stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רונן בר
בשירות הביטחון הכללי

בר החל את שירותו בשב"כ בשנת 1993 כלוחם ביחידה מבצעית, ובמהלך שירותו לחם ופיקד על מבצעים רבים ברצועת עזה, ביהודה ושומרון ובלבנון. הוא שימש כמפקד שטח, והוביל את מבצע הריגתם של האחים עאדל ועימאד עוודאללה, מראשי הזרוע הצבאית של חמאס, בחברון בשנת 1998 בידי כוח ימ"מ.
ב-2001 מונה בר לתפקיד סגן-ראש יחידת המבצעים המיוחדים. בתפקיד זה הוביל מטעם השב"כ את המבצע לחילוצו של נהג המונית החטוף אליהו גוראל ומעצר המעורבים בחטיפתו. ב-2005 מונה למפקד היחידה. ב-2010 שימש מדריך במכללה לביטחון לאומי.
בשנת 2011 מונה לראש אגף המבצעים בשב"כ. הוא שירת בתפקיד זה בתקופת מבצע עמוד ענן והוביל את המבצע להריגתו של אחמד ג'עברי, המפקד בפועל של הזרוע הצבאית של חמאס. ב-2014 הוביל את מבצע החיפוש אחר שלושת הנערים החטופים ולאחר מכן איתור רוצחיהם. בהמשך שירותו הושאל ל"מוסד".
בשנת 2016 מונה בר לראש אגף המטה האחראי על בניין הכוח של שירות הביטחון הכללי, ובשנת 2018 מונה לסגנו של ראש השירות, נדב ארגמן.
ראשות שירות הביטחון הכללי

ב-13 באוקטובר 2021 החל בר לכהן כראש השב"כ. כלקח מהמהומות בישראל באותה שנה, הוא הקים אגף חדש בשב"כ, "אגף ישראל", שיטפל בכלל האיומים הביטחוניים הנובעים מאזרחי ישראל, הן מצד ערבים והן מצד יהודים.
ראשות שירות הביטחון הכללי > בזירה הביטחונית

בתקופת כהונתו התמודד השב"כ עם מספר פיגועים בין מרץ למאי 2022: הפיגוע המשולב בבאר שבע, פיגוע הירי בחדרה, פיגוע הירי בבני ברק, פיגוע הירי בדיזנגוף והפיגוע באלעד, והשתתף בפעילות מנע של ישראל שכללה את מבצע "עלות השחר" באוגוסט 2022, מבצע "מגן וחץ" במאי 2023 ומבצע "בית וגן" ביולי 2023.
עמדת השב"כ בראשות בר הייתה שהחמאס מורתע, אינו רוצה מלחמה ומבקש למשול ולקבל הטבות כלכליות. באפריל 2022 הסכים השב"כ בלחץ הדרג המדיני להגדיל את מכסת הפועלים מרצועת עזה  ל-10,000, במקום 7,000 קודם לכן. ההסכמה התבססה על שינוי בגישה של ישראל לעזה, ששמה דגש על עידוד הכלכלה בעזה, וגובשה בידי פיקוד הדרום, שב"כ ומתאם הפעולות בשטחים. עם זאת, בר הסכים עם עמדת קודמו, נדב ארגמן, שהציע לחסל את יחיא סינוואר גם במחיר סבב נוסף בלחימה עם החמאס. במרץ 2023, בעקבות הרפורמה המשפטית שהוכרזה בינואר של אותה שנה, הזהיר בר בשיחה עם נתניהו כי "ישנה התלכדות בין האיומים הביטחוניים למצב החברתי בישראל". במבצע מגן וחץ, לאחר השלב הראשון של המבצע, תמך בר בסיום מהיר של המבצע והמליץ להימנע מלתקוף בעזה פרט לסיכול ירי רקטות. נציג השב"כ בדיונים אמר: "חמאס דוחק בג'יהאד להפסיק את הלחימה כי הוא לא רוצה להיכנס למערכה". בספטמבר 2023 אמר נציג השב"כ בדיוני הקבינט ש"סינוואר רוצה להרגיע. הוא רוצה לאכוף את ההפגנות על הגדר, ללא הצלחה."
בלילה שבין 6–7 באוקטובר 2023 הגיע בר למטה השב"כ לאחר שקיבל ידיעה על כוונת חמאס להוציא לפועל "משהו גדול". בעקבות זאת הוא הקפיץ לגבול צוות טקילה מהיחידה המבצעית של השב"כ. היחידה נלחמה בחזית מול מחבלי החמאס ואיבדה כ-10 לוחמים. ב-16 באוקטובר שיגר איגרת לעובדי הארגון בה לקח אחריות והוסיף: "למרות שורה של פעולות שביצענו, לצערי, בשבת לא הצלחנו לייצר התראה מספקת שתאפשר לסכל את המתקפה". בעקבות המתקפה הוקם בשב"כ חפ"ק ניל"י, יחידה ייעודית לחיסול שהשתתפו במתקפת הפתע.
ב-30 באוקטובר 2023 חילצה היחידה המבצעית של השב"כ (תוך מתן מעטפת מצד צה"ל), במבצע ראשית האור, את טוראית אורי מגידיש שנחטפה על-ידי חמאס לרצועת עזה במהלך טבח שבעה באוקטובר כשלושה שבועות לפני כן.  ב-11 בפברואר 2024 השתתפה היחידה המבצעית של השב"כ במבצע יד הזהב לחילוץ פרננדו מרמן ולואיס הר משבי החמאס.
ב-16 במרץ 2025 הודיע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, על כוונתו להגיש לממשלה הצעה לסיום תפקידו של בר כראש השב"כ. בר השיב: ״חובת האמון היא בראש ובראשונה לאזרחי ישראל. הציפייה של ראש הממשלה לחובת אמון אישית היא פסולה״.
ראשות שירות הביטחון הכללי > טרור יהודי

