stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מירה לובה
קורות חייה > בארץ ישראל

בעקבות התגברות האנטישמיות ורדיפות היהודים בגרמניה, ביקשה לצאת את המדינה ולעלות לארץ ישראל. היא קיבלה סרטיפיקט, ובשנת 1936 עלתה לארץ ישראל והשתקעה בתל אביב.
בשנת 1940 נישאה לבמאי תיאטרון "האהל" פרידריך לובה. בארץ למדה לובה משחק בהדרכת בעלה הבמאי, ועסקה בציור.
בשנת 1943, בעת שהייתה הרה עם בתה הבכורה, קלאודיה, החלה בכתיבה בערבים. בימים עבדה ככורכת בבית דפוס. את הקריירה הספרותית שלה החלה עם הוצאת ספרה הראשון, "עוגה עוגה עוגה", שיועד לפעוטות והכיל חרוזים וציורים פרי עטה. הספר, כמו כל שאר ספריה, נכתב על ידי לובה בגרמנית, וכתב היד תורגם לעברית לפני שיצא לאור. בשנת 1947 הופיע ספרה המפורסם ביותר בארץ, "אי הילדים", המספר על אחד-עשר ילדים אנגלים, שבתקופת הבליץ במלחמת העולם השנייה מפונים למקום מבטחים בארצות הברית. הספינה שלהם עולה על מוקש וטובעת. הילדים נסחפים בסירת הצלה לאי שומם, שם הם נאלצים להתמודד עם איתני הטבע, לחלק תפקידים ולצאת לפעולה כדי לשרוד. חייהם באי מלמדים אותם על הצורך להתחשב בחלש, לעזור אחד לשני, לקבל איש את רעהו ולשתף פעולה. יש באי הילדים כאלה שמבקשים לעזור לחלש ושואפים ליצור חברה מוסרית, שוויונית וצודקת - ולעומתם, יש גם מי שמנסה להסית למרד, והחיים על האי הבודד מוציאים ממנו רק רוע ושפלות. עד מהרה מתעורר מאבק על דרכה של החברה הקטנה. שיאו של המאבק בקרע שנוצר בין הילדים ומאיים לפלג את החבורה. אך הספר, שיש בו אמונה רבה ביכולות של ילדים, בתבונתם ובמוסריות שלהם, מסתיים באופטימיות ובניצחון הטוב: הילדים מצליחים לשרוד, להקים חברת מופת, ובסופו של דבר הם ניצולים.
לובה כתבה עוד מספר ספרים במהלך שהותה בארץ, והמתרגמת העיקרית שלה בשנים האלה הייתה ימימה אבידר-טשרנוביץ. השתים אף כתבו במשותף את הספר "שני רעים יוצאים לדרך" (1950), שהיה לאחד מספרי הילדים האהובים על ילדי שנות ה-50. הספר סיפר על ילד, "צבר" אופייני, וחברו ניצול השואה, היוצאים, כנוסעים סמויים בספינה, לאיטליה על מנת לחפש את אחותו של החבר שנעלמה בשואה וחיה במנזר באיטליה.
לובה עיטרה את ספריה באיורים מעשה ידיה.
קורות חייה > סופרת באוסטריה

בשנת 1950 עזבו לובה, בעלה והילדים את מדינת ישראל, ועברו לווינה בירת אוסטריה, שם קיבל בעלה משרה בתיאטרון הסקאלה (Theater in der Scala) והיא החלה לעבוד כיועצת להוצאות ספרים והמשיכה בכתיבה. במהלך עבודתה על הספר "גן החיות בורח" (Der Tiergarten reißt aus), שהופיע באוסטריה ב-1953, הכירה את המאיירת סוזי וַייגֶל (גר'), שאיירה את כל ספריה עד שנות ה-70. בשנת 1954 החלה להוציא את ספריה בהוצאה לילדים ולנוער יונגבּרוּנן (Jungbrunnen). 
בשנת 1957, עקב סגירת תיאטרון הסקאלה, נאלצה המשפחה לעבור לברלין המזרחית, בעקבות משרה שקיבל בעלה בתיאטרון הגרמני. כעבור שנה, ב-1958, שבו לווינה, לאחר שמצא משרה בתיאטרון ביוזפשטט. פרידריך לובה נפטר זמן קצר לאחר מכן באותה שנה. בשנה זו זכתה לובה לראשונה בפרס האוסטרי לספרות ילדים על ספרה "טיטי ביער העד" (Titi im Urwald). היא זכתה בפרס גם ב-1965 על ספרה "סבתא על עץ התפוח" (Die Omama im Apfelbaum), ב-1972 על ספרה Das kleine Ich-bin-ich וב-1976 על ספרה Der ist ganz anders, als Ihr glaubt.
בשנת 1980 הייתה לובה הראשונה שזכתה בפרס ההוקרה האוסטרי לספרות ילדים על מכלול יצירתה.
לובה פרסמה במהלך הקריירה שלה למעלה ממאה ספרים, רובם מיועדים לילדים ובני נוער, שזכו להצלחה גדולה באוסטריה ותורגמו לעברית, לאנגלית ולשפות נוספות.
מירה לובה נפטרה בווינה בשנת 1995, בגיל 82. הותירה אחריה בת ובן (קלאודיה וריינהרד).
בשנת 1984 הוסרט הספר "אי הילדים" לסדרת טלוויזיה דוברת אנגלית בשם Children's Island. בשנת 2002 יצא הספר בתרגום עברי חדש ומלא, בשם "אי-בוד".
בדצמבר 2005 נתפרסם במוסף הספרותי של עיתון "הארץ" סיפור מפרי עטה של מירה לובה, שהטיוטה שלו נמצאה על ידי בתה בדירתה לאחר מותה. הסיפור, שהוכתר ב"הארץ" בשם "הדֶּבֶר בתל אביב", מתאר זיכרונות אישיים של הסופרת מאירוע של התפרצות מחלת הדבר בגבול תל אביב–יפו בשנת 1944. הסיפור תורגם מגרמנית, וזו הייתה הפעם הראשונה שראה אור.
הנצחתה

