stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליאס אלמר
ביוגרפיה

נולד בכפר בתע'רין למשפחה יוונית-אורתודוקסית למישל אלמור, ששימש גם הוא כסגן ראש הממשלה ושר הפנים. אשתו של אלמור, קארין לאחוד, היא בתו של נשיא לבנון לשעבר אמיל לאחוד, ולזוג שלושה ילדים. דודתו, מרנה אלמור, עומדת בראש הוועדה להיתרי בנייה בלבנון.
אלמור, עורך דין בהשכלתו, הוא אחד מראשי הנוצרים היוונים-אורתודוקסים בלבנון, וידוע בנטייתו הפרו-סורית.
ב-12 ביולי 2005 ניסו להתנקש בחיי אלמור, כאשר מטען חבלה פוצץ בסמוך לשיירתו בעיירה אנטליאס, כ-5 ק"מ צפונית לביירות. בניסיון ההתנקשות נפצע אלמור פצעים קלים, שניים משומרי ראשו נהרגו ו-12 אנשים נפצעו.
ממסמכי ההדלפות של אתר "ויקיליקס" עולה כי אלמר סייע לישראל בעת מלחמת לבנון השנייה, ואף הורה לצבא לבנון שלא להתערב.
הערות שוליים

↑  "שר ההגנה הלבנוני סייע לישראל במלחמה ב-2006", מעריב, 11 בדצמבר 2010
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הצעות לשינוי שיטת הממשל בישראל

הצעות שינוי שיטת הממשל בישראל הוא כינוי למכלול הצעות שהועלו על סדר היום הציבורי והפוליטי החל משנות ה-80 במטרה לשנות את מבנה הממשל הפרלמנטרי הקיים בישראל. חלק מההצעות קוראות לערוך שינויים מבניים "קטנים" במסגרת השיטה הפרלמנטרית, בעוד שחלקן קוראות לשינוי "גדול" במבנה הממשל. מרבית ההצעות לשינויים "גדולים" הן לכיוון ממשל נשיאותי עם התאמות למציאות הפוליטית הישראלית. לאור התפתחות היכולות החישוביות והאמצעים לתקשורת אישית, יש גם הצעות בכיוון ההפוך. כגון להגדיל את הכוח שניתן לציבור על חשבון הפוליטיקאים והפקידות הקיימים.
הצעות חוק עיקריות לשינוי שיטת הממשל > הצעות חוק לשינוי בכיוון ממשל נשיאותי

בשנים האחרונות הוגשו שתי הצעות חוק מרכזיות לשינוי שיטת הממשל בכיוון הדגם הנשיאותי: האחת היא הצעת חוק יסוד: נשיא המדינה (נוסח חדש), שהוגשה ב-2003 על ידי חיים רמון, אז חבר הכנסת במפלגת העבודה, והשנייה היא הצעת חוק יסוד: הממשלה (הפרדת רשויות ומשטר נשיאותי), שהוגשה ב-2006 על ידי אביגדור ליברמן.
מטרת שתי הצעת החוק היא להגביר את יציבות השלטון ולתת מענה לתלות הממשלה בהסכמים קואליציוניים ובמנגנונים הבירוקרטיים. בעיה נוספת שהצעות החוק באות לפתור היא הפגיעה בביקורת הפרלמנטרית עקב הרוב הקואליציוני עליו נשענת הממשלה. כפתרון לכך הציעו רמון וליברמן לכונן ממשל בעל יסודות נשיאותיים המשלב התאמות למוסדות הממשל הקיימים בישראל.
המשותף לשתי ההצעות הוא שראש הרשות המבצעת נבחר בבחירות נפרדות מהכנסת, נוסח צרפת, לתקופת כהונה של ארבע שנים. ראש הרשות המבצעת אף ממנה את שרי הממשלה, שנושאים באחריות כלפיו ולא יכולים לכהן כחברי כנסת. הכנסת מצידה תתרכז בחקיקה ובפיקוח פרלמנטרי.
יש גם כמה נקודות שוני בין ההצעות:
רמון מציע לבטל את מוסד נשיא המדינה במתכונתו הנוכחית ולמנות כנשיא את ראש הרשות המבצעת. בניגוד אליו ממשיך ליברמן לקרוא לראש הרשות המבצעת בשם ראש הממשלה.
אצל רמון ניתן להעביר ראש ממשלה מכהונתו ברוב של תשעים חברי כנסת בפעולה משולבת עם הרשות השופטת, בעוד אצל ליברמן דרוש רוב של שמונים ח"כים.
אצל רמון יש הגבלה על מספר השרים (לא יפחת משמונה ולא יעלה על שמונה-עשר) וזכות וטו לנשיא על חוק של הכנסת. ביטול חוק מחזיר אותו לכנסת לחקיקה מחודשת וסופית.
אצל ליברמן הדחת ראש הממשלה אין משמעה גם הפלת הממשלה. בנוסף ראש הממשלה רשאי בהסכמת נשיא המדינה לפזר את הכנסת. עוד מציע ליברמן להעלות את אחוז החסימה ל-10%.
הצעות חוק עיקריות לשינוי שיטת הממשל > הצעות חוק לשינוי במסגרת הממשל הפרלמנטרי

