stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רב ששת
חבריו > עם רב חסדא

רב ששת היה חברם של האמוראים רב נחמן ורב חסדא. מסופר כי רב חסדא ורב ששת, כשהיו נפגשים זה עם זה, רב חסדא, היו שפתיו מרתתות מהברייתות של רב ששת (שהיה בקי מאוד), ורב ששת, היה מזדעזע כל גופו מפלפולו של רב חסדא. בין רב ששת לרב חסדא קיימות מחלוקות הלכתיות רבות. אחת מהן היא בדיני שכירת רשות שכירת הרשות מגוי היא שכירה סמלית, ולכן מספיק שתעשה בעל פה ואין צורך לשכירה בכתב, אין צורך לפרט שמטרת השכירה היא כדי להתיר את הטלטול בחצר, ודי בשכירה במחיר של פחות משווה פרוטה, וכן מותר לשכור רשות אף בשבת, שבה אסור מקח וממכר. נחלקו רב חסדא ורב ששת האם יש צורך בשכירות אמיתית משפטית, כך שהיהודי השוכר יתנה עם הגוי שהוא יכול להשתמש בדירת הגוי ולהכניס לשם את חפציו, ומטרת תקנת השכירות היא לגרום שהיהודי ירצה לשכור מהגוי והוא לא ירצה להשכיר לו (כי יחשוש שמא היהודי זומם להחזיק בקרקע ולגזול אותה ממנו) או שמא מדובר ב"שכירות רעועה", שכירות סמלית יותר. ההלכה נפסקת כרב ששת. למרות זאת, טעם התקנה - שהוא להקשות על היהודי - בכך שהוא יאלץ לשכור מהגוי והגוי לא יסכים לשכור לו - קיים גם כאן, כי הגוי יחשוש שמא היהודי שוכר ממנו את הקרקע כי לכשף אותו. רבינו יהונתן מסביר את ההגיון בכך, כי ההלכה היא שלא די בכך שהגוי יתן את הקרקע במתנה ליהודי אלא יש צורך שישכור ממנו דווקא, ודבר זה עלול להעלות את חשדו של הגוי שיתפלא מדוע היהודי מעדיף לשלם לו דווקא ואינו מסכים לקבל בחינם, ומכך יסיק הגוי כי מדובר בניסיון להעלות עליו - על הגוי - כישוף.
מחלוקת האחרת היא בעניין קמיצה. הקמיצה נעשית מתוך כלי שרת - לתוך כלי שרת. נחלקו חכמי התלמוד האם הכלי שרת שקומצין ממנו, יכול להיות גם על הקרקע, או עליו להיות דווקא בידי כוהן. לפי שיטת אבימי ותלמידו רב חסדא, על הכוהן לאחוז את הכלי בידו בשעת הקמיצה, וגם הכלי שלתוכו מניחים את הקומץ, צריך להאחז ביד כוהן. לפי זה לפעולת הקמיצה נצרכים שלושה כוהנים: הכוהן הקומץ, הכוהן האוחז את הכלי שרת שבתוכו מונחת הקורבן מנחה וממנו נעשית הקמיצה, וכוהן שלישי שאוחז כלי שרת אחר - ריק - בידו, לתוך כלי זה נעשית הקמיצה. לעומת זאת, פוסק רב ששת, כי גם אם הכלי שרת מונח על הקרקע, ניתן לקמוץ מתוכו. לדבריו, ישנה ראייה מפורשת להלכה זו: כאשר נטלו הכוהנים את שתי כפות הלבונה משולחן הפנים, הם לא הגביהו אותו, ומכיוון שעבודת הקמיצה שווה במהותה לעבודה זו, שמהותה - נטילת קרבן מנחה ממקומה כדי להקטירה, מוכח כי הקמיצה כשרה גם אם נעשית מכלי שרת שנעשה על גבי הקרקע.
מובא בתלמוד על רב ששת ורב חסדא שנחלקו בנוגע לתפילת הדרך. לדעת רב חסדא יש לומר אותה בעמידה, ולא כשהוא מהלך, ואילו לדעת רב ששת ניתן לומר אותה גם כאשר הוא מהלך. מסופר שם שרב חסדא ורב ששת היו הולכים בדרך, קם רב חסדא, והתפלל את תפלת הדרך בעמידה. רב ששת (שהיה כאמור לעיל עיוור) שאל את שמשו מה עושה רב חסדא, ושמשו ענה לו: עומד מהליכתו ומתפלל את תפלת הדרך. אמר רב ששת לשמשו: העמד גם אותי ואתפלל תפלת הדרך, וזאת משום מה שנאמר "מהיות טוב אל תקרא רע".
חבריו > עם רב נחמן

