stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרמן בריית
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה בריית מפקד רגימנט הפאנצר ה-36, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-16, ולחם עמו במהלך הפלישה לפולין. ב-15 בפברואר 1940 מונה בריית למפקד חטיבת הפאנצר ה-5, ולחם עימה במהלך המערכה על צרפת, כחלק מחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-16, ועל פעולותיו בקרבות הוענק לו ב-3 ביוני 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 באוגוסט 1941 הועלה בריית לדרגת גנרל מיור, וב-2 באוקטובר 1941 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-3. בריית לחם עם הדיוויזיה במהלך הקרב על מוסקבה כחלק מהקורפוס הממונע ה-24 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, ועל פעולותיו בקרבות הוענק לו ב-31 בינואר 1942 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בנובמבר 1942 הועלה בריית לדרגת גנרל לוטננט, וב-2 בינואר 1943 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-3. ב-1 במרץ 1943 הועלה לדרגת בריית גנרל חיל השריון, ובקיץ 1943 לחם עם הקורפוס שבפיקודו בקרב קורסק כחלק מפלגת הארמייה קמפף. בחורף 1944 לחם בריית עם הקורפוס שבפיקודו בקרב קורסון-צ'רקאסי, ועל כך קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. באוקטובר 1944 פיקד בריית על הקורפוס במהלך קרב דברצן, ובינואר 1945 לחם עמו במהלך המצור על בודפשט. בריית המשיך לפקד על הקורפוס עד סוף המלחמה, ובסוף המלחמה נפל בשבי בעלות הברית.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

בריית שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר בריית בואכטברג, עד למותו ב-3 בספטמבר 1964.
וידיאדר סורג'פרסאד נייפול

| --- | --- |

 לידה:  17 באוגוסט 1932 צ'אגואנאס, טרינידד וטובגו 
 פטירה:  11 באוגוסט 2018 (בגיל 85) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Vidiadhar Surajprasad Naipaul 
 מדינה:  טרינידד וטובגו, הממלכה המאוחדת 
 שם עט:  V. S. Naipaul 
 מקום לימודים:  יוניברסיטי קולג', Queen's Royal College 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  מסה 
 יצירות בולטות:  A House for Mr Biswas, The Enigma of Arrival, A Bend in the River, In a Free State, The Mystic Masseur 
 תקופת הפעילות:  1957 – 11 באוגוסט 2018 (כ־61 שנים) 
 בן או בת זוג:  Nadira Naipaul 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (2001)  פרס סומרסט מוהם (1961)  Knight Bachelor (1 בינואר 1990)  פרס ירושלים (1983)  פרס נונינו (1993)  פרס הות'ורנדן (1964)  פרס בוקר (1971)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  עמית החברה המלכותית לספרות  פרס ג'ון לואלין ריס 
 
וידיאדר סורג'פרסאד נייפול (באנגלית: Vidiadhar Surajprasad "V. S." Naipaul;‏ 17 באוגוסט 1932 - 11 באוגוסט 2018) היה סופר, יליד טרינידד וטובגו, ממוצא הודי, שחי בהמשך באנגליה. נייפול כתב את ספריו בשפה האנגלית.
נייפול זכה בפרס מאן בוקר ב-1971. בשנת 1989 זכה בתואר האבירות הבריטי, ובשנת 1990 נבחר לכהן כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. ב-1983 זכה בפרס ירושלים. ב-1993 בפרס נונינו הבינלאומי ובפרס דייוויד כהן, וב-2001 בפרס נובל לספרות.
חייו

