stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבית האחרון משמאל
קטעים שהוסרו ו/או אבדו

מתוך הסרט המקורי נחתכו קטעים שארכו ביחד 91 דקות ונחשבים כיום לנדירים מאוד, כשחלקם אף אבדו וגורלם אינו ידוע. גרסאות רבות ושונות שלהם קיימות על גבי מהדורות שונות של הסרט (שיצאו במדינות שונות), גם בפורמט של קלטות וידאו וגם של DVD. כיום, קשה למצוא גרסה מלאה של הסרט עם הקטעים שהוסרו. כמו כן, בכל פעם שהסרט הוקרן בבתי קולנוע או בתיאטראות, בחרו הטכנאים לחתוך קטעים ממנו לפני הצגתו, כאשר בכל הקרנה נחתך קטע אחר.
עותקים רבים של הסרט קוצצו ו"בותרו לחתיכות", ולכן, רוב הסצנות הפכו לנדירות. לדברי וס קרייבן, הכותב והבמאי של הסרט, אנשים שנפגעו מהסרט ומתכניו הקשים לצפייה ושאינם לבעלי לב חלש, גנבו עותקים של הסרט המקורי ושרפו אותם וכך התעלומה הפכה יותר ויותר מעורפלת.
הסצנות המפורסמות מתוך הסרט המקורי שקוצצו הן:
סצנת האונס הלסבי - בסצנה זו, שחלק ארוך ממנה אבד ונשאר ממנה רק צילום דומם, הכנופיה כפתה על פיליס ומרי, לבצע אחת בשנייה מעשים מגונים. אונס זה הוא בעל חזות לסבית בשל העובדה ששתי הקורבנות הן נשים. עם זאת, קטע זה אינו מעיד או רומז שפיליס ומרי הן בעצמן לסביות. סצנת האונס הלסבי מופיעה כקטע ללא קול במהדורה המשולשת והאולטימטיבית של גרסת הדי.וי.די, ובגרסת הבלו ריי שיצאה ב-2011.
מרי בחדר שלה - בסצנה זו, שהוצגה בתחילת הסרט המקורי, מוצגת מרי הערומה בחדרה, קוראת כרטיסי יום הולדת. הקטעים של סצנה זו כבר לא קיימים יותר.
מרי נאנסת על ידי סיידי - בסצנה זו, מרי נתפסת על ידי סיידי ביערות וזו מבצעת בה מעשים מגונים. ברוב מהדורות ה-DVD, אפילו באלה שמצוין עליהן שלא נחתכו קטעים מהסרט, הסצנה בכל זאת מקוצצת.
בגרסה אחרת של הסרט, שנקראה דווקא בשם קרוג וחבורתו, הסצנה בה מוצאים אסטל וד"ר קולינגווד, הוריה של מרי, את גופתה, הייתה שונה. במקור, מרי הייתה עדיין בחיים כשנמצאה על ידי הוריה, ובעודה שוכבת על ערש דווי ומדממת למוות, היא מספרת להם את מה שקרה לה ולפיליס ומיד לאחר שהיא מסיימת להסביר, מתה למול עיניהם.
רימייק

באוגוסט 2006, חברת "Rogue Pictures" סיכמו לעשות חידוש לסרט יחד עם הבמאי והכותב של הסרט, וס קרייבן, אשר ישמש כמפיק. התסריטאי, אדם אלקה, נשכר לכתוב את התסריט. במאי 2007, "Rogue Pictures" עשו משא ומתן עם הבמאי דניס איליאדיס, שיביים סרט זה. הסרט יצא לאקרנים ב-13 במרץ 2009. עלילתו הייתה דומה במקצת לעלילה המקורית, אך ברובה הייתה שונה ממנה.
המטרו האחרון

