stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכתב העברי הקדום
הכתב העברי הקדום במסורת הדורות > בחז"ל

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא משפטים שאינם מתחברים זה לזה כראוי, הן מבחינת התוכן והן מבחינת התחביר.
ספרי המקרא שנוצרו, גובשו או נערכו קודם לתקופת בית ראשון ובמהלכה, נכתבו בכתב העברי הקדום אשר היה הכתב היחיד לכתיבת שפת תושבי ממלכת יהודה ותושבי ממלכת ישראל באותה העת. אולם עובדה זו הצמיחה בעיה תאולוגית, מאחר שההלכה היהודית מייחסת קדושה לכתב המרובע, שבו כביכול נתנה התורה ולוחות הברית.
אולם בין התנאים והאמוראים ישנן דעות שונות לגבי קדמות כתב האשורי
.
התנא רבי יוסי והאמורא מר זוטרא או מר עוקבא, מייחסים את חידוש הכתב המרובע יחד עם הטמעת השימוש בלשון הארמית, למעשי עזרא הסופר:
אמר מר זוטרא, ואיתימא מר עוקבא: בתחִלה ניתנה תורה לישראל בכתב עברי (הכתב הקדום) ולשון הקודש. חזרה וניתנה להם בימי עזרא בכתב אשורי (הכתב המרובע) ולשון ארמי.
ביררו להן לישראל כתב אשורי ולשון הקודש, והניחו להדיוטות כתב עברית ולשון ארמי. מאן הדיוטות? אמר רב חסדא: כותאי. מאי "כתב עברית"? אמר רב חסדא: כתב ליבונאה.
דעה חולקת מובאת על ידי התנא רבי יהודה הנשיא, לפיו הכתב המרובע הוא הקדום ובו נתנה תורה, ואילו הכתב הפיניקי נקבע רק לאחר שהכתב המקורי "נשתכח" מהיהודים עקב חטאיהם, עד שהוא הוחזר על ידי עזרא. גישה זו התקבלה כמעט על כל המקורות היהודיים בימי הביניים, וגם כיום היא פופולרית ביהדות האורתודוקסית, אך הקדמת השימוש בכתב היהודי המרובע בחצי אלף לא מתיישבת עם הנתונים הפלאוגרפיים הידועים לנו.
התנא רבי אלעזר המודעי סבור שהכתב המרובע שימש מאז ומעולם, ואילו הכתב הפיניקי מעולם לא היה בשימוש.
הדעה התומכת בשינוי הכתב על ידי עזרא, מוסכמת על החוקרים, וכך ניתן להסביר חילופי אותיות שנמצאים במקרא הדומים אך ורק בכתב האלפבית העברי הקדום ולא באלפבית העברי המרובע, למשל האותיות א/ת מתחלפות באלפבית העברי הקדום (בעיקר בווריאציה השומרונית: ), ולסיבה זו תולים חוקרי נוסח המקרא למשל את חילופי הכתיב "אצבן"/"תצבן" בין נוסח המסורה ותרגום השבעים (Θασοβὰν) לבראשית, מ"ו, ט"ז.
עם זאת, במקרא עצמו (ואף בספרות היהודית של תקופת בית שני), אין כל התייחסות לכתב של אותה התקופה,
כמו גם לאימוץ הכתב הארמי בתקופה הפרסית, בתקופת הבית השני. (לשינוי השפה לעומת זאת אנו עדים על ידי חיבורים שנכתבו בארמית; ספר דניאל וספר עזרא ונחמיה, כמו גם מילים ארמיות (ופרסיות) שחדרו לשאר ספרי המקרא).
הכתב העברי הקדום במסורת הדורות > התייחסויות נוספות

אזכור חז"לי נוסף בהקשר של שינוי הכתב הוא הציטוט הבא: ”אמר רבי ירמיה, ואיתימא, רבי חייא בר אבא: מנצפ"ך צופים אמרום”, המתייחס להופעת האותיות הסופיות, שהחלה עם אימוץ הכתב הארמי והשינויים שחלו בכתיבתו, ולא הייתה קיימת קודם לכן בגרסה של האלפבית הקדום. גם המשנה ”כתב עברי, אינו מטמא את הידיים” יכולה להתפרש כמתייחסת לכתב האלפבית הקדום (שעל פי חז"ל אין בו קדושה, בניגוד לכתב המרובע).
אגדה חז"לית אף מייחסת את מקור הכתב המרובע בכתב החידה "מנא מנא תקל ופרסין" המתואר בסיפור משתה בלשאצר בספר דניאל. על פי אגדת חז"ל זו, הכתובת המדוברת הייתה כתובה בכתב הארמי שלא היה ידוע עד אז, ודניאל בחוכמתו הצליח לפענח אותה, ומאז היא הפכה והתפתחה לכתב האומה הארמית-אשורית ואף היהודית.
התייחסות מוקדמת לשינוי הכתב אנו מוצאים בדברי אבות הכנסייה מהמאות הראשונות לספירה; כך למשל אוסביוס (263?–339) כתב ב"כרוניקות" כי עזרא הסופר החליף את הכתב העברי.
כמו כן, הירונימוס בהקדמתו לספר שמואל מייחס את החלפת הכתב לעזרא הסופר.
הכתב העברי הקדום במסורת הדורות > התייחסויות נוספות > בימי הביניים