עיריית וינה קראה בשנת 1997 סמטה בעיר על שמה. בית ספר מיוחד לילדים חולים נקרא על שמה בצפון גרמניה, צפונית לדורטמונד.
בספטמבר 2003, לרגל יום הולדת ה-90 של לובה, ערכה העמותה האוסטרית לחקר ספרות ילדים ונוער סימפוזיון בינלאומי על יצירתה.
ספריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספריה > ספריה בשפה הגרמנית

Ich und du in Stadt und Land, 1959 (אני ואת בעיר ובשדה)
Meister Thomas in St. Wolfgang, 1965 (תומאס האמן מסנט וולפנג)
Pepi und Pipa, 1966 (פפי ופיפה)
Maxi will nicht schlafen gehen, 1969 (מקסי לא רוצה לישון)
ספריה > ספריה בתרגום עברי

כַּדֹּרֶת הַתְּכֵלֶת; התרגום: א[ביגדור] המאירי; הציורים נעשו בידי אדית סמואל, תל אביב: פּרסא, תש"ב. (ספרון)
אי הילדים; תרגמה מכתב-יד: ימימה טשרנוביץ; מצויר בידי המחברת, תל אביב: נ' טברסקי, תש"ז.
שני רעים יצאו לדרך; ימימה טשרנוביץ; ציירה מירה לובה, תל אביב: נ' טברסקי, תש"י.
תום רוצה יום הֻלדת: סִפּוּר; עם ציורים מאת וינפריד אופגנורט (גר'); עברית: שלמה טנאי, תל אביב : עם עובד, 1984. (Christoph will ein Fest)
סבתא על עץ התפוח; תרגם מגרמנית: זאב ורדי; עטיפה וציורים: סוזי וייגל, תל אביב: עם עובד ('טוב לקרוא'), תשמ"ט 1988. (Die Omama im Apfelbaum)
סרט הקסמים; מגרמנית: ברוריה בן-ברוך; ציורים: סוזי וייגל, תל אביב: מודן, 1996.
אי-בוד; תרגום מגרמנית: יוספיה סימון, לוד: זמורה-ביתן ('מרגנית – ספרי מופת לילדים ולנוער'), תשס"ב 2002. (תרגום מחודש)
רוח הרפאים הקטנה; מגרמנית: יוסיפיה סימון; איירה: זוזי ויגל, אור יהודה: כנרת, 2008. (Das Schlossgespenst)
ספרים שאיירה

השלושה משכונת מחלול; עִיבד לפי מקור לועזי: א' בר טורא; הציורים מאת מירה לובה, תל אביב: סיני, תש"ו. (על פי ספרו של Matthaeus Peter)
רות ואבנר; כתב: ש[למה] סקולסקי; ציירה מירה לובה, תל אביב: אל המעין ('אל המעין לפעוט'), תש"א.
עוגה... עוגה... עוגה...: שירי פעוטות; הציורים מאת מירה לובה, אוה איצקוביץ, רמת גן: עמרנה, תשט"ו.
עשרת בני-כוש; עברית: גבי [=יהודה גבאי]; ציורים: מ. לובה, תל אביב: סיני, תש"ז.
אלף בית ארצה רד; כתב: ש"ס [=שלמה סקולסקי]; ציירה: מירה לובה, ירושלים: י. מרכוס, 1959.
לקריאה נוספת

