stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלייאוף ה-NBA
מבנה

כל עונה בליגת ה-NBA מחולקת לשלושה שלבים: העונה הסדירה, טורניר הפלייאין אין וטורניר הפלייאוף. במהלך העונה הסדירה משחקת כל קבוצה ב-82 משחקים, ובסיומה מעפילות 6 הקבוצות בעלות המאזן הטוב ביותר בכל אחד מהאזורים – המזרחי והמערבי – ישירות אל שלב הפלייאוף. ארבע הקבוצות הבאות מכל אזור, הממוקמות בין 7 ל10 הולכות לשחק בטורניר הפלייאין, שממנו שתי הקבוצות המנצחות בטורניר מכל אזור עולות גם הן לשלב הפלייאוף. באם שתי קבוצות מחזיקות במאזן זהה בסיום העונה הסדירה, הדירוג ביניהן נקבע לפי שוברי השוויון הבאים:
מאזן הניצחונות במשחקים בין שתי הקבוצות.
קבוצה אשר סיימה בראש הבית שלה מדורגת לפני קבוצה שלא סיימה ראשונה בבית.
אם הקבוצות משחקות באותו בית – מאזן הניצחונות במשחקים מול יתר קבוצות אותו הבית.
מאזן הניצחונות במשחקים מול יתר קבוצות האזור.
מאזן הניצחונות במשחקים מול קבוצות פלייאוף מאותו האזור.
מאזן הניצחונות במשחקים מול קבוצות פלייאוף מהאזור השני.
הפרש נקודות כולל לאורך העונה הסדירה.
הקבוצה בעלת המאזן הטוב ביותר בכל אחד מהאזורים מתמודדת בשלב הפלייאוף הראשון מול הקבוצה השנייה שניצחה בטורניר הפלייאין באותו האזור, בעוד המדורגת שנייה מתמודדת מול הקבוצה הראשונה שניצחה בטורניר הפלייאין, השלישית מתמודדת מול השישית, והרביעית מתמודדת מול החמישית. בשלב הפלייאוף השני (חצי הגמר האזורי) משחקת המנצחת בין המדורגת ראשונה לשמינית מול המנצחת בין המדורגת רביעית לחמישית, בעוד המנצחת בין המדורגת שנייה לשביעית משחקת מול המנצחת בין המדורגת שלישית לשישית. בגמר האזורי מתמודדות שתי הקבוצות מכל אזור אשר ניצחו בשתי סדרות הפלייאוף הראשונות, והזוכה בסדרה ביניהן מוכתרת כ"אלופת האזור המזרחי/המערבי". בגמר הליגה משחקות ביניהן שתי האלופות האזוריות, והמנצחת מוכתרת כאלופת ה-NBA.
יתרון הביתיות בכל אחת מסדרות הפלייאוף שייך לקבוצה בעלת המאזן הטוב יותר בעונה הסדירה. כל סדרות הפלייאוף משוחקות במבנה של "הטוב משבעה משחקים", כלומר שתי הקבוצות משחקות ביניהן עד שאחת מהן מנצחת ארבעה משחקים, ובכך מעפילה לסיבוב הבא (אם אחת הקבוצות הגיעה לארבעה ניצחונות לפני המשחק השביעי, לא מתקיימים יתר משחקי הסדרה). סדר המשחקים בכל סדרה מתקיים במבנה של 2–2–1–1–1, כלומר הקבוצה בעלת יתרון הביתיות מארחת את משחקים 1, 2, 5 ו-7 והיריבה מארחת את משחקים 3, 4 ו-6.
עד עונת 2001/2002 סדרות הסיבוב הראשון נערכו במתכונת של "הטוב מחמישה משחקים", לעומת יתר הסדרות אשר נערכו במתכונת של הטוב משבעה משחקים. עד עונת 2013/2014 התקיימה סדרת משחקי גמר הפלייאוף במבנה של 2–3–2, כאשר הקבוצה בעלת יתרון הביתיות אירחה את משחקים 1, 2, 6 ו-7 והיריבה את משחקים 3, 4 ו-5.
שיאים והישגים קבוצתיים בולטים

