טיל נגד טילים
היסטוריה

נהוג לייחס את תחילת העידן של "האיום הבליסטי" המשמעותי למלחמת העולם השנייה. במסגרת המלחמה, גרמניה הפעילה טילי קרקע-קרקע בליסטיים, מונעים בדלק נוזלי לעבר העיר לונדון שבבריטניה. במהלך המאמץ נגד העיר שוגרו למעלה מ-860 טילים כאלה.
במשך שנים ארוכות, הפעלת טילים בליסטיים זירתיים נחשבה סוג של "טאבו", ככל הנראה על רקע הנורמות שנקבעו על ידי המעצמות במסגרת הסכם ה-INF הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני.
במהלך מלחמת יום כיפור שוגרו מספר קטן של רקטות "פרוג" לעבר ישראל, על ידי הסורים וכמה טילי "סקאד" בודדים על ידי המצרים.
חוקרים רבים חושבים שניתן לייחס את "שבירת הטאבו" על שימוש בטילים בליסטיים זירתיים למלחמת עיראק-איראן שנמשכה שמונה שנים ויש החוקרים הגורסים שמה שהביא להפסקת הלחימה היה הירי המסיבי של טילים בליסטיים עיראקיים לעבר טהראן. מול מדינות המערב, נהוג לייחס את שבירת ה"טאבו" למלחמת המפרץ הראשונה, בשנת 1991, כאשר עיראק שגרה מספר עשרות טילי אל-חוסיין וסקאד משודרגים לעבר ישראל וסעודיה.
על רקע הסכם ה-ABM Treaty ומגבלות טכנולוגיות רבות, עד אמצע שנות השמונים של המאה העשרים, לא הותנעו תוכניות פיתוח בהיקף גדול - לפיתוח מערכות ליירוט טילים בליסטיים - למעט מערכות שבהם המיירטים היו מצוידים ברש"ק גרעיני. מערכות אלו נקראו בשמות שונים לאורך השנים ובכלל זה: Sentinel, SafeGuard, Spartan and Sprint interceptors
בהמשך לתוכנית יוזמת ההגנה האסטרטגית של הנשיא רייגן, ארצות הברית ובנות בריתה נכנסו לתוכניות פיתוח עתירות משאבים במטרה למצוא מענה להגנה מטילים בליסטיים. תוכניות אלו כיוונו, בתחילת הדרך, להגנה מטילים בליסטיים בין-יבשתיים מכיוון שמערכי הטילים הזירתיים, הלא קונוונציונליים - הושמדו מתוך הסכמה במסגרת הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני שנחתם ב-1987 בין ארצות הברית לברית המועצות.
מאוחר יותר, במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, בתהליך שנמשך כמה עשורים, התבהר שהאיום הוא ממשי ותפוצת הטילים הבליסטיים התרחבה, כולל טילים זירתיים מתוצרת הרפובליקה העממית של סין, רוסיה וקוריאה הצפונית וטילים ורקטות טקטיים ממקורות רבים. במקביל, על רקע התפרקותה של ברית המועצות הסכם ה-INF היה פחות רלוונטי לסכסוכים זירתיים. מגמה נוספת הייתה ה"אינרציה" העצומה שנוצרה בגלל השקעות העתק במסגרת יוזמת ההגנה האסטרטגית בדמות ידע, פיתוח טכנולוגיות ומומחים ממספר מדינות נכנסו לפיתוח מערכות של "טיל נגד טילים".
ארבע מגמות מרכזיות כללו ניסיונות לפיתוח מערכות לייזר עתירות אנרגיה להפלת הטילים בשלב ההאצה שלהם, מערכות המבוססות על פגיעה "ראש בראש" - ללא ראש קרבי במיירט (טכנולוגיה שנהוג כנותה באנגלית Hit to Kill, HTK) ומערכות המתבססות על ביות של המיירט בצורה שתבטיח מרחק החטאה נמוך ושילוב של מרעום קרבה וראש קרבי כאלו, שיבטיחו את השמדת הטיל המיורט. נכון ל-2014, פיתוח מערכות לייזר מול טילים בליסטיים זירתיים, בשלב ההאצה שלהם, ככל הידוע הופסק. רוב הפיתוחים בארצות הברית התפתחו לכוון של פגיעה "ראש בראש", מבלי שיהיה ראש קרבי במיירט ולעומת זאת, מערכות אחרות המשיכו לדבוק בתכנון השמרני יותר שנשען על מרחקי החטאה קטנים, מרעום קרבה וראש קרבי שיבטיחו השמדה כמכלול.
מההיבט הארגוני, בארצות הברית, הארגון שהוקם לטפל ביוזמת ההגנה האסטרטגית נקרא SDIO (הארגון ליוזמת ההגנה האסטרטגית - ארגון שתכליתו לפתח, לרכוש ולהציב מערכות הגנה מטילים בליסטיים - שאינן גרעיניות). ארגון זה הוקם ב-1983.
ב-1993, לאחר מלחמת המפרץ והתפרקות ברית המועצות, הארגון שינה את שמו ל-BMDO (הארגון להגנה מטילים בליסטיים) והייעוד שלו כלל טילים זירתיים שעד אז לא נחשבו איום מהותי על ארצות הברית.
ב-2002, לאחר פרישתה של ארצות הברית מההסכם המגביל את פיתוח מערכות להגנה מטילים בליסטיים, ה-ABM Treaty, הארגון שוב החליף את שמו והפך ל-MDA - הסוכנות להגנה מפני טילים.