stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בג"ץ המרכז הרפורמי לדת ומדינה נגד שרת המשפטים
עמדות הצדדים > טענות העותרים

העתירה לבג"ץ הוגשה על ידי ארבעה ארגונים: המרכז הרפורמי לדת ומדינה – התנועה ליהדות מתקדמת בישראל, פורום תג מאיר, המטה למאבק בגזענות בישראל והאגודה לזכויות האזרח בישראל.
לטענת העותרים, הרב אליהו הפר באופן בוטה את מגבלות הביטוי אשר חלות עליו מתוקף תפקידו הציבורי כרב עיר, מגבלות שמקורן בהוראות הדין המשמעתי אשר חלות על עובדי ציבור, וכן בהוראות המשמעת הספציפיות אשר מחייבות את רבני הערים. לדברי העותרים, י התבטאויותיו של הרב חורגות מגבולות חופש הביטוי המצוי בידיו של עובד ציבור בישראל, אשר אינו דומה לאדם פרטי שהדין מתיר לו להתבטא ככל העולה על רוחו בכפוף למספר מוגבל של חריגים. שלא כמו אזרח מן השורה, עובד ציבור בכיר, כדוגמתו של רב עיר, חייב להתבטא באיפוק ובזהירות; ובפרט, חובה עליו להימנע מלומר דברי הסתה, גזענות ולשון הרע, ומלפגוע מילולית בציבורים שלמים כדוגמת ערבים, נשים, וקהילת הלהט"ב. בהתאם לכך ביקשו העותרים שבג"ץ יורה לשרת המשפטים, איילת שקד, וליועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, להעמיד את הרב אליהו לדין משמעתי.
עמדות הצדדים > טענות המשיבים

הרב אליהו טען שהעתירה מהווה ניסיון לסתימת פיות שכל תכליתו הוא לאלצו להסתיר את עמדותיו בנושאים החשובים לו ולקהלו אך ורק בשל היותו איש ציבור. בהקשר זה, טען הרב כי הוא איננו עובד ציבור כפשוטו, אלא נבחר ציבור – שכן הוא נבחר לתפקידו בהליך של בחירה דמוקרטית – ועל כן, מטבע הדברים, חופש הביטוי שמסור לו רחב מזה של עובד ציבור רגיל. יתרה מכך: הרב אליהו סבור כי תפקידו מחייבו להשמיע את עמדותיו ופרשנותו לדברי הלכה. בהמשך לעמדה עקרונית זו דחה הרב אליהו את מרבית הטענות כלפי התבטאויות ספציפיות שלו, והתנער מאחריות לתכנים בדף הפייסבוק המכונה "לשכת הרב שמואל אליהו" – שלטענתו מתופעל באופן עצמאי על ידי עובדי לשכתו, ולא על ידיו.
שרת המשפטים והיועץ המשפטי לממשלה הגנו על החלטתם שלא להעמיד את הרב אליהו לדין משמעתי. לעמדתם, החלטה זו מוצדקת ממספר טעמים. נטען כי התבטאויותיו של הרב, הגם שהן קיצוניות ומוטב היה להימנע מהן, אינן מצויות ברף המצדיק העמדה לדין משמעתי. נטען כי באשר לחלק מההתבטאויות קיים קושי ראייתי בייחוסן לרב. התבטאויותיו של הרב פורסמו בחלקן הגדול לפני שנים רבות, וכי ממילא אין טעם בהגשת קובלנה משמעתית נגד הרב מאחר שמערכת הדין המשמעתי הייחודית לרבני ערים איננה אפקטיבית.
פסק הדין