שש קבוצות בלבד אשר דורגו במקום השמיני באזור שלהן, גברו בסיבוב הראשון על המדורגת ראשונה: דנוור נאגטס מול סיאטל סופרסוניקס ב-1994, ניו יורק ניקס מול מיאמי היט ב-1999, גולדן סטייט ווריורס מול דאלאס מאבריקס ב-2007, ממפיס גריזליס מול סן אנטוניו ספרס ב-2011, פילדלפיה 76' מול שיקגו בולס ב-2012, ומיאמי היט מול מילווקי באקס ב-2023.
ניו יורק ניקס ומיאמי היט הן הקבוצות היחידות שהעפילו לגמר ה-NBA כמדורגות במקום השמיני באזור שלה, לאחר שעשו זאת בפלייאוף 1999 ובפלייאוף 2023 בהתאמה.
יוסטון רוקטס היא המדורגת הנמוכה ביותר אשר זכתה באליפות ה-NBA, לאחר שעשתה זאת בפלייאוף 1995 כמדורגת שישית במערב. בכך הפכה יוסטון לאלופה היחידה אשר לא החזיקה ביתרון ביתיות באף סדרת פלייאוף.
בפלייאוף 2017 קבעה גולדן סטייט ווריורס את רצף הניצחונות הארוך ביותר בפלייאוף, כאשר ניצחה ב-15 משחקים רצופים.
שיקגו בולס היא הקבוצה היחידה אשר העפילה לגמר ה-NBA יותר מפעם אחת, ומעולם לא הפסידה בו (6–0).
שיאים אישיים > שיאים במשחק בודד

שיא נקודות: מייקל ג'ורדן, 63 נקודות במדי שיקגו בולס מול בוסטון סלטיקס ב-20 באפריל 1986.
שיא ריבאונדים: וילט צ'מברלין, 41 ריבאונדים במדי פילדלפיה 76' מול בוסטון סלטיקס ב-5 באפריל 1967.
שיא אסיסטים: מג'יק ג'ונסון במדי לוס אנג'לס לייקרס מול פיניקס סאנס ב-15 במאי 1984, וג'ון סטוקטון במדי יוטה ג'אז מול לוס אנג'לס לייקרס ב-17 במאי 1988, עם 24 אסיסטים כל אחד.
שיא חטיפות: אלן אייברסון, 10 חטיפות במדי פילדלפיה 76' מול אורלנדו מג'יק ב-13 במאי 1999.
שיא חסימות: מארק איטון (1985), האקים אולאג'ואן (1990), ואנדרו ביינום (2012) עם 10 חסימות כל אחד.
שיאים אישיים > שיאי קריירה בפלייאוף

הנתונים מעודכנים לסוף עונת 2019/2020:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  משחקים: 1. לברון ג'יימס - 260  2. דרק פישר - 259  3. טים דאנקן - 251  4. רוברט הורי - 244  5. כרים עבדול-ג'באר - 237 |  דקות משחק: 1. לברון ג'יימס - 10,811  2. טים דאנקן - 9,370  3. כרים עבדול-ג'באר - 8,851  4. קובי בראיינט - 8,641  5. סקוטי פיפן - 8,105 |  נקודות: 1. לברון ג'יימס - 7,491  2. מייקל ג'ורדן - 5,987  3. כרים עבדול-ג'באר - 5,762  4. קובי בראיינט - 5,640  5. שאקיל אוניל - 5,250 |  ריבאונדים: 1. ביל ראסל - 4,104  2. וילט צ'מברלין - 3,913  3. טים דאנקן - 2,859  4. שאקיל אוניל - 2,508  5. כרים עבדול-ג'באר - 2,481 |  אסיסטים: 1. מג'יק ג'ונסון - 2,346  2. לברון ג'יימס - 1,871  3. ג'ון סטוקטון - 1,839  4. ג'ייסון קיד - 1,263  5. טוני פארקר - 1,143 |  |  |  |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  נקודות למשחק: 1. מייקל ג'ורדן - 33.5  2. אלן אייברסון - 29.7  3. ג'רי וסט - 29.1  4. קווין דוראנט - 29.1  5. לברון ג'יימס - 28.8 |  חטיפות: 1. לברון ג'יימס - 445  2. סקוטי פיפן - 395  3. מייקל ג'ורדן - 376  4. מג'יק ג'ונסון - 358  5. ג'ון סטוקטון - 338 |  חסימות: 1. טים דאנקן - 568  2. כרים עבדול-ג'באר - 476  3. האקים אולאג'ואן - 472  4. שאקיל אוניל - 459  5. דייוויד רובינסון - 312 |  שלשות: 1. סטפן קרי - 470  2. לברון ג'יימס - 414  3. ריי אלן - 385  4. קליי תומפסון - 374  5. מאנו ג'ינובילי - 324 |  טריפל דאבלים: 1. מג'יק ג'ונסון - 30  2. לברון ג'יימס - 28  3. ג'ייסון קיד - 11  4. לארי בירד - 10  4. דריימונד גרין - 10  4. ראז'ון רונדו - 10  4. ראסל וסטברוק - 10 |  |  |  |
הערות שוליים

