stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפנתרים השחורים
פעולות המדינה בעקבות פעילות התנועה

ימים לאחר הקמת התנועה, קרא מפכ"ל המשטרה פנחס קופל להקמת גוף ממשלתי שיטפל בעבריינות הנוער של הפנתרים השחורים. גוף כזה אכן הוקם לאחר כמה ימים בראשותו של ראש עיריית ירושלים טדי קולק. בנוסף, באותם ימים חששו אנשי משטרה כי האירועים בירושלים יתפתחו בצורה דומה לאירועי ואדי סליב. כאשר התנועה הכריזה על כוונתה לקיים הפגנה גדולה בירושלים בתחילת מרץ 1971, הודיעה גולדה מאיר כי תעביר תקציבים לשיפור תנאי המחיה בשכונות העוני בירושלים אשר הפכו "לחממה לגידול עבריינים צעירים".
לאחר ההפגנה ב-2 במרץ 1971 החליטה גולדה באפריל על הקמת "ועדת ראש הממשלה לילדים ולבני נוער במצוקה", אשר נועדה לטפל בבעיות שהעלו אנשי התנועה. הוועדה הציגה את מסקנותיה בדו"ח שהוגש לממשלה ביוני 1973. מסקנות ועדת הבדיקה העלו כי שכבות רבות באוכלוסייה הופלו, והדגישו את הצורך במתן שירותים חברתיים בישראל. בעקבות כך, הוגדלו באופן משמעותי תקציבי המשרדים שעסקו בעניינים חברתיים. כספים רבים הופנו לטיפול בשכבות המוחלשות. מלחמת יום הכיפורים שבאה לאחר האירועים העלתה בחזרה את נושא הביטחון לראש סדר העדיפויות של הממשלה והמשאבים שהוקצו בעקבות המלצות הוועדה הופנו לצורכי הביטחון. עם זאת, הוועדה הובילה לצעדי ממשלה כגון ביטוח אבטלה, קצבאות ילדים, ותוכנית ביטוח נכות.
כעבור עשרות שנים, ב-2007, התברר כי אחד מחמשת מנהיגי התנועה שהשתתפו בפגישה עם גולדה מאיר היה סוכן של המשטרה. יעקב אלבז, שהיה עבריין מוכר למשטרה, גויס בפברואר 1971 כסוכן ומודיע משטרתי בשורות ה"פנתרים השחורים". אלבז קיבל תשלום על שירותיו, והמשטרה אף העלימה עין מפעילותו כסרסור. לדברי רפ"ק אברהם תורג'מן, מגייסו של אלבז, הוא חשש שתנועת "הפנתרים השחורים" תפעל באלימות כמו התנועה האמריקאית בעלת השם הזהה, ולכן רצה להיות מעודכן במעשיה. ייחודו של אלבז היה שלא היה פעיל זוטר אלא אחד מראשי התנועה, ובשלב מסוים אף נבחר ליו"ר הארגון. לדברי כוכבי שמש, עמיתו בהנהגת "הפנתרים השחורים", אלבז הוא שהוביל את התנועה למאבקים אלימים, סיפק בעצמו חזיזים ורימוני עשן, ושימש למעשה כפרובוקטור של המשטרה.
מורשת > תיעוד קולנועי

בשנת 2002 יצא סרט תיעודי המקיף את התנהלות הפנתרים השחורים, "שמעת על הפנתרים?", החל מהקמתה דרך האנשים המרכזיים של התנועה, שהתלוו לבמאי הסרט ניסים מוסק, שצילם ותיעד את הרקע להקמת התנועה מראשיתה בשנת 1971, והאנשים שהביאו לתודעתה ביניהם: סעדיה מרציאנו, כוכבי שמש וצ'רלי ביטון, בחיפוש אחר חברי התנועה המרכזיים שחלקם לא נראו מאז אותם ימים של ההפגנות ופעילות התנועה, בסרט משולבים קטעים מתוך סרטו הראשון של מוסק, "שמעת על הפנתרים, אדון משה?" שלא נראו מעולם. הסרט המקורי נחשב לתיעוד הקולנועי היחיד של הפנתרים השחורים בתקופה בה החלה חודרת לתודעת הציבור בישראל המחאה החברתית של בני הנוער משכונות המצוקה בירושלים. העותק היחיד של הסרט נעלם מבין חפציו של ביטון כאשר היה בדרכו לסבב הרצאות בסקנדינביה. הנגטיב נמצא מחדש כ-30 שנים מאוחר יותר בארכיון סינמטק ירושלים.
הסרט זכה בפסטיבל חיפה באותה שנה בפרס הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה לפיתוח תסריט. הוא שודר בשני חלקים, במהלך שנת 2003 בהפקת הערוץ הראשון של רשות השידור. לדעת מבקרים, מציאת התיעוד המקורי אפשרה יצירת נרטיב חדש ומתחרה לנרטיב הממסדי, שהכתיב את התדמית השלילית שנוצרה לפנתרים, כך התאפשרה דחיקת הנושאים החשובים שהעלו אל מחוץ לסדר היום הלאומי. מירנדה לב כתבה על הסרט שתפקידה של המצלמה הוא לאפשר דין וחשבון שכן המצלמה "פעלה ופועלת כנגד העלמת העקבות, ההתכחשות וההתעלמות".
ב-2003 יצר סמי שלום שטרית את הסרט "הפנתרים השחורים מדברים" ביחד עם אלי חמו. בסרט הם ניתחו את מאבקם של הפנתרים השחורים כרצף של "מרד מזרחי" המתחיל בהתקוממות בואדי סאליב בחיפה ב-1959, עבור במאבקם של הפנתרים השחורים ועד לשנות ה-2000. המאבק נמשך באמצעות ארגונים שונים וסוגי שיח חדשים.
מורשת > הנצחה