בדברי פרשני ימי הביניים אנו מוצאים שהם מזהים את הכתב העברי הקדום עם כתב השומרונים שהיה מוכר באותה העת ועם הכתב שהתנוסס על המטבעות מתקופת בית שני שהיו מוכרים להם. רב האי גאון (939–1038) מפרש את המאמר בתלמוד הבבלי:
תניא: רבי (רבי יהודה הנשיא) אומר: בתחִילה בכתב זה (אשורית) ניתנה תורה לישראל.
זה שבידינו עתה הוא אשורי, ושביד כותים וכתב שעל שקלי ישראל הוא רעץ.
הרמב"ם (1138–1204) כתב באחת מתשובותיו:
וממה שחייבים אתם לדעתו, שזה הכתב, ר"ל כתב אשורי, הואיל ובו ניתנה תורה כמו שנתברר, ובו נכתבו לוחות הברית, מגונה להשתמש בו חוץ מאשר בכתבי הקודש. ולא פסקו ישראל מלהישמר בזה, והיו אגרותיהם וחיבורי חכמותיהם וכתבי חול שלהם בכתב עברי לבד, ולכן תמצא חרות תמיד על שקלי הקודש דברים של חול בכתב עברי, ולא תמצא כלל אות אחת מזה בכתב אשורי בדבר משאריות ישראל, לא בחריתת מטבע ולא בחריתת אבן, אלא כל זה בכתב עברי.
הרמב"ן (המאה ה-13) בסוף פירושו לתורה כותב:
ברכני ה' עד כה שבאתי לעכו ומצאתי שם ביד זקני הארץ מטבע כסף מפותח פתוחי חותם, מצדו האחד כעין מקל שקד, ומצדו השני כעין צלוחית, ובשני הצדדין סביב כתב מפותח באר היטב, והראו הכתב לכותיים וקראוהו מיד וכו'. מן הצד האחד "שקל השקלים", ומן הצד האחר "ירושלים הקדֹשה". ואומרים כי הצורות הם מקלו של אהרן שקדים ופרחים, והצורה השנית צנצנת המן. ושקלנו אותו בשלחנות ומשקלו עשרה כסף, והם חצי אונקיא שזכר רש"י. וכן ראיתי מן המטבע ההיא חצי השקל שהיו שוקלין לקרבנות.
בדור הרנסאנס, עם עליית קרנן של הלשונות הקלאסיות וההתעסקות המחודשת בחקר הדקדוק, מוצאים כבר התעסקות מפורטת בקשר למקורותיו של הכתב העברי והתחקות אחר צורתו. במאה השש עשרה מתאר רבי משה באסולה (1480–1560) בחיבורו "ספר מסעות" את צורת אותיות האלפבית השומרוני (ראו תמונה 1). את דבריו מביא גם רבי עזריה מן האדומים (1513–1578) במאמרו "על האותיות של כתב עבר הנהר ועל שקל הקודש", שם הוא מצרף תעתיק של צורת האותיות (ראו תמונה 2). בנוסף הוא מתאר כי הוא ראה אף מטבע כמו זה שמתאר הרמב"ן עם כתובת בכתב עברי עתיק והוא מצרף תרשים של המטבע עם הכתובת ותיקון לקריאה שקרא הרמב"ן (ראו תמונה 3).
הכתב העברי הקדום במסורת הדורות > התייחסויות נוספות > בעת החדשה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הדים לכתב העברי הקדום נשתמרו במסורות העת העתיקה בדברי הירונימוס וחז"ל, והכתב השומרוני שהיה ידוע לתושבי ארץ ישראל שבימי הביניים ולעולי הרגל שתרו בה – זוהה עם הכתב העברי הקדום, (על אף שהוא פיתוח מאוחר שלו, ואינו זהה לו למעשה). הדים משובשים שלו הגיעו לשמע האירופאים בשלהי ימי הביניים, אולם רק בראשית המאה ה-17, כשהגיעו לראשונה כתבי יד שומרוניים לאירופה, ניתן היה לחוקרים לעמוד על צורתו לראשונה בצורה ראויה.
כמו כן בראשית העת החדשה עלה העיסוק בנומיסמטיקה, ודבר קיומם של מטבעות עם כתובות עבריות עתיקות כמו גם פיניקיות הופץ ונחקר (אם כי מטבעות עם כתובות עבריות היו ידועות כבר בימי הביניים). באותה התקופה התוודעו החוקרים גם לכתב הפיניקי באמצעות כתובות פלאוגרפיות שנחקקו על גבי מצבות ואבנים, ומאוחר יותר, בשלהי המאה התשע עשרה, עם התגברות החקר הארכאולוגי בארץ ישראל, התוודעו החוקרים גם לכתובות פלאוגרפיות עבריות כמו מצבת מישע (1868), כתובת השילוח (1880), לוח גזר (1908) ועוד רבים אחרים.
ראו גם

