stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עיירת פיתוח
הדימוי בתקשורת ובתרבות > בעיתונות

העיתונות הארצית ממעטת לסקר את עיירות הפיתוח. ממוצע הכתבות בתקשורת על עיירות פיתוח עומד על 3.5 כתבות לגיליון עיתון. זאת על אף שישנן מעל ארבעים ערי ועיירות פיתוח, אשר אוכלוסייתן מהווה כעשרים אחוז מתושבי המדינה. חשיפה מוגבלת זו תורמת להבניית שוליות של הפריפריה. התעלמות בסיקור מבטאת תפיסה לפיה המתרחש שם אינו חשוב לכלל אזרחי המדינה.
בנוסף, בהיבט האיכותני של הסיקור העיתונאי נמצאה טכניקות הכתיבה הבאות:
תיאור סטריאוטיפי. התושבים מוצגים כבעלי מאפיינים זהים. כך למשל נכתב בידיעות אחרונות ב-1992: "עיירות הפיתוח אינן משהו שהתחיל טוב ובמשך הזמן נדפק. הן משהו שהתחיל דפוק כדי לייצר דפוקים"
הבניית תושבי ערי הפיתוח כ-'אחרים'. לדוגמה מהארץ מ-1990: "למעשה זו השאלה, אם בעיירות הפיתוח צמח במשך השנים זן אנושי מיוחד, שונה מזן הישראלי המצוי".
לפי הנרטיב ששלט בעיתונות - בפריפריה רווחים כללי התנהגות שונים. זהו מקום חסר מערכת נורמטיבית מאורגנת ונטול הסדרים חברתיים מוסכמים בהם מורגל 'המרכז'. ערי הפיתוח הן "המערב הפרוע" בה אלימות היא דרך חיים.
סיקור אנתרופלוגי ומתנשא. רוב האירועים המדווחים על ערי הפיתוח שליליים ועוסקים בפשע, באלימות, בתאונות, בעוני ובמצוקות.
הבנייה שיטתית של ניגודים קוטביים בין פריפריה למרכז, ובהתאמה בין מזרחים לבין יוצאי אירופה. עיירות הפיתוח מזוהות כריכוזים של יוצאי עדות המזרח ומצביעי ליכוד, והן מקושרות למסורתיות, לפולחנים מאגיים להערצת רבנים ולדברי תורה
הדימוי בתקשורת ובתרבות > בקולנוע

גם בקולנוע הישראלי ניתן למצוא אפיונים שונים בסרטים בהם מתוארים החיים במספר עיירות פיתוח:
נטייה למאגיה, לכשפים ולטקסיות מסתורית.
מסורתיות ומזרחיות – חנוכיות, פמוטים, מזוזות, הקפדה על טקסי חגים וקידוש בערב שבת, דיוקנאות של רבנים.
מקום סוציו-אקונומי נמוך: מרכזים של פשע ושל אי-סדר, של אלימות, שביתות (יזומות) ואבטלה, פיגור, התפתחות כושלת ושכר נמוך, לכלוך והזנחה, אי שקט חברתי, חוסר שליטה על הגורל ועתיד מעורפל, מצוקה כלכלית, ריבוי ילדים וציפייה לנס.
מיקומן בדרום המדברי.
הדרום הקולנועי נושא קונוטציות של עוני, נחשלות, רעב, מעמד הפועלים ועולם שלישי, כניגוד לצפון התעשייתי, המפותח, הירוק והעשיר.
המדבר נתפס כמאיים ב"אחרותו", בשוליותו המרחבית העלולה לפרוע את התרבות, את חוקיה ואת סדריה. הישימון המדברי מסמל את הפרימיטיביות שלא הבשילה לכדי חיי תרבות נאורים ומתקדמים
הדימוי בתקשורת ובתרבות > בספרות

יצירות ספרותיות שונות בשפה העברית מתרחשות על רקע החיים בעיירות פיתוח בישראל. שלושה מעגלים מרחביים דומים שחוזרים ביצירות הספרותיות על עיירות הפיתוח – הבית, העיירה, המרחב שמעבר לעיירה.
הבית מיוצג כבית פגום המתגונן מפני המבט, מפני החוץ, מפני חשיפת סוד (היעלמות אב, דיכאון וכו').
במרחב העיירה יש משא ומתן אינטנסיבי בין היחיד לבין הקהילה. האתוס הקהילתי מאיים לבלוע את היחיד, להעלים את זהותו, להכשיל את המימוש העצמי שלו. כמו כן יש דגש חשוב על מרכזיותה של הקהילה אל מול כוחות חיצוניים לה חשובים ככל שיהיו.
ביחסים שבין העיירה למרחב שמחוצה לה התושבים רואים עצמם כמי שהוצאו מחוץ למרחב ולזמן של המדינה והחברה הישראלית. התערבות מצד המדינה נתפסת כחדירה אל תחום לא-לה. מצד שני העיר הגדולה היא מושא תשוקה. ישנו דחף חוזר ונשנה לצאת מהעיירה למימוש עצמי במקום אחר. עם זאת ישנה גם תנועה הפוכה של שיבה אל העיירה. שיבה שנלוות אליה ביקורת וזרות.
עוד מאפיינים שניבטים ביצירות הספרותיות: העיירה היא מקום קטן, דל אמצעים, דחוק, רחוק ו-"אחר".
במאה ה-21 > מאפיינים וסטטיסטיקה

