stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית שבתי לוי
היסטוריה

העמותה נוסדה בשנות הארבעים, כדי להקים מעון יום לילדי חיילי הבריגדה. שבתי לוי, ראש העיר היהודי הראשון של חיפה, הקצה את המגרש. מעון היום פעל עד שנת 1999.
בשנות החמישים, במענה לבקשת משרד הסעד פתחה העמותה בית החלמה לתינוקות, עבור תינוקות חולים מהמעברות. בהמשך, ביקש המשרד לפתוח פנימייה לתינוקות ולילדים בגיל הרך.
בהמשך, החל לפעול בפנימייה צוות של עובדים סוציאליים ובעקבותיו צוות של עובדים פסיכולוגי ופרא-רפואיים. צוותים אלה הביאו לשינוים בגישות בתחום הטיפול בילדים וביחס אל משפחותיהם.
בשנת 1995, הוקם מרכז החירום. המרכז היחיד בארץ שמתמחה בגיל הרך. בשנת 1998, נפתח פרויקט משפחות לווין, פרויקט זה שילב ילדים ומשפחות אומנה בליווי הצוות הטיפולי של בית שבתי לוי. בשנת 2006, הופסק הפרויקט והועבר לעמותה המתמחה בשירותי אומנה במשרד הרווחה. בשנת 2004 המשיכה מגמת ההתפתחות והראייה הקהילתית והיחידה לשלום הילד עברה לניהול העמותה. יחידה זו מעניקה שירותים קהילתיים לכארבעים משפחות. באותה שנה נפתחה יחידת האמהות המעניקה טיפול אינטנסיבי למשך 14 חודשים לאמהות בעלות פוטנציאל שיקום ולילדיהן.
מרכז חירום אינטרני

מרכז החרום לילדים עד גיל שבע הוקם בדצמבר 1995. עד שנת 2005, טופלו במרכז החרום גם תינוקות ופעוטות עד גיל שנתיים. בשש השנים האחרונות, טווח הגילאים הוא משנתיים עד שבע.
עד 2018 טופלו במרכז החרום מאות ילדים, רובם ממחוז הצפון, עם זאת, גם ילדים ממחוזות אחרים הזקוקים לטיפול- מתקבלים.
צוות המרכז מורכב מקבוצת מטפלים, רובם סטודנטים למקצועות הטיפול המטפלים בילדים באופן ישיר. הצוות הפסיכוסציאלי מורכב מעובדים סוציאליים ותיקים ומנוסים בתחום הטיפול בגיל הרך ופסיכולוגית קלינית. סטודנטים מאוניברסיטת חיפה (מתוכנית ההסבה לקראת תואר שני בע"ס) מקבלים את הכשרתם המעשית במסגרת המרכז.
מרכז חירום אינטרני > אוכלוסיית הילדים

ילדים צעירים, משנתיים עד שבע, אשר סובלים לרוב מהזנחה קשה, מצב בריאותי וגופני קשה, בעיות רגשיות והתנהגותיות חמורות הבאות לידי ביטוי בהתקפי זעם, אלימות כלפי עצמם, ילדים אחרים והצוות, דיכאון והימנעות מקשר עם מבוגרים.
כל הילדים השוהים בבית שבתי לוי נמצאים בו תחת צו בית משפט.
בשנים האחרונות פרופיל הילדים הנקלטים מורכב ביותר. ילדים שנפגעו מינית בתוך משפחתם ופוגעים מינית באחרים, ילדים המטופלים בתרופות פסיכיאטריות, ילדים עם ליקויים אורגניים מורכבים בשילוב עם חסך רגשי ראשוני ועמוק.
מרכז חירום אינטרני > המשפחות

ניתן לראות שני טיפוסי משפחות אשר ילדיהם מטופלים במרכז החירום:
האחד - משפחות צעירות, חלקן של עולים שזהו המשבר המשפחתי הראשון שלהם, לעיתים סמוך לעלייתם לארץ. לעיתים, הן אף אינן מוכרות לשירותי הרווחה.
השני - משפחות המוכרות לשירותי הרווחה, הסובלות מבעיות תפקוד קשות ונרחבות ואשר היו במסגרות טיפוליות מגוונות בקהילה.
מרכז חירום אינטרני > משך השהות והעבודה עם הקהילה

הוצאתם של ילדים בגיל הרך מביתם וניתוקם מהוריהם נחשבים לגורמי טראומה רבי עוצמה. זו עלולה לגרום לקשיים חמורים בדפוסי ההתקשרות, בהתפתחות יחסי אובייקט ובהתפתחות האישית כולה. לכן, יש חשיבות ראשונה במעלה לאינטנסיביות האבחון והטיפול ולקיצור תהליך קבלת ההחלטות והשמה מתאימה.
לאור חשיבה זאת, מושקעת עבודה רבה ביותר בקשר עם גורמי הטיפול בקהילה, המכוונת לגיוס כל הכוחות הקיימים לבדיקת אפשרויות ההמשך ו"לתפירה של חליפה טיפולית" אישית ומיוחדת לכל ילד. לעיתים, שהות הילדים מתמשכת לתקופה ארוכה יחסית (חצי שנה ומעלה) בעיקר עקב העיכוב בתהליך ההשמה על פי התוכנית הטיפולית שהותאמה לילד.
מרכז חירום אקסטרני (היחידה לשלום הילד)

