stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המלך העליון של אירלנד

| --- | --- |
 תחום שיפוט:  אירלנד
 מעון:  גבעת טארה
 ייסוד המשרה:  המאה ה-9
 איוש ראשון:  סליין מק דלה (מיתוסי)   מאל שנייל הראשון (היסטורי)
 איוש אחרון:  רואידרי יא קונצ'ובייר
 תאריך ביטול המשרה:  המאה ה-12
 
אבן הגורל, או בשמה הנוסף, סלע ההכתרה בגבעת טארה באירלנד
המלכים העליונים של אירלנד (באירית: Ard Rí na hÉireann) הם דמויות, חלקן היסטוריות וחלקן מיתולוגיות, ששלטו או נטען ששלטו, בכל אירלנד.
ספרות אירית מימי הביניים ומתחילת העת החדשה מתארת רצף כמעט שלם של מלכים ששלטו מהגבעה הקדושה טארה במשך אלפי שנים. היסטוריונים מודרניים מאמינים כי תיאורים אלו הם מלאכותיים, ונוצרו במאה ה-8 מתוך מסורות גנאלוגיות של קבוצות-כוח פוליטיות על מנת להצדיק את הסטטוס הנוכחי של אותן קבוצות באמצעות שיקופן לעבר הרחוק. רעיון הממלכה הלאומית נהגה לראשונה במאה ה-7, אך הפך למציאות פוליטית רק במאה ה-8 בתקופה הוויקינגית, וגם אז לא באופן עקבי.
טבעה של המלוכה הקדומה היה מקודש. בכתבים המוקדמים תוארו מלכים שהתחתנו עם האלה אשר מהווה את התגלמות הארץ. הם נדרשו להיות שלמים בגופם ללא כל פגם, וגם שלטונם נחשב למושלם, וחסר פגמים או שגיאות.
מידת השליטה של המלכים העליונים השונים לא הייתה זהה, אך אירלנד מעולם לא נשלטה על ידם כיישות פוליטית מאוחדת, למעט שנות שלטונו של המלך בריאן בורו בתחילת המאה ה-11, אשר על שמו קרוי גם נבל בריאן בורו, המהווה את סמל אירלנד.
על פי כתבים משפטיים מהמאות ה-7 וה-8, התקיימה היררכיה של ממלכות קטנות. כל מלך בממלכה כזו שלט בגבולות ממלכתו, כינס אספות עם, גבה מיסים, חוקק חוקים ואכף אותם.
הערות שוליים

↑  Dáibhí Ó Cróinín, "Ireland, 400–800", in Dáibhí Ó Cróinín (ed.), A New History of Ireland 1: Prehistoric and Early Ireland, Oxford University Press, 2005, pp. 182–234.
↑  Koch, John T. (2006). Celtic Culture: A Historical Encyclopedia. ABC-CLO.
↑  Roe, Harry; Ann Dooley (1999). Tales of the Elders of Ireland. Oxford University Press
↑  Michael Roberts et al. (1957). Early Irish history and pseudo-history. Bowes & Bowes Michigan University Press.
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה ובנושא אירלנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הסריה

הַסְרָיָה (באנגלית: Rancidification) היא תהליך הגורם לחומר להפוך סָרוּחַ, לבעל ריח או טעם רע. בפרט הכוונה להידרוליזה או לחימצון של שומנים ליצירת אלדהידים קצרי-שרשרת וקטונים, שריחם רע. החמצון מתבצע על האזורים הלא רווים בחומצות השומן, ועל כן חומצות שומן בלתי רוויות מוּעדות יותר להסריה.
בדרך כלל תהליכים אלה אינם רצויים במזון, אך לפעמים משמשים בכוונה כחלק מתהליך היצור, לדוגמה בגבינות מיושנות. הסריה עלולה לפגום בערך התזונתי, אך לרוב אינה מסוכנת לאדם.
הסריה עשויה להגרם מפעילות אנזימטית של מיקרואורגניזמים.
הערות שוליים

↑  האקדמיה ללשון העברית הציעה את המילה סָרוּי לתרגום המונח האנגלי Rancid, שפירושו סרוח. השורש ס-ר-י שימש למילים נוספות במשמעות קרובה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המרכז הלאומי למחקר מדעי

| --- | --- |
סמליל המרכז הלאומי למחקר מדעי

בניין מטה הארגון בפריז
 תחום:  research and development in other physical and natural sciences, מחקר 
 שפה רשמית:  צרפתית
 מדינה:  צרפת 
 מטה הארגון:  פריז 
 מקום פעילות:  עולמי
 מייסדים:  פרנסיס פרין 
 יושב ראש:  Antoine Petit 
 עובדים:  33,000
 תקופת הפעילות:  19 באוקטובר 1939 – הווה (85 שנים) 
 www.cnrs.fr
 קואורדינטות:  48°50′52″N 2°15′50″E﻿ / ﻿48.8477°N 2.264°E﻿ / 48.8477; 2.264
  (למפת פריז מוגדלת) המרכז הלאומי למחקר מדעי(למפת פריז רגילה) המרכז הלאומי למחקר מדעי he
 
