stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרמאניה (טקיטוס)
קבלת הספר

בהיותו אחד החיבורים הקטנים של טקיטוס, "גרמאניה" לא צוטט באופן נרחב לפני הרנסאנס. בעת העתיקה נראה כי לוקיאנוס מחקה משפט מתוכו. אולם החיבור נשכח במידה רבה במהלך ימי הביניים. במערב אירופה הוא צוטט על ידי קאסיודורוס במאה ה-6 ונעשה בו שימוש באופן נרחב יותר על ידי רודולף מפולדה במאה ה-9. במזרח שימש החיבור את המחבר האלמוני של "לוח העמים הפרנקי" (אנ') בתחילת המאה ה-6 ואולי גם את הקיסר הביזנטי מאוריקיוס ב"סטרטגיקון" שלו, מאוחר יותר במאה ה-6. במאה ה-9 שולב "הלוח הפרנקי" ב"היסטוריה בריטונום", מה שהבטיח תפוצה רחבה לפחות לחלק מהמידע של "גרמאניה".
גיבר מנוז'ן (אנ'), שכתב את האוטוביוגרפיה שלו בסביבות שנת 1115, מצטט את "גרמאניה".
"גרמאניה" שרד בכתב יד בודד שנמצא במנזר הרספלד (אנ') (קודקס הרספלדנסיס (אנ')) בשנת 1425. כתב היד הובא לאיטליה, שם אנאה סילביו פיקולומיני, לימים האפיפיור פיוס השני, בחן וניתח לראשונה את הספר. זה עורר עניין בקרב הומניסטים גרמנים, ובהם קונרד קלטס (אנ'), יוהנס אוונטינוס (אנ') ואולריך פון הוטן.
עמי גרמניה של ימי הביניים (ממלכת גרמניה באימפריה הרומית הקדושה) היו הטרוגניים, נפרדים בממלכות מובחנות, כגון הבווארים (אנ'), הפרנקונים והשוואבים (אנ'), הבחנות שנותרו ניכרות בשפה ובתרבות הגרמנית לאחר איחוד גרמניה בשנת 1871 (ללא אוסטריה) וייסודן של אוסטריה המודרנית וגרמניה. בתקופת ימי הביניים כמעט ולא נעשה שימוש בכינוי עצמי של "גרמניה"; השם קם לתחייה רק בשנת 1471, בהשראת הטקסט שהתגלה מחדש של "גרמאניה", כדי לעורר את התכונות המלחמתיות של הגרמנים הקדמונים במסע צלב נגד הטורקים. מאז גילויו של הטקסט, העיסוק בו בנוגע לתרבותם של השבטים הגרמאניים הקדומים בגרמאניה העתיקה נותר משמעותי, במיוחד בלימודי ההיסטוריה, הפילולוגיה והאתנולוגיה הגרמנית, ובמידה פחותה יותר גם בארצות סקנדינביה. החל מההומניזם הגרמני של המאה ה-16, העניין הגרמני בעת העתיקה הגרמנית נשאר חריף לאורך כל תקופת הרומנטיקה והלאומיות. זווית מדעית הוצגה עם התפתחות הפילולוגיה הגרמנית על ידי יעקוב גרים.
החיבור מילא תפקיד חשוב בגיבוש הלאומיות הגרמנית בעת החדשה.
בגלל השפעתו על האידאולוגיות של הפאן-גרמניות והנורדיסיזם, ההיסטוריון היהודי-איטלקי ארנאלדו מומיליאנו תיאר ב-1956 את "גרמאניה" וה"איליאדה" כ"בין הספרים המסוכנים ביותר שנכתבו אי פעם". כריסטופר קרבס (אנ'), פרופסור באוניברסיטת סטנפורד, טוען במחקר משנת 2012 שהחיבור "גרמאניה" מילא תפקיד מרכזי בגיבוש תפישות הליבה של האידאולוגיה הנאצית. הקבלה הגרמנית של הזרם המרכזי היא הרבה פחות סנסציונית ורואה בתיאורו של טקיטוס כפטרוני יותר מאשר משבח, מבשר של תפישת הפרא האציל הקלאסית שהחלה במאות ה-17 וה-18 בספרות המערב אירופית.
קודקס איסינאס

הסברה היא שהקודקס איסינאס (אנ') הוא חלקים מהקודקס הרספלדנסיס - כתב היד האבוד של "גרמאניה" שהובא לרומא ממנזר הרספלד. הוא התגלה מחדש בשנת 1902 על ידי הכומר-פילולוג צ'זארה אניבלדי (Cesare Annibaldi) ברשותו של הרוזן אורליו בליאני (Aurelio Balleani) מיזי.
כתב היד הועבר באופן זמני לפירנצה לצורך פיקוח בגוף הממלכתי לאמנויות יפות, וניזוק קשות במהלך ההצפה של 1966. מאוחר יותר הוא שוקם והובא בחזרה ליזי, ובשנת 1994 ניתן הקודקס איסינאס לספרייה הלאומית ברומא, וקוטלג כ-Cod. Vitt. Em. 1631.
תרגומים לעברית