↑  איך עובד דירוג הקבוצות בפלייאוף, באתר USA Today,‏ 5 בדצמבר 2019
↑  ליגת ה-NBA משנה את פורמט משחקי הגמר, באתר הרשמי, 23 באוקטובר 2013
פסגת צוק גיברלטר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  צוק גיברלטר
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי קונקורד 
 קואורדינטות:  72°05′00″S 164°58′59″E﻿ / ﻿72.0833°S 164.983°E﻿ / -72.0833; 164.983
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיפסגת צוק גיברלטר(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיפסגת צוק גיברלטר
 
פסגת צוק גיברלטר היא פסגה באנטארקטיקה.
מיקום

הצוק שוכן על חוף פנל, חלק מאנטארקטיקה השוכן בין קייפ וויליאמס לכף אדייר, והפסגה שלו נמצאת במרחק 1 מייל ימי (2 ק"מ) דרומית מזרחית לפסגת Lavallee, ברכס קוורציט המערבי של ארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה.
היסטוריה

הוא קיבל את שמו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, 1967–1968, מכיוון שהוא דומה לצוק גיברלטר המפורסם. השם נקבע רשמית על ידי המועצה האמריקאית לשמות גאוגרפיים בשנת 1969.
הוא נכלל ב-United States Gazetteer וב-SCAR Composite Gazetteer of Antarctica.
מגוון ביולוגי

מרכז הנתונים של אנטארקטיקה האוסטרלית לא זיהה שום עולם חי בסמוך לפסגה. בריום (אנ'), סוג של טחבי עלים, אותר ליד הפסגה.
הערות שוליים

↑  John Stewart (1990). Antarctica: an encyclopedia. McFarland. ISBN 978-0-89950-597-8. נבדק ב-26 באוקטובר 2012. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Antarctica Definitions - Geographical Names". Geographic.org. נבדק ב-26 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gibraltar Peak, Antarctica - Geographical Names, map, geographic coordinates". Geographic.org. נבדק ב-26 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Name Details - Gazetteer - AADC". Data.aad.gov.au. 1 בינואר 1969. נבדק ב-26 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Antarctic Taxa - Biodiversity database - AADC". Data.aad.gov.au. נבדק ב-26 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Antarctic Taxa - Biodiversity database - AADC". Data.aad.gov.au. נבדק ב-26 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Taxon Profile - Biodiversity database - AADC". Data.aad.gov.au. 20 בספטמבר 2006. נבדק ב-26 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
פרדי קוקס

פרדריק ג'יימס ארתור "פרדי" קוקס (אנגלית: Frederick James Arthur "Freddie" Cox;‏ 1 בנובמבר 1920 - 7 באוגוסט 1973) היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
קריירה

