stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ישראל–כווית
שיתוף פעולה כלכלי

מבחינת מסחר ורמת הקשר בין הכלכלות, הקשר מאוד מצומצם, וחווה מורדות ועליות עם השנים. בשנת 2003 כווית ייצאה לישראל מוצרים בשווי 20,000 דולר, אך ב-2012 המספר ירד משמעותית ועמד על 939 דולר בשנה. מנגד, ישראל ייצאה לכווית מעט יותר סחורות, בשנת 2003 ישראל ייצאה לכווית סחורות בשווי 2.47 מיליון דולר, ובשנת 2012 ייצאה סחורות בשווי 293,000 דולר. ניתן לראות כיצד היקף המסחר עולה ויורד בהתאם למבצעים שקרו בעזה, לדוגמה בשנת 2015 לאחר מבצע "צוק איתן", שווי המסחר עמד על 22,000 דולר, עלה בהדרגתיות עד שבשנת 2017 הגיעה ל-65,000 דולר.
כמו כן, המסחר הבלתי מוצהר בין המדינות מתבצע בהיקפים נמוכים מאוד. בשנת 2019 משרד המסחר הכוויתי תפס 8 מוצרי מזון מתוצרת ישראלית, החרים אותם ופתח בחקירה פלילית נגד המעורבים.
מלחמת חרבות ברזל

ב-25 באוקטובר 2023, במסגרת מלחמת חרבות ברזל, נציג כווית בארגון המזון והחקלאות קרא לקהילה הבינלאומית למנוע את השימוש בהרעבה כנשק פוליטי וצבאי נגד הפלסטינים ברצועת עזה.
בפתח הפסגה של מדינות המפרץ הערביות בדצמבר 2024, אמיר כווית, משעל אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, פתח את נאומו בחשיבות של הפסקת האש בעזה והדגיש כי כווית מחויבת לפתרון שתי המדינות על פי גבולות ערב מלחמת ששת הימים כאשר בירת פלסטין תהיה מזרח ירושלים, וקרא לשאר מדינות המפרץ לתמוך בדעה זו. בנוסף, שיבח את הקשר המשתפר בין כווית לאיראן גינה את ההתקפות של ישראל על אדמת איראן.
דעת הקהל הכוויתית על ישראל

בסקר העוסק בדעת הקהל הכוויתית כלפי ישראל שנערך בשנת 2022 עלו התוצאות הבאות:
86% מהמשתתפים במחקר הצהירו כי לא מסכימים עם המשפט "אני לא רואה דבר שמונע מכווית לנרמל את היחסים עם ישראל", ורק קצת יותר מ-1% הסכימו באופן מוחלט.
83% ציינו כי לא מוכנים לבקר בישראל.
87% ציינו כי לא מכירים בישראל.
רק 14% הסכימו עם האמירה כי ישראל לא מהווה איום על כווית.
78% הביעו התנגדות נחרצת לשיתוף פעולה אקדמי עם ישראל.
במסגרת מחקר שבחן את מידת ההשפעה של חשיפה לתקשורת ורמת דתיות על הדעה הכוויתית על ישראל מצא כי ככל שרמת האדיקות הדתית עולה (בחנו את מספר התפילות וכמות צפייה בתוכניות דתיות) הדעה כלפי ישראל שלילית יותר, אך ככל שאדם נחשף ליותר תוכני תרבות ואומנות, דעתו כלפי ישראל נעשית חיוביות יותר.
תכנון ערים במדינות קומוניסטיות

תכנון ערים במדינות הגוש המזרחי בתקופת המלחמה הקרה הוכתב על ידי מוטיבים אידאולוגיים, פוליטיים, חברתיים, וגם כלכליים. בניגוד להתפתחות עירונית במדינות מערביות, התכנון העירוני הסובייטי לעיתים קרובות קרא לעיצוב מחדש מוחלט של ערים.
במדינות קומוניסטיות, התכנון העירוני שיקף את הלך הרוח בחברה. רוב המערכות הסוציאליסטיות כללו צורה של התפתחות מבוקרת ושיטות מופשטות של בנייה. מהתכנון הקומוניסטי נבעה תוצאה של בלוקים עירוניים כמעט זהים שעמדו ברוב המדינות הקומוניסטיות, למעט שינויים קטנים בכל מדינה.
את המקור התכנוני של ערים סובייטיות ניתן למצוא ברעיונות הארכיטקטורה המודרניסטית של למשל האדריכל לה קורבוזיה ותוכניותיו עבור פריז. ההתפתחות בתחום הדיור בדרך כלל כללה רבי קומות אשר נבנו בשיטות בנייה מהירות בעזרת פאנלים (למשל חרושצ'ובקה).
התפתחות אורבנית בשנות ה-60 וה-70

