stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליסבת סלאנדר

| --- | --- |

רוני מארה שגילמה את סלאנדר בעיבוד האמריקאי
 שם ספר:  סדרת מילניום
 שם סרט:  נערה עם קעקוע דרקון הנערה ששיחקה באש הנערה שבעטה בקן הצרעות הנערה בקורי העכביש
 יוצרים:  סטיג לרסון
 גילום הדמות:  נומי ראפאס, רוני מארה, קלייר פוי
 מידע
 תאריך לידה:  30 באפריל 1978 
 מקצוע:  חוקר פרטי, לוחם צדק, תקיפת מחשב, מענה
 אזרחות:  שוודיה 
 
ליסבת סלאנדר (בשוודית: Lisbeth Salander) היא אחת הדמויות הראשיות בסדרת הספרים מילניום שכתב הסופר השוודי סטיג לרסון.
רקע

סלאנדר הופיעה לראשונה ברומן המתח משנת 2005, "נערה עם קעקוע דרקון" (הכותרת המקורית בשוודית: Män som hatar kvinnor, שפירושה בעברית "גברים ששונאים נשים"). היא הופיעה גם ביתר הספרים בסדרה: "הנערה ששיחקה באש" (2006), "הנערה שבעטה בקן הצרעות" (2007) וכן בספרים המבוססים על ספריו של לרסון, "הנערה בקורי העכביש" (2015) ו"הנערה שלוקחת עין תחת עין" (2017).
דמותה של סלאנדר הופיעה גם בסרטים המבוססים על הספרים:
בשנת 2009, חברת האולפנים השוודית "ילו בירד" הפיקה טרילוגיית סרטים המבוססים על הספרים. בסרטים אלו, סלאנדר הבוגרת מגולמת על ידי נומי ראפאס, וכילדה על ידי תהילה בלאד. רפאס הייתה מועמדת לפרס BAFTA לשחקנית הטובה ביותר על תפקיד זה בשנת 2011.
בסרט האמריקאי משנת 2011, "נערה עם קעקוע דרקון", רוני מארה מגלמת את סלאנדר. היא הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקיד זה בשנת 2012.
בסרט משנת 2018, "הנערה בקורי העכביש", קלייר פוי מגלמת את סלאנדר.
לרסון טען בראיונות כי ההשראה הכללית לדמותה של סלאנדר הייתה המחשבה בנוגע למה היה קורה לדמות האגדית של בילבי בתור אישה בוגרת.
הערות שוליים

↑  Swedish Crime Writer Finds Fame After Death, וושינגטון פוסט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007385932305171  LCCN: nb2015001765  VIAF: 313493810   WorldCat (עם VIAF): 313493810 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כיבוש צפון השומרון במלחמת ששת הימים

כיבוש צפון השומרון במלחמת ששת הימים היה חלק מן המערכה בין ישראל לירדן במלחמת ששת הימים, אשר התחוללה ב-72 השעות הראשונות של המלחמה, בין הלגיון הירדני ובין צה"ל (באמצעות פיקוד צפון) כחלק מן העימות לאורך כל קו שביתת הנשק עם ישראל. המטרה ההתחלתית של צה"ל בכיבוש צפון השומרון הייתה לטהר את המרחב הארטילרי המסכן את רמת דוד, ומאוחר יותר הוחלט לכבוש את מרחב ג'נין, שכם ובקעת הירדן.
במהלך המערכה התחולל קרב השריון היחיד בין צה"ל לצבא הירדני במהלך המלחמה - קרב עמק דותן, שבמהלכו נקלע כח קטן של צה"ל לקרב קשה בנחיתוּת מספרית משמעותית מול חטיבת השריון 40 הירדנית. חרף הנחיתות והנפגעים הרבים הצליח צה"ל להדוף לבסוף את המתקפה הירדנית, ולאחר מכן להביס את המערך הירדני בצפון השומרון, לכבוש את מרחב שכם ולהשתלט על בקעת הירדן.
למרות חשיבותו, הקרב לא היה מכריע מבחינה אסטרטגית, משום שהמערך הירדני החל להתמוטט עוד קודם לכן בעקבות פריצת כוחות צה"ל באזור ירושלים.
הרקע למערכה