בספטמבר 2020 ניתן פסק הדין בעתירה. את חוות הדעת העיקרית בפסק הדין כתב השופט אלכס שטיין. זהו פסק דין עקרוני שהגדיר את חופש הביטוי של רבני עיר. שטיין קבע כי חלק מהתבטאויותיו של הרב אליהו מגיעות כדי עבירת משמעת לפי חוק שירותי הדת היהודיים – כל אימת שמדובר בדברים המבזים אנשים אחרים ובאמירות שלכאורה מהוות הסתה גזענית במובן הפלילי – ולפי חוק אחר, אשר אוסר על עובדי ציבור בישראל לעסוק בפעילות פוליטית. בהקשרן של התבטאויות אלה קבע שטיין כי אי-העמדת הרב אליהו לדין משמעתי, חרף כל האזהרות שקיבל, היא החלטה הלוקה בחוסר סבירות קיצוני – פגם שמחייב את קבלת העתירה.
עם זאת, שטיין נמנע מלהתערב בהחלטת מוסדות המשמעת שלא להעמיד את הרב אליהו לדין בגין התבטאויות שניתן לשייכן להבעת דעה בענייני ההלכה היהודית בפני קהלו. בעניינן של התבטאויות אלה קבע שטיין כי חופש הביטוי וחופש הדת מאפשרים לרב עיר לתת להן פומבי כחלק מתפקידו כאיש ציבור האמון על מתן שירותי דת, אשר כוללים מתן עצות והבעת דעה בענייני הלכה – כל אימת שמדובר בשיח הלכתי אשר מתקיים מבלי לחצות את הקווים האדומים של הסתה במובן הפלילי, שאותם אין לעבור בשום מקרה.
בתוך כך, שטיין הסביר את ההבדלים שבין חופש הביטוי הרחב, אשר ניתן לכל אזרח לישראל כזכות חוקתית רחבה, לבין ההגבלות המשמעותיות שהדין מטיל על יכולתם של עובדי ציבור, ובכללם רבני ערים, להתבטא בפומבי. שטיין ניתח את מעמדו הייחודי של רב עיר, אשר מצדיק הרחבה מסוימת של חופש הביטוי שלו בענייני דת והלכה, בהשוואה לעובדי ציבור אחרים, על בסיס הרציונל של "קהל שבוי".
הנשיאה אסתר חיות הסכימה עם כל רכיבי פסק דינו של שטיין, אולם היא קבעה כי לשיטתה הכללים שנקבעו בפסק הדין נגזרים מטוהר המידות של השירות הציבורי, ולא מקיומו או מהעדרו של "קהל שבוי".
השופט יצחק עמית הסכים עם דבריו של שטיין תוך הבעת הסתייגות ממתן חופש ביטוי רחב לרבני עיר באצטלה של הבעת דעה הלכתית וכן מהרציונל של "קהל שבוי".
דיון ציבורי בפסק הדין

פסק דינו של שטיין עורר ביקורת הן בחוגי הימין, אשר טענו כי הוא פגע בחופש הביטוי של הרבנים יתר על המידה, והן מחוגי השמאל, אשר טענו כי שטיין העניק הכשר לרבנים לדבר בגנות הציבור הערבי וקהילת הלהט"ב במסגרת הבעת דעה הלכתית. היו גם כאלה ששיבחו את פסק דינו של שטיין ככזה היוצר איזון נכון בין חופש הביטוי של רב עיר לבין חובותיו כעובד ציבור.
הערות שוליים

1 2  בג"ץ 7150/16 המרכז הרפורמי לדת ומדינה – התנועה ליהדות מתקדמת בישראל ואחרים נ' שרת המשפטים ואחרים, ניתן ב־21 בספטמבר 2020
↑  יעל פרידסון, קובי נחשוני, בג"ץ קבע: הרב שמואל אליהו יועמד לדין משמעתי, באתר ynet, 21 בספטמבר 2020
↑  מאת ג'לאל בנא ואורי אס‏, היועמ"ש: לחקור הרב של צפת על הסתה גזענית, באתר וואלה, 3 באוקטובר 2002
↑  יאיר אטינגר, אלי אשכנזי, ג'קי חורי, יובל יועז, כתב אישום נגד רבה של צפת בחשד להסתה לגזענות, באתר הארץ, 1 בפברואר 2006
↑  אלי אשכנזי, יבוטל האישום נגד רבה של צפת על הסתה לגזענות, באתר הארץ, 18 ביוני 2006
↑  אריה ריבקינד, דיבר נגד הערבים? הפרקליטות לא תעמיד לדין את הרב שמואל אליהו, באתר חרדים10, 18 ביולי 2017
↑    נטעאל בנדל, ‏שופטי בג"ץ נגד הרב שמואל אליהו, בעיתון מקור ראשון, 23 באוקטובר 2018
↑   נטעאל בנדל, בג"ץ הורה להעמיד לדין משמעתי את הרב שמואל אליהו בגלל התבטאויות גזעניות, באתר הארץ, 21 בספטמבר 2020
↑  במהלך הדיון בעתירה, שנמשך כארבע שנים, החליף השר אמיר אוחנה את השרה שקד, ואף הוא הוחלף על ידי השר אבי ניסנקורן
↑  יאיר אוריאל, שפטל על בג"צ הרב אליהו: "שהשופט שטיין יכתוב פסק דין כזה?! לא האמנתי מה אני קורא", באתר ערוץ 20
עטרה גרמן, ‏בג"ץ הרב אליהו: הרגע שבו אמנון לוי ובן גביר הסכימו. צפו, באתר "סרוגים", 22 בספטמבר 2020
↑   מרדכי קרמניצר, "ץ הרב אליהו מאפשר לרבנים גזענים להסית באצטלה הלכתית, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2020
 צבי בראל, לרצוח, אבל רק על פי ההלכה, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2020
↑    אילת כהנא, ‏בג"ץ נגד הרב אליהו: "התבטאויותיו חצו קו אדום", בעיתון מקור ראשון, 21 בספטמבר 2020
 יהודה יפרח, ‏גבול הטעם הטוב: פסק הדין נגד הרב אליהו סביר בהחלט, בעיתון מקור ראשון, 24 בספטמבר 2020
בג"ץ הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל נגד ממשלת ישראל