"היחידה לשלום הילד" הוקמה בשנת 1989 על ידי מכון חנה חושי להתפתחות הילד במרכז הרפואי בני ציון, בשיתוף אגף הרווחה בעיריית חיפה.
היחידה לשלום הילד הוקמה על מנת לטפל בילדים בסיכון ובהוריהם.
ליחידה מופנים ילדים אשר לגביהם קיים חשד כי הם חווים בביתם או מחוצה לו התעללות פיזית או נפשית, הזנחה קשה, פגיעה מינית, תהליכי גירושים מורכבים בהם יש סיכון למצבם של הילדים או בעיות התמכרות של ההורים.
בשנת 2004 הועברה היחידה לשלום הילד לניהול עמותת בית שבתי לוי, המציעה רצף שירותים לילדים בסיכון בגיל הרך והוריהם.
בעוד שבשנים הראשונות להקמתה טופלו ביחידה לשלום הילד ילדים מהעיר חיפה בלבד, נכון ל-2018 מטופלים ביחידה ילדים והוריהם, המוגדרים בסיכון גבוה, מכל מחוז הצפון.
מרכז חירום אקסטרני (היחידה לשלום הילד) > תהליך הערכה

ההיכרות עם המשפחה מתחילה במפגש משותף המתקיים ביחידה לשלום הילד עם ההורים, עו"ס לחוק נוער ועובד/ת המשפחה. בהמשך מתקיים תהליך הערכה מעמיק של המשפחה אשר כולל היכרות עם ההורים ותצפיות על הקשר הורה-ילד. בחלק מהמקרים, נערך גם אבחון פסיכו דיאגנוסטי מלא לילד.
תהליך ההערכה הזה נמשך כחודשיים-שלושה ומעורבים בו מספר אנשי צוות מהיחידה. בסיום תהליך ההערכה מתקיים מפגש נוסף עם ההורים, שבו נמסרות ההמלצות להורים. לאחר מכן מתקיים מפגש משותף עם ההורים ועם צוות הלשכה, על מנת למסור את ממצאי ההערכה ולהחליט על תוכנית טיפול.
הטיפול מוצע תוך התמקדות בצרכי הילד, עבודה טיפולית על הקשר הורה-ילד ושמירת התא המשפחתי, ואורך כשנה עד שנה וחצי.
במקרים שבהם הילדים מגיעים ממחלקות לשירותים חברתיים מאזור חיפה והפריפריה ניתן טיפול במסגרת היחידה לשלום הילד. ילדים המגיעים מיישובים מרוחקים מופנים להמשך טיפול בקהילה, על פי המלצות היחידה.
מרכז חירום אקסטרני (היחידה לשלום הילד) > הצוות

בראש היחידה עומדת פסיכולוגית התפתחותית, בעלת תואר דוקטור לפסיכולוגיה התפתחותית ומומחית לגיל הרך. לצידה פועל צוות המורכב ממזכירה, עובדים סוציאליים, פסיכולוגים קליניים ומתמחים לפסיכולוגיה קלינית.
היחידה פועלת בשיתוף פעולה מלא עם הקהילה ורואה כחלק מתפקידה העברת ידע מקצועי לקהילה. על כן עובדי היחידה מעורבים במתן הרצאות, הדרכות, השתלמויות לעובדי הרווחה, עו"סים לחוק הנוער, עו"סים לסדרי דין, עובדי אומנה, עובדי יחידות הסיוע שליד בתי המשפט לענייני משפחה ועוד.
בשנים האחרונות מטופלים ביחידה לשלום הילד כ-100–120 ילדים והוריהם בשנה. כמחצית ממספר זה הן פניות חדשות ומחציתה מטופלים אשר מקבלים טיפול ביחידה למעלה משנה.
מרכז חירום אקסטרני (היחידה לשלום הילד) > שלוחות

במטרה להפוך את השירות לנגיש יותר לאוכלוסייה המתקשה להגיע לחיפה, נפתחה בשנת 2011 שלוחה בפרדס חנה אשר נותנת מענה לילדים ומשפחות באזור. בנוסף, בשנת 2016 נפתחה שלוחה בעיר כרמיאל.
יחידת האימהות