ב-14 במאי 1967 החל צבא מצרים להעביר כוחות ניכרים אל תוך חצי האי סיני, וזאת בעקבות התראות של ברית המועצות על ריכוז כוחות ישראלי, כביכול, בגבול הסורי. ההערכה בצמרת צה"ל ובממשלת ישראל הייתה כי מדובר בהפגנת כח מצידו של נשיא מצרים דאז, גמאל עבד אל נאצר, ואולם סגירת מצרי טיראן על ידי מצרים ב-22 במאי החריפה עוד את המצב. ב-25 במאי החליטה ממשלת ישראל על גיוס מלא של צבא המילואים.
עיקר תשומת הלב של צמרת צה"ל וממשלת ישראל הופנתה למצרים. הסברה הייתה כי לחוסיין מלך ירדן אין כוונות לתקוף את ישראל, וכל התוכניות המבצעיות של צה"ל היו מכוּונות כנגד מצרים. ב-30 במאי הפתיע חוסיין את ישראל ואת העולם הערבי, כאשר טס למצרים וחתם עם נאצר על הסכם הגנה משותף. משמעות ההסכם הייתה העמדת צבא ירדן תחת פיקוד צבא מצרים, וכניסת כוחות של צבאות ערבים אחרים לירדן, כדי שיוכלו להילחם בישראל - צעד שירדן התנגדה לו בחריפות עד אז. צבא ירדן הועמד תחת פיקוד הגנרל המצרי עבד אל-מונעם ריאד, מן הקצינים המצריים המוערכים והנחשבים בעולם הערבי, וצבא עיראק החל להניע דיוויזיות משוריינות, בדרכן מעיראק דרך ירדן לשומרון. הקצינים הירדניים הבכירים היו חלוקים בשאלת פריסת הכוחות; בריגדיר גנרל עאטף אל מג'אלי, ראש אגף המבצעים של המטכ"ל הירדני, דרש לרכז את כל הכוחות הירדניים בירושלים, אך גנרל עבד אל-מונעם ריאד עמד על פריסת הכוחות הירדניים ברחבי יהודה ושומרון. חוסיין קיבל את הכרעתו של ריאד.
פיקוד הצפון, בראשות דוד אלעזר, היה בכוננות ללחימה כנגד הסורים בעמק החולה ורמת הגולן, ולא ציפה שהירדנים יתערבו בלחימה, אולם עם תחילת הירי בקו הגבול עם ירדן, החל להעביר כוחות מהגליל המזרחי לעבר צפון השומרון.
שדה הקרב

מרחב ג'נין הוא צומת דרכים חשוב, שהחזקתו מאפשרת לבלום פריצת אויב לגב ההר. המרחב משלב תכונות של מתווה הררי ושטח בנוי, נטוע בחורשות ובוסתנים ורובו מיושב. השטח מצפון לג'נין הוא מישורי, אך מדרום לעיר השטח הוא הררי וסלעי, ובשל כך התנועה מוגבלת לצירים בלבד, וכמעט לא ניתן לנוע ולהתפרס על הרכסים. בנוסף לכך, הירדנים חסמו את צירי התנועה לעמק דותן וג'נין במחסומי נ"ט שנשענו על מכשולים טבעיים.
זירת הקרב העיקרית התחוללה בעמק דותן - העמק הוא הגדול מבין העמקים שמבתרים את חלקו הצפוני של הר השומרון, העמקים הנרחבים יחסית והאוכפים שמקשרים ביניהם מאפשרים מרחב תמרון לכוחות שריון. העמק נמצא בין רכסי אום אל-פחם - יאמון, ובין גוש ג'נין - הר עיבל. העמק משתרע ממזרח למערב, לאורך 10 ק"מ וברוחב 3 ק"מ. העיר ג'נין מצויה בקצהו הצפון מזרחי, ואילו ממערב לו שוכנת העיירה יעבד. בחלקו הדרומי של העמק עובר כביש שכם - ג'נין (כביש 60), ובו הצמתים ליד הכפרים קבטיה ועראבה.
סדר הכוחות > צבא ירדן

הכוחות הירדניים ביהודה ושומרון היו כפופים למפקדת החזית המערבית, עליה פיקד גנרל מחמד אחמד סלים אלבטניה. הצבא הירדני היה קטן משאר צבאות ערב, אך נחשב מאומן היטב. הכוחות הירדניים בחזית זו היו היחידות הללו:
חטיבת חי"ר 25 (ובה גדודים 19, 20, ו-21), בפיקוד קולונל עוואד מוחמד אל-חאלד - הייתה אחראית על הגנת מרחב צפון השומרון, כולל שכם, ג'נין ועמק דותן.
גדוד השריון החזיתי 12, ובו 2 פלוגות טנקי פטון M47 עם 28 טנקים.
חטיבת שריון 40, בפיקוד קולונל ראכאן עינאד אל-גאזי - בעתודה באזור גשר דאמיה. בחטיבה היו 90 טנקים מדגם פטון M48 בשני גדודים (גדוד 2 וגדוד 4), וגדוד שלישי (גדוד 1), שהיה גדוד חרמ"ש על נגמ"שים מדגם M-113, וכן גדוד תותחים מתנייעים 8.
גדודי ארטילריה: גדוד תותחי שדה 25 ליטראות 2, פלגת תותחי לונג טום.
גדוד הקומנדו המצרי 33.
סדר הכוחות > צה"ל