סוליטריאו
השתלשלות כתבים מהכתובות הפרוטו סינאיות
אלפבית פיניקי
רשימת כתובות בכתב העברי הקדום
לוחיות ברכת כהנים – נחשבות לממצא הארכאולוגי הקדום ביותר של טקסט מקראי
לקריאה נוספת

רבקה גונן, תולדות הכתב העברי, (יוסף נווה עורך), ירושלים: הוצאת מוזיאון ישראל – אגף הנוער, משרד החינוך והתרבות – המרכזיות הפדגוגיות, תש"ל–1970.
יוסף נווה, אותיות ותולדותיהן, סדרה: ספרייה ארכאולוגית, ירושלים: הוצאת כתר, 1979. (95 עמודים)
יוסף נווה, ראשית תולדותיו של האלפבית, ירושלים: הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית, מסת"ב 9652237086
שמואל ייבין, תולדות הכתב העברי, ספר ראשון: עד חורבן בית ראשון, ירושלים: הוצאת החברה העברית לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, תרצ"ט 1939.
שמואל אחיטוב, אסופת כתובות עבריות, ירושלים: הוצאת ספריית האנציקלופדיה המקראית, מוסד ביאליק מסת"ב 9653426028
פרופ' בנימין זאס, "כתב וכתובות בתקופת המקרא", בתוך: מבוא לארכאולוגיה של ארץ-ישראל בתקופת המקרא, יחידה 10, תל אביב: הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1989. ISBN 9653024841
ספרות ארכאית
רבי עזריה מן האדומים (1513–1578), אמרי בינה, פרק ט', עמ' 144, פרקים נ"ו–נ"ח, עמ' 449–470.
רבי שאול הלוי מורטירה (1596–1660), גבעת שאול, מאמר ל"ד (פרשת שלח), וורשא תרס"ב 1902.
רפאל קירכהיים, "שער הכתב" ו"מכתב משד"ל למחבר", בתוך: כרמי שומרון – פתיחה למסכת כותים , 1851
שד"ל, הכתב העברי, מחקרי היהדות א,א, תרע"ג, עמ' 126–134 (נדפס גם בכרמי שומרון, ומהם בפנינים)
יעקב בכרך, ספר היחש לכתב אשורי ולתולדותיו הנקודות והטעמים, וורשא תרי"ד 1854.
מנחם מנדל כשר, ספר כתב התורה ואותיותיה, בתוך: תורה שלמה, כרך 29, חלק ראשון – "ספר התורה בכתב עברי ואשורי". ירושלים: הוצאת "בית תורה שלמה", תשל"ח 1977. עמ' א–עד. (תצוגה חלקית, באתר אוצר החכמה)
אורלי גולדווסר, יציאת מצרים של הכתב, באתר הארץ, 12 באפריל 2012
לקריאה נוספת > מונוגרפיות

לזכרו של חיים תדמור, משה ענבר, ואותו (את חזקיהו) כלאתי כציפור בכלוב בתוך ירושלים עיר מלכותו, באתר הארץ, 13 במרץ 2006
Corpus inscriptionum Iudaeae/Palestinae. האוניברסיטה העברית בירושלים – אגף שיווק ותקשורת, באתר www.huji.ac.il
ביאורים