בג"ץ 769/02 הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל נ' ממשלת ישראל, שכונה בתקשורת הישראלית בג"ץ הסיכולים הממוקדים, הוא פסק דין של בג"ץ מ-14 בדצמבר 2006 שבו נקבעו התנאים שבהם מדינת ישראל רשאית לבצע סיכול ממוקד של פעילי טרור. בית המשפט דחה את טענת המדינה שקיים סטטוס של "לוחמים בלתי חוקיים", אך קבע שאזרח המשתתף בלחימה אינו נהנה מהחסינות שאזרחים זכאים לה, וניתן לפגוע בו.
דיני מלחמה

בדיני המלחמה מבחינים בין שני סטטוסים משפטיים של בני אדם: אזרח ולוחם. לכל סטטוס מתלוות זכויות וחובות:
הלוחם זכותו להילחם וזכותו להרוג לוחמים של היריב – אין להעמידו לדין על הרג לוחמי האויב בעת לחימה. לעומת זאת חל עליו איסור להפנות נשקו לאזרחים ואם יעשה כן ייחשב כפושע מלחמה. עם זאת, החייל הוא מטרה לגיטימית, כלומר מותר ללוחמי האויב להורגו. לוחם שנתפס מקבל סטטוס של שבוי מלחמה (אלא אם ביצע פשעי מלחמה ואז ניתן להעמידו לדין על כך) ואם הסכסוך בין המדינות הסתיים – חלה חובה לשחרר אותו.
לעומת מצבו של הלוחם, חל איסור לפגוע בכוונה באזרח – הוא מוגן, הוא אינו מטרה לגיטימית. מצד שני נאסר עליו להשתתף בעימות המזוין. אם ירים נשק – יעבור עבירה, ניתן להעמידו לדין על כך.
חלוקה זו מכונה עקרון האבחנה, שקובע שחובה על לוחמים להבחין בין אזרחים ללוחמים. המטרה היא ליצור מצב שהלוחמים נלחמים רק בלוחמים ושהמלחמה אינה פוגעת באזרחים. יש חריג לעניין של פגיעה באזרחים והוא – אם אזרח מסכן את החיים, וזה נכון לא רק במלחמה: גם אם עבריין מסכן חיים – מותר לפגוע בו. בדיני המלחמה החריג מוגדר בפרוטוקול הראשון של אמנות ז'נבה האומר (סעיף 51(3)) שההגנה המוקנית לאזרח אינה חלה בזמן שהאזרח משתתף באופן פעיל בלחימה.
טענתה של מדינת ישראל

מדינת ישראל טענה שדיני המלחמה כמו שהם אינם מתאימים ללחימה בטרור ויש להוסיף סטטוס נוסף שלישי, לא רק לוחמים ואזרחים. למדינת ישראל הייתה מחד בעיה להכיר באנשי הארגונים הפלסטיניים כלוחמים כי אז אם ייתפסו יש להעניק להם מעמד של שבויי מלחמה, ומאידך הכרה בהם כאזרחים משמעותה שכלל לא ניתן לפגוע בהם. מדינת ישראל טענה כי יש להכיר בסטטוס שלישי הקרוי "לוחמים בלתי חוקיים", שמחד – בדומה לאזרחים – הם חסרי זכות להשתתף בלחימה, ומאידך הם מטרה לגיטימית כמו לוחמים. מדובר במין יצור כלאיים של החסרונות של שני הסטטוסים.
מדיניות הסיכול הממוקד

מדיניות הסיכול הממוקד גורסת הריגה של פעילי טרור בכירים, לשם פגיעה בהנהגת ארגוני הטרור ובדרג הביניים המתכנן, מכין ומכווין את הפיגועים, לצד פגיעה במחבלים בעימותי לחימה. המטרה הרשמית של המדיניות היא מניעת פיגועים, אך היא משמשת גם להרתעה, קידום התפוררות הנהגת ארגוני הטרור ופגיעה בפעילותם המבצעית. מאז מבצע חומת מגן רוב הסיכולים הממוקדים בוצעו ברצועת עזה הנחשבת לשטח עוין ומסוכן, בעוד שביהודה ושומרון העדיף צה"ל לבצע מעצרים מאחר שמבצעית אפשר היה להכניס כוחות בסיכון נמוך יחסית.
כנגד מדיניות זו נטען שהיא מדיניות שהופכת אזרחים החשודים בעיסוק בטרור, למטרה לגיטימית. כלומר, אזרחים החשודים בעיסוק בטרור – במקום לעצור אותם ולהעמידם לדין, אם ביצעו עבירות, הורגים אותם. עוד נטען, שסיכול ממוקד הוא פעולה יזומה של צה"ל להרוג אזרח שנחשד על ידו כמי שמעורב בלחימה, אולם לא בהכרח בשעה שהוא מעורב בלחימה. ולכאורה זה אסור, כי אם אזרח השתתף בלחימה אפשר לעצור אותו ולשפוט אותו על כך.
תומכי מדיניות הסיכול הממוקד טוענים שמאז הסכמי אוסלו, לא תמיד יש אפשרות לעצור מחבל – ראשית, כי הוא נמצא בשטח של הרשות הפלסטינית, שאינה עושה דבר על מנת לעוצרו, ואף מעודדת אותו לעסוק בטרור; ושנית, כי יש בעיה מבצעית להכניס כוח קרקעי שיעצור את המחבל בלב שטח עוין (ולעיתים אף ממולכד).
המשפט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
העתירה הוגשה בינואר 2002 והוזכרו בכתב העתירה עשרים ואחד יעדים שנהרגו בסיכול ממוקד.
פסק הדין ניתן בדצמבר 2006, ביום האחרון לכהונתו של אהרן ברק כנשיא בית המשפט העליון, היה זה פסק הדין האחרון שלו. כשניתן פסק הדין נספרו על ידי הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, הוא העותר בתיק, למעלה מחמש מאות קורבנות של המדיניות מהם למעלה ממאה וחמישים עוברי אורח שלא היו כלל יעד לסיכול ממוקד, ומאות פצועים. את העותרים ייצגו אביגדור פלדמן ומיכאל ספרד ואת הממשלה, הצבא והשב"כ ייצג שי ניצן.
המשפט > שאלת השפיטות