קיימות מחלוקת רבות גם בין רב נחמן חבירו של רב ששת, לרב ששת. לשניים היו גם בתי דינים נפרדים, שסתרו לפעמים זה את זה. כך למשל מסופר כי אמם של רמי בר חמא ומר עוקבא בר חמא העניקה קרקע שהייתה ברשותה לבנה רמי בר חמא, אך לאחר מכן העניקה אותה קרקע עצמה לרב עוקבא בר חמא. רמי בר חמא בא לפני רב ששת (שהיה רבו המובהק) וזה פסק שהקרקע שלו מכיוון שהשטר נכתב על שמו לפני השטר השני שנכתב על שמו של מר עוקבא בר חמא. מר עוקבא בר חמא בא לפני רב נחמן וזה פסק בדין שודא דדייני שהקרקע שלו. כאשר בא רב ששת לרב נחמן, שאל אותו רב נחמן: מדוע פסקת כך? ענה לו רב ששת - כי רמי בר חמא היה קודם. שאל אותו רב נחמן: וכי בירושלים אנו יושבים, ששם מקפידים על סדר השעות ונוהגים לכתוב שעות, כדי לגלות דעת שהם מקפידים גם באותו יום על השעות? בבל אנו, וכאן אין אנשים מקפידים בכתיבת השטר על כתיבת השעות ועיקר דעתם בכתיבת השטר היא שהקנין יחול באותו יום, ולכן אין משמעות לשעה בה ניתנה השטר, וממילא אין לרמי בר חמא עדיפות על פני מר עוקבא. שאל אותו רב ששת: ולמה פסק מר כמו שפסק? השיב לו רב נחמן: לפי הבנתי הקרקע צריכה להיות של מר עוקבא בר חמא וכפי הכלל שודא דדייני, לפיו במקום שאין ראיות לאחד מבעלי הדין מסור הדין בידי הדיין כפי החלטתו וסברתו. נענה רב ששת: אם כן יחול הפסק אותו פסקתי מדין שודא? ענה לו רב נחמן: אין ביכולתך לעשות כך מפני שתי סיבות: האחת - לא פסקת את פסקך בתור שודא דייני אלא בתור פסק משפטי ומכיוון שכך לא היה לו תוקף. בנוסף, הכרעתך ב"שודא דדייני" אינה תקפה, מכיוון שזו תקפה רק אם נעשתה על ידי דיין גמור ואתה אינך דיין
הגאונים קבעו כלל לגבי מחלוקות בין רב נחמן לרב ששת שאין בהן הכרעה ברורה בתלמוד, שבדיני ממונות, שבהם הצטיין רב נחמן כדיין מומחה, הלכה כמותו, ואילו בשאר תחומי ההלכה - הלכה כרב ששת ("הלכה כרב נחמן בדיני וכרב ששת באיסורי").
תלמידיו

הוא לימד אמוראים רבים בני הדורות השלישי והרביעי, ביניהם גם האמורא רבא. משמשו היה רב גדא, שפעל עבורו במסירות נפש, ולעיתים נאסר על כך. על תלמידיו נמנו גם רב הונא בר יהודה, רב אחא בר הונא רב יוסף בר חמא (אביו של רבא), ומר זוטרא.
לפעמים אנו מוצאים בתלמוד דיונים בקרב תלמידיו הדנים בדיוק דבריו. כך למשל, הם נחלקו בדין אישה המורדת על בעלה, שבדינה קיימות שתי שיטות: לפי דעה אחת פוחתין מכתובתה שבעה דינרין לכל שבוע שהיא מורדת על בעלה, ובינתיים מנסים לשכנע אותה להפסיק למרוד בבעלה ולקיים את חיובי האישות המוטלים עליה. לפי גישה אחרת, אין טעם בהפעלת לחץ במשך זמן ארוך ובשכנועים, אלא בית הדין קוצבים זמן של ארבעה שבועות בלבד, ומפעילים עליה לחץ עצום באותם שבועות, על ידי פרסום מרידתה בבתי כנסיות ובבתי מדרשות בשבתות שבארבעת שבועות אלו (בשבת כל יהודי העיר מתכנסים בבית הכנסת, גם אלו שעסוקים באמצע השבוע בעבודה ואינם יכולים לבוא לבית הכנסת), ובית הדין מודיעים לה שלאחר ארבעת השבועות תפסיד את כל סכום כתובתה, גם אם הוא סכום ענק של מאה מנה. נחלקו רבא ורב הונא בר יהודה כמי פסק רבם רב ששת, לפי מה שקיבל רבא מרבו ההלכה היא שיש לנסות לשכנעה בדרכי נועם ולכן יש לחכות עד שידעו כי מוצו כל הדרכים לשכנעה, אלא שבינתיים קונסים אותה בסכום הגיוני של שבעה דינרים לשבוע, ואילו לפי מה שקיבל רב הונא בר יהודה מרבו ההלכה היא כפי השיטה האומרת שלאחר ארבעה שבועות הפסידה המורדת את כל דמי הכתובה.
רב עמרם היה תלמידו המובהק. שגור בפיו המשפט: "האי מילתא אמר לן רב ששת, ואנהרינהו לעיינין ממתניתין": "דבר זה אמר לנו רב ששת, והאיר את עינינו במשנתנו", כלומר, הוכיח אותו מדיוק מאיר עיניים בלשון המשנה, שאיננו מובן מאליו בקריאה פשוטה. בפניו הציע את ספקותיו, ורבו השיב לו בלשון אוהבת: "עמרם בני". הוא היה הבולט בקרב תלמידי רב ששת, כלשון התלמוד: "רב עמרם וכל גדולי הדור יתבי כי אמר רב ששת להאי שמעתא".
פטירתו