אוריאל אופק, עולם צעיר: אנציקלופדיה לספרות ילדים, רמת גן: מסדה, 1970.
על יצירתה:
חגית הלפרין, 'לא "צבר מיתולוגי" ולא "עולה גלותי"', עולם קטן: כתב-עת לספרות ילדים ונוער, 3 (2007), 135–147. (על "שני רעים יצאו לדרך")
הערות שוליים

↑  אוריאל אופק, ספרות הילדים העברית: 1900–1948, כרך ב, תל אביב: דביר, תשמ"ח 1988, עמ' 700.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277062805171  PLWABN: 9810613839705606  BIBSYS: 90836260  BNC: 000075088  BNE: XX980688  BnF: cb12621428m (data)  CANTIC: a11997928  CiNii: DA06805910  GND: 11555565X  ISNI: 0000 0001 0859 5553  LCCN: n50050744  LNB: 000014683  MusicBrainz: 63dfa289-2853-458e-8ade-ed57786df966  NDL: 00447895  NKC: ola2006329990  NLA: 35309743  NLG: 61426  NLK: KAC200004482  NSK: 000020476  NTA: 069480710  RERO: 02-A005636717  SUDOC: 128183438  Trove: 906694  VIAF: 100260698   WorldCat (עם VIAF): 100260698 
תערוכת מירה לובה בווינה 2014–2015
קברה של מירה לובה בווינה
מאמר הדור

| --- | --- |

מהדורה ראשונה של החוברת "עקבי הצאן", יפו, תרס"ו. בחוברת זו נדפס לראשונה מאמר הדור
 מידע כללי
 מאת:  אברהם יצחק הכהן קוק 
 שפת המקור:  עברית 
 הוצאה
 הוצאה:  מוסד הרב קוק 
 תאריך הוצאה:  1906 
 
מַאֲמַר הַדּוֹר הוא מאמר מאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שנכתב בשנת 1906. המאמר עוסק בשאלת היחס המתבקש של היישוב הישן לציונות החילונית, ולעמדת היהדות המסורתית כלפי הדור החדש של החלוצים שפרק מעליו את עול התורה.
המאמר > הגדרת מהות הדור

המאמר עוסק בקונפליקט הניצב בפני יהודי מאמין ושומר תורה, לנוכח הדור החדש שקם בעם היהודי, שחלקים גדולים ממנו הם "פורקי עול". וכיצד יש לתפוס את העובדה שהציונות מונהגת ברובה על ידי יהודים שאינם שומרי תורה ומצוות, שחלקם אף הכריזו בקונגרס הציוני ש"לציונות אין דבר עם הדת". במאמר מתייחס הרב קוק לחלוצים העבריים באהדה רבה, ואף משבח את מידותיהם המוסריות. המאמר נדפס בתוך ספרו "עקבי הצאן" שפורסם לראשונה בשנת תרס"ו (1906). בימינו, מצורף הספר עקבי הצאן לספר 'אדר היקר' (במהדורת תשכ"ז מאמר הדור הודפס בעמ' קז).
טענתו המרכזית של הרב קוק במאמר היא כי חלק ניכר מהחילוניות אינו נובע מקלקול מוסרי וירידה רוחנית, כטענת החרדים, הוא כופר בהנחה לפיה ייתכן בכלל שדור שמוכן למסור את נפשו ו"יוצא להורג בשביל מטרות שהן נשגבות" הוא דור שפל. לדבריו, הדבר נובע דווקא מאידיאליזם של הדור הצעיר "שרוצה להיכנס לירושלים של מעלה לפני שנכנס לירושלים של מטה". כשלכך מצטרפת היא הזנחת לימודי הרגש וההגות היהודית בישיבות. הזנחה זו גרמה לכך שלא נוצר עולם הגותי מושך ומלא רגש עבור הדור הצעיר בעל השאיפות המוסריות הגדולות.
הרב קוק מפנה את תשומת הלב לנקודה מעניינת ומרכזית בשינויים בין הדורות – בדורות הקדומים אמנם היו אנשים בעלי שיעור קומה גבוה ביותר בדרגתם הרוחנית והאינטלקטואלית, אך ההמון היה נבער ולא מוסרי, ולעומת זאת בדורות האחרונים, מחד – התמעטו ביותר האנשים הגדולים והמופלגים, אך מאידך – הדור כולו התעלה ורוב האנשים הם משכילים ומוסריים במידה מסוימת. מכח ההבדל הזה נובע הבדל נוסף אשר מהווה את הנקודה המשמעותית ביחס אל הדור הזה - בעוד בדורות הקודמים פחדו ההמון מהמנהיגים ו"הפחדותיהם" כביכול, אל הדור הנוכחי אין משמעות לדברים כאלו, דווקא בשל דרגתו הגבוהה כשלעצמו, הוא מחפש מהות ומשמעות אמיתית ועמוקה, ואילו פחדים ו"איומים" אינם משפיעים עליו.
המאמר > דרך החינוך המתאימה

