stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניית לוחמה אמפיבית
היסטוריה

עד תחילת המאה ה-20 התבצעו נחיתות אמפיביות באמצעות סירות רגילות, שהונעו במשוטים או מפרשים. ואולם, ניסיונות נחיתה מהים במהלך מלחמת העולם הראשונה הסתיימו באבדות כבדות: ב-1915 ניסו בריטניה וצרפת להביא ליציאת האימפריה העות'מאנית מן המלחמה. במהלך מערכת גליפולי נחתו חיילי מדינות ההסכמה בחצי האי גליפולי, אך הנחיתה הסתיימה בכישלון ובאבדות כבדות לבריטים ולצרפתים. הכישלון הראה שמבצעי נחיתה במלחמה מודרנית הם מסוכנים מאוד, במיוחד מול אש מנשק אוטומטי כמו מכונות ירייה.
בתקופה שבין המלחמות רכשו צבאות שונים ניסיון בלוחמה אמפיבית. חיל הנחתים של ארצות הברית התנסה במבצעי נחיתה שונים שנערכו באמריקה הלטינית במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20. מבצעים אלה כונו "מלחמות הבננה" (Banana Wars), והלקחים מהם סייעו לנחתים לגבש תורת לחימה למבצעים אמפיביים, ומאפיינים לאוניות לוחמה אמפיביות. גם חיל הנחתים המלכותי הבריטי ערך ניסיונות שונים בתחום זה, והצי הקיסרי היפני התמחה גם הוא בנחיתה מהים. הניסיון המצטבר הראה על הצורך בכלי שיט ייעודיים שיביאו את הכוחות עד החוף, ובכלי שיט נוספים שיסייעו לכוח הנוחת באש ובסיוע לוגיסטי.
מלחמת העולם השנייה התאפיינה במספר רב של מבצעי נחיתה, החל בנחיתות האמפיביות של הצי הקיסרי והצבא הקיסרי היפני בדרום-מזרח אסיה. במבצעים אלה הפעיל הצי היפני נחתות ואוניות לחימה אמפיביות ראשונות, בהן האונייה שינשו מארו, שהייתה האונייה הראשונה בעולם שנועדה לשאת נחתות. בהמשך המלחמה התהפך הגלגל, ובעלות הברית - בעיקר ארצות הברית ובריטניה - הפעילו מספר רב של מבצעי נחיתה, בזירה האירופית ובזירת האוקיינוס השקט. שיאם של מבצעים אלה היה במבצע אוברלורד, הנחיתה בחופי נורמנדי ביוני 1944, מבצע הנחיתה הגדול ביותר אי פעם.
הציים השונים פיתחו מספר רב של אוניות לחימה אמפיביות. המלחמה הראתה כי יש צורך באוניות היכולות להפליג בים הפתוח, וכך נוצרו נחתות הטנקים (LST), שהיו בעלות יכולת לשאת מספר רב יחסית של טנקים או חיילים, ועמה נחתת חיל רגלים (LSI) ואוניות נחיתה בינוניות (LSM). אלה היו יכולות לשאת את הכוחות הנוחתים ישירות מנמל המוצא אל חוף הנחיתה, בלי צורך להעביר את הכוחות לנחתות קטנות יותר לקראת ההגעה אל היעד.
כניסת המסוק לשירות מבצעי בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הוסיפה מימד נוסף למבצעים אמפיביים. אוניות נושאות מסוקים היו יכולות כעת להנחית כוחות בכל נקודה לאורך החוף, גם במקומות שאינם מתאימים להגעת נחתות. שימוש ראשון ביכולת זו נעשה על ידי הצי המלכותי הבריטי במהלך מבצע מוסקטר ב-1956, במהלכו הונחת גדוד צנחנים ממסוקים אל החוף. גם ארצות הברית עשתה שימוש ביכולות אלה במהלך מלחמת וייטנאם בשנות ה-60 של המאה ה-20. נושאות מטוסים ותיקות שכבר לא היו יכולות להפעיל את מטוסי הסילון החדישים הוסבו לנשיאת מסוקים, וכך נוצרה אוניית הלוחמה האמפיבית החדשה, הנושאת מסוקים לסיוע וכן נחתות, להובלת הכוחות אל החוף.
נושאות המסוקים נקראו על ידי הבריטים "נושאות קומנדו", או LPH על ידי צי ארצות הברית (Landing Platform, Helicopter). בתחילה הוסבו לתפקיד זה נושאות מטוסים ותיקות, כאמור, אך בהמשך נבנו אוניות ייעודיות לתפקיד. במראיהן החיצוני דומות אוניות אלה לנושאות מטוסים, אך תפקידן בפועל שונה, וכלי הטיס שעל סיפונן מיועדים לסיוע לכוחות אמפיביים ולא לתקיפה או ללוחמה אווירית (אם כי מטוסי ההרייר והF-35 לייטנינג II, המיועד לאוניות הסער האמפיביות החדישות יכולים למלא תפקידים אלה).
סוגי אוניות לוחמה אמפיביות > אוניות נחיתה