↑  במאה התשיעית לפני הספירה. זאת אנו למדים מהכתב של מצבת מישע המואבית, הכתובה בנוסח העברי. אולם מהמאה ה-7 לפנה"ס עד המאה ה-6 לפנה"ס ניכרת כבר השפעה ארמית על הכתב המואבי (והאדומי).
↑  הפלשתים אמצו את הכתב העברי משכניהם ביהודה, וייתכן שהוסיפו לו מאפיינים מקומיים בהשפעה פיניקית. נוסף על כך נפוץ בפלשת הכתב הארמי ששימש את רשויות השלטון האשורי שם. כמו כן נמצאה גם כתובת בכתב לא ידוע שטרם פוענח, המזכיר את הכתב הליניארי.
↑  בתחילה דימו החוקרים למצוא הבדל בזנב הי'  בין הכתב שבשימוש תושבי ממלכת הצפון (שומרון) לבין הכתב שבשימוש תושבי ממלכת הדרום (יהודה), אולם בגילוי כתובות ערד (שבדרום) נוכחו החוקרים לראות שהצורה ה'צפונית' הייתה בשימוש אף בדרום.
↑  תופעה זו תוארה כבר על ידי הירונימוס בהקדמתו לספר שמואל בתרגום הוולגטה שלו: "Helmeted Introduction". (תרגום חופשי לעברית: "ואנו מוצאים במגילות יווניות שבידינו כיום את שם-הארבע-אותיות של האל הכתוב באותם אותיות עבריות עתיקות". תרגום לאנגלית באתר Christian Classics Ethereal Library). ואכן, במגילות הגנוזות שנמצאו במערות קומראן ניתן היה להבחין בתופעה זו (ראו תמונה 2).
↑  דעה זו אינה מתיישבת עם הנתונים ההיסטוריים והארכאולוגיים, ואף נדחתה על ידי חלק מההוגים הרבניים, וכדברי רבי יוסף אלבו (1380–1444) ”ואף אם תאמר שהוא (=רבי יהודה הנשיא) חולק בזה, ידוע הוא שאין דברי רבי שהוא יחיד במקום דברי חכמים כלום” (ספר העיקרים מאמר שלישי, פרק ט"ז).
1 2  כדברי שד"ל:
”[...] אין לתמוה אם קצת מחכמי המשנה והתלמוד התקוממו נגד השמועה הזאת, ואמרו: 'כתב זה לא נשתנה כל עיקר', כי הדבר מובן מאליו שהתחכמו להסיר מכשול מלפני ההמון, כי היות תורתנו כתובה בכתב משונה מהכתב אשר בו כתבה משה – יהיה לזרא לחלושי הדעת”
↑  הראשון שהעלה למעשה הצעה זו הוא שד"ל, שהגיע למסקנה לגבי מילים רבות במקרא כי נערכו בהן חילופי אותיות; את חילופי האותיות לא יכול היה להסביר בדמיון באלפבית העברי המודרני, ומשום כך הוא בחר לצדד בדעה התלמודית שבעבר נהג כתב אחר, על אף שבזמנו אימצו כולם, ביהדות ואף בנצרות שמחוצה לה, את הדעה האחרת בתלמוד הטוענת לקדמותו של האלפבית המודרני. ראו: שד"ל, במכתב המודפס בסוף החיבור "כרמי שומרון" לרפאל קירכהיים, ט' סיון תרי"א (9 ביוני 1851), פדובה, עמ' 106–109 (קריאת הספר בתצוגה מלאה באתר "גוגל ספרים" )
↑  התייחסות לכתב היתדות הבבלי למשל (ניב דרומי של האכדית), נמצאת במקרא בספר דניאל: ”וַיֹּאמֶר הַמֶּלֶךְ [...] לְהָבִיא מִבְּנֵי יִשְׂרָאֵל [...] יְלָדִים אֲשֶׁר אֵין-בָּהֶם כָּל-מאוּם [...] וּלְלַמְּדָם סֵפֶר וּלְשׁוֹן כַּשְׂדִּים” (דניאל, א', ד').
↑  ראו בהמשך בדבריו של רבי עזריה מן האדומים בהמשך, המעמיד אותו על טעותו, וקורא: "שקל ישראל"
↑  שקל ישראל במקום שקל השקלים, כמו כן את הכיתוב "ש ד" הוא מציע לקרוא כ"שקל דוד", אולם זוהי טעות, ויש לקרוא זאת "ש ג" שמשמעותו היא "שנה ג' [למרד]"[דרוש מקור]
וויצק

| --- | --- |

 כתיבה:  גאורג ביכנר 
 סוגה:  social drama 
 הצגת בכורה:  8 בנובמבר 1913 
 שפה:  גרמנית 
 