במהלך כהונתה של הכנסת השלישית הגיש חבר הכנסת יוסף אלמוגי (מפא"י) הצעת חוק פרטית לקיום משאל עם בדבר שיטת הבחירות הרצויה. אלמוגי הציע להעמיד לפני ציבור הבוחרים את האפשרות לבחור בין השארת השיטה הקיימת, לבין אימוץ שיטת הבחירות האזורית-רובית לפי המודל הקיים בבריטניה. הרעיון לקיים משאל-עם בשאלת שיטת הבחירות התגבשה במפא"י לאחר חקיקת חוק יסוד: הכנסת, שם שוריינה שיטת הבחירות הקיימת, כך שדרוש רוב לשינוי מיוחד של 61 חברי כנסת לשינוי שיטת הבחירות הבחירות לכנסת. במפא"י סברו כי מרבית הציבור הינו בעד שינוי שיטת הבחירות לכנסת, ולכן משאל-עם הוא הדרך היעילה ביותר לעקוף את "השריון" של השיטה היחסית במסגרת חוק היסוד. הצעת החוק נפלה בסופו של דבר, לאחר שזכתה לתמיכה מצד 42 חברי כנסת כאשר 58 התנגדו לה.
בשנת 2006 הגיש חבר הכנסת מנחם בן-ששון, יו"ר ועדת חוקה חוק ומשפט, הצעת חוק שעניינה שינוי שיטת הממשל במסגרת הממשל הפרלמנטרי הקיים. לפי ההצעה, תונהג "זכות ראשונים" שתבטיח את זהות ראש הממשלה למועמד שמפלגתו זכתה במספר הקולות הגדול ביותר. כמו כן, מוצע להגדיל את הרוב הדרוש לפיזור הכנסת ולהבעת אי-אמון בממשלה לשבעים חברי כנסת. גם סמכות ראש הממשלה לפזר את הכנסת נשארת בעינה.
בן-ששון אף רצה להחיל את "החוק הנורווגי הרחב", האומר כי כהונתו של חבר-כנסת תיפסק במידה ויתמנה לשר ויבוא במקומו החבר הבא ברשימתו. הסיבה לכך נעוצה בניגוד האינטרסים בין תפקיד השר לבין תפקיד המחוקק. בנוסף, אדם המכהן כשר אינו יכול להשקיע את הזמן הנדרש לפעילות פרלמנטרית ראויה ולהפך. כמו כן, מוצע לקבוע את מספר השרים על לא יותר משמונה עשר ולא פחות משמונה. אחוז החסימה יועלה בהדרגה ל-4%.
גם חברי-הכנסת אבישי ברוורמן, גלעד ארדן ועמי אילון, הגישו ב-2006 הצעת חוק הדומה מאוד לזאת של בן-ששון בתוספת שינויים מסוימים: ראשית, אי אישור תקציב המדינה על ידי הכנסת לא יביא לסיום כהונתה של הממשלה. כמו כן, ייקבע הסף לפיזור הכנסת ולהבעת אי אמון בראש הממשלה על רוב של 66 חברים.
הדיון הפוליטי

