stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
9M123 כריזנטמה
דגמים

9M123 - רוכב קרן לייזר עם רש"ק טאנדם.
9M123-2 - מונחה מכ"ם עם רש"ק טאנדם.
9M123F - רוכב קרן לייזר עם רש"ק הדף-תבערה היעיל נגד מבנים, ביצורים ומטרות רכות.
9M123F-2 - מונחה מכ"ם עם רש"ק הדף-תבערה.
ראו גם

קורנט
מטיס
רק"ם 9P157 החמוש ברכיזונטמה
בית הסוהר נווה תרצה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  incarceration of women, בית סוהר, בית סוהר לנשים 
 מיקום:  רמלה 
 מדינה:  ישראל 
 
 קואורדינטות:  31°56′02″N 34°52′47″E﻿ / ﻿31.934°N 34.87958889°E﻿ / 31.934; 34.87958889
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) בית הסוהר נווה תרצה(למפת גוש דן רגילה) בית הסוהר נווה תרצה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הסוהר נווה תרצה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הסוהר נווה תרצה  he בית הסוהר נווה תרצהhe בית הסוהר נווה תרצהמפת  __ רמלה [‌למפה דינמית של השפלה וסביבותיה‌]מצפון: __ לוד, __ מועצה אזורית שדות דן ממזרח: __ מועצה אזורית חבל מודיעין ממזרח, מדרום וממערב: __ מועצה אזורית גזר ממערב: __ באר יעקב tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
he
בית הסוהר נְווה תִּרְצָה הוא בית סוהר לנשים, היחיד מסוגו בישראל, אשר מופעל על ידי שירות בתי הסוהר. בית הסוהר ברמת ביטחון מרבית, מיועד לשכן 230 אסירות ועצירות.
בית הסוהר נמצא במתחם בתי הסוהר ברמלה, מפקד/ת בית הסוהר בדרגת סגן גונדר.
לפי עמנואל הראובני, שם בית הסוהר הוא סמלי ובהוראה שאולה, בעקבות הכתוב בספר ויקרא: ”וְהָאָרֶץ תֵּעָזֵב מֵהֶם וְתִרֶץ אֶת שַׁבְּתֹתֶיהָ בָּהְשַׁמָּה מֵהֶם וְהֵם יִרְצוּ אֶת עֲו‍ֹנָם יַעַן וּבְיַעַן בְּמִשְׁפָּטַי מָאָסוּ וְאֶת חֻקֹּתַי גָּעֲלָה נַפְשָׁם” (ויקרא כו מג). כלומר השם תרצה (בת צלפחד) נגזר מן השורש רצה, שפירושו נשא (את עונשו).
היסטוריה

ב־1948 שימש בית הסוהר בשכם כמקום מאסר לנשים, יהודיות וערביות כאחד. בית סוהר זה נסגר לאחר הקמת מדינת ישראל.
ב-1949, כאשר גדל מספר האסירים, הוכנס לשימוש בית הסוהר ביפו שבו נפתח אגף לנשים.
ב-1953 נסגר בית הסוהר ביפו, והנשים הועברו לכלא רמלה שנפתח אז, לאגף נפרד שזכה לכינוי "נווה תרצה". האגף נוהל על ידי צוות של סוהרות וקצינה אחראית, שהיו כפופות למנהל כלא רמלה. מפאת הצפיפות והתנאים לא התקיימה פעילות לאסירות, והן נהגו לשבת ליד הגדר ולבקש מהעוברים והשבים אלכוהול וסיגריות.
בביקור שערכו בכלא חברי החוג לשיקום האסיר בחיפה, ובראשם נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה, השופט יעקב אזולאי, הם ציינו לרעה את נווה תרצה לעומת כלא רמלה, בית הסוהר דמון ובית סוהר מעשיהו. הם מצאו במקום 30 אסירות בשני חדרים זעירים בתנאים לא אנושיים.
המצב השתפר בהמשך: בשנת 1956 כבר היו רק שלוש אסירות בתא והתנהלו במקום קורס בתפירה להכשרה מקצועית ולימודי השכלה בסיסית.
בשנת 1959 התקבלה החלטה להקים בית סוהר חדש ומודרני לנשים ליד אבן יהודה, אולם בגלל העלות הגבוהה הוחלט במקום זאת להשתמש במבנה המשטרה בבית ליד, וכך שוכנו האסירות בבית הסוהר אשמורת כבית סוהר לנשים.
טקס פתיחת בית הסוהר התקיים בתחילת נובמבר 1960. בית הסוהר השתרע על שטח נרחב וזכה לעצמאות ניהולית ובראשו עמדה מנהלת שהייתה עובדת סוציאלית בהכשרתה. לפני פתיחת הכלא הוכשרו סוהרות מיוחדות לטיפול באסירות.
ב-1968 הועברו כל הנשים לכלא מעשיהו למשך שנה, אשר במהלכה הכשירו את השטח שבו שוכן כיום בית הסוהר "נווה תרצה".
בשנת 2022 כתב השופט עמית:
בשנת 2015 הקים נציב שב"ס אהרון פרנקו צוות היגוי להקמת כלא נשים חדש בסמוך לכלא אשל בנגב. בית הסוהר תוכנן כך שתאיו יהיו רחבים וכפולים בגודלם מתאי נווה תרצה, חומות ללא גדרות אלקטרוניות, מכשירי טלוויזיה ותאים המותאמים לנשים קטינות או בשיקום. בניית המתחם החלה אך הואטה בשל מחסור בתקציב.
פעילות האסירות

