stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ינג'י
ג'ינג'י בתרבות > בישראל

בשנת 1995 הוקרנה בערוץ הראשון סדרת הטלוויזיה ג'ינג'י, בת 14 פרקים המבוססת על סדרת הספרים ג'ינג'י המצליחה מאת גלילה רון־פדר-עמית. ב-2015 חזרה הסדרה בעונה חדשה, ב-yes.
בין השנים 1998–1999 שודרה בערוץ 2 סדרת הטלוויזיה זבנג!, על בסיס סדרת הקומיקס זבנג! של המאייר אורי פינק. אחת מדמויות הסדרה היא רונן שגיב, הידוע בכינויו "ג'ינג'י", בשל שיערו הג'ינג'י.
ג'ינג'י בתרבות > אמונות בנוגע למזג

סטריאוטיפ נפוץ על ג'ינג'ים הוא שהם בעלי מזג חם. בספר "האסופית: אן מהחווה הירוקה", נאמר על הגיבורה הג'ינג'ית אן שרלי ש"המזג שלה מתאים לשיערה". בספר "התפסן בשדה השיפון" מעיר הולדן קולפילד ש"אנשים עם שיער ג'ינג'י אמורים להתרגז בקלות רבה, אבל אלי [אחיו המת] לעולם לא התרגז, והוא היה מאוד ג'ינג'י." פזמון ישראלי שהיה פופולרי בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 קיבע בתודעה את הביטוי: "כי ג'ינג'י זה אופי וג'ינג'י זה טבע, על ראש הג'ינג'י בוער הצבע". בשלבים המוקדמים של הרפואה המודרנית, שיער ג'ינג'י נחשב לסימן של עודף במרה האדומה. בשיטת הרפואה ההודית איורוודה, ג'ינג'ים נחשבים כבעלי סיכוי רב להיות חמי מזג, בגלל עודף במרת ה-Pitta (הקשורה ליסוד האש).
בקרב הכדורגלנים, פול סקולס הג'ינג'י ידוע במזגו החם ומשחקו מלא המרץ וזכה לכינוי "Ginger Ninja" ואילו הכדורגלן הג'ינג'י ג'ון הארטסון נתן ביטוי למזגו החם כאשר בעט בלסתו של אייל ברקוביץ' אחרי שזה דחף אותו וקילל.
עוד אמונה בקשר לג'ינג'ים היא שהם סקסיים מאוד, מלאי תשוקה ולוהטים מבחינה מינית. לדוגמה, ג'ונתן סוויפט כתב סאטירה על סטריאוטיפים של ג'ינג'ים ב"מסעי גוליבר" בחלק "מסע לארצם של ה-Houyhnhnm" בו הוא כותב: "נצפה שג'ינג'ים משני המינים הם יותר שטופי זימה ויותר שובבים מהשאר, אותם הם משיגים בכוח ופעילות." סוויפט ממשיך וכותב "לא היה צבע שיערו של פרא זה אדום (דבר שהיה תירוץ לתיאבון קצת לא רגיל) אלא שחור כמו הסלו (Sloe)." בסרט "מי הפליל את רוג'ר רביט" מצוירת ג'סיקה ראביט, אהובתו של רוג'ר, כאשה ג'ינג'ית יפהפייה ומפתה. בסדרת הקומיקס "זבנג!" של אורי פינק מתוארת דמותו של רונן שגיב הג'ינג'י כדמות שטופת זימה ותחמנית אך מאוד לא מושכת.
ג'ינג'י בתרבות > מסורות מיתולוגיות

פירושים מסוימים של התנ"ך מפרשים את הביטוי "אדמוני" כשער אדום. המילה מופיעה פעמיים בתנ"ך: ”וַיֵּצֵא הָרִאשׁוֹן אַדְמוֹנִי, כֻּלּוֹ כְּאַדֶּרֶת שֵׂעָר; וַיִּקְרְאוּ שְׁמוֹ, עֵשָׂו” (בראשית כה', כה') ו ”וַיִּשְׁלַח וַיְבִיאֵהוּ וְהוּא אַדְמוֹנִי, עִם-יְפֵה עֵינַיִם וְטוֹב רֹאִי; וַיֹּאמֶר ה' קוּם מְשָׁחֵהוּ, כִּי-זֶה הוּא.” (מדובר על דוד המלך, שמואל א' טז', יב'). בכמה מקומות נוספים נאמר על עשו שהוא "אדום". המקרא אינו מציין שהשניים היו אדומי שער אך מפרש התנ"ך אליה שמואל הרטום מפרש מילה זו "עורו, או שערותיו, היו מצבע אדום".
ייצוגים אמנותיים ראשוניים של מריה מגדלנה בדרך כלל מתארים אותה כבעלת שיער ג'ינג'י ארוך ושופע, אף על פי שתיאור צבע שיערה מעולם לא אוזכר בברית החדשה וייתכן שמקור התיאור הוא בפיגמנט שירד באיכותו בציור עתיק. מסורת זו משמשת כאמצעי לקידום העלילה בספר "צופן דה וינצ'י". ת'ור, אל הרעם במיתולוגיה הנורדית, תואר בדרך כלל כבעל שיער ג'ינג'י. המצרים העתיקים ייחסו הן בני אדם ג'ינג'ים והן בעלי חיים ג'ינג'ים לאל סת, וחשבו אותם למועדפים על ידי האל החזק וחם המזג. מספר פרעונים המקושרים לסת מתוארים כבעלי שיער ג'ינג'י, ובהם רעמסס הגדול.
ישנה מסורת בקרב אסטרולוגים שהכוכב מאדים סביר יותר לזרוח מעל האופק המזרחי בזמן לידתו של אדם ג'ינג'י.
מריה מגדלנה באמנות מתוארת כבעלת שיער ג'ינג'י ארוך. מאת אנתוני פרדריך אוגוסטוס סאנדיס
מורגן לה פיי, אחות המלך ארתור (מיתולוגיה קלטית)
ג'ינג'י בתרבות > בספרות המודרנית

