stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קצח
מבנה הצמח

הקצח צומח לגובה של 20 עד 90 סנטימטרים. בתקופת הפריחה מעלה הקצח פרח בודד לכל גבעול. צבעי הפרח הם לבן, צהוב, ורוד, כחול בהיר או סגול בהיר. לכל פרח חמישה עד עשרה עלי כותרת. ההאבקה של הפרחים נעשית על ידי חרקים. הפרי הוא נרתיק המורכב ממספר תאים, כשבכול תא כמה זרעים.
חלוקה למינים

המין קצח תרבותי (Nigella sativa) מתורבת וזרעיו משמשים הן כתבלין והן למטרות רפואיות. מין זה לא גדל בר בישראל, שאר המינים משמשים למטרות נוי.
בצמחיית הבר של ארץ ישראל ניתן למצוא חמישה מינים:
קצח השדה (Nigella arvensis)
קצח ריסני (Nigella ciliaris)
קצח הקמה (Nigella segetalis)
קצח זעיר-פרחים (N. nigellastrum נקרא גם Garidella nigellastrum)
קצח הציפורן (N. unguicularis נקרא גם Garidella unguicularis)
מינים מוכרים נוספים:
קצח דמשקאי (Nigella damascena) - בעל פרחים ייחודיים. למין זה יש גם כמה זנים מתורבתים בעלי פרחים בגווני כחול, ורוד וסגול.
בגלל המראה המיוחד, לצמח מספר שמות באנגלית: השטן בשיח (Devil in the bush) והשטן בכלוב (Devil-in-a-cage).
Nigella integrifolia
Nigella orientalis
הקצח במקורות היהדות

הקצח נזכר שלוש פעמים בספר ישעיהו לצד הכַמֹּן כצמח שנזרע בהֲפָצָה, ונדוש במקל ולא בחָרוּץ. ”כה הֲלוֹא אִם שִׁוָּה פָנֶיהָ וְהֵפִיץ קֶצַח וְכַמֹּן יִזְרֹק וְשָׂם חִטָּה שׂוֹרָה וּשְׂעֹרָה נִסְמָן וְכֻסֶּמֶת גְּבֻלָתוֹ. כו וְיִסְּרוֹ לַמִּשְׁפָּט אֱלֹהָיו יוֹרֶנּוּ. כז כִּי לֹא בֶחָרוּץ יוּדַשׁ קֶצַח וְאוֹפַן עֲגָלָה עַל כַּמֹּן יוּסָּב כִּי בַמַּטֶּה יֵחָבֶט קֶצַח וְכַמֹּן בַּשָּׁבֶט” (ספר ישעיה, פרק כ"ח, פסוקים כ"ה–כ"ז ).
רש"י מתאר את הקצח בפירושו המלמד על אי-ודאות בזיהויו: "רבותינו מפרשים נייל"א (niele), אבל אני שמעתי מין זרעים שזורעים אותו בארץ ישמעאל".
הקצח מוזכר רבות במשנה. בגמרא, בברכות, מופיע שריחו רעיל אבל טעמו טוב והוא בריא ללב. ”אמר רב חמא ברבי חנינא: הרגיל בקצח, אינו בא לידי כאב לב. מיתיבי, רשב"ג אומר: קצח אחד מששים סמני המות הוא, והישן למזרח גרנו דמו בראשו. לא קשיא: הא בריחו, הא בטעמו. אימיה דרבי ירמיה, אפיא ליה ריפתא, ומדבקא ליה ומקלפא ליה” (תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף מ', עמוד א').
שימושים למאכל

זרעיו משמשים כתבלין. במטבח הערבי נהוג להכין ממנו ממרח: "טחינת קצח" בתור "עוגת קצח" הנקראת: קיזחה או עבור קינוחים או בתוספת עבור תערובת זעתר. במטבח הסורי נהוג להכין ממנו "עוגת קצח". במטבח התימני מוספים הזרעים למאפים כמו כובנה ופיתות הסַלוּף.
שימושים למאכל > במטבח של ערביי ארץ ישראל

במטבח של ערביי ישראל נהוג להכין מטבל על ידי ערבוב קצח טחון עם סילאן או סירופ חרובים או סירופ ענבים.
גלריה

פרי מפיץ זרעים של קצח ריסני בכרמל
פריחת קצח ריסני בכרמל
הקצח הדמשקאי
פרח קצח השדה
פרח הקצח הספרדי (N.hispanica)
Nigella orientalis - Museum specimen
הערות שוליים

