stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קתדרלת קלן
אוצרות ויצירות אמנות > קברים ומונומנטים

בקריפטה של הקתדרלה קבורים מספר ארכיבישופים. קברים רבים ולוחות זיכרון של אנשי דת, בישופים, אנשי מלוכה וקדושים נמצאים גם בקפלות שסביב האפסיס, בהם בולטים הקבר והמונומנט של קונרד פון הוכשטאדן (שיזם את הקמת הקתדרלה החדשה ומת ב-1261), קברו של אנגלברג פון דר מארק (Engelbert III. von der Mark) שנבנה עוד בימי חייו, קברו של הארכיבישוף גרו מקלן (Gero von Köln, מת ב-976) ואשר נבנה מחדש במאה ה-13 וקברו של הארכיבישוף פיליפ הראשון פון היינסנברג (Philipp I. von Heinsberg), המעוצב בצורה מבצר עם חומות, כרמז לחומות שבנה סביב העיר. על הקברים הבודדים בבית המקהלה, שאינם שייכים לאנשי דת, נמנים קבריהם של שני אצילים שתרמו את רכושם לכנסייה - הרוזן גוטפריד פון ארנסברג (Gottfried von Arnsberg) שמת בסביבות 1371 ונקבר בתוך מונומנט מרשים מאבן, הנושא את פסלו בשריון לוחות מלא, וקומס אמונדוס (Comes Emundus) בקריפטה מתחת לספינה הצפונית. חפירות ארכאולוגיות שנערכו בספינה הצפונית עם תחילת עבודות הקמת בית המקהלה הגותי החדש, חשפו קברים של אנשים שנקברו בקתדרלה הישנה.
אוצרות ויצירות אמנות > ריהוט נוסף

ספסלי המקהלה של קתדרלת קלן מתוארכים לשנים 1307–1311 והם מן הגדולים מסוגם שעדיין קיימים. הספסלים מכילים 104 מושבים ונועדו לשמש גם את מועצת הקתדרלה ולא רק את המקהלה. מושבים מיוחדים היו שמורים לאפיפיור ולקיסר גרמניה. הספסלים כוללים דמויות מגולפות בעץ. המזבח הראשי הוקדש לפטרוס הקדוש ב-27 בספטמבר 1322 והוא עשוי משיש לבן על רקע שיש שחור. החלק העליון של המזבח בנוי מאבן שיש ענקית אחת, והיא האבן הגדולה ביותר בקתדרלה. על המזבח עצמו נישות מקושתות ובתוכן פסלי נביאים, שליחים וקדושים נוצרים. בימת הדרשה של הקתדרלה היא משנת 1544 והיא העתיקה ביותר בקלן. היא מעוצבת בסגנון הרנסאנס ובנויה מעץ אלון.
בבית הרוחב הדרומי נמצא ארון המכיל בתוכו את דגל התהלוכות של הקתדרלה. הדגל, שעוצב על ידי וילהלם מנגלברג (Wilhelm Mengelberg) ב-1897 מציג את הערצת שלושת האמגושים למריה תחת חופה גותית, וסביבם מלאכים מנגנים. שעון הספינה הראשית, ששולט גם בצלצול הפעמונים, הותקן בספינה הדרומית בשנת 1867 ונבנה על יוהאן מנהרדט (Johann Mannhardt). השעון נהרס במלחמת העולם השנייה אך שוחזר בשנים 1988–1989. בבית הרוחב הצפוני ישנו חדר ובו מיניאטורה גדולה של הקתדרלה.
הערכה

