stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמוס חורב
חיים אישיים

חורב היה נשוי לשושנה (אשת חינוך, יועצת המחזור הראשון של תיכון אלון ברמת השרון) עד לפטירתה בשנת 2015.
בנם יחיעם, שנולד ב-1947, קרוי על שם יחיעם ויץ, שנהרג בליל הגשרים.
בתם הצעירה נירה נישאה למשה יפה, קצין שריון שנהרג במלחמת יום הכיפורים, היה נעדר וחורב השתתף במאמץ לאיתור גופתו.
מתגורר ברמת השרון.
בשנת 2020 פרסם חורב את ספרו האוטוביוגרפי - "זה מה שהיה", בהוצאת כרמל.
לקריאה נוספת

עמוס חורב: זה מה שהיה; הוצאת כרמל, 2020.
הערות שוליים

↑  אתר הטכניון
↑  סיגל ארביטמן, סיכות המ"מ הראשונות, באתר ישראל היום, 7 במרץ 2014.
↑  אורי מילשטיין, תיק רבין, עמוד 182
↑  ועדת־שביתת הנשק ישראל-מצרים דנה על חילופי שבויים ואזרחים, מעריב, 13 ביולי 1949
↑  גנזן המדינה - יצחק רבין מבחר תעודות מפרקי חייו, עמוד 54
↑  אל"מ חורב חוזר לתפקידו הקודם כקצין חימוש ראשי, דבר, 17 במרץ 1965
↑  אלי לנדאו, אל"מ עמוס חורב מפקד חיל חימוש, מעריב, 16 במרץ 1965
↑  מפקד גייסות השריון וקצין חימוש ראשי - לדרגת אלוף, דבר, 26 באוקטובר 1965
↑  אלי לנדאו, מיבנה חדש בחיל-החימוש הביא לשינויים בפיקוד, מעריב, 30 באוגוסט 1966
↑  מפקדים ותיקים בצה"ל נתמנו לתפקידים חדשים, דבר, 1 ביולי 1968
↑  חילופים בראשות אג"א וחיל הרפואה, דבר, 1 באוקטובר 1972
↑  אלוף (מיל.) עמוס חורב – נשיא הטכניון, מעריב, 1 באוקטובר 1973
↑  ועדת חורב, מעריב, 3 ביוני 1974
↑  מרב לונדנר,עינת טורס, קרן שרוני, הר חורב: אלוף במיל' עמוס חורב לא יעשה חיים קלים לנחקרי המשט, באתר nrg‏, 19 ביוני 2010
1 2  ynet, נחנך היכל הספורט החדש ע"ש עמוס חורב בטכניון, באתר ynet, 4 בנובמבר 2021
↑  הפסיכולוגית החקלאית, מעריב, 9 בספטמבר 1966
↑   עופר אדרת, רומן שהחל בקולנוע ונמשך 70 שנה, באתר הארץ, 21 בינואר 2016
↑  נוה מגן, חדשות, 24 בספטמבר 1993
| קציני הטכנולוגיה והאחזקה  |
| --- | --- | --- |
| קציני חימוש ראשיים | אשר פלד • צבי בן יעקב • דב שמר • עמנואל פרת • עמוס חורב • ינון עזרוני • עמוס חורב • חיים דומי • אלעזר ברק • בן-ציון בן-בשט • טוביה מרגלית • משה קידר • צבי אורן • עמי סגיס • מיכאל דיין • שלום קורן • זכריה חי • חיים רונן • איל אלוק • צביקה קראוס • אליעזר בן הרוש • מישל ינקו |  |
| קציני הטכנולוגיה והאחזקה | אילן אליה • אריאל שימה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515143905171  GND: 1258903326  VIAF: 315535486   WorldCat (עם VIAF): 315535486
מסתערבים

ערך זה עוסק ביחידה צבאית. אם התכוונתם לילידי המזרח התיכון שהערבית היא שפתם העיקרית, ראו .
מִסְתַּעַרְבִים הוא כינוי לאנשי כוחות הביטחון המסווים את עצמם כערבים על מנת להיטמע בקרב אוכלוסייה ערבית טיפוסית, בדרך כלל לצורך השגת מטרות ביטחוניות כלשהן. בישראל יש מספר יחידות מסתערבים המשתייכות לגופי ביטחון שונים.
לא כל פעילותן של היחידות המסוערבות נעשית תחת תחפושת חשאית. גם בפעילויות בהן משתמשים בהתחפשות ובהיטמעות, משמשים חלקים נרחבים מהיחידה הלוחמת ככוחות גיבוי שנכנסים לפעולה רק לאחר היחשפות הכוחות - ומשכך, אינם מתחפשים.
מקור המילה בערבית, שורש ע-ר-ב בבניין עשירי. שם זה ניתן לעדת המסתערבים היהודים שחיו בארצות ערב ולא נבדלו משכניהם. פירושו היטמעות בין הערבים בלבוש, שפה ואורח חיים.
יחידות מסתערבים > בעבר