בר העריך שהתגברות הטרור היהודי מלבה את הטרור הפלסטיני במעגל דמים. בפברואר 2023 התריע בפני השר לביטחון לאומי, איתמר בן גביר, שפעילות המשטרה במזרח ירושלים גורמת לתחושת התנכלות או ענישה קולקטיביות. בתחילת אוקטובר 2023 ביקש מהשר בן גביר לא לעלות להר הבית בחג הסוכות. במהלך מלחמת חרבות ברזל הוא פרסם אזהרה שהביקורת מצד הימין הקיצוני על מפקד פיקוד המרכז, יהודה פוקס, עלולה ליצור איום קונקרטי על חייו.
באוגוסט 2024 פנה במכתב לראש הממשלה, בנימין נתניהו ולאחדים משרי הממשלה ובו קבע כי "תופעת 'נוער הגבעות' הפכה מזמן לכר נרחב של פעילות אלימה נגד פלסטינים" ועל הפרת הסטטוס קוו בהר הבית הזהיר: "התקדמות בכיוון תוביל לשפיכות דמים רבה ותשנה ללא היכר את פניה של מדינת ישראל."
ראשות שירות הביטחון הכללי > בזירה הפנים ישראלית

בר התנגד לשילוב השב"כ במאבק בפשיעה הגואה במגזר הערבי בישראל וטען ש"הכנסת השב״כ יכולה לעשות נזק. השמיכה שלנו קצרה, זה יבוא על חשבון סיכול טרור". על רקע המחאה הנרחבת נגד הרפורמה המשפטית, ביקש בר מהשר יריב לוין להרגיע את השטח בגלל הערכות מצב שלפיהן הפוטנציאל לאלימות מתגבר נוכח קידום הרפורמה.
חיים אישיים

בר נשוי לדפנה אגסי, המכהנת כסמנכ"לית שיווק בחברת סלקום, אחותו של היזם שי אגסי. בעבר הייתה סמנכ"לית שיווק בחברות גולן טלקום ו"בטר פלייס". השניים הורים לשלושה ילדים.
המוזיאון לתרבות הפלשתים ע"ש קורין ממן

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  ארכאולוגיה
 על שם:  קורין ממן 
 כתובת:  רחוב השייטים 16
 מיקום:  רובע ד',  אשדוד
 מדינה:  ישראל ישראל
 מייסדים:  אריה אזולאי ורנה סיוון
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1990
 תאריך פתיחה רשמי:  1990 
 
 קואורדינטות:  31°47′58″N 34°38′31″E﻿ / ﻿31.799369444444°N 34.642058333333°E﻿ / 31.799369444444; 34.642058333333
 phcm.co.il
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת אשדוד מוגדלת) המוזיאון לתרבות הפלשתים(למפת אשדוד רגילה) המוזיאון לתרבות הפלשתים(למפת השפלה רגילה) המוזיאון לתרבות הפלשתים(למפת השפלה מוגדלת) המוזיאון לתרבות הפלשתים  he המוזיאון לתרבות הפלשתיםhe המוזיאון לתרבות הפלשתיםמפת  __ אשדוד  __ גן יבנה [‌למפה דינמית של השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממזרח: __ מועצה אזורית חבל יבנה ממזרח ומדרום: __ מועצה אזורית באר טוביה ממערב: הים התיכון tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
המוזיאון לתרבות הפלשתים ע"ש קורין ממן הוא מוזיאון לארכאולוגיה המתמקד בתרבות הפלשתים בעיר אשדוד. המוזיאון נפתח לראשונה בשנת 1990 והיה המוזיאון הראשון שנפתח בעיר.
היסטוריה