נייפול נולד ב-1932 ב- צ'אגואנאס The Borough of Chaguanas בטרינידד טובגו להורים הודים ברהמינים, אביו היה כתב מטעם הגארדיאן בטרינידד והוא זה שעודד את נאיפול להיות סופר. בהיותו בן שש עקרה משפחתו לבירת טרינידד פורט אוף ספיין. בבגרותו למד נייפול בקולג' המלכותי של המלכה Queen's Royal College והצטיין בלימודיו. בשנת 1950 זכה במלגת לימודים מטעם אוניברסיטת אוקספורד, עבר לאנגליה ומימש את מלגת הלימודים עד תומה.
במהלך לימודיו באוקספורד הכיר את פטרישיה הייל, אזרחית בריטית וסטודנטית והם נישאו בשנת 1955 והיו נשואים עד שנת 1996. באותה שנה נפטרה פטרישיה. כיום נשוי הסופר לנאדירה, עיתונאית לשעבר, מוסלמית פקיסטנית אשר בין היתר הייתה אחותו של אמיר פייסל עלאווי (Ameer Faisal Alavi) שהיה גנרל ומפקד הכוחות המיוחדים של צבא פקיסטן, ונרצח בשנת 2008. בין השנים 1954 ל 1956 היה נייפול כתב ושדרן ב בי.בי.סי והתמקד בנושאים הקשורים לאזור הקריביים. בין השנים 1957 ל 1961 עבד כמבקר ספרות קבוע בעיתון הבריטי דה ניו סטייטסמן.
בשנת 1954 סיים את לימודיו האקדמיים באוקספורד והחל למעשה את הקריירה הספרותית שלו. המעבר לאוקספורד והתרבות הבריטית עוררו בנייפול בתחילה בלבול אך בעקבות כך הוא התמקד בכתיבתו בחקר שורשיו הטרינידדיים. שלושת ספריו הראשונים היו סוג של פורטרט קומי של החברה והתרבות בטרינידד. כך בספרו מ 1959 רחוב מיגל ובספרו מ 1957 המעסה המיסטי וכן ברומן בית למר ביזוואז (1961) אשר התבסס על חיי אביו בטרינידד. בספרים מאוחרים יותר החל נייפול לשלב נושאים נוספים בספריו כמו הקולוניאליזם והפוסט קולוניאליזם והשלכותיהם על התנהגות בני אדם בכל תחומי החיים. הרומן אנשי הגרילה (1975) הוא דוגמה לכך. במהלך חייו ערך הסופר מסעות רבים בעולם, שנועדו בין היתר לצורך מחקר על חברות ותרבויות שונות. נייפול פרסם מסות וספרים רבים (ספרי מחקר ולא יצירות ספרותיות) שעוסקים בחקר תרבויות שונות. הספרים דנים בשאלות פוליטיות מוסריות ופילוסופיות כמו: השוואה בין האסלאם הערבי לאסלאם הלא ערבי, הודו המערבית המפותחת מול הודו הענייה והפצועה, ועוד.
במהלך השנים התערה נייפול בחברה הבריטית. בשנת 2008 פרסם עיתון הטיימס הבריטי את רשימת 50 הסופרים הבריטים האיכותיים מאז סוף מלחמת העולם השנייה ונייפול דורג במקום השביעי.
נייפול נפטר ב-12 באוגוסט 2018 בביתו שבלונדון.
ספריו שתורגמו לעברית

האיש מטרינידד, תרגמה אביבה ברק, עמיחי, תשכ"ו 1966.
רחוב מיגל (1959), תרגמה איילה רהב, זמורה ביתן, תשמ"ו 1986.
בית למר ביזוואז (1961), תרגם אהרן אמיר, זמורה-ביתן, תשמ"ו 1985.
במדינה חופשית (1971), תרגם עמיהוד ארבל, זמורה-ביתן-מודן, תשל"ח 1978.
אנשי גרילה (1975), תרגם אהרן אמיר, זמורה-ביתן-מודן, תשל"ח 1978.
הודו: מקץ אלף מרידות (1977), תרגם אבי וייס, אסטרולוג, 1999.
עיקול בנהר (1979), תרגם אהרן אמיר, זמורה ביתן, תשמ"א 1981.
חצי חיים (2001), תרגם מיקי גורן, זמורה ביתן, תשס"ג 2003.
זרעי קסם (2004), תרגמה דינה מרקון, זמורה ביתן, 2006.
הערות שוליים

↑  גיא שרמן, הסופר זוכה הנובל ו.ס. נאיפול הלך לעולמו, באתר ynet, 12 באוגוסט 2018
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265713305171  PLWABN: 9810639204005606  BIBSYS: 90072036  BNE: XX1165545  BnF: cb11917370r (data)  CANTIC: a10129315  CiNii: DA00415265  GND: 118737929  ICCU: CFIV005737  ISNI: 0000 0001 2144 7969  LCCN: n79099320  LNB: 000036097  NDL: 00450971  NKC: jn19990006014  NLA: 36227252  NLG: 73684  NLK: KAC199619819  NSK: 000014163  NTA: 068190123  RERO: 02-A022681169  SELIBR: 208374  SNAC: w6sn0wjf  SUDOC: 02704419X  Trove: 1233030  VIAF: 98079644   WorldCat (עם VIAF): 98079644
העיר החופשית קרקוב