המרכז הלאומי למחקר מדעי (בצרפתית: Le Centre national de la recherche scientifique, בראשי תיבות: CNRS, באנגלית: The French National Centre for Scientific Research) הוא ארגון המחקר הממשלתי הגדול ביותר בצרפת וגוף המחקר הבסיסי הגדול באירופה. נכון ל־2020 הוא העסיק 33,000 עובדים, מתוכם מעל ל־15,000 חוקרים קבועים (מ־90 לאומים שונים, 34.6% נשים, גיל ממוצע 47.9 שנים), כ־18,000 מהנדסים וצוותים טכניים. מטה הארגון ממוקם בפריז והוא מחזיק משרדים בבריסל, בייג'ינג, טוקיו, סינגפור, וושינגטון די. סי., בון, מוסקבה, תוניס, יוהנסבורג, סנטיאגו דה צ'ילה, ישראל וניו דלהי.
צרפת הפקידה את המרכז הלאומי למחקר מדעי בתפקיד קידום הידע לטובת החברה. הארגון מבקש לממש משימה לאומית זו תוך כיבוד כללים אתיים והפגנת מחויבות לשוויון מקצועי. המרכז הלאומי מתמקד במשימה בת חמש דרגות: 1. עריכת מחקר מדעי; 2. העברת תוצאות המחקר; 3. חלוקת ידע; 4. הכשרה דרך מחקר; 5. תרומה למדיניות מדעית.
המרכז הלאומי דורג במקום ה־3 בשנת 2015 ובמקום ה־4 בשנת 2019 על ידי Nature Index, המודד את התורמים הגדולים ביותר למאמרי מחקר שפורסמו ב־82 כתבי עת מובילים.
היסטוריה

המרכז הלאומי למחקר מדעי נוסד בעקבות עצומה של ז'אן-בטיסט פרן עליה חתמו למעלה מ־80 מדענים, ביניהם שמונה חתני פרס נובל שבעקבותיה, הקים שר החינוך הצרפתי את "המועצה הלאומית הצרפתית למחקר" (בצרפתית: Conseil Supérieur de la Recherche Scientifique, באנגלית: The French National Research Council), באפריל 1933. בשנת 1936, פרן, כמזכיר משנה למחקר, הקים את "הסוכנות המרכזית הצרפתית למחקר מדעי" (בצרפתית: Service Central de la Recherche Scientifique, באנגלית: The French Central Agency for Scientific Research). ב־19 באוקטובר 1939, על פי צו הנשיא הצרפתי, אלבר לברן, שני המוסדות אוחדו תחת מטרייה אחת והוקם המרכז הלאומי הצרפתי למחקר מדעי.
החל משנת 1954 העניק המרכז מספר סוגי מדליות מדי שנה למדענים צרפתים וחוקרים זוטרים בתחומי המחקר השונים על תרומתם הבולטת לחיוניות ולמוניטין של הארגון: מדליית זהב, מדליית כסף, מדליית ארד, מדליית החדשנות ומדליית הקריסטל. בשנת 1966 עבר הארגון שינויים מבניים, שהביאו להקמתם של שני מכונים מיוחדים: המכון הלאומי לאסטרונומיה וגיאופיזיקה בשנת 1967 (שהפך למכון הלאומי למדעי היקום בשנת 1985) והמכון הלאומי לפיזיקה גרעינית וחלקיקים בשנת 1971.
המרכז הצרפתי למחקר בירושלים (CRFJ) (צר') שהיה בראשיתו מכון למחקר ארכאולוגי (נוסד בשנת 1952), הוקם ביוזמתו של המרכז הלאומי הצרפתי למחקר מדעי. בשנת 1985 קיבל המרכז את שמו הנוכחי והפך למרכז מחקר רב־תחומי לכל תחומי מדעי הרוח והחברה. המרכז הוא אחד מ־27 מרכזי המחקר של רשת מוסדות המחקר הצרפתיים מחוץ לצרפת (UMIFRE).
ארגון

מעבדות המרכז הלאומי הן "אבני הבניין" של הארגון. הצוותים שלהם, המורכבים מחוקרים, מהנדסים וטכנאים, עומדים מאחורי ייצור והעברת הידע. מרבית המעבדות הן יחידות מחקר משותפות, המאגדות שותפים מהאקדמיה (אוניברסיטאות, בתי ספר וארגוני מחקר) וגורמים תעשייתיים. 30% ממעבדות האוניברסיטאות בצרפת הן יחידות מחקר משותפות עם המרכז הלאומי למחקר מדעי (UMIFRE). יש כ־1,100 מעבדות הפזורות בצרפת כשרובם הן יחידות מחקר משותפות (UMR) ובנוסף יש מעל 36 יחידות משותפות בין־לאומיות (UMIׂ). נכון לשנת 2020, תקציב הארגון הוא 3.3 מיליארד אירו.
מכוני המרכז הלאומי למחקר מדעי הם המבנים הארגוניים המיישמים את המדיניות המדעית של המוסד, ומפקחים ומתאמים את פעילות המעבדות.

