stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאיר אוירבך
תולדות חייו > בארץ ישראל

בשנת תרי"ט (1859) עלה לארץ ישראל, וקבע את מקום מושבו בירושלים. לדבריו רצה "לפרוק מעלי עבודתי בצורכי ציבור וחשקה נפשי אך לחבק תורתינו הקדושה ולשבוע נפשי בצחצחות אורות התורה ותקעתי אוהלי בקדש לשבת בעיר אשר בחר ה' ללמוד וללמד... הקרבתי על מזבח ציון וירושלים כל מחמדי ... בחרתי לשבת גלמוד בארבע אמות של הלכה בקודש ". כשהרב שמואל סלנט היה צריך לנסוע מארץ ישראל, הוא מינה את הרב אוירבך לעמוד במקומו בראש בבית הדין של הקהילה האשכנזית בירושלים, ולאחר חזרתו של רבי שמואל, השאירו בתפקידו זה.[דרוש מקור][מפני ש...] ב-1860 מינה הרב סלנט את הרב אוירבך במקומו לרב הראשי לירושלים, תפקיד בו החזיק עד פטירתו. מרץ רב השקיע ביסוד הישיבה "אהל יעקב". הרב מאיר אוירבך היה נשיאו של בית הכנסת בית יעקב שבבית כנסת חורבת רבי יהודה החסיד אשר בו דרש תדיר, וכן היה נשיא מוסדות עץ חיים ובית החולים ביקור חולים שהיה ממייסדיו.
כאשר ביקש למנות שוחטים שינהגו לפי מנהגי הרמ"א, פרצה מחלוקת גדולה עם העדה הספרדית, וכנגדו יצא החכם באשי הרב חיים דוד חזן, והמריבה הגיעה עד לחצר הסולטאן הטורקי.
עם עלותו לארץ ישראל היה עד למחלוקות וסכסוכים בין הכוללים, המוסדות שקיבלו וחילקו את כספי התמיכה מהתפוצות. ליישוב הסכסוכים ייסד בשנת תרכ"ו (1866) את "הוועד הכללי כנסת ישראל" ("ועד כל הכוללים") בירושלים, בהשתתפות הרב שמואל סלנט.
במכתב גלוי ששיגר לנדיב משה מונטיפיורי יצא הרב נגד דברי הדיבה שהופצו על היישוב, כי יושבי הארץ הם "עריקים שברחו מארצות אירופה היות שברחו מעבודת הצבא".
לאחר שבשנת תר"ך (1860) נוסדה "חברת יישוב ארץ ישראל", הצטרף אליה הרב צבי הירש קאלישר. הרב מאיר אוירבך כתב דברי הסכמה לספרו של הרב קאלישר "מאזניים למשפט", והצטרף לקריאה לפעולות יזומות לבניין הארץ, אך הסתייג מחידוש הקורבנות שהוצע על ידי הרב קאלישר.
הרב אוירבך כינס בביתו צעירים ירושלמיים והשפיע עליהם שיצאו לעבודות האדמה. בסיועו נרכשה הקרקע שעליה הוקמה השכונה "מאה שערים", וכן השתתף בבניית "משכנות ישראל" נחלת שבעה ועוד. כמו כן קנה מהערבים מגרש גדול, שלימים היה לשכונת בית דוד. היה גם ממייסדי בית הכנסת ישועות יעקב.
אחת מתוכניותיו הקשורות בגאולת הארץ הייתה "החברה לקניית אדמת יריחו". לאחר שניתנה הרשאה מהשלטונות העות'מאניים והקנייה עמדה לצאת לפועל, הופסק המשא ומתן.
מיוחסת לו תקנה שלא לנגן בכלי נגינה בחתונות בירושלים, כנראה לשם חיזוק גדרי הצניעות. מאוחר יותר הוסיף המהרי"ל דיסקין הסבר נוסף לתקנה זו, בשל האבלות על חורבן בית המקדש שיש להחמיר בה בירושלים שהחורבן ניצב לעיני יהודיה כל העת. תקנה זו תוקנה לאחר התפרצות כולרה ומחלות נוספות בירושלים שבהן נספו רבים מאנשי היישוב ובהם רבנים ודמויות ציבוריות אחרות, בהם: הרב משה יהודה לייב מקוטנא, הרב נחום שאדיקר והרב יוסף זונדל מסלנט, והרבנים אליהו ריבלין ויהוסף שוורץ; הסמיכות הביאה להתפתחות אגדה עממית לפיה אסר הרב אוירבך את השימוש בכלי נגינה בחתונות לאחר שאלת חלום שערך בעקבות המגפה.
הרב אוירבך נפטר בירושלים בה' באייר תרל"ח ונקבר בהר הזיתים.
על שמו נקרא רחוב אמרי בינה בשכונת קריית צאנז בירושלים.
תלמידיו היו ממייסדי פתח תקווה. נכדו היה הרב מנחם נתן נטע אוירבך בעל אורח נאמן מראשי המזרחי בירושלים.
לקריאה נוספת