קתדרלת קלן נחשבת ליצירת מופת של האדריכלות הגותית ולשיאו של הסגנון הגותי הקורן (Rayonnant). חוקר תולדות האמנות היהודי פאול פרנקל הגדיר את בית המקהלה של קלן כ"נורמה", כלומר, האידיאל הגותי. בנרטיב של פרנקל התפתחות האדריכלות הגותית מתוארת כאבולוציה סגנונית המתכנסת לפתרון הסופי והמושלם, ובה כל קתדרלה היא תיקון ושיפור של קודמתה. קתדרלת קלן מתוארת כפתרון המושלם, כ"בית המקהלה הגותי" בה"א הידיעה. הוא כתב על קתדרלת קלן:
בבית המקהלה של מאסטר גרהרד בקתדרלת קלן רוח האלוהים מחבקת את מה שקר ומה שחם, מה שגרמני ומה שצרפתי, מה שמת ומה שחי. אך הקתדרלה איננה מתה; היא הדורה, חגיגית ונשגבת, מרתקת ואדירה באותו זמן, בהירה כמו מתמטיקה ואי-רציונלית כמו החיים עצמם.
המקור באנגלית
In Master Gerhard’s choir in Cologne [Cathedral] the spirit of God embraces what is cold and what is warm, what is German and what is French, what is dead and what is living. But the cathedral is not dead; it is solemn, festive and sublime, fascinans and tremendum at the same time, as clear as mathematics and as irrational as life itself.
טקסט זה זכה לתרגום לגרמנית בשל חשיבותו.
ההיסטוריון וחוקר האדריכלות פרופסור כריסטופר וילסון תיאר את קתדרלת קלן כ”נפלאה ביותר מכל כנסיות הגותיקה הקורנת” (במקור: "the most splendid of all Rayonnant churches") וכ"שלמות אסתטית". הוא הסביר את הביקורת הצרפתית הלא הוגנת נגדה בקנאה על בסיס לאומי וחוסר נכונות של ההיסטוריונים הצרפתיים להכיר בכך שיצירת המופת של הסגנון הגותי הקורן הצרפתי נמצאת דווקא בגרמניה. על החזית המערבית של הקתדרלה, שתוכננה עוד בימי הביניים אך נבנתה רק במאה ה-19 לפי התוכניות המקוריות, כתב:
עצמאות מהמסורות המעכבות של תכנון חזיתות הגותיקה הצרפתית, בשילוב עם שליטה מושלמת באידיאל הגותי הקורן, אפשרו לאדריכל של החזית המערבית בקלן ליצור חזון נשגב של אנכיות שאין שווה לו באדריכלות הגותית.
המקור באנגלית
Independence from the inhibiting traditions of French Gothic facade design, allied to perfect mastery of the Rayonnant idiom, enabled the architect of the west front at Cologne to conjure a sublime vision of verticality unequalled in Gothic architecture.
גלריה > תצלומים בצבע

הקתדרלה בלילה
החזית המערבית בשקיעה חורפית
הספינה הראשית ב-1900
מבט מהאוויר, מזרח
מבט מהאוויר, מערב
בית המקהלה הקורן
החזית הדרומית
תמיכות דואות וצריחונים
החזית הדרומית
מבט ממזרח על האפסיס בלילה
הספינה הראשית, מבט מזרחה
מבט מנהר הריין על בית המקהלה וצריחי הקתדרלה
הגמלון הראשי בחזית הדרומית, מסוג Wimperg
החלון הראשי בחזית הדרומית: חלון הפיקסלים של גרהרד ריכטר
מבט נוסף מנהר הריין
גלריה > איורים של מקס האזאק

מבט מדרום
מבט מצפון
פנים הקתדרלה, מבט מזרחה
חתך רוחב של בית המקהלה, איור מאת Sulpiz Boisserée
לחצו כאן לגלריה מלאה של איורי קתדרלת קלן של מקס האזאק.
ראו גם

אדריכלות כנסיות
אדריכלות גותית
לקריאה נוספת

וולף 2016: Arnold Wolff, edited and extended by Barbara Schock-Werner, Cologne Cathedral, Greven Verlag Koln, 2016, ISBN 978-3-7743-0671-4
ג'וזף קרוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 במאי 1986 (בן 38) ניו ברנזוויק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1997 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'וזף מייקל קרוס (באנגלית:  Joseph Michael Cross; נולד ב-28 במאי 1986) הוא שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי. זכה להכרה בזכות תפקידיו בסרטים "לרוץ עם מספריים", "גיבורי הדגל" "ללא עקבות" "מילק" ו"לינקולן".
ביוגרפיה

קרוס נולד בניו ברונסוויק, ניו ג'רזי וגדל בעיירה פלהאם שבמדינת ניו יורק, בנם של מורין ומייקל ג'יי קרוס שעוסקים שניהם בשיווק.
קרוס החל ללמוד לתואר ראשון באמנויות הדרמה בטריניטי קולג' שבקונטיקט ולאחר מכן עבר להשלים את לימודיו באוניברסיטת קולומביה.
קריירה

