stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דראווידים
היסטוריה > השפעות אירופאיות (1500 ואילך)

חוקרים פורטוגזים כמו ואסקו דה גאמה היו בעלי מוטיבציה להתרחב בעיקר לשוקי התבלינים של קליקוט (שנקרא לאחר מכן קוז'יקוד) בקראלה של ימינו. הדבר הוביל להקמת שורה של מושבות פורטוגזיות לאורך החופים המערביים של קרנטקה וקראלה, כולל מנגלור. בתקופה זו הגיעו גם כמרים ישועיים פורטוגזים והמירו את דתם של מספר קטן של אנשים בקראלה המודרנית, קרנטקה וטמיל נאדו לקתוליות.
נכון לשלהי המאה ה-20, למעט כמה קבוצות קטנות כמו הקורוך (אנ'), הדראווידים נאחזים במורשתם הודית הן בהיבט הלאומי והן בהיבט הדתי. ההשפעה של התרבות ההודית גרמה להתפתחותה של התנועה הלאומנית הדראווידית (אנ') במאה ה-20.
תרבות דראווידית > אמונה דתית

הדראווידים הקדמונים היו ככל הנראה אנימיסטים והשפיעו על אחד הזרמים העתיקים בהינדואיזם, האגמה (אנ') וככל הנראה היו היוצרים של הוודות, שהיו כתבי קודש ובהן הנחיות לפולחן לאלוהויות שונות, דוקטרינות פילוסופיות, פרקטיקות מדיטטיביות, השגת תשוקות וארבעה סוגי יוגה. הפולחן לאלוהויות הכפר (אנ'), כמו גם לצומח ולחי הקדושים בהינדואיזם מוכר כשריד של הדת הדראווידית הטרום וודית. ניתן לראות בהינדואיזם ובוודות היתוך דתי ותרבותי בין דראווידים קדמונים לבין אבותיהם של ההודו-ארים שהיגרו מצפון.
יצירות דראווידיות-טמיליות עתיקות כמו טולקפיאם (אנ'), עשר האנתולוגיות פאטפופו ושמונת האנתולוגיות אוטוקאי שופכות אור על הדת הקדומה של הדראווידים. אחד האלים המפורסמים במיתולוגיה ההודית-דראווידית הוא סקאנדה הידוע גם כמורוגה, לורד מורוגאן וקריטקיה, אל המלחמה במיתולוגיה ההינדית, בנו של שיווה מפרוואטי. שיווה נתפס גם כאל העליון. איקונוגרפיה מוקדמת של סקאנדה ושיווה מראה קשר הדוק עם תרבות עמק האינדוס.
אלים אחרים שהוזכרו ביצירות הם קרישנה וואלי, אלים מרכזיים בהינדואיזם המודרני.
ברחבי טמילאקם, מלך נחשב לאלוהי מטבעו ובעל משמעות דתית. המלך היה 'נציגו של אלוהים עלי אדמות'. בדרום הודו הדוברת שפות דראווידיות, מושג המלכות האלוהית הוביל לתפיסה מרכזית של המדינה והמקדש.
פולחן האלה האם מעיד על חברה אזרחית שהעריצה את הנשיות. אלה אם זו נתפסה כבתולה, אחת שילדה את כולם באופן ובמהות שהיו קשורים לשאקטיזם. במקדשי ימי הסנגאם, נראה כי היו נשים כוהנות לאלוהויות שונות. בספרות סנגאם, יש תיאור מפורט של הטקסים שביצעה הכוהנת קוראבה במקדש פאלמוטירצ'ולאי.
בקרב הדראווידים הקדמונים הופיע הנוהג להקמת אבני זיכרון, נטוקל ווירגאל ('אבני הגיבורים'), והוא נמשך זמן רב למדי לאחר עידן סנגאם, עד המאה ה-16 בערך. נהוג היה שאנשים שחיפשו ניצחון במלחמה יעבדו את אבני הגיבורים הללו שיברכו אותם בניצחון.
תרבות דראווידית > תיאטרון, ריקוד ומוזיקה

עדויות ספרותיות לצורה מסורתית של תיאטרון, מחול ומוזיקה מתוארכות למאה ה-3 לפני הספירה. יצירות ספרותיות עתיקות, כמו צ'ילאפטיקארם, מתארות מערכת מוזיקלית וספרותית. התרבות התיאטרלית פרחה בתקופת סנגאם המוקדמת. למסורות תיאטרון הריקוד יש היסטוריה ארוכה ומגוונת שמקורותיה נעוצים במאות הראשונות לפנה"ס. צורות מחול כגון בראטניתם מבוססות על צורות מחול מקדש המכונים "קטיר קסרי" (Catir Kacceri).
מוזיקה קרנטית מקורה באזור הדראווידי של דרום הודו עם ההשפעה הגוברת של המוזיקה הפרסית והסופית על המוזיקה ההודית, הופיעה הבחנה ברורה בסגנון החל מהמאה ה-12 ואילך. יצירות ספרותיות רבות הולחנו בסגנון קרנאטי ועד מהרה היא התפשטה באזורים הדראווידים של דרום הודו.
לכל אחת מהשפות הדרווידיות הגדולות יש תעשיית סרטים משלה כמו קולווד (טמילית), טוליווד (טלוגו), אלמוג (קנאדה), מולווד (מלאילאם). קולווד וטוליווד מייצרים את רוב הסרטים בהודו.
תרבות דראווידית > לבוש

