stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמוס ירון
שירותו בצה"ל > אסון הנ"ד

בשנת 1976 מונה למפקד חטיבת הצנחנים הסדירה. ב-10 במאי 1977 בתום 11 חודשי אימון הגיע לחזות בתרגיל החטיבתי במדבר יהודה. התרגיל כלל הטסת החטיבה מאזור נועימה בבקעת הירדן למרגלות הבוקע הדרומי ומשם טיפוס על הרכס וכיבוש יעדים. התרגיל נפתח ללא תקלות ורוב החטיבה עברה במסוקים אך אז אירעה תאונת האימונים הקשה בתולדות צה"ל, כשמסוק היסעור האחרון מטייסת 114 פגע במדרון של גבעה והתרסק ועימו 44 מלוחמי החטיבה מפלוגת מאי של גדוד 890 בפיקודו של המ"פ דוד כוכבי ו-10 אנשי צוות אוויר, במה שכונה אסון הנ"ד. לאחר שנודע לו על האסון שהתרחש התייעץ אל"ם ירון עם מפקד חטיבה 525, אמנון ליפקין-שחק האם להמשיך בתרגיל. ליפקין-שחק נתן את גיבויו לירון לכל החלטה שיחליט וזה החליט כי יש להמשיך את התרגיל, משום שלדעתו אירועים מסוג זה עלולים להתרחש במלחמה ואינם מהווים סיבה לעצור את מהלכי הכוחות. על החלטה זו ספג ביקורת בעיקר מצד המשפחות השכולות ובנוסף על כך שלא פקד את השבעה של מפקדם של החיילים שנהרג עמם, דוד כוכבי. לאחר סיום התרגיל יצא ביחד עם מפקדיו ולוחמיו להלוויות הנופלים באסון.
בשנים הראשונות שלאחר האסון כלל לא הגיע לאזכרה להרוגי האסון, לדבריו כי "הבין שהמשפחות לא מעוניינות בנוכחותו". מאוחר יותר החל לפקוד את טקס האזכרה השנתי אך לא נאם, לרוב משום שסורב, אך ביום השנה ה-45 לאסון נאם לראשונה בטקס האזכרה השנתי לאסון והביע בנאומו בנוכחות המשפחות השכולות את סליחתו.
לאחר שסיים את תפקידו כמח"ט הצנחנים עבר הסבה לשריון בבית הספר של חטיבה 460 בבסיס השריון בביר תמדה בסיני וסיים מסלול מלא של טנקיסט ולאחר מכן של מפקדי טנקים (מט"קים). לאחר מכן במשך כשנה היה חניך במכללה לביטחון לאומי ובמקביל ללימודיו בשנת 1978 הקים את אוגדת המילואים אוגדת יהודה לבקשת מפקד פיקוד המרכז האלוף משה לוי (לימים הרמטכ"ל ה-12). האוגדה הוקמה מחיבור של שתי חטיבות טנקים וחטיבת ירושלים ולאחר תרגיל מפקדות אוגדתי מוצלח הוכרזה כאוגדה מבצעית וירון הועלה לדרגת תת-אלוף. שנת הלימודים במכללה הוכרה כשנה אוניברסיטאית וירון סיים במסגרתה תואר ראשון בהיסטוריה.
שירותו בצה"ל > מבצע אופרה

לאחר סיום לימודיו מינה אותו בקיץ 1980 הרמטכ"ל רפאל איתן לראש מחלקת מבצעים במטה הכללי. המבצע המרכזי בתקופת כהונתו בתפקיד זה היה מבצע אופרה, מבצע תקיפת הכור הגרעיני בעיראק ביוני 1981. במסגרת תפקידו היה בעל תפקיד מרכזי בדיונים שקדמו לביצוע התקיפה ונמנה עם התומכים בתקיפה. לתמיכתו בתקיפה ציין ירון שתי סיבות בספרו "רוח המפקד": ”אמונה מוחלטת ביכולתו של חיל האוויר לבצע את המשימה” ו-”החשש שמא נפספס את ההזדמנות בעקבות הפיכתו של הכור לכור חם, או בעקבות לחץ עולמי שיתעורר במקרה שהתוכנית תיחשף. ישראל אינה יכולה לקיים את עצמה תחת איום גרעיני”.
בדיון האחרון בו נפלה ההכרעה האם יש לתקוף בעיתוי ההוא את הכור נכח ירון. בדיון זה הכריע ראש הממשלה מנחם בגין, בהחלטיות רבה על פי דברי ירון, כי יש אישור לתקיפה. התקיפה נקבעה ל-10 במאי 1981, אך אז התברר כי מישהו (בדיעבד מסתבר כי היה זה עוזי אבן) הדליף את קיומו של המבצע לשמעון פרס, באותה העת היה ראש האופוזיציה והתמודד מול בגין בבחירות לכנסת באותה השנה, וזה שיגר לבגין מכתב בו התנגד נחרצות לביצוע המבצע. בעקבות זאת הוחלט לדחות המבצע. לאחר כמה ימים הוזמנו ירון, הרמטכ"ל רפאל איתן ומפקד חיל האוויר דוד עברי ללשכת ראש הממשלה על מנת לקבוע מועד חדש למבצע. לאחר שהציגו בפני בגין מספר אפשרויות נקבע כי המבצע יצא אל הפועל ב-7 ביוני, ערב חג השבועות. ביום המבצע עקב אחר מהלך התקיפה המוצלחת מהבור שבקריה בתל אביב.
זירה נוספת בה התעסק ירון כראש מחלקת המבצעים במטכ"ל הייתה לבנון, ממנה ירו המחבלים הפלסטינים לעבר יישובי הצפון אלפי טילים. פעולות טרור אלו הקימו רצון ישראלי לתכנון תגובת נגד. במסגרת ההכנה לתגובת צה"ל לטרור הפלסטיני מצפון היה מעורב ירון בתכנון תוכנית "אורנים" וכן ערך ביחד עם שר הביטחון אריאל שרון והאלוף אברהם טמיר ביקורים תכופים במטה הפלגים הנוצרים בג'וניה, צפונית לביירות כדי להכיר מקרוב את הסוגיה הלבנונית.
בסוף שנת 1981 מונה לקצין חי"ר וצנחנים ראשי (קחצ"ר) ושימש בתפקיד עד ל-1983, אך ביוני 1982, עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה, הפקיד את התפקיד בידי סגנו תא"ל שלמה כהן, קצין השלישות בקחצ"ר. במקביל לתפקידו כקחצ"ר שירת כמפקד אוגדה 96 (כיום עוצבת האש).
שירותו בצה"ל > טבח סברה ושתילה

