stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איריס האן
ביוגרפיה

איריס האן למדה בבית ספר התיכון פלך בירושלים, בית הספר הדתי-פמיניסטי הראשון בישראל. בשירותה הצבאי הייתה מורה חיילת. בוגרת תואר ראשון במדעי החקלאות מהאוניברסיטה העברית בירושלים (בשנת 1991), במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה (2009) ומוסמכת בתכנון ערים ואזורים מהטכניון (2002). התזה שלה, בהנחיית רחל אלתרמן, עסקה בזכויות במקרקעין והכושר לשמר שטחים פתוחים בישראל. השתיים פרסמו בשנת 2004 מחקר במסגרת קרן קיימת לישראל והמרכז לחקר העיר והאזור בטכניון בשם: "הכלים לשמירה על שטחים פתוחים: מה ניתן ללמוד ממדינות אחרות וליישם בישראל?".
בשנים 1986–1996 הועסקה בחברה להגנת הטבע כמדריכה בבית ספר שדה שקמים ורכזת חוגי טבע והעשרה בבית ספר שדה מעגן מיכאל. בין השנים 1997–2012 הייתה מתכננת אגף שימור סביבה וטבע בחברה להגנת הטבע ומנהלת תחום תכנון ומחקר במכון דש"א. בשנים 2012–2013 שימשה כממלאת מקום ראש אגף תכנון במשרד להגנת הסביבה. עסקה בגיבוש תוכניות מתאר ובייעוץ סביבתי. בין השנים 2014–2016 והייתה יועצת עצמאית בתחום התכנון הסביבתי ויועצת סביבתית לתוכניות מתאר ומסמכי מדיניות. החל מספטמבר 2016 ועד 2023 שימשה כמנכ"לית החברה להגנת הטבע.
מרצה בתחום תכנון סביבתי, תכנון מרחב ימי ומדיניות סביבתית באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת חיפה, בטכניון ובהמרכז האקדמי רופין. מתמחה בתכנון והבנייה והיא מרבה לכתוב בנושא.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 נבחרה למקום השלישי בתנועה הירוקה והצובה במקום ה-5 ברשימה המשותפת עם מפלגת מימד. הרשימה לא נבחרה לכנסת.
חיים אישיים

האן גרושה ואם לשלושה. מתגוררת בחיפה.
פרסים והוקרה

נבחרה על ידי מגזין דה מרקר כאחת מהאנשים המשפיעים ביותר על תחום הסביבה בישראל (2007)
קיבלה את אות התכנון מאיגוד המתכננים בישראל (2017)
נבחרה על ידי מגזין דה מרקר מקום 40 מתוך רשימת 100 האנשים המשפיעים בישראל (2018)
לקריאה נוספת

הערך "איריס האן" בשי חורב, לקסיקון החיפאים, אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, 2018, עמ' 131
הערות שוליים

↑  דיאנה בחור ניר, מנכ"לית החברה להגנת הטבע מציגה תחנות ברזומה, באתר כלכליסט, 12 בספטמבר 2017
↑  מחקרן של פרופסור רחל אלתרמן ואיריס האן, "הכלים לשמירה על שטחים פתוחים: מה ניתן ללמוד ממדינות אחרות וליישם בישראל?", באתר מוסד שמואל נאמן, הטכניון, 2004
↑   יעל דראל, איריס האן, באתר TheMarker‏, 3 בספטמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262332005171  ISNI: 0000 0000 6694 9180  LCCN: nr2006000039  VIAF: 56569524   WorldCat (עם VIAF): 56569524
נחמן שי

נחמן שי (נולד ב-28 בנובמבר 1946) הוא פוליטיקאי, חוקר, יועץ תקשורת ועיתונאי ישראלי. לשעבר שר התפוצות וחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה. בעבר שימש דובר צה"ל ומפקד תחנת הרדיו גלי צה"ל. כיהן כמנכ"ל הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, יו"ר חברת החדשות של ערוץ 2, יו"ר רשות השידור, וכן כמנכ"ל ישראל של ארגון הפדרציות היהודיות בארצות הברית UJC. בעל תואר דוקטור בתקשורת ובמדע המדינה. באפריל 2024 מונה לדיקן היברו יוניון קולג' - מכון למדעי היהדות בקמפוס ירושלים על שם משפחת טובי.
ראשית חייו

נולד כנחמן שייקביץ בירושלים, לחווה (לבית ז'יכלינסקי) שעלתה לארץ ישראל מפולין ולאליעזר, שעלה לארץ ישראל מרוסיה. את לימודיו עשה בגימנסיה העברית רחביה.
קריירה עיתונאית

