stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראובן פיין
ביוגרפיה > אלוף ארצות הברית

בגיל 17 זכה פיין בראשונה מבין 7 האליפויות הפתוחות של ארצות הברית. התחרות התקיימה במיניאפוליס בשנת 1932 ופיין, עם 9.5/11 הקדים במחצית הנקודה את שמואל רשבסקי. התחרות הבינלאומית הראשונה בה השתתף פיין הייתה בפסדנה, בשנת 1932, שם חלק מקום 7–10 עם 5/11 (המנצח: אלוף העולם אלכסנדר אלכין). בשנת 1932 זכה פיין שוב באליפות מועדון מרשל, עם 11.5/13, 2.5 נקודות לפני המקום השני. לאחר שסיים בהצטיינות את הקולג' בניו-יורק, ותוך כדי לימודים גם הוביל את הקולג' לאליפות הקולג'ים בשחמט בשנים 1931 ו-1932 החליט פיין לנסות את חיי השחמט המקצועני למשך מספר שנים.
ביוגרפיה > כוכב אולימפי

בשנת 1933 ניצח פיין בתוצאה 8/10 בתחרות שמטרתה הייתה לקבוע את הרכב נבחרת ארצות הברית לאולימפיאדה. ניצחון זה הקנה לו את ההופעה הראשונה מבין שלוש בנבחרת הלאומית. שלוש הנבחרות בהן השתתף זכו במדליית זהב קבוצתיות. כמו כן זכה בשתי מדליות אישיות: אחת כסף בשנת 1933 והשנייה זהב, בשנת 1937.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
| 1933 | 3 | 9 מ-13 | 6+ 6= 1- | 69.2 | 1 קבוצתי, 2 אישי |
| 1935 | 1 | 9 מ-17 | 5+ 8= 4- | 52.9 | 1 קבוצתי |
| 1937 | 2 | 11.5 מ-15 | 9+ 5= 1- | 76.9 | 1 קבוצתי, 1 אישי |
הצלחות בצפון אמריקה

פיין ניצח פעם נוספת באליפות הפתוחה של ארצות הברית שהתקיימה בדטרויט בשנת 1933, עם 12/13, מחצית הנקודה לפני שמואל רשבסקי. בשנת 1933/34 ניצח באליפות ה-17 של מועדון מרשל עם 9.5/11 וניצח את ישראל הורוביץ בדו-קרב בשנת 1934 6-3. פיין חלק מקום 1–2 עם שמואל רשבסקי באליפות הפתוחה של ארצות הברית שהתקיימה בשיקגו בשנת 1934, עם 7.5/9. לאחר מכן חלק מקום 1–3 במקסיקו סיטי עם הרמן שטיינר וארתור דייק. בתחרות סירקוז 1934 חלק פיין מקום 3–4 (ניצח: שמואל רשבסקי). פיין ניצח פעם רביעית ברציפות באליפות הפתוחה של ארצות הברית שהתקיימה במילווקי בשנת 1935, כאשר בשלב המוקדם צבר 6.5/9 ובגמר 8/10. לאחר סדרת הצלחות אלו בצפון אמריקה ניסה פיין את כוחו בתחרות ראשונה לבודדים באירופה, בלודז' 1935, שם חלק מקום 2–3 עם 6/9 (ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר). פיין ניצח בתחרות הייסטינגס בשנת 1935/36 עם 7.5/9, נקודה לפני סאלו פלור.
האליפות הסגורה של ארצות הברית

הגם שפיין היה פעיל והצליח היטב בתחרויות בארצות הברית, מעולם לא ניצח באליפות הסגורה של ארצות הברית, כאשר בדרך כלל הגיע למקום השני אחרי יריבו הגדול שמואל רשבסקי. כאשר פרנק מרשל ויתר מרצונו על תואר אלוף ארצות הברית בשנת 1936, תואר בו החזיק משנת 1909, התקיימה התחרות המודרנית הראשונה לאליפות ארצות הברית. פיין צבר 10.5/15 בתחרות שהתקיימה בניו-יורק בשנת 1936, וחלק מקום 3–4 (ניצח: שמואל רשבסקי). באליפות שהתקיימה בניו-יורק בשנת 1938, פיין הגיע למקום השני עם 12.5/16 (ניצח: שמואל רשבסקי). באליפות שהתקיימה בניו-יורק בשנת 1940, פיין הגיע למקום השני עם 12.5/16 (ניצח שמואל רשבסקי בפעם השלישית ברציפות). באליפות שהתקיימה בניו-יורק בשנת 1944, פיין הגיע למקום השני עם 14.5/17 (ניצח: ארנולד דנקר). בארבע הפעמים בהן שיחק צבר פיין 50/64, תוצאה מצוינת של 78.1%, אך מעולם לא ניצח.
הופעה בתחרות AVRO