דוברי שפות דראווידיות בדרום הודו לובשים תלבושות מסורתיות מגוונות בהתאם לאזורם, מושפעים במידה רבה ממנהגים ומסורות מקומיות. הלבוש המסורתי ביותר עבור גברים הדרווידיאנית הוא 'לונגי'. לבוש רשמי נקרא 'הדוטי'. הלונגי מורכב מבד כותנה משובץ וצבעוני. הלונגי הוא בדרך כלל לבוש יומיומי, המשמש לעבודה ואילו הדוטי משמש לאירועים רשמיים יותר. לכפריים רבים יש רק לונגי כפריט הלבוש.
הלבוש המסורתי של הנשים הדראווידיות אופייני לרוב הנשים ההודיות, הסארי. סארי זה מורכב מבד עטוף סביב המותניים אשר עוטף את כל הכתף. במקור סארי לבשו באופן חשוף, אך במהלך התקופה הוויקטוריאנית, נשים החלו ללבוש חולצה בנוסף לסארי. למעשה, עד סוף המאה ה-19 רוב נשות קראלה לא לבשו בגדים עליונים ובכפרים רבים, במיוחד בקהילות שבטיות, הסארי נלבש ללא חולצה. ישנם סגנונות רבים ומגוונים של לבוש הסארי המשתנים בין אזורים וקהילות.
הערות שוליים

↑  West, Barbara A. Encyclopedia of the People of Asia and Oceania. Infobase Publishing. pp. 193–194.
↑  "Dhangar Oraon in Nepal". Dhangar Oraon people of Nepal speak Kurukh, also Kurux, Oraon or Uranw, as their native language. Which is a Dravidian language
↑  "ORAON OF BHUTAN". Oraon people of Bhutan speak Kurukh as their native language. Which is a Dravidian language
↑  History and Archaeology, Volume 1, Issues 1–2 p.234, Department of Ancient History, Culture, and Archaeology, University of Allahabad
↑  Kumar, Dhavendra (2004). Genetic Disorders of the Indian Subcontinent. Springer. p. 6. ISBN 978-1-4020-1215-0. נבדק ב-25 בנובמבר 2008. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Marris, Emma (3 במרץ 2014). "200-Year Drought Doomed Indus Valley Civilization". Nature. doi:10.1038/nature.2014.14800. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Razab Khan, The Dravidianization of India
1 2  Krishnamurti, Bhadriraju (8 ביולי 2015). "Dravidian languages". Encyclopædia Britannica. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rathee, Suresh Kanta; Pathmanathan, Gayathiri; Bulbeck, David; Raghavan, Pathmanathan (2013). "Indian Craniometric Variability and Affinities". International Journal of Evolutionary Biology. 2013: 836738. doi:10.1155/2013/836738. PMC 3886603. PMID 24455409free{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: postscript (link)
↑  https://www.ias.ac.in/article/fulltext/jgen/087/02/0175-0179
↑  Mudumby Narasimhachary (Ed) (1976). Āgamaprāmāṇya of Yāmunācārya, Issue 160 of Gaekwad's Oriental Series. Oriental Institute, Maharaja Sayajirao University of Baroda.
↑  Tripath, S. M. (2001). Psycho-Religious Studies Of Man, Mind And Nature. Global Vision Publishing House. pp. 54–. ISBN 978-81-87746-04-1.
↑  Mahadevan, Iravatham (2006). A Note on the Muruku Sign of the Indus Script in light of the Mayiladuthurai Stone Axe Discovery. harappa.com. אורכב מ-המקור ב-4 בספטמבר 2006. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Ranbir Vohra (2000). The Making of India: A Historical Survey. M.E. Sharpe. p. 15. ISBN 9780765607119.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562835005171  LCCN: sh85039403 
עץ השפות הדראווידיות (באנגלית)
הנערה הרוקדת, פסל ברונזה פרהיסטורי שנעשה בשנת 2300 לפני הספירה בקרוב על-ידי אמן דראווידי בעיר מואנג'ודארו מתרבות עמק האינדוס
סייג אגאסטיה, אבי הספרות הטמילית
מקדש מנקאשי אמן, המוקדש לאלה מנקאשי, בעיר מאדורי.
נטראג'ה, ממלכת צ'ולה.
פריסה אופיינית של ארכיטקטורת המקדש הדראווידית, המאה ה-9 לספירה
רקדנית קוצ'יפודי.
אישה בלבוש בסגנון סארי קראלה וגבר בלבוש בסגנון מונדו
יוסק'ה הררי

| --- | --- |

 לידה:  26 בנובמבר 1926 
 פטירה:  4 בינואר 2017 (בגיל 90) 
 מדינה:  ישראל 
 
יוסף (יוסק'ה) הררי (26 בנובמבר 1926 - 4 בינואר 2017) היה לוחם פלמ"ח, סגן-אלוף בצה"ל, יו"ר אגד, יו"ר האגודה להשבת רון ארד וחבר הנהלת ארגון יד לבנים.
ילדותו

