stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריך לודנדורף
מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה לודנדורף לסגן מפקד הארמייה השנייה בצבא גרמניה, עליה פיקד הגנרל קרל פון בילוב. המינוי נבע מההיכרות המעמיקה של לודנדורף עם תוכנית שליפן. על פי התוכנית היה על הצבא הגרמני לאגף את קו הביצורים הצרפתי על ידי פלישה לבלגיה, מהלך שצריך היה להכריע את צרפת עוד לפני שצבאות רוסיה יספיקו להגיע לחזית. לודנדורף מיהר לצוואר הבקבוק של התוכנית, ללייז' שם הוא הצטיין בכיבוש העיר והמבצרים הסובבים אותה. בעקבות פעילותו זכה לקבלת העיטור הגבוה של פרוסיה 'פור לה מריט'.
כאשר החמיר המצב בחזית המזרחית עם פלישתה של רוסיה לפרוסיה המזרחית, נקרא, יחד עם פאול פון הינדנבורג לעצור את הפלישה. הינדנבורג מונה לראש הארמייה השמינית, ולודנדורף לראש המטה שלו. ביחד הצליחו לעצור את הפלישה ולהשמיד שני גייסות רוסיים, בקרב טננברג, שהיה אחד הניצחונות הגדולים ביותר במלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן היה בין האחראים לניצחון הגדול הנוסף בחזית זו - הקרב על האגמים המזוריים.
באוגוסט 1916 התפטר הגנרל-פלדמרשל אריך פון פאלקנהיין, רמטכ"ל הצבא הגרמני. הינדנבורג מונה למלא את מקומו, והביא עמו את לודנדורף כראש המטה שלו. משלב זה ואילך היה לודנדורף למנהלו הראשי של מאמץ המלחמה הגרמני. רבים ראו בו את הכוח המניע מאחורי הינדנבורג, אשר לטענתם היה אך "חזית" לביצוע רעיונותיו של לודנדרוף. לודנדורף היה ממקדמיה הראשיים של לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת, אשר בסופו של דבר הביאה לכניסתה של ארצות הברית למלחמה לצידן של מדינות ההסכמה.
הצוות הינדנבורג-לודנדורף היה בשנים אלו שליטהּ-בפועל של גרמניה, אשר הפכה לדיקטטורה צבאית-תעשייתית, כאשר הקייזר וילהלם השני, והקנצלר תאובלד פון בתמן-הולווג נדחקים הצידה. התערבותו של לודנדורף בפוליטיקה הגיעה לכך שהיה מעורב בפיטוריהם של שרי ממשלה, עד לרמת הקנצלר עצמו כשלוש פעמים ברציפות, והייתה לו זכות וטו על מינויים ממשלתיים רמי דרג.
בחודש מרץ 1918 היה לודנדורף בין האחראים לתנאי חוזה השלום הנפרד (חוזה ברסט-ליטובסק) שחתמה גרמניה עם רוסיה הבולשביקית, בהנהגת ולדימיר איליץ' לנין.
במהלך המלחמה נפגש עם הרב יוסף שלמה כהנמן, לדון בבקשתו לתת הקלות ליהודים באזורים הכבושים שסבלו חרפת רעב.
סיום המלחמה בחזית המזרח איפשר לגרמניה להתמקד בחזית המערב, ולודנדורף הגה מתקפה גדולה ומורכבת מבחינה לוגיסטית. משזו כשלה, העריך לודנדורף בספטמבר 1918 כי מצבה הצבאי של גרמניה הוא של תבוסה ודאית, והביא להפסקת האש שהביאה לסיום המלחמה, ולאירועים שבאו בעקבותיה: התפטרות הקייזר וילהלם השני, ייסוד רפובליקת ויימאר וחתימה על חוזה ורסאי.
לודנדורף נמלט לשוודיה עוד בספטמבר 1918, ושהה מספר חודשים בגלות מרצון, עד ששב בשנת 1920.
הפוטש במרתף הבירה