העיר החופשית קרקוב (פולנית: Wolne, Niepodległe i Ściśle Neutralne Miasto Kraków z Okręgiem), הייתה עיר חופשית שהוקמה בשטחי קרקוב והייתה בחסות האימפריה האוסטרית, אולם פורקה לאחר מרד קרקוב בשנת 1846 והפכה לדוכסות הגדולה של קרקוב.
היסטוריה

בשנת 1815 הוחלט על ביטול דוכסות ורשה, וחלוקתה בין פולין הקונגרסאית לממלכת פרוסיה, אולם העיר קרקוב הושארה כעיר חופשית. בשנת 1818 הורחבה האוטונומיה של העיר, ולאוניברסיטה היגלונית שבעיר הותר לקבל תלמידים מכל רחבי פולין, ובכך הפכה העיר החופשית למרכז לפעילות פוליטית פולנית.
במהלך מרד נובמבר בשנים 1830–1831, קרקוב הייתה בסיס להברחת נשק לתוך שטחי פולין הקונגרסאית שהייתה בשליטה רוסית, ומשום כך, לאחר תום המרד הוגבלה מאוד האוטונומיה של העיר. המשטרה הייתה בשליטה אוסטרית, ובחירת הנשיא הייתה חייבת להיות מאושרת על ידי אוסטריה, פרוסיה ורוסיה.
בשנת 1846 פרץ בעיר מרד קרקוב, ולאחר דיכויו בוטלה העיר החופשית, והיא הפכה לדוכסות הגדולה של קרקוב. הדוכסות הייתה חלק מממלכת גליציה ולודומריה, לצד דוכסות אושוויץ ודוכסות זאטור. לאחר קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1918 בסוף מלחמת העולם הראשונה, צורפו שטחי הדוכסות לרפובליקה הפולנית השנייה.
גאוגרפיה ואוכלוסייה

העיר החופשית של קרקוב הוקמה מהחלק הדרום-מערבי של דוכסות ורשה (חלק ממחוז קרקוב לשעבר על הגדה השמאלית של נהר הוויסלה). שטח העיר היה לפחות 1164–1234 קמ"ר, והוא גבל בשטחי האימפריה הרוסית, ממלכת פרוסיה והאימפריה האוסטרית. בשטחי העיר החופשית נכללו העיר קרקוב וסביבותיה; והם כללו 224 כפרים ושלוש ערים (כשאנוב, טשביניה ונובה גורה).
בשנת 1815 האוכלוסייה בעיר הייתה 95,000; ואילו בשנת 1843 היו בה 146,000 תושבים. 85% מהם היו קתולים, 14% יהודים, ואילו בני דתות אחרות היוו כ-1%. משפחת האצולה הבולטת ביותר הייתה משפחת פוטוצקי שהשתייכו למעמד המגנאטים, והיו להם אחוזות בקז'שוביצה.
ראו גם

הדוכסות הגדולה של קרקוב
ממלכת גליציה ולודומריה
הרברט באמלט

הרברט באמלט (אנגלית: Herbert Bamlett‏: 1 במרץ 1882, גייטסהד – אוקטובר 1941) היה מאמן כדורגל אנגלי.
את קריירת הכדורגל שלו התחיל דווקא כשופט, ובגיל 32 היה השופט צעיר ביותר ששפט בגמר הגביע האנגלי, במשחק של ליברפול נגד קריסטל פאלאס.
באמלט הפך למנג'ר מנצ'סטר יונייטד באפריל 1927, כאשר מונה כמחליפו של קלארנס הידיטיך. לפני מינויו למנג'ר מנצ'סטר יונייטד אימן באולדהאם אתלטיק, ויגאן בורו ומידלסברו. בשלוש השנים הראשונות שלו ביונייטד, הקבוצה לא הצליחה להתמודד עם שאר הקבוצות בליגה ובסופה של עונת 1930/1931, פוטר באמלט.
וישנויזם

| --- | --- |

 שורשים, סיווג והנהגה
 זרם:  הינדואיזם 
 מקור השם:  וישנו 
 ארגונים ופעילות
 מיקום:  תת-היבשת ההודית, כלל עולמי 
 