נולד בתל עדשים. בשנת 1929 עברה משפחתו לכפר סבא וב-1932 נמנו עם מייסדי גני עם - חלק מהתיישבות האלף.
למד בכפר מלל ובגיל 13 פנה לארגון "ההגנה" וביקש להצטרף לשורותיו. הררי שיקר אודות גילו משום שהארגון לא קיבל לשורותיו חברים שגילם מתחת ל-14.
בשנת 1941 סיים את לימודיו בכפר מל"ל ואחר כך נשלח אל הגמנסיה בה למד עד 1944.
ב-1944 עזב את הבית וגם את לימודי הגימנסיה ועד 1945 היה בחברת הנוער בניר דוד (תל עמל) לאחר שלא התאים למסגרת השומר הצעיר בקיבוץ. השלים את מבחני הבגרות בצורה אקסטרנית וב-1946 התגייס לפלמ"ח.
שירותו בפלמ"ח ובצה"ל

בסוף שנת 1946 התגייס הררי לפלמ"ח ושובץ לחטיבת הנגב של הפלמ"ח, שם שירת כמ"מ תחת חיים בר-לב ובשלב אחר היה מפקדו הישיר נחום שריג. הוכשר כחבלן וסייר. עקב בעיות לוגיסטיקה ועיכובים בתיקוני כלי הרכב הציע הררי למשה דיין להקים יחידה עצמאית למטרה זו, יחידת החימוש. על רקע זה, בהתגייסו מאוחר יותר לצה"ל, שובץ בחיל החימוש. לאחר מכן שירת בנגב - מסוף 1947 עד 1949, כאשר במהלך 1948 עבר קורס מ"כים בג'וערה לאחר הקמת המדינה שובץ בחולית הפירוק של הפלמ"ח ולאחר מכן בחיל החימוש עד 1950 עת שוחרר משרות.
החברות ב"אגד"

1950 - הצטרף לאגד כנהג וב-1955 מונה למנהל סניף נתניה, הסניף הראשון של אגד שאינו בעיר גדולה. בשנת 1956 מונה למזכיר של מנהל אגף משק באגד וב-1958 ממונה למנהל משק דרום (זיכרון עד אילת) ב-1960 מונה הררי לדובר אגד. בתקופה זו הוא הנהיג מסורת של קיום טקס עירוני כל אימת שהוקמת תחנה מרכזית חדשה. בתפקיד הדובר הוא שימש עד 1968 כאשר הוא מונה לראש אגף כוח אדם באגד דרום, בשנת 1971 ממונה למנהל אגף החוץ באגד בתפקידו הביא לישראל את אוטובוסי סקאניה, בשנת 1973 הוא מונה ליושב ראש אגד לתקופה של 3 שנים בהן הוא גם שרת במילואים והתקדם עד לדרגת סגן-אלוף במילואים במסגרת חיל החימוש, במסגרת תפקידו כיושב ראש קידם הררי את הסדרת נסיעות חיילים ללא תשלום בקופארטיב אגד, וגם הנהיג תלבושת אחידה מחייבת לנהגים. ב-1976 עזב הררי את ההנהלה וחוזר לתפקד כנהג מן המניין לתקופה של שנתיים ב-1978 מונה למנהל אגף הכספים של הקואופרטיב, ב-1980 שב לאגף החוץ ו-1982 מונה למנהל אגף התכנון והפיתוח, בשנת 1984 פרש באופן פעיל מאגד ומקיים את חברת הבת ניצה טורס ב-1986 חזר לאגד וניהל את קרן הגמלאות של החברה, בסוף השנה פרש בשנית.
פעילות ציבורית

1986–1998: יו"ר ארגון גמלאי אגד. 1991–2003: יו"ר העמותה למען רון ארד. 1998–2014: הקים בעמק חפר מטה למשפחת השכול, יו"ר
סניף יד לבנים בעמק חפר. 2007: חבר הוועדה הציבורית לבחינת האפליה בקבלת מענקי תמיכה במשפחות שכולות בין אוכלוסיות שונות אשר מונתה על ידי שר הביטחון, רא"ל (מיל') שאול מופז. בין חברי הוועדה האחרים ישבו גם פרופסור יעקב נאמן וחברים בה גם פרופסור אסא כשר, פרופסור רמי פרידמן, פרופסור מאיר שליט, אלוף (במיל') יהודה שגב, והמלצתם כפי שהתקבלה פה-אחד הייתה לבטל את מבחן ההכנסה להורים שכולים. חבר הנהלת סניף יד לבנים במושב ובכפר הסניף ארצי הורים שכולים של תנועת המושבים. חבר הנהלת יד לבנים בהתיישבות העובדת.
הררי היה אב לשלוש בנות (ובן שנפל במלחמת יום הכיפורים, נמרוד) וסב לעשרה נכדים. התגורר במושב אביחיל.
הערות שוליים