בבית הסוהר פועלות מסגרות חינוכיות, הכשרות מקצועיות וחוגים שונים. חלק מהאסירות מועסקות במפעלי קרטון וצעצועים בתחומי בית הסוהר.
בבית הסוהר יש פינת חי, פעוטון וספרייה קטנה המכילה כ-2,700 ספרים. מרבית האוסף מורכב מספרות יפה (ספרות עברית, ספרות מתורגמת, שירה, מחזות וכו'), רובו הגדול בעברית וחלקו ברוסית, ערבית, אנגלית ומעט צרפתית. הספרייה מופעלת על ידי קצינת החינוך ומאפשרת השאלה ספרים לאסירות הכלא.
אופי בית הכלא

שופטי בית המשפט העליון הכירו בקושי מיוחד של האסירות בכך שהן כלואות כולן יחד בבית הסוהר נווה תרצה. כך כתב השופט יצחק עמית:
ראו גם

כלא 400 - מתקן הכליאה לנשים של צה"ל הממוקם בתוך כלא ארבע במחנה צריפין
לקריאה נוספת

מימי איזנשטדט, מיכל סופר ועודדה שטיינברג, בכלא אני נחה: נשים מבעד לחומות,הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
עפרה גרינברג, נשים בכלא בישראל, הוצאת צ'ריקובר, 1982.
גילה חן ותומר עינת, כלא נשים - החצר האחורית של החברה בישראל, הוצאת רסלינג, 2010.
הערות שוליים

1 2  עמנואל הראובני,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'לקסיקון ארץ ישראל, משרד החינוך ומטח, 2010
↑  תקוה וינשטוק,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'משהו רקוב בנווה תרצה, מעריב, 1 בינואר 1954
↑  אור וצל בתנאי הכלא, דבר, 3 בספטמבר 1954 וראו גם: בית הסוהר לנשים ברמלה, דבר, 20 בספטמבר 1954
↑  תקוה וינשטוק,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'אסירות תופרות עתידן, מעריב, 27 באוגוסט 1956
↑  י. עברון,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'שוחחתי ארוכות עם קדר, שנהנה מיחס מיוחד, הַבֹּקֶר, 15 ביוני 1959
↑  משטרת בית ליד בית סוהר לנשים, דבר, 25 בנובמבר 1959
בית־כלא לנשים ישוכן בבניין משטרת כפר־יונה, הצופה, 24 ביוני 1960
↑  אלכס ינאי,'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'בנוה תרצה ישקמו נפש האסירות, מעריב, 23 ביוני 1960
↑  נפתח בית־סוהר בכפר יונה, הצופה, 4 בנובמבר 1960
↑  בית כלא חדש לנשים ייחנך באוגוסט, הַבֹּקֶר, 24 ביוני 1960
↑  ישראל 50 בעמוד על שנת 1960
1 2  ע"פ 5405/21 פאינה קירשנבוים נ' מדינת ישראל, ניתן ב־24 באוגוסט 2022, סעיף 48
↑  בית סוהר דמון, באתר שרות בתי הסהר
↑  שמעון איפרגן,'"`UNIQ--nowiki-00000017-QINU`"'‏כלא העתיד של פושעות ישראל, באתר ‏מאקו‏, 28 בינואר 2015
↑  שמעון איפרגן,'"`UNIQ--nowiki-00000019-QINU`"'‏כלא מיושן, תנאים קשים ותאים קטנים: מה קורה בנווה תרצה?, באתר ‏מאקו‏, 14 בנובמבר 2024
↑  ורד לי,'"`UNIQ--nowiki-0000001B-QINU`"'כלא נוה תרצה, רמלה, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519133905171
עבדאללה סומך

| --- | --- |

 לידה:  1813 ה'תקע"ג בגדאד, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  13 בספטמבר 1889 (בגיל 76 בערך) ה'תרמ"ט בגדאד, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 תקופת הפעילות:  ? – 13 בספטמבר 1889 
 תלמידיו:  הרב יוסף חיים, הרב יעקב חיים סופר ועוד
 חיבוריו:  ראו להלן
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 
 חתימה:  
 
הרב עובדיה אברהם יוסף סומך (ידוע בכינויו רבי עבדאללה סומך, בערבית: عبد الله سوميخ) (ה'תקע"ג, 1813 – י"ח באלול ה'תרמ"ט, 13 בספטמבר 1889) היה פוסק, איש חינוך, ראש ישיבה ומנהיגה של יהדות בבל של המאה ה-19.
ביוגרפיה

