stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטרלינג נייט
הערות שוליים

↑  "Sterling Knight Twitter". Twitter. נבדק ב-1 ביולי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Sterling Knight biography and filmography | Sterling Knight movies". Tribute.ca. נבדק ב-2016-04-18.
↑  "7 Times Miley And Lilly Were The Truest Friends On 'Hannah Montana'". MTV News. נבדק ב-2016-04-18.
↑  "Sterling Knight - Starpulse.com". Starpulse. נבדק ב-2016-04-18.
↑  "Sterling Knight". www.listal.com. נבדק ב-2016-04-18.
↑  "17 Again and Let The Right One In: Two good films in one week". Mail Online. נבדק ב-2016-04-18.
↑  "Watch StarStruck () online - Amazon Video". www.amazon.com. נבדק ב-2016-04-18.
↑  Interview: Drew Ryan Scott – Episode no. 11 07/02 by Charicemania | Music Podcasts
↑  "Elle: A Modern Cinderella Tale". www.rottentomatoes.com. נבדק ב-2016-04-18.
↑  "Elle: A Modern Cinderella Tale". IMDb. נבדק ב-1 באפריל 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  TV.com. "So Random". TV.com. נבדק ב-2016-04-18.
↑  "Transit". www.rottentomatoes.com. 2012-05-11. נבדק ב-2016-04-18.
↑  "Interview: Sterling Knight on the Challenges of Acting and Why You Should Watch 'Melissa and Joey'". www.buddytv.com. נבדק ב-2016-04-18.
↑  "This. Now. - Check this out! The trailer for Hotwives of..." This. Now. נבדק ב-2016-04-18.
↑  Harvey, Dennis. "Film Review: 'Landmine Goes Click'". Variety (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2016-04-18.
↑  Staff, Hollywood.com (2015-06-07). "Crowded | Full Cast and Credits | 2016" (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2016-08-24.
↑  Bonner, Julie (24 בספטמבר 2009). "Production Has Begun on DCOM "Starstruck"". אורכב מ-המקור ב-2009-10-01. נבדק ב-5 ביוני 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   "Privileged", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑   "Landmine Goes Click", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑   "It Snows All The Time", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007406752605171  BNE: XX5140782  BnF: cb16248492p (data)  ISNI: 0000 0001 0787 7161  LCCN: no2010029296  MusicBrainz: 27cd4bc1-3ca2-4d42-958c-c0bf64b68865  NKC: osd2013768382  VIAF: 107450754   WorldCat (עם VIAF): 107450754
דודו אוואט

דוד (דודו) אוואט (נולד ב־17 באוקטובר 1977) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת השוער במספר מועדונים בליגה הישראלית ובספרד, והוא השוער שלזכותו מספר ההופעות הרב ביותר בנבחרת ישראל.
ביוגרפיה