השיר הידוע בספרות הילדים העברית, המתאר את הילד הג'ינג'י, הוא "ג'ינג'י" מאת מרים ילן שטקליס, המופיע בקובץ "בחלומי". בשיר זה מתאר הילד ששערותיו אדמוניות, כיצד הילדים האחרים רודפים אחריו וקוראים לו "ג'ינג'י" אך אמו מנחמת אותו "ראש זהב לילדי". השיר ממשיך ומספר כי אליהו הנביא לוקח את הילד אל המרום, שם יושב דוד המלך על כס מלכותו, ואף הוא ג'ינג'י - "ויאמר המלך דוד: גש אלי קטנטוני / פתי שלי, / וראה - גם אני - ג'ינג'י".
התייחסות דומה לזו מופיעה בספרו של ז'יל רנר "פרנסואה ראש גזר" (Poil de Carotte), שנכתב בצרפת בשנת 1894 ומתאר ילדות קשה, חסרת רחמים וחסרת אהבה, של ילד המתואר רק כ"ראש גזר", שבניגוד לג'ינג'י של מרים ילן שטקליס, אינו זוכה להגנתה ולנחמתה של משפחתו. הספר נחשב לקלאסיקה בתחומו, עובד למחזה שהועלה על במות רבות, ולסרט בבימויו של ז'אן רנואר שהוצג לראשונה בשנת 1932.
אפרים קישון הכניס לשפת הדיבור את המונח "הג'ינג'י עם המפתח", המופיע בפיליטונים שכתב. המונח מתאר את המקרה הידוע והיום יומי, שבו דווקא האדם שאנו צריכים להשלמתה של פעולה מורכבת (הוא הג'ינג'י עם המפתח) אינו בנמצא, על אף שכולם תלויים בו.
בסדרה "זבנג" של אורי פינק, שהתפרסמה מדי שבוע ב"מעריב לנוער" הייתה דמות של מתבגר בשם ג'ינג'י (שמו האמיתי היה רונן), ג'ינג'י הופיע כדמות של תחמן ורודף בנות.
שירו של טום ווייטס "Christmas card from a hooker in Minneapolis" שתורגם על ידי יהונתן גפן כ"גלוית שנה טובה משוש המתאבדת" כולל פנייה אל אהוב בשם "צ'ארלי". בתרגומו של גפן, הפך צ'ארלי ל"ג'ינג'י", במילות הפתיחה של השיר - "היי, ג'ינג'י, אני בהריון...".
הסיפור "ליגת אדומי-הראש" (1891, "The Red-Headed League" תורגם לעברית בשם "אגודת אדומי השער") מעלילות הבלש שרלוק הולמס, היה אחד האהובים על כותבו, סר ארתור קונאן דויל, וכולל תת-עלילה המסתובבת סביב פסאודו-חברה המוגבלת רק לג'ינג'ים. ב-1840 מחזה קומי בשם "Der Talisman" מאת יוהאן נסטרוי עוסק בדעות קדומות כנגד ג'ינג'ים.
בספר "Still Life with Woodpecker" מאת טים רובינס, ג'ינג'ים מתוארים כילדי הרוח, המעוותים בידי השמש ומכורים לסקס ולסוכר. באופן דומה, ב"טרילוגיית ההארה!" ג'ינג'ים בעלי עיניים ירוקות מתוארים כחביבי השטן.
מספר ספרי ילדים מתארים דמויות ג'ינג'יות, לרבות בילבי בת-גרב, אנני היתומה הקטנה. בספרי "הארי פוטר" כל משפחת ויזלי הם בעלי שיער ג'ינג'י וחלקם בעלי התנהגות סטריאוטיפית לג'ינג'ים: פרד וגורג' הם התאומים השובבים, ג'יני ויזלי מתגלה כקוסמת אמיצה ויצירתית ואילו מולי ויזלי היא אם דאגנית, לבבית וחמת מזג. גם אלבוס דמבלדור ולילי פוטר היו ג'ינג'ים. הסופרת ומחברת "הארי פוטר" ג'יי קיי רולינג הצהירה שהיא מחבבת ג'ינג'ים, למרות היחס המפלה שלטענתה הם זוכים לו בבריטניה.
דמויות רבות בספריו של רוברט היינליין הם ג'ינג'ים, בהשראת אשתו הג'ינג'ית, וירג'יניה.
בעלי חיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פרווה או רעמה אדמונית ניתן למצוא גם בעולם החי. גוון זה נפוץ בקרב יונקים, כגון אריות, טיגריסים, סוסים, איילים, סנאים, בקר, קופים ושועלים, ואף אצל חיות מחמד, כמו חתולים וכלבים.
חתול ג'ינג'י
אצל מרבית האריות, הרעמה היא בצבע אדמוני
ג'ינג'ים מפורסמים > בעולם