לרשות פיקוד צפון עמדו היחידות הבאות:
אוגדה 36, בפיקוד אלוף אלעד פלד - האוגדה כללה את היחידות הבאות:
חטיבה ממוכנת 45 (חטיבת ברק), בפיקוד סא"ל משה בר כוכבא - החטיבה כללה 2 גדודי חרמ"ש - גדוד 25 בפיקוד סא"ל לוי מן, וגדוד 74 בפיקוד סא"ל צבי רם, וגדוד טנקי שרמן - גדוד 39 בפיקוד סא"ל אדולף אברמוביץ' (הגדוד כלל 34 טנקים מדגם M-50, ו-31 טנקים מדגם M-51), פלוגת סיור (סיירת) חטיבתית בפיקוד רס"ן אביתר יעקב, פלוגת הנדסה בפיקוד סרן אהרן טנא, יחידות חטיבתיות, וגדוד מרגמות 120 מ"מ - גדוד 527 בפיקוד סא"ל דן אבידר.
חטיבת חי"ר מוקטנת 9 (חטיבת עודד), בפיקוד אל"ם אהרן אבנון - החטיבה כללה 2 גדודי חי"ר - גדוד 91 בפיקוד סא"ל עוזי צייזלינג, וגדוד 11 בפיקוד סא"ל זאב איילון, וגדוד מרגמות 120 מ"מ - גדוד 335 בפיקוד סא"ל דוד ירקוני.
חטיבת שריון מוקטנת 37 (עוצבת ראם), בפיקוד אל"ם אורי רום - החטיבה כללה גדוד טנקי AMX-13 - גדוד 266 בפיקוד סא"ל רפול שפר, גדוד חרמ"ש - גדוד 278 בפיקוד סא"ל מישקה נהוראי, סיירת חטיבתית, ופלוגה מוקטנת של טנקי צנטוריון מחטיבה 7 שהוצבה באזור עמק הירדן. גדוד 377 של החטיבה נשאר באזור עמק החולה.
ארטילריה - בגזרה פעל אגד ארטילרי 212 בפיקוד אל"ם ברוך ברוכין. האגד כלל 4 גדודים: גדוד תומ"ת 105 מ"מ פריסט - גדוד 827 בפיקוד סא"ל חיים ירקוני, גדוד תותחי 155 מ"מ - גדוד 833 בפיקוד רס"ן בילו שפיגלר, גדוד מרגמות 120 מ"מ - גדוד 330 בפיקוד רס"ן יגאל גור, גדוד תותחי שדה 25 ליטראות - גדוד 870 בפיקוד רס"ן דוד לוינזון.
מהלך הקרב > היערכות צבא ירדן

לקראת פרוץ המלחמה, המערך הירדני בגזרה התבסס על חטיבת החי"ר ה-25 שתוגברה ב-2 פלוגות טנקי פטון M-47 מגדוד הטנקים החזיתי 12, בגדוד תותחי שדה 25 ליטראות 2, ובפלגת תותחי לונג טום ארוכי טווח. חטיבה 25 נערכה עם גדוד אחד - גדוד 21 ופלוגת טנקים בהגנה על מרחב ג'נין - בורקין, גדוד שני - גדוד 20 בגזרה הקדמית של החטיבה: תל תענך - עניין - דיר אבו דעיף, וגדוד שלישי - גדוד 19 ופלוגת טנקים בעתודה באזור צומת קבטיה וצומת עראבה. כמו כן נפרסה סוללת תותחי הלונג טום באזור יעבד, וגדוד הארטילריה 2 נפרס באזור בורקין, בעמק דותן.
נוסף על כך שהתה בבקעת הירדן חטיבת השריון 40, שנערכה שם מ-23 במאי עם גבור המתיחות בין ישראל למצרים.
מהלך הקרב > מסע חטיבת השריון 40 הירדנית

