stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארנבת הקוטב
מאפיינים

ארנבת הקוטב היא אחת ממיני הארנבאים הגדולים בעולם. אורכו של מין ממוצע נע בין 43 ל-70 ס"מ, לא כולל זנב באורך 4.5 עד 10 ס"מ. משקלה נע לרוב בין 2.5 ל-5.5 ק"ג, אולם פרטים גדולים יכול להגיע עד למשקל של 7 ק"ג.
ארנבת הקוטב ניזונה בעיקר מצמחים עציים אך גם מניצנים, מענבות, מעלים ומעשבים. בראשית הקיץ היא ניזונה מפרחי בקעצור. חוש הריח שלה מפותח ולעיתים היא אף תחפור מתחת לשלג כדי ללקט ענפי ערבה. כאשר היא מחפשת צמחים לאכילה, נוהגת ארנבת הקוטב לחפשם במקום עם מעט שלג, כדי ללקט בקלות יתר ענפים או עלים שנפלו לאדמה או שגדלים על האדמה. כמו ארנבת השלג גם ארנבת זו אינה צמחונית גמורה ואם היא מוצאת היא אוכלת נבלות של חיות קטנות ואף גונבת בשר מפתיונות של ציידים.
נקבות ארנבת הקוטב יכולות להוליד עד שמונה צאצאים בלידה אחת. הצאצאים חיים בסביבתה של האם עד שהם בוגרים דיים כדי לשרוד בכוחות עצמם.
לארנבת תוחלת חיים אופיינית של חמש שנים.
תת־מינים

Lepus arcticus arcticus
Lepus arcticus banksii
Lepus arcticus groenlandicus
Lepus arcticus monstrabilis
הערות שוליים

↑  ארנבת הקוטב באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  "Arctic Hare". National Geographic. נבדק ב-9 באפריל 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ukaliq: the Arctic Hare". About the Arctic Hare: Eat and Be Eaten. Canadian Museum of Nature. אורכב מ-המקור ב-2014-10-13. נבדק ב-21 בדצמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Arctic Wildlife". Arctic Wildlife. Churchill Polar Bears. 2011. נבדק ב-30 בינואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "A hare of a different color". How Arctic Hares have adapted to Gros Morne National Park of Canada. Parks Canada. 1 בדצמבר 2004. נבדק ב-30 בינואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Burnie D and Wilson DE (Eds.), Animal: The Definitive Visual Guide to the World's Wildlife. DK Adult (2005), ISBN 0789477645
↑
↑  Best, Troy L.; Henry, Travis Hill (1994). "Lepus arcticus". Mammalian Species. American Society of Mammalogists. 457 (457): 1–9. doi:10.2307/3504088. JSTOR 3504088.{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  "The Arctic Hare". Canadian Museum of Nature. אורכב מ-המקור ב-2012-07-13. נבדק ב-26 ביולי 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537477605171
בילי וולד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 ביולי 1938 (בן 86)
 עמדה:  פאוור פורוורד
 גובה:  1.80 מטרים
 קבוצות כשחקן
 1966–1968:  הפועל תל אביב
 
ויליאם (בילי) וולד (באנגלית: William "Bill" Wold; נולד ב-‏2 ביולי 1938, בשיקגו, אילינוי) הוא כדורסלן עבר אמריקאי-ישראלי בגובה 1.80 מטרים, ששיחק בסוף שנות השישים בעמדת הפאוור פורווד בהפועל תל אביב ונבחרת ישראל. המתאזרח הראשון בכדורסל הישראלי.
ביוגרפיה