אוניות אלה נועדו להביא כוחות יבשה אל החוף עצמו. הן מוגדרות "אוניות" בשל יכולתן להפליג בים הפתוח, להבדיל מנחתות, שהן כלי שיט קטנים יותר ויכולת ההפלגה שלהן מוגבלת למרחקים קצרים יותר.
|  | סוג | סימול בצי ארצות הברית | תיאור |
| --- | --- | --- | --- |
|  | נחתת חיל רגלים | LSI  (Landing Ship, Infantry) | אוניית סער אמפיבית בעלת יכולת להפליג בים הפתוח, ולהביא ישירות לחוף הנחיתה כ-200 חיילים על ציודם. הייתה בשימוש בעיקר במלחמת העולם השנייה. |
|  | אוניית סיוע אמפיבית | LSL  (Landing Ship, Logistics) | בנויות כאוניות גל נוע, ויכולות להנחית כלי רכב ישירות אל החוף לסיוע במבצעי לוחמה אמפיבית. בשימוש הצי המלכותי הבריטי. |
|  | אוניית נחיתה בינונית | LSM  (Landing Ship, Medium) | אוניות נחיתה בינוניות, נושאות שריון או חיל רגלים. בשימוש בעיקר במלחמת העולם השנייה. |
|  | נחתת טנקים | LST  (Landing Ship, Tank) | אוניות נחיתה נושאות טנקים. בשימוש בעיקר במלחמת העולם השנייה. |
סוגי אוניות לוחמה אמפיביות > אוניות לוחמה אמפיבית לסיוע לנחיתה

אוניות אלה אינן מיועדות לנחיתה עצמה, אלא לסיוע לכוח הנוחת.
|  | סוג | סימול בצי ארצות הברית | תיאור |
| --- | --- | --- | --- |
|  | אוניית סוחר לתקיפה  או אוניית סוחר ללוחמה אמפיבית | AKA  (Attack Cargo Ships) או‏ LKA (Amphibious Cargo Ships) | אוניות שנועדו לשאת חיילים, ציוד כבד ואספקה לכוחות אמפיביים. נושאות גם נחתות ובעלות יכולת לפרוק במהירות וביעילות מטען. נושאות גם כמה תותחים לסיוע לכוחות שבחוף. |
|  | אוניית תובלת סער | APA או ‏LPA (Attack Transport) | אוניות משא או אוניות נוסעים שהותאמו לנשיאת חיילים וציוד. חלקן הותאמו גם לנשיאת נחתות על מנופים ודויתות. בשימוש צי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה עד תחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. |
|  | אוניית פיקוד למבצעים אמפיביים | LCC  (Amphibious Command Ship) | אוניות ייעודיות לפיקוד על מבצעים אמפיביים. במהלך מלחמת העולם השנייה מילאו תפקיד זה אוניות סוחר או אוניות מלחמה שהותאמו לתפקיד, כיום ישנן אוניות שיוצרו במיוחד למטרה זו. |
סוגי אוניות לוחמה אמפיביות > אוניות לוחמה נושאות נחתות

אוניות אלה נועדו לשאת נחתות אל חופי האויב. יש להן מבדוק אותו ניתן להציף כדי לאפשר לנחתות לצאת שיט ישירות אל חוף הנחיתה. הן מצוידות גם בסיפון נחיתה למסוקים, המסייעים בהנחתת כוחות ובתובלת אספקה וציוד.
|  | סוג | סימול בצי ארצות הברית | תיאור |
| --- | --- | --- | --- |
|  | אוניית נחיתה בעלת סיפון טיסה ומבדוק ניתן להצפה | LPD  (landing platform/dock) | אונייה שנועדה להוביל כוח לנחיתה אמפיבית, בעלת מבדוק צף. נקראת גם Amphibious transport dock, אוניית תובלה אמפיבית בעלת מבדוק. בעלת סיפון נחיתה למסוקים, עם האנגר. |
|  | אוניית נחיתה בעלת מבדוק | LSD  (landing ship/dock) | אונייה שנועדה להוביל כוח לנחיתה אמפיבית, בעלת מבדוק צף. נקראת גם Amphibious transport dock, אוניית תובלה אמפיבית בעלת מבדוק. לעיתים בעלת סיפון נחיתה למסוקים, ללא האנגר. לחלק מהאוניות מסוג זה יכולת להנחית כוחות ישירות על החוף, כמו נחתת טנקים. |
סוגי אוניות לוחמה אמפיביות > אוניות סער אמפיביות