כתבי טקיטוס - גרמניה. מתורגם מרומית עם מבוא והערות מאת ד"ר אלכסנדר שור. ירושלים, הוצאת ראובן מס, תרצ"ה. העתק דיגיטלי בפרויקט בן יהודה.
טאקיטוס, דברי הימים, חיי אגריקולא, גרמניה, שיחה על הנואמים, תרגמה מרומית שרה דבורצקי, הוסיף הערות עקיבא גלבוע, מוסד ביאליק, כרמל, ירושלים, תשכ"א 1965, עמ' 246–277.
הערות שוליים

1 2  טאקיטוס, גרמניה (תרגום דבורצקי), כריכה אחורית.
1 2  טאקיטוס, גרמניה (תרגום דבורצקי, הערות עקיבא גלבוע), עמ' 249, הערה.
↑  טאקיטוס, גרמניה, א.
↑  טאקיטוס, גרמניה (תרגום דבורצקי), ב.
1 2  טאקיטוס, גרמניה (תרגום דבורצקי), ה.
1 2  טאקיטוס, גרמניה, ב.
↑  טאקיטוס, גרמניה (תרגום דבורצקי), ד.
1 2  טאקיטוס, גרמניה, ז.
↑  טאקיטוס, גרמניה, יא.
↑  טאקיטוס, גרמניה, כא.
↑  טאקיטוס, גרמניה (תרגום דבורצקי), כב.
↑  טאקיטוס, גרמניה (תרגום דבורצקי), טז.
↑  טאקיטוס, גרמניה (תרגום דבורצקי), יד.
↑  טאקיטוס, גרמניה (תרגום דבורצקי), טו.
1 2  טאקיטוס, גרמניה, ו.
↑  טאקיטוס, גרמניה (תרגום דבורצקי), ג.
1 2  טאקיטוס, גרמניה (תרגום דבורצקי), ח.
↑  טאקיטוס, גרמניה (תרגום דבורצקי), יח.
↑  טאקיטוס, גרמניה, יט.
↑  טאקיטוס, גרמניה (תרגום דבורצקי), מה.
↑  טאקיטוס, גרמניה (תרגום דבורצקי), ל.
↑  טאקיטוס, גרמניה (תרגום דבורצקי), לא.
↑  טאקיטוס, גרמניה (תרגום דבורצקי), לח.
↑  טאקיטוס, גרמניה, לט. באשר לקרבן האדם, ראו גם פרק ט.
↑  טאקיטוס, גרמניה, מה.
1 2  טאקיטוס, גרמניה (תרגום דבורצקי), מו.
↑  טאקיטוס, גרמניה (תרגום דבורצקי), מו, הערה 324: "Fenni - פינים".
↑  Alfred Gudeman (1900). "The Sources of the Germania of Tacitus". Transactions and Proceedings of the American Philological Association. 31. The Johns Hopkins University Press, p.93
↑  John Francis Haverfield (1916), "Tacitus During the Late Roman Period and the Middle Ages", Journal of Roman Studies, 6, p. 198
↑  John Francis Haverfield (1916), "Tacitus During the Late Roman Period and the Middle Ages", Journal of Roman Studies, 6, p. 201, n. 3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601332205171  PLWABN: 9810585459505606  BNE: XX2327894  BnF: cb12244271n (data)  GND: 4078122-7  LCCN: n85251804  NLA: 35537695  SUDOC: 027573109  VcBA: 492/10465  VIAF: 392144929135354440240   WorldCat (עם VIAF): 392144929135354440240 
Germaniae veteris typus (גרמאניה העתיקה), מפה בעריכת וילם ויואן בלאו (אנ')), 1645, המבוססת על מידע מטקיטוס ופליניוס הזקן.
משפחת שור (יצרני יינות)

סמליל מיושן של יקבי שור
משפחת שור היא משפחה יהודית חסידית אשר היו ראשוני ייצרני היין בישראל בעת החדשה. את היקב הראשון הקים יצחק שור בעיר העתיקה של ירושלים בשנת 1848, ובמשך השנים התפצלו ממנו מספר יקבים שונים, ביניהם; יקב ציון, יקב ירושלים, יקב ארזה ויקב הכורמים.
הדור הראשון: עלייה לארץ ישראל והקמת היקב (מרדכי אברהם ויצחק)