בשנת 1998, קרוס התפרסם מתפקידו בדרמה הקומית "ג'ק פרוסט" בתור צ'ארלי בנו של הסולן ג'ק פרוסט (מייקל קיטון) ובסרטו השני של מ. נייט שאמלאן "בעיניים פקוחות"בתפקיד הילד ג'ושוע ביל. בתחילת דרכו הרבה לשחק גם באופרת הסבון הוותיקה "כשהעולם מסתובב".
קרוס הצליח לפרוץ לתודעה כשחקן בוגר בשנת 2006 בזכות הופעה שובת לב בסרטו הראשון של ראיין מרפי, הדרמה הקומית "לרוץ עם מספריים" בתפקיד הנער המתבגר אוגוסטין בורוגס עליו זכה קרוס בפרס סיאטל.
בשנה זו השתתף גם בסרט המלחמה של קלינט איסטווד "גיבורי הדגל" בתפקיד הנחת פרנקלין סוסליי ממניפי הדגל באיוו ג'ימה.
ב-2008 שיחק קרוס במותחן האימה "ללא עקבות" בתפקיד הצעיר המומחה לטכנולוגיה אוון ריילי והשתתף בדרמה הפוליטית ביוגרפית של גאס ואן סנט "מילק" בתפקיד הפעיל החברתי לזכויות להט"ב דיק פאביץ'.
בשנת 2009 השתתף לצדה של אנה פריל במחזה "ארוחת בוקר בטיפאני" המבוסס על הרומן באותו שם מאת טרומן קפוטה. במחזה, גילם קרוס את דמותו של וויליאם פרד פרסונס; המחזה הוצג בתיאטרון היימרקט בווסט אנד של לונדון.
בשנת 2012 השתתף קרוס בדרמה הפוליטית המצליחה של סטיבן ספילברג "לינקולן" בתפקיד ג'ון היי, מזכירו הצבאי של הנשיא אברהם לינקולן (דניאל דיי-לואיס).
בשנת 2017 החל לשחק לצד ניקול קידמן וריס וית'רספון בסדרת הדרמה-קומית "שקרים קטנים גדולים" שיצר וכתב דייוויד אי קלי, אשר מבוססת על הרומן באותו שם ומשודרת ברשת HBO.
בשנת 2019 ביים את סרטו הקולנועי הראשון "ליל קיץ", קומדיית נעורים בהשתתפותן של לאנה קונדור וויקטוריה ג'סטיס.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1998 | צעדים נואשים | מת'יו קונר |  |
| 1998 | בעיניים פקוחות | ג'ושוע ביל |  |
| 1998 | ג'ק פרוסט | צ'ארלי פרוסט |  |
| 2005 | Homecoming | בארי גריפית' הצעיר |  |
| 2005 | זרים עם ממתקים | דריק בלאנק |  |
| 2006 | גיבורי הדגל | פרנקלין סוסלי (אנ') |  |
| 2006 | לרוץ עם מספריים | אוגוסטן בורוז (אנ') |  |
| 2008 | ללא עקבות | אוון ריילי |  |
| 2008 | מילק | דיק פאביץ' |  |
| 2009 | Falling Up | הנרי אושהא |  |
| 2011 | שמש הבוקר | פיליפ כץ |  |
| 2011 | Citizen Gangster | ואל קוזאק |  |
| 2011 | Born to Race | דני קרוגר |  |
| 2012 | Art Machine | דיקליין טראס |  |
| 2012 | Mine Games | מייקל |  |
| 2012 | לינקולן | ג'ון היי |  |
| 2013 | ג'ימי פיקארד | רוברט ר. הולט (אנ') |  |
| 2014 | Last Weekend | רוג'ר גרין |  |
| 2015 | The Automatic Hate | דייוויד גרין |  |
| 2016 | The Last Film Festival | הסוכן אהרון סמואלס |  |
| 2017 | Tilt | ג'זוף בארנס |  |
| 2017 | Everything Beautiful Is Far Away | לרנרט |  |
| 2019 | ליל קיץ |   | במאי ומפיק |
| 2020 | מאנק | צ'ארלס לדרר (אנ') |  |
| 2021 | ליקריץ פיצה | מת'יו |  |
| 2022 | Devotion | צ'ארלי וורד |  |
| 2025 | O Horizon |   | מפיק |
| TBA | Stay at Conder Beach | ג'ורדן |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1997 | אורות הצפון | ג'ק בלומשטיין | סרט טלוויזיה של ערוץ דיסני |
| 1997 | Dellaventura | דניאל ווב | פרק: "The Biggest Miracle" |
| 1998 | Saint Maybe | תומאס בדלואו הצעיר | סרט טלוויזיה של CBS |
| 1998 | מגע של מלאכים | פטי קר'מייקל | פרק: "Psalm 151" |
| 1999 - 2001 | כשהעולם מסתובב | קייסי יוז | 7 פרקים |
| 2000 | The Spring | ניק קונווי | סרט טלוויזיה של NBC |
| 2003 | משמרת שלישית | אריק בקמן | 2 פרקים |
| 2003 | משפחת או'קיף | קני או'קיף | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
| 2004 | סמולוויל | ג'ורדן קרוס | פרק: "Hereafter" |
| 2004 | חוק וסדר: מדור מיוחד | אדם נסביט | פרק: "Home" |
| 2005 | חוק וסדר | וויל שיאה | פרק: "Obsession" |
| 2015 | אלמנטרי | פטרוס פרנקין | פרק: "One Watson, One Holmes" |
| 2017 | שקרים קטנים גדולים | טום | 6 פרקים |
| 2017 | מיינד האנטר | בנג'מין בארנורייט | 2 פרקים |
| 2018 | מדליית כבוד | סילבסטר אנטולק (אנ') | פרק: "Sylvester Antolak" |
הנשיקה (סרט, 1896)

