ג'האנגיר
מלוכה

מעט לאחר מות אביו, בשנת 1605, עלה סלים לשלטון בעיר אגרה וקיבל על עצמו את התארים הפרסיים הבאים: אבו אל-מוזאפר נור א-דין מוחמד ג'האנגיר (Abulmozuffer Noureddeen Mohammed Jehangir), שפירושם 'אב הניצחון', 'אור הדת – מוחמד' ו'כובש העולם'. מיד לאחר עלייתו לכס המלוכה היה על ג'האנגיר להדוף את מרידת בנו הבכור ח'וסרו מירזא (אנ'), אשר קיווה בעצמו לרשת את מקומו של סבו. נרדף על ידי אביו, ח'וסרו מירזא ברח לדלהי ולאגרה. בשנת 1606 לאחר מאבק, ח'וסרו מירזא ובני בריתו הובסו, נתפסו והובאו למשפט בפני ג'האנגיר. שותפיו למרד נענשו בחומרה והומתו לאחר עינויים קשים וח'וסרו סומא ונאסר. לאחר פרשיה זו, העניק ג'האנגיר את אהבתו לבנו השלישי, ח'וראם, אשר הצליח לרשת את המלוכה שנים לאחר מכן ומוכר כשאה ג'האן. בהמשך שלטונו, נאלץ ג'האנגיר להילחם בח'וראם, בנו האהוב, שמרד בו אף הוא. לראשונה ג'האנגיר מתייחס לח'וראם ביומנו כ"נבזה", ככל הנראה כיוון שבשנת 1622 רצח את אחיו הבכור ח'וסרו.
למעט מאבקי השלטון של הנסיכים, ח'וסרו מירזא וח'וראם, ומספר התפרעויות קצרות ובעלות אופי מקומי, המחוזות הפנימיים של האימפריה המוגולית נהנו על פי רוב משקט ויציבות במשך שבע עשרה השנים שבין שתי המרידות. ג'האנגיר העמיק את השליטה האימפריאלית בתוך הגבולות הפורמליים של האימפריה. המהרנה (אנ') אמאר סינג הראשון (אנ') ממאוור (אנ'), מנהיג ראג'פוטי של ממלכת אודאיפור (אנ') היווה את המטרד הפנימי העיקרי עבור ג'האנגיר. בשנת 1613, לאחר מספר מערכות כושלות, צייד ג'האנגיר את בנו ח'וראם בצבא חדש ושלח אותו להרי ראג'סטאן כדי להכניע את המהראנה. ח'וראם ניהל מערכה נחושה, במהלכה הוא שלח חיל פרשים להטריד את כוחותיו של המהראנה ולקח את חשובי הממלכה כבני ערובה, המהראנה אמאר סינג נכנע וקיבל את מרותו של ג'האנגיר. כניעתו אותתה כי התנגדות למוגולים היא חסרת ערך. ראג'ות גאים שחוו רק היתקלויות ספורדיות עם המנהיגים ההינדו-אסלאמיים, הסכימו לראשונה להשתטח בפני ג'האנגיר ונצטוו לשלם מיסים שנתיים.
בעת מרידתו של ח'וסרו מירזא בשנת 1605, הנסיך נפגש עם הגורו ארג'ן (אנ'), הגורו הסיקי החמישי. ארג'ן נתן את ברכתו לנסיך המורד בפנג'אב, ובשל כך ג'האנגיר הורה להחרים את נכסיו ולהמיתו (אירוע שהוביל להכרתו כמרטיר הסיקי הראשון שהומת בידי המוגולים). גורו הרגובינד (אנ'), בנו הצעיר של ארג'ן ששרד, נטל על עצמו את מקומו של אביו ובנה מבצר באמריטסר. ג'האנגיר דיכא את יומרתו של המנהיג הסיקי הצעיר להמליך את עצמו כראג'ה. הוא אסר את הרגובינד למשך שנתיים. לאחר שחרורו, הרגובינד העתיק את משק ביתו ואת המוסדות הסיקיים המרכזיים צפונה למרגלות הרי ההימלאיה. נסיגתו אל ההרים הובילה לסיום רדיפתו ורדיפת חסידיו בזמן שלטונו של ג'האנגיר.
לאורך הגבולות המזרחיים והמערביים של האימפריה, בחבל בנגל ובשטחים שבהם נמצאת היום אפגניסטן, פרצו באופן קבוע התקוממויות. את מירב מאמצו הצבאי השקיע ג'האנגיר בהרחבת שטחי האימפריה הדרומיים. ההתנגשויות מימיו של אכבר הלכו והחריפו, בעיקר בשל תחבולותיו של הסריס החבשי מאלכּ אמבר (אנ'), אשר מדי פעם הצליח להביס את הצבא המוגולי.
בזיכרונותיו כותב ג'האנגיר כי הדבר הראשון שהורה לאחר עלייתו לשלטון היה יצירת "שרשרת הזהב והצדק". השרשרת הייתה עשויה מזהב והייתה באורך של כעשרים ושבעה מטרים. קצה אחד השתלשל מתוך הבאסטיון המלכותי במצודה שבאגרה, בעוד הקצה השני הודק לקרקע לצד הנהר. מטרת השרשרת הייתה לאפשר לכל אחד לפנות באופן ישיר לג'האנגיר, במקרים בהם פקידי המשפט היו מוטים בהחלטותיהם או בעת התבוששות גלגלי הצדק. הצדדים הפגועים יכלו לבוא בכוחות עצמם לשרשרת ועל ידי שקשוקה לאותת כי הם מחכים להביע את מחאתם על העוולה שנגרמה להם בפני הוד מלכותו. ג'האנגיר הסדיר את כל החוקים שאביו חוקק והוציא צו שהכיל שתים עשרה תקנות, חריגות לתקופתו, מבחינת האנושיות, הצדק והתבונה הפוליטית שבהן. כמו למשל, תקנה שנועדה למנוע ביזות ולהקל על המטיילים ותקנה המורה על הקמת בתי חולים בכל הערים הגדולות ברחבי האימפריה. ג'האנגיר גם פקד לשחרר את כל האסירים וציווה כי אין לכלוא בעתיד מעבר לשנה ללא ידיעתו ואישורו.