stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקס דן

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  13 בנובמבר 1878 המבורג, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  27 ביוני 1952 (בגיל 73) בלק מאונטן, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  גרמניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בלאק מאונטיין קולג' 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גטינגן 
 מנחה לדוקטורט:  דויד הילברט 
 מוסדות:  אוניברסיטת גתה בפרנקפורט (1921–1935)  אוניברסיטת ורוצלב (1913–1921)  המכון הנורווגי לטכנולוגיה (1939–1940)  אוניברסיטת קיל (1911–1913)  אוניברסיטת מינסטר (1900–1911)  בלאק מאונטיין קולג' (1945–1952)  המכון לטכנולוגיה של אילינוי 
 תלמידי דוקטורט:  רות מופן, יאקוב נילסן, וילהלם מגנוס, אוט-היינריך קלר, וילהלם פרידריך שוואן, Herbert Fuss, ג'וזף הנרי אנגל, וולטר וגנר, מקס פרומר 
 הערות:  יהודי
 תרומות עיקריות
 פתר את הבעיה השלישית של הילברט, היה גם אחד ממייסדי הטופולוגיה האלגברית
 
מקס דֶן (בגרמנית: Max Dehn; ‏ 13 בנובמבר 1878, גרמניה – 27 ביוני 1952, ארצות הברית) היה מתמטיקאי יהודי-גרמני, פתר את הבעיה השלישית של הילברט. תרם תרומה משמעותית לתורת הקשרים וניסח ב-1910 את בעיית המִלה, המגשרת בין תורת החבורות לבעיות יסודיות בחישוביות. דן היה גם אחד ממייסדי הטופולוגיה האלגברית.
קורות חיים

דן השלים דוקטורט באוניברסיטת גטינגן ב-1900, בהנחייתו של פרופסור דויד הילברט. בשנת 1922 מונה לפרופסור מן המניין (ordinarius, בטרמינולוגיה המדעית בגרמניה דאז) באוניברסיטת פרנקפורט. בשנת 1938 ברח עקב מגבלות ואימת הנאצים לנורווגיה, ומשם, ב-1940, לארצות הברית. מפאת גילו המתקדם לא הוצעה לדן משרה באף אחת מן האוניברסיטאות המובילות. הוא לימד תחילה באוניברסיטת איידהו, ואחר כך בכמה מוסדות אחרים, עד שב-1945 היה למתמטיקאי היחיד בקולג' של בלאק מאונטנס (Black Mountains), שפעל בצפון קרוליינה מ-1933 עד 1952.
מלחמת האזרחים האלג'יראית

מלחמת האזרחים האלג'יראית היא כינויו של הסכסוך המזוין בין ממשלתה של אלג'יריה ובין קבוצות אסלאמיות מורדות, אשר החל בשנת 1991. יש המעריכים כי הסכסוך גבה למעלה ממאה אלף קורבנות בנפש. הסכסוך הסתיים באופן מעשי בניצחון ממשלת אלג'יריה, בעקבות כניעת "צבא הישועה האסלאמי", ותבוסתה ב-2002 של "הקבוצה האסלאמית המזוינת". עם זאת לחימה בעוצמה נמוכה נמשכה גם לאחר מכן באזורים שונים של המדינה.
הסכסוך החל בדצמבר 1991, כאשר הממשלה ביטלה את תוצאות הבחירות לאספה הלאומית האלג'ירית, לאחר שתוצאות הסיבוב הראשון הראו כי מפלגת "חזית הישועה האסלאמית" (FIS) זכתה בבחירות, ובעקבות חששות כי מפלגה זו תביא לקיצה של הדמוקרטיה באלג'יריה. לאחר שהוטל איסור על פעילות ה-FIS ומאסר אלפים מחבריה, החלו לוחמי גרילה אסלאמיים להתארגן למערכה כנגד הממשלה ותומכיה. הם יצרו מספר קבוצות מזוינות, ובמיוחד את "התנועה האסלאמית המזוינת" (MIA) שבסיסה בהרים, ואת "הקבוצה האסלאמית המזוינת" (GIA) שבסיסה באזורים העירוניים. בתחילה פגעו הלוחמים האסלאמיים רק באנשי צבא אלג'יריה, אך עד מהרה החל הסכסוך לגבות קורבנות אף בקרב האזרחים. בשנת 1994, עת הגיעו מגעים בין הנהגת ה-FIS הכלואה, ובין ממשלת אלג'יריה, לשלב מתקדם, הכריזה ה-GIA מלחמה על ה-FIS ואנשיו. בתגובה יצרו אנשי ה-MIA וקבוצות נוספות שתמכו ב-FIS את "צבא הישועה האסלאמי" (AIS).
בסמוך לאחר התפתחות זו כשלו השיחות. בבחירות לנשיאות אלג'יריה ב-1995 זכה מועמד הצבא, גנרל ליאמין זרואל. המשבר בין ה-GIA ובין ה-AIS החריף. במהלך השנים הבאות החלה ה-GIA בביצוע סדרת מעשי טבח, שקורבנותיהם עיירות שלמות ושכונות שלמות בערים, ששיאן ב-1997, עת נועדו להתקיים בחירות לפרלמנט. בבחירות זכתה קבוצה חדשה "המצעד הלאומי הדמוקרטי" (RND) אשר תמכה בצבא. ה-AIS, המותקפת משני הכיוונים, הכריזה על הפסקת אש חד צדדית אל מול כוחות הצבא בשנת 1997 בעוד שה-GIA נקרעה לגזרים, בשל התנגדות כמה ממנהיגיה למעשי הטבח. ב-1999 נבחר נשיא חדש עבד אל-עזיז בותפליקה, והוא העניק חנינה לרוב הלוחמים, וכך הניע רבים מהם "לחזור בתשובה" (כפי שנטבע המושג בהקשר זה), ולשוב לחיים רגילים. האלימות פחתה באופן משמעותי, ונראה כי הממשלה נצחה במאבק. אנשי ה-GIA שלא הניחו את נשקם נרדפו ונצודו אחד לאחד במשך השנתיים הבאות, ולמעשה, ב-2002 חדלה הקבוצה להתקיים.
עם זאת, קבוצה מקרב אנשי ה-GIA "הקבוצה הסלאפית להטפה וללוחמה" (GSPC) (כיום חלק מאל-קאעידה) שמרכזה בחבל קביילי ההררי, נוצרה בשנת 1998, והצליחה לנתק עצמה ממעשי הטבח. קבוצה זו עודה ממשיכה במלחמה כנגד אנשי הצבא והמשטרה, ודחתה את הצעת החנינה. נכון לשנת 2005 פעילויות קבוצה זו הן השרידים היחידים ללוחמה באלג'יריה. על אף שהלחימה נמצאת בעוצמה נמוכה, אין לראות עדיין את סופו המוחלט של הסכסוך.
ליברליזציה – ההקדמה למלחמה