ווֹיְצֶק (Woyzeck) הוא מחזה מאת גאורג ביכנר (1813–1837), שראה אור רק לאחר מותו, בשנת 1879, והועלה לראשונה ב-8 בנובמבר 1913 בעיר מינכן.
לשם העלאת המחזה היה צורך לערוך שינויים מקיפים בכתבי היד הרבים של המחזה, שכן ביכנר נפטר בגיל 23 ממחלת הטיפוס לפני שהשלים את כתיבתו. טיוטת כתב היד נעלמה ורק בשנת 1879 נמצאה.
עלילה

המחזה מציג קטעים מתוך חייו של החייל הפשוט פרנץ וויצק, שעושה ככל שביכולתו כדי לקיים את חברתו מריה ואת בנם המשותף מחוץ לנישואין. לשם כך הוא אף משמש שפן ניסיונות אצל מדען אכזרי. מריה בוגדת בו עם חייל אחר, בדרגת סרן. חשדו של וויצק מתעורר מיחסם הקריר של חבריו, עד שהוא מבחין במריה ובמאהבה רוקדים בפונדק. לאחר התבוסה למאהב הבכיר והחזק ממנו הופכות ההזיות מהן סבל עוד קודם לכן לשאיפות לרצח. לבסוף הוא משיג סכין, מחלק את כל רכושו ודוקר את מריה למוות.
לפי המחקר המדעי הנוכחי, משקפת עלילת המחזה לפחות מקרה פלילי אמיתי אחד או אורגת יחדיו מספר מקרים כאלו. ביכנר עיבד למחזהו עובדות מתוך מקרים פליליים אמיתיים ואף אימץ את השם וויצק לצורך המחזה שלו מתוך שמו של יוהאן כריסטיאן וויצק, שבהתקף קנאה רצח את קריסטיאן ווסט, אלמנה עמה חי והיה לאדם האחרון שהוצא להורג בכיכר השוק של לייפציג.
"וויצק" נחשב ל"דרמה פתוחה" וזאת בניגוד למבנה ה"דרמה הסגורה" של אריסטו, כמו למשל במחזה "מרי סטיוארט" של שילר. הדרמה הפתוחה היא אוסף חופשי של סצנות בודדות, חסרות תלות תוכנית או כרונולוגית מדויקת ביניהן. גם המבנה הקלאסי של חמש המערכות לא מתקיים.
המחזה שימש כבסיס לאופרה ווצק מאת אלבן ברג. הצגת הבכורה של האופרה נערכה בברלין ב-1925.
הפקות בישראל

וויצק עלה לראשונה בישראל בתיאטרון הקאמרי, בתרגום דן מירון; בימוי: שמואל בונים; תפאורה ותלבשות: יגאל תומרקין; מוזיקה: גארי ברתיני. הצגת הבכורה נערכה ב-14 באוקטובר 1963.
בשנת 1973 עלה המחזה בתיאטרון החאן, בתרגום ועיבוד של נחמי דרימר, בבימוי מייקל אלפרדס.
בשנת 1978 עלה בתיאטרון הבימה בתרגום שמעון זנדבנק ובימוי של דוד לוין.
בשנת 1991 עלה על ידי אנסמבל עיתים. במסגרת האנסמבל עיבדה, ערכה וביימה רינה ירושלמי את המחזה יחד עם מעצב הבמה והתפאורן משה שטרנפלד.
בשנת 2004 עלה בתיאטרון המעבדה בבימויו של עמיר קליגר בשנת 2004.
בשנת 2006 הוא הועלה בתיאטרון מלנקי.
הוא תורגם לעברית בידי דורי פרנס ועלה בתיאטרון הקאמרי, ב-30 בספטמבר 2010, בבימויו של איתי טיראן ובכיכובם של טיראן ורותי אסרסאי.
בשנת 2016 הועלה המחזה בתיאטרון אלפא, בתרגומו של ידידיה יצחקי ובבימויו של דוד ברסלבי, עם מוראד חסן בתפקיד וויצק.
הערות שוליים