בעודו בגלות כתב לודנדורף ספרים ומאמרים רבים אשר יצרו את המיתוס כי גרמניה הייתה יכולה לנצח במלחמה, אך פעילותם של בוגדים מבפנים, ובמיוחד היהודים אשר "דקרו את גרמניה בגבה" הביאה לתבוסתה של גרמניה במלחמה.
ב-1923 העמיד עצמו לרשות אדולף היטלר בפוטש במרתף הבירה, שבו ניסו היטלר ותומכיו להשתלט על מדינת בוואריה ולהפיל את הממשלה הגרמנית החוקית. התייצבותו לצדו של היטלר סייעה במתן לגיטימציה להיטלר, שהיה עד אז נואם אלמוני בעל עבר מפוקפק, ועתה עמד צד לצד עם גיבור המלחמה הידוע ביותר של גרמניה. עם כישלון הפוטש נשפט על ידי בית דין מיוחד, וזוכה.
זמן מה לאחר מכן עוד המשיך בפעילותו הפוליטית. לאחר הפוטש ופירוק המפלגה הנאצית, נבחר לרייכסטאג כנציג תנועת החרות הנאציונל-סוציאליסטית בשנת 1924 והחזיק בכהונה זו עד שנת 1928. הוא העמיד עצמו לבחירות לנשיאות ב-1925, בחירות שבהן ניצח ידידו הוותיק הינדנבורג, שהיה מועמד הימין המתון, כאשר לודנדורף ייצג את הימין הקיצוני ואף זכה לתמיכת היטלר. לאחר כישלונו בבחירות נעכרו היחסים בינו ובין היטלר, דבר שהביא לבסוף לירידתו מן הזירה הפוליטית הלאומית.
ב-1 בפברואר 1933 יומיים לאחר מינוי של היטלר לקאנצלר, לודנדורף שלח מכתב לנשיא הינדנבורג בו הזהיר אותו מפני היטלר וכתב: ”הריני מתנבא לפניך בחגיגיות, שאדם הרה אסון זה יפיל את הרייך שלנו לתהום ויביא על אומתנו צרה שלא תשוער. הדורות הבאים יקללו אותך בקברך על צעד זה”.
לפני עליית הנאצים לשלטון תכננה רפובליקת ויימאר לשלוח את לודנדורף, ביחד עם מספר אנשי צבא ידועים אחרים (ביניהם אוגוסט פון מקנזן) על מנת לערוך רפורמה בצבאה של סין, אך רעיון זה הוכשל בהיותו נוגד את הוראות הסכם ורסאי, ועקב הבעיה התדמיתית במשלוח מצביאים אל מחוץ לגבולות גרמניה כשכירי חרב.
על אף שהתפכח מידידותו עם היטלר, ובסוף ימיו התבטא כי הוא חוזה אסון לגרמניה בהנהגתו, נותר לודנדורף גרמני לאומן קנאי, ומאבות אגדת "הסכין בגב" לפיה אשמים היהודים בכניעת גרמניה במלחמת העולם הראשונה. לאחר שנת 1928 פרש למעשה מפעילות פוליטית. בהשפעת אשתו השנייה מתילדה (לבית ספיס) לה נישא בשנת 1926 פיתח אידאולוגיה קנאית לפיה האחראים לאסונו של העולם הם היהודים, הקתולים - ובפרט הישועים - והבונים החופשיים. כדי להפיץ תורה זו הקים את "אגודת ידע האל" ("Bund für Gotteserkenntnis"), שהייתה אגודה קטנה ואזוטרית, אשר שרידיה קיימים עד היום. בשנותיו האחרונות נחשב לתמהוני. בשנת 1935 דחה את הצעתו של היטלר להעלותו לדרגת גנרלפלדמרשל. היטלר לא נטר לו טינה, ועם מותו, בשנת 1937 ערך לו הלוויה ממלכתית, בה נכח באופן אישי.
לודנדורף בתרבות

דמותו של לודנדורף מופיעה כאחד מהנבלים הראשיים בסרט וונדר וומן בגילומו של דני יוסטון.
ראו גם

גשר לודנדורף
לקריאה נוספת

ויליאם שיירר, עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי הוצאת שוקן, תשל"ו.
אריך לודנדורף, 1918
בית דנשט

| --- | --- |

 מדינה:  ולאכיה
 בית האב:  בית בסאראב 
 תארים:  שליט ולאכיה
 מייסד:  דן הראשון
 השליט האחרון:  מויסה הראשון
 תקופת השושלת:  1386–1530 (כ־144 שנים)
 