המוזיאון לתרבות הפלשתים ע"ש קורין ממן הוקם ב-1990 על ידי אריה אזולאי, רנה סיוון וגילה אזולאי – ששימשה כמנהלת המוזיאון בשנותיו הראשונות. אוצרת המוזיאון מיום הקמתו הייתה יעל ויזל, שהלכה לעולמה ב-2019. בשנותיו הראשונות כלל המוזיאון תצוגה ארכאולוגית מצומצמת, ברובה העתקים, בשילוב יצירות אמנות של בני העיר אשדוד.
ב-2013 המוזיאון נפתח מחדש לאחר מתיחת פנים עיצובית וקונספטואלית בתכנונו של האדריכל גיל מינסטר, שנמשכה שנה. הוא הושק מחדש תחת השם "המוזיאון לתרבות הפלשתים ע"ש קורין ממן".
בשנת 2014 קיבל המוזיאון הכרה ממשרד התרבות והספורט.
תערוכות

במוזיאון שלושה חללים:
קומה ראשונה: תערוכת הקבע "עולמם של הפלשתים", אוצרת: גלית ליטני.
הקומה התחתונה: הגלריה לתערוכות מתחלפות.
המשתה הפלשתי:
קורין ממן

קורין ממן (בצרפתית: Corinne Maman; 18 באוגוסט 1965 – 15 ביוני 1984) הייתה סטודנטית לרפואה ולרוקחות, יהודייה-מרוקאית. היא נולדה לרוזט וסלומון ממן בקזבלנקה, שם למדה במגמה ריאלית בבית הספר הצרפתי "Lycée Lyautey". היא סיימה את לימודיה התיכוניים בהצטיינות ב-1982.
היא סיימה שנה ראשונה בלימודי רפואה ושנה שנייה ברוקחות במונפלייה שבצרפת. ביקרה בישראל עם צעירים יהודים מצרפת. היא אהבה ילדים ואת ישראל.
ב-15 ביוני 1984, יצאה לבלות עם חברותיה ולחגוג את הישגיה במבחנים עם שתי חברות, ונהרגה בתאונת דרכים. משפחתה ביקשה להנציחה במוזיאון, במטרה להגשים את חלומותיה.
גלריה

תצוגת הקבע, "עולמם של הפלשתים"
ילדים מחופשים לפלשתים ב"משתה הפלשתי"
מוצגים בתערוכה
בסיסי עמודים מהמקדש
אגן רחצה קדום
ראו גם

מוזיאון אשדוד לאמנות
מוזיאון גבורה ותהילה
הארכיון לתולדות אשדוד
בית אריה קלנג
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  אודות המוזיאון, באתר מוזיאון תרבות הפלשתים, ‏14 בדצמבר 2022
↑  המוזיאון לתרבות הפלשתים, באתר גיל מינסטר אדריכלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527894905171
שמירה (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  קית תומאס 
 הופק בידי:  רפאל מרגולס, ג'יי. די. ליפשיץ 
 תסריט:  קית תומאס 
 עריכה:  ברט וו. בכמן 
 שחקנים ראשיים:  דייב דייוויס לין כהן פרד מלמד מנשה לוסטיג משה לובל 
 מוזיקה:  מיכאל יזרסקי
 צילום:  Zach Kuperstein 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Blumhouse Productions  Boulderlight Pictures  Angry Adam Productions
 חברה מפיצה:  IFC Midnight 
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 בספטמבר 2019 
 משך הקרנה:  89 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, יידיש 
 סוגה:  סרט אימה 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקופת התרחשות:  העשור השני של המאה ה-21 
 דף הסרט ב־IMDb
 
השמירה (באנגלית: The Vigil) הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי משנת 2019 שכתב וביים קית' תומאס וזהו סרט הביכורים שלו כבמאי. מככבים בו דייב דייוויס, מנשה לוסטיג, מלכי גולדמן, פרד מלמד, נתי רבינוביץ' ולין כהן. העלילה עוקבת אחר צעיר המוטל עליו לשמור על נפטר בקהילה היהודית האורתודוקסית שלו לשעבר, רק כדי להפוך מטרה לרוח רעה המכונה "דיבוק". הסרט הופק על ידי ג'ייסון בלאם באמצעות חברת ההפקות שלו, בלאמהאוס הפקות.
הקרנת הבכורה נערכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בספטמבר 2019. הסרט זכה להפצה מוגבלת בבתי הקולנוע בבריטניה, אירלנד וניו זילנד ביולי 2020, לפני שהופץ למספר מדינות ב-5 באוגוסט 2020. הסרט יופץ בארצות הברית ב-26 בפברואר 2021, על ידי IFC Midnight.
שחקנים ודמויות

דייב דייוויס בתפקיד יעקב רונן
מנשה לוסטיג בתפקיד רבי שולם
מלכי גולדמן בתפקיד שרה
פרד מלמד בתפקיד ד"ר קולברג
לין כהן בתפקיד גברת ליטבק
רונלד כהן בתפקיד מר ליטבק
לוגן מקריי בתפקיד קרסון
נתי רבינוביץ 'בתפקיד ליין
משה לובל בתפקיד לייזר
לאה קאליש בתפקיד עדינה
אפרים מילר בתפקיד הרש
הפצה

הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל טורונטו הבינלאומי בספטמבר 2019.
בשנת 2020 נרכש הסרט על ידי בלאמהאוס הפקות. הסרט זכה להפצה מוגבלת בבריטניה ובאירלנד ביולי 2020 באמצעות Vertigo Releasing. הסרט הוקרן בבתי קולנוע מובחרים בניו זילנד ב-16 ביולי ושוחררה להפצה בינלאומית ב-5 באוגוסט 2020. בנובמבר יוקרן הסרט ברוסיה, כשבאוקטובר 2020, IFC Midnight רכשה את הסרט מבלאמהאוס וקבעה תאריך הפצה בארצות הברית: 26 בפברואר 2021.
הערות שוליים

↑  Harvey, Dennis (10 בספטמבר 2019). "Toronto Film Review: The Vigil". Variety. נבדק ב-8 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lipsett, Joe (13 בספטמבר 2019). "[TIFF Review] 'The Vigil' Introduces a New Kind of Jewish Horror". Bloody Disgusting. נבדק ב-8 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Miska, Brad (29 ביוני 2020). "UK Audiences Can Attend a Haunted 'Vigil' In Theaters This July". Bloody Disgusting. נבדק ב-8 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Squires, John (6 ביולי 2020). "A Man Spends a Terrifying Night Alone With a Dead Body in Blumhouse's 'The Vigil' [Trailer]". Bloody Disgusting. נבדק ב-8 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Croot, James (15 ביולי 2020). "The Vigil: A 'horrorific' triumph of sustained tension and taut storytelling". Stuff.co.nz. נבדק ב-21 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  D'Alessandro, Anthony (7 באוקטובר 2020). "IFC Midnight Picks Up Supernatural Horror Movie 'The Vigil' From Blumhouse". Deadline Hollywood. נבדק ב-7 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
מזכרת בתיה

מיצג בכניסה למזכרת בתיה
מַזְכֶּרֶת בַּתְיָה היא מועצה מקומית במחוז המרכז. נוסדה כמושבה בשלהי שנת 1883, ביוזמתו של הרב שמואל מוהליבר. מזכרת בתיה הייתה המושבה הראשונה בארץ ישראל שהוקמה על ידי הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד. הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1952.
היסטוריה > שם

שמה המקורי היה "עקרון", בשל מיקומה הסמוך לכפר "עקיר". מייסדי המושבה שיערו כי שם הכפר משמר את השם של העיר המקראית עקרון. לבקשת הברון, במהלך ביקורו במקום באפריל 1887, הוחלף שמה של המושבה ל"מזכרת בתיה" על שם אם הברון, בטי סלומון דה רוטשילד.
היסטוריה > הקמת המושבה > היוזמה

בסוכות ה'תרמ"ג (ראשית אוקטובר 1882) שכנע הרב שמואל מוהליבר, ממנהיגי חובבי ציון, את הברון דה רוטשילד מפריז לתמוך בתוכנית שיזם יחד עם יחיאל ברי"ל, העורך והמו"ל של העיתון העברי "הלבנון", להקים מושבה שמייסדיה יהיו "עובדי אדמה מנעוריהם". הוסכם שהברון רוטשילד יממן את בניית הבתים וכי"ח תקצה למתיישבים אדמות מתוך אדמות מקוה ישראל. יחיאל ברי"ל שיצא בשליחותו של הרב מוהליבר לאתר אנשים המתאימים למשימה מצא איכרים שומרי תורה ומצוות מבני הכפר היהודי נובופבלובקה בקרבת העיירה רוז'ינוי, ברוסיה הלבנה (באותה העת היוותה חלק מהאימפריה הרוסית ובשנות האלפיים, בבלארוס) שרצו לעלות לארץ ישראל, גייס את המימון הדרוש לנסיעה וליווה אותם בעלייתם. המייסדים זכו להתכנות ה'ראדומים' על שם עירו של הרב מוהליבר. עלייתם וקליטתם בארץ נתקלה בקשיים רבים שאברהם מויאל, עוד טרם נתמנה רשמית לנציג הבכיר של 'חובבי ציון' בארץ ישראל, סייע בפתרונם.
היסטוריה > הקמת המושבה > בחירת החלוצים