נולד בבגדאד לכאתון ולרב אברהם יוסף יחזקאל, שהיה עשיר ותלמיד חכם, בן למשפחת צאצאי רבנו נסים מחבר הווידוי הגדול. למד תורה והתחנך אצל הרב יעקב בר יוסף הרופא, שהיה אחד מגדולי הדיינים בעיראק בדור שלפניו, ובספרו "חלק יעקב" כינה את תלמידו "תלמידי המובהק והנבון".
בהגיעו לפרקו נישא לשרה, בת דודו יצחק. בתקופה שלאחר נישואיו, בין לימוד תורה למשנהו, החל לעסוק במסחר כשותף עם הסוחר הבגדאדי רבי משה כבאזה. כשראה כי החינוך ולימוד התורה מתחיל להתמעט בקרב הצעירים בבגדאד, החליט לעזוב את עסקי המסחר כדי להתמסר לדור הצעיר. הוא אסף עשרה אברכים ולימד אותם במשך ימות השבוע ללא תמורה. כשראה זאת הגביר הבגדאדי יחזקאל ראובן, החליט להקים בית מדרש בו יוכלו התלמידים ללמוד באופן מסודר. בשנת 1840 (ה'ת"ר) רכש הגביר חצר ובנה בשטחה מבנה בית מדרש לו קרא "מדרש אבו מנשי" (שהתפתח בהמשך למדרש בית זלכה) והקדישו ללימוד בידי הרב ותלמידיו, כשהוא מקציב לתלמידים משכורות חודשיות. הרב עבדאללה עמד בראש הישיבה עד לפטירתו.
הרב שלמה בכור חוצין כתב בהצפירה בשנת ה'תר"ן (1889) על הרב עבדאללה סומך:
"היה גדול בתורה ובעבודה ובגמילות חסדים, והוא אשר השיב העטרה ליושנה, עטרת התורה לישיבת בבל, אחר אשר הוסרה מאתה זה כמה מאות בשנים, כי הוא יסד בית מדרש גדול ורחב, והעמיד תלמידים הרבה, והרביץ תורה בישראל וכמעט כל החכמים והרבנים והמו"ץ (והמורי צדק) אשר במדינות בבל פרס ומדי וארץ הודו יצקו מים על ידו ושתו מבאר מים אשר חפר. ורוב ככל אחינו בית ישראל שבמדינות האלו קוראים אותו בשם אסתאיי (מלמדי), היינו רבי ומארי, כדרך שהיו קוראים לרבנו הקדוש בשם רבי סתם..."
קובצי השו"ת שחיבר מכילים שאלות שנשלחו אליו מרחבי עיראק, מהודו ומפרס. השאלות מעידות על תקופה של שינויים רבים בחייהם של השואלים, שנבעו מתהליכי מודרניזציה שהיו מלווים בחידושים טכנולוגיים, שיטות חדשות של ארגון חברתי ותרבותי ועוד. מתשובותיו, במיוחד לקהילה הבגדאדית שהיגרה להודו, עולה כי הרב סומך קיבל בצורה לא מאיימת את חידושי המודרנה, ואפשר לשואלים להשתלב בנורמות המקובלות בעולם שבו הם חיים, כל זאת מבלי לזנוח את דרך התורה. חלק קטן מתשובותיו נדפסו בסוף ספרו "זבחי צדק" ומאות תשובות אחרות היו מכורכים בשני כרכים ומונחים בחדר ישיבתו עוד מלפני מלחמת העולם הראשונה, ומאז לא נודע בידי מי נפלו.
בשנת תרמ"ז (1887) נכתב בעיתון דער איזראעליט על השאלות שהופנו לרבי עבדאללה:
"בדרך כלל הקהילות בפרס ובאסיה התיכונית מתחילים שוב פעם לפנות לבגדאד בשאלות דת ודין וראש הישיבה שלנו עסוק מאד בתשובות על שאלות אלו. כך מתאמת הפתגם של יהודי ארם-נהריים כי מבגדאד תצא תורה ודבר ה' מישיבותיה. השאלות נוגעות בעיקר בהלכות גטין וקידושין, שבהן אין רבני פרס בקיאין. בדרך כלל כותבים אותם בעברית או בארמית, אבל לפעמים גם בערבית, בפרסית או בתורכית"
ביוגרפיה > פטירתו ואירועי קבורתו