במסגרת פרויקט אמנותי של קבוצת "מוסללה" שנערך ב-2011 בשיתוף מנהל קהילתי מוסררה לציון 40 שנים לתחילתו של המאבק, הודבקו על שתי סמטאות חסרות שם בשכונה שלטים עם השמות דרך הפנתרים השחורים וסמטת הם לא נחמדים.
בשנת 2023 החליטה עיריית ירושלים על קריאת רחוב בשכונת מוסררה בשם ״רחוב הפנתרים השחורים״.
מורשת > דור ההמשך בפוליטיקה

בשנת 2008 הקימו קבוצה של פעילים חברתיים בירושלים, בראשותה של איילה סבאג (אחותו של סעדיה מרציאנו, ממייסדיה הראשונים של התנועה), מפלגה חדשה בשם "הפנתרים השחורים מודל 2008", שהודיעה על כוונתה להתמודד בבחירות לעיריית ירושלים. שורה של משוררים ואמנים הביעו את תמיכתם בהקמתה המחודשת של התנועה. אולם, התנועה הצליחה לגייס רק עשרת-אלפים שקלים מתוך העירבון הכספי על סך עשרים-ושלושה אלף שקלים הדרוש לשם התמודדות בבחירות, ולבסוף לא התמודדה בהן.
כהמשך של המחאה החברתית בישראל 2011, ובמטרה לצמצם את הפערים החברתיים-כלכליים ולקדם שוויון, החלה בשנת 2012 פעילות של אנשי שכונות ופריפריה מרחבי הארץ תחת הכינוי "הלא נחמדים". הלא נחמדים פועלים באמצעות הפגנות וצעדות נגד הפערים הכלכליים ולמען מדינת רווחה.
התנועה הציגה את ערכיה כמזוהים עם השמאל אך לאחר התפרקותה וכניסת מנהיגיה לפוליטיקה הארצית התחילו יותר ויותר חבריה להביע דעות ימין. מהפך 1977 הוכיח את דעותיהם הימניות של הציבור המזרחי, הסכמי אוסלו, גלי הטרור שבאו בעקבותיהם והאינתיפאדה השנייה חיזקו היטב את דעות אלה.
ראו גם

נעמי קיס
אירועי ואדי סאליב
לקריאה נוספת

מנחם הופנונג, מחאה וחמאה: השפעת הפגנות הפנתרים השחורים על הקצאות לצורכי חברה ורווחה, שריגים: הוצאת נבו, 2006.
סמי שלום שטרית, המאבק המזרחי בישראל: בין דיכוי לשחרור, בין הזדהות לאלטרנטיבה 2003-1948, תל אביב: עם עובד, תשס"ד 2004.
ניצה אראל, מצפן - המצפון והפנטזיה, רסלינג, 2010; פרק 5, 'הפנתרים השחורים', עמ' 183–193.
Asaf Elia-Shalev, Israel's Black Panthers, The Radicals who Punctured a Nation's Founding Myth, University of California Press, 2024
לקריאה נוספת > מאמרים

דבורה ברנשטיין, הפנתרים השחורים: קונפליקט ומחאה בחברה הישראלית, בתוך: מגמות, כרך כ"ה, 1979, עמ' 65–80.
דבורה ברנשטיין, הפנתרים השחורים כתנועת מחאה: קריאת תגר למדינה ולסדריה, בתוך: צבי צמרת, חנה יבלונקה, (עורכים), העשור השלישי: תשכ"ח-תשל"ח, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2008.
טלי לב, יהודה שנהב, כינונו של האויב מבפנים: הפנתרים השחורים כמושא של פאניקה מוסרית, סוציולוגיה ישראלית 12 (1), 2010, עמ' 135–158.
אינס אליאס, במוסררה חוגגים 50 שנה לתנועת הפנתרים השחורים באשכול תערוכות
ביאורים