בערים הגדולות יחידות דיור חדשות מעטות נבנו והקיימות סבלו מעומס. בשנות ה-60 ברית המועצות שינתה את המדיניות שלה והחלה תוכנית שאפתנית של בניית בניינים למגורים (לעומת דגש על בניה לתעשיה עד אז). התופעה הזאת באופן מיידי גם עברה לכל המדינות הקומוניסטיות של מזרח אירופה. התפתחותן של שכונות חדשות לכדי הרחבת הקיבולת של ערים דרשה מאמץ תכנוני נרחב. ברוב הערים שכנות חדשות נבנו בחוצות ערים קיימות ובכך גרמו לפרוורי ערים להפוך לחלק מהערים עצמן. נוסף על כך, בערים בהן היו קיימות שכונות עניות, הן תוכננו מחדש ועברו מודרניזציה.
בעוד שהעיצוב המעשי והבנייה של מגדלי דירות הוא לא חלק מתכנון ערים, גובה וסוג הבניינים, הצפיפות של הבניינים ומאפיינים כלליים נוספים כן נכללו בתכנון. לצד זאת, ההתפתחות הכוללת ובניית התשתיות היו צריכים לתכנן מחדש גם כן. זה כלל גם מערכות תחבורה וכבישים, אספקת מים, ביוב, חשמל, מרכזי קניות, בתי ספר, ותשתיות נוספות. תכנון מנע מהצפות היווה גם מקור לדאגה עבור ערים שנמצאות ליד מקורות מים.
הערות שוליים

1 2  Michał Wybieralski, Ewa Mikulec (2009-02-28). "Wielka płyta wytrzyma jeszcze wiele lat" [The Panel building technology can last years]. Gazeta Wyborcza Sosnowiec. נבדק ב-17 בפברואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Diefendorf J.M. – Urban Reconstruction in Europe after World War II – Urban Studies, Volume 26, Number 1, February 1989, pp. 128-143
שדרות קרל מרקס בברלין המזרחית, אשר נבנו בין 1952 עד 1960.
ברלין המזרחית ב-1989
שכונה אובלית אשר נבנתה בשנות ה-70 בטאלין, אסטוניה.
בניינים סטנדרטיים במוסקבה, סוף שנות ה-90 - תחילת שנות האלפיים.
מיכה אוזין סליאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 באפריל 1962 (בן 62) פתח תקווה
 שם במה:  מיכה אוזין סליאן
 שם לידה:  מיכאל מורים 
 סוגה מועדפת:  דיבוב
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1990
 מקום לימודים:  סטודיו למשחק ניסן נתיב 
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכה אוזין סליאן (נולד ב־24 באפריל 1962) הוא שחקן, קריין ומדבב ישראלי.
משחק

מיכה אוזין סליאן נולד בפתח תקווה בשם מיכאל (מיכה) מורים לאחר שירותו הצבאי בלהקה צבאית, החל בלימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב, אותם סיים בהצטיינות. השתתף בהצגות בתיאטרון הבימה, בין השאר בהצגות "בוסתן ספרדי" ו"נאסר א-דין".
בטלוויזיה השתתף ב־1992 בסדרת הטלוויזיה "שלום סומסום" שם גילם מציל; ב־1997 גילם את יובל (תפקיד אורח) בטלנובלה "רמת אביב גימל"; ב־2001 גילם את עופר בסדרת הטלוויזיה "שמש" וב־2001 גילם את בנצי בסדרת הטלוויזיה "החבר'ה הטובים". ב-2007 גילם נהג מונית באחד הפרקים של "קוויקי".
בקולנוע, גילם ב־2004 את סטאנלי בסרט הקולנוע של אבי נשר "סוף העולם שמאלה". ב-2011 השתתף בסרט "הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן" לצדו של ציון ברוך. ב-2016 שיחק בסרטו של ארז תדמור, "נמל בית".
ב־2005 הורשע בעבירות של מעשים מגונים ותקיפת השחקנית שחף סגל, ונגזרו עליו 20 חודשי מאסר על תנאי.
ב־2013 השתתף בפרסומת של חברת HOT ביחד עם רמי הויברגר. כן גילם את מאיר דיזנגוף כחלק ממשימה בתוכנית המציאות "המירוץ למיליון".
דיבוב (פילמוגרפיה)

