stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפארק הלאומי תאודור רוזוולט
היסטוריה > הקמת הפארק הלאומי

זמן קצר לאחר מותו של תאודור רוזוולט ב-1919 נערך סקר באדמות הבתרונות של הנהר ליטל מיזורי ביוזמת סילוון פריס, שהיה שותף של רוזוולט בחוות צלב מלטה, על מנת לקבוע אתרים אפשריים בפארק. ב-1921 עברה החלטה בבית הנבחרים של דקוטה הצפונית לסייע בהקצאת אדמה עבור פארק. ב-1924 וב-1925 נערכו סיורים על ידי אנשי ממשל פדרליים, מדינתיים מקומיים ועיתונאים. מסיורים אלו קמה "אגודת הפארק הלאומי להנצחת רוזוולט" (Roosevelt Memorial National Park Association) ועלתה תוכנית להקמת פארק לאומי בשטח של מעל ל-2,500 קילומטרים רבועים שעוררה התנגדות עזה של חוואים מקומיים. ב-1928 בדק מנהל הפארק הלאומי הרי הרוקי את האזור וכתב למנהל שירות הפארקים שהאתר אינו מצדיק פארק לאומי אלא לכל היותר מונומנט לאומי.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 היו אירועי בצורת, שגרמו לתופעות של רעיית יתר ושל אובדן יבולים. חוואים רבים נאלצו למכור את אדמתם לממשל הפדרלי במחירי רצפה. הממשלה רכשה את האדמה במערב דקוטה הדרומית בעיקר לשם שיקום ובמטרה לאפשר רעיית בקר בתשלום. חלק מקרקע זו יועדה לפארק. ב-1934 נחתם הסכם להקמת מיזם פארק אזורי על שם רוזוולט (Roosevelt Regional Park Project) בין מנהל היישוב מחדש (Resettlement Administration), חיל השימור האזרחי, שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית ומדינת דקוטה הצפונית.
מחנות של חיל השימור האזרחי הוקמו בשתי היחידות של הפארק העתידי ופעלו החל מ-1934. העובדים פיתחו דרכים ובנו מבנים, שחלקם בשימוש גם כיום. האזור הוגדר "אזור נופש לדוגמה על שם רוזוולט" (Roosevelt Recreation Demonstration Area) ב-1935. כל העבודות הופסקו ב-1941.
ויליאם למקה (William Lemke‏; 1878–1950), נציג דקוטה הצפונית בבית הנבחרים של ארצות הברית פעל בשנות ה-40 למען הקמת פארק לאומי באתר, אך נתקל בהתנגדות של אנשי שירות הפארקים. ב-1946 הועבר האזור לאחריות שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית כ"מפלט חיות הבר הלאומי על שם תאודור רוזוולט" (Theodore Roosevelt National Wildlife Refuge), לאחר שהוטל וטו על הניסיון להעביר הצעת חוק להקמת פארק לאומי במקום בטענה שאין למקום תכונות המזכות אותו בתואר פארק לאומי. איש הקונגרס למקה לא נרתע והמשיך להפעיל לחצים בנושא. ולבסוף, ב-25 באפריל 1947, חתם הנשיא הארי טרומן על הצעת החוק מספר PL-38 להקמת "פארק ההנצחה הלאומי על שם תאודור רוזוולט" (Theodore Roosevelt National Memorial Park), פארק ההנצחה הלאומי היחיד שהוקם בארצות הברית. הפארק כלל בקווים גסים את השטח של היחידה הדרומית ואת חוות אלקהורן של הפארק הנוכחי. היחידה צפונית צורפה לפארק ההנצחה ב-12 ביוני 1948. בשנים הבאות בוצעו כמה שינויים בגבולות של הפארק.
בסופו של דבר התגבשה הכרה בעובדה שפרט לקשר לנשיא הנערץ יש לאתר מאפיינים תרבותיים ואוצרות טבע בפני עצמם. ב-10 בנובמבר 1978 חתם הנשיא ג'ימי קרטר על חוק מספר 95–625 ששינה את פארק ההנצחה לפארק הלאומי תאודור רוזוולט. החוק גם הגדיר 121 קילומטרים רבועים משטח הפארק כאזור טבע בראשיתי, שבו חלים חוקי השימור המחמירים ביותר.
תיירות