↑  יוסף הררי נבחר ליו"ר מזכירות אגד, מעריב, 4 במרץ 1974
↑  יוסקה הררי: ארצות הברית צריכה להתנות את קבלתה של איראן לקואליציה בשחרור רון ארד, 15 שנים לנפילתו בשבי של הנווט רון ארד, 7 באוקטובר 2001
↑  מיכאל יעקובסון, תחנה סופית: האם ישראל מוכנה לוותר על התחנות המרכזיות?, באתר Xnet‏, 14 בפברואר 2013
↑  צבי וינשטוק
,היו זמנים, אתר אגד
↑  ארזי גפן - הנהג הצבעוני ביותר של התחבורה הציבורית באתר אגד
↑  דיון בהצעת חוק לתיקון אפליה בין מקבלי תמיכה במשפחות שכולות, באתר נבו, ‏2007
ישראל פרנס

| --- | --- |
ישראל פרנס
ישראל פרנס
 לידה:  20 במאי 1958 (בן 66) תל אביב, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  זמר, חזן
 סוגה:  מוזיקה חסידית, חזנות
 שפה מועדפת:  עברית 
 
ישראל אליעזר פרנס (נולד ב-20 במאי 1958) הוא חזן וזמר חסידי ישראלי.
ביוגרפיה

פרנס נולד וגדל בתל אביב לאהרן ולקלרה פרנס (ניצולי שואה). למד בישיבה התיכונית שעלבים. שירת בצה"ל בחיל השריון ולאחר מכן כיהן כמפקד במקהלת הרבנות הצבאית. משנת תשע"ז משמש כחזן בימים הנוראים בקוסטה ריקה.
נשוי ליפה, אב לארבעה ילדים וסב לנכדים.
הופעות

מהופעותיו הבולטות:
גלגולו של ניגון - מופע של ניגונים וסיפורים שבו ניגונים חסידים מראשית החסידות ועד ימינו, פיוטי יהדות המזרח, שירי יידיש, ושירי הזמר העברי.
מעגל החיים - שירים וניגונים בזמר החסידי והעברי במעגל החיים של האדם.
ימים נוראים בחצרות חסידים - יצירות מתפילות הימים הנוראים שהולחנו בחצרות החסידיות השונות.
אלבומים

תמיד תהלתו בפי (1986)
כל המשמח (1990)
רוממו (1992) עם הילד אילון גלזר
ומפרנס (2004)
אל הנער הזה התפללתי (2007)
חדש ימינו כקדם (2012) - אלבום כפול של שירי נשמה ישנים וחדשים, אותו הפיק המלחין החסידי משה בלייכברד ועיבד המוזיקאי גלעד פוטולסקי.
כן השתתף באלבום חברים שרים פורים (2008) שבו השתתפו גם ישי לפידות, עמירן דביר, אבי בן ישראל, יהודה דים, יעקב זינגבוים, שי ברק, אסף נגל ועוד.
עמוס גילהר

| --- | --- |

עמוס גילהר
 לידה:  חיפה, פלשתינה (א"י)
 ענף מדעי:  אימונולוגיה של עור
 עיסוק:  מנהל המעבדה לחקר העור, השיער והזקנה, הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט, הטכניון
 מקום לימודים:  הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט, הטכניון
 מוסדות:  מנהל המרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן, פקולטה לרפואה ע"ש רות וברוס רפפורט, טכניון – המכון הטכנולוגי לישראל
 תרומות עיקריות
 מחקר בנושא אימנולוגיה של העור, מחלות אוטואימוניות של העור והזדקנות העור. שיקום גריאטרי
עמוס גילהר הוא רופא עור ואימונולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס לרפואת עור בפקולטה לרפואה ע"ש רות וברוס רפפורט, הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל. כיהן במשך 22 שנים כמנהל המרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן בחיפה.
משנת 1986 עומד בראש המעבדה לחקר העור, השיער והזקנה בפקולטה לרפואה של הטכניון.
ביוגרפיה

עמוס גילהר נולד בחיפה ליטי (יהודית) לבית בלוך ופנחס גילהר (זילברהרץ), שפעל רבות במסגרת ההסתדרות הציונית בווינה. לעמוס אח בשם אורי.
למד בבתי הספר היסודיים "גאולה" בשכונת הדר ו"זיכרון יוסף" בשכונת אחוזה בחיפה ומכתה ז' עד כיתה י"ב למד בבית הספר הריאלי. התגייס לצה"ל בשנת 1965.
נשוי לדורית לבית פרחי מ-1984, ולהם שתי בנות.
השכלה ופעילות אקדמית