לאורך השנים השתתף בדיבוב דמויות בסדרות וסרטי הנפשה, ביניהם:
| שנה | שם | דמות |
| --- | --- | --- |
| 1991 | הסרט "חוות החיות" |  |
| 1991 | הסרט "היפהפייה והיחפן" | היחפן |
| 1994 | סדרת הטלוויזיה "לוני טונס" | יוסמיטי סאם, השריף המשוגע בעל השפם האדום הארוך (לאחר שמעון כהן ולפני עמי מנדלמן) /טאז, השד הטסמני (לאחר מותו של יוני חן) / הבואש פפה לה-פיו |
| 1994 | הסדרה "פליקס החתול" | רוק בוטום |
| 1995 | הסדרה "האופנוברים ממאדים" | מודו |
| 1995 | "הצ'יפמאנקס" | דמויות שונות |
| 1996 | סדרת הטלוויזיה "ספיידרמן" | ד"ר קורט (הלטאה) / קינגפין / קרייבן הצייד |
| 1996 | הסרט "סוד הממלכה הקסומה" | ספיד |
| 1997 | הסרט "ספייס ג'אם" | חמש דמויות |
| 1997 | סרט "פיטר פן" | הוק |
| 1998 | סדרת הטלוויזיה "צבי הנינג'ה - הדור הבא" | שרדר (לצד יהויכין פרידלנדר) |
| 1999 | "בילבי" | סאנדר קרלסון |
| 2000 | "אנטול" |  |
| 2000 | "פוקימון: הסרט הראשון" | מיוטו |
| 2000 | "גופי הולך לקולג'" | צ'אק השדרן |
| 2000 | "צעצוע של סיפור 2" | זורג |
| 2001 | "מפלצות בע"מ" | שתי דמויות |
| 2001 | הסדרה "ארגאי" | אוסקר לייטבולב |
| 2001 | הסרט "הארי פוטר ואבן החכמים" | מצנפת המיון / הלורד וולדמורט |
| 2001 | אסטריקס ומכת המנהיר | אובליקס |
| 2003 | "ספר הג'ונגל 2" | קולונל האטי הפיל |
| 2003 | "אחי הדוב" | טאג הדוב הגריזלי החכם |
| 2003 | "מוצאים את נמו" | בלוני (דג מסוג אבו נפחא) |
| 2010 | סדרת הטלוויזיה "רולבוטס" | וורטקס |
|  | "דרגון בול Z" ו־"דרגון בול GT" | נאפה, ד"ר ג'ירו ומר שטן |
|  | "וואן פיס" | באגי הליצן / דון קריג / ארלונג / קפטן מורגן / והקריין |
|  | הסדרה "לילו וסטיץ'" | ד"ר ג'ומבה ג'וביקה |
|  | "כיפה אדומה: הסיפור האמיתי" |  |
|  | "עידן הקרח" עד "עידן הקרח 2" |  |
|  | הסרט "מעבר ליער" | וינסנט הדב |
|  | הסרט "הורטון שומע מישהו" | ולאד הנשר |
|  | "מועדון החברים של מיקי מאוס" | פיט |
|  | "חבורת הגופים" | דמויות שונות |
|  | הסרט "זמביזיה" | טנדאי |
|  | "מדגסקר" עד "מדגסקר 3: מקרקסים את אירופה" ובסדרות "הפינגווינים ממדגסקר" וג'וליאן המלך" | מוריס |
| 2016 | דרגון בול סופר | מר שטן, סיסאמי, גריל |
| 2018 | "משפחת סופר-על 2" | "הכורה" |
הערות שוליים

↑  תפ (ת"א) 8354/03  מדינת ישראל נ' מורים מיכאל, ניתן ב־7 בפברואר 2005
השאלה היהודית

שער הכניסה למחנה ההשמדה אושוויץ, שבו נערך חלק משמעותי מהפתרון הסופי
השאלה היהודית או הבעיה היהודית היה כינוי שרווח בשיח האירופי בהתייחס למגוון רחב של שאלות חברתיות הנוגעות למצבם ומעמדם של יהודי אירופה בחברה האירופית. בין הנושאים שנכללו בשאלה היהודית: מעמדם של היהודים מבחינה חוקית, אזרחית ולאומית. השיח סביב השאלה היהודית רווח במערב ומרכז אירופה בקרב עיתונאים ופוליטיקאים, והוא הושפע בין השאר מהנאורות והמהפכה הצרפתית. המונח היה שגור בפיהם של אנטישמים החל משנות השמונים של המאה ה-19, ומאידך – בפיהם של יהודים תומכי ומתנגדי הציונות, שהחלה להתבסס באותה התקופה.
במאה ה-21 שבו קבוצות של הימין האלטרנטיבי בארצות הברית ובאירופה לעסוק בשאלה היהודית, תוך שימוש בכינוי המקוצר "JQ".
היסטוריה