ב-14 בספטמבר 1982 הגיע מנהיג הפלנגות הנוצריות ונשיא לבנון הנבחר, בשיר ג'ומאייל, להרצות בפני פעילות צעירות של תנועת הפלנגות בסניף התנועה בבניין בשכונת אשרפייה. בשעה 16:10, במהלך נאומו של ג'ומאייל, הופעל מרחוק מטען נפץ שהוטמן בקומה שמעל המקום בו נאם ג'ומאייל והבניין כולו קרס על ג'ומאייל ואנשיו. תחילה לא היה ידוע מה עלה בגורלו של ג'ומאייל. ב-21:45 זיהה איש המוסד את שרידי גופתו של ג'ומאייל. בשעה 23:00 התקבלה בשיחה בין ראש הממשלה בגין לשר הביטחון שרון והרמטכ"ל רפאל איתן ההחלטה להכניס את צה"ל למערב ביירות. בשעות הבוקר המוקדמות של 15 בספטמבר נכנסו כוחות צה"ל בפיקודו של ירון שהיה מפקד הגזרה למערב ביירות. חפ"ק הפיקוד של האוגדה בפיקודו של ירון התמקם על גג בניין בן 5 קומות, כ-200 מטר דרומית-מערבית למחנה שתילה. ב-16 בספטמבר סוכם כי אנשי הפלנגות יכנסו למחנות הפליטים שהיו מכותרים באותו הזמן על ידי כוחות צה"ל, זאת בתיאום עם מפקד האוגדה ירון. בפגישת התיאום שנערכה בין תא"ל ירון למפקדי הפלנגות, הזהיר אותם פן יפגעו באוכלוסייה אזרחית חפה מפשע. ירון שלאורך שהותו בלבנון פיתח חשדנות כלפי הכוחות הנוצרים, הורה להציב תצפיות מגג החפ"ק על המחנות (על אף ראות לקויה ולא מספקת על המתרחש בסמטאות המחנות) וכן הורה כי קצין קישור של הפלנגות וכן מפקד יחידת המודיעין של הפלנגות אלי חובייקה, יעמדו לידו בחפ"ק לאורך שהות הפלנגות במחנות ויאזינו לרשתות הקשר. בשעות אחר הצהריים של 16 בספטמבר נכנסו אנשי הפלנגות למחנות.
לאחר כניסת אנשי הפלנגות למחנות סברה ושתילה, ביצעו כוחות אלו מעשי טבח והרג חפים מפשע רחב היקף, במה שנודע כטבח סברה ושתילה. בעקבות מחאה ישראלית ובינלאומית רחבת היקף כנגד ממשלת ישראל וצה"ל בשל טענות למעורבות או סיוע בטבח, החליטה ממשלת ישראל על הקמת ועדת חקירה ממלכתית בראשות נשיא בית המשפט העליון, השופט יצחק כהן. ירון, שיוצג בידי עו"ד אורי סלונים, העיד בפני ועדת כהן וטען שנקט בכל הפעולות והאמצעים שהיה ניתן לנקוט לאחר ששקל באופן סביר את המידע שהיה בפניו. לאחר שהוזהר בידי הוועדה הוא בחר שלא להציג עדות נוספת או לחקור עדים אלא הסתפק בתגובה בכתב למסקנות הביניים של הוועדה. בדו"ח ועדת כהן נקבע שירון היה מודע למוסר הלחימה המפוקפק של הפלנגות, אך לאור מקרים קודמים של שיתוף פעולה בהם לא היו חריגות והאמון שנבנה עימם, הסתפק באזהרות שהשמיע כלפיהם שלא לפגוע בנשים וילדים. הוועדה קבעה שאזהרות אלו לא היו מספיקות, במיוחד לאחר רצח בשיר ג'ומאייל. הוועדה גם קבעה שלאחר שהגיעו אליו ידיעות על מספר גדול של הרוגים ואפשרות לרצח נשים וילדים, לא טרח לבדוק את נכונות המידע ולא נקט פעולות למנוע את הטבח.
בעקבות זאת קבעה הוועדה בהמלצותיה כי ירון לא יוכל לשאת בתפקיד פיקודי למשך שלוש שנים לפחות. בהתאם להמלצות ועדת כהן חדל ב-1 במרץ 1983 מלשמש כמפקד עוצבת האש ונותר בתפקידו כקצין חי"ר וצנחנים ראשי.
שירותו בצה"ל > לאחר המלחמה