שי החל את פעילותו כאיש תקשורת עם גיוסו לצה"ל בשנת 1964, כאשר שירת במערכת כתב העת "במחנה נח"ל". אחר כך המשיך ב"קול ישראל" ככתב לענייני ירושלים, יהודה ושומרון ומשטרה. בשנים 1972–1977 היה כתב בטלוויזיה הישראלית לענייני צבא וביטחון. בשנת 1977 יצא לשנה ללימודים בארצות הברית מטעם מכון העיתונות האמריקני. בשובו לישראל היה כתב הטלוויזיה הישראלית בכנסת.
בשנת 1979 הושאל למשרד החוץ ושימש עד 1981 מזכיר העיתונות של משלחת ישראל לאו"ם ועד 1983 יועץ התקשורת של שגרירות ישראל בוושינגטון. עם מינויו של משה ארנס לשר הביטחון, הוא הזמין את שי להתלוות אליו כיועץ תקשורת והוא המשיך בתפקידו עם שר הביטחון הבא, יצחק רבין. הוא כיהן בתפקידו עד שנת 1985, עת מונה למפקד תחנת הרדיו גלי צה"ל ובספטמבר 1989 לדובר צה"ל, בדרגת ייצוג תא"ל. הוא זכור בתפקידו זה בעיקר מתקופת מלחמת המפרץ, אז זכה לכינוי "המרגיע הלאומי". בשנת 1991 זכה בתעודת הוקרה של פרס זיו מטעם צדק-מדות-מוסר על תרומתו לרוח עם ישראל כדובר צה"ל בחודשים הקשים שעברו עליו בשנת תשנ"א.
בינוי 1991 התמנה למנכ"ל הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ושימש גם יו"ר חברת החדשות של ערוץ 2. בשנת 1999 מונה על ידי מתן וילנאי, שר  המדע, התרבות והספורט למנכ"ל משרדו. לאחר מכן, בשנים 2000–2002, שימש יו"ר רשות השידור.
בשנים 2005–2006 הופיע כשופט בתוכניות המציאות "השגריר" ו"השגריר - חמש יבשות". בשנים 2002–2009 כיהן כמנכ"ל ישראל של ארגון הפדרציות היהודיות, UJC.
הוראה ומחקר

שי הוא בעל תואר ראשון מהחוג להיסטוריה כללית ומדע המדינה, ומוסמך בתקשורת המונים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. בעל תעודה בהצטיינות בניהול עסקי בכיר. בשנת 2009 קיבל תואר דוקטור בתקשורת ובמדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן. עבודת הדוקטורט של שי, שנכתבה בהנחיית פרופ' איתן גלבוע, זכתה בפרס צ'צ'יק לחקר ביטחון ישראל מטעם המכון למחקרי ביטחון באוניברסיטת ת"א.
ב-2013 פרסם את ספרו "מלחמדיה: ישראל, העולם והקרב על התודעה" בהוצאת ידיעות אחרונות. הספר חוקר את התפקיד שמילאה התקשורת באינתיפאדה השנייה. על כך זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 2013.
הוא שימש מרצה בכיר בתוכנית ללימודי עיתונאות באוניברסיטת תל אביב ובמכללה למינהל. בשנים 2020–2021, שימש שי פרופסור אורח באוניברסיטת אמורי שבאטלנטה ובאוניברסיטת דיוק שבדרהאם, קרוליינה הצפונית, מטעם ה"מכון ללימודי ישראל".
נכון להיום משמש כמרצה אורח באוניברסיטת חיפה בתוכנית רודרמן ליחסי ישראל-יהדות ארצות הברית.
באפריל 2024 מונה לדיקן קמפוס ירושלים של היברו יוניון קולג'.
קריירה פוליטית

ב-3 בנובמבר 2008 התפקד לקדימה ונבחר מטעמה לכנסת ה-18. במסגרת תפקידיו בכנסת היה יושב ראש השדולה לקידום הדיפלומטיה הציבורית, יושב ראש השדולה לחיזוק הקשר עם העם היהודי ועמד בראש משלחת הכנסת לפרלמנט האירופי.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה פרש מ"קדימה", והתמודד בפריימריס במפלגת העבודה. שי הוצב במקום ה-14 ברשימת המפלגה לכנסת ונבחר לכנסת ה-19. במסגרת תפקידיו בכנסת היה חבר בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת הפנים. בנוסף, כיהן כיושב ראש השדולה לחיזוק הקשר עם העם היהודי, השדולה לחיזוק יחסי ארצות הברית-ישראל, השדולה למען ירושלים, שדולת כחול לבן, השדולה לביטחון העורף ושדולת הגמלאים. כמו כן, הוא ראש משלחת הכנסת למועצת אירופה ויו"ר אגודת הידידות הפרלמנטרית ישראל-גרמניה. ב-28 במאי 2014 נבחר לשמש סגן יו"ר הכנסת מטעם סיעת העבודה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הוצב במקום ה-20 של רשימת "המחנה הציוני" המשותפת למפלגה העבודה ול"תנועה", ונכנס לכנסת.
ב-6 בפברואר 2017 שגריר גרמניה בישראל, קלמנס פון גטצה, העניק לשי עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, עבור "תרומתו הגדולה והמשמעותית לקידום יחסי ישראל - גרמניה".
ב-2019, בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הגיע למקום ה-16 ובשל כך הוצב במקום ה-24 ברשימת המפלגה ולא נכנס לכנסת. ברשימת העבודה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצב על ידי עמיר פרץ במקום ה-14, שנחשב לא-ריאלי, ופרש במחאה מרשימת העבודה לכנסת.
בהמשך, התמודד שוב בפריימריז לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע והגיע למקום השישי. שי שובץ ברשימת במקום השמיני לאחר הבטחת ייצוג מגדרי ולא נבחר לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25, התמודד בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה. הוא זכה ב-7882 קולות, ובשל שיטת השריון המגדרי שהופעלה במפלגה העבודה בבניית רשימתה לכנסת, שובץ במקום ה-17 ברשימה, ולא חזר לכהן כחבר הכנסת.
קריירה פוליטית > שר התפוצות