היחידה הטיפולית לאימהות וילדיהן מיועדת לאימהות, בדרך כלל צעירות, חד-הוריות, שנפלטו ממשפחות מזניחות ופוגעות.
עד ללידת תינוקן הראשון, במרבית המקרים השתייכו אמהות אלה לקבוצה המוגדרת כנערות במצוקה. הקווים המאפיינים את רוב הנערות הללו הם היעדר כישורי חיים וכישורי הורות.
רוב האמהות בקבוצה זו אינן מסוגלות לגדל את ילדיהן ללא תמיכה נרחבת, בהיעדר תמיכה מבן זוגן וממשפחות המוצא שלהן ושלו. למרות רצונן לגדל את ילדיהן ואפילו לתקן באימהותן את העוולות שחוו בילדותן, הן אינן מצליחות לגדל את ילדיהן עד כדי העמדתם בסיכון.
קרוב לוודאי שרוב האימהות הללו מעולם לא נחשפו לאפשרות לרכוש מיומנויות הוריות וכישורי חיים בסיסיים, לפיכך נכון לשער, שרבות מהן ברות שיקום.
על רקע מדיניות משרד הרווחה והשירות לילד ולנוער, הדוגלת בשימור וחיזוק התא המשפחתי ובמסגרת האמנה לזכויות הילד, נפתחה אופציה טיפולית אחרת, אשר תיתן לאמהות אלה הזדמנות להשתקם ולהתקיים כמשפחה.
יחידת האימהות > המסגרת

המסגרת מהווה מקום מגורים ל-14 אימהות יחד עם ילדיהן המעניקה מוגנות ותחושת בית תוך כדי תפעול צוות טיפולי אשר יבצע אבחון, טיפול ושיקום. הילדים המגיעים ליחידת האמהות נמצאים תחת צו בית משפט.
יחידת האימהות > חיי היום-יום

ישנה מסגרת ברורה של כללים המעצבים את חיי האמהות ביחידה.
מסגרת הכללים מהווה חלק בלתי נפרד מהחוזה הטיפולי וכוללת: סדר יום ותוכניות שבועיות אשר מגדירים זמן, מקום ואופן ביצוע.
כמו כן, ישנן מטלות בכל תחומי החיים: טיפול בילדים, סידורים מול גורמי חוץ, בריאות, ניקיון וכו'.
ילדים מעל גיל שנה שוהים במהלך היום במסגרת גנית.
בכל תקופת שהות האמהות וילדיהן ביחידת האמהות, קיים קשר עקבי ורצוף עם המחלקות לשירותים חברתיים המפנות אותן. כמו כן, מתקיימות ועדות להערכה ולתכנון טיפול, הקובעות המשך דרכי פעולה.
במצבים בהן אמהות אינן מצליחות להשתלב בחיים ביחידה או לחלופין אינן משתפות פעולה עם תהליכי ההדרכה והטיפול הניתנים במקום, ובכך נמשכת הפגיעה בילדיהן, מופסקת שהותן ביחידה. בשלב זה מתכנסת הוועדה להערכה ולהמשך טיפול באופן מיידי על מנת להחליט על המשך הטיפול בילדים.
הערות שוליים

↑  מפת חיפה, 1954, בהוצאת מחלקת המדידות, עם סימון מיקום בית ילדים ע"ש שבתי לוי (204א' במפתח), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
סטנלי קובריק

| --- | --- |

סטנלי קובריק, 1975
 לידה:  26 ביולי 1928 ארצות הברית ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  7 במרץ 1999 (בגיל 70) לונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת
 מקום קבורה:  Childwickbury Manor 
 שם לידה:  Stanley Kubrick 
 סוגה מועדפת:  סרט בלשי, סרט דרמה, מותחן פסיכולוגי, סרט פשע, סרט מדע בדיוני, סרט קומדיה, סרט היסטורי, סרט הרפתקאות, סרט מלחמה, סרט אימה, סרט פעולה, סרט מתח, סרט אימה פסיכולוגי, פילם נואר, סרט תיעודי 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1951–1999 (כ־48 שנים)
 עיסוק:  במאי קולנוע, מפיק קולנוע, תסריטאי, צלם קולנוע ועורך
 מקום לימודים:  הסיטי קולג' של ניו יורק  תיכון ויליאם הווארד טאפט 
 בן או בת זוג:  רות סובוטקה (1954–1957)  כריסטין קובריק (14 באפריל 1958–7 במרץ 1999) 
 צאצאים:  ויויאן קובריק 
 פרסים והוקרה:  פרס באפט"א למפעל חיים (2000)  פרס הוגו להצגה הדרמטית (1965, 1969, 1972)  היכל התהילה של המדע הבדיוני והפנטזיה (2014)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (26 בינואר 1995)  פרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר (1968)  פרס אריה הזהב (1997)  Sitges Grand Honorary Award (2008)  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר  פרס באפט"א לבימוי הטוב ביותר 
 http://www.kubrickfilms.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
סטנלי קובריק (באנגלית: Stanley Kubrick; ‏26 ביולי 1928 – 7 במרץ 1999) היה במאי קולנוע, מפיק, וצלם אמריקאי-יהודי, הידוע בקפדנותו בבחירת הנושאים שעסק בהם, בדרך עבודתו האיטית, במגוון הסוגות שעבד איתן, ובקנאותו לפרטיות בנוגע לסרטיו ולחייו. הוא עבד הרחק ממוסכמות הוליווד, והקפיד מאוד על חופש אמנותי, למרות זאת הוא זכה לתמיכה כספית מצד האולפנים הגדולים לכל מיזמיו. פעמים אחדות היה קובריק מועמד לפרס אוסקר, כבמאי וכתסריטאי, אך זכייתו היחידה הייתה בפרס האפקטים המיוחדים בסרטו "2001: אודיסיאה בחלל".
קובריק מוכר כאחד מיוצרי הסרטים המבריקים, החדשניים ורבי-ההשפעה ביותר בהיסטוריה של הקולנוע. הוא ביים מספר סרטים שזכו לשבחים, לעיתים שנויים במחלוקת, שהעזו לגעת בפינות האפלות שבנפש האדם, ושיקפו, לדעת רבים, את אופיו האובססיבי והפרפקציוניסטי של הבמאי. רוב סרטיו מהווים למעשה כתב ביקורת על הטבע האנושי ועל המשטרים הפוליטיים של תקופתו, ופעמים רבות עוררו פולמוס כשיצאו לאקרנים. סרטיו מאופיינים בסגנון חזותי מרשים במיוחד ובתשומת לב קפדנית לפרטים – לרבים מסרטיו המאוחרים רכיבים סוריאליסטיים ואקספרסיוניסטיים שנמנעים ממבנה עלילה ליניארי. על אף שנראה שסרטיו מבטאים פסימיות אירונית, מספר מבקרי סרטים טוענים כי בצפייה דקדקנית ניתן לראות אופטימיות זהירה. מבקרים שונים הגדירו את סרטיו כ"סרטים הכי מקוריים, פרובוקטיביים, ובעלי-החזון שנעשו אי פעם".
ראשית חייו