| --- | --- |
 :  ראו גם – יצחק שור
אבי המשפחה, הרב מרדכי אברהם גלינע, היה צאצא למגיד ממזריטש וחסיד רוז'ין, אשר נולד בחמילניק שבאוקראינה בשנת 1807, לגיטל וצבי גלינא. בשנת 1834, יחד עם אשתו גיטל, ושלושת בניו; יצחק ("איטשע"), יחיאל אהרון ויוסף, ושלושת בנותיו; ריבה, מרים ועטיל, עלה מרדכי לארץ ישראל בברכתו של האדמו"ר מרוז'ין, ופנה להתיישב בירושלים. משלא השיג אישור מהשלטונות העות'מאנים להתיישב בעיר עקב מוצאו האשכנזי, פנה להתיישב בצפת ולאחר כשלוש שנים עבר לטבריה.
ב-1847 עלו בני המשפחה לירושלים, וב-1848 הקים יצחק שור את היקב הראשון בירושלים ובארץ ישראל בעת החדשה. בנוסף, מונה אברהם לראש ישיבת תפארת ישראל בירושלים על ידי האדמו"ר מרוז'ין. לאחר תקופה, עקב תנאי מזג האוויר בירושלים, חזרו בני המשפחה לטבריה חוץ מיצחק שנשאר בירושלים.
ליצחק היה גיס בשם ברוך שור, שהיה בעל רישיון לייצור יין אשר נפטר בגיל צעיר. לאחר מותו, שינה יצחק את שם משפחתו מגלינא לזה של גיסו, וכך ירש ממנו את תעודת הרישיון. שם היקב היה אז "יקב אשכול".
בשנת 1849, במהלך ביקורו השלישי של משה מונטיפיורי בארץ ישראל, הוא נפגש עם מרדכי אברהם שור שסיפר לו על הקמת היקב החדש בירושלים. מונטיפיורי התרשם עמוקות והחליט להעמיק השקעתו בתעשייה ובחקלאות בארץ ישראל.
יקבו של יצחק שור הוקם במרתף שהיה צמוד לכותל המערבי הקטן, סמוך לרחוב "חגי" ברובע המוסלמי של העיר העתיקה בירושלים, ומשכך, מוקמו החביות בצורה כזו שלא ייגעו בקירות הר הבית. חלוקת המבנה התנהלה כך שבקומה העליונה התגוררה משפחת שור, בקומה התחתונה ייצרו את היין, ובמרתף, יישנו את היין.
הדור הראשון: עלייה לארץ ישראל והקמת היקב (מרדכי אברהם ויצחק) > הספקת הענבים ליקב

בתחילה רכשו משפחת שור את הענבים בשוק שבעיר העתיקה, ומשנפוצה השמועה אודות היקב שרוכש ענבים טובים במחיר הוגן החלו פלאחים ערביים מכפרי האזור להביא את ענביהם על גבי חמורים וגמלים על מנת למכרם ליקב.
בשנת 1853 רכש הקונסול הבריטי השני בירושלים, ג'יימס פין, כרם בן ארבעים דונם מערבי תושב חברון. הכרם כונה בפי הקונסול "כרם אברהם", והחל משנת 1854 גידל בו את כל כמות הענבים של היקב וכך הייתה ליקב אספקה סדירה וקרובה של ענבים. בשנת 1882, נשלחו חביות היין הראשונות מהיקב לקהילות היהודיות בגליציה ופודוליה כשעליהם פלומבות עופרת יצוקה כשהמילה "כשר" בעברית מוטבעת עליהן.
בסוף המאה ה-19 מכר פין את שטחי הכרם לפועלי הכרם והם בנו בו את שכונת מגוריהם שנקראה לימים "שכונת כרם אברהם". בסביבות שנת 1900 יצרו שור קשר עם משפחת חסאן, משפחת פלאחים וכורמים מהכפר ח'אדר שבין בית לחם לחברון. מאחר שבשל אופי הגידול של הערבים כל כרמי האזור היו מעורבי זנים, משפחת חסאן בררו ואספו אל היקב רק את זני הענבים ג'נדלי ואדמדמון שאותם ראו כמתאימים ביותר לעשיית היין. כך, בסיוע משפחתו של ג'מאל חסאן, מוכתר הכפר, הייתה ליקב שוב אספקת ענבים סדירה ועקבית.
הדור השני: בית המזיגה והמעבר לבית ישראל (שמואל ורוזה)

| --- | --- |
 :  ראו גם – רוזה שור
לאחר מותו של יצחק ירש את העסק בנו שמואל, אשר ניהל אותו בסיוע רוזה אשתו, ילידת העיר צפת. יצחק שור היה חסיד קרלין וכונה בפי היהודים "שמיל שיינקער" (מהמילה "שיינק" ביידיש, המתארת בית מזיגה).
עד שנת 1870 נמכרו חלק מיינות היקב בחנות משפחת טפרברג, עד שבשנה זו הקימו שמואל ורוזה את בית המזיגה הראשון בארץ, אשר שכן במתחם חצר ראנד וכונה "חאמרה רוזה" (בארמית: "היקב של רוזה").
לשמואל ורוזה נולדו 13 ילדים אך רק 3 מהם נותרו בחיים לאחר שכל השאר מתו בינקותם ממחלות ילדות שהיו נפוצות אז בירושלים. הגדול שבאחים היה משה שלום שור, שלאחר חתונתו עם פראדל רכטמן נכנס לעסוק בעסקי היקב. באותו זמן הועבר גם היקב לחצר ראנד, בסמוך לבית המזיגה.
רוזה שור לקחה על עצמה את ניהול היקב לאחר שבעלה שמואל הלך לעולמו בשנת 1921, והייתה האישה הראשונה שניהלה יקב בישראל. בנוסף לייצור היין, רכשה רוזה מזקקה לייצור ברנדי וערק אשר כונה בפי התושבים בתור "הערק הטוב ביותר במזרח התיכון".
ב-1925, בעקבות שינויי חקיקה של המנדט הבריטי אשר כללו איסור על קיום תעשייה בתוך החומות, נאלץ היקב לעזוב את העיר העתיקה אחרי כ־80 שנות פעילות במקום, ולעבור למשכנו החדש בשכונת בית ישראל, מעל בריכה לאגירת מים, על יד רחוב רפופורט. הבריכה עצמה הפכה למרתף אחסון ליין, ובחצר היקב נבנתה מזקקת נחושת שהייתה המזקקה הגדולה והמתקדמת ביותר בארץ ישראל.
באותה תקופה החלה המשפחה לספק כהלים לצבא הבריטי. עם המעבר אל מבנה היקב החדש עברו בני המשפחה ממכירת היין בחביות לשיטת המילוי והאירוז בבקבוקים, אז גם עוצבה התווית הראשונה של הקונדיטון שהייתה בשימוש עד לאמצע שנות החמישים.
הדור השלישי ואילך: פיצול היקב (אברהם מאיר, משה שלום ומשפחתם)

