המהפכה הצרפתית
פרוץ המהפכה > האספה הלאומית

ב-5 במאי 1789 נפתחה אספת המעמדות של 1789. נקר הבטיח ל-1,139 הצירים ביצוע של רפורמות מצד הכתר, אך רמז שתישמר הזכות לדחות הצעות שלא יהיו לרוחו. בשאלת ההצבעה לפי ראש אמר כי הדבר יותנה בבחירה חופשית של האצולה והכמורה. הרוב הפטריוטי במעמד השלישי התמרמר, ולמחרת הכריז על סירוב לדיון כלשהו, אפילו לא לאימות תוצאות הבחירות, בטרם יובטח לו קול אחד לכל ציר. ב-14 במאי הצליחה הכמורה, המפוצלת מבין השדרות, לשכנע את האצילים להסכים לדון על אימות משותף לכולם, אך הם פרשו ב-28 ודרשו וטו והצבעה בנפרד. פשוטי העם הזמינו בינתיים את הכמורה המהססת לנהל את האספה ביחד עמם. לואי השישה-עשר עצמו התערב ונזף בכל השדרות ב-29 במאי בדרישה לחדש את שיחות הפשרה ביניהן. האצילים חזרו לשולחן המשא ומתן, אך שני הצדדים עמדו איתן בדרישותיהם. המעמד השלישי הלך ואיבד סבלנות, וכוחם של הדוחפים לפעולה ישירה, כמו סיאס והנציגים מברטאן, גבר. ב-3 ביוני הם בחרו את ז'אן סילבן בֶּיִי (צר'), אסטרונום פריזאי, לנשיאם.
ב-10 ביוני יזם עמנואל-ז'וזף סיאייס הצעה לפיה יכריז המעמד השלישי על עצמו כ"אספה הלאומית" וכנציג הלגיטימי היחיד של העם. לאצולה ולכמורה תוענק אפשרות אחרונה להצטרף לאימות משותף, ואם יסרבו, תמשיך האספה הלאומית להתנהל עצמאית מבלי להמתין להם. תוכניתו התקבלה ברוב סוחף. כשהאצולה והכמורה לא ענו להזמנה, התכנסו פשוטי העם ב-12 ביוני והחלו לפקוד את ציריהם. פעולה זו של אנשי המעמד השלישי בנטילת הסמכות לידיהם, סימנה את ראשיתה של המהפכה.
ב-13 ביוני, הצטרפו אליהם שלושה כמרים שהתקבלו בתשואות, ואחריהם ערקו במהרה עוד שישה-עשר. ב-17 ביוני אימצו את השם "האספה הלאומית." שני נציגים מברטאן הצליחו להביא לקבלת צעד חריף, בשם זכות המרד. כל המיסים הוכרזו כלא-חוקיים, מאושררים זמנית בלבד עד להסכמה על חלופות, ונתונים לפקיעת תוקפם אם האספה תחדל מלהתכנס. הייתה זו קריאת תיגר ישירה על המלך. חלק מהשרים רצו בפשרה, בעיקר נקר, אך המלכה מארי אנטואנט ואחי המלך שארל הרוזן מארטואה דחפו זה מכבר למדיניות נוקשה. נקר המליץ למלך לכנס ישיבה משותפת של כל הצירים, והלה הסכים – אך לא טרח להודיע להם על כך. שטף האירועים החמיר את הפילוג בתוך הכמורה, וב-19 ביוני החליטה מחציתה, 147 כמרים, לחבור לאספה.
