stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גדוד 32 (דרום אפריקה)
היסטוריה > פליטים

לאחר הניצחון של התנועה העממית לשחרור אנגולה במלחמת העצמאות האנגולית בשנת 1975, חיילים רבים של יריבתה העיקרית, החזית הלאומית לשחרור אנגולה, מצאו מקלט בדרום מערב אפריקה (כיום נמביה) שהייתה אז בשליטת דרום אפריקה.
קולונל יאן ברייטנבך, ממקמי היחידה המיוחדת הראשונה של דרום אפריקה, וקומנדנט סיבי ואן דר ספוי הקימו מקרב הפליטים הללו יחידה צבאית בשם קבוצת בראבו אשר פעלה בשיטות גרילה ולוחמה זעירה. קולונל ברייטנבך אימן את היחדה החדשה לפי הדגם של כוחות גרילה שהקימו הכוחות המיוחדים האמריקנים במלחמת וייטנאם. הוא צייד את היחידה במדים הדומים למדי האויב וחימש אותם בנשק שלל סובייטי זאת כדי שיוכלו להיטמע בשטח. קבוצת בראבו סופחה לגדוד 201, אשר הוקם מקרב הבושמנים של נמביה, ושני הכוחות הללו היו בחוד החנית של כוח זולו במבצע סוואנה.
קבוצת בראבו כללה שתי פלוגות חי"ר, מחלקת מרגמות, מחלקה נגד טנקים ומחלקת מקלעים.
היסטוריה > הקמה הגדוד

לאחר כישלון מבצע סוואנה הפליטים שירתו בקבוצת בראבו מצאו את עצמם ללא כל אפשרות לחזור לאנגולה, צבא דרום אפריקה אשר העריך את היעילות וכוח הלחימה של הפליטים החליט למסד את היחידה ושלח את קולונל ברייטנבך לגייס אנשים נוספים מקרב הפליטים ומקרב קבוצות שהתנגדו לממשלת התנועה העממית לשחרור אנגולה בדרום אנגולה. קולונל ברייטנבך החליט להקים את הכוח החדש על דגם לגיון הזרים הצרפתי, זאת מפני שידע שהוא רק יוכל לדרוש מהם נאמנות ליחידה ולא לדרום אפריקה.
קולונל ברייטנבך מיקם את היחידה החדשה ליד הגבול עם אנגולה בנקורוקורו, דודג' סיטי ובאפלו. התנאים בבסיסים היו קשים, הנגדים והחוגרים התגוררו ביחד, החיילים הנשואים שיכנו את המשפחות שלהם בבסיסים גם כן. בתחילה הייתה התנגדות בפיקוד הבכיר לגיוס חיילים שחורים (באותו הזמן הייתה יחדה אחת בלבד בצבא דרום אפריקה אשר הייתה מעורבת) אבל עקב החשש שאבדות בקרב החיילים הלבנים יכולות להוביל ללחץ על הצבא להפסקת הפעילות בדרום אנגולה הובילה לאישור היחידה ולארגונה במסגרת גדוד.
גדוד 32 הורחב לשבע פלוגות חי"ר, אגף סיור ופלוגת תמיכה המורכבת ממחלקת מרגמות 81 מ"מ, מחלקת נ"ט ומחלקת מקלעים.
בגדוד שירתו חיילים דרום אפריקנים לבנים לצד חיילים שחורים מאנגלוה שצבא דרום אפריקה מאפשר לחיילים מצבאות אחרים, כמו בריטניה ואוסטרליה, לשרת גם ביחידה אבל רק לאחר שקיבלו אזרחות דרום אפריקנית. כל המשרתים בגדוד היה מתנדבים אשר עברו תהליך מיון קשה. הגדוד נוהל בעיקר בפורטוגזית וגם הלבנים שירתו ביחידה היו חייבים ללמוד את השפה.
הגדוד קיבל דגל וסמל רשמי רק ב־1985 והיה ליחדה הצבאית היחידה של צבא דרום אפריקה שקיבלה את הדגל והסמל שלה בשטח לחימה.
היסטוריה > פעילות מבצעית

הגדוד פעל באזור הגבול שבין דרום אפריקה לאנגולה, הגדוד התמקד בעיקר בפעילות כנגד הזרוע הצבאית של ארגון העם של דרום-מערב אפריקה וכנגד הזרוע הצבאית של התנועה העממית לשחרור אנגולה אשר סייעו לפעילות שלהם כנגד דרום אפריקה. הגדוד היה מבצע סיורים עמוקים לתוך דרום אנגולה במסוקים או ברגל, משבש פאת פעילות האויב וחוטף טרוריסטים בשביל חקירות מודיעין. כאשר הגדוד היה יוצא למבצע רק מחצית הייתה יוצא בזמן שהמחצית השנייה נשארה בבסיס ובמבצע הבא היו מתחלפים. הגדוד היה בין היחידות הראשונות לפעול בגדר המערכת בין דרום מערב אפריקה לאנגולה במסגרת מבצע סירת מפרש.
קיום הגדוד היה מסווג והצבא הסתיר את קיומו עד שב־1981, עקב כתבות בעיתונות העולמית שטענו שדרום אפריקה מפעילה יחידה של שכירי חרב לבנים בדרום אנגולה אשר מבצעים פשעי מלחמה, צבא דרום אפריקה הודע בקיום היחידה אבל הכחיש שמדובר ביחידה של שכירי חרב.
עם התחזקו הסיוע הקובני להתנועה העממית לשחרור אנגולה במאבק נגד האיחוד הלאומי לעצמאות מוחלטת של אנגולה, שכלל סיוע שריון כבד, הגדוד חומש בנשק כבד נגד טנקים וסוללת ארטילריה.
היסטוריה > סיירת