באוגוסט 1929, במהלך מאורעות תרפ"ט, עזב משה שלום יחד עם משפחתו את ביתו ונמלט אל ביתו של אברהם מאיר אחיו שהתגורר בשכונת הבוכרים. לאחר זמן עברו משה שלום ומשפחתו להתגורר סמוך ליקב בשכונת בית ישראל. עם השנים הצטרף אברהם לניהול היקב. היקב נודע אז בתור "האחים שור".
בשנים 1946–1948 בתקופות המתח שלפני סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, כשאספקת סחורה חקלאית מאזור חברון לירושלים הופסקה כמעט כליל, המשיכו חקלאי חברון לשלוח ענבים ליקב של משפחת שור. לאחר מלחמת העצמאות, והגבולות שנקבעו בעקבותיה, הקשר עם כורמי חברון נותק.
במהלך ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות נפגעו מפגז ירדני שלושה מבני משפחת שור שהיו בדרכם לבית הכנסת. שמואל ויהודה צבי, בניו של אברהם מאיר, מתו מפצעיהם בימים שלאחר מכן, ומשה לייב, ילדו של שמואל, נהרג במקום.
באמצע שנות ה־40, החליטו האחים שור לפצל את העסק לשניים: ובעוד שחלקו של אברהם מאיר בעסק נותר שלם, חלקו של משה שלום התפצל בין ילדיו וחתניו במהלך השנים;
הדור השלישי ואילך: פיצול היקב (אברהם מאיר, משה שלום ומשפחתם) > יקב ציון ויקב 1848 (ענף אברהם מאיר)

אברהם מאיר שור המשיך לייצר יין ולנהל את מה שלימים ייקרא "יקב א.מ.שור", לאחר הקמת מדינת ישראל כשהיה כבר מקובל לתת שמות מסחריים ליקבים במקום שמות המשפחה, שמו של היקב שונה ל"יקב ציון". לאחר מותו בשנת 1969 ירש את היקב בנו, אלישע שור. ב־1982, משה שור, בנו של אלישע, העביר את יקב ציון לאזור התעשייה מישור אדומים.
בשנת 2003 הצטרף לניהול היקב יוסי שור, בנו של אלישע, ובשנת 2006 ייסד יוסי את "יקב 1848", חברת בת של יקב ציון.
הדור השלישי ואילך: פיצול היקב (אברהם מאיר, משה שלום ומשפחתם) > יקב שמשון (ענף יונה מנדלסון חתן משה שלום)

חתנו של משה שלום, יונה זאב מנדלסון, שהיה חסיד חב"ד מצאצאי יהודה לייב מינוביץ', ייסד חברה חדשה שייצרה מיץ ענבים ומשקאות חריפים ונקראה "יקב שמשון". היקב שכן תחילה בעיר העתיקה, ובשנת 1951 עבר לשכונת בית ישראל.
בשנת 1976 עבר מפעל הייצור למיקומו הנוכחי באזור התעשייה עטרות שבצפון ירושלים. עם השנים ניהול היקב עבר לידיו של שלמה זלמן מנדלסון, בנו של יונה. לאחר מותו של שלמה בשנת 2004, נענה איש העסקים עופר גואטה, תושב בני ראם, חברו של שלמה זלמן, ורכש את היקב לבקשת המשפחה, וכן שינה את שם היקב ל"יקבי ירושלים אגודה חקלאית שיתופית". במשך עשורים ועד היום, משמש "יקב ירושלים" בתור יקב היחידי הפועל בירושלים.
יקבים שנוצרו מאוחר יותר (בניו של משה שלום) > יקב ארזה ויקב היוצר (ענף יצחק בן משה שלום)

בסוף שנות ה-50 הוקם "יקב ארזה" על ידי על ידי יצחק שור, בנו של משה שלום, היקב נקרא בתחילה "יקבי המלך" אך שונה לאחר מכן לשמו הנוכחי על שם מקום משכנו הראשון בשכונת תל ארזה. בתחילת שנות ה-80 עבר היקב לאזור התעשייה מישור אדומים, ולאחר מות יצחק שור עברה הבעלות על היקב לבנו, מוטי שור אשר מנהל את היקב.
בשנת 2003 הצטרף לניהול היקב בנו, אלחנן שור שהפך לסמנכ"ל השיווק של היקב, ובשנת 2016 הקימו בארזה מותג בת בשם "יקב היוצר".
יקבים שנוצרו מאוחר יותר (בניו של משה שלום) > יקב אשכול, יקב הכורמים ויקבי שור אסטייט (ענף אלישע ויחיאל בני משה שלום)