נולד בישראל לוויליאם אוואט, יליד אלג'יריה, ולאנה לבית אלחדד, ילידת מרוקו. אוואט גדל והתחנך בנצרת עילית. החל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של הפועל נצרת עילית ובגיל 15 עבר למחלקת הנוער של מכבי חיפה, אך בעקבות התחרות הקשה עם שוער מוכשר נוסף של מחלקת הנוער, ניר דוידוביץ', החליט אוואט לעזוב, ושימש כשוער המחליף בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב.
בעונת 1997/1998 עבר להפועל חיפה. תחילה שימש כשוער המחליף של אבי פרץ, אך במהרה הפך לשוער הראשון ובעונתו השנייה בקבוצה זכה עמה באליפות ליגת העל, תחת הדרכתו של אלי גוטמן. בשנת 2001, עם ההידרדרות במצבה הכלכלי של הפועל חיפה ולאחר שדוידוביץ' נפצע, עבר אוואט למכבי חיפה וזכה עמה באליפות בעונתו הראשונה. בעונה שלאחר מכן היה שותף להופעה הראשונה של קבוצה ישראלית בשלב הבתים של ליגת האלופות. בהמשך העונה חלה ירידה משמעותית ביכולתו, ובמחזורים האחרונים, בעיצומו של המאבק על האליפות, ירד אוואט לספסל ובמקומו שיחק דוידוביץ' שחזר מפציעה. בסיום אותה עונה הפסידה חיפה את האליפות למכבי תל אביב בגלל הפרש שערים. אחד השערים הזכורים ביותר שספג באותה עונה היה שער עצמי מרגלי שחקן קבוצתו אלון חרזי במהלך משחק מול בית"ר ירושלים, לאחר שאוואט כשל בעצירת כדור חלש שחרזי מסר לעברו. השער הביא להפסדה של חיפה במשחק.
בעונת 2003/2004 עבר לראסינג סנטנדר מהליגה הספרדית שבה שיחק יוסי בניון. אוואט מחזיק בדרכון צרפתי ועל כן לא נחשב לשחקן זר, דבר אשר הקל את מעברו. בעונת 2005/2006 הפך אוואט לשוער הראשון של הקבוצה ולאחד השוערים המצטיינים בליגה. בשתי העונות הראשונות בספרד זכה אוואט פעמיים ברציפות בתואר השחקן המצטיין של מחוז קנטבריה, כשביצועיו עזרו להישארותה של קבוצתו ראסינג סנטנדר בליגה הספרדית הראשונה. אוואט אף מונה לקפטן הקבוצה.
ב-9 באוגוסט 2006 חתם בדפורטיבו לה קורוניה לארבע שנים. בעונת 2006/2007 הוא דורג שני בדירוג השוערים.
בינואר 2008 אירעה תקרית אלימה בין אוואט לשוער השני של לה קורוניה, גוסטבו מונואה, לאחר שאוואט אמר בתקשורת כי לדעתו הוא ראוי לשחק כשוער הראשון בקבוצה. בתגובה שלח מנואה אגרוף לפניו של אוואט בסיום אימון הקבוצה, שבעקבותיו נזקק אוואט לתפרים מתחת לעינו. לאחר האירוע הושעו שני השוערים, אך לאחר כחודש הורשו לשוב להתאמן עם הקבוצה. בזמן השעייתם פתח בהרכב השוער הצעיר פבריסיו, שוערה של קבוצת המילואים של לה קורוניה. בתקופה זו ספגה הקבוצה הפסדים שסיבכו אותה בתחתית הליגה הספרדית. אוואט חזר לבסוף לשער והציג יכולת גבוהה שסייעה לקבוצה להישאר בליגה.
למרות היכולה הטובה, ביולי 2008 החליטה דפורטיבו לה קורוניה לנפות את אוואט מהסגל, ובעונת 2008/2009 לא שותף באף משחק במדי לה קורוניה. בינואר 2009 עבר אוואט למיורקה, בה חתם על חוזה עד לשנת 2012, וסייע לקבוצה לשרוד בליגה.
בעונת 2009/2010 הגיעה מיורקה למקום החמישי בליגה הספרדית, כשאוואט היה מהשחקנים הבולטים בקבוצה, שספגה יותר שערים רק משלוש מובילות הליגה. השתתפותה של מיורקה בליגה האירופית בעונה שלאחר מכן בוטלה בשל חובות הקבוצה שלא נפרעו.
בתום עונת 2012/2013 ירד אוואט עם מיורקה לליגה השנייה בספרד, ובעונה שלאחר מכן שותף בשמונה משחקים בלבד בליגה השנייה, שכן את מקומו תפס רובן מיניו שהובא עוד לפני כן מברצלונה אתלטיק.
ב-8 באוגוסט 2014 הודיע אוואט על פרישה ממשחק פעיל, בגיל 36 ו-9 חודשים.
ביוגרפיה > מחלוקת יום כיפור

בראיון לעיתון "אס" הספרדי, בשנת 2006, נשאל אוואט על המשמעות של יום כיפור בתרבות היהודית, ושאלות כלליות לגבי איסורי החג. הוא ציין כי הדת היהודית אוסרת משחק כדורגל בחג זה, אך ציין כי אם ייאלץ לשחק עם קבוצתו נגד ריאל סוסיאדד, במשחק בספטמבר 2006, הוא יעשה זאת. הערותיו עוררו סערה בישראל, וחבר הכנסת יעקב מרגי מש"ס, אף קרא להרחיק את השחקן מהנבחרת. יו"ר התאחדות הכדורגל יצא להגנתו.
עם זאת, בספטמבר 2010 החליט אוואט שלא לשחק מול אוססונה, מכיוון שהמשחק אמור היה להתחיל 18 דקות לפני סיום יום הצום היהודי.
ביוגרפיה > התמודדות עם אנטישמיות

במהלך הקריירה באירופה, עמד אוואט מספר פעמים מול אנטישמיות מצד אוהדים. דוגמה ידועה היא במשחקה של קבוצתו מיורקה נגד אוססונה בשנת 2009, כאשר מיורקה ניצחה 0–1, בזכות בלימות רבות של השער על ידי השוער אוואט. בכל בלימת שער ובכל נגיעה בכדור שרו אוהדי אוססונה "יהודי ממזר" לעברו, אף על פי שקיבלו אזהרות על כך לפני ובמהלך המשחק ולמרות קנס כספי שקיבלו בסופו. קריאות דומות התקבלו אף במשחקים נוספים של אוססונה כנגד אוואט וקבוצתו.
ביוגרפיה > במדי נבחרת ישראל