במאי 1983 החליט הרמטכ"ל, משה לוי, למנותו לראש אגף כוח אדם (אכ"א), אך שר הביטחון, משה ארנס, בהתאם לחוות דעת משפטיות של היועץ המשפטי לממשלה, היועץ המשפטי של משרד הביטחון והפרקליט הצבאי הראשי, לא הסכים לכך. פגישה של ירון עם ראש הממשלה, מנחם בגין, יישרה את ההדורים וירון זכה במינוי, אך מבלי לקבל דרגת אלוף. ירון כיהן בתפקיד בתקופה של קיצוצים על רקע המשבר הכלכלי במדינת ישראל ומלחמת לבנון הראשונה ובהתאם לכך החליט החלטות שונות של קיצוצים, בהם הדרישה שחיילות שיוצאות לקורס קצינים תתחייבנה להתנדב לשירות סדיר נוסף של חצי שנה. כן טיפל רבות במשא ומתן עם ארגוני המחבלים לשחרור שבויי צה"ל והשתתף במשא ומתן על עסקת ג'יבריל. במהלך תפקידו אסר על ביקורים של חיילים במוסדות דת והרצאות של רבנים בפני חיילים, על רקע טענות להחזרה בתשובה בצה"ל.
שירותו בצה"ל > נספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה

הועלה לדרגת אלוף בינואר 1984. בדצמבר 1985 יצא לחופשת לימודים קצרה ובינואר 1986 הוכרז על מינויו לנספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה. לאחר שהגיע לארצות הברית הועלו התנגדויות לשירותו בתפקיד על רקע פרשת סברה ושתילה, אולם אלו הוסרו בלחצה של ישראל אך קנדה עמדה בהתנגדותה, וירון מילא את התפקיד עד יוני 1989. בתקופתו כנספח צה"ל בארצות הברית עסק מול האמריקנים בפרויקט הלביא ובמערכת ההגנה חץ. כאשר חזר לארץ, הרמטכ"ל דן שומרון סירב למנותו לתפקיד בכיר. ב-1990, לאחר 33 שנות שירות, השתחרר משירותו בצה"ל.
לאחר פרישתו מצה"ל

עוד במהלך חופשת השחרור שלו, באוקטובר 1989, מונה למנכ"ל חברת "פמ"א - פיתוח משאבי אנרגיה", שעסקה בפיתוח דרכים להפקת אנרגיה מפצלי שמן במישור רותם, בנוסף מונה לראש מינהל הדלק במשרד האנרגיה. אך זמן קצר אחר כך, השר שמינה אותו, משה שחל, חדל לכהן בעקבות פרישת מפלגת העבודה מממשלת ישראל העשרים ושלוש, והוא לא נכנס לתפקיד.
ב-1990, סמוך לשחרורו מצה"ל, מונה ירון על ידי הרמטכ"ל דן שומרון לעמוד בראש ועדת חקירה שתבדוק את הנסיבות שהביאו לאסון צאלים א' (יולי 1990).
בשנת 1991 מונה ירון כמנכ"ל קבוצת הבנייה של הקבלן אורי דורי (ידידו מתקופת שירותו הצבאי), וכחבר דירקטוריון של מספר חברות שבבעלותה. מ-1992 שימש דירקטור בחברת "אברות תעשיות".
בנובמבר 1999 מונה למנכ"ל משרד הביטחון. בשנת 2001 ניהל את המשא ומתן עם בכירי מערכת הביטחון הסינית בעת "משבר הפלקון". שפרץ לאחר שישראל ביטלה עסקה למכירת מטוסי התראה לסין בעקבות לחץ שהפעילה ארצות הברית.
ביוני 2003, בית משפט בבלגיה פסק כי הוא רשאי להעמיד לדין את ירון, באשמת פשעים נגד האנושות על בסיס סמכות שיפוט אוניברסלית. החלטת בית המשפט התקבלה בדיון בעתירתם של 23 פלסטינים ולבנונים שהם או בני משפחותיהם נפגעו בטבח במחנות הפליטים סברה ושתילה במהלך מלחמת לבנון.
ירון שימש בתפקיד מנכ"ל משרד הביטחון עד 15 בספטמבר 2005, אז החליף אותו יעקב תורן בתפקיד. ירון נאלץ להתפטר בעקבות לחצם של אנשי הממשל האמריקאי: שטענו כי ירון שיקר כאשר נשאל על שדרוג כלי הטיס הבלתי מאויש (כטב"ם) הארפי עבור סין. לטענת האמריקאים, ירון טען כי מדובר בתיקונים בלבד, בעוד שבפועל דובר בשדרוג משמעותי של הכטב"ם.
בשנת 2006 מונה לראש ועדת בירור לנסיבות בריחתו של האנס בני סלע. בנוסף מונה לדירקטור חיצוני בחברת "בססח - החברה הישראלית לביטוח אשראי" מקבוצת הכשרת היישוב. ירון שימש גם מתווך של חברת "הכשרה אנרגיה" מקבוצת הכשרת היישוב (בזמן שכיהן כיו"ר קצא"א). אחר כך מונה גם כיועץ חיצוני של התעשייה האווירית לישראל.
במאי 2008 מונה ליושב ראש חברת קצא"א. בנובמבר 2012 סיים את תפקידו כיושב ראש קצא"א. שבמקביל מונה לפרויקטור הקמת מתקני יצוא לגז נוזלי בישראל.
בשנים 2010–2012 היה חבר בוועדת שמגר שעסקה בקביעת עקרונות לניהול משא ומתן לפדיון שבויים ונעדרים.
ביולי 2022 הוזמן להעיד בפני ועדת גרוניס, ועדת החקירה הממלכתית לחקירת רכש הצוללות וכלי השיט, על תהליך קבלת ההחלטות על הרכש בזמן שהיה מנכ"ל משרד הביטחון.
ספרו