ב-13 ביוני 2021 עם הקמת הממשלה ה-36 מונה שי לשר התפוצות, שי מינה את ציונה קניג-יאיר למנכ"לית משרדו. לאחר אסון קריסת הבניין בסרפסייד, נשלח כנציג הממשלה למיאמי על מנת לחזק את הקהילה היהודית באזור.
שי אמור היה לחזור לכנסת ה-24 ב-22 ביוני 2021 עם התפטרותו של השר לביטחון הפנים עמר בר-לב במסגרת החוק הנורווגי, אך ויתר על החזרה לכנסת לטובת נעמה לזימי.
לאחר הבחירות שימש שי כפרשן וכחבר פאנלים שונים בערוצי הטלוויזיה בישראל. כמו כן, הוא מפרסם טורי דעה בעיתונות בעברית. שי חבר בהנהלת "מפקדים למען ביטחון ישראל".
חיים אישיים

שי נשוי לרבקה ואב לשלושה ילדים וסב לשמונה נכדים. מתגורר עתה בתל אביב.
ספרים שכתב

מלחמדיה: ישראל העולם והקרב על התודעה
ביטחון 50: צה"ל, קהיליית המודיעין, משרד הביטחון
חץ ברשת: ישראל במאבק על דעת הקהל העולמית, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2016
הערות שוליים

↑  טלילה בן זכאי, מפגשים מן הסוג האישי - נחמן שי, מעריב, 20 במאי 1983
↑  נחמן שי קיבל את הבשורה בפלאפון: אתה מנכ״ל ערוץ 2, מעריב, 14 ביוני 1991
↑  מאת אביבה קרול, ‏נחמן שי יתמנה למנכ"ל המשרד למדע, תרבות וספורט, באתר גלובס, 8 באוגוסט 1999
↑  נחמן שי, דיפלומטיה ציבורית ולחימה בעצימות נמוכה: ישראל 2005-2000, עבודה לתואר שלישי, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2009
↑  פרס לספר "מלחמדיה", באתר "Israel Defense",‏ 18 ביולי 2013
↑  ד"ר נחמן שי, כל מחלות הרקע של ארה"ב התפרצו בבת אחת, באתר ynet, 2 ביוני 2020
↑  נחמן שי, נחמן שי על כישלון ההסברה בקורונה: "אין זמן וישראל קורסת", באתר אייס, 23 באוגוסט 2020
↑  ההיברו יוניון קולג'- מכון ללימודי היהדות (HUC-JIR) בחר בד"ר נחמן שי כדקן הקמפוס ע"ש משפחת טובי בירושלים - HUC, באתר HUC, ‏3 באפריל 2024
↑  מורן אזולאי, העבודה בחרה: יחימוביץ', שפיר ושמולי במקומות הראשונים, באתר ynet, 14 בינואר 2015
↑  חזקי ברוך, עיטור ההצטיינות הוענק לח״כ נחמן שי עבור תרומתו הגדולה והמשמעותית לקידום יחסי ישראל-גרמניה., באתר ערוץ 7, 5 בפברואר 2017
עיטור הצטיינות הוענק לחה״כ נחמן שי על טיפוח יחסי ישראל - גרמניה, באתר הכנסת, 6 בפברואר 2017
↑  תוצאות- פריימריז מפלגת העבודה
↑  בנצי רובין, ‏ממכון הרטמן למנכ"לית משרד התפוצות: ציונה קניג-יאיר, באתר "סרוגים", 22 ביוני 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527073905171  BnF: cb16917800n (data)  GND: 1035824965  ISNI: 0000 0004 1754 8224  LCCN: no98106449  NTA: 331652005  VIAF: 304861900   WorldCat (עם VIAF): 304861900 
שי בתפקיד דובר צה"ל
נחמן שי, אפרים לפיד ויום טוב תמיר לפני קורס מפקדי חטיבות 1986
שי בתפקיד דובר צה"ל
מזכיר המדינה האמריקני ג'ון קרי ויועציו יושבים מול חברי האופוזיציה יצחק "בוז'י" הרצוג, נחמן שי ועמיתיהם, חדר הקריאה במלון קינג דייוויד, נובמבר 2015
מיקולאייב