| --- | --- |

 מבוסס על:  האלמנה ג'ונס (אנ')
 בימוי:  ויליאם הייז (אנ')
 הופק בידי:  תומאס אלווה אדיסון 
 תסריט:  ג'ון מק'נלי (John J. McNally)
 שחקנים ראשיים:  מיי אירווין (אנ') ג'ון רייס (אנ') 
 צילום:  ויליאם הייז (אנ')
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  אולפני אדיסון 
 חברה מפיצה:  חברת תומס אדיסון 
 הקרנת בכורה:  אפריל 1896
 משך הקרנה:  18 שניות
 סוגה:  סרט רומנטי, מלודרמה, סרט אילם 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הנשיקה (נקרא גם נשיקת מיי אירווין או נשיקת רייס-אירווין, באנגלית: The Kiss או The May Irwin Kiss או The Rice-Irwin Kiss) הוא סרט רומנטי אילם קצר משנת 1896, אותו ביים ויליאם הייז (אנ') עבור חברת ההפקות של תומאס אדיסון. "הנשיקה" נחשב לסרט הרומנטי הראשון בהיסטוריה, הוא הסרט הראשון בהיסטוריה שהציג נשיקה, ומבין הסרטים הראשונים בעולם שהוקרנו על מסך.
"הנשיקה" נחשב אחת מאבני הדרך בהיסטוריה של הקולנוע. בשנת 1999, הסרט נבחר לשימור על ידי ספריית הקונגרס בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
רקע

בשנות ה-90 של המאה ה-19 צילם הממציא האמריקאי תומאס אדיסון סרטים קצרים לתצוגת המצאתו החדשה הקינטוסקופ. באמצעות מכשיר זה, ניתן לצפות בסרטים בצפייה יחידנית על ידי השחלת מטבע והצצה בעינית. בשנת 1895 פיתחו הממציאים האמריקאים צ'ארלס פרנסיס ג'ניקס (אנ') ותומאס ארמט (אנ') את מקרן הקולנוע – הפנטוסקופ (אנ'). בניגוד לקינטוסקופ, הפנטוסקופ הקרין סרטים על מסך, כך שאנשים רבים יכלו לצפות באותו הסרט יחדיו. אנשי העסקים נורמן רף ופרנק גמון (אנ') (שקידמו את סרטיו של אדיסון) זיהו את הפוטנציאל הכלכלי הטמון בפנטוסקופ, ורכשו מג'ניקס וארמט את הזכויות עליו בתנאי שמקרן זה יוצג כהמצאה חדשה של אדיסון תחת השם ויטסקופ (אנ').
לצורך קידום המצאת הוויטסקופ, תוכנן אירוע הקרנת סרטים בו יוצג לראשונה הוויטסקופ לציבור. התוכנייה של אירוע ההקרנה כללה סרטים שהופקו מחוץ לארצות הברית (דוגמת Rough Sea at Dover (אנ')). רף וגמון חשו שיש צורך להפיק עבור האירוע סרטים חדשים העוסקים בנושאים חדשים שטרם הוסרטו. הנושא שנבחר לסרט חדש הוא נשיקה בין גבר לאישה, המשחזרת סצנה מתוך המחזמר הקומי 'האלמנה ג'ונס' (אנ'). מחזמר זה עלה ב-16 בספטמבר 1895 בתיאטרון ביז'ו (אנ') בברודוויי שבניו יורק בכיכובם של שחקני התיאטרון מיי אירווין (אנ') וג'ון רייס (אנ').
יוצרי הסרט לא הקדישו מחשבה מרובה לתוכן הסרט, משום שהוא נתפס כתעלול יחצ"ני עבור אירוע ההקרנה, אולם המעבר של סצנת הנשיקה ממדיום התיאטרון אל מדיום הקולנוע סימל את הפוטנציאל הרב הגלום בקולנוע.
הפקה