לגדוד הייתה סיירת (Recce Wing) אשר הוקמה 1978 וכללה 12 איש שהוגדלה ל־40 ב־1983, הסיירת הורכבה מקצינים שהראו יכולת פיקודית תחת אש ונגדים וחיילים בעלי וותק בגדוד. הסיירת הייתה פועלת במנותק מהגדוד והייתה יוצאת לפשיטות עד 250 קילומטרים לתוך אנגולה שבהם אספו מידע מודיעני על פעילות האויב ומידע לעדכון המפות של אנגולה אשר היו בידי הצבא. כאשר הסיירת הייתה משתתפת במצבעים התפקיד שלה היה משתנה מאיסוף מודיעין להקמת מצבורי דלק למסוקים, תפקיד גששות ליחידות הצבא הסדיר ועם התקדמות המלחמה גם לתפקידי רכישת לבבות של האוכלוסייה האזרחית והטרדת קווי האספקה של האויב בעומק השטח. אף על פי שכל אנשי הסייר עברו קורס צניחה הם בדרך כלל יצאו למבצעים על גבי מסוקים. הלוחמים בסייר אומנו בשימוש כל כלי הנשק של הגוש המזרחי שהיו באנגולה וזאת כדי לאפשר להם לפעול בחופשיות בעורף האויב מבלי להזדקק לתמיכה והספקה מדרום אפריקה.
צוות בסיירת כלל בין שלושה לחמישה אנשי צוות, אשר כללו מפקד, מפעיל רדיו ושני לוחמים, המפקד אשר היה קצין או נגד נקרא "בוס". המפקד נשא מכשיר רדיו אל חוטי, משקפת, משקפי ראיית לילה והיה חמוש ברובי AK-47 עם 12 מחסניות ו-50 כדורים בשרשירים עבור מקלע RPD שנשא המקלען. הסגן של המפקד היה מפעיל הרדיו והוא היה חמוש ב-AK-47 עם שבע מחסניות, מטול רימונים M-79 עם 20 רימונים ותחמושת נוספת עבור המקלען והיה מציוד ברדיו בעל תדר גבוה. לוחם אחד היה חמוש במקלע RPD ונשא כ־500 כדורים והלוחם השני היה חמוש ב-RPK עם שבע מחסניות ותחמושת נוספת עבור RPD.
במהלך פעילות בשטח הצוות היה מתקשר בעזרת קוד מורס בלבד וזאת כדי לחסוך בחיי הסוללות של מכשירי הקשר ולתת להם זמן רב יותר לפעול בעומק שטח האויב.
היסטוריה > פירוק

לאחר עצמאות נמיביה בשנים 1989–1990, היחידה נסוגה לדרום אפריקה והוצבה בעיירה בפומפרט במדבר בפרובינציית כף הצפוני כ־50 קילומטרים מבוטסואנה. לאחר המעבר בחזרה לדרום אפריקה הגדוד נשלח לטפל במאבקים שבטיים בפרובינציית נטאל. ב־8 באפריל 1992 חברי גדוד 32 היו מעורבים באירוע בפולה פארק, בחאוטנג, בו נורו ונהרגו אזרחים. האירוע עורר ביקורת נרחבת, במיוחד מהקונגרס הלאומי האפריקני והניע את שר הביטחון לבקש חקירה של ועדת גולדסטון.
כאחת מתוצאות המשא ומתן בין המפלגה הלאומית להקונגרס הלאומי האפריקני, היחידה פורקה במרץ 1993. לאחר פירוק הגדוד הועברו חברי היחידה הנותרים ליחידות אחרות. הממשלה ישבה את החיילים השחורים ומשפחותיהם בפומפרט, בשנת 2008 נותרו עדיין כרבע מאלף שלוש-שתיים המשפחות המקוריות בפומפרט, כאשר הם חיים בעוני.
לאנשים שירתו בגדוד לא הוענקו שום מדליות עבור אומץ, חייל אחד הומלץ על ידי מפקדיו לקבלת שני מדליות לאומץ אבל הבקשות נדחו על ידי הפיקוד העליו, רק מדליית עבור המולדת (מדליית מערכה צבאית) הוענקה על ידי ממשלת דרום אפריקה לחברי הגדוד.
מאוחר יותר חברי היחידה סייעו בהקמה או הצטרפות לחברות צבאיות פרטיות כמו אקזקיוטיב אאוטקמס, שלחמו בצד הממשלה האנגולית נגד האיחוד הלאומי לעצמאות מוחלטת של אנגולה.
מבנה הגדוד