מתוך כך, מאבחן הרב קוק שצעירי ישראל מוכשרים לשוב לתורה ולאמונה מתוך אהבה ויראת הרוממות ולא מתוך פחד, וריחוקם מהדת נגרם בגלל תפיסת היהדות כאנכרוניסטית וחסרת חיים. הרב קוק קורא לפתור את הבעיה על ידי קרבת נפש לבני הנוער, יחס אוהב, ופיתוח הגות יהודית שמדברת על כל הנשגב שביהדות בשפה ברורה ופשוטה, באופן שידבר אל לבו של בן הדור האידיאליסט הנוהר אחרי אידיאלים ולא מעוניין בדת שהוא אינו מוצא בה לחלוחית מאלו. בלשונו: "נתהלך לפניהם בעמוד אש של תורה ודעת קדושים כבירי כח לב".
את הדברים מפנה הרב קוק גם אל כל אדם ביחס לעצמו, בקוראו ליהודי באשר הוא להעמיד ולבסס את עבודת ה' שלו ודרכו הרוחנית, לא מתוך פחד וחרדות, או עיסוק מרובה בכשלונות העבר. כי אם מתוך האידיאל והשאיפה הכבירה, ותחושת הסיפוק שבהצלחותיו הרוחניות.
ציטוטים נבחרים מתוך המאמר

"התחיה של "השבת לב אבות אל בנים ולב בנים אל אבותם" אי-אפשר להיות כי-אם דווקא על ידי אוירא דארץ-ישראל [-אוויר של ארץ ישראל]"
"כנסת ישראל התנערה לתחיה ביחס להרצון של הדור הצעיר". (עקבי הצאן, עמוד קיד)
"דורנו, הוא דור נפלא, דור שכולו תמהון. קשה מאוד למצוא לו דוגמה  בכל דברי ימינו. הוא מורכב מהפכים שונים, חושך ואור משמשים בו בערבוביה. הוא שפל וירוד, גם רם ונישא; הוא כולו חייב גם כולו זכאי. אנחנו חייבים לעמוד על אופיו למען נוכל לצאת לעזרתו" (עקבי הצאן, עמוד קח)
"אבל זה הוא דבר מוחש וגלוי לעיניים, כי אור הצדק הפנימי, היושר הכללי והאהבה הלאומית הטהורה ברשפיה רשפי אש נתרבה ונתעלה בלב הדור הצעיר, במעולה שבו"
"כשיתרבו בנו עובדי עבודת הקדש באמת... עד מהרה יגלה ויראה לפנינו הודו והדרו של דור בנינו אלה. אהבתם העזה של הבנים היקרים לעמנו ולארץ קדשנו, תופיע ותאיר גם כן, כשתתפרש ותתרומם ותמלא הכרה ורגש אמת, על אהבת דודנו רוענו רועה ישראל, אלהי עולם, צור יעקב "אמצאך בשוק אשקך גם לא יבוזו לי", ואהבת תורת חיים. זאת אות הברית, לארץ חיים ולעם סגולה"
בדורנו

בין ממשיכי דרכו של הרב קוק חלוקות הדעות בנוגע לרלוונטיות של מאמר הדור לדורות שלאחר כתיבתו (בעיית "מאמר הדור - לדורו או לדורות?"). האם ניתן להשוות בין החברה בה חזה הרב קוק בתקופת ראשית העלייה השנייה, בה שלטו הלכי הרוח סוציאליסטיים ומודרניסטיים,  לבין החברה האינדיבידואליסטית של היום, בה שולטים הלכי רוח פוסט מודרניים, המביאים  רבים לתחושה של אובדן ערכים קולקטיבי. יש המסבירים כי אובדן ערכים זה נובע דווקא מחקירה והתפתחות של הדור אשר, בניגוד לדור הקודם, אינו מקבל את הערכים כמובנים מאליהם, אלא חוקר ובוחן את סולם ערכיו.
בקרב חוגי ישיבת מרכז הרב והזרם שלה מתייחסים למאמר כרלוונטי ואקטואלי אף בדורנו. ולעומתם - בקרב תלמידי ישיבת הר המור, ומנגד בקצה השני - בחלקים המודרניים והיותר ליברליים שבציונות הדתית, מתייחסים בהסתייגות לשייכות תובנותיו של הרב קוק לדורות הבאים.
לקריאה נוספת