עקב ידיעות שהגיעו למטכ"ל הירדני על ריכוזי שריון באזור באר שבע ובאזור פרוזדור ירושלים, העריך גנרל ריאד ב-5 ביוני שצה"ל עומד לתקוף בתנועת מלקחיים בציר ירושלים - יריחו, ובציר באר שבע - חברון - צפון ים המלח. מאידך תנועת חטיבה 45 לא אותרה אצל הירדנים, ומשום כך לא העסיקה גזרת צפון השומרון את הפיקוד הירדני עד שהחלה המתקפה.
על פי הערכה זו הורה הפיקוד הירדני בשעה 12:30 לחטיבת השריון 60 לנוע מאזור יריחו לעבר חברון, ואילו חטיבת השריון 40 הצטוותה לנוע מגשר דאמיה לעבר יריחו לתפוס את מקומה של חטיבה 60. את מקומה של חטיבה 40 הייתה אמורה לתפוס החטיבה הממוכנת 8 העיראקית.
בשעה 13:30 נעה חטיבה 40 לאורך הגדה המזרחית של הירדן, והתפרסה בין כראמה ליריחו, לקראת תנועה לעבר מעלה אדומים. במהלך תנועתה הותקפה החטיבה על ידי מטוסי חיל האוויר, ואחד מאנשיה נהרג.
בשעות הערב תפס הפיקוד הירדני את משמעותה של הפריצה הישראלית בצפון השומרון, והורה מיד לחטיבה 40 לנוע לאזור ג'נין, ולחטיבה 60 לחזור לכיוון ציר יריחו - ירושלים.
עקב בעיות תקשורת, קיבלה חטיבה 40 את ההוראה לנוע לכיוון ג'נין רק בשעה 20:30.
בשעה 21:30 החלה החטיבה לנוע מאזור יריחו צפונה, דרך גשר דאמיה לכיוון שכם. תנועת החטיבה נמשכה כל הלילה. בהגיע החטיבה לצומת טלוזה מצפון לשכם, התפצלה לשני כוחות, שלמעשה נשארו נפרדים במהלך כל הלחימה:
מפקדת החטיבה, גדוד הטנקים 4, גדוד החרמ"ש 1 מוקטן, ושתי סוללות תותחים מתנייעים נעו בציר המזרחי, ציר טובאס, לכיוון צומת קבטיה. בהמשך התפצל הכוח לשני צוותי קרב - האחד כלל שתי פלוגות טנקים ופלוגת חרמ"ש, והמשיך עד צומת קבטיה, והשני שכלל שתי פלוגות חרמ"ש ופלוגת טנקים, נשאר באזור הכפר זבאבדה, כדי לבלום פריצה ישראלית מכיוון הגלבוע, דרך הכפר תלפית, יחד עמו הוצבו מצפון לכפר שתי סוללות תותחים מתנייעים.
גדוד הטנקים 2, פלוגת חרמ"ש, וסוללת תותחים מתנייעים, נעו בציר המערבי, בדרך שכם - דיר שרף (כביש 60), לכיוון צומת עראבה.
ב-6 ביוני בבוקר, לאחר מסע רצוף בן 17 שעות לאורך כ-120 ק"מ, הגיעו כוחות חטיבה 40 ליעדיהם והתמקמו בצמתים. במשך המסע לא איבדה החטיבה אף טנק ולא היו לה הרוגים נוספים, אולם העיכוב הניכר בהגעתה לגזרה גרם לכך שכוחות צה"ל הקדימו ויצרו לעצמם יתרון בשטח: חטיבה 45 כבר מוטטה את מערכי חטיבה 25 הירדנית, הגיעה לעמק דותן, והייתה על סף כיבוש ג'נין. חטיבה 37 הספיקה להגיע מהצפון והחלה לחדור לגזרה, ובכך היוותה איום על אגפה של חטיבה 40. נוסף על כך, המסע הארוך יצר בעיות לוגיסטיות קשות עבור חטיבה 40.
במקביל, אירעה ביום זה תקיפה בודדה של מטוס טופולב של חיל האוויר העיראקאי על נתניה ועל שדה רמת דוד. המטוס שנפגע מירי נ"מ ומטיל שפריר התרסק על מחנה עמוס ופגע בחיילים רבים שהיו במחנה.
מהלך הקרב > הקרב בעמק דותן

הכוח הראשון של חטיבה 40 שהגיע לעמק דותן היה צג"ם 4, הכוח הגיע בשעה 04:50 לאזור הכפר קבטיה, בדיוק בשעה שבצומת מצפון לכפר הושמדו שלושת הטנקים האחרונים של גדוד 12. צוות הקרב המשיך עד לצומת, ובשעה 05:45 יצא להתקפה חזיתית נגד הכוח הישראלי הקטן. במהלך קרב בן שעה בו נפגעו ארבעה טנקים, השתלט הכוח הירדני על הצומת תוך שהוא הודף את הכוח הישראלי שנסוג מפניו ומתקדם צפון-מזרחה לעבר בורקין, אולם לאחר מכן נבלמה התקפת הגדוד עקב פגיעות מטנקים וארטילריה ישראלים, ועקב הצורך לתדלק ולהצטייד מחדש לאחר המסע הארוך שעברו, ומשום כך לא התקדם הגדוד מעבר לצומת.
בין השעות 07:45 ל-09:00 הצליח גדוד 4 לפגוע קשות בפלוגת טנקים מחטיבה 45, אך מיד לאחר מכן נפגע הכוח הירדני על ידי פלוגת טנקים אחרת, ואיבד עשרה טנקים נוספים.
כמו כן החל חיל האוויר לתקוף את גדוד 4, ומספר נפגעיו הלך וגדל, וכן גבר המחסור בדלק ובתחמושת.
במהלך הבוקר כבשה חטיבה 37 את מוצב דיר אבו דעיף ולאחר מכן את מוצב ג'לקמוס, ובסביבות השעה 10:15 הגיעה פלוגת הסיור החטיבתית ואחריה שאר כוחות החטיבה, לרכס תלפית מעל בקעת זבאבדה. כשהגיעו כוחות חטיבה 37 למבואות זבאבדה, הם הבחינו בפלוגת הטנקים הירדנית מצג"ם 1 שהיה ערוך בין המחנה הצבאי על ידי זבאבדה לבין כופיר. בחילופי האש שהתנהלו עד הערב, נפגעו שבעה טנקים ירדנים. גדוד 1 הירדני הצליח לעכב את חטיבה 37 עד הערב, משום שהיא נמנעה לחצות את עמק זבאבדה עם כוח קטן, והעדיפה לרכז כוחות נוספים. אולם אבדות הכוח הירדני התרבו, וציר טובאס - זבאבדה - קבטיה נחסם באש על ידי חטיבה 37.
בתוך כך, צג"ם 2 שנע במהלך ליל 6 ביוני בציר שכם - דיר שרף, לכיוון צומת עראבה, והגיע לצומת בין השעה 06:00 לשעה 07:00. הכוח תפס עמדות הגנה סביב הצומת: פלוגת טנקים אחת בצומת עראבה, פלוגת טנקים שנייה בתל דותן, פלוגת טנקים שלישית בעתודה בצומת צאנור, ופלוגת החרמ"ש פוזרה בין פלוגות הטנקים.
בשעה 07:00 תקף גדוד 2 את הבסיס המוצק של חטיבה 45 ממערב לבורקין, הכוח הירדני פגע בכמה משאיות וגרם לכוח הישראלי לסגת לאחור כמה מאות מטרים, אך נסוג בעצמו תחת אש מטנקים ישראלים. הכוח הירדני נשאר בעמדותיו עד הצהריים, תוך שהוא מנהל חילופי אש עם הכוח הישראלי, שבהם איבד ארבעה טנקים.
בשעה 13:30 גילה מ"פ הטנקים הירדנית ששהתה בתל דותן כוח ישראלי שנע מצפון לעברו. הכוח היה כוח הנדסה שנע לעבר צומת קבטיה על מנת לחלץ את כוח החסימה שנותר מול צומת קבטיה במהלך הלילה. הטנקים הירדנים נצרו את אישם עד להתקרבות הכוח הישראלי, ואז פתחו באש וגרמו לכוח הישראלי אבדות. בשעה 15:35 הצטרפו לקרב החילוץ חמישה טנקים וחמישה זחל"מים מפלוגת הסיור החטיבתית, ומנגד הצטרפו כמה טנקים מהפלוגה הירדנית ששהתה בצומת עראבה. הקרב נמשך עד שהכוח הישראלי חולץ בשעה 17:00, בסיוע שלושה גדודי ארטילריה, ובמהלכו נהרג מפקד הסיירת רס"ן יעקב אביתר.
מפקד אוגדה 36 אלוף אלעד פלד העריך שחטיבה 40 מנסה לבודד את הלפיתה הישראלית על ידי היאחזות בין קבטיה לטובאס, ומשום כך הורה בשעה 16:50 לחטיבה 45 לכבוש את צומת קבטיה ואת צומת עראבה, ולחטיבה 37 לנוע לעבר טובאס. כיבוש צומת קבטיה תוכנן לשעה 18:30 בסיוע אווירי וארטילרי, אך עקב אי זיהוי המטרות על ידי חיל האוויר הוחלט לדחות את כיבוש הצמתים ליום הבא.
מהלך הקרב > מתקפת אוגדה 36