כאשר הגיע זמנו להפטר מהעולם, בא אליו מלאך המוות באמצע הרחוב ומסר לו כי נצטווה ליטול את נשמתו. אמר לו רב ששת: וכי בהמה אני שחפץ אתה להורגני באמצע הרחוב? בוא לביתי, למקום צנוע, ושם אפטר! ואכן מלאך המוות הוכרח להשמע לדבריו.
מתורתו

אמר רב ששת: למה מנה הכתוב תכשיטין שבחוץ עם תכשיטין שבפנים? לומר לך: כל המסתכל באצבע קטנה של אשה כאילו מסתכל במקום התורף {הערווה} !
אמר רב ששת: שיער באשה ערוה, שנאמר 'שערך כעדר העזים'.
בהגדרתה של פאת הזקן נאמר במשנה שפאה זו מורכבת מחמישה חלקים: "שתיים מכאן ושתיים מכאן ואחת מלמטה". רב ששת הדגים זאת לתלמידיו: "בין פירקי דיקנא" (=הזקן). "אחת מלמטה" היא בסנטר, ולגבי השתיים שמכאן ומכאן רבו הפירושים: יש אומרים שהן זו לצד זו באותו גובה, בקצה העליון של הלחי. ויש אומרים שהן זו למעלה מזו, האחת בקצה העליון של הלחי והשנייה לצד השפם, או בקצה הלסת התחתונה. מחמת ריבוי הדעות כתב בשולחן ערוך (יורה דעה סימן קפא סעיף יא) שיש להימנע מלגלח בתער את כל חלקי הזקן. מכל מקום, השפם והחלק שמתחת לגרון לכל הדעות אינם "פאת זקן", ויש שהחמירו שלא לגלח תחת הגרון כדי שלא יגלח בסנטר הסמוך לו.
קיים דין האומר כי כלי הבלוע בתוך אדם או בעל חיים חי, אף על פי שהאדם או בעל החיים נמצא בתוך אוהל, אין הדבר הטמא נהיה טמא בטומאת אוהל. האמורא רבי זירא הסתפק, האם כלי הבלוע בתוך בהמה המפרכסת נחשב כבלוע - מכיוון שהבהמה אינה מתה. רב ששת פסק שבמקרה כזב הכלי נחשב כאינו בלוע, מכיוון שהבהמה המפרכסת נחשבת כ"אוכל", אך רבי זירא הקשה על כך, כיצד ניתן להחשיב אותה כ"מתה", לפי ההלכה האומרת שבהמה כזו אינה מטמאת טומאת נבילות. רש"י מסביר, כי השאלה היא רק ביהודי שיש ברשותו כלים בבטן בהמה טמאה, או גוי שיש ברשותו כלים בבהמה טהורה. אך כאשר ליהודי יש כלים בבטן בהמה טהורה, המותרת לו באכילה, ברור שאין הכלים נחשבים כבלועים, שהרי הבהמה מותרת לו באכילה, ודבר הבלוע בתוך אוכל אינו נחשב כבלוע. השאלה היא רק בבהמה טמאה, שאינה מותרת לו באכילה, והשאלה היא האם יש להחשיב את הבהמה כחיה שהרי אינה מטמאת טומאת נבילות, או שמא יש להחשיבה כאוכל, שהרי מטמאת טומאת אוכלין.
את המשנה במסכת סנהדרין האומרת כי רשע שלקה ושנה והוחזק כרשע מכניסים אותו לכיפה פירש רב ששת כי ההכנסה לכיפה כללה גם פעולות שנועדו להביא למותו של הנידון: "נותנין לו לחם צר ומים לחץ עד שיוקטן מעיינו", ואחר כך "מאכילין אותו שעורין עד שכריסו מתבקעת".
שוגונות טוקוגאווה

| --- | --- |
 
 מדינה:  יפן 
 מטה הארגון:  טירת אדו 
 מייסדים:  טוקוגאווה איאיאסו 
 תקופת הפעילות:  24 במרץ 1603 – 9 בנובמבר 1867 (264 שנים) 
 