בסוף שנת 1987, החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה - שהייתה למעשה דיקטטורה חד מפלגתית סוציאליסטית, ששלטה באלג'יריה מאז שזו קיבלה את עצמאותה, גילתה סימני חולשה. הממשלה נשענה על מחירי הנפט הגבוהים, וכאשר בשנת 1986 המחירים ירדו מ-30 דולר לחבית נפט ל-10 דולר, הכלכלה הריכוזית והמתוכננת נקלעה למשבר חמור. באוקטובר 1988 (שכונה "אוקטובר השחור") החלו מהומות והפגנות כנגד הנשיא שאד'לי בן ג'דיד. בהפגנות אלו היה האלמנט האסלאמי בולט. הצבא ירה על המפגינים, וגרם לקורבנות אחדים ולזעזוע כבד בציבור האלג'יראי.
תגובתו של הנשיא לאירועים הייתה ניסיון להביא לרפורמה. בשנת 1989 הוא הביא בפני העם חוקה חדשה אשר ביטלה את המפלגה השלטת (FLN – החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה), ולא הזכירה את הסוציאליזם, והבטיחה את "חירות הביטוי, ההתאגדות וההתקהלות". עד לסוף השנה החל להיווצר מגוון של מפלגות פוליטיות, אשר הוכרו על ידי הממשלה, ובהן "חזית הישועה האסלאמית" – FIS.
ה-FIS איגדה בתוכה מגוון רחב של תומכים באסלאם, שהתבטא בשני מנהיגיה. נשיאה, עבאסי מדאני, פרופסור ולוחם לעצמאות אלג'יריה כנגד השלטון הצרפתי ייצג דעות דתיות מתונות, וסימל את הקשר של המפלגה אל מלחמת העצמאות של אלג'יריה, ואל ה-FLN השלטת. סגן הנשיא, עלי בלחאדג', היה מטיף צעיר מאלג'יר אשר היה ידוע בנאומיו התוקפניים והרדיקליים, שנתמכו בידי הצעירים ואנשי המעמדות הנמוכים, והביאו לדאגה בקרב האחרים, בשל דחייתו את הדמוקרטיה, ודעותיו הקיצוניות באשר למעמד האישה. בלחאדג' היה בעל תפקיד חשוב במהומות אוקטובר. ה-FIS הפכה עד מהרה למפלגה האסלאמית הגדולה ביותר, וזכתה להצלחה ניכרת ביישובים העירוניים. בבחירות המוניציפליות שהתקיימו בשנת 1990 זכו לניצחון גדול, ול-54% מן הקולות. מלחמת המפרץ הראשונה, ב-1991, הביאה לתמיכה במפלגה, בשל התנגדותם הקולנית לקואליציה שקמה בהנהגת ארצות הברית כנגד סדאם חוסיין, בעוד שהממשלה נאלצה לנקוט עמדה מתונה יותר.
במאי 1991 ה-FIS קרא לשביתה כללית על מנת למחות כנגד עריכתם מחדש של אזורי הבחירה על ידי הממשלה, שנועדה להבטיח רוב למפלגות התומכות בממשלה. השביתה עצמה נכשלה, אך הפגנות ענק בעיר אלג'יר הרשימו את ההמונים, ולבסוף הפסיקה ה-FIS את השביתה לאחר שהובטחו לה בחירות הוגנות. בסמוך לאחר מכן עצרה הממשלה את מדאני ובלחאדג', ועמם מספר חברים בולטים נוספים במפלגה. המפלגה לא הוצאה מחוץ לחוק, והונהגה על ידי עבדאלקאדר חשאני.
עליית המפלגה המשיכה. לבסוף הסכימה להשתתף בבחירות, לאחר שפלטה מתוכה פעילים שהטיפו לפעולה אלימה כנגד הממשלה. בסוף נובמבר התקיפו קיצונים אסלאמים מזוינים עמדת גבול באזור גואמר, אך פרט לכך שרר שקט מתוח. ב-26 בדצמבר ה-FIS זכתה בבחירות לאספה הלאומית, כאשר קיבלה 48% מן הקולות, ו-188 מתוך 232 המושבים. ניצחון ה-FIS והקמת ממשלה אסלאמית נראו בלתי נמנעים.
המשך המאבק, עליית המיליציות

