ויליאם בראונלו
ביוגרפיה > ראשית פעילותו כבעל עיתון

בראונלו החל את דרכו בעסקי העיתונים במהלך 1838 כתיבה עבור Elizabethton Republican and Manufacturer's Advocate, בתחילה תחת העורך שלו ויליאם גוט. העיתון השבועי הזה של אליזבתטון קידם את הפוליטיקה הוויגית, וכאשר בראונלו קודם מאוחר יותר כעורך, היו ל-Elizabethton Republican and Manufacturer's Advocate כשלוש מאות מנויים והוא היה קשור קשר הדוק עם מייסון ר. ליון.
ההיסטוריון סטיבן אש טוען:
מה שגרם לבראונלו להתבלט היה, יותר מכל דבר אחר, הלשון והעט שלו. במהלך הקריירה הארוכה שלו, הוא פגע בהרבה מטרות. אלו כללו לא רק מתודיסטים, ויגים ויוניוניסטים, אלא גם מתונים, שאינם יודעים דבר ותומכי עבדות. השיטה האהובה עליו לקדם את המטרות הללו הייתה להעליב וללעוג ליריביו, ומעטים האנשים שיכולים לעשות זאת עם שנינות ארסית כמוהו. בפטיסטים, פרסביטריאנים, קתולים, מורמונים, דמוקרטים, רפובליקנים, תומכי פרישה, שיכורים, מהגרים ואנשי ביטול - כולם ספגו בזמן זה או אחר מבראונלו חסר הרחמים. באופן לא מפתיע, הוא יצר לעצמו אויבים רבים. כמה מהם השיבו באדיבות; חלקם ניסו להרוג אותו.
התובע הכללי העולה של אליזבתטון, ט. א. ר. נלסון, הציע שבראונלו ישיק עיתון כדי לתמוך במועמדים של המפלגה הוויגית בבחירות הקרובות. בראונלו שיתף פעולה עם מו"ל העיתונים של אליזבתטון, מייסון ר. ליון, וכעורך במסגרת השותפות שלהם, עם ההסכם שבראונלו יקבל שליש מהרווחים החדשים מה-Tennessee Whig. בראונלו וליון השיקו את השבועון Tennessee Whig שלהם ביום חמישי, 16 במאי 1839, ותוך מספר שבועות, בראונלו וליון ימתגו מחדש את העיתון השבועי החדש שלהם כ-Elizabethton Whig החל מהמהדורה של העיתון ב-13 ביוני 1839.
סגנון העריכה המתלהם של בראונלו גרם במהירות מחלוקת מרה באליזבתטון, והוא החל לריב עם הוויגי המקומי שהפך לדמוקרט לנדון קרטר היינס. היינס למד משפטים תחת התובע הכללי של אליזבתטון ט. א. ר. נלסון, והיינס הלך מאוחר יותר אחרי נלסון לג'ונסבורו במהלך 1840, שם היינס בסופו של דבר יערוך את העיתון של ג'ונסבורו.
בראונלו וה-Elizabethton Whig עברו גם הם מאליזבתטון אל ג'ונסבורו במהלך אותה שנה, שם השבועון של בראונלו מותג מחדש כ-Jonesboro Whig, ופרסם את המהדורה הראשונה של הכרך השני ב-7 במאי 1840. בראונלו גם הביא איתו את ולנטיין גרלנד כשותף עסקי חדש ב-Jonesboro Whig שלו. גרלנד עבד בעבר כמדפיס עם Jonesboro Whig ורכש את חלקו של ליון ב-Jonesboro Whig תמורת 550.00 דולר, אך השותפות העסקית שלהם ב-Jonesboro Whig הייתה קצרת מועד, שכן הודעה שפורסמה ב-12 באוגוסט 1840 הודיעה לקוראי ה-Whig כי השותפות העסקית של בראונלו וגרלנד פורקה.
מאוחר יותר בראונלו ניגש להיינס ברחוב בג'ונסבורו ולאחר מכן המשיך להכות את היינס במקל חרב, מה שגרם להיינס לשלוף את אקדחו ולירות בבראונלו בירכו. היינס נשכר מאוחר יותר כעורך של Tennessee Sentinel המתחרה הדמוקרטי בשנה שלאחר מכן, והעורכים בראונלו והיינס יפרסמו פולמוסים המכוונים זה לזה בעיתונים שלהם במהלך השנים הבאות.
בשנת 1845, בראונלו התמודד נגד אנדרו ג'ונסון על מושב המחוז הראשון של המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית. באמצעות ה-Whig כדי לתמוך בקמפיין שלו, הוא האשים את ג'ונסון בחוסר לגיטימיות, טען שקרוביו של ג'ונסון הם רוצחים וגנבים והצהיר שג'ונסון הוא אתאיסט. ג'ונסון ניצח בבחירות בהפרש של 1,300 קולות, מתוך קצת יותר מ-10,000 קולות.