אוניות אלה הן נושאות מסוקים, בעלות סיפון טיסה והאנגרים בגדלים שונים. הן מותאמות לנשיאת מסוקים, לתובלה ולתקיפה, וכן לתפעול מטוסים בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית וקצרה, כמו משפחת מטוסי ההרייר. נושאות מסוקים חדישות נושאות גם כלי טיס מטה רוטור (Tiltrotor). לרובן יש גם מתקנים לנשיאת נחתות קטנות יותר, וחלקן בעלות מבדוק שאותו ניתן להציף.
|  | סוג | סימול בצי ארצות הברית | תיאור |
| --- | --- | --- | --- |
|  | נושאת סער, מסוקים | LHA  (Landing Helicopter, Assault) | נושאת מסוקים ומטוסי קרב בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית וקצרה רב תכליתית. לעיתים בעלת מבדוק ניתן להצפה, בעלת סיפון טיסה מלא. |
|  | נושאת סער, בעלת מבדוק ניתן להצפה | LHD  (Landing helicopter dock) | נושאת מסוקים ומטוסי קרב בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית וקצרה, בעלת מבדוק ניתן להצפה, בעלת סיפון טיסה מלא. הסימול ניתן בצי ארצות הברית לאוניות מסדרת וואספ (Wasp), והן דומות מאוד לנושאות הסער בעלות הסימול LHA. |
|  | נושאת מסוקים ללוחמה אמפיבית | LPH  (Landing Platform Helicopter) | נושאת מסוקים המיועדת בעיקר ללוחמה אמפיבית. בצי המלכותי הבריטי נקראת לעיתים "נושאת קומנדו" (Commando Carrier). בעלת סיפון נחיתה למסוקים עם האנגר. |
אטיין דבל

| --- | --- |

 לידה:  21 בנובמבר 1931 איזגם, בלגיה 
 פטירה:  19 במאי 1993 (בגיל 61) ירושלים 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  בלגיה, ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
אטיין דבל (Etienne Debel; איזגם (Izegem), בלגיה, 21 בנובמבר 1931 – ישראל, 19 במאי 1993) היה שחקן, במאי תיאטרון, טלוויזיה וסרטים, מעצב במה, תפאורן, מתרגם ובעל גלריה דבל בירושלים.
חייו > נעוריו ותחילת דרכו

נולד בעיר איזגם, בחלק הפלמי של בלגיה. למד בבית ספר קתולי והוריו ייעדו אותו להיות כומר. בגיל 16, בתמיכת כומר-מורה שהבין לרוחו ושכנע את הוריו, עבר ללמוד תיאטרון בעיר גנט וסיים את לימודיו באקדמיה לתיאטרון באנטוורפן בהצטיינות יתרה. שיחק שם זמן מה בתיאטרון בתפקידים ראשיים.
בגיל 23 יסד בבריסל תיאטרון משלו, Het Vlaamse Schouwtoneel. את התיאטרון מימן מכספו הפרטי. אטיין דבל הושפע מאוד מרעיונותיו של ז'אן וילאר שיסד אז בצרפת את "התיאטרון הלאומי העממי" (TNPׁ) וכמוהו דגל בהבאת התיאטרון אל מחוץ לעיר הגדולה. בטנדר עבר עם שחקניו ממקום למקום בפלנדריה. לקראת כל הצגה הוציא לאור חוברת בשם "דיאלוג" (Dialoog). אחרי ההצגות התקיימו דיונים עם הקהל. הרפרטואר שלו כלל מחזות קלסיים מיוון ועד שייקספיר וקלייסט אך גם מחזות בני זמנו שנכתבו על ידי סופרים בלגיים או אחרים. הוא נאלץ לסגור את התיאטרון בשנת 1962 מטעמים כלכליים ועבר לעבוד כבמאי בטלוויזיה הבלגית בשפה הפלמית.
חייו > המעבר לישראל

ב-1963 הגיע לתל אביב על פי הזמנת "הבימה" וביים את "כל אדם והאמת שלו" של פירנדלו עם חנה רובינא. באותה שנה ביים שם גם את "המלך נוטה למות" של אז'ן יונסקו עם נחום בוכמן. דליה רביקוביץ', אז מבקרת התיאטרון של "למרחב", כתבה: "חבל שאין לי שלוש ידיים להריע בהן לבמאי אטיין דבל".
ב-1964 התגייר והתחתן עם רות קופל שאותה הכיר בבריסל, כאשר עבדה בשגרירות ישראל שם. באותו הזמן עבד עם דן אלמגור על תרגום "קומדיה של טעויות" של שייקספיר בשביל "הבימה", לציון מאתיים שנה למות המחזאי. ההצגה רצה יותר ממאתיים פעמים. הוא המשיך לביים מחזות בתיאטרונים שונים בארץ ותסכיתים לרדיו ב"קול ישראל". כמו כן ביים בשנות ה-60 של המאה ה-20 סרטים למרכז ההסברה הישראלי: "צפת" ו"תכשיטים בישראל".
שירת בצה"ל ביחידת נ"מ.
ב-1965 קיים הזוג דבל מגעים עם ראש עיריית באר שבע, אליהו נאווי, על הקמת תיאטרון בעיר. על אף שהצליחו לגייס תרומות מיהלומן בלגי, ועל אף טקס השקה שבו השתתפה חנה רובינא, התוכנית לא יצאה אל הפועל.
היה במאי בצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית והקים תיאטרון אוניברסיטאי ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים (1966-7). יחד עם אשתו רות ייסד וניהל את "גלריה דבל" בעין כרם (1973-1990).
ב-1993 הלך לעולמו ונקבר בהר המנוחות בירושלים. השאיר אחריו שני בנים, גיורא ויונתן ושני נכדים, עדי וליאור.
בעשר השנים האחרונות לחייו חקר את דמותה של הנסיכה החשמונאית ברניקי שהציתה את דמיונו.
קרא בשמה לפרקי זכרונות שכתב וגם למחזה שכלל בתוכו קטעים של סופרים אנגליים וצרפתיים. המחזה תורגם לעברית בידי רות דבל. ביוזמתו של פרופ' יהודה מוראלי, המחזה "ברניקי" (עוזרת- במאי: לי עברון) הועלה בפסטיבל התיאטרון של האוניברסיטה העברית ב-1993, מיד לאחר מותו של אטיין דבל.
חייו > לאחר מותו