בחצות ליל 6 ביוני -7 ביוני החלה מתקפת חטיבה 37. לאחר הפגזה של 20 דקות, נעו כוחות טנקים, חרמ"ש, וכוח סיור, בציר זבאבדה - טובאס, ובנתיב עוקף, דרך מחסום עקאבה, ובשעה 04:30 כבשו את טובאס.
עם שחר 7 ביוני, בשעה 05:15 תקפו מטוסי חיל האוויר את הכפר קבטיה ואת הצומת לידו, תוך שבמקביל הונחתה הפגזה ארטילרית כבדה על הצומת במשך 20 דקות. בשעה 07:00 נכבש הצומת על ידי חטיבה 45 ללא התנגדות, ולאחר חצי שעה נכבש גם הכפר. במקביל כבש גדוד 25 את צומת עראבה, כמעט ללא התנגדות.
בכך הסתיים למעשה קרב עמק דותן והחל שלב המרדף וניצול ההצלחה. הכוחות החלו לנוע לעבר שכם בשני ראשים - כוחות חטיבה 37 ממזרח נעו בשעה 05:15 לשכם ונכנסו אליה בשעה 10:45. ואילו כוחות חטיבה 45 נעו ממערב ונכנסו בשעה 11:15 לעיר, תוך שכוח מהחטיבה נע לעבר גשר דאמיה.
כשנכנסו כוחות חטיבה 37 מתוגברים בגדוד 17 של גולני לשכם קיבלו אותם התושבים בשמחה, אולם כשהחלו הלוחמים לפרוק את התושבים מנשקם החלה התמרמרות. התושבים התפזרו בבהלה לבתיהם, והחלה התנגדות וצליפות בכוחות צה"ל. התברר למפרע שהתושבים חשבו שהכוח הוא כוח עיראקי שהגיע לסייע להם בלחימה כנגד צה"ל, אך משהתבררה להם הטעות הם החלו להילחם. הלחימה בעיר נמשכה עד הערב, ובסיומה נפלה שכם בידי כוחות צה"ל.
מהלך הקרב > נסיגת חטיבה 40