המרכז מחולק ל־10 מכוני מחקר לאומיים:
המכון למדעים ביולוגיים (INSB) – תחומי המחקר: ביולוגיה מבנית, ביואינפורמטיקה, פרמקולוגיה, מדעי המוח, מדעים קוגניטיביים, אימונולוגיה, גנטיקה, ביולוגיה של התא, מיקרוביולוגיה, פיזיולוגיה, ביולוגית צמחים, ביולוגיה מערכתית, מגוון ביולוגי
המכון לכימיה (INC) – תחומי המחקר: כימיה של החיים ועבור החיים, כימיה ירוקה ופיתוח בר קיימא, פונקציונליזציה של חומר
המכון לאקולוגיה וסביבה (INEE) – תחומי המחקר: ביולוגיה, מגוון ביולוגי, השפעת השינוי העולמי, סביבה בריאה, משאבים, אקולוגיה כימית וכימיה סביבתית
המכון למדעי הרוח והחברה (INSHS) – תחומי המחקר: תרבויות וחברות בהיסטוריה, בני אדם, חברות וסביבה, התנהגות, הכרה ותקשורת, עולמות עכשוויים
המכון להנדסה ומדעי מערכות (INSIS) – תחומי המחקר: מדעים וטכנולוגיות הקשורות לאוטומציה, אותות ומערכות אלקטרוניות ופוטוניות, מדעים וטכנולוגיות המכסים מכניקה, אנרגיה ותהליכים
המכון הלאומי למדעי המתמטיקה ואינטראקציות ביניהם (INSMI) – תחומי המחקר: התחומים השונים של המתמטיקה, דימות וסימולציה מתמטית, ממשק עם תחומים מדעיים אחרים, אינטראקציות עם חברות וחברה
המכון לפיזיקה (INP) – תחומי המחקר: חוקים יסודיים, אופטיקה ולייזרים, פיזיקה של חומר מעובה ומדעי ננוטכנולוגיה
המכון למדעי מידע וטכנולוגיות (INS2I) – תחומי המחקר: מדעי המחשב וטכנולוגיה דיגיטלית
המכון הלאומי לפיזיקה גרעינית ופיזיקה של חלקיקים (IN2P3) (אנ') – תחומי המחקר: פיזיקת חלקיקים, פלזמת קווארקים-גלואונים ופיזיקת האדרון, אסטרופיזיקה גרעינית ואסטרופיזיקה, אסטרופיזיקה חלקיקית, פיזיקת נייטרינו ואסטרופיזיקה, מחקר ופיתוח מאיצים, מחשוב סריגי ומדע הנתונים, יישומים גרעיניים לתחום הבריאות, האנרגיה והסביבה
המכון הלאומי למדעי כדור הארץ ואסטרונומיה (INSU) – תחומי המחקר: אוקיינוגרפיה, גאולוגיה, גאופיזיקה, קלימטולוגיה, הידרולוגיה, וולקנולוגיה, סייסמולוגיה, סביבה, מדעים פלנטריים, אסטרונומיה, אסטרופיזיקה
למטרות מנהליות, הארגון מחולק בצרפת ל־18 משרדים אזוריים המופקדים על ניהול ישיר ומקומי של מעבדות בתחומי משאבי אנוש, ניהול פיננסי, שותפויות והעברת טכנולוגיה, מערכות מידע, היגיינה וביטחון, מתקשרים עם שותפים ורשויות מקומיות. המשרדים מאורגנים בחמישה אזורים גאוגרפיים: 5 בפריז, 2 בגראנד אסט, 4 בצפון מערב, 4 בדרום מזרח ו־3 בדרום מערב.
ראו גם

מדליית הזהב של CNRS
המועצה הלאומית למחקר מדעי בספרד (אנ') (CSIC)
הערות שוליים

↑  Introduction to the Nature Index, Retrieved 11 January 2021.
↑  Sarah O'Meara, Ten institutions that dominated science in 2015, natureindex.com, 20 April 2016.
↑  Gemma Conroy, 10 institutions that dominated science in 2017, natureindex.com, 12 June 2018.
↑  Declan Butler, France's research agency splits up, nature.com, 27 May 2008.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259502105171  PLWABN: 9810633645205606  BIBSYS: 5032562  BNC: 000086245  BNE: XX112880  BnF: cb118629315 (data)  CiNii: DA00033611  GND: 4543-3  ICCU: CFIV038178  ISNI: 0000 0001 2259 7504  LCCN: n79049545  NKC: ko2004238868  NLA: 35098129  NLG: 113990  NSK: 000042296  RERO: 02-A000030646  SNAC: w60w2ksw  SUDOC: 02636817X  TePapa: 4796  ULAN: 500246790  VcBA: 494/9933  VIAF: 131080861   WorldCat (עם VIAF): 131080861
הסריס

| --- | --- |

עטיפת המהדורה בהוצאת מאגנס
 מידע כללי
 מאת:  פובליוס טרנטיוס אפר
 שפת המקור:  לטינית
 סוגה:  קומדיה
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  המאה ה-2 לפנה"ס
 מספר עמודים:  103
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מאגנס
 תאריך:  1999
 תרגום:  דבורה גילולה
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001861873
הסריס (בלטינית: Eunuchus) הוא קומדיה רומית מאת פובליוס טרנטיוס אפר (המאה ה-2 לפנה"ס). הספר תורגם מלטינית לעברית על ידי דבורה גילולה, ויצא לאור בהוצאת מאגנס בשנת 1999.
פרולוג