לזכותו של אוואט 12 הופעות בנבחרת הצעירה של ישראל, וב-20 באוקטובר 1999 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל הבוגרת, במשחק מול נבחרת ספרד במסגרת מוקדמות יורו 2000.
בקמפיין מוקדמות מונדיאל 2006 שיחק אוואט ב-4 משחקים במדי הנבחרת (לאחר שניר דוידוביץ' נפצע) והפגין יכולת טובה. בספטמבר 2005 חזר דוידוביץ' מפציעה ושניהם ראו את עצמם כראויים לאפודת השוער הראשון במשחק המכריע מול נבחרת שווייץ. בסופו של דבר העדיף המאמן אברהם גרנט את דוידוביץ', ואוואט בתגובה עזב את מחנה הנבחרת לאחר המשחק וחזר לספרד, מותיר את הנבחרת רק עם דוידוביץ' כשוער מול נבחרת איי פארו (משחק שהתנהל 4 ימים מאוחר יותר). בעוד העיתונות דיווחה שאוואט נטש את הנבחרת בזעם תוך הטחת קללות כנגד גרנט במחאה על כך שבחר בדוידוביץ', גרנט ואוואט הכחישו את הדברים ואמרו שאוואט ביקש מגרנט לשחררו כדי שלא יפגע מעמדו בסנטאנדר ושגרנט נתן לכך את אישורו.
במוקדמות יורו 2008, תחת דרור קשטן כמאמן, שיחק אוואט כשוערה הראשון של הנבחרת, ולאחר מכן החזיק בתפקיד זה גם במוקדמות מונדיאל 2010, מוקדמות יורו 2012 ומוקדמות מונדיאל 2014. ב-15 באוקטובר 2013 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק מול צפון אירלנד, ובסך הכול לזכותו 78 הופעות במדים הלאומיים, שיא הופעות לשוער בנבחרת ישראל.
ביוגרפיה > לאחר הפרישה ממשחק פעיל

ב-2014, לאחר פרישתו ממשחק פעיל, מונה לג'נרל מנג'ר במיורקה, ונכנס למשא ומתן על רכישת הקבוצה במשותף עם אנשי עסקים נוספים. לבסוף לא נחתמה עסקת רכישת המועדון, וב-5 באוקטובר 2014 התפטר אוואט מתפקידו במיורקה. מ-2016 הוא עוסק בנהול אישי ובייצוג שחקני כדורגל בסוכנות הכדורגל "Sports Player International", שהוא מבעליה.
נמנה בין מייסדי מפלגת "גשר" בראשות אורלי לוי-אבקסיס, אולם לאחר הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, הרבה לתמוך בבנימין נתניהו ולבקר את המתנגדים לו.
אוואט גרוש ואב לשתי בנות ובן. בסוף 2021 התארס לחברתו מזה ארבע שנים, אביגיל, אך הם נפרדו מעט מאוחר יותר. אוואט הוא בן דודו של מאמן הכדורגל רוני אוואט.
אוואט השתתף בהישרדות VIP עונה 4, והיה למודח החמישה עשר ביום ה-34. בנוסף משמש כיום כפרשן בערוץ הספורט, בעיקר במשחקי ליגת האלופות.
ב-15 באוגוסט 2023 הצטרף אוואט לחבר הפאנליסטים בתוכנית הפטריוטים בערוץ 14.
תארים

אליפות: 1998/1999
גביע הטוטו: 2000/2001
אליפות: 2001/2002
גביע הטוטו: 2002/2003
הערות שוליים

↑  אבי שילון, לה קורוניה‏, תשאלו את דודו: ראיון עם דודו אוואט, באתר וואלה, 3 בנובמבר 2006
↑  Awat Sparks Storm With Decision to Play on Yom Kippur, הארץ, 22.9.2006. (באנגלית)
↑  מיקי שגיא, דודו אוואט: "אשחק עם לה קורוניה ביום כיפור", באתר ynet, 21 בספטמבר 2006
↑  Israeli Goalkeeper says no to playing on Yom Kippur, ערוץ הספורט info-livetv-english, ‏, 6.10.2010
↑  קריאות אנטישמיות לעבר אוואט: "יהודי ממזר", באתר ONE‏, 14 בדצמבר 2009
↑  אופיר סער‏, סוף מלכות דוד: מה תרם דודו אוואט לנבחרת ישראל?, באתר וואלה, 26 במרץ 2013
↑  דודו אוואט: "אעזור למאיורקה, ויהי מה", באתר וואלה, 11 באוגוסט 2014
↑  שרון דוידוביץ', החיים החדשים של דודו אוואט, באתר ynet, 24 במרץ 2016
↑  אבישי גרינצייג, ‏אלו מייסדי מפלגת "גשר" של אורלי לוי-אבקסיס, באתר מעריב אונליין, 26 בדצמבר 2018
↑  מערכת ONE, ‏אוואט: נתניהו נרדף, עוד נבכה שהוא ירים ידיים, באתר ONE‏, 14 באוקטובר 2020
↑  מערכת ONE, ‏אוואט ביקר את אבידר, חבר הכנסת עקץ בחזרה, באתר ONE‏, 29 באוגוסט 2020
↑  מערכת ONE, ‏דודו אוואט נגד בוגי יעלון: מי הדיקטטורים?, באתר ONE‏, 15 בנובמבר 2020
↑   עירד צפריר, רוני אוואט: "השאיפות שלנו יהיו להשתלב בפלייאוף העליון בליגת העל", באתר הארץ, 29 באפריל 2016
↑  תום נחום, ערוץ 14 והפטריוטים בחיזוק משמעותי: זה המצטרף החדש לינון מגל, באתר אייס, 15 באוגוסט 2023
מושבת ניו הייבן

