stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טריטוריית אינדיאנה
היסטוריה > התפשטות וקונפליקט במערב

העברת פקודת הקרקעות משנת 1785 ותקנות צפון-מערב משנת 1787 חייבה את ממשלת ארצות הברית להמשך תוכניות להתרחבות במערב. המתיחות הגוברת עם האינדיאנים שכבשו את אדמות המערב פרצה לתוך מלחמת האינדיאנים הצפון-מערביים. במהלך סתיו 1790, כוחות אמריקאים בפיקודו של הגנרל ג'וזיה הרמר רדפו ללא הצלחה אחר שבט מיאמי ליד פורט ווין של ימינו, אינדיאנה, אך נאלצו לסגת. בינתיים, מייג'ור ז'אן פרנסואה האמטרמק הוביל משלחת מפורט נוקס לכפרים וויה, פוטוואטומי וקיקאפו על הנהרות וואבאש, ורמיליון ואל, אך למשלחתו לא היה מספיק אספקה כדי להמשיך, מה שאילץ אותם לחזור לוינסנס.
בשנת 1791, מייג'ור גנרל ארתור סנט קלייר, מושל הטריטוריה הצפון-מערבית, פיקד על כ-2,700 איש במסע להקמת שרשרת של מבצרים ואכיפת שלום באזור. בשעות הבוקר המוקדמות של ה-3 בנובמבר 1791, כמעט 1,000 לוחמים משבטי מיאמי, שוני, דלאוור ולוחמים אחרים בהנהגתו של הצ'יף הקטן פתחו במתקפת פתע על המחנה האמריקאי ליד העיירה קקיונגה במיאמי, שעלתה לאמריקאים בכמעט תשע מאות נפגעים ואילצה את נסיגת המיליציה. התבוסה של סנט קלייר ב-1791 נותרה התבוסה הגרועה ביותר של צבא ארצות הברית על ידי אינדיאנים אמריקאים בהיסטוריה. הנפגעים כללו 623 חיילים פדרליים הרוגים ועוד 258 פצועים; הקונפדרציה האינדיאנית איבדה כ-100 איש.
באוגוסט 1794, הגנרל "אנטוני המטורף" וויין ארגן את הלגיון של ארצות הברית והביס כוח אינדיאני בקרב הגזעים הנפולים. הקרב היווה נקודת מפנה עבור האמריקנים, שהשתלטו על האזור הסמוך לנמל מאומי-וואבאש החשוב מבחינה אסטרטגית, וכן על פורט מיאמי בקקיונגה (שנבנה מחדש כפורט וויין). בנוסף, נבנו בשטח כמה מבצרים נוספים כדי לשמור על השליטה האמריקאית באזור.
הסכם גרינוויל (1795) סיים את מלחמת האינדיאנים הצפון-מערביים וסימן את תחילתה של שורת הסכמי ויתור על קרקעות. על פי תנאי הסכם זה, השבטים הילידים ויתרו על דרום מזרח אינדיאנה ושני שלישים מאוהיו של ימינו לממשלת ארצות הברית. כתוצאה מההסכם, בני השבט מיאמי ראו את עצמם כבעלי ברית עם ארצות הברית, ואלפי דונמים של אדמות מערביות שזה עתה נמסרו, משכו מספר הולך וגדל של מתיישבים חדשים למה שיהפוך לטריטוריית אינדיאנה.
היסטוריה > הקמת הטריטוריה