הפרולוג של הסריס דן בפולמוס שהתפתח בין טרנטיוס לבין לוקיוס לוניבימיוס שעורר שערורייה בטרום הצגת הבכורה של מחזה הסריס. במהלך הפרולוג מכפיש טרנטיוס את שמו של לוקיוס וטוען כי הוא מחזאי גרוע שיודע לבחור יצירות טובות. עם זאת, הוא אינו מוכשר בתרגום והתאמה של המחזות היווניים אותם הוא בוחר להעביר לתרבות הרומית. בנוסף, הוא מגן על יצירותיו ומתכחש בתוקף שהיא "הכתמה", דהינו תרגום חוזר ליצירה שבה השתמשו כבר הרומים. אלא שביצירתו יש דמויות קבועות (Stock character) וסצנות קבועות (לדוגמה הנער המאוהב הממתין מחוץ לדלת אהובתו) דומות.
הפרולוג של הסריס הוא דוגמה להתפתחות שחלה בתרבות הרומית עם אימוץ התרבות היוונית. הפרולוג כבר אינו מתפקד כתפקידו הקודם והופך להיות פרולוג של פולמוס. הפרולוג הפולמוסי היה ראשית היצירות הרומיות.
עלילה

המחזה נפתח בדיאלוג בין צעיר מאוהב לעבד תחמן. הצעיר מחכה לאהובתו מחוץ לדלת. האהובה שלו היא הטאירה עמה לא ניתן למסד קשר נישואים אלא יחסי מין ואהבה בלבד. מטרתה ההטאירה היה למצוא פטרון שיממן את מחיתה ויגן עליה ובמקרה בו עוסק המחזה, גם על אחותה. טרנטיוס מעצב את דמות ההטאירה באופן חדש שלא היה נהוג ברומא - אישה טובת לב.
המותניים הצרים של ישראל

מפת קווי שביתת הנשק בסיומה של מלחמת העצמאות. במסגרת הסכם שביתת הנשק ביניהן מסרה ירדן לישראל את השטחים המסומנים במפה בתכלת ממערב לשומרון
המותניים הצרים של ישראל הוא הכינוי שניתן לשטח מדינת ישראל מחדרה ועד לאזור שמצפון לתל אביב בשנים 1949–1967. שטח זה היה תחום על ידי חוף הים התיכון ממערב לבין הגבול בין ישראל לבין השומרון שהיה מוחזק על ידי ירדן ממזרח. רוחבו של השטח לא עלה על 20 קילומטר ובאזור שמול קלקיליה הצטמצם ל-14  קילומטר. ממדים צרים אלו בהשוואה למרחק בין גבולותיה של ישראל ממזרח למערב בחלקים אחרים של המדינה הקנו לאזור את כינויו.
רוחבו הקטן של השטח המתואר נחשב כסיכון אסטרטגי לישראל, שכן הוא העמיד אותה מול אפשרות שכוח צבאי עוין הממוקם בשומרון יפרוץ לרוחב המותניים הצרים, יגיע במהירות אל חוף הים ועל ידי כך ינתק את הקשר היבשתי בין צפונה של ישראל לבין מרכזה ודרומה. בנוסף, באזור זה התקיים מרחק קטן בין הגבול לבין ריכוזי האוכלוסייה הישראלית באזור המרכז והשרון.
רוחב השטח שבין חדרה לתל אביב בין מלחמת העצמאות למלחמת ששת הימים נקבע בהשפעת ההישגים הצבאיים של ישראל באזור זה במהלך מלחמת העצמאות ותוצאות הסכם שביתת הנשק בינה לבין ירדן. בפועל לא הספיק כוחה הצבאי של ישראל לדחוק את צבאות ירדן ועיראק במהלך המלחמה ממאחזיהם במערב השומרון. רוחב הרצועה שהייתה בידי ישראל מחדרה ועד תל אביב ערב הסכם שביתת הנשק בינה לבין ירדן היה אף צר יותר. עם זאת, במסגרת ההסכם מסרה ירדן בידי ישראל שטחים שהיו בשליטתה ובשליטת צבא עיראק מצפון לכביש ואדי עארה ועד לכפר קאסם בדרום, ובכך גדל רוחב השטח שבידי ישראל באזור זה.
ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים הומחש עד כמה צרים המותניים, כאשר תותחים ירדנים שהוצבו בקלקיליה הפגיזו את תל אביב.
בביטוי "המותניים הצרים" נעשה שימוש בישראל לאחר מלחמת ששת הימים גם בהקשר של התנגדות להסכם קבע בין ישראל לפלסטינים שבו תפנה ישראל את שטח השומרון.
לקריאה נוספת