| --- | --- |
דגל

 
 מפה של המושבות קונטיקט, ניו הייבן וסייברוק
 ממשל
 עיר בירה:  ניו הייבן
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1638 
 תאריכי פירוק:  1665 
 ישות יורשת:   מושבת קונטיקט    פרובינציית ניו יורק    פרובינציית פנסילבניה    פרובינציית ניו ג'רזי
 
מושבת ניו הייבן הייתה מושבה אנגלית קטנה במושבת קונטיקט מ-1638 עד 1664, עם מאחזים בניו יורק, ניו ג'רזי, פנסילבניה ודלאוור.
ההיסטוריה של המושבה הייתה סדרה של אכזבות וכישלונות. הבעיה החמורה ביותר הייתה שלמושבת ניו הייבן מעולם לא היה אמנה שמעניקה לה בעלות חוקית להתקיים. למושבה הגדולה והחזקה יותר של קונטיקט מצפון הייתה אמנה. מנהיגיה של ניו הייבן היו אנשי עסקים וסוחרים, אך הם מעולם לא הצליחו לבנות מסחר גדול או רווחי מכיוון שהבסיס החקלאי שלהם היה דל, החקלאות באדמה הסלעית הייתה קשה והמיקום היה מבודד.
אוליבר קרומוול המליץ לכל המתיישבים בניו הייבן להגר לאירלנד או לטריטוריות ספרדיות שהוא תכנן לכבוש, אך הפוריטנים של ניו הייבן היו מחויבים לארצם החדשה. הערים במושבה ניו הייבן הצטרפו למושבת קונטיקט ב-1664. לאחר מכן היא הפכה לעיר ניו הייבן, ממנה פוצלו מאוחר יותר עיירות מודרניות אחרות באזור ניו הייבן.
ייסוד

בשנת 1637, קבוצה של סוחרים לונדונים ומשפחותיהם עברה לבוסטון מתוך כוונה להקים יישוב חדש. המנהיגים היו ג'ון דבנפורט, שר פוריטני, ותאופילוס איטון, סוחר עשיר שהביא 3,000 ליש"ט למיזם. לשניהם היה ניסיון בהתאמת כלי שיט עבור חברת מפרץ מסצ'וסטס. שתי הספינות שהם שכרו הגיעו לבוסטון ב-26 ביוני 1637. הם למדו על האזור שמסביב לנהר קוויניפיאק ממיליציות שלחמו במלחמת פקווט, אז איטון הפליג לצפות באזור בסוף אוגוסט. האתר נראה אידיאלי למסחר, עם נמל טוב השוכן בין בוסטון לעיר ההולנדית ניו אמסטרדם במנהטן וגישה טובה לפרוות של יישובי עמק נהר קונטיקט, הרטפורד וספרינגפילד.
איטון חזר לבוסטון, והשאיר שבעה אנשים להישאר במהלך החורף ולעשות הכנות לקראת הגעתם של שאר חברי הקבוצה. רוב המתיישבים נחתו ב-14 באפריל 1638, ומנו כ-250 איש, עם תוספת של כמה ממסצ'וסטס. מספר בתי המגורים המוקדמים היו מערות או "סלרים", חלקם תת-קרקעיים וחצובים בגבעות.
למתיישבים לא היה אמנה רשמית. צ'נינג אומר שהם היו פולשים, בעוד שאטווטר סבור שרכישת קרקע מהילידים המקומיים בוצעה זמן מה לפני הגעתם באפריל, אם כי לא נחתם שטר כתוב עד 24 בנובמבר 1638. שטר שני נעשה ב-11 בדצמבר 1638 לשטח מצפון לרכישה הראשונה. שטר הקניין האינדיאני של Wepowauge (מילפורד) סוכם ב-12 בפברואר 1639, וזה של Menunkatuck (גליפורד) ב-29 בספטמבר 1639.
ויליאם פק (1601–1694) היה אחד הבעלים המקוריים של ניו הייבן בשנת 1638, החתימה שלו הודבקה להסכם היסודי או החוקה מיום 4 ביוני 1639, לממשלת מושבת אינפנט. אומרים שזו הייתה אחת הדוגמאות הראשונות בהיסטוריה של חוקה כתובה המארגנת ממשלה ומגדירה את סמכויותיה.
הסכם יסוד