סטנלי קובריק נולד ב-26 ביולי 1928 בברונקס, ניו יורק, הראשון בין שני ילדיהם של יעקב (ז'אק) לאונרד קובריק היהודי (1985-1901) ואשתו גרטרוד (1985-1903). אחותו, ברברה, נולדה בשנת 1934. ז'אק קובריק, שהוריו היו ממוצא יהודי אוסטרו-הונגרי היה רופא. בזמן לידתו של סטנלי, משפחתו גרה בשדרת קלינטון ברובע הברונקס.
אביו של קובריק לימד אותו שחמט כשהיה בן 12, ועניינו במשחק נמשך כל חייו. הוא גם קנה לבנו מצלמת גרפלקס כשזה היה בן 13, ועורר את משיכתו לצילום. כנער, קובריק התעניין בג'אז, וניסה לפתח קריירה כמתופף.
קובריק למד בתיכון על שם ויליאם הווארד טאפט בברונקס משנת 1941 עד 1945. הוא היה תלמיד גרוע, עם ממוצע ציונים נמוך של 67 נקודות. הוריו שלחו אותו לגור עם קרובי משפחה בלוס אנג'לס למשך שנה, בתקווה שהדבר יעזור לצמיחה האקדמית שלו. למרות קשיים רבים סיים את לימודיו בשנת 1945 אך ציוניו הדלים לא איפשרו לו להתקבל לאוניברסיטה. מאוחר יותר בחייו, כשכבר הפך לבמאי מהולל, סיפר ששום דבר בבית הספר לא עניין אותו.
כאשר היה בתיכון, נבחר להיות צלם בית הספר הרשמי למשך שנה. בשנת 1946, כיוון שלא הצליח להתקבל ללימודי יום במכללות, השתתף לזמן קצר בשיעורי ערב במכללה העירונית של ניו יורק, ואז עזב. בסופו של דבר חיפש עבודה כצלם עצמאי, ובזמן שסיים את לימודיו מכר סדרת צילומים למגזין "Look". קובריק הוסיף להכנסתו בכך ששיחק שחמט תמורת רבעי דולר בפארק וושינגטון ובמועדוני שחמט שונים במנהטן. הוא התקבל כמתמחה במגזין "Look" בשנת 1946, ויותר מאוחר כצלם במשרה מלאה.
בתקופת עבודתו במגזין "Look", קובריק נישא לטובה מץ (נולדה ב-1930) ב-29 במאי 1948. הם גרו בגריניץ' וילג', והתגרשו בשנת 1951. בזמן זה קובריק עבד לעיתים קרובות כמקרין סרטים במוזיאון לאמנות מודרנית ובבתי קולנוע שונים בניו יורק. הוא קיבל השראה במיוחד מעבודות הצילום המורכבות והזורמות של הבמאי מקס אופולס, שסרטיו השפיעו בהמשך על סגנונו החזותי של קובריק.
עבודתו הקולנועית וחייו המאוחרים > עבודות מוקדמות