בסוף שנות ה-50, במקביל ל"יקב ארזה", הקימו אלישע ויחיאל אהרון שור, בניו של משה שלום, את "יקב הכורמים" בשכונת גבעת שאול. בשנת 1964 הקימו אלישע ויחיאל יקב נוסף, שנקרא "יקב אשכול" על יד הבית האדום בשכונת מוצא.
בשנת 1967, מיד לאחר סיום מלחמת ששת הימים והתחלת הכיבוש הישראלי ביהודה ושומרון, נסע יחיאל שור לכפר ח'אדר ונפגש עם עלי חסאן מוכתר הכפר, בפגישה נקבע הסכם לפיו כורמי הכפרים ישובו לספק ענבים ליקב, לראשונה מאז שנות הארבעים.
בשנת 1984 החליטו יחיאל לעזוב את יקב אשכול ולהתמקד ביקב הכורמים אותו ניהל יחד עם אשתו נחמה. כך אלישע שור הפך להיות הבעלים היחיד של אשכול.
עם השנים עברה הבעלות על "יקב הכורמים" לבנו של יחיאל, אלי שור, שהקים את חברת הבת, "יקבי שור אסטייט" מתוך כוונה שתחתיה ישווקו כל היינות הגבוהים, כשבמקביל המותג "יקב הכורמים" ימשיך להתקיים ולמכור את יינות הקידוש ומיץ הענבים.
ראו גם

יין בארץ ישראל
לקריאה נוספת

שבתי זכריה, סוחרים ובעלי מלאכה יהודים בעיר העתיקה, ירושלים, 2002, עמוד 297.
פנחס גרייבסקי, החרש והמסגר בירושלם: ספר זיכרון להאומנים, בתי המלאכה וחרשת המעשה הראשונים בירושלים מזמן התחלת היישוב של עדת האשכנזים, ירושלם, תר"ץ.
שבתי זכריה, 90 שנות היסטוריה יהודית ברובע המוסלמי בירושלים העתיקה: מישיבת "תורת חיים" הכללית עד בית הכנסת של "איגוד לוחמי ירושלים בעיר העתיקה, מהדורה שלישית ומורחבת, ירושלים: איגוד לוחמי ירושלים בעיר העתיקה, 1982
ביאורים

↑  הוא אף הזכיר ביקור זה ביומן המסע שלו.
↑  הכרם היה נקרא "כרם אל-חלילי" – כלומר "הכרם של החברוני", משום שחברון נקראת "חליל" על שמו של אברהם אבינו, קצרה דרכו של פין לקרא לחוותו "כרם אברהם".
↑  אלו היו צאצאי המשפחות החברוניות מהם קנתה המשפחה עד שנות הארבעים.
טאבו פלוס

| --- | --- |
תמונה של אמן ההיפ הופ טאבו פלוס, ידוע גם כיוסי שמריך
 לידה:  23 בדצמבר 1980 (בן 44) חולון ישראל
 שם לידה:  יוסי שמריך
 שם במה:  טאבו פלוס
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  ראפר, מוזיקאי
 סוגה:  ראפ והיפ הופ
 
יוסי שמריך (נולד ב-23 בדצמבר 1980), ידוע בשם הבמה טאבו פלוס הוא ראפר ומוזיקאי ישראלי.
קריירה