ר' יחיאל בריל יצא בשליחות הרב מוהליבר לדבר על לב תושבי פבלובקה "השלוים והשקטים" להטות שכם, כשהוא מצויד במכתב מהרב מוהליבר לגאון הרב מרדכי גימפל יפה רבה של רוז'ינוי, שיסייע בבחירת האנשים המתאימים למשימה.
ביום ו' חשון תרמ"ג (19 באוקטובר 1882), נבחרו בדקדקנות עשרה מקרב יושבי הכפר פבלובקה על מנת שיוכלו לקיים מניין ובהתאם להמלצת הרב מרדכי גימפל יפה: "עשר משפחות ובהן 101 נפשות, 54 זכרים ונקבות 47, וכשני שלישים מהם עושים מלאכה בבית ובשדה, כולם בעלי כח ואנשי שלום ואחוה". עם ראשי המשפחות, שהיו "כולם עובדי אדמה מנעוריהם, כשרים ויראי ה' למאד", נחתם בשבוע פרשת 'לך לך' הסכם המפרט את ההתחייבויות של משפחות המייסדים (מימון הוצאות הנסיעה, תקופת מבחן וניסיון במקוה ישראל, החזר כל הוצאות התיישבותם), והתחייבויות חברת "כל ישראל חברים" אם יעמדו במבחן (בניית בתים, חפירת באר, עזרה בקניית בהמות וכלי עבודה).
בהסכם נקבע, בין היתר, כי תחילה יעלו לארץ עשרת הנבחרים בלבד ולאחר שיעמדו במבחן ייצאו "טובים ומוכשרים לעבודת האדמה" תינתן להם "אחוזת שדה" ורק אז יעלו בני משפחותיהם.
באופן כללי ניתן לומר כי מרבית תנאי ההסכם שומרים על האינטרסים של חברת כל ישראל חברים, למעט סעיף י"א החותם את ההסכם בו נקבע: "כאשר נתיישב באחוזה אשר תינתן לנו אין לפקידי החברה אשר במקוה ישראל להתערב בעניינינו רק בדברים הנוגעים בין אדם לחברו, אבל בדברים שבין אדם למקום והמצוות המעשיות אין להם להתערב ולומר כה תעשו או כה לא תעשו, כי אם אשר יורו לנו תופשי התורה כה נעשה ונצליח".
בשולי ההסכם אישר וקיים הרב ר' מרדכי גימפל יפה את האמור בו וציין: "וכולם קבלו עליהם כל הפרטים האלה ברצונם הטוב וחתמו על זה בלבבות שלמות ונפשות חפצות".
לעשרת הנבחרים הוקצה זמן של שבועיים ימים בלבד לצורך התארגנות ואיסוף כספים להוצאות הדרך (ההוצאות היו על חשבונם בהתאם לאמור בהסכם).
היסטוריה > הקמת המושבה > רכישת האדמות

בפועל עלו אחד עשר מייסדים, למקרה שאחד יחלה ולא תהיה אפשרות לקיים מנין בהיעדרו. עלייתם ארצה של המייסדים הייתה רצופה תלאות וייסורים בעת מסעם ביבשה ובעת הפלגתם בים הסוער. לבסוף הורשו לרדת לחופי ארץ ישראל ביום ד' בטבת תרמ"ג (14.12.82). בו ביום עברו למקוה ישראל לתקופת הכשרה וניסיון, ובמקביל תרו את הארץ למציאות קרקע אשר תתאים לגידול תבואה. בהיותם איכרים מנוסים, ביקשו מנציג הברון רוטשילד, הפקיד הירש, לאפשר להם לצאת לחיפוש אחר קרקעות מתאימות. הירש נענה ויצאו לדרך שלושה חלוצים, חיים משה פרס, משה ליב ברנשטיין ויעקב ארקין יחד עם אברהם מויאל וברי"ל מטעם הפקיד. ברחבי הארץ נערך סקר של ממש, לראשונה בתולדות ההתיישבות, כדי לאתר את השטח המתאים ביותר. השליחים בחנו אדמות באזור ראשון לציון ופסלו אותן. הם הגיעו לאזור הכפר הערבי עאקיר, שם ראו אדמה שחורה המתאימה לגידול חיטין ובאמצעות הלוואה של הברון רוטשילד רכשו אלפיים וחמש מאות דונמים. הם התחילו לחרוש אותה ב-ז' בחשוון ה'תרמ"ד, 7 בנובמבר 1883, אירוע הנחשב לייסוד המושבה, וקראו לה "עקרון".
היסטוריה > הקמת המושבה > המייסדים

ראשי משפחות המייסדים היו: יעקב ארקין, צבי ארקין, ברוך צבי ברנשטיין, אברהם יעקב גלמן, יחזקאל לוין, יעקב לסקובסקי, משה מלר, חיים משה פרס (פרעס), דב רודבסקי, יהושע רובינשטיין ואפרים שקולניק. בין המצטרפים בהמשך למקימי מזכרת בתיה היה מרדכי ניימן מאנשי העלייה הראשונה ומחלוצי החקלאות בארץ ישראל ועוד קבוצה של יהודים יוצאי רומניה.
בהמשך מצאו מומחי הברון כי האדמות מרובות מכפי הדרוש לאחת-עשרה המשפחות. הירש הציע להוסיף עוד שלוש משפחות: משה אליהו הרשקוביץ מוותיקי השומרים של מקוה-ישראל, לוויטה זליג אהרון שהיה נגר אומן במקוה-ישראל כבר כמה שנים, ודוד נוימן, אזרח עות'מאני שנמלט מרומניה המורדת אל בנו, תלמיד במקוה ישראל. לשלושה צורפו ארבעה נוספים: שאול הלזנר יליד סבסטופול ותלמיד מקוה-ישראל, יעקב גולד, גרשון שרשבסקי ושלמה הכהן ווייסברג - אף הם אזרחים עות'מאניים פליטים מרומניה.
עיתון הצבי מתאריך כ"ו אדר ב' תרמ"ו (1886), פרסם את הידיעה, תחת הכותרת "העקרונים שמחים בחלקם", ובהמשך הידיעה: "מעקרון מודיעים: י"ז משפחות נאחזו שמה. לכל אחת מהן מק"ג עד ק"ס דונם אדמה. השנה זרעו כל אחד תשעים דונם חטים ושעורים ושבעים דונם הניחו לזרע הקיץ, איכרי עקרון שמחים מאד בחלקם, את נדיבם יברכו שבע פעמים ביום ואת פקידם יאהבו, כי מתנהג איתם ברחמים".
היסטוריה > הקמת המושבה > מבני המושבה