המחלקה הסורית - יחידה של ההגנה שפעלה בסוריה ובלבנון בתקופת מלחמת העולם השנייה
המחלקה הערבית - יחידה של הפלמ"ח אשר אנשיה ביצעו פעולות הסתערבות שונות משנת 1943 עד 1950.
יחידת המסתערבים בשב"כ.
סיירת שקד - יחידה מובחרת של צה"ל, שבמסגרתה פעלו גם מסתערבים ברצועת עזה בשנות ה-70 של המאה ה-20.
יחידת חרמ"ש - יחידת מסתערבים של צה"ל שפעלה ביו"ש וברצועת עזה (אשחר - שהוכשרו על ידי בית הספר ללוטר במתקן אדם ימ"ס עזה) עד 1995.(ימס ברדלס)לוחמים לבשו כומתה שחורה ונעלי קומנדו /הייטק) שמה וסמליה הועברו לחרוב בחטיבת כפיר.
יחידת שמשון - יחידת מסתערבים של צה"ל שפעלה ברצועת עזה מ-1987 עד 1996. שמה וסמליה הועברו לגדוד בחטיבת כפיר.
יחידת רימון - יחידה מובחרת בצה"ל, אשר פעלה לסירוגין משנת 1970 עד 2005 ותפקידה העיקרי היה לחימה בטרור הפלסטיני בעזה.
יחידת מתיל"ן ירושלים של מג"ב - פעלה משנת 1996 ועד לשנת 2012 עסקה בין היתר בפעילות מסועורבת ומוזגה עם ימ"ס ירושלים.
יחידות מסתערבים > בהווה

/ סיירת מטכ"ל – יחידה באגף המודיעין שמפעילה גם מסתערבים.
/ יחידת דובדבן – יחידת המסתערבים של פיקוד המרכז וחטיבת הקומנדו הפועלת משנת 1984.
/ ימ"ס – יחידות המסתערבים של משמר הגבול הפועלות משנת 1991. כוללות את ימ"ס ירושלים, ימ"ס איו"ש, ימ"ס דרום וימ"ס סיני.
/ הגדעונים – יחידת מסתערבים משטרתית, שחלק הארי מפעילותה הוא מודיעין משטרתי.
/ ימ"מ – יחידה מיוחדת ללוחמה בטרור של משטרת ישראל ומג"ב שבין היתר מפעילה צוות מסתערבים.
יחידה 504 – יחידת מודיעין אנושי (יומינט) של צה"ל.
שב"כ – יחידה מבצעית של לוחמים שמבצעת פעילות חשאית בשטחים עוינים.
היסטוריה > מסתערבים לפני הקמת המדינה

המחלקה הסורית הייתה יחידת המסתערבים הראשונה של ההגנה, ופעלה במסגרת הפלמ"ח ובשיתוף פעולה עם ה-SOE הבריטי בשנים 1941-1943, ימי מלחמת העולם השנייה. בשלב הראשון נועדה לפעולות מודיעין וחבלה במסגרת הפלישה לסוריה וללבנון (מבצע אקספורטר, יוני-יולי 1941). מסתערבים נוספים נשתלו בסוריה ובלבנון אחרי הכיבוש הבריטי, במטרה להכין תשתית למודיעין ולפעולות חבלה למקרה של כיבוש גרמני. אחרי שהמלחמה התרחקה מארץ ישראל, הסתיימה תקופת השיתוף עם הצבא הבריטי, והמחלקה פורקה באוגוסט 1943.
לאחר פירוק המחלקה הסורית נוסדה המחלקה הערבית, שנודעה גם בכינויה "מחלקת השחר" או "המסתערבים". היא החלה את דרכה כיחידה של הפלמ"ח ובהמשך הייתה יחידה במחלקת המודיעין של צה"ל בשם שירות מודיעין 18. אנשיה עסקו בריגול וחבלה בקרב ערביי ישראל ובמדינות השכנות. היחידה פעלה משנת 1943 עד 1950.
יצחק נבון הקים יחידת מסתערבים ב-1946. כשהיה בן 25, הוטל על יצחק נבון לשמש ראש המחלקה הערבית של הש"י, שירות הידיעות של ה'הגנה', באזור ירושלים, שהשתרע מחברון בדרום עד רמאללה בצפון, ומיריחו במזרח עד לטרון במערב. נבון הפעיל מודיעים יהודים וערבים, אך המרחב הגדול שהיה נתון לאחריותו היה מעל כוחותיו של אדם אחד. לפיכך, כעבור שנה הוא קיבל עוזר. נבון אף הקים יחידת מסתערבים קטנה. עם פרוץ הקרבות אחרי 29 בנובמבר 1947, נסתם כמעט לחלוטין מאגר המידע שסיפקו המודיעים הערבים, שחששו להגיע לפגישות. כך החלה התקופה השנייה בפעילות מחלקת המודיעין, שבמהלכה נאסף המידע המודיעיני בעיקר מהאזנה לטלפונים של מפקדות הערביות. קרבות קשים בירושלים, דוגמת הקרב על מנזר סן סימון באפריל 1948 והקרב על מחנה אלנבי במאי 1948, הוכרעו הודות למידע שהגיע לאנשי המחלקה אשר האזינו לתשדורות שהחליפו הערבים.
היסטוריה > יחידת המסתערבים בשב"כ

בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 הופעלה יחידת מסתערבים בשב"כ, שהוקמה בשנת 1952 על ידי שמואל מוריה, ובהוראת איסר הראל. הראל ביקש כי תהיה זו יחידה של צעירים שייטמעו באוכלוסייה הערבית כסוכנים רדומים, ויחיו בקרבה לאורך זמן, לשם הפעלתם בעתיד, לכשיידרש הדבר. מוריה גייס ליחידה כמה עשרות צעירים, רובם עולים חדשים ממדינות ערב. הכשרתם של הסוכנים נמשכה כשנה, בה התאמנו והתגוררו בבסיס הדרכה ברמלה ונשלחו לעבודה במפעלים שונים בארץ, שם למדו ערבית פלסטינית ודרכי התנהגות מקומיים. בתום שנה של הכשרה הוחדרו המסתערבים, בזהותם החדשה, לישובי הערבים בישראל.
מרביתם נישאו לנשים מוסלמיות שלא היו מודעות לזהותם האמיתית. בשנת 1964, כשפורקה היחידה, הוחלט לגלות את הסוד לבני משפחותיהם הערבים וליישב את המשפחות מחדש בסביבה יהודית בישראל. הדבר נפל כתדהמה על הנשים. על פי בקשת השב"כ הקים הרב הראשי לצה"ל, האלוף שלמה גורן, בית דין של שלושה רבנים בראשותו, שהציעו לנשים להתגייר בהליך מהיר, אך לא כל הנשים הסכימו לכך.
ההחלטה לפרק את היחידה התקבלה לאחר שראשי השב"כ והמוסד הבינו שהיא איננה מביאה תועלת רבה. מיכאל בר-זוהר ונסים משעל כותבים על כך בספרם "לוחמות המוסד":
"התברר שתועלתם... הייתה זעומה, והם ממש הוקרבו. כל המבצע היה טעות. המסתערבים חיו שנים רבות חיי שקר על מנת להשיג מידע חסר חשיבות ברובו."
היסטוריה > מסתערבים מאז האינתיפאדה הראשונה

בעקבות האינתיפאדה הראשונה הוקמו מחדש יחידות מסתערבים בצה"ל ומשמר הגבול. תפקידיהם כללו איסוף מודיעין, מעצר וחיסול מחבלים, לוחמה בטרור וטיפול בהפרות סדר.
בצה"ל הוקמו יחידת דובדבן שפועלת ביהודה ושומרון ויחידת שמשון שפעלה ברצועת עזה. במשמר הגבול הוקמו 3 יחידות מסתערבים (ימ"ס): ימ"ס ירושלים, ימ"ס איו"ש וימ"ס דרום (לשעבר ימ"ס עזה)בנוסף הוקמה יחידת מתיל"ן ירושלים שלימים מוזגה עם ימ"ס י-ם. במשטרת ישראל הימ"מ ויחידת הגדעונים מפעילות גם הן מסתערבים.
יחידות המסתערבים נחשבות ליחידות עילית מצטיינות. היחידות והלוחמים שבהן זכו לצל"שים ועיטורים רבים, הן מטעם צה"ל והן מטעם המשטרה.
לקריאה נוספת

משה גבעתי, אביר 21 - סיפורו של אלי אברם, מפקד יחידת המסתערבים, ירושלים: הוצאת 'רעות', תשס"ג-2003.
שלומי ציפורי, "צדק מסוערב", הוצאת אגם, 2004.
מתי פרידמן, מסתערבים: אגדה ישראלית, כנרת זמורה דביר, 2020
גמליאל כהן, המסתערבים הראשונים - סיפורה של המחלקה הערבית של הפלמ"ח, הוצאת משרד הביטחון 2002.
הערות שוליים

↑  שמעון אביבי, בול פגיעה (עמ' 30), באתר מבט מל"מ, ‏מרץ 2017
↑  מרינה גולן, ‏הזהות הכפולה של המסתערבים, באתר "IsraelDefense‏", 30 באוגוסט 2013
כלב הים הלבן (סרט קצר)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  "כלב הים הלבן" מתוך הכרך הראשון של "ספר הג'ונגל" שנכתב על ידי רודיארד קיפלינג
 בימוי:  צ'אק ג'ונס
 הופק בידי:  צ'אק ג'ונס
 תסריט:  צ'אק ג'ונס
 עריכה:  סאם הורטה
 מדבבים:  רודי מקדואל, ג'ון פוראי
 מדבבים בעברית:  עודד מנשה, יוני חן, אפי בן ישראל, מיכה אוזין סליאן
 מוזיקה:  דין אליוט
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  קלסיקלטת (ישראל)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 24 במרץ 1975 ישראל 1991
 משך הקרנה:  כ-24 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן עברית)
 סוגה:  סרט הנפשה, סרט הרפתקאות, סרט לכל המשפחה
 דף הסרט ב־IMDb
 
כלב הים הלבן (באנגלית: The White Seal) הוא סרט קצר מונפש אמריקאי לכל המשפחה משנת 1975, המבוסס על סיפור בעל אותו שם מתוך הכרך הראשון של "ספר הג'ונגל" שנכתב על ידי רודיארד קיפלינג. הסרט בוים, נכתב והופק על ידי צ'אק ג'ונס.
הסרט הופץ לראשונה בארצות הברית ב-24 במרץ 1975. בישראל הסרט הופץ לראשונה בדיבוב עברי על ידי קלסיקלטת בשנת 1991, יחד עם חלקו השני של הסרט "ריקי-טיקי-טאבי". אורך הסרט הוא כ-24 דקות ושפת המקור שלו היא אנגלית.
תקציר העלילה