וולד נולד למשפחה יהודית בשיקגו, אילינוי. למד בתיכון בלוס אנג'לס, ובמהלכו היה שחקן בייסבול בולט. בין השנים 1957–1958 נבחר לנבחרת הייצוגית של לוס אנג'לס בכדורסל ובבייסבול. בשנת 1958 עבר לאוניברסיטת המדינה של אורגון, ובין השנים 1959- 1961 שיחק כדורסל בנבחרת המכללה. כן שירת בצבא ארצות הברית. בהמשך סיים בית ספר גבוה לאימון כושר גופני והפך למורה לחינוך גופני ומאמן כדורסל בבית ספר תיכון סילברטון שבעיר אורגון, קליפורניה. באוקטובר 1966 הגיע לישראל בסיוע הוועדה האמריקאית למען הספורט בישראל, על מנת להשתקע בארץ, ולעבוד כמאמן במכון וינגייט. בהמשך חזר וולד לשחק כדורסל באופן פעיל. לאחר מכן ובמהלך תקופתו בארץ לימד בבית הספר האמריקאי בכפר שמריהו.
לקראת עונת 1966/1967 הצטרף וולד להפועל תל אביב, והיה למתאזרח הראשון בתולדות הפועל תל אביב. באותה עת, שלטה הפועל בכדורסל הישראלי לאחר שתי זכיות רצופות באליפות. את הקבוצה אימן שמעון שלח והשחקנים המובילים היו גרשון דקל ורמי גוט. היריבה מכבי תל אביב, "ענתה" להפועל עם החתמת טל ברודי, שביקורו הראשון בישראל היה שנה קודם לכן, במסגרת משחקי המכביה השביעית. כניסתם של השניים סימנה פתיחת עידן חדש בכדורסל הישראלי - עידן האמריקניזציה. את משחקו הראשון רשם וולד בדצמבר 1966 במסגרת "גביע הפועל".
באותה עונה התנהלה הליגה באופן שונה מהרגיל, כאשר הוחלט לחלקה ל-2 אזורים: צפוני ודרומי. בכל אזור שובצו 7 קבוצות אשר שיחקו 12 מחזורים. 4 הראשונות בכל אזור עלו ל"ליגת על" ששוחקה ב-14 מחזורים, והאלופה בליגת על זו (הנק' מהשלב ה"אזורי" לא נספרו) תהיה אלופת המדינה 1967. את משחקו הראשון בליגה רשם וולד במחזור השביעי. בשלב הראשון של הליגה, הקדימה הפועל תל אביב את מכבי תל אביב בזכות יחס סלים. בשלב השני הקדימה מכבי תל אביב את הפועל תל אביב בזכות יחס סלים וזכתה באליפות על חודו של סל. וולד רשם 18 משחקים בהם קלע בממוצע של 13.9 נקודות למשחק. באותה שנה בוטלו משחקי גביע המדינה עקב מלחמת ששת הימים שפרצה ביוני 1967.
בתום העונה קיבל וולד אזרחות ישראלית, וזאת כדי שיוכל להשתתף במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה שנערכה באותה שנה. וולד אמר בהתרגשות: "אני מאושר שהגעתי למעמד זה ושניתן לי לייצג את ישראל במשחקי אליפות אירופה בכדורסל. אני שמח שאני יהודי ומעל הכל שמעתה אני גם אזרח ישראלי". בהמשך סיקרה התקשורת את ההתרגשות שאחזה בוולד, כשקיבל את המדים הלאומיים. בספטמבר 1967 הצטיין וולד עם 27 נקודות בניצחון הנבחרת נגד נבחרת רומניה. באוקטובר 1967 השתתף וולד באליפות אירופה שנערכה בהליסנקי, תחת המאמן שמעון שלח. הנבחרת סיימה במקום השמיני עם ארבעה ניצחונות וחמישה הפסדים. וולד השתתף ב-9 משחקים וקלע בממוצע של 10.6 נקודות למשחק. נחשב לאמריקאי הראשון שמשחק באליפות אירופה.
בעונה הבאה 1967/1968, הפך וולד לשחקן הבכיר בהפועל תל אביב, ולמלך הסלים שלה עם 333 נקודות בממוצע של 18.5 נקודות למשחק. הקבוצה עצמה שוב סיימה כסגניתה של מכבי. ביוני 1968, עוד בטרם הסתיימה העונה, עזב וולד את הפועל תל אביב וחזר לארצות הברית לצמיתות, בעקבות בקשת משפחתו.
וולד שיחק שתי עונות בליגה הראשונה בישראל, קלע 584 נקודות בממוצע של 16.2 נקודות למשחק.
לאחר חזרתו לארצות הברית אימן וולד כדורסל בתיכונים בארצות הברית. בשנת 2003 נבחר וולד עלי ידי אתר scjewishsportshof.com ל"היכל התהילה של הספורטאים היהודים".
הערות שוליים

1 2  ביל וולד, היכל התהילה של הספורטים היהודים
1 2  האמריקנים התירו לוולד להופיע בנבחרת ישראל, מעריב, 3 באוגוסט 1967
↑  מאמן כדורסל אמריקני הגיע לארץ כדי להשתקע, מעריב, 11 באוקטובר 1966
1 2  הכדורסלן ביל וואלד קיבל אזרחות ישראלית, מעריב, 31 באוגוסט 1967
↑  הפועל תל אביב - עונת 1966/1967, אתר מנהלת הליגה בכדורסל
1 2   אריה ליבנת, הסיוע האמריקאי, גם בכדורסל: כיצד השפיעו המתאזרחים על נבחרת ישראל, באתר הארץ, 31 באוגוסט 2017
↑  מכבי תל אביב זכתה בגביע מרכז "מכבי" בכדורסל, מעריב, 11 בדצמבר 1966
↑  בילי אימץ התלבושת ללב, מעריב, 10 בספטמבר 1967
↑  יהושע כהנא, ניצחון פרידה ברומניה 119:94, מעריב, 19 בספטמבר 1967
↑  ויליאם וולד, אליפות אירופה 1967, אתר פיב"א
↑  בילי וולד כדורסלן הפועל חוזר היום לארצות־הברית, דבר, 19 ביוני 1968
↑  כרטיס שחקן באתר מנהלת הליגה
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות אירופה בכדורסל 1967 (מקום שמיני) |
| --- | --- | --- |
|  1 כהן-מינץ •  2 אשד •  3 טייכנר •  4 וולד •  5 אבישר •  6 דר •  7 גוט •  ‏8‏ ‏קמינסקי‏‏  •‏ 9 דקל • 10 הופמן • 11 שטרקמן • 12 שטרן • מאמן: שלח  |  1 כהן-מינץ •  2 אשד •  3 טייכנר •  4 וולד •  5 אבישר •  6 דר •  7 גוט •  ‏8‏ ‏קמינסקי‏‏  •‏ 9 דקל • 10 הופמן • 11 שטרקמן • 12 שטרן • מאמן: שלח  | ישראל |
בילי הארט

