יימיר
עדויות > אדה פרוזאית

יימיר מוזכר בשני ספרים באדה הפרוזאית: "ההטעיה של גילבי" (Gylfaginning) ו"שפת השירה" (Skáldskaparmál). יימיר מופיע בפרק החמישי של "ההטעיה של גילבי", שבו האר, יאפנהאר, ות'ריד'י (Hár -הנעלה, Jafnhár - הנעלה באותה מידה ו-Þriði - שלישי, בהתאמה) מספרים למלך גילבי המוסווה כגאנגלרי על איך כל הדברים נהיו מה שהם היום. השלישייה מספרת שהעולם הראשון שהיה היה מוספלהיים, אזור דרומי לוהט ובוער שיצורים לא בני המקום לא יכלו לשכון בו, שעשוי מלהבות. לאחר עידנים רבים נילפהיים נוצר, ובתוכו היה מעיין, הבארגלמיר (Hvergelmir), שממנו זרמו 11 נהרות.
גאנגלמיר שואל את השלושה איך היקום היה לפני האנושות. האר משיב לו שהנהרות הקפואים הללו, ששמם היה אלביגאר, נזלו מרחק רב כל כך ממוצאם, המעיין, עד שהחומר הרעיל שזרם איתם נהיה קשה "כמו שאריות הפחם שנותרות בתנור" - החומר הפך לקרח. ככה, כשהקרח עצר והפסיק לזרום, האדים שעלו מהחומר הרעיל נעו לאותו הכיוון ונהפכו לכפור. הכפור הצטבר, ברחבי גינונגגאפ.
יאפנהאר מוסיף שהחלק הצפוני של גינונגגאפ היה מלא בכפור, ובעקבות כך משבי רוח ואדים נעו לאזור הזה. בניגוד לכך, לחלק הדרומי של גינונגגאפ הכפור לא הגיע בגלל ניצוצות וחלקיקים מותכים שעפו לשם ממוספלהיים. ת'ריד'י מאשר זאת ומוסיף ש"בדיוק כמו שמניפלפהיים באו קור וכל הדברים הקודרים, מה שהיה קרוב למוספלהיים היה חם ובהיר, אך גינונגגאפ הייתה רגועה ומתונה כשמים כשאין רוח". הוא גם מוסיף שכשכפור והקרח והאוויר החם נפגשו, הכפור ניתך והנוזל נטף במהירות רבה. הנוזל שנטף יצר דמות בצורת אדם, דמות זו נקראה יימיר, והעעקים, שכולם צאצאיו, קוראים לו אורגלמיר. ת'ירד'י מגבה את השמות הללו בסטנזה אחת מ"נבואת הרואה הקצרה" ואחת מ"הבלדה של ואפת'רודניר".
גאנגלמיר גם שואל איך הדורות השתלשלו לאחר יימיר, איך ישויות אחרות באו לידי קיום, ואם יימיר נחשב אל. האר אומר שבשום פנים ואופן יימיר לא נחשב לאל, ושהוא היה רשע וכך גם כל צאצאיו. האר מסביר שיימיר הוא אבי כל הענקים, ושנאמר שכשיימיר ישן, הוא הזיע, ומידו השמאלית ומידו הימנית גדלו גבר ואישה, ושהרגל השמאלית שלו, ביחד עם רגלו הימנית, יצרו בן, ומהם נוצרו הדורות.
גאנגלמיר שואל איפה שכן יימיר ומה הזין אותו. האר מסביר שלאחר יימיר, הטיפות יצרו פרה בשם אוד'ומבלה. מעטיניה זרמו ארבעה נחלי חלב, שמהם ניזון יימיר. גאנגלרי שואל ממה הפרה ניזונה, והאר משיב ואומר שהפרה ליקקה אבני כפור מלוחים. ביום הראשון אוד'ומבלה ליקקה את אבני הכפור ונגלה מהאבנים שיער אדם. ביום השני ראשו נגלה. ביום השלישי כל האדם נגלה, ושמו היה בוּרי. האדם הזה היה גדול, חזק ויפה בצורה יוצאת דופן. לבורי היה בן, בוֹר, שנישא לבסטלה, הבת של בולת'ורן. לשניים היו שלושה בנים: אודין, וילי, ו-וה. האר מוסיף ש"אודין ואחיו חייבים להיות המושלים של השמיים והארץ; זוהי דעתינו שזה חייב להיות תוארו. זהו תואר האדיר והמשובח ביותר שאנו מכירים, ועדיף שגם אתה תקרא לו ככה".