הקונגרס האמריקני העביר חקיקה להקים את טריטוריית אינדיאנה ב-7 במאי 1800, החל מה-4 ביולי 1800. הטריטוריה החדשה הוקמה על ידי חלוקת הטריטוריה הצפון-מערבית לקראת הקמת מדינת אוהיו. בזמן הקמת טריטוריית אינדיאנה, שני היישובים האמריקאים העיקריים במה שיהפוך לימים למדינת אינדיאנה היו ב-וינסנס ו-Clark's Grant, בעוד שהיישוב בקסקסקיה יהפוך מאוחר יותר לחלק מאילינוי (אבל, מכיוון שכיום היא שוכנת מערבית לנהר המיסיסיפי, היא נגישה רק ממיזורי.
הנשיא ג'ון אדמס מינה את ויליאם הנרי הריסון למושל הראשון של הטריטוריה ב-13 במאי 1800, אך הריסון לא הגיע לטריטוריה כדי להתחיל את תפקידו כמושל עד ה-10 בינואר 1801. ג'ון גיבסון, המזכיר הטריטוריאלי, שימש כמושל בפועל עד הגעתו של הריסון לוינסנס.
הרכב שופטים בן שלושה חברים בשם בית המשפט הכללי סייע למושל הטריטוריאלי. יחד הם שימשו כרשות המחוקקת והשופטת הגבוהה ביותר בטריטוריה. כמושל של טריטוריה מהשלב הראשון, כפי שהותווה בתקנות צפון-מערב, היו להריסון סמכויות נרחבות בשטח החדש שכללו את הסמכות למנות את כל הפקידים הטריטוריאליים וחברי האספה הכללית הטריטוריאלית. הייתה לו גם הסמכות לחלק את הטריטוריה למחוזות.
וינסנס, היישוב העתיק ביותר בטריטוריה ובין הגדולים בה עם 714 תושבים בשנת 1800, הפך לבירה הטריטוריאלית הראשונה שלה. עמדת המסחר הצרפתית לשעבר הייתה גם אחת מהיישובים הלבנים הבודדים בשטח. טריטוריית אינדיאנה החלה בארבעה מחוזות: סיינט קלייר ומחוז רנדולף, שהפך לחלק מאילינוי של ימינו; נוקס באינדיאנה של ימינו; מחוז וויין, שהפך לחלק ממישיגן של ימינו. המושל הריסון הקים את מחוז קלארק, המחוז החדש הראשון בשטח, מתוך החלק המזרחי של מחוז נוקס. מחוזות נוספים הוקמו עם גידול אוכלוסיית הטריטוריה. עד 1810 הגיעה האוכלוסייה המנויה של טריטוריית אינדיאנה ל-24,520, אפילו לאחר שגודל הטריטוריה הצטמצם עם הקמתם של טריטוריית מישיגן (1805) וטריטוריית אילינוי (1809). כאשר טריטוריית אינדיאנה הגישה עתירה להתקבל כמדינה בשנת 1816, אוכלוסייתה הייתה מפוזרת בין 15 מחוזות ועלתה על 60,000 איש, שהיה המינימום הנדרש למדינה על פי תנאי תקנות צפון-מערב משנת 1796.
מכיוון שהונו הפוליטי של הריסון היה קשור לעלייתה של אינדיאנה למדינה, הוא היה להוט להרחיב את שטח הטריטוריה. בשנת 1803 העניק הנשיא תומאס ג'פרסון להריסון את הסמכות לנהל משא ומתן ולחתום הסכמים עם השבטים האינדיאנים בשטח. הריסון פיקח על כינונם של שלוש עשרה הסכמים שמסרו יותר מ-60,000,000 אקרים של קרקעות משבטים אינדיאנים, כולל רוב דרום אינדיאנה של ימינו, לממשלת ארצות הברית.
חוזה וינסנס (1803) היה הראשון מבין כמה הסכמים שעליהם ניהל הריסון כמושל טריטוריאלי. מנהיגים משבטים מקומיים חתמו על הסכם זה כדי להכיר בבעלותם של אמריקאים על אזור וינסנס, אזור שג'ורג' רוג'רס קלארק כבש מידי הבריטים במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית. הסכם גרוסלנד (1805) הבטיח עוד יותר את החזקה של הממשלה הפדרלית בקרקעות בדרום מרכז אינדיאנה של ימינו. לאחר החתימה על הסכם פורט וויין השנוי במחלוקת (1809), שבו רכש הריסון עבור ממשלת ארצות הברית יותר מ-250,000,000 אקרים של קרקעות במה שהפך מאוחר יותר למרכז אינדיאנה ומזרח אילינוי, המתיחות בין האינדיאנים לבין המתיישבים האמריקאים על הגבול התקרבו לשבירה.
הזמינות של קרקע פדרלית בעלות נמוכה הובילה לגידול מהיר באוכלוסיית הטריטוריה, כאשר אלפי מתיישבים חדשים נכנסו לאזור מדי שנה. יישובים גדולים החלו לצוץ בפריפריה של השטח סביב האגמים הגדולים, נהר אוהיו, נהר הוואבאש ונהר המיסיסיפי. עם זאת, חלק גדול מפנים הטריטוריה נותר מיושב על ידי השבטים האינדיאנים ונותר מעורער.
היסטוריה > מחוז לואיזיאנה

בעוד האינדיאנים המשיכו לוותר על שטחי אדמה גדולים בטריטוריית אינדיאנה לממשלה הפדרלית, האמריקאים גם הרחיבו את בעלותם על אדמות מערבה יותר כתוצאה מהסכם רכישת לואיזיאנה עם צרפת. מ-1 באוקטובר 1804, עד 4 ביולי 1805, הורחבו הסמכויות המנהליות של מחוז לואיזיאנה למושל ולשופטים של טריטוריית אינדיאנה כאמצעי זמני להקמת ממשלה אזרחית עבור האדמות החדשות שנרכשו. המחוז הקיף את כל אדמות רכישת לואיזיאנה מצפון לקו הרוחב ה-33, המשמש כיום כגבול בין מדינות ארקנסו ולואיזיאנה.
על פי תנאי החוק המכונן את הממשלה הזמנית של המחוז, המושל הריסון ושופטי טריטוריית אינדיאנה חוקקו חוקים שהשתרעו על מחוז לואיזיאנה. תושבים מקומיים, שחיו בעבר תחת החוק האזרחי של צרפת, התנגדו לרבות מהוראות ממשלת ארצות הברית, כולל הטלת המשפט המקובל. הניהול הזמני של מחוז לואיזיאנה של טריטוריית אינדיאנה נמשך רק תשעה חודשים, עד שהוקמה טריטוריית לואיזיאנה, החל מ-4 ביולי 1805, עם ממשלה טריטוריאלית משלה.
אחד האירועים הבולטים ביותר במהלך ניהול מחוז לואיזיאנה בטריטוריית אינדיאנה היה הסכם סנט לואיס שבו ויתרו שבטי סאק ופוקס על צפון מזרח מיזורי, צפון אילינוי ודרום ויסקונסין לארצות הברית. טינה על הסכם זה גרמה מאוחר יותר לשבטים הילידים לעמוד לצד הבריטים במהלך מלחמת 1812 בפשיטות לאורך נהרות מיזורי, אוהיו ומיסיסיפי, ולהוביל למעורבותם במלחמת הבלאק הוק ב-1832
היסטוריה > מלחמת טקומסה