| --- | --- |

הארט בהופעה 1978
 לידה:  29 בנובמבר 1940 (בן 83) וושינגטון די.סי.
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 סוגה:  ג'אז,פיוז'ן
 כלי נגינה:  תופים
 חברת תקליטים:  הורזיון,
 שיתופי פעולה בולטים:  הרבי הנקוק, The Cookers
 פרסים והוקרה:  אמני הג'אז של NEA 
 www.billyhartmusic.com
 פרופיל ב-IMDb
 
בילי הארט (נולד ב־29 בנובמבר 1940) הוא מתופף ומורה ג'אז אמריקאי.
ביוגרפיה

הארט נולד בוושינגטון הבירה, שם הופיע, בתחילת דרכו, עם הזמר אוטיס רדינג ועם הצמד "סם ודייב" ואחר כך עם נגן הסקסופון באק היל ועם הזמרת והפסנתרנית שירלי הורן.
הוא ניגן והופיע עם האחים מונטגומרי (1961), נגן האורגן ג'ימי סמית' (1964–1966), והגיטריסט ווס מונטגומרי (1966–1968). לאחר מותו של מונטגומרי בשנת 1968, עבר הארט לעיר ניו יורק, שם הקליט עם הפסנתרן מק'קוי טיינר, נגן הסקסופון ויין שורטר והפסנתן ג'ו זאווינול וניגן עם הסקסופוניסטים אדי האריס, פרעה סנדרס והפסנתרנית מריאן מקפרטלנד.
הארט היה חבר בשישייה של הרבי הנקוק (1969–1973) וניגן עם מקוי טיינר (1973–1974), סטן גץ (1974–1977) ועם להקת הג'אז Quest (1980), בנוסף לכך ניגן באופן עצמאי (כולל הקלטה עם מיילס דייוויס בתקליטו On the Corner מ -1972).
מתחילת שנות התשעים, הארט לימד בקונסרבטוריון למוזיקה של אוברלין, באוהיו, והיה גם בסגל ההוראה בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד, ובאוניברסיטת מערב מישיגן. הוא גם לימד שיעורים באוניברסיטה הפרטית ניו סקול ובאוניברסיטת ניו יורק.
הארט תרם לעיתים קרובות למחנה המוזיקה "the Stokes Forest Music Camp" וגם ל- "Summer Jazz Clinic" של Dworp בבלגיה.
הוא הוביל הרכב עם נגן הסקסופון האמריקאי מארק טרנר, הפסנתרן איתן אייברסון ונגן הבס בן סטריט, והופיע בשלישייה בראשות הפסנתרן ז'אן מישל פיל, ובהרכב נוסף בראשות הגיטריסט הישראלי אסף קהתי, והופיע בהרכב המוזיקלי "הקוקרס" (the Cookers), עם אדי הנדרסון, דייוויד ווייס, קרייג הנדי, ג'ורג 'קייבלס וססיל מקבי, כולם סיירו בהרחבה והקליטו שני תקליטורים.
הארט מתגורר במונטקלייר, ניו ג'רזי, שם יש לו אולפן מוזיקה שתואר על ידי JazzTimes כ"קודש הקודשים" שלו.
דיסקוגרפיה (חלקית)

·
Enchance (Horizon, 1977)
The Trio with Walter Bishop Jr. & George Mraz (Progressive, 1982)
Oshumare (Gramavision, 1984)
Rah (Gramavision, 1988) Amethyst(Arabesque, 1993) Oceans of Time (Arabesque, 1997)
Billy Hart Quartet (HighNote, 2006)
Route F (Enja, 2006)
Live at the Cafe Damberd (Enja, 2009)
Sixty-Eight (SteepleChase, 2011)
All Our Reasons (ECM, 2012)
One Is the Other (ECM, 2014)
הערות שוליים