פרקליטות המדינה טענה כי "פעולות הלחימה הצה"ליות המבוצעות במסגרת אירועי הלחימה המתרחשים באזור, הנושאות אופי מבצעי מובהק, אינן שפיטות – ולמצער אינן שפיטות מוסדית". הפרקליטות ציינה כי "מובן הוא, כי היותו של נושא 'בלתי שפיט' אין פירושו כי לא מופעלים בתחום זה אמצעי פיקוח ובקרה מצד הרשות המבצעת עצמה. ... רשויות הצבא הונחו על ידי היועץ המשפטי לממשלה והפרקליט הצבאי הראשי לפעול בתחום זה, כבאחרים, אך ורק על פי הוראות המשפט הבינלאומי, המתייחסות לדיני לחימה, והוראה זו מקויימת על ידן".
השופט ברק שלל גישה זו, והביא ארבעה נימוקים לכך, ובהם:
"בפסיקתו של בית המשפט העליון מתבלט קו ברור, לפיו אין תחולה לדוקטרינה של חוסר שפיטות מוסדית במקום שהכרה בה עשויה למנוע בחינה של פגיעה בזכויות האדם". קו זה החל כבר בפסיקתם של השופטים אלפרד ויתקון ומשה לנדוי.
"הדינים הנוגעים לפעילות מונעת של צבא הגורמת למותם של מחבלים ושל אזרחים תמימים שבקרבתם, דורשת בחינה בדיעבד של התנהגות הצבא. בחינה זו צריכה להיות – כך קובע המשפט הבינלאומי המנהגי – בעלת אופי אובייקטיבי. כדי להגביר את אופייה זה, ולהבטיח את מירב האובייקטיביות הנדרשת, מן הראוי לחשוף בדיקה זו לביקורת שיפוטית. ביקורת שיפוטית זו אינה תחליף לביקורת השוטפת של גורמי הצבא, המפעילים ביקורת זו מראש. ... כמו כן, ביקורת שיפוטית זו אינה תחליף לביקורת אובייקטיבית בדיעבד, לאחר אירוע שבו נפגעו, לפי הטענה, אזרחים תמימים שלא נטלו חלק ישיר במעשי האיבה. משנערכה (בדיעבד) ביקורת, ראוי הוא לאפשר, במקרים מתאימים, ביקורת שיפוטית על החלטותיה של ועדת הבדיקה האובייקטיבית. הדבר יבטיח את פעולתן התקינה."
המשפט > חוקיותו של סיכול ממוקד

