stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יון ברטיאנו
הערות שוליים

↑  Editors of Encyclopaedia Britannica, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA, Ion Brătianu premier of Romania
| ראשי ממשלת רומניה |
| --- | --- | --- |
| הנסיכויות הרומניות המאוחדות | ב' קטרג'יו • קרצולסקו • קוגלניצ'אנו • קרצולסקו • ל' קטרג'יו • י' גיקה • קרצולסקו • ש' גולסקו • נ' גולסקו • יון ק' ברטיאנו • ד' גיקה • א' גולסקו • יפוריאנו • י' גיקה • ל' קטרג'יו • פלורסקו • יפוריאנו • יון ק' ברטיאנו • ד' ברטיאנו • יון ק' ברטיאנו |     |
| ממלכת רומניה | יון ק' ברטיאנו • רוסטי • ל' קטרג'יו • פלורסקו • ל' קטרג'יו • סטורדזה • אאורליאן • סטורדזה • קנטאקוזינו • קארפ • סטורדזה • קנטאקוזינו • סטורדזה • יון (יונל) ברטיאנו • קארפ • מאיורסקו • יון (יונל) ברטיאנו • אוורסקו • מרגילומן • קואנדה • יון (יונל) ברטיאנו • וייטויאנו • ואידה-ווייבוד • אוורסקו • יונסקו • יון (יונל) ברטיאנו • אוורסקו • שטירביי • יון (יונל) ברטיאנו • ו' ברטיאנו • מאניו • מירונסקו • מאניו • מירונסקו • יורגה • ואידה-ווייבוד • מאניו • ואידה-ווייבוד • דוקה • אנג'לסקו • טטרסקו • גוגה • קריסטיה • קלינסקו • ארג'שאנו • ארג'טויאנו • טטרסקו • ג'יגורטו • אנטונסקו • סנטסקו • רדסקו • גרוזה |     |
| הרפובליקה העממית הרומנית והרפובליקה הסוציאליסטית רומניה | גרוזה • גאורגיו-דז' • קיבו סטויקה • מאורר • מנסקו • ורדץ • דסקלסקו |     |
| רומניה מאז 1989 | רומן • סטולוז'אן • וקרויו • צ'ורביה • דז'או • וסילה • אתאנאסיו • איסרסקו • נסטאסה • בז'ינאריו • פופסקו-טריצ'אנו • בוק • אונגוריאנו • פונטה • צ'ולוש • גרינדיאנו • טודוסה • דנצ'ילה - אורבן • קיצו • צ'וקה • צ'ולאקו |     |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259181405171  BnF: cb130071921 (data)  GND: 119237504  ISNI: 0000 0000 6630 1181  LCCN: n96040874  SUDOC: 179839136  VcBA: 495/137640  VIAF: 61680574   WorldCat (עם VIAF): 61680574 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים ובנושא רומנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הנערים בחבורה (סרט, 1970)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  הנערים בחבורה 
 בימוי:  ויליאם פרידקין 
 הופק בידי:  מארט קראולי קנת' אוט דומיניק דאן רוברט ג'יראז
 תסריט:  מארט קראולי 
 עריכה:  ג'רלד ב. גרינברג קרל לרנר
 שחקנים ראשיים:  קנת נלסון קית' פרנטיס רוברט לה טורנאוקס ראובן גרין פיטר וייט פרדריק קומבס קליף גורמן לורנס לאקינביל לאונרד פריי מוד אדמס 
 צילום:  ארתור אורניץ 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Cinema Center Films
 חברה מפיצה:  National General Pictures (קולנוע) Paramount Home Entertainment‏ (DVD)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 במרץ 1970
 משך הקרנה:  118 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט להט"בי 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקציב:  5.5 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   boysintheband
 דף הסרט ב־IMDb
 
הנערים בחבורה (באנגלית: The Boys in the Band) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1970 בבימויו של ויליאם פרידקין. התסריט בכתיבתו של מארט קראולי מבוסס על מחזה אוף ברודוויי שכתב תחת אותו השם והוצג לראשונה בשנת 1968. צוות שחקני האנסמבל הם אלה ששיחקו בהפקת התיאטרון שקדמה לסרט והוצגה בניו יורק.
הסרט נחשב לאחד מסרטי הקולנוע האמריקאי הראשונים בהיסטוריה שהעלילה שלהם נסובה סביב דמויות של הומואים, והוא לרוב מוזכר כאבן דרך בהתפתחות הקולנוע הקווירי. על משחקו בסרט היה מועמד קנת נלסון לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן החדש של שנה. כמו כן גילדת המפיקים של אמריקה העניקה פרס הוקרה ללאונרד פריי ולקליף גורמן על משחקם לראשונה.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן | שם הדמות |
| --- | --- |
קנת נלסון: מייקל
לאונרד פריי: הארולד
קליף גורמן: אמורי
לורנס לאקינביל: האנק
פרדריק קומבס: דונלד
קית' פרנטיס: לארי
פיטר וייט: אלן מק'ארנטי
רוברט לה טורנאוקס: קאובוי טקס
ראובן גרין: ברנרד
ראו גם