↑  סימנה של התנועה להצבעה בקלפי היה האות "זין". על כך ראו בכרזה שפורסמה על ידי מכון גנזים בבלוג שלו, ומתוך ארכיונו של פוצ'ו המופקד שם. לצפייה בכרזה ראו כאן.
מוזיאון ברוקה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גלריה 
 על שם:  הגשר 
 כתובת:  דאהלם 
 מיקום:  שטגליץ-צלנדורף 
 מדינה:  גרמניה 
 מפעיל:  הסנאט של ברלין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1967
 תאריך פתיחה רשמי:  15 בספטמבר 1967 
 אדריכל:  Werner Düttmann 
 
 קואורדינטות:  52°28′01″N 13°16′25″E﻿ / ﻿52.4669°N 13.2736°E﻿ / 52.4669; 13.2736
 www.bruecke-museum.de
  (למפת ברלין מוגדלת) מוזיאון ברוקה(למפת ברלין רגילה) מוזיאון ברוקה he
 
מוזיאון ברוקה (בגרמנית: Brücke-Museum) בברלין הוא המוזיאון המחזיק באוסף הגדול ביותר בעולם של יצירות חברי קבוצת הגשר "(Die Brücke)", תנועה אקספרסיוניסטית גרמנית שפעלה בראשית המאה ה-20.
אוספים

המוזיאון, שנפתח בשנת 1967, מציג כ-400 ציורים ופסלים, וכן אלפי רישומים, צבעי מים והדפסים מאת חברי הגשר, תנועה שנוסדה בשנת 1905 בדרזדן. האוסף כולל תרומה של הצייר קרל שמידט-רוטלוף למדינת ברלין, ותרומה מאוחרת יותר של אריך הקל, הכוללת יצירות מפתח משנותיה הראשונות של התנועה.
בשנת 2006 הוחזרה היצירה סצנת רחוב ברלינאית (1913) מאת ארנסט לודוויג קירכנר, שהוצגה במוזיאון מאז 1980, ליורשי משפחה יהודית שהחזיקה בה לפני מלחמת העולם השנייה. בשנת 2024 הגיע המוזיאון להסכם עם יורשיו של סוחר האמנות היהודי ויקטור ולרשטיין, שנאלץ למכור את היצירה "אריך הקל ואוטו מולר משחקים שחמט" (1913) מעשה ידי קירכנר לאחר שנמלט מגרמניה הנאצית. באותה שנה החזיר המוזיאון את רישומו של מקס פכשטיין "שתי רקדניות" (1910) ליורשי הכלכלן הגרמני הנס היימן, שתבעו את החזרת היצירה לראשונה בשנת 2016.
תערוכות

בשנת 2012 השאיל מוזיאון ברוקה חלק ניכר מאוספו – למעלה מ-120 ציורים, רישומים והדפסי עץ – למוזיאון גרנובל (אנ') שבצרפת.
מִקוּם

המוזיאון ממוקם בסביבה טבעית פסטורלית בשכונת דאהלם שבברלין, לא רחוק מהסטודיו לשעבר של הפסל ארנו ברקר. המוזיאון עוסק במחקר של יצירות חברי קבוצת "הגשר", סביבתם התרבותית בראשית המאה ה-20 ובני זמנם. התצוגה כוללת מבחר מתחלף מיצירות האוסף לצד תערוכות מתחלפות של יצירות בהשאלה.
הערות שוליים

↑  Carol Vogel (29 July 2006), Germany Returns A Kirchner Painting New York Times.
↑  Catherine Hickley (4 June 2024), Berlin’s Brücke Museum settles with the heirs of a Jewish collector on Kirchner painting The Art Newspaper.
↑  Angelica Villa (6 August 2024), Berlin’s Brücke Museum Returns Drawing to Heirs of German Owner ARTnews.
↑  "Forschung" תבנית:In lang. Brücke-Museum. Retrieved 24 December 2019.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259288105171  PLWABN: 9811405900005606  BIBSYS: 90924095  BnF: cb12044930n (data)  CANTIC: a11548101  CiNii: DA0636613X  GND: 2006007-5  ISNI: 0000 0001 2337 1451  LCCN: n79060020  LNB: 000133707  NKC: xx0215784  RERO: 02-A005458789  SUDOC: 028659511  ULAN: 500308097  VIAF: 129694437   WorldCat (עם VIAF): 129694437 
ארנסט לודוויג קירשנר : בגן בית הקפה (בגרמנית: Im Cafégarten, 1914)
ארנסט לודוויג קירשנר: אישה עירומה מסרקת את שערה (בגרמנית: Sich kämmender Akt, 1913)
מוזיאון בית ג'יין אוסטן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים שהוסב למוזיאון, מוזיאון עצמאי 
 על שם:  ג'יין אוסטן 
 כתובת:  Winchester Road, Chawton GU34 1SD 
 מיקום:  צ'וטון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 
 קואורדינטות:  51°07′59″N 0°59′20″W﻿ / ﻿51.1331°N 0.989°W﻿ / 51.1331; -0.989
 אתר רשמי
 he
 