בפרוטוקול הראשון לאמנת ז'נבה בסעיף 51 פסקה 3 נאמר שאזרחים לא יהיו מטרה להתקפה, אלא לזמן שהם משתתפים באופן ישיר בלחימה. פסק הדין דחה את התזה המשפטית של המדינה, שלפיה ניתן להכריז על קיומו של סטטוס שלישי והניח כי יעדי ההריגה הם אזרחים.
בית המשפט פירש באופן רחב את הביטוי "למשך אותו זמן" של סעיף 51 פסקה 3, וקבע שאזרח משתתף בלחימה כל זמן שהוא פועל במסגרת ארגון בפעילות של לחימה ולא התנתק מהארגון, ולכן גם בין לבין יש לראות בו כמשתתף באופן ישיר וניתן לפגוע בו. לכן בית המשפט איפשר לבצע סיכולים ממוקדים. לפי פסק הדין כל סיכול ממוקד ייבחן לגופו שכן "אין לקבוע מראש כי כל סיכול ממוקד הוא אסור על פי המשפט הבינלאומי, כשם שאין לקבוע מראש כי הוא מותר". כמו כן, קבע בג"ץ שאזרחים פעילי טרור אינם נחשבים כלוחמים, אך מנגד אינם נהנים מההגנה שהחוק הבינלאומי נותן לאזרחים. בפסיקה קבע בג"ץ כללים שלאורם תיבחן חוקיות הסיכולים הממוקדים. בין השאר נקבע כי על הסיכול הממוקד להיות רק כפעולת מניעה של סיכון חזק ומשכנע ולא כהרתעה או ענישה, המחבל צריך להיות שותף בפעילות מתמשכת ולא חד-פעמית, שאין להשתמש בסיכול ממוקד כאשר ניתן לבצע מעצר או כאשר נלווה לסיכול הממוקד פגיעה נלווית בלתי-מידתית באזרחים תמימים, ושהרג אדם נעשה כאשר הוא עדיין חלק ממערך הטרור. כדוגמה לסיכול ממוקד שאינו חוקי ושאינו מידתי נתן בג"ץ מקרה של שימוש בטיל לעבר מחבל שנמצא בבניין כאשר הטיל משמיד את כל הבניין ויושביו.
הערות שוליים

↑  בג"ץ 606/78 אויב נ' שר הביטחון, פ"ד לג(2)
↑  בג"ץ 390/79 דוויקאת נ' ממשלת ישראל, פ"ד לד(1)
בוזון כיול

בוזוני כיול הם חלקיקים מקבוצת הבוזונים המתנהגים כנושאי כוחות היסוד. לפי תורת השדות הקוונטית, חלקיקים אלמנטריים מפעילים כוחות האחד על השני על ידי החלפת בוזוני כיול.
על־פי המודל הסטנדרטי, קיימים שלושה סוגים של בוזוני כיול, המשויכים לכוח האלקטרומגנטי, הכוח הגרעיני החזק והכוח הגרעיני החלש. פוטונים הם בוזוני הכיול של הכוח האלקטרומגנטי, הכוח הגרעיני החלש מועבר באמצעות בוזוני W ו-Z, ונושאי הכוח הגרעיני החזק הם הגלואונים. בגלל הכליאה, גלואונים אינם יכולים להמצא לבדם, ועל־כן מתקבלים כדורי גלואונים מסיביים במקום, או מזונים, המורכבים כל אחד מקווארק ואנטי קווארק.
קיימת השערה כי קיים סוג רביעי של בוזון כיול, גרביטון, הנושא את כח הכבידה. ואולם התצפית בו קשה מאוד, ועצם קיומו לא הוכח ניסיונית.
השדה הקוונטי המתאים לבוזון כיול נקרא שדה כיול, ותכונותיו נקבעות לפי תורת הכיול המתאימה.
ראו גם

המודל הסטנדרטי
תורת כיול
שדה כיול
בוזון היגס
| חלקיקים בפיזיקה |
| --- | --- | --- |
| חלקיקים יסודיים | חלקיקים יסודיים |  |
| בוזונים | בוזוני כיול (פוטון • גלואון • בוזון W+ • בוזון W- • בוזון Z0) • בוזון היגס |  |
| קווארקים | למעלה (קווארק • אנטיקווארק) • למטה (קווארק • אנטיקווארק) • קסום (קווארק • אנטיקווארק) • מוזר (קווארק • אנטיקווארק) • עליון (קווארק • אנטיקווארק) • תחתון (קווארק • אנטיקווארק) |  |
| לפטונים | אלקטרון • פוזיטרון • מואון • אנטימואון • טאו • אנטיטאו • ניוטרינו • אנטיניוטרינו • ניוטרינו אלקטרוני • אנטיניוטרינו אלקטרוני • ניוטרינו מואוני • אנטיניוטרינו מואוני • ניוטרינו טאואוני • אנטיניוטרינו טאואוני |  |
| חלקיקים מורכבים | חלקיקים מורכבים |  |
| באריונים | נוקליאונים (פרוטון • נייטרון) • אנטיפרוטון • אנטינייטרון • היפרונים • באריון אקזוטי (פנטאקווארק) • הפטאקווארק • הקסאקווארק |  |
| מזונים | פאיון • קאון • אטא • פי • מזון D • מזון J/psi • מזון B • אופסילון • מזון אקזוטי (טטראקווארק) • Y(4140) |  |
| לא האדרונים | גרעין האטום • אטום • מולקולה • אטומים אקזוטיים (אנ') (מואוניום) |  |
| חלקיקים היפותטיים | חלקיקים היפותטיים |  |
| בוזונים | גרביטון • מזון אקזוטי • כדור גלואונים |  |
| פרמיונים | באריון אקזוטי |  |
| שותפי על | גרביטינו • לא גאוג'ינואים (ניוטרלינו • צ'רג'ינו) |  |
| אחרים | טכיון • מונופול מגנטי • פראון |  |
בית הכנסת עץ חיים (אתונה)

| --- | --- |

חוץ בית הכנסת
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 מיקום:  עיריית אתונה 
 מדינה:  אתונה
 רב בית הכנסת:  הרב גבריאל נגרין
 נוסח תפילה:  נוסח רומניא
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1904
 תאריך פתיחה רשמי:  1904 
 קואורדינטות:  37°58′42″N 23°43′10″E﻿ / ﻿37.9783°N 23.7195°E﻿ / 37.9783; 23.7195
  (למפת אתונה מוגדלת) בית הכנסת עץ חיים(למפת אתונה רגילה) בית הכנסת עץ חיים he
 