ב-25 באוקטובר 1639, אימצו המתיישבים "הסכם יסוד" לממשל עצמי, בין היתר כתוצאה מפעולה דומה במושבת קונטיקט. על פי תנאיו, הוקם בית משפט המורכב מ-16 בורגנים, כלומר אזרחים מצביעים, כדי למנות שופט ופקידים ולנהל את עסקי המטע. הבוחרים הכשירים היחידים היו "שותלים" שהיו חברים ב"אחת מהכנסיות המאושרות של ניו אינגלנד". זה לא כלל משרתים חוזיים, תושבים ארעיים ואנשים ארעיים, שנחשבו כחסרי עניין קבוע בקהילה.
עוד הם קבעו "שדבר אלוהים יהיה הכלל היחיד שיש לטפל בו בהסדרת ענייני השלטון במטע הזה". תאופילוס איטון נבחר לשופט הראשון. מכיוון שהתנ"ך אינו מכיל התייחסות למשפט על ידי חבר מושבעים, המתיישבים חיסלו אותו והשופט ישב בפסק הדין.
המנהיגים ניסו מפעלי סחורה רבים, אך כולם נכשלו. הרבה מהכסף נכנס לספינה גדולה שנשלחה ללונדון ב-1646, עם 5,000 פאונד במטען של עורות, תבואה ובונה. הכסף מעולם לא הגיע. השר דבנפורט היה אינטלקטואל בעל השכלה באוקספורד, והוא הקים בית ספר תיכון, Hopkins School, כצעד לקראת הקמת קולג'. מכללת ייל נפתחה בשנת 1701, זמן רב לאחר מותו.
הקמת מושבת ניו הייבן

במושבה היו עד מהרה יישובים שכנים שהוקמו על ידי קבוצות אחרות של פוריטנים מאנגליה. עיירות עצמאיות נוספות (הנקראות מטעים) הוקמו בצמוד למושבת ניו הייבן. מילפורד וגילפורד הוקמו ב-1639, וסטמפורד ב-1640. סאות'הולד על המזלג הצפוני של לונג איילנד הוקמה על ידי מתיישבים מניו הייבן בשנת 1640. בסביבות 1640, הסוכנים רוברט פייק ודניאל פטריק קנו את גריניץ', קונטיקט בשם המושל תאופילוס איטון עבור מושבת ניו הייבן. בעקבות התככים של המושל ההולנדי פיטר סטיובסנט, התושבים הראשונים התקוממו עם ההולנדים.
ב-23 באוקטובר 1643, בהקשר של הקמת הקונפדרציה של ניו אינגלנד, המורכבת ממושבות מפרץ מסצ'וסטס, פלימות' וקונטיקט, לפעולה צבאית משותפת נגד איומי תקיפה של ילידים, מטעי ניו הייבן ויישובי הבת שלו, סטמפורד וסאות'הולד בלונג איילנד, שולבו עם הערים העצמאיות מילפורד וגילפורד ונקראו מושבת ניו הייבן שהצטרפה אז לקונפדרציה. העיירה ברנפורד יושבה בשנת 1644 על ידי תושבים מוות'רספילד, קונטיקט, שלא היו מרוצים מהשלטון התאוקרטי שם. הם הצטרפו למושבת ניו הייבן. איטון שימש כמושל המושבה החדשה עד מותו ב-1658.
ניו ג'רזי, פילדלפיה והאוקיינוס השקט