בפארק מבקרים בממוצע מעל ל-600,000 מיליון תיירים מדי שנה. בשתי היחידות בפארק יש כבישים נופיים, כ-150 קילומטרים של שבילי הליכה, שבילים לאופניים ושבילי סוסים, צפייה בחיות הבר ואפשרויות לסיורים ולינה באוהלים באזור הפתוח.
הכניסה לפארק היא בתשלום. ליחידה הדרומית אפשר להגיע מהיישוב מדורה שהגישה אליו מכביש בין-מדינתי 94. מדורה שוכנת 214 קילומטרים מערבית לעיר ביסמרק בדקוטה הצפונית והיא שוכנת 43 קילומטרים מזרחית לגבול בין דקוטה הצפונית למונטנה. הכניסה ליחידה הצפונית היא מכביש 85 של ארצות הברית, כ-20 קילומטרים דרומית לעיירה ווטפורד. הגישה לחוות אלקהורן היא בדרך חצץ כ-55 קילומטרים צפונית למדורה.
מרכז המבקרים הראשי (South Unit Visitor Center) שוכן צמוד לכניסה ליחידה הדרומית הצמודה למדורה ופועל כל השנה. במרכז פועלים חנות ספרים ומוזיאון על תאודור רוזוולט ועל הגאוגרפיה והגאולוגיה של הפארק, מוקרן סרטון על הפארק ושומרי הפארק מספקים מידע על אפשרויות הסיור בפארק. דרומית לשם נמצא מרכז המבקרים של הקניון הצבוע (Painted Canyon Visitor Center) הפועל רק בקיץ. במרכז פועלים חנות ספרים ומוזיאון על תאודור רוזוולט ועל הגאוגרפיה והגאולוגיה של הפארק, מוקרן סרטון על הפארק ושומרי הפארק מספקים מידע על אפשרויות הסיור בפארק. כמו כן משמש המרכז מקור ליציאה לסיורים, לצפייה בבעלי חיים וצפייה בנוף. נכון למרץ 2018 אין ביחידה הצפונית מרכז מבקרים קבוע, לאחר שהמרכז הקיים נסגר בגלל כשלים מבניים. שומרי הפארק פועלים מתוך מרכז זמני על מנת לספק מידע למטיילים.
אין בפארק עצמו מסעדות, בתי מלון או אכסניות. אלו מצויים ביישובים הקרובים דוגמת מדורה עבור היחידה הדרומית ווטפורד עבור היחידה הצפונית. בפארק פועלים שלושה אתרי מחנאות מוסדרים: אחד ביחידה הצפונית: אתר ג'וניפר (Juniper Campground)‏,, ושניים ביחידה הדרומית: אתר קוטונווד (Cottonwood Campground) ואתר ראונדאפ גרופ הורס (Roundup Group Horse Campground).
תיירות > פעילויות ואתרים

אחת האטרקציות הפופולריות ביותר היא צפייה בבעלי חיים. הפארק הוא משכן למגוון רחב של חיות בר של המישורים הגדולים, כולל ביזון אמריקאי, אייל קנדי, אייל פרדי שחור-זנב, אייל פרדי לבן-זנב, כבש גדול-קרניים, זאב ערבות, פומה צפון-אמריקאית ונובחניות, ולפחות 186 מינים של עופות, כולל עיט זהוב, תרנגול הודו מצוי ושכווי חד-זנב. ביזונים עשויים להיות מסוכנים, ולמבקרים מומלץ לצפות בהם ממרחק. הביזון, האיילים, והכבש גדול-הקרניים הושבו בהצלחה לפארק לאחר שנכחדו מהאזור במאה ה-19.
הנוף משתנה כל הזמן יחסית לעונות השנה. העשב החום, הרדום, שולט בנוף מסוף הקיץ ובמהלך החורף, אבל בתחילת הקיץ מתפרץ הצבע ירוק כשמאות מינים של צמחים בעלי פרחים מתעוררים לחיים. הנוף בחורף יכול להיות תמונה יפה, כאשר השלג מכסה את השטח המשופע בגבעות של הבתרונות, ומעביר את הפארק לתוך מה שתאודור רוזוולט כינה בשם "משכן של שממת ברזל" (an abode of iron desolation).
הבתרונות היו חלק חשוב בחייו של רוזוולט, והפארק מנציח את תרומותיו לשימור המשאבים הטבעיים של אמריקה. מוזיאון במרכז המבקרים של היחידה הדרומית מספק רקע על רוזוולט וימיו כחוואי. בקתת צלב מלטה של רוזוולט פתוחה לביקורים של הקהל הרחב במרכז המבקרים של היחידה הדרומית.
חוות אלקהורן של רוזוולט שוכנת באזור מרוחק של הפארק, כ-55 קילומטרים צפונית למדורה, כשהגישה אליה בדרכי עפר ודורשת שימוש ברכבי 4X4. נשמרו יסודות בית החווה, ומבני עזר אחרים, אם כי החלקים האחרים של המבנה פורקו לשימוש אחר לאחר שרוזוולט פינה את החווה. על אתר החווה מאיימים קידוחי נפט בשדות הסמוכים, בעיקר בשל הפגיעה בנוף והרעש ממתקני הנפט והתחבורה אליהם.
הפארק פופולרי לסיורים ברגל או ברכיבה על סוסים באזור הפתוח. ניתן לקבל אישור ללינה בשטח ממרכזי המבקרים. הפארק מציע שפע של אפשרויות סיורים במעל ל-150 קילומטרים של שבילים. האזור חשוך מאוד בלילה ומאפשר תנאים מעולים לצפייה בכוכבים ובזוהר הקוטב.
היישוב מדורה בכניסה ליחידה הדרומית של הפארק מספק חוויית תיירות של המערב הישן של אמריקה בדמות מדרכות מקורות עץ, חנויות גלידה בסגנון ישן, וסיורים בכרכרות. יש ביישוב כמה מוזיאונים ואמפיתיאטרון בשם "הגבעות הבוערות" (Burning Hills Amphitheather) שבו מוצג מדי ערב בקיץ המחזמר מדורה (Medora Musical).
ביאורים