אלכס סינגר, חברו של קובריק, שכנע אותו בשנת 1951 להתחיל ליצור סרטים דוקומנטריים קצרים עבור חברת טיים, ששידרה אותם כמבזקי חדשות בבתי הקולנוע. קובריק הסכים, וצילם את "יום הקרב" במימון עצמאי בשנת 1951. בסרט נעשה שימוש נרחב בצילום עוקב אחורה, דבר שייחרט כאחת מתנועות המצלמה האופייניות של קובריק. על אף שהמפיץ סגר את עסקיו באותה שנה, הצליח קובריק למכור את "יום הקרב" לחברת RKO ברווח של 100 דולר. מעודד מהצלחתו המוקדמת, התפטר קובריק מעבודתו במגזין "Look" והחל לעבוד על סרטו הדוקומנטרי הקצר השני, "הכומר המעופף" (1951), במימון של חברת RKO. סרטו השלישי, "יורדי הים" (1953), סרטו הצבעוני הראשון, היה סרט תעמולה באורך 30 דקות, ונועד עבור איגוד יורדי הים העולמי. שלושה סרטים אלו הם העבודות היחידות של קובריק ששרדו בתחום הסרטים הדוקומנטריים, אך כנראה היה מעורב במספר סרטים קצרים נוספים, שאבדו. ההשפעות של הצילום האמנותי נראו בסרטיו של קובריק, בקומפוזיציה המרשימה של השוטים שלו, הסימטריות שלהם ומשחקי הצבעים המעניינים. קובריק התייחס לסרטיו כאל אלפי תמונות סטילס המוקרנות במהירות זו אחר זו, ולכן סרטיו מדויקים וחדים ומשמעויות רבות עוברות בצבעים ובקומפוזיציה.
עבודתו הקולנועית וחייו המאוחרים > שנות ה-60

כאשר חזר לארצות הברית עבד קובריק במשך שישה חודשים על סרטו של מרלון ברנדו, "כשגברים שונאים" (One Eyed Jacks, ‏1961). השניים התעמתו מספר פעמים לגבי החלטות ליהוק, וברנדו פיטר את קובריק בסופו של דבר ולקח את מושכות הבימוי לידיו. קובריק עבד על מספר תסריטים, בהם "Lunatic at Large", ותכנן להופכם לסרטים, עד שקירק דאגלס ביקש ממנו להשתלט על הפקת האפוס ההיסטורי שלו, "ספרטקוס" (1960). הבמאי המקורי של הסרט היה אנתוני מאן, אך הוא פוטר על ידי האולפנים כשבועיים לאחר תחילת הצילומים.
עבודתו הקולנועית וחייו המאוחרים > שנות ה-60 > ספרטקוס

"ספרטקוס" היה מבוסס על הסיפור האמיתי של מרד העבדים הרומאים. הסרט היה מסובך להפקה, וויכוחים אמנותיים התפתחו בין קובריק לדאגלס, ויכוחים שהתעצמו בשל מערכת היחסים הסוערת שהייתה בין השניים. קובריק התכחש לסרט בהמשך חייו; הוא היה מתוסכל בשל חוסר יכולתו לשלוט בסרט מן הבחינה האמנותית, תסכול שהכעיס את דאגלס. החברות שהתפתחה בין השניים במהלך יצירת "שבילי התהילה", נהרסה כליל בעקבות עשיית הסרט. בשנים שלאחר מכן התייחס דאגלס לקובריק כ"חרא בעל כישרון".
למרות הבעיות על הסט היה "ספרטקוס" הצלחה מסחרית וביקורתית וביסס את קובריק כבמאי מרכזי בתעשייה. עם זאת, ההפקה הסוערת של הסרט הביאה את קובריק להחלטה למצוא דרכים לעבוד עם מימון הוליוודי, ועם זאת להישאר תחת עצמאות מלאה בנוגע להפקות הסרטים הבאים שלו. הוא כינה דרך עבודה זו "Film by fiat, film by frenzy" (סרט לפי פקודה, סרט מביא לשגעון).
"ספרטקוס" הוא סרטו היחיד של קובריק שבו לא היה לקובריק חלק בכתיבת התסריט, לא הייתה לו זכות לעריכה סופית, לא הייתה לו שליטה בהפקה, ודעתו אף לא נשאלה במהלך הליהוק.
 בגדול, זו הייתה הפקתו של דאגלס.
"ספרטקוס" זכה בארבעה פרסי אוסקר, אחד מהם לפיטר יוסטינוב על תפקידו כסוחר העבדים בטיאטוס. זוהי הזכייה היחידה אי פעם של שחקן בהפקתו של קובריק.
עבודתו הקולנועית וחייו המאוחרים > שנות ה-60 > לוליטה