↑  בעיקר בתימן قحطه
↑  עקב דמיון חיצוני אך אינו קשור בוטנית למין כמון (Cuminum cyminum)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559037205171
שוש (צמח)

| שוש |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קיטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: שוש
שם מדעי
 Glycyrrhiza ‏לינאוס, 1753
שוּש (שם מדעי: Glycyrrhiza) הוא סוג של צמחים עשבוניים רב-שנתיים בתת-משפחת הפרפרניים, ממשפחת הקטניות. ישנם כ-20 מיני שוש הנפוצים באגן הים התיכון, אסיה, אמריקה ואוסטרליה.
מקורו של המין שוש קירח הוא באגן הים התיכון, מתמצית שורשיו מכינים את ממתק השוש.
השוש האמריקאי גדל בר ביבשת אמריקה. השוש הסיני מתורבת וממלא תפקיד ברפואה הסינית.
מינים בולטים נוספים בסוג שוש הם:
שוש קוצני - Glycyrrhiza echinata
שוש אמריקאי - Glycyrrhiza lepidota
שוש סיני - Glycyrrhiza uralensis
תפרחת השוש האמריקאי
שדמית אדומת-כנף

| שדמית אדומת-כנף |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: שדמתיים
סוג:: שדמית
מין:: שדמית אדומת-כנף
שם מדעי
 Glareola pratincola ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


שדמית אדומת-כנף
Glareola pratincola pratincola
שדמית אדומת כנף (שם מדעי:Glareola pratincola) היא מין של עוף ממשפחת השדמתיים, השייכת לסדרת החופמאים. אורכה כ-24-28 ס"מ ומוטת כנפיה כ-60-70 ס"מ.
בישראל היא חולפת מצויה באביב ובקיץ ומקננת נדירה.
בעולם מצב השימור של שדמית הזו הוא ללא חשש, אך בישראל היא מוגדרת כמין בסכנת הכחדה עקב היעלמות הקינונים.
מאפיינים

שדמית אדומת-כנף, בשונה משאר החופמאים, ניזונה לרוב מחרקים מעופפים ולא מחרקים הנמצאים על הקרקע. ציד החרקים מתבצע בדרך כלל בקבוצות, מה שמאפשר שלל גדול יותר. השדמית חיה בדרך כלל בשדות, ושם גם מקננת. קנה של השדמית נמצא על הקרקע והתטולה היא 2-4 ביצים.
הערות שוליים

↑  שדמית אדומת-כנף באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531659205171
רחם (עוף)

| רחם |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
תת־משפחה:: דמויי-פרס
סוג:: רחם
מין:: רחם מצוי
שם מדעי
 Neophron percnopterus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


רָחָם (שם מדעי: Neophron percnopterus) הוא סוג של עוף דורס ממשפחת הנציים בו מין יחיד – רחם מדברי או רחם מצוי. צבעו שחור ולבן. תפוצתו של הרחם רחבה למדי והוא מצוי בהודו, בדרום־מערב אסיה, בחצי האי האיברי ובמרכז ובצפון אפריקה.
מאפיינים

הרחם הוא מן הקטנים במינים במשפחה, אורכו מהזנב לראש הוא כ־65 ס"מ, מתוכו אורך הזנב כ־20 ס"מ. מוטת כנפיו כ־150–170 ס"מ ומשקלו מגיע לכ־2.1 ק"ג. הוא מופיע בציורים מצריים עתיקים רבים, ומכונה לפיכך גם "נשר מצרי" או "תרנגול פרעה".
הרחם ניזון בעיקר מפגרים, אך לעיתים יכול לצוד ציפורים קטנות, חלשות או חולות, יונקים קטנים ואפילו נחשים. לשם ציד הוא משתמש בטפרים ארוכים, מעוקלים וחדים, בעוד שלשם אכילת נבלות הוא מצויד במקור קצר חזק ועבה המאפשר לו לקרוע בשר ועור ולנתק גידים.
רגליו וצווארו של הרחם קצרים וגופו מכוסה נוצות לבנות מלבד אברותיו שהן שחורות. קדמת הפנים עד החזה היא חשופה וצהבהבה, אך העורף והראש מכוסים גם הם פלומת נוצות. בתצפית מלמטה הוא נראה לבן כמעט לחלוטין, למעט מסגרת שחורה בכנפיו.
לרחם מספר התנהגויות נדירות בעולם העופות. הוא שובר ביצים ששדד על ידי הטלתן על סלע. יתרה מזו, ביצים גדולות הוא שובר על ידי נשיאת אבן במשקל של עד 300 גרם עד לגובה המתאים מעל הביצה, והשמטתה מעליה. יכולת זו מעידה על יכולתו להשתמש בכלים, יכולת שנדירה אצל עופות.
מעריכים כי מספר זוגות הרחמים שקיננו בישראל עם קום המדינה היה בין 500 ל־1,000 זוגות, אולם עקב הרעלות ושימוש בחומרי הדברה פחת מספרם במהלך שנות החמישים והשישים. בשנות החמישים הוערך מספרם רק בכ־50 זוגות. האוכלוסייה התאוששה ובשנות השמונים נצפו כ־150 זוגות. על פי "הספר האדום של החולייתנים בישראל" הרחם נמצא בסיכון אזורי ועתידו בישראל בסכנה.
בישראל הרחם הוא נודד עונתי. הוא מופיע בחודשי האביב והקיץ לשם קינון ודגירה ונראה בגלבוע, בגולן, בגליל העליון והתחתון ובכרמל, בנוסף קיימים אזורי מחיה בדרום – מדבר יהודה בסביבות ערד. בסתיו הוא נודד לאפריקה. הנדידה היא בלהקות, וטעות נפוצה היא לחשוב להקת רחמים ללהקת חסידות, בשל מראם הדומה בעת מעוף.
בשלהי חודש מאי 2019 נצפה קינון של זוג רחמים באזור הכרמל, לראשונה מזה 50 שנה.
זוג רחמים בונה קן בראש צוק, המכיל תטולה שגודלה שתי ביצים צהבהבות או בצבע חום בהיר ועליהן כתמים חומים כהים. תקופת הדגירה היא כ־42 יום. הגוזלים מכוסים נוצות כתומות המתחלפות לחומות־שחורות כעבור כשנה. הגוזל מגיע לבגרות אחרי כ־3 שנים ואז הוא עוטה פלומה לבנה וקצות נוצותיו שחורות.
במקרא הוא מוזכר בין העופות הטמאים, ואילו בתלמוד הוא זוכה לאהדה ועליו נאמר: "משבא הרחם לעולם – באו הרחמים לעולם" (משמופיע בארץ, סימן לבוא גשמים).
גלריה