כשפרצה מגפת הכולרה בעיראק בשנת 1889, נדבק בה הרב עבדאללה בהיותו בכפר "גרארה" הסמוך לבגדאד, וראשי הקהילה החזירוהו לבגדאד כדי שיתרפא, אולם ב-13 בספטמבר 1889 (י"ח באלול ה'תרמ"ט, ליל מוצאי שבת) הלך לעולמו. בשל המגפה, הוצא צו מטעם הממשלה האוסר על קבורת מתים בבית הקברות הסמוך לבגדאד. נכבדי הקהל, הרב אברהם הלל והרב ששון שמוחה, ביקשו היתר ממושל בגדאד לקבור את הרב עבדאללה בבית הקברות הסמוך לעיר, אולם נענו בשלילה. במקום זאת אישר המושל לקבור את הרב בחצר "יהושע כהן גדול", לצד קברו של רבו, הרב יעקב הרופא, שנמצא מעברו השני של נהר החידקל.
כשהחל מסע הלוויה וההספדים, הופיעה קבוצת פורעים ובראשם מוכתר מחוז "אל-כרך", ודרשו ממשתתפי הלוויה לעזוב את המקום בטענה שחל עליהם איסור קבורה במקום. כשהוצג בפניהם האישור ממושל העיר, החלו להכות את משתתפי הלוויה. משלחת נכבדים מהקהילה היהודית נשלחה אל המושל, וזה האחרון שלח פלוגת פרשים, כדי לאפשר ליהודים לקבור את רבם. המוכתר מנגד, הביא עמו למקום המון מוסת, ומהומה פרצה במקום. בין המהומה והמולת האנשים, הצליחו לטפס שישה יהודים מעל לחומה שהקיפה את חצר הקבורה, פתחו את שער הכניסה, הכניסו את מיטת הרב וקברוהו בזריזות.
בימים שלאחר מכן, הפיץ המוכתר ידיעות על משתתפי הלוויה היהודים שכביכול הכו מוסלמים, ובשל כך מושל בגדאד התכחש לאישורו, והורה לעצור את נכבדי הקהילה היהודית – הרב אברהם הלל, הרב ששון שמוחה, הגביר יחזקאל עיני ועוד. בימים שלאחר מכן תקף המון מוסלמי את התושבים היהודים בבגדאד, ובעקבות כך שלחו רבני העיר מברקים אל קהילות יהודיות ברחבי העולם, בבקשה שישפיעו על הפסקת הפרעות. כשנודע לממשל בבגדאד על המברקים שנשלחו, נעצרו גם הרבנים.
לבסוף התערב הממשל הבריטי ושלח התראה לסולטן טורקיה, עבדול חמיד, בבקשה להורות על הפסקת הפרעות, ואף איים כי יערב כוח צבאי שיישלח לבגדאד, באם יתעלמו מבקשתו. הסולטן הטורקי נענה לבקשה והורה לשליח מטעמו לחקור את התנהלותו של מושל בגדאד. לאחר חקירה ובדיקה הודח המושל והוחלף, וחיי הקהילה היהודית שבו למסלולם.
מושל בגדאד החדש פרסם צו האוסר על הכאת יהודים, ונכבדי הקהילה היהודית ורבניה שוחררו ממעצר. כדי להביא להרגעת הרוחות בין ההמון המוסלמי לקהילה היהודית, הוציא המושל צו פשרה שבו הורה להעביר את קברו של הרב לבית העלמין הסמוך לבגדאד.
לאחר כשלושה חודשים מהקבורה הראשונה, הועברה גופתו של הרב לבית הקברות היהודי הסמוך לבגדאד. שוב נערכה הלוויה מחדש, בהשתתפות יהודים ומוסלמים כאחד, ובראשם ראש הצבא ושרי הממשלה. הלוויה יצאה לעבר מדרש בית זילכה, שם הספידו הרב יוסף חיים, ומשם המשיכה לבית הקברות.
תלמידיו הבולטים

הרב יוסף חיים (מחבר בן איש חי) – מגדולי הפוסקים הספרדים, מנהיג, דרשן ומחבר.
הרב יעקב חיים סופר – פוסק הלכה מפורסם, מחבר סדרת ספרי ההלכה כף החיים.
הרב אליהו מני – מגדולי רבני עיראק ורבה הראשי של חברון, בנו של הרב סלימאן מני ובעלה של סמרה, אחותו של הרב עבדאללה סומך.
הרב יצחק אברהם שלמה 'מג'לד' – דיין, שוחט והחכם באשי של בגדאד.
הרב יחזקאל משה הלוי – אב"ד בגדאד, ומחבר ספר ימ"ה וקדמה.
הרב שלמה בכור חוצין – גאון מופלג בקי עצום בתלמוד, בלשן וחוקר.
הרב שמעון אגסי – מגדולי רבני בגדד, שני בחשיבותו למעמדו של ה"חכם באשי" - ראש הקהילה.
הרב יהודה פתיה – מקובל ומחבר ספרים.
הרב שלום דנגור – כיהן כרב העיר סואץ.
הרב אברהם משה הלל – ראב"ד וחכם באשי בבגדד.
הרב ששון שמוחה – ראב"ד וחכם באשי בבגדד.
הרב משה שמאש – ראב"ד וחכם באשי בבגדד.
הרב אלישע דנגור – חכם באשי בבגדד.
הרב עזרא דנגור – ייסד בית-דפוס בבגדאד והיה חכם באשי בעיר.
הרב נסים חי הלוי – זקן תלמידיו, ר"מ בישיבתו של רבו, דיין בענייני עגונות, ושוחט מומחה. רבו היה מתייעץ וסומך עליו בהלכות שחיטה[דרוש מקור].
הרב נסים עיני – עלה בשנת תרי"ז לא"י ולמד בישיבות כנסת יחזקאל וחסד אל ונחשב לאחד מגדולי הרבנים המקובלים[דרוש מקור].
חיבוריו