מִיקוֹלַאיִיב (באוקראינית: Микола́їв) או נִיקוֹלַייֵב (ברוסית: Никола́ев) היא עיר באוקראינה. מרכז מחוז מיקולאייב. נמצאת בדרום המדינה דרומית לקייב, מזרחית לאודסה, על נהרות הבוג הדרומי ואינגול. אוכלוסיית העיר מונה 430,000 איש (2024).
היסטוריה

העיר נוסדה כ-65 ק"מ מהים השחור ב־1789 על ידי הנסיך גריגורי פוטיומקין, אהובה של יקתרינה השנייה כמעגן לספינות במלחמה העות'מאנית-רוסית. בתחילה נקרא המקום בפשטות "המספנה החדשה על נהר אינגול". בהמשך, פוטיומקין שינה את שמה לניקולאייב (מיקולאייב בכתיב אוקראיני), על שם ניקולאוס הקדוש שכן העיר נוסדה ב-19 בדצמבר, שהוא יום ניקולאוס הקדוש שנחשב גם למגינם של הספנים. בשנת 1862 נפתח בעיר נמל מסחרי, ובשנת 1873 נבנתה רכבת לנמל. מאז היווסדה עד לימינו העיר משמשת כנמל לצי הרוסי, הסובייטי והיום לאוקראיני. בעיר קיימת מספנה המקבלת הזמנות מכל שטחי ברית המועצות לשעבר. בעיר יש גם מגוון רחב של ענפי הנדסה ומוצרי צריכה אחרים. ביולי 1941 העיר נכבשה על ידי הצבא הגרמני ובמרץ 1944 שוחררה.
בתקופת ברית המועצות העיר התפתחה למרכז חשוב לבניית אוניות הצי הסובייטי.
בשנת 2012 בעיר התרחש רצח אוקסנה מקר. תחילת השלטון המקומי ניסה להשתיק את הפרשה אך בסופו של דבר בלחץ התושבים הנושא הגיע לשלטון בקייב שקידם החקירת הנושא.
מתחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022 העיר נמצאת תחת הפגזות ומספר תושביה נהרגו.
יהודים

יהודים התחילו להתיישב בעיר מיד עם יסודה. ראשוני המתיישבים הגיעו מגליציה. הם היו הראשונים שפיתחו את המסחר בעיר, כולל עסקי הספנות. בשנת תקע”א (1810–1811) מונה הרב אפרים זלמן ראזומנע לרבה הראשון של העיר. ב־1829 הצאר ניקולאי הראשון גזר על היהודים גזרת הגירוש, אך השלטונות המקומיים ניסו בכל תוקף להתנגד, והצליחו לדחות את הגירוש עד 1832 ואחר־כך עד 1834. רק לבעלי ספנות אושר להישאר. כלכלת העיר ירדה משמעותית בתקופה זו, בגלל מחסור ביהודים. ב־1859 הצאר אלכסנדר השני בגלל לחץ תושבי העיר אישר לסוחרים שוב להתיישב בעיר וב־1866 כל ההגבלות בוטלו. בין 1860 ל-1890 שימש כרב הקהילה הרב אברהם דוד לבוט, שהוחלף בתורו על ידי נכדו הרב מאיר שלמה ינובסקי. ב-1891 מונה הרב ישראל אייזנשטיין על ידי ה"פולנים" (יוצאי מערב אוקראינה) לרב לצד הרב החב"די, ובשנים 1917–1922 כיהן במקומו הרב מרדכי דב איידלברג. ב־1880 מספר היהודים הגיע ל־8,325 נפש. ב־1897 מספר היהודים הגיע ל־20,109 נפש. ב־1881 למרות גל הפוגרומים שעבר בכל המדינה, בניקולייב היה שקט. ב-1902 נולד בעיר מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מחב"ד לעתיד. ב־1905 בעקבות גל הפוגרומים ברוסיה הציונים ארגנו גדודים להגנה יהודית, ומספר חברי סיעה זו עלה בין יהודי העיר. בתקופת מלחמת האזרחים מ־1918 עד 1920 העיר ידעה מספר פוגרומים נוספים, אך מספר הנרצחים היה מועט. ב־1926 היהודים מנו 21,786 איש (21% מהאוכלוסייה). הייבסקציה רדפה את הגורמים הדתיים, והרב האחרון שמואל שניאורסון נאסר ומת זמן קצר לאחר שחרורו. בתקופת השואה כ־15,000 יהודים שלא הצליחו להימלט נרצחו על ידי הנאצים. ב־1959 מספר היהודים הגיע ל־15,800. במפקד 1989 בעיר נמנו 20,000 יהודים.
יהודים > אישים מפורסמים בני העיר

שלום חריטונוב, חסיד חב"ד, מלחין, (1886-1934).
אהרן חריטונוב, חסיד חב"ד, מלחין.
משה חריטונוב, חסיד חב"ד, מלחין,
עמנואל הרוסי, סופר, משורר ופעיל ציוני. (1903-1979), אחד משיריו המפורסמים שכב בני נודע בלחנו של שלום חריטונוב.
יעקב טימן, משחקניו הבולטים וממייסדיו של תיאטרון המטאטא בין כותבי המערכונים ומייסדיו של התיאטרון נמנה גם עמנואל הרוסי.
רבי מנחם מנדל שניאורסון, מנהיג חסידות חב"ד האחרון.
הערות שוליים