"רוח המפקד" בהוצאת ידיעות ספרים (2022)
הוקרה

ספרו "רוח המפקד" זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית 2023
חיים אישיים

ירון נשוי לאילנה לבית זימון אותה הכיר כשפיקד על היאחזות הנח"ל נוטרה. אילנה נולדה בתל אביב והיא בתם של שרה ואיזידור, בולאי ומחבר הספר "עולם הבולים" בהוצאת מסדה, אחיה יאיר הוא פרופסור לכלכלה. אילנה הייתה מגרעין כפר גלעדי של הנח"ל והשניים התחתנו ביולי 1961 באולם החתונות של הוועד למען החייל בתל אביב. לאחר חתונתם התגורר הזוג בדירה בבניין שבנה אביו של ירון בשכונת אגרובנק בחולון. בשנת 1966 עברו לראשון לציון.
לעמוס ולאילנה שני ילדים: דגנית ורון ירון, עורך התוכנית אולפן שישי בקשת 12. רון נקרא על שם אחיה של אמו של עמוס, אהרון לבית דז'לדובסקי שאיבד את אשתו ובנו בשואה ושרד את אושוויץ, עלה לבדו לארץ ישראל ונפטר יום לפני הולדתו של רון.
מתגורר ברמת גן.
לקריאה נוספת

איתן הבר וזאב שיף, "לקסיקון מלחמת יום הכיפורים", הוצאת דביר זמורה-ביתן, 2003, עמוד 89
זאב שיף ואהוד יערי, "מלחמת שולל", הוצאת שוקן, 1984
יורם יאיר (ייה), "אתי מלבנון", תל אביב: הוצאת מערכות, 1990
אלישיב שמשי, "ארדוף אויביי ואשיגם", הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2019
עמוס ירון, "רוח המפקד", ידיעות ספרים, 2022.
יורקשייר והאמבר

| --- | --- |

 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 אומת הבית:  אנגליה אנגליה
 בירת האזור:  וייקפילד
 שטח:  15,420 קמ"ר (דירוג: 5)
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ באזור:  5,541,262 (דירוג: 7, 2022)
  ‑ צפיפות:  343 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  53°34′00″N 1°12′00″W﻿ / ﻿53.566666666667°N 1.2°W﻿ / 53.566666666667; -1.2 
 אזור זמן:  UTC
 www.yhassembly.gov.uk
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אזור יורקשייר והאמבר (באנגלית: Yorkshire and the Humber) הוא אחד מתשעת אזורי אנגליה. האזור חולש על חלקו המזרחי של מחוז יורקשייר ההיסטורי. בין עריו העיקריות יורק, לידס ושפילד.
שלטון מקומי