על רקע המגעים לכניסת ישראל ביתנו לממשלת אהוד אולמרט באוקטובר 2006, אישרה ועדת השרים לענייני חקיקה את העברת הצעת החוק לשינוי שיטת הממשל של אביגדור ליברמן להצבעה טרומית במליאה. יחד עם זאת, ציין אולמרט כי הוא אינו תומך בממשל נשיאותי אלא בעריכת שינויים שיאפשרו את יציבות הממשל.
בהצעה שגובשה לאחר דיונים סוכמו העקרונות הבאים: ראש המפלגה הגדולה בכנסת יהיה ראש הממשלה, ראש הממשלה ימנה את שרי הממשלה ללא צורך באמון הכנסת, הצעת אי אמון תפיל את הממשלה רק בתמיכת 66 חברי כנסת, אחוז החסימה יעלה ל-3 אחוז (עם כוונה ל-4), מספר השרים בממשלה לא יעלה על 18 שרים, שר לא יוכל לכהן כחבר הכנסת, פיזור הכנסת יהיה בסמכות ראש הממשלה או בחוק שיועבר על ידי 73 חברי כנסת לפחות ורבע משרי הממשלה יהיו אנשי מקצוע.
הצעה זו עוררה התנגדות מימין ומשמאל כאחד. יו"ר העבודה, השר עמיר פרץ, אמר כי ההצעה עלולה לפגוע במעמד הכנסת וביכולתה לפקח על הממשלה. חברת הכנסת שלי יחימוביץ' טענה כי ההצעה מעניקה כוח ללא מיצרים לאדם אחד – ראש הממשלה. גם הליכוד הביע התנגדות נחרצת להצעה וגרס כי יש לדון בשינוי שיטת הממשל עם כל סיעות הבית. לדברי יו"ר הליכוד, בנימין נתניהו, "נמצא פתרון הפלא לכל הבעיות שלנו – שינוי שיטת הממשל. הדבר דומה למכונית שנוסעת לתהום ורוצים לשנות את הדגם שלה. צריך לשנות כיוון. אין תחליף לדרך ולמנהיגות". גם מפלגות הסקטוריאליות, כמו ש"ס והאיחוד הלאומי-מפד"ל, הביעו אי-שביעות רצון בגלל דאגה לשמירת האינטרס של ציבור בוחריהן. בין המתנגדים התקיפים לרעיון היה גם שמעון פרס, שנכנס זמן לא רב לאחר מכן לתפקידו כנשיא. לדעתו, ההצעה שגובשה מתאימה רק למדינה עם שתי מפלגות, אחרת נהיה עדים למקח וממכר קואליציוני בלתי פוסק. לדבריו, ראשי הממשלות בעבר כדוד בן-גוריון ומנחם בגין קידמו נושאים שנויים במחלוקת למרות השיטה הקיימת. בסופו של דבר, נתקלה יוזמת ליברמן בהתנגדות הכנסת.
בעקבות תוצאות בחירות 2009, שנתנו לקדימה יתרון של מנדט אחד בלבד על פני הליכוד, עלו שוב קריאות לשנות את שיטת הממשל באופן כזה שבבחירות הבאות יהיה מנצח ברור.
בכנסת התשע עשרה בוצעו תיקונים בשיטת הבחירות על מנת להגביר את יציבות הממשלה ולהקטין את מספר המפלגות בכנסת:
כחלק מתיקון חוק יסוד: הממשלה נחקקו התקנות הבאות:
מספר השרים לא יעלה על 18 (לבד מראש הממשלה) ומספר סגני השרים לא יעלה על 4.
לא ימונו שרים ללא תיק.
הפלת ממשלה מכהנת בהצבעת אי אמון תתממש רק בהצגת ממשלה חלופית – דבר שיאפשר קיום ממשלת מיעוט. (הדבר שונה מהחוק שהיה קיים עד אז – הפלת ממשלה בהצגת ראש ממשלה חלופי בלבד, ללא צורך בהצגת ממשלה חלופית מלאה, הכוללת קווי יסוד, שרים וכו').
כחלק מתיקון חוק הבחירות לכנסת הועלה אחוז החסימה ל-3.25% על מנת להעלות את מספר המנדטים המינימלי למפלגה בכנסת ולצמצם את מספר המפלגות בה.
השיח האקדמי והמחקרי > הצעות לשינוי לממשל נשיאותי

גדעון דורון, פרופסור בחוג למדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב ויו"ר האגודה הישראלית למדע המדינה, היה אחד מהתומכים הבולטים בממשל נשיאותי בקרב השיח האקדמי. דורון הצביע על משבר משילות קשה, כך שהוא צפה כי במשבר המשטרי הבא יתבקש הציבור להכריע בין משטר פרלמנטרי לא מתפקד לבין משטר שאינו דמוקרטי. לאותה עת הוא הציע את חלופת הממשל הנשיאותי. למעשה הוא ראה את הברירה האמיתית שתעמוד בפנינו לא כברירה בין משטר נשיאותי ופרלמנטרי, אלא בין משטר נשיאותי ודיקטטורה. עוד הוסיף דורון כי חוקה תקל מאוד על הצלחת הדגם הנשיאותי. בין שאר יתרונות הדגם הנשיאותי הוא מנה את הגברת היציבות השלטונית וכושר המשילות על ידי ריכוז סמכויות הביצוע ברשות אחת, הפרדת רשויות יעילה, יצירת איזון בין הרשויות, שרים מקצועיים ולא פוליטיים, ריכוז עבודת הפרלמנט בחקיקת חוקים ובפיקוח על הרשות המבצעת ועוד.
פרופסור אוריאל רייכמן, נשיא המרכז הבינתחומי הרצליה, מציע להעניק סמכויות "נשיאותיות" לראש הממשלה אך עם זאת להשאיר את מוסד הנשיא על כנו, עם אותן סמכויות סמליות המוענקות לו כיום, כדי לאזן קצת את הסכנה הפסיכולוגית של גבהות הלב של ראש הממשלה. עוד תומך מרכזי בדגם הממשל הנשיאותי הוא יחזקאל דרור, פרופסור למדע המדינה באוניברסיטה העברית ונשיאו הראשון של המכון לתכנון מדיניותו של העם היהודי. לטעמו, הבעיה העיקרית של הממשל בישראל אינה הסכנה לדמוקרטיה אלא חוסר היכולת לקבל החלטות. מתוך ראייתו את מצבה של ישראל, כמצב שבו הכרחי לקבל הכרעות גורליות, הוא מעדיף את הסיכונים האפשריים של ממשל נשיאותי על פני ודאות חוסר היכולת לקבל הכרעות בממשל הפרלמנטרי. פרופסור דרור אף מזכיר את השינוי בשיטת הבחירה לראשות הערים והמועצות המקומיות שנעשה באמצע שנות השבעים. במקום שיטה קואליציונית עברו הערים לבחירות בשני פתקים. לדבריו, התוצאה טובה יותר מאשר בשיטה הקודמת.
גם במסגרות ציבוריות אחרות, כמו תנועת האזרחים "ישראלים לשיטת הממשל" או תנועת לאו"ר עולה הקריאה לשינוי השיטה לעבר ממשל נשיאותי.
השיח האקדמי והמחקרי > התנגדויות לשינוי למשטר נשיאותי