מוזיאון בית ג'יין אוסטן הוא מוזיאון קטן הממוקם בכפר צ'וטון, ליד העיירה אלטון במחוז המפשייר, אנגליה. זהו מוזיאון המוקדש לביתה של סופרת, השוכן בבית מן המאה ה-17 (המכונה באופן בלתי רשמי "קוטג' צ'וטון"), שבו חיה הסופרת ג'יין אוסטן בשמונה השנים האחרונות לחייה. בתקופה זו כתבה, ערכה והכינה לפרסום את ששת רומניה המפורסמים וכן את קטע הרומן הבלתי גמור סנדיטון. המבנה הוכרז כבניין לשימור מדרגה I מאז שנת 1963.
בית ג'יין אוסטן

הבית שימש בעבר למגוריהם של חקלאים מקומיים ובין השנים 1781–1787 פעל בו בית מרזח בשם "האכסניה החדשה" (The New Inn). במקום התרחשו שני מקרי רצח, ולאחר הרצח השני הושכר הבית על ידי אדוארד אוסטן נייט, אחיה של ג'יין אוסטן, לבייליף שלו, ברידג'ר סיוורד.
בהמשך, אפשר אדוארד אוסטן נייט לאמו ולאחיותיו להתגורר בבית, על מנת להעניק להן מגורים קבועים. ג'יין אוסטן התגוררה שם יחד עם אמה, אחותה קסנדרה אוסטן וחברת המשפחה הוותיקה מרתה לויד מ-7 ביולי 1809 ועד מאי 1817. אז עברה לעיר וינצ'סטר בשל מצבה הבריאותי, כדי להיות קרובה לרופא שלה. היא נפטרה בוינצ'סטר ב-18 ביולי 1817. אמה ואחותה המשיכו להתגורר בבית עד לפטירתן בשנים 1827 ו-1845 בהתאמה.
כשעברה אוסטן לצ'וטון, היו לה שלושה רומנים שהשלימה בכתב יד ראשוני: תבונה ורגישות, גאווה ודעה קדומה ומנזר נורת'אנגר. היא ערכה אותם בבית זה והכינה אותם לפרסום. בנוסף, כאן כתבה את פארק מנספילד, אמה ו-הטיית לב.
מוזיאון