אזור מזרח המידלנדס כולל את המחוזות הבאים:
| מפה | מחוז טקסי | מחוז שייר/ רשות יוניטרית | מחוז |
| --- | --- | --- | --- |
|  | דרום יורקשייר 2 ‏ | דרום יורקשייר 2 ‏ | 1. שפילד, 2. רות'רהאם, 3. בארנסלי, 4. דונקאסטר |
|  | מערב יורקשייר 2 ‏ | מערב יורקשייר 2 ‏ | 5. וייקפילד, 6. קירקליס, 7. קאלדרדייל, 8. ברדפורד, 9. לידס |
|  | צפון יורקשייר (חלקי) | 10. צפון יורקשייר 1 | א.) סלסבי, ב.) הרוגייט, ג.) קרייבן, ד.) ריצ'מונדשייר, ה.) המבלטון, ו.) ריידייל, ז.) סקארבורוו |
|  | צפון יורקשייר (חלקי) | 11. יורק (רשות יוניטרית) | 11. יורק (רשות יוניטרית) |
|  | איסט רידינג אוף יורקשייר | 12. איסט רידינג אוף יורקשייר (רשות יוניטרית) | 12. איסט רידינג אוף יורקשייר (רשות יוניטרית) |
|  | איסט רידינג אוף יורקשייר | 13. קינגסטון-על-הול (רשות יוניטרית) | 13. קינגסטון-על-הול (רשות יוניטרית) |
|  | לינקולנשייר (חלקי) | 14. צפון לינקולנשייר (רשות יוניטרית) | 14. צפון לינקולנשייר (רשות יוניטרית) |
|  | לינקולנשייר (חלקי) | 15. צפון-מזרח לינקולנשייר (רשות יוניטרית) | 15. צפון-מזרח לינקולנשייר (רשות יוניטרית) |

1 מחוז שייר 

2 מחוז מטרופלין
רמת וייקפילד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  צ'ארלס וייקלפילד, ויקונט וייקפילד הראשון 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  69°20′00″S 65°10′00″W﻿ / ﻿69.3333°S 65.1667°W﻿ / -69.3333; -65.1667
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהרמת וייקפילד(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהרמת וייקפילד(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומירמת וייקפילד(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומירמת וייקפילד
 
רמת וייקפילד או וייקפילד היילנד (באנגלית: Wakefield Highland) היא רמה מכוסה שלג, באזור ארץ פאלמר, במרכז חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
קרחון הרמס, וכן מוצאו של קרחון ויירהאוזר ומוצאו של קרחון אפרודיטה גובלים ברמת וייקפילד מצפון לרמה.
מוצאו של קרחון איירי, מוצאו של קרחון רוץ ומוצאו של קרחון סלר, גובלים ברמת וייקפילד ממערב לרמה.
קרחון פלמינג גובל ברמת וייקפילד, מדרום לרמה.
מוצאו של קרחון לוראבי, מוצאו של קרחון סאנפיקס ומוצאו של קרחון גרימלי, גובלים ברמת וייקפילד ממזרח לרמה.
היסטוריה > גילוי ומיפוי הרמה

הרמה צולמה לראשונה מהאוויר ב-22 בדצמבר 1947 על ידי משלחת רון לחקר אנטארקטיקה (Ronne Antarctic Research Expedition; (בראשי תיבות RARE)).
הרמה מופתה לראשונה בנובמבר 1960, על ידי סקר שטחי חסות איי פורלנד (Falkland Islands Dependencies Survey; (בראשי תיבות FIDS)).
היסטוריה > מקור השם

הרמה נקראת על שם הויקונט מוויקפילד שבהיית', שתרם כספים למימון המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם (British Graham Land expedition; בראשי תיבות: BGLE), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1934 – 1937.
שם זה, אושר על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה (Advisory Committee on Antarctic Names; בראשי תיבות: UK-APC) וכן על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של ארצות הברית (Advisory Committee on Antarctic Names; בראשי תיבות: US-ACAN),ו וזאת על מנת לשמר את שמו של הר וייקפילד, אשר שונה על ידי ה-BGLE, ואשר נקרא כיום הר הואופ.
גנבת הברכות

וַיֹּאמֶר יַעֲקֹב אֶל־אָבִיו: אָנֹכִי עֵשָׂו בְּכֹרֶךָ, עָשִׂיתִי כַּאֲשֶׁר דִּבַּרְתָּ אֵלָי. קוּם־נָא שְׁבָה וְאָכְלָה מִצֵּידִי, בַּעֲבוּר תְּבָרְכַנִּי נַפְשֶׁךָ.

יצחק מברך את יעקב הלבוש בבגדי עשו, בנוכחותה של רבקה. ציור של גריט ווילמס הורסט ההולנדי משנת 1638.
גנֵבַת הברָכות הוא סיפור מקראי המופיע בסוף פרשת תולדות, בפרק כ"ז בספר בראשית. לעת זקנתו קורא יצחק לעשו, בנו הגדול, ומבקש ממנו להכין לו מטעמים מצֵידו על מנת שיברך אותו לפני מותו. אם הבנים, רבקה, שומעת זאת ופועלת במהירות כדי שיעקב, הבן הצעיר והמועדף עליה, הוא שיזכה בברכות. בהוראתה ובהדרכתה מתחזה יעקב לעשו, ובכך גונב את דעתו של אביו, שמחמת כהות עיניו סבר שעשו הוא שעומד לפניו, ויעקב אכן זוכה בברכה.
בעקבות המעשה נטר עשו איבה ליעקב ותכנן להורגו, והדבר נודע לרבקה. על פי הוראתה ברח יעקב לחרן, שם נשא את נשותיו ושם נולדו ילדיו.
הסיפור מצטיין ביסודות ספרותיים-דרמטיים, ומעורר תהיות לגבי המשמעות המוסרית של מעשה המרמה. פרשנים מסורתיים רבים מתקשים לראות את יעקב, המתואר במקרא כ"אִישׁ תָּם, יֹשֵׁב אֹהָלִים", כמי שהוליך שולל את אביו בעצת אמו, ומפרשים את הסיפור בדרך שמנקה אותו מכל רבב מוסרי. פרשנים אחרים מתייחסים למעשהו בחומרה. מחזור הסיפורים על היחסים בין יעקב לעשו מצטרף לשורה של סיפורים מקראיים אודות יריבות בין אחים, לצד סיפורים כקין והבל, יוסף ואחיו, אמנון ואבשלום ועוד.
הסיפור המקראי > רקע