המון של משפחת טוקוגאווה
שוגונות טוֹקוּגאוַוה או הבאקופו של טוקוגאווה (ביפנית: 徳川幕府) הייתה ממשלה יפנית פאודלית שהקמתה הוותה את איחוד יפן תחת שליט אחד וסיומה של תקופת סנגוקו. שוגונות טוקוגאווה החלה עם השוגון טוקוגאווה איאיאסו בשנת 1603 והתקיימה עד לשנת 1868. תקופת שלטונה של שוגונות טוקוגאווה נקראת ביפן תקופת אדו, והיא קרויה על שם בירתה ומרכזה של השוגונות, העיר אדו (טוקיו של ימינו). סופה של השוגונות הגיע עם רסטורציית מייג'י שביטלה את מעמד הסמוראים והעבירה את הכוח מהשוגון האחרון של יפן, טוקוגאווה יושינובו, לידי הקיסר מוצוהיטו.
לאחר תקופת סנגוקו, הוחזר באופן חלקי השלטון הריכוזי במדינה על ידי אודה נובונאגה וטויוטומי הידיושי, במהלך תקופת אזוצ'י-מומויאמה. לאחר קרב סקיגהארה בשנת 1600, נטל את השלטון טוקוגאווה איאיאסו, השלים את השבת השלטון הריכוזי ולאחר מכן נטל את התואר שוגון בשנת 1603.
בתקופת שלטונה של שוגונות טוקוגאווה, הוקשחה שיטת הקאסטות הפיאודלית בתמיכת התורה הקונפוציאנית, ולפיה קאסטת הלוחמים הסמוראים נמצאת בראש ההיררכיה החברתית (אם כי רשמית הקיסר נמצא מעליהם). גם קאסטת הסמוראים מחולקת לתת קבוצות, שהן (בסדר יורד) הדאימיו, סמוראים פשוטים ורונינים. אחרי קאסטת הסמוראים באו קאסטת האיכרים, קאסטת בעלי המלאכה, קאסטת הסוחרים ולבסוף קסטת הבראקומין המקבילה לקאסטת הטמאים ההודית. קאסטה אחרונה זו היא היחידה ששרדה ביפן עד היום. שיטת הקסטות עוצבה במקור על ידי טויוטומי הידיושי.
בסוף המאה ה-19 הצליחו מספר דאימיו שהתאחדו עם כוחותיו של הקיסר לבצע מהפכה שהדיחה את אחרון השוגונים של השושלת, ולהחזיר את השלטון במדינה לקיסר, ובכך שמו קץ לכ-200 שנות בידוד ביפן. שוגונות טוקוגאווה הגיעה לסופה הרשמי עם פרישתו של השוגון ה-15 בשושלת, טוקוגאווה יושינובו, ותחילת תקופת מייג'י.
ממשל > שוגונות והאן

השיטה הפאודלית בתקופת אדו נקראה בקוהאן טאיסיי (bakuhan taisei 幕藩体制). "באקו" (אוהל) הגיע מקיצור המילה באקופו (שלטון צבאי), הכוונה לשוגונות. ההאן היו הנחלות שנשלטו על ידי הדאימיו.
וסאלים היו מחזיקים באדמות שהועברו בירושה, וסיפקו שירותים צבאיים ומתנות לאדוניהם. הבאקוהאן טייסי חילק את הכוח הפיאודלי בין השוגונות שישבה באדו לבין הנחלות ברחבי יפן. לנחלות הייתה רמה מסוימת של ריבוניות, והן הורשו לקיים מינהל עצמאי בתמורה לנאמנותן לשוגון, שהיה אחראי לקשרי החוץ וביטחון המדינה. השוגון והאדונים, כולם היו דאימיו והחזיקו בנחלות משלהם, בהן החילו את חוקיהם, מדיניותם ואף הפעילו מערכת מיסוי שונה, כאשר הדאימיו הגדול מכולם היה השוגון.
השוגונות החזיקה בסמכות לבטל, לספח ולהחליף נחלות. שיטת הסנקין קוטאי (Sankin kōtai 参勤交代) הופעלה, ולפיה כל דאימיו, אחת לשנתיים, יעזוב את נחלתו, ויתגורר באדו, לשירות השוגון. בזמן היעדרותם מאדו, נדרשו הדאימיו להשאיר כבני ערובה את בני משפחתם. העול הכספי הכבד שהיוותה מדיניות זו אפשר את הפחתת כוחם של ההאן, ושמירה על נאמנות לשוגון, כאשר כל בן משפחה יכול לשמש כבן ערובה.
צאצאיו של איאיאסו המשיכו לשמר את הנאמנות על ידי מיסוד היררכיה בתוך מעמד הסמוראים, על-פי נאמנותם לשוגון. הראשונים היו גוסאנקה (gosanke), "שלוש המשפחות המכובדות", שהיו צאצאי בניו הצעירים של טוקוגאווה איאיאסו, והיו יכולים לרשת את השוגון אם הענף הראשי לא העמיד יורש, שימפאן (Shimpan) היו דאימיו מידיים וקרובי משפחה של טוקוגאווה, פודאי (Fudai), שהיו נאמנים לטוקוגאווה לפני קרב סקיגהארה, וטוזאמה (Tozama) היו דאימיו שקיבלו את מרותו של טוקוגאווה איאיאסו לאחר קרב סקיגהארה. בתחילת תקופת אדו ראתה השוגונות את הטאזומה כהכי פחות נאמנים, אך עם הזמן, בעקבות נישואים אסטרטגיים והתחזקות שיטת הממשל, פחתו הסיכויים למרידה. בסופו של דבר, היו אלה הטוזאמה הגדולים, טוסה, צ'ושו וסצומה, ובמידה פחותה היזן, שהביאו לנפילת השוגונות. ארבע נחלות אלה נקראו "ארבע נחלות המערב".
מספר ה-האן (בערך 250) השתנה במהלך תקופת אדו. הם דורגו לפי גודל, שנקבע על-פי כמות הקוקו (koku) המיוצר כל שנה בנחלה. קוקו אחד הוא כמות האורז הנצרכת על ידי אדם בוגר אחד במשך שנה. הכמות המינימלית לדאימיו הייתה 10,000 קוקו, כאשר הגדולה מכולן, מלבד השוגון, מנתה מיליון קוקו.
ממשל > השוגון והקיסר