↑  Editors of Encyclopaedia Britannica, [https://www.britannica.com/place/Mykolayiv-Ukraine Mykolayiv
Ukraine], ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564586605171  GND: 10079476-2  LCCN: n2004026414  MusicBrainz: 30633b33-a8e8-4e10-9a5f-1f1d375b7899  NKC: ge553202  VIAF: 5001151172702839210001   WorldCat (עם VIAF): 5001151172702839210001
בית הספר תל נורדאו

| --- | --- |

מבט על בית הספר והשכונה מרחוב בן יהודה, תחילת שנות ה-30
 בית ספר
 מוטו:  ברוח התרבות הישראלית
 תקופת הפעילות:  1926–הווה (כ־99 שנים)
 שכבות לימוד:  א'-ו'
 מספר כיתות:  18
 בעלי תפקידים
 מנהלת:  בת קול כהן נבו
 מיקום
 מיקום:  מנדל'ה מוכר ספרים 19, תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל
 קואורדינטות:  32°04′45″N 34°46′18″E﻿ / ﻿32.0792257°N 34.7717257°E﻿ / 32.0792257; 34.7717257
 he
 
בית הספר תל נורדאו הוא בית הספר היסודי הראשון בעיר תל אביב. בית הספר נוסד בשנת 1926 ופועל עד היום. בית הספר ממוקם בדרום שכונת "הצפון הישן", ובלב שכונת תל נורדאו.
בין השאר, למדו בבית הספר תרצה אתר, אורי זוהר, יגאל מוסינזון.
היסטוריה

בשנים 1922–1923, לאחר שהוקמו שכונות נורדיה ותל נורדוי, בעירייה שקלו לענות על הצורך להקים בית ספר לילדי המתיישבים. בית הספר הוקם על מגרש של שלושה וחצי דונם בתוך חולות העיר. בניין בית הספר תוכנן על ידי דב הרשקוביץ, אדריכל העיר השני.
לתפקיד מנהל בית הספר התמנה חיים אליעזר דובניקוב, מורה שעלה לארץ מפולין. בשנת 1926 נערך טקס חניכת בית הספר אליו הוזמנו אנשי כל העיר. בשנת הלימודים הראשונה היו בבית הספר שתים-עשרה כיתות ובהן 526 תלמידים.
ארבע שנים כיהן ח. א. דובניקוב כמנהל בית הספר עד שנרצח בפרעות תרפ"ט. אותו החליף מורה בית הספר יצחק פלר.
לאחר כמה שנים בית הספר גדל, והיה צורך להגדילו. הוצע להרחיבו או לבנות לו קומה 3. אך רק בשנת 1934, הוקם בניין חדש ברחוב מנדל'ה. עד אז היו התלמידים מתארחים בבתים של תושבי השכונה ששימשו להם ככיתה שנייה.
בשנת 1934, נענתה העירייה להרחיב את שטח בית הספר. נבנה בניין תלת-קומתי חדש, מגרש כדורסל, מגרש כדורגל ואולם ספורט. שטח בית הספר הורחב, ונוספה לו חצר רחבת ידיים.
כשנה לאחר שנבנה הבניין החדש, ערכו ניסיון בעירייה לחלק את בית הספר לשניים. הבניין הישן היה תל נורדאו א' בהנהלת יצחק פלר והבניין החדש היה תל נורדאו ב' בהנהלת אברהם יצחק גולני. לאחר כשנה, הנהלת תל נורדאו ב' הגישה בקשה לחלק את חצר בית הספר עם גדר, אך אדריכל העיר התנגד לכך. באותו זמן, הבינה העירייה כי ניסיון חלוקה זה לא צלח, וכי בנוסף, לא עמד המנהל גולני בציפיות החינוכיות ופוטר. רופא בית הספר (תל נורדאו ב'), ד"ר שאול טשרנחובסקי כתב כך: "לכבוד מחלקת ההיגינה שבתל אביב. העירייה מסרה לצורכי התעמלות לקבוצה של צעירים את אולם ההתעמלות של בי"ס תל נורדוי. והיות שאין משמרת שנייה בבי"ס הנ"ל שיטפל בניקיון הבית, החצר והפרוזדורים מלוכלכים ומזוהמים מאד, כי הקבוצה באה בשלש והולכת אך לערך שבע ובית הכיסא סגור. הנני מבקש לסדר את הדבר בהקדם האפשרי. בכל הכבוד ד"ר ש. טשרניחובסקי".
בשנת 1936 חגג בית הספר עשור לקיומו בטקס רב משתתפים, בו העלו כיתות ו' הבוגרים מחזה תנכ"י על פרשת אחאב המלך ונבות היזרעאלי. על הטקס ניצח מנהל בית הספר המאוחד, יצחק פלר, אשר כיהן כמנהל במשך 25 שנה, עד שיצא לגמלאות בשנת 1956. אותו החליף סגן מנהל בית הספר אברהם אלוני, אשר כיהן בחגיגות היובל לבית הספר.
בין הפעילויות השונות שנתקיימו בין כותלי בית הספר בשנות מלחמת העולם השנייה לאחר שעות הלימודים, היו בין היתר אימונים של "גדוד החברות" של ארגון "ההגנה" (יחידה זו הפכה לימים לחיל הנשים בצה"ל).
במהלך השנים נוספו לבית הספר ספרייה, שני חדרי מלאכה לבנים ולבנות, חדר טבע וחדר מוזיקה. במסגרת פיתוח חיי חברה הוקמו: "משמר ביטחון" למניעת תאונות דרכים; "אגודת הבריאות" לשמירת הניקיון והסדר בחצר בית הספר, בראשותה ובהדרכתה של אחות בית הספר; חוג לטבע; חוג דרמאטי ומקהלה. בפרקי זמן שונים היה לבית הספר תל נורדוי גם עיתון בשם: בסת"ן (ראשי תיבות של שם בית הספר) שיצא מעת לעת, שיקף את חיי הילדים, את הווי בית הספר ושימש כלי ביטוי לכושר היצירה של התלמידים. בשנת הלימודים תשי"ג קיבלו תלמידי בית הספר תל נורדוי ממשרד החינוך והתרבות את מספר הפרסים הגדול ביותר מבין בתי הספר הממלכתיים על הישגיהם בלימודי היהדות.
לפי כתבה מ-1965, 73 מתלמידי בית הספר נהרגו במערכות ישראל. קיר לזכרם מוצב בכניסה לבניין הגדול. בנוסף, נערך טקס קהילתי גדול ביום הזיכרון עליו ממונה שכבת ו'.
בשנת 2022 נוסף בניין תלת-קומתי חדש לבית הספר, בו כיתות לימוד, חדר מלאכה, חדר רדיו ואולם ספורט חדש. שטחו הוא 2,500 מ"ר. הוא תוכנן על ידי מילבאואר אדריכלים. הבניין מחובר ישירות לבניין העתיק במדרגות מתכת לבנות.
תוכנית על כל אלה > למידה