בתחילת פרשת תולדות מסופר, שבעת הריונה התבשרה רבקה על ידי האלוהים, שבבטנה תאומים העתידים להיות שני עמים, "וּלְאֹם מִלְאֹם יֶאֱמָץ וְרַב יַעֲבֹד צָעִיר". עשו, שיצא ראשון מבטן אמו, גדל להיות "אִישׁ יֹדֵעַ צַיִד, אִישׁ שָׂדֶה" והיה הבן האהוב על יצחק, בעוד יעקב, שיצא שני היה "אִישׁ תָּם, יֹשֵׁב אֹהָלִים" ואהוב על רבקה. כשהתבגרו התאומים, מכר עשו את בכורתו ליעקב תמורת לחם ונזיד עדשים, בעת שחזר עייף מן השדה. יעקב דורש ממנו שיישבע לו על המכירה, ועשו אכן נשבע.
הסיפור המקראי > סיפור המעשה

הסיפור נפתח במעין מאמר מוסגר על קשיי הראייה של יצחק הזקן. הוא מבקש מעשו שיצא לשדה לצוד עבורו ציד ולהכין ממנו מטעמים כאשר אהב, ומבאר שהוא חש שקרבה שעתו למות והוא חפץ לברך את בכורו טרם מותו. למעמדו וירושתו של הבן הבכור, הייתה חשיבות גדולה במזרח התיכון הקדום.
רבקה שומעת את בקשתו של יצחק, וממהרת להזהיר את יעקב על כוונתו של אביו להעביר את הברכה החשובה לעשו. היא מורה ליעקב להתחזות לעשו בפני אביו כבד הראייה, ולהביא לו מטעמים שהיא עצמה תכין לו מהצאן אשר במקנה שלהם. את חששו של יעקב, שעשו שעיר ויצחק עלול למוש אותו, היא פותרת בכך שהיא נותנת ליעקב את בגדיו החגיגיים של עשו ומכסה את ידיו וצווארו בעורות גדיי העזים השעירים. יעקב עושה כדבריה, מעמיד פני עשו ומבקש את ברכתו מהאב הסומא. יצחק תמה על המהירות שבה חזר עשו משליחותו, ויעקב מתרץ זאת בכך שאלוהים עזר לו. האב אמנם חושד בזהותו של בנו, באומרו: ”הַקֹּל קוֹל יַעֲקֹב – וְהַיָּדַיִם יְדֵי עֵשָׂו”, אך לאחר שחזר ושאל אותו מספר פעמים על זהותו, גם מישש והריח אותו, הוא מתרצה, ומעביר לו את ברכתו. הברכה מעניקה ליעקב שפע כלכלי ושליטה על עמים אחרים, והסתיימה במילים: ”יַעַבְדוּךָ עַמִּים, וישתחו (וְיִשְׁתַּחֲווּ) לְךָ לְאֻמִּים, הֱוֵה גְבִיר לְאַחֶיךָ, וְיִשְׁתַּחֲווּ לְךָ בְּנֵי אִמֶּךָ; אֹרְרֶיךָ אָרוּר, וּמְבָרְכֶיךָ בָּרוּךְ.”
מיד לאחר שיצא יעקב מעל פני יצחק, חוזר עשו מהציד וממהר להכין לאביו מטעמים כאשר אהב. הוא ניגש אל אביו עם מטעמיו והאב הנדהם שואל לזהותו. "אני בנך בכורך עשו", עונה לו הבן. "ויחרד יצחק חרדה גדולה עד מאוד", והוא שואל בתדהמה מי הוא זה שהקדים את עשו והביא לו מטעמיו והוא אכן גם בירך אותו. יצחק חותם את דבריו במילים ”גַּם בָּרוּךְ יִהְיֶה”.
עשו מגיב בכאב רב ובבכי ומתחנן לאביו שיברך גם אותו. בתוך כך מספר עשיו לאביו לראשונה על מכירת בכורתו ליעקב. יצחק נעתר לתחינתו של בנו ומברך גם אותו בשפע כלכלי, אך מסיים בסוג של נבואה: ”וְעַל־חַרְבְּךָ תִחְיֶה, וְאֶת־אָחִיךָ תַּעֲבֹד; וְהָיָה כַּאֲשֶׁר תָּרִיד, וּפָרַקְתָּ עֻלּוֹ מֵעַל צַוָּארֶךָ”.
הסיפור המקראי > לאחר המעשה