| --- | --- |

 בימוי:  פרנסואה טריפו
 הופק בידי:  פרנסואה טריפו
 תסריט:  פרנסואה טריפו   סוזן שיפמן
 עריכה:  מרטין ברקוה 
 שחקנים ראשיים:  קתרין דנב   ז'ראר דפארדיה   ז'אן פוארה   היינץ בנט
 מוזיקה:  ז'ורז' דלרו
 צילום:  נסטור אלמנדרוס
 מדינה:  צרפת 
 חברת הפקה:  לה פילם דו קארוס 
 חברה מפיצה:  גומון, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 בספטמבר 1980
 משך הקרנה:  131 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט רומנטי, סרט אמנותי, סרט מלחמה 
 מקום התרחשות:  פריז 
 פרסים:  פרס סזאר לצילום הטוב ביותר (נסטור אלמנדרוס)  פרס סזאר לעריכה הטובה ביותר (מרטין ברקוה)  פרס סזאר לשחקן הטוב ביותר (ז'ראר דפארדיה)  פרס סזאר לתסריט הטוב ביותר (סוזאן שיפמן, פרנסואה טריפו)  פרס סזאר לעיצוב הפקה (Jean-Pierre Kohut-Svelko)  פרס סזאר לסרט הטוב ביותר (פרנסואה טריפו)  פרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר (קתרין דנב)  פרס דוד די דונטלו לשחקנית הזרה הטובה ביותר (קתרין דנב)  פרס סזאר למוזיקה הטובה ביותר שנכתבה לסרט (ז'ורז' דלרו)  פרס סזאר לבמאי הטוב ביותר (פרנסואה טריפו)  פרס סזאר לסאונד הטוב ביותר (Michel Laurent) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
המטרו האחרון (בצרפתית: Le Dernier Métro) הוא סרט מ-1980 אשר נכתב ובוים על ידי הבמאי הצרפתי פרנסואה טריפו והשחקנים הראשיים הם קתרין דנב וז'ראר דפארדיה.
ב-1981 הסרט זכה ב-10 פרסי סזאר בקטגוריות: הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (דפארדיה), השחקנית הטובה ביותר (דנב), הצילום הטוב ביותר (נסטור אלמנדרוס), הבמאי הטוב ביותר (טריפו), העריכה הטובה ביותר, הפסקול הטוב ביותר, עיצוב ההפקה הטובה ביותר, המוזיקה הטובה ביותר והתסריט הטוב ביותר. בנוסף הסרט זכה למועמדויות לסרט הזר הטוב ביותר בפרס גלובוס הזהב ובפרס אוסקר.
שם הסרט נגזר מהתופעה שרווחה בזמן הכיבוש הגרמני בפריז, בה הוצגו הצגות התיאטרון בשעה מוקדמת יחסית על מנת שהצופים יספיקו לתפוס את "המטרו האחרון" לפני העוצר הלילי.
עלילה

הסרט מספר על במאי תיאטרון יהודי ואשתו הקתולית אשר בזמן הכיבוש הגרמני בפריז במהלך מלחמת העולם השנייה מסתירה אותו מפני הנאצים במרתף, בזמן שהיא מבצעת במקומו את תפקיד מנהל התיאטרון.  מריון שטיינר וצוות השחקנים הנם בהתאם לאמירה האמריקאית הידועה, "ההצגה חייבת להמשך". כמו בסרטו המוקדם יותר של טריפו, ז'יל וג'ים, יש משולש אהבים בין שלוש הדמויות הראשיות: מריון שטיינר (דנב), בעלה לוקה (היינץ בנט) וברנאר גראנז'ה (דפארדיה), שחקן בהפקה האחרונה של התיאטרון.
הפקה

במאי הסרט, פרנסואה טריפו, אמר כי שנים רבות לפני יצירת הסרט ידע כי יום אחד יצור סרט שיעסוק בתקופה בה פריז הייתה תחת השלטון הנאצי, תקופה אותה חווה כילד בפריז, אך רק בשנות ה-70 הציבוריות הצרפתית החלה לעסוק בנושאים אלו. הוא בחר למקם את העלילה בתחום התיאטרון בפריז מאחר שהכיר אותו היטב. טריפו ציין כי אמנם עלילתו המרכזית של הסרט היא בדיונית, אך סצנות מסוימות מבוססות על אירועים אמיתיים וזכרונותיהם של דמויות מתחום התיאטרון הצרפתי. לדוגמה, התגרה בין השחקן גראנז'ה (בגילומו של דפארדייה) למבקר התיאטרון הפרו-נאצי דאקסיה (בגילומו של ז'אן-לואי רישאר). סצנה זו מבוססת על עימות שהיה בין השחקן ז'אן מארה ובין מבקר התיאטרון אלן לוברו (צר') שעבד בעיתון "Je suis partout" (אנ').
שחקנים ראשיים

קתרין דנב - מריון שטיינר
ז'ראר דפארדיה - ברנאר גראנז'ה
ז'אן פוארה - ז'אן-לופ קוטאן
אנדראה פרול - ארלט גיום
מוריס ריש - ריימון ברוסייה
היינץ בנט - לוקה שטיינר
הערות שוליים