בשנת 1938 חלק פיין מקום ראשון עם פאול קרס בתחרות היוקרתית שהתקיימה בהולנד, עם 8.5/14. זו אחת מהתחרויות המפורסמות ביותר במאה ה-20, ויש הסוברים כי עד עצם היום הזה היא התחרות החזקה ביותר שהתקיימה מעולם. מארגני התחרות קיוו כי מנצח תחרות AVRO, תחרות בסיבוב כפול, יהיה המתמודד מול אלוף העולם אלכסנדר אלכין. פיין סיים לפני אלוף העולם לעתיד מיכאל בוטביניק, אלוף העולם המכהן אלכסנדר אלכין, אלופי העולם לשעבר מקס אויבה וחוסה ראול קפבלנקה ורבי האמנים שמואל רשבסקי וסאלו פלור. פיין ניצח בשני משחקיו מול אלכסנדר אלכין.
במשחק בו ניצח פיין את בוטביניק, כתב בוטביניק כי בעמדה הסופית אין לו אף מסע אפשרי והצריח ב-ו3 מאוים. זה שילוב של רעיון אסטרטגי יוצא מן הכלל של פיין בשילוב דקויות טקטיות. ניצחונותיו על רשבסקי, על מקס אויבה, ועל סאלו פלור - במשחק זה הפגין פיין טקטיקה עמוקה בהסתעפות לא רגילה של ההגנה הצרפתית.
the final position, "Black does not have a single move, and Rf3 is threatened. A combination of a splendid strategic idea with tactical subtleties
| מספר | שם |  | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | פאול קרס |  | XX | 1= | == | == | 1= | == | 1= | == | 8.5 |
| 2 | ראובן פיין |  | 0= | XX | 1= | 10 | 10 | 11 | == | 1= | 8.5 |
| 3 | מיכאל בוטביניק |  | == | 0= | XX | =0 | 1= | 1= | =1 | == | 7.5 |
| 4 | מקס אויבה |  | == | 01 | =1 | XX | 0= | 0= | 01 | 1= | 7 |
| 5 | שמואל רשבסקי |  | 0= | 01 | 0= | 1= | XX | == | == | 1= | 7 |
| 6 | אלכסנדר אלכין |  | == | 00 | 0= | 1= | == | XX | =1 | =1 | 7 |
| 7 | חוסה ראול קפבלנקה |  | 0= | == | =0 | 10 | == | =0 | XX | =1 | 6 |
| 8 | סאלו פלור |  | == | 0= | == | 0= | 0= | =0 | =0 | XX | 4.5 |
שנות המלחמה

משום שמלחמת העולם השנייה טרפדה כל סיכוי לדו-קרב על אליפות העולם, החל פיין בכתיבה שחמטאית. בשנת 1941 הוא כתב את "סיומי שחמט בסיסיים", אוסף של ניתוחי סיומים שגם היום, כשבעים שנה מאוחר יותר, עדיין נחשב לאחת מהיצירות הטובות ביותר בנושא זה. ספרו "הרעיונות מאחורי פתיחות בשחמט" לא מעודכן אך עדיין מועיל להבנת הרעיונות שמונחים ביסוד פתיחות רבות בשחמט. 

במהלך מלחמת העולם השנייה עבד פיין עבור הצי האמריקאי, וביצע משימה של חישוב הסתברויות של עליית הצוללות הגרמניות בנקודות מסוימות על פני המים; כמו כן שימש פיין כמתרגם.
פיין לא יכול היה להתחרות באירופה במהלך המלחמה, שכן אירופה הייתה חסומה על ידי הצי הגרמני. פיין התחרה במספר תחרויות רציניות שהתקיימו בארצות הברית, והמשיך להצליח, אך הפרסים הכספיים היו זעומים גם למנצחי התחרויות. פיין ניצח באליפות ארצות הברית הפתוחה של שנת 1939 שהתקיימה בניו-יורק עם 10.5/11, מחצית הנקודה לפני שמואל רשבסקי. פיין ניצח באותה שנה גם באליפות ה-23 של מועדון מרשל, עם 14/16. פיין ניצח באליפות ארצות הברית הפתוחה של שנת 1940 שהתקיימה בדאלאס עם תוצאה מושלמת של 8/8 בשלב הגמר, שלוש נקודות לפני המקום השני הרמן שטיינר. בשנת 1941 ניצח פיין באליפות מדינת ניו-יורק שהתקיימה בהמילטון, עם 8/10, נקודה לפני שמואל רשבסקי, ארנולד דנקר ויצחק קשדן. באותה שנה ניצח פיין באליפות מועדון מרשל עם 14/15, לפני פרנק מרשל. פיין ניצח באליפות ארצות הברית הפתוחה של שנת 1941 שהתקיימה בסט. לואיס עם תוצאה של 4/5 בשלב המוקדמות ו-8/9 בשלב הגמר.
פיין ניצח בתחרות וושינגטון בשנת 1942 בתוצאה מושלמת של 7/7. הוא הביס את הרמן שטיינר בדו-קרב 3.5-0.5 בוושינגטון בשנת 1944. פיין ניצח באליפות ארצות הברית לשחמט בזק בשנת 1944 עם 10/11 וחזר על אותה תוצאה בשנת 1945. בתחרות פאן-אמריקה שהתקיימה בהוליווד בשנת 1945 הגיע פיין למקום השני עם 9/12 לאחר שמואל רשבסקי. הוא שיחק בדו-קרב באמצעות הרדיו מול נבחרת ברית המועצות והפסיד 0.5-1.5 ליצחק בולסלבסקי. בשנת 1946 התקיים דו-קרב גומלין, הפעם במוסקבה, וזו הייתה נסיעתו האחרונה של פיין למטרת התמודדות שחמטאית. פיין הפסיד 0.5-1.5 לפאול קרס.
לאחר המלחמה