הנערים בחבורה (מחזה)
הנערים בחבורה (סרט, 2020)
לוריס קאריוס

לוריס סוון קאריוס (בגרמנית: Loris Sven Karius; נולד ב-22 ביוני 1993 בביבראך אן דר ריס שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני, המשחק בעמדת השוער בשאלקה 04.
קריירת מועדונים > תחילת הקריירה

קאריוס נולד בביבראך אן דר ריס שבמדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה ב-22 ביוני 1993 לגריסטיאן והאראלד קאריוס. אביו רצה שהוא יהיה רוכב מוטוקרוס, אך סבו של קאריוס, קארל, עודד אותו להתמקד בכדורגל. הוא שיחק במחלקות הנוער של המועדונים המקומיים FV ביבראך, SG מטנברג ואולם 1846 לפני שעבר למחלקת הנוער של שטוטגרט, בה שיחק במשך ארבע שנים.
קריירת מועדונים > מנצ'סטר סיטי

ב-1 ביולי 2009 הוא הצטרף למחלקת הנוער של מנצ'סטר סיטי לאחר שהמועדון צפה בו משחק במדי נבחרת גרמניה עד גיל 16. קאריוס שיחק בקבוצת ה-U18 וה-U21 של המועדון, אך לא ערך הופעות במדי הקבוצה הבוגרת.
קריירת מועדונים > מיינץ 05

בחודש אוגוסט 2011 הושאל למיינץ 05 מהבונדסליגה והחל לשחק בקבוצת המילואים שלה, מיינץ 05 II. ב-11 בינואר 2012 חתם במיינץ 05 על חוזה לשנתיים עם אפשרות להארכה בעונה נוספת.
ב-1 בדצמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון כאשר החליף את שון פארקר בדקה ה-52 בניצחון 1–2 על הנובר 96 במסגרת המחזור ה-15 בליגה, לאחר שהשוער כריסטיאן וטקלו הורחק. הוא היה בן 19, חמישה חודשים ותשעה ימים באותו היום והפך לשוער הצעיר ביותר ששיחק בבונדסליגה. הייתה זו הופעתו היחידה בעונת 2012/2013, אך הוא ביסס עצמו כשוער הראשון של הקבוצה בעונת 2013/2014. ב-12 בינואר 2015 חתם על הארכת חוזה לשלוש שנים. בעונת 2015/2016 הוא החמיץ משחק ליגה אחד בלבד, בשל הרחקה. הוא שמר על רשת נקייה בתשעה משחקים, הציל שני פנדלים ונבחר לשוער השני הטוב ביותר בליגה, אחרי מנואל נוייר.
קריירת מועדונים > ליברפול

ב-24 במאי 2016 חתם בליברפול מהפרמייר ליג על חוזה לחמש שנים עבור סכום של 4.7 מיליון פאונד. הוא קיבל את חולצה מספר 1 של המועדון, אשר נלבשה לפני כן על ידי בראד ג'ונס, ששוחרר מהמועדון ביוני 2015.
הופעת הבכורה שלו בליברפול נערכה בניצחון 0–3 על דרבי קאונטי במסגרת גביע הליגה האנגלית. משחק הליגה הראשון שלו היה ב-24 בספטמבר, בניצחון 1–5 מול הול סיטי. ב-24 באוקטובר 2016 אישר מאמן הקבוצה יורגן קלופ שקאריוס הוא השוער הראשון של ליברפול. לאחר שתי הופעות לא מרשימות בתחילת דצמבר הוא ירד לספסל.
במשחק גמר ליגת האלופות 2018 הפסידה קבוצתו ליברפול 1–3 לריאל מדריד. שניים מתוך שלושת השערים שספגה קבוצתו היו עקב טעויות חמורות שלו.
קריירת מועדונים > בשיקטש

ב-25 באוגוסט 2018 הושאל לבשיקטש.
קריירת מועדונים > אוניון ברלין

ב-29 בספטמבר 2020 עבר בהשאלה לעונה אחת לאוניון ברלין מהבונדסליגה הגרמנית.
קריירת מועדונים > ניוקאסל יונייטד

ב-8 בספטמבר 2022 חתם בניוקאסל יונייטד. ב-26 בפברואר 2023 פתח בהרכב במשחק הגמר של גביע הפוטבול ליג, בשל חסרונם של ניק פופ המושעה ומרטין דוברבקה שהושאל בתחילת העונה למנצ'סטר יונייטד, שהייתה היריבה בגמר, ולכן היה מנוע מלשחק. היה זה משחקו הראשון של קאריוס מזה שנתיים, והראשון בליגה האנגלית מאז 2018. על אף ההפסד של ניוקאסל בתוצאה 0–2, הוא זכה לשבחים על הופעתו.
קריירת מועדונים > שאלקה 04

