אלק דאגלס-יום
באופוזיציה

כמנהיג האופוזיציה, דיבר דאגלס יום על לבם של מקלאוד ושל פאוול להצטרף מחדש לספסלים הקדמיים של המפלגה השמרנית. תוך שבוע מקיום הבחירות הכלליות פרש בטלר מהחיים הפוליטיים וקיבל את משרת המנהל של טריניטי קולג' שבקיימברידג' ותואר אצולה לכל החיים. דאגלס-יום לא הקצה לעמיתיו באופן מידי תפקידים בממשלת הצללים, אך בינואר 1965 מינה את מאודלינג להיות שר החוץ בממשלת הצללים ואת הית' כדובר לענייני האוצר והכלכלה. לא הופעל עליו לחץ להעביר את המנהיגות לחבר מהדור הצעיר של המפלגה, אך בראשית אותה שנה החלה קבוצה חדשה במפלגה שנקראה "לחץ לשמרנות כלכלית וחברתית" (Pressure for Economic and Social Toryism), לקרוא באופן דיסקרטי לשינוי. דאגלס-יום לא ידע, או שבחר להתעלם מהעובדה שהית' הרים תרומה לקבוצה זו. הוא החליט שהגיע העת עבורו לפרוש מתפקידו כמנהיג והית' היה המחליף המועדף עליו.
כשהוא נחוש בדעתו שעל המפלגה לזנוח את "תהליכי הייעוץ המקובלים", שגרמו למורת רוח כה קשה כאשר הוא נבחר לתפקיד ב-1963, ייסד דאגלס-יום תהליך בחירה חשאי מסודר על ידי חברי הפרלמנט מטעם המפלגה לתפקיד יורשו ולמנהיגי המפלגה הבאים. לטובת שיקולי האובייקטיביות, אורגנו הבחירות על ידי הוועדה של חברי המפלגה מהספסלים האחוריים ("ועדת 1922"). ב-22 ביולי 1965 הכריז דאגלס-יום על התפטרותו מתפקידו כמנהיג המפלגה. שלושה הציגו את מועמדותם לתפקיד: הית', מאולדינג ופאוול. הית' זכה בקולותיהם של 150 מצביעים (אחד מהם היה דאגלס-יום עצמו), מאולדינג ב-133 ופאוול ב-15.
בממשלת הצללים שהקים הית' מונה דאגלס-יום לאחראי על תיק החוץ. רבים ציפו שמינוי זה יהיה קצר ימים, הקדמה לפרישתו מהחיים הפוליטיים. באותה תקופה ניצבו אתגרים ליחסי החוץ של בריטניה: אירועים שהתחוללו במושבה בניהול עצמי של רודזיה (לשעבר רודזיה הדרומית), שעמדה בפתח משבר באותן שנים, גרמו בסופו של דבר לפריצת מרד כנגד ריבונותה של בריטניה. ממשלת המושבה שהייתה מורכבת ברובה מלבנים, התנגדה להעברת השליטה המידית לידי הרוב השחור לפני שהמושבה תהפוך למדינה ריבונית ובנובמבר 1965 הם הכריזו על עצמאות באופן חד-צדדי. דאגלס-יום קיבל את תמיכתם של אנשי האגף השמאלי של מפלגת הלייבור כמו וג'ווד בן להתנגדותו הנחרצת לממשלת המורדים ואת התעלמותם של אנשי האגף הימני של המפלגה השמרנית שלהם היו רגשות אוהדים למורדים על רקע גזעי.
ב-1966 נבחר דאגלס-יום להיות נשיא מועדון הקריקט של לונדון (Marylebone – MCC Cricket Club), שהיה אז הגוף המנהל של הקריקט באנגליה ובעולם. תפקיד זה היה בעיקרו טקסי, אך דאגלס-יום הסתבך בשתי מחלוקות, שלאחת מהן היו השלכות בינלאומיות. הייתה זו "פרשת ד'אוליבייה" (D'Oliveira affair), שבה הכללתם של השחקנים הלא-לבנים של נבחרת הקריקט של אנגליה במסע לדרום אפריקה גרמה לביטול המסע על ידי משטר האפרטהייד בפרטוריה. בדיווח שלו אודות הפרשה, מתח העיתונאי פיטר אובורן ביקורת על דאגלס-יום על גישתו ההססנית כלפי ראש ממשלת דרום אפריקה, ג'ון פורסטר. לדברי אוברון דאגלס-יום היה "לא תקיף יותר מאשר היה צ'מברלין כלפי היטלר שלושים שנה קודם לכן". דאגלס-יום יעץ לוועד של ה-MCC לא להפעיל לחץ על הדרום אפריקאים וגישתו האופטימיסטית גרמה לקבוצה של חברי המועדון בראשותו של הכומר דייוויד שפרד למתוח עליו ביקורת קשה. הפרשה השנייה לא הייתה קשורה לסוגיות גזעיות אלא לסוגיות חברתיות. בראין קלוז הודח מתפקידו כקפטן של נבחרת אנגליה לטובתו של קולין קאודרי. קלוז הודח לאחר שנקט בטקטיקת השהייה בתפקידו כקפטן של מועדון הקריקט של יורקשייר, אך המהלך נראה במידה רבה מוטה כלפי שחקני הקריקט החובבנים מהדור הישן שעד 1963 הם היו היחידים שמונו לתפקידי הקפטנים בנבחרת.
הרוב הדחוק שלו זכה וילסון בבחירות הכלליות של 1964 גרם לקשיים בהעברת השלטון וב-1966 הוא הכריז על עריכת בחירות חדשות בהן השיגה הלייבור רוב של 96 מושבים. כמה מהחברים הוותיקים בצוותו של הית', כולל לויד, פרשו מהספסלים הקדמיים ופינו את המקום לחברים מהדור הצעיר. הית' הפקיד בידי מאודלינג את האחריות על תיק החוץ בממשלת הצללים ודאגלס-יום החליפו כדובר בתחום היחסים עם מדינות חבר העמים. במידה רבה נתפש הית' כבלתי יעיל מול וילסון ועם התקרב הבחירות הכלליות של 1970, הייתה דאגה בחוגי המפלגה שהוא עלול להפסיד ופאוול שאף להחליפו כמנהיג המפלגה. מאולדינג והמצליף הראשי של המפלגה, ויליאם וייטלאו, האמינו שאם הית' יתפטר, יהיה דאגלס-יום המועמד הבטוח ביותר כדי לשמור את פאוול מחוץ לתמונה. דאגלס-יום היה שותף לדעתם שמפלגת הלייבור תנצח בבחירות ושבמקרה כזה על הית' להתפטר, אך הוא לא היה מוכן להיכנס למחויבות אישית. להפתעת הכול, למעט הית', ניצחו השמרנים בבחירות עם רוב של 31 מושבים בבית הנבחרים.