דונלד טראמפ, ג'ורג' וושינגטון, אנטוניו ויוואלדי, וינסנט ואן גוך, ליב אולמן, מארק טוויין, מרגרט תאצ'ר, אלינור טומלינסון, מלקולם אקס, טילדה סווינטון, סיסי ספייסק, אד שירן, אמה סטון, ג'ורג' ברנרד שו, סוזן סרנדון, עזרא פאונד, קונאן או'בריאן, וילי נלסון, צ'אק נוריס, ג'יימה מייס, קייט מארה, ניקול קידמן, הנסיך הארי, רון הווארד, לילי קול, סימונה סימונס, שרה פרגוסון.
ג'ינג'ים מפורסמים > בישראל

יצחק רבין, יהודה גליק, סופי צדקה, סתיו שפיר, יובל שרף, עידית נוידרפר, נטע רוט, רביב כנר, ציפי שביט, אורי שביט, שמעון פרנס, שמעון אדף, אליעד שרגא, אסתי זקהיים, לילך גליקסמן, שלמה גולדברג, רועי סדן, גלעד אבנת, אודיה קורן, נועה הר ציון, רוי מילר, משפחת ביבס.
Eutelsat

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 בורסה:  בורסת פריז (ETL) 
 תקופת הפעילות:  1977–הווה (כ־48 שנים) 
 מיקום המטה:  איסי לה מולינו 
 ענפי תעשייה:  satellite telecommunications 
 עובדים:  1,200 (נכון ל־28 בינואר 2023) 
  
 אתר רשמי
 
Eutelsat היא חברת תקשורת שמפעילה מערך לוויינים ומספקת שירותי טלוויזיה מ-7,000 תחנות טלוויזיה ורדיו מ-1,100 תחנות רדיו לכ-274 מיליון לקוחות ברחבי העולם. בשנת 2022 החברה הייתה השלישית בעולם בתחומה בהיקף הכנסות.
היסטוריה

ארגון European Telecommunications Satellite Organization (Eutelsat) הוקם שנת 1977 על ידי 17 מדינות אירופה כארגון בין-ממשלתי במטרה לספק שירותי תקשורת לוויינית למדינות המייסדות.
בשנת 1982 תוך שיתוף פעולה עם סוכנות החלל האירופית הוחלט על התארגנות לשידורי טלוויזיה דרך לווייני הארגון. הלוויין הראשון שוגר בשנת 1983. בשנת 1989 שידורים התרחבו למזרח אירופה ובמהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 לאסיה ואמריקה.
בשנת 2001 הוקמה חברה פרטית Eutelsat S.A שנשכרת בבורסת פריז. נציגי European Telecommunications Satellite Organization מכהנים בדירקטוריון החברה.
בשנת 2014 נרכשה חברה Satmex ולוויינים שלה שולבו במערכת.
בדצמבר 2015 שוגר לוויין שמעביר שידורים למדינות אפריקה.
במרץ 2022 בעקבות אירועי מלחמת אוקראינה-רוסיה ערוצי טלוויזיה רוסיים הפסיקו להעביר מלווייני Eutelsat שידורי ערוצי חדשות בין-לאומיות. ועדה בין לאומית ביקשה מ-Eutelsat להפעיל סנקציות על ערוצים רוסיים.
בשנת 2023 הוכרז על מיזוג עם חברת תקשורת OneWeb.
רשימת לוויינים

נכון לשנת 2023 החברה מפעילה 36 לוויינים במסלול גאוסטציונרי. בשנת 2012 שמות לוויינים שונו והם נקראים עתה Eutelsat.
הערות שוליים

↑  World Teleport Association Publishes Top Operator Rankings for 2022 - World Teleport Association, www.worldteleport.org
↑  Restructuring | EUTELSAT igo, web.archive.org, ‏2022-03-19
↑  https://www.denisdiderot.net/news
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 1956 3629  SUDOC: 026438461  VIAF: 134410633   WorldCat (עם VIAF): 134410633
מייסון ת'יימז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 ביולי 2007 (בן 17) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 פרופיל ב-IMDb
 