ב-14 בינואר 2025 חתם בשאלקה 04 עד לסוף העונה.
קריירה בינלאומית

קאריוס ייצג את גרמניה בכל הנבחרות הנמוכות מ-U16 והלאה, אך לא שיחק הרבה עקב התחרות מטימו הורן ומארק-אנדרה טר שטגן.
הערות שוליים

↑  "15-Jähriger Biberacher hält künftig Robinhos Schüsse". Schwäbische.de (בגרמנית). אורכב מ-המקור ב-2018-06-17. נבדק ב-2017-06-22.
↑  "IAN LADYMAN: Liverpool's Loris Karius hits back at his critics". Mail Online. נבדק ב-2017-06-23.
↑  Germany, kicker online, Nürnberg,. "Bis 2014: 05 bindet Karius". kicker online (בגרמנית). נבדק ב-2017-06-23.{{cite news}}:  תחזוקה - ציטוט: extra punctuation (link)
↑  "Introducing Loris Karius: How the goalkeeper kicked past his struggles to become Liverpool's No.1 - Goal.com". Goal.com (באנגלית). 2016-11-09. נבדק ב-2017-06-23.
↑  "CONFIRMED: Arsenal target Loris Karius pens contract until 2018". Dailystar.co.uk (באנגלית). 2015-01-12. נבדק ב-2017-06-23.
↑  Bundesliga | Your vote | Team of the Season | Goalkeepers - bundesliga.com, bundesliga.com - the official Bundesliga website (באנגלית)
↑  "Derby County 0-3 Liverpool". BBC Sport (באנגלית בריטית). 2016-09-20. נבדק ב-2017-06-23.
↑  "Liverpool 5-1 Hull City". BBC Sport (באנגלית בריטית). 2016-09-24. נבדק ב-2017-06-23.
↑  ynet ספורט, בפעם השלישית ברציפות: ריאל מדריד אלופת אירופה, באתר ynet, 26 במאי 2018
↑  ynet ספורט, הרשת מגיבה לבייל וקאריוס, באתר ynet, 26 במאי 2018
↑  Sky Sport, Nuova avventura per Karius, sport.sky.it (באיטלקית)
↑  Phil McNulty, Manchester United 2–0 Newcastle United, BBC Sport, 26 February 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810545113505606  VIAF: 9016153126248424750006   WorldCat (עם VIAF): 9016153126248424750006
חולדה קמפניינו

| --- | --- |

 לידה:  17 בינואר 1914 פירנצה, ממלכת איטליה 
 פטירה:  17 בספטמבר 1992 (בגיל 78) י"ט באלול תשנ"ב קבוצת יבנה 
 מדינה:  ישראל 
 ידועה בשל:  עדותה במשפט אייכמן בירושלים כנציגת יהדות איטליה
 
חולדה קמפניינו וילדיה בקבוצת יבנה, 1952
חולדה קמפניינו (17 בינואר 1914 - 17 בספטמבר 1992) הייתה ניצולת שואה, אשר העידה במשפט אייכמן בירושלים כנציגת יהדות איטליה וחיברה את הספר האוטוביוגרפי "לדור אשר לא ידע: קורותיה של אם צעירה, בשנה גורלית בגולת איטליה". קמפניינו עסקה בהוראה והחזיקה בתואר דוקטור למתמטיקה.
ילדות ונעורים באיטליה

חולדה קמפניינו לבית קאסוטו נולדה בפירנצה, ממלכת איטליה, לשמחה (באיטלקית ביצ'ה - Bice) לבית קורקוס ולמשה דוד קאסוטו, חוקר ופרשן מקרא. חולדה, הצעירה מבין ארבעה אחים, הייתה אחות למלכה קאסוטו (לימים קאסוטו-זלצמן), לנתן קאסוטו וללאה קאסוטו (לימים לאה רוקה).
היא תיארה את ביתה כדתי וציוני. אביה קיבל תואר דוקטור במקביל ללימודיו בסמינר לרבנים ואמה הייתה מורה בבית ספר כללי.
היא למדה בבית ספר יהודי "תלמוד תורה" בפירנצה במשך חמש שנים ולאחר מכן בגימנסיה ציבורית.
בשנת 1932 החלה בלימודי המתמטיקה באוניברסיטה רומא "לה ספיאנצה" וסיימה את לימודיה בשנת 1936, בתואר דוקטור למתמטיקה והיא בת 22.
מאז הסמכתה, לימדה במשך שנתיים בבתי ספר כלליים, עד סתיו 1938, אשר בו חוקקו חוקי גזע כנגד היהודים שאסרו עליהם ללמד.
כמורה צעירה עברה חולדה קאסוטו למילאנו והחלה ללמד בבית ספר גדול. היא הייתה בין המורות הראשונות ומהצעירות ביותר שבהן. היא לימדה בכיתות הגבוהות של בית הספר התיכון, ופער הגילים בינה לבין התלמידים והתלמידות היה קטן.
במילאנו הכירה את שאול קמפניינו, יתומו של הרב אברהם קמפניינו, שהיה רבה של העיר אלסנדריה. בקיץ 1939 נישאו השניים, היא בת 25, והוא בן 29.
משפחתה והמעבר לפירנצה