גילהר למד רפואה וסיים במחזור השני של הפקולטה לרפואה של הטכניון, בשנת 1976. לאחר סיום הלימודים, התגייס שוב לצה"ל ושימש כרופא מוטס במרחב שלמה.
עם שחרורו משירותו הצבאי, בשנת 1977, החל את התמחותו ברפואת עור בבית החולים רמב"ם בחיפה, בהדרכת פרופ' סלים חיים. במהלך התמחותו ברפואת עור שולב בחקר מנגנוני החיסון – אימונולוגיה, במעבדתו של פרופ' דב גולן שבפקולטה לרפואה של הטכניון.
משנת 1982 שימש כרופא בכיר במחלקת עור בבית החולים רמב"ם.
בין השנים 1984–1985 יצא להשתלמות באימונולוגיה של העור באוניברסיטת יוטה, בסולט לייק סיטי שבארצות הברית, אצל פרופ' ג'רלד קרוגר. שם נחשף לראשונה לצורך בבניית מודלים מעבדתיים שיקלו על חקר הבנת תהליכים הגורמים למחלות, ושישמשו בדיקת יעילות תרופות לפני חשיפתן לחולים עצמם. גילהר פיתח מודל אנושי-עכברי, שסייע בפיצוח מחלה אוטואימונית של השיער- האלופציה אראטה. דגם זה מבוסס על נטילת פיסות עור זעירות מקרקפת החולים, והעברתן לעכברים ייחודים, חסרי מנגנון חיסוני.
צמיחת השיער בשתלים העידה כי אין פגם בזקיקי השיער אצל החולים, אלא בתהליך מערכתי.
במקביל, החל לעסוק בלימוד יצירת מחלת הפסוריאזיס על גבי עור המושתל על גבי העכברים.
גילהר שב לישראל בשנת 1985. בשנת 1986 הוקמה המעבדה לחקר העור בפקולטה לרפואה בטכניון ונוצר שיתוף פעולה עם כירורג הפלסטי יהודה אולמן. בין נושאי המחקר של המעבדה האלופציה אראטה, פסוריאזיס והזדקנות העור. שיתופי פעולה נעשו עם פרופ' ריצ'רד שלמה קאליש, מנהל מחלקת עור בסטוני ברוק, ניו יורק, ארצות הברית ופרופ' ראלף פאוס, שמעבדותיו נמצאות במיאמי, ארצות הברית, מנצ'סטר, בריטניה ומונסטר, גרמניה. [דרוש מקור] כמו כן פותח דגם חדש למחלת האטופיק דרמטיטיס.
השכלה ופעילות אקדמית > מרכז רפואי ע"ש פלימן, חיפה

פרופ' גילהר כיהן כמנהל המרכז הרפואי ע"ש פלימן משנת 1994 ועד לפרישתו ב-2016.
בשנת 2002, החלה מדיניות ההפרטה של ממשלת ישראל והוחלט על הפרטה או סגירה של בית החולים פלימן.
מימוש החלטה זו היה עלול לגרום לקריסת הטיפול המשקם של קשישי חיפה והצפון. לאור זאת, פרופ' גילהר בשיתוף הדוק עם מנהל המחלקה הגריאטרית ויו"ר ועד הרופאים ד"ר אפרים אייזן, יצאו למאבק ציבורי כנגד ההחלטה.[דרוש מקור]
בתקופת ניהולו הוקמה ונפתחה מחלקת מונשמים בבית החולים, ובית החולים סופח לפקולטה לרפואה של הטכניון.
השכלה ופעילות אקדמית > הפקולטה לרפואה של הטכניון

גילהר שימש כמרצה בכיר בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט של הטכניון בין השנים 1994–1998, כפרופסור חבר בין השנים 1998–2012, וכפרופסור מן המניין בין השנים 2012 ל-2015. פועלו כלל, בין היתר, שילוב ומיסוד לימודי הגריאטריה כחלק מלימודי הרפואה בפקולטה.
בין השנים 1999–2009 כיהן כיו"ר הוועדה לאתיקה בניסויים קליניים בבני-אדם של הטכניון. בין השנים 1994–1999 שימש כחבר הוועדה לניסויים בבעלי חיים של הטכניון.
פעילותו המחקרית מתפרשת על שטחים רבים הקשורים במקצוע, ובעיקר בשלושה מישורים:
חקר העור הזקן והזדקנות. ממצאי מחקריו צוטטו בהרחבה בכלי התקשורת בעולם[דרוש מקור]. גילהר מוביל כיום מחקר בהשתתפות מדענים באירופה על נושא ההזדקנות.
חקר מחלת הפסוריאזיס
חקר מחלת האלופציה אראטה (Alopecia Areata).
פעילות ציבורית מקצועית