בשנת 1641, המושבה תבעה את האזור שהוא כיום דרום ג'רזי ופילדלפיה לאחר שרכשה אדמה מדרום לטרנטון לאורך נהר דלאוור משבט לנאפי. קייפ מאי, ניו ג'רזי וסיילם, ניו ג'רזי היו בין הקהילות שנוסדו.
ההסכם עם הלנאפי לא הציב שום מגבלה מערבה על הקרקע שממערב לדלאוור, מה שהפך לבסיס המשפטי לטענה של קונטיקט "מים אל ים" של בעלות על כל הקרקעות משני צדי דלאוור מהאוקיינוס האטלנטי ועד האוקיינוס השקט. זה הכין את הבמה למלחמת פנמיט-יאנקי שהתרחשה 150 שנה מאוחר יותר.
בשנת 1642, 50 משפחות על ספינה בראשות ג'ורג' למברטון התיישבו בשפך נהר שוילקיל כדי להקים את עמדת המסחר במה שהיא היום פילדלפיה. ההולנדים והשוודים שכבר היו באזור שרפו את הבניינים שלהם, ובית משפט בשוודיה החדשה הרשיע את למברטון ב"הסגת גבול, קשירת קשר עם האינדיאנים". מושבת ניו הייבן לא זכתה לתמיכה כלשהי מפטרוני ניו אינגלנד שלה, והמושל הפוריטני ג'ון וינתרופ העיד ש"מושבת דלאוור" "התמוססה" בגלל "מחלה ותמותה".
ספינת הרפאים

בתחילה היו למושבה רק ספינות המסוגלות לשייט בחוף, והסחר עם אנגליה נעשה באמצעות מושבת מפרץ מסצ'וסטס כמתווכת. בשנת 1645 בנתה המושבה ספינה שתשייט באוקיינוס בהדחק של 80 טון והוצבה תחת קפטן ג'ורג' למברטון מניו הייבן, ג'נטלמן סוחר וקפטן ימי מלונדון. הוא ואחרים ניסו להקים התיישבות בדלאוור, אך נתקלו בהתנגדות השוודים שהתיישבו שם. הוא היה אחד המייסדים המקוריים של המושבה של ניו הייבן. הוקצתה לו קרקע והיו בבעלותו מעל 266 דונם. קפטן למברטון ואחרים מניו הייבן בנו את אחת הספינות הראשונות מניו אינגלנד עבור מיזם מסחרי לאיי הודו המערבית. האסון בפילדלפיה, בשילוב עם טביעת הספינה האטלנטית היחידה שלה, החלישו את עמדת המשא ומתן העתידית של המושבה ניו הייבן.
הספינה נעלמה ב-1646, וגורלה הוא הנושא של שירו של הנרי וודסוורת' לונגפלו משנת 1847 "ספינת הרפאים". לפי שירו של לונגפלו, הספינה הופיעה באופק בעקבות מטר רעמים של יוני סמוך לשקיעה שישה חודשים לאחר שנעלמה. על החוף נאמר כי זיהו את חבריהם על הסיפון. לאחר מכן נראה היה כי תרני הספינה נשברים, הספינה התגלגלה, הנוסעים הושלכו לים והספינה התהפכה. השיר מסכם שהחזון נשלח כדי "להשקיט את רוחם הסוערת" והאירוע סגר את העיירה.
מרדף אחר שופטי הרוצחים

איטון נשאר כמושל עד מותו ב-1658, כאשר מנהיגות המושבה ניתנה לפרנסיס ניומן, ואחריו ויליאם ליט ב-1660.
בשנת 1661, השופטים שחתמו על צו המוות של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה בשנת 1649 נרדפו על ידי צ'ארלס השני. שניים מהשופטים, קולונל אדוארד ווילי וקולונל וויליאם גופה נמלטו לניו הייבן כדי לחפש מקלט מכוחות המלך, וג'ון דוונפורט סידר להם מחבוא בגבעות מצפון-מערב לעיר. לכאורה הם מצאו מקלט במערת שלושת השופטים, תצורת סלע בפארק ווסט רוק שכיום נושאת סמן היסטורי בשמם. השופט ג'ון דיקסוול הצטרף אליהם במועד מאוחר יותר.
מיזוג עם מושבת קונטיקט

ניו הייבן הייתה זקוקה בדחיפות לצ'רטר מלכותי, אבל המושבה יצרה אויבים בלונדון על ידי הסתרה והגנה על שופטי הרוצחים. תחרות לא פשוטה שלטה ביחסים של ניו הייבן עם ההתיישבויות הגדולות והחזקות יותר של נהר קונטיקט שבמרכזן הרטפורד. ניו הייבן פרסמה קוד משפטי שלם בשנת 1656, אך החוק נותר ממוקד מאוד בכנסייה. ההבדל העיקרי בין המושבות ניו הייבן לקונטיקט היה שמושבת קונטיקט אפשרה לכנסיות אחרות לפעול על בסיס "התנגדות מפוכחת", בעוד שמושבת ניו הייבן אפשרה רק לכנסייה הפוריטנית להתקיים. צ'רטר מלכותי הונפק לקונטיקט ב-1662, שסיים את תקופתה של ניו הייבן כמושבה נפרדת, ועיירותיה אוחדו לממשלת קונטיקט ב-1664.
גורמים רבים תרמו לאובדן העצמאות של ניו הייבן, כולל אובדן המושל החזק ביותר שלה באיטון, האסונות הכלכליים של אובדן הספינה היחידה שלה היוצאת לאוקיינוס, אסון פילדלפיה ומקרה הרצח.
ניוארק