אהרן בראנד, "רבני קולו", ספר אהרן בראנד אורבן, הוצאת ראובן מס, ירושלים: תשל"ח.
אליעזר ריבלין, ביוגרפיה של הרב מאיר אוירבאך (בסדרת "חכמי ירושלים"), הדביר, תרע"ט-1919 ואילך.
גאולה בת יהודה, ראשונים לציון הנה הינם, מוסד הרב קוק ירושלים תשס"ט, עמ' לא-לה.
הערות שוליים

↑  אהרן בראנד, "רבני קולו", ספר אהרן בראנד אורבן, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ח.
↑  Rossoff, Dovid. Where heaven touches earth, Feldheim Publishers, 2001. Pg. 233. ISBN 0873068793
↑  מכתב גלוי אל השר הצדיק סיר משה מונטיפיורי לונדון התרל"ה, הלבנון, שנה א, גיליון ג', תרכ"ג.
↑  וראו: יוסף ריבלין, חברה להתנחלות על אדמת יריחו, הלבנון, ירושלים, ח' בסיון תרל"ו
↑  על התפתחות האגדה, פרי עטו של מ. ג־ץ בספרו ירושלים של מעלה, ועל טעמי התקנה המקוריים, ראו: יהושע מונדשיין, סיפורים וגלגוליהם: אדמו"ר מוהר"ש והכליזמר מירושלים, וטוביה פריינד, תקנת עיה"ק ירושלים ת"ו, קובץ בית אהרן וישראל, גיליון ס"ה, סיון-תמוז תשנ"ו. הערה 33, באתר היברובוקס.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: - | רבה הראשי האשכנזי של ירושלים  1860-1878 | הבא: הרב שמואל סלנט |
| הרבנים הראשיים לירושלים |
| --- | --- | --- |
| הרבנים האשכנזים | מאיר אוירבך • שמואל סלנט • חיים ברלין • אברהם יצחק הכהן קוק • צבי פסח פרנק • בצלאל ז'ולטי • יצחק קוליץ  • אריה שטרן |  |
| הרבנים הספרדים | לוי בן חביב • דוד בן שלמה אבן אבי זמרה • משה גאלנטי • חיים ויטאל • בצלאל אשכנזי • גדליה קורדוברו • יצחק גאון • ישראל בנימין • יעקב צמח • שמואל גרמיסון • משה בן חביב • משה חיון • אברהם בן דוד יצחקי • בנימין הכהן מעלי • אלעזר בן יעקב נחום • ניסים חיים משה מזרחי • ישראל יעקב אלגאזי • חיים רפאל אברהם בן אשר • יום-טוב אלגאזי • משה יוסף מרדכי מיוחס • יעקב משה עיאש אל-מגרבי • יעקב קוראל • רפאל יוסף חזן • יום טוב דאנון • סלומון משה סוזין • יונה משה נבון • יהודה רפאל נבון • חיים נסים אבולעפיה • חיים דוד חזן • אברהם אשכנזי • רפאל מאיר פאניז'ל • יעקב שאול אלישר • אליהו משה פאניז'יל • נחמן בטיטו  • משה יהודה פרנקו • חיים משה אלישר • נסים יהודה דנון • אליהו פרדס • שלום משאש • שלמה משה עמאר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515241605171  PLWABN: 9810553342505606  GND: 1053384343  ISNI: 0000 0001 2020 026X  LCCN: n88291666  NTA: 298889587  SUDOC: 126803226  Trove: 1478109  VIAF: 4041668   WorldCat (עם VIAF): 4041668
ג'ורג' בנג'מין לוקס

ג'ורג' בנג'מין לוקס, דיוקן, 1897
ג'ורג' בנימין לוקס (באנגלית: George Benjamin Luks;‏ 1867-1933) היה אמן ריאליסטי אמריקאי, צייר, אמן קומיקס ומאייר. ציורי הז'אנר שלו מתמקדים בנושאים עירוניים.
ראשית חייו וקריירה