עשו, שנטר לאחיו איבה עמוקה על מה שראה כגנבת ברכתו שלו, תכנן להורגו לאחר מות אביהם. רבקה שמעה זאת, ושכנעה את יצחק לשלח את בנם יעקב לחרן, מקום מושבו של אחיה, לבן הארמי – שם ימצא אישה טובה יותר מנשותיו החתיות של עשו, שהיו למורת רוחם.
יצחק קרא ליעקב, ציווהו ללכת לחרן ולקחת אשה מבנות לבן, ובירכו שהאל יברך, יפרה וירבה אותו, ושיתן לו ולזרעו את ברכת אברהם – הארץ המובטחת. יעקב שמע לדברי הוריו ויוצא לחרן. כששמע עשו שבנות כנען רעות בעיני אביו, הוא נשא את מחלת בת ישמעאל, בנוסף על נשיו החתיות.
תיחום הסיפור ומבנהו

בעקבות השערת התעודות, יש המייחסים את סיפור גנבת הברכות בפרק כ"ז, פסוקים א-מה, למקור האלוהיסטי ולמקור היהוויסטי, בעוד הפסוקים הקודמים (כ"ו, ל"ד–ל"ה) והעוקבים (כ"ח, א'–ט'), המכילים התייחסות שלילית לנישואי עשו לבנות חת, ואת האיסור שהטיל יצחק על יעקב להינשא לבנות כנען, מייחסים למקור הכהני, אשר מתנגד לנישואי תערובת. לעומת זאת, חוקרים אחרים מתייחסים לכלל הטקסט מבראשית, כ"ו, ל"ד עד כ"ח, ט', כיחידה ספרותית שלמה. לדעתם, הפסוקים העוסקים בנישואי עשו בתחילת הסיפור ובסופו מספקים מידע חשוב על מעשיו, מאפשרים לקורא לעצב שיפוט שלילי יותר כלפיו, ומהווים מסגרת ספרותית המשלימה את המבנה הקונצנטרי של הסיפור. חלוקות אחרות כוללות בסיפור את כ"ז, א - כ"ח, ט.
הסיפור מחולק למספר סצנות. הובר מחלק אותו לשש סצנות כבטבלה, ובהתאם מצביע על תבנית הדמויות החוזר על עצמו.
| סצנה | פסוקים | דמויות |
| --- | --- | --- |
| 1 | פרק כ"ז, פסוקים א'–ה' | יצחק ועשו |
| 2 | פרק כ"ז, פסוקים ו'–י"ז | רבקה ויעקב |
| 3 | פרק כ"ז, פסוקים י"ח–כ"ט | יצחק ויעקב |
| 4 | פרק כ"ז, פסוקים ל'–מ' | יצחק ועשו |
| 5 | פרק כ"ז, פסוקים מ"א–מ"ו | רבקה ויעקב |
| 6 | פרק כ"ח, פסוקים א'–ה' | יצחק ויעקב |
גורדון ונהאם (אנ'), לעומת זאת, מאחד את סצנות 5 ו-6, ועל כן לשיטתו יש בסיפור רק חמש סצנות. נחום סרנה ורוברט אלטר מפצלים את פסוק מ"ו של סצנה 5 בטבלה לסצנה נפרדת. ג'רלד ג'נזן מפצל את סצנה 5 לשלוש סצנות (פסוקים מ"א; מ"ב-מ"ה; מ"ו) ומקבל בסך הכל שמונה סצנות.
פרשנות מסורתית

סוגיה שמרבים לעסוק בה בפרשנות המסורתית היא דברי יצחק לעשו, אותם אמר לו לאחר שהבין שעשו עומד לפניו: "בא אחיך [יעקב] במרמה וייקח ברכתך". נראה כי יש בכך האשמה מפורשת על מעשהו של יעקב. בגוף הסיפור אכן מתוארים בפרטנות מזימת המרמה של רבקה וביצועה המושלם בידי יעקב. המשפט העיקרי שמקשה על המפרשים מופיע בפסוק י"ט: ”וַיֹּאמֶר יַעֲקֹב אֶל אָבִיו: אָנֹכִי עֵשָׂו בְּכֹרֶךָ, עָשִׂיתִי כַּאֲשֶׁר דִּבַּרְתָּ אֵלָי, קוּם-נָא שְׁבָה וְאָכְלָה מִצֵּידִי בַּעֲבוּר תְּבָרְכַנִּי נַפְשֶׁךָ”, ובו עולה השאלה האם אכן שיקר יעקב ליצחק אביו.
הפרשנים עוסקים גם בנקודות אחרות המוזכרות כבר בפרקים שלפני כן, ובהן: סיבת העדפתו של יצחק את עשו על פני יעקב; סיבת אילוצו של יעקב לגנוב את הברכות (שיועדו עבור עשיו שהיה לכאורה הבכור בעיני יצחק), בעוד שלמעשה כבר קנה יעקב את בכורת אחיו בהסכמתו; מניעיה של רבקה למזימת הגנבה, לאור הבטחתו של אלוהים בעת הריונה כי "רב יעבוד צעיר", או לאור מודעותה למכירת הבכורה.
פרשנות מסורתית > פרשנות בדרך הפשט