כאשר מלחמת העולם השנייה הסתיימה בשנת 1945, פיין היה עסוק בכתיבת הדוקטורט בפסיכולוגיה. לאחר שהשלים את כתיבת הדוקטורט חזר לשחק שחמט תחרותי. פיין ניצח בתחרות ניו-יורק בשנת 1948 עם 8/9 והקדים את מיגל ניידורף, מקס אויבה והרמן פילניק. פיין סיים בתיקו דו-קרב עם מיגל ניידורף בתוצאה 4-4 בשנת 1949. בשנת 1950 זכה פיין בתואר רב אמן של פיד"ה, ברשימה המקורית של רבי האמנים. התחרות המשמעותית האחרונה בה השתתף הייתה תחרות לזכרו של מוריס ורטהיים בשנת 1951. בתחרות זו הגיע למקום הרביעי עם 7/11 (ניצח: שמואל רשבסקי).
אליפות העולם בשנת 1948

לאחר שאלוף העולם אלכסנדר אלכין מת בשנת 1946 פיד"ה ארגנה תחרות לקביעת האלוף החדש. כזוכה במקום ראשון משותף בתחרות AVRO פיין הוזמן להשתתף התחרות אך סירב, מסיבות לא ידועות אך ששימשו כר לספקולציות רבות. בשנת 1947 פיין שיחק דו-קרב שלישי מול הרמן שטיינר בלוס אנגלס וניצח 1–5. דו-קרב זה היה במסגרת אימוניו לקראת הופעה אפשרית בהתמודדות על אליפות העולם. 

באופן פומבי הצהיר פיין כי איננו יכול להפסיק את עבודתו על הדוקטורט שלו בפסיכולוגיה. המשא ומתן על קיום התחרות התארך מאוד, ולפרק זמן ארוך לא היה ברור אם האירוע יתקיים או לא. פיין כתב שאיננו מעוניין להשקיע חודשים רבים בהתכוננות לתחרות ולבסוף לראות שהתחרות מתבטלת. ישנה השערה שפיין סירב לשחק משום שחשד כי יהיה שיתוף פעולה בין שלושה הנציגים הסובייטיים שיבטיחו כי אחד מביניהם יזכה בתחרות. בגיליון אוגוסט 2004 של הביטאון Chess Life, סיפר רב-אמן לארי אבנס שפיין סיפר לו שלא היה מוכן לבזבז שלושה חודשים מחייו להתבונן כיצד הרוסים "זורקים" משחקים האחד לשני.

הנה מספר גרסאות שכתב פיין: בביטאון Chess Review מחודש נובמבר 1948 בעמוד 2,
בספרו משנת 1958 "Lessons from My Games" בעמודים 151-152,
בספרו משנת 1973 "Bobby Fischer’s Conquest of the World’s Chess Championship" בעמודים 4–5,
בראיון מחודש אוקטובר בשנת 1984 לביטאון Chess Life בעמוד 25 אמר פיין,
בביטאון Chess Life מחודש ספטמבר 1989 בעמוד 7 מובא קטע ממכתב של פיין.
תוצאות נגד שחמטאי הצמרת