וִישְׁנׇוִיזְם היא תפיסה יוגית מונותיאיסטית המבוססת על הוודות ההינדיות. בבסיס התפיסה הווישנָוִית עומד האל האחד (וישנו) או התגלות שלו. שאר ה"אלים" (דוים) נתפסים כמשרתיו של אלוהים (בהגואן) בדומה למלאכים בתפיסה המערבית.
ארבעת הזרמים המרכזיים של הווישנָוִיזם הם: שרי וישנוה, מאדהוה וישנוה (ברהמא וישנוה), רודרה וישנוה ונימברקה וישנוה.
בדומה לכל התפיסות ההינדיות-ודיות, התפיסות הווישנָוִיות רואות בעולם החומרי, המאופיין בלידה ומוות חוזרים ונשנים (סמסארה), עולם המעודד אגוצנטריות וסבל, מאלו הן שואפות להרפא באמצעות תרגול רוחני מדיטטיבי.
בבסיס הווישנָוִיזם עומדת תפיסת הבהקטי, ההתקשרות עם אלוהים דרך שירות ודבקות. הווישנָוִיזם דוחה את תפיסת האדוויטה ודאנטה על פיה המציאות האבסולוטית היא אחדותית והאל, האמת המוחלטת, הוא דבר מופשט ואימפרסונאלי (ברהמן). התפיסה הווישנָוִית רואה את מהות הקיום כדואליסטית, את ההבחנה בין אלוהים והעצמי כדבר נצחי, ואת היחסים בין העצמי לאלוהים כתכלית.
בקביעות אלו מתבססים הווישנָוִים על פרשנות ישירה של הוודות. להבדיל מאסכולות כגון האדוויטה והסמריטי המפרשות את הוודות לעיתים בצורה אלגורית ועקיפה, הווישנָוִים מדגישים בראש ובראשונה את משמעותו הישירה של הטקסט (מוקהיה וריטי) ורק לאחר מכן את המשמעות העקיפה שלו (גאונה וריטי).
רקע היסטורי

קבלת האל כישות פרסונאלית מקורה בוודות עצמן. אולם מאז עליית הבודהיזם, התפיסה הווישנָוִית הייתה במיעוט בהודו. כינונו מחדש של מעמד הוודות על ידי שנקרה היווה בסופו של דבר מצע לעלייתם מחדש של עקרונות וודים רבים. 
בתקופת ימי הביניים בהודו עלתה התופעה בה מורה רב השפעה כלשהו הנודד ממקדש למקדש כששיירה של חסידים בעקבותיו, מזמר שירי תהילה לאל ומפיץ את הגותו. זוהי תנועת הבהקטי שסימנה את עלייתו מחדש של הווישנָוִיזם. הוגי דעות שכאלו נהגו גם לנהל פולמוסים, כמקובל בהגות ההודית. כך הפך הווישנָוִיזם בהדרגה לדומיננטי בהודו. בין הבולטים בזרם זה היה רמנוג'ה אשר הזרם הווישנָוִי המשויך אליו קרוי לרוב שרי וישנוה.
וישיסואז

| --- | --- |
מרק וישיסואז
מרק וישיסואז
 
 מאכלים
 סוג:  cold sweet soup, מנה על בסיס תפוח אדמה, מרק 
 מוצא:  צרפת 
 מרכיבים עיקריים:  כרישה, תפוח אדמה, שמנת 
 
וישיסואז (בצרפתית: Vichyssoise) הוא מרק העשוי בסגנון צרפתי הכולל רסק של כרישה, בצלים, תפוחי אדמה, שמנת וציר עוף. המרק מוגש לרוב קר.
מקור המרק