↑  אורי קליין, אה, איזה כיבוש נחמד!, דבר, 26 בדצמבר 1980
1 2 3  ראיון של פרנסואה טריפו, עם מני פאר, בתוכנית שעה טובה בטלוויזיה הישראלית, דצמבר 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009050083405171  BnF: cb14660690f (data)  GND: 4338491-2  LCCN: n84028643  SUDOC: 059557788  VIAF: 207937793   WorldCat (עם VIAF): 207937793
דניאל זילברשטיין (עיתונאי)

| --- | --- |

דניאל זילברשטיין (2015)
 לידה:  14 ביולי 1983 (בן 41) תל אביב, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  עיתונאי ספורט ואקטואליה ישראלי
 מעסיק:  ערוץ הספורט, המכללה האקדמית ספיר
 סוג כתב:  כתב ספורט
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  danzilb
דניאל זילברשטיין (נולד ב-14 ביולי 1983 בתל אביב) הוא עיתונאי ישראלי.
קריירה

בצעירותו שיחק זילברשטיין כדורסל בקבוצת הנערים של רמת השרון. בגיל 16 החל לעבוד בשבועון הכדורגל "ראשון". בגיל 18 התגייס לגלי צה"ל ושימש בתחנה במשך כ-10 שנים בתפקידים שונים, ביניהם כתב חדשות החוץ, עורך חדשות החוץ, עורך החדשות הראשי ומגיש תוכנית האקטואליה לסיכום היום "24 היום שהיה".
ב-2008 החל לעבוד כמגיש ושדרן בערוץ הספורט, ושידר מאולימפיאדת בייג'ינג שנערכה בשנה זו. בהמשך שידר משחקי כדורסל ומשחקי טניס. בשנת 2010 סיקר את המונדיאל בדרום אפריקה עבור גלי צה"ל.
בשנים 2014-2016 סיקר עבור ערוץ הספורט שני משחקי אולסטאר ואת גמר ה-NBA ב-2015. בשנת 2015 שימש כאחד ממגישי תוכנית הרדיו "המילה האחרונה" בגלי צה"ל, יחד עם יוסי שריד ומנחם הורוביץ. היה שליח ערוץ הספורט ב-אולימפיאדת ריו 2016.
בשנת 2023 החל לשדר פודקאסט מבית All•in בשם "משבר גיל ה-40 שלי", ובאותה שנה גם הנחה את התוכנית "אין גבול" בערוץ רלוונט, לצד עמנואל אלבז-פלפס. לאחר סגירת הערוץ, עבר לערוץ 13 והחל לשמש ככתב תחקירים ומגזין.
מגיש את תוכנית הספורט "מגרש פתוח" בערוץ הספורט.
מרצה באוניברסיטת ת"א ובבית הספר לתקשורת במכללה האקדמית ספיר.
חיים אישיים

זילברשטיין הוא בנו של עורך הדין יעקב "פיפו" זילברשטיין. מתגורר בתל אביב עם אשתו נועה רודיק, ולהם שני בנים.
בין 2007 ו-2008 היה בן זוגה של תמר שחק, גל"צניקית שנרצחה בעת טיול בעיר ארקיפה שבפרו.
הערות שוליים

↑   אלעד זאבי, דניאל זילברשטיין הגיע למשבר גיל 40. אז הוא הקליט פודקאסט עם אישתו, באתר הארץ, 31 במאי 2023
↑  תחיה ברק, לדניאל זילברשטיין ואשתו יש מודל מיוחד לזוגיות: "זה משרת את שנינו. אותו כבוגד בפוטנציה ואותי כפרפרית", באתר ynet, 27 ביוני 2023
↑  נטע סלע ורועי מנדל, פרו: נמצאה גופת צעירה ישראלית; חשד לפלילים, באתר ynet, 4 במאי 2008
אמנות הפוגה

התיבות הראשונות של אמנות הפוגה בכתב היד מ-1742
אמנות הפוגה, רי"ב 1080, (בגרמנית, Die Kunst der Fuge) היא יצירה לא גמורה מאת יוהאן סבסטיאן באך, המורכבת מארבע-עשרה פוגות וארבעה קאנונים. כל פרקי היצירה מבוססים על אותו נושא. יצירה זו נכתבה לקראת סוף חייו של באך, בשנים 1749–1750 (גרסאות מוקדמות לכמה מהפרקים נכתבו ב-1742) והיא מבין היצירות המוכרות והמוערכות של המלחין.
המוזיקה