↑  גוף פדרלי שהוקם ב-1934 במסגרת הניו דיל ועזר למשפחת של עירוניים וחקלאים במצוקה לעבור ליישובים שתוכננו על ידי הממשל. הארגון פורק ב-1937
הערות שוליים

↑  Theodore Roosevelt NP
↑  National Park Service Land Resources Division Listing of Acreage
↑  Weather
↑  Glaciers / Glacial Features
↑  Fossils
↑  Geologic Formations
↑  Environmental factors
1 2  Plants
↑  Forests
↑  Prairies
↑  Aamphibians
↑  Reptiles
↑  Birds
↑  Photo Gallery Birds
↑  Mammals
↑  Wildlife Management
↑  Photo Gallery Mammals
1 2  Cultural history
↑  Theodore Roosevelt the Rancher
↑  Civilian Conservation Corps
↑  Park History
↑  Directions
↑  Visitor Centers
↑  Eating & Sleeping
↑  Juniper Campground
↑  Cottonwood Campground
↑  Roundup Group Horse Campground
↑  Roosevelt, Theodore (1888). Ranch Life and the Hunting Trail. New York: The Century Co. p. 73.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4563973-5  LCCN: no2017026490  NARA: 10038308  VIAF: 315527523   WorldCat (עם VIAF): 315527523 
הבתרונות בפארק המכוסים בשלג
מפה גאולוגית של היחידה הדרומית של הפארק
תצורת גלישה סיבובית (Slump Formation) בפארק שיצרה מבנה מדורג תוך שמירה על כיוון השכבות
עץ מאובן בפארק הלאומי תאודור רוזוולט
תצביר כדור תותח בפארק
תצפית על הבתרונות בפארק הלאומי תאודור רוזוולט
מישור ההצפה של הנהר ליטל מיזורי
בני מנדאן מבצעים את ריקוד הביזון. איור של קרל בודמר משנת 1833
תאודור רוזוולט כצייד בבתרונות של דקוטה הצפונית, התמונה צולמה בניו יורק ב-1885
שלט הכניסה לפארק
מפת סכמתית המציגה את שלוש היחידות הנפרדות של הפארק הלאומי תאודור רוזוולט
בקתת צלב מלטה של תאודור רוזוולט
המקעקע מאושוויץ

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  הת'ר מוריס 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 מקום התרחשות:  מחנה ההשמדה בירקנאו 
 תקופת התרחשות:  השואה במלחמת העולם השנייה
 הוצאה
 הוצאה:  CPress 
 מקום הוצאה:  אוסטרליה
 תאריך הוצאה:  2018
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת שוקן
 תאריך:  2019
 סדרה
 ספרי ספין אוף:  המסע של צילקה  שלוש אחיות
 
המקעקע מאושוויץ (באנגלית: The Tattooist of Auschwitz) הוא רומן שואה משנת 2018 מאת הסופרת הניו זילנדית הת'ר מוריס. הספר מספר כיצד היהודי הסלובקי לאלי סוקולוב, שנכלא באושוויץ ב-1942, התאהב בבחורה שקעקע במחנה הריכוז. הסיפור מבוסס על חייהם האמיתיים של סוקולוב ואשתו גיטה פורמן.
הספר התקבל בביקורות מעורבות, חלקן מחמיאות לסיפורו המרתק של הרומן, המבוסס על אירועים מהחיים האמיתיים, בעוד הטענות על אי-דיוקים עובדתיים שעלולים להוביל לחינוך שגוי סביב אירועים היסטוריים הועלו על ידי אתר ההנצחה של אושוויץ.
נכון לאוקטובר 2019, הרומן נמכר ביותר משלושה מיליון עותקים ברחבי העולם ותורגם ל-47 שפות. בשנת 2018, הוא היה מס 1 ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס" ומספר 1 ברשימת רבי-המכר הבינלאומית של "הניו יורק טיימס".
במאי 2024 יצאה סדרה בריטית-אמריקאית "המקעקע מאושוויץ" המבוססת על הספר בבימויה של טלי שלום עזר ובכיכובו של הארווי קייטל.
לספר פורסמו שני ספרי המשך והם נקראים כטרילוגיה: "המסע של צילקה" (2019) ו"שלוש אחיות" (2021) שניהם תורגמו לעברית בהוצאת שוקן.
רקע