ישנה מחלוקת בין המלומדים בדבר המקור של מרק זה. יש הטוענים כי מקורו של המרק בצרפת ואחרים טוענים כי המרק הומצא על ידי לואי דיאַט, שף מלון ריץ קרלטון בניו יורק בראשית המאה ה-20. המרק הופיע בתפריט המלון בשם "Crème Vichyssoise Glacée", ובשנת 1930, כשתורגם התפריט לאנגלית, נותר השם הצרפתי (אם כי בשינוי כתיב המִלה Cream). באותה עת טרם נודעה העיר וישי שבצרפת לדיראון כמקום מושבהּ של ממשלת וישי ששיתפה פעולה עם מדינות הציר.
דיאַט עצמו סיפר בראיון שערך בשנות ה-50 כי נזכר במרק שסבתו נהגה להכין בילדותו בווישי.
לא מן הנמנע שהשף ז'ול גופה (Jules Gouffé), בן המאה ה-19, הוא שהמציא את המרק, שגרסה שלו הופיעה בספרו משנת 1872 שהוקדש למתכוני מרקים ומאכלים מתפוחי אדמה - שם מוגש המרק מחומם. גרסה חמה של מרק זה נקראת בשם Potage Parmentier על שמו של הרוקח והתזונאי אנטואן-אוגוסטן פרמנטייה, בן המאה ה-18, שהמריץ את הצרפתים להכיר בתפוחי האדמה כמזון ראוי, ולא רק כמאכל לבהמות ולאביונים.
ויו-מאסטר

מכשירי ויו-מאסטר במוזיאון ההיסטוריה בקנדה (אנ')
מכשיר ויו-מאסטר פתוח
ילד במאלי צופה בתמונות בוויו-מאסטר
ויו-מאסטר (אנגלית: View-Master) הוא מתקן אשר נועד לצפייה בתמונות תלת-ממדיות מתוך דיסק נייר. אף על פי שכיום הוא נחשב ומשווק כצעצוע לילדים, הוא לא יועד להיות כזה במקור.
היסטוריה

הוויו-מאסטר הומצא במקור על ידי ויליאם גרובר, יצרן עוגבים וצלם מפורטלנד, באורגון שבארצות הברית. המכשיר היווה שיפור של דגם הסטראוסקופ הישן, על ידי שימוש בשיטת הקודכרום, סוג של סרט צילום צבעוני, אשר הפך זמין באותה העת.
דיסק של ויו-מאסטר מכיל 14 שקופיות, המרכיבות יחד 7 תמונות סטריאוסקופיות: שתי שקופיות מוצגות בו זמנית - אחת לכל עין - ובכך מדמות ראיית עומק דו-עינית.
הארולד גרייבס, בעליה של "Sawyer's, Inc.‎" (אנ') (חברה אשר התמחתה בייצור גלויות), מיסחר את הרעיון, אשר תפס במהרה נתח משוק הגלויות.
הוויו-מאסטר הוצג לראשונה בתערוכה העולמית של ניו יורק (1939). הוא יועד במקור כאלטרנטיבה לגלויות נוף, ובתחילה נמכר בחנויות צילום ובחנויות למתנות. צילומים של הגרנד קניון היו בין הנושאים הנמכרים והנצפים ביותר.
ב-1951 קנו "Sawyer's" את "Tru-Vue", המתחרה העיקרי של ויו-מאסטר. בנוסף לחיסול התחרות העיקרית של החברה, ההשתלטות הניבה לחברה גם זכויות לשימוש בדמויות מסרטי דיסני.
ב-1966 נרכשו "Sawyer's" על ידי חברת GAF, ובכך נהפכה לחברת-בת. תחת בעלותה של GAF הותאמו התמונות בשקופיות לילדים, בנושאים כמו צעצועים ודמויות מצוירות.
ב-1981 מכרה GAF את ויו-מאסטר לקבוצה שבראשה עמד ארנולד טלר, אשר השיקה מחדש את הויו-מאסטר בשם View-Master International Group (או בקיצור VMI). ב-1989 נרכש הוויו-מאסטר על ידי חברת "Tyco Toys"
ב-1997 התמזגו "Tyco Toys" עם חברת מאטל. מאז המיזוג, הוויו-מאסטר משווק כמוצר של חברת פישר פרייס.
הערות שוליים

↑  Stephen Lockhart, William Gruber, Vaccine Clinical Development, VacciTUTOR, 2021-11-08 doi: 10.33442/vt202113
העיר המגודרת קאולון

| --- | --- |

מבט על העיר, 1989
 מדינה / טריטוריה:  הונג קונג
 עיר אם:  קאולון סיטי
 תאריך ייסוד:  1847 
 שטח:  0.026 קמ"ר
 תאריך נטישה:  1994 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במתחם:  33,000 (1987)
  ‑ צפיפות:  1,255,000 נפש לקמ"ר (1987)
 קואורדינטות:  22°19′56″N 114°11′25″E﻿ / ﻿22.332280555556°N 114.19027777778°E﻿ / 22.332280555556; 114.19027777778 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונג קונג מוגדלת) גואנגדונג ים סין הדרומיהעיר המגודרת קאולון(למפת הונג קונג רגילה) גואנגדונג ים סין הדרומיהעיר המגודרת קאולון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
העיר המגודרת קַאוּלוּן הייתה מתחם בתי מגורים בלתי חוקי בקאולון סיטי, הונג קונג, שהיה היישוב הצפוף בעולם.
היסטוריה