מאחר שלא קיבלו רשות מהממשלה העות'מאנית לבנות בתי מגורים, בנו בתחילת 1884, ארבעה בתים דו-קומתיים, בתור רפתות, כאשר הקומה הראשונה שמשה כרפת והשנייה חולקה ליחידות מגורים. אלו היו הבתים הראשונים של המושבה. עקב הצפיפות הרבה ופשטות הבתים כונו הבתים קזרמות, שמשמעותם ברוסית "בית מגורי חיילים". קירות הבתים נבנו מאבני כורכר, כמקובל באותם הימים. קשתות מעץ, שעליהן הוקמה הקומה השנייה, שמרו על יציבות המבנה. בשנת 1888 הרפתות הועברו לקצה החצר והקומה הראשונה הוסבה למגורים. הרעפים למבנה הובאו ממרסיי שבצרפת. המחיצות בין החדרים נבנו בשיטה שהייתה נהוגה בזמנם "השיטה הבגדדית" - עם מסגרת עשויה לוחות עץ ומילוי של חומר בתוכה.
במהלך השנים 5–1884 עלו גם בני המשפחות של המייסדים, וכבר ב-1884 הצטרפו אליהם שבע משפחות נוספות ממקומות שונים. איסור הבניה התבטל, ונבנו בתי מגורים רגילים. משפחות בודדות מעטות, בעיקר של בעלי מלאכה, המשיכו להצטרף גם אחר כך.
המבנה המרשים במושבה הוא בית משק הברון, המהווה היום מרכז תרבותי. הוא נבנה בשנת 1892 כמרכז המנהל המשקי של פקידות הברון. שני שערים, מעוצבים בקפידה, הובילו לחצר. החצר הוקפה חומה מאבנים. בקומת הקרקע, האולם הגדול שימש לאחסון בהמות, כלי עבודה גדולים וכרכרות. בפנים היה אסם ויציע עץ וגלגלת עץ להעלאת יבול החיטה. בשני המגדלים בצדי המבנה התגוררו פקידי הברון, הגננים ושאר בעלי התפקיד במושבה. במבנה קיים מרתף.
בעת השחזור של המבנה הסתבר כי הוא נבנה מחומרים מעולים: אבני כורכר מסותתות היטב, קורות עץ ולוחות עץ, חלקם מארזי הלבנון. זו הסיבה שהמבנה נשמר היטב מעל למאה שנה. רק פעולות קלות נדרשו לשם ביצוע השחזור.
היסטוריה > יחסי הברון והמושבה

הברון רחש יחס של כבוד למייסדי מזכרת בתיה בשל חריצותם ודבקותם בדרך התורה ועל כן הסב את שמה מעקרון למזכרת בתיה לזכר נשמת אמו בעת ביקורו הראשון במושבה בשנת תרמ"ז (1887). תמונת מצב זו לא ארכה זמן רב ומערכת היחסים התערערה לקראת שמיטת תרמ"ט, היא השמיטה הראשונה למושבות הראשונות בארץ ישראל.
היסטוריה > יחסי הברון והמושבה > שמיטת תרמ"ט

זמן מה לפני שמיטת תרמ"ט ניתן היתר המכירה הראשון שבין חותמיו היה הרב שמואל מוהליבר. רבני ירושלים התנגדו למתן ההיתר וסברו שיש לשמוט כליל מעבודת האדמה בשנת השמיטה. מייסדי מזכרת בתיה, לאחר לבטים לא מעטים, החליטו לנהוג כפסק רבני ירושלים, להבדיל מיתר המושבות בארץ שסמכו על היתר המכירה. החלטתם של מייסדי מזכרת בתיה הכעיסה את פקידי הברון אשר גזרו גזרות קשות על תושבי המושבה כגון סגירת באר המים, סילוק המורים, אי מתן הרשאה לרופא לטפל בחוליהם והפסקת התמיכה. למרות גזרות אלה, מייסדי המושבה היו איתנים בדעתם ולא נכנעו ללחצי פקידי הברון על לתום שנת השמיטה.
היסטוריה > יחסי הברון והמושבה > סכסוך הנטיעות