בסאראב הזקן לאיוטה
ולאדיסלב השני ואשתו
בית דנשט (מרומנית: Dănești) היה אחד משני הענפים היריבים של שושלת בית בסאראב שנציגים שלה היו שליטים של נסיכות ולאכיה. הענף השני היה בית דרקולשט (Drăculeşti). שני ענפי משפחה אלה נמצאו בתחרות מתמדת בעד כתר ולאכיה החל משלהי המאה ה-14 ועד סוף המאה ה-15, כשמשפחת דנשט נותרה ללא צאצאים ישירים ממין זכר, מקומם של הדנשט נלקח על ידי משפחה אחרת מאולטניה - הקראיובשט.
השושלת של בסאראב התפצלה לשני ענפים בשנת 1386. הווייבוד של ולאכיה, דן הראשון, נפטר בלחימה נגד איוון שישמן, קיסר בולגריה ויורשו היה צעיר מדי מכדי לתפוס את מקומו, השלטון עבר לאחיו הצעיר, מירצ'ה הזקן. מירצ'ה שלט במשך 32 שנים (1386-1418), וחיזק את יסודות ולאכיה, אך במותו, ההתערבות בענייני ולאכיה בידי ממלכת הונגריה והאימפריה העות'מאנית, גרמה במידה רבה  לקרע בין צאצאיו של דן הראשון, דנשט, לצאצאיו של מירצ'ה, דרקולשט.
בני בית דנשט

בני בית דנשט שעלו על כס המלכות בוולאכיה היו:
| שליט | שנות המלוכה, הערות |
| --- | --- |
דן הראשון Dan I: 1386-1383, בן של ראדו הראשון
ולאד הראשון חומס המלכות  Vlad I Uzurpatorul: 1397-1394
דן השני, שליט ולאכיה  Dan al II-lea: 1421-1420; 1423-1421; 1424-1423; 1427-1426; 1431-1427
בסאראב השני  Basarab al II-lea: 1443-1442
ולאדיסלב השני  Vladislav al II-lea: 1448-1447; 1456-1448
בסאראב הזקן לאיוטה  Basarab III Laiotă cel Bătrân: 1473;1474; 1476-1475; 1477-1476
בסאראב הצעיר צפלוש  Basarab (al IV-lea) cel Tânăr Ţepeluş: 1481-1477; 1482-1481
ולאדיסלב השלישי Vladislav al III-lea: 1523; 1524; 1525
מויסה Moise: 1530-1529
ראו גם

בית בסאראב
בית דרקולשט
שליטי ולאכיה
ביאר עדס

| --- | --- |

בית בביאר עדס, 1948
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז לוד
 נפה:  נפת יפו
 שפה רשמית:  ערבית
 תאריך ייסוד:  כנראה בשנות ה-40 של המאה ה-19
 שטח:  5,492 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  12 באפריל 1948
 יישובים יורשים:  הוד השרון, עדנים ואלישמע
 דת:  מוסלמים סונים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  340 (1948)
 קואורדינטות:  32°09′27″N 34°55′15″E﻿ / ﻿32.15739722°N 34.92071944°E﻿ / 32.15739722; 34.92071944 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) ביאר עדס(למפת גוש דן רגילה) ביאר עדס(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ביאר עדס(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ביאר עדס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ביאר עדס (מערבית: بِيار عدس) היה כפר ערבי קטן בשרון (נפת יפו המנדטורית). הוקם כנראה באמצע המאה ה-19 על ידי אריסים מוסלמים שעיבדו אדמות של תושבי קלקיליה. ננטש באפריל 1948, במהלך מלחמת העצמאות, ונחרב בסביבות יוני אותה שנה. על חורבות הכפר הוקמה שכונת "שיכון עולים" של הוד השרון והמושבים עדנים ואלישמע.
היסטוריה