בראונלו תמך במדיניות ויגית כגון בנק לאומי, מימון פדרלי לשיפורים פנימיים (ליתר דיוק, שיפורים ציבוריים באזור Moccasin Bend של נהר טנסי ליד צ'טנוגה המאפשרים הובלה טובה יותר בסירת קיטור של סחורות לניו אורלינס), פיתוח תעשיות בצפון מזרח טנסי, ונשיאות מוחלשת.  הוא כינה את אנדרו ג'קסון "הקללה הגדולה ביותר שאי פעם פקדה את האומה הזו", ותקף את תומכיו של ג'קסון, הלוקופוקוס, בספרו מ-1844, A Political Register. בעוד שבראונלו תמך בנחישות במועמדים ויגים כמו ג'ון בל וג'יימס ק. ג'ונס, האליל הפוליטי האמיתי שלו היה הסנאטור מקנטקי הנרי קליי. קליי היה בעקביות הבחירה הראשונה של בראונלו למועמד המפלגה לנשיאות לאורך שנות ה-40 של המאה ה-19.  בנו של בראונלו ג'ון זכר שאחת הפעמים הבודדות שאי פעם ראה את אביו בוכה הייתה לאחר שקיבל את החדשות על תבוסתו של קליי בבחירות לנשיאות ב-1844.
במאי 1849, בראונלו העביר את ה-Whig לנוקסוויל, טנסי, שם הוא כבר היה ידוע בהתנגשויות שלו עם ה-Standard הדמוקרטי, שאותו כינה "סדין שקר מטונף". לפני עזיבתם של בראונלו ועיתונו מג'ונסבורו, תוקף אלמוני חבט את בראונלו בראשו, והותיר אותו מרותק למיטה למשך שבועיים. הוא האשים במעשה הזה בעלי אינטרסים של העיתון של נוקסוויל, שחששו מתחרותו.  עם הגעתו, הוא הסתבך במלחמת עריכה עם עורך ה-Knoxville Register, ג'ון מילר מק'קי, שנמשכה עד עזיבתו של מק'קי ב-1855.
בראונלו הצטרף לבני המתינות ב-1850, וקידם מדיניות מתינות ב-Whig (אחת ההתקפות האישיות הנפוצות יותר שלו הייתה האשמת מתנגדיו שהם "שיכורים"). לאחר התמוטטות מפלגת הוויגים באמצע שנות ה-1850, הוא יישר קו עם תנועת "לא לדעת כלום", מכיוון שהיה שותף זה מכבר לרגשות האנטי-קתוליים והנייטיביסטיים של תנועה זו. ב-1856 פרסם ספר, Americanism Contrasted with Foreignism, Romanism and Bogus Democracy ("אמריקניזם בניגוד לזרים, רומניזם ודמוקרטיה מזויפת"), שתקף את הקתולים, זרים ופוליטיקאים דמוקרטיים.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19, הפנה בראונלו את תשומת ליבו למנהיגי המפלגה הדמוקרטית של נוקסוויל ולמקורביהם. הוא הסתכסך עם ה-Southern Citizen הרדיקלי, עיתון פרו-פרישה שיצא לאור על ידי איש העסקים ויליאם ג. סוואן והפטריוט האירי ג'ון מיטשל (שבילה בנוקסוויל בגלות), ולפחות בהזדמנות אחת, איים על סוואן באקדח.  בעקבות הכישלון של בנק מזרח טנסי ב-1858, תקף בראונלו באכזריות את מנהליו. התקפותיו אילצו את א. ר. קרוזייר וויליאם צ'רצ'וול לברוח מהמדינה, והרחיקו את ג'ון ה. קרוזייר מהחיים הציבוריים. בראונלו תבע דירקטור אחר, ג'. ג. מ. רמזי, שזכה בפסק דין אזרחי בשם המפקידים בבנק.
חלקית כתוצאה מההתנגדות העיקשת של בראונלו להיפרדות בדפי עיתוניו (ובחלקית בשל הריב הממושך שלו עם אוהד הקונפדרציה, הבנקאי וההיסטוריון של טנסי ג'. ג. מ. רמזי), הוא נכלא מאוחר יותר על ידי רשויות הצבא של מדינות הקונפדרציה (ה-CSA). התובע המחוזי בנוקסוויל, טנסי חנן אותו בדצמבר 1861, ולאחר מכן נאלץ לצאת לגלות בצפון ארצות הברית.