הרב חגי לונדין, ביאורים במאמר הדור מאת (מהדורה שלישית) הוצאת בנין תורה, ירושלים תשס"ט.
הרב בנימין אלון, מאמר הדור (מפורש ומבואר), ספריית בית־אל, 1990.
הרב ירחמיאל וייס, שיעורים במאמר הדור, בהוצאת ישיבת ירושלים לצעירים, ירושלים ה'תשע"ה.
יוסף חיים בלוי

| --- | --- |

 לידה:  2 בספטמבר 1933 י"א באלול תרצ"ג ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  7 בספטמבר 2015 (בגיל 82) כ"ג באלול תשע"ה אשקלון, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות בהר הזיתים
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 7 בספטמבר 2015 
 רבותיו:  הרב חיים שמואלביץ
 
הרב יוסף חיים בלוי (י"א באלול ה'תרצ"ג, 2 בספטמבר 1933 – כ"ג באלול ה'תשע"ה, 7 בספטמבר 2015) היה רבה הראשי האשכנזי של העיר אשקלון.
ביוגרפיה

נולד בירושלים לרב אברהם ברוך בלוי, אחיהם של הרבנים משה ועמרם בלוי. למד בישיבת סלבודקה בבני ברק ובישיבת מיר וזכה לקרבתו של ראש הישיבה הרב חיים שמואלביץ. נשא את אודל הדסה רוזין, בתו של הרב אליהו חיים רוזין ראש ישיבת ברסלב. שנים ספורות לאחר נישואיו החל לשמש כר"מ בישיבת אשקלון, ולאחר חמש שנים עבר לגור בעיר.
בשנת תשמ"ב נבחר לרבה הראשי האשכנזי של אשקלון (במקום הרב משה דב וולנר).
נפטר בכ"ג באלול ה'תשע"ה, 7 בספטמבר 2015, כחודש לאחר פטירת אשתו, ונקבר לצדה בבית הקברות בהר הזיתים.
הערות שוליים

↑  אשת רב העיר אשקלון: הרבנית אודל הדסה בלוי ע"ה, באתר בחדרי חרדים, 5 באוגוסט 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008981784505171  VIAF: 2764160364973263680007   WorldCat (עם VIAF): 2764160364973263680007
רמי שני

| --- | --- |

 לידה:  8 בנובמבר 1958 (בן 66) ניר יצחק, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  בית הספר כותרת לעיתונאות ולתקשורת 
 תקופת הפעילות:  מ-1993
 מעסיק:  ידיעות תקשורת, על המשמר, דבר 
 מספר צאצאים:  3 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  ShaniRami
 
רם ("רמי") שני (נולד ב-8 בנובמבר 1958) הוא עיתונאי ושדרן ישראלי, כתב גלי צה"ל.
ביוגרפיה

רמי שני גדל והתחנך בקיבוץ ניר יצחק, בחבל אשכול שבמערב הנגב. ב-1977 סיים את לימודיו בתיכון נופי הבשור במועצה האזורית אשכול. בשנים 1977–1980 שירת בצה"ל בחיל התותחנים, בתפקידים פיקודיים שונים. מאוחר יותר השתתף כמפקד צוות תותח בגדוד מילואים במלחמת לבנון הראשונה.
בקיבוץ היה נהג משאית, שימש כקניין ועבד בתחזוקת מערכות קיטור גדולות. ב-1990 יצא ללמוד הנדסה במכללת רופין, אך שינה כיוון ועבר ללמוד עיתונאות בבית הספר לעיתונות ותקשורת "כותרת" בתל אביב. בשנת 2010 עזב את הקיבוץ ובמשך שנה וחצי גר במושב מסלול במערב הנגב. שנה וחצי לאחר מכן, עבר לבאר שבע.
קריירה

שני החל את הקריירה שלו כעיתונאי ב-1993 ככתב במקומון 'כל הנגב' (לימים: 'ידיעות הנגב') מרשת ידיעות תקשורת. לאחר מכן שימש כתב ב"על המשמר", "דבר"' וירחון החקלאות והגינון "משוב"'. החל מ-1995 ובמשך 17 שנים ערך את עלון קיבוץ ניר יצחק "ביתנו".
במקביל לפעילותו בעיתונות הכתובה, שני החל לעסוק גם ברדיו. בשנת 1993 הפעיל אולפן רדיו חינוכי בתיכון אשל הנשיא. בשנת 1996 החל גם לעבוד ככתב רדיו דרום במערב הנגב, ובשנת 1998 עבר מרדיו דרום ל'גלי צה"ל'. מאז הוא מסקר במסגרת תחנת הרדיו הצבאית את אזור הדרום מאשדוד וצפון ים המלח עד אילת.
כעיתונאי, שני היה מהראשונים לדווח על אירוע החטיפה של גלעד שליט ב-2006, לאחר שבמהלך רכיבת אימון על אופניים הבחין בקולות הקרב שהתפתח בעקבות החטיפה. ב-2008 דיווח לראשונה על תחילת מבצע עופרת יצוקה בשבת שבה החל המבצע. הפצצות חיל האוויר פגעו באותו בוקר במאגרי תחמושת בכפרים שמול הקיבוץ בו גר וניתן היה לראות זאת מחצר ביתו. במהלך השנים פרסם עשרות סיפורים של תושבים שנפגעו כתוצאה של ירי הרקטות והפגיעות הנפשיות שנחרטו בהם.
ב-7 באוקטובר 2023, היום בו התחילה מלחמת חרבות ברזל, הגיע שני ברכבו הפרטי לעוטף עזה לאזור הטבח במסיבת הטבע ליד רעים וחילץ עשרות נפגעים תחת אש שנורתה על ידי מחבלי החמאס. שני חזר שש פעמים לאזור הסכנה ברכבו הפרטי, לעיתים תוך כדי שידור.
קריירה > הוראה