לאחר מותה של קסנדרה אוסטן, חולק הבית לדירות קטנות ששימשו פועלים, ולפני תחילת המאה ה-20 הפך חלק מהמבנה למועדון עובדים. יתרת המבנה חולקה לקוטג'ים לעובדי האחוזה ונקראה "פטי ג'ונס" ו"קוטג' צ'וטון".
מוזיאון ביתה של ג'יין אוסטן נוסד בשנת 1947, ועד שנת 2014 נוהל על ידי קרן הזיכרון לג'יין אוסטן. בשנת 1948 נמכר הבית על ידי אדוארד נייט לתומאס אדוארד קרפנטר תמורת 3,000 ליש"ט (שווי משוער של 137,791 ליש"ט בשנת 2025). בשנת 1949 נמסר הבית בנאמנות לזכר בנו של קרפנטר, סגן פיליפ ג'ון קרפנטר מהגדוד הראשון של רגימנט סארי המזרחי, שנהרג בקרב בטראסימנה שבאיטליה ב-30 ביוני 1944, בגיל 22.
המוזיאון נפתח לציבור ביולי 1949, וכיום מבקרים בו כ-40,000 איש בשנה. כיום הוא מנוהל על ידי עמותת Jane Austen's House Museum CIO, ארגון צדקה רשום שמטרתו "קידום החינוך, ובפרט לימוד הספרות האנגלית, ובמיוחד יצירותיה של ג'יין אוסטן" (מספר עמותה: 1156458).
באוסף המוזיאון ישנם שמונה-עשר ספרי מוזיקה שהיו בבעלות ג'יין אוסטן, הכוללים יצירות שהועתקו בכתב ידה. בנוסף, בין הרהיטים המוצגים במוזיאון ניתן למצוא פסנתר Muzio Clementi משנת 1813, הדומה לפסנתר שבו ניגנה אוסטן, ושולחן כתיבה עם מדפי ספרים בסגנון הפלוויט (Hepplewhite), המכיל מספר מכתביה וכתביה. במוזיאון יש גם אוסף של פריטים ורהיטים נוספים של משפחת אוסטן.
המוזיאון מחזיק בשלוש יצירות התכשיטים היחידות הידועות כשייכות לאוסטן: צמיד חרוזי טורקיז, צלב טופז, וטבעת מטורקיז וזהב. הטבעת נותרה במשפחתה של אוסטן עד שנמכרה בשנת 2012 במכירה פומבית לזמרת האמריקאית קלי קלרקסון. הממשלה הבריטית הטילה איסור ייצוא על הטבעת בשל חשיבותה ההיסטורית, ולבסוף רכש המוזיאון את הטבעת לפני המועד האחרון בעזרת תרומה אנונימית של 100,000 ליש"ט. הטבעת הוצגה לציבור בפברואר 2014.
מוזיאון נערכים אירועים קבועים שנועדו להעמיק את ההערכה ליצירתה של ג'יין אוסטן ולעודד סופרים חדשים. מתקיימים גם קונצרטים בפסנתר Clementi והופעות המבוססות על יצירותיה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Claudia L. Johnson (3 במאי 2012). Jane Austen's Cults and Cultures. University of Chicago Press. pp. 222–. ISBN 978-0-226-40205-5. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Kathryn Sutherland, Professor of English, Oxford University" (PDF).
↑  "Jane Austen Society UK : History of the Society". www.janeaustensoci.freeuk.com. אורכב מ-המקור ב-13 באפריל 2003. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "JANE AUSTEN HOUSE MUSEUM / Lt Philip John Carpenter - War Memorials Online". www.warmemorialsonline.org.uk.
↑  "Chawton House Library".
↑  "JANE AUSTEN'S HOUSE MUSEUM". UK Charity Commission. נבדק ב-29 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Wyatt, Sue, ed. (1997), The Hidden Places of Dorset, Hampshire & the Isle of Wight, Altrincham, Cheshire: M & M Publishing Ltd, ISBN 1-871815-42-8.
↑  "Jane Austen ring goes on display after Kelly Clarkson sale row". BBC News. 14 בפברואר 2014. נבדק ב-14 בפברואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 4677 5987  LCCN: nb2019000593  VIAF: 3636154741643053110004   WorldCat (עם VIAF): 3636154741643053110004 
נוֹף
כתובת על הבית של ג'יין אוסטן
מוזיאון אגון שילה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גלריה, מוזיאון 
 כתובת:  טולן 
 מיקום:  טולן 
 מדינה:  אוסטריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1990
 תאריך פתיחה רשמי:  1990 
 
 קואורדינטות:  48°19′59″N 16°03′11″E﻿ / ﻿48.3331°N 16.053°E﻿ / 48.3331; 16.053
 www.egon-schiele.eu
 he
 
אנדרטה מול המוזיאון בטולן 2011
מבט חיצוני של מוזיאון אגון שילה 2018
מבט פנימי על מוזיאון אגון שילה
מוזיאון אגון שילה בטולן על הדנובה הוא מוזיאון לאמנות חזותית במדינת אוסטריה התחתונה, המוקדש לצייר אגון שילה, שנולד בטולן בשנת 1890.
התהוות המוזיאון

בשנת 1980 החלה עיריית טולן בתכנון מוזיאון ייעודי לאגון שילה ורכשה לשם כך את בית הכלא המחוזי הישן, שנבנה בשנת 1898 והיה זקוק לשיפוץ. "החברה הבין-לאומית לאגון שילה" הייתה הגוף שהוביל את יוזמת הקמת המוזיאון.
בין השנים 1985–1990 עבר מבנה הכלא שיפוץ והתאמה למוזיאון. אחד מתאי הכלא ששומרו שוחזר כך שידמה את התא שבו הוחזק שילה במשך שלושה שבועות בשנת 1912 בבית הכלא נוילנגבאך (אנ'). המוזיאון נחנך ב-12 ביוני 1990, ביום הולדתו ה-100 של האמן.
בשנת 2011 עבר המוזיאון לניהול חברת NÖ Museum BetriebsgesmbH. לאחר עבודות שיפוץ ועיצוב מחודש נפתחה התצוגה הקבועה באפריל 2011 תחת הכותרת "אגון שילה: ראשית דרכו של האמן", והוצגה במהלך חודשי הקיץ. התערוכה מתמקדת ביצירותיו המוקדמות של שילה, בקשריו לעיר הולדתו טולן ולמדינת אוסטריה התחתונה, וכן בתחביבו לאסוף רכבות צעצוע.
תערוכות