הספר, שהיה רומן הביכורים של מוריס, נכתב במקור כתסריט. מוריס קיבלה את הרעיון לספר את סיפורו של לאלי סוקולוב על ידי חבר משותף שלה ושל בנו של לאלי, לאחר שאשתו של לאלי מתה. מוריס נפגשה עם לאלי במשך שלוש שנים מ-2003 עד מותו ב-2006, כדי לשמוע את סיפורו על תקופתו עם גיטה באושוויץ ולרשום הערות לתסריט שלה. במהלך הפגישות הללו עם לאלי, הוא סיפר למוריס על הטראומה, הכאב ואשמת הניצולים שחווה.
שש שנים לאחר הפגישה הראשונה עם לאלי, גיסתה של מוריס הציעה לכתוב את הסיפור כספר.
עלילה

מנקודת מבטו של לאלי סוקולוב, הסיפור עוקב אחר מסעו כאסיר במחנה הריכוז אושוויץ במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר שהועלה בכוח למסע ארוך ברכבת עם אסירים יהודים אחרים, לאלי מגיע למחנה העבודה אושוויץ בירקנאו, שם, תוך כבר מהלילה הראשון שלו, הוא עד לשני גברים שנהרגים על ידי אנשי ה-SS.
לאלי מתחיל לחוות את זוועותיו של מחנה ריכוז, הכרוך במוות בתאי גזים של אסירים אחרים וטיפוס. בזמן שלאלי חולה, המקעקע הנוכחי של המחנה, פפן, מתעניין בו ומארגן להפוך אותו לחניך שלו. לאלי נאלץ לסבול את העבודה של קעקוע אסירים חדשים כדי לשרוד.
לאלי פוגש לזמן קצר אישה יפה וצעירה תוך כדי קעקוע זרועה עם כניסתה למחנה, והוא מתאהב בה ממבט ראשון. לאלי הופך למקעקע הראשי לאחר שפפן נעלם. לאלי מבקש מקצין ה-SS האחראי עליו, ברצקי, עוזר, בדיוק כפי שפפן ביקש שהוא יהיה העוזר שלו. ברצקי בוחר אסיר צעיר בשם ליאון.
לאלי משתמש במערכת היחסים שלו עם ברצקי כדי להשיג זכויות נוספות בתוך המחנה, כולל היכולת לתקשר עם האישה היפה שפגש קודם לכן, גיטה. גיטה עובדת באחד ממחסני המחנה המאכלסים את חפציהם המוחרמים של אסירים ולעיתים קרובות מגניבה חפצים יקרי ערך ללאלי. לאחר מכן, לאלי מסכן את חייו כדי להחליף תכשיטים וכסף עם עובד גרמני, שמגיע למחנה בכל יום בשביל תרופות ופריטי לבוש כדי לעזור לאסירים הסובלים או לזכות בטובות הנאה מה-SS. לדוגמה, בזמן שגיטה חולה בטיפוס, לאלי מביא לה תרופה ומבטיח יום אחד להקים איתה משפחה לאחר שהיא תחלים.
קציני ה-SS מתחילים להתנהג באימפולסיביות למשמע החדשות שהצבא הרוסי מתקדם. מסמכי המחנה מושמדים. אסירים רבים מועברים מאושוויץ, כולל גיטה, שאומרת ללאלי ששם משפחתה הוא פורמן. לאלי מועבר למאוטהאוזן באוסטריה ולאחר מכן למחנה אחר ליד וינה. לאלי בורח מהמחנה דרך חור בגדר ונמצא על ידי חיילים רוסים. הוא נאלץ לעבוד בבקתה המשמשת כמפקדה לחיילים רוסים בשל יכולתו לדבר גרמנית ורוסית כאחד. מדי יום הוא מלווה לעיר על ידי חייל רוסי כדי להשיג נשים גרמניות צעירות ומושכות שיגיעו למסיבות בבקתה בערב. הוא משלם להם בכסף ובתכשיטים. יום אחד נאמר לו שהליווי שלו אינו נחוץ יותר והוא יכול לקחת את המכונית לעיר לבדו. אז הוא בורח, עושה את דרכו לעיר הולדתו, מוצא את אחותו בחיים ומגלה שהוריו עדיין נעדרים ושאחיו הגדול מת.
בינתיים, גיטה נמלטת מהמשלוח שלה עם שלוש נשים פולניות ועושה את דרכה לברטיסלבה, סלובקיה.
לאחר מכן לאלי פונה לברטיסלבה כדי למצוא את גיטה, בידיעה שאסירים סלובקים רבים נשלחים לשם. הוא מחכה שבועיים בתחנת רכבת ואז מבחין בה ברחוב. בני הזוג כורעים ברך ואומרים אחד לשני שהם אוהבים אחד את השני. לאלי שואל אם גיטה תתחתן איתו והיא מסכימה.
דמויות > לאלי סוקולוב