מתיחות מתמשכת בין האינדיאנים לבין מתיישבים חדשים הובילה לפעולות איבה נוספות בין הכוחות האמריקאים לקונפדרציה פאן-אינדיאנית. תנועת התנגדות נגד התפשטות ארצות הברית שהתפתחה סביב שני אחים משבט שוני, טקומסה וטנסקאווטאווה (הנביא), נודעה כמלחמת טקומסה. טנסקאווטאווה שכנע את בני השבטים הילידים שהרוח הגדולה תגן עליהם מפני פגיעה אם יתקוממו נגד הלבנים. עוד הוא עודד התנגדות בכך שאמר לשבטים לשלם לסוחרים לבנים רק מחצית ממה שהם חייבים, ולוותר על כל דרכיו של האדם הלבן, כולל הבגדים, הוויסקי והרובים שלהם.
בשנת 1810 הגיעו טקומסה וכ-400 לוחמים חמושים לווינסנס, שם התעמת טקומסה עם הריסון ודרש מהמושל לבטל את הסכם פורט וויין. הריסון סירב ומפלגת המלחמה עזבה בשלווה, אך טקומסה כעס ואיים בתגמול. לאחר מכן, טקומסה נסע דרומה כדי להיפגש עם נציגי השבטים באזור, בתקווה ליצור קונפדרציה של לוחמים שתלחם באמריקאים.
בשנת 1811, בזמן שטקומסה עדיין לא חזר, שר המלחמה האמריקני ויליאם יוסטיס אישר להריסון לצעוד נגד הקונפדרציה המתהווה כהפגנת כוח. הריסון נע צפונה עם צבא של יותר מ-1,000 איש בניסיון להפחיד את בני השוני לעשות שלום. מוקדם בבוקר ה-6 בנובמבר פתחו לוחמי שבטים במתקפת פתע על צבאו של הריסון. הקרב שלאחר מכן נודע כקרב טיפקאנו, שם זכה הריסון בסופו של דבר בניצחונו המפורסם ב-7 בנובמבר ב- Prohetstown, לאורך הנהרות וואבאש וטיפקאנו. הריסון הוכתר בפומבי כגיבור לאומי וכונה "טיפקאנו הזקן", למרות העובדה שחייליו עלו בהרבה על הכוחות האינדיאניים וספגו אבדות רבות יותר. לאחר הקרב, נפתחה מרכז אינדיאנה להתיישבות נוספת בכך שאפשרה ליותר מתיישבים לצאת בבטחה אל מעבר לפריפריה הדרומית של הטריטוריה.
היסטוריה > תנועה לקראת מדינה

ב-5 בדצמבר 1804 פרסם המושל הריסון כרוז שהכריז על התקדמותה של טריטוריית אינדיאנה לשלב החקיקה למחצה של הממשלה. מצביעי הטריטוריה בחרו חברים לבית הנבחרים של הטריטוריה לראשונה ב-3 בינואר 1805; המושל בחר במועצה המחוקקת בת חמישה חברים (בית עליון) מתוך רשימת מועמדים שסיפקו הנבחרים. הישיבה המחוקקת הראשונה של האספה הכללית הטריטוריאלית התכנסה בוינסנס מה-29 ביולי ועד ה-16 באוגוסט 1805, ובחרה בבנג'מין פארק כנציגה הראשון לבית הנבחרים האמריקאי.
בין 1805 ל-1811 חולק החלק הצפוני של טריטוריית אינדיאנה כדי להקים את טריטוריית מישיגן והחלק המערבי של הטריטוריה חולק כדי להקים את טריטוריית אילינוי. בנוסף, המושל הריסון ניהל משא ומתן על שורה של הסכמים עם שבטים ילידים שמסרו אדמות נוספות בטריטוריית אינדיאנה לממשלה הפדרלית, ופתחו מיליוני דונמים למכירה ולהתיישבות בדרום אינדיאנה של ימינו וברוב אילינוי. בשנת 1810 הצליחו מתנגדי-עבדות בבית המחוקקים הטריטוריאלי גם לבטל את חוק ההסכם מ-1805.
בסוף דצמבר 1811 ובתחילת ינואר 1812, ג'ונתן ג'נינגס, שהפך לציר הראשון של הטריטוריה בבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1810, הגיש את העצומה של בית המחוקקים הטריטוריאלי לקונגרס האמריקני שביקש רשות לנסח חוקה לאינדיאנה כהכנה להקמת מדינה. באותה תקופה האוכלוסייה הלבנה של כל השטח בשנת 1810 כללה רק 24,520, הרבה מתחת לסף של 60,000 שדרשו תקנות צפון-מערב כתנאי להקמת מדינה. הקונגרס לא נקט בפעולה בעתירה, בעיקר בגלל פרוץ מלחמת 1812.
היסטוריה > מלחמת 1812