למרות היווסדות השוגונות, הקיסר בקיוטו עדיין היה שליט יפן. משימת ניהול המדינה הועברה לידי שוגונות טוקוגאווה על ידי החצר הקיסרית, והוחזרה אליה עם הרסטורציה של מייג'י.
השוגונות מינתה נציג בקיוטו, שהיה אחראי על ענייני הקיסר, החצר והאצולה.
ממשל > השוגון ומסחר החוץ

יחסי החוץ והמסחר היו מונופול של השוגונות, שהניבה מכך רווחים אדירים. סחר חוץ הותר גם להאן של סצומה וצושימה.
קשרי המסחר העיקריים היו עם ספינות פורטוגזיות, ולאחר מכן גם עם ספינות הולנדיות, אנגליות ואף ספרדיות.
החל מ-1600 והלאה, החלה יפן להשתתף באופן פעיל במסחר החוץ. בשנת 1615 נשלחה משלחת יפנית לספרד החדשה, על גבי מפרשית יפנית. עד 1635 הוציא השוגון אישורים רבים ל"ספינות החותם האדום", שנועדו למסחר באסיה.
אחרי 1635, עם הצגת חוקי ההסתגרות, הופסק הסחר מיפן, והורשו להיכנס רק ספינות מסין, קוריאה והולנד.
מוסדות השוגונות > רוג'ו וואקאדושיורי

הרוג'ו (rōjū 老中) הייתה "מועצת זקנים" שהורכבה מסמוראים בכירים בזמן שהותם באדו. הם פיקחו על רשויות שונות, דאגו לקשרים עם חצר הקיסרות בקיוטו, האצולה, המקדשים הבודהיסטים והמקדשים השינטואיסטים, ועסקו בנושאים כגון חלוקת נחלות. לרוב, ארבעה או חמישה גברים כיהנו במועצה, כאשר אחד היה מנהיג המועצה, על-פי סבב שהתחלף אחת לחודש. הם נועדו בעיקר בנושאים בעלי חשיבות. ברפורמות הניהוליות של 1867, בוטלה המועצה לטובת שיטה בירוקרטית, המורכבת משרים שונים האמונים על נושאי הפנים, הכלכלה, יחסי חוץ, צבא וחיל ים.
באופן עקרוני, דרישות הקבלה לרוג'ו היו להיות פודאי (תואר שעבר בירושה) ולהיות בעל נחלה בגודל של 50,000 קוקו או יותר. עם זאת, היו יוצאי דופן לשתי הדרישות, ולעיתים היו ממונים למועצה קרובים לשוגון, שלא עמדו בדרישות.
ה-ואקאדושיורי, "מועצת הזקנים הצעירים", היו בעלי המעמד הגבוה ביותר אחרי הרוג'ו. התפתחות של מוסד קדום יותר שמנה שישה אנשים, ב-1662 קיבלה המועצה את שמה וצורתה הסופית, ומנתה ארבעה אנשים. תפקידה העיקרי היה ניהול האדמות והוסאלים הישירים של השוגון.
היו שוגונים שמינו אדם קרוב לתפקיד סובה יונין (soba yōnin), שתפקידו היה לקשר בין השוגון לרוג'ו. חשיבותו של אדם זה גבר במהלך כהונתו של השוגון החמישי, טוקוגאווה צונאטוקוגאווה יושינובו, כאשר נרצח מנהיג המועצה על ידי חבר אחר.
אומצוקה ומצוקה

האומצוקה (ōmetsuke) והמצוקה (metsuke) היו קצינים שהיו כפופים לרוג'ו ולואקאדושיורי. חמשת האומצוקה היו אחראים על המעקב אחר הדאימיו, האצולה והחצר הקיסרית. הם היו אחראים על חשיפת כל איום או ניסיון מרד.
תפקיד זה היה מיועד לקצינים הבכירים של השוגון בעלי דירוג של 5000 קוקו ומעלה. על-מנת להסמיך אותם לטפל בדאימיו, לעיתים קרובות היו מקבלים דירוג של 10,000 קוקו, ואת התואר קאמי (תואר עתיק שנהג לסמל מושל מחוז).
עם הזמן, הפך האומצוקה למעביר פקודות השוגון אל הדאימיו, ומנהל הטקסים בטירת אדו. הם אף נטלו לעצמם תפקידים נוספים כגון ניהול ענייני דת ופיקוח על נשק.
המצוקה, שדיווחו לואקאדושיורי, ניהלו את ענייני הוסאלים הישירים של השוגון. הם היוו את כוח המשטרה של אלפי הקצינים והאיכרים שהיו תחת שלטונו הישיר של השוגון, באדו.
אומצוקה ומצוקה > סאן בוגיו