המספר בספר הוא יהודי סלובקי בן 25 מקרומפכי, לייל (לאלי) סוקולוב, אשר פוגש אישה צעירה בעת שמשמש כמקעקע באושוויץ בירקנאו מ-1942 עד 1945. הוא מתאהב באישה, גיטה, במהלך שנות המאסר שלו, ונשבע להתחתן ולהקים איתה משפחה ברגע שיהיו חופשיים. לאלי מסכן את עצמו בעקביות כדי לעזור לחבריו ולעצמו לשרוד בזמן שהותו במחנה העבודה אושוויץ-בירקנאו.
דמויות > גיטה

גיטה היא צעירה יהודייה מסלובקיה הפוגשת את לאלי באושוויץ בירקנאו. היא פוגשת את לאלי כשהוא מקעקע את מספר הזיהוי שלה על זרועה. היא ולאלי נפגשים זו עם זה באופן קבוע ובסופו של דבר מסכימים שהם יישארו ביחד ברגע שהם יהיו חופשיים מהכלא. גיטה חולה בטיפוס ומוסתרת מהשומרים על ידי חבריה כדי להציל אותה מלהישלח לתאי הגזים. החברות של גיטה, איוונה ודנה, ולאלי שומרים על גיטה בחיים באמצעות טקטיקות שונות.
דמויות > צילקה

צילקה (ססיליה קובצ'ובה) היא חברתה של גיטה אותה היא פוגשת בזמן שעבדה בבניין המנהלה של בירקנאו. בניגוד לרוב האסירים האחרים, סילקה לא מגלחת את ראשה. היא גם נאלצת להיות פילגש של לגרפירר (לימים Schutzhaftlagerführer), יוהאן שוורצהובר, מפקד אושוויץ. הטובה היחידה שסילקה מבקשת אי פעם משוורצהאובר היא להעביר את לאלי מבלוק 31 שבו הוא עבר עינויים. המעשה המסוכן הזה מציל את חייו של לאלי. סילקה שרדה את השואה, נעצרה והועברה לסיביר ברוסיה ומאוחר יותר התחתנה ועברה לארצות הברית. על סיפור חייה כתבה הת'ר מוריס את הספר השני בטרילוגיה "המסע של צילקה" שתורגם לעברית ב-2021 בהוצאת שוקן.
דמויות > פפן

פפן הוא המקעקע הראשי באושוויץ לפני שלאלי לוקח על עצמו את התפקיד. הוא מסייע ללאלי להבריא לאחר שראה את ארון מתחנן בפני קצין להוריד את לאלי מעגלת האסירים הגוססים. הוא מאמין שלאלי הוא אדם יוצא דופן וראוי להציל אותו. הוא מקבל את לאלי כעוזר המקעקע שלו ומלמד אותו איך להתמודד עם השוטרים ולהתמקח עם הקצינים כדי לשרוד. ככל הנראה שנעלם הוא למעשה נרצח באושוויץ.
דמויות > יעקב

יעקב הוא אמריקאי-יהודי שבזמן ביקור משפחתי בפולין נתפס ונלקח לאושוויץ בירקנאו. הוא פוגש את לאלי בזמן שהוא מקועקע על האמה שלו, ומסמן שהוא גווע ברעב. לאלי מסוגל להגניב מנות מזון של יעקב. מאוחר יותר, כאשר לאלי נלקח לעינויים, ומגלה שיעקב הוא המענה שלו, יעקב מסוגל להחזיר טובה ולהציל את חייו של לאלי.
דמויות > ברצקי

ברצקי הוא קצין ה-SS הנאצי הממונה על לאלי. מערכת היחסים שלהם גדלה עם אמון מוגבר לאורך הרומן, כשברצקי אפילו נותן ללאלי עצות איך להישאר בחיים. הם חולקים טיפים ביניהם על מערכות היחסים שלהם עם נשים, ומסכנים את חייהם כדי לעזור זה לזה במספר הזדמנויות. למרות מערכת היחסים הזו, לאלי עדיין רואה בברצקי סיכון בשל מעשי הרצח והעינויים האקראיים שלו כלפי אסירים אחרים.
דמויות > ארון

ארון הוא חברו לדרגש של לאלי, אותו פגש בזמן שהועבר לאושוויץ בירקנאו. ארון עזר להציל את חייו של לאלי על ידי משיכתו מעגלת האסירים הגוססים בזמן שלאלי היה חולה בטיפוס. בגלל מעשהו בהצלת חייו של לאלי ושקריו לקציני ה-SS, הוא נלקח משם ולא נראה שוב.
דמויות > דוקטור מנגלה