הסרט הופק על ידי תומאס אדיסון. לפי היסטוריון הקולנוע, צ'ארלס מסר (אנ'), ההפקה נערכה בשיתוף פעולה עם העיתון New York World (אנ') שגייס את כוכבי 'האלמנה ג'ונס', מיי אירווין וג'ון רייס, לצילומי הסרט. הצילומים נערכו באפריל 1896 באולפן הקולנוע הראשון בארצות הברית, מריה השחורה, אותו הקים תומאס אדיסון. השחקנים, שהתבקשו לשחזר רק את סצנת הנשיקה מהמחזמר, עשו מספר חזרות על סצנת הנשיקה עם הבמאי, ויליאם הייז, ולאחר מכן הוא צילם את הסצנה פעם אחת בלבד.
הסרט צולם במדיום שוט אחד, בקצב של 30 פריימים לשנייה, ואורכו 18 שניות. באמצעות צילום המדיום שוט ניתן היה להגדיל ולהבליט את פעולת הנשיקה, זאת בניגוד לפעולת הנשיקה במחזמר שבו היא הוצגה לקהל הצופים בתיאטרון בגודל טבעי כאשר המרחק בין הבמה לצופים לא מאפשר להבליט אותה. סרט 'הנשיקה' הוא הדוגמה המשמעותית הראשונה לאחד מהעקרונות הבסיסיים של אמנות הקולנוע: היכולת לבודד רגע מסוים בצילום אחד.
במאי הסרט, ויליאם הייז
שחקנית הסרט, מיי אירווין
שחקן הסרט, ג'ון רייס
אולפן הקולנוע מריה השחורה בו צולם הסרט
סרט הצילום של 'הנשיקה'
מיי אירווין וג'ון רייס במחזמר 'האלמנה ג'ונס' עליו מבוסס הסרט 'הנשיקה' (1896)
עלילה

עלילת הסרט משחזרת את הסצנה האחרונה של המחזמר 'האלמנה ג'ונס'. בסרט, כמו גם במחזמר, מיי אירווין מגלמת אישה נשואה בגיל העמידה המתחזה לאלמנה שירשה הון מבעלה ש"טבע", והיא מתחמקת ממחזריה שרוצים להניח את ידם על הונה. ג'ון רייס מגלם את בעלה ה'טובע' שמתאחד איתה, ומתפתחת ביניהם סצנת אהבים שבה הם לוחצים את הלחיים שלהם זה אל זה ומתלחששים כשצידי הפה שלהם נוגעים זה בזה. נראה כי הם חוזרים על דיאלוג מתוך המחזמר. לפתע הם מפסיקים לדבר, מביטים האחד בשנייה ומתכוננים לנשיקה. כחלק מההכנות, רייס מסדר את שפמו ומרים אותו הרחק מהשפה. לאחר מכן הוא אוחז בפניה של אירווין, מתקרב אליה, הם מחייכים ומתנשקים בשפתיים.
תגובות וביקורות

הסרט הוקרן תחילה לציבור במסגרת אירועי הקרנה שנועדו להציג את המצאת הוויטוסקופ. אירוע ההקרנה הראשון שהציג את הוויטוסקופ נערך ב-23 באפריל 1896 בתיאטרון קוסטר ובייל (אנ'). עם צאת הסרט, הוא הפך במהרה לסרט הפופולרי ביותר מבין כל הסרטים שהוצגו ועורר כותרות רבות. כמו כן, היה זה הסרט המצליח ביותר של אדיסון לשנת 1896 .
הנשיקה, שארכה לא יותר משתי שניות, יצרה סנסציה עולמית. הייתה זו הפעם הראשונה שנשיקה הוסרטה וכן הפעם הראשונה שנשיקה הוצגה לציבור באקרנים. לפי חברת תומאס אדיסון (אנ'), הציבור צבא על האולמות בהם הסרט הוקרן כדי לחזות בנשיקה. קהל הצופים מצא את הסרט חדשני ומשעשע, והסרט הקצר, שאורכו 18 שניות, הוקרן באולמות שוב ושוב במעגליות. מספר חודשים לאחר שהסרט יצא לאקרנים, אוהדיו דרשו מהשחקן ג'ון רייס לשחזר את הנשיקה מהסרט בזמן אמת כשהוא עלה על במה עם אשתו, השחקנית סאלי כהן. הם צעקו לעברו "איפה נשיקת האלמנה ג'ונס?". כהן סירבה לקחת חלק בשחזור, אולם גברת צעירה מהקהל התנדבה לשחזר עם רייס את הסצנה.
בעיתון ה-New York World התפרסמה ב-26 באפריל 1896 סקירה על הסרט שנפרסה כמעט על דף שלם, תחת הכותרת 'האנטומיה של נשיקה'. בסקירה נכתב: "בפעם הראשונה בהיסטוריה העולמית, ניתן לראות איך נשיקה נראית. לכל אורכו של סרט הצילום כל שלב בנשיקה מוצג בבירור מדהים. הנשיקה האמיתית היא תגלית של ממש, ולרעיון של הנשיקה הקינטוסקופית יש אפשרויות בלתי מוגבלות". ב-18 בנובמבר 1896, בביקורת על הופעת הבכורה של הוויטוסקופ שהתפרסה בעיתון The Atlanta Journal-Constitution (אנ') נכתב: "אבל הטוב מכולם היה הנשיקה המפורסמת מתוך 'האלמנה ג'ונס' שהלהיבה את הצופים והוצגה מספר פעמים".
לאחר שאירוע ההקרנה נערך בבוסטון, נכתב בעיתון Boston Herald (אנ'): "מבין כל עשרת הסרטים שהוצגו אתמול בתכנייה, אין צל של ספק איזה סרט גרם לצחוק הרב ביותר בקהל". בביקורת נוספת נכתב שהסרט התקבל על ידי הציבור ב"שאגות של צחוק". חוקרת הקולנוע, לינדה ויליאמס (אנ'), טוענת כי הצחוק של הצופים עשוי להיות תגובה המעידה על שעשוע אך גם על שוק.
בשנת 1897, הסרט הוקרן בעיר היפנית אוסקה באמצעות מקרן הוויטסקופ והפך ללהיט. למשטרה היפנית, שהגיעה לאולם, הייתה הסמכות להפסיק את ההקרנה בטענה לפגיעה במוסר הציבורי, אולם המקרין באולם טען שכשם שחברים ותיקים ביפן מברכים זה את זה באמצעות טפיחה על השכם, כך המערביים נוהגים לברך זה את זה באמצעות נשיקה. השוטרים קיבלו את ההסבר שמדובר בסרט תעודה המציג מנהגים של תרבות זרה ולא בסרט עלילתי, התיישבו וצפו בו.
טענות בדבר קריאות להטלת צנזורה

