stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שירלי מושיוף
הערות שוליים

↑  שירלי מושיוף, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2007 - רונית ויס-ברקוביץ, עמית ליאור ושוקי בן-נעים ("מרחק נגיעה") | פרס האקדמיה לטלוויזיה - התסריט הטוב ביותר בדרמה בודדת, מיני סדרה וסרט טלוויזיה  2008 - ניר ברגמן ושירלי מושיוף ("להוציא את הכלב") | הבא: לא חולק |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2013 -  יהונתן אינדורסקי, אורי אלון (שטיסל) | פרס האקדמיה לטלוויזיה - התסריט הטוב ביותר בסדרת דרמה  2014 - שירלי מושיוף ("איש חשוב מאוד") | הבא: טרם נקבע |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007445857605171  VIAF: 85148874559149621306   WorldCat (עם VIAF): 85148874559149621306 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מיכל ויניק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 במרץ 1976 (בת 48) ישראל חיפה
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2008
 עיסוק:  במאית, תסריטאית, יוצרת
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 יצירות בולטות:  ברש, ולריה מתחתנת
 פרסים והוקרה:  פרס התסריט הטוב ביותר (פסטיבל חיפה) עבור "ברש"
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכל ויניק (נולדה: 12 במרץ 1976) היא במאית, תסריטאית ויוצרת ישראלית, בוגרת אוניברסיטת תל אביב ומרצה לתסריטאות באוניברסיטת תל אביב ובמכללת בית ברל, זוכת פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
ביוגרפיה

מיכל ויניק נולדה בחיפה. גדלה ברחובות, בארצות הברית ובז'נבה. כשהייתה בת 11 התיישבה משפחתה במזכרת בתיה. היא בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (2011).
בשנת 2008 יצא סרטה הקצר הראשון, "פיתיון", שעקב אחר נערה בת 17, "טום בוי" היוצאת לחקור את הנשיות שלה. הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל הקולנוע ירושלים ולאחר מכן הוקרן ב-2009 בפסטיבל סאנדנס היוקרתי. הסרט הוקרן בשורה ארוכה של פסטיבלים ברחבי העולם וזכה בפרסים נוספים.
בשנת 2009 יצרה יחד עם טליה לביא את "החיוך שאינו נמחק" – קומיקס אינטרנטי בכיכובן של בובות פליימוביל אשר התפרסם במדור התרבות של אתר האינטרנט וואלה.
בשנת 2011 יצא סרטה הקצר השני, "סרק". הסרט מספר על שתי נערות שיוצאות לבלות בתל אביב שעות ספורות לפני רצח רבין, האחת במטרה לאבד את בתוליה והשנייה בשאיפה למצוא משהו לעשן. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בלוקרנו בשנת 2011, במסגרת "נמרי המחר". בהמשך, הסרט הוקרן בפסטיבלים שונים ברחבי העולם. בישראל, הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה שהתקיים בתל אביב.
ויניק שימשה כתסריטאית עבור סדרת הטלוויזיה "30 ש"ח לשעה" של היוצרים דוד אופק, יוסי מדמוני וחיים שריר, וכתבה מספר פרקים לשתי העונות של הסדרה.
בשנת 2014 יצרה את הסדרה "מי נתן לך רישיון?" יחד עם דניאלה דורון וטליה לביא. כמו כן, כתבה את הפרק אודות יונה וולך לסדרת הטלוויזיה "המקוללים" של חגי לוי.
"ברש", סרטה העלילתי הראשון באורך מלא, אותו כתבה וביימה, יצא בשנת 2015. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן, במסגרת קטגורית "במאים חדשים". בישראל, זכה הסרט בשלושה פרסים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. הסרט השתתף בלמעלה מ-80 סטיבלי סרטים ברחבי העולם, בין השאר בקרלובי וארי, שיקגו וגטבורג, והופץ מסחרית בישראל, אוסטרליה, אנגליה, ארצות הברית, גרמניה, ניו זילנד ועוד.
בשנת 2016 יצא הסרט "גיבורה", פרויקט קולנועי אותו יצרה וניהלה אמנותית יחד עם מיה דרייפוס. הסרט מורכב מחמישה סרטים קצרים של חמש במאיות צעירות, בוגרות החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ויניק מלמדת תסריטאות ובימוי בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש ובמכללה האקדמית בית ברל, ועובדת על סרטה השני, "הילד של כריסטינה", אשר זכה במלגת פיתוח מטעם קרן הקולנוע הישראלי. ויניק היא אחת ממקימות "פורום הקולנועניות", הפועל לשוויון הזדמנויות לנשים בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה בישראל.
בשנת 2018 כתבה את התסריט לסרט "אישה עובדת", ביחד עם מיכל אביעד ושרון אזולאי-אייל. הסרט יצא לאקרנים בקיץ 2019.
במרץ 2023 יצאה לאקרנים סרטה ולריה מתחתנת, עליו זכתה ויניק בפרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2022.
פילמוגרפיה