בשנת 2004 השיק אלבום בכורה בשם "החיים עושים אנשים קשים, רוצה להרגיש?" בלייבל (שאינו קיים עוד) "אודיו קולאז'", חברת בת של NMC.
האלבום, שאת עטיפתו עיצב שמריך עצמו, הכיל שירי היפ הופ בעלי אופי אלטרנטיבי, עם עיבודים שחלשו על מגוון סגנונות ביניהם ג'אז, פאנק ורוק, וטקסטים שעסקו בין השאר בנושאים בעלי משמעות פילוסופית וקיומית.[דרוש מקור] בהפקת האלבום השתתפו מספר מפיקים, ביניהם די.ג'י קארס, נועם וואהל ושמריך עצמו.
בשנת 2007, לאחר שנה של עבודה משותפת עם ההרכב 51% (שמריך, צ'ה, אבי אשכנזי, אבי גולצמן, ג'וזף ושי פישמן), הוציאו 51% את אלבום הבכורה שלהם שנקרא "עוברים לגור לכם באוזן".
בשנת 2008 הוציא טאבו פלוס את אלבום הסולו השני שלו "מיתרים", אלבום קונספט שהופק מוזיקלית על ידי יוסי "ג'וזף" כהן (באלבום התארחו האמנים נועה פארן, אבי אשכנזי ואבי גולצמן). האלבום יצא כחלק מפרויקט הגמר של טאבו בלימודי עיצוב תקשורת חזותית ב-HIT מכון טכנולוגי חולון, הפרויקט כלל גם את עטיפת האלבום ואת הקליפ לשיר הנושא, קליפ המשלב כמה טכניקות אנימציה (רוטוסקופ ואנימציית סריגה). הקליפ הוצג בתערוכות עיצוב ואנימציה ובלוגים ברחבי העולם.
בשנת 2009 הוציא טאבו פלוס את הפרויקט "מילה מדוברת", אלבום שעסק בז'אנר הספוקן וורד, בו אירח אמנים שונים על ההפקות שלו (נועה פארן, נועם וואהל, אבי אשכנזי ואבי גולצמן). באותה שנה הוציא עם הרכב 51% את אלבומם השני "שירים מהבוידעם". ב-2011 המשיך הפרויקט בשם "מילה מדוברת 2.0".
ב-2010 הוציא עם ההרכב 51% את אלבומם השלישי "זהו".
ב-2011 התארח באלבום "סנדוויץ' פועלים" של אורטגה בשיר "דף ריק".
בין השנים 2010–2014 היה שותף בהרכבי המוזיקה האלקטרונית MASSS ו-HTTP Beats ביחד עם המפיק יוסי ״ג׳וזף״ כהן.
ב-2013 התארח באלבום "חלומות״ של המפיק עידו מימון בשיר ״אבוד״
בין השנים 2014–2019 יצר בעיקר למגירה אשר בענן, מלבד שירים בודדים שיצאו דרך ערוץ היוטיוב שלו.
בסוף 2019 חזר להוציא שירים באופן רשמי ועקבי. סינגלים ששוחררו בין 2019 ל-2023 הפכו לאלבום הסולו השלישי שלו ״עיצות מאיש זקן״ (2023).
דיסקוגרפיה > אלבומי סולו

החיים עושים אנשים קשים, רוצה להרגיש? (2004)
מיתרים (2008)
עיצות מאיש זקן (2023)
דיסקוגרפיה > עם 51%

עוברים לגור לכם באוזן (2007)
שירים מהבוידעם (2009)
זהו (2010)
דיסקוגרפיה > אלבומי ספוקן וורד

מילה מדוברת (2009)
מילה מדוברת 2.0 (2011)
הערות שוליים

↑  רפי ברבירו, לילה, על המדף: 5 אלבומי היפ-הופ חדשים, באתר ynet, 10 ביוני 2004
↑  מבוטא "חמישים ואחד אחוז"
↑  51 אחוז - מביט גבוה, באתר וואלה, 31 ביולי 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 6101f66e-28fa-4293-a89a-44b19dcfccb0
יוסף דירהלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בינואר 1950
 פטירה:  3 בנובמבר 1972 (בגיל 22)
 דרגה:    סרן
 עיטורים
   עיטור העוז     עיטור המופת     אות מצטיין הנשיא
 
יוסף (יוסי) דירהלי (י"ט בטבת תש"י, 7 בינואר 1950 – 3 בנובמבר 1972) היה מפקד פלוגה בסיירת אגוז. מעוטר בעיטור העוז והמופת. נפל בקרב בהפגזה סורית על קוניטרה.
ביוגרפיה

נולד בירושלים לפדל ורחל. סיים את לימודי התיכון באנקורי בתל אביב. במאי 1968 התגייס לקורס טיס, ולאחר תקופה עבר לסיירת אגוז. הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. לאחר קורס קציני חי"ר מונה למפקד מחלקה בסיירת ובהמשך היה לסגן מפקד פלוגה. לאחר פציעתו של מפקד פלוגה ב' דוד אגמון בקרב באל חיאם מונה דירהלי למפקד פלוגה ב'. היה בין מצטייני הנשיא לשנת 1972.
ביוגרפיה > עיטור העוז

ב-31 בינואר 1971, בזמן פשיטה על מפקדת המחבלים בעיירה אל-ח'יאם, נפגע בראשו חברו הטוב דב אדר. סגן דירהלי זינק מעמדתו ותחת אש חילץ את הפצוע. על פעולתו זו הוענק לדירהלי באפריל 1973 עיטור העוז על ידי הרמטכ"ל דוד אלעזר.
ביוגרפיה > עיטור המופת

ב-27 ביולי 1971, נכנס רועה דרוזי לשדה מוקשים, ונפצע כתוצאה מההתפוצצות. סגן דירהלי ועימו עוד חיילים פילסו דרך כדי לחלץ את הפצוע, אך תוך כדי כך גם החבלן עלה על מוקש ונפצע. דירהלי פילס דרך אל החבלן וחילץ אותו משדה המוקשים. לאחר מכן שב לבדו לתוך שדה המוקשים, פילס דרך אל הפצוע וחילץ אותו. על כך הוענק לו עיטור המופת על ידי הרמטכ"ל דוד אלעזר באפריל 1973.
ביוגרפיה > מותו

נפל בקרב ביום כ"ו בחשון תשל"ג 3 בנובמבר 1972 בהפגזה סורית על קוניטרה. נקבר בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
הנצחה