מייסון ת'יימז (באנגלית: Mason Thames; נולד ב-10 ביולי 2007) הוא שחקן אמריקאי. הוא ידוע ממשחקו בתפקיד הראשי בסרט האימה של סקוט דריקסון, "בלאק-פון".
קריירה

ת'יימז הופיע לראשונה בשלושה פרקים של העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "עבור כל האנושות".
בשנת 2021 הוא שיחק בתפקיד הראשי בסרט האימה של סקוט דריקסון "בלאק פון", לצד איתן הוק. הוא זכה לשבחים על תפקידו, והסרט קיבל ביקורות חיוביות בדרך כלל מהמבקרים. הוא לוהק שוב לסרט ההמשך. הוא גם הופיע בתור ווקר הצעיר בשתי העונות הראשונות של סדרת הטלוויזיה "ווקר". בשנת 2024 הוא כיכב בתפקיד הראשי בקומדיית הנעורים "טתניקים".
ת'יימז לוהק לצד מל גיבסון לתפקיד בסרט "Monster Summer", סרט אינדי בבימויו של דייוויד הנרי. הוא גם יככב בעיבוד לייב אקשן של "הדרקון הראשון שלי", לצד ניקו פרקר, שתגלם את אסטריד הופרסון.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקידו | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2021 | בלאק-פון | פיני בלייק |  |
| 2024 | טתניקים | בנג' נילסן |  |
| 2024 | Monster Summer | נואה |  |
| 2025 | הדרקון הראשון שלי | היקאפ האדוק השלישי |  |
| TBA | New Year's Rev |  |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | כותרת | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2019 | עבור כל האנושות | דניאל סטיבנס | 3 פרקים |
| 2021–2022 | ווקר | ווקר צעיר | 3 פרקים |
הערות שוליים

↑  Mason Thames interview, Netflix
↑  Pener, Degen (2022-06-17). "Next Big Thing: 'The Black Phone' Star Mason Thames on The Scariest Thing in the Blumhouse Horror Film". The Hollywood Reporter (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2023-07-04.
↑  "Ronald D. Moore on 'For All Mankind' Season 3, Their Seven Year Plan, and If We'll Ever See a Starship". Collider (באנגלית). 2022-06-09. נבדק ב-2023-06-02.
↑  D'Alessandro, Anthony (2020-10-30). "Scott Derrickson To Direct 'Black Phone' For Blumhouse & Universal". Deadline (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2023-06-02.
↑  Gonzales, Rick (2022-12-05). "Cast of The Black Phone - Mason Thames And Ethan Hawke Lead This Thriller". GIANT FREAKIN ROBOT (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2023-06-02.
↑  Derrickson, Scott (2022-06-24), The Black Phone (Horror, Thriller), Mason Thames, Madeleine McGraw, Ethan Hawke, Universal Pictures, Blumhouse Productions, Crooked Highway, נבדק ב-2023-06-02
↑  Heidi Venable (2022-06-19). "The Black Phone Reviews Are In, See What Critics Are Saying About Ethan Hawke's New Horror Flick". CINEMABLEND (באנגלית). נבדק ב-2023-06-02.
↑  D'Alessandro, Anthony (2023-11-29). "Blumhouse's The Black Phone 2: Ethan Hawke & Original Cast Returning For Scott Derrickson Sequel". Deadline Hollywood. נבדק ב-2023-11-29.
↑  "Walker Casts Mason Thames as Young Cordell Walker (Exclusive)". TV Shows (באנגלית). נבדק ב-2023-06-02.
↑  Walker (Action, Crime, Drama), Jared Padalecki, Molly Hagan, Keegan Allen, Stick to Your Guns Productions, Rideback, Pursued By A Bear Productions, 2021-01-21, נבדק ב-2023-06-02{{citation}}:  תחזוקה - ציטוט: others (link)
↑  Rubin, Rebecca (2022-06-09). "'Black Phone' Actor Mason Thames to Star in High School Comedy 'Incoming' From Spyglass Media, Artists Road (EXCLUSIVE)". Variety (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2023-06-02.
1 2  Kit, Borys (2021-11-04). "Mel Gibson, Mason Thames to Star in Adventure Fantasy 'Boys of Summer'". The Hollywood Reporter (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2023-06-02.
↑  Kroll, Justin (2023-05-30). "Mason Thames And Nico Parker To Star In Universal's 'How To Train Your Dragon' Live-Action Adaptation". Deadline (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2023-06-02.
↑  D'Alessandro, Anthony (30 באוקטובר 2020). "Scott Derrickson To Direct Black Phone For Blumhouse & Universal". Deadline Hollywood. ארכיון מ-7 בנובמבר 2020. נבדק ב-1 במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Netflix Nabs the Chernin Brothers’ High School Comedy ‘Incoming’
↑  Kit, Borys (30 במאי 2023). "How to Train Your Dragon Live-Action Remake Finds Its Hiccup and Astrid". The Hollywood Reporter. ארכיון מ-30 במאי 2023. נבדק ב-30 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9813148763105606  BnF: cb18044038r (data)  GND: 1269722786  ISNI: 0000 0005 0860 9205  LCCN: no2023017288  NKC: xx0310384  SUDOC: 265563127  VIAF: 37166531885112610037   WorldCat (עם VIAF): 37166531885112610037
ועדת פיילין