2007 - זהר - עריכת תסריט
2009 - פיתיון  - תסריט, בימוי
2010 - אווה עוזבת - עריכת תסריט
2011 - סרק  - תסריט, בימוי
2014 - מי נתן לך רישיון? - יוצרת
2014 - 30 ש"ח לשעה - תסריט
2014 - המקוללים - תסריט (יונה ולך)
2016 - גיבורה  - ניהול אומנותי
2016- ברש  - תסריט, בימוי
2017 - מוטלים בספק - עריכת תסריט
2018 - הסוסיתא של הרצל - תסריט
2018 - אישה עובדת - תסריט
2022 - עולה לראש - עריכת תסריט
2022 - ולריה מתחתנת - תסריט, בימוי
ראו גם

מיה דרייפוס
יעל קיים
טלי שלום עזר
הערות שוליים

↑  ליאור אלפנט , לסביות מתנשקות על המסך? רק מגיל 16 ומעלה, באתר "העוקץ", 3 ביולי 2016
↑  נירית אנדרמן, הסרט הישראלי "ברש" התקבל לפסטיבל סן סבסטיאן, באתר הארץ, 28 ביולי 2015
↑  אורון שמיר, עכבר העיר, "ברש": פרדוקס נעורים מיני ומטלטל, באתר הארץ, 15 ביוני 2016
↑   אורי קליין, הטרדה מינית היא רק חלק מהסיפור בסרט המשובח "אשה עובדת", באתר הארץ, 20 ביוני 2019
| פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | שבי גביזון, יונתן ארוך ויוחנן רביב (1990) • חיים מרין (1991) • אסי דיין (1992) • אנריקה רוטנברג ואסטבן גוטפריד (1993) • אסי דיין (1994) • שבי גביזון (1995) • יגאל בורשטיין (1996) • אסי דיין (1997) • איל חלפון (1998) • אריק קפלון (1999) |  |
| 2000–2009 | יוסף סידר (2000) • דובר קוסאשווילי (2001) • ניר ברגמן (2002) • שבי גביזון (2003) • יוסף סידר (2004) • איל חלפון (2005) • שמי זרחין (2006) • ערן קולירין (2007) • ארי פולמן (2008) • ירון שני וסכנדר קובטי (2009) |  |
| 2010–2019 | נח סטולמן (2010) • יוסף סידר (2011) • רמה בורשטין (2012) • יובל אדלר, עלי ואקד (2013) • טליה לביא (2014) • אלעד קידן (2015) • רמה בורשטין (2016) • שבי גביזון (2017) • אופיר ראול גרייצר (2018) • סאמח זועבי (2019) |  |
| 2020 ואילך | דנה אידיסיס (2020) • ערן קולירין (2021) • מיכל ויניק (2022) • אלינור סלע וריימונד אמסלם (2023) • מאיה קניג (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007394165805171  LCCN: no2010156869  SUDOC: 241244374  VIAF: 7496152140002911100000   WorldCat (עם VIAF): 7496152140002911100000
נועה לביא (עיתונאית)

| --- | --- |

 לידה:  16 באפריל 1983 (בת 41) קייב, ברה"מ 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
נועה לביא (נולדה ב-16 באפריל 1983) היא עיתונאית, שדרנית רדיו, כתבת ומגישת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה

נועה (אולגה) לביא נולדה בקייב שבאוקראינה. למדה בבית הספר הייעודי לילדים מוכשרים בתחום המוזיקה, סיימה בהצטיינות את המגמה ללימודי פסנתר והתקבלה לאקדמיה למוזיקה ע"ש צ'ייקובסקי. המשיכה ללימודי תואר ראשון בפקולטה לעיתונות באוניברסיטה הבינלאומית בקייב.
את דרכה בתקשורת ובעיתונות הרוסית והאוקראינית החלה ככתבת תרבות ומבקרת בלט בעיתון "זרקלו נדלי". בהמשך שימשה בתפקיד כתבת תרבות בתוכנית הטלוויזיה Weekly Mirror ואחר כך בחדשות ערוץ "נובי קנאל" ובערוץ התרבות STB. במהלך עבודתה סיקרה אירועים בינלאומיים רבים, כמו הופעתו ההיסטורית של פול מקרטני בכיכר האדומה במוסקבה, תחרות האירוויזיון באוקראינה, ועוד.
בשנת 2005 עלתה מטעמי ציונות לישראל, למדה קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ולימודי חברה וחינוך בקריה האקדמית אונו. לביא ערכה והגישה כתבות בערוץ הטלוויזיה RTVI והגישה תוכנית תרבות בידור ומוזיקה בקול ישראל ברשת רק"ע.
היא שבה לתקופה למוסקבה ושימשה בתפקיד עוזרת לנספחת התרבות וכמנהלת המדיה החברתית של שגרירות ישראל. עם שובה ארצה הגישה וצילמה כתבות טלוויזיה, כתבה ב-ynet, במגזין סלונה ומילאה את תפקיד דוברת ארגון לימוד דוברי רוסית הבינלאומי.
כיכבה בסרטו של חיים יבין "הישראלים החדשים" (2015), על עולים מברית המועצות ומאבקי קליטתם בארץ ובחברה הישראלית.
ב-2014 הצטרפה לקבוצת ידיעות אחרונות ככתבת ועורכת בעיתון וסטי ולאחר מכן באתר וסטי, מקבילו של ynet בשפה הרוסית. לביא משמשת גם ככתבת מדור "מלחשים ש" בשבועון לאשה, מגישה באולפן, מראיינת וכתבת שטח. פרסמה מספר מאמרים במוספים של קבוצת "ידיעות אחרונות".
בשנת 2019 חשפה במוסף לשבת של "ידיעות אחרונות" עדויות של ניצולי אסון צ'רנוביל החיים בישראל. בעקבות הכתבה יצאה עם סדרת הרצאות לקהל רחב בנושא האסון. באותה שנה סיקרה לביא את פרשת נעמה יששכר כשליחת ידיעות אחרונות ו-ynet במוסקבה.
ב-2016 החלה לעבוד גם בתאגיד השידור הישראלי במסגרתו הגישה תוכניות שונות. בין היתר ערכה והגישה את הפודקאסט "פודקאסט עם מבטא" שתיעד מבטאים שונים בחברה הישראלית, את תוכנית הבוקר של "כאן רק"ע", פינות תרבות ב"כאן תרבות", וכן את התוכנית "לילה רומנטי" ב"כאן גימל". בדצמבר 2018 סיימה את עבודתה בתאגיד. החל מ-2018 מגישה לביא תוכנית שבועית בערוץ הכנסת החדש.
חייה האישים

לביא, תושבת תל אביב, היא היזמת מאחורי עמוד הפייסבוק Girls Love IDF. העמוד התפרסם במהלך מבצע צוק איתן ובו נשים צילמו את עצמן וכתבו כי הן אוהבות את צה״ל.
הערות שוליים

↑  הכירו את נועה לביא, באתר וואלה, 8 בפברואר 2017
↑  Natti Gabbai, Girls show their love to IDF in new Facebook page, Jerusalem Post, ‏July 23, 2014
לבנה חכים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1961 (בת 64 בערך) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 https://www.levanahakim.co.il/
 פרופיל ב-IMDb
 