התיעוד ההיסטורי של העיר קיים החל מתקופת שושלת סונג, כאשר הוקם מוצב צבאי במקום על מנת לסחור במלח. בשנת 1810 הורחב המוצב והוקם מבצר ימי קטן במקום. בשנת 1842, לאחר העברת השלטון על האי הונג קונג לידי האימפריה הבריטית במסגרת חוזה נאנקינג, החלו הרשויות הסיניות בתגבור המבצר על מנת למנוע התפשטות של ההשפעה הבריטית, ובין השאר בנו את הגדר שנתנה לעיר את שמה.
בשנת 1898, הועברו הטריטוריות החדשות לשלטון האימפריה הבריטית. אבל העיר נותרה בשלטון סין והפכה למובלעת בשטח הבריטי. ב-1899 כבשו הבריטים את העיר.
על אף שהכריזו ריבונות על העיר, הבריטים לא הרבו להתעסק בעיר ובנעשה בה, ובמשך שלטונם מגורי החיילים הנטושים הפכו לבתים ארעיים, והכנסייה הפרוטסטנטית אף הקימה בעיר בית אבות. בשנת 1933 הכריזו הבריטים על רצונם להרוס את המתחם.
בזמן הכיבוש היפני במלחמת העולם השנייה, היפנים הרסו את חומת המתחם והשתמשו בחומרי הבניין כדי להרחיב את נמל התעופה קאי טאק הסמוך.
לאחר כניעת יפן, הכריזה הרפובליקה העממית של סין ריבונות על המתחם, ובשנת 1947 פלשו 2,000 פליטים ממלחמת האזרחים בסין למתחם והתיישבו עליו. לאחר ניסיון כושל לסלק אותם ב-1948, החל המנהל הבריטי להתעלם מהקורה בעיר.
בשנת 1950 פרצה במתחם שרפה שהשמידה יותר מ-2,500 בתים, דבר שהביא לתנופת בנייה מתוך ההריסות.
בגלל שכוחות אכיפת החוק כמעט ולא פעלו במתחם, הפכה העיר למקלט לפושעים ופורעי חוק. בשנות ה-50 השתלטו על המתחם הטריאדות, שהקימו בתי בושת, מאורות סמים והימורים. בשנות ה-60 נבנתה העיר בקצב מהיר, כשקומות חדשות מתווספות בצורה לא מסודרת מעל הקומות הקיימות. בשל הקרבה לנמל התעופה קאי טאק הוגבלה הבניה ל-13–14 קומות. המטוסים המנמיכים לנחיתה חלפו קרוב מאוד לגגות הבניינים וגרמו לרעש רב בעיר.
תנאי החיים בעיר לא היו קלים. הסמטאות בין הבניינים היו צרות מאוד, 1-2 מטר רוחב, וסבלו מניקוז גרוע. אור השמש כמעט ולא הגיע לסמטאות וחלקן הוארו על ידי פלואורסצנטים. בין הבניינים נבנו מעברים עיליים שאפשרו מעבר בעיר מבלי לדרוך על הקרקע. תנאי התברואה בעיר היו רחוקים מאלה שהונהגו בחלקים אחרים של הונג קונג.
בשנת 1987 הוחלט להרוס את המתחם ולהפכו לפארק. 33 אלף תושבי המקום התבקשו להתפנות תמורת פיצוי. עד 1992 התפנו כל התושבים, וב-1993 החלו העבודות להריסת המבנים.
אוכלוסייה

אוכלוסיית המתחם כללה כמה מאות תושבים עד מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה החלה אוכלוסיית המתחם לגדול. בשנת 1987 נערך מפקד אוכלוסין ובו נספרו 33,000 תושבים בשטח של כ-26,000 מטר רבוע, צפיפות אוכלוסין של 1,255,000 תושבים לקילומטר רבוע.
גלריה