נבי מוסא, אפריל 1920
גנרל לואי ג'ין בולס
אמין אל חוסייני
זאב ז'בוטינסקי במדי הצבא הבריטי
ועדת פיילין הייתה ועדת החקירה הבריטית הראשונה בארץ ישראל, שהוקמה בעקבות מאורעות תר"פ בירושלים.
מאורעות תר"פ

בשנים הראשונות של המנדט נוהלה ארץ ישראל על ידי ממשל צבאי בריטי בראשותו של הגנרל לואי ג'ין בולס. בולס היה מתנגד חריף לציונות, אותה ראה כאיום ישיר על האינטרס הבריטי, וראה את הצהרת בלפור כטעות אסטרטגית. רוב המושלים שכיהנו תחתיו במחוזות השונים של הארץ, ובראשם רונלד סטורס, מושל ירושלים, החזיקו בעמדות דומות.
המשטרה הייתה סוג של אלתור, וכללה שוטרים ששירתו עוד מהתקופה העות'מאנית, שוטרים שגויסו על ידי הממשל הצבאי וטרם עברו הכשרה כלשהו, ושוטרים שהוכשרו באופן מזורז בבית הספר לשוטרים שהוקם במצרים.
כבר בשנת 1919 שיגר מפקד המשטרה, קולונל פרסי בראמלי, אזהרות בנוגע לכשירותו של הכוח. במהלך המאורעות, שוטרים, רובם ככולם ערבים, פעלו בצורה לא-אפקטיבית לנוכח ההתפרעויות, ובמספר מקרים היו שוטרים שהצטרפו לפורעים באופן פעיל.
השלטון הצבאי נועד מלכתחילה להיות זמני, והפיקוד בארץ לא הקדיש מחשבה רבה לדרך שבה יישמרו חוק וסדר בארץ. חיילים הגיבו בעוצמה כאשר נעשו ניסיונות לפגוע בהם.
ראשית מאורעות תר"פ, באפריל 1920, בעצרת המונית לקראת חגיגות נבי מוסא - עלייה לרגל מירושלים לאתר נבי מוסא במדבר יהודה. צעיר מוסלמי ממשפחה מפורסמת, אמין אל חוסייני, המופתי לעתיד ונכבדים נוספים נשאו דברים בגנות היהודים והציונות, וקראו לפגוע בהם במטרה לסכל את תוכניותיהם, שלדברי הנואמים, היוו איום ישיר על הערבים בארץ.
הערבים תקפו יהודים, בעיקר בירושלים, רצחו שבעה, פצעו למעלה מ-200, וגרמו לנזק רב ברכוש.
מאורעות אלה נמשכו שלושה ימים, בין 4 באפריל ל-6 באפריל.
באין מדיניות אחידה, כאשר התחוללו אירועי אפריל 1920, מצא עצמו זאב ז'בוטינסקי, קצין משוחרר מהגדודים העבריים, מארגן יחידות הגנה עצמית בירושלים, מכיוון שהבריטים נמנעו מלפעול בנחרצות לבלימת הפורעים. בסיום המאורעות ז'בוטינסקי וכמה מאנשיו אף נעצרו ועמדו למשפט צבאי, שהסתיים בהרשעה ועונשי מאסר ממושכים.
הוועדה

מתוך רצון להבין את הגורמים להתפרצות האלימה ולתוצאותיה הקשות, מינה הצבא שלושה קצינים לחקור את האירועים. בראש הוועדה עמד מייג'ור גנרל פיליפ פיילין (Philip Palin), שבמהלך כיבוש ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, פיקד על דיוויזיה מס' 75 (אנ'). לצידו כיהנו בוועדה בריגדיר אדוורד הרולד ווילדבלאד (Wildblood) ולוטננט קולונל כריסטופר וון אדוורדס (Edwards).
הוועדה פעלה במשך 50 יום, חקרה 152 עדים בשמונה שפות, גבתה עדויות מבכירי הממשל הצבאי בארץ, מנציגים של התנועה הציונית וממספר מנהיגים ערבים.
העדות המקיפה והבוטה ביותר נגד ההתנהלות הבריטית בטיפול בפרעות, הגיעה מאיש הממשל הצבאי, קולונל ריצ'רד מיינרצהגן.
מסקנות הוועדה הוגשו ב-1 ביולי 1920 ופורסמו במהלך אוגוסט.
הוועדה > דו"ח הוועדה