הכפר ישב בנקודה חשובה במערך הדרכים העתיקות בארץ ישראל, צומת הדרכים העתיקות דרך הים ודרך יפו - שכם, ומעט ממערב להרי השומרון.
ב-4 ביוני 1924 רכשה חברת "הכשרת היישוב" באמצעות נציגה, יהושע חנקין, 4,197 דונם ממערב לביאר עדס, מהשייח' של אבו כישכ, תמורת 3.5 לירות ארץ-ישראליות לדונם, ועל אדמות אלו הוקמה המושבה מגדיאל מערבית לכפר. בשנת 1926 נחתם הסכם שלום בין תושבי מגדיאל וביאר עדס. תושבי הכפר הצהירו במהלך חגיגת ההסכם שהם שמחים על ההתיישבות היהודית בקרבתם המביאה פיתוח ושיפור בבריאות.
במהלך המרד הערבי הגדול תקפו תושבי ביאר עדס את המושבה. בעקבות מידע על המצאות כנופיות בכפר פשטו 25 לוחמים של האצ"ל בפיקודו של משה מולדבסקי על הכפר ב-28 במאי 1939. הם ירו על בתים במרכז הכפר ועל פי ההודעה הרשמית הרגו גבר וארבע נשים ופצעו שלושה. בעקבות זאת פשט הצבא הבריטי על כפר סבא וביצע מעצרים. זאב ז'בוטינסקי כעס על הפגיעה בנשים ודרש להימנע מכך. ביישוב המאורגן גינו את הפעולה, אולם נשמעו גם קולות שטענו שפעולות דומות נעשו גם על ידי ההגנה. דוד בן-גוריון כתב: "לא נטמא את מלחמתינו במעשי תועבה וטירוף דעת שנתפסו להם בריונים משוסים בביר עדס ..." ואליעזר ליבנה כתב "אם יש יסוד להשערה שצעירים יהודים ביצעו את מעשה הזוועה בביר עדס - הרי זה מקרה ראשון במינו. עצם האפשרות של השערה כזאת מחייבת חשבון נפש חמור...", אולם המשיך וקבע: "ממשלת ה.מ. שכנעה במעשים בוטים, שפעולות טירוריסטיות, ותהיינה האיומות ביותר, סופן להביא כבוד ותועלת למעורריהן ... מעשה הזוועה בביר עדס ... האחריות המוסרית לו איננה מוטלת בספק: היא כולה אנגלית".
על פי סקר הכפרים 1945 נאמדו בכפר 300 נפש.
הכפר נכלל בשטח המדינה היהודית לפי תוכנית החלוקה.
בסוף פברואר 1948 נהרג יהודי מאש שנורתה ממארב בזמן שהיה בדרכו לעבודה בפרדסי מגדיאל. בעקבות זאת התפתחו חילופי אש בין כוחות ערבים שהתמקמו בכפר לבין אנשי מגדיאל וחיילי חטיבת אלכסנדרוני, בהם נהרגו שני יהודים וכתשעה ערבים.
בלילה שבין 4 ל-5 במרץ 1948, תחת גשם שוטף ובאזור בוצי, תקפו חיילי אלכסנדרוני את הכפר הרגו כ-15 איש ופוצצו בו עמדות ירי, אולם הכוונה לפוצץ בתים שולטים בכפר לא הושגה. חיילי אלכסנדרוני לא כבשו את הכפר מחשש להתערבות של הבריטים. לחיילי אלכסנדרוני היו מספר פצועים, אחד מהם מת לאחר מכן מפצעיו. למחרת נמשכו חילופי האש ושניים ממגיני מגדיאל נהרגו. אולם בעקבות הקרב נטשו הלוחמים הערבים את ביאר עדס ותושבי המקום עזבו עמם. לאחר הקרב הושג הסכם הפסקת אש ותושבי הכפר שבו לבתיהם. אולם הפסקת האש לא האריכה ימים. אנשי הלח"י תקפו את הכפר ופוצצו בו כ-30 בתים והכפר ננטש שוב ב-12 באפריל. הקרן הקיימת לישראל, בהוראתו של יוסף ויץ, הרסה את בתי הכפר ביוני 1948.
הערות שוליים

↑  רועי מרום,"ההתיישבות הערבית המחודשת באזור רעננה", בתוך: יצחק שטייגמן, משממה למושבה פורחת – רעננה – דגם להתיישבות פרטית בארץ ישראל (1981-1922), ירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2017, עמ' 436-435.
↑  בין תושבי מגדיאל ושכניהם, דואר היום, 17 בנובמבר 1926
↑  וראו גם: הנציב העליון במגדיאל, דבר, 12 בדצמבר 1933
↑  כיצד נרצחו הערבים בכפר ביר־אדס, הַבֹּקֶר, 30 במאי 1939
↑  צבא בכפר סבא, דבר, 2 ביוני 1939
↑  יהודה לפידות, תגובות היישוב לפרסום הספר הלבן, אתר דעת
 יהודה לפידות, האת"ל פועל בשתי חזיתות, אתר דעת
↑  דוד בן-גוריון, קו, דבר, 20 ביוני 1939
↑  אליעזר ליבנשטיין, על ראש מי יפול הדם הזה?, דבר, 4 ביוני 1939
↑  חנוך קורות החיים של ביאר עדס, באתר "יזכור" של משרד הביטחון; קורות החיים של אריה פיגובי, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  מגדיאל והפשיטה על ביר עדס, באתר חטיבת אלכסנדרוני
↑  קורות החיים של אברמוביץ, אליעזר, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  קורות החיים של מנטל, נתן, באתר "יזכור" של משרד הביטחון; קורות החיים של מינקובסקי (זעירא), מרדכי (מוטל), באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עם עובד, 1991, עמוד 166
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עם עובד, 1991, עמודים 190, 222
בן טמפלסמית

| --- | --- |

 לידה:  7 במרץ 1984 (בן 40) פרת', אוסטרליה 
 מדינה:  אוסטרליה 
 לאום:  אוסטרלי ובריטי
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  רומן גרפי, מדע בדיוני, אימה
 פרסים והוקרה:  פרס איגל, פרס סקרים (אנ'), פרס IHG (אנ')
 www.templesmith.com
 