כל פרקי אמנות הפוגה הם קטעים קונטרפונקטיים המבוססים על אותו נושא, ברה מינור:
נושא זה, בווריאציות שונות, משמש כבסיס לכל הפוגות והקנונים, המסודרים פחות או יותר בסדר מורכבות עולה (לגבי סדר הפרקים, ראו להלן).
אחד המאפיינים הבולטים של היצירה היא שלא מצוין הכלי או ההרכב שבו יש לנגן אותה. כל הפוגות (הנקראות Contrapunctus) כתובות בארבע חמשות וכל הקנונים בשתיים, בדומה למוזיקה לכלי מקלדת. תאוריות רבות קיימות באשר לכלי שבו יש לבצע את היצירה; הצ'מבליסט גוסטב ליאונהארדט כתב תזה שבה הוא מנסה להוכיח כי 'אמנות הפוגה' כתובה לצ'מבלו, אם כי כמה מן הפרקים אינם מתאימים לכלי. גם המוזיקולוג כריסטוף וולף, שהוא הסמכות החשובה ביותר כיום בנושא המוזיקה של באך, תומך בתאוריה זו. תאוריה פופולרית אחרת טוענת כי המוזיקה היא תאורטית, ונועדה יותר לקריאה מאשר לביצוע - ולפיכך ניתן לבצע אותה בכל הרכב המתאים למנעד התפקידים. בימינו מבוצעת היצירה לרוב בכלי מקלדת (פסנתר, צ'מבלו או עוגב), הרכב קאמרי (לרוב רביעייה) או תזמורת.
הפרקים

במהדורה המודפסת שיצאה לאור ב-1751, לאחר מות המלחין, מופיעים הפרקים הבאים (בארבעה קולות, אלא אם מצוין אחרת):
הפרקים > פוגות פשוטות

קונטרפונקטוס I: פוגה פשוטה על הנושא.
קונטרפונקטוס II: פוגה פשוטה על הנושא, שהסיומת שלו במקצב מנוקד.
קונטרפונקטוס III: פוגה פשוטה על היפוך הנושא (כרומטית)
קונטרפונקטוס IV: כנ"ל, סגנון קונצרטנטי.
הפרקים > קונטרה-פוגות

פוגות שבהן מופיע הנושא בגרסה רגילה ומהופכת. בשלוש הקונטרה-פוגות כניסות סְטְרֶטוֹ רבות (כלומר, נושא חדש מתחיל לפני שנגמר הנושא הקודם); וכולן מבוססות על נושא 'אמנות הפוגה' בווריאציה עם צלילים עוברים (ראו דוגמאות בהמשך).
קונטרפונקטוס V: קונטרה-פוגה "בסיסית".
קונטרפונקטוס VI: בסגנון צרפתי (In stylo Francese), כלומר במקצבים מנוקדים.
קונטרפונקטוס VII: פוגה per Augmentationem et Diminutionem, כלומר פוגה שבה הנושא מופיע בשלושה אורכי צליל: רגילים, קצרים וארוכים.
הפרקים > פוגות כפולות ומשולשות

פוגות המבוססות על שניים ושלושה נושאים, שמביניהם אחד הוא נושא 'אמנות הפוגה' או וריאציה עליו.
קונטרפונקטוס VIII: פוגה משולשת בשלושה קולות.
קונטרפונקטוס IX: פוגה כפולה.
קונטרפונקטוס X: פוגה כפולה.
קונטרפונקטוס XI: פוגה משולשת.
הפרקים > פוגות ראי

פוגות שאפשר לנגן גם במהופך (היפוך מלמעלה למטה) מבלי לפגום במוזיקליות. בדרך כלל מנגנים את הגרסה הישרה וההפוכה בזו אחר זו.
קונטרפונקטוס XII
קונטרפונקטוס XIII: (גם קונטרה-פוגה) בשלושה קולות. במהדורה המודפסת צורפה גם גרסה בארבעה קולות לשני צ'מבלי, אך לא ברור אם כתב אותה באך עצמו.
הפרקים > קנונים בשני קולות

קנון באוקטבה.
קנון בדצימה (טרצה).
קנון בדואודצימה (קווינטה).
קנון מהופך באוגמנטציה (הקול השני מנגן נושא הפוך בערכי צליל ארוכים).
הפרקים > פוגה לא גמורה

קונטרפונקטוס XIV: פוגה משולשת (ואולי מרובעת), שהנושא השלישי שלה הוא מוטיב BACH.
סדר הפרקים

הסדר הנכון שבו יש לבצע (או להדפיס) את הפרקים השונים שנוי במחלוקת, מאחר שאין התאמה בין כתבי היד השונים והמהדורה המודפסת, שיצאה לאור כנראה ללא פיקוח מצידו של באך - ההכנה לדפוס החלה כאשר היה חולה מאוד ועיוור. מקורה של הגרסה לשני צ'מבלי לקונטרפונקטוס XIII (שנוסף לה קול רביעי) אינה ברורה - השיטה שבה מהופכת הפוגה שונה מהשיטה הרגילה של באך, והיא הפוגה היחידה שמצוין בה שם הכלי. ייתכן שאחד מבניו של באך, שפיקח על ההוצאה לאור, הוא שהוסיף את הפוגה.
ההוצאה לאור הראשונה כוללת גם כוראל פרלוד על הכוראל Vor deinem Thron tret ich hiermit ("בזאת אני פוסע בפני כיסא כבודך"), BWV 668a, שאותו הכתיב באך על ערש דווי. במשך השנים נעשו ניסיונות למצוא קשר בין הכוראל-פרלוד ונושא 'אמנות הפוגה', אך ללא הצלחה. כיום מקובל להניח כי אין קשר בין היצירות.
הפוגה הבלתי-גמורה