הוועדה הטיחה ביקורת נוקבת בממשל הצבאי, שלטעמה לקה הן בחד-צדדיות והן בחוסר שליטה מספקת במצב. חברי הוועדה סברו שהיה מקום לפעול לתיקונה של המשטרה, וציינו שבדיונים פנימיים של בכירי הממשל הצבאי, המשטרה תוארה כסיכון פוטנציאלי לכוחות הביטחון הבריטיים, אם יפרצו מהומות. הם ראו בחומרה את העובדה שלא נעשה דבר כדי להתמודד עם אפשרות זו מבעוד מועד. הוועדה ביקרה בנחרצות גם את המנהיגים הערבים שהתסיסו את הפורעים, וגם את ז'בוטינסקי והארגון שהקים, ושפעילותו נראתה להם פרובוקטיבית ומסוכנת.
כאשר הוגשו מסקנות הוועדה, הממשל בארץ כבר היה בידי הנציב העליון הראשון, סר הרברט סמואל, יהודי ותומך בתנועה הציונית. סמואל, שרצה לקדם פיוס, הכריז על חנינה כללית הן למעורבים בפרעות והן לז'בוטינסקי ואנשיו.
המסקנות האופרטיביות של הוועדה, בעיקר אלה שתמכו ברפורמה במשטרה, לא זכו להתייחסות משמעותית, ושנה מאוחר יותר, במאי 1921, פרצו מאורעות תרפ"א, התפרצות אלימה, רחבה וקטלנית יותר, שגם בה ניכר היה שהמשטרה אינה כשירה. אירועים אלה הביאו להקמתה של ועדת חקירה חדשה, ועדת הייקראפט.
הערות שוליים

↑  בדצמבר 1918, לדוגמה, אחרי שחייל ניו זילנדי, שרדף אחרי גנב, נורה ונהרג, פתחו חבריו במצוד אחר היורה, ובסיומו הגיעו לכפר סרפנד אל-חרב, בסמוך לנס ציונה. העדויות על שהתרחש שם אינן ברורות, אך התבצעה שם פעולת תגמול שהסתיימה במותם של תושבים רבים, ככל הנראה כמה עשרות.
↑  מסיבה לא ברורה, הם זיהו את ז'בוטינסקי, איש ימין מובהק כבר אז, כפעיל שמאל קיצוני שקשור לקומוניסטים.
↑  דו"ח ועדת פיילין (Palin Report בויקיטקסט באנגלית)
ג'יימס פלקונר וילסון

ג'יימס פלקונר "ג'פרסון ג'ים" וילסון (באנגלית: James Falconer "Jefferson Jim" Wilson‏; 19 באוקטובר 1828 – 22 באפריל 1895) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית רפובליקני מטעם מחוז הקונגרס הראשון של איווה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ולאחר מכן כסנאטור אמריקאי שכיהן שתי קדנציות מאיווה. הוא היה חלוץ בקידום ההגנה הפדרלית על זכויות האזרח.
בהיותו בבית הנבחרים של ארצות הברית, הוא התנגד באופן בולט למאמץ של 1867 להדיח את הנשיא אנדרו ג'ונסון. עם זאת, הוא הצביע בעד ההדחה של ג'ונסון שלאחר מכן ב-1868, ושימש כמנהל (תובע) במהלך משפט ההדחה של ג'ונסון.
במחצית האחרונה של המאה ה-19, שני בני איווה שאינם קשורים בשם ג'יימס וילסון השיגו תפקיד בכיר, מה שהצריך אפשרות להבדיל בין השניים. חבר הקונגרס והסנאטור ג'יימס פ. וילסון (ממחוז ג'פרסון, איווה) נודע בשם "ג'פרסון ג'ים" וילסון, בעוד הנציג ומזכיר החקלאות ג'יימס וילסון (ממחוז טמה, איווה) נודע בשם "טמה ג'ים" ווילסון.
ביוגרפיה > ראשית חייו

וילסון נולד ב-19 באוקטובר 1828 בניוארק, אוהיו. לאחר שאביו מת כשג'יימס היה בן אחת עשרה, ג'יימס היה צריך לעבוד מגיל צעיר, ולמד בבית הספר כשהעבודה אפשרה. לאחר ששימש כחניך בהכנת רתמות, הוא למד משפטים בניוארק לצד שופט בית המשפט העליון האמריקני לעתיד ויליאם ברנהאם וודס. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1851 ועסק בכך בניוארק עד 1853.
בשנת 1853, הוא עבר לפיירפילד, איווה, שם חידש את עריכת הדין. שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1856, על רקע הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1856, וילסון התמודד ונבחר לשמש כציר לאמנה לתיקון החוקה של איווה. בשנה שלאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של איווה, שם כיהן בוועדת הדרכים והאמצעים.
במהלך הקריירה המוקדמת שלו, התנגדותו של וילסון לעבדות הביאה אותו להצטרף למפלגת האדמה החופשית.
וילסון מילא תפקיד חשוב בהקמת המפלגה הרפובליקנית של איווה. ב-1857, הוא היה ציר לוועידה החוקתית של איווה, וכיהן כרפובליקני בבית הנבחרים של איווה באותה שנה וב-1859, כשנבחר לסנאט של איווה. הוא כיהן בוועדת הרשות השופטת, ומאוחר יותר כיהן כציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1860 אשר מינתה את אברהם לינקולן מאילינוי והאניבל המלין ממיין לעמוד מטעם המפלגה במהלך הבחירות לנשיאות.
ביוגרפיה > בית הנבחרים של ארצות הברית