מרכז המחקר והמידע של הכנסת פרסם ביוני 2018 נתונים סטטיסטים על עיירות הפיתוח בשנות האלפיים, במאמר "מבט על ערי הפיתוח - 1972-2016". שבו מובאים הנתונים הבאים:
מרבית ערי הפיתוח מצויות באשכולות הנמוכים של הדירוג החברתי-כלכלי (4-2); חמש רשויות מדורגות באשכול 5; ארבע ערים – אילת, יבנה, יקנעם עילית וכרמיאל – מדורגות באשכולות גבוהים יותר (7-6). אף עיר פיתוח לא מדורגת באשכולות הגבוהים של הדירוג החברתי-כלכלי (10-8).
בכל ערי הפיתוח חל לאורך השנים גידול באוכלוסייה, אך בחלקן - למשל יבנה, נצרת עלית ונתיבות – גידול האוכלוסייה היה משמעותי יותר. נכון לסוף שנת 2016, מונה אוכלוסיית ערי הפיתוח כ-814 אלף תושבים, שהם כ-10% מכלל תושבי המדינה.
שיעור העולים שעלו ארצה[דרושה הבהרה] לאחר שנת 1990 גבוה מהממוצע הארצי. שיעור גבוה במיוחד של עולים ניתן למצוא בנצרת עילית, כרמיאל, ערד ומעלות-תרשיחא, ושיעור נמוך במיוחד – בבית שאן, חצור הגלילית, יבנה ונתיבות.
השכר הממוצע לשכיר בערי הפיתוח נמוך בכ-20% מהשכר הממוצע הארצי. פער זה יציב לאורך השנים 2016-1996.
שיעור מקבלי דמי האבטלה בערי הפיתוח היה גבוה משמעותית מהנתון הארצי. בין השנים 1996 ל-2006 הייתה ירידה בפער בין ערי הפיתוח לנתון הארצי, מפער של 74% ב-1996, לפער של 43% ב-2006. בעשור שלאחר מכן נותר שיעור מקבלי דמי האבטלה גבוה בכ-40% מהנתון הארצי.
ישנו פער של 8%-3% בשיעור הזכאים לבגרות בין ערי הפיתוח לממוצע הארצי. בקרב תלמידי כיתה י”ב שהיו זכאים לבגרות ועמדו בדרישות הסף של האוניברסיטאות, הפער בין ערי הפיתוח לכלל האוכלוסייה מתרחב ונע בין 10% עד 20%.
שיעור בעלי ההשכלה הגבוהה – העומד על 14% – נמוך בכ-30% מן השיעור הארצי של בעלי ההשכלה הגבוהה בישראל שהוא 21%. ביקנעם עילית, יבנה וכרמיאל שיעור בעלי ההשכלה הגבוהה גבוה במיוחד, ואף גבוה מן השיעור הארצי הממוצע, ולעומת זאת, השיעור נמוך במיוחד בערים קריית מלאכי, בית שמש ואופקים. כ-72% במעלי השכלה גבוהה בערי הפיתוח הם בוגרי מדעי הרוח והחברה והיתר בוגרי הנדסה ומדעים מדויקים, בדומה להתפלגות הארצית.
חוק ערי ואזורי פיתוח

בשנת 1988 אישרה הכנסת את חוק ערי ואזורי פיתוח בהתאם להצעת חברי הכנסת דוד מגן ויצחק פרץ. מטרת החוק מוצגת בסעיף הראשון שלו: "מטרת חוק זה היא לעודד התיישבות, פיתוח וקידום חברתי וכלכלי של ערי ואזורי הפיתוח ושל תושביהן". החוק מקנה שלל הטבות והקלות לתושבי ערי הפיתוח (כהגדרתן בחוק זה), אך הוא לא הופעל מעולם - ראשי היישובים לא הסכימו לוותר על הטבות המס הקיימות כדי ליישמו, והמדינה נמנעה מהפעלתו בשל עלותו התקציבית. הכנסת דחתה את תאריך תחילתו של החוק בסדרת תיקונים החל משנת 1993, ואף הציעה לבטלו. לבסוף החוק בוטל בסעיף 161 לחוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה ליישום התכנית הכלכלית לשנים 2009 ו-2010), התשס"ט-2009. ישנם חוקים אחרים שמסייעים לעיירות הפיתוח כמו חוק לעידוד השקעות הון, מענקים ותמריצים למורים ועוד.
עיירות הפיתוח

