יעקב אדלר
קריירת משחק > רוסיה

אדלר כתב בזיכרונותיו שהלהט של סוניה אוברלנדר, רעייתו לעתיד, ושל משפחתה לתיאטרון, וכן גם חזונם למה יכול לתיאטרון יידיש להתפתח השאיר אותו במקצוע למרות הקושי בשנים הראשונות של הקריירה שלו כשחקן". כשהיא צוותה על ידי רוזנברג לשחק מול יעקב ספיבקובסקי בתפקיד הראשי באופרטה הקומית השחורה של אברהם גולדפדן בריינדעלע קאָזאַק (בריינדלה הקוזקית) היא הפעילה את השפעתה כדי שאדלר יקבל את תפקיד גוברמן במקום ספיבקובסקי. הצלחתו בתפקיד נקטעה כשהגיעה הידיעה שגולדפדן, שאת מחזותיו העלו בלי קבלת רשות, מגיע עם הלהקה שלו לאודסה. גולדפדן מספר שהוא בא לשם על פי בקשת אביו. אדלר מייחס את המניע לביקורו ל"אויביי" רוזנברג וספיבקובסקי. רוזנברג, שלא היה אף פעם אדם בעל מוסר גבוה, הוציא את להקתו מאודסה כדי להופיע באזור שמסביב. (תוך זמן קצר הוא הגיע להסדר על פיו הוכרה הלהקה שלו באופן רשמי כנספחת ללהקתו של גולדפדן.)
אדלר מספר שהוא לקח חופשה מעבודתו כדי להופיע עם להקתו של רוזנברג בחרסון שם הייתה לו הופעה מוצלחת ראשונה כשחקן בתפקיד המאהב מרקוס במחזה המכשפה מאת גולדפדן. הוא נשאר בתפקיד זמן ארוך מדי ואיבד את עבודתו במשרד הממשלתי, וכך הוקלה עליו ההחלטה להפוך לשחקן במשרה מלאה. בלהקתו של נפתלי גולדפדן הוא חווה לראשונה את טעם הכוכבות כאשר אנשים בקישינב חיכו בחצרות לבואם של השחקנים. אפילו המשטרה "התאהבה" בלהקה כשהשוטרים מלבישים את השחקנים במדיהם במסיבות פרועות אחרי ההופעות בזמן שהם עצמם לובשים את בגדי השחקנים.
בהיותם בקרמנצ'וג היה אדלר לא מרוצה מהשכר הנמוך אותו קיבלו השחקנים והוא הוביל שביתת שחקנים שלא הצליחה. כשהלהקה התפרקה היו האדלרים בין הבודדים שנשארו עם רוזנברג כדי ליצור להקה חדשה שכללה שחקנית שמאוד התפרסמה מאוחר יותר בשם קני ליפצין. בצ'רניגוב דחה אדלר את ההזדמנות לשחק בהפקה רוסית של בוריס גודונוב. בערך באותו זמן חזר גולדפדן ואחרי שהשתמש בתכסיס מסובך כדי להראות שלרוזנברג אין שום נאמנות כלפיהם הוא העביר אותם ללהקה שלו שבאותו זמן הייתה אמורה לערוך כניסה מרשימה לסנקט פטרבורג.
כל זה השתנה עם רציחתו של הצאר אלכסנדר השני. האבל על מותו של הצאר מנע הופעות מבדרות בעיר הבירה. בנוסף לכך נטה האקלים הפוליטי בחדות נגד היהודים. להקתו של גולדפדן הופיעה לזמן מה במינסק, בוברויסק שם הם שיחקו בעיקר בפני חיילים רוסיים ואחרי כן נסעו לויטבסק, שם נאלצו יעקב אדלר ורעייתו ההרה לתבוע את גולדפדן שישלם להם את שכרם. הם עזבו אותו והצטרפו לרוזנברג כשהם משחקים בתיאטרון אוהל בניז'ין. אך מצבם החמיר עוד יותר. היה פוגרום בניז'ין. הלהקה הצליחה להתחמק מפגיעה גופנית בחלקו על ידי כך ששכנעו את הפורעים שהם להקת תיאטרון צרפתי ובחלקו בכך שעשו שימוש נבון בכסף שהאדלרים זכו בו בבית המשפט מגולדפדן.