בשנת 1962 עבר לאנגליה כדי לצלם את הסרט "לוליטה", ובה נשאר לשארית חייו. התמריץ המקורי היה לצלם את "לוליטה" בארץ עם חוקי צנזורה רפים יותר. עם זאת, קובריק נאלץ להישאר באנגליה כדי לצלם את "דוקטור סטריינג'לאב" כיוון שפיטר סלרס לא הורשה לעזוב את אנגליה בעת הליכי הגירושין שלו, והפקת "2001: אודיסיאה בחלל" דרשה במה אקוסטית גדולה שלא הייתה בנמצא באמריקה. היה זה לאחר צילומם של שני הסרטים הראשונים באנגליה, ובתחילת הפקת "2001: אודיסיאה בחלל" החליט קובריק להתיישב באנגליה באופן קבוע.
"לוליטה" היה סרטו הראשון של קובריק שיצר מחלוקת קשה. הספר, מאת הסופר הרוסי-אמריקאי ולדימיר נבוקוב, עסק בפרשת אהבים בין גבר בגיל העמידה בשם הומברט הומברט (ג'יימס מייסון) לבין בתו החורגת בת ה-12, היה ידוע לשמצה כרומן "מגונה" והיה אחד הספרים השנויים ביותר במחלוקת במאה העשרים. מיזמו של קובריק רק עורר את המחלוקת, וסיסמת הפרסום של הסרט ליגלגה על עניין הנושא הכבד: "איך הם העזו לעשות סרט על "לוליטה"?" במקור ביקש קובריק מנבוקוב לכתוב את הגרסה הקולנועית לספרו. בתחילה הסופר יצר תסריט בן 400 עמודים, שצומצם מאוחר יותר ל-200 עמודים. התסריט הסופי נכתב על ידי קובריק, ונבוקוב העריך כי רק 20% מעבודתו עשתה את דרכה אל הסרט.
לפני ההפקה, קובריק הבין שכדי שהסרט יקבל אישור "קוד הייז" להפקה, על התסריט להמעיט בהתגרותו של הספר, תוך כדי טיפול ברכות בנושא. קובריק ניסה להפוך חלק מהרכיבים למתקבלים על הדעת על ידי השמטת כל החומרים הנוגעים למשיכתו של הומברט לנערות צעירות באופן קבוע, ועל ידי הבטחת העובדה שלוליטה תראה כמו נערה. קובריק ושותפו בהפקה, ג'יימס האריס, החליטו להעלות את גילה של לוליטה מ-12 ל-14. בנוסף לכך, ליהק קובריק לתפקיד את סו ליון (נולדה בשנת 1946) שהייתה בת 16 ונראתה מבוגרת לגילה. אף על פי כן, קובריק שמר על קשר עם הצנזור בזמן עשיית הסרט, ונעשו רק מספר עריכות קטנות, בהן הסרת הסצנות הארוטיות בין לוליטה והומברט. כל תוכן מיני גלוי היה צריך להיות עדין, ורוב המעשים המיניים בין לוליטה והומברט רק מרומזים בסרט. כתוצאה מכך, ההיבטים החושניים של הספר מוזערו בעריכה הסופית, תוך שהם משאירים הרבה לדמיון הצופה. קובריק טען מאוחר יותר שאילו ידע מראש על קשיחות הצנזור, הוא לא היה עושה את הסרט.
"לוליטה" היה הפעם הראשונה מתוך שתיים בהם עבד קובריק עם השחקן הקומיקאי פיטר סלרס, הפעם השנייה הייתה בעשיית "דוקטור סטריינג'לאב" (1964). ב"לוליטה", סלרס משחק את קלייר קווילטי, גבר מבוגר אחר (לא-ידוע להומברט) שקשור בלוליטה, המשמש באופן דרמטי כראי להומברט. בספר, קווילטי נמצא מחוץ לסצנות ברוב הסיפור, אך קובריק החליט להביאו אל החזית, דבר שהביא להארכת תפקידו (על אף שזה הסתכם בשלושים דקות של זמן מסך). קובריק הרחיב את אפשרויותיו הדרמטיות בכך שנתן לקווילטי להעמיד פנים שהוא כמה דמויות בסרט, וכך השתמש בכישרונו המיוחד של סלרס בזיוף מבטאים.
התגובות לסרט היו מעורבות: רבים היללו אותו בזכות הנושא הנועז, בעוד אחרים היו מופתעים מהעדר הסצנות האינטימיות בין לוליטה והומברט. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, וסו ליון, שגילמה את לוליטה, זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית החדשה הטובה ביותר.
מבקר הסרטים ג'ין יאנגבלאד מחזיק את הדעה שמבחינה סגנונית, הסרט "לוליטה" הוא נקודת מעבר בסרטיו של קובריק, "מסמן את נקודת המפנה מקולנוע נטורליסטי...אל הסוריאליזם של סרטיו המאוחרים."
עבודתו הקולנועית וחייו המאוחרים > שנות ה-60 > דוקטור סטריינג'לאב