לפיין הייתה קריירה קצרה יחסית בשחמט של הרמה העליונה, אך הישגיו נגד שחמטאי הצמרת מרשימים.
פיין התמודד עם חמישה אלופי עולם:
עמנואל לסקר +1 =0 -0 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
חוסה ראול קפבלנקה +0 =5 -0
אלכסנדר אלכין +3 =4 -2
מקס אויבה +2 =3 -2
מיכאל בוטביניק +1 =2 -0
יריביו האמריקאיים העיקריים היו שמואל רשבסקי +3 =12 -4, הרמן שטיינר +21 =8 -4, יצחק קשדן +6 =6 -1, אלברט סימונסון +6 =1 -1, ישראל הורוביץ +10 =7 -2, ארנולד דנקר +7 =7 -6, פרד ריינפלד +10 =7 -5 וארתור דייק +6 =5 -7 (מתוך ההפסדים שלושה היו כאשר פיין היה בן 16).
בזירה הבינלאומית פיין התמודד עם טובי השחקנים של זמנו, ובדרך כלל הייתה ידו על העליונה, עם שלושה יוצאים מן הכלל. פיין התקשה מול פאול קרס +1 =8 -3, מילן וידמר +0 =2 -1 ויצחק בולסלבסקי +0 =1 -1. עם כל היתר התמודד בהצלחה: מיגל ניידורף +3 =5 -3, סבלי גריגורייביץ' טרטקובר +2 =4 -1, סאלו פלור +2 =7 -0, גריגורי לבנפיש +1 =0 -0, ג'ורג' אלן תומאס +2 =3 -0, אריך אליסקסיס +1 =2 -0, ויאצ'סלאב רגוזין +1 =1 -0, ולדימיר פטרוב +2 =1 -1, יפים בוגוליובוב +1 =1 -0, יאן פולטיס +2 =0 -0, שמואל לנדאו +4 =1 -0, ג'ורג' קולטנובסקי +2 =1 -0, איגור בונדרבסקי +1 =0 -0, גזה מארוצי +1 =0 -0, ויליאם וינטר +4 =0 -0, ארנסט גרינפלד +1 =0 -0, גדעון סטולברג +4 =5 -2, אנדור לילינטל +1 =0 -0, לאסלו סאבו +0 =1 -0, ולדאס מיקאנס +1 =1 -0, רודולף שפילמן +0 =1 -0, קונל יו אודונל אלכסנדר +1 =3 -0.
גם מול הדור החדש של האמנים האמריקאים שצצו בשנות הארבעים המאוחרות הוכיח פיין כי הוא יכול להצליח היטב. ארטור ביסגאייר +1 =1 -0, לארי אוונס +0 =2 -0, ג'ורג' קרמר +1 =1 -0 ורוברט ביירן +0 =1 -0.
בין עשרת הטובים בעולם במשך שמונה שנים

הגם שפיד"ה, האיגוד העולמי לשחמט, לא חישבה באופן פורמלי דירוגי שחמט של משחקים בינלאומיים עד שנת 1970, ניתן לחשב בדיעבד את ביצועי מד כושר של השחמטאים גם לפני תאריך זה. האתר chessmetrics.com מתמחה בדירוגים היסטוריים מדרג את פיין בין עשרת הטובים בעולם החל מחודש מרץ 1936 ועד אוקטובר 1942, ושוב בין ינואר 1949 ועד דצמבר 1950. בין שתי תקופות אלו היה פחות פעיל כשחקן, ולכן דירוגו ירד. בין אוקטובר 1940 למרץ 1941 דורג פיין במקום הראשון בעולם, והיה בין שלושת הראשונים מדצמבר 1938 ועד יוני 1942. דירוג השיא של פיין היה 2762 בחודש יולי 1941.
התמודדויות

| שנה | מיקום | המתמודד השני | תוצאה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1932 | ניו יורק | הרמן שטיינר | 5.5 מ-10 | ניצחון |
| 1934 | ניו יורק | אל הורוביץ | 6 מ-9 | ניצחון |
| 1937 | גוטנבורג | גדעון סטילברג | 5 מ-8 | ניצחון |
| 1937 | סטוקהולם | אמיל ג'ונסון | 1.5 מ-2 | ניצחון |
| 1944 | וושינגטון | הרמן שטיינר | 3.5 מ-4 | ניצחון |
| 1949 | ניו יורק | מיגל ניידורף | 4 מ-8 | תיקו |
פסיכולוג