לאחר כישלון השיחות החליטה הממשלה לערוך בחירות לנשיאות. ב-16 בנובמבר 1995 נבחר זרואל לנשיא עם רוב של 60% מן הקולות. על אף קריאת התנועות האסלאמיות להחרים את הבחירות, הודיעה הממשלה כי אחוז ההצבעה הגיע ל-75%. משקיפים חיצוניים אישרו מספר זה. ה-GIA איים ברצח כל מי שיצביע (תחת הסיסמה – "קול אחד, כדור אחד"), ורמת אבטחה גבוהה אפיינה את יום הבחירות. משקיפים מהליגה הערבית, האומות המאוחדות והארגון לאחדות אפריקה, הביעו סיפוק מטוהר הבחירות.
התוצאות שיקפו את מגוון הדעות, מתמיכה בחילוניות והתנגדות לאסלאם, עד לרצון לסיים את האלימות, ללא כל קשר לפוליטיקה. התקוות שהפוליטיקה תביא לנורמליזציה של החיים במדינה גברו. זרואל הגביר תקוות אלו כאשר הביא בפני העם חוקה חדשה בשנת 1996. בחוקה זו התחזק כוחו של הנשיא, ונוסף בית לפרלמנט, אשר יהיה בחלקו נבחר ובחלקו ממונה על ידי הנשיא. בנובמבר 1996 אישר משאל עם את החוקה.
פעולותיה הפוליטיות של הממשלה בוצעו לצד עלייה מתמדת בפעילות מיליציות התומכות בה. "המיליציות להגנה עצמית" הנקראות אף "הפטריוטים" לשם קיצור, כללו אזרחים שאומנו על ידי הצבא, וחומשו על ידי הממשלה. הן נוסדו בכפרים בסמוך לריכוזי המורדים האסלאמים, ותעמולה בשידורי הטלוויזיה קראה לאזרחים להצטרף לשורותיהם.
תוצאות הבחירות היוו מכה לקבוצות הקיצוניות, אשר ראו עלייה מתמדת בעורקים משורותיהם בסמוך לאחר הבחירות. מנהיגי ה-FIS אימצו קו מתון יותר כלפי הממשלה. ב-GIA נרצחו המנהיגים המתונים שהגיעו משורות ה-FIS, ונטען כי הם ניסו להשתלט על התנועה. טיהור זה החריף את המאבק בתוך שורות ה-GIA עצמו. למנהיגותו של זיתוני קמו מתנגדים, וקרבות בין קבוצות יריבות בתוך ה-GIA עצמו הפכו לשגרה.
טבח ופיוס