רחם בתעופה בשמורת גמלא
רחם במעוף בהודו
רחם ניזון מנבלה
רחם בתעופה על רקע הר החרמון. צולם בשמורת גמלא.
Museum specimen
לקריאה נוספת

"רחם" באנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 6 – "עופות", בעריכת עזי פז, הוצאת משרד הביטחון, 1986, עמ' 127–129
הערות שוליים

↑  רחם באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Food of the Egyptian vulture (Neophron percnopterus) in Biscay.
↑  Prakash, Vibhu; Nanjappa, C. (1988). "An instance of active predation by Scavenger Vulture (Neophron p. ginginianus) on Checkered Keelback watersnake (Xenochrophis piscator) in Keoladeo National Park, Bharatpur, Rajasthan". The Journal of the Bombay Natural History Society. 85 (2): 419.
↑  מערכת הפורטל לחקלאות טבע וסביבה, בשורה משמחת: לראשונה מזה 50 שנה - זוג רחמים מקנן בכרמל, באתר פורטל לחקלאות, טבע וסביבה, ‏22 במאי 2019
↑  ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק י"ח
↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ס"ג, עמוד א'
| נשרי העולם הישן |
| --- | --- | --- |
| עוזנייה שחורה (סוג ומין יחיד) | עוזנייה שחורה |  |
| נשר | נשר מקראי • נשר דרומי • נשר הודי • נשר אפריקני • נשר ההימלאיה • נשר בנגלי • נשר הכף • נשר צר-מקור |  |
| נשר לבן-ראש (סוג ומין יחיד) | נשר לבן-ראש |  |
| עוזניית הנגב (סוג ומין יחיד) | עוזניית הנגב |  |
| נשר אדום-ראש (סוג ומין יחיד) | נשר אדום-ראש |  |
| פרס (סוג ומין יחיד) | פרס |  |
| נשר הדקלים (סוג ומין יחיד) | נשר הדקלים |  |
| נשר אפור-כיפה (סוג ומין יחיד) | נשר אפור-כיפה |  |
| רחם (סוג ומין יחיד) | רחם |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554082305171  GND: 1125560665
קתרטס תרנגולי

| קתרטס תרנגולי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קונדוריים
סוג:: קתרטס
מין:: קתרטס תרנגולי
שם מדעי
 Cathartes aura ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


קָתַרְטֶס תרנגולי (שם מדעי: Cathartes aura) הוא אחד משלושת מיני העופות הכלולים בסוג קתרטס. תחום תפוצתו משתרע מדרום קנדה ועד לקצה הדרומי ביותר של יבשת דרום אמריקה.
מראה

הקתרטס התרנגולי הוא עוף גדול למדי: אורך גופו 66–81 ס"מ, מוטת כנפיו 173–181 ס"מ, ומשקלו 0.85–2 ק"ג (בממוצע 1.4 ק"ג). אין הבדל בניצוי בין המינים, אם כי הנקבה מעט גדולה יותר מהזכר. העוף דומה במראהו לאורובו השחור, אך שייך לסוג נפרד. הוא נבדל ממנו בראשו האדום ובמקורו העבה והחזק יותר. צבע נוצותיו חום כהה עד שחור. צבע המקור לבן צהבהב. כנפיו ארוכות וצרות, ואברות הכנף בהירות מסוככותיה. זנבו ארוך. עוף זה חסר בית קול (Syrinx).
חושים