לבנה חכים (נולדה ב-1961) היא במאית, מפיקה, מלהקת ומייצגת אמנים.
ביוגרפיה

חכים נולדה בירושלים להורים יוצאי אלכסנדריה וקהיר. למדה בבית הכרם, בגימנסיה רחביה ובבית הספר ליפתא.
חכים החלה את דרכה המקצועית בחוג לקולנוע וטלוויזיה, במגמת בימוי והפקה, באוניברסיטת תל אביב. עם סיום לימודיה הפיקה וביימה את הסרט "חבצלת" בכיכובה של ענת וקסמן, על נערה משכונת עוני המתאהבת בחייל או"ם. הסרט זכה בפרסים רבים, בהם פרס קרן עליזה שגריר (נוסד על ידי מיכה שגריר), פרס מוגרבי ומענק משרד המסחר והתעשייה. הסרט הוקרן בפסטיבלים, בסינמטק ובטלוויזיה הישראלית.
בשנת 1987, עוד בהיותה סטודנטית, הקימה את "CASTING" - שירותי ליהוק מקצועיים לסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה וסרטי פרסום, תוך הקפדה על איתור והתאמת השחקנים הנכונים עבור הדמויות הכתובות בתסריטים. במסגרת החברה ליהקה שחקנים למסעות פרסום לחברות המובילות במשק בישראל ובעולם, וכן לסרטי קולנוע וסדרות כגון "אדמה משוגעת" (בבימוי דרור שאול) "רביעיית רן", "הפנימיה" (בבימוי יעוד לבנון), "סיפורי תל אביב" (בבימוי איילת מנחמי), "הדיבוק" (בבימוי יוסי זומר), "מקס ומוריץ", להקת צעירי תל אביב, "מעבר לים" (בבימוי ינקול גולדווסר), "לתפוס את השמיים" (בבימוי ינקול גולדווסר ורוני ניניו), "מעורב ירושלמי" (בבימוי ניר ברגמן וינקול גולדוסר), שלושת סרטי "אבא גנוב", "נשיקה במצ"ח" (בבימוי יהודה ברקן), "עפולה אקספרס" (בבימוי ג'ולי שלז), "טיפת מזל" (בבימוי זאב רווח), "צעד קטן" (בבימוי שחר סגל), "אצבע אלוהים" (בבימוי יגאל בורשטיין), "רביעיית רן" (בבימוי יריב הורוביץ), ו"סיפור גדול" (בבימוי ארז תדמור ושרון מימון). כן ליהקה את הצוות הישראלי בסרטים "הכוכב האדום" (בבימוי אנטוני הופמן), "הבלתי מנוצח" (בבימוי ורנר הרצוג) ובסדרה הצרפתית "ג'יהאד".
בשנת 1991 יצרה עבור הטלוויזיה הישראלית את הסרט "לבנה, מריאן, צ'רניאק ומאזין למשל", הדן בנושא הזיקנה וההזדקנות.
ברשימת התגליות של לבנה חכים ניתן למצוא רשימה גדולה מאוד של שחקנים מן השורה הראשונה בארץ כדוגמת; איילת זורר, רונית אלקבץ, צביקה הדר, עופר שכטר, יעל גולדמן ועוד רבים וטובים.
בשנת 1995 ביימה והפיקה את "בונג'ור מאדם", סרט תעודה על הזמרת ממוצא מרוקאי ריימונד אבקסיס; הסרט מתאר את ילדותה בקזבלנקה, בריחתה מהשידוך שנכפה עליה, עלייתה לבד לארץ, פריצתה כזמרת, והפולקלור והתרבות שנשתמרו בקרב יוצאי מרוקו כפי שהיא מביעה בשירתה.
בשנת 2000 הגישה חכים תוכנית טלוויזיה בשם "מדברים על זה" במסגרת שידורי קשת בערוץ 2.
בשנת 2017 הייתה מעורבת בהפקת סדרת הרשת "נשים מתות מהלכות" של הגר בן-אשר, הכוללת תשעה פרקים המלווים נשים אמריקאיות בשעות האחרונות שלפני הוצאתן להורג, הסדרה עובדה אחר כך לסרט קולנוע שיצא לאקרנים ב-2022.
חיים אישיים

חכים מתגוררת בתל אביב. היא אם לבן.
הערות שוליים

↑  רינת פרימו, קרש קפיצה, חדשות, 9 במרץ 1989
↑  רינת פרימו, לקחה את פרס "מוגרבי" באונ' ת"א, חדשות, 7 במרץ 1989
↑  שלושה ישראלים קצרים וצרפתי אחד ארוך, כל העיר, 30 בספטמבר 1988
↑  עכבר העיר, סלקום מגייסת את מימן, באתר הארץ, 22 בפברואר 2009
ענת ביין-לובוביץ', ‏כשהבנקים צריכים להגדיר לעצמם מחדש את המשבצת, בענף הפרסום מרוויחים, באתר גלובס, 4 באוקטובר 2021
↑  שרית ישי לוי, חכים: מעמדן התערער, חדשות, 26 ביולי 1991
↑  "סיפורי תל־אביב", פרק אחרון: מחפשים שחקנית, מעריב, 4 בספטמבר 1991
↑  ליאת רון, ‏צביקה הדר: "בטלוויזיה ובעיתונים יותר צהוב מאשר בריאליטי", באתר גלובס, 3 במאי 2014
↑  מאת: לבנה חכים אל: מריאן רבינוביץ, חדשות, 29 במאי 1990
דליה רביקוביץ, טלוויזיה - אל תשליכני לעת זקנה, מעריב, 13 בדצמבר 1991
↑  שירות גלובס, ‏זורר וורבין להוליווד, באתר גלובס, 22 במאי 2005
↑  ציפי שוחט, עכשיו גם אני יכול לשיר, באתר הארץ, 15 בפברואר 2006
↑  אביבה קרול, ‏לבנה חכים מדברת על זה: התשובה של קשת לאיריס קול, באתר גלובס, 17 בינואר 2000
↑   אורון שמיר, הקהל בכה, הביקורת התפעלה: הצלחה לסרטה של הגר בן אשר בפסטיבל טרייבקה, באתר הארץ, 1 במאי 2018
 נירית אנדרמן, הפריצה של הגר בן אשר לחו"ל עוברת באגף הנידונות למוות, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2017
↑  יעל שוב, ‏למה מי מתה: הסרט האמריקאי של הגר בן-אשר הוא חוויה יחודית, באתר "Time Out ישראל", 22 במרץ 2022
 נועה לימונה, "נשים מתות מהלכות" הוא יותר מסרט פוליטי. הוא סרט על אלוהים, באתר הארץ, 7 באפריל 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008870587605171  VIAF: 5159818647413811222   WorldCat (עם VIAF): 5159818647413811222
רווית ליאור-מנדל

| --- | --- |
 לידה:  אופירה, ישראל
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  במאית טלוויזיה, עורכת
 מקום לימודים:  בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש 
 יצירות בולטות:  הישרדות, הדוגמניות, המירוץ למיליון, האח הגדול
 בן זוג:  דרור מנדל
 פרופיל ב-IMDb
 