ביולי 1996 מנהיג ה-GIA, ג'מאל זיתוני, נרצח בידי קיצונים, ומקומו נתפס בידי ענתר זואברי, אשר יוכיח עצמו כמנהיג הקיצוני ביותר במאבק.
הבחירות למועצה המחוקקת התקיימו ב-5 ביוני 1997 ובהן ניצח ה-RND ומפלגה חדשה של תומכי זרואל. מפלגות אלו יצרו קואליציה עם אנשי ה-FLN, ואיש ה-RND אחמד אויהיא שימש כראש ממשלה. הממשלה החדשה נקטה בצעדים מתונים כלפי ה-FIS. השאני שוחרר, ומדאני הועבר למעצר בית.
בשלב זה החלה בעיה חמורה להתגבש. בתחילת אפריל החלו הקיצונים האסלאמיים לנקוט בפעולות טבח חסרות תקדים באכזריותן ובהיקפן. הסכסוך ידע מעשי טבח בעבר, אך בהיקף קטן יותר. כפרים שלמים ושכונות שלמות הושמדו, ללא התחשבות בגיל הקורבנות או מינם. אנשי ה-GIA רצחו עשרות ומאות אזרחים בפעולה אחת. מעשי הטבח המשיכו עד לסוף שנת 1998 ושינו את המצב הפוליטי באופן ניכר. האזורים שמדרום וממזרח לאלג'יר, אשר הצביעו בעד ה-FIS ב-1991 נפגעו במיוחד. מעשי הטבח בראיס ובבנטלהא, זעזעו את המשקיפים מחוץ לאלג'יר. נשים הרות נבקעו, ילדים נחבטו בקירות, איברי הגברים נקטעו, ונשים צעירות נחטפו לשימושם של המורדים כשפחות מין.
איש לא הטיל ספק באחריות ה-GIA למעשים. הארגון נטל אחריות על מעשי הטבח העיקריים, ואימץ אידאולוגיה לפיה כל האלג'יראים שלא נלחמו לצדו היו כופרים ויש לרצוח אותם.
ניצולים ממעשי הטבח טענו כי הצבא הגיע בזמן, אך לא התערב, ואף מנע מאחדים מן הקורבנות להימלט ממתקיפיהם. במקרים מסוימים היה בסיס צבא בסמוך לכפר שהותקף, אך אנשי הצבא נותרו בבסיסיהם. דבר זה העלה חשד כי לממשלה היה עניין בהחרפת הסכסוך, וכי ה-GIA היה מופעל בחלקו על ידי סוכנים של הממשלה.
צבאה של ה-FIS, ה-AIS אשר היה נתון בשלב זה בלוחמה הן כנגד הממשלה והן כנגד ה-GIA מצא עצמו בעמדה בלתי נוחה. ה-GIA נראה כאויב יותר, שכן אנשי ה-AIS חששו כי מעשי הטבח ייוחסו להם. ב-21 בספטמבר 1997 ראש ה-AIS, מאדאני מזרג, הורה על שביתת נשק חד צדדית, על מנת לחשוף את העומדים מאחורי מעשי הטבח. בכך יצא ה-AIS ממעגל הלחימה, והלחימה נותרה בין אנשי הממשלה וה-GIA. במהלך השנים הבאות נשאו ונתנו אנשי ה-AIS עם הממשלה על חנינה ללוחמיהם.
ה-GIA מושמד, וה-GSPC ממשיך בלחימה

לאחר לחץ בינלאומי, שלחו האיחוד האירופי וכן האומות המאוחדות משלחות של משקיפים מטעמם. משלחת האו"ם הונהגה בידי נשיא פורטוגל לשעבר, מריו סוארש, במחצית 1998. דו"חות המשקיפים הטילו את האחריות על מעשי הטבח על הקבוצות האסלאמיות, ונמנעו ממתיחת ביקורת על מעשי האכזריות של הממשלה.
העיירות הגדולות הפכו לבטוחות יותר, אך העיירות הקטנות בקצוות הרחוקים של המדינה נותרו מטרה להתקפות. ה-GIA היה חצוי בשאלת המשך ההתקפות על אזרחים. בספטמבר 1998 פרשה מן ה-GIA קבוצה בשם "הקבוצה הסלאפית להטפה וללחימה" (GSPC) שבסיסה בהרים.
ב-11 בספטמבר זרואל הודיע על התפטרותו. בבחירות שנערכו ב-15 באפריל 1999 לוחם העצמאות עבד אל-עזיז בותפליקה, שנתמך בידי הצבא, נבחר לנשיא ברוב של 74% מן הקולות. כל המועמדים האחרים הודיעו על פרישתם מן המרוץ בטרם הבחירות, בשל חששם מבעיות בטוהר הבחירות ומזיופים. בותפליקה המשיך את המשא ומתן עם ה-AIS וב-5 ביוני הודיע הארגון על פיזורו. בותפליקה המשיך בהצלחותיו אלו, והכריז על חנינה לאסירים אסלאמיים שהורשעו בעבירות קלות, ותמך בחוק "ההרמוניה האזרחית" אשר אישר חנינה לכל מי שלא ביצע רצח או אונס, והסגיר את נשקו. חוק זה אושר במשאל עם ב-16 בספטמבר 1999 ורבים מן הלוחמים הסגירו עצמם לממשלה על מנת לקבל חנינה במסגרת החוק. מנהיגות ה-FIS הביעה את אכזבתה על כי המאבק המזוין של אנשי ה-AIS הסתיים מבלי להביא לתוצאה, אך רציחתו של מנהיג ה-FIS עבדאלקאדר חשאני ב-22 בנובמבר הייתה בעלת השפעה ממתנת, וקיצה של הלחימה נראה לעין.
ב-11 בינואר 2000 התפזר ה-AIS באופן סופי, לאחר שכל אנשיו קיבלו חנינה מיוחדת מן הממשלה. ה-GIA אשר היה קרוע מבפנים, ומנודה אף על ידי גורמים אסלאמיים, החל להיות נרדף בפעולות של הממשלה אשר במשך מספר שנים הביאו להשמדתו. מותו של זואברי בתחילת 2002 היווה למעשה את סופו של הארגון. פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית הביאו לתמיכת ארצות הברית במאבק הממשלה האלג'ירית, ולהקפאת נכסים של המורדים בארצות הברית, והספקת נשק מתוחכם לצבא.
עם השמדת ה-GIA נותר ה-GSPC כגוף המורד הפעיל היחיד. בשורותיו פעלו בשנת 2003 כ-300 לוחמים. הארגון ממשיך בהתנקשויות באנשי משטרה וצבא, ואף הצליח לבסס עצמו בסהרה, וחטף שם מספר תיירים גרמנים בשנת 2003. בשנת 2007 כרת הארגון ברית עם אל-קאעידה ושינה את שמו לאל קאעידה בצפון אפריקה והוא נרדף על ידי הממשלה ועל ידי ממשלת ארצות הברית כאחת.
שחרורם של מנהיגי ה-FIS בשנת 2003 לא הביא להחמרה במצב, ונוצר אמון בין הממשלה ובין המפלגה, אשר התחזק במהלך הבחירות לנשיאות בשנת 2004 בהן זכה בותפליקה ברוב של 85%, ובתמיכת שתי המפלגות העיקריות. תוצאות הבחירות נראו כמאשרות את התמיכה העממית במדיניות בותפליקה כלפי לוחמי הגרילה, ובסיום המאבק הצבאי והאלימות.
ב-29 בספטמבר 2005 התקבלה ברוב גדול במשאל עם, הצעת החנינה, שכונתה "האמנה לשלום ולפיוס לאומי" הזהה לחוק שהתקבל בשנת 1999 על מנת להביא לסיום הליכים משפטיים כנגד לוחמים אשר הניחו את נשקם לאחר 1999, ולאפשר פיצוי למשפחות שקרוביהן נהרגו על ידי כוחות הצבא. על פי שר הפנים האלג'יראי הצביעו 97.4% מן המשתתפים במשאל בעד ההצעה. וכי שיעור ההצבעה היה 80%. עם זאת לא היו משקיפים בינלאומיים אשר פיקחו על ההצבעה, ולדברי עיתונאים זרים, נצפו קלפיות ריקות. משמעות ההצבעה היא מתן חנינה הן למורדים והן לאנשי צבא המואשמים בפשעי מלחמה.
ספרים שנכתבו על מלחמת האזרחים באלג'יריה