האר מספר שהאחים אודין, וילי ו-וה גם הרגו את יימיר, ושגופו הוציא כל כך הרבה דם שבדם טבעו כל הענקים למעט שניים, ברגלמיר, שביחד עם אשתו (ששמה לא מצוין) טיפסו על גוף מסוים (lúðr), שרד ושיקם את אוכלוסיית הענקים.
גאנגלרי שואל מה שלושת האחים עשו כדי שהאר, יאפנהאר ות'ריד'י יחשיבו אותם כאלים. האר אומר שהאחים לקחו את גופת יימיר למרכז גינונגגאפ, מבשרו בראו את הארץ, מדמו את האגמים והימות, מעצמותיו סלעים, משיניו חלוקי אבנים ואבנים. יאפנהאר מוסיף שמפצעיו המדממים הם בראו את הים המקיף את הארץ. ת'ריד'י מוסיף שאת הגולגולת הציבו מעל הארץ וממנה בראו את השמיים, וכדי להחזיק את השמיים הם הציבו ארבעה גמדים - נורד'רי, סוד'רי, וסטרי ואוסטרי - שפעלו כארבע פינות. השלושה לקחו את החלקיקים והניצוצות הלוהטים שעפו ממוספלהיים "וקבעו את כל האורות, חלקם בשמיים, חלקן נעו במסלול מתחת לשמיים שהם שוטטו בו, אך הם יעדו להם עמדות ומסלולים קבועים." ת'ירד'י מצטט בית מ"חזון הנביאה" (Völuspá) המעיד על כך, הוא מצהיר שבאמצעות אורות השמיים הללו הימים והשנים חושבו ונספרו, ושהבית מצהיר כי הגופים השמימיים לא ידעו את מיקומם בשמיים לפני בריאת הארץ.
גאנגלרי מעיר כי מה שהוא בדיוק שמע הוא יוצא מן הכלל, מכיוון שהבריאה היא גם עצומה בממדיה וגם נראה בה מיומנות גבוהה, והוא שואל איך העולם סודר. האר משיב שהעולם הוא מעגלי, ומסביבו שוכנים עומקי הים. האלים נתנו אדמה ליוטנאר לאורך החופים. לעומת זאת, בצד הפנימי של הארץ הם בנו מבצר מריסיו של יימיר, כנגד עוינות היוטנאר. למבצר זה הם קראו מידגארד. מעבר לכך, הם לקחו חתיכות ממוח יימיר וזרקו אותן השמימה, ומהן נוצרו העננים. עוד שני בתים מ"חזון הנביאה" (Völuspá) מצוטטים לשם טיעון זה.
מאוחר יותר בהטעיה של גילבי (Gylfaginning) האר מתאר את מקור הגמדים. האר אומר שלאחר בניית אסגארד האלים קיימו אספה שבה הם דנו "מהיכן הגמדים נוצרו במעמקי האדמה כמו רימות בבשר. הגמדים קודם קיבלו צואה וחיים בבשר יימיר והיו כמו רימות, אבל בהחלטת האלים הם קיבלו מודעות ושכל והיה להם צורת אדם למרות שהם חיו באדמה ובאבנים".
מאוחר יותר, בשפת השירה (Skáldskaparmál), ישנם אמצעים שירתיים המתייחסים בעקיפין אל השמים, חלקם מתחברים אל הנרטיב של יימיר בהטעיה של גילבי, שביניהם "גולגולתו של יימיר" ו"גולגולת [ה]ענק", או "נטל הגמדים". שירה של סקאלד בשם ארנור יארלאסקאלד מהמאה ה-11 מובאת, שמתייחסת לשמיים כאל "הגולגולת הישנה של יימיר". מאוחר יותר בשפת השירה מונחים המתייחסים לארץ כתובים, הכוללים "בשר יימיר", ולאחר מכן מונחים המתייחסים לים, שמביאים עבודה מהסקאלד אורמר באריאסקלאד שביניהם "דם יימיר".
שני השמות אורגלמיר ויימיר מופיעים ברשימה של יוטנאר בחלק האחרון של שפת השירה.