ארכיון אטיין דבל נתרם על ידי משפחתו למוזיאון וארכיון התיאטרון על שם גור באוניברסיטה העברית בירושלים. הספרייה שלו, שבה היו יותר מאלף ספרים חשובים (רובם בלועזית) על תיאטרון, פילוסופיה, סוציולוגיה ועוד נתרמה על ידי המשפחה, על פי בקשתו המפורשת של אטיין דבל, לבית-ספר לתיאטרון. באמצעות הקרן לירושלים הועברו הספרים לבית-הספר לתיאטרון חזותי בירושלים. הארכיון על פעילותו בבלגיה נתרם למוזיאון לתרבות פלמית באנטוורפן.
ראו גם

גלריה דבל
אטיין דבל - מתוך: מדריך מאה שנה לתיאטרון העברי
סרט קצר על אטיין דבל מאת נעם דבל
סרטון ארכיון יוני דבל וד״ר יהודה מורלי מדברים על אטיין דבל בהקראה של ברניקי 1993
אוניברסיטת אולבורג

| --- | --- |


 אוניברסיטה
 תקופת הפעילות:  1974–הווה (כ־50 שנה)
 בעלי תפקידים
 צוות:  1,344
 סגל:  1,780
 סטודנטים
 :  20,211
 סטודנטים לתואר שלישי:  375
 מיקום
 מיקום:  אולבורג, דנמרק
 מדינה:  דנמרק דנמרק
 קואורדינטות:  57°00′54″N 9°59′06″E﻿ / ﻿57.015°N 9.985°E﻿ / 57.015; 9.985
 www.aau.dk
 he
 
אוניברסיטת אולבורג (בדנית: Aalborg University, או בראשי תיבות AAU) היא אוניברסיטה ציבורית באולבורג שבדנמרק, אשר נוסדה בשנת 1974. נכון לשנת 2020, לומדים במוסד כ-20,000 סטודנטים.
בנוסף על הקמפוס המרכזי באולבורג, פועלים קמפוסים נוספים בקופנהגן ובאסביירג.
אוניברסיטת אולבורג מעורבת בועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם.
היסטוריה

בשנת 1961 החל להתגבש הרעיון להקים אוניברסיטה בצפון יוטלנד. באוגוסט 1969 החל תכנון המוסד, שזכה לתמיכת תושבי האזור. התכנון אושר בפרלמנט בשנת 1970, והאוניברסיטה נחנכה ב-1 בספטמבר 1974.
בשנת 2010 נפתחה הפקולטה ללימודי רפואה.
מבנה

אוניברסיטת אולבורג מורכבת מחמש פקולטות עם מספר מחלקות בכל אחת:
מבנה > הפקולטה למדעי הרוח

המחלקה לתקשורת ופסיכולוגיה
המחלקה לתרבות ולמידה
מבנה > הפקולטה למדעי החברה

המחלקה לעסקים וניהול
המחלקה למשפטים
המחלקה לפוליטיקה וחברה
המחלקה לסוציולוגיה ולעבודה סוציאלית
מבנה > הפקולטה הטכנית למחשוב ועיצוב

המחלקה למערכות אלקטרוניות
המחלקה למדעי המחשב
המחלקה לאדריכלות, עיצוב וטכנולוגיית מדיה
המחלקה לתכנון
מבנה > הפקולטה להנדסה ומדעים

המחלקה לאיכות הסביבה
המחלקה להנדסת מכונות וייצור
המחלקה לכימיה וביולוגיה
המחלקה למדעי המתמטיקה
המחלקה לטכנולוגיית אנרגיה
מבנה > הפקולטה לרפואה

המחלקה למדעי הבריאות וטכנולוגיה
המחלקה למחקר קליני
דירוגים בינלאומיים

דירוג שאנגחאי − מיקום 301−400 (2020)
דירוג QS − מיקום 305 (2021)
Times Higher Education − מיקום 201−250 (2021)
אוסטריה זלצבורג