בצומת שיאון הוקמה אנדרטה לזכר דוב אדר (כץ) חברו הקרוב של דירהלי שנפל בקרב באל חיאם ולזכרו דירהלי.
אחיינו הוציא לאור ספר שירים לזכרו בשם "היה חייל אך איננו;"
הערות שוליים

↑  יעקב ארז, "האנציקלופדיה לצבא וביטחון – 'צה"ל בחילו'", הוצאת רביבים (מהדורת מעריב), 1983, כרך 14 -"סיירות ומיעוטים", עמ' 67-65.
↑  גלעד ואורי שמחוני, "לוויתן לבן", הוצאת "גלורי", 2006, עמ' 41-40.
↑  "לא מבין איך הקבר הקטן מכיל ענק כזה". ה"פושטק" מיפו שכבש את סיירת אגוז, באתר ynet, 7 במאי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987013243543505171
יחסי החוץ של אוסטריה

יחסי החוץ של אוסטריה אלו יחסי החוץ והקשרים הדיפלומטיים שמנהלת הרפובליקה הפדרלית של אוסטריה עם המדינות השונות ברחבי העולם.
היסטוריה

אמנת המדינה האוסטרית בשנת 1955 סיימה את הכיבוש של ארבע המעצמות והכיר באוסטריה כמדינה עצמאית וריבונית. באוקטובר 1955 העבירה האספה הפדרלית חוק חוקתי בו "אוסטריה מכריזה מרצונה החופשי על נייטרליותה התמידית". החלק השני בחוק זה קבע כי "בכל שלב בעתיד אוסטריה לא תצטרף לשום ברית צבאית ולא תתיר הקמת בסיסים צבאיים זרים בשטחה." מאז עיצבה אוסטריה את מדיניות החוץ שלה על בסיס נייטרליות.
עם זאת, בשנים האחרונות, אוסטריה החלה להעריך מחדש את ההגדרה של הנייטרליות שלה, מתן זכויות יַעַף עבור האו"ם פעולת סנקציות נגד עיראק ב-1991, ומאז 1995, היא שוקלת השתתפות במבנה האבטחה של האיחוד האירופי. בנוסף בשנת 1995 היא הצטרפה לשותפות לשלום, ובהמשך השתתפה במשימות שמירת שלום בבוסניה והרצגובינה. הדיון בחברות אפשרית בנאט"ו התגבר במהלך שנת 1996. ÖVP וצוות שטרונאך שואפים להתקרב לנאט"ו או להסדר הגנה אירופי, בעוד SPÖ ו-FPÖ, בתורם, מאמינים כי נייטרליות מתמשכת היא אבן הפינה למדיניות החוץ של אוסטריה, ורוב האוכלוסייה תומכת בדרך כלל בעמדה זו.
בפברואר 2000 התקררו קשרי החוץ של אוסטריה כאשר ה-ÖVP הקימה קואליציה עם ה-FPÖ לאחר הבחירות ב-1999. ממשלות אירופה הטילו סנקציות דיפלומטיות, וארצות הברית אף החזירה את שגרירה הביתה. הסנקציות הדיפלומטיות הוסרו בספטמבר 2000, לאחר שהרכב בן שלושה חברים העריך את זכויות האדם והחיים הפוליטיים באוסטריה. בנובמבר 2000, ארצות הברית ואוסטריה נרמלו את יחסיהן.
מנהיגים אוסטריים מדגישים את התפקיד הייחודי שממלאת המדינה כמרכז מזרח-מערב וכמנחה בין מדינות מתועשות למדינות מתפתחות. אוסטריה פעילה באו"ם ובמאמצים בניסיון לשמירת שלום באו"ם. היא מייחסת חשיבות רבה להשתתפות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי וארגונים כלכליים בינלאומיים אחרים, והיא ממלאת תפקיד פעיל בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE).
וינה מארחת את מזכירות OSCE ואת המטות של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, הארגון לפיתוח התעשייה של האו"ם ותוכנית בקרת הסמים של האו"ם. ארגונים בינלאומיים אחרים הממוקמים בווינה כוללים את ארגון המדינות המייצאות נפט, הארגון ליחסים כלכליים בינלאומיים (OiER) והמכון הבינלאומי לניתוח מערכות יישומיות. לאחרונה, וינה הוסיפה את ועדת ההכנה של ארגון אמנת המבחן המקיף והסדר ואסנאר לרשימת הארגונים הבינלאומיים שהיא מארחת. יתר על כן, המזכירות הקבועה של אמנה טריטוריאלית בינלאומית לפיתוח בר-קיימא של הרי האלפים המכונה אמנת האלפים נמצאת בבירת טירול, אינסברוק.
באופן מסורתי אוסטריה הייתה פעילה ב"בניית גשרים למזרח", והגבירה את המגעים בכל הרמות עם מזרח אירופה ומדינות ברית המועצות לשעבר. האוסטרים מקיימים שיחות קבועות של נציגי עסקים, השקעות, סחר, מנהיגים פוליטיים, סטודנטים, קבוצות תרבות ותיירים עם מדינות מרכז ומזרח אירופה. בנוסף, ממשלת אוסטריה וארגונים אוסטריים שונים מעניקים סיוע והכשרה לתמיכה בשינויים החלים באזור.
ישראל הרן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1930 פלשתינה (א"י)
 פטירה:  25 במרץ 2017 (בגיל 87 בערך) ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   שירות הביטחון הכללי
 תקופת הפעילות:  1958–1985 (כ־27 שנים)
 תפקידים בשירות
 ראש מחלקת הדרכה ראש אגף
 