הסרט מספר על קוטאק, כלב ים לבן ומיוחד. בעקבות ניסיון ציד בכלבי הים על ידי בני האדם, החליט קוטאק למצוא אי לעדר שלו בו כלבי הים יהיו מוגנים מבני האדם.
דמויות ומדבבים > מדבבים באנגלית

בגרסה האנגלית והמקורית של הסרט, רודי מקדואל דיבב את כל הדמויות הגבריות של הסרט, ואילו ג'ון פוראי דיבבה את מאקה.
דמויות ומדבבים > מדבבים בעברית

במאי ומפיק הדיבוב של הסרט בעברית היה יוני חן.
עודד מנשה - קוטאק / כלבי ים שונים
יוני חן - סיקץ' / לוויתן כחול / סיוויץ' / כלבי ים שונים
אפי בן ישראל - מאקה
מיכה אוזין סליאן - מספר / כלבי ים שונים
קהילת יהודי צ'רנוביץ

תצלום של בית הכנסת הכוראלי של צ'רנוביץ על גלויה מסוף המאה ה-19
קהילת יהודי צ'רנוביץ הייתה הקהילה היהודית הגדולה ביותר באזור בוקובינה (רומניה ואוקראינה של היום). בשיאם היוו היהודים למעלה ממחצית מאוכלוסיית העיר, כ-50 אלף נפש ב-1941.
התיעוד הראשוני של הקהילה מקורו בראשית המאה ה-15, אך ייתכן שיהודים חיו בסביבות העיר גם קודם לכן. היהודים הראשונים שהגיעו לצ'רנוביץ היו סוחרים, שכן העיר שכנה על נתיב מסחר בשם הנתיב הטטרי. ב-1498 כבשה האימפריה העות'מאנית המתעצמת את צ'רנוביץ מידי נסיכות מולדבה. תחת החסות העות'מאנית, ידעו חיי היהודים עליות ומורדות, בהתאם לגחמותיהם של השליטים.
ב-1774 כבשה ממלכת הבסבורג האוסטרית את צ'רנוביץ וסביבותיה, והטילה מגבלות על יהודי העיר. המגבלות כללו מיסוי כבד, איסור על בניית בתים חדשים והגבלת הנישואים בקהילה. זאת, במטרה להביאם לעזוב את העיר ולמנוע את גלי ההגירה אליה של יהודי גליציה. עם זאת, לאחר מתן האמנציפציה ליהודים באוסטריה ב-1849, השתפרו חייהם של יהודי צ'רנוביץ לאין ערוך. הם נהנו משוויון זכויות מלא, השתלבו בחיי התרבות ואף כיהנו כראשי עיר וכחברים בפרלמנט האוסטרי. השתלבותם המלאה של היהודים הובילה למגמת התבוללות רחבה בקרב השכבות המבוססות של יהודי צ'רנוביץ. בשל כך, מרבית היהודים בעיר היו דוברי גרמנית, ואילו בני השכבות החלשות, שמקורן בגליציה, דיברו יידיש.
ב-1918, בשלהי מלחמת העולם הראשונה, כבשה ממלכת רומניה את צ'רנוביץ מידי האימפריה האוסטרו-הונגרית השוקעת. הרומנים החילו בצ'רנוביץ את מדיניות הרומניזציה. עקב אי-ידיעת השפה הרומנית, הודחו יהודים רבים מהפקידות הציבורית וממוסדות ממלכתיים, ובכללם אוניברסיטאות ובתי ספר. על אף זאת, בתקופת השלטון הרומני המשיכה הקהילה בצ'רנוביץ להתפתח: הוקמו תנועות נוער וקבוצות כדורגל יהודיות, יצאו לאור עיתונים, וכן פעל בה בית ספר שהורה בשפה העברית.
ב-1940 פלשה ברית המועצות לצפון בוקובינה, ובכלל זה לצ'רנוביץ. מיד לאחר הסיפוח החלו הסובייטים לרדוף פעילים ציונים ובעלי הון יהודים, ורבים מהם הוגלו לסיביר. ב-1941, במסגרת מבצע ברברוסה, נכבשה העיר צ'רנוביץ מחדש על ידי הכוחות המזוינים של רומניה, ששיתפו פעולה עם גרמניה הנאצית. הרומנים אף ריכזו כ-50 אלף יהודים בגטו צ'רנוביץ, שהיה תחנת מעבר למחנות העבודה בטרנסניסטריה. ראש העיר באותה עת, טראיאן פופוביץ', התנגד למדיניות האכזרית כלפי היהודים. כדי למנוע את גירושם למחנות עבודה הוא ריכז רשימות של עובדים חיוניים לחיי הכלכלה, וכך ניצלו חייהם של אלפי יהודים. הודות לפועלו זה זכה פופוביץ' בתואר חסיד אומות העולם. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945 עזבו ניצולי שואה רבים את צ'רנוביץ. חלקם עלו לארץ ישראל וחלקם היגרו למדינות אחרות. בד בבד, תחת השלטון הסובייטי, התיישבו בצ'רנוביץ יהודים מרחבי ברית המועצות. בראשית המאה ה-21 התגוררו בצ'רנוביץ כ-1,400 יהודים, צאצאיהם של המהגרים אחרי המלחמה.
היסטוריה > ייסוד הקהילה