על כל פלוגה פיקד קצין לבן שנגד בכיר לבן משמש לו כסגן, על כל מחלקה פיקד סמל שחור שתחתיו היו כ־14 חיילים.
בתרבות

הדמות שמגלם לאונרדו דיקפריו, דני ארצ'ר, בסרט לגעת ביהלום הוא לוחם לשעבר בגדוד.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Fannell, Jeff and Pitta, Robert, Windrow, Martin (ע), Soith African Special Forces, London: Osprey Publishing Ltd, 1993, עמ' 15, ISBN 978-1472800398
↑  Nortje, Piet, 32 Battalion, Zebra Press, 2003, עמ' 280, ISBN 978-1-86872-914-2
↑  Blaine De Lancey, meanwhile, in South Africa, the bloody capitalist-apartheid regime remains, Syracuse University, ‏November 1992
↑  Fannell, Jeff and Pitta, Robert, Windrow, Martin (ע), South Africa Special Forces, London: Osprey Publishing Ltd, 1993, עמ' 15-16, ISBN 978-1472800398
1 2 3  Fannell, Jeff and Pitta, Robert, Windrow, Martin (ע), South Africa Special Forces, London: Osprey Publishing Ltd, 1993, עמ' 16, ISBN 978-1472800398
1 2 3  Fannell, Jeff and Pitta, Robert, Windrow, Martin (ע), South Africa Special Forces, London: Osprey Publishing Ltd, 1993, עמ' 18, ISBN 978-1472800398
↑  Fannell, Jeff and Pitta, Robert, Windrow, Martin (ע), South Africa Special Forces, London: Osprey Publishing Ltd, 1993, עמ' 18, ISBN 978-1472800398
↑  Fannell, Jeff and Pitta, Robert, Windrow, Martin (ע), South Africa Special Forces, London: Osprey Publishing Ltd, 1993, עמ' 19, ISBN 978-1472800398
1 2  Fannell, Jeff and Pitta, Robert, Windrow, Martin (ע), South Africs Special Forces, London: Osprey Publishing Ltd, 1993, עמ' 17, ISBN 978-1472800398
↑  Fannell, Jeff and Pitta, Robert, Windrow, Martiney (ע), South Africa Special Forces, London: Osprey Publishing Ltd, 1993, עמ' 17-18, ISBN 978-1472800398
↑  Fannell, Jeff and Pitta, Robert, Windrow, Martin (ע), South Africs Special Forces, London: Osprey Publishing Ltd, 1993, עמ' 18-19, ISBN 978-1472800398
1 2 3  Fannell, Jeff and Pitta, Robert, Windrow, Martin (ע), South Africs Special Forces, London: Osprey Publishing Ltd, 1993, עמ' 19, ISBN 978-1472800398
1 2 3 4  Fannell, Jeff and Pitta, Robert, Windrow, Martin (ע), South Africs Special Forces, London: Osprey Publishing Ltd, 1993, עמ' 20, ISBN 978-1472800398
1 2  Fannell, Jeff and Pitta, Robert, Windrow, Martin (ע), South Africs Special Forces, London: Osprey Publishing Ltd, 1993, עמ' 21, ISBN 978-1472800398
↑  Department of Information and Publicity, STATEMENT ON BATTALION 32'S RAMPAGE THROUGH PHOLA PARK
↑  Human Rights Institute of South Africa, Goldstone Commission of Inquiry Regarding the prevention of Public Violence and Intimidation, ‏1992-06-10
ציוד של שלוחם בגדוד 32, המוזיאון הצבאי, יוהנסבורג.
מצבת הזיכרון לנופלי הגדוד באנדרטת החלוצים בפרטוריה

תגי היחידה
קרב לניאנו (אופרה)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מלחין:  ג'וזפה ורדי
 לבריתן:  סלבטורה קמאראנו 
 סוגה:  אופרה 
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  4
 זמן התרחשות העלילה:  1176
 מקום התרחשות העלילה:  צפון איטליה
 תפקידים
 פרידריך ברברוסה (בס) - קיסר האימפריה הרומית הקדושה  הקונסול הראשון של מילאנו (בס)  הקונסול השני של מילאנו (בס)  ראש העיר קומו (בס)  רולנדו (בריטון) - מנהיג ממילאנו  לידה(סופרן) - אשת רולנדו  אריגו (טנור) - לוחם מורונה  מרקוואלדו (בריטון) - אסיר גרמני  אימלדה (מצו-סופרן) - משרתת של לידה  שלישו של אריגו (טנור)  שליח (טנור)  מקהלות - אבירים, גברות, שליחים, חיילים, צליינים, שייח'ים ערביים, נשים מן ההרמון, תושבי רמלה
 