קונטרפונקטוס XIV נקטע בתיבה 239:
לאחר מכן מופיעה ההערה הבאה בכתב ידו של קרל פיליפ עמנואל באך: Über dieser Fuge, wo der Nahme B A C H im Contrasubject angebracht worden, ist der Verfasser gestorben. ("בכותבו פוגה זו, שבה מופיע השם BACH כנושא נגדי, מת המלחין"). על כל פנים, גרסה זו מפוקפקת, מאחר שהפוגה כתובה בכתב ידו של באך, ולא סביר שהוא היה מסוגל לכתוב כשנטה למות, בין השאר משום שהיה עיוור. רוב החוקרים מסכימים כי באך הכתיב את הפוגה לאחד מילדיו בהיותו עיוור. כמו כן, מקובלת היום ההנחה כי הפוגה נועדה להיות פוגה מרובעת, וכי הנושא הרביעי הוא נושא 'אמנות הפוגה' (אם כי הנושא הראשון דומה לו למדי). על פי תאוריה של כריסטוף וולף נכתב סוף היצירה על דפים אחרים, שאבדו. במשך השנים כתבו מלחינים ומבצעים שונים גרסאות לחלק האבוד, המשלבות בין ארבעת הנושאים; מבצעים אחרים (למשל גלן גולד) עוצרים בתיבה 233, כפי שמסתיימת הפוגה בגרסה המודפסת. אחרים מנגנים את הגרסה הבלתי-גמורה כמות שהיא, ומפסיקים לנגן באמצע המשפט - מה שגורם לאפקט מוזר ומסתורי.
דוגמאות לווריאציות על נושא 'אמנות הפוגה'

כניסת הנושא בקונטרפונקטוס II, הסיום במקצב מנוקד
נושא הפוך עם צלילים עוברים, וכניסה מהופכת של הקול השני בסְטְרֶטוֹ (לפני תום הנושא הראשון). פתיחת קונטרפונקטוס V.
נושא בסינקופה (סגנון "אנחה"), עם צלילים עוברים, (בכחול).
הנושא של פוגת המראה (קונטרפונקטוס XII) בשורה העליונה; נושא הפוגה המהופכת בשורה התחתונה.
הרלן מתיוס

הרלן מתיוס (באנגלית: Harlan Mathews‏; 17 בינואר 1927 – 9 במאי 2014) היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית ממדינת טנסי, שייצג אותה בקצרה בסנאט של ארצות הברית וכיהן במספר תפקידים בכירים בממשלתה.
ביוגרפיה

מתיוס נולד בינואר 1927 בסמיטון שבאלבמה, בנם של ליליאן (לבית יאנג) ג'ון ויליאם מתיוס. ב-1944, לאחר סיום לימודיו התיכוניים, התגייס לצי ארצות הברית ושירת שם עד 1946. כששב לאלבמה, למד במכללת ג'קסונוויל סטייט וסיים את לימודיו שם כבוגר אוניברסיטה ב-1949. בתום לימודים גבוהים אלה, השלים מתיוס לימודי תואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטת ואנדרבילט ב-1950. הוא עבד במטה התכנון של המושל גורדון בראונינג. כאשר פרנק קלמנט ניצח את בראונינג בבחירות לתפקיד מושל טנסי, עבר מתיוס למטה התקציבים של המדינה. שנה לאחר שהחל את שירותו כנציב הכספים והמנהל ב-1961, סיים לימודי משפטים בבית הספר ללימודי לילה של ימק"א.
ב-1950 הצטרף לסגל מושל טנסי, ושירת בסגל תחת המושלים גורדון בראונינג, פרנק קלמנט וביופורד אלינגטון. בשנים 1961–1971 שימש כנציב מחלקת הכספים והמנהל של ממשלת טנסי. בינואר 1971 עזב מתיוס את ממשלת טנסי ווהתמקצע במגזר הפרטי, אצל אמקון אינטרנשיונל בממפיס. ב-1973 מונה לעוזרו של מבקר מחלקת האוצר של טנסי, ביל סנודגרס. ב-1974 נבחר מתיוס לגזבר המדינה בידי בית המחוקקים של טנסי כאשר קודמו, טום ויסמן, התפטר מתפקידו במטרה להתמודד לתפקיד המושל. בית המחוקקים של טנסי בחר בו לכהונה מלאה בת שנתיים כגזבר המדינה ב-1975, ובתפקיד זה כיהן ינואר 1987, אז מונה לסגן למושל טנסי נד מקוורטר.
ב-1993 מינה המושל נד מקוורטר את מתיוס לסנאט של ארצות הברית בעקבות התפטרותו של אל גור, שהתפטר מהסנאט לשם כניסתו לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית. עם מינויו של מתיוס לסנאט, הכריז מקוורטר כי המינוי של מתיוס הוא זמני, במטרה לאפשר לכל המעוניין בתפקיד להכין עצמו לקראת מסע בחירות. מתיוס מיאן להתמודד לכהונה מלאה בסנאט. בדצמבר 1994 הוא פרש מתפקידו והחל לעסוק בחוק ומשפט בנאשוויל.
מתיוס נפטר אחרי מאבק בסרטן המוח במאי 2014 בהוספיס בנאשוויל.
שיטת השקשוקה