מועד הגעתם של ראשוני היהודים לאזור בוקובינה לוט בערפל. ייתכן שיהודים הגיעו לאזור זה עוד במאה השנייה לספירה. זאת בהסתמך על כתובת לטינית שנמצאה באזור ומתוארכת לאותה עת: Adonai Aeternus (בלטינית: אדוני הנצחי). שמו של האל, "אֲדוֹנַי", מעיד על כך שהכתובת ככל הנראה נכתבה על ידי יהודי. במאה השמינית גברה הגירת יהודים לאזור זה, רובם פליטים מהאימפריה הביזנטית. אלה היגרו כיוון שהם סירבו לציית לפקודת השלטון, שכפתה עליהם להיטבל לנצרות. במאה ה-13 נמלטו אליה יהודים מממלכת הכוזרים, לאחר שממלכתם נכבשה על ידי שבטים מונגוליים.
התיעוד ההיסטורי המוקדם ביותר של העיר צ'רנוביץ עצמה ושל הימצאם של יהודים בה נמצא בהסכם שנחתם ב-8 באוקטובר 1408 בין אגודת סוחרים מלבוב לבין אלכסנדרו הטוב, הווֹיֶווֹד (שליט) של נסיכות מולדובה, שחלשה אז על צ'רנוביץ. במסגרת ההסכם הותר למיעוטים אתניים, לרבות יהודים, לעסוק במסחר בצ'רנוביץ וביישובים הסמוכים לה, חוטין וסורוקה.
היסטוריה > תחת השלטון העות'מאני

בשלהי המאה ה-15 נלחמה פעמים מספר נסיכות מולדובה, שבה שכנה צ'רנוביץ, באימפריה העות'מאנית, הכוח המתעצם של אירופה. לבסוף, ב-1498, נאלצה נסיכות מולדובה לקבל את מרותם של העות'מאנים והפכה למדינה גרורה שלהם. במולדובה המשיך אומנם לשלוט נסיך נוצרי, אבל הוא נדרש לציית לסולטאן העות'מאני המוסלמי. יהודים אשכנזים ויהודים ספרדים רבים היגרו באותה עת לצ'רנוביץ, כיוון ששכנה על הנתיב הטטרי, נתיב מסחר בין פולין לים השחור. חלק מהיהודים הספרדים לא היו תושבי קבע, אלא סוחרים נודדים שהשתקעו זמנית בעיר למטרות מסחר. בתעודה של הנוסע הגרמני הנס דרנשוואם מצוין כי צ'רנוביץ הייתה תחנת מעבר לסוחרים רבים, לרבות יהודים, והתקיים בה מסחר ענף, תוך תשלום מיסים לסולטאן. עם זאת, במהלך שלושים שנה בראשית המאה ה-16 התחוללו באזור מלחמות רבות, שהסבו סבל רב לתושבי העיר והיהודים בכללם. ההיסטוריון הרומני יון נקולצ'ה מציין כי כתוצאה מהמלחמות התכופות קטנה ההגירה היהודית לעיר באופן זמני, בה ובסביבותיה נספו יהודים רבים, ונגרם נזק כבד לרכושם.
בשלהי המאה ה-16 חיו יהודי העיר ברובע מיוחד, ועסקו, בנוסף למסחר, גם במלאכה ובחקלאות. היחס כלפי היהודים היה הפכפך, והם היו תלויים בגחמותיו של השליט. כך, למשל, ב-1595, בתקופת שלטונו של הנסיך ארון הטיראן, התלוננו תושבי העיר בפני הטיראן כי היהודים מחזיקים בנכסים באופן בלתי חוקי. בשל כך הורה הטיראן ליהודים להשמיד את תעודת הבעלות שלהם על הקרקע ואסר עליהם לרכוש קרקעות. לעומת זאת, במהלך תקופת שלטונו של וסילה לופו במולדובה הוענקה ליהודי צ'רנוביץ אוטונומיה חלקית בענייני נישואים, דת, חינוך ובריאות. עניינים אלו נוהלו על ידי גוף עצמאי שכונה בשם "גילדת היהודים" (ברומנית: Breasla Jidovilor), שהיה נפוץ בקהילות ברחבי מולדובה. ללופו היו שני רופאים יהודים, ואלה שידלו אותו לפעול לטובת בני עמם. בתקופה זו אירעו פשיטות רבות של כנופיות שודדים על צ'רנוביץ וסביבותיה, והמסחר נפגע. על מנת לעודד את הסוחרים היהודים להמשיך ולעסוק במלאכתם חרף הפשיטות ניתנו להם הטבות, כגון אפשרות להתאגד בגילדות. בשל כך השתפר מצבם הכלכלי במידה רבה. רב העיר באותה עת כונה חכם באשי.
במהלך גזרות ת"ח–ת"ט (הפרעות שנערכו ביהודי פולין ב-1648 בהנהגתו של בוגדן חמלניצקי) נפגעו אף יהודי צ'רנוביץ. לאחר הפרעות התיישבו בעיר פליטים יהודים רבים מפולין, בהם רבים ממאמיניו המאוכזבים של משיח השקר שבתי צבי.
היסטוריה > תחת השלטון האוסטרי > הטלת הגזרות

במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) הייתה צ'רנוביץ קרובה לזירת הקרבות. בשל כך נאלצו היהודים לעזוב את העיר פעמים אחדות. עם סיום המלחמה נחלה האימפריה העות'מאנית תבוסה, וחבל מולדובה עבר כולו לשליטת האימפריה הרוסית. בהסכם "קוצ'וק קאינרג'ה", שנחתם ב-21 ביולי 1774, הסכימה רוסיה להשיב את השליטה בחבל לאימפריה העות'מאנית. הוואקום השלטוני שנוצר באזור לאחר הנסיגה הרוסית נתן הזדמנות לממלכת הבסבורג האוסטרית לפלוש לאזור, ואכן ב-31 באוגוסט באותה שנה פלש צבאו של הגנרל גבריאל פון ספלני לעיר צ'רנוביץ. ב-7 במאי 1775 חתמו שתי האימפריות על הסכם, שלפיו הוכרה שליטתה של ממלכת הבסבורג על בוקובינה, כמחווה של רצון טוב.
האוסטרים ביקשו לקעקע את הסממנים הלאומיים של העממים בבוקובינה, כדי ללכדם לעם אחד. זאת על מנת שהאזור החדש שנפל לידיהם ידמה ככל האפשר לשאר חלקי האימפריה. הם ביקשו להחיל מדיניות גרמניזציה, דהיינו, הפיכת התרבות והלשון המקומית לגרמנית. קיסר אוסטריה יוזף השני רצה בהתבוללות היהודים או בהגירתם. קרל פון אנצנברג, המושל האנטישמי החדש של בוקובינה, הקשה על היהודים בתחום של בניית בתים ובאישורי נישואים. הוא גם עודד הגירה של דוברי גרמנית, בעיקר משוואביה, לאזור בוקובינה, וניסה לצמצם את האוכלוסייה היהודית בעיר באמצעות הגזרות החדשות. יהודים אלה היגרו לאזור בעיקר מאזור גליציה; זאת עקב ההזדמנויות להרוויח ממתן אספקה לצבא במהלך המלחמה, וכן עקב עומס המיסים וגיוס החובה בגליציה. עם כניסת הצבא האוסטרי לבוקובינה היוו היהודים שהיגרו מגליציה כמחצית מאוכלוסיית העיר.
ב-1782 ניתנה פקודה לגרש את כל יהודי גליציה החיים בצ'רנוביץ. היהודים שלחו משלחת לווינה, בבקשה לבטל את גזרת הגירוש, אך המשלחת נתפסה על ידי השלטונות האוסטריים בעיר הסמוכה טישמייניצה, וחבריה נכלאו, עונו וגורשו. גם שתי משלחות יהודיות נוספות לא הצליחו לשכנע את השלטונות לבטל את רוע הגזרה. ב-1783 נצטוו כל יהודי העיר לעסוק בחקלאות פן יגורשו ממקום מושבם. ב-1784 הם נדרשו להחליף את שמות המשפחה שלהם לשמות גרמניים. בד בבד הוטלו על היהודים מיסים רבים. הגזירות הביאו לירידה דרמטית במספר היהודים שישבו בבוקובינה בכלל ובצ'רנוביץ בפרט. עד 1786 פחת בשליש מספר היהודים המתגוררים באזור.
ב-1786 הסתיים הממשל הצבאי בבוקובינה, והיא סופחה לאוסטריה ואוחדה עם מחוז גליציה. עם סיפוח זה הסתיים שלטונו של אנצנברג בבוקובינה, ולשלטון התאפשר להקל על מצב היהודים בעיר. ואכן, ב-1 בנובמבר 1789 הוחל כתב הסובלנות המיטיב עם יהודי בוקובינה, לאחר שהוחל עוד קודם לכן על אזורים אחרים באוסטריה. כתב הסובלנות ביטל חלק מהגזרות שהוטלו על יהודי העיר, ובהן חובת העבודה בחקלאות, קשיים בתחום אישור נישואים, המיסוי הגבוה ועידוד ההגירה. גם לאופולד השני, שעלה לשלטון לאחר מותו של יוזף השני, המשיך בקו המקל על היהודים. עם זאת, זרם ההגירה של יהודים מגליציה לבוקובינה לא פסק עם פרסום כתב הסובלנות. הגירה זו הביאה את השלטונות האוסטריים לחזור למדיניותם הקודמת ולהוציא ב-1810 פקודה שמטרתה גירוש של יהודי צ'רנוביץ שהיגרו אליה מגליציה באופן בלתי חוקי. בתגובה לכך החלו בני הקהילה, ובראשם הרב הראשי חיים טירר, לאסוף כספים על מנת למנוע את הגירוש. שנה אחת לאחר מכן הצטמצמו ממדי הגירוש, וב-1817 הוא פסק לחלוטין, עקב הצורך הכלכלי של האוסטרים ביהודי הסביבה. תחת זאת שבו האוסטרים לנקוט צעדים שימנעו בעקיפין את ההגירה. כך, למשל, ב-1830 הוחל חוק גיוס חובה על יהודי העיר, כפי שנהוג היה בגליציה.
היסטוריה > תחת השלטון האוסטרי > לאחר מתן האמנציפציה