רפי מן, לא יעלה על הדעת – ציטוטים, ביטויים, כינויים ומטבעות לשון, הד ארצי הוצאה לאור, 1998, הערך "(ה)מותניים הצרים", עמ' 167
הערות שוליים

↑  כל עוד לא החילה ישראל את המשפט שלה על השומרון או חלק ממנו מוסיף גבולה לעבור בתוואי זה עד היום.
↑  המרחק המקסימלי בין הגבולות ממערב למזרח הגיע לכ-100 קילומטר בין גבול רצועת עזה לבין חלקו הדרומי של ים המלח.
↑  דנה ירקצי‏, כשתל אביב הופגזה, באתר וואלה, 28 במאי 2017
העיר החופשית דנציג (הנפוליאונית)

העיר החופשית דנציג (בצרפתית: Ville Libre de Dantzig; בגרמנית: Freie Stadt Danzig; בפולנית: Wolne Miasto Gdańsk) או רפובליקת דנציג (בצרפתית: République de Dantzig; בגרמנית: Republik Danzig) הוא השם שניתן לממשל בעיר גדנסק (בגרמנית, דנציג) בתקופת נפוליאון.
היסטוריה

העיר החופשית דנציג הייתה עיר-מדינה עצמאית למחצה שייסד הקיסר הצרפתי נפוליאון במהלך המלחמות הנפוליאוניות. בין 9 בספטמבר 1807 ועד ל-22 בינואר 1813 נהנתה העיר משלטון אוטונומי, שהשתרע על העיר דנציג עצמה, שפך הנהר ויסלה וחצי האי הל.
לאחר קונגרס וינה בשנת 1815, סופח שטח זה לפרוסיה, והפך לבירת המחוז מערב פרוסיה. האוטונומיה ממנה נהנו תושבי העיר אבדה.
לאחר מכן

עם תום מלחמת העולם הראשונה, זכתה פולין שוב בעצמאות, אולם חבר הלאומים החליט על הקמת העיר החופשית דנציג מחדש. בשנת 1939 דרשה גרמניה הנאצית את סיפוחה של דנציג לרייך השלישי, ומשסירבה פולין, פלשו הגרמנים לפולין, ובכך פרצה מלחמת העולם השנייה.
ראו גם

העיר החופשית דנציג
הסריס האתיופי

הסריס האתיופי או הסריס הכושי הוא אדם המוזכר בברית החדשה, אשר הגיע מאתיופיה העתיקה או מכוש ומכאן כינוייו.
בספר מעשי השליחים מוזכר כי מלאך דיבר אל פיליפוס המבשר ואמר לו ללכת דרומה לכיוון עזה. בדרכו הוא פגש בסריס של קנדק (אנ'), מלכת כוש, שבא להשתחוות בבית המקדש והיה בדרכו חזרה במרכבה תוך שהוא קורא בספר ישעיהו. פיליפוס ניגש אל המרכבה ושאל את הסריס אם הוא מבין את אשר הוא קורא, הסריס השיב לו שלא ואמר לפיליפוס שיקריא לו. פיליפוס החל בשיחה עם הסריס על ישו עד שהסריס השתכנע וביקש להיטבל.
פיליפוס מטביל את הסריס
וַיָּקָם וַיֵּלַךְ וְהִנֵּה אִישׁ כּוּשִׁי סָרִיס וְשַׁלִּיט לְקַנְדַּק מַלְכַּת־כּוּשׁ וּמְמֻנֶּה עַל־כָּל־גְּנָזֶיהָ אֲשֶׁר עָלָה אֶל־יְרוּשָׁלַיִם לְהִשְׁתַּחֲוֹת. וַיְהִי בְשׁוּבוּ וְהוּא יֹשֵׁב עַל־מֶרְכַּבְתּוֹ וְקֹרֵא בְּסֵפֶר יְשַׁעְיָה הַנָּבִיא. וַיֹּאמֶר הָרוּחַ אֶל־פִילִפּוֹס גְּשָׁה וְהִלָּוֵה עַל־הַמֶּרְכָּבָה הַזֹּאת. וַיָּרָץ פִילִפּוֹס אֵלֶיהָ וַיִּשְׁמַע אֹתוֹ קֹרֵא בְּסֵפֶר יְשַׁעְיָה הַנָּבִיא וַיֹּאמֶר הֲגַם תָּבִין אֶת־אֲשֶׁר אַתָּה קוֹרֵא. וַיֹּאמֶר וְאֵיכָכָה אוּכַל וְאֵין אִישׁ אֲשֶׁר יוֹרֵנִי וַיְבַקֵּשׁ מֵאֵת פִילִפּוֹס לַעֲלוֹת וְלַשֶׁבֶת אֶצְלוֹ. וְזֶה עִנְיַן הַכָּתוּב אֲשֶׁר קָרָא כַּשֶּׂה לַטֶּבַח יוּבָל וּכְרָחֵל לִפְנֵי גּוֹזְזֶיהָ נֶאֱלָמָה וְלֹא־יִפְתַּח פִּיו. בָּעֹצֶר מִשְׁפָּטוֹ לֻקָּח וְאֶת־דּוֹרוֹ מִי יְשׂוֹחֵחַ כִּי נִגְזְרוּ מֵאֶרֶץ חַיָּיו. וַיַּעַן הַסָּרִיס וַיֹּאמֶר אֶל־פִילִפּוֹס אֶשְׁאֲלָה מִמְּךָ עַל־מִי הַנָּבִיא מְדַבֵּר אֶת־זֹאת עַל־נַפְשׁוֹ אוֹ עַל־אִישׁ אַחֵר. וַיִּפְתַּח פִילִפּוֹס אֶת־פִּיו וַיָּחֶל מִן־הַכָּתוּב הַזֶּה וַיְּבַשֵּׂר אוֹתוֹ אֶת־יֵשׁוּעַ.
פרשנות