יוסף מנגלה הוא הדוקטור באושוויץ שעורך ניסויים מייסרים באסיריו. מנגלה גם סירס את ליאון, ולעיתים קרובות החליט את מי לשלוח לתאי הגזים.
דמויות > ויקטור

ויקטור הוא פועל בשכר מפולין שנותן ללאלי מנות מזון בתמורה לחפצי ערך בעת ביקור באושוויץ בירקנאו כדי לבנות משרפות.
דמויות > ליאון

ליאון עובד עם לאלי כעוזר המקעקע ובשלב מסוים נלקח על ידי דוקטור מנגלה לסירוס. ליאון היה כמו אח ללאלי.
ז'אנר וסגנון

"המקעקע מאושוויץ" משתלב בז'אנר ספרות השואה. מוריס כותבת באמצעות משפטים פשוטים וקצרים מנקודת מבט של גוף שלישי כאשר לאלי הוא המספר יודע כל וגיבור הסיפור.
לדברי סטיב ווקר, מוריס "מחזקת את האירועים ההיסטוריים - ואנשים אמיתיים - למסגרת בדיונית".
הרומן משתמש באלמנטים רבים מהז'אנר הרומנטי, במיוחד דרך קו העלילה המרכזי של סיפור האהבה של לאלי וגיטה.
קבלה

טימותי נידרמן, הכותב ב-The New York Journal of Books, מכנה את הרומן "מפוכח ונוקב בו זמנית, עוסק בזוועות בלתי ניתנות לתיאור ומתרומם על ידי התקווה לאהבה". הוא הרגיש שבעוד שהספר חסר תיאורים פיזיים, ומוריס "מעורפלת לגבי הפרטים של תהליך ההשמדה", התיאור האנושי שלה את הדמויות הוא חזק מאד.
וונדה ויטק-מאליקה מהמרכז לחקר זיכרון אושוויץ הציעה ביקורת היסטורית, תוך שהיא מפקפקת באי הדיוקים העובדתיים של הרומן וקבעה כי כל תמונת המציאות באושוויץ המוצגת בספר בנויה על "הגזמות, פרשנויות מוטעות ואנדרסטייטמנטים". היא מזהירה כי מי שקורא את התרגום הצ'כי של הספר עלול לקחת את סיפוריו כעובדה, שלדעת מרכז הזיכרון הוא "מסוכן ולא מכבד את ההיסטוריה".
טענה מרכזית של מרכז המחקר לזכר אושוויץ הייתה נגד טענתה של מוריס שמספר הזיהוי של גיטה המקועקע על זרועה הוא 34902, ולפיה "איננו מוצאים מסמכים שרידים עם הנתונים האישיים שלה או הקשורים למספר 34902 שהופק בסדרת הנשים" וכי אסיר שהגיע לאושוויץ בזמן גיטה לא יכול היה לקבל מספר כה גבוה. ויטק-מאליקה מציינת כי על פי עדותה של גיטה עצמה, מספר הזיהוי שלה היה 4562. וויטק-מאליקה דוחה גם את טענתה של מוריס שדוקטור מנגלה ערך בדיקות עיקור לגברים באושוויץ, וכי בשנת 1942 נתן לאלי לגיטה פניצילין נגד מחלת הטיפוס שלה, משום שהאנטיביוטיקה הזו לא הייתה זמינה עד לאחר המלחמה.
תרגומים

עד נובמבר 2018, הספר תורגם ל-17 שפות. עד ספטמבר 2019 פורסמו תרגומים רשמיים של הספר ב-47 שפות. מוריס חגגה את השקת הגרסה הסלובקית של הספר בקרומפכי שבמזרח סלובקיה, שם נולד לאלי.הספר תורגם לעברית ב-2019 בהוצאת שוקן.
ספרי המשך

מוריס כתבה שני ספרי המשך למקעקע מאושוויץ כחלק מטרילוגיה:
2019 - המסע של צילקה (Cilka's Journey) St. Martin's Publishing Group תורגם לעברית, הוצאת שוקן
2021 - שלוש אחיות (Three Sisters) Center Point Large Print, תורגם לעברית, הוצאת שוקן
עיבוד לטלוויזיה

המנהלת הקריאטיבית של סרטי סינכרוניזיטי, קלייר מונדל, השיגה את הזכויות ל"המקעקע מאושוויץ" לאחר עסקה עם Bonnier Books UK בשנת 2018. הרומן היה אמור להפוך לסדרת טלוויזיה שתשוחרר באופן זמני בינואר 2020. עם זאת, רק בשנת 2023 החלה ההפקה, כאשר ג'ונה האוור-קינג ואנה פרוצ'ניאק הצטרפו לעיבוד הטלוויזיה . סדרת הטלוויזיה "המקעקע מאושוויץ" שודרה ב-2 במאי 2024 בערוץ Stan (אוסטרליה), Sky Atlantic (בריטניה) ו-Peacock (ארצות הברית).
הערות שוליים