קבוצה של מתיישבים בניו הייבן בראשות רוברט טריט ואחרים עברה להקים קהילה חדשה בניו ג'רזי בשנת 1666, בשאיפה לשמור על האקסקלוסיביות הדתית והתאוקרטיה הפוריטנית שאבדה עם מיזוגה של מושבת ניו הייבן עם מושבת קונטיקט הליברלית יותר. טריט רצה לקרוא לקהילה החדשה על שם מילפורד, קונטיקט. עם זאת, אברהם פירסון דחף לקהילה החדשה את השם "ניו ארון" או "ניו וורק", אשר התפתח לשם ניוארק, ניו ג'רזי.
קיילב סטרונג

קיילב סטרונג (באנגלית: Caleb Strong‏; 9 בינואר 1745 – 7 בנובמבר 1819) היה עורך דין, פוליטיקאי ואב מייסד אמריקאי שכיהן כמושל מסצ'וסטס השישי והעשירי בין השנים 1800 ל-1807, ושוב מ-1812 עד 1816. הוא סייע בניסוח חוקת מדינת מסצ'וסטס בשנת 1779 ושימש כסנאטור מדינה ובמועצת מושל מסצ'וסטס לפני שנבחר לסנאט הראשון של ארצות הברית. כחבר מוביל במפלגה הפדרליסטית של מסצ'וסטס, הצלחתו הפוליטית עיכבה את דעיכת הפדרליסטים במסצ'וסטס.
עורך דין מצליח של נורת'המפטון לפני 1774, סטרונג היה פעיל פוליטית במטרת המורדים במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית. הוא מילא תפקיד משפיע בפיתוח חוקת ארצות הברית בוועידת פילדלפיה משנת 1787, וכסנאטור אמריקאי, בהעברת התיקון ה-11 שלה. הוא גם מילא תפקיד מוביל בהעברת חוק המשפטים משנת 1789, שהקים את מערכת המשפט הפדרלית.
מיומן במתן הסכסוך הפוליטי הקשה לפעמים בין פדרליסטים ודמוקרטים-רפובליקנים במסצ'וסטס, הוא ניווט את המדינה לכיוון פדרליסטי במהלך השנים הראשונות של המאה ה-19, כאשר שאר המדינה הפכה יותר ויותר רפובליקנית. למרות שביקש לפרוש מהפוליטיקה לאחר שהפסיד במרוץ המושל של 1807, פרוץ מלחמת 1812 החזירה אותו ללשכת המושל כיריב מחויב למלחמה. הוא סירב לבקשות של צבא ארצות הברית שמיליציות המדינה יועברו לפיקוד הצבא ובשנת 1814 ביקש לערב את מושל נובה סקוטיה, ג'ון קופ שרברוק, בשיחות שלום. ההגנה החלשה של הממשלות והממשלות הפדרליות על הגבול הצפוני של מסצ'וסטס בתקופת כהונתו של סטרונג תרמה למסע המוצלח למדינה של מיין, שהוענק לה ב-1820.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קיילב סטרונג נולד ב-9 בינואר 1745 בנורת'המפטון, אחת הערים העיקריות של מחוז המפשייר על נהר קונטיקט בפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס. הוריו היו פיבי לימן סטרונג וקיילב סטרונג, האחרון צאצא למתיישבים מוקדמים של מסצ'וסטס כמו ג'ון סטרונג, מהגר מ-1630 למסצ'וסטס שהיה ממייסדי נורת'המפטון והזקן הראשי של הכנסייה במשך שנים רבות.  קיילב היה בנם היחיד. הוא קיבל את השכלתו המוקדמת מהכומר סמואל מודי ונכנס למכללת הרווארד ב-1760, וסיים את לימודיו כעבור ארבע שנים בהצטיינות גבוהה. זמן קצר לאחר מכן הוא לקה באבעבועות שחורות, אשר עיוור אותו באופן זמני ומנע ממנו לעסוק בלימודי משפטים במשך מספר שנים. הוא למד משפטים אצל ג'וזף האולי, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1772, והחל לעסוק בעריכת דין בנורת'המפטון. האולי היה גם מנטור פוליטי, שעיצב את השקפותיו של סטרונג על היחסים בין המושבות ובריטניה.
ביוגרפיה > המהפכה האמריקאית