מלחמת טקומסה עם האמריקאים התמזגה עם מלחמת 1812 לאחר שהקונפדרציה הפאן-אינדיאנית התחברה עם הבריטים בקנדה. במאי 1812, הצ'יף הקטן אירח מפגש של מנהיגי שבטים באזור בכפר מיאמי מיסיסינווה. רוב השבטים החליטו להישאר נייטרליים במהלך הסכסוך ודחו את תוכניותיו של טקומסה להמשך המרד. למרות דחייתם, טקומסה המשיך להוביל את צבאו המתדלדל נגד האמריקנים, והרחיק צפונה כדי שהצבא הבריטי יוכל לתמוך בהם. חסידיו של טקומסה שנותרו מאחור המשיכו לפשוט על האזורים הכפריים והשתתפו במצור על פורט הריסון, שהיה הניצחון היבשתי הראשון של צבא ארצות הברית במהלך המלחמה. ג'ון גיבסון שימש כמושל בפועל של השטח במהלך מלחמת 1812, בעוד הריסון הוביל את הצבא. לאחר שהריסון התפטר, גיבסון המשיך בתפקיד המושל בפועל עד שהגיע תומאס פוזי, המושל החדש שמונה, במאי 1813.
קרבות נוספים שהתרחשו במהלך המלחמה בגבולות מדינת אינדיאנה של ימינו כוללים את המצור על פורט וויין, טבח פיגאון רוסט וקרב המיססינאווה. רוב התושבים המקומיים של השטח נשארו פסיביים לאורך כל המלחמה; עם זאת, תקריות רבות בין מתיישבים לשבטים הילידים הובילו למותם של מאות בשטח. הסכם גנט (1814) סיים את המלחמה ושחרר את המתיישבים האמריקאים מפחדיהם מהתקפה מצד הבריטים הסמוכים ובני בריתם האינדיאנים.
היסטוריה > הפיכה למדינה

המאמצים להשיג מעמד של מדינה לאינדיאנה הוחזרו לתחייה בשנת 1815, בעקבות מפקד אוכלוסין שנערך בשנים 1814–1815, שמצא שכלל אוכלוסיית הטריטוריה הגיעה ל-63,897. ב-1 בפברואר 1815, הוגשה עצומה להקמת מדינה עבור אינדיאנה לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך לא ננקטו כל פעולה מיידית. המחוקק הטריטוריאלי הגיש עתירה נוספת לבית האמריקני ב-28 בדצמבר 1815, ולסנאט האמריקני ב-2 בינואר 1816, מה שגרם לג'נינגס להגיש הצעת חוק לאשר בחירת צירים לוועידה חוקתית כדי לדון במדינת אינדיאנה.
הייתה מחלוקת ניכרת בין ג'נינגס לפוזי בנושא הקמת המדינה. פוזי, שחשב שמוקדם מדי לעתור להקמת מדינה לאינדיאנה, טען שממשלת מדינה תהווה נטל פיסקאלי על תושביה ולא יהיו מספיק מועמדים למלא את כל משרדי המדינה החדשים. הוא גם תמך בעבדות, למורת רוחם של מתנגדיו, כולל ג'נינגס, דניס פנינגטון ואחרים בבית המחוקקים הטריטוריאלי, ואשר ביקשו להשתמש בהצעה להקמת מדינה כדי לסיים לצמיתות את אפשרות העבדות באינדיאנה. החששות הפיסקאליים של פוזי היו תקפים. אם אינדיאנה תהפוך למדינה היא תאבד את הסובסידיות הממשלתיות הפדרליות שקיבלה להפעלת השלטון הטריטוריאלי. כדי לתמוך בהוצאות ממשלת המדינה החדשה וכדי לקזז את אובדן הסובסידיות הממשלתיות הפדרליות, יהיה צורך להטיל מיסים נוספים על התושבים. תומכי המדינה טענו כי תושבי הטריטוריה מוכנים ומסוגלים לבחור פקידי ממשל לנהל את ממשלת המדינה ורצו שיהיו נציגים בקונגרס שיוכלו להצביע בשמם.
ב-19 באפריל 1816, הנשיא ג'יימס מדיסון אישר חוק שהקונגרס האמריקאי העביר ב-13 באפריל. חוק זה העניק רשות לכנס קבוצה של צירים נבחרים שתפקידם לנסח חוקת מדינה, בכפוף לאישור הקונגרס האמריקאי, שתקבע את צורת הממשל למדינה החדשה. הבחירות של ארבעים ושלושה הנציגים התקיימו ב-13 במאי 1816, והוועידה החוקתית התכנסה ב-10 ביוני 1816 בקורידון כדי להתחיל את עבודתם. צירי הוועידה חתמו על החוקה הראשונה של המדינה ב-29 ביוני 1816, שנכנסה מיד לתוקף.
ב-5 באוגוסט 1816 נערכו בחירות למילוי משרדי ממשלת המדינה החדשה, כולל מושל, סגן מושל, נציג קונגרס, חברי האספה הכללית של אינדיאנה ומשרדים נוספים. ג'נינגס הביס את פוזי ונבחר להיות המושל הראשון של אינדיאנה; כריסטופר הריסון נבחר לסגן המושל הראשון של המדינה; וויליאם הנדריקס נבחר לכהן בבית הנבחרים האמריקאי.
בנובמבר 1816 אישר הקונגרס את חוקת המדינה. המושב הראשון של האספה הכללית של מדינת אינדיאנה התכנס ב-4 בנובמבר 1816. ג'נינגס והריסון נחנכו ב-7 בנובמבר 1816. למחרת בית המחוקקים של המדינה בחר בג'יימס נובל ובוולר טיילור לייצג את אינדיאנה בסנאט האמריקאי. הנדריקס, נובל וטיילור הושבעו למשרדי הקונגרס שלהם והתמקמו בקונגרס בתחילת דצמבר. פירוק השלטון הטריטוריאלי סיים את קיומה של טריטוריית אינדיאנה. ב-11 בדצמבר 1816, מדיסון חתם על החלטת הקונגרס שקיבלה רשמית את אינדיאנה לאיחוד כמדינה ה-19, והחוקים הפדרליים הורחבו רשמית למדינה החדשה ב-3 במרץ 1817.
הערות שוליים