קרב לניאנו (איטלקית: La battaglia di Legnano) היא אופרה בארבע מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת סלבטורה קמאראנו, המבוססת על המחזה "קרב טולוז" (La Bataille de Toulouse) מאת ז'וזף מרי. הצגת הבכורה הייתה ב-27 בינואר 1849, בתיאטרון ארגנטינה ברומא.
עלילה > מערכה ראשונה

אריגו, לוחם צעיר שנחשב כמת לאחר שנפצע קשות בעבר, מתייצב עם הכוחות הלומברדיים שהתאספו כדי לצאת נגד פרידריך ברברוסה, הקיסר הגרמני. אריגו מזכיר איך אימו חבשה את פצעיו כאשר הופקר לדמם למוות, כיצד החלים, וכעת לפני שהוא עוזב, הוא רוצה לראות שוב את אהובתו לִידה. רולאנדו, ידידו של אריגו,  מנהיג הכוחות ממילאנו מגיע ולהפתעתו הרבה מזהה את אריגו, השניים מתחבקים ונשבעים להגן על מילאנו בפני העריצים.
לידה, אשת רולאנדו, מדוכאת בגלל המלחמה הנמשכת. אסיר גרמני, מרקוואלדו, שזכה לאמונו של רונאלדו ולמידה מסוימת של חופשיות, מבטא את אהבתו ללידה, אך היא חשה בחילה מהרעיון. לידה שומעת שבעלה חוזר הביתה עם לא אחר מאשר אריגו. כאשר הם מופיעים, ברור כי אריגו כועס. רולאנדו עוזב ולידה מנסה להסביר לאריגו כי אביה שכנע אותה להתחתן עם רולאנדו מאחר שכולם חשבו כי אריגו מת. בכנותו אותה "בלתי נאמנה", אריגו ממהר מהמקום, מתאוה למות בקרב.
עלילה > מערכה שנייה

נכבדי העיר מתאספים לשמוע את החדשות בדבר התנאים בהם נאלצה מילאנו להיכנע בפני הכובשים. אריגו ורונאלדו נכנסים, ומודיעים כי צבא חדש חדר מהצפון, הם דורשים את עזרת העיר קומו בטענה כי היא המפרידה בין הכובשים למילאנו, בתקווה כי העיר קומו תיחלץ לטובת העניין האיטלקי. לפתע ברברוסה עצמו נכנס ומכריז על עצמו כ"ייעודה של איטליה". חייליו כיתרו את העיר קומו, ויעדם הבא הוא מילאנו. הוא דורש מאריגו ורונאלדו לשוב אל מילאנו ולארגן את הכניעה.
עלילה > מערכה שלישית

אריגו מצטרף למסדר "אבירי המוות", קבוצה שנשבעה להילחם עד מוות למען איטליה, ולא להיכנע או ליפול בשבי. הנוכחים מתאחדים בשבועה להגן על איטליה.
השמועה על אריגו החובר לאבירי המוות מגיעה אל לידה, היא מנסה ליצור עמו קשר באמצעות מסר שהיא שולחת על ידי המשרתת שלה, אימלדה. כאשר אימלדה עומדת לצאת, רונאלדו מופיע כדי להפרד מאשתו ובנו, ודורש מאימלדה להביא אליו את בנו. אימלדה מחביאה את במהירות את ההודעה המיועדת לאריגו, ויוצאת מהמקום. רונאלדו מספר ללידה על תחושות הנאמנות שלו למולדת, ומבקש ממנה לגדל את בנו עם אהבה למולדת.
רונאלדו, שאינו יודע על הצטרפות אריגו לאבירי המוות, מזמן את אריגו אליו ומבקש ממנו להגן על אשתו ובנו אם יהרג בקרב. לאחר שאריגו עוזב, מגיע מרקוואלדו, ואומר לרונאלדו כי כבודו נבגד - מרקוואלדו שמצא את ההודעה הסודית של לידה אל אריגו מראה אותה לרונאלדו הזועם, שנשבע לנקום את כבודו.
אריגו נמצא לבדו, כשלפתע נכנסת לידה, שלא קבלה ממנו תגובה על ההודעה. הם מתוודים על אהבתם ההדדית, אך אריגו מספר ללידה כי לא קיבל שום הודעה מלידה. רונאלדו מנסה לפרוץ לחדר, לידה מסתתרת במרפסת המגדל. כאשר רונאלדו פורץ לחדר, הוא מאשים את אריגו בהצטרפות לאבירי המוות. רונאלדו פותח את הדלת למרפסת ומגלה את לידה. הגברים מתעמתים, ולידה מכריזה כי היא האשמה. רונאלדו בזעמו יוצא מהמרפסת בעודו נועל את השניים על המרפסת. רונאלדו מוביל את חילותיו בהגנה על מילאנו בעוד אריגו רק צופה מהמרפסת. אריגו לא מסוגל להשלים עם זה, ובמעשה מסוכן מצליח לזנק מן המרפסת אל הלחימה, מותיר את לידה הנואשת.
עלילה > מערכה רביעית