קוקס נולד ברדינג שבברקשייר, והחל את הקריירה שלו במספר מועדונים זוטרים לפני שהצטרף לטוטנהאם הוטספר ב-1938 כשחקן חובב. הוא שיחק בדרך כלל בעמדת הקיצוני הימני, וערך את הופעת הבכורה שלו בטוטנהאם במשחק הליגה השנייה מול סוונסי טאון בנובמבר 1938. זמן קצר לאחר שצורף לסגל הבכיר של טוטנהאם פרצה מלחמת העולם השנייה, וכל תחרויות הכדורגל הושהו. הוא שירת כטייס קרב עבור חיל האוויר המלכותי (בזמנו הפנוי השתתף כשחקן אורח במשחקי המועדון המקומי רדינג), וקיבל את אות ההצטיינות Distinguished Flying Cross. לאחר תום המלחמה הוא חזר לטוטנהאם, ושיחק שם במשך שלוש עונות נוספות. בספטמבר 1949 הוא עבר לארסנל, המועדון היריב בדרבי של צפון לונדון, תמורת סכום של 12,000 לירות שטרלינג.
קוקס ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל כבר ב-7 בספטמבר, במשחק מול וסט ברומיץ' אלביון, והפך לשחקן הרכב קבוע במועדונו החדש. מאמציו על המגרש התבטאו בצורה טובה יותר בגביע ה-FA. בחצי הגמר מול צ'לסי הוא הבקיע את השער הראשון בתיקו 2 - 2, והבקיע את השער היחיד בניצחון של ארסנל במשחק החוזר. במשחק הגמר מול ליברפול הוא בישל את השער היחיד במשחק לרג' לואיס, שהקנה לארסנל את התואר.
שנתיים לאחר מכן הוא מילא תפקיד חשוב בחצי גמר גביע ה-FA, גם כן מול צ'לסי, בו הבקיע את השער היחיד בתיקו 1 - 1 במשחק הראשון, ושניים מתוך שלושה בניצחון 3 - 0 במשחק החוזר. אולם, משחק הגמר הסתיים בהפסד 0 -1 לניוקאסל יונייטד, בין השאר בשל פציעתם של שחקנים אחדים והרחקתו של וולי ברנס במהלך המשחק.
למרות הצלחותיו בגביע הוא לא היה שחקן הרכב קבוע בליגה; הוא התמודד על מקומו בהרכב מול איאן מקפירסון, ומאוחר יותר מול השחקן הצעיר ארתור מילטון. בעונת האליפות 1952/1953 הוא השתתף בתשעה משחקי ליגה בלבד עבור ארסנל, החליט לעזוב את המועדון והצטרף לווסט ברומיץ' אלביון בתפקיד מאמן-שחקן.
קוקס השתתף בארבעה משחקים בלבד במדי וסט ברומיץ', ולאחר מכן היה אחד מעוזריו של ויק בקינגהאם בצוות האימון. ב-1956 הוא החל לאמן את בורנמות' מהליגה השלישית הדרומית. בורנמות' שיחקה באופן יציב בליגה, והפתיעה רבים כשגברה על טוטנהאם הוטספר בגביע ה-FA בעונת 1956/1957. ב-1958 הוא הצטרף לפורטסמות' בתפקיד המאמן, אך זכה להצלחה פחותה כשהמועדון ירד מהליגה הראשונה בעונתו הראשונה. הוא פוטר מהמועדון בפברואר 1961.
הוא הצטרף לג'ילינגהאם מהליגה הרביעית ב-1962 לאחר תקופה קצרה שבה לא עבד, והוביל את המועדון למקום החמישי כשהוא מחמיץ את העלייה לליגה השלישית בגלל הפרש שערים. הוא הנהיג בג'ילינגהאם משחק הגנתי ממושמע, ובעונה שלאחר מכן (1963/1964) הוביל את המועדון למקום הראשון ולהעפלה לליגה השלישית. רמת המשחק של המועדון בתחילת העונה שלאחר מכן הייתה טובה, אך היא נחלשה בהמשך והמועדון סיים את העונה במקום השביעי. קוקס התפטר זמן קצר לפני חג המולד של 1965 וחזר לבורנמות', גם כן בליגה השלישית. הישגו הטוב ביותר בקדנציה השנייה בבורנמות' היה המקום הרביעי בעונת 1968/1969, אך בסיום עונת 1969/1970 ירד המועדון מהליגה. קוקס פוטר באותו קיץ, ולא עבד יותר כמאמן.
בין פיטוריו מבורנמות' למותו ב-1973 הוא ניהל את החנות המשפחתית לממכר עיתונים.
פטריק פירס

| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1879 דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 הוצאה להורג:  3 במאי 1916 (בגיל 36) דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות ארבור היל 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השכלה:  האוניברסיטה המלכותית של אירלנד 
 דרגה:  מפקד עליון 
 פעולות ומבצעים
 מרידת חג הפסחא 
 עיטורים
 Gorsedd Cymru 
 
פטריק הנרי פירס (באירית: Pádraig Anraí Mac Piarais.באנגלית: Patrick Henry Pearse, או Pádraig Pearse;‏ 10 בנובמבר 1879 – 3 במאי 1916), היה מורה, משורר, סופר, עורך דין ופעיל פוליטי לאומני אירי. הוא היה המפקד העליון של מרידת חג הפסחא באירלנד בשנת 1916, והוצא להורג על ידי הבריטים יחד עם מנהיגים אחרים של המרד, והפך בעיני רבים לסמל של המאבק על עצמאות אירלנד.
תחילת דרכו