↑  יצחק אברהמי, לקראת בכורה - קטע משובח - "וויצק" בתיאטרון הקאמרי, מעריב, 4 באוקטובר 1963
↑  ציפי שוחט, אלבן ברג עוד שיפר את ביכנר, באתר הארץ, 14 בפברואר 2005
↑  <וויצק> של בארג— זו הפעם הראשונה בפריס, הארץ, 13 בדצמבר 1963
↑  בועז עברון, <<וויצק>> – בתיאטרון הקאמרי, הארץ, 18 באוקטובר 1963
↑  "וויצק" הועלה בקאמרי, על המשמר, 14 באוקטובר 1963
↑  ביקורות:
עדית זרטל, אחרי בכורה - וויצק הוא ישראלי, דבר, 13 במרץ 1973
טוביה מנדלסון, הישראלי המושפל - ללא תפאורה, דבר, 8 במרץ 1973
↑  שרית פוקס, נסים עזיקרי מחפש את החייל וויצק, מעריב, 14 באפריל 1978
↑  ביקורות:
שוש אביגל, ירושלמי עשתה את זה שוב, חדשות, 7 באוקטובר 1991
תמי לוביץ, מהמלט לוויצק, חדשות, 12 ביולי 1990
↑  ציפי שוחט, עיבוד חדש ל"וויצק" בתיאטרון המעבדה, באתר הארץ, 15 באפריל 2004
↑  עדי עוז, עיתון העיר תל אביב, כולנו וויצק, באתר הארץ, 9 ביולי 2006
↑  ביקורות:
אייל מלובן, עכבר העיר, "וויצק": איתי טיראן רוצה לברוא את העולם, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2010
מיכאל הנדלזלץ, וויצק: רצח יפה, חיזיון מצמרר, באתר הארץ, 5 באוקטובר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585862405171  BnF: cb13516925x (data)  GND: 4099152-0  LCCN: n2005094192  NLA: 35305723  SUDOC: 050646583  VIAF: 181602618   WorldCat (עם VIAF): 181602618
רואים עולם

| --- | --- |

סמליל התוכנית, 2017
 סוגה:  אקטואליה 
 מנחים:  יעקב אחימאיר 
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית
 הפקה
 מפיק:  טובה ביאלה
 חברת הפקה:  הערוץ הראשון: 20 באוגוסט 1988 - 6 במאי 2017   כאן חדשות: 20 במאי 2017 - 2020
 אורך פרק:  45 דקות
 שידור
 רשת שידור:  הערוץ הראשון: 20 באוגוסט 1988 - 6 במאי 2017   כאן 11: 20 במאי 2017 - 2020
 תקופת שידור מקורית:  20 באוגוסט 1988 – 1 בפברואר 2020
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
רואים עולם היה יומן החוץ של הערוץ הראשון ולאחר מכן של כאן 11. הוא שודר בין השנים 1988–2020.
היסטוריה

התוכנית שודרה מאז 1988 מדי מוצאי שבת. עד 2017 שודרה בערוץ הראשון. במאי 2017 עם סגירת רשות השידור התוכנית המשיכה בערוץ כאן 11 במסגרת תאגיד השידור הישראלי, עד פברואר 2020 עת הוחלט להוריד את התכנית. בתוכנית שודרו כתבות העוסקות בשלל נושאי אקטואליה ותרבות מרחבי העולם, ראיונות עם מדינאים, חוקרים ומומחים לענייני חוץ. השימוש היה בעיקר בכתבות מתורגמות ששודרו בתוכניות אקטואליה בשפה האנגלית. נעשה שימוש בין היתר מכתבות מהרשתות CNN PBS BBC התכנית 60 דקות ופראנס 24 בשפה האנגלית.
את התוכנית ערכו והגישו עמנואל הלפרין ודוד ויצטום, ולאחריהם ערך והגיש את התוכנית יעקב אחימאיר שעבר מרשות השידור לתאגיד. ברשות השידור ערך את כתבות התוכנית גם אורן נהרי, ששימש כתב ועורך חדשות חוץ בדסק החדשות עד עזיבתו לוואלה!.
עם פתיחת שידורי התאגיד שודרה תוכנית של שעה שבתחילתה היה מבזק חדשות, בהמשך הורד מבזק החדשות ואורך כל תוכנית היה 45 דקות עם כתבות חוץ בלבד. המגזין שודר מיד אחרי חדשות השבת - מגזין חדשות סוף השבוע של הערוץ ונערך על ידי יעקב אחימאיר, שמזוהה יותר מכל עם התוכנית.
סמליל התוכנית בעבר
יעקב אחימאיר בהכנות לשידור ראיון עם מייק האקבי בתוכנית רואים עולם
ראו גם