לאחר שפיין קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת דרום קליפורניה, נטש את השחמט המקצועני על מנת להתרכז במקצועו החדש. פיין המשיך לשחק שחמט כל חייו, כולל מספר משחקים ידידותיים בשנת 1963 עם בובי פישר, אחד מהם נכלל בספרו הידוע של פישר "My Sixty Memorable Games". בשנת 1956 כתב מאמר בנושא "תצפיות פסיכואנליטיות על שחמט ועל אמני שחמט" עבור ביטאון פסיכולוגי. מאוחר יותר הרחיב פיין את המאמר לספר בשם "הפסיכולוגיה של שחקן השחמט" בו הוא מספק תובנות מתוך התאוריה של פרויד. פיין לא היה הראשון שבחן את הנפש והתייחסותה לשחמט, אלפרד בינה, ממציא מבחן IQ חקר את התפקוד השכלי של שחקני שחמט חזקים, ומצא שלעיתים קרובות יש להם כישורים שכליים מוגברים, למשל - זיכרון טוב מאוד. פיין המשיך ופרסם ספר על ההיסטוריה של הפסיכואנליזה (1979) ומספר ספרים אחרים בנושאי פסיכולוגיה. כמו הרבה פסיכואנליסטים של זמנו, האמין פיין שניתן לרפא הומוסקסואליות ודעותיו בנושא מצוטטות במאבקים משפטיים ביחס להומוסקסואליות, כולל בקרב המשפטי לגבי נישואים חד-מיניים שהתקיים בהוואי. פיין היה פרופסור אורח באוניברסיטה של אמסטרדם ופירנצה.
ספרים שכתב

Basic Chess Endings, by Reuben Fine, 1941, McKay. Revised in 2003 by Pal Benko. ISBN 0-8129-3493-8.
The Ideas Behind the Chess Openings, by Reuben Fine, 1943. Revised in 1989. McKay, ISBN 0-8129-1756-1.
Practical Chess Openings, by Reuben Fine.
The Middlegame in Chess, by Reuben Fine. ISBN 0-8129-3484-9.
Modern Chess Openings, sixth Edition, by Reuben Fine.
Chess the Easy Way, by Reuben Fine, 1942. 1986 Paperback re-issue. ISBN 0-6716-2427-X
Chess Marches On, by Reuben Fine, 1946.
Dr. Lasker's Chess Career, by Reuben Fine and Fred Reinfeld, 1935.
Lessons From My Games, by Reuben Fine, 1958.
The Psychology of the Chess Player, by Reuben Fine, 1967.
Bobby Fischer's Conquest, by Ruben Fine 1973
The World's Great Chess Games, by Reuben Fine; Dover; 1983. ISBN 0-486-24512-8.
Freud: a Critical Re-evaluation of his Theories, by Reuben Fine (1962).
The Healing of the Mind, by Reuben Fine (1971).
The Development of Freud's Thought, by Reuben Fine (1973).
Psychoanalytic Psychology, by Reuben Fine (1975).
The History of Psychoanalysis, by Reuben Fine (1979).
The Psychoanalytic Vision, by Reuben Fine (1981).
The Logic of Psychology, by Reuben Fine (1985).
The Meaning of Love in Human Experience, by Reuben Fine (1985).
Narcissism, the Self, and Society, by Reuben Fine (1986).
The Forgotten Man: Understanding the Male Psyche, by Reuben Fine (1987).
הערות שוליים

↑
↑  .
↑  אחד מניצחונותיו.
↑  ניצחונו על תומאס.
↑  Reuben Fine vs Emanuel Lasker (1936) Every Fine Boy Does Good, www.chessgames.com.
↑  Reuben Fine vs William Winter (1936) The Dead of Winter, www.chessgames.com.
↑  Conel Hugh O'Donel Alexander vs Reuben Fine (1936), www.chessgames.com.
↑  Reuben Fine vs Efim Bogoljubov (1936), www.chessgames.com.
↑  Theodore Tylor vs Reuben Fine (1936), www.chessgames.com.
↑  Capablanca's 100 best games of chess - H. Golombek
↑  ניצחונו על רוגוזין ועל פטרוב.
↑  משחק אחד והמשחק השני.
↑  Reuben Fine vs Mikhail Botvinnik (1938) Fine Slew, www.chessgames.com.
↑  Samuel Reshevsky vs Reuben Fine (1938), www.chessgames.com
↑  Max Euwe vs Reuben Fine (1938), www.chessgames.com.
↑  Reuben Fine vs Salomon Flohr (1938), www.chessgames.com.
↑  
‘At the time of the tournament, I was not teaching, but working on my doctoral dissertation. I was not bound by any contract to the university. I withdrew from the tournament because I did not care to interrupt my research. Needless to say, nobody had consulted me on whether the dates set were convenient for me.’
↑  
‘The next year they [presumably the Russians] changed their minds again, and the tournament was held. By that time I was embarked on my new profession as a psychoanalyst and was unable to play.’
↑  
Fine claimed that a proposed 1947 tournament for the title was ...