בן טמפלסמית' (באנגלית: Ben Templesmith; נולד ב-7 במרץ 1984) הוא קומיקסאי אוסטרלי עטור פרסים המוכר בעיקר בזכות עבודותיו בתעשיית הקומיקס האמריקאית, שהבולטות בהן הן הסדרות "Fell" עם הסופר וורן אליס בהוצאת אימג' קומיקס, ו-"‎30 Days of Night" עם הסופר סטיב ניילס בהוצאת IDW שעובד גם לסרט באותו השם. טמפלסמית יצר גם כריכות ספרים, כרזות סרטים, קלפי אספנים ועבודות קונספט לסרטי קולנוע.
ביוגרפיה

טמפלסמית נולד ב-7 במרץ 1984 בפרת' שבאוסטרליה המערבית. הוא סיים תואר ראשון בעיצוב באוניברסיטת קורטין ובעל תעודת בוגר בקריקטורה ואמנות גרפית מהמכללה האוסטרלית לעיתונאות.
קריירה

טמפלסמית הוציא לאור את עבודת הקומיקס האמריקנית המסחרית הראשונה שלו בשנת 2001, כאשר יצר את האמנות עבור "Hellspawn" מהסטודיו של טוד מקפרליין הפקות, אשר פורסם על ידי אימג'. הוא המשיך ליצור עבודות מקוריות משלו וכן לתרום לזיכיונות מורשים רבים אצל מפרסמים שונים, בעיקר IDW, עמה היה לו הסכם בלעדיות בשנים 2008–2009 לפני שחזר להיות פרילנסר.
ב-2002 השיק יחד עם הסופר סטיב ניילס את סדרת הקומיקס הראשונה שפורסמה בהוצאת IDW - קומיקס הערפדים "‎30 Days of Night" המספר על עלילות עיירה צפונית באלסקה המותקפת בערפדים במהלך חודש רצוף של חושך. הסדרה בבעלות משותפת של היוצרים ו-IDW, והובילה למספר רב של סדרות המשך וסרט קולנועי.
זיכיונות אחרים שעליהם עבד טמפלסמית כוללים אמנות בסדרת האנתולוגיה של דארק הורס לסיפורי מלחמת הכוכבים בשנת 2003, העטיפות לסדרת "Ashes to Ashes" של זיכיון צבא האופל בהוצאת Devil's Due בשנת 2004, וג'י. איי. ג'ו בהוצאת IDW בשנת 2008.
יצירות מקוריות טמפלסמית כוללות את המיני סדרות "Welcome to Hoxford", רב-מכר של הניו יורק טיימס "Wormwood: Gentleman Corpse",‏‏ "Choker"‏, "Conluvio",‏ "The Squidder",‏ "Singularity 7" ועוד. הוא גם סיפק מספר שערים לסדרת "Wasteland" בהוצאת אוני פרס.
ב-2005 יצר יחד עם וורן אליס את "Fell", סדרת קומיקס עם מאפיינים צורניים מעניינים - כל גיליון עומד בפני עצמו, החוברות מעט קצרות מחוברות קומיקס קונבנציונליות (16 עמודי סיפור עם תוספות מעניינות בסוף החוברת), ומאמצות חלוקה גרידית פשוטה של הדף. מחיר החוברת היה אף הוא זול מרגיל, $1.99.
באפריל 2012 הודיעה DC Entertainment כי טמפלסמית יהיה אחד האמנים המאיירים סדרת באטמן דיגיטלית חדשה שסיפוריה יוגדרו מחוץ להמשכיות הרגילה של DC.
ב-2013 צייר את ארבעת הגליונות הראשונים של הסדרה "Ten Grand" מאת הסופר ג'יי מייקל סטרזינסקי. הוא הוחלף בידי האמן סי.פי. סמית לאחר שנתגלו חילוקי דעות בינו לבין סטרזינסקי.
החל מנובמבר 2014, טמפלסמית השיק את "Gotham by Midnight" בהוצאת DC Comics עם הסופר ריי פוקס.[דרוש מקור]
טמפלסמית מרבה להשתמש בפלטפורמות מימון המונים כדי להוציא את יצירותיו המקוריות. הוא ניהל מספר קמפיינים בקיקסטארטר מוצלחים, וכיום משתמש בפלטפורמה פטראון.
הערות שוליים