לוקס נולד בוויליאמספורט בפנסילבניה, ב-13 באוגוסט 1867 למהגרים ממרכז אירופה.
אביו היה רופא ואמו הייתה ציירת ומוזיקאית חובבת. משפחת לוקס עברה בסופו של דבר לפוטסוויל, בדרום פנסילבניה, בסמוך לשדות הפחם. במסגרת זו הוא למד בגיל צעיר על עוני וחמלה כאשר צפה בהוריו עוזרים למשפחות הכורים.
לוקס החל את חיי העבודה בוודוויל. הוא ואחיו הצעיר שיחקו בחוג הוודוויל בפנסילבניה ובניו ג'רזי בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 כשהם עדיין בשנות העשרה לחייהם. הוא הפסיק להופיע כשהחליט להמשיך בקריירה כאמן. לוקס ידע מגיל קטן שהוא רוצה להיות אמן ולמד באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה לפני שנסע לאירופה, שם למד במספר בתי ספר לאמנות אהב את האמנים הישנים. הוא הפך למעריץ של הציור הספרדי וההולנדי, במיוחד עבודותיהם של ולזאקס ופרנס אלס.
מאוחר יותר הוא נסע לדיסלדורף, שם התגורר אצל קרוב משפחה רחוק, והשתתף בשיעורים בבית הספר לאמנות בדיסלדורף. בסופו של דבר הוא עבר ללונדון ופריז. בשנת 1893 חזר לפילדלפיה, שם מצא בסופו של דבר עבודה כמאייר בעיתונות.
בעבודה בעיתון ההוא פגש את ג'ון סלואן, ויליאם גלקנס ואברט שין. אמנים אלה היו מתכנסים למפגשים שבועיים, חברתיים ואינטלקטואליים, בסטדיו של רוברט אנרי, צייר מוכשר מבוגר מהם. אנרי עודד את חבריו הצעירים לקרוא את וויטמן, אמרסון, אמיל זולא ואיבסן וכן מאמרים וספרים על אמנות. אנרי רצה שהם ישקלו את הצורך בסגנון ציור חדש שידבר יותר לזמנם ולחוויותיהם. אנרי תמך בתיאור של החיים הרגילים. הוא האמין שציירים אמריקאים צריכים להתעלם מנושאים עדינים וסגנון אקדמי, וללמוד לצייר במהירות רבה יותר.
בשנת 1896 עבר לוקס לניו יורק והחל לעבוד כאמן עבור המגזין "ניו יורק וולד" של ג'וזף פוליצר, שם אחת המשימות שלו הייתה לצייר את סדרת הקומיקס "Alley Alley" הפופולרית. לוקס החל לצייר את הילד הצהוב לאחר שיוצרו, עזב את המגזין לטובת "ניו יורק ג'ורנל" של ר. הרסט. בתקופתו כמאייר שם, התגורר עם ויליאם גלקנס ועם אברט שין ורוברט אנרי. גלקנס עודד את לוקס להקדיש זמן רב יותר לציור רציני.
"השמונה"

דחייתם של רבים מציוריהם, כולל יצירות מאת לוקס, מתערוכות האקדמיה הלאומית לעיצוב, הניעו את חסידיו של אנרי להקים קבוצת עצמאית משלהם. הקבוצה הייתה מורכבת מרוברט אנרי, ג'ורג' לוקאס, ויליאם גלקנס, ג'ון סלואן, אברט שין, ארתור דייוויס, ארנסט לוסון ומוריס פרנדרגסט. הקבוצה נקראה ה"שמונה" בינואר 1908.
התערוכה שלהם בגלריית מקבת בניו יורק, הייתה אירוע משמעותי בקידום האמנות האמריקאית במאה העשרים. אף על פי שהסגנונות של "השמונה" היו שונים מאוד (דייוויס, לוסון ופרנדרגאסט לא היו ריאליסטים עירוניים), מה שאיחד את הקבוצה היה ניצול ההזדמנויות לתערוכה חופשית ממערכת שיפוט, בטכניקות ותכנים שהיו מקובלים באקדמיה לעיצוב. ג'ון סלואן, ארגן המשך של התערוכה והיא נדדה מניו יורק לשיקגו, אינדיאנפוליס, טולדו, סינסינטי, פיטסבורג, ברידג'פורט וניוארק וסייעה לקדם דיון לאומי על הריאליזם החדש שאותו ייצגה האסכולה האשקאנית.
אסכולת אשקאן