↑  Sixth Congress of United States (1845).  Peters, Richard (ed.). "The Public Statutes at Large of the United States of America, Acts of the Sixth Congress of the United States, 1800, May 7, Statute I, Chap XLI" (PDF). Library of Congress. Boston: Charles C. Little & James Brown. p. 58. נבדק ב-3 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
מפה של טריטוריית אינדיאנה בשנת 1812 המציגה מקומות וקרבות בולטים במלחמת 1812
ויליאם הנרי הריסון, המושל הראשון של טריטוריית אינדיאנה בין השנים 1801–1812, ונשיא ארצות הברית התשיעי
אנתוני וויין מנהל משא ומתן עם הקונפדרציה של האינדיאנים הצפון-מערביים בהסכם גרינוויל
גרוסלנד, ביתו של המושל ויליאם הנרי הריסון
מפת הדואר של ארצות הברית משנת 1804 מאת אברהם בראדלי ג'וניור, המציגה את טריטוריית אינדיאנה
ב-Vincennes בשנת 1810, טקומסה איבד את עשתונותיו כאשר ויליאם הנרי הריסון סירב לבטל את הסכם פורט וויין.
חבר הקונגרס ג'ונתן ג'נינגס, נציג של טריטוריית אינדיאנה
שארית היום

ערך זה עוסק ברומן מאת קאזואו אישיגורו. אם התכוונתם לסרט באותו שם, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  קאזואו אישיגורו
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 מקום הוצאה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תאריך הוצאה:  1989
 מספר עמודים:  211
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאה ראשונה - מחברות לספרות הוצאה שנייה - הוצאת כנרת
 תאריך:  הוצאה ראשונה - 1992 הוצאה שנייה - 2006
 תרגום:  צילה אלעזר
 פרסים
 פרס בוקר (1989) 
 סדרה
 ספר קודם:  An Artist of the Floating World 
 הספר הבא:  The Unconsoled 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003458956, 003879759
 
שארית היום (באנגלית: The Remains of the Day) הוא רומן מאת הסופר האנגלי ממוצא יפני קאזואו אישיגורו. הספר זכה ב-1989 בפרס בוקר, והסופר זכה בשנת 2017 לפרס נובל לספרות על מכלול יצירותיו. הספר גם עובד לסרט קולנוע באותו שם בכיכובם של אנתוני הופקינס ואמה תומפסון.
עלילה