בסוף קיץ 1939 עלו הוריה ושתי אחיותיה לארץ ישראל. בקושי רב עלה בידו של אביה להשיג היתר עלייה למלכה וללאה, אחיותיה הרווקות של קמפניינו. הוא עצמו קיבל היתר, משום שהוצעה לו משרה באוניברסיטה העברית בירושלים.
חולדה ושאול קמפניינו ואחיה של חולדה, נתן קאסוטו ובני משפחתו, נשארו באיטליה. חולדה ושאול קמפניינו השתקעו במילאנו וזמן קצר אחריהם הגיעו לשם גם נתן, אשתו חנה ושני ילדיהם, שושנה ודוד.
כמו אחותו, כך גם נתן ואשתו היו חדשים בעיר ושאול עזר בקליטתם בחיי הקהילה, לשלבם בפעילות התנועה הציונית ובקרב מעגל חבריו הקרובים. במילאנו כיהן נתן כמשנה לרב ולאחר שחוקי הגזע פגעו בעבודתו כרופא עיניים וכחוקר מבטיח, הפנה את כל מרצו לעיסוק בלימודי יהדות. הוא עסק בעיקר בהדרכת קבוצות נוער.
חולדה קמפניינו ואחיה נתן לימדו בבית הספר התיכון היהודי בעיר. חולדה לימדה מתמטיקה ופיזיקה ונתן לימד מקצועות יהדות. בתקופה זו החליטו שתי המשפחות הצעירות לגור בדירה אחת, החלטה שנחשבה למהפכנית לפי המושגים של אותה תקופה. הם ביקשו להרגיש קרבה פיזית אחרי שנגזר עליהם להיות רחוקים משאר משפחתם. ב-1940 נולדה שרה, בת לחולדה ושאול, וב-1942 נולד בנם ראובן. ב-1941 נולד לנתן ולחנה קאסוטו בן נוסף ושמו דניאל. חמשת הילדים והילדות גדלו כמשפחה אחת, בבית אחד, עם ארבעה הורים.
בסוף שנת 1942 הוזמן נתן להיות רב בפירנצה, והוא ואשתו עברו לגור שם, בבית הוריה של חנה. חולדה ושאול וילדיהם נשארו במילאנו אך כאשר החלו הפצצות כבדות על העיר החליטו לעבור לפירנצה, מתוך הנחה שהעיר שאוצרותיה אמנות ולא תעשייה תהיה מוגנת יותר מהפצצות.
העלייה ארצה והמעבר לקבוצת יבנה

דבריה של חולדה לאחר שחרור איטליה היו:
עכשיו, אחרי ששוחררנו, התחלתי להרגיש עד כמה נפשי פצועה וכוחותיי מדולדלים. פג המתח שהחזיק אותי לאורך כל החודשים האלה ונשארה בי הרגשת רפיון וריקנות. אבל אין העת עשויה לרגשות פרטיים. תפקידים דחופים ביותר חיכו לי. צריך להחזיר את הילדים לחיק המשפחה, למצוא לנו קורת גג, לדאוג לפרנסה, לנסות לשלוח ידיעות מאיתנו להורים בארץ ישראל, לדאוג יום יום למזון... עדיין הייתי צריכה לציית לצוואתו של שאול, והמשכתי...
המשפחה עלתה לישראל ב-25 במרץ 1945, התגוררה זמן קצר במחנה המעבר בעתלית ואחר עברה לבית משפחת אביה של חולדה בירושלים.
בתחילת קיץ 1945 נודע שחנה קאסוטו נשארה בחיים. היא עלתה ארצה ובאפריל 1948 (תש"ח) נספתה בשיירת הדסה שעלתה אל הר הצופים.
שלוש שנים לאחר שהגיעה לארץ ישראל, עברה חולדה קמפניינו עם שני ילדיה לקבוצת יבנה, שם עסקה בעיקר בהוראה.
עדות במשפט אייכמן