לצד עבודתו ככתב בגלי צה"ל, עוסק שני בהכשרת מקצועות הרדיו בקרב תלמידים בגילים שונים, תלמידי תיכון במסגרות פעילות שונות וכן בוגרים. הוא מלמד קורס שפיתח על סמך הכשרתו, ניסיונו ולימודיו, למתן כלי פיתוח תוכן לתחנות רדיו קהילתיות המשדרות באמצעות רשת האינטרנט.
חיים אישיים

לשני שלוש בנות מנישואיו הראשונים. חי בזוגיות עם ורד ששון.
פרסים והוקרה

2024, אות הוקרה מטעם איגוד דוברי הרשויות המקומיות ועיריית באר שבע על עבודתו העיתונאית בסיקור מלחמת חרבות ברזל
הערות שוליים

↑  https://twitter.com/SharonaMazalian/status/1712814258168254585, X (formerly Twitter)
↑  מאיה פולק, המסיבה ברעים: המבלים שנחלצו לסייע, האזרחים שהתגנבו לפנות פצועים והלוחמים שניסו להגיע לכל אחד, באתר מקור ראשון, ‏27 אוקטובר 2023
↑  אות הוקרה הוענק לכתבת הדרום של "ידיעות אחרונות" ו-ynet אילנה קוריאל, באתר ynet, 22 במאי 2024
השער האחורי

עטיפת הספר "חייו ומותו של השער האחורי"
השער האחורי היה מדור הומוריסטי שהתפרסם בעמודו האחרון של המקומון התל אביבי "העיר" בין השנים 1989–2001.
היסטוריה

ראשיתו של המדור בשנת 1989. עורך "העיר" דאז, חזי לסקלי, ליקט מודעות מוזרות ומשעשעות ממדור המודעות ללא תשלום "קחתן", וריכז אותן בעמודו האחרון ("השער האחורי") של העיתון. למודעות אלה הוסיף מספר ציטוטים, ובמרכז העמוד הוסיף יצירת אמנות.
בשלב מסוים, כשמאגר הציטוטים החל להידלדל, החל לסקלי להמציא ציטוטים, שנאמרו לכאורה מפיהן של דמויות שאף הן לא היו ולא נבראו. עד מהרה הצטרפו אליו גם מודי בר און ויוסף אל דרור.
בשנת 1991 החל עוזי וייל לכתוב את המדור, והוא שעיצב כמה מהדמויות המרכזיות שהופיעו בו לאורך השנים. הדמויות קיבלו נפח, וציטוטיהן התרחבו לפסקאות. דרך אותן דמויות, שחלקן התבטאו בבוטות ובעילגות, נוצרה סאטירה על החברה הישראלית, שלא חששה לעסוק גם בפרות קדושות כמו השואה, רצח רבין או השד העדתי. בכך, הפך השער האחורי לפורץ דרך בדברי ימי ההומור הישראלי.
וייל היה אחד מכותבי תוכנית הטלוויזיה "החמישייה הקאמרית", ששודרה באמצע שנות ה-90. מספר מערכונים בה התבססו על קטעים שפורסמו קודם לכן במדור.
בשנת 2001 התכוון וייל לפרסם קטע הכולל אזכור של יחסי מין מפורשים בין שתיים מהדמויות, שלום טוקשה ואפרת ניצן, בת 6 וחצי. מערכת העיתון סירבה לפרסם את הקטע, כדי לא לתת במה לפדופיליה. וייל החליט להתפטר מכתיבת המדור, מה שהביא לסגירתו.
בשנת 2006 יצא הספר "חייו ומותו של השער האחורי", ובו ליקט וייל את הציטוטים והקטעים שנכתבו לאורך השנים בשער האחורי.
בשנת 2011 התחיל וייל לכתוב סטטוסים באתר פייסבוק בסגנון מדור "השער האחורי", והם צברו עוקבים רבים תוך זמן קצר.
סדרת ההמשך