1 2   אליסון פלוד וקרייט ניקולסון, אתר ההנצחה של אושוויץ מאשים את מחברת רב־המכר "המקעקע מאושוויץ" בסילוף המציאות, באתר הארץ, 9 בפברואר 2019
↑  7am (2021-01-16). "Highlight: How 4 million books were sold on fabrications". Apple Podcasts (באנגלית). נבדק ב-2024-04-24.
↑  Kenneally, Christine (2020-02-01). "The fabulist of Auschwitz". The Monthly. נבדק ב-2021-01-16.
↑  Barr, Sabrina (2018-01-09). "The tattooist of Auschwitz - who fell in love as he inked a number on a prisoner's arm". The Independent (באנגלית). ארכיון מ-20 ביוני 2022. נבדק ב-2020-05-18. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Flood, Alison (2019-10-03). "Sequel to The Tattooist of Auschwitz branded 'lurid and titillating' by survivor's stepson". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2020-05-18.
↑  Hirsh, Anna; Láníček, Jan; Mitschke, Samantha; Shields, Kirril (2020). "The Tattooist of Auschwitz and the Trivialisation of the Holocaust: A Roundtable Discussion" (PDF). Australian Journal of Jewish Studies. 32.
1 2 3  "Heather says it's a novel. The Auschwitz Memorial says it's 'dangerous'". ABC News (בAustralian English). 2019-09-22. נבדק ב-2024-05-04.
↑  Harari, Fiona (2019). "Blurred lines and backlash".
1 2  An Interview with Heather Morris, author of THE TATTOOIST OF AUSCHWITZ, נבדק ב-2024-05-04
↑  Walker, Steve (2020). "What Kiwi authors to read this summer". Stuff (באנגלית). נבדק ב-2020-05-28.
↑  Niedermann, Timothy (2019). "The Tattooist of Auschwitz: A Novel". www.nyjournalofbooks.com. נבדק ב-2020-05-19.
1 2  Witek-Malicka, Wanda (2018). "Memoria [EN] No. 14 (11/2018)". view.joomag.com (באנגלית). נבדק ב-2020-05-18.
↑  Kenneally, Christine (2018-11-08). "'The Tattooist of Auschwitz' and the History in Historical Fiction". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-05-28.
↑  Bucko, Andrej (2018). "The Tattooist from Auschwitz now translated to Slovak version". SBS Your Language (באנגלית). נבדק ב-2020-05-28.
1 2  "Tattooist of Auschwitz to be adapted for 'high-end' TV drama | The Bookseller". www.thebookseller.com. נבדק ב-2020-05-27.
↑  "Sky, Peacock Set International Cast, Director for 'The Tattooist of Auschwitz' Limited Series". Variety.
↑  אמיר קמינר, "חשוב להמשיך ולספר את הסיפורים של השואה ולומר: 'זה כן קרה, ממש לאחרונה'", באתר ynet, 1 במאי 2024
ביאטריס סטרייט

| --- | --- |

ביאטריס סטרייט, צילום ראש, שחור לבן
 לידה:  2 באוגוסט 1914 אולד וסטברי, ארצות הברית 
 פטירה:  7 באפריל 2001 (בגיל 86) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  William Henry Lee Memorial Cemetery 
 שם לידה:  Beatrice Whitney Straight 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1951–1991 (כ־40 שנה) 
 מקום לימודים:  דארטינגטון הול  מכללת קורניש לאמנויות 
 בן או בת זוג:  Peter Cookson (2 ביוני 1949–6 בינואר 1990)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 צאצאים:  Gary Cookson, Tony Cookson 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (28 במרץ 1977)  פרס טוני לשחקנית משנה במחזה (29 במרץ 1953) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ביאטריס וויטני סטרייט (באנגלית: Beatrice Whitney Straight; ‏2 באוגוסט 1914 – 7 באפריל 2001) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית. זכתה בפרס הטוני ובפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1976 על תפקידה בסרט "רשת שידור".
ביוגרפיה