בלודז' שיחק אדלר בהצלחה מרובה את התפקיד הראשי במחזה של קארל גוצקוב אוריאל אקוסטה שהיה ראשון מתוך סדרה של תפקידים בהם הוא פיתח דמות של מה שהוא קרא "היהודי הגדול". אחרי לודז' הם עברו לז'יטומיר. הם חשבו שמצאו פינה שקטה באימפריה הרוסית שבה" יוכלו להתפרנס" אבל המשקיע שלהם שם, הרטנשטיין, היה לא מוכשר והפסיד את כספו.
התוצאות הכספיות של התמוטטות הלהקה שלהם רוככו על ידי סדרה של שלוש הופעות רווחיות בשיתוף פעולה עם להקת התיאטרון הרוסי המקומית. סוניה חזרה לאודסה כדי ללדת את בתה רבקה. אדלר נשאר עוד שישה שבועות בז'יטומיר והיה במין חניכות מאוחרת אצל שני שחקני אופי רוסיים בעלי פרסום ארצי, בוריסוב ופיליפובסקי. עם זאת הוא חזר לאודסה כשהוא חושב שהוא משאיר את התיאטרון מאחוריו.
בערוב ימיו, כשהתבונן אחורה על תקופתו כשחקן בלהקות של רוזנברג וגולדפדן ראה אדלר שנים אלה כ"ילדות" הקריירה שלו. הוא מתאר את מחשבותיו לקראת סוף התקופה הזאת: "במשך שלוש שנים נדדתי במערה של המכשפה (המחזה די כישוף-מאכערין) בסמרטוטים של הליצן בשמנדריק ומה באמת ידעתי על המקצוע שלי? ... אם אחזור יום אחד לתיאטרון יידיש לפחות שלא אהיה כל כך בוּר".
כששב לאודסה גילה שאף אחד לא מקבל אותו לעבודה, אלא רק כשחקן. ב-1882 הוא הקים להקה משלו עם קני ליפצין והכניס את רוזנברג כשותף. להקה זו הופיעה ברוסטוב[דרוש מקור][מפני ש...], טאגאנרוג וברחבי ליטא עד דינבורג, לטביה. מטרתו הייתה להביא את הלהקה לסנקט פטרבורג. הם החזירו את מי שהיה מנהלם בעבר חייקל ביין. הם שהו בריגה ב-1883 כאשר הגיעו הידיעות על איסור מוחלט על תיאטרון ביידיש ברוסיה.
הלהקה נותרה תקועה בריגה. חייקל ביין חלה ומת. למרות קשיים אחדים הצליחה הלהקה לארגן נסיעה ללונדון בספינת בקר בתמורה לבידור הצוות. בכל אופן, בערך באותו זמן הופיעו מחדש ישראל גרודנר ואשתו אנטה. אדלר רצה לשלב אותם בקבוצה שפניה היו מיועדות ללונדון. לפי אדלר אמר לו רוזנברג, ששיחק רבים מהתפקידים של גרודנר, זה הוא או אני. אדלר ניסה לשכנע אותו לשנות את דעתו ועמד על שיתוף גרודנר בחבורה הנוסעת. אדלר החשיב אותו כאחד מן השחקנים הטובים ביותר בתיאטרון יידיש ונכס גדול לכל הצגה שהם יעלו בלונדון. הוא חש שחסר לרוזנברג עומק כשחקן. הוא ניסה לשכנע את רוזנברג לבוא איתו ללונדון אך זה סירב לזוז מעמדתו.