stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אקליפטוס
מורפולוגיה > הגזע

הגזעים של רוב מיני האקליפטוס זקופים. ההיקף של גזעים אלו גדול יותר בתחתית הגזע והולך וצר במעלה הגזע. כאמור, קיימים מינים של אקליפטוס הקרויים מאלי שמתפצלים בבסיסם. העצה של גזע האקליפטוס קשה. לאקליפטוס שני סוגים של קליפה. הסוג העמיד הקרוי "קליפה מחוספסת" והסוג הנפוץ יותר של קליפה מתקלף בשלמות או באופן חלקי. האקליפטוס ידוע בכך שהוא משיר את קליפתו, שמתחתיה מופיע משטח לבן חלק הדומה לחרסינה ולעיתים לשיש.
הברון פון מולר פתח שיטת מיון של האקליפטוסים המבוססת על סוג הקליפה. לדוגמה, לעצים המכונים באוסטרליה Gum (כמו אקליפטוס המקור או אקליפטוס כדורי) יש קליפה חלקה בצבע אפור-קרם המתקלפת ברצועות או בפתיתים. לסוגים הקרויים Box או Peppermint (כמו אקליפטוס מליודורה-דבש) יש קליפה מסיבים משתלבים. לסוג המכונה Stringybarks (לדוגמה  Eucalyptus eugenioides) הקליפה עשויה סיבים ארוכים גסים שאינה מתקלפת. לסוג המכונה Ironbark (לדוגמה "אקליפטוס מלנופוליה") קליפה כהה כמעט שחורה ומחורצת. החריצים מכילים שרף המתקשה באוויר. קליפת הגזע של אקליפטוס האיים ססגונית במיוחד. העץ משיר חלקים מקליפת עץ החיצונית מדי שנה בשנה בזמנים שונים, צבעו של גזע העץ שמתחת לקליפה שנשרה הוא ירוק בהיר, וככל שהזמן עובר משתנה צבעו לגווני כחול, ורוד, כתום וחום ערמוני.
מורפולוגיה > העלים

באקליפטוס קיים הבדל מוחשי בין עלים צעירים, שהם בדרך כלל חסרי פטוטרת, יושבים ונגדיים, לבין העלים הבוגרים שהם כמעט תמיד מסורגים (כלומר מסודרים על הענף בצורה שהעלים אינם נגדיים). קיימים גם יוצאי דופן כדוגמת אקליפטוס מאפיר (Eucalyptus cinerea) המייצר את תצורת העלים הבוגרים לעיתים רחוקות ופורח כשעליו עדיין בתצורת העלים הצעירים.
צורת העלים מגוונת: ישנם עלים עגולים או בצורת לב (אקליפטוס קרוסאנה), עלים חרמשיים או חניתיים (אקליפטוס המקור), ועלים סרגליים ארוכים ודקים (אקליפוס ספטולטה). בלוטות שמן בעלים מייצרות שמן אתרי בעל ניחוח עז אופייני. העלים הם בדרך כלל עבים וגילדנים, מכוסים לעיתים בשעווה לבנה. קצות העלים פונות כלפי השמש. צבע העלים משתנה בהתאם למין או לתצורת בוגר/צעיר, בצבעים: ירוק עז, לבנבן, מכסיף, כחלחל או בצבע כחול-אפור.
מורפולוגיה > הפרחים