ב-15 ביוני 1896, הצייר ג'ון סלואן פרסם במגזין The Chap-Book (אנ') ביקורת שלילית על הסרט בה כתב: "אתם עשויים להזכר בנשיקה המפורסמת מהמחזמר 'האלמנה ג'ונס' שבה משתתפים מיי אירווין וג'ון רייס. אף אחד מהם לא מושך פיזית, והמחזה הזה שבו השפתיים שלהם נוגעות זו בזו הוא קשה לצפייה. כל עוד היה מדובר בפעולה שנעשית בגודל טבעי, היה הדבר חייתי בלבד, אבל זה כלום לעומת המחזה הנוכחי. מוגדל לממדים מפלצתיים וחוזר על עצמו שלוש פעמים. זה פשוט מגעיל. כל שביב של עידון או קסם נעלם מגברת אירווין, והמופע הזה הופך למגונה בכך שהוא מעצים את הוולגריות. כאלו דברים דורשים את התערבות המשטרה".
היסטוריון הקולנוע, טרי רמזי (אנ'), טוען שסרט 'הנשיקה' היה הסרט הראשון בהיסטוריה שהוביל לקריאות להטלת צנזורה בקולנוע, אולם חוקר הקולנוע ראלף דנגלר (Ralph S.J. Dengler) חולק עליו. המקור היחידי שרמזי נשען עליו כדי לבסס את הטענה שלו הוא הביקורת של הצייר ג'ון סלואן שהתפרסה במגזין The Chap-Book, אולם זוהי ביקורת שנכתבה בעוקצנות מתוך סלידה לשחקנים בטענה שאינם מושכים. דנגלר מציג ביקורות אחרות מאותה התקופה לפיהן הקהל קיבל את הסרט בהתלהבות רבה. בנוסף, רמזי רמז שנשלחו מכתבים למערכות העיתונות הקוראים לצנזורה של הסרט, אולם בדיקה של הארכיונים של מערכות העיתונים מאותה התקופה לא מצאה מכתבים כאלו. דנגלר טוען כי התזה של רמזי (שהספיקה להתפשט במחקר הקולנוע) לפיה סרט 'הנשיקה' היה הראשון שהוביל לקריאות לצנזורה היא לא יותר ממיתוס. לדבריו, הביקורת שהתפרסמה ב-The Chap-Book אינה קוראת לצנזורה והיא אינה מספיקה כדי לבסס את התזה של רמזי.
השפעה