הנאספים בכיכר שרים לכבוד הניצחון. אימלדה מרגיעה את לידה, בידיעה כי אריגו נראה כשהוא יוצא מזירת הקרב. לידה מתפללת לשלום שני הגברים. המנון ניצחון נשמע, קצינים המגיעים למקום מכריזים כי ברברוסה נהרג בידי אריגו. לפתע נכנסים אבירי המוות כשהם נושאים את אריגו הגוסס בידיהם. רונאלדו ניגש לאריגו, הנשבע לו כי לידה חפה מכל פשע, ובנשימתו האחרונה אומר: "איטליה ניצלה!".
סטפנוס צימאס

סטפנוס צימאס (ביוונית: Στέφανος Τζίμας; נולד ב-6 בינואר 2006 בסלוניקי שביוון) הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת נירנברג מהבונדסליגה השנייה, בהשאלה מברייטון אנד הוב אלביון.
קריירת מועדונים

צימאס גדל במחלקת הנוער של פאוק סלוניקי, ובשנת 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. בעונת 2022/2023 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ליגת העל היוונית, ובסך הכול ערך 20 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים. בנוסף, זכה עם המועדון באליפות יוון בעונת 2023/2024.
ב-27 ביוני 2024 הושאל צימאס לנירנברג מהבונדסליגה השנייה למשך עונת 2024/2025. ב-3 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–3 לקרלסרוהה במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-14 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על אולם 1846 במסגרת המחזור החמישי בליגה.
ב-3 בפברואר 2025 מימשה נירנברג את אופציית הרכישה על צימאס, ומכרה אותו ישירות לברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג, שהשאילה אותו בחזרה אליה עד לתום עונת 2024/2025.
קריירה בין-לאומית

צימאס שיחק בנבחרות הצעירות של יוון.
תארים

אליפות יוון (1): 2023/2024
הערות שוליים

↑  Stefanos Tzimas, PAOKFC (באנגלית)
↑  ΠΑΟΚ: Ντεμπούτο στο Πρωτάθλημα για τον 17χρονο Τζίμα, SDNA, ‏2023-02-25 (ביוונית)
↑  Griechischer Neuner: Club leiht Tzimas aus, fcn.de (בגרמנית)
↑  Stefanos Tzimas wechselt im Sommer zu Brighton & Hove Albion, fcn.de (בגרמנית)
ברני הכלב

| --- | --- |

 סוגה:  הנפשה, ילדים
 כותבים:  פיטר בוניסי
 בימוי:  רוברט בלסר
 מדבבים:  ראו כאן
 מדבבים בעברית:  ראו כאן
 ארץ מקור:  בריטניה בריטניה
 שפות:  אנגלית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן עברית)
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  13
 הפקה
 מפיק:  ג'ון קוטס
 מפיקים בפועל:  דייוויד המילטון
 חברת הפקה:  Barney Entertainments. Ltd
 מוזיקה:  קולין פרכטר
 אורך פרק:  כ-5 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC1
 רשת שידור בישראל:  הטלוויזיה החינוכית הישראלית (במסגרת רכבת ההפתעות) ערוץ הופ! (שידורים חוזרים)
 תקופת שידור מקורית:  27 בדצמבר 1988 – 26 באפריל 1989
 תקופת שידור בישראל:  1991 – 1992
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
ברני הכלב (באנגלית: Barney) היא סדרת טלוויזיה מונפשת בריטית לילדים, שבוימה על ידי רוברט בלסר, נכתבה על ידי פיטר בוניסי והופקה על ידי Barney Entertainments. Ltd. הסדרה עוקבת אחר ברני, כלב צאן אנגלי עתיק מואנש שמחפש כל הזמן פרסום ותהילה.
הסדרה שודרה במקור בבריטניה בערוץ BBC1, החל מ-27 בדצמבר 1988 עד 26 באפריל 1989. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בטלוויזיה החינוכית הישראלית במסגרת רצועת השידור "רכבת ההפתעות", החל משנת 1991 עד 1992, ומאוחר יותר בשידורים חוזרים בערוץ הופ!. את שיר הפתיחה של הסדרה בגרסה העברית ביצעה אפי בן ישראל. לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 13 פרקים באורך 5 דקות.
בהשראת סדרת הטלוויזיה נכתבה סדרת ספרים לילדים מאת בוניסי יחד עם שירלי-אן לואיס, באיור ליסה קופר.
תקציר העלילה

הסדרה עוקבת אחר ברני, כלב צאן אנגלי עתיק מואנש שיחד עם חברו רוני היערון קטן מחפש בכל פרק פרסום, תהילה ועושר בדרכים שונות.
דמויות

ברני – כלב צאן אנגלי עתיק שכל הזמן מחפש פרסום, תהילה ועושר.
רוני (במקור נקרא "רוג'ר") – יערון קטן שחיי בתוך השערות בראשו של ברני.
דידי (במקור נקרא "דזמונד") – כלב אפגני עם משקפי שמש שמדבר בטון הקול של מייקל קיין.
קורין (במקור נקראת "קרולינה") – גברת צ'יוואווה מקסימה שלרוב לא מתלהבת מההתנהגות של ברני.
פרנסין – סטר אירי ידידותית שעוזרת לברני בחיפוש אחר מפורסמים.
מדבבים