לאחר אביב העמים - סדרת מהפכות לאומיות שהתרחשו באירופה בשנים 1849-1848 - נאלצה האימפריה האוסטרית לנסח חוקה חדשה, כדי לפייס את העמים השונים באימפריה שהיו בעלי שאיפות לאומיות. בחוקה ניתן שוויון זכויות ליהודי אוסטריה, ובכללם ליהודי צ'רנוביץ. בטווח המידי, שוויון הזכויות אפשר ליהודים לייסד בעיר בית כנסת גדול (ב-1853) ובית ספר עצמאי (ב-1855). ב-1859 פרצה שרפה בעיר: מבנים רבים, וביניהם בקתות עץ שהיוו את חלק הארי של המבנים ברובע היהודי, ניזוקו, אך אלה תוקנו עד מהרה בידי הקהילה היהודית. ב-1867, עם חתימת הפשרה האוסטרו-הונגרית והפיכתה של אוסטריה לקיסרות דואלית, אושררה האמנציפציה ליהודים באופן רשמי. האמנציפציה אפשרה להם להתערות בחיים הציבוריים באימפריה: למשל, בראשית המאה העשרים כיהנו שני ראשי עיר יהודיים בצ'רנוביץ, וב-1897 נבחר יהודי בן העיר לכהן בפרלמנט האוסטרי. האמנציפציה הביאה גם לגידול מסיבי באוכלוסיית יהודי העיר: בין 1857 ל-1914 היא הכפילה את עצמה פי שבעה.
בשלהי המאה ה-19 חלה התעוררות לאומית בקרב יהודי מזרח אירופה, ובכללם יהודי צ'רנוביץ. בספטמבר 1908 נבחר אולם התיאטרון שבעיר לארח את ועידת צ'רנוביץ, ששמה לעצמה למטרה לקבוע מה תהיה הלשון הלאומית של העם היהודי: עברית או יידיש. בתום הוועידה הוחלט להכריז על היידיש כשפתו הלאומית של העם היהודי, אך בלי לציין שהיא שפתו הלאומית היחידה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלטו יהודים רבים מצ'רנוביץ, בעיקר לווינה, עקב היותה של צ'רנוביץ עיירת ספר ששכנה בסמוך לגבול האימפריה הרוסית. היהודים חששו מרוסיה ומיחסה העוין ליהודים, ורבים מהם גויסו לצבא האוסטרו-הונגרי. ב-2 בספטמבר 1914 נכבשה צ'רנוביץ על ידי הכוחות הרוסיים. הרוסים הגלו מהעיר כמה מנהיגים יהודים, ובהם ראש העיר היהודי סאלו וייסלברגר ומאיר אבנר, חברי הפרלמנט הרומני לעתיד. במהלך המלחמה החליפה צ'רנוביץ ידיים מספר פעמים בין שני הצבאות. עם שוך הקרבות, שבו לצ'רנוביץ יהודים שנמלטו ממנה במהלכם. איתם הגיעו יהודים שנמלטו מפרעות פטליורה - כינוי לפוגרומים שאירעו באוקראינה במהלך המלחמה - וכך גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר במידה ניכרת.
היסטוריה > תחת השלטון הרומני > מדיניות הרומניזציה

בשלהי מלחמת העולם הראשונה נראה היה כי אין מנוס מחלוקתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית למדינות לאום. על מנת למנוע את התפרקותה, הכריז קרל הראשון, קיסר אוסטריה, כי ברצונו להפוך את הקיסרות לפדרציה, שבה לכל עם תהיה אוטונומיה משלו. אי לכך הוא ביקש מכל אחד מעמיה שדרש שיכירו בו כעם להקים מועצה לאומית משלו. בשל כך, ההנהגה היהודית ששבה לעיר החליטה ב-14 באוקטובר 1918 להקים "ועד לאומי יהודי" כדי לייצג את יהודי בוקובינה בעניין עתיד החבל שלהם. חרף כך, תוכניתו של הקיסר לא התממשה, כיוון שהאימפריה שלו קרסה עם תום המלחמה. ב-11 בנובמבר 1918, ביום שבו הסתיימה מלחמת העולם הראשונה, פלשו לצ'רנוביץ כוחות רומניים בפיקודו של הגנרל יאקוב זדיק. הרומנים ניצלו את קריסתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית כדי לספח שטחים ממנה, ובוקובינה בתוכם.
הממשל הרומני פעל כדי לפגוע ביהודים. ניהול העיר הועבר לשכבת פקידים מהרגאט - השטחים המצומצמים שבהם שלטה רומניה טרם המלחמה. השלטון התווה את מדיניות הרומניזציה. במסגרת התוכנית, הרומנית הייתה שפה הרשמית שהוחלה בכל מוסדות הציבור. יהודים רבים שעבדו בשירות הציבורי, בבתי ספר ובאוניברסיטאות נפלטו מהם, מפני שלא ידעו רומנית. עוד במסגרת הרומניזציה הפכה הרומנית לשפת ההוראה היחידה בבתי הספר הממלכתיים, ותלמידים יהודיים שניגשו למבחני סיום הלימודים הוכשלו במכוון. ב-1926, במהלך משפטם של יהודים בצ'רנוביץ שמחו על הכשלתם המכוונת במבחני סיום הלימודים, נרצח דוד פאליק, אחד המוחים. אירוע זה עורר הדים ברחבי רומניה והיווה את נקודת השבר ביחסים בין הקהילה היהודית בעיר לבין השלטון.
היסטוריה > תחת השלטון הרומני > התגברות האנטישמיות