↑  Billy Hart, Oberlin College and Conservatory, ‏2016-10-28 (באנגלית)
↑  Faculty, necmusic.edu (באנגלית)
↑  William R. Wood | Kalamazoo Gazette, Master jazz drummer Billy Hart returns to Western Michigan University drum choir, mlive, ‏2011-03-28 (באנגלית)
↑  Biography :: Billy Hart, www.billyhartmusic.com
↑  With Experience on their Side, The Cookers Heat Up Dizzy’s, downbeat.com, ‏2017-05-15 (באנגלית)
↑  The state of jazz, web.archive.org, ‏2008-09-27
↑  Mitchell Seidel, Billy Hart, JazzTimes (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007332522905171  PLWABN: 9810698987805606  BIBSYS: 3056614  BNE: XX965224  BnF: cb13895004d (data)  CANTIC: a11163598  GND: 134398718  ICCU: UBOV788144  ISNI: 0000 0001 1476 7534  LCCN: n85009606  MusicBrainz: cd98d00f-324f-4ca8-a7e0-05fe47e88aac  NKC: xx0086361  NLA: 35806783  NTA: 073526681  RERO: 02-A003349989  SNAC: w6hx30hn  SUDOC: 077440846  Trove: 1096091  VIAF: 85873307   WorldCat (עם VIAF): 85873307
ארמון גטצ'ינה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון, סימן נוף 
 מיקום:  גטצ'ינה 
 מדינה:  רוסיה 
 בעלים:  גריגורי אורלוב 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1766
 תאריך פתיחה רשמי:  1766 
 אדריכל:  Antonio Rinaldi 
 סגנון אדריכלי:  קלאסיציזם 
 מידות
 שטח:  313.5 הקטאר 
 קואורדינטות:  59°33′50″N 30°06′29″E﻿ / ﻿59.563904°N 30.107979°E﻿ / 59.563904; 30.107979
 gatchinapalace.ru
 he
 
ארמון גטצ'ינה הוא ארמון בעיר גטצ'ינה, מחוז לנינגרד, רוסיה שנבנה בשנים 1766–1781 על ידי אנטוניו רינאלדי עבור הרוזן גריגורי אורלוב, שהיה ממאהביה של יקתרינה הגדולה. ארמון גטצ'ינה משלב ארכיטקטורה קלאסית ומאפיינים של טירה מימי הביניים עם פנים מעוטרים האופייניים לקלאסיקה הרוסית, הממוקמת על גבעה במרכז גצ'טינה הסמוכה לאגם הכסף. ארמון גטצ'ינה הפך לאחד מבתי המגורים האהובים על המשפחה הקיסרית הרוסית ובמהלך המאה ה-19 היה אתר חשוב בפוליטיקה הרוסית.
מאז מהפכת פברואר בשנת 1917 משמש כמוזיאון ופארק ציבורי וקיבל מעמד של אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1990.
היסטוריה > מלחמת האזרחים ברוסיה

בראשית המאה העשרים, הגברת חוסר היציבות ברוסיה הביאה למהפכת פברואר בשנת 1917 והביאה לחיסולה של משפחת הצאר ולהקמת הממשלה הזמנית בראשות אלכסנדר קרנסקי.
ארמון גצ'ינה חדל להשתייך למשפחת המלוכה והפך לרכוש מדינה, בהחלטת הממשלה החדשה ב-27 במאי 1917. את ניהול הארמון קיבלה לידיה ועדה של העיר גטצ'ינה בראשות ולנטין פלאטונוביץ' זובוב, מבקר אמנות בולט ומייסד המכון הרוסי לתולדות האמנות, שבסופו של דבר הפך את הארמון למוזיאון והפך למנהל הראשון שלו. לאחר מהפכת אוקטובר ופרוץ מלחמת האזרחים הרוסית, שימש ארמון גטצ'ינה כמפקדה מקומית לכוחות הנאמנים לתנועה הלבנה. אלכסנדר קרנסקי ביקר בארמון ב-27 באוקטובר 1917, כשפרצו קרבות בגטצ'ינה בין יחידות הקוזאקים של הגנרל פיוטר קרסנוב וגדודי המשמרות האדומים, אך נמנעו מלפגוע בארמון.
ב-1 בנובמבר ערכו האדומים המנצחים עצרת מחוץ לארמון בכיכר המרכזית, שם שכנע פאבל יפימוביץ' דיבנקו את יחידות הקוזאקים שהוצבו שם, שלא להתנגד לשלטונות האדומים בפטרוגראד (סנקט פטרבורג) ולהיכנע. קרנסקי עזב את הארמון באותו לילה, כשכבשו אותו כוחות אדומים למחרת והמוזיאון נפתח לאחר מכן ב-19 במאי 1918.
ארמון גטצ'ינה היה אתר קרבות בשנת 1919, כאשר כוחות הצבא הלבן בראשות ניקולאי יודניץ' נכנסו לגטצ'ינה בניסיון לכבוש את העיר מידי הצבא האדום. הכוחות הלבנים הובסו וחיילים אדומים שמתו בקרב נקברו במגרש המצעדים שבמתחם הארמון.
היסטוריה > העידן הסובייטי