משפטו של אדולף אייכמן החל ב-11 באפריל 1961 והסתיים באופן רשמי ב-14 באוגוסט 1961. חולדה קמפניינו העידה במשפט כנציגת יהדות איטליה. תחילה סירבה להעיד. היא הרגישה כי הזיכרונות שיעלו וישובו יהיו קשים מנשוא, אך עם זאת חשה חובה גדולה כלפי הקהילה היהודית באיטליה, כלפי העם היהודי היושב בארץ ישראל הרוצה במשפט זה, כלפי יקיריה שאינם איתה עוד ואשר נלקחו בידי הנאצים, בעלה ואחיה שחירפו נפשם לעזרה לאחיהם היהודים בגולה וחובה כמחנכת בישראל כלפי הדור הצעיר ובראשם ילדיה שלה. היא שוכנעה לאחר שנאמר לה שעדותה תסייע בהצגת תמונה רחבה לפשעיו של אייכמן. אולם לא הייתה זו הפעם הראשונה שדיברה על עברה בשואה. היא נהגה לספר לילדיה בפתיחות רבה על מה שעבר עליה באותה התקופה.
קמפניינו הגיעה לאולם בית העם בירושלים כשהיא מלווה בבנה ראובן. היא עלתה על דוכן העדים וסיפרה את סיפורה של יהדות איטליה החל מהתקופה הראשונה של חוקי הגזע, בהם יהודים סולקו ממקצועות חופשיים, וסיפרה על אביה שהיה פרופסור לשפות שמיות באוניברסיטת רומא והורחק מעבודתו יחד עם עוד כ-94 פרופסורים יהודים, וכן על המעבר שלו לארץ ישראל. היא סיפרה על העבודה שלה ושל אחיה שנפגעה כי יהודים לא יכלו לעבוד במקצועות כגון הוראה. היא סיפרה גם כי בפקודתו של אייכמן נשלח תיאודור דנקר לרומא עם פקודה ישירה לעצור מיד את אלפי היהודים באיטליה ולשלוח אותם לצפון ל"חיסול". דנקר נצטווה גם לעבור את כל המדינה צעד אחרי צעד החל מקו החזית צפונה ולאסור כל יהודי שיפגוש בדרכו. על פירוש הוראה זו של אדולף אייכמן העידה:
בספטמבר 1943 השתנו הדברים מקצה אל קצה. אז נכנסו הגרמנים כשליטים לרוב חלקי איטליה. מיד התחילו רדיפות מסוג שונה לגמרי. הפעולה הראשונה שעשו הגרמנים כשנכנסו לעיר הייתה לקיחת רשימת היהודים בעיירה. הם נכנסו מבית לבית, הוציאו את היהודים והעבירו אותם למחנה מעבר... הייתי אז בפירנצה. הייתה בהלה גדולה בין היהודים, אבל הם לא הבינו אל נכון את הסכנה. אחי, ד"ר נתן קאסוטו, השתדל להחזיר ליהודים את הכרת הסכנה, ממש עבר מבית לבית ושידל אותם להיכנס למנזרים, לברוח לכפרים, להסתתר בשמות מזויפים. הוא ארגן עם כומר אחד ועד עזרה... היו שמועות על תאי הגזים, אבל היהודים האמינו שכאן זה לא יקרה. הם חשבו שגם בתקופה זאת אפשר יהיה לחיות ושגם הגרמנים יסתפקו בהפעלת האפליה שכבר הכניסו הפשיסטים. כמובן זה לא היה כך...
בעדותה סיפרה גם את סיפורה האישי: כיצד הסתתרה עם ילדיה במנזר ונדדה ממקום למקום. היא סיפרה על בעלה וגיסתה שנאסרו ומתו במחנה ליד אושוויץ ועל אחיה שנרצח גם הוא באחד מהמחנות בסמוך לשחרור. בעדותה ביקש התובע, גדעון האוזנר, להציג את גורלה הפרטי שלה ושל משפחתה שנרדפו ואף חלקם מצאו את מותם. גורלם אשר היה כגורל כל קהילת יהודי איטליה אשר נאסרו וגורשו.
ספר הזכרונות ותפיסת החשיבות של העדות האישית

ספר זיכרונותיה של קמפניינו, "לדור אשר לא ידע", יצא לאור כעשרים שנה לאחר עדותה במשפט אייכמן. הספר מתעד את נדודיה במקומות מסתור, לאחר שנותרה הורה יחיד לשני ילדיה ולשלושת אחייניה, ואת פרשת הצלת הילדים ממוות, לאחר שבשנת 1943 נעצרו יחד עם בעלה שאול, אחיה ואשתו.
קמפניינו ראתה חשיבות רבה בעדות האישית בהסבירה כי מספר הנספים, שישה מיליון, איננו נתפס במוח האנושי, אבל כאשר ניצב אדם כמותה ומספר את סיפורו, את סיפור אחיו ואחיותיו, שכניו, קרוביו וידידיו, ההזדהות של השומע הופכת להיות בהירה יותר והרגשת הטרגדיה מוחשית יותר.
היא סברה כי לסיפורים האישיים יש תפקיד חינוכי בהדגשת הטרגדיה המרכזית. התימה של עדותה הייתה סיפורם של הילדים שחיו ללא אהבת אם ואב, בהרגשת פחד מתמיד, וקשיי החיים היום-יומיים שחייבים להימשך על אף ההתמוטטות החברתית הטוטאלית.
קמפניינו ראתה חשיבות להסברים פשוטים נטולי מליצות, ונענתה בחיוב כאשר נתבקשה לספר את קורות משפחתה תחת הכיבוש הנאצי באיטליה. היא ראתה בכך:
חובה, קשה ואכזרית, אבל חובה"... "והגדת לבנך" אינה רק מצווה של ליל הסדר. המילים "בכל דור ודור חייב אדם לראות עצמו כאילו הוא יצא ממצרים" הוא שיעור מאלף של הזדהות עם העבר
את ספרה סיימה קמפניינו במילים: "בתקווה שאהבה ואחווה ידריכו את האנושות למען חיים טובים יותר בעולם טוב יותר".
קמפניינו נפטרה בקבוצת יבנה ב-17 בספטמבר 1992, י"ט באלול תשנ"ב. בשנת 1997, במלאת חמש שנים למותה, יצאה לאור המהדורה השנייה של ספרה, בעריכת פרופ' יהודה פרידלנדר, שבה נכללו דברים שכתבה על התקופה שאחרי העלייה ארצה, ותיאור עדותה במשפט אייכמן.
בשנת 2018 העלתה המשפחה עותק סרוק של הספר לרשת האינטרנט.
לקריאה נוספת