הסאן בוגיו (san-bugyō), "שלושה מנהלים", היו ג'ישה (jisha), קנג'ו (kanjō) ומאצ'י בוגיו (machi bugyō), כאשר לראשון המעמד הגבוה ביותר. הם דאגו לניהול המקדשים הבודהיסטים (ji) ומקדשי השינטו (sha), אשר רבים מהם החזיקו בנחלה. לעיתים הם גם שפטו בתביעות בין נחלות. המינוי היה הולך בדרך כלל לדאימיו.
הקנג'ו היו הבאים בתור במעמד. ארבעת המכהנים בתפקיד זה דיווחו לרוג'ו. הם היו אמונים על כלכלת השוגונות.
המאצ'י בוגיו היו אחראים על מנהלת העיר אדו. תפקידיהם כללו את משרת ראש העיר, מפקד המשטרה (ולאחר מכן גם מפקד כוחות הכיבוי) ושופט בענייני פלילים, שלא נגעו לסמוראים. שני קצינים בכירים כיהנו במשרה זו, והתחלפו מדי חודש.
שלושת הסאן בוגיו ישבו יחד במועצה שנקראה היוג'ושו (hyōjōsho), שתפקידה היה לפקח על הטנריו (tenryō), הגונדאי (gundai) והדאיקן (daikan), וכמו כן לפסוק בעניינים הנוגעים לסמוראים.
אומצוקה ומצוקה > טנריו, גונדאי ודאיקן

השוגון שלט באופן ישיר במספר נחלות ברחבי יפן. אלו היו ידועות בשם באקופו צ'וקאצוצ'י (bakufu chokkatsuchi). מתקופת מייג'י הן קיבלו את השם טנריו. בנוסף לשטחים בהם החזיק טוקוגאווה איאיאסו לפני קרב סקיגהארה, היו שטחים אלה נחלות שסיפח לעצמו באותו קרב, ובעת המצור על טירת אוסקה. בסוף המאה ה-17 הגיע היקף אדמות השוגון לכ-4 מיליון קוקו. ערים גדולות כמו נגסאקי ואוסקה, כמו כן מכרות שונים, ביניהם מכרה הזהב באי סאדו, נכנסו לקטגוריה זו.
במקום למנות דאימיו לכל נחלה, הציב בשוגון מנהל כללי לכל הנחלות. התארים של אחראים אלה היו גונדאי ודאיקן. לשליטה על נחלות אוסקה, קיוטו, נגסאקי וסומפו מונו קצינים בכירים של השוגון.
שוגונות טוקוגאווה המאוחרת (1853-1867)

שוגונות טוקוגאווה המאוחרת (幕末 Bakumatsu "סוף הבאקופו) היא התקופה שבין 1853 ל-1867, אשר במהלכה סיימה יפן את מדיניות ההסתגרות שלה, ועברה תהליך מודרניזציה משוגונות פאודלית לממשל מייג'י. זהו סיום תקופת אדו ותחילת תקופת מייג'י. הכוחות העיקריים שפעלו בתקופה זו היו האישין שישי (Ishin Shishi), לאומנים פטריוטים וכוחות השוגונות, שכללו את השינסנגומי. על אף ששני כוחות אלה היו הבולטים ביותר, היו גורמים רבים שניצלו את הכאוס ששרר באותה תקופה על-מנת ליטול לעצמם כוח.
העימותים החריפים ביותר נבעו שני מקורות: הטוזאמה, הדאימיו שקיבלו את מרותו של איאיאסו לאחר קרב סקיגהארה, ותמיד נחשדו כלא-נאמנים לשוגון, והתפתחות תנועה אנטי-מערבית שהחלה בעקבות הגעת קומודור פרי, שבאה לידי ביטוי באימרה סונו ג'וי (sonnō jōi) "כבד את הקיסר, גרש את הברברים".
נקודת המפנה בתקופה זו הייתה במהלך מלחמת בושין וקרב טובה-פושימי, כאשר הוכנעו כוחות השוגונות.
רשימת השוגונים לשוגונות טוקוגאווה

טוקוגאווה איאיאסו (1616-1542, שלט: 1605-1603)
טוקוגאווה הידטאדה (1632-1579, שלט: 1623-1605)
טוקוגאווה איימיצו (1651-1604, שלט: 1651-1623)
טוקוגאווה אייצונה (1680-1641, שלט: 1680-1651)
טוקוגאווה צונאיושי (1709-1646, שלט: 1709-1680)
טוקוגאווה איינובו (1712-1662, שלט: 1712-1709)
טוקוגאווה אייצוגו (1716-1709, שלט: 1716-1713)
טוקוגאווה יושימונה (1751-1684, שלט: 1745-1716)
טוקוגאווה איישיגה (1761-1711, שלט: 1760-1745)
טוקוגאווה אייהארו (1786-1737, שלט: 1786-1760)
טוקוגאווה איינארי (1841-1773, שלט: 1837-1787)
טוקוגאווה אייושי (1853-1793, שלט: 1853-1837)
טוקוגאווה אייסאדה (1858-1824, שלט: 1858-1853)
טוקוגאווה איימוצ'י (1866-1846, שלט: 1866-1858)
טוקוגאווה יושינובו (1913-1837, שלט: 1868-1867)
ראו גם