החל משנת 2022, פועלת בבית הספר תוכנית ייחודית לו הנקראת "על כל אלה". את התוכנית יזמו מנהלת בית הספר לשעבר יעל אדלשטיין וסגל מורי בית הספר, בסיוע הסגנית הפדגוגית, בת קול נבו-כהן. התוכנית בונה למידת עברית דרך יוצרי התרבות הישראלית. בכל שנה לומדים התלמידים על שני אמנים ישראלים ודרכם רוכשים את המיומנויות הנדרשות על פי תוכנית הלימודים.
| כיתה | מחצית א' | מחצית ב' | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| א' | נעמי שמר | תרצה אתר |  |
| ב' | עוזי חיטמן | יהונתן גפן |  |
| ג' | לאה גולדברג | אריק איינשטיין | הילדים מבקרים בבית לאה גולדברג. |
| ד' | יענקל'ה רוטבליט | יהורם טהרלב |  |
| ה' | קובי אוז | מנשה קדישמן |  |
| ו' | נחום גוטמן | נתן אלתרמן | הילדים מבקרים במהלך השנה במוזיאון נחום גוטמן. |
תוכנית על כל אלה > תעודות

בנוסף ללמידה השונה, גם תעודות סיום המחציות שונות מבבתי ספר אחרים. בתעודה בנוסף להערכה של המורים, גם התלמידים מעריכים את עצמם לפי נושאים במקצועות. בנוסף, התלמידים מציבים לעצמם יעדים למידתיים, חברתיים או רגשיים למחצית או לשנה הבאה.
ראו גם

שכונת תל נורדאו
חיל הנשים
הערות שוליים

↑  המשוררת תרצה אתר למדה בבית-הספר 'תל נורדוי', סטף ורטהיימר למד כאן, וכך גם הסופר יגאל מוסינזון, וגם אורי זוהר., באתר לוטוס הזהב.
↑  נורדוי, הצורה היידית לנורדאו.
↑  חיים אליעזר דובניקוב, באתר עיריית תל אביב-יפו.
↑  רם גופנא, בית הספר תל-נורדוי, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
↑  דואר היום||חג העשור של בית הספר תל נורדוי|19360327|30.
↑  כאן בבית הספר תל-נורדוי, פעל והתאמן בשנים תש"ב - תש"ח (1948-1942) גדוד החברות של "ההגנה" צבא המדינה בדרך, שהמשכו בח"ן, חיל הנשים של צה"ל, באתר תל אביב שלי.
↑  מבקר עד בקר, הַבֹּקֶר, 11 במאי 1965
↑  לוח זיכרון לנופלים מבית ספר יסודי תל נורדאו, באתר www.izkor.gov.il
↑   דן הנדל, רמז לכך שתל אביב הקטנה של נחום גוטמן כבר לא גרה כאן יותר, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2021
↑  מנהלת בית הספר, בת-קול נבו כהן מסבירה על תוכנית על כל אלה, בערוץ היוטיוב של חינוך בתל אביב-יפו.
↑  מנהלת בית הספר לשעבר, יעל אדלשטיין מספרת על התעודות בבית הספר, בערוץ היוטיוב של חינוך בתל אביב-יפו.
תלמידי בית הספר על רקע הבניין הגדול, 1938
משולם זושא מאניפולי