רוית ליאור-מנדל היא במאית טלוויזיה ועורכת תוכן ישראלית. היא עומדת מאחורי עריכת פורמטים בינלאומיים כגון "המירוץ למיליון", "הישרדות" ו"האח הגדול" ששודרו בארץ.
ביוגרפיה

רוית ליאור גדלה ביישוב אופירה שבסיני בתקופה בה חצי האי היה בשליטת ישראל (כיום במצרים), ועברה עם משפחתה לראשון לציון. שירתה בצה"ל כמש"קית ת"ש בחטיבת הצנחנים. עבדה כדיילת באל על וסיימה לימודי קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
עבדה כתחקירנית בטלוויזיה בכבלים ומשם התקדמה לעריכת תוכניות יומיות. שימשה כעורכת משנה בתוכניות בערוץ 2 ובין השאר בתוכנית הבישול של גיל חובב ועריכת ספיישלים כגון טקס פרסי המוזיקה, טקס אנשי השנה וטקס בחירת מלכת היופי. ב-2003 עברה להתמקד בפיתוח תכנים בחברת JCS וב-2005 נכנסה אל עולם הריאליטי כשיצרה את התוכנית הדוגמניות שבה שימשה כעורכת ראשית. מנדל שימשה כעורכת הראשית של הישרדות בעונה הראשונה בערוץ 10 ולאחר מעברה לזכיינית רשת ערכה את שלוש העונות הראשונות של המירוץ למיליון. בנוסף עמדה בראש מחלקת פיתוח התוכן וריאליטי בשידורי קשת. במהלך 2017 עברה מקשת לאנדמול שיין ישראל, ועסקה בפיתוח פורמטים.
ב-2018 לאחר מעבר התוכנית האח הגדול משידורי קשת לרשת, נבחרה לשמש כעורכת ראשית וכדמות האח הגדול. שמונה התוכניות הראשונות אותן ערכה מיד לאחר הפיצול של ערוץ 2, השיגו אחוזי רייטינג גבוהים משאר ממוצעי העונה, אבל עקב נסיבות אישיות ומקצועיות החליטה לפרוש. את מקומה תפס רועי עוז שהמשיך לעונות הבאות של האח הגדול ברשת.
חיים אישיים

ליאור-מנדל נשואה לפרופ' דרור מנדל, מנהל בית חולים דנה-דואק לילדים בתל אביב ולהם שני ילדים.
הערות שוליים

↑  דוד ורטהיים ושגיא בן נון‏, המתיחות, הקריסה והחשש מהעתיד: הסיפור מאחורי עזיבת עורכת "האח הגדול", באתר וואלה, 24 במאי 2018
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אברהם הירש

אברהם הירש (1892 – 1 באוקטובר 1955) היה ראש ועד המושבה הרצליה, ראש המועצה המקומית הרצליה ויושב ראש מועצת ההדרים הראשון.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אברהם הירש נולד ברוסיה, תחת שלטון הצאר. בצעירותו נמשך אחר פעולות מהפכניות נגד משטר הצאר הרוסי, ובעקבותן הוא נאסר והוגלה. הוא ברח ממקום גלותו ובשנת 1913 הגיע לארצות הברית. רעייתו, מרים, הצטרפה אליו כעבור שנה.
בארצות הברית הירש נמשך אחר קסם התנועה הציונית. הוא עסק בהוראת עברית, היה פעיל בארגונים ציוניים, וקנה חלקת קרקע בארץ ישראל מ"קהיליית ציון אמריקאית". מרחוק הוא שלח כספים לנטיעת פרדס על אדמתו, ובשנת 1930 עלה ארצה עם רעייתו לאדמתו שבהרצליה. בהרצליה הוא עיבד את פרדסו והתעניין בעסקנות ציבורית.
ביוגרפיה > תחילת דרכו הפוליטית