כשנה לאחר סגירת הפינה נפלה בידי וייל הזדמנות להחזירה כתוכנית טלוויזיה, כאשר בפריים טיים של הערוץ הראשון נוצר חור בן 8 דקות. כחודש וחצי לאחר שהציע פיילוט מצולם, ב-15 בדצמבר 2002, התוכנית "8 דקות ביום" עלתה לאוויר, מדי יום ב-20:15. התוכנית כללה כעשרים דמויות קבועות, מחציתן באו מהשער האחורי, ורכשה אהדת קהל ומבקרים.
הדמויות המרכזיות

שלום טוקשה: ערס עם ביטחון עצמי שנשים נופלות לרגליו. מזלזל בעולם בכלל ובאשכנזים בפרט. מעיד על עצמו כבעל איבר מין ענק, חובב מעשי סדום לרוב עם תרנגולות.
רונית כרמלי, רווקה: רווקה בת 37, שיוצאת עם הגברים הלא נכונים. אימה הפולניה יורדת לחייה על כך שאינה נשואה (ושאינה מוצלחת באופן כללי), ובכל הזדמנות (כמעט) מכנה אותה "זונה".
שפי צח: גבר שאשתו בוגדת בו עם "הידיד שלה שמעון" מתחת לאף שלו, והוא לעולם לא שם לב.
אפרת ניצן, בת 6 וחצי: ילדה המנבלת את פיה ללא הפסק, עם ידע בענייני מין וסמים שלא היה מבייש את שלום טוקשה. בשנת 2008 הופיעה דמות זו גם בסדרת הטלוויזיה שכתב וייל לערוץ 10, "גם להם מגיע", בגילומה של ענת מגן-שבו.
הרב המוטורי הראשון לציון, משה דוד ח"י בוסקילה: רב שאמרותיו ופסקי ההלכה שלו קשורים כולם בענייני תחבורה.
דב הכותל: הדב הממונה על הכותל המערבי.
שמעון מ"חזי ושמעון מניקור-פדיקור": שותף עם אחיו הגדול חזי בעסק המניקור-פדיקור. יש לו חלומות משל עצמו לעבוד בהיי-טק ("עסקי הסטארט-האפ", כפי שהוא קורא לזה), אבל בסוף תמיד עושה מה שחזי אומר לו.
פרופ' קרל גוסטב: פרופסור יקה שתקוע בלבנט.
דובר מכון וולקני: מתאר ניסויים ביזאריים שנערכים במכון וולקני.
פיליפ כהן-בנדיט השף המקיא: שף שמצליח תמיד להקיא על הארוחות שהכין, וזה סימן ההיכר המקצועי שלו.
תא"ל כפיר עוז - קצין צה"ל בכיר סטראוטיפי, שבמרכז הקטעים שלו לרוב עומדת מערכת היחסים המשונה שלו עם אשתו.
דני בהדני - דמות "גנרית" של גבר ישראלי המשמשת להתבטאויות בנאליות וחסרות ייחוד.
תום כדורי - נכדו התינוק של הרב כדורי, שלמרות היותו בן שנה מסוגל לדבר ואף ניחן בכוחות קסם שונים.
יגאל עמיר - גרסה פיקטיבית של רוצח ראש הממשלה יצחק רבין, שמתאר את החיים בכלא, לועג לחברי כנסת מהשמאל, ומנהל מערכת יחסים חד-צדדית עם ביטון הסוהר.
ג'וני הסמארק מהחלל החיצון - כשמו כן הוא ובכל מיני וריאציות.
הערות שוליים

↑  אביב לביא, 1. טוקשה בשער האחורי, באתר הארץ, 22 באוגוסט 2001
↑  שירה סתיו, מה שאני זוכרת מהשער האחורי, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2006
↑  עמי ברנד, ‏השער האחורי מת, והוא חי בפייסבוק, באתר גלובס, 14 באוקטובר 2011
הרצל ברגר

הרצל ברגר (31 באוגוסט 1904 – 28 באוגוסט 1962) היה חבר הכנסת, משפטן, עיתונאי ופרשן מדיני.
קורות חיים > ראשית דרכו