חוקרי המכון הישראלי לדמוקרטיה, בראשותו של ד"ר אריק כרמון, סבורים כי משטר נשיאותי אינו הפתרון המתאים לישראל. לראיה, הם מצביעים על כך שרוב המדינות הדמוקרטיות המפותחות הן דמוקרטיות פרלמנטריות, פרט לארצות-הברית. לעומת זאת, רוב המשטרים הנשיאותיים לוקים בחוסר יציבות. לדעת חוקרי המכון, המשטר הנשיאותי סובל מכמה חסרונות מרכזיים:
חיזוק ראש הרשות המבצעת ללא חיזוק המפלגות והכנסת יוביל לחוסר משילות. הוכחה לכך היא הניסיון הכושל של הבחירה הישירה.
מוקד הלגיטימציה הדואלי עלול לגרום למצב של פרלמנט לעומתי.
הנשיא אינו תלוי באמון הרשות המחוקקת, מה שמחליש את אפקטיביות הפיקוח הפרלמנטרי.
תיפגע יכולת חברי הכנסת להשפיע על מדיניות הממשלה.
ממשלת שרים, הנושאת באחריות כלפי הנשיא, תהפוך לממשלת אומרי הן.
משטר נשיאותי הוא משטר של הכרעות רוביות ולא של פשרות. בחברה מקוטבת ומשוסעת כמו החברה הישראלית עלול הדבר לגרום לניכור של מיעוטים ושל מי שלא הצביעו עבור הנשיא.
מלבד המכון הישראלי לדמוקרטיה ישנם עוד כמה חוקרים המתנגדים לדגם הנשיאותי. כך למשל טען פרופסור שלמה אבינרי שמעבר לשיטה נשיאותית הוא רדיקלי מדי, משום שהוא מתעלם ממורכבות החברה הישראלית. מכאן מסקנתו היא כי יש לתקן את השיטה הקיימת. גם פרופסור אברהם דיסקין מהאוניברסיטה העברית מזהיר מפני כל שיטה שבה נבחר המנהיג ישירות על ידי העם. לדבריו, ארצות הברית היא היוצא מן הכלל, בעוד שמרבית המדינות שבחרו בממשל נשיאותי שילמו על כך בהפיכה צבאית או במלחמת אזרחים.
הנשיא לשעבר, משה קצב, הקים ב-2005 את ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל. הוועדה, אותה ניהל הפרופסור מנחם מגידור, הגישה את המלצותיה בינואר 2007. מסקנתה העיקרית הייתה שהנהגת ממשל נשיאותי דורשת תנאים מקדימים שאינם קיימים בישראל – חוקה ותרבות פוליטית. לכן המליצה הוועדה שלא להנהיג ממשל נשיאותי אלא לשפר את תפקוד הממשל הפרלמנטרי.
השיח האקדמי והמחקרי > הצעות לשינוי במסגרת השיטה הפרלמנטרית