בדומה למרבית העופות, חושי הראייה והשמיעה של הקתרטס מאוד מפותחים. חוש הראייה מפותח במיוחד, שכן הוא עוזר לקתרטס באיתור מזונו – פגרים – מגובה רב. אולם החוש הדומיננטי העוזר לו לאתר את מזונו הוא חוש הריח, בניגוד למרבית העופות. הוא מסוגל לחוש את ריחו של אתיל מרכפתן, גז אשר נוצר עם התחלת הריקבון של פגרים. הודות ליכולתו מיוחדת זו, מסוגל הקתרטס התרנגולי לאתר נבלות המצויות אף תחת כיפת יער.
תזונה והרגלים

הקתרטס אינו נוטה לחיות בלהקות גדולות כאורובו השחור, אם כי עשרות פרטים עשויים לחוג בשמיים יחדיו או להצטופף סביב פגר.
הוא אוכל נבלות, וניזון כמעט לחלוטין מפגרים. עקב חוש הריח המפותח שלו, הוא בדרך כלל הראשון שמאתר את הפגר, גם אם הוא מוסתר מהעין. בהתאם למקורו הקטן היחסית, הוא איננו מסוגל לקרוע את עורם של פגרי חיות גדולות, ובדרך כלל נובר בארובות עיניו של הפגר או בחלקים הרכים יותר. הנשרון המלכותי והאורובו השחור, שלהם אין יכולת זו של איתור פגרים באמצעות ריח, עוקבים אחר הקתרטס התרנגולי לשם מציאת פגר. אף כי האורובו השחורים דומים בגודלם לקתרטס, הם מגיעים בכמויות העולות עליהם לעיתים פי כמה, והם כה תוקפניים עד כי הם אינם מתקשים לדוחקם מהפגר. מכיוון שגם האורובו השחור אינו יכול לקרוע את עור הפגר, שני הפרטים תלויים באוכלי נבלות גדולים מהם על מנת שיעשו זאת.
ביבליוגרפיה

Mary Louise Grossman and John Hamlet, photographed by Shelly Grossman, Birds of Prey of the World, ISBN 0-517-067889
הערות שוליים

↑  קתרטס תרנגולי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| קונדוריים |
| --- | --- | --- |
| קונדור קליפורני (סוג ומין יחיד) | קונדור קליפורני |  |
| קונדור האנדים (סוג ומין יחיד) | קונדור האנדים |  |
| נשרון מלכותי (סוג ומין יחיד) | נשרון מלכותי |  |
| אורובו שחור (סוג ומין יחיד) | אורובו שחור |  |
| קתרטס | קתרטס תרנגולי • קתרטס סוואנה • קתרטס יערות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556027005171
קלאו בכיר

| קלאו בכיר |
| --- | --- |
 קלאו בכיר
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: קלאונאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קלאוניים
סוג:: קלאו גדול
מין:: קלאו בכיר
שם מדעי
 Buceros bicornis ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


קלאו בכיר בטבע
קלאו בכיר זכר בטבע
קלאו בכיר
דגלו של אזור צ'ין (Chin) בבורמה; במרכז-שני קלאויים בכירים
קָלָאוֹ בכיר (שם מדעי: Buceros bicornis) הוא מין של עוף טרופי במשפחת הקלאוניים. תחום תפוצתו מתפרס על מספר מדינות בדרום-מזרח אסיה ובדרום אסיה, שמהן ניתן למנות את אינדונזיה, הודו, סומטרה, חצי האי המלאי, בהוטן, בנגלדש, קמבודיה, סין, לאוס, בורמה, נפאל, תאילנד, וייטנאם ואזור ההימלאיה; אזור המחיה המועדף עליו בטבע הוא ביערות עד לחים ויערות נשירים. הקלאויים מעדיפים לקנן בעצים שגובהם עבר את גובה החופה. הקלאויים חיים בגובה של 600-2000 מטר מעל פני הים. תוחלת חייו של הקלאו מאוד ארוכה יחסית לעוף: היא יכולה להגיע עד ל-50 שנים בשבי ול-35–40 שנים בטבע. הקלאו הבכיר הוא הקלאו הגדול ביותר בעולם.
תיאור