הרומן מתאר את חייו של סטיבנס, רב משרתים באחוזה אנגלית עתיקה בשם היכל דרלינגטון, בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. סטיבנס ירש את משרתו מאביו. הוא מסור לאתוס המסורתי של מקצועו, והקדיש את כל חייו לשירות נאמן וצנוע לאדונו, מבלי פנאי לחיי חברה או לנישואין.
כשלושים שנה עבד סטיבנס עבור לורד דרלינגטון. כשזה הלך לעולמו נמכר הבית, על הצוות שבו, למעסיק חדש – אמריקני עשיר בשם מר פאראדיי. פאראדיי הבורגני והקפיטליסטי מתקשה להבין את ערכיו של סטיבנס. מאחר שהוא נוסע מעבר לים למספר שבועות, הוא ממליץ לרב המשרתים לצאת לפגרה ולשאול את מכונית הפורד שלו לטיול באזורי הכפר.
סטיבנס מקבל את ההצעה ומחליט, לראשונה בחייו, לצאת לחופשה. במהלך הטיול הוא נפגש עם מכרה, העלמה קנטון, שעבדה איתו בעבר באחוזה כסוכנת הבית הראשית ועזבה עם נישואיה. בדרך הוא עוצר במקומות שונים, נהנה מהנופים ומהרהר בחייו ובעיקר בשנות שירותו.
בתקופתו של לורד דרלינגטון הייתה האחוזה מקום הומה; ביקרו בה אנשי ממשל, פוליטיקאים, אנשי תרבות ועוד. נערכו בה פגישות חשאיות, סעודות ענק, ונחתמו בה הסכמים. לעיתים תכופות פקדו את האחוזה שגרירים, שרי חוץ וראשי ממשלות. עם פטירתו של לורד דרלינגטון נגוזו ימי הזוהר הללו, במשל לשקיעת המעמד הגבוה הבריטי והתפוררות הריבוד החברתי הנוקשה לאחר המלחמה.
הפנאי והחוויות שהוא עובר מובילות את סטיבנס הקשיש לתהות אם לא שגה באורח בו חי את חייו, ואם הערכים בהם החזיק אכן תקפים. הוא מפקפק בהערצתו הגמורה ללורד המנוח, שאהד את הפאשיזם והנאציזם ותמך במדיניות הפיוס, ונאחז חרטה על הזדמנויות רבות שהחמיץ בעבר.
דמויות

מר סטיבנס (המספר) - משרת אנגלי המשמש כבאטלר בהיכל דרלינגטון. אדם מסור לעבודה שלו ודואג לבצעה בסטנדרטים הגבוהים ביותר, במיוחד בכל הנוגע לכבוד (הקורא אף פעם לא לומד את שמו הפרטי).
מיס קנטון - מנהלת משק הבית בהיכל דרלינגטון, מאוחר יותר נשואה בשם גברת בּן. אישה מוכשרת ודעתנית שעובדת בצמוד למר סטיבנס כשני העובדים הבכירים ביותר. יחסיהם עם מר סטיבנס אינם יציבים; הם מתווכחים לעיתים קרובות, אך ברור לקורא (אך לא לסטיבנס) שהיא מאוהבת בו.
לורד דרלינגטון - בעל היכל דרלינגטון, מתואר כטוב לב אך נאיבי. תמיכתו בפיוס עם גרמניה הנאצית מביאה אותו לבושה ציבורית לאחר מלחמת העולם השנייה.
ויליאם סטיבנס (מר סטיבנס האב) - אביו בן ה-75 של מר סטיבנס, שמש כבאטלר משנה; סטיבנס האב סובל משבץ קשה במהלך הוועידה בהיכל דרלינגטון. יחסיהם עם בנו מתוארים כמתוחים.
הסנאטור לואיס - סנאטור אמריקאי שמבקר את לורד דרלינגטון כ"חובבן" בפוליטיקה. הוא מסמל את ירידת כוחם וחשיבותם של האריסטוקרטים האירופיים מול עלייתה של אמריקה כמעצמה גלובלית, ואת תפקידם הגובר של "מומחים" לא אריסטוקרטיים בפוליטיקה.
מר קארדינל הצעיר - בנו של אחד מחבריו הקרובים של לורד דרלינגטון ועיתונאי; נהרג בבלגיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מר דופון - פוליטיקאי צרפתי בכיר שמשתתף בוועידתו של לורד דרלינגטון.
במהלך מסעו במכונית, סטיבנס בא במגע עם מספר דמויות נוספות, רובם ממעמד הפועלים. הם מאתגרים את אידיאלים וערכיו של סטיבנס, במיוחד בהקשר החברתי המשתנה לאחר המלחמה, ותורמים לתובנתו בסוף הרומן. לדוגמה, הארי סמית, אדם שמאלני קולני שהוא פוגש בפאב, טוען שהכבוד הוא למעשה על דמוקרטיה ועמידה על האמונות שלך, בניגוד לתפיסתו של סטיבנס שזה על דיכוי הרגשות האישיים במרדף אחר מקצועיות.
הערות שוליים

↑  גיא שרמן, חתן פרס נובל לספרות: קאזואו אישיגורו, באתר ynet, 5 באוקטובר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012615865305171  GND: 4465587-3  VIAF: 201959560   WorldCat (עם VIAF): 201959560
החממה – דמויות

החממה היא סדרת נוער ישראלית, אשר שודרה בשנים 2012–2016 בערוץ ניקלודיאון למנויי Yes ונמשכה על פני 3 עונות (175 פרקים). את הסדרה יצר וכתב גיורא חמיצר. הסדרה מתארת את עלילותיהם של בני נוער הלומדים בבית-ספר למנהיגים הנקרא "החממה" שהוא גם פנימייה שעל שפת הכנרת. בינואר 2014 עלתה הסדרה לשידור בערוץ ניקלודיאון בבריטניה, בדיבוב לאנגלית. הסדרה זכתה לפופולריות רבה בקרב בני נוער, וזכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית "סדרת הילדים והנוער הטובה ביותר" בשנים 2013, 2014 ו-2015. בעקבות הצלחתה של הסדרה, הודיעה הפקת הסדרה על מכירת הזכויות לנטפליקס.
תלמידי החממה > בית הדרורים