הצירים שהגיעו למחרת, ב-20 ביוני, מצאו את האולם נעול תחת משמר, וכרוזים שהודיעו על ישיבה כוללת שהמלך יכנס בעוד יומיים. האופן המגושם בו התבצע המהלך הדאיג וקומם את הנאספים, שחששו מעריצות הכתר. הם עזבו את המקום בסערה ופלשו למבנה סמוך ששימש למשחק טניס אולמות (Jeu de paume). בלהט הרגע, קרא ז'אן-ז'וסף מונייה לנוכחים להישבע שהאספה לא תתפזר עד שייענו קובלנותיה. ביי קרא הצהרה: "אנו נשבעים לא להתפזר עד שיושגו ויובטחו חוקה לממלכה ותקנת הציבור", והנאספים הריעו וחתמו עליה. הישיבה שתוכננה ל-22 ביוני נדחתה ברגע האחרון, אך במקום הכינוס הצטרפו לצירי האספה הלאומית עוד מספר גדול של כמרים, וחשוב יותר, שני אצילים מדופינה מן המיעוט הפטריוטי בתוך שדרתם, ששברו בכך את האחדות בתוך המעמד השני.
מאחורי הקלעים גברה יד הנצים בראשות המלכה וארטואה כנגד נקר והמתונים. ראש השרים נעדר מהכינוס ב-23 ביוני. כשהיושבים מוקפים בחיילים, פתח לואי השישה-עשר בביטול כל ההחלטות שהתקבלו מאז ההכרזה על אספה לאומית. אז הציג תוכנית רוויית ויתורים, אך הבטיח לשני המעמדות הגבוהים וטו. לבסוף חתם בכך שכל החלטה מותנית באישורו, ושאם האספה לא תמלא את תפקידה ידאג לבדו לרווחת עמו. כשיצא נודע לו שנקר התפטר, אך חברי האספה הלאומית לא יצאו מהאולם, וביי החל לנהל דיון. שר הטקס נזף בהם והורה להם להתפזר. לפי זיכרונות כמה מהמשתתפים (אמיתות הציטוט מוטלת בספק), מירבו ענה לו בהתרסה: ”לא נוזז מכאן אלא בכוח כידונים!” כשהדבר דווח למלך הטרוד, הפטיר בהיסח הדעת "שיישארו." נקר חזר בו בלילה מהתפטרותו, אך השמועה הגיעה לפריז וליבתה פאניקה. בימים הבאים יצא ההמון לרחובות, הריע לראש השרים שחזר לוורסאי, והתפרע תוך תמיכה קולנית בפטריוטים. שתי פלוגות של המשמר הצרפתי (Gardes Françaises), חטיבת העלית שהייתה מוצבת דרך קבע בבירה, מרדו וסירבו לצאת נגד התושבים. יחידות אחרות הקפידו שלא לירות במתפרעים. החל זרם מתמיד של עריקות מהמשמר.
ב-24 ביוני, בין היתר לנוכח דיווחים על מהומות מזון נרחבות ברחבי הארץ, החליטו הכמרים שטרם הצטרפו להסתפח לאספה הלאומית. למחרת מאס פיליפ מאורליאן, ראש האצילים הפטריוטים, בהמתנה. הוא ועוד ארבעים-ושבעה ערקו אליה אף הם. לואי השישה-עשר נכנע שוב וב-27 ביוני הורה לשני המעמדות המיוחסים להצטרף לאספה, על אף מחאות מצדם. במקביל, הורה ל-16,000 חיילים לצעוד אל הבירה כדי שיהיה לו צבא בהישג יד. המלכה, ארטואה והנצים האחרים בחצר ראו בהחזרתו של נקר ובהרגעת הרוחות פשרה זמנית. בהמרצת מירבו תבעה האספה לפזר את הצבא המתקהל, ולואי השיב שהגייסות נדרשים לשמירת השלום. ב-8 ביולי הצביע הגוף לבטל את כל המנדטים שהגבילו את נבחריו (המלך ביטל את אלו שחייבו הותרה של החלוקה המשולשת כבר קודם, וכך אפשר את המיזוג בין השדרות): עתה ניתנה להם החירות להתנתק מתקדימי אספת המעמדות ולפתוח דף חלק. ב-9 בחודש שינה הגוף את שמו ל"האספה המכוננת הלאומית", והכריז על השאיפה לגבש חוקה לצרפת.