המכון הישראלי לדמוקרטיה הוא תומך בולט בשינוי השיטה תוך שמירה על המסגרת הפרלמנטרית, והעלה מספר הצעות לתיקון השיטה הפרלמנטרית:
העלאת אחוז החסימה ל-3.25% (בוצע)
יצירת הגבלה בחוק על התפצלות סיעות לאחר הבחירות.
הגברת חובת הדיווח של שרים ועובדי ציבור כלפי הכנסת.
בחינת הנושא של בית מחוקקים שני (כמו באנגליה למשל).
החלת "החוק הנורווגי" שמחייב ח"כ שמתמנה לשר להתפטר מהכנסת (בוצע חלקית – תקף רק לכנסת ה-20 ורק לשלושת האישים הראשונים בכל סיעה).
הכנסת מרכיב אזורי לבחירות (אזור) כך שייווצר קשר בין הבוחר לנבחר.
שימוש בפתק הצבעה פתוח. שבו המצביעים בוחרים בפתק ההצבעה את חברי המפלגה שלטענתם צריכים להיכנס לבית הנבחרים.
הגדלת מספר חברי הכנסת: כדי שמטלות הפיקוח של הכנסת יהיו על הרבה יותר אנשים, וגם כדי לשמור על יחס ראוי שבין חברי הפרלמנט למספר התושבים במיוחד כאשר אין פרלמנטים אזוריים.
גוף נוסף שמקדם את סוגיית שינוי שיטת הממשל זה שנים רבות הוא המרכז הישראלי להעצמת האזרח. המרכז מציע חלופות לשיטת הממשל לשיפור להבטחת יציבות שלטונית בישראל באמצעות מחקר, הגשת הצעות חוק ולובי. המרכז מפעיל גם את הפורום לייצוב הממשל, שמקדם באופן סדיר את הסוגיה באמצעות קיום מפגשים עם בכירים בפוליטיקה הישראלית. המרכז גם השתתף בוועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל שהגישה המלצותיה בינואר 2007.
בנייר מדיניות של פורום קהלת הציעו החוקרים אברהם דיסקין ועמנואל נבון מספר שינויים בשיטת הבחירות והממשל. שתי מטרות העל של השינויים המוצעים הן: א. הגברת הייצוגיות של הבוחר, השפעתו על בחירת חברי הכנסת והגברת מחויבותם של חברי הכנסת כלפי הבוחרים. ב. חיזוק המשילות, הגברת יציבות הממשלה והקלה של תהליך ההרכבה שלה.
שתי ההצעות המרכזיות בנייר המדיניות הן:
יצירת אפשרות ל'ברית רב מפלגתית' לפני הבחירות. ברית זו תיחשב להסכם עודפים בין כלל המפלגות החברות בו, שיכלול גם מפלגות בברית שלא יעברו את אחוז החסימה. יושב ראש המפלגה הגדולה בברית יהיה מועמדה לראשות הממשלה. אם זכתה ברית (או מפלגה) ב-61 מנדטים ומעלה, יציג יושב ראש המפלגה הגדולה בברית את ממשלתו לכנסת, ללא צורך באישורה (עם זאת ניתן יהיה להפיל את הממשלה באמצעות הצעת אי-אמון קונסטרוקטיבית). אם לא זכתה אף ברית ב-61 מנדטים, יטיל הנשיא את מלאכת הרכבת הממשלה על יושב ראש המפלגה הגדולה בברית שזכתה במשותף למספר המנדטים הגדול ביותר, ובלבד שהברית זכתה לפחות ל-40 מנדטים.
אפשרות לפריימריז ביום הבחירות. מתן אפשרות למפלגה שתחפץ בכך, לקיים פריימריז לרשימת המפלגה ביום הבחירות, כך שמי שיצביע למפלגה יוכל לדרג את רשימתה בעת ההצבעה.
תוצאות לטווח הקצר ולטווח הארוך

בטווח הקצר, נפלו עד כה כל הצעות החוק הקוראות לשינוי שיטת הממשל עקב התנגדות הכנסת. מכיוון שתהליך זה החל רק בשנות ה-80 והוא עדיין בהתהוות, לא ניתן לחזות את השפעותיו לטווח ארוך.
ראו גם

שינוי שיטת הבחירות בישראל
שיטת בחירות
בחירות ארציות
בחירות בשיטה היחסית
לקריאה נוספת

רפאל לב-ארי, המנהיגים בנתיבים דמוקרטיים - הצעה לשינוי שיטת הממשל בישראל, רעיונות הוצאה לאור (2014). גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
אמנון רובינשטיין (עם אדם וולפסון), באין ממשלה - איך לתקן את קלקולי המשטר, הוצאת זמורה ביתן (2012).
ניר אטמור (בהנחיית אשר אריאן), שיטות לבחירת בתי נבחרים דמוקרטיים, ירושלים, הוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה (2010).
דורון, ג. (2006), משטר נשיאותי לישראל, ירושלים, הוצאת כרמל.
נויבגר, ב. (1998), כנסת מול ממשלה (יחידות 5-4), תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה.
קנצלר, ש. (1982), משטר חוקתי לישראל, תל אביב, הוצאת יסוד.
נבון, ע. (2017), חיזוק הדמוקרטיה בישראל - בלי שינוי השיטה, השילוח 5.
הערות שוליים