2016- עד כה– חבר המועצה המדעית המייעצת, האגודה הלאומית לאלופציה אראטה - The National Alopecia Areata Foundation (NAAF), קליפורניה, ארצות הברית
1996 – 2012 – חבר הוועדה המייעצת לרישוי תמרוקים, משרד הבריאות, ירושלים.
2011– עכשיו: חבר מערכת העיתון המדעי היוצא לאור בגרמניה Experimental Dermatology
2005 – 2007 – יו"ר הוועדה לגיבוש המלצות לגבי רפואה אסתטית. הוגשו המלצות למועצה הלאומית לכירורגיה ולמנכ"ל משרד הבריאות.
2006: EM FARBER Research Award for Excellence in Research, Society for Investigative Dermatology, USA
2020-2021 - קיבל את התואר יקיר חיפה https://youtu.be/ZBaFltlIlGY
הערות שוליים

↑  דף פרופסור של עמוס גילהר, באתר הטכניון
↑  ערב פרידה ממנהל בית החולים - פרופסור עמוס גילהר, באתר המרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן
↑  ‏Amos Gilhar's Lab, באתר labnesium
↑  A. Gilhar, G. G. Krueger, Hair growth in scalp grafts from patients with alopecia areata and alopecia universalis grafted onto nude mice, Archives of Dermatology 123, 1987-01, עמ' 44–50
↑  עמוס גילהר ואפרים אייזן, זקוקים לשיקום? לא תקבלו, באתר TheMarker‏, 26 ביולי 2012
↑  הדרת קשישים, באתר גלובס, 3 בפברואר 2014
↑  עמוס גילהר, חוקרים ישראלים גילו גורם לא מוכר למחלת הפסוריאזיס, באתר הארץ, 20 במאי 2019
↑  הגורם העיקרי לאיבוד שיער, מתוך "הטכניון" - מגזין הטכניון
המעי העקום

| --- | --- |

 שיוך:  המעי הדק 
 אספקה עורקית:  עורקי המעי העקום 
 ניקוז ורידי:  וריד המעי העקום 
 עצבוב:  celiac ganglia, העצב התועה
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (1171) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  ileum 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A05.6.04.001 
 TA2 (2019):  2959 
 FMA:  7208 
 קוד MeSH:  A03.556.124.684.249 
 מזהה MeSH:  D007082 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0020885 
 
שלושת חלקי המעי הדק בבן אדם
המעי העקום או אִילֶאוּם (מלטינית: Ileum) הוא החלק השלישי והאחרון של המעי הדק, אצל רוב החולייתנים הגבוהים ביניהם יונקים, זוחלים וציפורים. המעי העקום המשכי לתריסריון ולמעי הריק ומופרד מן המעי הגס שלאחריו על ידי המסתם האילאוצקלי (ICV). אצל בני אדם אורך המעי העקום הוא 4-2 מטר ובתוכו רמת חומציות (pH) של 8-7.
תפקיד המעי העקום הוא בעיקר לספוג ויטמין B12, מלחי מרה וכן את כל שאר תוצרי העיכול שלא נספגו במעי הריק. דופן המעי העקום עשויה קפלים המצופים בליטות הקרויות ויליי. תאי האפיתל המצפים את הויליי כוללים מספר עצום של מיקרוויליי (בליטות קטנות יותר). כך יוצא שלמעי העקום שטח פנים אדיר, התורם ליכולת הספיגה. מערכת של תאים נוירו-אנדוקריניים מפוזרים בין תאי המעי העקום ומפרישים הורמונים שונים (גסטרין, סקרטין, כוליציסטוקינין) לדם. תאים המצפים את הצד הפנימי של המעי העקום מפרישים אנזימים מפרקי חלבונים ופחמימות, האחראים לשלבי העיכול הסופיים.
חוק זכויות התלמיד

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  14 בדצמבר 2000
 תאריך חקיקה עברי:  י"ז בכסלו תשס"א
 גוף מחוקק:  הכנסת החמש עשרה
 תומכים:  36
 מתנגדים:  11
 נמנעים:  2
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 1761, עמ' 42
 הצעת חוק:  פרטית
 משרד ממונה:  משרד החינוך
 מספר תיקונים:  4
 נוסח מלא:  הנוסח המלא
 
חוק זכויות התלמיד, התשס"א-2000 הוא חוק אשר מטרתו הסדרת נושא זכויות התלמיד במערכת החינוך בישראל. החוק התקבל ב-4 בדצמבר 2000, והיה לחוק הראשון מסוגו בעולם, לאחר שנתקל בהתנגדויות רבות מצד משרד החינוך, ארגוני המורים, וחברי כנסת ממפלגות דתיות.[דרוש מקור] היוזמה הראשונית לחקיקת החוק הגיעה מטעם מועצת התלמידים והנוער הארצית. החוק מסדיר את נושא זכויות התלמיד במערכת החינוך ומעניק להן תוקף חוקי ובכך הופך את הפרתן לעבירה על החוק.
בין השנים 2003 ו־2006 חולק לתלמידים פנקס המתאר את זכויות התלמיד ואחריותו.
היסטוריה