מאז 2011 מתמקד המוזיאון בתקופה שמלידתו של שילה ועד להקמת קבוצת האמנות העצמאית שלו, "נו-קונסטגרופה", בשנת 1909. התצוגה משלימה פער בהצגת עבודותיו במוזיאונים האוסטריים ומבוססת כולה על יצירות מקוריות. היצירות מגיעות מאוספי עיריית טולן, מוזיאון אוסטריה התחתונה, וכן מאוסף פרטי נוסף. בתחילה הוצגו במוזיאון גם יצירות מאוספו של ורנר גרדיש, אחיין-רבא של שילה, אך בעקבות סכסוך עם עיריית טולן בשנת 2015 נסוג גרדיש והסיר את יצירותיו מהתצוגה.
בקומת הקרקע ובאזור המזכרות שוררת אווירה ביתית, וחדר אוצר מיוחד מוקדש מדי שנה לנושא אחר מחייו של שילה, באמצעות יצירות מקוריות. בקומה הראשונה מוצגת תערוכה המבוססת על ראיונות שקיימה החוקרת האמריקאית אלסנדרה קומיני בשנות ה-60 עם בני משפחתו וחבריו של שילה. באמצעות טכנולוגיית מציאות רבודה מתעוררות שש תחנות שונות ביצירתו של שילה לחיים בליווי קולות מקוריים.
בקומה העליונה עוצב הסטודיו של המוזיאון כך שיהיה מואר ופתוח יותר, והוא משמש לפעילויות יצירה במסגרת אירועים מיוחדים.
תערוכות > שלוחה חיצונית

בתחנת הרכבת של טולן שוחזר חדר לידתו של שילה יחד עם חדר סמוך. מאחר שאין תצלומים מקוריים של החדר, הוא רוהט ברוח התקופה. וילונות החדר שוחזרו בהשראת תצלום מדירתו של לאופולד ציהאצ'ק, דודו והאפוטרופוס של שילה. כמו כן מוצג במקום תנור החרסינה המקורי שבו שרף אביו של שילה את מניותיו בעת התקף זעם. לצד התנור מוצגים שני מיטות זוגיות עם שידות לילה תואמות, כיור רחצה, וצילומים של משפחת שילה.
החדר השני מוקדש לבני משפחתו של שילה שהיו קשורים לתחום הרכבות. כמו כן, מוצגת בו רכבת צעצוע עם דגמים משוחזרים של קרונות משלהי המאה ה-19.
תערוכות > פרס והוקרה

באוקטובר 2024 זכה המוזיאון לראשונה בתו האיכות של המוזיאונים האוסטריים.
הילרי סקולטן

הילרי ג'ין סקולטן (באנגלית: Hillary Jeanne Scholten; נולדה ב-22 בפברואר 1982) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת מישיגן. סקולטן, חברת המפלגה הדמוקרטית, היא האישה הראשונה המייצגת את מחוז הקונגרס השלישי של מישיגן בקונגרס האמריקאי.
ביוגרפיה

סקולטן גדלה בהדסונוויל (Hudsonville) שבמחוז אוטווה במישיגן. אמה, ג'ודי, הייתה מנהלת ומורה בבתי ספר אחדים בגרנד ראפידס רבתי, בעוד אביה, סקוט, היה עיתונאי לענייני ספורט בעיתון "The Grand Rapids Press". סקולטן למדה בבית הספר התיכון יוניטי כריסטיאן, והשלימה את לימודיה הגבוהים בקולג' גורדון ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מרילנד בבולטימור (אנ'). בשנים 2017-2013 הייתה סקולטן עוזרת משפטית ועורכת דין מייעצת במועצה לערעורי הגירה (BIA) של מחלקת המשפטים של ארצות הברית. בתום נשיאותו של ברק אובמה שבה לגרנד ראפידס והחלה לעבוד כעורכת דין במרכז לזכויות המהגרים במישיגן.
ביולי 2019, לקראת בחירות 2020, הכריזה סקולטן על מועמדותה לייצוג מחוז הקונגרס השלישי בבית הנבחרים של ארצות הברית. בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית נבחרה פה אחד ללא יריבים אחרים. לעומת זאת, בבחירות הכלליות הפסידה למועמד המפלגה הרפובליקנית פיטר מאייר. עם זאת, סקולטן הייתה הדמוקרטית הכי קרובה לזכייה במחוז זה מאז 1982, כאשר הרפובליקני המכהן הרולד ס. סוייר ניצח ברוב דחוק בן 51% במה שהיה אז מחוז הקונגרס החמישי. הייתה זו בנוסף הפעם השנייה בלבד מאז 1982 שדמוקרט קיבל לפחות 40% מהקולות. הישג זה הצביע על היחלשות הרפובליקנים במחוז הקונגרס השלישי.
בבחירות 2022 התמודדה סקולטן בשנית לבית הנבחרים האמריקאי. גם בבחירות אלה נבחרה ללא התנגדות בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית; תחילה נערכה להתמודדות חוזרת מול מאייר, אך מאייר הפסיד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לבן חסותו של נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ, ג'ון גיבס.
סקולטן התמודדה במחוז שהפך לתחרותי בצורה משמעותית לאחר החלוקה מחדש בבחירות 2022. גבולותיו נדחקו מערבה כדי לכסות חלק גדול מקו החוף של ימת מישיגן והעיר מַסְקִיגֶן (Muskegon). לו היה קיים בבחירות לנשיאות ב-2020, ג'ו ביידן היה זוכה בו עם 53% מהקולות, אך בפועל זכה בו דונלד טראמפ עם 51%. בבחירות הכלליות גברה סקולטן (54.9%) על גיבס (42%) ונבחרה אל הקונגרס ה-118 של ארצות הברית. היא הדמוקרטית השנייה בלבד שמייצגת את גרנד ראפידס בקונגרס מאז 1913.
הערות שוליים