↑  נויברגר, 1998, ע' 9
↑  נויברגר, 1998, ע' 10
↑  היימין-רייש, 2009, "שובה של הבחירה הישירה?"
↑  דו"ח ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל,2007, ע'17
↑  דורון, 2006, ע' 164
↑  רובינשטיין, 2012
↑  רמון, 24/3/03, עמ' 13-14
↑  ליברמן ואחרים, 17/7/06, ע' 14
↑  רמון, 24/3/2003, סעיף 4א
↑  ליברמן ואחרים 17/7/06, סעיף 4
↑  רמון, 24/3/03, סעיף 21ד
↑  ליברמן ואחרים, 17/7/06, סעיף 29ג
↑  רמון, 24/3/03, סעיף 20ד
↑  ליברמן ואחרים, 17/7/06, סעיף 16ה
↑  רמון, 24/3/03, סעיף 13
↑  ליברמן ואחרים, 17/7/06, סעיף 25
↑  רמון, 24/3/03, סעיף 21א
↑  רמון, 24/3/03, סעיף 25
↑  ליברמן ואחרים, 17/7/06, סעיף 25ה
↑  ליברמן ואחרים, 17/7/06, סעיף 20
↑  ליברמן ואחרים, 17/7/06, סעיף 21א
↑  אדיר בנימיני, "הדרך לכנסת - מקורותיה של שיטת הבחירות בישראל", ישראל: ספרי ניב, תשפ"ב-2022, עמ' 124-114
↑  בן ששון ואחרים, 16/10/06, סעיף 1(2)א
↑  בן ששון ואחרים, 16/10/06, ע' 6
↑  בן ששון ואחרים, 16/10/06, סעיף 2(2)
↑  בן ששון ואחרים, 16/10/06, סעיף 1(1)
↑  בן ששון ואחרים, 16/10/06, סעיף 5(5)
↑  ברוורמן, ארדן ואיילון, 30/10/06, סעיף 2
↑  ברוורמן, ארדן ואיילון, 30/10/06, סעיף 1יא
↑  רביד,22/10/06
↑  בנגל ורביד, 15/10/06
↑  שומפלבי,9/11/06
1 2  זינו ושומפלבי, 9/11/06
1 2  בנדר, 15/7/07
↑  כספית, 13/2/09
↑  דורון, 2006, ע' 41
↑  דורון, 2006, ע' 313
↑  דורון, 2006, ע' 282
1 2 3  שלג, 26/4/04
1 2  רוזן, 7/10/05
↑  אתר "ישראלים לשיטת הממשל"
↑  שינוי שיטת הממשל באתר תנועת לאו"ר
↑  עמיתי המכון הישראלי לדמוקרטיה,"לא למשטר נשיאותי בישראל!", 18 באוקטובר 2006
↑  אבינרי,19/2/09
↑  דו"ח ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל,2007, ע' 7
↑  המועצה הציבורית של המכון הישראלי לדמוקרטיה:הכינוס הראשון, 6 - 7 יולי 2007, דגם המשטר הראוי לישראל,ע' 68
1 2  גדעון רהט ואסף שפירא, תשעה שיפורים בשיטת המשטר בישראל - ועוד אחד לשעת חירום, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, ‏6 במאי 2022
↑  אברהם דיסקין ועמנואל נבון, תיקונים בשיטת הבחירות והממשל: חיזוק המשילות והייצוגיות, פורום קהלת, כסליו תשעז - דצמבר 2016.
חנן אשל

| --- | --- |

 לידה:  25 ביולי 1958 ח' באב ה'תשי"ח רחובות, ישראל 
 פטירה:  8 באפריל 2010 (בגיל 51) כ"ד בניסן ה'תש"ע ירושלים 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  ישראל אפעל, דניאל שוורץ 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 תרומות עיקריות
 חקר כת ים המלח ומגילות מדבר יהודה
 
חנן אשל (ח' באב תשי"ח 25 ביולי 1958 – כ"ד בניסן ה'תש"ע 8 באפריל 2010) היה היסטוריון וארכאולוג בעל שם עולמי בתחום כת ים המלח, המגילות הגנוזות, מצדה ומרד בר כוכבא. אשל שימש כפרופסור מן המניין באוניברסיטת בר-אילן ובין השנים ה'תשס"ב–ה'תשס"ד, 2002–2004, כיהן כראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל והמכון לארכאולוגיה.
תולדות חייו

אשל נולד ברחובות לשולמית, בת למשפחת ריבלין הירושלמית, ופרופ' יעקב אשל, נכדו של אברהם-חיים שאג ולימים מראשי המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון באריאל והמרכז למחקר ופיתוח בתחום החקלאות.
למד בישיבה התיכונית אור עציון, ואת שירותו הצבאי עשה במסגרת הנח"ל, בגרעין מושב קשת שברמת הגולן, שם גם הכיר את אשתו אסתר אשל. לאחר השירות הצבאי היו השניים ממייסדי ההתנחלות עפרה שבהרי בנימין.
חנן אשל נפטר מסרטן בירושלים בכ"ד בניסן תש"ע בגיל 51, והובא למנוחות בקיבוץ מעלה החמישה.
פעילות אקדמית וארכאולוגית

תחילת עיסוקו של אשל בלימודי ארץ ישראל הייתה כשהדריך בבית ספר שדה עפרה שם הדריך עד ה'תשמ"ח 1988. בשנת ה'תשמ"ב 1982 פנה ללימודי ארכאולוגיה של תקופת בית ראשון ותולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת המוסמך שלו באוניברסיטה העברית עסקה בהקמתם המשוערת של המקדשים לאלוהי ישראל בבית אל ובשומרון לאחר חורבן בית ראשון.
בשנת ה'תשמ"ו, 1986 ניהל חפירה ארכאולוגית, ששינתה את המיקוד המדעי אותו בחר: החפירה התקיימה במערות כתף יריחו - שבצוק מול יריחו, ובמהלכה התגלו במערת אביאור תעודות ומכתבים משלהי התקופה הפרסית ומימי בר כוכבא. התגלית המפתיעה לימדה כי הידוע על ימי בר כוכבא אינו מספק תמונה שלמה, וכי יש עוד מה למצוא ולחקור. בעקבות כך החליט להתמחות בתקופת בית שני, וכתב את עבודת הדוקטורט שלו על השומרונים בתקופה הפרסית ובתקופה ההלניסטית.
במחקרים שפרסם טען שירושלים כלל לא נשלטה בידי מורדי בר כוכבא בעת המרד.
בראשית שנות האלפיים ניהל כמה חפירות בקומראן ובמערות אחרות במדבר יהודה, אליהן נמלטו פליטים יהודים בסוף מרד בר כוכבא. בספרו "מערות המפלט מתקופת מרד בר כוכבא" טבע את המונח מערות מפלט, שנועד להבדיל ממערכות המסתור של בר כוכבא, שבשפלת יהודה.
אשל היה מרצה ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן. בין השנים ה'תשס"ב-ה'תשס"ד, השנים 2002–2004, כיהן כראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה, סמוך למותו קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
פעילות אקדמית וארכאולוגית > פרשת מגילת ויקרא