דריה (גאיה צרפתי) (עונה 3) - בחורה שגרה בזולה קרוב ל"חממה", מארחת בזולה שלה את אוזי. בעלת אח בשם מורי, שגר בבית מחסה מתמוטט. תומכת באחיה כלכלית עם כסף שהיא מכייסת מתיירים. בעבר היה למשפחתה שטח חקלאי, שהופקע בעקבות חוב והפך ל"חממה". תעשה הכל כדי לנקום בנטלי מכיוון שבגללה סוגרים את בית היתומים שאחיה נמצא בו. נוטרת טינה ללואיס ובהמשך גם לנטלי. מרבה לארח את סופי, יפתח ונטלי בזולה שלה. בסוף היא ונטלי משלימות, וכשנטלי מחליטה לעזוב את החממה היא עוברת לגור בזולה. לאחר שאוחיון הורס לה את הזולה, מצטרפת למועדון הדרורים ב"חממה" אך פורשת.
דוד (נמרוד הוכנברג) (עונה 3) - תלמיד בבית הדרורים. חבר טוב של מורי ואסתר מבית המחסה. מעריץ גדול של כריסטיאנו רונאלדו.
מורי (מיכאלי גבעתי) (עונה 3) - תלמיד בבית הדרורים. אח של דריה. גר יחד עם חבריו בבית מחסה על יד הכנרת אך הוא מפונה לקראת אמצע העונה. בעזרת נטלי וחבריה מוצא לו ולחבריו מקום בחממה בבית הדרורים. ממש טוב בgta ובFIFA.
אסתי (תמי רונן) (עונה 3) - תלמידה בבית הדרורים. חברה טובה של מורי ודוד מבית המחסה. אוהבת וטובה בלבשל.
קריסטופר האלבורסן

קריסטופר האלבורסן (באנגלית: Kristoffer Halvorsen; נולד ב-13 באפריל 1996) הוא רוכב אופני כביש נורווגי מקצועי לשעבר.
ביוגרפיה

האלבורסן נולד בקריסטיאנסנד. בתור חובבן, הוא סיים במקום ה-7 במרוץ הפריז - רובה עד גיל 23. ב-2016 רכב האלבורסן בקבוצת ג'וקר הנורווגית, שאינה מקצועית. הוא סיים שני במרוץ נוקר-קורס בבלגיה ובהמשך סיים שלישי באליפות נורווגיה. הוא ניצח קטע אחד בטור דה ל'אווניר ולאחר מכן ניצח את המרוץ הראשון שלו כמקצוען בבוגרים, Grand Prix d'Isbergues - Pas de Calais בצרפת. אך הישגו הבכיר ביותר באותה עונה הגיע כשהתחרה באליפות העולם, במקצה עד גיל 23, וזכה במדליית זהב במרוץ לאחר שניצח מתוך ספרינט רב משתתפים, מקדים את פסקל אקרמן הגרמני ואת יאקוב מרצ'קו האיטלקי.
ב-2017 ניצח האלבורסן את קלאסיקת הנדזאמה, מרוץ חד יומי למאיצים בבלגיה. הוא סיים במקום החמישי באליפות אירופה עד גיל 23 וניצח את קטגוריית הנקודות בטור דה ל'אווניר. הוא לא שיחזר את הישגו מ-2018 כשסיים במקום ה-85 באליפות העולם עד גיל 23.
ביוגרפיה > קבוצת סקיי (2018–2019)

האלבורסן הפך למקצוען עם הצטרפותו לקבוצת סקיי הבריטית ב-2018. לאחר שניצח את קלאסיקת האנדזמה ב-2017, ב-2018 הוא איבד את התואר כמנצח המרוץ לאלבארו הודג' הקולומביאני שניצח במרוץ, כשהאלבורסן מסיים שני.
ב-2019 סיים האלבורסן שני בקלאסיקת ברדנה–קוקסייד, ובמקום השישי בשלושת הימים של ברוז'-דה פאנה. לפני כן התחרה באוסטרליה וניצח את הקטע החמישי בהראלד סאן טור. הוא התחרה בטור של נורווגיה וניצח את הקטע השישי והאחרון במרוץ, כשהוא מקדים בספרינט את קייס בול ואת אלכסנדר קריסטוף. בדירוג הכללי של המרוץ, סיים האלבורסן שני, כ-3 שניות אחרי אותו קריסטוף.
ביוגרפיה > EF Pro Cycling (2020)

ב-2020, הצטרף האלבורסן ל-EF Pro Cycling האמריקאית.
הערות שוליים

↑  EF Education First signs sprinter Kristoffer Halvorsen, efprocycling.com
ממלכת ארמניה העתיקה