לאחר שמלחמת האזרחים הרוסית הסתיימה בניצחון סובייטי, ארמון גטצ'ינה חזר לתפקודו כמוזיאון. יותר מ-21,000 מבקרים תועדו בשנת 1921 במוזיאון ובשנת 1926, ארמון גטצ'ינה רוקן מכל הפריטים המיותרים, כמו רהיטים, מוצרי ארד ושטיחים, שיימכרו כדי להרוויח כסף עבור המדינה הסובייטית. זה היה הגדול מבין הארמונות-מוזיאונים בפרברי פטרוגרד ונקרא לרוב "ארמיטאז' הפרברית".
בשנת 1941, כניסת ברית המועצות למלחמת העולם השנייה בעקבות הפלישה הגרמנית הביאה לפינוי המוזיאון בארמון גטצ'ינה כדי להגן על המבנה ועל חפצי ערך מפני הפצצה אווירית. ב-15 באוגוסט 1941 התפוצצה ליד הארמון פצצה שהוטלה על ידי הלופטוואפה ובסוף החודש הייתה העיר בהישג יד של ארטילריה גרמנית. ב-24 באוגוסט פגזים פגעו בכיכר המרכזית וב-3 בספטמבר, פצצת אוויר גרמה נזק רב לחצר. לא ניתן היה לבצע פינוי מלא של חפצי הערך בארמון, כאשר רק ארבעה מערכי אשלון עם המוצגים החשובים ביותר שנשלחו מזרחה ואחד נוסף נשלח ללנינגרד (פטרבורג). הרכוש שנותר אוחסן במרתף הארמון, חלק מפסל גדול נקבר בפארק והאחרים אוחסנו באזור סגור עם שקיות חול.
ב-9 בספטמבר פונו אנשי המוזיאון שנותרו, ובאותו יום נפגע מגדל בארמון מפגז, בעוד פגז נוסף התפוצץ בפארק שליד הארמון. ארמון גטצ'ינה נכבש לאחר מכן על ידי הוורמאכט עד ינואר 1944, אז ננטש במהלך הנסיגה הגרמנית. הם הציתו את הארמון, הרסו את פנים הארמון ההיסטורי ובזזו את חלקי הארמון וגנבו כמה מחפצי הערך שנותרו בו. חייל גרמני השאיר גרפיטי על קיר ועליו הכיתוב "היינו כאן. לא נחזור לכאן. אם איוואן יבוא, הכל יהיה ריק".
כאשר גטצ'ינה נכבשה חזרה על ידי הצבא האדום, שרידי הארמון הוקפו במבני הגנה זמניים עד שניתן היה להתחיל בעבודות שיקום בסיסיות בשנת 1948. החזרת המוזיאון לא תוכננה מכיוון שהוא נחשב כבלתי רווחי ופריטים שנשמרו מהאוספים הועברו בהוראת משרד התרבות של ברית המועצות ורוסיה לאחסון ב-24 מוזיאונים שונים ברחבי הארץ.
בשנים 1950–1959 שכן בארמון גטצ'ינה סניף של האקדמיה הימית של ברית המועצות ואחר כך מכון המחקר של האיגוד הכללי. בשנת 1960 סולק בניין הארמון הרשימת האתרים החשובים של הרשות למונומנטים היסטוריים ותרבותיים במחוז לנינגרד, אך מעמד זה הוחזר בשנות השבעים.
בשנת 1961 יזם האדריכל מיכאיל פלוטניקוב פיתוח פרויקט לשיקום ארמון גטצ'ינה, כולל ביצוע מדידות ארכיטקטוניות וחיפוש חומרים ארכיוניים. רישומי עיצוב פנים נערכו בקומה הראשונה והשנייה, כאשר שיקום הפנים הוצמד למצבם בשנת 1890. ארמון גטצ'ינה המשוחזר לא נועד להפוך שוב למוזיאון, אלא לשמש לצמיתות את מכון המחקר של האיגוד הכללי. למרות המחקר, תוכניתו של פלוטניקוב לא יצאה לפועל ובסופו של דבר ובוטלה בשנת 1963.
המוזיאון נפתח בסופו של דבר בארמון לצד מכון המחקר של האיגוד הכללי ושיקום המבנה התחדש בזכות מאמציה של א.ס יולקינה, האוצרת הראשית של המוזיאון משנת 1968 – 1998. במשך 8 שנים פנתה יולקינה לפקידים ברמות שונות של הממשל כדי לסייע בשיקום, כאשר מכון המחקר ויתר על השימוש בבניין.
בשנת 1976 הוזמן מיכאיל פלוטניקוב לשקם את ארמון גטצ'ינה שוב, הוא פיתח פרויקט חדש לשיקום האולמות הראשיים (הקומה השנייה בבניין הראשי) למצבם בסוף המאה ה-18, תוך שיקום הסטוקו המקושט ועבודות ציור. חללי הפנים הראשונים של הארמון נפתחו לציבור ב-8 במאי 1985, לרגל חגיגות 40 שנה לניצחון במלחמת העולם השנייה. הכספים שהוקצו לשיקום הארמון היו מינימליים בעקבות הפרסטרויקה והעבודה הואטה.
בשנת 1990, ארמון גטצ'ינה והשטח שלו קיבלו מעמד של אתר מורשת עולמית של אונסק"ו כחלק מהאתרים ההיסטוריים הרבים בפרברי סנקט פטרבורג.
היסטוריה > לאחר התפרקות ברית המועצות