בשעות אחר הצהריים של 6 ביוני היה מצב חטיבה 40 כך:
מצג"ם 4 בצומת קבטיה נותרו רק פלוגת טנקים וכמה נגמ"שים, ומצבם הלך והחמיר.
צג"ם 1 בכופיר - זבאבדה הצליח עדיין לבלום את חטיבה 37, אך אבדותיו התרבו ומצבו הלוגיסטי היה קשה.
צג"ם 2 בצומת עראבה - תל דותן היה במצב טוב, ואבדותיו היו קלות.
בשלב זה, על אף שחטיבה 40 הצליחה עדיין לבלום את כוחות צה"ל, החלו להכריע את הכף האבדות בטנקים, המחסור החמור בדלק ובתחמושת, והמספר הגבוה של הפצועים (למעלה מ-250). בשעות הצהריים החליט המח"ט הירדני להסיג את כוחותיו למחסום עקאבה, בין כופיר לטובאס, משום שעקב האבדות אינו יכול להחזיק בצומת קבטיה.
המטכ"ל הירדני אישר למח"ט להסיג את כוחותיו ואת שרידי חטיבה 25, עקב המצב הכללי של כוחות הצבא הירדני בגדה המערבית, ועקב חשש מניתוק מלא של הכוחות הירדנים בגדה המערבית.
בשעה 15:30 ניתנה הוראה לכל יחידות החטיבה לסגת למחסום עקאבה, אך עקב ההפגזות הכבדות והקושי לנתק מגע, החלו הכוחות לסגת רק עם חשיכה.
גדוד 4, שעד הערב נותרו בו שמונה טנקים ונגמ"ש אחד, נסוג לעבר כופיר על מנת לחבור לגדוד 1, אך עד שהגיעו לאזור כופיר, כבר נסוג משם גדוד 1. הכוח המשיך לסגת דרומה, ובבוקר 7 ביוני התרכזו על ידי הכפר טמון, שם מצאו מכלית דלק ומשאית תחמושת. בשעה 08:00 לאחר גמר ההצטיידות, הותקף הכוח מהאוויר וטנק אחד נפגע. שאר הטנקים נסוגו לכיוון דרום מזרח, ועם חשיכה ירדו לכיוון גשר דאמיה, שם חצו את הירדן בשעה 21:00.
גדוד 1 החל לסגת אחר הצהריים בחיפוי הטנקים והתותחים המתנייעים, בשעה 19:30 התארגן הכוח והתברר שנותרו בו רק שבעה טנקים ו-16 נגמ"שים, הגדוד התארגן להגנה על מחסום עקאבה, על מנת למנוע את פריצת צה"ל לשכם, אך משהחלה התקפת חטיבה 37, התפורר הכוח ולא גילה התנגדות ממשית. בשעה 03:30 נסוג הכוח לעבר טובאס, שם התברר שהכוח נותר עם שני טנקים, שבעה נגמשי"ם, וארבע שריוניות. הכוח תכנן לסגת לאזור יריחו ולהיערך להגנה, אולם עקב ידיעות שצה"ל כבש את יריחו והמשך הלחץ של חטיבה 37, נטש הכוח את כליו וחצה רגלית את הירדן.
גדוד 2, על אף שמצבו היה טוב בצהרי 6 ביוני, קיבל אף הוא הוראה לסגת, עקב נסיגת שאר החטיבה והחשש שצה"ל יכתר את הגדוד. בשעה 20:00 נסוג הגדוד ונערך להגנה מסביב לכפר סילת אל דהר. למחרת ב-7 ביוני בשעה 07:00 הצטווה הגדוד לתפוס את צומת טולכרם - שכם ממערב לשכם, הגדוד נסוג לעבר דיר שרף, ובהמשך נסוג הגדוד לעבר שכם, שם נתקל בכוח מחטיבה 37 שפגע בחמישה טנקים, וגרם למות המג"ד מוקדם - סא"ל צאלח שוויער (הקצין הירדני הבכיר ביותר שנהרג במלחמה). שאר הכוח המשיך בנסיגתו, אך הותקף מהאוויר מערבית לשכם. במצב זה הורה מפקד הכוח לנטוש את הכלים ולסגת רגלית אל מעבר לירדן. רק טנק אחד מהגדוד הצליח להגיע לגדה המזרחית.
מפקדת החטיבה נסוגה ב-6 ביוני אחר הצהריים מאזור זבאבדה אל טובאס. בשעות הלילה נפגע רכבו של המח"ט, והוא נסוג רגלית, חצה את הירדן, הגיע למוצב פיקוד קדמי, שם נפגש עם המלך חוסיין.
תוצאות הקרב

בשעות אחר הצהריים של 7 ביוני, הושלם כיבוש צפון השומרון על ידי צה"ל. חטיבה 40 הירדנית חדלה להתקיים ככוח לוחם. שרידיה התקבצו בגבעות סלט בגדה המזרחית. לחטיבה היו שישה קצינים ו-73 חוגרים הרוגים, ולמעלה מ-320 פצועים. שמונה טנקים בלבד חצו את הירדן מזרחה, בעוד ששאר כל הטנקים, הנגמשי"ם והתומתי"ם נשארו בשדות הקרב בגדה המערבית.
לכוחות צה"ל היו 30 הרוגים מחטיבה 45 ושלושה הרוגים מחטיבה 37.
צורת ניהול הקרב על ידי כוחות צה"ל הייתה הגורם העיקרי שהכריע את הקרב, ובכך על אף היתרון הברור שהיה לירדנים באיכות הכלים שעמדו לרשותם - טנקי פטון M48 ונגמש"י M-113, לעומת טנקי שרמן, טנקי AMX-13, וזחלמי"ם, גברו הכוחות צה"ל על הכוחות הירדנים.
ראו גם