‘… called off by the Russians as part of a kind of blackmail scheme to force the players to compete in Russia. My own refusal to play in 1948 was motivated in part by the uncertainty about whether the Russians would come to the playing hall at all, and if so, under what conditions.’
↑  
Fine stated that he decided not to compete in the 1948 championship because if he had gone to the Netherlands (the site of the first part of the event) the Russians might not have participated and he would have wasted ‘a whole year of his life in preparation. Moreover, it seemed foolish to play in such hostile circumstances.’
↑  
‘The tournament was finally arranged for 1948, to be played half in the Netherlands and half in the Soviet Union (where the safety of the foreign masters was questionable). I did not play because of the expense involved, most of which I was expected to pay myself; and because I considered the tournament as it was arranged to be illegal. TASS fabricated a story that I had had to desist because of career pressures. (In fact, I was not at that time employed; I was working on my doctorate.) The TASS story was a total fraud.’
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277012805171  PLWABN: 9810689738105606  BnF: cb108533364 (data)  GND: 108964191  ISNI: 0000 0000 8172 9426  LCCN: n79139705  NKC: mzk2010591372  NTA: 069089817  SELIBR: 186883  SNAC: w6cg1mrr  SUDOC: 083830855  VIAF: 108191918   WorldCat (עם VIAF): 108191918
דונטלה ורסצ'ה

| --- | --- |

 לידה:  2 במאי 1955 (בת 69) רג'ו די קלבריה, איטליה 
 מדינה:  איטליה 
 מקום מגורים:  מילאנו 
 השכלה:  אוניברסיטת פירנצה 
 מספר צאצאים:  3 
 www.versace.com
 
דונטלה ורסצ'ה (באיטלקית: Donatella Versace, נולדה ב-2 במאי 1955) היא מעצבת אופנה איטלקייה והיו"ר הנוכחית של חברת ורסצ'ה.
ביוגרפיה > שנותיה הראשונות

ורסצ'ה נולדה באיטליה והייתה הצעירה מבין ארבעה אחים ואחיות. אחותה הגדולה טינה מתה בגיל 12 מטטנוס. במהלך שנות השבעים הלכה בעקבות אחיה ג'אני לפירנצה כדי להתחיל קריירה בתחום העיצוב. בתחילה שימשה לאחיה כאשת יחסי ציבור אך ג'אני נעזר בה יותר בתור השראה ומבקרת. בשנות השמונים הפיק בית האופנה של ג'אני, ורסצ'ה, קו בישום ואחד מהבשמים אף הוקדש לדונטלה ונקרא "Blonde".
ביוגרפיה > הרצח של ג'אני ורסצ'ה

ב-15 ביולי 1997 נרצח אחיה של דונטלה, ג'אני ורסצ'ה, מחוץ לביתו שבמיאמי, פלורידה. הוא נרצח ביריית אקדח על ידי אנדרו קונאנן, שהתאבד זמן קצר לאחר מכן. ההלוויה הרשמית נערכה בקתדרלת מילאנו. בין המפורסמים שנכחו בהלוויה נמנו: ג'ורג'ו ארמני, קרל לגרפלד, דיאנה, הנסיכה מוויילס, נעמי קמפבל, מדונה, קורטני לאב, לוצ'אנו פבארוטי, סטינג ואלטון ג'ון.
קריירה

דונטלה ורסצ'ה הייתה בין הראשונים שבחרו להשתמש במפורסמים על תצוגות מסלול. היא בחרה בחבריה הקרובים כדוגמת ליל קים, ג'ניפר לופז, כריסטינה אגילרה וג'ונתן ריס מאיירס בתור הפנים של המותג שלה בנוסף למפורסמים נוספים כמו ביונסה נואלס, ליידי גאגא וג'נוארי ג'ונס.
שנה לאחר מותו של ג'אני השיקה דונטלה את קולקציית הקוטור שלה במלון ריץ שבפריז, צרפת. היא בנתה מסלול שקוף מעל בריכת המלון כמו שנהג לעשות אחיה.לאחר מותו של אחיה המותג ורסצ'ה סבל מיחסי ציבור רעים בקרב להט"בים בעקבות אמירותיו של ג'יאני במהלך השנים.במשך השנים ניסתה דונטלה לתקן את יחסי הציבור באמצעות דוגמנים ודוגמניות להטבים ואף הוסיפה לסמל באחת מתצוגות האופנה את דמותו של יקינתון שהיה מושא אהבתם של האלים במיתולגיה הרומית. דונטלה ידועה במסיבותיה המפורסמות אותם נוהגים לפקוד אלטון ג'ון, ליז הרלי, קתרין זיטה-ג'ונס, קייט מוס ואף צ'ארלס, נסיך ויילס הגיע מספר פעמים למסיבותיה.
במטרה לחדור לשווקים נוספים השיק המותג ורסצ'ה מלון בגולד קוסט באוסטרליה. בנוסף, מלון הפאר בורג' אל-ערב משתמש ברהיטים ומצעים המיוצרים תחת השם ורסצ'ה. ב-2005 פורסמו תוכניות לבנות מלון בדובאי.
בשנת 2002 הוצבו במוזיאון ויקטוריה ואלברט חלק מעיצוביהם המפורסמים והבולטים ביותר של דונטלה וג'אני ורסצ'ה כחלק מתערוכה מיוחדת.
חיים אישיים