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  במרכז אור יהודה  יבנה  בית שמש |  בצפון בית שאן  כרמיאל  חצור הגלילית  קריית שמונה  מגדל העמק  נוף הגליל  שלומי  יקנעם עילית  מעלות  אור עקיבא |  בדרום ערד  קריית מלאכי  דימונה  קריית גת  מצפה רמון  נתיבות  אופקים  שדרות  ירוחם  אילת |
לקריאה נוספת

עיירות הפיתוח (מאמרים), סדרת עידן 24, צמרת, חלמיש, מאיר-גליצנשטיין. הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשס"ט 2009.
אהרון (אהרל'ה) כהן, תולדות הקמתן של עיירות הפיתוח בנגב המערבי: שדרות, אופקים, נתיבות, ספריית בית אל, 2016.
אלישע אפרת, עיירות הפיתוח בישראל - עבר או עתיד, הוצאת אחיאסף.
אלישע אפרת, עיירות הפיתוח בנגב, אריאל 23
מוטי, גיגי, עיר בלי זיכרון בין דומיננטיות להגמוניה תרבותית ביחסי שדרות שער הנגב. הוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן.
הערות שוליים

↑  דבורה כהן, עולים בסערה: העלייה הגדולה וקליטתה בישראל 1948–1953, הוצאת יד בן צבי 1994
↑  אבי פיקאר, "רכבת מקזבלנקה למושב או לעיירת פיתוח - קליטת עולי צפון אפריקה ואכלוס הפריפריה הישראלית", בתוך א. בראלי, ד. גוטווין וט. פרילינג (עורכים) ישראל: בין כלכלה לחברה הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2005, עמ' 581–614
↑  חנה הרצוג, טל כוכבי ושמשון צלניקר (ע), דורות, מרחבים, זהויות : מבטים עכשוויים על חברה ותרבות בישראל, רעננה: מכון ון ליר בירושלים הקיבוץ המאוחד, 2007, עמ' 62
↑  אלישע אפרת, "עיירות הפיתוח", העשור הראשון: תש"ח-תשי"ח, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1997, עמ' 112-103
↑  דו"ח כוח אדם בהוראה - תכנון, הכשרה והשמה
↑  גף פרסי ישראל במשרד החינוך, פרסי ישראל לשנת תשמ"ד
↑  אלעזר לשם, "הרפורמה בקליטת העלייה: מקליטה מוסדית לקליטה ישירה בקהילה", בתוך א' אבירם, ג' גל וי' קטן (עורכים), עיצוב מדיניות חברתית בישראל: מגמות וסוגיות, הוצאת מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל, אוגוסט 2007
↑  אברהם א', ישראל הסמויה מעיני התקשורת: הקיבוצים, ההתנחלויות, ערי הפיתוח והיישובים הערבים בעיתונות,, ירושלים, 2001
↑  א' אברהם, דימוי ערי הפיתוח בעיתונות הארצית. עיירות הפיתוח, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2009, עמ' 379 - 390
↑  י' בילו וא' בן-ארי, "הכותל המערבי של נתיבות", 1990, עמ' 56-58
↑  א. אברהם, ד'. כספי , י' לימור (ע), אמצעי תקשורת המונים בישראל, "התקשורת בישראל, מרכז ופריפריה", תל-אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 1988, מקראה, עמ' 479-506
↑  מ. טלמון, ייצוגים של עיירות פיתוח והשיח על מקום בקולנוע הישראלי. עיירות הפיתוח, "אי-שם בישראל", ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2009, עמ' 411-434
↑  י' לושיצקי, ת' ליבס, מ' טלמון (ע), תרגום: ר' עפרוני, תקשורת כתרבות, אותנטיות במשבר: שחור והאתניות החדשה", תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 2003, מקראה ב', עמ' 408-409
↑  j. rutheford, "a place called home: identity and the cultural of difference", london: idem, 1990, עמ' 9-10
↑  ש' כץ גדעוני, "יצוגים של עיירות הפיתוח בסיפורת הישראלית" חיבור לשם קבלת תואר דוקטור, האוניברסיטה העברית ירושלים, 2020
↑  הצעות חוק הממשלה והכנסת - 2212, מיום 25/10/1993 (עמ' עמוד 28), באתר הכנסת, דברי הסבר, סעיף 19
קריית שמונה, 1964
מצפה רמון ב-1957
השוק הישן ביהוד שהוקם בשנות ה-50
הספרייה העירונית בבית שמש שנבנתה בשנות ה-50
בית מקורי מימי ראשית עיירת הפיתוח בשדרות, 2007
צבי פרנקל (בן עמרם)