לוקס צייר נושאים וסצנות של חיים עירוניים, סימני ההיכר של הריאליזם של אסכולת אשקאן. הציור "רחוב הסטר" (1905), לוכד את חיי המהגרים היהודים באמצעות דמויות של קונים, רוכלים ועגלות דחיפה, עגלות ילדים, וצופים סקרנים שאפיינו את תחילת המאה ה-20. עבודתו של לוק מאפיינת את הסצנות שציירו אמני אסכולת אשקאן. "רחוב הסטר" מדגים גם את יכולתו של לוקס לצייר היטב קומפוזיציות צפופות ולתפוס ביטויים ומחוות כמו גם פרטי רקע קטנים. הציורים הנוספים - "רחוב אלן" (1905) ו"רחוב יוסטון" (1917) מצליחים באותה מידה. הלואר איסט סייד היה מקור עשיר לחומרים חזותיים עבור ג'ורג' לוקאס.
אסכולת אשקאן קראה בהצלחה תגר על מוסדות האמנות האקדמיים, ועל סמכותה של האקדמיה הלאומית לעיצוב, וגרמה להקטין את חשיבותה במהלך שנות העשרים של המאה העשרים. בתקופה בה הבדיון הריאליסטי של תאודור דרייזר ופרנק נוריס צבר קהל רחב יותר, וכאשר עיתונאים הפנו את תשומת ליבם לתנאי שכונות העוני בערים אמריקאיות, ציירי האשקאן מילאו תפקיד בהפניית תשומת הלב לנושאים חברתיים אלה. אולם ההבדל בין הסופרים הריאליסטים לעיתונאים בעלי אופי חברתי, מצד אחד, לבין הציירים, מצד שני, היה בכך שהאמנים לא ראו את עבודתם רק בעיניים של ביקורת חברתית או פוליטית.
השימוש הידוע הראשון במונח אשקאן="פחית אפר" לתיאור התנועה היה על ידי ארט יאנג, בשנת 1916, אך המונח הוחל בהמשך לא רק על החוג של רוברט אנרי, אלא גם על ציירים כמו ג'ורג' בלוז, ג'רום מאיירס, גפורד ביאל, גלן קולמן, קרל שפרינצ'ורן ומייבל דווייט ואפילו צלמים כמו ג'ייקוב רייס ולואיס היינה, אשר הציגו את שכונות מעמד הפועלים בניו יורק בצורה ריאליסטית.
בשנת 1905, צייר לוקס שתיים מיצירותיו המפורסמות ביותר, אייקונים של אסכולת אשקאן: ה"רקדניות", מצוי באוסף גלריית אדיסון לאמנות אמריקאית, ו"המתאבקים", כיום באוסף המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.
שני ציורים אלה ממחישים היבטים שונים במזגו של לוקס - ברקדניות, שתי נערות צעירות רוקדות בטירוף, ופניהן השמחות מהוות ניגוד גמור לידיים המלוכלכות. לוקס הציג את יכולתם של ילדים ממעמד הפועלים לחוות הנאה למרות נסיבות חייהם. הוא צייר את האמת, כפי שראה אותה, כפי שכתב חברו אברט שין.
בציור "המתאבקים", לעומת זאת, הם עדות למבט גברי נוקשה ומצויר להפליא. בציור אדם גדל גוף הוצמד למזרן על ידי אדם אחר. פניו של המתאבק שהובס, בוהים היישר אלינו. התנוחה המעוותת, כל שריר מתנפח והצבע משקף את הזיעה והעומס.
אף על פי שלוקס ידוע בעיקר בזכות תיאוריו מחיי העיר ניו יורק, הוא גם צייר נופים ודיוקנאות אחרים בצבעי מים. הסגנון שלו לא היה אחיד לאורך הקריירה שלו. "בית הקפה פרנסיס" (1906) מכיל נגיעות אימפרסיוניסטיות יותר מציוריו האפלים הרגילים של החיים האורבניים של המעמד הנמוך, העניין שלו ברמת הדיוק התיעודית היה מגוון.
כמו אנרי וסלואן, גם לוקס היה מורה, תחילה בליגת הסטודנטים לאמנויות ברחוב מערב 57 במנהטן, ואחר כך מעבר לרחוב בבית ספר שהקים בעצמו, שנותר פתוח עד למותו. תלמיד אחד, הצייר אלסי דריגס, זכר אותו ככוח כריזמטי בכיתה. הוא נהנה מההערצה של תלמידיו והיה מפורסם. הוא לא היה מעוניין להטיף את עקרונות המודרניזם, המחויבות שלו הייתה לריאליזם ולהסתכלות ישירה.
אישיות

לוקס היה מורד מלידה ואחד האישים המיוחדים ביותר באמנות האמריקאית. הוא התגאה בכך שהוא נודע כ"ילד הרע" של האמנות האמריקאית. אהב לאפיין את עצמו כיצור עצמאי לחלוטין, והמעיט בהשפעתו של רוברט אנרי על התפתחותו האמנותית. הוא היה מעורפל במכוון לגבי פרטים אוטוביוגרפיים, והעדיף לשמור על הילה של תעלומה של מיתולוגיות עצמית.
לוקס היה תמיד שתיין כבד, וחבריו נאלצו לעיתים קרובות להפשיט אותו ולהוביל אותו למיטה אחרי לילה של הוללות שיכורים. אף על פי שמקורות רבים מאשרים נטייה זו, הם גם מאפיינים אותו כאדם טוב לב שהתיידד עם אנשים החיים בשוליים שהפכו לנושאים ביצירות האמנות שלו. למשל, "האלמנה מקגי" (1902) או "הדוכסית הזקנה" (1905), בהם לוקס מתאר ברגישות נשים קשישות, שהכירו את המציאות הקשה של הרחוב. בלוקס היה פרדוקס - אדם בעל אגואיזם עצום ונדיבות רוח גדולה.
מוות

לוקס נמצא ללא רוח חיים על ידי שוטר בשעות הבוקר המוקדמות של 29 באוקטובר 1933, בעקבות קטטה בבית מרזח. אירה גלקנס, בנו של ויליאם גלקנס, כתב על מותו של לוקס, שבניגוד לדיווח בעיתון בו צוין כי הצייר נכנע בדרכו לצבוע את שמי השחר, הוא הוכה למוות בקטטה עם אחד הלקוחות האחרים בבר הסמוך. בהלוויה הגדולה שלו הגיעו בני משפחה, סטודנטים לשעבר, וחברים בעבר ובהווה. הוא נקבר בז'קט רקום מהמאה ה-18, אחד מחפציו המוערכים ביותר.
לוקס היה נשוי פעמיים אך לא היו לו ילדים. הוא קבור בבית העלמין פרנווד ברוירספורד, פנסילבניה.
הערות שוליים