"סדר עולמי"
"העולם היום"
הערות שוליים

↑  רן בוקר, יעקב אחימאיר נפרד בשידור: "הפרישה כרוכה בצער, אך גם בסיפוק", באתר ynet, 1 בפברואר 2020
ערך זה הוא קצרמרבנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קוונטין טרנטינו

| --- | --- |

טרנטינו בכנס קומיק-קון 2015
 לידה:  27 במרץ 1963 (בן 61) ארצות הברית נוקסוויל, טנסי, ארצות הברית
 שם לידה:  Quentin Jerome Tarantino 
 סוגה מועדפת:  סרט עצמאי, קומדיה שחורה, מערבון ספגטי, סרטי פשע, היסטוריה חלופית, סרט פעולה, סרט מתח
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1987 
 עיסוק:  במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק קולנוע, צלם קולנוע ושחקן
 מקום לימודים:  תיכון נרבון 
 יצירות בולטות:  "כלבי אשמורת", "ספרות זולה", "להרוג את ביל", "ממזרים חסרי כבוד", "ג'אנגו ללא מעצורים" "היו זמנים בהוליווד" "ג'קי בראון" "שמונת השנואים" "חסין מוות" "פלאנט טרור" (מפיק)
 בן או בת זוג:  דניאלה פיק (28 בנובמבר 2018–?)  מירה סורבינו (1995–1998)  דידם ארול (2007–2011) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (1995)  פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר (2013)  פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר (2020)  פרס מכונת הזמן (1996)  פרס אגודת מבקרי הקולנוע של דלאס-פורט וורת' לבמאי הטוב ביותר (1994)  פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר (1994)  פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי (2020)  פרס אוסקר (1995)  פרס גלובוס הזהב (1995)  פרס אינדפנדנט ספיריט (1995)  פרס דוד די דונטלו לסרט הזר הטוב ביותר (1995)  פרס סזאר של כבוד (2011)  פרס דקל הזהב (1994)  פרס סאטורן (2013)  פרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר (2013)  פרס לומייר, פסטיבל הקולנוע בליון (2013)  פרס פסטיבל הקולנוע של סיטגס לבמאי הטוב ביותר (1992)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (2013)  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (2012)  פרס אדגר (1995)  מסדר ההצטיינות של הרפובליקה ההונגרית  מסדר האמנויות והספרות  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  פרסי הכוריאוגרפיה האמריקנים 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
קוונטין ג'רום טָרַנְטִינוֹ (באנגלית: Quentin Jerome Tarantino; נולד ב-27 במרץ 1963) הוא במאי, צלם קולנוע, תסריטאי, מחבר, יוצר טלוויזיה, מפיק קולנוע, סופר ושחקן אמריקאי, זוכה שני פרסי אוסקר (מתוך 8 מועמדויות). הוא ידוע כיוצר עלילות לא ליניאריות, עם מלל רב, דיאלוגים חריפים ואלימות קיצונית. מוטיב הנקמה שזור ברבים מסרטיו.
קורות חיים

טרנטינו נולד בנוקסוויל, טנסי שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-קתולית ממוצא איטלקי ואירי. אביו הוא השחקן והמוזיקאי טוני טרנטינו, ואימו היא קוני מקיו. זמן מה לאחר לידתו התחתנה אמו של טרנטינו מחדש עם המוזיקאי קרטיס זסטופיל, עמו פיתח טרנטינו קשרי חיבה עמוקים. בני זוגה של אמו אהבו קולנוע ולקחו את טרנטינו לראות סרטים, משם התפתחה אהבתו. אמו אובחנה כחולת לימפומה (האבחנה הייתה שגויה), לכן במשך תקופה גר טרנטינו עם סבתו.
המשפחה נדדה במקומות מגורים שונים בקליפורניה. טרנטינו לא סיים את לימודיו בתיכון. בגיל 16 פרש מן הלימודים על מנת לעבוד כשחקן בלהקת תיאטרון נודדת.
קריירה מקצועית

בשנת 1984 החל לעבוד בחנות להשכרת וידאו, שם התיידד עם הבמאי והתסריטאי רוג'ר אייברי שעבד אף הוא באותה החנות. בגיל 22 כתב טרנטינו את תסריטו הראשון "קפיטן פיצ'פאז ושודדי האנשובי". הוא המשיך ללמוד משחק, אך החל להתרכז יותר ויותר בתסריטאות. בשנת 1987 יצר סרט סטודנטים בלתי גמור בשם "יום הולדתו של חברי הטוב ביותר".
בהמשך, דרך סרטיו השונים החיה ופירש מחדש את אבות הטיפוס של הדמויות המופיעות בסרטים הוליוודיים, להם משמשות יצירותיו מעין אנציקלופדיה של מחוות וציטוטים.
קריירה מקצועית > כוונה לפרוש מהקולנוע