אין תמונה חופשית
צבי פרנקל (בן עמרם) (1916 - 6 בספטמבר 1937) היה איש אצ"ל שהוצא להורג על ידי הארגון בימי מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט, מחשש שהוא עלול להלשין על המחתרת בפני משטרת המנדט.
איש האצ"ל

צבי פרנקל, בן גיזלה ועמרם, נצר למשפחת ד"ר לודוויג אוגוסט פרנקל מייסד בית הספר למל בירושלים, נולד בשנת 1916 בעיר פרנקפורט בגרמניה. בשנת 1934, בגיל שמונה עשרה, עלה לארץ ישראל,
בארץ ישראל התגייס למשטרת היישובים העבריים (הנוטרים) וזמן לא רב לאחר מכן הצטרף לאצ"ל והיה חבר נאמן של הארגון. הוא כתב שירה ופרסם שירים בעיתונים הרוויזיוניסטים בשם העט "בן עמרם". כשפרצו מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט ארגוני היישוב והמחתרות, כולל האצ"ל, נקטו בתחילה בקו של הבלגה. פרנקל לא השלים עם קו זה ויצא על דעת עצמו לנקום את דמם של היהודים שנרצחו במאורעות ובשנת 1937 התנקש בחייו של ערבי בכפר סומייל, כפר ערבי ששכן בצפון תל אביב, והרגו. הוא הצליח להימלט מהמקום, אך בעקבות חקירה ומעקב הצליחו אנשי הבולשת הבריטית לעלות על עקבותיו והגיעו לבית אמו. הוא לא נמצא בבית אך בחיפוש שנערך בבית נתגלה אקדחו ואמו נעצרה. הבולשת הפיצה שמועות שמענים בכלא את האם, זאת במטרה שהבן יסגיר עצמו. צבי פרנקל התייעץ עם עורך דין בשם יצחק בנימני, שנהג להגן על חברי בית"ר, ואז הודיע לחברי האצ"ל כי החליט להסגיר עצמו ולהביא בכך לשחרורה של אמו. כאשר נודעה כוונתו למפקדי האצ"ל, הם חששו שמא הבריטים יענו אותו והוא לא יעמוד בעינויים ויגלה לבריטים את כל הידוע לו על הארגון. מפקד האצ"ל באותה עת, רוברט ביטקר, הורה, על דעת עצמו ללא על ידיעת מפקדת האצ"ל, להוציאו להורג. ב-6 בספטמבר 1937 הוא נחנק וגופתו הוטלה למימי נחל הירקון. הריגתו נחשבת כהריגה הראשונה של יהודי על ידי האצ"ל, אחריה באו רבות אחרות.
תעלומת הגופה בירקון

ב-8 בספטמבר 1937 הבחינו מספר אנשים ששטו בסירה בנחל הירקון בגופה הצפה בנחל. המשטרה הבריטית הוזעקה למקום ולאחר שהגופה נמשתה מן הנחל, נמצא כי ידיו ורגליו של הטבוע היו קשורות בחוטי ברזל ואבן קשורה לרגליו.
על פי הערכת המשטרה, הגופה שהתה במים כשלושה ימים. במשך כשבוע לא הצליחה המשטרה לזהות את הגופה. אנשים רבים נקראו לבית החולים הדסה ברחוב בלפור 8 בתל אביב, שם נשמרה הגופה כדי לנסות לזהותה, אך ללא הצלחה, והוא נקבר תחילה כאלמוני. התעלומה לגבי זהותו של הטבוע העסיקה גם את העיתונות בארץ.
כשנראה היה שהתעלומה לא תיפתר וזהותו של ההרוג לא תוודע, הצליחו חוקרי המשטרה למצוא קצה חוט לזיהויו; בכיס מכנסיו של ההרוג נמצא שעון. החוקרים הציגו את השעון בפני שען בתל אביב שידוע היה כי הוא מנהל רשימה של לקוחותיו ואז נתברר כי השעון נמסר לו בעבר לתיקון והוא זיהה את השעון כשעונו של לקוח בשם צבי פרנקל. אמו של פרנקל נקראה למשטרה שם הוצגו בפניה בגדיו של ההרוג והיא זיהתה את הבגדים כבגדיו של בנה.
לאחר מעשה