בראשית יולי 1934, נבחר ועד מושבה חדש שהירש היה חבר בו, עם משה כהני בראשו. כחודשיים לאחר מכן, התפטר משה כהני מראשות ועד המושבה, ובמקומו נבחר אברהם הירש. מיד עם היבחרו, הבהיר הירש לחברי הוועד את תוכנית פעולתו. הוא סבר, שהאוכלוסייה הגדלה של הרצליה לא תוכל להתפרנס כולה מענף הפרדסנות, וכדי לשפר את הכלכלה של הרצליה, יש לפתח את תחומי המסחר, התעשייה ולפעול לפיתוח חוף הים. כדי לשלם על הפיתוחים הללו, יש להטיל מיסים על תושבים.
כראש ועד החליט להתמסר לשני דברים: לכינון מועצה מקומית, שלה יהיו סמכויות חוקיות על התושבים, והרחבת מסגרת משלמי המיסים. באותה תקופה חיו במושבה הרבה משפחות שראו עצמן פטורות מתשלום מיסים, אף על פי שנהנו משירותים שהמושבה הציעה כמו בית הספר והמרפאה.
ביוגרפיה > השאיפה למועצה מקומית

המצב הכספי של ועד המושבה לא היה טוב. תושבים רבים לא נענו לדרישות לתשלום המיסים, כאשר באותה תקופה הם קיבלו שירותים ציבוריים במרפאות, בבתי ספר ובגני ילדים תמורת תשלום מאוד נמוך. נוצר מצב שלא היה אפשר לשאתו, ורק מסגרת חוקית תוכל לפתור את הבעיה ולתרום בעוד תחומים. למועצה המקומית תהיה סמכות לקבל הלוואות לפיתוח המושבה, מה שלוועד המושבה אין. הייתה התנגדות לקבלת מעמד רשמי של מועצה מקומית מצד גורמים שונים. היו שחששו שהממשלה תתערב בעניינים פנימיים של המועצה, ובנוסף, הייתה גם בעיה פנימית של בני בנימין אשר לא הכירו בוועד המושבה, ולכן הם שללו ממנו את הרשות לנהל משא ומתן עם הרשויות, בשם כל המושבה.
לשם פתירת הבעיות, נבחרה ועדה שהורכבה מכל החוגים, כולל בני בנימין. כל חברי הוועדה הסכימו שישנם יתרונות להקמת מועצה מקומית, אך היו הסתייגויות. החקלאים דרשו שהאדמות החקלאיות לא יהיו בתחום השיפוט של המועצה, כי הם פחדו שהיא תטיל מיסים גבוהים על החקלאות. רוב חברי הוועדה הסכימו שכל אדמות הרצליה יהיו בתחום שיפוטה של המועצה. הוסכם כי אברהם הירש יהיה אחד משני הנציגים של "חקלאים מתקדמים" במועצה וכי הוא יהיה ראש המועצה. סגן מושל המחוז עבר על בקשותיהם, והכריז כי האדמות החקלאיות לא יהיו בתחום השיפוט של המועצה ושהוא מאשר את החלטתם על אברהם הירש כראש המועצה. בראשית 1937 החלה המועצה המקומית בפעולתה הרשמית.
ביוגרפיה > ההלוואה

המועצה המקומית הוקמה בתקופת מאורעות הדמים בארץ. היישובים העברים הותקפו על ידי ערבים והמצב הביטחוני הרע הוביל למצב כלכלי רע. הירש רצה לפרוץ את הקיפאון על ידי מעשה מיוחד לפיתוח המושבה. הוא הציע לקחת הלוואה בסך 15 אלף לירות לפיתוח המושבה, דבר שיספק עבודות לפועלים וישפר את המסחר. ב-1937 הייתה זו הצעה נועזת, במיוחד עקב המצב הכלכלי שכבר היה קשה. אנשים רבים התנגדו להצעתו של הירש כיוון שהם כבר היו שרויים בחובות על רכוש פרטי, ולא יכלו להרשות לעצמם לשלם על הלוואה גדולה שכזו. ההלוואה ערערה את אמונו של הציבור בהירש, ועוררה התנגדות אליו.
ביוגרפיה > פרישה זמנית מהחיים הפוליטיים

נסתיים זמן כהונתה של המועצה הראשונה, וב-30 באוקטובר התרחשו בחירות למועצה הבאה. ראש המועצה הנבחר היה שמעון זאב לוין, ואברהם הירש ישב באופוזיציה, כנציג היחיד של ה"חקלאים המתקדמים". אי בחירתו של הירש לראשות המועצה הרגיזה אותו, ובחשאי, הוא ירד לארצות הברית וחזר לעסוק במקצוע ההוראה. לאחר מספר שנים עלה חזרה ארצה, כאילו נולד מחדש.
ביוגרפיה > סוף חייו

מיד עם הקמת מדינת ישראל, הירש התמנה לסמנכ"ל משרד החקלאות ולראש מועצת ההדרים של הממשלה הראשונה. הוא היה מסופק מכך שראה את עצמאותה של מדינת ישראל, אך מהר מאוד לקה במחלה ממארת ששמה קץ לחייו, כשהוא רק בן 63. אשתו, מרים, נפטרה 11 שנים אחריו, ושניהם נקברו זה לצד זה בבית העלמין הישן ברחוב פינסקר בהרצליה.
ראו גם