השימוש המוקדם ביותר בביטוי הוא כנראה בחוק היהודים הבריטי מ-1753.
לדעת חוקרת השואה לוסי דווידוביץ', הביטוי שימש כמינוח נייטרלי ליחס השלילי ששרר בחברה האירופית כלפי ההתבדלות העיקשת של העם היהודי, מול מגמת הלאומיות ולידתן של מדינות לאום. לדבריה, "ההיסטוריה של האמנציפציה והאנטישמיות באירופה גדושות ב"פתרונות" לשאלה היהודית". בהמשך נדונה השאלה היהודית בצרפת, במסגרת הדיון הפוליטי שהתעורר בעקבות המהפכה הצרפתית. הגרמני ברונו באואר הציג את השאלה היהודית לראשונה בגרמניה, במסה שחיבר בשם זה.
לאורך השנים פורסמו מאות מנשרים, מאמרים, ספרים וחיבורים שונים ביחס לשאלה היהודית – רבים מהם כוללים הצעות לפתרונות שונים, כגון טרנספר, גירוש או הטמעה של האוכלוסייה היהודית במקום מושבה. במקביל פורסמו חיבורים ביקורתיים רבים, הן ביחס לבעיה והן ביחס לפתרונות. גם החיבורים הביקורתיים הציעו לעיתים פתרונות, כגון אינטגרציה או חינוך מחדש של האוכלוסייה היהודית. חוקר השואה פרופ' אוטו דב קולקה מהאוניברסיטה העברית גורס שהשימוש בביטוי נעשה נפוץ במהלך המאה ה-19, במסגרת הדיון הציבורי באמנציפציה.
עד לשנת 1860 לא ניתן היה להכריע האם הדיון הציבורי בשאלה היהודית נוהל ותוחזק בידי היהודים או בידי מבקריהם. אולם החל משנה זו החל המוטיב האנטישמי להתחזק משמעותית בשיח בסוגיה זו. מאמרים שעסקו בשאלה היהודית תיארו את היהודים כגורם הסותר את זהות האומה הגרמנית, מונע את התלכדותה, וכאויבי המדינה מבית. כותבים אנטישמים תיארו את השאלה היהודית כבעיה גזעית שאינה ניתנת לפתרון באמצעות אינטגרציה, וזאת כדי לבסס את דרישתם לביטול הצביון היהודי שפשה, לתפיסתם, בעיתונות, בחינוך, בניהול כלכלת המדינה ובתרבות. הנימוק הגזעני לשאלה היהודית שימש הצדקה גם לדרישה הציבורית שלא לקיים נישואי תערובת בין יהודים ללא-יהודים, וכן לדרישה להדיח את היהודים ממשרות בכירות, לטענתם, בהן החזיקו.
משפט דרייפוס היה זרז להתפתחות הדיון בנושא בצרפת, אף שלא הייתה לו השפעה על התפתחות הרעיון הציוני אצל הרצל. יש הרואים בהגירה, המונית אך בלתי מאורגנת של יהודים למזרח אירופה ולארצות הברית, כפתרון ספונטני שנקטו אותם מהגרים לשאלה היהודית.
מלחמת העולם הראשונה העמידה את הלאומיות כקריטריון מרכזי בזהות העצמית של האדם. גם סיסמתו של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון עם כניסת ארצו למלחמה, אשר שלובה בארבע עשרה הנקודות שהציג כתנאי לסיומה הייתה "הגדרה עצמית לאומית" כעקרון להסכמי השלום וקביעת הגבולות. כעת ניצבו יהודי אירופה בפני דילמה מחודדת מאי פעם. מהי לאומיותו של יהודי דובר גרמנית החי בפראג- אוסטרו-הונגרי, צ'כי או גרמני. הדבר הוביל לשתי תשובות מנוגדות. האחת, בחירת צד לאומי, התבוללות ופעמים רבות, בשל חשדנות הסביבה הגויית, אימוץ מרכיבי לאומיות קיצוניים. השנייה, מענה של אימוץ לאומיות יהודית כמפלט ופתרון. אין הדבר מחייב בהכרח פניה לציונות, אלא גם לפתרונות כתנועת הבונד או האוטונומיזם. תוצאה נוספת של המלחמה הייתה המהפכה הבולשביקית שפרצה בריכוז היהודי הגדול ביותר בעולם, ברוסיה. המהפכה, שעם מחולליה נמנו יהודים רבים, סיפקה חלופה נוספת לדילמת הלאומיות והיא הקוסמופוליטיות של המעמד. אלא שעקב כך נקלעו היהודים לאסון גדול בעולם הולך ומאמץ את הלאומיות כעיקרון עליון והוא זיהויים כ"יהדות בינלאומית", אבטיפוס של בוגד בעמו, חשוד בכל מקום. פתרון נוסף "הוענק" לסוגיה מבחוץ והחל לתפוס תאוצה בצרפת ובגרמניה והוא "פתרון" הסילוק וההשמדה.
השימוש שעשו הנאצים בביטוי בהקשר לפתרון הסופי נתפס כשימוש הזדוני ביותר שנעשה בביטוי זה.
השאלה היהודית בספרות

הפילוסוף הגרמני ברונו באואר, מתלמידיו של הגל, פרסם מסה בשם זה ב-1843, בה טען כי היהודים יזכו לחרות (אמנציפציה) רק אם יזנחו את מנהגי הדת היהודית, שכן החרות אפשרית רק במדינה חילונית. באואר האמין כי במדינה חילונית לא ניתן לקיים זהות דתית, וכי הדת אינה מתיישבת עם זכויות האדם.
מי שהשיב לבאואר היה קרל מרקס. בחיבורו לשאלת היהודים טען מרקס שלא הדת היהודית היא שמונעת את טמיעת היהודים, אלא אופי העיסוקים שאפיינו את החברה היהודית כתוצאה מנישולם מקרקעותיהם לאורך ההיסטוריה. לטענתו, אין צורך שהמדינה תוציא באופן אקטיבי את הדת מהחוק, אלא שהתהליך הדטרמיניסטי של ביטול המעמדות וניתוק זהות האדם מרכושו, יבטל גם את הזהות הדתית, ואז תבוא השאלה היהודית על פתרונה.
הכלכלן ורנר זומבארט, אשר חיבר ספר על הקשר בין היהודים לקפיטליזם, התייחס בין השאר ליהודי החצר, ששירתו את שליטי המדינות שבהן פעלו, כדוגמה ראויה לאינטגרציה של יהודים.
הפתרון הסופי