לאחר שהתפרסמה זהותו של ההרוג היו חברים באצ"ל שלא השלימו עם הריגתו של פרנקל, שהיה חבר מסור ונאמן באצ"ל. היו מהם שכינו זאת כמעשה נבלה. אחד מהם שיגר לאחר קום המדינה מכתבים לראשי תנועת החרות והתנועה הרוויזיוניסטית ובהם גם אל מנחם בגין ודרש לערוך חקירה בנושא, לטהר שמו של פרנקל ולכלול את שמו בספר יזכור לחללי האצ"ל. מנחם בגין השיב במכתב מ-17 במרץ 1966 כי המקרה נודע לו עוד בטרם עלותו לארץ וכי הוא הטיל על איתן לבני, מי שהיה קצין המבצעים של האצ"ל, לבדוק מה ניתן לעשות כדי להחזיר לצבי פרנקל את כבודו. בשנת 1983 הוכר צבי פרנקל כחלל האצ"ל ושמו הונצח באתר "יזכור" לחללי מערכות ישראל.
לקריאה נוספת

דן יהב, דמו בראשו - רציחות פוליטיות על ידי יהודים בתקופת היישוב, הוצאת המחבר, 2010. עמ' 128.
Nachman Ben-Yehuda, Political Assassinations by Jews: A Rhetorical Device for Justice, State University of New York Press, 1992, pages 144-146
הערות שוליים

↑  נמצא הרוג יהודי בירקון זהותו עדיין לא נקבעה, דבר, 9 בספטמבר 1937
↑  תעלומת הרצח על הירקון. שעון נמצא בבגדי החלל – השעון של צבי פרנקל, דבר, 16 בספטמבר 1937
↑  הנרצח על הירקון צבי פרנקל (בן עמרם), דבר, 17 בספטמבר 1937
קברו של צבי פרנקל (בן עמרם)
פארק בן-גוריון

| --- | --- |

משחק כדורגל בפארק, 2024
 מידע כללי
 סוג:  פארק עירוני
 על שם:  דוד בן-גוריון
 גוף מנהל:  עיריית אשדוד
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:   אשדוד
 שכונה:  רובע ב'
 קואורדינטות:  31°48′03″N 34°39′16″E﻿ / ﻿31.800901910909°N 34.65446875468°E﻿ / 31.800901910909; 34.65446875468
 רחובות סמוכים:  שדרות בני ברית  שדרות יצחק הנשיא  שדרות הנשיא ויצמן  רחוב מורדי הגטאות
 אתרים בפארק:  בית משפט השלום אשדוד  אצטדיון הסינתטיקו  מסוף בני ברית
  (למפת אשדוד מוגדלת) פארק בן-גוריון(למפת אשדוד רגילה) פארק בן-גוריון(למפת השפלה רגילה) פארק בן-גוריון(למפת השפלה מוגדלת) פארק בן-גוריון
 
פארק בן-גוריון הוא פארק עירוני  הממוקם ברובע ב' באשדוד ונקרא על שם דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל הראשון. הפארק גובל ב־3 רובעי מגורים בעיר – ב' ממערב ומצפון, ג' ממזרח ו-ה' מדרום.
הפארק מוכר גם בשם פארק המשטרה, על שם תחנת המשטרה העירונית ששכנה בעבר מדרומו.
ראש הממשלה בן-גוריון משוחח עם ילדים עולים חדשים באשדוד-ים, 1959
היסטוריה

הרעיון להקמת הפארק נולד עוד בשלביה המוקדמים של העיר, עם תכנון תוכנית המתאר. עובד בן עמי, כיו"ר מועצת המנהלים של קבוצת בוני ערים (לימים "חברת אשדוד"), התעקש שכבר במתאר העיר יוקדש מקום לפארק עירוני מרכזי כדוגמת סנטרל פארק בניו יורק. בניית הפארק ארכה עשור.
בעבר שכנה ברובע ה' מול גבולו הדרומי של הפארק תחנת המשטרה העירונית, עד שנסגרה ב-2014 ובמקומה נפתחה תחנת מרחב לכיש ברובע י'. ב-2022, החברה העירונית לפיתוח אשדוד (חפ"א) החליטה לחכור מהעירייה את השטח עבור בניית מתחם מגורים.
אתרים בפארק