בנוסח המקורי של החוק נקבע כי "חוק זה מטרתו לקבוע עקרונות לזכויות התלמיד ברוח כבוד האדם ועקרונות אמנת האומות המאוחדות בדבר זכויות הילד, תוך שמירה על ייחודם של מוסדות החינוך לסוגיהם השונים". ב־2004, במהלך כהונת הכנסת השש עשרה, המחוקק נתן דעתו לכך שניסוח זה מתעלם מזכויותיהם של עובדי מערכת החינוך, ונוסח החוק תוקן ל"חוק זה מטרתו לקבוע עקרונות לזכויות התלמיד ברוח כבוד האדם ועקרונות אמנת האומות המאוחדות בדבר זכויות הילד, תוך שמירה על כבוד התלמיד, עובד ההוראה וצוות המוסד החינוכי ועל ייחודם של מוסדות החינוך לסוגיהם השונים... ולעודד יצירת אקלים של כבוד הדדי בקהילת מוסד החינוך".
סעיף 5 לחוק קובע כי רשות חינוך מקומית, מוסד חינוך או אדם הפועל מטעמם, לא יפלו תלמיד מטעמים עדתיים, חברתיים-כלכליים או פוליטיים ברישום או בהרחקה ממוסד חינוך ובקביעת תוכניות לימודים ומסלולי קידום נפרדים באותו מוסד.
עוד נקבע בחוק כי החלטה על הרחקה לצמיתות של תלמיד מבית הספר תינתן רק לאחר שניתנה לתלמיד ולהוריו הזדמנות להשמיע את טענותיהם. התלמיד זכאי לערער בפני ועדת שימוע מחוזית על ההחלטה להרחיקו, כאשר בראש הוועדה יישב מנהל המחוז ויהיו חברים בה נציג ארגון מורים, נציג ארגון ההורים הארצי ויו"ר מועצת התלמידים המחוזית. חברותו של יו"ר מועצת התלמידים המחוזית בוועדת השימוע אף היא הישג של החוק, מאחר שלפני תחיקתו לא הייתה לתלמידים נציגות בוועדה.
עד תחילת יישום החוק הייתה למנהל בית הספר סמכות בלעדית להחליט על הרחקתו של תלמיד לצמיתות, וברוב המקרים לא הייתה לתלמיד או להוריו זכות לערער על כך.
סעיף 11 לחוק אוסר על מוסד חינוך לנקוט אמצעי ענישה נגד תלמיד בגלל מעשה או מחדל של הוריו. סעיף זה בא להגן בעיקר, אך לא רק, על תלמידים שהוריהם לא שילמו לבית הספר תשלומים שונים, ואוסר על פגיעה בהם לצורך הפעלת לחץ על ההורים לשלם תשלומים אלו.
אחד ההישגים הבולטים של מועצת התלמידים והנוער הארצית הוא הסעיף בחוק הקובע שחובה על כל מוסד חינוך, להוציא גן ילדים, לעודד הקמת מועצת תלמידים ואסור לו למנוע את הקמתה.
סעיף 9 לחוק קובע שכל תלמיד זכאי להיבחן בבחינות בגרות, אלא אם כן לא עמד בתנאים שקבע שר החינוך. מטרת סעיף זה היא לאסור על מנהלים למנוע באופן שרירותי מתלמידים חלשים לגשת לבחינות בגרות, מחשש שיפגעו בממוצע הציונים של בית הספר.
בלחץ משרד החינוך הושמט מהצעת החוק סעיף לפיו לתלמיד תהא הזכות לבחור את תוכנית הלימודים הרצויה לו על פי נטיותיו האישיות, מבלי שיושמו בפניו סייגים ותנאי קבלה המונעים ממנו להגשים את שאיפותיו.
בשנת 2009, על פי הצעתו של שר החינוך, גדעון סער, אישרה הכנסת תיקון לחוק זכויות התלמיד, שבו שני חלקים:
שינוי המצב הקיים לפיו משאירים בבית הספר, עד לתום הבירור והערעור, תלמידים שהוחלט להרחיקם ממוסד חינוכי. על פי ההצעה ניתן יהיה, במקרים מתאימים באישור המפקח המחוזי, להרחיק תלמיד ולהעבירו לבית ספר אחר. כך תיווצר הפרדה בין התלמיד הפוגע לנפגע (למשל במקרי אלימות קשה או אלימות מינית) ובית הספר יוכל לשמור על גבולות ברורים ולהגן על תלמידיו ומוריו.
לשם איזון ושמיעת כל הצדדים, על ועדת השימוע שדנה בעררו של תלמיד על הרחקתו מבית הספר לשמוע גם את מנהל המוסד החינוכי או מפקח ממשרד החינוך, (בנוסף לחובתה לשמוע את התלמיד ואת הוריו - כפי שנעשה עד היום).
ראו גם

חינוך
הקו הפתוח
הספר האדום הקטן של התלמידים
מועצת התלמידים והנוער הארצית
לקריאה נוספת