אוסטריה זלצבורג (בגרמנית: SV Austria Salzburg) הוא מועדון כדורגל אוסטרי, מהעיר זלצבורג. המועדון הוקם בשנת 2005 על ידי כמה אוהדי אוסטריה זלצבורג המקורית לאחר שהבעלים של רד בול זלצבורג, שינו גם את צבעי המועדון מהסגול והלבן המסורתי לאדום-לבן.
המועדון המחודש החל את השתתפותו בליגה השביעית בחשיבותה במערכת הליגות של אוסטריה בשנת 2006 והעפיל לליגה השלישית בחשיבותה, Regionalliga West, תוך ארבע שנים בשנת 2010. בשנת 2015 המועדון העפיל לליגה האוסטרית השנייה, ליגה אחת מתחת לבונדסליגה האוסטרית, אך ירד ליגה כעבור שנה.
היסטוריה

המועדון המקורי הוקם בשנת 1933. המועדון המקורי נרכש על ידי חברת רד בול בשנת 2005, שדרסה את ההיסטוריה ואת צבעי המועדון המקורי. הם שינו את שמו של המועדון לרד בול זלצבורג, תוך שינוי צבעי הקבוצה בטענה כי מדובר בקבוצה חדשה. כוויתור לבקשות האוהדים לשמור על הצבעים הישנים, הציעה רד בול לאפשר למדי השוער להיות סגולים במשחקי חוץ. הדבר נתפס כעלבון מצד האוהדים שפעלו להרמת קבוצת אוהדים, המכונה "הסגולים-לבנים", מתוך רצון לשמור על המסורת בת 72 השנים של המועדון שלהם, שלדעתם רד בול התעלמה ממנה.
ב-7 באוקטובר 2005 רשמו הסגולים-לבנים בהצלחה את שמו המקורי של המועדון הישן "SV אוסטריה זלצבורג" ואת סמל המועדון הישן. במחצית השנייה של עונת 2005/06 אוסטריה הציבה קבוצה מאוחדת עם מחלקת הכדורגל של פ.ס.וו שוורץ-וייס זלצבורג, ששיחקה בליגה של זלצבורג, הליגה הרביעית בחשיבותה בכדורגל האוסטרי, אך בסוף העונה חברי פ.ס.וו הצביעו נגד המשך שיתוף הפעולה. לפיכך, האוהדים הקימו קבוצה חדשה לחלוטין, שנרשמה לליגה קלאסה נורד 2, הליגה השביעית של הכדורגל האוסטרי, לעונת 2006.07.
המשחק הראשון של אוסטריה זלצבורג המחודשת היה ב-29 ביולי 2006 נגד ליפרינגר, מועדון כדורגל אחר מזלצבורג. אוסטריה ניצחה 6–0 והמשיכה לזכייה בליגה ועלתה לליגה קלאסה נורד 1. זו הייתה הראשונה מבין ארבע אליפויות והעפלות רצופות של אוסטריה זלצבורג. הם זכו באליפות הליגה בעונת 2007/08,  בעונת 2008/2010 הבטיחה את העפלת המועדון לליגה השלישית באוסטריה, Regionalliga West, לעונת 2010/11. המועדון סיים במקום החמישי בעונת 2010/2011 ובמקום השמיני בעונת 2011/2012.
בעונת 2014/15 המועדון עלה לליגה הראשונה, השנייה בחשיבותה בכדורגל האוסטרי, אחרי זכייה ב-Regionalliga West. העלייה לליגה הראשונה הכניסה את המועדון לחובות של 900,000 אירו עד נובמבר 2015, שנגרם כתוצאה מהתקציב המוגדל לשחקנים וכן דרישות האבטחה לקיים משחקי בית מסוימים ללא צופים. המועדון היה מוכן למכור עד 51 אחוז מהבעלות על הקבוצה למשקיע, כל עוד שמו, הצבעים והסמל לא ישונו, אך הבונדסליגה האוסטרית הודיעה כי מכירת רוב הקבוצה תפר את כללי הליגה. כך, בשל הפרת רישיון הליגה, בנובמבר 2015 הקבוצה נקנסה בסכום של 40,000 אירו והופחתו 6 נקודות, בעקבות כישלון הקבוצה לעמוד בדרישות האצטדיון של הליגה.
גלריה

2006
2007
2007
ראו גם

רד בול זלצבורג
הערות שוליים

↑  "SV Austria Salzburg: Official website". אורכב מ-המקור ב-18 בדצמבר 2008. נבדק ב-13 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "SV Austria Salzburg feiert den Aufstieg in die Sky Go Erste Liga". Österreichische Fußball-Bundesliga (בגרמנית). 29 במאי 2015. אורכב מ-המקור ב-2015-09-23. נבדק ב-2020-10-21. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "FEATURE – Austria hope to make purple reign in Salzburg". In.reuters.com. 26 במאי 2011. נבדק ב-14 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Punkteabzug und 40.000 Euro Strafe für Austria Salzburg". DiePresse.com. נבדק ב-2017-01-12.
אייגאוס

| --- | --- |

 תפקיד:  מלך אתונה
 אב:  פנדיון 
 אם:  פיליה 
 אחים:  ליקוס, ניסוס 
 בן או בת זוג:  מטה, Chalciope, מדיאה 
 צאצאים:  תסאוס, מדוס 
 