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של הסרט
 בימוי:  אילן עבודי
 הופק בידי:  שרון קרני, גילי דיקרמן
 תסריט:  אילן עבודי, אורי ויסברוד
 תחקיר:  שחר אלמגור, אביב נוקד, יעל קישיק, שני ליטמן
 עריכה:  מרתה ויזלטיר
 צילום:  אילן עבודי
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  2008
 משך הקרנה:  93 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט תיעודי 
 פרסים:  פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר 
 shakshuka-movie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
שיטת השקשוקה הוא סרט תיעודי, דוקו אקטיביסטי ישראלי מ-2008 שיצרו העיתונאי ואיש הטלוויזיה מיקי רוזנטל והבמאי אילן עבודי. הסרט מתמקד בטענות על קשרי הון-שלטון בישראל דרך הצגת הקשרים בין המדינה לבין משפחת עופר. הסרט זכה בפרס אופיר בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר, כמו גם בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר ובפרס התחקיר בטקס פרסי הקולנוע הדוקומנטרי לשנת 2009.
כבר בשלב הפקת הסרט הוגשה על ידי משפחת עופר תביעה נגד יוצריו ואף תחנת שידור ישראלית לא הסכימה במשך כשנה לשדרו. הסרט הוקרן בסינמטקים, באירועים וכנסים שונים, ובכנסת. ב-28 ביולי 2009, כשנה לאחר הקרנת הבכורה של הסרט, הוא שודר בערוץ 1, ומיד לאחר הקרנתו שודר סרט תגובה מטעם החברה לישראל שבשליטת משפחת עופר. לבסוף, בפברואר 2010 הוסרה התביעה שהגישה משפחת עופר.
שמו של הסרט נגזר מדברים שאומר במהלכו עורך הדין רם כספי שייצג את החברה לישראל (שבשליטת משפחת עופר) מול המדינה במשא ומתן על רכישת חברת "צים". כספי סיפר שלקחו את הצעות המחיר השונות ועשו מהן "שקשוקה", וכך נקבע המחיר הסופי, אשר לפי הנטען בסרט, הוא נמוך מאוד ביחס לשווייה האמיתי של חברת הספנות, בעיקר משום שהאחים עופר היו היחידים שניגשו למכרז.
הסרט