ישראל הרן (1930 – 25 במרץ 2017) היה ראש אגף בשירות הביטחון הכללי.
ביוגרפיה

הרן נולד בארץ ישראל וגדל בשכונת בורוכוב בגבעתיים. הוריו יעקב וחוה פיינברג עלו מרוסיה, אביו היה חבר אגודת השומרים, שימש השומר של שכונת בורוכוב ומפקד גוש דן בארגון ההגנה, ואמו הייתה מדריכה במגן דוד אדום.
הוא הצטרף להכשרת הנוער העובד בית השיטה ב-1947. שירת בפלמ"ח בפלוגה ג' של הגדוד הראשון בחטיבת יפתח. עם הגדוד השתתף בקרבות בגליל ובשפלה במהלך מלחמת העצמאות, בהם קרבות מלכיה ומבצע דני. לאחר שחרורו עבד כמורה לגאוגרפיה, של המזרח התיכון ולשון בבית הספר הריאלי בחיפה.
ב-1958 התגייס לשירות הביטחון הכללי. הוא עסק בחקירות בתחום המגזר הערבי, בסיכול ריגול, בסיכול טרור יהודי ובתחום האבטחה. הוא שימש ראש מחלקת הדרכה ולאחר מלחמת ששת הימים הקים את בית הספר ללימוד ערבית של השב"כ. בהמשך שירותו כיהן כראש אגף ונחשב לשלישי בהיררכיית הארגון. במהלך שירותו עסק בשימור מורשת הארגון, ולאחר פרישתו מונה להיסטוריון השב"כ. הוא עסק בהצלה ושיחזור מסמכי הבולשת הבריטית שהוחזקו בידי השב"כ.
הרן היה נשוי לאהובה ואב לשתי בנות.
אשתו אהובה נפטרה באפריל 2022 והשניים נקברו בבית העלמין של אגודת השומרים בקריית טבעון.
יחסי החוץ של פרגוואי

מדיניות החוץ של פרגוואי מתרכזת בשמירה על יחסים טובים עם שכנותיה והיא תומכת פעילה בשיתוף פעולה אזורי. היא חברה באו"ם וכיהנה כהונה אחת במועצת הביטחון של האו"ם בשנים 1967–1969. היא שומרת על חברות במספר מוסדות פיננסיים בינלאומיים, ביניהם הבנק העולמי, בנק הפיתוח הבין אמריקני וקרן המטבע הבינלאומית.
ברמה הפוליטית הטיפול בעניינים דיפלומטיים ויחסים בינלאומיים של פרגוואי מטופלים רשמית על ידי משרד יחסי החוץ, העונה לרשות המבצעת של הממשלה. שר החוץ הנוכחי נכון לשנת 2018 הוא לואיס אלברטו קסטיליוני.
שלא כמו כל מדינה אחרת בדרום אמריקה, פרגוואי מכירה ברפובליקה של סין במקום הרפובליקה העממית של סין. אף על פי שאינה מדינה גדולה במיוחד במונחים מוחלטים, פרגוואי כיום היא המדינה הגדולה ביותר המקיימת יחסים דיפלומטיים רשמיים עם הרפובליקה של סין.
ארגונים בינלאומיים

פרגוואי חברה בארגונים הבינלאומיים הבאים:
CAN (עמית), ארגון המזון והחקלאות, G-11, G-77, הבנק הבין-אמריקאי לפיתוח, סבא"א, הבנק העולמי, הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית, בית הדין הפלילי הבינלאומי, הצלב האדום, IDA, הקרן הבינלאומית לפיתוח חקלאי, IFC, IFRCS, ארגון העבודה הבינלאומי, קרן המטבע הבינלאומית, ארגון הימאות הבינלאומי, אינטרפול, הוועד האולימפי הבינלאומי, ארגון ההגירה הבינלאומי, האיגוד הבין-פרלמנטרי, ארגון התקינה הבינלאומי (משקיפה), ITSO, איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי, קונפדרצית איגודי העובדים הבינלאומית, LAES, LAIA, מרקוסור, MIGA, MINURSO, MINUSTAH, MONUSCO, המדינות הבלתי-מזדהות (משקיפה), ארגון מדינות אמריקה, OPANAL, הארגון למניעת הפצת נשק כימי, PCA, קבוצת ריו, האומות המאוחדות, UNASUR, ועידת האו"ם לסחר ופיתוח, אונסק"ו, UNFICYP, UNIDO, האיחוד הלטיני, UNMIL‏, UNMIS, UNOCI, UNWTO, UPU, WCO, ארגון הבריאות העולמי, הארגון העולמי לקניין רוחני, הארגון המטאורולוגי העולמי, ארגון הסחר העולמי.