פטריק פירס נולד בדבלין ברחוב גרייט ברנסוויק, הקרוי כיום רחוב פירס (Pearse Street) על שמו ועל שם אחיו וילי. אביו, ג'יימס פירס, שהיה שייך לדת היוניטרית, הגיע לאירלנד מבירמינגהאם שבאנגליה, והקים עסק סיתות מצליח, והמשפחה חייתה בנוחות של מעמד הביניים. אימו הייתה בת למשפחה אירית, והשפה המדוברת בביתה הייתה אירית. אביה היה מתומכי תנועת "אירלנד הצעירה" בשנת 1848, והיה חבר באחווה הרפובליקנית האירית.
אביו היה אוטודידקט, ופירס גדל מוקף בספרים. הוא גם אימץ פוליטיקה רדיקלית מגיל צעיר, וסיפר כיצד היה מתפלל לאלוהים למען שחרורה של אירלנד מהבריטים, ומבטיח שיקדיש למאבק זה את חייו. לאביו היו שני ילדים מנישואים קודמים, אמילי וג'יימס, ומנישואיו השניים, למרגרט בריידי, נולדו האחים וילי ופטריק פירס. את חינוכו המוקדם קיבל בבית הספר של "האחים הנוצריים", שם גם פיתח אהבה גדולה לשפה האירית.
הוא הצטרף לתנועת התחייה האירית, שביקשה להשיב את השפה והתרבות אותן ניסו הבריטים להשכיח במדיניות מכוונת, לפיה היה מותר ללמד בבתי הספר רק אנגלית, ויצירות אנגליות.  פירס האמין כי הדרך לגיבוש הזהות והלאומיות האירית עוברת דרך השפה . הוא החל ללמד אירית, וב-1908 פתח בית ספר דו-לשוני, בו למדו התלמידים באירית ובאנגלית.
בגיל 23 החל לערוך את An Claidheamh Soluis ("חרב האור"), ביטאונה של "הליגה הגאלית, הארגון המרכזי של התחייה האירית. בדצמבר 1913 הושבע פירס לארגון ה-IRB, האחווה האירית הרפובליקאית. הארגון פעל למען סיום השלטון הבריטי באירלנד והחלפתו ברפובליקה אירית.
גיבורי צעירותו של פירס באו מהפולקלור האירי, אך כשהגיע לשנות ה-30 לחייו החל להתעמק בסיפוריהם של גיבורי המאבק הרפובליקני האירי, דוגמת חברי האירים המאוחדים תאובלד וולף טון ורוברט אמט. השניים היו פרוטסטנטים, אך את ההשראה למרידת 1916 שאב פירס הקתולי האדוק מהם.
ב-1900 השלים תואר BA בשפות מודרניות, ובהן אנגלית, אירית וצרפתית, באוניברסיטה המלכותית של אירלנד. באותה שנה הוסמך כבריסטר. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1901, אך טען בפני בית המשפט רק במקרה אחד, של המשורר ניל מקברייד, אשר הואשם בכך ששמו מופיע בכתב "בלתי קריא" על פני עגלתו – כלומר, בשפה האירית, שהוצאה מהחוק. הוא הפסיד במשפט, אך המקרה הפך לסמל של המאבק האירי. על פסק הדין כתב פירס בטורו בעיתון ש"בפועל, הייתה זו קביעה שאירית היא שפה זרה על אותו משקל של יידיש".
סנט אנדה

פירס היה לאומן תרבותי, והאמין ששפה היא מהותית לזהותה של אומה. הוא טען שמערכת החינוך האירית מגדלת ילדים להיות אזרחים בריטיים טובים, או לדבריו – אירים ממושמעים, וביקש להציע חלופה למערכת זו. יחד עם חבריו לתנועת התקומה האירית, הוא דירג את הצלתה של השפה האירית מהכחדה כערך עליון בסדרי העדיפויות הלאומיות, והוא האמין שהמפתח להצלת השפה היא מערכת חינוך נאותה. לפיכך, הוא פתח ב-1908 בית ספר דו-לשוני לבנים, סנט אנדה (Scoil Éanna), ברנלה, פרוור של דבלין. הלימודים נערכו באנגלית ובאירית. כעבור שנתיים עבר בית הספר לרתפרנהם אשר בדרום דבלין.
בעזרתם של תומאס מקדונה, אחיו הצעיר וילי, אמו מרגרט, ושתי אחיותיו, בית הספר הוכח כהצלחה. לפיכך, פתח פירס גם בית ספר דומה לבנות, סנט איטה.
אך המיקום החדש, בבית אחוזה מוקף חורשות, גרר גם בעיות כספיות לבית הספר, ופירס נכנס לחובות. בפברואר 1914 הוא יצא למסע גיוס כספים בארצות הברית, וכך הצליח להבטיח את המשך קיומו של בית הספר.
המתנדבים האירים ושלטון עצמי