שוגון
תקופת אדו
היסטוריה של יפן
דג'ימה
רנגאקו
השוגון טוקוגאווה איאיאסו
ספינת חותם אדום מ-1634
שער סאקורדה. אחד משערי טירת אדו, מרכז שלטון השוגונות
השוגון האחרון, טוקוגאווה יושינובו, במדי צבא צרפתיים (בערך 1867)
ג'ורג' האריסון

| --- | --- |

 לידה:  25 בפברואר 1943 בריטניה ליברפול, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  29 בנובמבר 2001 (בגיל 58) ארצות הברית לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית 
 שם במה:  L'Angelo Misterioso 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1958–2001 (כ־43 שנים)
 מקום לימודים:  תיכון מכון ליברפול לבנים, Dovedale Primary School 
 סוגה:  רוק, ראגה רוק, מוזיקת ביט, מוזיקת עולם, רוק פסיכדלי, מוזיקת פופ, פולק רוק 
 סוג קול:  טנור
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה, פסנתר, כלי מקלדת, יוקולילי, גיטרה בס, סיטאר, כינור, סינתיסייזר 
 חברת תקליטים:  אפל רקורדס, EMI, פרלופון, דארק הורס רקורדס, קפיטול רקורדס, וי-ג'יי רקורדס 
 שיתופי פעולה בולטים:  הביטלס
 בן או בת זוג:  פאטי בויד (21 בינואר 1966–1977) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 צאצאים:  דהני הריסון 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר (1970)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2004)  חבר במסדר האימפריה הבריטית (12 ביוני 1965)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  פרס המוזיקה של בילבורד 
 georgeharrison.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
ג'ורג' האריסון (באנגלית: George Harrison;‏ 25 בפברואר 1943 – 29 בנובמבר 2001) היה מוזיקאי, זמר-יוצר וסופר אנגלי. ידוע בעיקר כגיטריסט להקת הביטלס. לאחר פירוק הלהקה המשיך בקריירת סולו כמוזיקאי וכן הקים חברה להפקת סרטים.
האריסון מדורג במקום ה-11 ברשימת 100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון.
ביוגרפיה > נעוריו ותחילת דרכו

האריסון נולד בעיר ליברפול למשפחה קתולית עם שורשים איריים והיה הצעיר מבין ארבעה ילדים. אביו, הארולד, היה ספן ועזב את הספנות כדי להיות קרוב למשפחתו עקב הולדת בתו הבכורה, והחל לעבוד כנהג אוטובוס. לואיז, אמו, לימדה בלט בביתם. כבר בגיל 13 היה האריסון נגן גיטרה מוכשר וזכה לתמיכת הוריו בתחביבו זה; אימו אף הלוותה לו את הכסף לרכוש את הגיטרה הראשונה שלו. את הכסף החזיר לה לאחר שעבד בשליחויות עבור הקצב השכונתי; את ג'ון לנון פגש כאשר הגיע לבית משפחתו במסגרת שליחויותיו. גם את פול מקרטני, לימים חברו ללהקת הביטלס, הכיר כבר בגיל זה כשלמדו באותו בית הספר. בשנת 1959 עזב את לימודיו והקים את להקת ה-Rebels ביחד עם אחיו פיטר וחבר נוסף, ארתור קלי.
בגיל הנעורים נהג האריסון לבלות עם לנון ומקרטני שהקימו להקה בשם The Quarrymen. האריסון היה הצעיר מבין השלושה ונהג לנגן איתם מדי פעם, עד שלבסוף הוכיח להם שהוא נגן ראוי והם צירפו אותו ללהקתם. אולם, רק לקראת סוף שנות ה-60 זכה להערכה אמיתית מצד מקרטני כגיטריסט, שכן בחלק מההקלטות המוקדמות של הביטלס קיבל הוראות מדויקות ממקרטני כיצד לנגן וחלק מקטעי הסולו שלו נערכו על ידי מפיק הביטלס, ג'ורג' מרטין. מרטין אף סירב בתחילה להכניס לאלבומי הביטלס כמה משיריו והתעלם מהצעותיו של האריסון.
ביוגרפיה > שנות ה-80 וה-90

בשנת 1980 כתב האריסון את הביוגרפיה שלו שנקראה כשם אחד משיריו – I Me Mine. הביוגרפיה התמקדה בחייו האישיים של האריסון ולא בלהקת הביטלס, וכללה את המילים לשיריו וכמה תמונות שלא פורסמו קודם לכן. בהיותו גנן חובב נלהב, הקדיש את הספר ל"גננים, באשר הם".
לאחר הרצח של לנון בדצמבר 1980, שינה האריסון מילים של שיר שכתב במקור עבור רינגו סטאר, All Those Years Ago, ושלושת חברי הביטלס הנותרים ביצעו אותו יחד; השיר שווק כסינגל של האריסון, הפך ללהיט בתחנות הרדיו, ואף הגיע למקום השני במצעדים האמריקאים. ב-1981 נכלל שיר זה באלבומו הבא, Somewhere in England.
בשנת 1982 הוציא את האלבום Gone Troppo שזכה להתעלמות מצד הביקורות והקהל. לאחריו נמנע מלהוציא אלבום במשך חמש שנים אך השתתף בכמה שירים של אמנים אחרים, ביניהם בשיר לא מוכר של בוב דילן I Don't Want To Do It. אלבומו הבא, Cloud Nine, יצא ב-1987 וזכה להצלחה רבה; גרסת הכיסוי שביצע לשיר Got My Mind Set on You (במקור של רודי קלארק מ-1962) הגיעה למקום הראשון במצעדים האמריקאים ולמקום השני במצעדים באנגליה. שני סינגלים מהאלבום אף זכו להקרנות רבות בערוץ המוזיקה MTV וחשפו קהל צעיר יותר ליצירתו של האריסון. באלבום זה השתתפו מספר אמנים, בהם אלטון ג'ון (פסנתר), אריק קלפטון ורינגו סטאר. לימים הפך Cloud Nine לאלבום הסולו המלא האחרון שהוציא האריסון בעודו בחיים.
בשנת 1988 הקים את הלהקה טרבלינג וילבוריס, יחד עם כמה מן האמנים המצליחים ביותר באותה תקופה: טום פטי, דילן, רוי אורביסון, ובניהולו של מפיק העל ג'ף לין. ביחד ניגנו מוזיקה עממית משולבת עם רוק, קאנטרי ובלוז. אלבומם הראשון יצא באוקטובר אותה שנה ולאור הצלחתו הוציאו במהלך השנים הבאות, בהרכבים משתנים, אלבום נוסף ומספר סינגלים. כלהקה הם השתמשו בשמות בדויים – כולם אחים לבית משפחת וילבורי.