ד"ר אריה קיזל זכויות התלמיד אל מול זכויות כל באי בית הספר
הערות שוליים

↑  אור קשתי, שבוע לפני יום זכויות הילד הבינ"ל, הפצת "פנקס זכויות התלמיד" בוטלה, באתר הארץ, 14 בנובמבר 2006
יאסוג'י אוקאמורה

| --- | --- |

 לידה:  15 במאי 1884 טוקיו, האימפריה היפנית
 פטירה:  2 בספטמבר 1966 (בגיל 82) טוקיו, יפן
 מדינה:  האימפריה היפנית, יפן 
 השכלה:  אוניברסיטת ואסדה  האקדמיה הצבאית הקיסרית 
 השתייכות:   הצבא היפני הקיסרי  טאיוואן הצבא הלאומי המהפכני (יועץ צבאי)
 תקופת הפעילות:  1905–1945 (כ־40 שנה)
 דרגה:  גנרל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת רוסיה-יפן  המצור על צ'ינגדאו  תקרית ג'ינאן  תקרית שאנגחאי  ההגנה על החומה הגדולה  מלחמת סין-יפן השנייה  המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט  מלחמת האזרחים הסינית  משבר מצרי טאיוואן הראשון  משבר מצרי טאיוואן השני
 עיטורים
 מסדר האוצר הקדוש, דרגה 1 (11 בדצמבר 1937)  מסדר דיית הזהב, דרגה 1 (21 במרץ 1942)  מסדר השמש העולה, דרגה ראשונה (16 בפברואר 1940)  מסדר דיית הזהב 
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
גנרל יָאסוּגִ'י אוֹקָאמוּרָה (ביפנית: 岡村 寧次;‏ 15 במאי 1884 – 2 בספטמבר 1966) היה מבין החשובים והמשפיעים במנהיגי הצבא היפני הקיסרי בזמן מלחמת סין–יפן השנייה והמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט. פיקד על מבצעים כגון הקרב על ווהאן, הקרב הראשון על צ'אנגשה ומבצע איצ'י-גו. לאחר כניעת האימפריה היפנית הוא הועמד לדין בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק ונמצא נקי מאשמה. מאוחר יותר שימש כיועץ צבאי לרפובליקה הסינית במהלך מלחמת האזרחים הסינית ומאוחר יותר לאחר נסיגתה אל טאיוואן.
ביוגרפיה

יאסוג'י אוקמורה נולד בטוקיו, האימפריה היפנית בתקופת מייג'י. הוא למד באוניברסיטת ואסדה בשנת 1897, בבית הספר הצבאי לצעירים של טוקיו ובבית הספר לצעירים המרכזי של הצבא היפני הקיסרי בשנת 1898. לאחר מכן למד באקדמיה הצבאית משנת 1900 עד 1904.
בראשית שנות העשרים של המאה העשרים היה מדריך באקדמיית הצבא היפנית והיה אחראי על הצוערים הסיניים והמועמדים לקצונה במשך כמה שנים. בתפקיד זה ערך היכרות אישית ומקצועית עם כמה קצינים בכירים עתידיים בצבא סין, שבעתיד יילחמו כנגדו במלחמת סין–יפן השנייה. הוא הוצב בסין כסגן ראש המטה של צבא המשלחות בשנגחאי וצבא קוואנטונג בין השנים 1932–1933. הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל בשנת 1936 ומונה למפקד האוגדה השנייה של חיל הרגלים היפני.
ביוגרפיה > מלחמה בסין

בשנת 1938 מונה למפקד הארמייה ה-11 והשתתף במספר קרבות בסין, בכללם קרבות מפתח כמו הקרב על ווהאן, הקרב על נאנצ'אנג והקרב הראשון על צ'אנגשה, בו הפסיד הצבא היפני לראשונה לכוחות הסינים. באפריל 1940 הועלה לדרגת גנרל, ואחרי שלושה חודשים מונה למפקד כוח אזור צפון סין.
בדצמבר 1941 החל אוקמורה להשתמש בטקטיקת האדמה החרוכה. כתוצאה משימוש בטקטיקה זו, חייליו של אוקאמורה היו אחראים להריגתם של למעלה משני מיליון סינים, בעיקר לוחמי גרילה אשר פגעו בהתקדמות היפנית בחביי ובשאנדונג.
בשנת 1944 היה אוקאמורה למפקד הארמייה השישית במהלך מבצע איצ'י-גו. מאוחר יותר באותה השנה מונה למפקד צבא המשלחות בסין. בסוף מלחמת העולם השנייה ייצג אוקאמורה את יפן בטקס כניעת האימפריה היפנית הרשמי בנאנג'ינג ב-9 בספטמבר 1945. הוא קיבל הוראה להיכנע ב-15 באוגוסט וחמישה ימים לאחר מכן הורה לכלל היחידות בפיקודו לשתף פעולה עם צבא הלאומנים הסינים ולהתנגד לכל פעילות של המפלגה הקומוניסטית של סין.