון סרטים וסדרות טלוויזיה כגון: "אן של אלף הימים", "הקסם השחור", "נפרדנו כך", "בלתי נשכח" ו"מיילדת".
בדצמבר 2023 פורסם שהיא תגלם את דמותה של גלוריה נייט באופרת הסבון "איסטאנדרס".
חיים אישיים

ב-1978 נישאה לשחקן דייוויד סימאון (אנ') ולזוג בן שנולד ב-1979.
הערות שוליים

↑  From Russia With Love (1963) – Cast, Screenonline
↑  Harriet Mitchell, EastEnders casts George Knight's adoptive parents Eddie and Gloria, Digital Spy, ‏10 בדצמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 3349 7306  LCCN: no2013138396  MusicBrainz: c21beff2-5c48-4c44-afc5-7932f63f02fe  VIAF: 305942438   WorldCat (עם VIAF): 305942438 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אליזבת קונסל".
בן ציון ליבר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 בספטמבר 1875 רומניה 
 פטירה:  6 ביולי 1958 (בגיל 82) ארצות הברית 
 לאום:  יהודי
 התמחות:  רפואה מונעת. פסיכיאטריה.
 תפקידים:  רופא 
 
בן ציון ליבר (אנגלית Benzion Liber, יידיש בן ציון ליבער; 6 בספטמבר 1875 - 6 ביוני 1958) היה רופא, פסיכיאטר, סקסולוג, מחנך, אנרכיסט, סופר, מו"ל ומחזאי.
ביוגרפיה

בן ציון נולד ביאשי שברומניה בשנת 1875, ליצחק ואסתר (סטרול) לִיבּרֶסקוֹ (Librescu). אביו היה סוחר ואמו הילרית ומספרת סיפורים. הוריו היו חילונים שראו עצמם רומנים לא פחות מיהודים והיו קשורים לתיאטרון גולדפדן היידי ביאשי, אך לא דיברו יידיש בבית. בגיל צעיר מאוד הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית והחל לכתוב מאמרים לעיתונות שמאל. הוא שירת בצבא ככתב צבאי ונכלא לתשעה חודשים בכלא צבאי על הטפה לאנרכיזם. אחרי השחרור היגר עם הוריו לפריז, בה לימים החל ללמוד רפואה. באמצע שנות העשרים שלו חזרו הוריו לרומניה אך הוא נסע לווינה להשלים את לימודי הרפואה. בשנת 1904, שב ליבר לצרפת ונשא את אהבת נעוריו רוזילין פיסקוס (Fiscus). מפריז היגר הזוג לניו יורק, בה נולד להם בנם יחידם ארמור, ששמו מורה על גישתם האנרכיסטית של הוריו (ארמור מלשון amour libre, תנועת האהבה החופשית (אנ')).
בניו יורק עסק בן ציון כרופא כללי. באמצע שנות השלושים לחייו השלים ליבר את לימודי הפסיכיאטריה ולימים הפנה את רוב עיסוקו לטיפול נפשי ובהוראה בבתי ספר לרפואה פסיכיאטרית. הוא שימש כמנהל מחלקת בריאות הנפש בבית החולים Polyclinc בניו יורק, והתנגד לפרויד ודגל במה שהוא כינה שיטת הטיפול הרציונלי.
הוא גם כיהן כגזבר הצלב האדום האנרכיסטי (אנ'), ארגון שתמך באסירים פוליטיים באימפריה הרוסית. הוא למד ציור עם רוברט הנרי (אנ'), ונחשב אמן חובבני טוב.
ליבר היה חילוני מוצהר שלחם בכל הדתות ובנציגיהם ובהשפעתם על החברה, בעיקר בנושא ילודה ונישואי בוסר. הוא דיבר רומנית, צרפתית, גרמנית, יידיש ואנגלית.
הגירה לארצות הברית

המעבר מפריז ווינה האירופיות לניו יורק הרעשנית, המלוכלכת והוולגרית, לא היה קל עבורו, אך מיד הוא הפשיל שרווליו ולמד את השפות המקומיות, יידיש ואנגלית, והחל לעבור את המבחנים לקבלת רישיון רפואה. התמחותו הייתה ברפואה מונעת. בתקופה זו הוא שינה את שמו מליברסקו הרומני לליבר היהודי, כי מהגרים רבים התקשו בהגיית שמו ונמנעו מלבוא אליו.
עם קבלת הרישיון פתח ליבר משרד בלואר איסט סייד בו טיפל במהגרים מכל המגזרים חינם אין כסף, והתמקד ברפואה מונעת. הוא האמין שרוב המחלות נובעות מאורח חיים לא בריא ולא נכון, הן פיזית והן מנטלית, והמליץ למטופליו על אוויר צח, פעילות גופנית, אכילה מבוקרת וצמחונית ולהימנע מלחצים נפשיים. בנוסף הוא גם עסק בפעילות ציבורית לטובת מהגרים, בעיקר יהודים ממדינת הולדתו, בשיפור תנאיהם בדיור, שכר והשכלה, וזכה לכינוי The People's Doctor ׁ(רופא העם).
חינוך