ב-1912, הציע ג'ון רדמונד, מנהיג המפלגה הפרלמנטרית האירית, אשר הייתה המפלגה המייצגת בבית הנבחרים הבריטי, הביא את הממלכה המאוחדת לכדי התחייבות לחוקק חוק שלטון עצמי באירלנד. פירס, כמו רפובליקנים אחרים, קיבל את ההחלטה ברגשות מעורבים. הוא היה אחד מארבעת הדוברים בהפגנה המונית למען שלטון עצמי שהתקיים בדבלין, יחד עם רדמונד, ג'וזף דוולין – חבר פרלמנט ומנהיג הלאומנים הצפוניים, ואוון מקניל – מנהיג בליגה הגאלית. פירס נאם באירית, והצהיר ש"עם מספיק אומץ, יש לנו מה להרוויח; אך יוזהרו האנגלים, שאם יבגדו בנו שוב, תהיה מלחמה אדומה ברחבי אירלנד".
בנובמבר 1913 הוזמן פירס לאספת ההקמה של המתנדבים האירים, ארגון שקם בתגובה להקמת כוח המתנדבים מאלסטר אשר נלחמו בעד השלטון הבריטי. מטרת הארגון הייתה "לשמר ולהבטיח את הזכויות והחירויות המשותפות לכל תושבי אירלנד".
חוק השלטון העצמי לא עבר בפרלמנט, אך באופן שהבטיח דחייה למועד מאוחר יותר, ולא את עצירתו. אחר כך הוא אושר, אך פריצת מלחמת העולם הראשונה דחתה שוב את השמתו.
בינתיים, ג'ון רדמונד ניסה להשתלט על המתנדבים האיריים, מתוך חשש שאלו יהוו איום ל"סמכות הלאומית" שלו. למרות התנגדות מצד האחווה הרפובליקנית האירית, הוועדה המנהלת של המתנדבים הצביעה לחלוק עם רדמונד את המנהיגות, והוקמה ועדה משותפת לצורך זה. פירס היה בין המתנגדים, וכתב: "המנהיגים באירלנד כמעט תמיד נטשו את העם ברגעים קריטיים; ולפעמים אף מכרו אותם. תנועת המתנדבים ננטשה על ידי מנהיגיה."
המתנדבים התפצלו עקב מחלוקת זו, וכן בשל סוגיית התמיכה בבעלי הברית במלחמה, ובמיוחד במאמצים הצבאיים של בריטניה. הרוב הלך עם רדמונד, שהאמין שתמיכה בבריטניה תבטיח את השלטון העצמי האירי. המיעוט עמד על שלו בהתנגדות לתמיכה בבריטים, ואף פעלו באופן מכוון נגד גיוס לצבא הבריטי.
האחווה האירית הרפובליקנית

בדצמבר 1913 הושבע פירס לארגון המחתרתי שקם חודש קודם, האחווה הרפובליקנית האירית (IRB). הארגון פעל למען סיום השלטון הבריטי באירלנד והחלפתו ברפובליקה אירית. פירס צורף למועצה הגבוהה של הארגון על ידי טום קלארק, והיה אחת מני רבים שהיו חברים גם ב-IRB וגם במתנדבים. כשמונה למנהל הארגון הצבאי של המתנדבים, הוא נהיה למתנדב הבכיר בין חברי ה-IRB, והשפעתו הייתה מרכזית בגיוס שארי המתנדבים אחר הפיצול האידאווגי לשורות ההתקוממות שבהתהוות. ב-1915 הוא מונה גם למועצה הגבוהה של ה-IRB, והיה חבר במועצה הצבאית הסודית שלה, שהייתה קבוצת הליבה אשר התחילה לתכנן התקוממות בעוד המלחמה מתנהלת באירופה.
ב-1 באוגוסט 1915 הוא נשא דברים בהלווייתו של המנהיג הפניאני ג'רמיה או'דונובן רוסה. הוא היה המנהיג הרפובליקני הראשון אשר צולם כשהוא נואם. בסיום דבריו אמר:
אויבינו חזקים, חכמים וזהירים; אבל, חזקים, חכמים וזהירים ככל שיהיו, אין הם יכולים לבטל את הניסים האלוהיים, שהבשילו בליבם של גברים צעירים את הזרעים שנזרעו על ידי  צעירים מהדור הקודם. והזרעים שנזרעו על ידי הצעירים ב-1865 ו-1867 מבשילים בדרך נס היום.
השליטים והמגינים על הכתר צריכים להיות מאוד זהירים אם הם רוצים להישמר מפני תהליכים כאלה. מעיין החיים בוקע מן המוות, ומקבריהם של גברים ונשים פטריוטים בוקעת אומה חיה... הם חושבים שהם הרגיעו את אירלנד. הם חושבים שהם קנו מחצית מאיתנו, והפחידו את המחצית השנייה. הם חושבים שהם צופים בכל מה שקורה... אבל, השוטים, השוטים, השוטים!...כל עוד אירלנד אינה חופשית לא יהיה שלום.
מרד הפסחא ומותו