התפרקות ברית המועצות הביא לכך שהכספים לשיקום הארמון המשיכו להיות מזעריים עד 2006, אז ממשלת רוסיה הגדילה משמעותית את הכספים המיועדים.
השיקום המלא של הארמון והפארק תוכנן להסתיים עד שנת 2012, אולם בשל הבעיות הכלכליות נדחה המימון ועבודות השיקום שוב הואטו.
ארמון גטצ'ינה הפך למקום הצילומים הפופולרי בקולנוע, במיוחד עבור דרמות תקופתיות, כולל "פאבל המסכן", "מלחמה ושלום" ו"שלושת המוסקטרים".
גלריה

מראה החזית הדרומית של ארמון גטצ'ינה הגדול בשנת 2010
תצלום אוויר של החזית הצפונית של ארמון גטצ'ינה הגדול על רקע העיר גטצ'ינה
ראו גם

ארמון יקטרינה
הערות שוליים

1 2  "Historic Centre of Saint Petersburg and Related Groups of Monuments". UNESCO World Heritage Centre. 2019. נבדק ב-24 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  
a small Priory Palace
חדר הלבשה מקורי לרוזן אורלוב בשנות ה-80 של המאה ה-18. אדוארד האו, 1880.
גלריית צ'סמה בסגנון נאו-קלאסי של שנות 90 של המאה ה-18. אדוארד האו, 1877.
ארמון גטצ'ינה, ביצת פברז'ה הכוללת העתק מיניאטורי של הארמון.
תצלום אוויר מוקדם של ארמון גטצ'ינה
החזית הצפונית של ארמון גטצ'ינה
שחקנים מחופשים בארמון גטצ'ינה
ארנסט זלין

| --- | --- |

ארנסט זלין
 לידה:  26 במאי 1867 Alt Schwerin, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  1 בינואר 1946 (בגיל 78) Epichnellen, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת לייפציג  Lauenburgische Gelehrtenschule 
 מעסיק:  אוניברסיטת וינה, אוניברסיטת הומבולדט של ברלין, אוניברסיטת קיל, אוניברסיטת רוסטוק 
 השקפה דתית:  לותרניזם 
 
ארנסט זלין (בגרמנית: Ernst Sellin; ‏26 במאי 1867 – 1 בינואר 1946) היה תאולוג גרמני ומראשוני העוסקים בארכאולוגיה מקראית.
ביוגרפיה

זלין למד תאולוגיה ושפות המזרח הקרוב באוניברסיטאות רוסטוק, ארלנגן ובאוניברסיטת לייפציג. הוא קיבל את הדוקטורט ב-1889 ואז עבד כמורה בתיכון בפרכים (Parchim) בשנים 1894-1891. לאחר מכן, בשנים 1897-1894 הרצה בארלנגן, והתמנה לפרופסור באוניברסיטת וינה (1908-1897), ולימד גם ברוסטוק (1913-1908), אוניברסיטת קיל (1921-1913) ובאוניברסיטת הומבולדט (1935-1921).
זלין זיהה מוקדם את חשיבותה של הארכאולוגיה בהקשר לעבודתו התאולוגית והוביל חפירות עם בדז'יך הרוזני בתל תענך בארץ ישראל (1904-1902). מוקד נוסף של עבודתו היה המחקר הארכאולוגי של יריחו (תל א-סולטאן; 1909-1907) ושכם (תל בלאטה; 1914-1913).
זלין פרסם ספרים רבים, והחשוב בהם, המבוא ללימוד התנ"ך (1910, מהדורת 1969 נערכה לאחרונה על ידי גיאורג פוהרר Georg Fohrer), שימש כספר לימוד סטנדרטי לתלמידים רבים.
בתחילת המאה ה-20 פיתח ארנסט זלין תזה הטוענת, כי משה היה מרטיר שנהרג בידי בני ישראל. זיגמונד פרויד התבסס בספרו משה האיש ואמונת הייחוד (Der Mann Moses und die monotheistische Religion) על תובנותיו של זלין.
בין תגליותיו הגדולות ביותר היה פתרון לשאלה גדולה בהבנת סצנה מהברית החדשה, האם ריפא ישו אדם עיוור בדרך ליריחו או לאחר שהגיע לשם (לוקס 18:35 ומארק 10:46). זלין גילה ערים תאומות ביריחו, אחת מהם היא עיר העתיקה המוזכרת בספר יהושע, והשנייה היא העיר הרומית החדשה. המרחק ביניהן הוא כקילומטר וחצי ושתיהן נקראו "יריחו". לכן שיער כי האירוע המדובר אירע במעברו של ישו בין "יריחו של לוקס" אל "יריחו של מארק", וכך ניתן ליישב בין המקורות.
הערות שוליים