בשנת ה'תשס"ה 2005 סיפר תלמידו של אשל, כי הוצגה בפניו מגילה, שכללה קטע מספר ויקרא מימי בר כוכבא. המגילה נמצאה כמה חודשים קודם לכן על ידי בדואים בנחל ערוגות, במערה בה נמצאו גם חרסים ואריגים מתקופת המרד. אשל פעל לרכישתה של המגילה במחיר 3,000 דולר, הנמוך בהרבה משוויה האמיתי, במימון אוניברסיטת בר-אילן. כשהדבר נודע, טענה רשות העתיקות כי אשל עבר על חוק העתיקות, כאשר לא דיווח על רכישת המגילה בתוך שבועיים. כן נטען כי סייע בידי שודדי עתיקות, ושיקר כאשר פרסם מאמר על המגילה בו טען שהמגילה אינה נמצאת ברשותו, בעוד שלמעשה כבר החזיק בה. אשל בתגובה טען כי לולא קנה את המגילה היא הייתה אובדת, ולבסוף העביר את המגילה לרשות העתיקות ללא תמורה. למרות זאת איימה הרשות להגיש תלונה במשטרה, אך הפרשה הסתיימה ללא כתב אישום.
פרסומים

אפרים שטרן וחנן אשל, ספר השומרונים, יד בן צבי, תשס"ב, מסת"ב 9652172316
חנן אשל, מגילות קומראן והמדינה החשמונאית, יד בן צבי, תשס"ד.
חנן אשל ודוד עמית, מערות המפלט מתקופת מרד בר כוכבא, תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ט 1998, ISBN 965902150X
חנן אשל ורועי פורת, מערות המפלט מתקופת מרד בר כוכבא: קובץ ב, ירושלים, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה : מרכז יסלזון לחקר תולדות ישראל לאור האפיגרפיה, תש"ע 2009, ISBN 9789652210784.
מדריכי כרטא:
מצדה: עלילת גבורה, ירושלים, תשס"ט, מסת"ב 9789652207647
עין גדי: נווה-מדבר ומסתור, ירושלים, תשס"ט, מסת"ב 9789652207654
קומראן, ירושלים, תשס"ט, מסת"ב 9789652207630
בנוסף פרסם כמאתיים מאמרים בכתבי עת וקבצים שונים, בהם:
חנן אשל, ‏לזיהויה של עפרה - עיר גדעון, קתדרה 22, ינואר 1982
חנן אשל, ‏המניין שנהג ביהודה במהלך מרד בר כוכבא, קתדרה 110, טבת תשס"ד
חנן אשל, תולדות התגליות הארכאולוגיות בקומראן, מגילות קומראן - מבואות ומחקרים א, יד יצחק בן-צבי, תשס"ט, עמ' 3 - 24 (מידע בקטלוג רמב"י)
רשימת המאמרים של חנן אשל באתר רמב"י
לקריאה נוספת

בועז זיסו ודוד עמית, "חנן אשל (2010-1958)", קדמוניות, 139, 2010, עמ' 59–60
יהודה שיפמן (אנ'), מרלין שיפמן, תרומתו של חנן אשל לחקר מגילות מדבר יהודה, מגילות י, תשע"ג, עמ' 7-11 (מידע בקטלוג רמב"י)
הערות שוליים

↑  דליה מזורי, נפטר הארכאולוג פרופ' חנן אשל, 9/4/2010, אתר nrg
↑  מאמרו של חנן אשל, הערות 9 ו-11 שם באסופת מאמרי התבוננות מחודשת על המרד.
↑  דנה איזנברג, חשד: ארכאולוג קנה מגילת "ויקרא" מגנבי עתיקות, 01/11/2005, אתר נענע10
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303707105171  BnF: cb144744060 (data)  GND: 141619848  ISNI: 0000 0000 8015 4229  LCCN: no96020001  NTA: 245560807  SUDOC: 073982644  VIAF: 24827205   WorldCat (עם VIAF): 24827205
השולחנות הגדולים בעולם

| --- | --- |

 תחום:  other voluntary membership organizations (France) 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1954–הווה (כ־71 שנים) 
 אתר רשמי
 