בשיח הגרמני, אף לפני עליית הנאציזם לשלטון, השאלה היהודית שימשה כותרת לשיח שהנחת היסוד שלו היא שהיהודים הם גורם שלילי בחברה הגרמנית. בשפות רבות ישנה זהות בין תרגום המילה "שאלה" לתרגום המילה "בעיה", וכך הפכה לעיתים "שאלת היהודים" ל"בעיה היהודית". הוגים גרמנים הציעו פתרונות שונים – כגון הגליית היהודים למדגסקר ואף תמיכה בציונות.
במהלך מלחמת העולם השנייה כינס השלטון הנאצי את ועידת ונזה, שבה רוכזו נתונים על האוכלוסייה היהודית והוסכם על אופן ביצוע "הפתרון הסופי לשאלת היהודים". מי שריכז את דיוני הוועידה היה אדולף אייכמן.
מקובל לייחס את תחילת ביצוע הפתרון הסופי, כלומר הרג שיטתי והמוני של יהודים, למבצע ברברוסה. בתחילה בוצע ההרג סמוך לקברי אחים שנחפרו מראש. בהמשך נרצחו היהודים באמצעות גזים שנפלטו מהמשאיות שהובילו אותם לקברי האחים. שיאו של המפעל היה במחנות ההשמדה. הפתרון הסופי הוביל להשמדתם של 6 מיליון יהודים, 3.5 מיליון מתוכם בתאי הגזים.
ראו גם

האימפריה העות'מאנית והמעצמות של המאה ה-19 עמדו בפני השאלה הארמנית וגם במקרה זה התוצאה הייתה דומה - רצח העם הארמני וטיהור אתני של רוב הנוצרים מהאימפריה.
הערות שוליים

↑  Sam Kestenbaum,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'Among White Nationalists, Catchy New Shorthand for the ‘Jewish Question’, באתר הפורוורד, ‏21 בדצמבר 2016'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000001-QINU`"'.
↑  "Essay based on the introduction to The ‘Jewish Question’ in German Speaking Countries, 1848–1914, A Bibliography, in The Felix Posen Bibliographic Project on Antisemitism (Jerusalem: Hebrew University, 1994); retrieved 2008 March 25."
↑  Lucy Dawidowicz, The War Against the Jews, 1933-1945 (New York, 1975), pp. xxi-xxiii.
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'שלמה אבינרי,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'הרצל, פרשת דרייפוס והמיתוס על לידת התודעה הציונית, באתר הארץ, 4 ביוני 2014
↑  משה צימרמן, האסון היהודי. שם זה התחיל: מלחמת העולם הראשונה כאירוע שבו נטמנו זרעי השואה ונחרץ גורלם של יהודי אירופה. בתוך: אודיסאה 24, ילי 2014 עמ' 38-45
↑  Stig Hornshoj-Moller (1998-10-24). "Hitler's speech to the Reichstag of January 30, 1939". The Holocaust History Project. Retrieved 2008-03-25.
↑  קרל מרקס, לשאלת היהודים, 1844
↑  ורנר זומבארט, היהודים והקפיטליזם המודרני, 1911
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph832267
מייקל מקלהטון

| --- | --- |

 לידה:  12 בספטמבר 1963 (בן 61) דבלין, אירלנד 
 מדינה:  אירלנד 
 תקופת הפעילות:  מ-1987 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1987)  Terenure College 
 פרופיל ב-IMDb
 
מייקל מקלהטון (באנגלית: Michael McElhatton; נולד ב-12 בספטמבר 1963) הוא שחקן ותסריטאי אירי. הוא ידוע בעיקר מתפקידו בסדרה "משחקי הכס" בתור לורד רוז בולטון.
ביוגרפיה

הוא נולד בדבלין, אירלנד ב-1963 ושם למד ב"Terenure College", בית ספר הידוע בלימודי הדרמה שלו. לאחר מכן בילה שמונה שנים בלונדון, שם סיים את לימודיו באקדמיה המלכותית לאמנות דרמטית ב-1987. בתחילת שנות התשעים חזר לאירלנד, שם החל את קריירת המשחק שלו בעיקר בתיאטרון ובטלוויזיה.
תפקידו הראשון היה בסרט הקצר "The Loser" מ-1990. ב-1999 הופיע גם בטלוויזיה בסדרה The Ambassador.
לאורך השנים הופיע במספר תפקידים שהידוע מביניהם הוא בתור לורד רוז בולטון בסדרה משחקי הכס של רשת HBO, תפקיד אותו שיחק בין עונה שנייה לשישית. בנוסף שיחק בסרט האימה מ-2015 "The Hallow" בתור קולם דונלי ובסרט אשתו של שומר גן החיות בתור ירזיק. כמו כן הופיע בתפקידי אורח בסדרות צ'רנוביל וגאון.
פילמוגרפיה