↑  אלברט א' גלוק, "תענך", האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, כרך 4, עמודים 1619-1613
↑  החפירות בשכם, דואר היום, 18 באפריל 1926

חפירות בשכם העתיקה, דבר, 11 במאי 1930
↑  יעקב שביט, מרדכי ערן, משה-אח'אנאתון ומשה-ח'מורבי: פרויד והזיכרון המודחק של היהדות, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307285905171  BnF: cb107337715 (data)  GND: 117474673  ICCU: TO0V158428  ISNI: 0000 0001 0882 6825  LCCN: n84193242  NKC: skuk0005207  NTA: 06867256X  SUDOC: 112190456  Trove: 971353  VcBA: 495/94202  VIAF: 27849416   WorldCat (עם VIAF): 27849416 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית הכנסת בגזיאנטפ

| --- | --- |
חזית בית הכנסת בגזיאנטפ
חזית בית הכנסת בגזיאנטפ
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 כתובת:  Çamurcu Sk
 מיקום:  גזיאנטפ
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 נוסח תפילה:  ספרדי
 הקמה ובנייה
 תאריך פתיחה רשמי:  בלתי ידוע. הוא ננטש בשנות ה-70 של המאה ה-20
 חומרי בנייה:  אבן
 מידות
 קומות:  2
 מידע טכני
 קיבולת:  מאות מתפללים
 קואורדינטות:  37°03′51″N 37°22′55″E﻿ / ﻿37.06416040092291°N 37.38180818313792°E﻿ / 37.06416040092291; 37.38180818313792
 he
 מיקום בית הכנסת בגזיאנטפ
 
בית הכנסת הריק
בית הכנסת גזיאנטפ (באנגלית:Gaziantep Synagogue; בטורקית: Gaziantep Sinagogu), הידוע גם כבית הכנסת הגדול של גזיאנטפ, הוא בית כנסת נטוש השוכן בעיר גזיאנטפ שבאזור הדרום מזרחי של טורקיה מצפון לגבול טורקיה–סוריה. בית הכנסת נסגר לאחר שחברי הקהילה היהודית של גזיאנטפ עזבו את העיר בשנות ה-70 של המאה העשרים ומאז הוא הוזנח. בשנת 2012 שיקם צוות של הקהילה היהודית בטורקיה והממשלה את בית הכנסת. בשנת 2014 הוא נפתח למבקרים. בדצמבר 2019 נערכה חגיגת חנוכה עם 200 חוגגים.
בית הכנסת הגדול של גזיאנטפ כולל שתי קומות, ויכול היה להכיל כמה מאות מתפללים. התאריך המדויק של בנייתו אינו ידוע. בסיס האבן של הבימה באמצע בית הכנסת ניתן לזיהוי בקושי. השרידים האחרונים של החופת ומעקות עץ עדיין במקום. ארון הקודש מעוטר בלוחות אבן וכתב עברי מצויר. עזרת הנשים ממוקמת על גבי שלוש קשתות אבן; חלק ממעקה העץ שרד.
ראו גם

רשימת בתי הכנסת בטורקיה
גזיאנטפ
יהדות טורקיה
הערות שוליים

↑  "Gaziantep Synagogue reopens after 40 years". DuvarEnglish. נבדק ב-2020-09-04.
↑  Joel A. Zack. "The Great Synagogue, date unknown, Gaziantep". The Center for Jewish History. נבדק ב-2009-02-22.(הקישור אינו פעיל, February 2022)
↑  Kahraman Maras (6 בנובמבר 1996). "Notes from a Jewish Traveler in Turkey". Heritage Tours Online. אורכב מ-המקור ב-2009-03-05. נבדק ב-2009-02-22. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Joel A. Zack, The Historic Synagogues of Turkey, American Sephardi Foundation, New York, 2008, pp. 117, 179-181
באקו (כדורגל)

מועדון הכדורגל באקו (באזרית: Bakı Futbol Klubu), הוא מועדון כדורגל אזרי שנוסד בשנת 1997. קבוצת הכדורגל ממוקמת בעיר באקו, בירת אזרבייג'ן. הקבוצה משחקת באצטדיון טופיק בחרמוב.
תארים

ליגת העל האזרית:
אליפויות (2): 2005/06, 2008/09
הגביע האזרי:
זכייה (3): 2004/05, 2009/10, 2011/2012
באקאר

באקאר (בסרבו-קרואטית: Bakar) היא עיר נמל במפרץ באקאר, על החוף המערבי של קרואטיה.
השם "באקאר" פירושו בשפת המקום "נחושת". נכון לשנת 2011 היו בעיר 8,279 תושבים, מעל 90% מהם קרואטים בני הדת הנוצרית קתולית.
היישוב קיבל את סמלו את זכויות העיר ב-1799 מ-מריה תרזה. במהלך מלחמת העולם השנייה היה במקום מחנה ריכוז איטלקי, אליו הובאו תושבים מאזור ליובליאנה. אחרי המלחמה הנמל היה תחנה בדרכם ארצה של עולים מרומניה, יוגוסלביה, הונגריה ובולגריה. מנמל זה הפליגו אוניות המעפילים רפיח, בונים ולוחמים, וכנסת ישראל ואוניית העולים אביוניה.
הערות שוליים