↑  George Luks exhibition catalogs, cdm16028.contentdm.oclc.org
↑  George Luks: The "Other" Yellow Kid Artist, Hogan's Alley #13 (ארכיון)
↑  Glackens, Ira. William Glackens and the Ash Can School: The Emergence of Realism in American Art. New York: Crown, 1957.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007454796605171  GND: 133306828  ISNI: 0000 0000 6685 6099  LCCN: n86144585  RKD: 51301  SNAC: w6fx7c9d  SUDOC: 168381702  ULAN: 500007311  VIAF: 294595159   WorldCat (עם VIAF): 294595159 
ג'ורג' לוקס, ההכנות למשחק כדורגל, חלק מסדרת קמיקס
ג'ורג' לוקס, הסטר סטריט - רחוב היהודים בניו-יורק, 1905
ג'ורג' לוקס, הצבא הצכי נכנס לוולדיווסטוק, 1918
ג'ורג' לוקס, בפינה, 1920
ג'ורג' לוקס, פינת רחוב הוסטון בבוקר אביבי,1922
מורסה ריאתית

| --- | --- |

מורסה ריאתית כפי שנראית בצילום חזה
 תחום:  פולמונולוגיה, מחלות זיהומיות
 שכיחות:  לא ידועה
 סיבות:  מחוללים מזהמים שונים, לרוב עם ריבוי חיידקים מחוללים
 גורמי סיכון:  מצב הכרה מעורפל היגיינת פה ירודה חסימת דרכי אוויר דיכוי חיסוני
 תסמינים:  חום, שיעול ליחתי בעל צבע מוגלתי וריח רע
 אבחון:  דימות של בית החזה – צילום חזה וטומוגרפיה ממוחשבת של החזה
 טיפול:  אנטיביוטיקה ניקוז כירורגי בהיעדר שיפור תחת טיפול אנטיביוטי
 מניעה:  מזעור גורמי הסיכון טיפול מניעתי במדוכאי חיסון
 סיבוכים:  כיסי ריאה ברונכיאקטזיס ממגלת (אמפיימה)
 פרוגנוזה:  מורסה ראשונית – טובה, החלמה ברוב הגדול, תמותה סביב 2% מורסה שניונית – תמותה עד 75%
 קישורים ומאגרי מידע
 InfoMed:  הערך מורסה בריאה, באתר InfoMed
 eMedicine:  article/299425 
 DiseasesDB:  7607
 MeSH:  D008169
 סיווגים
 ICD-10:  J85
 ICD-11:  CA43.2 
 
מורסה ריאתית היא נמק של רקמת הריאה לאחר זיהום ריאתי, היוצר חלל מוגלתי. קוטרו של החלל המוגלתי על פי רוב גדול מ-2 ס"מ, בעוד שחללים קטנים יותר מוגדרים כדלקת ריאות נמקית. המחוללים המביאים למורסה שונים, אולם במקרים רבים ישנה מעורבות של חיידקים אל-אווירניים. הביטוי של מורסה ריאתית דומה לשל דלקת ריאות, עם חום ושיעול ליחתי, אלא שבמורסה ריאתית הליחה נוטה להיות מוגלתית ובעלת ריח רע, והמהלך הוא ממושך יותר. האבחנה של מורסה ריאתית היא באמצעי דימות של בית החזה, כגון צילום חזה או טומוגרפיה ממוחשבת של החזה, והטיפול בה הוא באמצעות אנטיביוטיקה, קלינדמיצין או שילוב של בטא לקטם עם מעכב בטא לקטמאז. בהיעדר שיפור תחת טיפול אנטיביוטי הטיפול כולל התערבות ניתוחית לניקוז המורסה.
סיווג

מורסה ריאתית מסווגת כראשונית כאשר מקורה בשאיפה של הפרשות מדרכי האוויר העליונות, ובכללן חלל הפה והאף, בהיעדר רקע של מחלה ריאתית או סיסטמית. מורסות אלה, כ-80% מכלל המורסות הריאתיות, מערבות בעיקר חיידקים מיקרואירופיליים ואל-אווירניים אובליגטוריים. מורסה ריאתית שניונית נוצרת בהתקיים רקע של מחלה ריאתית, כגון חסימה של דרכי אוויר, מחלה סיסטמית, כגון דיכוי חיסוני או מקור זיהומי אחר אשר נסחף והתיישב בריאה.
דרכים נוספות לסיווג הן לפי משך ולפי מחולל. מורסה ריאתית חריפה מתבטאת במהלך של פחות מ-4–6 שבועות, בעוד שמורסה ריאתית כרונית, כ-40% מכלל המורסות הריאתיות, מתבטאת במשך ארוך יותר. הסיווג לפי מחולל אינו תמיד ידוע, ובמקרים של מורסה ריאתית ראשונית שהמחולל אינו ידוע, מניחים קיום של חיידקים אל-אווירניים ומגדירים אותה כ"מורסה ריאתית בלתי ספציפית".
אפידמיולוגיה

ההסתמנות של מורסה ריאתית והטיפול בה תוארו לראשונה על ידי היפוקרטס. השכיחות של מורסה ריאתית אינה ידועה לאשורה, ומרבית המידע האפידמיולוגי מתמקד במורסה ריאתית ראשונית. גברים בגילי הביניים חשופים יותר מנשים בגילים אלה לפתח מורסה ריאתית ראשונית.
אטיולוגיה > מחוללים