כמה ימים לפני חג הפסחא ב-1916, הוציא פירס בשם ה-IRB פקודה לכל יחידות המתנדבים ברחבי אירלנד להתכונן לשלושה ימים של תמרונים החל מיום ראשון הפסחא, כסימן לתחילת ההתקוממות הכללית נגד הבריטים. כאשר אוון מקניל, רמטכ"ל המתנדבים, גילה שמתבצעת תוכנית ההתקוממות ללא סיוע בנשק מצד גרמניה, הוא ביטל את הפקודה באמצעות מודעה בעיתון, ואז יצאה פקודה של הרגע האחרון מצד ה-IRB להתקדם עם התוכנית – וכתוצאה, הגיעו למרידה עצמה מספר קטן מהמתוכנן של משתתפים.
כפרצה המרידה ביום שני של הפסחא, ב-24 באפריל 1916, היה זה פירס שהקריא את הצהרת הרפובליקה האירית מחוץ לבניין בית הדואר המרכזי, שם הקימו המורדים את מפקדתם. פירס היה גם המחבר העיקרי של ההצהרה, ונבחר כנשיא הרפובליקה. לאחר שישה ימי לחימה, אבדות כבדות בנפש והרס רב, הכריז פירס על כניעה.
פירס נעצר על ידי הבריטים יחד עם עוד ארבעה עשר מחבריו למרד, בהם גם אחיו וילי. פירס והאחרים נדונו למוות בירייה. טום קלארק, תומאס מקדונה ופירס עצמו היו הראשונים שהוצאו להורג ב-3 במאי בכלא קילמיינהאם שבדבלין. פירס היה בן 36 במותו.
ג'ון מקסוול, מפקד הכוחות הבריטיים באירלנד, שיגר מברק לראש הממשלה אסקווית, עם המלצה לא להחזיר את גופותיהם של האחים פירס למשפחתם, באומרו: "הסנטימנטליות האירית תהפוך את קבריהם למקדשי מרטירים אליהם יעלו לרגל כל שנה, מה שיהפוך להפרעה מתמשכת בארץ זו". מקסוול גם מנע מאמו של פירס לקבל מכתב שכתב לה טרם הוצאתו להורג, וכן שני שירים שכתב ב-1 במאי 1916. הוא שלח לאסקווית גם עותקים של אלה, עם ההערה שחלק מהתכנים "מעוררים דחייה".
כתביו

פירס כתב סיפורים ושירים באירית ובאנגלית. הידועים מבין שיריו הם ‏"The Mother",‏ ("האם") "The Fool"‏ ("השוטה"), "The Rebel"‏ ("המורד") ו-"The Wayfarer"‏ ("הנווד"). הוא גם חיבר מספר מחזות אלגוריים בשפה האירית, ביניהם The King, ‏ ("המלך") The Master‏ ("האדון"), ו-The Singer‏ ("הזמר"). בין סיפוריו הקצרים באירית נכללים Eoghainín na nÉan ‏("אוונין של הציפורים"), Íosagán ‏("ישו הקטן"), An Gadaí ‏("הגנב"), Na Bóithre ‏("הדרכים"), ו-An Bhean Chaointe ("האישה המקוננת").
את רעיונותיו בנושא חינוך הוא ריכז במסה "מכונת הרצח". הוא כתב מספר גדול של מאמרים ומסות פוליטיות, בין המפורסמים ביניהם "The Coming Revolution"‏ ("המהפכה המתקרבת") ו-"Ghosts" ("רוחות").
מוניטין

בעיקר בשל החוזרים הפוליטיים שכתב בחודשים שלפני ההתקוממות, פירס נהיה מוכר כקול המרידה. בהמשך המאה ה-20, הפך פירס לדמות מופת עבור לאומנים אירים. הצבא האירי הרפובליקני החשיב עצמו כחלק ממורשתו של פירס.
כל בני משפחת פירס זכתה למוניטין כלאומנים מובילים: אמו, מרגרס פירס, שירתה כטאכטה דאלה (חברת דאל אירן, הפרלמנט האירי, בבית הנבחרים) וגם אחותו, מרגרט מרי פירס, שירתה כסנאטורית בשנאד ארין (הסנאט האירי).
מספר היסטוריונים ניסו לפענח את אישיותו של פירס והעלו תאוריות שונות לגביו, במיוחד בשל היעדר גילוי העדפה מינית כלשהי מצידו. שון פארל מורן, למשל, הסיק שהיה פדופיל, על אף שאין כל עדות למעשים מסוג זה לגביו, היות שגילה התלהבות מהבנים שהיה מלמד, ובדרך כלל לא היה מגלה התלהבות רגשית כלפי הבריות. היעדר תגובות רגשיות מצידו וחוסר בגרות שהפגין פוענחו על ידי הפסיכיאטרים מייקל פיצג'רלד ואנטואנט ווקר דווקא כתסמונת אספרגר.
דבר אחד שידוע אודותיו זה שהוא התבייש בסטרביסמוס, מצב שגרם למצמוץ בעינו השמאלית, ולכן נטה להצטלם רק בפרופיל מצד ימין.
מורשת והנצחה > על שמו