הדיבוב העברי בוים על יוני חן, והופק על ידי חסיה ורטהיים באולפני אולפנטו.
| שם הדמות | מדבב/ת באנגלית | מדבב/ת בעברית |
| --- | --- | --- |
| ברני | טים ברוק-טיילור | אהרן קפלן |
| רוני | הארי אנפילד | אוהד שחר |
| דידי | הארי אנפילד | שמעון כהן |
| קורין | ג'אן רייבנס | גילת מואב |
| פרנסין | ג'אן רייבנס | אפי בן ישראל |
| מספר | אן רייטל | איציק סיידוף |
בנוסף דיבב בדיבוב העברי רנן רום.
סונאטת ארפג'ונה

סונאטה לארפג'ונה ופסנתר (בגרמנית: Sonate für Arpeggione und Pianoforte), המוכרת בשם סונאטת ארפג'ונה, היא סונאטה לכלי קשת ופסנתר, מס' 821 ברשימת דויטש, שכתב פרנץ שוברט בווינה בשנת 1824. הסונאטה היא היצירה המשמעותית היחידה לארפג'ונה (ביסודו גיטרה בעלת קשת) שעודנה קיימת כיום. היא שייכת לאותה תקופה כמו רביעיית המיתרים "העלמה והמוות", כאשר שוברט סבל מעגבת בשלביה המתקדמים ושקע בפרקי דיכאון, בתדירות גדלה והולכת. נראה שהיצירה נכתבה בהזמנת ידידו של שוברט, וינצנץ שוסטר, נגן וירטואוז בארפג'ונה, שהומצא אך שנה קודם לכן. עד שהסונאטה יצאה לאור, לאחר מות המלחין, בשנת 1871, שככה זה כבר ההתלהבות לחידוש שבארפג'ונה ויחד עמה נשכח הכלי עצמו.
כיום מושמעת היצירה כמעט אך ורק בעיבודים לצ'לו ופסנתר או ויולה ופסנתר, שנעשו לאחר זמן, אף כי יש ביצועים גם לגרסאות לכלי נגינה אחרים, בהם קונטרבס, חליל צד וקלרינט, או גיטרה בתפקיד הפסנתר. המעבדים מתמודדים עם הבעיות שמציג המנעד הקטן יותר של כלים אלה, בהשוואה לזה של הארפג'ונה, כמו גם עם התיקונים המתחייבים בארטיקולציה (4 מיתרים לעומת 6).
לסונאטה שלושה פרקים: אלגרו מודראטו, אדאג'ו ואלגרטו. שני הפרקים החיצוניים כתובים בצורת סונאטה בלה מינור, ואילו הפרק האמצעי הוא קנטילנה עדינה במי מז'ור המוליכה ישירות, ללא קיטוע, לפרק השלישי.
היצירה הוקלטה בגרסתה המקורית בביצוע הנגנים הבאים:
קלאוס שטורק ואלפונס קונטרסקי (1974, אריך-נגן מס' 2533 174 בחברת ארכיב פרודוקציון. (קלאוס שטורק ניגן בארפג'ונה המיוחס לאנטון מיטאייס, תלמידו של ממציא הכלי, גיאורג שטאופר; אלפונס קונטרסקי ניגן בפורטה-פיאנו ברודמאן, שנבנה בווינה בסביבות 1810.
אלפרד לסינג ויוזף דה בנהאואר (2000-01, ארס פרודוקציון PCD 368 392). כלי הנגינה הם העתק של הנינג אשאואר מכלי שנבנה בראשית המאה ה-19, או בידי שטאופר או בידי מיטאייס ונמצא כיום באוסף כלי הנגינה של קרן מורשת התרבות הפרוסית, ופורטה-פיאנו מתוצרת קונרד גראף בשנת 1824, מבית בטהובן בבון.
גרהרדט דרמשטדט ואג'ינו קלפר (2005, הקלטות קאוואלי, CCD 242)
ניקולא דלאטאי ופאול בדורה-סקודה (2006-07, פוגה ליברה FUG529). ההקלטה הזאת נערכה בפירנצה (אקדמיה ברתולומאו כריסטופורי) על ארפג'ונה בנז'מן לה בריג (2001) ופיאנו-פורטה קונרד גראף מסביבות 1820.
ניקולא דלאטאי ואלן רודייר
בישראל בוצעה היצירה בארפג'יונה על ידי הלל צרי בפברואר 2023.
כתב היד של היצירה שמור בספרייה הלאומית של צרפת.
פרקי הסונאטה

ליצירה שלושה פרקים. ביצוע טיפוסי נמשך מעט יותר מ-20 דקות.
אלגרו מודרטו
אדג'ו
אלגרטו
עיבודים חשובים