כסרט הנשיקה הראשון בהיסטוריה, הוא הוביל להרבה חיקויים ושחזורים.
חברת ההפקה Lubin Manufacturing Company יצרה את הסרט הזה מחדש.
בשנת 1898, יצא לאקרנים הסרט Something Good – Negro Kiss (אנ') שהציג נשיקה בין גבר לאישה שחורים.
בשנת 1899, יצא לאקרנים הסרט The Kiss in the Tunnel (אנ') המציג נשיקה בין גבר לאישה במנהרת רכבת.
בשנת 1900, תומאס אדיסון הוציא את סרט ההמשך 'The New Kiss' (בעברית: 'הנשיקה החדשה').
בשנת 1905, תומאס אדיסון יצר את הסרט שבעת העידנים (אנ') בו רואים שחקנים בגילים שונים מתנשקים.
הסרט 'הנשיקה החדשה' (1900)
הסרט 'שבעת העידנים' (1905)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  Williams, Linda. "Of kisses and ellipses: the long adolescence of American Movies." Critical Inquiry 32.2 (2006): 288-340.
1 2 3 4 5  May Irwin kiss, Library of Congress
1 2  The Kiss (1896), Brief Descriptions and Expanded Essays of National Film Registry Titles, Library of Congress
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Mathews, Nancy Mowll, Charles Musser, and Marta Braun. Moving pictures: American art and early film, 1880-1910. Hudson Hills, 2005. P. 32-33
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Kristin Hunt, The First Movie Kiss, JSTOR Daily, May 7, 2020
↑  Preserving the Silver Screen Librarian Names 25 More Films to National Film Registry, Library of Congress
↑  Shift to Projectors and the Vitoscope, Library of Congress
1 2 3 4 5  Musser, Charles. The emergence of cinema: The American screen to 1907. Univ of California Press, 1994
1 2 3 4 5 6  Dengler, Ralph SJ. The First Screen Kiss and “The Cry of Censorship”. Journal of Popular Film and Television 7.3 (1979): 267-272.
1 2  Smith, Jacob. "Kissing as telling: some thoughts on the cultural history of media performance." Cinema Journal 51.3 (2012): 123-128.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2012053573   WorldCat (עם LCCN): n2012-053573 
סצנת הנשיקה
ג'ון סלואן
טרי רמזי (אנ')
ג'טסון פמה

ג'טסון פמה (בדזונגקה: རྗེ་བཙུན་པདྨ; נולדה ב-4 ביוני 1990) היא רעייתו של ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק, מלך בהוטן. נושאת בתואר "מלכת הדרקון".
ביוגרפיה

פמה נולדה בטהימפהו ב-4 ביוני 1990. הן משפחת אביה והן משפחת אמה הן משפחות אצולה מהחזקות ביותר בבהוטן. היא צאצאית של מלך הדרקון אוגיין ואנגצ'וק. בין 1995–1998 למדה בבתי הספר של האצולה הבהוטנית ובין 1999–2008 למדה בבתי ספר בהודו. לאחר מכן החלה ללמוד באוניברסיטת ריג'נט'ס בלונדון, שם סיימה תואר ביחסים בינלאומיים, עם פסיכולוגיה ותולדות האמנות כמקצועות משניים. מגיל צעיר התעניינה מאוד בכדורסל, ואף שימשה כקפטנית קבוצת הכדורסל של בית הספר שלה. היא המשיכה לשמור על התעניינות זו גם אחרי שהפכה למלכה.
אחיה הבכור של פמה, דאסהאו תהינלי נורבו, נישא לנסיכה אופולמה צ'ודן וינגצ'וק אחותו של ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק, מלך בהוטן. אחותה יאטסו לאמו נישאה לאחי המלך ג'יגם דורג'י ואנגצ'וק. עם פתיחת הפרלמנט הבהוטני ב-20 במאי 2011 הודיע המלך כי הוא ופמה מאורסים. ב-13 באוקטובר של אותה שנה הם נישאו בטקס מסורתי בטהימפהו. לאחר הטקס הכתיר אותה המלך כמלכת הדרקון. אף על פי שהחוק בבהוטן מתיר למלך לשאת כמה נשים, ג'יגמה הודיע כי לא ישא עוד נשים בנוסף על פמה.
פמה מלווה את בעלה בביקורים מלכותיים בבהוטן ומחוצה לה. היא ידועה בבהוטן בתמיכתה בשמירה על איכות הסביבה. כמו כן, היא מקדמת סיוע לילדים עם צרכים מיוחדים, והיא גם הפטרונית של ארגונים העוסקים בתרומת כליה. מאז 2016 היא נשיאת הצלב האדום בבהוטן.
משפחתה

לפמה וג'יגמה שני ילדים:
ג'יגמה נאמגייל ואנגצ'וק (נולד ב-5 בפברואר 2016)
ג'יגמה אוגיין ואנגצ'וק (נולד ב-19 במרץ 2020)
הערות שוליים