סרטים:
The Loser מ-1990
I Went Down מ-1997
Blow Dry מ-1997
אינטרמישן מ-2003
Fifty Dead Men Walking מ-2008
Perrier's Bounty מ-2009
אלברט נובס מ-2011
The Hallow מ-2015
נורם בעיר הגדולה מ-2016
הנתיחה של האלמונית מ-2016
שד נאה מ-2016
מצור ג'דוטוויל מ-2016
אשתו של שומר גן החיות מ-2017
קינג ארתור: אגדת החרב מ-2017
ליגת הצדק מ-2017
הדו-קרב האחרון (2020)
סדרות טלוויזיה:
The Ambassador מ-1999
Zen ב-2011
משחקי הכס מ-2012 עד 2016
החטא הקדמון מ-2013
רחוב ריפר מ-2013
גאון מ-2017 עד 2018
הגשר מ-2019
צ'רנוביל מ-2019
רצח אופי (2020)
מחזור כישור הזמן (2021)
יחסים מסוכנים (2022)
ג'ק ראיין (2023)
The Dry‏ (2024)
בית גינס (2025)
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007356251505171  BNE: XX5778815  GND: 1061477525  ISNI: 0000 0004 5684 7550  LCCN: no2016025690  NKC: xx0230801  NLK: KAC2020P8240  SUDOC: 233240462  VIAF: 311626248   WorldCat (עם VIAF): 311626248
פטרול 36

פטרול 36 הוא שמה של כנופיה ניאו נאצית לכאורה בישראל, שפעילותה הופסקה ב-2007. חברי הכנופיה היו תשעה צעירים ונערים, שהונהגו על ידי אריק בוניאטוב, שכונה "אלי הנאצי". חברי הקבוצה היו יוצאי ברית המועצות בגילאי 16 עד 21, שבני משפחותיהם שעלו לישראל מתוקף חוק השבות, אף על פי שרק אחד מהם היה יהודי על פי ההלכה היהודית. הארגון זכה לחשיפה תקשורתית רבה עקב פעולותיו האנטי-יהודיות במדינת ישראל, שבה פעולות נאו-נאציות הן בלתי חוקיות ונדירות למדי.
אף שהיו מקרים קודמים של התארגנות נאו-נאצית בישראל, היה זה המקרה שזכה לסיקור התקשורתי הרב ביותר. עוד בשנת 2000, ערוץ 2 החל בצילום סרט על כנופיות נאו-נאציות בצפון הארץ. בשנת 2003 נחשפה התארגנות נאו-נאצית בשם "אחדות לבנים של ישראל", כמו כן ארגון "מרכז רוסי לאומני" במשך כארבע שנים ניהל אתר בו פרסם חומר הסתה אנטישמי וגזעני. אתר זה הפסיק לפעול לאחר פרסום הפרשה של "פטרול 36", ככל הנראה מתוך חשש שתיפתח חקירה גם נגד מפעיליו. מכורח הנסיבות במשטרת ישראל הוקמה יחידה הנלחמת בתופעת הנאו-נאצים בישראל. רק מספטמבר 2007 ועד אפריל 2008 תועדו כ-150 מקרים של אירועים אנטישמיים.
רקע

חברי הארגון לא ניהלו אורח חיים יהודי ומשפחותיהם עזבו את הארץ מסיבות כלכליות. החבורה ביצעה שלל פשעי שנאה, הכאת יוצאי אתיופיה ומהגרי עבודה, הומוסקסואלים ויהודים חרדים. חברי הכנופיה נהגו גם לרסס בצלבי קרס על מבנים, אירועים שהתמקדו באזור דרום תל אביב ופתח-תקווה.
הכנופיה נהגה להעלות לרשת סרטונים של התקפותיהם, שנמצאו אחר כך על מחשביהם שהוחרמו על ידי המשטרה. אחד מחברי הכנופיה, איוון קוזמין, שסבתו הייתה ניצולת שואה, אמר כי ברוסיה נהגו לכנותו "יהודון מלוכלך" ובארץ הוא כונה רוסי מסריח. הוא טען כי "הגזענות שחווה הפכה אותו לגזען".
הקבוצה נקשרה לארגון קיצוני אלים רוסי בשם פורמט 18 (Format18).
חברי הכנופיה

להלן פרטי החשודים בהתאם לנתונים שבידי משטרת ישראל:
אריק אליהו בוניאטוב, בן 20 (כונה "אלי הנאצי"), התגורר אצל סבתו. נולד בטורקמניסטן ועלה לארץ בגיל 10.
דמיטרי בוגאטיך, בן 21 – ברח מישראל לאחר ששוחרר ממעצרו הראשון בתחילת הפרשה, אך נעצר לאחר מכן ב-2010.
איליה בונדרנקו בן 20, תושב פתח תקווה. יליד אוקראינה. עלה לארץ ב-1998.
אלכס פליך, בן 19, מקרני שומרון
ולדימיר ניזבצוב (כונה "וובה"), בן 18, מבת ים.
קיריל בלנקוב, בן 18 מחולון.
איוון קוזמין מפתח-תקווה.
ד. נ., בן 17.5 מפתח תקווה.
א. ג. בן 16 מחולון.
המאסר והמשפט