סטרייט נולדה בכפר אולדווסטבורי שבניו יורק. היא בתם של המוציא לאור ווילארד דיקרמן סטרייט ושל הפעילה החברתית דורת'י פאיין וויטני.
כשהייתה בת ארבע נפטר אביה בעת שירותו הצבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שאמה נישאה בשנית לנדבן בריטי, עברה סטרייט להתגורר באנגליה, שם למדה משחק והופיעה בהפקות תיאטרון חובבניות.
כאשר חזרה לארצות הברית החלה להופיע בברודוויי במחזות קלאסיים כגון: "הלילה השנים עשר", "מקבת'" ו"ציד המכשפות" עליו זכתה בפרס הטוני בשנת 1953.
בשנותיה הראשונות של הטלוויזיה האמריקאית הרבתה סטרייט לשחק בסדרות אנתולוגיה שונות.
בתחום הקולנוע החלה את דרכה במותחן "שיחה מאדם זר" ולאחר מכן בדרמה של פרד זינמן "סיפורה של נזירה", בה הופיעה בתור כריסטוף, אם המנזר השמרנית.
ב-1976, אחרי תקופה ארוכה שבה לא שיחקה, זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה כלואיס שומאכר בסרטו של סידני לומט "רשת השידור"; תפקידה בסרט נמשך חמש דקות וארבעים שניות בלבד והיא הפכה לשחקנית זוכת פרס האוסקר על התפקיד הקצר ביותר בהיסטוריה.
סטרייט השתתפה בסרט האימה בהפקתו של סטיבן ספילברג "פולטרגייסט", בו גילמה את ד"ר לאש מאוניברסיטת קליפורניה באירווין המתמחה בתחום הפאראפסיכולוגיה; היא ועוד שני חוקרים מנסים לחקור בניין רדוף רוחות בפרברי קליפורניה, שנבנה על קבר אינדיאני עתיק.
תפקידים נוספים בהם השתתפה היו בדרמות: "ההבטחה", "נוסחא", "אהבת בוסר" של פרנקו זפירלי, ובסרט האימה של וס קרייבן "נשמה קרה".
סרטה האחרון של סטרייט היה "נבגדת", שיצא לאקרנים ב-1991, שם גילמה את אמה של האלמנה אדריאן סונדרס (גולדי הון).
סטרייט הייתה נשואה פעמיים, נישואיה הראשונים היו לפעיל השמאל והמפיק הצרפתי לואיס דוליבט; הם התגרשו ב-1949. זמן קצר לאחר מכן נישאה בשנית, לשחקן התיאטרון פיטר קוקסון, איתו גידלה שני בנים.
בשנותיה האחרונות סבלה ממחלת אלצהיימר. נפטרה בשנת 2001 בגיל 86 מדלקת ריאות בביתה שבלוס אנג'לס ולפי צוואתה גופתה נשרפה.
פילמוגרפיה

שיחה מאדם זר (1952)
סיפורה של נזירה (1959)
רשת שידור (1976)
קו דם (1979)
ההבטחה (1979)
נוסחא (1980)
אהבת בוסר (1981)
פולטרגייסט (1982)
שניים מסוג אחד (1983)
נשמה קרה (1985)
עוצמה (1986)
נבגדת (1991)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

רוברט קנדי והזמנים שלו (1985)
גלעד שר

| --- | --- |

 לידה:  2 ביוני 1953 (בן 71) מחניים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 השתייכות:  משרד גלעד שר, תלחמי ושות'
 תפקידים בולטים:  ראש לשכת ראש הממשלה ושר הביטחון אהוד ברק   ראש צוות המשא ומתן מדיני, 1999–2011   יו"ר הוועד המנהל המכללה האקדמית ספיר
 פעילויות נוספות:  ממנהלי צוות המשא ומתן מטעם הממשלה לשיחות השלום (1999–2001) וחבר משלחת המשא ומתן (1995)   מחבר הספרים "במרחק נגיעה" (2001), "הקרב על הבית" (2016)   מרצה, חוקר, מומחה למשא ומתן, משפטן
 
גלעד שר (נולד ב-2 ביוני 1953) הוא עורך דין וחוקר בתחומי הביטחון הלאומי ויישוב סכסוכים. כיהן כמנהל לשכתו של אהוד ברק בשלהי כהונתו כראש ממשלת ישראל ושר הביטחון, וכן עמד בראש צוות המשא ומתן המדיני. מכהן כיו"ר הוועד המנהל של המכללה האקדמית ספיר. אלוף-משנה במילואים, פיקד על חטיבה 8.
ביוגרפיה

גלעד שר נולד בקיבוץ מחניים בגליל העליון. מצד אמו הוא צאצא למשפחה ירושלמית ותיקה - משפחת ברוך מזרחי, שהגיעה מספרד לירושלים ב-1620. סבו מצד אביו, אברהם שר, עלה ארצה מרוסיה כחלוץ צעיר בשלהי מלחמת העולם הראשונה, נפצע בהגנה על תל-חי לצד יוסף טרומפלדור, ונהרג כלוחם ההגנה סמוך לקסטל בתחילת המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות. אביו המנוח הוא יואל שר, שגריר ישראל וחבר הנהלת משרד החוץ לשעבר. אחיו הוא איל שר, מנכ"ל פסטיבל ישראל. שר גדל והתחנך בקיבוץ, בפריז ובירושלים, וסיים את לימודיו בשנת 1971 בגימנסיה העברית רחביה. שר הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים במשפטים.