בשנת 1860, וילסון ושלושה אחרים, כולל הנציג המכהן סמואל ר. קרטיס, התחרו על המועמדות הרפובליקנית לייצג את מחוז הקונגרס הראשון של איווה בבית הנבחרים האמריקאי. קרטיס זכה במועמדות ולאחר מכן בבחירות הכלליות. אולם לאחר פרוץ מלחמת האזרחים, קרטיס התפטר כדי לקבל מינוי לקצין בצבא האיחוד. בוועידה שנקראה לבחור את המועמד הרפובליקני להחליף את קרטיס, "זה היה מובן מאליו שג'יימס פ. וילסון יהיה הבחירה פה אחד". באוקטובר 1861 נבחר וילסון למלא את התפקיד הפנוי, והביס בקלות את הדמוקרט ג'אירוס אדוארד ניל.
לאחר שסיים את כהונתו של קרטיס בקונגרס ה-37, הוא נבחר מחדש שלוש פעמים, וכיהן בקונגרסים ה-38, ה-39 וה-40. הוא היה יושב ראש ועדת בית הנבחרים לענייני משפט בתקופות הסוערות של המלחמה והשיקום.
הפעולה הראשונה של וילסון בקונגרס הייתה הצגת החלטה האוסרת על החזרת עבדים נמלטים לדרום והורתה על פיטורי כל קצין צבא המורה לחיילים לעשות זאת, אשר נחקק. בנוסף, הוא דיווח על חקיקה שהעניקה זכויות לשחורים בוושינגטון הבירה, וכן דיווח על הצעת חוק שהעניקה חירות למשפחות החיילים השחורים.
כעורך דין עסקי, וילסון תמך במתן מס הכנסה בין סוגים נמוכים יותר וברמות "הגיוניות" של פרוטקציוניזם. הוא גם תמך במענקי הרכבת ובחוק ההומסטד, אם כי התנגד לחוק מענקי הקרקע של מכללת מוריל. יחד עם רפובליקנים רדיקלים אחרים, וילסון תמך בתוקף בכיבוש צבאי של הדרום במהלך השיקום בטענה שזה היה האמצעי היעיל היחיד להבטחת הביטחון.
וילסון התיישר עם הפלג של מפלגתו הידוע בזמנו בשם "הרפובליקנים הרדיקליים". הוא תמך במהלכים של זכויות אזרח והתנגד לניסיונותיו של הנשיא אנדרו ג'ונסון להטיל וטו על חוק זכויות האזרח משנת 1866 וחוקי השיקום. נאומו המפריך את הטיעונים שקוננו על חוסר החוקתיות לכאורה של הצעת החוק משנת 1866, הוגדר על ידי ג'יימס בליין כנאום גדול, חזק ועם מחקר אמיתי.
הוא תמך בהצעת החוק הראשונה בקונגרס למתן זכויות הצבעה לאזרחים שחורים של מחוז קולומביה. הוא לא היה מועמד למינוי מחדש ב-1868, והסביר לפני הוועידה המחוזית שעם בחירה של נשיא רפובליקני מקובל מובטחת ושינוי בממשל בלתי נמנע, גם שינוי בייצוג המחוז הראשון הגיע בזמן. בסך הכל, וילסון כיהן בבית הנבחרים מ-8 באוקטובר 1861 עד 3 במרץ 1869.
ביוגרפיה > בית הנבחרים של ארצות הברית > חקירת הדחה ב-1867 נגד אנדרו ג'ונסון