בן ציון ליבר היה שותף להקמת בית הספר המודרני הראשון (אנ') ע"ש ובהשראת פרנסיסקו פרר (אנ'), בשנת 1911, ובנו ארמור היה ראשון התלמידים. את בית הספר הקימו קבוצת אנרכיסטים שהמכנה המשותף ביניהם היה האמונה בחינוך חופשי ודמוקרטי. מספר חודשים אחר כך, מסיבה לא ידועה, הוציא ליבר את בנו מבית הספר ולימד אותו יחד עם עוד מספר ילדים בבית.
את משנתו החינוכית שטח ליבר בספרו The Child and the Home: Essays on the Rational Upbringing of Children, בו הוא מקיף את כל הנושאים הקשורים בגידול ילד מלידתו ועד בגרותו. הספר התבסס על ניסיונו האישי של ליבר בחינוך ולימוד הילדים בביתו, והרבה רעיונות בו היו חדשים ונועזים לתקופה בה הוא נכתב. הספר מסביר את עקרונות החינוך הרציונלי: השמת הילד במרכז, לתת לו להרגיש אחראי לעתידו, לאפשר לו חשיבה חופשית ולעודד את סקרנותו הטבעית, וללמד אותו בהתאם לשאלותיו וחקירותיו. וכמובן, גידולו בסביבה בריאה, עם אוויר צח, טיולי טבע, תזונה נכונה, צמחונות והיגיינה מרבית.
ליבר לא ראה עצמו כמורה ומלמד אלא כמנטור ומכוון. הוא נהג לצאת עם התלמידים לשדות, מוזיאונים, גלריות ולתת להם להרחיב את השכלתם לבדם. הוא עורר דיונים על קפיטליזם וסוציאליזם ועודד אימוץ ערכי שוויון וזכויות שוויוניות בין כל בני האדם, עם נטייה לכיון הג'ורג'יזם.
השקפת עולם

ליבר היה בראש ובראשונה אנרכיסט סוציאליסטי ששילב טרוצקיזם וג'ורג'יזם. אולם לא הצטרף באופן פורמלי לשום ארגון שמאלי, בעיקר כדי לשמור על חופש דעה ופעולה. ליבר היה ממקימי קומונת Free Acres בניו ג'רזי שהקים בולטן הול (אנ'), תלמידו של הנרי ג'ורג', בה נהג מס אחיד ותשלום מסוים על שכירת הבתים. ליבר נהג לבלות שם את הקיץ עם בני משפחתו. בשונה מחבריו אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן, שהשתתף עימם בהקמת בית הספר פרר, בהפגנות הכורים בקולורדו ובפעילויות רבות אחרות, שהתנגדו בסופו של דבר לבולשביקים ברוסיה, תמך ליבר בסטלין ובשלטון הקומוניסטי ברומניה, אם כי באופן מסויג, וקומם עליו את האנרכיסטים היהודים בעיקר
הוא נהג להרצות באופן קבוע לארגוני שמאל על בריאות הנפש. לתלמידיו הצעירים חדורי ההתלהבות המהפכנית היה אומר תמיד: אתה רוצים לעשות מהפכה עולמית, קודם תעשו מהפכה בתוככם.
את הצמחונות הוא ראה כחלק מתפיסת עולם כוללת של זכויות ויחס אנושי לזולת.
הצמחונות אינה רק תאורית מזון צרה. זוהי פילוסופיה רחבה כרחבותו של העולם. זה עיקרון שניתן להחיל את כל דרך החיים ולעצב ההתנהלות האישית שלנו ביחסינו עם הזולת, כמו גם את החובות של החברה כלפי היחיד. האדם החושב יחיל את מחשבות האוכל שלו על זכויות חברו ושל ילדיו, ולאלה של עמיתיו ובעלי החיים.
יחסו לציונות היה אוהד בתחילה והצטנן עם השנים בגלל החשש שמדינה יהודית תפגע בתושבים הערבים בארץ ישראל.
מותו

ב-6 ביוני 1958 נסע עם רוזילין רעיתו לביתם במנהטן חזרה מביקור בברוקלין, ולפתע לקה בהתקף לב. הוא הטה את הרכב בזהירות לצד הכביש כדי לא לגרום לתאונה, ומת.
ספריו ומחזותיו

ליבר כתב ופרסם והוציא לאור ספרים רבים באנגלית, יידיש, גרמנית וצרפתית, שלושה מחזות, ומאמרים שהתפרסמו בז׳ורנאלים רפואיים שונים.
ספריו ומחזותיו > ספרים