הפארק העירוני קאולון שהוקם על חורבות מתחם המגורים
הציפור הכחולה (סרט, 1976)

| --- | --- |

 בימוי:  ג׳ורג׳ קיוקור 
 הופק בידי:  אדוארד לואיס, פול מסלנסקי 
 תסריט:  אלכסיי קפלר, אלפרד הייז, יו ויטמור 
 שחקנים ראשיים:  אליזבת טיילור מונה וואשבורן Margarita Terekhova ג'ורג' קול (שחקן) ריצ'רד פירסון Oleg Popov גיאורגי ויצין Nadezhda Pavlova הארי אנדרוז פטסי קנזיט ג'יין פונדה וויל גייר אווה גרדנר רוברט מורלי סיסלי טייסון Todd Lookinland 
 מוזיקה:  אירווין קוסטל, אנדריי פטרוב, ליונל ניומן 
 צילום:  פרדי יאנג, Jonas Gricius 
 מדינה:  ארצות הברית, ברית המועצות 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20, לנפילם 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20, דיסני+ 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  5 באפריל 1976 
 משך הקרנה:  99 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, רוסית 
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט הרפתקאות, סרט אגדות, סרט ילדים, סרט לכל המשפחה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הציפור הכחולה (באנגלית: The Blue Bird; ברוסית: Синяя птица) הוא סרט פנטזיה משנת 1976, בבימויו של ג'ורג' קיוקור. קופרודוקציה אמריקאית-סובייטית בכיכובם של אליזבת טיילור, ג'יין פונדה, אווה גרדנר, סיסלי טייסון, רוברט מורלי ואחרים, שנועד להיות הצלחה ונחל כישלון חרוץ. עלילת הסרט מבוססת באופן חופשי למדי על המחזה "הציפור הכחולה" מאת מוריס מטרלינק. בניגוד לסרט בשם זה משנת 1940, בו כיכבה שירלי טמפל והיה סרט ילדים, סרט זה אינו שם את הילדים במרכז, אלא את הכוכבים המבוגרים.
עלילה

הילדה מיטיל (פטסי קנזיט בת השמונה) והילד טילטיל (טוד לוקינלנד), יוצאים לחפש אחר ציפור האושר הכחולה, בסיועה של מלכת האור (אליזבת טיילור, שמגלמת גם את אמם של הילדים ואהבת הנצח), שמעניקה להם כובע קסמים עם יהלום שמאפשר לקרוא לנשמת כל חי ודומם בעולם. כמו במחזה, מלווים הילדים בייצוגים מואנשים של כלב (ג'ורג' קול), חתולה (סיסלי טייסון), סוכר, לחם, חלב ואש (המגולמים על ידי רקדני בלט רוסים, ששורות הטקסט הבודדות שלהם מדובבות לאנגלית). המסע החלומי מוביל את הילדים למקומות רבים ושונים, בהם ארץ העבר, היער (שעציו מפצירים בילדים לנטוש את ההרפתקה), בחיי עושר ובקרב תינוקות שטרם נולדו. בסופו של דבר מתברר שהציפור הכחולה הייתה בחצר ביתם כל אותה העת.
צוות השחקנים

אליזבת טיילור - מלכת האור, אמם של הילדים ואהבת הנצח
ג'יין פונדה - הלילה
אווה גרדנר - העושר החומרי
סיסלי טייסון - טיילט החתולה
רוברט מורלי - "אבא" זמן
לאוניד נבדומסקי - אבא טיל
הארי אנדרו - עץ אלון
טוד לוקינלנד - טילטיל
פטסי קנזיט - מיטיל
ויל גיר - סבא
מונה וושברן - סבתא
ג'ורג' קול - טיילו הכלב
נדז'דה פבלובה - הציפור הכחולה
אולג פופוב - ליצן
הפקה

הסרט צולם בין ינואר לאוגוסט 1975 במוסקבה ולנינגרד. הן שירלי מקליין והן קתרין הפבורן הוזמנו לככב בו, אך לא הגיעו לסיום ההפקה. הצוות האמריקאי סבל מתנאי קיום בסיסיים ביותר. מחוסר בשפה משותפת והבדלי תרבות עמוקים, כמעט ולא היה קשר בין אנשי הצוות האמריקאים לרוסים, והבמאי קיוקור עשה שימוש בשפת סימנים על מנת להבהיר את כוונותיו לשחקנים הרוסים.
התקבלות