בפארק שוכנים מספר אתרים ציבוריים:
אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות – אנדרטה שיצר אשר חירם להנצחת 11 חללי קרב סוכריר ו-53 חללי גדוד 53 של חטיבת גבעתי בקרבות הבלימה נגד הכוחות המצריים בחולות אשדוד במלחמת העצמאות. האנדרטה ממוקמת בחלקו הדרומי ביותר של הפארק, בצומת שדרות בני ברית עם שדרות יצחק הנשיא.
אצטדיון הסינתטיקו (הרב-תכליתי) – 3 מגרשי ספורט בחלקו המרכזי-צפוני של הפארק.
בית משפט השלום העירוני, בתכנון דרור סופר.
מסוף בני ברית – מסוף אוטובוסים שהוקם בשנת 2022, כחלק ממיזם Reway, ממנו יוצאים אוטובוסים לרחבי העיר וכן אוטובוסים בינעירוניים. המסוף שוכן בצפון-מזרח הפארק, בצומת שדרות בני ברית עם רחוב מורדי הגטאות.
מועדון כדור הזהב – מועדון פטאנק.
בחלקו המערבי של הפארק, לאורך שדרות הנשיא ויצמן, נמצא מרחב הישיבה והפיקניק, ששופצו ב-2023. בחלק הצפוני, סביב בית המשפט, נמצאים גן שעשועים ורחבה נוספת לפיקניק.
סביב בית המשפט, מתוכננת לקום שכונת מגורים במסגרת התחדשות עירונית.
גלריה

פעילות
אנשים משחקים קריקט, מרץ 2024
נערים משחקים כדורגל, מרץ 2024
אתרים
בית משפט השלום
מסוף בני ברית (המסוף הצפוני)
אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות
תחנת המשטרה הנטושה ברובע ה' מדרום לפארק – על שמה מכונה הפארק "פארק המשטרה"
הערות שוליים

1 2  בועז רענן, אשדוד 2000, אשדוד: החברה להגנת הטבע, סניף אשדוד, 2000, עמ' 47
↑  פרוטוקול מישיבת מנהלים של החברה העירונית לפיתוח אשדוד בע"מ (עמ' 4), באתר עיריית אשדוד, ‏12 ביוני 2022
↑  נעמה ריבה, בתי המשפט החדשים לשיפוטנו: לוד, אשדוד, אשקלון וקרית שמונה, באתר Xnet‏, 3 בספטמבר 2012
↑  משה קאהן, מתכוננים למנגל? בעירייה העמידו פארק במיוחד בשבילכם!, באתר חרדים אשדוד, ‏31 במרץ 2023
↑   התחדשות עירונית ברובע ב', מתחם בית המשפט – אשדוד, באתר מינהל התכנון
| אשדוד  |
| --- | --- | --- |
| ערכים ראשיים | אשדוד • רובעי העיר • תכנון העיר • כיכרות |  |
| גנים ופארקים | פארק אשדוד-ים • פארק בן-גוריון • פארק אקולוגי מצודת-ים אשדוד • גן אלישבע • פארק לכיש • גבעת יונה • עד הלום |  |
| רחובות | רחוב רוגוזין • רחוב שבי ציון • מדרחוב הנביאים • שדרות בני ברית • שדרות הרצל • שדרות מנחם בגין • שדרות משה דיין |  |
| תחבורה | תחבורה ציבורית • מסוף בני ברית • מסוף ביג • מערכת להסעת המונים בנפת אשקלון |  |
| מוסדות | מרכז כיוונים • המשכן לאמנויות הבמה • הארכיון לתולדות אשדוד • הקריה האקדמית של אשדוד (עתידי) • בית אריה קלנג • מוזיאון אשדוד לאמנות • אצטדיון אשדוד (עתידי) |  |
| תעשייה | נמל אשדוד • תחנת הכוח אשכול • נמל הדרום • אלתא מערכות |  |
| היסטוריה | אשדוד ים (העיר העתיקה) • תל אשדוד • תל מור • רצועת החוף |  |
| נושאים מרכזיים נוספים | העירייה ומועצת העירייה • סמל העיר • יקיר העיר אשדוד • חברת אשדוד • החברה לפיתוח אשדוד |  |
קטגוריה ראשית
מפת הפארק
צ'ואטה

צ'וּאֶטָה (בעצם צריך לקרוא "שׁוּאֵטָה", בקטלאנית: "Xueta", ברבים "Xuetons" ולפעמים אף מאוית כ-"Chuetas" בכתיב הספרדי) היא קהילה ספרדית של תושבי האי מיורקה אשר שורשיה באנוסים מיהדות ספרד שישבה באי בטרם גירוש ספרד.
לפי ההערכות נאמד מספר בני הקהילה כיום בכ-20,000 נפש. בני הקהילה דגלו באנדוגמיה ונישאו בתוך הקהילה ולצד זאת קיימו בעבר מין דת סינקרטיסטית ששילבה אלמנטים ממורשתם היהודית עם נצרות קתולית, שמכונה "נצרות צ'ואטאיסטית" (אנ'). הכל היה בסתר, כמובן, ולא נשאר זכר ממנהגים אלה מעבר למה שנכתב בפרוטוקולים של האינקויזיציה על אותם xuetons שנאשמו ב"כפירה" בנצרות.
אטימולוגיה