↑  POPULATION BY AGE AND SEX, BY SETTLEMENTS, 2011 CENSUS (באנגלית)
↑  Bakar (Buccari) (באיטלקית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567005005171  GND: 4728839-5  LCCN: n85149677  MusicBrainz: 6245ee6d-e339-4d52-a09e-310926517396  SUDOC: 167873881  VIAF: 134933656   WorldCat (עם VIAF): 134933656
ארטימסה

| --- | --- |

 מדינה:  קובה קובה
 מחוז:  מחוז ארטמיסה
 תאריך ייסוד:  1818 
 שטח:  690 קמ"ר
 גובה:  50 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  59,130 (2012)
 קואורדינטות:  22°48′49″N 82°45′48″W﻿ / ﻿22.813611111111°N 82.763333333333°W﻿ / 22.813611111111; -82.763333333333 
 אזור זמן:  אזור זמן מזרחי
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קובה מוגדלת) הוואנה סנטיאגו קמגואיי אולגין סנטה קלרה גואנטנמו ביאמו ויקטוריה דה לאס טונאס סיינפואגוס פינאר דל ריו  איי בהאמה הים הקריבי מפרץ מקסיקוארטימסה(למפת קובה רגילה) הוואנה סנטיאגו קמגואיי אולגין סנטה קלרה גואנטנמו ביאמו ויקטוריה דה לאס טונאס סיינפואגוס פינאר דל ריו  איי בהאמה הים הקריבי מפרץ מקסיקוארטימסה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ארטמיסה (בספרדית: Artemisa) היא עיר בקובה, ובירת מחוז בעל אותו השם. שטח העיר הוא 642 קילומטרים רבועים ואוכלוסייה של למעלה מ-86,444 תושבים (נכון ל-2022). שטח העיר הכולל הוא כ-690 קילומטרים רבועים (270 מילים רבועים). צפיפות האוכלוסין עומדת על כ-130 נפש לקילומטר רבוע.
היסטוריה

העיירה נוסדה בשנת 1818.הצורך להקמת העיר עלה בעקבות שריפה שהתרחשה ב-25 באפריל 1802 במספר שכונות בהוואנה. בעקבות השריפה נותרו משפחות רבות חסרות בית. ב-1818, הודות לתרומתו של דון פרנסיסקו דה ארנגו אי פניאלבר, החלה בניית הכנסייה המקומית שנחנכה ב-22 בדצמבר 1825. מקור השם ארטמיסה אינו ברור. נטען שמקורו מהאלה היוונית ארטמיס.
העיירה זכתה למעמד עצמי ב-9 ביוני 1878, על פי צו מלכותי. ב-1 בינואר 1879 התקיימה הישיבה הראשונה של מועצת העיר.
באזור לא התקיימה לחימה במהלך מלחמת עשר השנים, מכיוון שלא התרחשה כלל לחימה במערב האי.
ארטמיסה הייתה מקור חשוב לכח אדם צבאי בכוחותיו של פידל קסטרו במהפכה הקובנית.
כלכלה

במהלך המאה ה-19 העיירה התפתחה ושגשגה מבחינה כלכלית בזכות ייצור הקפה בתחילה ולאחר מכן העיר ייצרה גם טבק וסוכר. הפיתוח הכלכלי הואץ על ידי הגעת הרכבת ב-1864 ובניית הכבישים הארציים שקישרו את העיר לשאר הארץ.
הכלכלה הנוכחית של ארטמיסה מבוססת על חקלאות (הכוללת בעיקר גידולי פירות, אורז וקני סוכר), גידול חזירים, תעשיית מלט וחומרי בנייה, ייצור טבק, ייצור טקסטיל וחומרי הדברה. בתחילת המאה ה-21 ענף הסוכר חדל מלהיות דומיננטי בעיר.
חינוך

בעיר נמצאת אוניברסיטת ארטמיסה, אשר מכשירה אנשי מקצוע במדעי החקלאות ומורים לבתי ספר תיכון. באוניברסיטה פועלת גם הפקולטה למדעי הרפואה, שמכשירה רופאים, רופאי שיניים ואנשי מקצוע אחרים בתחום הבריאות.
הערות שוליים

↑  "Artemisa (Municipality, Cuba) - Population Statistics, Charts, Map and Location". www.citypopulation.de. נבדק ב-2024-02-03.
↑  Statoids (ביולי 2003). "Municipios of Cuba". ארכיון מ-12 באוקטובר 2007. נבדק ב-2007-10-07. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542980305171