↑  "[Untitled "About" page]". Ben Templesmith official website. אורכב מ-המקור ב-23 ביוני 2017. נבדק ב-5 במאי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Giles, Keith (31 August 2001). "Artists on the Verge: Ben Templesmith". Comic Book Resources.
↑  Gustines, George Gene (20 March 2009). "Graphic Books Best Seller Lists: March 14"/ הניו יורק טיימס.
↑  Truitt, Brian (13 April 2012). "Batman, 'Smallville' lead DC Comics' digital charge" USA Today.
↑  JMS and Ben Templesmith Split On "Ten Grand", CBR, ‏2013-09-05
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810540974005606  BNE: XX1729143  BnF: cb14537627k (data)  DAAO: ben-templesmith  ISNI: 0000 0000 7143 4093  LCCN: n2004044387  NKC: xx0013904  NLK: KAC201101844  NTA: 311676111  SELIBR: 386258  SUDOC: 078067715  VIAF: 49460921   WorldCat (עם VIAF): 49460921
ברנדה אן ספנסר

| --- | --- |

 לידה:  3 באפריל 1962 (בת 62) סן דייגו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
ברנדה אן ספנסר (באנגלית: Brenda Ann Spencer; נולדה ב-3 באפריל 1962 בסן דייגו שבקליפורניה) היא רוצחת אמריקנית שרצחה שני אנשים ופצעה תשעה בהתקפת ירי שביצעה בהיותה תלמידה.
הירי

ביום שני, ה-29 בינואר 1979, בהיותה בת 16, התבצרה בביתה וירתה לעבר בית הספר היסודי הסמוך לביתה. היא הרגה שני מבוגרים (מנהל בית הספר ושרת) ופצעה שמונה ילדים ושוטר. כשנתפסה לאחר שש שעות הייתה תשובתה הראשונה לשאלה "מדוע עשית זאת?" - "I Don't Like Mondays"  ("אינני אוהבת את ימי שני"). עדים מספרים שאחר-כך הוסיפה ש"לא הייתה סיבה, עשיתי זאת לכיף, זה כמו לירות בברווזים באגם".
ספנסר נידונה למאסר עולם עם אפשרות לחנינה אחרי 25 שנה ונכון לאוקטובר 2022 היא כלואה בבית הכלא לנשים בקליפורניה. היא הגישה כבר שישה ערעורים על העונש, כולם נדחו. בערעוריה טענה שאביה ניצל אותה מינית ודרדר אותה למעשה כשקנה לה רובה ציד (שבו השתמשה למעשי הרצח), וכי במהלך הרצח הייתה שיכורה ובהשפעת סמי הזיה.
לספנסר היה עבר של התעללות בבעלי חיים ואלימות כלפי ילדים, וטענות רבות הועלו על חוסר תשומת הלב והטיפול הראויים שיכלו למנוע את האסון.
מעשי הרצח עוררו את להקת הבומטאון ראטס לכתוב שיר על המקרה - "I Don't Like Mondays". השיר הושמע רבות ברדיו אך תחנות מסוימות פסלו אותו בשל רגישות המקרה. מאוחר יותר ביצעו את השיר טורי איימוס וסולן ה-Boomtown Rats בוב גלדוף. בסרט "מועדון ארוחת הבוקר" של ג'ון יוז מופיע הגרפיטי "I Don't Like Mondays".
בגדי המלך החדשים

| --- | --- |

איור ל"בגדי המלך החדשים" מאת וילהלם פדרסון
 מידע כללי
 מאת:  הנס כריסטיאן אנדרסן
 שפת המקור:  דנית
 סוגה:  מעשייה ספרותית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  7 באפריל 1837 
 
בגדי המלך החדשים (בדנית: Keiserens Nye Klæder, "בגדיו החדשים של הקיסר") היא מעשייה קצרה מאת הסופר הדני הנס כריסטיאן אנדרסן משנת 1837. הסיפור מהווה אלגוריה נוקבת על תהליכים חברתיים הגורמים ליחיד להיגרר אחר הכלל במחיר האמת.
בגדי המלך החדשים הפך לביטוי שמסמל אשליה או הונאה עצמית.
הסיפור