מורסה ריאתית ראשונית לרוב מערבת מספר מיני חיידקים, בעיקר חיידקים אל-אווירניים וסטרפטוקוקים מיקרואירופילים שמקורם בחלל הפה. עם החיידקים האל-אווירניים נמנים, בין היתר, Peptostreptococcus, Prevotella, Bacteroides ו-Streptococcus milleri. חיידקים אלה משגשגים בחלל האל-אווירני במורסה. עם זאת, ישנן מורסות ראשוניות הנובעות מזיהומים חיידקיים אחרים, גם ללא מחלה ריאתית או סיסטמית קיימת, כגון מ-Staphylococcus aureus.
מגוון רחב של מחוללים עלול להיות מעורב ביצירת מורסה ריאתית שניונית, כאשר השכיחים שבהם הם Pseudomonas aeruginosa ומתגים גראם-שליליים אחרים. באנשים מדוכאי חיסון עולה הסיכון לזיהום של מחוללים לא-חיידקיים.
אטיולוגיה > גורמי סיכון

מאחר שמורסה ריאתית ראשונית קשורה בשאיפת הפרשות מדרכי האוויר העליונות, גורמי הסיכון לפתח מורסה מסוג זה הם ערפול וחוסר הכרה, אלכוהוליזם ומנת יתר משימוש בסמים, פרכוסים, שיתוק של שרירי הבליעה, חולשת שרירי הנשימה והפרעות בתנועתיות הוושט. בנוסף, מחלות חניכיים והיגיינת פה ירודה מגבירות את הסיכון לנוכחות מוגברת של סטרפטוקוקים מיקרואירופיליים וחיידקים אל-אווירניים בהפרשות.
פתוגנזה

מורסה ריאתית ראשונית על פי רוב מתפתחת לאחר שאיפת הפרשות נושאות חיידקים כאמור מדרכי הנשימה העליונות. ההפרשות יוצרות בתחילה דלקת ריאות כימית בעיקרה, אך כאשר עומס החיידקים גבוה מכדי שמערכות ההגנה והחיסון של הגוף תוכלנה להתמודד, מתחילים החיידקים האל-אווירניים, לאחר פרק זמן של כשבועיים, להשרות נמק לרקמת הריאה, עם יצירת חלל שתוכנו מוגלתי. הזיהום המשולב של מספר סוגי חיידקים אף יוצר יותר נזק לרקמה. האזורים המועדים יותר למורסה ריאתית ראשונית הם המקטעים האחוריים באונות העליונות והמקטעים העליונים באונות התחתונות. כמו כן, השכיחות גבוהה יותר בריאה הימנית בשל הסתעפות חדה פחות של הסימפון הימני מקנה הנשימה.
באשר למורסה ריאתית שניונית, הרי שהדבר תלוי במחלת הרקע שבגינה התפתחה המורסה. חסימת דרכי אוויר על ידי גוף זר או גידול מונעת סילוק הפרשות מדרכי הנשימה, דבר הגורם לעומס חיידקי רב באתרים בדרכי הנשימה המרוחקות (דיסטליות) מהגידול. באנשים עם מערכת חיסון מדוכאת, יש פגיעה בהתמודדות הגוף עם מחוללים שונים, לרבות זיהומים אופורטוניסטיים. תסחיפים זיהומיים נשלחים על פי רוב מאנדוקרדיטיס של המסתם התלת-פסיגי.
ברמה המקומית, המורסה נוצרת כאשר אזורי נמק זעירים בתוך תחום הדלקת מתלכדים ליצירת מוקד אחד של התמגלות הגדול מ-2 ס"מ. כאשר הדלקת שוחקת דופן של סימפון סמוך, התוכן המוגלתי מתערבב עם הליחה. לבסוף, דופן החלל מתלייפת וצלקת עבה מפרידה את רקמת הריאה מתוכן המורסה.
תסמינים וסימנים

מורסה ריאתית תתבטא לרוב בחום ושיעול ליחתי מוגלתי בעל ריח רע. ריח רע זה כמעט אבחנתי לנוכחות חיידקים אל-אווירניים. כאשר המורסה קרובה לדופן קרום האדר, ייתכנו כאבים בחזה, ובמעורבות כלי דם תיתכן גניחת דם. תסמינים אלה דומים לשל דלקת ריאות. מהלך כרוני יתבטא גם בהופעה של הזעות לילה, ירידה בתיאבון ובמשקל וחולשה כללית. מורסה ריאתית הנגרמת מחיידקים שאינם אל-אווירניים, כגון Staphylococcus aureus באה לידי ביטוי בצורה סוערת יותר.
בבדיקה גופנית ניתן לראות ביטויים של גורמי הסיכון, כגון היגיינת פה ירודה או היעדר רפלקס הקאה. בהאזנה לריאות לעיתים נדירות נשמעים קולות נשימה חלולים. התאלות האצבעות עשויה גם כן להופיע.
בדיקות עזר > בדיקות דם