משטרת ישראל החלה לחקור את חברי הכנופיה בשנת 2006, לאחר שתי תקריות של מציאת גרפיטי בעל אופי נאו-נאצי בפתח תקווה. בספטמבר 2007, שבעה מחברי הכנופיה נעצרו בעוד דמיטרי בוגאטיך וקיריל בלנקוב הצליחו לברוח מהארץ. מחשבי העצורים הוחרמו וחשפו חומר נאו-נאצי רב, כולל צילומי וידאו של התקפות שביצעו חברי התא הנאו-נאצי על נרקומנים, כמו גם פוסטרים של צלב קרס, אקדחים וחומרי נפץ. בבית המשפט המחוזי בתל אביב, הם הואשמו בקשירת קשר לביצוע פשע, כאשר על אריק בוניאטוב נגזרו שבע שנות מאסר. השופט במשפט, צבי גורפינקל, אמר כי ההחמרה בגזר הדין נועדה למנוע מאחרים ללכת בעקבותיהם. בינואר 2011 דמיטרי בוגאטיך הוסגר לישראל מקירגיזסטן ונעצר בנמל התעופה. הוא נידון ל-69 חודשי מאסר בפועל.
תגובות

הפרשה גרמה לגל התבטאויות של פוליטיקאים נגד התנאים המקלים של חוק השבות, כך למשל חבר הכנסת אפי איתם התבטא כי ישראל הפכה לגן עדן עבור שונאי ישראל. שר הפנים מאיר שטרית אף התבטא באומרו כי "לא אהסס לשלול את אזרחותם של חבורת הנאו-נאצים בפתח תקווה במידה ויורשעו החשודים". ראש הממשלה באותה עת, אהוד אולמרט, אף אמר כי זהו נושא שיש לטפל בו בחומרה וכי "יש ליצור הרתעה על מנת שמקרים כאלו לא ישנו".
הערות שוליים

↑  חשיפה: החומרים שנמצאו אצל חברי התא הנאו-נאצי
↑  Mozgovaya_n Mozgovaya_n Mozgovaya_nכתב/ה, מקור ההשראה: אתר נאו-נאצי רוסי, שהתמחה בהכאת דרי רחוב ועובדים זרים, באתר mozgovaya-n.livejournal.com
↑  גלעד גרוסמן,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'אישום: כך פעל התא הניאו-נאצי, באתר nrg‏, 11 בספטמבר 2007
↑  הודעת דובר המשטרה - פרשיית "צלבי הקרס"
↑  גילה פייסחוב,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'‏נמלט בחסות החוק, באתר ‏מאקו‏, 16 במרץ 2008
↑  נתיב נחמני‏, סוף לפרשת הנאו-נאצים: 2 הרשעות אחרונות, באתר וואלה, 25 במאי 2008
↑  צילום וידאו מתוך יוטיוב
↑  אודות "פטרול 36" מתוך יוטיוב
↑  גלעד גרוסמן,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'אישום: כך פעל התא הניאו-נאצי, באתר nrg‏, 11 בספטמבר 2007
↑  גלעד גרוסמן‏, 69 חודשי מאסר נגזרו על מנהיג כנופיה ניאו-נאצית, באתר וואלה, 3 בנובמבר 2011
↑  עדי שמחוביץ‏, מנהיג תא הניאו נאצים נידון ל-7 שנות מאסר, באתר וואלה, 23 בנובמבר 2008
↑  גלעד גרוסמן‏, 69 חודשי מאסר נגזרו על מנהיג כנופיה ניאו-נאצית, באתר וואלה, 3 בנובמבר 2011
↑  שטרית שוקל: שלילת אזרחות הניאו-נאצים, באתר וואלה, 9 בספטמבר 2007
↑  'לא אהסס לשלול אזרחותם של הניאו נאצים', באתר ערוץ 7, 9 בספטמבר 2007
↑  אולמרט על הנוער הנאו-נאצי: נכשלנו בחינוך, באתר ynet, 9 בספטמבר 2007
הכחשת איידס/HIV בדרום אפריקה