↑  בריאן מקווייקר, Immigration attorney jumps into Democratic primary for 3rd Congressional District, באתר MLive‏, 8 ביולי 2019 (באנגלית)
↑  מליסה נון בורק, Democrat Scholten joins race for Amash seat in U.S. House, באתר The Detroit News‏, 8 ביולי 2019 (באנגלית)
↑  מארק רוד, The race to succeed Rep. Justin Amash heats up, באתר The Jewish Journal of Greater Los Angeles‏, 3 באוגוסט 2020 (באנגלית)
↑  בריאן מקווייקר, Hillary Scholten jumping into Democratic primary to replace Rep. Peter Meijer in Congress, באתר MLive‏, 1 בפברואר 2022 (באנגלית)
↑  דסטין דוואייר, Peter Meijer concedes to John Gibbs in Republican primary for 3rd Congressional District race, באתר Michigan Radio Newsroom‏, 3 באוגוסט 2022 (באנגלית)
↑  דייוויד ניר, Daily Kos Elections' presidential results by congressional district for 2020, באתר Daily Kos‏, 15 בנובמבר 2022 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: S001221
לאדה ניבה

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אווטוואז 
 מודל אחריו:  שברולט ניבה 
 אורך:  3,740 מ"מ 
 רוחב:  1,680 מ"מ 
 גובה:  1,640 מ"מ 
 בסיס גלגלים:  2,200 מ"מ 
 מפרט טכני
 מנוע:  PSA XUD9 A 
 
לאדה 4×4, שנקראה בעבר לאדה ניבה, היא רכב שטח, שפותח על ידי היצרן הרוסי (הסובייטי לשעבר) AvtoVAZ במיוחד לשוק הכפרי, אף על פי שמוכרים דגמים המיועדים לשימוש עירוני. זה היה רכב הייצור ההמוני הראשון בכביש והוא קודם לרכבי שטח קרוסאובר נוכחיים והיווה השראה לסוזוקי ויטארה.
בשנת 2018 אווטוואז חשפה גרסה מחודשת של הרכב שנקרא בפשטות "לאדה ארבע על ארבע".
שם

לאדה 4×4 נקראה בעבר "לאדה ניבה". שינוי השם התרחש לאחר שהמותג "ניבה" הועבר לג'נרל מוטורס, אם כי AvtoVAZ שומרת על הזכויות על השם הקירילי המקביל, "Нива".‏ הוא שווק גם כ"לאדה ספורט" באיסלנד, לאדה טייגה באוסטריה, בוגנור דיווה באורוגוואי, ולאדה קוזאק בבריטניה. מאז 2014 הוא נמכר כלאדה 4×4 ברוסיה, שם שמתחיל גם להחליף את "ניבה" בשוקי הייצוא.
זה היה גם דגם ה-VAZ הראשון, שבנוסף לשם הייצוא הקלאסי של המותג ולהחלפת המנוע, הוצג גם שם יצוא של הדגם עצמו (Niva); בדגמים הקודמים (הז'יגולי) היו רק שם הייצוא של המותג, לאדה. כמו כן, הניבה הייתה דגם ה-VAZ היחיד שהשתמש באותו שם דגם הן לשוק המקומי והן לשוק הייצוא (VAZ-2121 Niva עבור המקומי, ו-Lada Niva 1600 לייצוא); לשאר הדגמים היו שמות ייצוא שונים מהשמות המשמשים בשוק המקומי (לדוגמה, ה-VAZ-2109 ספוטניק היה לאדה סמארה 1500 לייצוא, וה-VAZ-2105 ז'יגולי, סומן כ-Lada Riva 1300 מחוץ לברית המועצות).
שברולט ניבה