הרצליה
בית האזרח
לקריאה נוספת

עורך: ד"ר מרדכי נאור, ראשוני הרצליה, הרצליה תש"ן 1990
הערות שוליים

1 2 3  ראשוני הרצליה, עמ' 126
↑  ראשוני הרצליה, עמ' 96
↑  ראשוני הרצליה, עמ' 97
↑  ראשוני הרצליה עמ' 120
↑  אברהם הירש באתר GRAVEZ
| ראשי מועצת ועיריית הרצליה |
| --- | --- | --- |
| ראשי מועצה | אברהם הירש (1937-1938) • שמעון זאב לוין (1938-1943) • בן ציון מיכאלי (1943-1959) • פסח יפהר (1959-1960) |  |
| ראשי העיר | פסח יפהר (1959-1960) • נתן רוזנטל (1966-1967) • משולם לנגרמן, וועדה קרואה (1967-1969) • יוסף נבו (1969-1983) • אלי לנדאו (1983-199) • יעל גרמן  (1998-2013) • יהונתן יסעור  (2013) • משה פדלון (2013-2024) • יריב פישר (2024-מכהן) |  |
מרים הירש
קברם המשותף
עילית זקצר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בדצמבר 1980 (בת 44) ישראל נתניה
 סוגה מועדפת:  דרמה
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2008
 עיסוק:  במאית, תסריטאית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 יצירות בולטות:  סופת חול (2016)
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר והבמאית הטובה ביותר ("סופת חול")
 פרופיל ב-IMDb
 
עילית זקצר (נולדה ב-4 בדצמבר 1980) היא במאית ותסריטאית ישראלית, זוכת פרס אופיר 2016 לבמאית הטובה ביותר והסרט העלילתי הטוב ביותר "סופת חול".
ביוגרפיה

זקצר נולדה בנתניה וגדלה בהרצליה, ולאחר מכן עברה לרעננה. היא בוגרת בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2008 כתבה וביימה במסגרת לימודיה את סרט הגמר "תזכור את זה", אשר זכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים. ב-2010 ביימה את הסרט "תסנים", אשר זכה במקום הראשון בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות.
בשנת 2015 כתבה וביימה את סרט הקולנוע "סופת חול", הסרט זכה בפרס הראשון במסגרת "מבט ראשון" בפסטיבל לוקרנו. הסרט זכה במקום הראשון בדירוג חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס בארצות הברית, וכן זכה במקום הראשון בפסטיבל ג'אנג'ו בקוריאה ובפסטיבל הקולנוע ירושלים. כמו כן, זכה הסרט בפרס הבחירה הרשמית בפסטיבל ברלין בגרמניה, פסטיבל שנחאי בסין ופסטיבל קרלובי וארי בצ'כיה. הסרט יצא לאקרנים בתאריך 15 בספטמבר 2016 וב-22 בספטמבר 2016 זכה בפרס אופיר של אותה שנה ונבחר לייצג את ישראל בתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, וזקצר עצמה הייתה מועמדת לפרס על תסריט הסרט וזכתה בתואר הבמאית הטובה ביותר באותו הטקס.
בין הבמאיות והבמאים שהשפיעו הכי הרבה על זקצר נמנים מיכל בת-אדם, אנדריי טרקובסקי, איתן גרין וג'יימס נגויין.
פרסים ומועמדויות

| שנה | יצירה | ארגון | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2010 | תזכור את זה | הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים | הסרט הטוב ביותר | זכייה |
| 2010 | תסנים | הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות | הסרט העלילתי הטוב ביותר | זכייה |
| 2016 | סופת חול | פסטיבל סאנדנס | הסרט הטוב ביותר | זכייה |

| 2016 | סופת חול | פרס אופיר | התסריט המקורי הטוב ביותר | מועמדות |
| 2016 | סופת חול | פרס אופיר | הבמאית הטובה ביותר | זכייה |
| 2016 | סופת חול | פרס אופיר | פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר | זכייה |
| 2017 | סופת חול | פרס אוסקר | פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר | לא התקבל |
הערות שוליים