זהו הקלאו האסייתי הכבד ביותר- אורכו בין 92 ס"מ ל-120 ס"מ; מוטת כנפיו 152 ס"מ, אורך הזנב 43-38 ס"מ, ואורך המקור 25–305 ס"מ. משקל הקלאו נע בין 4.8 ל-8.8 ק"ג, כאשר הנקבה קטנה יותר מהזכר. הקלאו ניחן בצבעים מרהיבים: צהוב, שחור, כתום ולבן. על ראשו קסדה בצבע כתום.
מקורו הגדול מאפשר קטיף של פירות מהעץ. למרות המקור הגדול, הוא וה"קסדה" שמעליו קלי משקל במיוחד, מפני שהם חלולים, ובתוך הקסדה רק מספר קטן מאוד של עצמות קטנות וחלולות. קסדתו החלולה מספקת לו יתרון, שכן קסדה מלאה עשויה להכביד ולהקשות עליו במעופו. הקסדה משמשת לפילוס דרך בתוך היער וכתיבת תהודה, המאפשרת לקריאותיהם של הקלאויים להגיע למרחקים גדולים, עד כקילומטר. בנוסף לכך, הקסדה שימושית ביותר לזיהוי זכר שהגיע לבגרות מינית - הקסדה מתפתחת בהדרגה מגיל חצי שנה, אך מגיעה לגודלה המלא בגיל 5. הזכרים נבדלים מן הנקבות בקשתיות האדומות שלהם, בעוד שלנקבות יש קשתיות לבנות. הבדל נוסף הוא שלזכר קצה הקסדה צבוע בשחור ואצל הנקבה כל הקסדה צהובה מלבד כתם אדום על הקצה האחורי. אוכלוסיית הזכרים גדולה מעט יותר ממספר הנקבות.
התנהגות

הקלאו הבכיר הוא מין חברותי ועף בקבוצות של כ-5 פרטים. הוא משתמש בקולו הרם למטרות שונות, לדוגמה כדי להכריז על מקום שבו ניתן למצוא אוכל, אך בעיקר למטרות חיזור. קולו מוגבר בעונת הקינון. הקלאויים משמיעים בדרך כלל את קריאותיהם בבוקר או לפנות ערב.
קריאותיהם של הקלאויים מושמעות בדרך כלל ב"דואטים", לעיתים בין זכר לנקבה. בדרך כלל ניתן להבדיל בין קריאת הזכר לקריאת הנקבה על ידי גובה הצליל.
הקלאו ניזון מפירות המכילים שומנים וסוכר, חרקים, לטאות, מיני דגן, גוזלים, נחשים וזוחלים למיניהם, אותם הוא מחפש בצמרות העצים ועל האדמה. בעת עונת הקינון, כשהנקבה מרותקת לעץ, הנחשים הם אויביו של הקלאו, אך בכל זמן אחר הם מזונו. לאחר האכילה, הקלאו מקיא חלקי מזון לא אכילים כגון עצמות.
פירות הפיקוס התאימו את עצמם לקלאויים ולאחר שהקלאו אוכל אותם, הזרעים יוצאים בלשלשת של הקלאו, צומחים כשהלשלשת משמשת להם כדשן, וכך מתפשטים ברחבי היער; בכך הקלאו מייעל מאוד את הפצת הפיקוס ברחבי היער והפצת הפיקוסים אף תלויה בו. פירות הפיקוס גם מהווים רוב מוחץ בתזונתו של הקלאו, ולעיתים, הקלאו אוכל יותר מ-150 פירות של פיקוס בארוחה אחת. הקלאו עשוי לחצות קילומטרים רבים בחיפוש אחר מזון. הקלאויים עשויים לריב עם מינים אחרים בעת התגודדות על מקומות אכילה. לעיתים הקלאויים אוכלים ביחד בקבוצה של כ-200 פרטים, המתגודדים יחד על עצי פרי. פולשים המתקרבים אל עצי הפרי שקלאויים מתגודדים בהם מוזהרים בקריאות. אם הם לא מתרחקים, הקלאויים תוקפים אותם.
תזונתו של הקלאו אומנם מורכבת בעיקר מפיקוסים, אך בכל אזור מחיה לקלאויים יש העדפות מזון שונות במקצת: בהודו, הפיקוס מהווה 73% מתזונתו הכוללת של הקלאו.
בלטאות הקלאו מטפל באופן מיוחד; הוא תופס את הלטאה, מכה אותה בעץ, וכך מרכך את הבשר.
הקלאויים טריטוריאליים - בעונת הקינון הטריטוריה של הזוג יכול להגיע לרדיוס של כ-100 מטר מסביב לקן.
לקראת רדת הערב הקלאויים מתאספים על מספר ענפים ולנים בקבוצות. בזמן השינה הראש מופנה כלפי מעלה בזווית.
הקלאו רעשני מאוד במעופו והרעש יכול להגיע למרחק של קילומטר ממקום הלהקה, מפני שהמרווחים בין נוצה לנוצה בכנפיו גדולים יותר מאשר אצל רוב הציפורים; הרוח עוברת דרכם וכך הם משמיעים רעש זה. הקלאו מורח לעיתים שמן מבלוטה מיוחדת על חלקים שונים בגופו, וכתוצאה מכך הצבע של המקום שבו הקלאו מרח את השמן נעשה צהוב. גם הצבע הצהוב במקורו, בצווארו ובנקודות שונות בכנף של הקלאו נגרמים כתוצאה מהשמן.
הקלאו בדרך כלל חי בחופת יער הגשם, בדרך כלל בעצים שגובהם עולה על 20 מ'. לעיתים רחוקות נראה מקפץ על עלי העצים.
התנהגות > קינון