בשנת 1989 הוציא האריסון אלבום אוסף שכלל שירים החל משנת 1976 וכן שלושה שירים חדשים, בהם השיר "Cheer Down" אשר יצא קודם לכן באותה שנה כחלק מפסקול הסרט "נשק קטלני 2".
בשנת 1991 יצאו האריסון וקלפטון לסיבוב הופעות ביפן, הראשון אליו יצא האריסון מאז 1974, ולימים התברר גם כאחרון שלו. שנה לאחר מכן הוציא אלבום הופעה שכלל הקלטות מסיבוב זה. הפרויקט הבא שלו, למעט הופעות אורח מזדמנות בשירים של מוזיקאים מבין חבריו הקרובים, כגון דילן וקלפטון, היה בשנת 1994 כאשר חברו שלושת חברי החיפושיות הנותרים לפרויקט האנתולוגיה של הביטלס, שיצא בשנת 1995.
האריסון היה מעשן כבד במשך שנים ארוכות, ואובחן כחולה במחלת הסרטן באוגוסט 1997. בשנות ה-90 המאוחרות נאבק במחלה וגידולים הוסרו מגרונו וריאותיו. לאחר הניתוחים הוא החלים, אך המחלה שבה ותקפה אותו ב-2001.
ב-30 בדצמבר 1999 פרץ אדם מעורער בנפשו לביתו של האריסון בלונדון ודקר אותו ואת אשתו בסכין מספר פעמים, ואף ניקב את ריאותיו. האריסון ואשתו אוליביה נאבקו בפורץ והצליחו לעכב אותו עד הגעת המשטרה. האריסון החלים מהפציעה אך לאחריה מיעט להיראות בציבור. הפורץ טען כי "נשלח על ידי אלוהים להרוג את האריסון", וזוכה במשפט מחמת אי שפיות.
ביוגרפיה > דרכו הרוחנית

בשנת 1965 חלה נקודת מפנה בחייו האישיים של האריסון; במהלך צילומי הסרט Help קיבלו חברי להקת הביטלס ספר שעסק בהינדואיזם. מכל חברי הלהקה היה זה האריסון שגילה את העניין הרב ביותר בתרבות ההינדית ועם הזמן התעניינותו גברה. ב-1966 נסע עם אשתו פאטי להודו למספר חודשים, בהם למד לנגן בסיטאר בצורה מקצועית יותר, ביקר באתרים קדושים ונפגש עם מספר גורואים. דרך אשתו פגש את המהרישי מהש יוגי שהכיר לחברי הלהקה ומשפחותיהם את המדיטציה הטרנסצנדנטלית. הקשר שלו עם דרך זו התעצם ומאוחר יותר, במהלך המחצית השנייה של שנות ה-60, הוא התקרב בהדרגה יחד עם ג'ון לנון אל המורה סואמי פרבהופדה ודרכו הצטרף אל תנועת הרא קרישנה, הפך לצמחוני כחלק מכך והאמונה בקרישנה הפכה חלק מחייו עד למותו.
השיחות בין האריסון, יוקו אונו וג'ון לנון לבין המורה שלהם תועדו בספרים Chant and be Happy ו-Search for Liberation. הוא כתב וביצע חלק משיריו מתוך תוכני הדרך הזאת, והיה חבר בקהילה של התנועה באנגליה. בקיץ של שנת 1969 הפיק האריסון סינגל בשם Hare Krishna Mantra, בשנת 1971 הוא הקליט באולפני אפל תקליט של שירה המוקדשת לקרישנה כאשר חברי הקהילה Radha Krsna Temple משמשים לו כמקהלת רקע. בפברואר 1973 הוא רכש למען התנועה מכספו את הבניין הידוע כ-Bhaktivedanta Manor, אשר הפך למרכז שלה בלונדון.
בהמשך הדרך כתב האריסון וביצע מתוך אמונה זאת שירים דוגמת My Sweet Lord,‏ The Light That Has Lighted The World,‏ Give Me Love,‏ Om Hari Om Gopala Krishna ועוד. נטען כי במהלך הפריצה לביתו ב-1999 שבה נדקר הוא צעק "הרא קרישנה".