לפי מספר חוקרים הסריס מכוש היה יהודי מכוש שבא להתפלל בבית המקדש, דבר אשר מרמז על קיומה של קהילה יהודית בממלכת כוש. במסורת האתיופית הסריס נחשב לנוצרי האתיופי הראשון ולאדם שהביא את הנצרות לאתיופיה. פרשנות זו של הכנסייה האתיופית באה מתוך המקרא שתרגם את השם "כוש" לשם "אתיופיה" ואינה תואמת את המחקר מכיוון שממלכת כוש שכנה בצפון סודאן ולא בחבש שזו זוהתה עם השמות אתיופיה/כוש רק יותר מאוחר. לפי מסורות אתיופיות אחרות, לרבות הכבר נגשת אף המלכה קנדק המוזכרת בקטע זוהתה עם מלכת שבא.
הערות שוליים

↑  David Francis Kessler, The Falashas: the forgotten Jews of Ethiopia, Schocken Books, 1985, ISBN 9780805207910, 49-50
↑  Kebra Nagast, Chap. 33
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1029116679  VIAF: 294183841   WorldCat (עם VIAF): 294183841
הסרטן בעל צבתות הזהב

| --- | --- |

עטיפת הספר באנגלית
 מידע כללי
 מאת:  הרז'ה
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  קומיקס
 הוצאה
 הוצאה:  Casterman
 הוצאה בשפת המקור:  Casterman
 תאריך הוצאה:  1941
 מספר עמודים:  62
 סדרה
 סדרת ספרים:  הרפתקאותיו של טינטין
 ספר קודם:  שרביטו של המלך אוטוקר
 הספר הבא:  הכוכב המסתורי
הסרטן בעל צבתות הזהב (בצרפתית: Le Crabe aux pinces d'or) הוא הספר התשיעי בסדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין" אשר נכתב ואויר על ידי הסופר והצייר הבלגי הרז'ה. רצועות הקומיקס של עלילת הספר הוצגו לראשונה במהלך שנת 1941 בשחור לבן. הספר לא תורגם לעברית. לספר יצא עיבוד קולנועי ראשון לסדרת הקומיקס טינטין ב-1947 (הסרט הוא באנימציית סטופ-מושן).
בספר מופיע לראשונה קפטן האדוק.
עלילת הספר

הבלשים תומסון ותומפסון מודיעים לטינטין כי הם חוקרים מקרה שבו איש שיכור, שנהרג מאוחר יותר, נמצא עם משהו הנראה כמו פחית בשר סרטנים עם המילה "קאראבודג'אן". בהמשך החקירה, אדם ממוצא יפני מעוניין לדבר עם טינטין ואומר לו שהתעלומה קשורה לספינה "קאראבודג'אן". לאחר שהאיש הלך, הוא נחטף על ידי חבורת פושעים המסתירים אופיום בתוך פחיות בשר הסרטנים. טינטין נחטף אף הוא לספינה קאראבודג'אן, ונכלא בתא בספינה. הוא מצליח לצאת מהחדר, ופוגש את קברניט הספינה,  ארצ'יבולד האדוק, שלא יודע על כך שהקצין הראשון שלו, אלן, מחביא בספינה שלו אופיום.
טינטין והאדוק נמלטים מהספינה בסירת הצלה, בניסיון להגיע לספרד. הם מותקפים על ידי מטוס ימי, אבל חוטפים את המטוס וקושרים את הטייסים. עקב סערה הם מתרסקים במדבר סהרה.
אחרי מסע במדבר, טינטין והאדוק מגיעים לנמל מרוקאי, והקפטן נחטף על ידי צוות האונייה שלו לשעבר. טינטין מצליח להציל את האדוק, אך הם משתכרים מחביות היין ומתחילים בקרב יריות עם הפושעים. לאחר מכן, טינטין שם לב לשרשרת עם סרטן בעל צבתות זהב, לבסוף הוא מבין שאלן וצוותו הם מבריחי הסמים. אלן וכנופייתו נלכדים ונשלחים לכלא.
עיבוד קולנועי