הסרט בודק את הקשר בין ההון לשלטון במדינת ישראל דרך הקשר בין גורמי ממשל ועיתונות לבין משפחת עופר. הסרט בוחן את הדרך שבה מכרה המדינה נכסים למשפחת עופר כמו מפעלי ים המלח, צים ובז"ן. בין היתר נשאלת השאלה מדוע שילמה המדינה למשפחת עופר סכום של 568 מיליון ש"ח תמורת בתי הזיקוק כאשר הם שייכים למדינה. הסרט מציג דוגמאות לכך שאותם פקידי ממשל שביצעו את העסקאות השנויות במחלוקת בשם מדינת ישראל עם משפחת עופר, התמנו לאחר פרישתם מהמגזר הציבורי לעובדים בכירים בקבוצת האחים עופר. הדוגמה הבולטת לכך בה מתמקד הסרט היא מינויו של החשב הכללי לשעבר במשרד האוצר, ניר גלעד, לתפקיד מנכ"ל החברה לישראל וזאת לאחר חתימת הסכם זיכיון של המדינה עם האחים עופר, המוכר גם כ"הסכם ניר גלעד", שעורר מחלוקת ציבורית ניכרת וספג גם ביקורת חריפה מצד מבקר המדינה עד כדי כך שחברי כנסת ואחרים ביקשו לפתוח בחקירה דקדקנית של פשר העניין ואפילו לפתוח בחקירה פלילית נגד ניר גלעד.
הסרט מציג גם את היחסים ההדוקים בין בכירים במגזר הציבורי והתקשורתי לבין האחים עופר, ידידות קרובה שמתגמלת את שני הצדדים. הסרט מראה כיצד נמנעים תחקירים על מקורבים לאחים עופר באמצעות אנשי מפתח כמו רפי גינת, שבהיותו העורך הראשי של העיתון ידיעות אחרונות ניסה למנוע מעורך המוסף "7 ימים" דאז, ניר בכר, מלפרסם תחקיר שחשף לראשונה את החשדות כי אלי לנדאו ניהל באופן לא תקין מכרז להובלת פחם בהיותו יו"ר חברת החשמל והיטה אותו לטובת חברת עופר אוניות, גינת האשים את בכר בכך שבפרסום הכתבה הוא מבקש למנוע את מינוי לנדאו לתפקיד יו"ר מועצת רשות השידור. עוד הוסיף גינת, כך טען בכר, כי לדעתו מדובר ב"חרא של כתבה" וכי "אתם רוצים להפוך את לנדאו למושחת בכל מחיר". בסופו של דבר, למרות התנגדותו התקיפה של גינת, פורסם התחקיר על אלי לנדאו, ובעקבותיו נפתחה חקירה נגד לנדאו בעניין. לטענת בכר, פרשה זו גרמה מאוחר יותר לפיטוריו בידי גינת.
חלק מרכזי בסרט עוסק בתרומה של סמי עופר למוזיאון תל אביב לאמנות תמורת קריאת המוזיאון על שמו ועל שם רעייתו, ותמורת סעיפים הנותנים, לטענת הסרט, זכויות בעלות על מבנה המוזיאון למשפחת עופר (בעקבות הדיון הציבורי נסוגה עיריית תל אביב מהסכם זה).
הסרט מציג דו"ח של המשרד להגנת הסביבה הטוען כי מפעלי האחים, כמו בז"ן, מזהמים את הסביבה פי כמה וכמה מהמותר בחוק ואת ההשפעות השליליות שזיהום זה גורם. מיקי רוזנטל אף מתעמת בסרט עם בכירה באגודה למלחמה בסרטן לאחר שהאגודה העניקה תעודת הוקרה לסמי עופר על תרומתו. הסרט עוסק גם בקשר השתיקה לכאורה לגבי בעלי הון. במהלך הסרט מנסים יוצריו למכור אותו לתחנות טלוויזיה ונתקלים בסירוב מוחלט וכן בקושי יוצא דופן כשמוגשת תביעה משפטית נגדם.
לגבי חברת הספנות צים, שהליך מכירתה הוא המקור לשם הסרט, מציג הסרט את מחיר ההפרטה של החברה באמצעות עדויות של עובדי מספנה על התנאים במספנות משפחת עופר, ככוח עבודה זול הממולא כיום בעיקר על ידי עובדים זרים. כמו כן הסרט מבקר את ההחלטה של "צים" המופרטת שלא לפעול בנמל אילת, החלטה שבעקבותיה ירד נפח העבודה בנמל באופן משמעותי.
על ציפיותיו למה שישתנה בעקבות הסרט אמר רוזנטל:
אני מצפה שנגדיר מחדש את הנורמה לגבי כספי ציבור וחלוקתם: כסף ציבורי הוא קודש קודשים. אזרח במדינה צריך לדעת מה קורה במדינתו וקהילתו, ולהיות מעורב במה שאכפת לו ומה שכואב לו. כבודדים, אמנם יש לנו מעט כוח להשפיע, אבל ביחד אפשר לשנות ולתקן את המדינה. פעם קראו לזה ציונות, אחר כך אכפתיות.
רוזנטל הדגיש כי מעבר חברי הכנסת ועשרות עובדי מדינה, בפרט עובדי משרד האוצר, לעבוד עבור החברות שבשליטת משפחת עופר מיד לאחר פרישתם מתפקידיהם הציבוריים, הוא לב השיטה שביקש לחשוף.
המאבק סביב הסרט