בדיקות הדם עשויות להצביע על מדדי דלקת מוגברים, עם לויקוציטוזיס ו-חלבון מגיב C מוגבר. מהלך יותר כרוני גם יכול להשתקף עם אנמיה ממחלה כרונית. בדיקות סרולוגיות מוכוונות למחוללים מסוימים מתבצעות לעיתים במדוכאי חיסון.
בדיקות עזר > תרביות

הבירור האטיולוגי למורסה ריאתית כולל דגימה של הליחה לצביעת גראם ולתרבית. עם זאת, לבדיקות אלה מגבלות רבות, ולכן אינן נדרשות עבור ההחלטה על הטיפול האנטיביוטי האמפירי במורסה ריאתית ראשונית. ניתן להגביר את הפוטנציאל האבחנתי של דגימות אלה עד ל-78% באמצעות מזעור חשיפת הדגימות לאוויר, העברתן במהירות למעבדה וזריעתן בטכניקות הדגרה מיוחדות. ואולם, דגימות הליחה מתערבבות בדרכן בחיידקי דרכי האוויר העליונות ולכן פעמים רבות אינן משקפות את התמונה האמיתית מן המורסה. לתרביות דם יעילות מוגבלת מאוד במורסה ריאתית. באזורים אנדמיים ובאוכלוסיות אחרות בעלות סיכון גבוה יותר לחלות בשחפת, חלק מן הבירור כולל גם בדיקות הליחה לשחפת.
בדיקות עזר > דימות של בית החזה

באמצעי דימות של בית החזה, לרבות צילום חזה וטומוגרפיה ממוחשבת (CT) של בית החזה תיראה המורסה כחלל בעל דופן עבה וגבולות מוגדרים, שבתוכו פלס אוויר-נוזל. ההפרדה בין האוויר לנוזל חדה מאחר שאוויר חדיר לקרני רנטגן ונראה שחור, לעומת נוזל המוגלה האטום לקרני רנטגן ונראה אפור, ומאחר שהנוזל בחלל כבד מן האוויר. ב-CT ניתן לראות הפרדה טובה יותר של המבנים הסמוכים, ועל כן ייתכן באמצעותו גילוי מוקדם יותר של המורסה. הרב-ממדיות של בדיקה זו גם מאפשרת לדעת את מיקום המורסה בציר הקדמי-אחורי. בנוסף, במקרה של מורסה שניונית, CT עשוי להוסיף מידע על מחלת רקע ריאתית, כגון גידול או חסימה אחרת של דרכי האוויר.
ניקוז מלעורי מונחה CT יכול לשמש אמצעי לדגימת נוזל המוגלה, אולם הוא כרוך בסיבוכים כגון חזה אוויר ופיסטולה בין הסימפונות לאדר, ולכן לא נהוג לבצעו אלא לאחר כישלון טיפולי אמפירי.
בדיקות עזר > ברונכוסקופיה

בעבר היה נפוץ שימוש בברונכוסקופיה עם שטיפה ברוונכיאלית במטרה לדגום את המורסה לתרבית. כיום בדיקה זו משמשת רק לאחר כישלון טיפול אמפירי או במטופלים עם מורסה ריאתית שניונית, במיוחד מדוכאי חיסון, שם נדרשת אבחנה אטיולוגית מהירה. הסיכון בבדיקה זו כולל התפשטות של נוזל המוגלה לאזורים בריאים, לרבות בריאה השנייה.
אבחנה

אבחנה של מורסה ריאתית מתבצעת באמצעי דימות של בית החזה, ובפרט צילום חזה ו-CT חזה. אבחנה אטיולוגית מיקרוביולוגית אינה אפשרית במקרים רבים, אולם היא מתבססת על דגימות ליחה, דגימות של המוגלה במקרים של בדיקות פולשניות ובדיקות סרולוגיות למחוללים לא שכיחים. בעבר משלה בכיפה הגישה שיש צורך באבחנה מיקרוביולוגית באמצעים פולשניים לצורך מיקוד הטיפול האנטיביוטי, אולם טרם הוברר מחקרית שידיעת המחולל משפיעה על הטיפול במורסה ריאתית ראשונית.
אבחנה > אבחנה מבדלת

מורסה ריאתית נמצאת על גבי מנעד של מחלות זיהומיות של הריאה, היוצרות נמק ברקמת הריאה, וכתוצאה מכך גם חללים מוגלתיים. בנוסף, נגעים חלולים (קוויטריים) ברקמת הריאה עלולים להיווצר מסיבות שאינן זיהומיות. גידולים ריאתיים עלולים לעבור התנמקות והתנזלות של הנמק במרכזם בשל מיעוט אספקת דם לתאי הגידול הנמצאים במרכז. איסכמיה גם יכולה להתרחש על רקע אוטם כתוצאה מתסחיף ריאתי. מחלות דלקתיות, כגון מחלת וגנר או סרקואידוזיס, יכולות אף הן להתבטא בנגעים חלולים. ציסטה או שלפוחית ריאתית מכילות נוזל ונדמות למורסה באמצעי דימות. עוד באבחנה המבדלת דלקת ריאות מתארגנת קריפטוגנית או סקווסטרציה – מום מולד ברקמת ריאה שאינה מחוברת לאספקת הדם של הריאה.
טיפול