החוקרים חלוקים על מקור המילה צ'ואטס. אפשר שמקורה במילה "Juetó" שפירושה בשפה הקטלאנית “כינוי חיבה“ ליהודים: "יהודונים"; או במילה "xulla" שפירושה חזירים כמו כינוי הגנאי "Marranos" שניתן לאנוסים בכלל בספרד הנוצרית שלאחר הרקונקיסטה.
פרופ' מיכאל קורינאלדי, יו"ר המכון הבינלאומי לחקר היהודים הנסתרים במכללה האקדמית נתניה, בחר בפירוש השני, פירוש שיש בו כדי להעצים את הפן הנוגה בסיפור התנצרותם של הצ'ואטס.
צאצאית לבני הצ'ואטה שמתגוררת בארץ סיפרה לחוקרת עינת טלמון ממכון סרוונטס כי בין חברי הקהילה מקובל דווקא ההסבר הנייטרלי יותר.
בגנות הצ'ואטס הומצא השיר: "Xueta xueta! Cames tortes i cul rodó!" שבספרדית מביע: "צ'ואטה, צ'ואטה! רגליים מעוקלות וישבן עגול!" - מה שמעיד על תפישה גזענית כלפי מראה היהודים.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
בשנת 1677, בעקבות הלשנה של משרתת שעבדה בשכונתם של האנוסים, נעצרו רבים מבני הקהילה על ידי האינקויזיציה ובעקבות המאורע נידונו יותר מ-200 אנשים לעונשים קלים יחסית (כמה מהם נפטרו בתוך הכלא), לאחר מכן חייהם השתנו והם היו תחת עינה הפקוחה של האינקוויזיציה. בשנת 1688, נעצרו פדרו אונופרה קורטז ומשפחתו, בעקבות הלשנה. המעצר הניע רבים מבני הקהילה לתכנן את בריחתם מהאי מחשש שפדרו יישבר בחקירותיו וילשין עליהם. בלילה שבין ה-7 ל-8 במרץ 1688 נכשל ניסיון הבריחה ורבים מבני הקהילה נעצרו ונחקרו במשך שלוש שנים. בארבעה משפטי אמונה שנערכו בין אפריל ליולי בשנת 1691, נשפטו רבים לעונשים שונים, 37 מהם נידונו למוות מתוכם שלושה הועלו חיים על המוקד.
זה הטיל ספק שהוטל בנאמנותם לדת הנוצרית וב-1691 הוכנה רשימה של משפחות הצ'ואטס,וfl לאורך ההיסטוריה קופחו ואף הופלו בני ובנות הקהילה ולא הותר להם לבוא בקהל המתפללים המקומיים שאינם ממוצא יהודי או להינשא להם. האיסור נשמר עד למאה העשרים), ולכן שימרו את עצמם כקהילה סגורה במשך יותר מ-500 שנה.
עד הכיבוש הצרפתי של האי מיורקה בתחילת המאה ה-19 החזיקה מעמד האינקוויזיציה שפעלה כנגד הצ'ואטס באי. לאחר הכיבוש נתוודעו למצבם של הצ'ואטס שחיו באי גם זרים. הסופרת הצרפתייה, ז'ורז' סאנד, והסופר האנגלי, רוברט גרייבס, כתבו לחיוב על קהילת הצ'ואטה והביעו חוסר השלמה עם השנאה שרוכשים תושבי מיורקה שאינם ממוצא יהודי כלפי הצ'ואטס.
ילדי הצ'ואטס לא התקבלו לבתי הספר הממלכתיים באי עד שנת 1873. צעירים שהיו בנים לצ'ואטס גם לא התקבלו לסמינרים לכמורה נוצרית, אף על פי שהוריהם קתולים. אפילו כמרים שבאו ממשפחות של צ'ואטס זכו להפליה קשה. לא נתנו להם להדריך את התפילות בכנסיות המקום, והיו מקרים שלאחר דרשות על ידי כמרים שהיו צאצאי צ'ואטס דאגו המאמינים לשרוף את הדוכן. רק במחצית המאה ה-20 השתנה מצב זה.
בשנת 1942 פנו הנאצים לבישוף של פלמה דה מיורקה וביקשו לקבל את רשימת השמות של הצ'ואטס, כחלק מתהליך "טיהור הדם" שביקשו לקיים באירופה. לפי הידוע, הבישוף דחה פנייה זו.
ב-1994 פרסם מיגל סגורה, עיתונאי מקומי עם טור בעיתון בעיר פלמה דה מיורקה, את סיפור הפיכתו לצ'ואטה גאה בספר "זיכרון צ'ואטה". בספר פרסם כי הוא צאצא למשפחת מומרים שעברה את משפט האינקוויזיציה במאה ה-17, וכי באי מיורקה החלה תופעת ניצור היהודים באינוס כבר בתחילת המאה ה-15 ולא בשלהי אותה העת כמו בשאר ספרד. עם יציאת הספר החלה, לדבריו, הכנסייה הקתולית במיורקה להתנכל לו. הכומר המקומי הכריז חרם על חנותה של אשתו, וגם צאצאי צ'ואטה נוספים שמתאמצים להסתיר את זהותם יצאו נגדו.
אולם גם לאחר ביטול החוקים נגד הצ'ואטס בשנת 1921, עדיין קיימת הפליה סמויה וחלקית. במחקר שנערך על ידי אוניברסיטת פלמה דה מיורקה בשנת 2001, 30% מבני האי אישרו שלא היו רוצים להתחתן עם צ'ואטס, ו-5% אף טענו שלא היו רוצים להיות בחברת צ'ואטס.
טוני פינה שנודע כאחד מהשפים הבכירים במיורקה הוא נצר לצ'ואטה מצד אמו ולאחר שחווה בחייו אנטישמיות עוד בילדותו בשל מוצאו היהודי למחצה, החליט לאמץ את זהותו כיהודי ולהתגייר בשנת 2013, הוא הכריז את המהלך כ"חזרה ליהדות" מכיוון שלא הרגיש כזר שמאמץ תרבות ודת שאין לו קשר עמם, ונקרא שמו פינחס.
שמות משפחה