סרטו הבא של קובריק, "דוקטור סטריינג'לאב או: איך למדתי להפסיק לדאוג ולאהוב את הפצצה" (1964), נעשה סרט פולחן ועתה הוא נחשב קלאסיקה. רוג'ר איברט כתב שזהו הסרט הסאטירי הטוב ביותר שנעשה אי פעם. התסריט, המבוסס על הרומן "Red Alert", מאת הטייס לשעבר בחיל האוויר המלכותי פיטר ג'ורג' (כותב בשם העט פיטר בראיינט), נכתב בשיתוף פעולה בין קובריק לג'ורג', עם מספר תרומות של הסאטיריקן האמריקאי טרי סאות'רן. "Red Alert" הוא סיפור מתרה על מלחמה אטומית מקרית. עם זאת, קובריק מצא את התנאים המובילים למלחמה האטומית כה אבסורדיים שהסיפור הפך לקומדיה שחורה. לאחר שעבר הגהה מחדש, קובריק גייס את סאות'רן ללטש את התסריט הסופי.
העלילה מתמקדת במתקפה אטומית אמריקאית על ברית המועצות, הנפתחת על ידי גנרל עריק מחיל האוויר האמריקני ג'ק ד. ריפר (סטרלינג היידן; שם הדמות הוא התייחסות לג'ק המרטש, Jack The Ripper באנגלית) ללא אישור מהממונים עליו. כאשר ריפר נותן את הפקודה שלו, כל המפציצים נמצאים בנקודת האל-חזור, אשר לפניה אסור להם לטעון את ראשי הנפץ, ולאחריה הם יכולים להמשיך ללא הוראות ישירות. ברגע שעברו נקודה זו, המטוסים יחזרו רק בקבלת קוד הביטול שנקבע מראש. הסרט מנווט בין שלוש זירות: בסיס חיל האוויר של ריפר, שם קפטן מחיל האוויר המלכותי ליונל מנדרייק (סלרס) מנסה למנוע את מזימתו של הגנרל המטורף; חדר המלחמה של הפנטגון, שם נשיא ארצות הברית (סלרס) וגנרל חיל האוויר האמריקני באק טארגידסון (ג'ורג' ס. סקוט) מנסים לפתח עם הסובייטים אסטרטגיה שתמנע ממפציצי ה-B-52 של ריפר להטיל פצצות גרעיניות על רוסיה; ומפציץ ה-B-52 של מייג'ור קונג (סלים פיקנס), שם הוא וצוותו (אשר לא יודעים שהפקודות כוזבות) מנסים בעקשנות להשלים את משימתם. מתברר במהרה שהמפציצים עלולים להגיע לרוסיה, כיוון שרק ריפר יודע את קוד הביטול. בנקודה זו, דמותו של דוקטור סטריינג'לאב (תפקידו השלישי של סלרס) מוצגת. תוכניותיו, בסגנון נאצי, להבטחת שרידתם של המשובחים במין האנושי לאחר השואה הגרעינית הצפויה, הם נקודת השיא של הקומדיה השחורה בסרט.
פיטר סלרס, שמילא תפקיד רב-חשיבות ב"לוליטה", נשכר כדי לשחק ארבעה תפקידים ב"דוקטור סטריינג'לאב". בסופו של דבר הוא שיחק שלושה, זאת בעקבות פציעה ברגל וקשייו בשליטה במבטא הטקסני של טייס המפציץ מייג'ור "קינג" קונג. צופים רבים של "דוקטור סטריינג'לאב" לא הבינו בתחילה שקובריק ליהק את סלרס לשלושה תפקידים, כולם בהופעה שונה ועם מבטא שונה. קובריק קרא בהמשך לסלרס "מדהים", אך התאכזב מהעובדה שהאנרגיה השגעונית שלו שרדה לעיתים רחוקות מעבר לשניים או שלושה טייקים. כדי להתגבר על בעיה זו, קובריק הריץ שתי מצלמות בו-זמנית ונתן לסלרס לאלתר.
הסרט חזה את הרגשות האנטי-מלחמתיים שנפוצו רק כמה שנים לאחר שיצא לאור. הוא היה מאוד ביקורתי כלפי מדיניות המלחמה של ארצות הברית, שנחשבה לפרה קדושה באותו זמן. "סטריינג'לאב" היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר (בהם לבמאי הטוב ביותר ולסרט הטוב ביותר).
עבודתו הקולנועית וחייו המאוחרים > שנות ה-70 > בארי לינדון