יסמינה חדרה, על מה חולמים הזאבים, פנדורה הוצאה לאור, מצרפתית: דן שורר, 2004
סמלה של חזית הישועה האסלאמית. הכיתוב בתחתית הסמל הוא שמה של החזית בערבית - "الجبهة الإسلامية للإنقاذ" ואילו הכיתוב בחלק העליון של הסמל הוא פסוק מן הקוראן (בשורת בני עמרם פסוק 103): "הגעתם לפתחי תהומות הגיהנום והוא הצילכם ממנו"
מערכת גילוי עשן

גלאי עשן
מערכת גילוי אש ועשן היא מערכת שנועדה לתת התרעה בדבר שרפה המבוססת על גלאי עשן.
רכיבי המערכת > רכזת

בסיס המערכת הוא "רכזת" - התקן אלקטרוני המקבל קריאות מגלאי העשן של המערכת ומחליט מתי לתת התראת שרפה. קיימים שני סוגים בסיסיים של רכזות:
רכזת אזורית - ברכזת כזו מחולק המבנה לאזורים, הרכזת מסמנת באיזה אזור נתגלתה אש, בכל אזור 25 גלאים.
רכזת כתובתית (מכונה גם רכזת אנלוגית) - רכזת בה מקבל כל גלאי כתובת משלו. רכזת כזו מאפשרת איתור מדויק של מקום השרפה.
בנוסף, הרכזת בודקת על בסיס קבוע את תקינות הגלאים.
רכיבי המערכת > גלאים

ישנם סוגים רבים של גלאים, להלן העיקריים שבהם:
גלאי עשן מסוג יוניזציה/אופטי: גלאים אלו מותקנים בתקרות של חללים ובלוחות חשמל. אופן התקנתם מבוסס על העובדה שעשן עולה למעלה. גלאים אלו הם נקודתיים ועל מנת שתתקבל התרעה, על העשן לחדור בכמות מספקת לתוך הגלאי. הגדרת רמת הסיכון של המבנה קובעת את כמות הגלאים מסוג זה שמותקנים - ככל שצפיפות הגלאים עולה, גדלה מהירות הגילוי.
גלאי קרן: זהו גלאי הפועל על עקרון של שיגור וקליטת קרן לייזר. הפעלת הגלאי מתרחשת כאשר עשן חוצה את הקרן. יתרונו של גלאי זה הוא שהשטח המכוסה על ידי הגלאי גדול מאוד יחסית לגלאי נקודתי. בשוק קיימים גלאי קרן המבוססים על עיקרון של משדר-מקלט וכן כאלו המבוססים על משדר מול רפלקטור (מחזיר אור).
גלאי יניקה: זהו גלאי אקטיבי היונק את האוויר באמצעות מפוח מצנרת מחוררת המכסה את החלל המוגן. יתרונו של גלאי היניקה במניעת הצורך להגיע פיזית אל השטח המוגן לצורכי תחזוקה ולכן הוא מותקן לרוב בחללים כגון רצפה צפה, חדרי שנאים ולוחות מתח גבוה מאוד. כמו כן מותקנות מערכות יניקה במקומות שבהם מספר החלפות האוויר בפרק זמן גבוה ביותר (כגון חדרים נקיים במפעלי יצור).
גלאי חום: גלאי המזהה עליה מהירה של הטמפרטורה בתחום הגילוי שלו. גלאים אלו מותקנים לרוב במטבחים ובחדרי גנרטורים.
גלאי להבה: גלאי הרגיש לספקטרום הפליטה של להבות.
התקנים ידניים כגון לחצן/מושכן: הרגישות האנושית לעשן עולה על זו של כל גלאי מלאכותי שמחירו סביר. ההנחה הבסיסית היא שאם פורצת שרפה בחלל המאוכלס באנשים, יהיו אנשים שיבחינו בה הרבה בטרם תתגלה על ידי כל גלאי. לכן מותקנים כחלק מהמערכת לחצנים המאפשרים להעביר התרעה ידנית על שרפה. לרוב יותקנו האמצעים האלו ביציאה מאזורים, בחדרי מדרגות וליד דלתות יציאת חירום.
רכיבי המערכת > אמצעי התרעה