כבר בתחילת העבודה על הסרט בתחילת 2008 הוגשה נגד רוזנטל ואשתו (שלא לקחה חלק בעשיית הסרט) תביעה משפטית על הוצאת דיבה ופגיעה בפרטיות בסך מיליון ש"ח, מטעם פרקליטה של משפחת עופר. אף על פי כן החליטו רוזנטל וחברת yes, שהשתתפה במימון הסרט, להמשיך בהפקה. מאוחר יותר נסוגה בה חברת yes מן המימון ורוזנטל מימן את שאר הסרט מהלוואות שלקח. התמיכה הציבורית הרחבה ברוזנטל הביאה יותר מאלף גולשי אינטרנט לחתום על כתב התחייבות, בו כל אחד מהם יישא באלפית מהסכום שרוזנטל יידרש לשלם, אם משפחת עופר תזכה בתביעה.
בסיום עשיית הסרט הודיע סמנכ"ל התוכן של חברת yes יונה ויזנטל כי החליט לא לשדר את הסרט. זאת, לטענתו, בשל סצנות הנוגעות למחלת הסרטן שהוסיף רוזנטל בניגוד לסיכום עמו. לטענת יוצרי הסרט, הם הסכימו להוריד חלק מהחומרים כדי ש-yes יאשרו את שידור הסרט, ובכל זאת הסרט לא עלה לשידור.
פסילת הסרט יצרה רעש רב. בין השאר, התארגנו מספר איגודי יוצרים וכתב העת לקולנוע "מערבון" לכנס בבית העיתונאים בנוגע לצנזורה בעקבות לחץ של בעלי הון.
בסופו של דבר אושר הסרט להקרנה בסינמטק תל אביב, למרות מכתבים מעורכי הדין של משפחת עופר. לאחר מכן הוקרן הסרט גם בסינמטק ירושלים.
בעקבות העניין, פנו ערוץ 10 וערוץ 1 על מנת לשדר את הסרט, אך גם עליהם הופעלו לחצים משפטיים לא לשדרו. האגודה לזכויות האזרח פנתה להנהלת רשות השידור בנושא, בטענה שעל רקע הלחצים העזים למניעת השידור, הופכת שאלת שידורו של הסרט להיות הרת גורל עבור חופש הביטוי והדמוקרטיה בישראל. הנהלת ערוץ 1 הודיעה כי הסרט ישודר, עם תיקונים כלשהם. לבסוף החליטה הנהלת הערוץ לשדרו ללא שינויים, ולאחריו סרט תגובה מטעם החברה לישראל ומשפחת עופר, סרט שעלותו הסתכמה בכחצי מיליון ש"ח. שני הסרטים שודרו בערוץ הראשון ב-28 ביולי 2009 במשדר מיוחד שהונחה על ידי עודד שחר. לאחר הקרנת הסרטים התעמתו באולפן רוזנטל ונציג משפחת עופר, אלי גולדשמידט. גולדשמידט אמר כי "התקשורת שופכת את דמה של משפחת עופר, אומרים עליהם דברים לא נכונים ועושים להם דמוניזציה".
ביולי 2009 ביקש עופר למחוק את התביעה הראשונה על סך מיליון ש"ח והגיש תביעה נוספת על סך של 3.5 מיליון ש"ח. רוזנטל הגיש תביעה נגדית לתשלום הוצאת משפט על התביעה הראשונה בסך 200 אלף ש"ח.
במסגרת הסכם פשרה שנחתם בין הצדדים ב-13 בספטמבר 2009, הוסכם כי משפחת עופר תשלם לרוזנטל סכום של 40 אלף ש"ח עבור הוצאות משפטיות, בתוספת מע"מ. ביוני 2015 נחשפו פרטים נוספים לגבי ההסכם, אשר הושג בעקבות תהליך גישור בין הצדדים שערך מוטי קירשנבאום. באתר NFC פורסם כי מלבד האמור, העבירה משפחת עופר, בעקבות ההסכם, 290 אלף ש"ח לסנגורו של רוזנטל, רונאל פישר, למימון ההליכים המשפטיים של רוזנטל. רוזנטל הכחיש את הפרסום ותבע את יואב יצחק באוגוסט 2015 בסכום של 355 אלף ש"ח.
ביקורות

דווקא בגלל ההתנגדות להקרנת הסרט, במעין אפקט סטרייסנד - הוא זכה להתעניינות תקשורתית יותר מכל סרט תיעודי ישראלי אחר ששודר בשנת 2008. "זה הסרט שאף אחד לא רוצה שתראו. עכשיו כולם צריכים לראות אותו", כתב ירון טן-ברינק, מבקר הטלוויזיה של ידיעות אחרונות. "עזבו הכול ולכו לראות את הסרט הזה. תקבלו הסבר מפורט ומדויק איך המדינה גונבת מאתנו ומעבירה לאחים עופר", כתב גיא מרוז במעריב. עיתונאים נוספים ובהם קובי אריאלי הפצירו בקוראים "לכו לראות את "שיטת השקשוקה". אל תחמיצו".