בשלהי דצמבר 1937, לאחר ששום מפלגה לא הצליחה להשיג רוב בבחירות לבית הנבחרים של רומניה, הטיל קרול השני, מלך רומניה, על אוקטביאן גוגה את הרכבת הממשלה. גוגה, ראש המפלגה הלאומית-נוצרית האנטישמית, הצליח לכונן ממשלת מיעוט בראשותו. חבר מפלגתו, אלכסנדרו קונסטנטין קוזה, כיהן באותה ממשלה כשר המדינה. ממשלה זו, שנודעה בשם "ממשלת גוגה-קוזה", הייתה הממשלה השנייה באירופה, בנוסף לממשלת גרמניה הנאצית, שהייתה לה מדיניות אנטישמית מוצהרת. ב-21 בינואר 1938 נחקק "חוק בדיקת האזרחות מחדש", שבמסגרתו נדרשו יהודי רומניה להוכיח את זכאותם לאזרחות רומנית במסגרת תנאים שהציבה הממשלה לאי-שלילתה. עקב חוק זה איבדו יהודים רבים בצ'רנוביץ את אזרחותם.
בצ'רנוביץ הוציאה הממשלה צווים להחרמת רכוש ומקרקעין יהודיים, הורתה לסגור עיתונים ובתי ספר יהודיים, אסרה על היהודים לדבר יידיש או עברית, וכפתה עליהם את הדיבור ברומנית. נפוצו אף שמועות על פוגרום שמתכוונים לבצע ביהודים תושבי היישובים הסמוכים. ממשלת גוגה-קוזה לא האריכה ימים. ב-10 בפברואר 1938, לאחר שישה שבועות, נפלה "ממשלת גוגה-קוזה" בעקבות לחץ בינלאומי כבד על רומניה, בעיקר מצד בריטניה וצרפת.
לאחר נפילת ממשלת גוגה-קוזה, הפך המלך קרול השני לשליט יחיד ברומניה, עקב אי-יכולתה של המערכת הפוליטית ברומניה לתפקד. תחילה הורגשה הקלה מסוימת בקרב היהודים ברומניה בכלל ובצ'רנוביץ בפרט, עקב ביטול הגזרות, אך הממשל החדש הטיל על היהודים הגבלות חדשות כדי לחקות את המודל הנאצי ובכך לחזק את מעמדו. קרול מינה מטעמו את המשפטן גאורגה אלקסיאנו למושל בוקובינה. ב-1 בדצמבר 1938 הוציא אלקסיאנו צו שאסר מחדש על היהודים בחבל לדבר שפה אחרת פרט לרומנית בחנויות ובמוסדות מדינה. צו זה פגע במידה רבה ביהודי צ'רנוביץ, כיוון ששפתם הייתה בדרך כלל גרמנית או יידיש.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > פרוץ המלחמה

ב-23 באוגוסט 1939 נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, הסכם אי-תוקפנות בין גרמניה הנאצית לברית המועצות, לתקופה של עשר שנים. במסגרת ההסכם הוחלט על חלוקת מזרח אירופה לאזורי השפעה של שתי המעצמות שחתמו עליו: נקבע כי פולין תחולק בין שתיהן, וכי צפון בוקובינה, שסופח על ידי ממלכת רומניה, יועבר לידי ברית המועצות.
שבוע ימים לאחר מכן, ב-1 בספטמבר, פלשה גרמניה הנאצית לפולין כדי לחלק אותה בינה לבין ברית המועצות מתוקף ההסכם. הייתה זו יריית הפתיחה של מלחמת העולם השנייה. במהלך הפלישה נסו על נפשותיהם אלפי פליטים פולנים, רבים מהם לכיוון בוקובינה, שהייתה אזור גבול בין פולין לרומניה. בהם נמנו אנשי צבא רבים ואלפי יהודים, שנמלטו מאימת הנאצים. הממשל הרומני ניסה להעבירם דרומה, הרחק מאזור בוקובינה. עם זאת, בשלב מסוים התגברות זרם הפליטים מנעה מהם לעשות כן, מה שהביא רבים מהפליטים, לרבות היהודים, להישאר בצ'רנוביץ. תושבי צ'רנוביץ היהודים קלטו חלק נכבד מהפליטים בעירם וקיבלו אותם במאור פנים. הם הלינו אותם בבתיהם והעניקו להם מזון. פליטים אחרים שוכנו בבית העם היהודי ובבית החולים היהודי.