השולחנות הגדולים בעולם: מסורת ואיכות (בצרפתית: Les Grandes Tables du Monde: Traditions & Qualité) הוא ארגון שנוסד ב-1954 בידי קבוצת מסעדנים פריזאים במטרה לקדם את תחום הגסטרונומיה. הארגון מצרף לשורותיו את המסעדות המובילות בתבל ומוציא לאור מדי שנה מדריך הכולל את המסעדות החברות בארגון.
המסעדנים שהקימו את הארגון הם רמון אוליבר ממסעדת לה גראן ופור, קלוד טראי ממסעדת לה טור ד'ארז'אן, רנה לאסר ממסעדת לסר, אנדרה ורינה ממסעדת טייוואן, ז'אן ברנאגו ממסעדת פרונייה ולואי וודאבל ממסעדת מקסים.
ב-1957 החלו לקבל חברים חדשים, ב-1959 ז'אן קוקטו צייר תרנגול על מפת שולחן בלה גראן ופור, והציור נהפך לסמל הארגון.
נכון ל-2010 חברות בארגון 144 מסעדות מ-23 ארצות ברחבי תבל. הקריטריונים לקבלה הם שמים בבחירתם דגש על מסורת, הכוללת יציבות עסקית, מספר שנות פעילות, רוח המקום, שמירה על רמה אחידה במהלך השנים ויכולת הקולינארית. חלק נכבד מהמסעדות הן בעלות שניים ושלושה כוכבים במדריך מישלן האדום. פעם בשנה נערך כנס של כל המסעדות החברות בארגון. המדריך מופץ בחינם על ידי המסעדות החברות בארגון ב-150,000 עותקים. 
נשיא הארגון הנוכחי הוא מארק אברלין.
מסעדת מול ים מישראל חברה במדריך החל משנת 2003.
נשיאי הארגון
ז'אן ברנאגו 1972-1954
פול אברלין 1996-1972
ז'אן-קלוד ורינה 2001-1996
מארק אברלין - הנשיא הנוכחי
הערות שוליים

↑  רוי רגב, שבע בום: מסעדת מול ים במדריך הצרפתי, nrg‏, 24 במרץ 2009
אלה מושקוביץ-וייס

| --- | --- |

 לידה:  4 במאי 1964 (בת 60) ראשון לציון, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בוסטון 
 שפות היצירה:  עברית 
 
אלה מושקוביץ-וייס (נולדה ב-4 במאי 1964) היא סופרת ומחזאית ישראלית.
ביוגרפיה

אלה מושקוביץ-וייס נולדה בראשון לציון לנתן, מהנדס ייצור, ותמר, בת קיבוץ גבעת השלושה, מרצה לגאוגרפיה. בגיל 12 עברה עם משפחתה להתגורר בשכונת רמת חן שברמת גן, וסיימה את לימודיה התיכוניים בתיכון בליך בעיר. בעת שירותה הצבאי בצה"ל שימשה מושקוביץ-וייס כמדריכה במוזיאון ההגנה בתל אביב.
בשנים 1986–1988 למדה לתואר ראשון בספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנים 1989–1991 לתואר שני בתקשורת המונים באוניברסיטת בוסטון.
ספרה "לחווה לא הייתה אמא" זכה בפרס הקרן על שם יצחק לייב ורחל גולדברג.
מושקוביץ-וייס נשואה לד"ר דובי וייס, מומחה לטכנולוגיה חינוכית, ואם לשניים.
יצירותיה > ספרים

לחווה לא הייתה אמא (עורך: חיים פסח), הוצאת ידיעות ספרים, סדרת "קראתי", 2004 – קובץ סיפורים.
גם אתה יכול (עורך: חיים פסח), הוצאת ידיעות ספרים, סדרת "קראתי", 2006 – רומן חברתי עתידני המתרחש בישראל 2039.
מי המציא את האהבה (איור: דני קרמן), 2006 – ספר ילדים.
כתוב בים (עורכים: חיים פסח ואלי הירש), הוצאת חרגול/עם עובד, 2009 – רומן המתרחש בתל אביב בשנת 1950.
דברי הלילות, הוצאת ידיעות ספרים, 2011.
רגשות, הוצאת משכל ידיעות, 2015.
שיער כחול פרחים אדומים (אורכב 30.08.2018 בארכיון Wayback Machine) (עורך: חיים פסח), הוצאת ידיעות ספרים, סדרת "קראתי", 2018
יצירותיה > מחזה

קפיצה (עורך: חיים פסח; דרמטורגיה: פרופ' גד קינר; במאי: פרופ' שמעון לוי; מועלה בתיאטרון תמונע; מככבים: גד קינר וראודה מן סלימן, בתפקידי משנה: נילי סחר ורון בן אמוץ), 2009.
יצירותיה > סיפורים

קיר, ישראל היום, 2020
לקריאה נוספת

אריאל שנבל, יש לה אחות, על "כתוב בים" ספרה של אלה מושקוביץ-וייס, במוסף תרבות של מקור ראשון, 1 ביולי 2009.
יורם מלצר, "הנורמליות הטובה" על "לחווה לא הייתה אמא", מוסף שבת - ספרות וספרים - מעריב, 29 באוקטובר 2004.
נועה מנהיים, "פחות אבל כואב", תרבות ספרות עתון תל אביב, 15 באוקטובר 2004.
אבנר שץ, "השאיפה לפואנטה", המוסף לשבת - ספרות, ידיעות אחרונות, 15 באוקטובר 2004.
עמליה רוזנבלום, "בדרך אל עולם ללא שירה", מוסף ספרים, עיתון הארץ, 8 בפברואר 2006.