אַייגֵאוּס (ביוונית: Αἰγεύς) היה אחד ממלכיה המיתולוגיים של אתונה העתיקה ואביו של תסאוס. הים האיגאי נקרא על שמו.
ביוגרפיה

אייגאוס היה בנם של פנדיון השני (אנ'), מלך אתונה, ופיליה, בתו של פילאס, מלך מגארה. היו לו שלושה אחים - פאלאס, ניסוס (אנ') וליקוס (אנ'), ואחות שנישאה לסיירון. לאחר מות פנדיון תפס מטיון (אנ') את כס המלכות. אייגאוס ואחיו הדיחו את מטיון וחילקו את הממלכה ביניהם.
אייגאוס היה חשוך בנים. הוא ביקש עצה במקדש אפולו בדלפי, והאורקל השמיעה לו את דבר האלים בשיר:
הנעלה בגברים, את פיה הזקור של החמת
אל-נא תפתח בטרם תשוב אל ביתך באתונה.
אייגאוס לא ידע את פשר הנבואה, ולכן בדרכו לאתונה עצר ללון אצל פּיתֶאוּס (אנ') מלך טרויזן ולשאול לעצתו. פיתאוס השקה את אייגאוס ביין עד שהשתכר, ובלילה הנחה אותו אל מיטתה של בתו אַייתֶרָה. אייגאוס שכב עם אייתרה, ובאותו לילה חצתה אייתרה את הים אל האי סְפַאירִייָה (אנ') הסמוך לחוף ושם שכבה גם עם פוסידון. מן הזיווג הכפול נולד תסאוס. אייגאוס ביקש מאייתרה שתגדל את בנם בלי לגלות לו את זהותו של אביו, אך קודם עזיבתו טמן את סנדליו ואת חרבו תחת סלע ענק ואמר לה כי לכשיגדל הבן, אם כוחו יעמוד לו, עליו להזיז את הסלע וליטול לעצמו את כלי הנשק כהוכחה למוצאו המלכותי. באתונה חבר אייגאוס למדיאה, אשר נמלטה מקורינתוס לאחר שהרגה את ילדיה מיאסון, ומצאה באייגאוס בן לוויה חדש. היא ילדה לו בן בשם מֶדוֹס (אנ'). שלטונו של אייגאוס באותו זמן היה מעורער, שכן בניו של אחיו פאלאס חתרו תחתיו.
כשגדל תסאוס, הוא הרים את הסלע ומצא את הסנדלים והחרב שהשאיר שם אביו. אמו גילתה לו את זהותו של אביו ואמרה כי עליו ליטול את החפצים אל המלך ולטעון לזכותו לכתר. אייגאוס, שלא זיהה את בנו, חשש ממנו ושלח אותו, בעצתה של מדיאה, לצוד את השור מכרתים, חיה אימתנית שהפילה את חיתתה על יושבי מרתון. תסאוס הצליח במשימתו, הביא את השור המת לאתונה וזבח אותו במקדש אפולו. בלית ברירה הזמין אייגאוס את תסאוס לארמונו, ובעת הסעודה הגיש לו גביע יין מהול ברעל שהכינה מדיאה. אך ברגע האחרון, כשתסאוס עמד לשתות, זיהה אייגאוס את חרבו והפיל את הגביע מידיו של בנו. כשאייגאוס התאחד עם בנו שלטונו התחזק, הוא דיכא את המרד של בני פאלאס ומדיאה נאלצה לעזוב.
כאשר יצא תסאוס לכרתים במטרה להרוג את המינוטאורוס, ביקש אייגאוס שספינתו תניף מפרשים לבנים אם תסאוס בחיים ושחורים אם נכשל במשימתו ונהרג בקרב מול המינוטאורוס. תסאוס, המאושר מניצחונו, שכח מבקשתו של אביו והשאיר את המפרשים השחורים שאיתם יצא למשימה. אייגאוס השקיף אל הים מראש צוק, ומשראה את המפרש השחור מונף על ספינתו של תסאוס, קפץ מהצוק אל הים ומת. מאז נקרא ימה של אתונה בשם הים האגאי. פאוסניאס כתב שהוקם לזכרו של אייגאוס מקדש באתונה.
הערות שוליים