חולדה קמפניינו, לדור אשר לא ידע (אורכב 01.06.2020 בארכיון Wayback Machine), ירושלים: הוצאת קדם, 1996.
שרון גבע, אל האחות הלא ידועה, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
ישראל גוטמן, האנציקלופדיה של השואה, כרך א', ירושלים: הוצאת יד ושם, 1990.
חיים גורי, מול תא הזכוכית, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.
גדעון האוזנר, משפט בירושלים (2 כרכים), הוצאת בית לוחמי הגטאות, 1980, מהדורה מחודשת ומורחבת 2011.
הערות שוליים

↑  חולדה קמפניינו, תמלול ריאיון עם מיכאל פרלמן, ארכיון קבוצת יבנה, 14.5.1978- ז' באייר תשל"ח, תמלול הריאיון עמ' 2–3 (להלן ריאיון עם חולדה קמפניינו).
↑  שאלון לעדכון כרטיס אישי, ארכיון קבוצת יבנה, 12.4.1983.
↑  ריאיון עם חולדה קמפניינו, שם, עמ' 3-4.
↑  גוטמן, שם, עמ' 69.
↑  קמפניינו, שם, עמ' 7.
↑  שם, עמ' 2-5.
↑  קמפניינו, שם, עמ' 9-10.
↑  גוטמן, שם, עמ' 70.
↑  קמפניינו, לדור אשר לא ידע, שם, עמ' 13.
↑  קמפניינו, שם, עמ' 14-15.
↑  קמפניינו, שם, עמ' 17-19.
↑  עברון, ימימה, (עורכת הבלוג), געגועי לגאלה פלצ'ידיה, נדלה בתאריך 4.1.14.
↑  קמפניינו, שם, עמ' 19-22.
↑  שם, עמ' 22.
↑  ריאיון עם חולדה קמפניינו, שם, עמ' 4.
↑  קמפניינו, שם, עמ' 23.
↑  שם, עמ' 23-29.
↑  שם, עמ' 41-42.
↑  שם, עמ' 65.
↑  שם, עמ' 66-69.
↑  שם, עמ' 76-77.
↑  תמלול העדות של חולדה קמפניינו במשפט אייכמן, אתר סנונית, נדלה בתאריך 20.11.13
↑  ריאיון עם חולדה קמפניינו, שם, עמ' 12.
↑  האוזנר, גדעון, משפט אייכמן בירושלים, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011, עמ' 105.
↑  שם, עמ' 107.
↑  דף הנצחה לחולדה קמפניינו, בתוך: אתר קבוצת יבנה, נדלה בתאריך 20.11.13.
↑  שם, עמ' 81.
↑  חיות, מרדכי, עלון "מבית", ארכיון קבוצת יבנה, 1992, 703.
↑  דף מידע בחנות הספרים של איתמר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007391245705171  LCCN: n98093115  VIAF: 58399839   WorldCat (עם VIAF): 58399839 
נתן, מלכה, לאה וחולדה קאסוטו, פירנצה 1918
חולדה ושאול קמפניינו, קיץ 1937
חנה ונתן קאסוטו וילדיהם, 1942
חולדה קמפניינו וילדיה בפירנצה
מאריו ולינה סאנטריני, ה"דודים" של דניאל קאסוטו
אמאטו וליטיציה ביור, ההורים המאמצים של ראובן קמפניינו
ילדי משפחת קאסוטו ומשפחת קמפניינו מלמעלה למטה: בפירנצה אביב 1943, ובקבוצת יבנה בשנת 1965
עדות במשפט אייכמן
קוד ורוד: נשים למען שלום

| --- | --- |
הפגנת "קוד פינק" בדצמבר 2017 נגד מעורבות סעודיה במלחמת האזרחים בתימן.
הפגנת "קוד פינק" בדצמבר 2017 נגד מעורבות סעודיה במלחמת האזרחים בתימן.
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  מרינה דל ריי 
 מייסדים:  Jodie Evans, מדיאה בנג'מין, Gael Murphy 
 תקופת הפעילות:  17 בנובמבר 2002 – הווה (22 שנים) 
 פרסים והוקרה:  Aachen peace prize (2014)  US Peace Prize (2014) 
 www.codepink.org
 