סרטו הבא של קובריק, שיצא לאקרנים בשנת 1975, היה עיבוד קולנועי לספרו של ויליאם מייקפיס תאקרי משנת 1844, "מזלו של בארי לינדון", הידוע גם בשם "בארי לינדון". זהו רומן פיקרסקי על הרפתקאותיו ועל ביש מזלו של מהמר אירי מהמאה ה-18 אשר מנסה לטפס בסולם החברתי. לאחר ששירת בצבא הפרוסי, לינדון מקדם את עצמו אט-אט אל תוך החברה האנגלית הגבוהה, ובסופו של דבר נושא לאישה את הרוזנת מלינדון. עולם האצולה מתברר כגן עדן ריקני, משעמם ונרקב. לינדון אינו מצליח לשמור על מעמדו החדש, ולאחר סדרת מקרים הוא נופל בחזרה לנקודת ההתחלה שלו.
מבקרים כגון פאולין קייל, שהיו ביקורתיים כלפי עבודותיו הקודמות של קובריק, מצאו את "בארי לינדון" כסרט קר, איטי, וחסר-חיים. קצבו ומשכו השקולים–יותר משלוש שעות–דחו הרבה מבקרים וצופים אמריקניים. הטיים מגזין פרסם כתבת שער על הסרט, וקובריק היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר. הסרט כולו היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר וזכה בארבעה, יותר מכל סרט אחר של קובריק. אף על פי כן, הסרט לא הצליח היטב בקופות בארצות הברית, אך הוא משך קהל ברחבי אירופה, ובייחוד בצרפת.
כמו רוב סרטיו של קובריק, המוניטין של "בארי לינדון" גדל עם השנים, במיוחד בקרב יוצרי סרטים אחרים. הבמאי מרטין סקורסזה ציין אותו כסרט האהוב עליו מכל יצירתו של קובריק. סטיבן ספילברג הילל את ה"טכניקה המושלמת" שלו, על אף שכאשר היה צעיר, הוא התפרסם בתארו אותו, "כמו ללכת דרך הפראדו עם ארוחת צהריים."
כמו בסרטיו האחרים, צילומיו של קובריק ותאורתו היו חדשניים במיוחד. זכורה במיוחד שיטת צילומו בסצנות הפנים, בהן הוא השתמש במצלמות עם עדשות מהירות שפותחו במקור עבור נאס"א. דבר זה אפשר לסצנות רבות להיות מוארות אך ורק באור נרות, וגרם להם להראות דו-ממדיות ופזורות באור, בדומה לציורים מהמאה ה-18.
כמו לשני קודמיו, לסרט זה אין פסקול מקורי. שירים איריים מסורתיים שולבו עם יצירות קלאסיות, כגון קונצ'רטו לצ'לו של אנטוניו ויוואלדי, קונצ'רטו כפול של יוהאן סבסטיאן באך, סרבנד של גאורג פרידריך הנדל, וכמה מיצירותיו של פרנץ שוברט. המוזיקה עובדה ונוצחה על ידי לאונרד רוזנמן, והוא זכה על עבודתו זו בפרס האוסקר.
עבודתו הקולנועית וחייו המאוחרים > שנות ה-80 > הניצוץ

קצב העבודה של קובריק הואט משמעותית לאחר "בארי לינדון", והוא לא יצר סרט חדש במשך חמש שנים. "הניצוץ", שיצא לאור בשנת 1980, היה עיבוד לרומן בעל אותו שם מאת סטיבן קינג, יוצר ספרי האימה רבי-המכר. בסרט כיכב ג'ק ניקולסון כג'ק טוראנס, סופר כושל המקבל עבודה זמנית כמשגיח מלון "אוברלוק", מקום נופש יוקרתי בעומק הרי הקולורדו, בתקופת אי-פעילותו. העבודה דורשת ממנו להעביר את החורף במלון המבודד יחד עם אשתו וונדי (שלי דובל), ובנם הצעיר דני, שניחן בסוג של יכולת טלפתית–"הניצוץ", ממנה נגזר שם הסרט.
כאשר החורף מתעצם, בידוד המשפחה מעמיק, והרוחות והשדים מהעבר האפל של מלון "אוברלוק" מתעוררים. המלון מציג לדני חזיונות מזעזעים יותר ויותר. בינתיים, ג'ק אט-אט מאבד את שפיותו על ידי הסביבה הרדופה, עד אשר הוא הופך לבסוף לרוצח פסיכוטי.
הסרט צולם כולו בבמות אקוסטיות בלונדון, למעט חלק מהצילומים החיצוניים, שנעשו בקולורדו, מונטנה ואורגון. כדי להעביר את התחושה קלאוסטרופובית המדכאת של המלון הרדוף, קובריק עשה שימוש נרחב במצלמת ה-Steadicam החדשנית באותה תקופה, שאיפשרה תנועות מצלמה חלקות בחללים סגורים.
"הניצוץ", יותר מכל שאר סרטיו, חיזק את שמו של קובריק כפרפקציוניסט מושבע. הוא דרש מאות טייקים בסצנות מסוימות (בהפקת הסרט צולמו בקירוב כ-400,000 מטרים של סרט צילום). תהליך זה היה קשה במיוחד לשחקנית שלי דובל, שהייתה רגילה לדרך הבימוי המהירה יותר והמאולתרת של רוברט אלטמן.
על אף שהוכח כהצלחה מסחרית, בתחילה, הסרט זכה בעיקר לביקורות שליליות. סטיבן קינג אף סלד מהסרט, וקרא לקובריק "אדם שחושב יותר מדי ומרגיש מעט מדי." כמו רוב סרטיו של קובריק, הביקורות המאוחרות אהדו את הסרט הרבה יותר. בקרב חובבי סרטי אימה, "הניצוץ" הוא סרט פולחן, והוא מופיע רבות ברשימות סרטי האימה הטובים ביותר לצד "פסיכו" (1960), "מגרש השדים" (1973), ועוד סרטי אימה קלאסיים. חלק מתמונותיו, כגון נהר הדם הנשפך מתוך המעלית העתיקה, הם מבין התמונות הידועות ביותר מבין כל סרטיו של קובריק. ההצלחה המסחרית של "הניצוץ" חידשה את אמונתם של האחים וורנר ביכולתו של קובריק ליצור סרטים משביעי-דעת אומנותית ורווחיים, זאת לאחר הכישלון המסחרי של "בארי לינדון" בארצות הברית.