↑    יהודה נוריאל, חולית, באתר "ידיעות אחרונות", 13 בספטמבר 2016
↑   נירית אנדרמן, "סופת חול" של עילית זקצר זכה בפרס הראשון ב"מבט ראשון" בפסטיבל לוקרנו, באתר הארץ, 11 באוגוסט 2015
↑  ציון נאנוס, ‏גאווה ישראלית: פרס לסרט "סופת חול" בפסטיבל סאנדנס, באתר ‏מאקו‏, 31 בינואר 2016
↑  מקור
↑  מקור
↑  נירית אנדרמן, "סופת חול" זכה בפרס אופיר לסרט הטוב ביותר, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2016
| פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | שבי גביזון (1990) • יעקב גולדווסר (1991) • אסי דיין (1992) • אנריקה רוטנברג (1993) • שמואל הספרי (1994) • שבי גביזון (1995) • אורי סיון וארי פולמן (1996) • ג'ולי שלז (1997) • שמי זרחין (1998) • אריק קפלון (1999) |  |
| 2000–2009 | בני תורתי (2000) • דובר קוסאשווילי (2001) • ניר ברגמן (2002) • שבי גביזון (2003) • יוסף סידר (2004) • דני סירקין (2005) • שמי זרחין (2006) • ערן קולירין (2007) • ארי פולמן (2008) • סכנדר קובטי וירון שני (2009) |  |
| 2010–2019 | ערן ריקליס (2010) • יוסף סידר (2011) • רמה בורשטין (2012) • יובל אדלר (2013) • טליה לביא (2014) • ארז תדמור (2015) • עילית זקצר (2016) • שמוליק מעוז (2017) • אופיר ראול גרייצר (2018) • ירון שני (2019) |  |
| 2020 ואילך | ניר ברגמן (2020) • ערן קולירין (2021) • אורית פוקס רותם (2022) • איילת מנחמי (2023) • תום נשר (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007341879005171  LCCN: no2016142370  SUDOC: 203590031  VIAF: 60150565701206251528   WorldCat (עם VIAF): 60150565701206251528
אילת הלר

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
אילת הלר (נולדה ב-19 במרץ 1959) היא במאית ויוצרת סרטי תעודה ישראלית.
ביוגרפיה

אילת הלר נולדה באוטרכט שבהולנד ועלתה לישראל עם הוריה כשהייתה בת חמש. גדלה ולמדה ברמת השרון. בגיל 21 החלה את לימודיה בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.[דרוש מקור]
את סרטה הראשון, "דקל שפל צמרת", יצרה בשנת 1992. בסרט מתואר סיפורם של תימני כנרת, קבוצת יהודים עולי תימן שהתיישבו בעמק הירדן ב-1912 וחיו בסמוך לחוות כנרת במשך 18 שנים, עד שגורשו ממקום מושבם בלחץ חברי קבוצת כנרת ובגיבוי המוסדות הציוניים, ונשלחו לשכונת כפר מרמורק שברחובות. הלר החלה בצילום הסרט על הנושא מכיוון שראתה בו בעל חשיבות היסטורית: "זה לא קיים בדפי ההיסטוריה... וזה נשמע לי כמו הטרנספר הראשון". הסרט הביא לראשונה לתודעה הציבורית את אותה פרשיה היסטורית שנשכחה והודחקה מהשיח הציבורי בישראל. בעקבות הסרט, פורסם בשנת 2001 מחקר אקדמי מקיף של פרופסור יהודה ניני על פרשיית תימני כנרת, בספר "ההיית או חלמתי חלום". באותה שנה הועלה המחזה "הוי כנרת שלי" בתיאטרון באר שבע.
בשנת 2006 ביימה את סרט התעודה שדות אדומים (אנ'). הסרט צולם מיוני 2005 במשך שנה, תקופת גידול התותים בבית לאהיא, עיר ברצועת עזה. בסרט מתלווה הלר יחד עם צוות צילום מקומי לחקלאים מגדלי תותים בבית לאהיא. במהלך הצילומים מעבר הגבול היה נסגר לכניסת ישראלים באופן תכוף, והלר הנחתה את צוות הצילום טלפונית. הסרט הופק על ידי חברת ההפקות של אסנת טרבלסי, בתמיכת שידורי קשת, קרן רבינוביץ וסינמטק ירושלים וזכה בפרס In the Spirit of freedom. "שדות אדומים" הוקרן בערוץ 2, בפסטיבלי קולנוע באירופה וצפון אמריקה, והופץ למכירה בארצות הברית בעותקי DVD. הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל "Slow Food" בבולוניה, והיה הבחירה הרשמית של פסטיבל אידפא 2007.
ב-2008 ביימה הלר את הסרט "American in Pyongyang", המתעד מסע של התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק לעיר פיונגיאנג, קוריאה הצפונית להופעת קונצרט ראשון לאחר 50 שנה של מצב מלחמה בין ארצות הברית לקוריאה הצפונית. הסרט הופק על ידי תאגיד שידור דרום קוריאני וערוץ ארטה.
בשנת 2023, הסרט הדוקומנטרי "מסע לפולין", זכה במקום הראשון בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל סרטי ילדים בשיקגו.
ב-2024 הוקרן סרטה התיעודי "דגל שחור", שעסק בתמלילים ממשפט טבח כפר קאסם. הסרט זכה בפרס חבר השופטים של פסטיבל דוקאביב.