זבחי צדק – על שולחן ערוך יורה דעה. שני חלקים נדפסו בבגדאד בשנת ה'תרנ"ט. החלק השלישי הכולל הלכות ריבית ונידה נמצא בידי חכם צדקה בן חכם משה חוצין, והיתר בידי חכם עזרא בן חכם מרדכי דוד, ונדפס לראשונה בירושלים ה'תשכ"ט.
זבחי צדק – על שולחן ערוך יורה דעה - הלכות בשר בחלב ייצא לאור לראשונה בייחד עם חיבור 'זבחי שלמים', הכולל הערות הבן איש חי ועוד המו"ל ישיבת 'היכלי התורה' ירושלים ה'תשפ"ה על ידי הרב שלום מאיר סיאני .
עץ השדה – שיטה על מסכת ביצה.
חזון למועד – על חוכמת עיבור השנה. חיברו בשנת תקצ"ט, יצא לאור לראשונה ברמת גן, ה'תשמ"ו.
שו"ת – על ארבעת חלקי השולחן ערוך. מכל תפוצות המזרח פנו אליו בשאלות. יצא לאור על ידי מכון ירושלים בשנת ה'תשמ"א.
חידושים על מסכתות התלמוד. כתב-היד נמצא במדרש בית זלכה בבגדד.
קבוץ חכמים – פירוש על "הגדה של פסח", סיימו בניסן ה'תקפ"ח (1828), נדפס לראשונה בבני ברק, ה'תשל"א.
לקריאה נוספת

אברהם בן-יעקב, תולדות הרב עבדאללה סומך, ירושלים, תש"ט
משה ש. שבת, ישיבות בגדאד, כרך א, ירושלים תשע"ו, פרק ז.
מאה שנים לפטירת חכם עבדאללה סומך (באנגלית) - מאתר the scribe
אהרן סורסקי, אורות ממזרח : תולדות רועים רוחניים ליהדות הספרדית, הוצאת חמו"ל, תשל"ד
שמעון שר שלום, חכמי בבל, הוצאת ישיבת הוד יוסף, תשנ"א
צבי זוהר, האירו פני המזרח : הלכה והגות אצל חכמי ישראל במזרח התיכון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"א.
צבי זוהר, יחסו של הרב עבדאללה סומך לתמורות המאה הי"ט כמשתקף ביצירתו ההלכתית
צבי זוהר, היצירה ההלכתית של חכמי בבל (עיראק) בעת החדשה
ינון כהן, הארי במסתרים, ירושלים ה'תשס"ב (עמודים 6–10)
חורי אביאל חיים, "ראש הגולה לא מת" – סקירה מקיפה על כל ההתרחשויות מזמן פטירת רבי עבדאללה סומך ועד העתקת קברו. מגזין 'הדרך' 69
מאיר כהן, אבירי בבל, תשע"ד, עמודים 64–72
הערות שוליים