בית הכנסת עץ חיים ממוקם באזור תאיאו באתונה, ברחוב מלידוני 8, מול בית הכנסת הספרדי הגדול והחדש יותר, בית שלום. הוא נבנה בשנת 1904 על ידי יהודי רומניוטים יוונים שהגיעו מיאנינה, ומסיבה זו הוא נקרא גם על ידי בני הקהילה הוותיקים ביותר בית הכנסת "רומני" או "ינוני".
הקהילה היהודית הראשונה באתונה בעידן המודרני הוכרה רשמית בשנת 1889, והיהודים שחיו בעיר קודם לכן התפללו בבתי תפילה ארעיים לא רשמיים. ב-1904 החליטו יהודי יוון יוצאי יאנינה, ששמרות על המנהג הרומניוטי העתיק, להקים להם בית כנסת לפי מנהגם.
לבית הכנסת נגרם נזק חמור מרעידת האדמה בשנת 1999, בעיקר בגג בית הכנסת, ששופץ באופן קיצוני בשנת 2006 ונפתח רשמית ב־30 ביוני 2007 על ידי הקהילה היהודית באתונה. עם זאת, עקב שיפוץ התרחשו בתוכו התערבויות אדריכליות וזה יצר התנגדויות לבית הכנסת.
בית הכנסת עץ חיים פועל רק במהלך החגים הגדולים של הקהילה היהודית,[דרושה הבהרה] ועל בסיס קבוע מתקיימות תפילות רק בבית הכנסת המרכזי של אתונה, בית הכנסת בית שלום הסמוך. שני בתי הכנסת מנוהלים על ידי הרב גבריאל נגרין, שנבחר על ידי מועצת הקהילה היהודית באתונה לאחר מותו של הרב הוותיק יעקב עראר בשנת 2014.
ראו גם

בית כנסת בית שלום
תולדות היהודים ביוון
בית הכנסת עץ חיים (כרתים)
הערות שוליים

↑  Sherri Moshman
ערך זה הוא קצרמרבנושא בתי כנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ביינדר

אדם עם ביינדר על החזה
ביינדר (באנגלית: binder; מהפועל to bind - לקשור, לכרוך) הוא פריט לבוש המאפשר השטחה של החזה. גם רצועות בד או פריטי לבוש ייעודיים דומים, אשר לרוב עשויים מספנדקס או מבדים סינתטיים, וכן לבישת מספר חולצות בשכבות צמודות ורפויות, יכולים לשמש לשם כך.
בין האנשים אשר בוחרים להשטיח את החזה נמנים גברים טרנסים (על מנת ליצור אופוריה מגדרית, תחושת רווחה והקלה ביחס להתאמה בין הנראות למגדר שלהם, בעקבות השטחת החזה), אנדרוגינים וא-בינארים, קרוס-דרסרים.ות, קוספליירים.ות ואמנים.ות.
ביינדרים יכולים לשמש גם כחלופה לחזיות או מטעמי התאמה טובה יותר.
שימוש

ישנן סיבות רבות לשימוש בביינדר או בבגד מסוג דומה:
עבור האצת החלמה של אדם על ידי הפחתת תנועתו לאחר פציעה או ניתוח.
עבור טרנסג'נדרים, לרבות א-בינארים, כתחליף לניתוח להסרת חזה ("ניתוח עליון") או טרם ניתוח כזה.
עבור קוספליי, קרוספליי וצורות אחרות של לבישת תחפושות.
להסתרת החזה או התפתחות השדיים.
למטרות של יופי ואסתטיקה.
עבור מראה גברי בלבוש, כדי לסייע "לעבור" מגדרית (Passing) כגבר.
ליצירת אופוריה מגדרית על ידי שינוי מראה החזה.
לשימוש באתלטיקה.
דיכוי ייצור החלב להנקה.
חלק מהמתבגרות מתחילות להשטיח את החזה עם תחילת גיל ההתבגרות והתפתחות השדיים. הדבר נעשה בדרך כלל ממבוכה (על מנת שאחרים לא יידעו שהם החלו להתפתח), או רצון להישאר כפי שהיה בעבר (חוסר רצון שיהיו להן שדיים). הדבר כרוך בסיכונים פוטנציאליים, שכן הרקמה המתפתחת עשויה להתאים לצורת הגוף המוגבלת, וכתוצאה מכך לעיוות קבוע. השטחת חזה אצל נערות מתבגרות עשויה להיות סימפטום של הפרעת גוף דיסמורפית.
נשים שפיתחו חזה גדול יותר בעקבות טיפול הורמונלי חליפי או ניתוח הגדלת חזה עשויות לבחור להשטיח אותו באמצעות ביינדר.
גברים טרנסג'נדרים עשויים להשטיח את החזה שלהם כחלופה או בעת ההמתנה לניתוח עליון, על מנת להיראות כבעלי מראה גברי. מראה של חזה שטוח וגברי עשוי לגרום לאופוריה מגדרית ולתחושת הקלה.
גם גברים סיסג'נדרים הסובלים מגניקומסטיה עשויים להשטיח את החזה עם ביינדר כדי להתאים את המראה שלהם, במקום לעבור ניתוח או בעת ההמתנה לניתוח. עם זאת, לרוב גברים סיסג'נדרים עם גינקומסטיה לובשים חזיות זכרים.
סוגים