צופר שרפה משולב נצנץאמצעי שמע: צופרים, רמקולים. אמצעים אלו משמיעים אזעקה או הודעות קוליות המודיעות על גילוי שרפה במבנה.
אמצעים ויזואליים: נוריות סימון (עבור גלאי עשן מוסתרים), נצנצים. אמצעים אלו מתריעים בצורה חזותית: נצנצים נועדו להסב את תשומת לבם של אנשים כבדי שמיעה, בעוד שנורות סימון נועדו יותר לסימון מיקומה המדויק של השרפה במקרה שאינו גלוי לעין - למשל במקרה של שרפה שפורצת בחדר סגור, מעל לתקרה אקוסטית וכדומה.
חייגן אוטומטי (המחייג לרוב לרשויות כיבוי האש באזור).
רכיבי המערכת > ממשק למערכות הגנה אקטיביות

מערכות כיבוי: מערכת גילוי האש מכילה אמצעים להפעלת מערכות כיבוי באופן אוטומטי כגון כיבוי בגז וכיבוי במים (מערכות ספרינקלרים "יבשות"). המערכת מתממשקת לרוב באופן מלא למערכות המתזים לצורך קבלת דיווח מרגשי הזרימה (המופעלים בעת פריצת מתזים) ומברזים ומגוֹפים לצורך וידוא השארתם במצב פתוח.
מערכות חשמל: מערכת גילוי האש מתממשקת למערכות החשמל לצורך ניתוקי הזנות מתח בעת גילוי אש בלוחות חשמל או בזמן שמתבצע כיבוי במים במבנה המוגן.
מערכות שחרור עשן: ממשקים בין מערכת גילוי האש למערכות יניקת עשן, מיזוג אוויר, תריסי מעבר בתעלות מיזוג ופתיחה אוטומטית של חלונות לשחרור עשן.
מערכות על/תת לחץ: מערכות המבודדות חלקים של המבנה (למשל חדר מדרגות מוגן אש) על ידי יצירת תנאי לחץ אוויר שאינם מאפשרים התפשטות האש לתוכם, וזאת על מנת לאפשר פינוי בטוח של האנשים מהמבנה.
מגבלות המערכת וכשלים שכיחים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

↑  עידו גנדל, איך זה עובד: גלאי עשן, באתר ynet, 7 ביולי 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533683405171  GND: 4007968-5  LCCN: sh85048477 
רכזת גילוי אש  טלטק - סינאל אנלוגית כתובתית עד 500 אביזרים.
גלאי טלטק - סינאל
רכזת גילוי עשן כתובתית
גלאי עשן אופטי:
 1.מכלול הרכיבים 2. כיסוי 3. גוף הגלאי 4. דיודת אור 5. נורית לד תת-אדום
מנזר אנטוניוס הקדוש (קופטי)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מנזר 
 על שם:  אנטוניוס הגדול 
 מיקום:   תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°02′55″N 34°45′13″E﻿ / ﻿32.048555555556°N 34.753722222222°E﻿ / 32.048555555556; 34.753722222222
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) מנזר אנטוניוס הקדוש(למפת גוש דן רגילה) מנזר אנטוניוס הקדוש(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מנזר אנטוניוס הקדוש(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מנזר אנטוניוס הקדוש  he מנזר אנטוניוס הקדושhe מנזר אנטוניוס הקדושמפת  דרום __ תל אביב (in English: Tel Aviv) ויפו (in English: Jaffa) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) מדרום: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park), __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אכסניית עולי הרגל הנטושה
מנזר אנטוניוס הקדוש הוא מנזר קופטי השוכן ברחוב יצחק אבינרי ביפו, מדרום לכנסיית אנטוניוס הקדוש הקתולית. מתחם המנזר משתרע על שטח ניכר, אך המבנים שבו מוזנחים ומתפוררים.  המנזר קרוי על שמו של אנטוניוס הגדול, נזיר מצרי בן המאה ה-4 ואחד הקדושים המרכזיים בכנסייה הקופטית.
השטח נרכש בשנת 1855 ובמנזר נמצאת כנסייה שנחנכה בשנת 1865, אכסניה נטושה ששירתה את עולי הרגל הקופטים בדרכם ממצרים לירושלים, וכן באר ותעלות השקיה שסיפקו מים לגן שנמצא בו.
מעל למבנה הכנסייה מונחת כיפה אדומה, ובתוכו איקונוסטאזיס מעוטר בדמויות הצלוב, הבתולה וקדושים שונים, ומתקרת האולם תלויה נברשת שהובאה מיוון.
עם הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 חדלו עולי רגל קופטים ממצרים לפקוד את הארץ, ומאז המנזר הלך והתדרדר. כיום מתגורר במקום נזיר בודד.
מי שהיה נשוי שלוש נשים