עלילת הספר, שולבה עם עלילת הספרים "תעלומת ה"חד-קרן"" ו"אוצרו של רקהם האדום" בסרט ההנפשה האמריקני משנת 2011 "הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן".
המלך והגרושה

| --- | --- |

 בימוי:  דייב מור
 הופק בידי:  מארק פיבוס
 תסריט:  שרה ויליאמס 
 עריכה:  מלאני וינר-קואנו
 שחקנים ראשיים:  ג'ואלי ריצ'רדסון סטיבן קמפבל מור
 מוזיקה:  ג'ון אי קיני 
 צילום:  מייק אילי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברה מפיצה:  ITV
 שיטת הפצה:  direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  18 בדצמבר 2005
 משך הקרנה:  94 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
המלך והגרושה (באנגלית: Wallis & Edward; ווליס ואדוארד) הוא סרט טלוויזיה בריטי משנת 2005. את התסריט כתבה שרה ויליאמס על משבר הוויתור על המלוכה של אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת. הסרט מספר את סיפור הרומן בינו לבין ווליס סימפסון מנקודת המבט של ווליס. ג'ואלי ריצ'רדסון מגלמת את דמותה של ווליס, וסטיבן קמפבל מור מגלם את אדוארד.
בקנדה שודר הסרט בשם "Her Royal Affair".
צוות השחקנים

ג'ואלי ריצ'רדסון – ווליס סימפסון
סטיבן קמפבל מור – אדוארד השמיני
דייוויד וסטהד – ארנסט סימפסון, בעלה השני של ווליס
ריצ'רד ג'ונסון – ראש הממשלה סטנלי בולדווין
קליפורד רוז – ג'ורג' החמישי, אביו של אדוארד
מרגרט טייזאק – המלכה מרי, אמו של אדוארד
ביל צ'מפיון – ברטי (ג'ורג' השישי), אחיו של אדוארד
מוניקה דולן – הדוכסית מיורק ואחר כך המלכה אליזבת, גיסתו של אדוארד
דייוויד קלדר – וינסטון צ'רצ'יל
מרים מרגוליס – בסי מרימן, דודתה של ווליס
ליזה קיי – מרי ראפריי, אשתו של ארנסט סימפסון אחרי שהתגרש מווליס
הלנה מיצ'ל – ת'למה פורנס, אהובתו של אדוארד לפני ווליס
סיימון הפוורת' – "פרי" בראונלו, קצין בשירותו של אדוארד
דבורה וסטון – קתרין "קיטי" רוג'רס, חברתה של ווליס
מיקולס דורפג'וס – הרמן רוג'רס, חבר של ווליס
ראו גם

ברטי ואליזבת
הערות שוליים

↑  "Wallis & Edward". BBC Worldwide Americas Inc. אורכב מ-המקור ב-2007-02-22. נבדק ב-2007-04-04.
↑  IMDb: Wallis & Edward alternative title Retrieved 2012-01-20
הפיגועים במסגד א-סיידה זיינב

מסגד א-סיידה זיינב
מסגד א-סיידה זיינב, הקדוש לשיעים משום שבו נמצא המאוזוליאום של זיינב בנת עלי (אנ'), בתו של עלי בן אבי טאלב ונכדתו של מוחמד (דרך אמה פאטמה), שוכן בעיירה א-סיידה זיינב (אנ') הנמצאת מדרום לדמשק בירת סוריה. במהלך מלחמת האזרחים בסוריה נערכו בסמוך למסגד פיגועים אחדים:
בפברואר 2015 נהרגו בפיגועי התאבדות במסגד זה ארבעה בני אדם ונפצעו 13.
ב-31 בינואר 2016 נאספו ליד הכניסה למסגד עשרות רבות של אנשים ובהם לוחמים שיעים רבים. בפיצוץ שהתרחש סמוך למסגד נהרגו לפחות 60 אנשים, מהם 25 לוחמים שיעים, ונפצעו 110 אנשים. ארגון המדינה האסלאמית נטל אחריות לביצוע הפיגוע ודיווח כי בוצע בידי שני מחבלים מתאבדים.
ב-21 בפברואר 2016 אירע במקום פיגוע התאבדות כפול שבו נהרגו לפחות 83 לוחמים שיעים ועוד עשרות נפצעו.
ב-11 ביוני 2016 אירע במקום פיגוע התאבדות כפול שבו נהרגו 20 בני אדם ורבים נפצעו.
הערות שוליים

↑  דיווח על הפיגוע באתר BBC

דיווח על הפיגוע באתר אל ערביה (באנגלית)

רון בן-ישי, הפיגוע בסוריה - פגיעה קשה ביוקרת איראן וחיזבאללה, באתר ynet, 31 בינואר 2016
↑  רועי קייס, פיגוע כפול ברמדאן: הרוגים בקבר השיעי, באתר ynet, 11 ביוני 2016
הזיכיון האוסטרו-הונגרי בטיינג'ין

| --- | --- |

 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  27 בדצמבר 1902 
 תאריכי פירוק:  10 בספטמבר 1919, 4 ביוני 1920 
 