↑  שמעון שר שלום,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'חכמי בבל, עמ' 27–33
| אחרונים |
| --- | --- | --- |
| חכמי יהדות אשכנז | רבי משה איסרליש (הרמ"א) • רבי שלמה לוריא (המהרש"ל) • רבי יהודה ליווא בן בצלאל (המהר"ל מפראג) • רבי מרדכי יפה (ה"לבוש") • רבי יהושע פלק כץ (הסמ"ע) • רבי שמואל אליעזר הלוי איידלס (המהרש"א) • רבי יואל סירקיש (הב"ח) • רבי שבתי הכהן (הש"ך) • רבי העשיל מקראקא • רבי דוד הלוי סגל (הט"ז) • רבי אברהם אבלי הלוי גומבינר (ה"מגן אברהם") • רבי יאיר חיים בכרך (ה"חות יאיר") • רבי יעקב יהושע פלק (ה"פני יהושע") • רבי אריה לייב גינצבורג (ה"שאגת אריה") • רבי נתנאל וייל (בעל "קרבן נתנאל") • רבי יוסף תאומים (ה"פרי מגדים") • רבי יחזקאל לנדא (ה"נודע ביהודה") • הגאון מווילנה • רבי שניאור זלמן מלאדי (בעל "שולחן ערוך הרב") • רבי יהודה לייב מינוביץ' (בעל "שארית יהודה") • רבי אריה לייב הלר (ה"קצות") • רבי יהודה כהנא הלר •רבי אברהם דנציג (ה"חיי אדם") • רבי יעקב לורברבוים (ה"נתיבות המשפט") • רבי עקיבא איגר • רבי משה סופר (ה"חתם סופר") • רבי מנחם מנדל שניאורסון (ה"צמח צדק") • רבי שלמה קלוגר • רבי שלמה גאנצפריד (בעל ה"קיצור שולחן ערוך") • רבי יצחק אלחנן ספקטור • רבי יחיאל מיכל אפשטיין (בעל "ערוך השולחן") • רבי שלום מרדכי שבדרון (המהרש"ם) • רבי ישראל מאיר הכהן (ה"חפץ חיים") • רבי חיים עוזר גרודזנסקי • רבי חיים מבריסק • רבי שמעון שקופ • רבי ברוך בער ליבוביץ • רבי אברהם ישעיהו קרליץ (ה"חזון איש") • רבי משה פיינשטיין • רבי מנחם מנדל שניאורסון ("הרבי מליובאוויטש") |  |
| חכמי יהדות ארצות האסלאם ומגורשי ספרד | רבי שמואל די מדינה (מהרשד"ם) • רבי אברהם די בוטון (בעל "לחם משנה") • רבי יוסף קורקוס • רבי חיים בנבנישתי (בעל "כנסת הגדולה") • רבי יהודה רוזאניס (בעל "משנה למלך") • רבי אפרים נבון (המחנה אפרים) • רבי שלום שרעבי (הרש"ש) • רבי יחיא צאלח (מהרי"צ) • רבי חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א) • רבי מרדכי כרמי (ה"מאמר מרדכי") • רבי יום-טוב אלגאזי (המהרי"ט אלגאזי) • רבי חיים פלאג'י • רבי עבדאללה סומך • רבי יוסף חיים מבגדאד (ה"בן איש חי") |  |
| חכמי ארץ ישראל | רבי דוד בן זמרא (הרדב"ז) • רבי יוסף קארו (הבית יוסף) • רבי משה מטראני (המבי"ט) • רבי בצלאל אשכנזי (ה"שיטה מקובצת") • רבי יוסף מטראני (המהרי"ט) • רבי לוי בן חביב (המהרלב"ח) • רבי אברהם יצחק הכהן קוק • הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל • הרב יהודה לייב הלוי אשלג (בעל הסולם) • הרב יצחק אייזיק הרצוג • הרב צבי פסח פרנק • רבי שלמה זלמן אוירבך • רבי שאול ישראלי • רבי אליעזר יהודה וולדנברג • רבי בן ציון אבא שאול • רבי אברהם אלקנה כהנא שפירא • רבי מרדכי אליהו • רבי יוסף שלום אלישיב • הרב עובדיה יוסף • רבי שמואל הלוי ואזנר • רבי זלמן נחמיה גולדברג |  |
תנאים •  אמוראים  •  סבוראים  •  גאונים  •  ראשונים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307523805171  GND: 129307211  ISNI: 0000 0000 2523 7937  LCCN: n85369438  SNAC: w6zs6zsm  SUDOC: 122821599  VIAF: 55223471   WorldCat (עם VIAF): 55223471 
הרב עבדאללה סומך ורבני עיראק. מימין לשמאל:
עזרא כהן, יצחק מג'לד, משה שמאש, אברהם הלל, דוד פאפו, ששון שמוחה, אליהו עובדיה, עבדאללה סומך, אלישע דנגור, יוסף חיים, עזרא דנגור, עזרא אדם, יחזקאל משה הלוי, ששון ישראל ושמואל מג'לד
ספרו "זבחי צדק" מהדורה ראשונה, בגדאד, תרנ"ט
דן אטינגר

| --- | --- |

אטינגר, 2008
 לידה:  10 ביוני 1971 (בן 53) חולון, ישראל 
 מוקד פעילות:  תל אביב-יפו, ראשון לציון, שטוטגרט, נאפולי
 מקום לימודים:  תלמה ילין (בית ספר)  האקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש סמואל רובין
 עיסוק:  מנצח, פסנתרן, זמר, קורפטיטור
 סוגה:  מוזיקה קלאסית, אופרה
 סוג קול:  בריטון
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 שיתופי פעולה בולטים:  האופרה הישראלית  התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון  תיאטרון סן קרלו  התזמורת הפילהרמונית של שטוטגרט (אנ')
 https://danettinger.com
 פרופיל ב-IMDb
 
דן אטינגר (נולד ב-10 ביוני 1971 בחולון) הוא מנצח, פסנתרן, זמר וקורפטיטור ישראלי. משמש כמנהל מוזיקלי, בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, והחל משנת 2023 הוא מנהל מוזיקלי של תיאטרון סן קרלו בנאפולי שבאיטליה.
ביוגרפיה