הקלאויים מונוגמיים. הרבייה של הקלאויים הבכירים מתרחשת ברוב תחומי התפוצה שלו בחודשים ינואר-פברואר, אך בהרי ההימלאיה היא מתרחשת בחודשים מרץ-אפריל. עונת הרבייה אצל הקלאויים מתרחשת פעם בשנה בחודשים פברואר-מאי. בעונת החיזור, הזכרים משתמשים בקסדה שלהם לקרבות חזותיים שמטרתם למשוך את תשומת לבה של הנקבה. בנוסף לכך, הם מבצעים תרגילי אקרובטיקה באוויר. בעונת הקינון זוגות משוחחים זה עם זה באמצעות קריאות.
הקן של הקלאו נמצא גבוה בין העצים- בגובה של כ-30 מטר. הרבייה אצל הקלאויים ייחודית: הנקבה כולאת את עצמה בקן. ופתח הקן מכוסה בעזרת צואתם וכדורי בוץ ורוק מפיהם של בני הזוג או פירות רכים כמו בננות, ויש רק פתח קטן שמיועד להעברת אוכל, הוצאת צואה ותקיפת פולשים. התנהגות זו מגינה על המשפחה המחודשת ועל הביצים מהאויבים שלה (נחשים וכדומה); בזמן שהאויב מתקרב, הנקבה מנקרת אותו בחוזקה מבפנים דרך החור הקטן. נוסף לכך, החור גם משמש כמתקן להוצאת צואה. בעונת הקינון הצואה הקרובה לקן יכולה לשמש סימן להימצאו, ולכן נקבת הקלאו הולכת לאחור, מרימה את הזנב ומתיזה את צואתה רחוק ככל האפשר מהקן דרך החור. מחוץ לחור יש חרקים שאוכלים את שאריות המזון ואת שאריות הצואה.
לאחר ההטלה נושרות הנוצות מהנקבה אט-אט, ולתקופה מסוימת לאחר מכן היא לא יכולה לעוף; הנשירה גם מותירה את הנקבה, עד לצמיחת הנוצות מחדש, חדגונית-בצבע חום. הנקבה מטילה 1–4 ביצים. היא דוגרת על ביציה כ-7 שבועות. בזמן הדגירה הזכר נותן לנקבה 18–20 מנות מזון ביום. הגוזלים מואכלים בידי הזכר בעוד הנקבה והגוזלים כלואים בפנים. לאחר חמישה שבועות הנקבה יוצאת מהקן והגוזלים כולאים את עצמם, כמו שאימם עשתה לפניהם. כעת הזכר והנקבה מאכילים את הגוזלים ביחד. לאחר עשרה שבועות, הקלאויים הצעירים פורצים את המחסום ומשתחררים מהקן. הזוג משתמש באותו חור בעץ מדי שנה.
בתרבות

הקלאו מאוד מכובד בתרבות של השבטים המקומיים ומוזכר בכמה מאגדותיהם. בני נפאל מכנים אותו בתואר הכבוד "banrao" - "מלך היער". אצל כמה מהם, נחשבים המקור והראש כקמעות והבשר כמרפא למחלות שונות. במזרח הודו, בני השבטים מעטרים עצמם בנוצותיהם ובחלקים מראשם, ממקורם ומקסדתם של הקלאויים. בני שבט הנאגה רוקדים עם הנוצות של הקלאו. הקלאו הבכיר "וויליאם" הוא הסמל של "האגודה להיסטוריה של הטבע" בבומביי. הקלאו הבכיר מופיע גם על הדגל של אזור צ'ין בבורמה.
שימור

על אף שלא היו שינויים רבים באזורי תפוצתו של הקלאו, נצפתה בעשר השנים האחרונות ירידה באוכלוסיית הקלאויים הבכירים עקב הרס אזורי מחיה (כריתת יערות וכדומה) וציד בלתי חוקי. מסיבות אלו הקלאו הוגדר במצב שימור NT (קרוב לסיכון) ברשימה האדומה של IUCN.
אחת מסיבות הציד הבלתי-חוקי היא למטרות טקסים, קמיעות וכדומה. בצפון הודו ובורנאו מקורו וראשו של הקלאו משמשים לטקסים, נוצותיו נחשבות כקישוט ובשרו נחשב למרפא מיני מחלות ונגעים. כיום נעשים מאמצי שימור למניעת ציד זה, כמו חלוקת נוצות מפרטים מתים שבשבי. סכנה נוספת היא לכידת הקלאו וכליאתו בשבי.
מאמצי השימור מכילים חלוקת נוצות קלאו מפרטים מתים שבשבי (כפי שהוזכר לעיל), מאמצי שימור על עצי התאנה ואף תשלום נאה למקומיים שלא כורתים עצים או הורגים את הקלאו.
גלריה