קיימים סוגים שונים של בגדים תחתונים ייעודיים המוכרים כביינדרים או כ"חזיות לקשירה" (אשר עשויים לרוב מחומרים כמו ספנדקס או בדים סינתטיים אחרים), ובהם משתמשים בדרך כלל להשטחת חזה. בגדים אלו עשויים להיות יקרים יותר מהאופציות האחרות ואינם נמצאים במלאי נרחב, אך בדרך כלל נחשבים מסוכנים פחות מהאלטרנטיבות.
דרכי השטחה נפוצות אחרות כוללות בין היתר שימוש ברצועות בד או בתחבושות אלסטיות או לא-אלסטיות, וכן לבישת מספר שכבות של חולצות, כאשר הראשונה צמודה, וכל אחת נוספת יותר רופפת. יש המשתמשים גם בנייר דבק, אך הוא מסוכן ויש להימנע ממנו. גם תחבושות אלסטיות כמו תחבושות "אייס" (המשמשת להגבלת זרימת הדם בעקבות פציעות) אינן בטוחות לשימוש. האפשרות הבטוחה ביותר היא להשתמש בביינדר של חברה מהימנה או בחזיית ספורט בעלת דחיסה גבוהה.
סיבוכים

על מנת למזער סיכונים, לרוב מומלץ שהפריט המשמש להשטחה יהיה תמיד רופף ככל האפשר, ואין להשתמש בו באופן רצוף מעל ל-8 שעות. קשירה לפרקי זמן ממושכים עלולה להוביל לפריחה או לזיהומים פטרייתיים מתחת לשדיים, כאבי גב או חזה, קוצר נשימה, יתר-חום, ולעיתים נדירות אף לשבר בצלעות. בנוסף, חלק משיטות ההשטחה הלא-שגרתיות, כגון סרט דביק או תחבושות אתלטיות, ידועות בכך שהן מגבירות את הסיכון של אדם להשלכות בריאותיות שליליות כגון קוצר נשימה, נזק לשרירים ולשלד ונזק לעור. השטחת החזה בצורה לא בטוחה עלולה להוביל לעיוות קבוע של השדיים, הצטלקות והתכווצות ריאות, וקשירה קבועה לאורך זמן עלולה להשפיע לרעה על תוצאות ניתוח כריתת שד בעתיד.
אנשים רבים שקושרים את החזה למטרות התאמה למגדר אינם מוכנים לפנות לטיפול רפואי עקב חוסר ידע מצד אנשי מקצוע בתחום הבריאות, כפי שהם רואים אותו, וממשיכים בקשירה בכל זאת מאחר שהם מאמינים שהיתרונות עולים על הסיכונים. במקרה של בעיות בריאותיות, הם נוטים לבקש עזרה מאנשי מקצוע בתחום הבריאות שהם תופסים כידידותיים לטרנסים ושלא יתנהגו בסטיגמטיות כלפי פרקטיקת הקשירה שלהם.
היסטוריה

השטחת החזה קיימת בהקשרים היסטוריים רבים. לבישת מחוך הייתה אחת הדרכים שבהן ניתן היה להקטין את גודל השדיים. בתקופות שונות בהיסטוריה היו נקודות מבט שונות על הגוף הנשי, שכללו בין היתר שימוש נרחב במחוכים לאורך ההיסטוריה של מערב אירופה עד התקופה הוויקטוריאנית. בבגד הדודו (אנ') המסורתי הסיני ובגד הסראשי (אנ') היפני נעשה שימוש להשטחת שדי הנשים. בשנות העשרים של המאה ה-20, נשים פלאפריות נהגו לקשור את החזה שלהן כדי להשיג מראה פחות מסורתי.
ראו גם