הזיכיון האוסטרו-הונגרי של טיינג'ין (סינית: 天津奥租界, גרמנית : Österreichisch-ungarische Konzession in Tientsin, בהונגרית: Osztrák–magyar tiencsini koncesszió) היה טריטוריה בעיר הסינית טיינג'ין בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית בין השנים 1902 ל-1920. שטח זה הועבר לשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית לאחר החתימה על פרוטוקול בוקסר בסיום הסכסוך בין סין לברית שמונה האומות, ששלחה כוח משלוח בינלאומי לדכא את מרד הבוקסרים בשנת 1901. אף על פי שחיל המשלוח האוסטרו-הונגרי היה נוכח במקום משנת 1901, הזיכיון החל רשמית ב-27 בדצמבר 1902 והסתיים ב-14 באוגוסט 1917. זהו הזיכיון הטריטוריאלי הקצר ביותר, שהתקיים רק 14 שנים.
היסטוריה

הזיכיון האוסטרו-הונגרי, על שטח של 108 דונם, היה אחד הזיכיונות הקטנים מבין הזיכיונות הזרים בטיינג'ין שנתנה שושלת צ'ינג לאומות המנצחות. זאת בשל ההשתתפות הקטנה יחסית של האימפריה האוסטרו-הונגרית בכוח המשלוח הבינלאומי: ארבע סיירות ו-296 חיילים. גבולות שטח הזיכיון היו, על גדת הנהר האי במערב, מעבר לגשר מעיר טיינג'ין, עד מסילת הרכבת ג'ינגשאן במזרח, ונהר ג'ינז'ונג (בטיינג'ין של המאה ה-21, רחוב שיזילין, מחוז הביי), יובל של נהר האי מצפון. מעבר לנהר נמצא בניין צרפתי בן מאה שנה, הקתדרלה הישנה של גבירתנו של הניצחונות, במחוז הביי. שטח הזיכיון גובל בשטח הזיכיון האיטלקי בטיינג'ין שנמצא גם הוא במחוז הביי.
בניגוד לאופן שבו נהגו המעצמות האירופיות האחרות, האימפריה האוסטרו-הונגרית העניקה אזרחות לכל התושבים בשטח. הממשל הופקד בידי מועצה שהורכבה מאצילים מקומיים, הקונסול הקיסרי ומפקד חיל המצב הצבאי שכלל 40 מלחים מהצי האוסטרו-הונגרי ו-80 שוטרים סינים אשר כונו "שימבו". לשני הנציגים האוסטרו-הונגרים היה הכוח להכריע בהצבעה בישיבות המועצה. מערכת החוק שהוחלה בבית המשפט היה החוק באימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשטח הזיכיון נבנו תיאטרון, ספא, בית ספר, בית עבוט, קסרקטינים, כלא, בית חולים ובית קברות. על אף הנוכחות הקצרה יחסית, כ-14 שנים, השליטה האוסטרו-הונגרית הותירה בשטח עקבות של הסגנון ההבסבורגי אותם ניתן למצוא עד היום באותו אזור של העיר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, סין הצטרפה למלחמה לצד ההסכמה המשולשת נגד מעצמות המרכז, כבשה מיד את שטחי הזיכיון האוסטרו-הונגריים והגרמנים והכריזה על ביטולם ב-14 באוגוסט 1917.
בתום מלחמת העולם הראשונה, עם פירוק אוסטרו-הונגריה, היה צורך בשתי אמנות נפרדות כדי לאשרר את ביטול הזיכיון. אוסטריה ויתרה על זכויותיה בזיכיון ב-10 בספטמבר 1919 עם חוזה סן-ז'רמן, הונגריה ויתרה עליהן ב-4 ביוני 1920 עם חוזה טריאנון. ביוני 1927 אוחד שטח הזיכיון עם הזיכיון האיטלקי בעקבות שורה של עימותים בין פלגים סיניים מנוגדים.
התפתחות

הסחר של האימפריה האוסטרית-הונגרית עם סין עצמה היה מוגבל ביותר, והזיכיון היה ממוקם בקצה הצפוני של נהר האי, עובדה שהגבילה תעבורה ימית. לפיכך, שטח הזיכיון לא הפך למוקד פיננסי ומסחרי. עם זאת, שטח הזיכיון היה ממוקם בין העיר העתיקה לתחנת הרכבת של טיינג'ין. זמן קצר לאחר קביעת גבולות הזיכיון, הקימה חברת החשמל והחשמל שיצ'אנג הבלגית קו חשמלית מהשער המזרחי של העיר העתיקה לתחנת הרכבת, ובמקביל בנתה מחדש את גשר המצופים ג'ינטאנג, מזרחית לגשר ברזל. במקום קם רחוב מסחרי עם עסקים קמעונאיים סיניים מרוכזים לאורך הכביש הראשי (במאה ה-21 כביש ג'יאנגו במחוז הביי) שבו עברו חשמליות ואשר נקרא על שם הגשר החדש.
תמונות משטח הזיכיון

הקונסוליה האוסטרו-הונגרית לשעבר
הווילה של יואן שיקאי