הסיפור מספר על שני נוכלים המגיעים לעיר הבירה של מלך שמבזבז כסף וזמן רב על בגדים וכל זאת על חשבון ענייני המדינה. כשהם מתחזים לאורגים, הם מציעים למלך שיספקו לו בגדים מפוארים מיוחדים, כאלו שאינם נראים לאנשים טיפשים או חסרי יכולת. המלך שוכר אותם, והם מקימים נולים ומתחילים "לעבוד". רצף של פקידים ואף המלך עצמו מבקרים אותם כדי לבדוק את התקדמותם.כל אחד מהמבקרים רואה שהנולים ריקים אך מעמיד פנים שהוא אכן רואה את החוטים כדי להימנע מלהיחשב כטיפש. לבסוף, האורגים מדווחים למלך כי מלאכת האריגה תמה והחליפה מוכנה. המלך מגיע והנוכלים כביכול מלבישים את המלך בחליפה החדשה בפנטומימה. המלך, שאינו חש לבוש בבגדים אך בטוח כי כל הסובבים רואים אותם ויוצא לדרך בתהלוכה בפני כל העיר. תושבי העיר מבחינים שהמלך לא לבוש אך לא רוצים להיראות חסרי יכולת או טיפשים ומעמידים פנים שהחליפה החדשה מרשימה אותם. במהלך התהלוכה ילד אחד מתפרץ וצועק ״המלך הוא עירום!״. ואז, מבינים כל האנשים כי המלך והממלכה כולה הולכה שולל על ידי שני הנוכלים.
המלך הוא עירום

הסיפור ממחיש את תופעת אחידות הדעים והקונפורמיות אשר אין איש מוכן להפר במחיר האמת, וכן מצב של לחץ חברתי הגורם לאנשים לנהוג הפוך מדעת לבם מחשש להיראות מטופשים או חריגים.
בדרכו האלגורית מעודד הסיפור חשיבה מקורית ואמירת האמת גם אם היא אינה נוחה לשמיעה. שיאו של הספר בצעקתו של הילד "המלך הוא עירום" החושפת את המציאות אשר כולם מתכחשים לה. ביטוי זה הפך למטבע לשון שגור המביע חשיפת שקר מוסכם והבטחה שאין לה כיסוי, במיוחד כאלה הבאים מפיהם של אנשים רמי מעלה. העובדה שילד קטן מצביע על ערוותו של המלך, מביעה את התמימות והיושר של ילדים קטנים שעדיין אין בהם פחד מפני אמירת אמת.
כך לדוגמה בשירו הביקורתי על החטטנות העיתונאית, "עיתונאי קטן", כותב ושר אריק איינשטיין: "המלך הוא עירום וכולנו ילדים שרואים לו את הטוסיק שותקים ולא קמים". כמו כן, גם בשירם של הראפר "טונה" (איתי זבולון) ושלום חנוך "הטוב הרע ואחותך" יש אזכור למשפט זה: "המלך הוא עירום גם בדצמבר עד אז אין לי מה לאכול".
וכן בשיר "צדיק בסדום" של הראפר דודא (יובל ניסנוב) ששר בפזמון "המלך הוא עירום, המלך הוא עירום, אין צדיק בסדום פה, אין צדיק בסדום"
תרגום המחזה ועיבודים

מקורותיו של הסיפור אינם ידועים, אך נטען כי הכותב המקורי של הסיפור הוא דון חואן מנואל שכתב את הסיפור עוד במאה ה-12.
הסיפור תורגם לעברית לראשונה על ידי דוד פרישמן. ומאוחר יותר על ידי אוריאל אופק. בהשראת הסיפור, כתב נסים אלוני את המחזה "בגדי המלך", שהועלה בהבימה ב-1961, ובגרסה מקוצרת ב-2004.
בשנת 1999 עלה בישראל מחזמר מקורי המבוסס על הסיפור "בגדי המלך החדשים" בו שיחקו חנן גולדבלט, ואדם. בשנת 2007 עלה בישראל מחזמר מקורי המבוסס על הסיפור "בגדי המלך החדשים" בו שיחקו זאב רווח, צחי נוי וסופי צדקה. גרסאות מקוריות נוספות עלו בישראל גם על ידי "התיאטרון שלנו" בו איתי שגב/יגאל מזרחי, גלעד קלטר, עודד יחזקאל, יעל ארצי ומורן ליאני שיחקו החל מ-2003. ההצגה עלתה מאז עם שינוי רב בשחקנים. בחנוכה 2013 עלה מחזמר נוסף על ידי תיאטרון "נדנדה" בכיכובם של אבי גרייניק, לירית בלבן, ערן בן זאב, עידן גיל, עידן שלו בהיותו בן 12 ועוד.
כמו כן יצא ספר בשם "בגדי המלך החדשים כפי שסופר על ידי עשרים ושלושה סלבריטאים", שהציג את הסיפור מנקודות מבט של דמויות שונות שכל אחת מהן נכתבה על ידי ידוען אחר. בין הידוענים: נייתן ליין, מדונה וג'ף גולדבלום.
דני קיי שר על "בגדי המלך החדשים" בסרט "הנס כריסטיאן אנדרסן" (1952).
הסיפור נכלל כפרק בסדרת הטלוויזיה הדנית "אגדות אנדרסן" ששודרה גם בישראל.
הסיפור נכלל כפרק בסדרת הטלוויזיה  "עולמו המופלא של אוגוסטוס האגדתי"  כיכבו כיכבו דורי טפר, איתי שגב ונמרוד רשף ששודרה בערוץ הילדים.
הערות שוליים