.
| --- | --- |

המצבה שעל קברו של רבי זושא
 לידה:  1730 ה'ת"ץ טרנוב, האיחוד הפולני-ליטאי 
 פטירה:  28 בינואר 1800 (בגיל 70 בערך) האנופיל, מחוז אוסטרוג, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האיחוד הפולני-ליטאי, האימפריה הרוסית 
 תקופת הפעילות:  ?–1800 
 רבותיו:  דב בער ממזריטש 
 צאצאים:  צבי מנחם אוירבך  ישראל אברהם מצ'רני-אוסטראה 
 
 חתימה:   
 
רבי משולם זוסיל מאניפולי (בכתיב יידי: אניפאלי; ידוע בכינוי "הרבי ר' זוּשֶׁא"; ה'ת"ץ, 1730 – ב' בשבט ה'תק"ס, 28 בינואר 1800) היה צדיק חסידי בהאנופיל שבווהלין בראשיתה של תנועת החסידות, תלמידו של המגיד ממזריטש ואחיו של רבי אלימלך מליז'נסק. אבי שושלת אניפולי.
תולדות חייו

נולד בטרנוב לרבי אליעזר ליפמאן, ת"ח, עשיר ובעל קרקעות.
אין מידע רב על ראשית חייו: בצעירותו עסק בעיקר בלימוד קבלה[דרוש מקור], והיה בנעוריו תלמידו של המגיד מזלוטשוב. נהג לצאת עם אחיו, הרב אלימלך, למסעות נדודים ("גלות"). על פי המנהג, היו ה"גולים" יוצאים בלי כסף ובלי אוכל למשך זמן רב. עוד נהגו שלא לישון באותו מקום יותר מלילה אחד.
במסעותיהם פגשו האחים את המגיד ממזריטש, והיו לתלמידיו המובהקים.
רבי זושא כיהן כאדמו"ר בעיירה אניפולי.
דרכו

בין תלמידי המגיד הפך רבי זושא לסמל של תמימות, ענווה וטוב לב. על כך כותב הרב יהודה לייב מימון בספרו "שרי המאה":
רבי זושא חי בדוחק רב. נהג ללמוד ליד האח על רצפת בית המדרש. מסופר כי רבים מהאנשים ששמעו את שמו ובאו מרחוק להיוועץ בו, הופתעו מבגדיו הבלויים ומצורת חייו הפשוטה. לפי סיפור נודע, כשבאו האחים רבי שמעלקה מניקלשבורג ורבי פנחס הורוביץ אל המגיד ושאלו איך אפשר לברך על הרעה כשם שמברכים על הטובה (כמובא במשנה האחרונה במסכת ברכות), הפנה אותם לרבי זושא. הם מצאו אותו מאחורי התנור ואמרו לו שהמגיד שלח אותם. הוא ענה להם: נראה שלא שמעתם נכון, אינני יכול להסביר לכם זאת מכיוון שמעולם לא היה לי רע.
הוא נהג לדבר על עצמו בגוף שלישי, "זושא אומר"[דרוש מקור], ונימק זאת בכך שרק הקב"ה יכול לומר אני, כלשון הדיבר הראשון מעשרת הדיברות "אנוכי ה' אלוקיך".
אמרתו הידועה: "אם ישאלו אותי בשמיים למה לא הייתי משה רבינו - אדע מה להשיב. אבל אם ישאלו אותי למה לא הייתי זוסיא - יסתתמו טענותי".
בסיפורי חסידים מוצג רבי זושא כמי שהחזיר אלפים בתשובה על ידי שהוכיח אותם בצורה מתוחכמת, כאשר היה מתוודה כביכול על חטאיו שלו בפניו של אדם שבאמת חטא בחטאים אלו, ובעקבות כך היו בני שיחו חוזרים בתשובה.
מסופר כי בעל התניא, שקיבל ממנו הסכמה על ספרו, אמר עליו: "עבודתו הייתה ביראה עילאה כל כך, עד שגם בהיכל היראה הייתה יראתו לפלא". נודע באהבת-ישראל שלו ופעל רבות לפדיון שבויים.
דרכו > פטירתו

בב' בשבט ה'תק"ס 28 בינואר 1800 נפטר ממחלה. הוא נקבר בעיר אניפולי ליד רבו, המגיד ממזריטש. בתחילה היה כתוב על מצבתו: "פה נטמן הקדוש... עובד אלוהים באהבה והשמח בייסורים ורבים השיב מעוון". לאחר זמן נכתבה המצבה מחדש ועליה כתוב אך: "הרבי ר' זושא".
דרכו > משפחתו