GM-AvtoVAZ, מיזם משותף בין AvtoVAZ לג'נרל מוטורס, מייצר את שברולט ניבה (שכונה בעבר VAZ-2123 ניבה בשוק המקומי). הוא כולל גוף מעודכן ומנוע בנזין 1.7 ליטר עם הזרקת דלק. אף על פי שהגוף והפנים הם חדשים, הוא עדיין מבוסס על מנוע VAZ-2121 הישן, התמסורת ורוב החלקים מכניים. יכולת השטח שלו היא מופתית בהשוואה לרכבי שטח רבים מסוגו, שתוכננו לשטח טונדרה קשה.
שברולט ניבה > ניבה קונספט

באוגוסט 2014 בסלון הרכב הבינלאומי במוסקבה, חברת GM-AvtoVAZ הציגה את הדור הבא של ניבה. למכונית היה מנוע בעל הנעה ארבע גלגלית. תחילת הייצור היה צפוי להתחיל בשנת 2016, אך ל-GM לא היה עניין בדגם והוא מעולם לא הגיע לכדי ייצור סדרתי.
לאדה 4x4 ויז'ן קונספט

באוגוסט 2018 הציג AvtoVAZ את הרעיון של מכונית ניבה חדשה לחלוטין, ששמה היה "Lada 4x4 Vision Concept". תחילת הייצור הצפוי מתוכנן לשנת 2022.
בעלים בולטים

הקונה הבולט של רכב הניבה במאי 2009 היה ראש הממשלה, ולדימיר פוטין. שהחזיק ברשותו רכב אופל ובחר להחליפו בדגם ניבה, כדי לתמוך ביצרני רכב מקומיים למרות המשבר הכלכלי שפקד את המדינה, בתקופת המשבר הכלכלי העולמי (2008).
שחקן הכדורגל הסרבי אלכסנדר קולארוב קיבל רישיון ללאדה 4×4 ניבה, כפרס על כך שכבש שער במשחק נבחרתו נגד קוסטה ריקה, במהלך מונדיאל 2018 ברוסיה.
הרכבים משמשים את משטרת הפדרציה הרוסית, בעיקר באזורי ספר.
הערות שוליים

↑  Thompson, p.238.
↑  "Новая Шеви-Нива: разморозка". Autostat.ru. אורכב מ-המקור ב-14 בדצמבר 2017. נבדק ב-13 בדצמבר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Icelandic Automobile Association". Fib.is. 2011-07-21. אורכב מ-המקור ב-2013-11-10. נבדק ב-2013-12-27.
↑  Thompson, Andy. Cars of the Soviet Union (Haynes Publishing, Somerset, UK, 2008), p.239 caption.
↑  "GM-AVTOVAZ". web.archive.org. 4 בינואר 2011. נבדק ב-17 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Концепт Chevrolet NIVA нового поколения на ММАС 2014" (ברוסית). Chevrolet Media. 13 באוגוסט 2014. נבדק ב-24 באוגוסט 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Chevrolet Niva Concept debuted in Moscow". Wroom.ru. 28 באוגוסט 2014. אורכב מ-המקור ב-9 בדצמבר 2014. נבדק ב-2 בספטמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "GM suspends work on Chevrolet Niva replacement". Automotive News.
↑  https://ru.motor1.com/news/354828/novaya-lada-4x4-zhdem-minimum-do-2022-goda/
↑  Putin flaunts new Lada Niva Associated Press in Moscow, used by New Zealand Stuff.co.nz news portal, 18 May 2009.Retrieved: 4 September 2014.
↑  "Lada car reward for Serbia's match-winner Aleksandar Kolarov". The National. נבדק ב-17 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
קטגוריה:כלי רכב המיוצרים באוקראינה
שברולט ניבה
שברולט ניבה קונספט
לאדה 4x4 ויז'ן קונספט, Lada 4x4 Vision Concept
מיניבוס שקיבל תעודת סוג בשנת 2023.
מוזיאון פרנץ מארק

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  art museum, מוסד ללא כוונת רווח 
 על שם:  פרנץ מארק 
 כתובת:  Franz Marc Park 8-10, 82431 Kochel 
 מיקום:  Kochel 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1986
 תאריך פתיחה רשמי:  1986 
 
 קואורדינטות:  47°39′02″N 11°21′55″E﻿ / ﻿47.650582°N 11.36523°E﻿ / 47.650582; 11.36523
 franz-marc-museum.de
 he
 
מוזיאון פרנץ מארק הוא מוזיאון הממוקם בעיר קוכל אם זה שבבוואריה עילית, ומוקדש לצייר האקספרסיוניסטי הגרמני פרנץ מארק. המוזיאון מציג ציורים של מארק לצד יצירות של בני דורו ואמנים בולטים נוספים מן המאה ה-20, הן בתערוכות קבועות והן בתערוכות זמניות..