דן אטינגר הוא בוגר התיכון לאמנויות תלמה ילין בגבעתיים ולמד שנה אחת באקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש סמואל רובין בתל אביב אצל תמר רחום.
כזמר בריטון החל לשיר במקהלה והמשיך כזמר סולן, בתפקידים שונים באופרה הישראלית, ממונטוורדי, דרך מוצרט וורדי ועד פרוקופייב. כמנצח הופיע עם כל התזמורות המובילות בישראל, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, עם תזמורות מובילות באירופה ועם התזמורת הפילהרמונית של טוקיו, שבה הוא מכהן כמנצח כבוד.
אטינגר לא למד ניצוח באופן מסודר באקדמיה, ואת עיקר הכשרתו כמנצח קיבל בעבודתו לצד המנצח והפסנתרן הישראלי דניאל בארנבוים. את הקריירה שלו כמנצח החל בגיל 28. בשנים 1999–2003 היה מנצח הבית של האופרה הישראלית החדשה, ולפני כן היה מנצח המקהלה. במקביל הוא היה גם מנצח אורח ראשי בתזמורת הסימפונית ירושלים בעונת הקונצרטים 2003 - 2002.
בשנים 2003–2006 היה עוזרו של דניאל בארנבוים באופרה של ברלין ומ-2007 עד 2009 שימש כמנצח לצד של בארנבוים
בשנת 2005 נבחר אטינגר להיות המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון. הוא סיים את תפקידו כמנהל מוזיקלי בשנת 2014 והוא הפך להיות מנצח אורח ראשי של התזמורת.
משנת 2009 ועד שנת 2016 הוא שימש כמנהל מוזיקלי של התיאטרון הלאומי של מנהיים והחל מאוקטובר 2015 הוא מכהן כמנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של שטוטגרט (אנ').
אטינגר ניצח על הפקות אופרה בבתי אופרה מובילים בעולם, בהן "נישואי פיגארו" של מוצרט במטרופוליטן אופרה בניו יורק, "טבעת הניבלונגים" של וגנר בתיאטרון הלאומי החדש בטוקיו, ו"ריגולטו" בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון. עוד ניצח על אופרות של פוצ'יני, מוצרט, ביזה, וגנר ודוניצטי באופרה של ברלין, באופרה הממלכתית של בוואריה במינכן, באופרה של וינה ועוד. לצד הפקות באופרה הישראלית ניצח על הפקות תחת כיפת השמיים בתל אביב.
החל משנת 2018 הוא משמש בתור המנהל המוזיקלי של האופרה הישראלית. באותה השנה חזר לקדנציה שנייה של ניהול מוזיקלי בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
בשנת 2021 התמנה למנהלה המוזיקלי של תיאטרון סן קרלו בנאפולי שבאיטליה והוא התחיל את תפקידו בפועל בשנת 2023.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בן זוגו של אטינגר במשך 14 שנים היה יגאל רענן, בעבר דובר אגודת הלהט"ב.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אקסל קובר | מנהל מוזיקלי, האופרה של מנהיים 2009 - 2016  | הבא: אלכסנדר סורדיד |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: דניאל הארדינג | מנצח ראשי, התזמורת הפילהרמונית של טוקיו 2010 - 2015  | הבא: אנדראה באטיסטוני |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: גבריאל פלץ | מנצח ראשי, התזמורת הפילהרמונית של שטוטגרט 2015 - ממשיך  | הבא: לא נקבע |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: דניאל אורן | מנהל מוזיקלי, האופרה הישראלית תל אביב-יפו 2018 - ממשיך  | הבא: לא נקבע |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ג'יימס ג'אד | מנהל מוזיקלי, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון 2018 - ממשיך  | הבא: לא נקבע |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יוראי ואלצ'וחה | מנהל מוזיקלי, תיאטרון סן קרלו 2023 - ממשיך  | הבא: לא נקבע |
פרסים ואותות הוקרה

1993 - פרס פרנסואה שפירא
אמן נבחר של הקרן למצוינות בתרבות
מלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל והמכון הישראלי לאמנות הזמרה
2002 - פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה
הערות שוליים

1 2  David Salazar,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'Teatro San Carlo di Napoli Appoints Dan Ettinger as Next Music Director, https://operawire.com/, ‏29 ביוני 2021
↑  גלעד פדבה, תחנות התרבות של יגאל רענן, GoGay,‏ 19 בדצמבר 2009
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מנדי רודן | מנהל מוזיקלי, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון 2005 - 2014  | הבא: ג'יימס ג'אד |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298639805171  BIBSYS: 12072134  BnF: cb16180190w (data)  CiNii: DA16304569  GND: 139093052  ISNI: 0000 0000 8137 4936  LCCN: no2003004052  MusicBrainz: 8e17baf9-3e39-42d4-8956-f350e014d114  RERO: 02-A018457402  SUDOC: 158849329  VIAF: 58761619   WorldCat (עם VIAF): 58761619
קאן

ערך זה עוסק בעיר בצרפת. אם התכוונתם למשמעויות אחרות, ראו .
קאן (בצרפתית: Cannes) היא עיר קיט בדרום-מזרח צרפת השוכנת בריביירה הצרפתית, ובה כ-70,000 תושבים. בעיר נערך מדי שנה פסטיבל סרטים בינלאומי נודע, "פסטיבל קאן".
דמוגרפיה