קוד ורוד: נשים למען שלום (או קוד פינק; באנגלית: Code Pink: Women for Peace) הוא ארגון חוץ-ממשלתי בין-לאומי המתאר את עצמו כ"תנועה שורשית למען שלום וצדק חברתי הפועלת לסיום מלחמות וכיבוש במימון ארצות הברית, להפחתת המיליטריזם בעולם, ולהגדלת המשאבים המופנים לצורכי בריאות, חינוך, איכות הסביבה ופעילויות אחרות המחזקות את החיים".
בנוסף לפעילות אנטי-מלחמתית הארגון פעיל נגד ירי מל"טים בפקיסטן ובתימן, דוחף לסגור את כלא גואנטנמו, תומך בהקמת מדינה פלסטינית ובפעילות BDS, תומך בהסכם הגרעין עם איראן, ומתנגד לקשרים דיפלומטיים עם סעודיה.
הארגון מתאפיין בפעילות רבה של נשים, על אף שהפעילות בו פתוחה לכל אדם. לארגון משרדים בלוס אנג'לס, קליפורניה וושינגטון די. סי., וכן במספר מדינות נוספות.
בפעילויות ציבוריות של הארגון, חברותיו לובשות ורוד. הארגון לקח חלק בהפגנות ומחאות רבות בארצות הברית ובעולם.
היסטוריה

הארגון "קוד פינק" נוסד ב-17 בנובמבר 2002 על ידי מדיאה בנג'מין ופעילים נוספים. שמה של הקבוצה הוא משחק מילים על ביטוי "קוד אדום" המסמל מצב חירום בארצות הברית.
בפברואר 2003, שבועות ספורים לפני מלחמת עיראק, ארגן קוד פינק משלחות לעיראק שבהן נפגשו עם הורים לחיילים והורים שכולים. לאחר מכן פרסמו דו"ח על השפעת הכיבוש האמריקאי על מעמד האישה בעיראק.
בשנת 2004 טען הארגון כי ארצות הברית מבצעת פשעי מלחמה בעיראק, וכי אלפי אזרחים נהרגו בפלוג'ה שבעיראק בשל פעולות הצבא האמריקני. באותה שנה אסף הארגון תרומות בסך כ-600,000 דולר, יחד עם ארגונים נוספים, לסיוע הומניטרי לפליטי פלוג'ה.
משנת 2005 עד 2007 השתתפו חברי הקבוצה בהפגנות נגד מלחמת עיראק מול המרכז הרפואי וולטר ריד, שם אושפזו פצועי המלחמה. במספר מקרים המפגינים העמידו במקום ארונות קבורה, אך דוברי הארגון טענו שמפגינים אלה אינם מהארגון.
בריאיון עם טאקר קרלסון בשנת 2007 אמרה מדיאה בנג'מין שהיא תומכת במדיניותו של הוגו צ'אווס בוונצואלה, ושחלק מהטענות שהוצגו על ידי קרלסון נגדה הן שקריות ומבוססות על סרטונים מבוימים.
בשנת 2009 החל הארגון בקמפיין בשם "לקרקע את המל"ט", בקריאה להפסיק את השימוש במל"טים במבצעים צבאיים של ארצות הברית בפקיסטן, תימן ואפגניסטן. לדברי הארגון, בשיטה זו נגרם מוות מיותר של אזרחים חפים מפשע. הארגון ערך הפגנות ליד בסיס של חיל האוויר של ארצות הברית במחוז קלארק שבנבדה לאורך תקופה ממושכת. ההפגנות נמשכו עד אוקטובר 2011, ולאחר מכן נמשכה פעילות הארגון בנושא זה בכנסים בוושינגטון די. סי. ובדיונים פומביים בנושא תקיפות כלי טיס בלתי מאוישים.
פעילות למען עזה

משנת 2009 משתתף "קוד פינק" בפעילויות למען תושבי רצועת עזה, ומשלחות מטעם הארגון ביקרו בעזה מספר פעמים, חלקן בהזמנת האו"ם. בביקוריהן לוו על ידי אנשי חמאס והתאכסנו במלון שבבעלות הארגון. באחד הביקורים הצטרפה לפעילות הארגון הסופרת אליס ווקר.
בשנת 2014 תוכננה להגיע לעזה משלחת של הארגון לרגל יום האישה הבין-לאומי, אך נציגי הארגון שנחתו בקהיר נעצרו וגורשו לטורקיה.
הארגון הוגדר על ידי הליגה נגד השמצה כאחד "הארגונים העוינים והמסוכנים ביותר לישראל הפועלים כיום בארצות הברית."
ביולי 2018 נמנעה כניסתה לישראל של אריאל גולד, יהודייה אמריקאית ואחת הפעילות המרכזיות ב"קוד פינק".
פעילויות נוספות