הביקורת על הסרט הייתה קטלנית. התוצר הסופי היה, לדברי הביקורת, מוזר ולקוי מכל בחינה אפשרית. אופיו של הסרט היה לא ברור והוא כלל חלקים שנראו סובייטיים וחלקים הוליוודיים, כאשר חלקים אלה לא התחברו כלל, וככלל נראה שהסרט הורכב משאריות שנותרו על רצפת חדר העריכה של סרטים סובייטיים ואמריקאים משובחים יותר.
הערות שוליים

↑  ביקורת של VINCENT CANBY, ניו יורק טיימס, 14 במאי 1976
↑  ביקורת ואניטי פייר, 31 בדצמבר 1976
וישנבה

| --- | --- |

 מדינה:  בלארוס בלארוס
 וובלסט:  מינסק (מחוז) מינסק
 ראיון:  וולוז'ין
 גובה:  179 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  417 (2009)
 קואורדינטות:  54°8′N 26°14′E﻿ / ﻿54.133°N 26.233°E﻿ / 54.133; 26.233
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בלארוס מוגדלת) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהוישנבה(למפת בלארוס רגילה) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהוישנבה(למפת מחוז מינסק רגילה) מינסק בוריסוב סליהורסק מלדזייצ'נה ז'ודזינה סלוצק ויטבסק מוהילב הומל ברסט גרודנו ליטאוישנבה(למפת מחוז מינסק מוגדלת) מינסק בוריסוב סליהורסק מלדזייצ'נה ז'ודזינה סלוצק ויטבסק מוהילב הומל ברסט גרודנו ליטאוישנבה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אנדרטה לזכר יהודי וישנבה שנספו בשואה, בבית העלמין בחולון
וִישְׁנֵבָה (בבלארוסית: Ві́шнева; ברוסית: Вишнево וישנבו; בפולנית: Wiszniewo, וישנייבו; ביידיש: וישנעווע) היא עיירה בבלארוס. מספר תושביה לשנת 2006 היה 417.
העיר משמשת כמרכז מועצה אזורית חקלאית, ונמצאת באזור וולוז'ין במחוז מינסק, צפונית-מערבית למינסק בסמוך לגבול עם ליטא.
היסטוריה

בעבר הייתה העיירה בתחומי האימפריה הרוסית; בין מלחמות העולם, בשנים 1921–1939, השתייכה לפולין ולאחר המלחמה נכללה בתחומי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
בשנת 1907 מנתה העיירה 2,650 תושבים, מהם 1,863 יהודים. בשנת 1939, לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נתפסה העיירה על ידי ברית המועצות. בשנת 1941 (מבצע ברברוסה) פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות, והעיירה נכבשה על ידי הגרמנים. לפי עדויות,[דרוש מקור] הגרמנים נכנסו לעיירה עם משאיות ולקחו תושבים יהודים ולאחר שאלה התמלאו, דחסו את כל יתר היהודים לתוך שלושה או ארבעה בניינים, שאותם ריססו בגז. היהודים שניסו להימלט נורו במקלעים. ביום הבא עטו תושבים לא-יהודים על המקום והסירו שיני זהב וחפצי ערך מן הגופות.
בשכונה היהודית בעיירה הוקם גטו בסתיו אותה שנה, ויהודי העיירה, ברובם, הושמדו ב-30 באוגוסט 1942 ביער הסמוך לעיירה ונקברו בקבר אחים. ייתרם נשלח לעבודות כפייה או הועבר לגטו בעיירה וולוז'ין הסמוכה.
לפי הכתוב במצבת זיכרון בעיירה, שהוקמה על ידי השלטון הסובייטי, נרצחו על ידי הנאצים (שנקראו על ידי הסובייטים "פשיסטים") בשנת 1942 ונקברו במקום יותר מ-2,000 "אזרחים סובייטים" תושבי העיירה. לא צוין כמה מהם יהודים, אך רובם הגדול היו יהודים.
וישנבה היא מקום הולדתם של יצחק פרסקי ושל בנו שמעון פרס, ראש ממשלת ישראל ונשיאה ה-9 של מדינת ישראל, וכן של יהושע רבינוביץ - ראש עיריית תל אביב, ונחום גולדמן, שנמנה עם מייסדי הקונגרס היהודי העולמי והיה נשיאו במשך שנים רבות.