האנדרטה לחללי חטיבה 45 במלחמת ששת הימים
לקריאה נוספת

ד"ר אפרים קם, "כיבוש צפון השומרון במלחמת ששת הימים", בספר: אריה שמואלביץ' (עורך), זירת קרב - קרבות הכרעה בארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2007.
משה בר-כוכבא, "מרכבות הפלדה", משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1989
צה"ל המחלקה להיסטוריה, לכבוש את ההר, הוצאת מודן בשיתוף משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 2017
הערות שוליים

↑  ד"ר אפרים קם, "כיבוש צפון השומרון במלחמת ששת הימים", בספר: אריה שמואלביץ' (עורך), זירת קרב - קרבות הכרעה בארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2007., עמ' 299
↑  גדוד שריון עצמאי, שנועד לסייע לכוחות המגינים בחזית
↑  ד"ר אפרים קם, "כיבוש צפון השומרון במלחמת ששת הימים", בספר: אריה שמואלביץ' (עורך), זירת קרב - קרבות הכרעה בארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2007., עמ' 300
↑  כיבוש שכם במלחמת ששת הימים, מערכות שריון גיליון 20 (יוני 1970), אתר יד לשריון
↑
יהודה גלר (מ"פ סיור, חטיבה 37) – ראיון, נעמוש, אתר העוסק בנושא קרבות רמת הגולן וצפון השומרון במלחמת ששת הימים
↑  ד"ר אפרים קם, "כיבוש צפון השומרון במלחמת ששת הימים", בספר: אריה שמואלביץ' (עורך), זירת קרב - קרבות הכרעה בארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2007., עמ' 311
| מלחמת ששת הימים |
| --- | --- | --- |
| רקע | פעולת סמוע • יום הקרבות של 7 באפריל 1967 • הנאום המגומגם • מרד הגנרלים • מבצע לשון אדומה |  |
| החזית המצרית | מבצע מוקד • קרב אום-כתף • קרב הג'יראדי • קרב חניון הלילה של גדוד 19 • פעולת אלכסנדריה • פעולת פורט סעיד • קרב רפיח • קרב מוצב אל-קובה • תפיסת שארם א-שייח' |  |
| החזית הירדנית | הקרב על גבעת התחמושת • המערכה על ירושלים • כיבוש צפון השומרון |  |
| החזית הסורית | הקרב על קלע וזעורה • קרב תל עזזיאת • קרב תל פאחר |  |
| אישים | לוי אשכול • משה דיין • יצחק רבין • מרדכי הוד • דוד אלעזר • עוזי נרקיס • ישעיהו גביש • מוחמד סידקי מחמוד • סולימאן עיזאת  • עבד אל-חכים עאמר • מוחמד פאוזי • גמאל עבד אל נאצר • חוסיין, מלך ירדן |  |
| כללי | ישראל במלחמת ששת הימים • יהדות ארצות האסלאם במלחמת ששת הימים • צבא ההגנה לישראל במלחמת ששת הימים • הצבא המצרי במלחמת ששת הימים |  |
| בינלאומי | החלטה 233 • החלטה 234 • החלטה 235 • החלטה 236 • החלטה 237 • החלטה 240 • החלטה 242 |  |
| בתרבות | בתרבות הישראלית • ירושלים של זהב • ירושלים של ברזל • משה דיין, יצחק רבין ועוזי נרקיס בשער האריות • תצלום הצנחנים בכותל המערבי • גבעת התחמושת |  |
| תיעוד והנצחה | יום הנכסה • יום ירושלים • אות מלחמת ששת הימים • גבעת התחמושת • אנדרטאות בירושלים • אנדרטה לחללי עוצבת השרון • אנדרטה לנופלי חטיבה 5 • אנדרטת אוגדת הפלדה • האנדרטה לחללי חטיבה 45  • טקס האזכרה לזכר חללי מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה |  |
אלוף פיקוד הצפון, דוד אלעזר
גנרל עבד אל-מונעם ריאד
טנק פטון M-48A1
טנק M51 סופר שרמן
חלקו המזרחי של עמק דותן במבט מגבעה סמוכה ליישוב מבוא דותן, 10/11
לי אן וילסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 במרץ 1947 (בת 77) הונולולו, הוואי 
 ענף מדעי:  אסטרופיזיקה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת מישיגן 
 מוסדות:  אוניברסיטת המדינה של איווה  אוניברסיטת אופסלה  אוניברסיטת מינסוטה  אוניברסיטת קיימברידג'  המכון הקנדי לאסטרופיזיקה תיאורטית  מרכז הרווארד-סמיתסוניאן לאסטרופיזיקה 
 פרסים והוקרה:  פרס אנני ג'אמפ קאנון (1980)  תוכנית פולברייט 
 
לי אן וילסון (באנגלית: Lee Anne Willson; נולדה ב-1947) היא אסטרונומית אמריקאית, המתמחה בכוכבי מירה.
השכלתה וראשית חייה