גספאר קאסאדו - קונצ'רטו לצ'לו בלה מינור (קאסאדו-שוברט)
גוראן זלשר - עיבוד לכינור וגיטרה
גמביה

ערך זה עוסק במדינה במערב אפריקה. אם התכוונתם לנהר, ראו .
הרפובליקה של גמביה (באנגלית: Republic of The Gambia) היא המדינה היבשתית הקטנה ביותר באפריקה. צורתה היא צורת רצועה צרה, שבמרכזה זורם נהר גמביה, והיא מוקפת על ידי סנגל מכל עבריה, מלבד רצועת חוף באוקיינוס האטלנטי ממערב. מצב גאוגרפי יוצא דופן זה הוא תוצאה של תולדותיה של גמביה, אשר כמו מדינות רבות באפריקה נוצרה ועוצבה על ידי מעצמות קולוניאליות. גבולות המדינה גם אינם משקפים חלוקה אתנית או לשונית, ואוכלוסייתה הקטנה מגוונת מאוד מבחינות אלה. מבחינה דתית האוכלוסייה הומוגנית יותר: למעלה מ-90 אחוזים מתושבי גמביה הם מוסלמים.
מאז שקיבלה גמביה את עצמאותה מבריטניה בשנת 1965, שררה בה לרוב יציבות שלטונית, ובחלק מהזמן מידה מסוימת של דמוקרטיה. הנשיא המכהן הוא אדאמה בארו, שניצח בבחירות לתפקיד בדצמבר 2016, ותפס את השלטון בפועל לאחר פלישה של צבא סנגל ששמה קץ לשלטון קודמו בתפקיד, יחיא ג'אמה.
גמביה היא מדינה ענייה, גם ביחס לאפריקה. הכלכלה מבוססת על חקלאות, והתיירות מהווה מקור הכנסה משמעותי.
היא גם חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת: סחר העבדים

התיעוד הכתוב הראשון של התיישבות באזור מצוי ברשומות של סוחרים ערבים מן המאה התשיעית והעשירית. תושבי טרקור, ממלכה ששכנה באזור נהר סנגל מצפון, היו הראשונים באזור שקיבלו עליהם את דת האסלאם. סוחרים ערבים ביססו נתיבי סחר החוצים את הסהרה, על מנת לסחור בשנהב, זהב ועבדים. במאה ה-14 הייתה רוב גמביה של ימינו חלק מאימפריית מאלי.
הפורטוגזים הגיעו לאזור דרך הים במאה ה-15, והחלו להשתלט על המסחר. ב-1588 מכר הטוען לכתר הפורטוגזי, אנטוניו הראשון, את זכויות הסחר הבלעדיות בנהר הגמביה לסוחרים בריטים. בין 1651 ל-1661 התקיימה בחלק מגמביה, האי ג'יימס, התיישבות קולוניאלית של דוכסות קורלנד וסמיגליה, שהייתה חלק מן האיחוד הפולני-ליטאי. הבריטים השתלטו על המושבה לבסוף.
בריטניה וצרפת ניהלו מאבק על השליטה באזורי גמביה וסנגל לאורך המאות ה-17 וה-18. החזקה על אזור נהר הגמביה ניתנה לבריטניה בחוזה ורסאי מ-1783, פרט למובלעת צרפתית קטנה שנמסרה מאוחר יותר.
גמביה מילאה תפקיד בסחר העבדים הבינלאומי לאורך כל אותה תקופה, בין דרך היבשה, על ידי סוחרי עבדים ערבים ובין דרך הים למושבות אמריקה, על ידי סוחרים אירופים. מעריכים כי כ-3 מיליון עבדים נלקחו מן האזור בשלוש מאות שנות סחר עבדים טרנס-אטלנטי. ברובם, נמכרו העבדים לסוחרים על ידי אפריקאים. חלקם היו שבויים ממלחמות שבטים, חלקם היו בעלי חוב שלא עמדו בתשלום חובותיהם, ואחרים נחטפו.
היסטוריה > מושבה בריטית

ב-1807 אסרה בריטניה על סחר העבדים, ובשנים שלאחר מכן ניסתה ללא הצלחה להילחם בסוחרי העבדים בגמביה. לשם כך הוקמה ב-1816 מצודה בבאת'וּרסט, כיום בנג'ול בירת גמביה. עד 1888 הייתה גמביה כפופה לשלטון הקולוניאלי בסיירה לאון, ובאותה שנה קיבלה מעמד של מושבה עצמאית. שנה מאוחר יותר נקבעו סופית גבולותיה, והיא הפכה למושבת כתר בריטית. מועצות שלטוניות ומחוקקות מקומיות הוקמו ב-1901, והמושבה החלה לצעוד בהדרגה לעבר שלטון עצמי. צו מ-1906 ביטל את העבדות.
ההתקדמות לעבר עצמאות הואצה אחרי מלחמת העולם השנייה, במקביל להתרחבות משמעותית בכלכלת המושבה. בעקבות בחירות כלליות ב-1962, הוענק שלטון עצמי מלא בשנה שלאחר מכן, וב-18 בפברואר 1965 הוכרזה עצמאות גמביה, כמונרכיה חוקתית החברה בחבר העמים הבריטי, שמלך בריטניה עומד בראשה באופן סמלי. גמביה הייתה המושבה הבריטית האחרונה במערב אפריקה שזכתה לעצמאות.
היסטוריה > עצמאות מדינית