עד להופעתם של תכשירים אנטיביוטיים במחצית המאה ה-20, נשען הטיפול במורסה ריאתית על ניקוז כירורגי של מורסה, בדומה למורסות באיברי גוף אחרים. מאז במשך שנים ארוכות נעשה שימוש בפניצילין, שלו יעילות גם נגד חיידקים אל-אווירניים. עם זאת, עמידות חיידקי חלל הפה לפניצילינים במנגנון יצירת בטא לקטמאז הפכה את הפניצילין לנחות לעומת קלינדמיצין. לפיכך, המשטרים הטיפוליים הנהוגים לטיפול במורסה ריאתית הם קלינדמיצין או שילוב של בטא לקטם עם מעכב בטא לקטמאז, ראשית בעירוי תוך-ורידי, ומשחל שיפור קליני עם חלוף החום, בטיפול פומי. בטיפול מתאים החום צפוי לרדת בתוך שבוע ימים. משך הטיפול הוא מספר שבועות, כאשר היעד הוא היעלמות המורסה כליל, או לכדי צלקת, לפי אמצעי דימות.
במורסות ריאתיות שניוניות הטיפול מוכוון למחולל, במשטרים אנטיביוטיים אמפיריים שונים, כתלות בקיומו של דיכוי חיסוני ובסוגו, ונדרש לעיתים טיפול ממושך יותר. טיפול במחלת הרקע הוא נדבך אף הוא בטיפול במורסה ריאתית שניונית. למשל, בחסימה של דרכי האוויר, ייתכן צורך בהשתלת תומכן בדרכי האוויר על מנת לאפשר את ניקוז ההפרשות.
כישלון הטיפול האנטיביוטי, עם הימשכות החום וגדילה של המורסה לפי אמצעי דימות, מתרחש ב-10%–20% מהמקרים. במצב זה ישנה התוויה לבירור אטיולוגי מיקרוביולוגי וחיפוש אחר סיבות לקיום מחלת רקע שתגדיר את המורסה כשניונית. אם הבירור האטיולוגי אינו מגלה מחולל שניתן לטפל בו אחרת, עולה אפשרות טיפול ניתוחית לניקוז והסרה כירורגית של המורסה. מאחר שהסיכוי שמורסות בקוטר של למעלה מ-6–8 ס"מ תגבנה לטיפול אנטיביוטי בלבד אינו גבוה, הן מועמדות לטיפול כירורגי מלכתחילה.
מניעה

הפחתת גורמי הסיכון להיווצרות מורסה ריאתית, כפי שהם כתובים מעלה, עשויה לתרום למניעה של היווצרותה, בדגש על היגיינת פה, ובאנשים מאושפזים הקפדה על העלאה של מראשות המיטה ושמירה על נתיב אוויר משאיפת הפרשות. באנשים מדוכאי חיסון ישנה התוויה, כתלות בדיכוי החיסוני, לטיפול אנטיביוטי מניעתי נגד מחוללים מסוימים.
פרוגנוזה וסיבוכים

עד לפיתוחם של תכשירים אנטיביוטיים, התמותה ממורסה ריאתית והתחלואה מסיבוכיה היו גבוהות: כשליש מאנשים עם מורסה ריאתית מתו וכשליש נוסף פיתחו סיבוכים של ברונכיאקטזיס או ממגלת (אמפיאמה). מאז חל שיפור ניכר בשיעורי ההחלמה ממורסה ריאתית. שיעורי התמותה תחת טיפול אנטיביוטי עבור מורסה ריאתית ראשונית עומדים על 2%. אולם, שיעורי התמותה ממורסה ריאתית שניונית, אשר נקשרת כאמור עם מחלות רקע ריאתיות וסיסטמיות, מגיעים ל-75% במחקרים אחדים. הפרוגנוזה נמוכה יותר בקרב אנשים מבוגרים מעל גיל 60, וכן כאשר המורסה מערבת חיידקים אווירניים, כאשר ההתייצגות מלווה באלח דם, כאשר התסמינים נמשכים יותר מ-8 שבועות או כאשר המורסה גדולה מ-6 ס"מ.
באשר לסיבוכים, החלל הנוצר ממורסה ריאתית עלול להפוך לקבוע, גם לאחר התנקות המוגלה, וליצור כיס ריאה (pneumatocele) או ברונכיאקטזיס. כמו כן, המוגלה עלולה להתפשט אל חלל האדר או אל אזורים אחרים בריאה. מתוארת גם גניחת דם נרחבת מסכנת חיים כסיבוך של מורסה ריאתית.
ראו גם

מורסה מוחית
לקריאה נוספת

Rebecca M. Baron, Miriam Baron Barshak, Lung Abscess, Harrison's Principles of Internal Medicine, 20th Edition, McGraw-Hill Companies, 2018, Vol. 1 pp. 918-920