נישא פעמיים. שם אשתו הראשונה לא ידוע וממנה התגרש וממנה נולד לו בנו הבכור. מאשתו השנייה הניה נולדו לו בנו ובתו האחרים.
בנו רבי צבי מנחם אוירבך - מילא את מקום אביו כאדמו"ר מאניפולי. נפטר בשנת 1814.
בנו רבי ישראל אברהם מזל מצ'רני-אוסטראה, היה חתנו של רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה. מילא את מקום חמיו אחר עלייתו של זה לארץ ישראל. לאחר פטירתו שימשה אשתו, ציזיא חנה, באדמו"רות במקומו.
חתנו רבי מנחם נחום שגר באניפולי. היה תלמידו המובהק.
דרכו > כתבים אודותיו

כאמור, רבי זושא לא חיבר ספרים בעצמו, אולם לאחר מותו נכתבו אודותיו שני ספרים:
"מנורת זהב" - תולדות ותורותיו - נדפס לראשונה בוורשה ב-1902, עם הסכמות הרב שלום מרדכי שבדרון והרב חיים חזקיהו מדיני
"בוצינא קדישא"- תולדותיו ותורותיו. את שני הספרים ערך הרב נתן נטע דונר מקולבייל.
לקריאה נוספת

מרטין בובר, "רבי זוסיא מאניפולי", בספרו אור הגנוז, הוצאת שוקן, 1947(הספר בקטלוג ULI)
יצחק אלפסי, "אנציקלופדיה לחסידות" הוצאת מוסד הרב קוק, תשמ"ו
הנאהבים והנעימים - האחים רבי זושא ורבי אלימלך מליז'נסק, שמחה רז, הוצאת יריד הספרים 2009
זאב קיציס, המורים הגדולים של החסידות, ידיעות ספרים 2023, עמ' 150–167
ביאורים

↑  בכתיב זה חתום על פי רוב, וכך מכונה אצל בני משפחתו ועל מצבתו. בחלק מהמקורות נכתב: זוסמן, זוסיא או זושא.
↑  כך נכתב ברשימות מפקד אוכלוסין שנערך בהאנופיל ב־1795 (ה'תקנ"ה). זאת בשונה מהמקובל שרבי זושא נולד כ־15 שנה לפני אחיו רבי אלימלך מליז'נסק, לערך בשנת ה'תס"ב (1702).
↑  להבדיל מאנופול ואנופול-רחוב שבפולין, ועוד עיירות בעלות שם דומה.
גיל שתייה חוקי

גיל מינימום לרכישת אלכוהול לפי מדינה:
  לא חוקי  גיל 25  גיל 21  גיל 20  גיל 19  גיל 18  גיל 17  גיל 16  לא ידוע
למושג גיל השתייה החוקי שתי משמעויות:
הגיל שבו אדם רשאי לצרוך ו/או לקנות משקאות אלכוהוליים.
גילו של אדם שמכירת משקאות אלכוהוליים לו אינה עבירה של המוכר.
מדינות רבות מציבות מגבלות על צריכה ורכישת אלכוהול, באמצעות קביעת גיל מינימום. בחלק מן המדינות יש הבדל בין הגיל שבו מותר להתחיל לצרוך שתייה אלכוהולית לבין הגיל שבו מותר לקנות אלכוהול.
כעניין פרקטי, מרבית החוקים אוכפים את שתיית האלכוהול במקומות ציבוריים, בעוד שצריכת אלכוהול באופן פרטי נאכפת במידה פחותה. ישנן מדינת שבהן הגבלת הגיל שבו מותר לקנות משקאות חריפים משתנה לפי אחוזי האלכוהול שהמשקה מכיל (קרי, בגיל כלשהו מותר לרכוש בירה ויין המכילים שיעור אלכוהול נמוך, אך לא ניתן לרכוש וודקה או ויסקי, שמכילים שיעור אלכוהול גבוה יותר). במדינות מסוימות מקום השתייה (פאב, למשל) עשוי להשפיע על גיל הצריכה החוקי.
אנגליה היא המדינה היחידה אשר קיים בה חוק לגיל מינימום לשתייה באופן פרטי. במדינות רבות אחרות, מותר לקטין לשתות משקאות אלכוהוליים, אך רשויות האכיפה מוסמכות להחרים את המשקאות במידת הצורך (למשל, התפרעות או אלימות). במדינות אחרות, לעומת זאת, קטינים אינם רשאים לרכוש או לצרוך אלכוהול ואף חל איסור כללי למכור או להגיש משקאות אלכוהוליים לקטינים.
מספר מדינות מוסלמיות אוסרות על מוסלמים, ואף על אלו שאינם מוסלמים, לשתות אלכוהול בכל גיל שהוא.
בישראל 193א לחוק העונשין אוסר למכור או להגיש משקה אלכוהולי לקטין במקום ציבורי. חוק המאבק בתופעת השכרות מתיר לשוטר להשמיד אלכוהול שקטין מתכוון לשתות במקום ציבורי שלא בנוכחות האחראי החוקי על הקטין.
ראו גם

נהיגה בשכרות
גיל ההסכמה
גיל הצבעה
גיל הנישואים
חוק הגבלת הפרסומת והשיווק של משקאות אלכוהוליים