זכר הקלאו הבכיר עם מקור פתוח
זכר הקלאו הבכיר במעוף
זכר הקלאו הבכיר
נקבת הקלאו הבכיר ליד חור בעץ-סינגפור
לקריאה נוספת

דייוויד אטנבורו, חיי הציפורים, הוצאת מודן, 2003.
אלסטר פותרגיל, עולם מופלא, הוצאת כנרת, 2007.
הערות שוליים

↑  קלאו בכיר באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  סרטי "חיי הציפורים" (The life of birds)-סרט מספר שמונה- "מה דרוש לביצה?" ו[(The Demands of the Egg)
↑  אתר גן החיות של סנט לואיס
קרנף הודי

| קרנף הודי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מפריטי פרסה
משפחה:: קרנפיים
סוג:: קרנף אסייתי
מין:: קרנף הודי
שם מדעי
 Rhinoceros unicornis ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


קרנף באסאם.
קרנף הודי (שם מדעי: Rhinoceros unicornis) הוא יונק גדול, בן למשפחת הקרנפיים, שנפוץ במדינת אסאם שבהודו, בבהוטן וגם בשפלת הטראי בנפאל. הוא חי באדמות המרעה וביערות למרגלות הרי ההימאליה. בעבר היה מין זה נפוץ גם באזורי מיאנמר, פקיסטן ובנגלדש.
הקרנף ההודי יכול לרוץ במהירות של 55 קילומטר לשעה למשך זמן קצר, והוא ניחן ביכולת שחייה מעולה. חושי השמיעה והריח שלו מפותחים, אך ראייתו חלשה יחסית. משך חייו בטבע 30–40 שנה.
מבנה גוף

הקרנף ההודי הוא בעל עור חום-כסוף עבה למדי היוצר קפלי ענק על גופו. רגליו הקדמיות וכתפיו מכוסות בבליטות דמויות-יבלת. שער גופו דליל מאוד. קרנף זה קטן משני הקרנפים האפריקנים אך גבוה מהם. גודל גופו זהה לזה של הקרנף רחב-השפה. הקרנף ההודי הוא החיה השנייה בגודלה ביבשת אסיה, אחרי המין פיל אסייתי. זכרים גדולים יותר מהנקבות. פרטים בוגרים שוקלים בין 1,800 ל-2,700 ק"ג, גובהם נע בין 1.70 ל-2 מטר ואורכם 3 עד 3.8 מטר. לקרנף ההודי יש קרן אחת, הקיימת אצל בוגרי שני הזוויגים, המתחילה לצמוח בהגיע הקרנף לגיל שנה. הקרן, בדומה לציפורניו של אדם, מורכבת מקרטין והיא מגיעה לאורך של 20 עד 60 ס"מ.
התנהגות

הקרנפים ההודים חיים בערבות גבוהות וביערות הסמוכים לגדות נהר. בשל אובדן בתי גידול, הם נאלצו לחיות יותר ויותר באדמות מעובדות. הם יצורים החיים בגפם, עם שני יוצאים מן הכלל: אמהות לוולדים וזוגות שמתעתדים להזדווג. אף על פי כן, לפעמים ניתן למצוא מספר קרנפים הודים מתקהלים באזורי רחצה. במשך חייהם הזכרים חיים באזור של 2–8 קילומטרים רבועים, ולעיתים קרובות תחומי חייהם של קרנפים שונים חופפים זה את זה. זכרים דומיננטיים מאפשרים לזכרים אחרים לעבור בנחלתם, למעט בתקופת הייחום, בה עלולים לפרוץ קרבות מרים. הם פעילי-יום, ואת השעות החמות של היום הם מבלים בהשתשכשכות באגמים, נהרות ושלוליות גדולות על מנת להתקרר. הם שחיינים טובים להפליא. עד עתה, התגלו 10 סוגי קולות שהם מסוגלים להפיק.
תזונתו של הקרנף ההודי כוללת עשבים, עלים, צמחים מימיים ופירות. לרוב, הם אוכלים בשעות הבוקר והערב, עת הם משתמשים בשפתם על מנת לאחוז במזונם וללחך אותו.
אויביהם הטבעיים מועטים במספר. האויב העיקרי שלהם פרט לאדם, הוא הטיגריס. טיגריסים הורגים לעיתים קרנפים צעירים שנותרו בלי השגחה, אולם קרנפים בוגרים פגיעים פחות בשל גודלם העצום ו"כלי הנשק" שלהם. עם זאת, מתועד מקרה אחד של טיגריס שהרג נקבה בוגרת של קרנף הודי ומקרים נוספים על טיגריסים שהרגו נקבה בהיריון קשה. מקרים כאלו נדירים ביותר, ובדרך-כלל הטיגריס לא יעז לתקוף קרנף הודי בוגר. לעיתים גם פילים הודים זכרים שופעי טסטוסטרון יהרגו קרנפים אך מדובר במקרים נדירים.
תפוצה