↑  "Know the royal bride".
↑  "Royal Wedding in October".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 3656 8466  LCCN: n2013216849  VIAF: 310519767   WorldCat (עם VIAF): 310519767
דייוויד סטראתיירן

| --- | --- |

 לידה:  26 בינואר 1949 (בן 76) סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית
 שם לידה:  David Russell Strathairn 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1979 
 מקום לימודים:  ויליאמס קולג'  תיכון רדווד  הקולג' לליצנות של האחים רינגלינג וברנום & ביילי 
 צאצאים:  טיי סטראתיירן 
 פרסים והוקרה:  פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר (1992)  פרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר במיני סדרה או סרט טלוויזיה (2010)  פרס סטלייט לשחקן הטוב ביותר בסדרה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה (2010)  גביע וולפי לשחקן הטוב ביותר 
 http://www.david-strathairn.com
 פרופיל ב-IMDb
 
דייוויד ראסל סטראתיירן (באנגלית: David Russell Strathairn; נולד ב-26 בינואר 1949) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 2005 על תפקידו בסרט "לילה טוב ובהצלחה".
ביוגרפיה

סטראתיירן נולד בסן פרנסיסקו שבארצות הברית.
סטראתיירן למד בתיכון רדווד ובמכללת ויליאמס שבמסצ'וסטס שם סיים את לימודיו בהצלחה. לאחר שסיים את לימודיו עבד סטראתיירן כליצן בקרקס מקומי.
סטראתיירן נישא ללוגן גודמן, אחות במקצועה. לזוג נולדו שני ילדים, האחד הוא טיי שחקן ומוזיקאי.
קריירת משחק

את הופעת הבכורה שלו בסרט מקצועני ערך סטראתיירן ב-1980 בדרמה "השיבה של שביעיית סיקוקוס", לאחר מכן הופיע בדרמת המתח הביוגרפית מועמדת 5 פרסי האוסקר של מייק ניקולס "סילקווד".
ב-1987 שיחק בדרמה ההיסטורית "מאטאוון" ובדרמה ההיסטורית זוכת פרס אמי "היום הראשון" בה גילם את דמותו של אבי פצצת האטום רוברט אופנהיימר.
במהלך שנות ה-90 שיחק סטראתיירן בדרמת המלחמה "ממפיס בל", בדרמת הספורט הקומית "ליגה משלהן", במותחן הפשע "סניקרס", בדרמה מועמדת 2 פרסי האוסקר "דג התשוקה", בדרמת המותחן של סידני פולאק "הפירמה" ובמותחן ההרפתקאות "נהר הפרא".
בשנת 1997 השתתף סטראתיירן באחת הדרמות המצליחות ביותר בשנות ה-90 זוכת 2 פרסי האוסקר "סודות אל איי", השתתפותו בסרט תרמה רבות להמשך הקריירה שלו ועל משחקו קיבל שבחים רבים. בסרט גילם סטראתיירן את דמותו של פירס פצ'ט.
בשנת 1999 גילם סטראתיירן את דמותו של תסאוס בדרמה הרומנטית "חלום ליל קיץ", לאחר מכן שיחק בסרטים "לימבו" ו"הנאשמת".
בשנת 2005 גילם סטראתיירן את דמותו של העיתונאי האמריקאי אדוארד מורו בדרמה ההיסטורית מועמדת 6 פרסי האוסקר של ג'ורג' קלוני "לילה טוב ובהצלחה".
על משחקו בסרט קיבל סטראתיירן מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר אותה הפסיד לפיליפ סימור הופמן, כמו כן קיבל סטראתיירן מועמדות לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א.
בשנת 2006 כיכב בדרמת הספורט "כולנו מארשל" של ג'וזף מק'גינטי ניקול.
בשנת 2007 שיחק סטראתיירן בתפקיד ראשי בחלק השלישי זוכה 3 פרסי האוסקר של פול גרינגראס בסדרת סרטי "ג'ייסון בורן", "זהות כפולה". בסרט גילם סטראתיירן את נוח וסן, סוכן CIA המנסה לאתר את ג'ייסון בורן לאחר פרשיית ירי מסתורית שאירעה במוסקבה. בנוסף שיחק סטראתיירן בתפקיד ראשי במותחן הפשע "עדות שבורה".
בשנת 2008 השתתף בפנטזיה המשפחתית "עלילות ספיידרוויק" בה גילם את ארתור ספיידרוויק. בשנת 2009 שיחק במותחן הבלשי "מעשיה על שתי אחיות" לצד אליזבת' בנקס.
בשנת 2010 זכה בפרס אמי על משחקו בסדרה "טמפל גרנדין".