לי אן מורדי וילסון נולדה ב-14 במרץ 1947, הונולולו, הוואי. וילסון התעניינה במדעים כבר מגיל צעיר. בתור ילדה של מדען, היא בילתה זמן רב בילדותה בקריאה של ספרי מדע בדיוני. בשנה האחרונה שלה בתיכון, היא החליטה שהיא רוצה להיות אסטרונאוטית, אבל היא הבינה שהחלום הזה לא מציאותי בשל ראייתה הפגומה, ברך עקומה ( בשפה המדעית – "genu valgum"),ובשל היותה אישה. מאחר שהיא בכל זאת רצה ללמוד על החלל, היא החליטה שהיא רוצה להיות אסטרונומית.
וילסון קיבלה תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת הרווארד ב-1968. וילסון רצתה לקחת קורס לפיזיקאים מתקדמים על אף שלא היה לה את כל הידע המוקדם הדרוש, לכן שוחחה עם הפרופסור אשר העביר את הקורס, הוא ייעץ לה לא לקחת את הקורס כי הוא לא כל כך אוהב בנות. בתגובה לדבריו של הפרופסור, היא הגיבה, "אני אראה אותך בכיתה ביום שני". לא היו לה קשיים יוצאי דופן לסיים את הקורס. החל מ-1968 ועד 1969, היא למדה בסטוקהולם במסגרת תוכנית חילופי הסטודנטים – תוכנית פולברייט ובתמיכת הקרן האמריקאית-סקנדינבית.
וילסון למדה באוניברסיטת מישיגן שם היא סיימה בשנת 1970 תואר שני באסטרונומיה ובשנת 1973 דוקטורט באסטרולוגיה. במהלך לימודיה, היא העבירה סמינר על משתני מירה. המחקר שלה התעמק בהם והיא המשיכה לחקור אותם באוניברסיטת איווה.
קריירה והישגים

בשנת 1973, וילסון הועסקה באוניברסיטת איווה. שם הוענקה לה משרת קביעות. היא מעידה כי היה לה עמוס כפול מזה של שאר הפרופסורים, מאחר שההנחה של הקולגות שלה הייתה שהיא מלמדת באוניברסיטה על-מנת להישאר עסוקה. על אף הקושי היא המשיכה לעבוד באוניברסיטת איווה על מנת לשפר את תוכנית האסטרונומיה של המוסד.
וילסון עבדה יחד עם המדען סטיבן היל ויחד הם פיתחו תאוריה על פעימות של כוכבי מירה. לטענתם, כוכבי מירה פעמו באופן שונה ממה שטענו שאר התיאוריות על כוכבי מירה באותה תקופה, אך היא אושרה לאחר עשר שנים. היא חקרה אם כוכבים אשר נמצאים בסדרה הראשית מאבדים ממסתם בזמן שהם פועמים, היא ציינה ש"-לאיבוד מסה בקרב כוכבים כאלה יהיו השלכות רבות, כולל את האפשרות שהכוכבים הכי עתיקים בעצם לא כל כך עתיקים כמו שאנשים חושבים. זה יהיה טוב מאחר שאחרת היקום צעיר יותר מחלק מהכוכבים – וזה פשוט לא אפשרי!". השפעות נוספות יסבירו למה יש יותר כוכבים במסות מסוימות ופחות במסות אחרות.
בין תפקידה הנוספים שמילאה באקדמיה: עמיתה אורחת במכון המחקר הקנדי לאסטרופיזיקה תאורטית בשנת 1985; אסטרונומית אורחת באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2007; פרופסורית אורחת באוניברסיטת אופסלה בשנת 1991 ובשנים 2003 – 2004; פרופסורית אורחת באוניברסיטת מינסוטה בשנת 1991 ובשנים 2003 – 2004; פרופסורית אורחת במרכז האסטרופיזיקאים של הארוורד-סמית'סוניאן בשנים 2003 – 2004. וילסון פעלה במשך כמעט 20 שנים מחייה באגודה האסטרונומית האמריקאית, שם היא הייתה חלק מהמועצה (1993–1996), ועדת הפרסום (2006–2010) וסגנית נשיא (2009–2012).
עד אוקטובר 2004, היא שירתה בתור חברת מועצה באגודה האמריקאית של משקיפי כוכבים משתנים במשך ארבע קדנציות, סגנית מנהל בכירה במשך שתי קדנציות, נשיאה במשך שנתיים, ונשיאה לשעבר במשך שנתיים. וילסון הייתה גם בדרקטוריון של איחוד האוניברסיטאות למחקר אסטרונומי בין השנים 1989–2002. וילסון מרוצה מעבודתה ולכן אמרה "אני חושבת שמה שאני עושה זה הרבה יותר כיף מלהיות אסטרונאוט".
פרסים

וילסון זכתה בפרסים רבים, ביניהם פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה בשנת 1980 ובפרס מרית הארבעים מהאגודה האמריקאית של משקיפי כוכבים משתנים בשנת 2008. היא תומכת מאוד בנשים שעוסקות / רוצות לעסוק במדע. היא נבחרה להיות עמיתת מורשת האגודה האסטרונומית האמריקאית בשנת 2020.
חייה האישיים

ב-19 ביולי, שנת 1969, לי אן נישאה לסטיבן ג'יי וילסון, פרופסור למתמטיקה מאיווה. נולדו להם שני ילדים. וילסון הייתה הנשיאה של מועדון ההחלקה האומנותית באיימס למשך בערך חמש שנים.