בעבר, הקרנף ההודי היה נפוץ באזורים מפקיסטן ועד מיאנמר, וייתכן אף כי גילה נוכחות בסין. השפעת האדם הביאה לכך שתחום תפוצתו הצטמצם, וכיום הוא חי באוכלוסיות קטנות בלבד בהודו ובנפאל.
תפוצה > אוכלוסייה ואיומים

הקרנף ההודי הוא הצלחה גדולה של מאמצי שימור. בתחילת המאה ה-20 נותרו רק כ-100 פרטים, וכיום אוכלוסייתם גדלה, אולם היא עדיין נתונה בסכנה. הקרנף ההודי ניצוד באופן בלתי-חוקי לצורך קרנו, שכן מספר תרבויות במזרח אסיה מאמינות שיש לקרן עוצמה ויכולות ריפוי. מחירה של קרנו של קרנף הודי האמיר לעשרות אלפי דולרים בתחילת שנות ה-90, עד שהגיע לשיא של 60,000 דולר ב-1991. איום נוסף על הקרנף ההודי הוא אובדן בתי גידול. נכון לשנת 2005 המין נתון בסכנה, וקיימים כ-2,400 פרטים, כאשר הרוב הגדול חיים בקזירנגה ומקצתם בשני פארקים לאומיים נוספים בצפון-מזרח הודו.
ממשלות הודו ונפאל קידמו רבות את מאמצי השימור של הקרנף ההודי, בעידודה של הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF). ניתן למצוא אותו בעיקר בפארק הלאומי קזירנגה ובפארק הלאומי צ'יטוואן, וכן עשרות בודדות בפארקים נוספים במורדות ההימאליה, במדינות ההודיות אסאם, בנגל המערבית ואוטר פרדש.
מגמות דמוגרפיות של אוכלוסיית הקרנף ההודי:
| שנה | סך-הכול | הודו | נפאל |
| --- | --- | --- | --- |
| 1910 | 100 | - | - |
| 1952 | 350 | 300 | 50 |
| 1958 | 700 | 400 | 300 |
| 1963 | 600 | - | - |
| 1964 | 625 | 440 | 185 |
| 1966 | 740 | 575 | 165 |
| 1968 | 680 | - | - |
| 1971 | 630 | - | - |
| 1983 | 1,000 | - | - |
| 1984 | 1,500 | - | - |
| 1986 | 1,711 | 1,334 | 377 |
| 1987 | 1,700 | - | - |
| 1990 | 1,700 | - | - |
| 1994 | 1,900 | - | - |
| 1995 | 2,135 | 1,600 | 535 |
| 1997 | 2,095 | - | - |
| 1998 | 2,100 | - | - |
| 2000 | 2,500 | - | - |
| 2002 | 2,500 | - | - |
| 2005 | 2,400 | - | - |
גלריה

קרנף בתוך הפארק הלאומי קזירנגה
קרנף במבט לפנים בהסתערות
קרנפים בפארק הלאומי צ'יטוואן
רבייה

זכרים יכולים להזדווג מגיל תשע, והנקבות מגיעות לבגרות מינית כבר בגיל חמש. ולדותיהם הראשונים מגיחים לאוויר העולם בסביבות גיל שש עד שמונה שנים. כאשר הנקבה נכנסת לעונת הייחום, היא שורקת לזכרים על-מנת שיידעו שהיא מוכנה להזדווג. בזמן עונת הייחום קרבות קשים פורצים בין הזכרים על הזכות להזדווג עם הנקבות. בניגוד לקרנפים אחרים, הקרנף ההודי משתמש בשיניו התחתונות החדות בזמן הקרב, שעלול לעיתים להסתיים במוות. תקופת העיבור היא בת 16 חודשים. הילודים נגמלים מיניקה בתום תקופה של 18 חודשים לאחר הלידה. נקבה מסוגלת להמליט וולד בודד כל שלוש שנים לערך. האמהות דואגות לצאצאיהן ומגינות עליהם, וכך הקרנף הצעיר נשאר בקרבת אימו במשך מספר שנים. עם לידתו של קרנף צעיר חדש, האם מבריחה ומגרשת את צאצאה הקודם, אם כי במקרים רבים נשאר הגור הבוגר עם אימו לעוד שנה או שנתיים גם לאחר השגר הבא.
הערות שוליים

↑  קרנף הודי באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2  Indian Rhinoceros, באתר ארגון גני החיות והאקווריומים העולמי
↑  הבורסה מתקרנפת: האם האג"ח האלה יצילו את חיות הבר?, באתר וואלה, 7 במאי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551457405171  LCCN: sh92001361 
מגמות דמוגרפיות של אוכלוסיית הקרנף ההודי
ההדפס "קרנף" מאת אלברכט דירר