די אידישע סאציאליסטען און ארץ ישראל (1918)
דאס געשלעכטס לעבען פון מאן און פרוי (1919)
דארפן מיר עסן פלייש: געדאנקען וועגן וועגעטאריזם (1956)
As a Doctor Sees It (1924)
The Child and the Home: Essays on the Rational Upbringing of Children (1927)
The Healers (1928)
Shall We Eat Flesh? Newest Vegetarian Ideas - Vegetarism [sic] (1934)
Your Mental Health - Between Mental Health and Mental Disease - for Intelligent Laymen and Physicians (1940)
Hitler's Mind (1943)
Population and the War (1944)
Mental Deficiency and Paranoia: Hitler's Mind and Similar Minds (1945)
Practical Psychiatry - Between Mental Health and Mental Disease (1947)
The American Mind: How a Condition of Individual and Social Feeblemindedness Holds Us in a State of Backwardness, with Many Examples from Life in The U.S.A. (1948)
How intelligent are we? An Essay on the Mental Inferiority of Americans, with a View to Aiding Our Best Minds to Find a Solution to an Alarming Problem Before the Damage Rises to Dangerous Proportions (1948)
Psychiatry for the Millions (1949)
A Study of American Mental Shortcomings: Based Mainly on Personal Experiences and Other Facts (1950)
Bist du Normal? (1951)
A Doctor's Apprenticeship - Autobiographical Sketches (1956)
The New Rumania: Communist country revisited after sixty years (1958)
ספריו ומחזותיו > מחזות

"דער זומפ" (הבִּצָּה), מחזה ביידיש בארבעה חלקים, 1913.
"די באשעדיקטע" (הפגומות), 1918, תרגום של Les Avariés מאת המחזאי הצרפתי Eugène Brieux (אנ') שעסק בבעיה החברתית שנוצרה לנערות נגועות סיפיליס.
ב-1918 הוא גם החל לתרגם ליידיש את "המעגל", מחזה מאת ארתור שניצלר, וקרא לו "דער טאנץ" (הריקוד).
הערות שוליים

↑  The Statue of Liberty & Ellis Island, libertyellisfoundation.org (ארכיון)
↑  View Free Records with a Free Account, www.ancestry.com
↑  B.L, CHANGE OF NAME, N.Y.T 1912
↑  Bennett Muraskin, The People’s Doctor, Benzion Liber, Jewish-Currents
↑  G. Morgan Muren, The American Society of Sanitary and Moral Prophylaxis, Its Aims and Objects, The American Journal of Nursing Vol. 7, No. 4 (Jan., 1907), pp. 245-253
↑  בן ציון ליבער, דאס געשלעכטס לעבען פון מאן און פרוי, .
↑  דאס געשלעכטס לעבען פון מאן און פרוי ("חיי המין בין גבר לאשה")Amy Sohn, Risqué and Radical: Benzion Liber's X-Rated Yiddish Sex Guide, JSTOR Daily
↑  Benzion Liber, בן ציון ליבר, Birth Control Review
↑  ב. ליבר' פרייע ארבעטער שטימע, ה-15 ביוני 1907
↑  איציק גאטעסמאן, סעקסועלער וועגווײַזער אויף ייִדיש - צענזורירט אין אַמעריקע, פארווערטערס
↑  Paul Avrich, Anarchist Voices: An Oral History of Anarchism in America, AK PRESS
↑  לא מופיע., Books, דצמבר 29, 1922  The Sentinel
↑  Dear Dr. Nettlau and Comrade: (ארכיון)
↑  B.Liber, Shall We Eat Flesh?, Rational living, 1934
1 2  Zachary M. Baker, The Lawrence Marwick Collection of Copyrighted Yiddish Plays, Library of Congress
↑  Lives in the Yiddish Theatre
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286622705171  PLWABN: 9810699626905606  BnF: cb10278844q (data)  GND: 1219078778  ISNI: 0000 0000 7855 4661  LCCN: no96058137  NKC: nlk20030133806  SUDOC: 244220131  VIAF: 47252181   WorldCat (עם VIAF): 47252181
אלה ליטביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1982 (בת 42 בערך) חיפה, ישראל 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (2009)  Higher Institute for Fine Arts (2015) 
 פרסים והוקרה:  פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית (2021) 
 
אלה ליטביץ (נולדה ב-1982) היא אמנית רב-תחומית ישראלית.
ביוגרפיה

אלה ליטביץ נולדה בחיפה בשנת 1982. בין השנים 2005–2009 למדה לתואר ראשון בצילום באקדמיה לאמנות בצלאל, ולאחר מכן בשנים 2014–2015 בתוכנית של בית הספר הגבוה לאמנויות היפות בגנט, בלגיה.
חיה ויוצרת בתל אביב.