↑  פאוסניאס, תרגום: ג'יימס ג'ורג' פרייזר, V, Pausanias's Description of Greece, tr. with a commentary by JG Frazer, 1898, עמ' 7
↑  אהרן שבתאי, המיתולוגיה היוונית, תל אביב: מפה, 2000, עמ' 104
↑  אהרן שבתאי, המיתולוגיה היוונית, תל אביב: מפה, 2000, עמ' 106
↑  Aegeus, Encyclopedia Britannica, ‏15 בספטמבר 2016
↑  פאוסניאס, תרגום: ג'יימס ג'ורג' פרייזר, XXII, Pausanias's Description of Greece, tr. with a commentary by JG Frazer, 1898, עמ' 31
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17085390m (data)  GND: 1050403363  SUDOC: 241538297  VIAF: 308201263   WorldCat (עם VIAF): 308201263 
אייגאוס מזהה את תסאוס, ציור מאת ז'אן-איפוליט פלנדרן (1832)
אוניית הקרב פוטיומקין (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  המרד על אוניית הקרב פוטיומקין ב-1905
 בימוי:  סרגיי אייזנשטיין
 הופק בידי:  יאקוב בלוך
 תסריט:  נינה אגדג'נובה
 עריכה:  סרגיי אייזנשטיין, גריגורי אלכסנדרוב 
 שחקנים ראשיים:  אלכסנדר אנטונוב, ולדימיר ברסקי, גריגורי אלכסנדרוב, איוואן בוברוב
 מוזיקה:  ניקולאי ניקולייביץ' קריוקוב, אדמונד מייזל, דמיטרי שוסטקוביץ' 
 צילום:  אדוארד טיסה, ולדימיר פופוב 
 מדינה:  ברית המועצות 
 חברת הפקה:  מוספילם, גוסקינו 
 חברה מפיצה:  גוסקינו
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  21 בדצמבר 1925 ברוסיה, 12 בנובמבר 1926 בצרפת
 משך הקרנה:  75 דקות
 שפת הסרט:  רוסית
 סוגה:  סרט תעמולה, דרמה היסטורית 
 הכנסות באתר מוג'ו:   tt0015648
 דף הסרט ב־IMDb
 
אוניית הקרב פוטיומקין
אוניית הקרב פוטיומקין (ברוסית: Броненосец Потёмкин) הוא סרט ראינוע שבוים על ידי סרגיי אייזנשטיין בשנת 1925 והופק על ידי אולפני הסרטים של גוסקינו במוסקבה (שלימים נקראו מוספילם). הסרט עוסק במרד על אוניית הקרב פוטיומקין ב-1905. "אוניית הקרב פוטיומקין" הוכתר כסרט הטוב ביותר של כל הזמנים בתערוכה העולמית של בריסל (1958). הוא נלמד עד היום בבתי ספר לקולנוע בזכות טכניקת העריכה שלו, שהייתה אבן דרך בהתפתחות הקולנוע המוקדם.
בשנת 1995 בעזרת הקרן הממלכתית לסרטי קולנוע של הפדרציה הרוסית בסרט בוצעו שינויים והוא הוחזר לגרסתו המקורית של הבמאי.
רקע

הסרט הוזמן בידי הרשויות הסובייטיות כדי להנציח את השורשים שמהם צמח המשטר הסובייטי החדש, והוא קיבל לשם כך תקציב נכבד ותמיכה מלאה. לנין אמר כי: "מכל האמנויות, החשובה לנו ביותר היא אמנות הקולנוע". מהפכת הנפל של שנת 1905 נתפשה כחזרה גנרלית לקראת המהפכה של שנת 1917. במקום לשחזר אירועים כבירים מ-1905, בחר אייזנשטיין לקחת אפיזודיה היסטורית זניחה, ודרכה ליצור דרמה סוחפת רגשות.
תקציר העלילה

קציני הצאר האכזריים על סיפון האונייה נוגשים במלחים הרעבים והמדוכאים. האוכל המזוויע מניע את המלחים להתקומם, ומוטל עליהם עונש מוות. הדבר מוביל לסירוב פקודה ולמרד כללי. תושבי אודסה מזדהים עם המתקוממים. על מדרגות העיר הצופות אל הים מתרחש טבח עקוב מדם בתומכי המרידה השלווים (סצנה שלא התרחשה באמת בהיסטוריה). רק התערבות תותחי פוטיומקין על החוף מפסיקה את שפיכות הדמים. אוניות הצי מוכנות מתוך סולידריות לתת לאוניית הקרב פוטיומקין להפליג לדרכה והסרט מסתיים.
טכניקת המצרף (מונטאז')

אייזנשטיין השתמש בסרט כדי לבחון עליו את תאוריית המונטאז' (Montage). קולנועני רוסיה הסובייטית, יוצאי הסדנא של לב קולשוב בבית הספר הרוסי לקולנוע, ערכו ניסיונות בהשפעה שיש לסרטים על קהל הצופים ואייזנשטיין ערך את הסרט כך שהוא יחולל את התגובה הרגשית המרבית, כך שהצופה יחוש סימפתיה למלחים המורדים ושנאה כלפי הנוגשים בהם. הסיפור נכתב באורח תעמולתי ובצורה פשוטה ככל האפשר, כך שהקהל יוכל לזהות בבירור מי הם הטובים ומי הרעים.
הפסקול