הקטנת חזה
מסטקטומיה
הערות שוליים

↑  Betty Ann Countryman, Breast Care in the Early Puerperium, Journal of Obstetric, Gynecologic, & Neonatal Nursing 2.5, 1973, עמ' 36–40 doi: 10.1111/j.1552-6909.1973.tb01190.x
↑  Swift, Kathy; Janke, Jill (במאי 2003). "Breast Binding . . . Is It All That It's Wrapped Up To Be?". J. Obstet. Gynecol. Neonatal Nurs. 32 (3): 332–339. doi:10.1177/0884217503253531. ISSN 0884-2175. PMID 12774875. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Horowitz K, Gorfinkle K, Lewis O, Phillips KA (בדצמבר 2002). "Body dysmorphic disorder in an adolescent girl". J Am Acad Child Adolesc Psychiatry. 41 (12): 1503–9. doi:10.1097/00004583-200212000-00023. PMC 1613829. PMID 12447038. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Trans Tape for Chest Binding: Insights on How To Use Tape (Website), GenderGP Transgender Services, 22 ביוני 2020 {{citation}}:  (עזרה)
1 2 3  Tsjeng, Zing (28 בספטמבר 2016). "Inside the Landmark, Long Overdue Study on Chest Binding". Broadly. נבדק ב-4 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Feldman, JL; Goldberg, J (2006). "Transgender primary medical care: Suggested guidelines for clinicians in British Columbia". Vancouver Coastal Health. נבדק ב-15 ביוני 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Erickson-Schroth, Laura (2014). Trans Bodies, Trans Selves: A Resource for the Transgender Community. Oxford University Press. p. 134. ISBN 9780199325351.
↑  "Chest Binding: A Physician's Guide". PRIDEinPractice. 6 באפריל 2019. נבדק ב-1 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Binding FAQ" (PDF). University of Michigan Health System. אורכב מ-המקור (PDF) ב-6 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Dutton, Lauren; Koenig, Karel; Fennie, Kristopher (2008-08-01). "Gynecologic care of the female-to-male transgender man". Journal of Midwifery & Women's Health. 53 (4): 331–337. doi:10.1016/j.jmwh.2008.02.003. ISSN 1542-2011. PMC 4902153. PMID 18586186.
↑  Makadon, Harvey J.; Mayer, Kenneth H.; Potter, Jennifer; Goldhammer, Hilary (2015). The Fenway Guide to Lesbian, Gay, Bisexual and Transgender Health. ACP Press. p. 409. ISBN 9781934465783.
↑  Jarrett, Brooke A.; Corbet, Alexandra L.; Gardner, Ivy H.; Peitzmeier, Sarah M. (14 דצמ' 2018). "Chest Binding and Care Seeking Among Transmasculine Adults: A Cross-Sectional Study". Transgender Health (באנגלית). Mary Ann Liebert, Inc., publishers. 3 (1): 170–178. doi:10.1089/trgh.2018.0017. PMC 6298447. PMID 30564633. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Smith, Merril (2014). Cultural encyclopedia of the breast. Lanham: Rowman & Littlefield. p. 46. ISBN 9780759123311.
↑  Jane Farrell-Beck, Colleen Gau, Uplift: The Bra in America, University of Pennsylvania Press, 2002, ISBN 978-0-8122-1835-0. (באנגלית)
בנדטה פורקרולי

| --- | --- |

 לידה:  11 ביוני 1998 (בת 26) איטליה רומא, איטליה
 מדינה:  איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-2015
 בן זוג:  מיקלה אלהייקה
 פרופיל ב-IMDb
 
בנדטה פורקרולי (באיטלקית: Benedetta Porcaroli; נולדה ב-11 ביוני 1998) היא שחקנית איטלקייה. היא ידועה בעיקר בזכות גילומה של קיארה בסדרה "בייבי" בנטפליקס.
ביוגרפיה

בין השנים 2015-2018. שיחקה פוקרולי בסדרת הטלוויזיה הפופולרית בערוץ Rai 1 "הכל יכול לקרות" (Tutto può succedere), כשיחקה את דמותה של פדריקה פררו הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה בשנת 2016, בסרט המצליח "זרים מושלמים", בתפקיד סופיה.
מאז נובמבר 2018 החלה לגלם את דמותה של קיארה אלטיירי, הדמות הראשית וגיבורת סדרת הטלוויזיה האיטלקית "בייבי", שהופצה על ידי נטפליקס.
בשנת 2020 היא הופיעה בקולנוע לצד ויטוריה פוצ'יני ואדוארדו ליאו בסרט "18 מתנות" בבימויו של פרנצ'סקו אמאטו.
בשנת 2021 כיכבה בתפקיד הראשי בסרט הדרמה "חינוך טוב" בדמותה של דונטלה קולסנטי; הסרט מבוסס על רומן באותו שם מאת הסופר אדוארדו אלבינטי. באותה שנה שיחקה בתפקיד קטן בסרט הקומדיה והמסתורין "שבע נשים ותעלומה" בתור קטרינה; הסרט נכתב ובוים על ידי אלסנדרו ג'נובזי, ומשמש כגרסה מחודשת לסרט הצרפתי "8 נשים" משנת 2002 מאת פרנסואה אוזון.