ממלכת ארמניה, הידועה בדרך כלל גם בשם ארמניה הגדולה (בארמנית: Մեծ Հայք – מֵץ הַייךּ, בלטינית: Armenia Major – ארמניה מאיור), הייתה ממלכה שהתקיימה בדרום-מערב הקווקז ובמזרח אסיה הקטנה, עם כמה הפסקות, בשנים 321 לפנה"ס – 428 לספירה. ההיסטוריה שלה מתחלקת לשלושה שלבים, לפי שלוש השושלות ששלטו בה: האורונטית (321 – 200 לפנה"ס), הארתשסית (189 לפנה"ס – 12 לספירה) והארשקית (428–52 לספירה).
הממלכה הארמנית התהוותה על בסיס אחת האחשדרפנים של האימפריה הפרסית האחמנית, שנקראה "ארמניה". אחשדרפן זה הוקם בשטח ממלכת אוררטו (אררט) לשעבר, שנכבשה בשנת 590 לפנה"ס על ידי אימפריית מדי. בעקבות כיבוש פרס על ידי אלכסנדר הגדול, האחשדרפן ארמניה הפכה בשנת 321 לפנה"ס תחת הנהגת השושלת האורונטית, לממלכה הלניסטית, במסגרת האימפריה הסלאוקית.
ממלכת ארמניה הקדומה בשיאה, בימי טיגראנס הגדול
בשנות השליטה של האימפריה הסלאוקית, ממלכת ארמניה התפצלה לשתיים: "ארמניה הגדולה" ו"סופנה". שני החלקים נכנסו בשנת 189 לפנה"ס תחת מנהיגותם של נציגים שונים של השושלת הארתשסית. בימי ההתפשטות מזרחה של הרפובליקה הרומית, ממלכת ארמניה תחת הנהגת המלך טיגרן הגדול, הגיעה לשיאה בשנים 69–83 לפנה"ס, כשסיפחה את ממלכת סופנה הסמוכה, כבשה את שטחי האימפריה הסלאוקית ושמה לה קץ. במשך שנים מועטות הפכה הממלכה הארמנית לאימפריה עד שבשנת 69 לפנה"ס נכבשה על ידי הרומאים. המלכים מהשושלת הארתשסית הפכו לבני חסות של רומא עד שהודחו מכס מלכותם בשנת 12 לספירה, אולי בגלל שיתוף פעולה שלהם עם היריבה של רומא, האימפריה הפרתית.
בימי המלחמות בין רומא לפרתים, בשנת 52 לספירה טרדט הראשון מן השושלת הארשקית הפרתית, הכתיר עצמו למלך ארמניה. באותה תקופה הפכה השליטה בארמניה למשך זמן רב לסלע מחלוקת בין רומא ולבין פרס הפרתית, והאצולה הארמנית עצמה התפצלה לפלגים:פרו-רומי, פרו-פרתי ונייטרלי.
בשנים 114–118 לספירה, בימי הקיסר הרומי טראיאנוס, הפכה ארמניה לזמן קצר לפרובינקיה של האימפריה הרומית. בהמשך היא זכתה שוב לתקופות של אוטונומיה כמדינת חסות בגבול בין שתי האימפריות ושל יורשיהן – האימפריה הביזנטית מחד, והאימפריה הפרסית הססאנית מאידך.
בשנת 301 הכריז טרדט השלישי על הנצרות כדת רשמית של ארמניה, והפך את ממלכתו למדינה הנוצרית הראשונה.
בימי המלחמות בין הביזנטים לפרסים הססאנים, חולקה ארמניה לארמניה הביזנטית (בשנת 387) וארמניה הפרסית (בשנת 428).
שושלת האורונטים

בימי מלחמות הדיאדוכים בשנת 316 לפנה"ס היה אורונטס השלישי (ארוואנד השלישי) למלך הארמני הראשון שהקים בשטחי סטרפיית ארמניה לשעבר את ממלכת אייררט. גם שליט ארמניה הקטנה, מיתרדט, הכריז עצמו מלך.
אורונטס השלישי הצליח לנצח את המפקד מנון מתסאליה (מנון הרביעי מפרסאלוס) שחמד את מכרות הזהב באיספיר.
אולם הממלכה הוחלשה על ידי האימפריה הסלאוקית ההלניסטית השכנה שמרכזה היה בסוריה.
המלך האורונטי האחרון, ארוואנד השלישי, הודח בשנת
200/201 לפנה"ס והשלטון בממלכה הארמנית המזרחית עבר לידי מפקד סלאוקי שהכריז עצמו כמלך ארטאשס הראשון. הוא עצמו ככל הנראה היה ביחסי קרבה משפחתית עם האורונטים.
בשנת 220 לפנה"ס (לפי נתונים אחרים - ב200 לפנה"ס) סופחה ממלכת אייררט לאימפריה הסלאוקית שבהנהגת אנטיוכוס השלישי
שטחה הצטרף לשאר האדמות הארמניות שנמצאו כבר בשליטת הסלאוקים.