הארגון פעיל במחאות רבות. לאחר הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק, בשנת 2012, מחה הארגון נגד איגוד הרובאים הלאומי האמריקאי. בשנים 2013–2014 מחה הארגון מספר פעמים נגד התערבות אמריקאית במלחמת עיראק ובמלחמת האזרחים בסוריה.
בינואר 2017 נעצרו מספר פעילות "קוד פינק" בהפגנה נגד השבעתו של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית.
פעילות מהארגון הניפו את בלון טראמפ התינוק במהלך חגיגות יום העצמאות של ארצות הברית ב-4 ביולי 2019, כאות מחאה נגד טראמפ.
הערות שוליים

↑  אליס ווקר מגיעה לביקור בעזה, באתר ynet, 8 במרץ 2009.
↑  הארגון הקיצוני מאחורי פעילת השמאל שגורשה מישראל, באתר מקור ראשון, 2 ביולי 2018
↑  שמעון יעיש, לאחר הפרסום בישראל היום: פעילת BDS גורשה, באתר ישראל היום, 2 ביולי 2018.
↑   הניו יורק טיימס, כשלצדו טנקים ומעליו מטוסים, טראמפ גייס את חגיגות 4 ביולי לקמפיין הנשיאותי, באתר הארץ, 5 ביולי 2019.
הפגנת "קוד פינק" במרץ 2004 במיניאפוליס נגד מלחמת עיראק
הפגנת "קוד פינק" בלוס אנג'לס בשנת 2009, מול חנות המוכרת את מוצרי "AHAVA" שיוצרו בשטחי ההתנחלויות
הפגנת "קוד פינק" בשנת 2006. בכרזה מופיעה אִמרה של בנג'מין פרנקלין: "אלו שמקריבים את החופש למען הביטחון אינם זכאים לא לזה ולא לזה".
דימיטר פטקוב

ערך זה עוסק בראש ממשלת בולגריה בראשית המאה ה-20. אם התכוונתם למנהיג מפלגת האיכרים בבולגריה שהוצא להורג ה-1947, ראו .
דימיטר ניקולוב פטקוב (בבולגרית: Димитър Николов Петков;‏ 2 בנובמבר 1858, הכפר בשקיוי, חבל דוברוג'ה, וילאייט סיליסטרה, האימפריה העות'מאנית – 11 במרץ 1907, סופיה, נסיכות בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן במספר כהונות שר בממשלות בולגריה, כראש עיריית סופיה וכראש ממשלת בולגריה. פטקוב נרצח בידי מתנקש במהלך כהונת ראש הממשלה.
ביוגרפיה

פטקוב לחם בשורות צבא האימפריה הרוסית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ובכלל זה בקרב על מעבר שיפקה. במהלך המלחמה נפצע ואיבד את ידו השמאלית. על אומץ ליבו בקרבות עוטר בצלב גיאורגי על הפיקוד הרוסי. בין 1888 ל-1893 כיהן כראש עיריית סופיה ובתקופתו עברה העיר תנופת פיתוח נרחבת. הוא כיהן כחבר הפרלמנט הבולגרי, בהמשך גם כיושב ראשו ובדצמבר 1893 מונה לשר לעבודות ציבוריות ותקשורת בממשלתו של סטפן סטאמבולוב. הוא כיהן כשר הפנים והשר לעבודות ציבוריות ותקשורת בממשלתו השנייה של ראצ'ו פטרוב. לאחר סיום תפקידו של פטרוב, מינה אותו הנסיך פרדיננד הראשון לראש ממשלת בולגריה. בנוסף, כיהן פטקוב גם בתפקיד שר הפנים והשר לעבודות ציבוריות ותקשורת. ב-11 במרץ 1907 נורה פטקוב למוות בידי מתנקש. הרוצח נלכד והוצא להורג בתלייה.
משפחתו

פטקוב נישא לאקתרינה ריזובה (1869–1937), ולזוג נולדו ארבעה ילדים, שתי בנות ושני בנים. בנו, פטקו פטקוב (1891–1924), שכיהן כחבר פרלמנט מטעם מפלגת האיכרים הבולגרית, נרצח בכדורי מתנקש אשר פעל בשליחות משטרו של אלכסנדר צאנקוב. בנו השני ניקולה פטקוב, שהיה ממנהיגי מפלגת האיכרים וחבר בחזית המולדת הבולגרית, הוצא להורג בידי הקומוניסטים, במהלך מסע השתלטותם האלים על בולגריה.