אוכלוסיית העיר קאן מנתה 67,304 תושבים במפקד האוכלוסין שהתקיים ב-1999. ההערכות כיום אומדות את אוכלוסייתה בכ-69,700 תושבים. היא מהווה חלק מהמטרופולין של ניס, שאוכלוסייתו הכוללת עולה על 900,000 תושבים.
גאוגרפיה

קאן שוכנת בריביירה הצרפתית, ויש אליה גישה נוחה מכיוון האלפים הימיים. היא ידועה בזכות חופיה החוליים, אשר מרביתם פתוחים לציבור.
היסטוריה

בימי הביניים הייתה קאן חלק פיאודלי ממנזר מקומי. עד תחילת המאה ה-19, הייתה קאן כפר חקלאי, שרבים מתושביו התפרנסו מדיג. בכפר הייתה צפיפות אוכלוסייה גבוהה יחסית לאזור. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19, אריסטוקרטים זרים, ביניהם צרפתים, בנו בתי קיט באזור, ובכך הפכו את הכפר בהדרגה לעיר קיט.
ב-1 במרץ 1815 נחת נפוליאון בקאן, לאחר שברח מהאי אלבה שאליו הוגלה לאחר תבוסתו.
האחראי לגדילת הכפר היה הלורד הנרי פטר ברוהאם (1777–1868), פוליטיקאי בריטי מוכשר ונשוא פנים בזמנו שגילה את קאן ב-1834 בדרכו לאיטליה. הוא קנה אדמה מערבית לכפר, שהיום מהווה את הכניסה לעיר. ברוהם השתמש בקשריו הפוליטיים בצרפת על מנת לפתח את האזור.
פיתוחה של עיר החוף הביא להתפתחות הרכבת הקלה באזור, ובייחוד לפתיחתה של הרכבת הקלה של קאן, שנפתחה ב-1899.
בזמן מלחמת העולם השנייה, פלשו הגרמנים לעיירה במטרה להפוך אותה בסיס צבאי-ימי במטרה לפלישה וכיבוש צפון אפריקה. הגעת הנאצים לקאן הייתה בשלב מאוחר יחסית במלחמה.צבאות בעלות הברית כבר היו במרחק קילומטרים בודדים מה שגרם לנאצים לעזוב במהרה ובחופזה את עיירת הקייט המנומנמת.חלק מהבניינים הפכו למפקדות של הנאצים בעיירה ורובם התרכזו בשדרת אנטיב הידועה. לפי רישומי מפקד האוכלסין של אותה התקופה,טרם ברור מספר היהודים שהתגוררו בקאן בזמן מלחמת העולם השנייה אך מספרם היה מועט מאוד וגם מוטל בספק אם הצהירו על דתם ויהדותם.
ברישומים שהתגלו בשנת 1974 הראו שהנאצים ידעו שקאן הייתה עיירת קייט קטנה יחסית עם מיעוט אוכלוסייה דל וללא ביסוס מספק של רישומי תושבים מה שגרם להם להבין שלא כדאי לאבד זמן יקר וחסר תועלת אלא לבסס אותה כמוקד צבאי להגעה למחוזות נוספים.
כלכלה

קאן מאופיינת כעיר קיט המארחת מגוון של ירידים, פסטיבלים ותערוכות מהבולטים בתחומם בעולם. בין השאר מתקיים בקאן מדי שנה בחודש מאי פסטיבל הקולנוע בקאן, במרץ יריד הנדל"ן MIPIM, מדי שנה פסטיבל הפרסום הבינלאומי (האריה של קאן), ומדי שנתיים יריד תעשיית המוזיקה MIDEM.
ערים תאומות

מקסיקו אקפולקו, מקסיקו
ארצות הברית בוורלי הילס, ארצות הברית
מרוקו קמיסת, מרוקו
ספרד מדריד, ספרד
בריטניה הרובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי, בריטניה
יפן שיזואוקה, יפן
שווייץ גשטאט, סאנן, שווייץ
קנדה קוויבק סיטי, קוויבק, קנדה
ישראל תל אביב, ישראל
איטליה פירנצה, איטליה
רוסיה מוסקבה, רוסיה
צרפת רפיטי, צרפת
ראו גם

מלון קרלטון (קאן)
הערות שוליים

↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000006-QINU`"'"Cannes Relations Internationales". אורכב מ-המקור ב-2007-10-09. נבדק ב-2007-09-03.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559532405171  BNE: XX451855  BnF: cb119369999 (data)  GND: 4009413-3  LCCN: n79034526  MusicBrainz: cbd8f034-07bc-428b-bd43-9df9e5df94b9  NARA: 10045015  NKC: ge296583  SUDOC: 027297322  VIAF: 256023601   WorldCat (עם VIAF): 256023601 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בצרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.