הבניין בדרום דבלין ששימש כבית הספר של פירס, סנט אנדה, הוא כיום מוזיאון פירס
רחוב פירס וככר פירס בדבלין נקראו על שמו ועל שם אחיו וילי בשנת 1926. רחוב פירס, לשעבר גרייט ברנסוויק, היה מקום הולדתם. רחובות פירס נמצאים גם בערים אתלון, בלינה, בנדון, קייהיר, קוואן, קלונקילטי, גורי, קילקני, קינסייל, מאונטמליק, מולינגר, נייגה, קריגטוהילל, וסטפורט וסאלינוגן.
יש גם כבישים על שם פירס במחוז דניגול, בבאליפהן שבמחוז קורק (שם יש גם ככר ועוד רחובות על שמו), בריי, קוקסטאון (מחוז ויקלו), בעיר קורק, בקרנמור (מחוז סלייגו), דבלין, אניסקורתי (מחוז קרלו), לטרקני, לימריק, סלייגו, לונגפורד וטראלי.
שדרות מגורים בשם פירס פארק קיימות בדרוהדה, דאנדוק, ארקלו, טראלי וטולמור. שדרות נוספות קיימות בקריקמקרוס, אניס, מרוויו (מחוז גגאלוויי), ומאלו (מחוז קורק).
בטרנור יש גשר הנקרא על שמו, ויש פארק על שם שני האחים בראתפרנהאם, וכן אחד בדבלין.
שמה של תחנת הרכב וסטלנד רוו שונה לפירס סטיישן ב-1966 על שם האחים פירס
בשכונת באלימון בדבלין, נקרא על שמו של פירס המגדל הראשון שנבנה שם. מגדלי באלימון נבנו כחלק ממאמץ בשנות ה-60 לפתור את מצוקת הדיור הגדלה בדבלין, ונקראו על שם מהפכנים אירים. המגדלים נהיו ידועים לשמצה בתור "האסון התכנוני הגדול בהיסטוריה", שכן הם גרמו למצוקה חברתית וכלכלית גדולה לחיים בהם. המגדל נהרס ב-2004.
הבית של משפחת פירס שם הקים לראשונה את בית ספרו הפך לבית ספר יסודי Lios na nÓg, שהוא "גאלסקול", בית ספר שמלמד בשפה האירית – חלק מתנועה קהילתית להחייאת השפה האירית
בקרמלין, פרוור של דבלין, הוקם פירס קולג'
במהלך מספר שנים הופעל בית ספר קיץ לשפה האירית, Colaiste an Phiarsaigh, בגווידור – מחוז דובר אירית במחוז דניגול
ברוסמק יש בית ספר מקצועי המתנהל בשפה האירית, Gairmscoil na bPiarsach
אולם ההרצאות המרכזי בבית הספר הצבאי האירי נקרא על שמו
בספטמבר 2014 נפתח בית ספר תיכון על שם פירס, בו נערכים הלימודים בשפה האירית, סמוך למוזיאון פירס ברתפרנהאם
בגלנמייר, שבמחוז קורק, יש את בית הספר דובר האירית המצטיין באירלנד, Coláiste an Phiarsaigh, שקרוי על שמו ופועל על פי עקרונותיו
יש מספר גדול של מועדוני ומתקני ספורט הקרויים על שמו, ביניהם קבוצות כדורגל, מגרשים, ומועדוני כדורגל בבלפסט, קורק, דרי, לימריק, ארמה, דניגול, דבלין, לונגפורד, דונדאלק, באליביי, רוסקומון, אניסקורתי, ויקלו, ואצטדיון בסולטהיל.
קיימים מספר כאלה גם מחוץ לאירלנד, השייכים לליגת הספורט הגאלית, ביניהם באוסטרליה (ויקטוריה), ניו זילנד (אוקלנד), סקוטלנד, אנגליה (יורקשייר, לונדון), וארצות הברית (שיקגו, דטרויט).
מורשת והנצחה > הנצחות ואירועים אחרים

ב-1916 המלחין האנגלי ארנולד בקס חיבר פואמה טונאלית "לזכר פטריק פירס", אשר זכתה להופעה פומבית ראשונה ב-2008.
ב-1938, מועדון פטריק פירס בבלפסט נהרס בפיצוץ.
על מטבע עשרה שילינג האירי, אשר נטבע ב-1966, הופיעה דמותו של פטריק פירס. זוהי המטבע האירית היחידה בהיסטוריה עליה הופיעה דמות מן ההיסטוריה או הפוליטיקה האירית.
ב-1999, ביום השנה להכנסתו של פירס לאגודת המשוררים הקלטית "Gorsedd" בפסטיבל הפאן-קלטי "אייסטדפוד" בקארדיף שבוויילס (שם אימץ כ"שם משורר" את השם Areithiwr (ארתור)), נחשף לוח זיכרון בקונסוליה האירית בוויילס.
בולי דואר להנצחתו של פירס יצאו בשנים 1966, 1979, ו-2008.
סניף לנסטר של האגודה האתלטית הגאלית חנכה ב-2016 מדליה על שמו, בהכרה בתפקידו כסגן נשיא מועצת החינוך של המחוז. המדליות מוענקות לשחקני הכדורגל וההרלינג המצטיינים כל שנה.