| --- | --- |
 משנה:  מסכת כתובות, פרק י', משנה ד'
 תלמוד בבלי:  מסכת כתובות, דף צ"ג, עמוד א'
 תלמוד ירושלמי:  מסכת כתובות,  פרק י', הלכה ד'
 משנה תורה:  הלכות אישות, פרק י"ז, הלכה ח'
 שולחן ערוך:  אבן העזר, סימן צ"ו, סעיף י"ח
 
מי שהיה נשוי (ל)שלוש נשים הוא משפט הפתיחה של משנה בסדר נשים, מסכת כתובות, פרק י', משנה ד', העוסקת בחלוקת רכוש בין מספר נשים. המשנה דנה בדוגמה של חלוקת עזבונו של אדם בין שלוש אלמנותיו, אולם מציינת שאותו הכלל תקף גם למקרים כגון פירוק שותפות. במשנה מוצג אופן החלוקה בשלושה מקרים שבהם העיזבון אינו גדול דיו כדי לכסות את הסכום שהובטח בכתובה לכל אחת מהנשים. התלמוד ובעקבותיו פרשני המשנה התקשו למצוא את הכלל המנחה שעל פיו נקבעו מקרים אלו, ונזקקו להוסיף תנאים לדיני המשנה, כך שהמשנה נותרה ללא פירוש פשוט. בשנת 1985 הציעו ישראל אומן ומיכאל משלר פתרון אפשרי לבעיה, שמבוסס על הכללת שיטת החלוקה שמתוארת במשנת שניים אוחזין, הפותחת את מסכת בבא מציעא. הפתרון הוא יוצא דופן בכך שהוא התגלה באמצעות הפעלת כלים מתורת המשחקים המודרנית (תחום מומחיותם של אומן ומשלר), על טקסט מן המשנה.
תיאור המשנה

מִי שֶׁהָיָה נָשׂוּי שָׁלשׁ נָשִׁים וּמֵת, כְּתֻבָּתָהּ שֶׁל זוֹ מָנֶה וְשֶׁל זוֹ מָאתַיִם וְשֶׁל זוֹ שְׁלֹשׁ מֵאוֹת, וְאֵין שָׁם (בעיזבונו) אֶלָּא מָנֶה, חוֹלְקוֹת בְּשָׁוֶה.

הָיוּ שָׁם מָאתַיִם, שֶׁל מָנֶה נוֹטֶלֶת חֲמִשִּׁים; שֶׁל מָאתַיִם וְשֶׁל שְׁלֹשׁ מֵאוֹת, שְׁלֹשָׁה שְׁלֹשָׁה שֶׁל זָהָב.

הָיוּ שָׁם שְׁלֹשׁ מֵאוֹת, שֶׁל מָנֶה, נוֹטֶלֶת חֲמִשִּׁים; וְשֶׁל מָאתַיִם, מָנֶה; וְשֶׁל שְׁלֹשׁ מֵאוֹת, שִׁשָּׁה שֶׁל זָהָב.

וְכֵן שְׁלֹשָׁה שֶׁהִטִּילוּ לְכִיס (השקיעו בשותפות), פִּחֲתוּ אוֹ הוֹתִירוּ, כָּךְ הֵן חוֹלְקִין:
המשנה אינה מתייחסת לסדר קדימויות כלשהו שעשוי להתקיים בין הנשים (למשל, כזה שנקבע על פי הסדר שבו נישאו לנפטר), ועל כן החלוקה שמוצגת בה מתבססת אך ורק על גודל הכתובה של כל אחת מהנשים. שוויו של ה"מנה" הוא מאה דינרי כסף, ושוויו של דינר זהב הוא 25 דינרי כסף. סיכום של המשנה מופיע בטבלה הבאה, המציגה את חלקה של כל אישה בהתאם לסכום שבכתובּתה ולגודל העיזבון:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | סכום הכתובה | סכום הכתובה | סכום הכתובה |
|  |  |  100 |  200 |  300 |
| גודל העיזבון |  100 |  33{\frac {1}{3}} |  33{\frac {1}{3}} |  33{\frac {1}{3}} |
| גודל העיזבון |  200 |  50 |  75 |  75 |
| גודל העיזבון |  300 |  50 |  100 |  150 |
העיקרון הכללי שמנחה את החלוקה אינו ברור. כאשר גודל העיזבון הוא 100 דינרים, מתבצעת חלוקה שווה – כל אחת מהנשים מקבלת אותו הסכום מהעיזבון. כאשר גודל העיזבון הוא 300, מתבצעת לכאורה החלוקה על פי כלל אחר – כל אישה מקבלת סכום השקול לגודלה היחסי של כתובתה. במקרה שבו גודל העיזבון הוא 200, לא ברור אם יש כלל פשוט שיסביר את החלוקה המתקבלת, שבה מקבלות שתי הנשים בעלות הכתובה הגבוהה יותר סכום זהה, הגדול מזה של בעלת הכתובה הקטנה יותר.
ההסבר בתלמוד ובפרשניו