זמן קצר לאחר קבלת העצמאות, נערך משאל עם בשאלה האם להחליף את מלך בריטניה בנשיא גמביה כראש המדינה. הרוב הדרוש לא הושג, אך משאל העם עצמו והאופן הדמוקרטי שבו נוהל נתפסו כסימן מעודד לגבי עתידה הפוליטי של המדינה. לאחר משאל עם נוסף ב-1970 הוכרזה גמביה כרפובליקה, וראש הממשלה סר דוודה קאירבה ג'ווארה (Dawda Kairaba Jawara) הוכרז כראש המדינה. ג'ווארה נבחר לנשיא חמש פעמים ברציפות עד הדחתו בהפיכה צבאית ב-1994, ולאורך רוב התקופה היה שלטונו יציב. במדינה התקיימה (באופן יוצא דופן באפריקה) דמוקרטיה רב-מפלגתית עם בחירות סדירות מדי חמש שנים. מפלגתו של הנשיא, ה-PPP, זכתה שוב ושוב לרוב במועצה המחוקקת. על היציבות הפוליטית העיבו קשיים כלכליים, שנגרמו מבצורות חוזרות, ממגמת הירידה במחירי הבוטנים, סחורת ייצוא עיקרית, בשוקי העולם ומהלחץ גובר על משאבי הטבע של המדינה עקב כריתת יערות.
ב-1981 פרצה הפיכה נגד שלטונו של ג'ווארה, והוא פנה לממשלת סנגל בבקשת עזרה. כוחות סנגליים דיכאו את המרידה, וכעבור שנה נחתם הסכם איחוד בין המדינות ליצירת קונפדרציה בשם סנגמביה. שילובן של המדינות לאחת, שמלכתחילה נתמך בעיקר בידי האליטות ולא זכה לתמיכה עממית רחבה, לא צלח. החשש מחוסר יציבות שלטונית, שהיה העילה המרכזית לאיחוד, דעך בהדרגה ככל שהתרחק זיכרון ההפיכה של 1981, וב-1989 הכריז נשיא סנגל על פירוק הקונפדרציה, לאחר כישלונו של משא ומתן מתמשך על איחוד מכסים. ניסיונות לרפורמות כלכליות בשנות השמונים לא הביאו לתוצאות הרצויות, והתוצר החקלאי נפגע קשות מביטול הסובסידיות על דשנים ב-1987.
ביולי 1994 הדיחה קבוצת קצינים בשם "המועצה השלטת הזמנית של הכוחות המזוינים" את ג'ווארה בהפיכה צבאית. יו"ר המועצה, יחיא ג'אמה בן ה-29, נעשה ראש המדינה, החוקה הושעתה וכל פעילות אופוזיציונית נאסרה. המועצה השלטת הזמנית החלה לפעול לארגון בחירות כלליות לכל המוסדות במדינה. בבחירות שנעשו ב-1996 נבחר ג'אמה לנשיאות, ובבחירות למועצה המחוקקת, שההשתתפות בהן נאסרה על מפלגות מתקופת ג'ווארה, זכתה מפלגת ה-APRC של ג'אמה ברוב מוחלט. ב-2001 הותרה פעילותן של המפלגות הפוליטיות מתקופת ג'ווארה, ונערכו שוב בחירות למוסדות המדינה השונים. משקיפים בינלאומיים אישרו כי למעט כשלים מעטים התנהלו הבחירות באופן תקין והוגן, אף כי מפלגת האופוזיציה המרכזית, ה-UDP, החרימה אותן. תוצאת הבחירות הייתה דומה לזו של בחירות 96–97: ג'אמה נבחר שוב לנשיא, ברוב של 53%, ומפלגתו זכתה לרוב במועצה המחוקקת. בבחירות שנערכו מאז השתתפה גם ה-UDP.
ב-2 באוקטובר 2013, לאחר לחץ בריטי לשיפור מצב זכויות האדם במדינה, הודיעה גמביה על פרישה מחבר העמים הבריטי, אותו הגדירה כמוסד נאו-קולוניאליסטי.
ב-1 בדצמבר 2016 הפסיד יחיא ג'אמה בבחירות לנשיאות ליריבו אדאמה בארו ותחילה אומנם הודיע כי יפנה את כסאו, אך שינה את דעתו כעבור כמה ימים והכריז כי התוצאות זויפו. מדינות האזור איימו להגיב באופן צבאי אם הנשיא לא יעביר את השלטון לבארו עד ה-19 בינואר 2017. באותו יום הושבע בארו לנשיאות ועם תום האולטימטום פלש צבא סנגל למדינה וכפה את החלפת השלטון. ג'אמה ירד למחתרת ונמלט מהמדינה.