לאחר שנת השמיטה התערבו רבני ירושלים וניסו להשכין שלום בין הברון ופקידיו לבין תושבי המושבה. ניסיון זה צלח אך לא לפרק זמן ארוך. בשנים 1893–1890, התעורר סכסוך חדש עם פקידות הברון אשר דרשה שכל אדמות המושבה ינטעו במרוכז תחת פיקוח הפקידות ובאופן זה לא תישמר הבעלות הפרטית כפי שהייתה מאז הקמת המושבה. במחאה לכך חלק מהמייסדים נטעו בעצמם על חלקותיהם נטיעות ועל רקע זה הפקידות תבעה לדין בבית הדין הרבני בירושלים את מייסדי המושבה. פסק הדין היה שעל המייסדים לעקור את הנטיעות. מצב דברים זה הביא למתח רב בין המייסדים לפקידות הברון עד שבסופו של דבר נאלצו מייסדי המושבה לחתום על כתב כניעה בו הצהירו כי כל אדמות המושבה שייכות לברון וכי עליהם לציית לכל הוראותיו. בעקבות הסכסוך חלק מהמשפחות גורשו מהמושבה.
שלטון הפקידות הסתיים (או התמתן) ב-1900, כאשר הברון העביר את ניהול התמיכה במושבות לחברת יק"א (ויותר מאוחר - פיק"א).
למרות זאת, בספטמבר 1911 התרחשו בעקרון התנגשויות בין האיכרים לפקידות.
היסטוריה > מים וחקלאות

מקור המים הראשון של המושבה הייתה באר שחפרו עם הקמת היישוב בשנת 1883 ונקראה "באר האנטיליה". מי התהום נתגלו בעומק של כ-30 מטרים והועלו על ידי מערכת של כלי קיבול, תיבות עץ במקרה זה, אשר הופעלו על ידי מערכת גלגלי שיניים שפעלו בכוח סיבוב בהמה, בדרך כלל סוסים. תיבות אלה העלו את המים אל גג המבנה וממנו הוזרמו המים בתעלה אל עבר הבריכה והובילו אותם לבתים במכלים, ביד או על גב בהמה.
אברהם משה לונץ כתב בשנת 1891: "ובאר גדולה אשר מימיה יעלו בכח סוסים". מ-1912 שאבו את המים מבאר שנייה, בכח מנוע דיזל, אל מגדל מים, ומתחו צנרת שהמים זרמו בה אל הבתים בכוח הכובד. הבאר עומדת על תילה משוחזרת, לעיתים אף פועלת.
הענף החקלאי הראשון והעיקרי של המושבה היה חיטה וגידולי שדה אחרים, וכוח העבודה לחרישה ולהובלה היה השור, עד שהטרקטור החליף אותו אחרי מלחמת העולם הראשונה. אדמות המושבה, גם אחרי שנקנו שטחים נוספים, לא הספיקו לקיום סביר מגידולי השדה, וכל השנים חיפשו וניסו ענפים מכניסים יותר, בעיקר מטעים. בשנות ה-20 התפתחו גידול הירקות ומשק החלב, והחל משנות ה-30, למרות הבארות מעוטות המים באופן יחסי – ההדרים. בסוף שנות ה-50 התחילו לנטוע כרמים. משנות ה-70, בהן התחילה המושבה להתרחב, עובדים רוב התושבים מחוץ לה.
היסטוריה > חברת "לינת צדק"

במושבה לא היה רופא ובית החולים הקרוב ביותר היה ביפו והובלת חולה אליו בעגלה, בדרכים המשובשות שהיו אז, נמשכה יום שלם. בחורף, כשזרמו מים בערוצי הנחלים, המושבה נותקה לחלוטין מכל שכנותיה. כדי לתת תשובה לחולים, שלא הבריאו תוך שבוע, התארגנו כמה נשים צדקניות, בהנהגת חיה-רוחלה פרס (פרעס), כלתו של חיים משה פרס, והקימו את חברת "לינת צדק". בחדר חולים מאולתר זה טיפלו הנשים בחולים באמצעים שעמדו לרשותן, חוקן, כוסות רוח, סיר לילה ואבקת כינין. הן גם ניהלו יומן בו רשמו את התפתחות המחלה וההחלמה.
היחסים עם השכנים הערבים > חומות עקרון

במשך השנים, התקיימו לרוב יחסי שכנות טובה עם הכפר הערבי הסמוך, עאקיר. רבים מבני הכפר עבדו במושבה, והדרך אל המושבה עברה בכפר.
המושבה סבלה מגנבות שבמהלכן נגנבו בהמות עבודה, שוורים, פרות, סוסים ותבואות, אף על פי שהוצבו שומרים רבים בלילות. ריבוי הגנבות אילץ את האיכרים להקיף בחומות גבוהות את חצר המשק, הרפת, האורווה והמתבן. חומות לא הועילו מפני הגנבות.
היחסים עם השכנים הערבים > מאורעות ומלחמות