↑  בגדי המלך החדשים - התיאטרון שלנו, באתר "הבמה"
↑  בגדי המלך החדשים בחנוכה 2013, באתר "הבמה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007418253505171  GND: 4369876-1
בית שקמה

| --- | --- |

מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: חוף אשקלון
גובה ממוצע: ‎53 מטר
תאריך ייסוד: 1950
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 893 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎1.7% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת השפלה מוגדלת) בית שקמה(למפת השפלה רגילה) בית שקמה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית שקמה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית שקמה31°38′17″N 34°36′28″E﻿ / ﻿31.6379481129399°N 34.6076961940494°E﻿ / 31.6379481129399; 34.6076961940494  heמפת היישובים של מועצה אזורית חוף אשקלון (in English: Hof Ashkelon Regional Council) באדום - בית שקמה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 5 מתוך 10

בֵּית שִׁקְמָה הוא מושב במישור החוף הדרומי ליד העיר אשקלון, המשתייך למועצה אזורית חוף אשקלון.
היישוב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים ממרוקו, איראן, ולוב.
ביישוב ישנה הרחבה שיושבה על ידי תושבים מאזורים שונים בארץ וכן מתושבי המקום.
שמו של היישוב הוא על שם עצי השקמה הגדלים באזור היישוב. עם הקמתו נקרא באופן זמני גיאה ב'.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588164905171  VIAF: 317132404   WorldCat (עם VIAF): 317132404
בית ת'ול

| --- | --- |

מבט ממערב על השלוחה שעליה היה הכפר בית-ת'ול, ושתי הגבעות שעליהן שכן
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז ירושלים המנדטורי
 נפה:  נפת ירושלים בזמן המנדט
 שפה רשמית:  ערבית
 שטח:  הערכה - 4,629 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  1 באפריל 1948
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  260 (1945)
 קואורדינטות:  31°49′21″N 35°04′26″E﻿ / ﻿31.82247222°N 35.07386111°E﻿ / 31.82247222; 35.07386111 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית ת'ול(למפת הרי ירושלים רגילה) בית ת'ול(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית ת'ול(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית ת'ול  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
הכניסה לאתר הכפר בית-ת'ול
בית ת'ול (בערבית: بيت ثول) היה כפר ערבי בנפת ירושלים. תושביו נמלטו או גורשו במהלך מלחמת העצמאות בתאריך 1 באפריל 1948 בעת מבצע נחשון. הכפר מוקם כ-15.5 קילומטרים מערבית לירושלים, בפסגה המערבית של שלוחת הר הרוח, והשקיף מערבה לעבר מישור החוף, בין שני ואדיות עמוקים, נחל החמישה מצפונו, ונחל יתלה מדרומו. הכפר נחלק לשני חלקים עיקריים, ממזרח ומערב, שהקיפו את מרכז הכפר שבו נבנו חנויות, מסגד ומקאם (אתר מקודש). רוב התושבים עסקו בחקלאות וגידלו דגנים, ירקות, זיתים ופירות, אשר הושקו בעיקר במי-גשמים. חלק מהבוסתנים הושקו במי מעיין.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל אוכלוסיית הכפר נאמדה בכ-260 נפשות, ושטח הכפר נערך ב-4,629 דונם עות'מאני. בבית ת'ול היו מספר שרידים ארכאולוגיים כמו עמודים ויסודות של בניינים הרוסים. רוב תושבי הכפר עסקו לפרנסתם בחקלאות ובגידול דגנים.
שרידי הכפר על הגבעה המזרחית שלו
שרידי הכפר על הגבעה המערבית שלו