להכחשת האיידס, כמו גם הכחשת נגיף הכשל החיסוני האנושי, (HIV ,Human Immunodeficient Virus) הייתה השפעה משמעותית על מדיניות בריאות הציבור בין השנים 1999 עד 2008 בדרום אפריקה, בפרט במהלך כהונתו של הנשיא תאבו מבקי. זמן קצר לאחר בחירתו לנשיאות בשנת 1999, החל מבקי למתוח ביקורת על הקונצנזוס המדעי כי וירוס ה-HIV הוא הגורם למחלת האיידס. בשנת 2000, כינס מבקי "ועדת ייעוץ נשיאותית" בנוגע לאיידס/HIV הכללה עדויות ממספר מדענים אשר הכחישו כי נגיף ה-HIV הוא הגורם למחלה. בשמונה השנים הבאות לנשיאותו, המשיך מבקי להביע עמדה אוהדת כלפי הכחשת איידס/HIV, ואף הנהיג מדיניות המונעת גישה לתרופות אנטי-רטרוויראליות לחולים במחלה.
במסגרת מדיניות זו, מינה מבקי את מנטו צ'אבללה מסימאנג לשרת הבריאות של דרום אפריקה. צ'אבללה מסימאנג קידמה (כשברקע הטפותיו של מבקי אודות רעילותם של תרופות אנטי-רטרוויראליות) שימוש בתרופות צמחיות אשר יעילותן הטיפולית לא הוכחה כדוגמת שום, סלק ומיץ לימון, כטיפול בנגיף. מדיניות זו, אשר זיכתה את השרה בכינוי "דוקטור סלק", הואשמה בגרימתם ואי מניעתם של כ-343,000-365,000 מקרי מוות מאיידס.
במהלך כהונתו, הקפיד מבקי להמעיט בדיבור אודות השקפותיו ומדיניותו בנושא האיידס. כך, לפי "הניו יורק טיימס", דוברו של מבקי, מוקוני רטשיטנגה, אמר כי הנשיא לא ידון בחשיבתו ודעותיו על HIV ואיידס, והסביר כי קבלת ההחלטות ועיצוב המדיניות נעשות באופן קולקטיבי על ידי ממשלת דרום אפריקה, ועל כן היא מהווה הכתובת לשאלות בנושא. לאחר בחירתו של קגאלמה מוטלנטה לנשיאות דרום אפריקה וסיום כהונתו של מבקי בשנת 2008, מינה הראשון את ברברה הוגאן לשרת הבריאות ביום הראשון לנשיאותו. בריאיון לאחר מינוייה אמרה הוגאן לניו יורק טיימס: "עידן ההכחשה נגמר לחלוטין בדרום אפריקה".
מקור התופעה

אף כי הסיבה לכך שמבקי נעשה תומך נלהב של הכחשת איידס/HIV אינה ברורה וחד משמעית, ישנן שתי סברות מפורסמות. הראשונה הציעה כי דעתו הושפעה מפגישתו עם קריסטין מג'ורה, פעילת הכחשת איידס הנושאת את הנגיף; השנייה הציע כי הושפע מפרסומו של מאמר בשנת 1999, על ידי אנתוני ברינק, בשם "רפואה מגיהנום" אשר תיאר את הטיפול ב-AZT, התרופה האנטי-רטרוויראלית הנפוצה בתקופה, כמסוכן ולא יעיל. בדיעבד, טען ברינק כי מאמר זה היה אחראי למדיניותו של מבקי האוסרת על שימוש בתרופה. ברינק יצר קשר עם מבקי לאחר פרסום המאמר, והתקבל בברכה כמומחה על ידי האחרון. בנוסף, במסמך משנת 2002 שהיה מבקי אחד מכותביו, ציטט את הרומן של ג'ון לה קארה "הגנן המסור", כגורם אשר השפיע על פחדיו מחברות התרופות ועל השפעתן על המחקר המדעי. כמו כן, מאחר שמבקי נהג להאשים במפורש בגזענות את אלו המקבלים את העמדה המדעית הנמצאת בקונצנזוס בכל הנוגע לאיידס ו-HIV הוצע גם כי השקפותיו נולדו בצילם של תיאורים וסטריאוטיפים גזעניים אשר היו נפוצים בדרום אפריקה במהלך שנות האפרטהייד. מאמר הפורסם ב-2008 בכתב העט "Race and class" מאת ג'וי וואנג מציע כי גורמים אלו השפיעו על מבקי לאמץ תפיסת הכחשת איידס, וכן מציין את חיבורו של פרנץ פאנון "רפואה וקולוניאליזם" מספרו שפורסם בשנת 1959, כדי להסביר את מה שוואנג מתארת כ"מבוי הסתום בין מדענים לממשלתו של מבקי". מרטין אסר הציע גם כי השקפותיו של מבקי הושפעו ממחירו הגבוה של הטיפול בתרופות אנטירטרוויראליות, אשר היה בלתי נגיש לרבים בדרום אפריקה בשל ההכנסה המועטה יחסית של רבים מתושבי המדינה.
בשנת 2004, טען תיאודור שקלס, נשיא מכללת רנדולף-מקון, כי במהלך הדיון בסוגיית האיידס, ניסה מבקי לתאר את המערב בתור שעיר לעזאזל על מנת לאחד מאחוריו את הרוב במדינה. מנגד, הציע ברטון גלמן הסבר אלטרנטיבי לתולדת השקפותיו של מבקי, תוך תיאורו כ-"...מין אינטלקט חסר מנוחה, שאוהב לגלוש רבות באינטרנט ולהציב את עצמו לצידם של אלו המתנגדים לממסד. אחרי הכל, הוא בילה את כל חייו הבוגרים בלחימה באפרטהייד...". בנוסף ציין כי גם אילו מבקי היה עוקב וממלא כל המלצה של הקהילה המדעית המרכזית בנוגע למניעת איידס, עדיין לא הייתה ביכולתו את האפשרות לפתור המצוקה, ולכן, לדברי גלמן, מבקי "שמר על אי-הודאות המדעית בחיים משום שאינו רצה להציג את עצמו כחסר אונים".