אבן עזרא מקבל את דברי הפסוק כפשוטו, ומנמק זאת בכך "כי הנביאים יתחלקו לב' חלקים: החלק הא', שליח במצות (כמו משה ואהרן); והחלק השני נביאי העתיד, ואם יצטרכו לאמר דבר שאיננו כהוגן לא יזיק. רק השליח לא ייתכן שיכזב כלל...". לפי שיטת אבן עזרא, הנצמד ללשון המקרא, ניתן להסביר את מעשהו בדרך הפשט: יש שני סוגים של נביאים, הסוג של משה ואהרן, שהיו מעבירים אלינו את מצוות ה' בזמן אמת, והסוג השני הוא נביאי העתיד – אלו שמתנבאים על העתיד. הקבוצה הראשונה מחויבת תמיד לאמת. הקבוצה השנייה יכולה במקרים מיוחדים לשקר עבור מטרה טובה. משמע, לדברי אבן עזרא, כפי שעולה מהפסוק "בא אחיך במרמה", יעקב לא דיבר אמת; אך הוא עשה זאת למטרה טובה.
בפשוטו של מקרא עשו מצויר כצייד חם מזג, אך לא כרוצח. הוא אינו מתנהג כפושע, ויחסו אל אביו הוא מלא כבוד ורגישות. יצחק אוהב את עשו ”כִּי צַיִד בְּפִיו” - מפני שהיה מביא לו מבשר הציד ומכין את מאכליו - ולכן רצה לברכו. לעומתו רבקה, אוהבת את יעקב יושב האוהלים, העדיף גם בעיני האלוהים. רבקה מצווה על יעקב לקחת את הברכה, והוא אמנם מסתייג פרגמטית מן הפעולה, אבל לא מביע התנגדות ערכית ישירה.
בעקבות מרמה זו חי יעקב בפחד מעשו מאותו יום ואילך, וסיפור פגישתם לאחר 20 שנה רק ממחיש את המצב; יעקב משתחווה בפניו שבע פעמים בפגישתם המחודשת, ואילו לבן מרמה את יעקב. היו פרשנים שראו מאורעות אלו ואחרים כמחיר ששילם יעקב על מעשה המרמה. מדרש תנחומא מקשר בין רמאות יעקב לרמאות לבן באמצעות תיאור על פיו לאחר ששיתפה לאה פעולה עם אביה לבן להינשא ברמאות ליעקב תחת רחל אחותה, הוכיח אותה יעקב על מעשה הרמאות, והיא טענה כנגדו, כי אף הוא עצמו רימה את אביו בגנבת הברכות. המדרש נעזר במילה המנחה – "רמאות" – שמופיעה בשני האירועים ומקשרת בין החטא ועונשו. גם אם, לדעת המדרש, הגיעה הברכה ליעקב – ראשית, כי כך הודיע אלוהים לרבקה בהריונה, ושנית, עשו הרי מכר את בכורתו ליעקב בנזיד עדשים – בכל זאת, לא תהא תפארתו על דרך קבלת הברכה, והוא קיבל את גמולו בדרך של מידה כנגד מידה. כתוצאה מסיפור הגנבה והשלכותיו, חייו של יעקב היו מלאי תלאות, כפי שהעיד בעצמוː הוא חי בפחד מתמיד מאחיו עשו, אהובתו הוחלפה בליל חופתם, בנו האהוב יוסף נחטף ונמכר בשל קנאת אחיו הגדולים בו, ואף רבקה אמו לא זכתה לראות אותו לאחר סיפור הברכות.
את שיטת המילה המנחה נוקטים חז"ל גם בפירושם בבראשית רבה לתבנית "ימים אחדים" שמופיעה בהצעתה של רבקה ליעקב שיברח מנקמתו של עשו אל אחיה: ”וְיָשַׁבְתָּ עִמּוֹ, יָמִים אֲחָדִים” לעומת הפסוק ”וַיַּעֲבֹד יַעֲקֹב בְּרָחֵל, שֶׁבַע שָׁנִים; וַיִּהְיוּ בְעֵינָיו כְּיָמִים אֲחָדִים, בְּאַהֲבָתוֹ אֹתָהּ.”. אך למחרת משתה החתונה הסתבר לו שהיא לאה. גם כאן חוזר המושג בסיפור המרמה ובסיפור העונש כאחד.
לפי אוריאל סימון, יש בסיפור "מצוקה פרשנית ערכית מכח החטאים של האבות", משום שלכאורה מעשה הגנבה וההונאה של רבקה ויעקב מונע מהם להיות מופת ודוגמה כפי שמצופה מגיבורי האומה. אולם על פי הדרש, לא ניתן להטיל ברבקה ויעקב דופי על מעשיהם, שכן הוא מעלה הסבר אחר לדברים. סימון מוסיף בהקשר זה, כי לעיתים אין להסתפק בדרך פרשנית אחת, ויש למצוא את המיזוג שבשתי השיטות.