בנימין הרצל ברגר נולד ב-1904 בעיר מינסק שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית. אמו, מרים לבית גולדשטיין, הייתה פעילה ציונית, ואביו, יצחק יוסף ברגר (1875–1945), היה מראשוני "פועלי ציון" במינסק. דודו (אחיו הבכור של אביו), יהודה ליב ברגר, היה מחנך עברי, יוזם "החדר המתוקן" ועסקן ותועמלן ציוני בולט. בנימין נקרא על שם תיאודור הרצל, שנפטר זמן קצר טרם הולדתו.
הוא למד בבית הספר התיכון הריאלי במינסק, והיה פעיל בתנועות הנוער הציוניות הבלתי-לגאליות "השומר הצעיר" ו"החבר".
הוריו היו פעילים בתנועה הציונית, וסבלו בשל כך מרדיפות השלטון הקומוניסטי, שבעטיין החליטו להגר לפולין. הנער הרצל נשלח ראשון, ולאחר שהות קצרה בווילנה עבר בראשית שנת 1921 לביאליסטוק שבפולין. שם הצטרף למפלגת "פועלי ציון-ימין".
בגיל 18 נסע לגרמניה כדי ללמוד באוניברסיטת ינה (Jena), שם סיים את לימודיו בתואר מוסמך לכלכלה ודוקטור למשפטים (התזה עסקה בוועד קהילות ליטא), ועבד כפועל דפוס. במקביל היה חבר הוועד המרכזי של "פועלי ציון" בגרמניה, והתמנה לבסוף למזכיר המפלגה. בתום לימודיו חזר לפולין, והיה עיתונאי וחבר מערכת "דאס ווארט" (יידיש: "המילה") וכן חבר הוועד המרכזי של "פועלי ציון צ"ס" בפולין.
קורות חיים > פעילותו העיתונאית

בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב. בארץ ישראל נשא לאשה את רחל קרונזון, רופאה, שאותה הכיר בעת לימודיו באוניברסיטה. היה פעיל בסניף תל אביב של מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י) והגיע לתפקיד מזכיר הסניף.
בארץ המשיך בעבודתו העיתונאית והיה חבר מערכת העיתון "דבר", שבו כתב במשך שנים רבות את מאמרי המערכת ואף היה מעורכיו. כמו כן פרסם מאמרים בעיתון ביידיש "לעצטע נייעס", בירחון "מולד" ובמסגרות רבות נוספות.
ברגר היה פרשן מדיני ב"קול ישראל", ושידר במשך שנים רבות את שיחתו השבועית "במערכות מדיניותינו".
עד לקום המדינה היה חבר גם ב"הגנה", והשתתף בפעולות שונות. אך עיקר פעולתו ב"הגנה" הייתה בהסברה ובכתיבה, כחבר מערכת "אשנב", עיתונה של "ההגנה".
קורות חיים > חבר הכנסת

בפברואר 1951 החל ברגר לכהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י לאחר התפטרותה מסיבות אישיות של יהודית שמחוני. הוא נשאר חבר הכנסת עד יומו האחרון. בכנסת נחשב לנואם מבריק. כיהן כסגן יו"ר ועדת החוץ והביטחון והיה חבר ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת העבודה וועדת הכנסת.
בתוקף תפקידו כממלא מקום יו"ר ועדת החוץ והביטחון, התעמת עם דוד בן-גוריון בפרשת לבון, כשאפשר ללבון להופיע בוועדה ולהשמיע את האשמותיו.
ברגר היה חבר כנסת פעיל ביותר – בוויכוחים מדיניים במליאה, בישיבות בוועדות, ובפגישות רבות ברחבי ישראל. הוא יזם, בין היתר, את קביעת יום הזיכרון לשואה ולגבורה[דרוש מקור] בשנת 1951. בנוסף סייע בפתרון מצוקותיהם של אזרחים רבים שפנו אליו. עם זאת המשיך כל השנים בפעילותו העיתונאית ב"דבר" וביתר המסגרות.
בספטמבר 1958 הציעה לו שרת החוץ גולדה מאיר לשמש כשגריר ישראל במוסקבה, אך הוא סירב.
בשנת 1962 העניקה לו עיריית תל אביב את פרס סוקולוב לעיתונאי-פובליציסט על מפעל חייו בעיתונות העברית.
כעבור כשבועיים נפטר הרצל ברגר ממחלת הסרטן בביתו בתל אביב ב-28 באוגוסט 1962. הוא נקבר בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב. ברגר היה נשוי ונולדו לו שלושה בנים ובת.
רבים מראשי המדינה נמנו עם ידידיו, ובהם משה שרת, זלמן שזר, פנחס ספיר ואחרים.
לקריאה נוספת

ספר הרצל ברגר: נחלתו, ממאמריו, מתולדותיו (הביאו לדפוס בנימין אליאב, דוד ויניצקי), תל אביב: דבר, תשכ"ו. (ההקדמה לספר נכתבה בידי ידידו זלמן שזר. חלקו העיקרי של הספר מכיל 77 מאמרים מתוך האלפים שכתב. ולבסוף מופיע פרק מקיף שנכתב בידי ישראל ריטוב, המכיל את תולדות משפחת ברגר לדורותיה ואת סיפור חייו של הרצל ברגר עצמו.)