וילסון הצביע בעד פתיחת חקירת ההדחה ב-1867 נגד אנדרו ג'ונסון. ההצבעה המאשרת את חקירת ההדחה נתפסה במידה רבה כאמצעי עבור הרפובליקנים להביע את מורת רוחם מג'ונסון מבלי להרחיק לכת ולהדיח אותו. רפובליקנים רבים ציפו שוועדת המשפט של בית הנבחרים, שתפקח על החקירה, לא תמליץ על הדחה, ושהסיכוי להדחה ימות בשקט בוועדה.
בזמן החקירה, וילסון היה יושב ראש ועדת המשפט של בית הנבחרים. במהלך החקירה, וילסון התנגד להדחה של ג'ונסון, בטענה פומבית שאין עילה משפטית מוכחת שניתן להתבסס עליה בצדק. כחבר בוועדה, וילסון הצביע נגד המלצה על הדחה. עם זאת, ב-25 בנובמבר 1867, הוועדה הצביעה 5–4 בתמיכה בהמלצה על הדחה. וילסון כתב את אחד מדוחות המיעוט של הוועדה נגד ההדחה. בדו"ח המיעוט שלו, וילסון טען שבעוד שג'ונסון "ראוי לגינוי ולגינוי של כל אזרח בעל נטייה טובה", הקונגרס צריך להמתין ולתת לאמריקאים להדיח את ג'ונסון מתפקידו בבחירות לנשיאות של 1868. דו"ח המיעוט שלו הכריז שג'ונסון, "אכזב את התקוות והציפיות של מי שהציבו אותו בשלטון. הוא בגד באמונם ושלב ידיים עם אויביהם". עם זאת, בטענה נגד ההדחה, היא הכריזה, "יום ההדחות הפוליטיות יהיה יום עצוב עבור המדינה הזו".
כאשר בית הנבחרים המלא הצביע לאחר מכן בשאלה האם להדיח את הנשיא ג'ונסון, ב-7 בדצמבר 1867, הוא הציג את הטיעון נגד ההדחה לאחר ג'ורג' ס. באוטוול הגיש את התביעה לתמיכה בהדחה. וילסון טען שבעוד שג'ונסון היה "הנשיאים הגרועים ביותר", התנגדותו לעמדות המפלגה הרפובליקנית לא הייתה בלתי חוקית בעצמה. הוא טען שלמרות הצהרותיו של בוטוול שכן, לבית הנבחרים לא הייתה סמכות בודדת לקבוע מהי "עבירה שניתן לדחות". וילסון הזהיר כי פרשנות רחבה של סמכויות ההדחה, כפי שדגל באוטוול, בתיאוריה יכולה לאפשר לבית הנבחרים להכתיב למעשה את מדיניות הנשיאים. הוא בילה מחצית מנאומו בטענה שההדחה נשמרת רק לפשעים שניתן להעמיד לדין, וחציו בתקיפה של מי שהתנגדו לעמדה זו. וילסון אפיין את בוטוול כמי שטען למעשה שיש לאפשר לבית הנבחרים להדיח את ג'ונסון על משהו שהוא "יכול" לעשות, ולא על משהו שהוא "עשה". וילסון טען, "זה יוביל אותנו אפילו מעבר למצפון הבית הזה". בדברי הסיום שלו, וילסון שאל, "אם לא נוכל להעמיד את הנשיא לדין על פשע ספציפי, על מה נמשיך נגדו?" לאחר שווילסון הציג את טיעונו נגד ההדחה, בית הנבחרים המשיך לקיים הצבעה שבה הצביע בתוקף נגד ההדחה.
ביוגרפיה > בית הנבחרים של ארצות הברית > 1868 הדחה של אנדרו ג'ונסון

ב-27 בינואר 1868, וילסון הצביע בעד פתיחת חקירת ההדחה השנייה נגד אנדרו ג'ונסון.
למרות החששות הראשוניים שלו בנוגע להדחה, לאחר שג'ונסון ניסה לפטר ולהחליף את אדווין סטנטון תוך הפרה של חוק כהונת הכהונה, וילסון הצביע בעד הדחת הנשיא ג'ונסון ב-24 בפברואר 1868, כאשר בית הנבחרים הצביע בהצלחה להדחתו. לפני ההצבעה, וילסון הביע דעה של רפובליקנים רבים שהצביעו בעבר נגד החלטת ההדחה שהביאה ועדת המשפט בתום חקירת ההדחה נגד ג'ונסון ב-1867, והכריז כי,
השיקולים שהכבידו על דעתי ועיצבו את התנהלותי בתיק בו הואשמה הוועדה לשיפוט בית זה אינם מצויים בתיק דנן.
ווילסון סבר כי בהצבעת ההדחה הקודמת, ג'ונסון לא ביצע שום פעולה שהיא פשע לפי המשפט המקובל או החוק. וילסון הכריז שג'ונסון קיבל בטעות עידוד לאחר שלא הודח בדצמבר 1867 והמשיך לבצע מעשה שמהווה התנהגות ברורה שניתן להטיל עליה עונש, והכריז,
הוא טעה בשיקול דעתנו כפחדנות, ועבד עליו עד שהציג בפנינו, כרצף, עבירה חמורה המוכרת לחוק ומוגדרת בחוק.
וילסון מונה לאחר מכן כחבר בוועדה בת שבעה חברים שהופקדה על כתיבת סעיפי הדחה. כאשר בית הנבחרים הצביע על סעיפים ספציפיים להדחה בתחילת מרץ, וילסון הצביע בעד כולם מלבד אחד מאחד עשר הסעיפים, בהיותו אחד משנים-עשר חברי המפלגה הרפובליקנית שהצביעו נגד סעיף ההדחה העשירי (שנכתב על ידי בנג'מין באטלר עצמאי מהוועדה בת שבעה חברים). וילסון נבחר לאחד משבעת מנהלי הבית (התובעים) למשפט ההדחה של הנשיא ג'ונסון. במהלך המשפט, וילסון התייעץ עם הסנאטור ממיין ויליאם פ. פסנדן, שטען כי הוא נפרד מ"שיקול הדעת הרגיל שלו".