כבר בעת העבודה על "ג'אנגו ללא מעצורים", דיבר טרנטינו על כוונתו לפרוש מתעשיית הקולנוע לאחר שישלים עשרה סרטים ("ג'אנגו" היה סרטו השביעי), ללא הגבלת זמן. הוא חזר על הדברים עם צאת "שמונת השנואים" בשנת 2014, והביע את השקפתו שבימוי הוא משחק של צעירים, והוא עצמו לא צריך להישאר על הבמה עד שאנשים יתחננו לפניו לרדת ממנה, אלא הוא מעדיף "להשאיר אותם רוצים עוד קצת", והוא סבור שאחרי "היו זמנים בהוליווד", הוא הגיע לסוף דרכו בכל הנוגע לסרטי קולנוע. לאחר הפרישה, הוא מתכוון לכתוב ספרים, מחזות וביקורות סרטים. בשנת 2019 שב טרנטינו ודיבר על פרישתו המתוכננת, ואמר שהוא נתן לקולנוע את כל מה שהיה לו לתת, אך הוא מתכוון להמשיך להיות יצירתי, ורואה את עצמו כותב ספרים על קולנוע ומחזות לתיאטרון.
בריאיון שהעניק לביל מאהר ב-25 ביוני 2021 לרגל צאת ספר הביכורים שלו, שב טרנטינו והבהיר שבכוונתו לפרוש מהקולנוע אחרי סרטו הבא, שיהיה העשירי במספר. לדבריו, הוא שקל לעשות ריבוט ל"כלבי אשמורת", אך פסל את הרעיון. אולם בכל מקרה, הוא יעשה את הסרט העשירי המובטח. בשיחתם, אמר טרנטינו למאהר שמאחר ש"היו זמנים בהוליווד" הוא פסגת היצירה שלו, הוא מעדיף לפרוש בשיאו, משום שמהיכרותו עם ההיסטוריה של הקולנוע, במאים מתחילים להידרדר במקרים כאלה, וסרטים בשלהי הקריירה שלהם, נעשים גרועים יותר ויותר, והוא עצמו נתן לקולנוע את כל שהיה לו לתת. באשר לרעיון לסרט העשירי שלו, מאהר תהה אם העובדה שהוא מתגורר בישראל עם אשתו ובנו, יכולה לשמש כתפאורה, משום שירושלים, כהגדרת מאהר, היא "בירת הנקמה העולמית", תוך שהוא רומז למוטיב הנקמה בסרטיו של טרנטינו, שהבהיר מצידו שסרט פוליטי על ישראל לא בא בחשבון מבחינתו, אך הוסיף שכאשר מצלמים סרט בירושלים, לאן שמפנים את המצלמה, רואים מראות נפלאים.
ספריו

בנובמבר 2020 חתם טרנטינו על חוזה עם הוצאת הספרים "הרפר קולינס", להוצאת שני ספרים פרי-עטו. הספר הראשון, "היו זמנים בהוליווד: רומן", אשר יצא ב-29 ביוני 2021, הוא נובליזציה (אנ') ל"היו זמנים בהוליווד", סרטו התשיעי של טרנטינו. הספר שנכתב במשך חמש שנים, ראה אור במהדורה מודפסת, בספר מוקלט בקולה של השחקנית ג'ניפר ג'ייסון לי, ובגרסת קינדל. במקביל יצאו תרגומים להולנדית, ספרדית, פורטוגזית-ברזילאית, קטלאנית, איטלקית, גרמנית, צרפתית והונגרית.
התרגום לעברית של הספר יצא לאור בשנת 2021.
במרכז העלילה, המהווה בחינה מחודשת של הסרט והדמויות, עומדת דמותו של קליף בות', כפיל הפעלולים המסתורי והחידתי. אחד מקווי העלילה יעסוק בשאלה האם קליף הרג את אשתו, שאלה המעיבה על הקריירה שלו בסרט, והספר יכלול מידע שטרנטינו כתב במהלך עבודתו על הספר, אך לא ראה לנכון לכלול אותו בסרט.
במרץ 2024 יצא לאור בעברית ספרו השני "מחשבות על קולנוע" ("Cinema Speculation").
יוצר סדרת טלוויזיה

בינואר 2020, טרנטינו אישר שהוא יוצר ומפתח סדרת טלוויזיה בשם "חוקי הבאונטי", שמה של סדרה בדיונית שיצר בסרט "היו זמנים בהוליווד" מ-2019, ובו שחקן בשם ריק דלטון מגלם צייד ראשים במערב הישן של אמריקה. במועד הפרסום אישר טרנטינו שהוא כתב כבר 5 תסריטים עבור הסדרה, ויביים את כל הפרקים.