המרכז ההיסטורי של מקאו
מאפיינים

מאז התיישבו הפורטוגזים במקאו ב-1557 והקימו בה את תחנת המסחר האירופית הראשונה בסין, היוותה המושבה שער חשוב דרכו הופצו תרבות המערב לסין והתרבות הסינית לאירופה, באמצעות המפגש הישיר בין אירופאים לסינים. במהלך חמש מאות השנים מאז היווסדה, שימשה עיר קטנה זו בימה חשובה לחילופי תרבויות בין המזרח והמערב ולסימביוזה ביניהן, שעיצבו זהות ייחודית למקאו. לזהות זו היו כמה מאפיינים, שהבולט שבהם הוא צמיחת קהילת צאצאים של פורטוגזים וסינים, בעלת מאפייני תרבות (ולתקופה מסוימת אף שפה, הפטואה של מקאו) ייחודיים, המקנזים.
מאפיין נוסף לזהות זו הוא יצירת סגנונות אדריכליים ייחודיים, המהווים מיזוג בין האדריכלות האירופאית, הסינית והשפעות ממקומות אחרים באסיה של אותה תקופה. למורשת אדריכלית ייחודית זו יש ערך אוניברסלי בהיותה עדות חיה למגוון התרבותי הרב של העיר, לחילופי התרבויות בין מזרח ומערב ולדו-קיום ביניהן, לשמירה על מסורות של תרבויות שונות, ולתרומה של מקאו בהפצת הדת הקתולית במזרח הרחוק והמסורות העממיות הסיניות במערב.
בסגנונות אדריכליים ייחודיים אלו השתמשו בעת בניית מרבית המבנים של המרכז ההיסטורי של מקאו. ערכם של האתרים במרכז ההיסטורי אינו נמדד רק בצורתם החיצונית ובהשתלבותם בנוף העירוני, אלא גם בכך שהם הצליחו לשמר עד עצם היום הזה הן את הרוח המקורית של בוניהם והן את התפקידים שיועדו להם במקור. מורשת אדריכלית זו, שהיא בעיקרה אירופאית, בולטת על רקע המבנים בסגנון סיני מסורתי או בסגנון המודרני, ויוצרת ניגוד חריף במרקם האורבני של העיר. ניגוד זה מדגים את המגוון והסובלנות התרבותית הקיימת בעיר קטנה בשטחה זו.
המרכז ההיסטורי של מקאו כולל 22 אתרים:
כנסיות: הכנסייה של סאו לורנסו, הסמינריון והכנסייה של סאו ז'וזה, כנסיית סאו אגושטיניו, הקתדרלה, כנסיית סאו דומינגוש, חורבות כנסיית אם האלוהים וקולג' סאו פאולו וכנסיית סנטו אנטוניו.
מוסדות נוצריים: בית החמלה הקדוש ובית הקברות הפרוטסטנטי (כולל הקפלה).
מקדשים: מקדש א-מה, מקדש סם קאי וואי קון ומקדש נא טצ'ה.
מבנים צבאיים: הקסרקטין המורי, קטע מחומת העיר העתיקה, מבצר ההר ומבצר גיאה (כוללת קפלת גיאה והמגדלור).
מבני ציבור: ליאל סנאדו, תיאטרון פדרו החמישי, גן קאזה וספריית סר רוברט הו טונג.
מבני מגורים: בית המנדרין ובית לואו קאו.
בקבוצת אתרים זו ניתן לראות סממנים של הרב-תרבותיות של מקאו. מקדשים סיניים, דוגמת מקדש סם קאי וואי קון ומקדש נא טצ'ה, מצויים לצד כנסיות, ובתי מגורים של סינים אמידים, דוגמת בית המנדרין ובית לואו קאו, שוכנים בלב האזור הנוצרי. את ההשפעה התרבותית הסינית על הפורטוגזים ניתן לראות בחזית כנסיית אם האלוהים ששרדה, שבה, לצד מוטיבים נוצריים אירופאים, מופיעים מוטיבים יפניים וסיניים מובהקים. גם בקפלה שבמצודת גיאה, שבציורי הפרסקו שבה מתוארים סיפורי התנ"ך, מופיעים אלמנטים סיניים דוגמת אריות ועננים. את ההשפעה האדריכלית של הסינים על האדריכלות האירופאית ניתן לראות בשימוש בלבנים הסיניות האפורות במבנים מערביים ובהתאמתן לתנאי מזג האוויר של דרום סין. את ההשפעה האירופית על הסינים ניתן לראות בשימוש בדר ובתקרות שכבה מעץ. הסינים גם חיקו את מבנה המבצרים שראו במקאו כאשר הקימו רשת מבצרים לאורך חופה הדרומי של סין. השפעה נוספת הייתה בתחום הדתי. עיקר הפעילות המיסיונרית בסין מקורה במקאו. מוסדות דוגמת הקולג' של סאו פאולו (שחרב ב-1835) והסמינריון של סאו ג'וזה הכשירו מעל לאלף מיסיונרים שפעלו אחר כך בסין, ביפן ובמקומות נוספים באסיה. בקולג' סאו פאולו פעל בית דפוס שהדפיס ספרים בסינית, ובכנסיית סאו דומינגוש הודפס לראשונה בסין עיתון בשפה זרה. בית הקברות הפרוטסטנטי מייצג פן נוסף ברב-תרבותיות של מקאו, ובו קבור המיסיונר רוברט מוריסון, המתרגם הראשון של התנ"ך לסינית ועורך המילון הראשון סינית-אנגלית-סינית.
כיוון שמרבית המבנים מתפקדים עד היום, הם שייכים לגופים הרלוונטיים ואלו אחראים על ניהולם ועל שימורם: הכנסיות שייכות לכנסייה הקתולית, המקדשים הסיניים לוועד המקדשים, התיאטרון לוועד המנהל של התיאטרון וכו'. שאר האתרים: המצודות, הקסרקטין המורי, חורבות סאו פאולו, ובתי האחוזות הסיניים שייכים לממשלת האזור המנהלי המיוחד של מקאו.