התלמוד הבבלי (מסכת כתובות, דף צ"ג, עמוד א') מתקשה בהסברה של המשנה, ומעמיד אותה כמתקיימת במקרים חריגים בלבד. השיטה הבסיסית לחלוקה היא פריסת השעבודים לפי הזכויות. על המאה הראשונה יש שעבוד לבעלות שלוש הכתובות, על המאה השנייה יש שעבוד לבעלות הכתובה בת ה-200 והכתובה בת ה-300, ועל המאה השלישית יש שעבוד לבעלת הכתובה בת ה-300 בלבד. כל חלק מתחלק באופן שווה בין כל הנשים שמשעבדות אותו.
ניתן להמחיש את צורת החלוקה לפי עיקרון זה בטבלה הבאה:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | סכום הכתובה | סכום הכתובה | סכום הכתובה |
|  |  |  100 |  200 |  300 |
| גודל העיזבון |  100 |  33{\frac {1}{3}} |  33{\frac {1}{3}} |  33{\frac {1}{3}} |
| גודל העיזבון |  200 |  33{\frac {1}{3}} |  83{\frac {1}{3}} |  83{\frac {1}{3}} |
| גודל העיזבון |  300 |  33{\frac {1}{3}} |  83{\frac {1}{3}} |  183{\frac {1}{3}} |
צורת חלוקה זו אינה תואמת את הנאמר במשנה ולכן חכמי התלמוד העמידו שתי אוקימתות לדין האמור במשנה. שיטתו של האמורא שמואל היא שהדין אמור רק במקרים שבהם בעלת אחת הכתובות מוותרת לשנייה על הסכום שזו תובעת. רב יעקב מנהר פקוד מביא בשמו של רבינא את הדעה שהמשנה עוסקת במקרה שבו האלמנות חילקו נכסים שנפלו לפניהן בשני זמנים שונים ("בשתי תפיסות"), כך שהדיון אינו נערך בבת אחת, אלא כל פעם על סכום אחר. בסופו של הדיון מובאת ברייתא בה נאמר שדין המשנה אינו מוסכם, ודעתו של רבי יהודה הנשיא (המכונה בה 'רבי'), היא שיש לערוך חלוקה שווה בשווה: ”תניא: זו משנת רבי נתן. רבי אומר: אין אני רואה דבריו של רבי נתן באלו, אלא חולקות בשוה.”.
פירוש המשנה עורר קושי גם בין פרשני המשנה והתלמוד המאוחרים יותר, שהתקשו למצוא לה הסבר המניח את הדעת כשלעצמו מחד, ומתיישב עם דברי התלמוד מאידך. לדוגמה, הרי"ף, שבדרך כלל מסתפק בציטוט מתומצת של קטע הגמרא הנפסק להלכה, הקדיש לסוגיה שלושה עמודים, ופתח במילים ”הא מתניתין וגמרא דילה שקלי וטרו בה קמאי ז"ל, ולא סלקא להון כל עיקר” ("משנה זו והגמרא שלה נשאו ונתנו בה הקדמונים ז"ל, ולא עלתה בידם כל עיקר"). בפירושו הוא מזכיר ניסיון קדום להסבירה לפי משנת "שניים אוחזין". לדבריו, רב האי גאון סבר ששתי המשניות מבוססות על כלל אחד, אך הוא שמע שחזר בו בסוף ימיו. בנספח שכתב הרי"ף בערבית, הוא היקשה על סברתו, בין השאר מתוך דברי התלמוד: לפי הברייתא במסכת כתובות, רבי יהודה הנשיא חולק על משנת שלוש הנשים, בעוד שבמקום אחר (תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ק"ע, עמוד א') התלמוד מניח שהוא אינו חולק על משנת שניים אוחזין. מכאן הסיק הרי"ף ששתי המשניות אינן מבוססות על כלל אחד.
לעומת זאת, רס"ג כתב, בהתייחסו לניסיון אחר להסביר את המשנה שלא לפי העמדת התלמוד, שההלכה אומנם נפסקת לפי התלמוד, אך אין מניעה לפרש את המשנה בניגוד אליו.