לוורסצ'ה ובעלה לשעבר, הדוגמן פול בק, יש שני ילדים ומהם 7 נכדים.
אלגרה, בתה של וורסצ'ה הייתה במשך שנים בכותרות בעקבות הפרעות אכילה ממנה היא סבלה והיום מצבה יציב.
וורסצ'ה הייתה אוכלת בעבר מוצרים מהחי, עד שבשנת 2014 עברה לתזונה צמחונית.
שווי הבית של וורסצ'ה הוא כ-256 מיליון דולר ו-980 אלף.
פילמוגרפיה

2001: זולנדר
2006: השטן לובשת פראדה
בסדרה בטי של רשת ABC בוצעה פרודיה על דמותה של דונטלה שגולמה על ידי השחקנית ג'ינה גרשון.
הערות שוליים

↑  דנית צמית, הרצח שזעזע את עולם האופנה: סיפורו של ורסצ'ה, באתר ynet, 13 בינואר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012384887505171  PLWABN: 9810639599805606  BIBSYS: 14069116  BnF: cb16557814g (data)  CANTIC: a1093599x  GND: 133494179  ICCU: TO0V529477  ISNI: 0000 0003 8256 4020  LCCN: no97061125  NKC: xx0064856  RKD: 213239  SUDOC: 168205386  ULAN: 500346895  VIAF: 264867212   WorldCat (עם VIAF): 264867212
הבחירות הכלליות בבריטניה 1886

הבחירות הכלליות בבריטניה 1886 התרחשו בתאריכים 1 ביולי–27 ביולי 1886. בבחירות אלו ניצח רוברט גסקוין ססיל מן המפלגה השמרנית את ראש הממשלה המכהן ויליאם גלאדסטון מן המפלגה הליברלית. המפתח למהפך המשמעותי היה שיתוף פעולה בין המפלגה השמרנית לבין גורמים ליברלים ויוניוניסטיים כגון ג'וזף צ'מברלין. ההפסד של הליברלים היווה למעשה סוף לדומיננטיות שלהם בפוליטיקה הבריטית במאה ה-19.
תוצאות

| מפלגה | מנהיג | מושבים | קולות | אחוז מן הקולות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| המפלגה השמרנית | רוברט גסקוין ססיל | 393 | 1,417,627 | 51.4% |
| המפלגה הליברלית | ויליאם גלאדסטון | 192 | 1,244,683 | 45.1% |
| המפלגה האירית | צ'ארלס סטיוארט פרנל | 85 | 94,050 | 3.4% |
הבחירות הכלליות בבריטניה 1910 (דצמבר)

הבחירות הכלליות בבריטניה 1910 התרחשו בפעם השנייה בתאריכים 3 בדצמבר–19 בדצמבר 1910. בבחירות אלו ניצח הרברט הנרי אסקווית' מן המפלגה הליברלית את ארתור ג'יימס בלפור מן המפלגה השמרנית. בחירות אלו נוצרו לאחר משבר חוקתי שנוצר בעקבות חוסר יכולתה של הממשלה הליברלית לאשר תקציב. התקציב, אשר נשען על הטלת מיסים גבוהים יותר על העשירים, נחסם בעקבות התנגדותו של בית הלורדים, אך הואשר בסופו של דבר בעקבות תמיכתם של האירים ומפלגת הלייבור.
גם בבחירות אלו יצרו קשיים פוליטיים בעקבות ניצחון פוליטי של המפלגה הליברלית בפרלמנט למרות שמרבית הקולות תמכו במפלגה השמרנית. אלו היו הבחירות האחרונות שהתקיימו במשך מספר ימים, הבחירות האחרונות שבהן המפלגה הליברלית קיבלה את מרב המושבים, וכן האחרונות שהתרחשו בבריטניה לפני מלחמת העולם הראשונה.
תוצאות

| מפלגה | מנהיג | מושבים | קולות | אחוז מן הקולות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| המפלגה השמרנית | ארתור ג'יימס בלפור | 271 | 2,270,753 | 46.6% |
| המפלגה הליברלית | הרברט הנרי אסקווית' | 272 | 2,157,256 | 44.2% |
| מפלגת הלייבור | ג'ורג' ניקול בארנס | 42 | 309,963 | 6.4% |
| מפלגות איריות |  | 82 | 120,738 | 2.4% |
| אחרים ועצמאיים |  | 3 | 5,558 | 0.11% |
קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ

קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ (בגרמנית: Karl Friedrich, Herzog zu Holstein-Gottorp; ‏30 באפריל 1700 - 18 ביוני 1739), היה דוכס הולשטיין-גוטורפ ואביו של פיוטר השלישי, קיסר רוסיה.
ביוגרפיה

קרל פרידריך נולד ב-30 באפריל 1700 בסטוקהולם, שם שהו הוריו במהלך מלחמת הצפון הגדולה, לפרידריך הרביעי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ולהדוויג סופיה משוודיה, בתם של קרל האחד עשר, מלך שוודיה ואולריקה אלאונורה, נסיכת דנמרק.
בשנת 1702 מת אביו פרידריך הרביעי, דוכס הולשטיין-גוטורפ, וקרל פרידריך ירש את נחלותיו, אולם מכיוון שהיה קטין, שימש דודו כריסטיאן אוגוסט מהולשטיין-גוטורפ, נסיך אויטין כעוצר הדוכסות יחד עם אמו הדוויג סופיה משוודיה. במהלך מלחמת הצפון הגדולה נבזזו נחלותיו של קרל פרידריך על ידי הצבא הדני, שאף הרס את טירת גוטורפ - שהייתה מקום מושבם של דוכסי הולשטיין-גוטורפ. קרל פרידריך התחנך על ידי אמו הדוויג סופיה משוודיה, ולאחר מותה בשנת 1708 גודל על ידי סבתה של אמו הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ.
קרל פרידריך פגש לראשונה את דודו קרל השנים עשר, מלך שוודיה בשנת 1716, ובשנת 1717 הוא הוכרז כבגיר, וקיבל על עצמו תפקיד צבאי. קרל פרידריך סבל מיחסים מתוחים עם דודתו אולריקה אלאונורה הצעירה, שתומכיה הצביעו על היותו גס, יהיר וחסר כל תחושת אחריות כדי לרשת את הכתר.
לאחר מות דודו קרל השנים עשר בשנת 1718, תבע קרל פרידריך את הכתר השוודי, אולם דודתו אולריקה אלאונורה הצעירה הצליחה לתפוס את השלטון, בתמיכת בעלה פרידריך, נסיך הסן-קאסל והפרלמנט השוודי. קרל פרידריך ניסה לשכנע את דודתו שתמנה אותו כיורש העצר, אולם היא מינתה את בעלה פרידריך, ובעקבות כך עזב קרל פרידריך את שוודיה בשנת 1719, ובסופו של דבר התיישב ברוסיה. לאחר מכן, מפלגת הולשטיין בשוודיה המשיכה לקדם את טענותיו של קרל פרידריך, ובשנת 1723 הוא אף הפך ליורש העצר השוודי, אך בעקבות מדיניותו הפרו-רוסית, ירש לבסוף את דודתו (לאחר מות בעלה) אדולף פרידריך מאולדנבורג-אויטין.
בשנת 1720 ממלכת שוודיה ודנמרק-נורווגיה חתמו על אמנת פרדריקסבורג, ובה התחייבה שוודיה להפסיק את תמיכתה בהולשטיין-גוטורפ. קרל פרידריך התנגד לאמנה, שניתנה על ידי ממשלת שוודיה, וראה בה התכחשות לזכויותיו לרשת את הכתר השוודי.
ב-22 בנובמבר 1724 התארס קרל פרידריך עם אנה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתו של פיוטר הראשון, קיסר רוסיה ויקטרינה הראשונה, קיסרית רוסיה. לאחר מותו של פיוטר הגדול בשנת 1725, קיבל קרל פרידריך מקום במועצה, וקצבה קבועה להחזיק את חצרו, וב-21 במאי 1725 נערך טקס הנישואים ברוב פאר והדר.
לאחר מות חמותו יקטרינה הראשונה, קיסרית רוסיה בשנת 1727, ניסה קרל פרידריך שהיה מפקד משמר הארמון לתפוס את השלטון לטובת אשתו, אולם נכשל בכך ופיוטר השני, קיסר רוסיה עלה לשלטון. לאחר מכן קרל פרידריך ואנה יצאו לדוכסות הולשטיין-גוטורפ, שם מתה אנה לאחר לידת בנם קרל פטר אולריך, נסיך הולשטיין-גוטורפ בשנת 1728. קרל פרידריך בילה את שארית חייו בהולשטיין-גוטורפ, ודאגתו העיקרית הייתה להבטיח את ירושת בנו לכס הרוסי. קרל פרידריך גם תמך בחסידיו בשוודיה, אך לא הקדיש תשומת לב רבה להולשטיין-גוטורפ. ב-18 ביוני 1739 מת קרל פרידריך באויטל, ובשנת 1762 עלה בנו לשלטון ברוסיה כפיוטר השלישי, קיסר רוסיה.