המושבה לא הותקפה במאורעות. היא פונתה ללילה אחד בעקבות ההתקפה על חולדה הסמוכה במאורעות תרפ"ט. במלחמת העצמאות, בעקבות חסימתן של דרכים ישירות יותר לירושלים הנצורה, עברה עיקר התנועה היהודית דרך הכביש שעבר בתוך עאקיר וממנו המשיכו למזכרת בתיה ולחולדה לעבר כביש מסמיה-לטרון. מאוחר יותר נחסם גם קטע כביש זה על ידי ערביי עאקיר ונוסעי השיירות נאלצו לעקוף את הכפר דרך פרדסי נען בדרכם למזכרת בתיה. בתחילת מאי נכבשה עאקיר והמחסום הוסר התחבורה לירושלים המשיכה לעבור במושבה עד שהשלימו את "כביש הגבורה" (מרמלה לצומת שמשון) בסוף 1948 (קטע כביש 411 העוקף את קריית עקרון ואת המושבה נסלל כעשרים שנה מאוחר יותר).
אוכלוסייה

עד ראשית שנות ה-70 המושבה הייתה קטנה – כ-200 תושבים ב-1890, כ-500 ב-1940, ולא הרבה יותר מזה ב-1960. בשנים 1970–1969 נבנו השיכונים הראשונים, חלקם בתי דירות וחלקם דו-משפחתיים. עולים, בעיקר מצפון אפריקה, הובאו ושוכנו בהם, ואופי אוכלוסיית היישוב התחיל להשתנות. באותו זמן, בקירוב, התחילו לבנות במושבה בתים פרטיים, קרקע חקלאית הפכה למגרשים, והמושבה המשיכה לגדול בדרכה להפוך לעיירה הקטנה, רובה שכונות שינה, כפי שהיא עכשיו.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים במזכרת בתיה 16,429 תושבים, מתוכם 16,317 תושבי ישראל (מקום 127 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎+0.3% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 89.4%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 16,048 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).

להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
אוכלוסייה > פוליטיקה מקומית > ראשי המועצה המקומית

1952 - 1956: משה לוין (1908-1970)
1956 - 1962: חיים לוי (1889-1983)
1962 - 1969: עמנואל הלזנר
1969 - 1985: רפי סוויסה (1935-2024)
1985 - 1993: רפי אלול
1993 - 2003:  רפי סוויסה (1935-2024)
2003 - 2018: מאיר דהן
2018 - הווה: גבי גאון
אוכלוסייה > מזכרת בתיה ושכנותיה

מזכרת בתיה ממוקמת ליד קריית עקרון ושתיהן סמוכות לעיר רחובות ובשנת 2003 הועלתה הצעה לאחד את שלושת היישובים. ההצעה נדחתה והועלתה הצעה חדשה, לאחד רק את מזכרת בתיה עם קריית עקרון, אך גם הצעה זו לא יצאה לפועל.
מזכרת בתיה, יחד עם קריית עקרון ונס ציונה, מאוחדות מ-2013 בתאגיד מים וביוב בשם "מי ציונה".
אוכלוסייה > תחבורה > כבישים

במלחמת העצמאות, בגלל קשיי התחבורה בכבישים שונים, התרכזה התעבורה ממישור החוף לירושלים בכביש 411 דרך מזכרת בתיה לכיוון חולדה.
כביש 6 עובר בקרבת היישוב ויש תוכנית לחבר את רשת הכבישים המקומית באמצעות מחלף יהלום באזור חולדה, שיחבר את כביש 411 לכביש 6. המחלף אושר סטטוטורית והליך התכנון הושלם.
אוכלוסייה > תחבורה > רכבת

במאי 2019 נחנכה תחנת הרכבת במזכרת בתיה. במתחם בו נבנתה תחנת הרכבת מתוכנן גם אזור מסחרי. מהתחנה יוצאות רכבות בקו נהריה - באר שבע.
אוכלוסייה > מרוץ מזכרת בתיה

במזכרת בתיה מארגנים מרוץ עממי שנתי החל מ-2013.
"ציוני דרך" מרכז סיור ולימוד

"ציוני דרך" מרכז סיור ולימוד הוא מרכז להדרכת טיולים הפועל מטעם ובפיקוח משרד החינוך, ואחד הגופים הפועלים מטעם "אשכולות". מדריכות מרכז "ציוני דרך" הן בעלות תו תקן להדרכת טיולים מטעם משרד החינוך. המרכז הוקם בראשית שנת תשנ"ז (1996), לאחר העלאת עצמותיו של הרב שמואל מוהליבר לארץ והטמנתן בבית העלמין במזכרת בתיה. המרכז עורך טיולים ברחבי הארץ בנושאי ראשית הציונות, מורשת קרב, סיורי טבע ותנ"ך.
מגרש הבית של ציוני דרך הוא במושבה מזכרת בתיה. המרכז עורך  סיורים גם באתריה ההיסטוריים (בית הכנסת הגדול, בתי המייסדים (קזרמות), בית משק הברון, הבאר, גן הברון, אתר המשוריין, אוהל הרב מוהליבר), המלווים בהצגות רחוב ובצפיה במיצג אור-קולי במוזיאון הרב מוהליבר.