סטרונג והאולי נבחרו שניהם לקונגרס הפרובינציאלי של מסצ'וסטס ב-1774. כאשר פרצה מלחמת העצמאות בשנת 1775, סטרונג לא היה מסוגל לשרת בצבא בגלל הראייה הפגומה שלו, אבל הוא היה פעיל בעניין הפטריוטי. הוא שירת בוועדת הבטיחות של נורת'המפטון ובמשרדים מקומיים אחרים, אך סירב לשירות בקונגרס הקונטיננטלי. הוא היה ציר לוועידה החוקתית של מסצ'וסטס ב-1779 ונבחר לוועדה שניסחה את חוקת המדינה, שאושררה ב-1780. לאחר מכן כיהן במועצת המושל הראשונה ובסנאט המדינה מ-1780 עד 1789.
העיסוק המשפטי של סטרונג שגשג במהלך שנות המלחמה הסוערות והיה אחד המצליחים ביותר במחוז המפשייר. הוא הפך לשופט של בית המשפט לתביעות נפוצות בשנת 1775 ומונה לפרקליט המחוזי של מחוז המפשייר בשנה שלאחר מכן, תפקיד בו כיהן עד 1800. יותר מפעם אחת הוצע לו מקום בבית המשפט העליון במדינה אך דחה את התפקיד בשל שכרו הלקוי. סטרונג תואר על ידי בן התקופה כמפורט בקפדנות בהכנת הניירת המשפטית שלו וכעורך דין משכנע כאשר דיבר עם חבר מושבעים.
בשנת 1781 היה סטרונג אחד מעורכי הדין (אחר היה עורך דין מווסטר והתובע הכללי של ארצות הברית לעתיד לוי לינקולן האב) שעבד על שורה של תיקים משפטיים סביב קוק ווקר, עבד לשעבר המבקש לתבוע את חירותו. אחד המקרים, חבר העמים של מסצ'וסטס נגד נתנאל ג'ניסון, קבע בתוקף שעבדות אינה עולה בקנה אחד עם חוקת המדינה החדשה.
ביוגרפיה > ועידת פילדלפיה וסנאטור ארצות הברית

סטרונג נבחר כציר לוועידת פילדלפיה שניסחה את חוקת 1787. סטרונג, פדרליסט מחויב, התנגד לרעיון של חבר האלקטורים כאמצעי לבחירת הנשיא, במקום זאת תמך ברעיון שהבית המחוקקים צריך לבחור בו. למרות שבהתחלה הוא התנגד להצעות שמספר הסנאטורים צריך להיות שווה לכל המדינות, הוא שינה את דעתו בסופו של דבר, ואיפשר את העברת הפשרה של קונטיקט. כדי למתן את כוחן של המדינות, הוא הציג שפה המחייבת את חקיקת המס שמקורה בבית הנבחרים. מחלת אשתו אילצה אותו לחזור למסצ'וסטס לפני השלמת העבודה, ולכן הוא לא חתם על המסמך. הוא היה תומך קולני באימוצה על ידי אמנת האשרור של המדינה.
כאשר החוקה נכנסה לתוקף ב-1789, סטרונג נבחר על ידי בית המחוקקים של המדינה לכהן בסנאט של ארצות הברית, יחד עם טריסטראם דלטון. בתור מה שידוע כיום כסנאטור מכיתה 2 הוא עמד לבחירה מחדש ב-1792, כאשר נבחר שוב. הוא היה אחד המנסחים העיקריים של חוק המשפטים משנת 1789, שכונן את בתי המשפט הפדרליים. הוא גם היה שותף ב-1793 וב-1794 בפיתוח והעברת התיקון ה-11 לחוקת ארצות הברית על ידי הקונגרס. צעד זה נחקק בתגובה ל-Chisholm v. Georgia, החלטת בית המשפט העליון שבה תבע אדם פרטי את מדינת ג'ורג'יה. התיקון הרחיב את החסינות הריבונית של מדינות להגביל תביעות נגדן מצד אנשים פרטיים ממדינות אחרות.
סטרונג היה גם אחד מקבוצה קטנה של סנאטורים ששכנעו את הנשיא ג'ורג' וושינגטון ב-1794 שיש לשלוח שליח מיוחד לבריטניה על מנת למנוע מלחמה, וששיכנע את ג'ון ג'יי לקבל את התפקיד הזה. ג'יי בסופו של דבר ניהל משא ומתן על מה שנודע כ"הסכם ג'יי", שפתר מספר סוגיות בין שתי המדינות, אך גם הכעיס את הנהגת צרפת המהפכנית וזכה להרבה סלידה, ביקורת והתנגדות מצד הרפובליקנים. סטרונג התפטר ממושבו ב-1796 וחזר לחיים הפרטיים בנורת'המפטון.