הצ'ואטה נבדלים משכניהם הנוצרים המקומיים בכך ששמות משפחתם ייחודיים להם ומעידים על היותם בני הקהילה, לבני הקהילה 15 שמות משפחה מתועדים: Aguiló, Bonnin, Cortès, Fortesa, Fuster, Martí, Miró, Picó, Pinya/Piña, Pomar, Segura, Tarongí, Valentí, Valleriola ו-Valls. השמות ברובם הם שמות שהורו נציגי האינקוויזיציה לאבותיהם שנאנסו להתנצר לקחת. היו עוד הרבה משפחות של צאצאי האנוסים שהצליחו להתבולל, ושמות המשפחות האלה אינם נחשבים כצ'ואטה, כגון Salom, Salomó, Maimó, Abraham, Duran, חלקם מופיעים בפרוטוקולים של המרת הדת שהתקיימו בשנת 1391.
גנטיקה

במשך השנים נערכו מחקרים גנטיים על קהילת הצ'ואטה, בעיקר מטעם "המחלקה לגנטיקה של המין האנושי" מאוניברסיטת האיים הבלאריים שקבעו כי בני ובנות הקהילה קשורים גנטית הן מבחינת כרומוזום Y והן מבחינת דנ"א מיטוכונדריאלי ליהודי המזרח התיכון ואף ליהודי אשכנז ויהדות צפון אפריקה. עוד נמצא כי קהילת הצ'ואטה חולקים מחלה גנטית בשם "קדחת ים תיכונית משפחתית" עם בני יהדות ספרד ואף עודף בברזל שייחודי לקהילה זו.
מעמד הלכתי

הרב ניסים קרליץ הכיר בבני קהילת הצ'ואטה כזרע ישראל ופסק כי עליהם לעבור השבה ליהדות במידה ורוצים להיות מוכרים כיהודים מבחינה הלכתית, מה שיקנה להם לעלות לישראל מכורח חוק השבות. כך היה גם הדבר מצד הרב הראשי האשכנזי לישראל, יונה מצגר, שבביקורו באי מיורקה הסכים עם רב הקהילה היהודית המודרנית במיורקה, שאול פריברג, כי לאור האנדוגמיה של בני ובנות הקהילה הרי שהם יהודים לפי ההלכה שכן אמהותיהם הקדומות משני צדי המשפחה היו יהודיות מומרות.
לדברי עינת טלמון שראיינה את ד"ר שולמית הלוי, רבים מבין האנוסים בכלל והצ'ואטס בפרט המבקשים לחזור ליהדותם נדחים על ידי גופים אורתודוקסיים שמבקשים מהם לחיות ברמת דתיות קשוחה שאין לה חפיפה עם רמת האדיקות הדתית שהייתה נהוגה ביהדות שאותה קיימו אבותיהם.
נכון ל-15 בספטמבר 2016 מעטים מבין בני הקהילה עברו שיבה ליהדות ועלו לארץ ישראל.
אחד מבני הקהילה, ניסן בן אברהם (נולד כ"ניקולאו אגילו"), עלה לארץ כבר בשנת תשל"ח (1977) ואף הוסמך לרבנות בשנת תשנ"א (1991) ובמשך שש שנים קדם שיעורי הכרה במורשתם היהודית לבני ובנות הקהילה תחת חסות הארגון "שבי ישראל" בעיר פלמה דה מיורקה, אם כי כעת נאלץ ללמד אותם בשיעורים און-ליין.