המוזיקה המקורית הולחנה בידי אדמונד מייזל. תזמורת סלון שבוצעה בהצגת הבכורה בברלין ב-1926. הכלים בהם השתמשו היו חליל/פיקולו, חצוצרה, טרומבון, הרמוניום (עוגב קטן), כלי הקשה ומיתרים ללא ויולה. מייזל חיבר את הפרטיטורה בתוך תריסר ימים ולילות, היות שהוא קיבל לכך אישור בשלב מאוחר מהצנזורה. מחמת בעיה זו חזר מייזל על חלקים נכבדים בתכליל ללא שינוי, במאמץ להביא את המשימה אל תומה. המלחין והמנצח מרק אנדראס שלינגנשיפן ניצח מחדש ושיפר את התכליל בהתבסס על פרטיטורת הפסנתר המקורית והתאים אותה על מנת שתתאים לגרסה המנוצחת מחדש של הסרט שמופץ כיום.
בגרסה המסחרית (למשל ב-DVD) מלווה הסרט על פי רוב בקטעי מוזיקה קלאסית שהוספו לאחר מכן; דמיטרי שוסטקוביץ' וניקולאי קריוקוב הם שני מלחינים שהשתמשו בחומרים מעבודתם. בניסיון להפוך את הסרט לרלוונטי למאה ה-21, הלחינו הפט שופ בויז פסקול חדש בשנת 2004, המלווה על ידי התזמורת הסימפונית של דרזדן. הפסקול שלהם יצא כאלבום בשם אוניית הקרב פוטיומקין בשנת 2005, והושמע לראשונה בספטמבר 2004 בקונצרט חי בכיכר טרפלגר שבלונדון.
התגובות לסרט

הסרט לא נחל הצלחה בברית המועצות, אולם למרבה האירוניה דווקא במערב קנה לו אוהדים רבים, בעיקר בקרב אינטלקטואלים בברלין, פריז ולונדון. הסרט קנה את לבם משלוש סיבות שחברו יחדיו: כמיהתם למדיה העולה - הקולנוע, הצדק החברתי שעמד בבסיס תפישת עולמם, וכישרונו הנדיר של אייזנשטיין לחולל יצירה דרמטית סוחפת. שלטונות צרפת חששו שהסרט יגרום למרידה צבאית, ולמשך תקופה מסוימת הוא נאסר להקרנה בצרפת. בשנות ה-60 הוציאה ברית המועצות בול לזכר הסרט.
סצנת "מדרגות אודסה" שבסרט נחשבת עד היום למופת של עריכה, ומאוזכרת בסרטים רבים, לעיתים באופן פרודי.
לקריאה נוספת

אייזנשטיין, סרגיי. "אחדות אורגאנית ופאתוס בקומפוזיציה של פוטיומקין", בתוך: איתן גרין (עורך), במאים ואנשי קולנוע על הקולנוע. תל אביב: עם עובד, 1985. עמ' 100–109. במקור מתוך "Notes fa Film Directior",‏ 1958. מאנגלית: יורם ברונובסקי.
זאנד, שלמה. הקולנוע כהיסטוריה: לדמיין ולביים את המאה העשרים. תל אביב, עם עובד, 2002. עמ' 15, 105, 106-107, 113, 145, 185.
טיילור, ריצ'רד. "הקולנוע הסובייטי וההיסטוריון". זמנים, חורף 1991, מספר 39/40, עמ' 113–123.
יגאל בורשטיין, 1 בחלק שני: "צופה פעיל וצופה סביל: 'אניית הקרב פוטיומקין, קולנוע: פענוח, פרשנות, פיתוי, תל אביב: סל תרבות ארצי (מפתחות), 1998, עמ' 41–51.
הערות שוליים

↑  א. לינדנבאום, סרטו של אייזנשטיין בבול רוסי, דבר, 5 בנובמבר 1965
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259135105171  BnF: cb12311326x (data)  GND: 4400383-3  SUDOC: 113071698  VIAF: 200805955   WorldCat (עם VIAF): 200805955
איי פראטאס

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס השקט 
 קואורדינטות:  20°42′08″N 116°43′39″E﻿ / ﻿20.702222222222°N 116.7275°E﻿ / 20.702222222222; 116.7275
 שטח:  1.74 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 מדינה:  טאיוואן 
  (למפת ים סין הדרומי מוגדלת) איי פראטאס(למפת ים סין הדרומי רגילה) איי פראטאס
 
איי פראטאס או איי דוֹנגשה (באנגלית: Pratas Islands) הם אטול בצפון־מזרח ים סין הדרומי, כ־340 קילומטרים דרומית להונג קונג, המורכבים משלושה איים קטנים. שטחם היבשתי הכולל עומד על כ־2.4 קילומטרים רבועים, כולל לגונה בשטח של 0.64 קילומטר רבוע.
האיים נתונים תחת סכסוך מדיני של שליטה כאשר סין טוענת לריבונות אך בפועל הם נשלטים על ידי טאיוואן אשר מפעילה אותם כפארק לאומי.
אחורי בית הכפורת

אחורי בית הכפורת, הוא שמו של השטח המערבי ביותר של העזרה בבית המקדש, הנמצא מאחורי ההיכל וקודש הקדשים. בבית המקדש השני תחומיו היו 11 האמות שבין הקיר המערבי של העזרה לבין הקיר המערבי של התאים.