ברוב מיני האקליפטוס קל להבחין בתפרחות. בחלק מהמקרים הפרחים שופעים ובעלי צבע עז. הפרחים הם דו-מיניים; השחלה תחתית; בעלת עמוד עלי אחד המוקף באבקנים תפוּחים רבים בגוונים המשתנים בהתאם למין האקליפטוס בין לבן, קרם, ורוד, צהוב, אדום וסגול. ניצן האקליפטוס מאופיין בכיפה דמוית מכסה (operculum) שנתנה לאקליפטוס את שמו (ביוונית "מכוסה היטב") הבנוי מעלי כותרת או מעלי גביע שהתאחו או משניהם. מכאן שאין לפרחי האקליפטוס עלי כותרת, ולכן הדרך שבה הם מושכים חרקים היא באמצעות האבקנים הצבעוניים המרובים. כאשר האבקנים מתרחבים המכסה מתנתק מבסיס הפרח דמוי הכוס ונופל. תכונה זו מאפיינת את כל סוגי האקליפטוס. גודל הפרחים משתנה מגדול עד גדול מאוד (החל מ-15 מ"מ ולעיתים מגיע עד 50 מ"מ) לבינוני (מ-5 עד 15 מ"מ) ועד קטן (מ-0.5 עד 5 מ"מ).
מרבית המינים לא מתחיל לפרוח לפני שמופיעה תצורת העלים הבוגרים. יוצאי דופן הם המינים E. cinerea ו-E. perriniana. ישנם מינים כדוגמת אקליפטוס כהה-קליפה ( Eucalyptus sideroxylon) ואקליפטוס פוליאנטמוס (Eucalyptus polyanthema) הפורחים פעם בשנה, בדרך כלל בקיץ; ולעומתם מינים המסוגלים לפרוח כל השנה, כדוגמת אקליפטוס המקור או Eucalyptus amygdalina. לזמינות הקבועה של צוף ואבקה יש יתרון כלכלי עבור מגדלי דבורת הדבש. משום כך נעשה ניסיון מוצלח באמצעות הנדסה גנטית להקדים מאוד את הפריחה, ולהבטיח פריחה רציפה.
מורפולוגיה > פירות וזרעים

פרי האקליפטוס הוא הלקט (פרי יבש הנפתח על ידי מכסה או חורים). צורת וגודל ההלקט עוזרים בקביעת המין. הצורות הנפוצות:
כוסית חלקה (אקליפטוס מסמרי)
כוסית מצולעת (אקליפטוס אנגולוזה)
בקבוקון (אקליפטוס ברוקואי)
גביע יין (אקליפטוס המקור)
ברוב המקרים הזרע מבשיל תוך 12 חודש מהפריחה אך ההלקט מושאר על העץ עד שגירוי חיצוני כדוגמת חום משרפה או אף מות העץ גורם לנשירתו. זרעי האקליפטוס הם בדרך כלל קטנים בגודלם ורק מעטים בכל הלקט הם פוריים (זרע פורה הוא בדרך כלל גדול יותר וצבעו עז יותר מהזרעים הבלתי פוריים). עצים בני 20 עד 40 שנה מייצרים את כמות הזרעים הגדולה ביותר. על מנת לנבוט חייב הזרע אור שמש ישיר. האקליפטוס מייצר כמויות גדולות מאוד של זרעים על מנת להתמודד עם פגעי טבע כדוגמת שריפות. פרי האקליפטוס נשאר סגור עד שהוא נופל לקרקע. הפצת זרעים באמצעות רוח או ציפורים נדירה מאוד ולכן מופיעים השתילים מתחת לעץ האב, במקום שבו נשר הפרי. בשל ביקוש ער לזרעי האקליפטוס החלו באוסטרליה להגביל את הכמות הנאספת כדי למנוע פגיעה בהתחדשות היער.
שימושים > שימוש הלכתי

קיימת מחלוקת הלכתית האם ניתן להשתמש בענפי האקליפטוס כתחליף למין ערבה בעת שמקיימים את מצוות נטילת ארבעת המינים בחג הסוכות. היו פוסקים שטענו שהקריטריונים לפיהם זוהה המין ערבה מצויה כערבה ההלכתית, מתאימים גם לאקליפטוס. לעומת זאת היו שטענו, שמבחינה בוטנית אין כל קרבה בין האקליפטוס לערבה ועל כן הוא פסול למצוות ארבעת המינים. למעשה לא נהוג להשתמש בענפי אקליפטוס בחג הסוכות.
שימושים > מזיקים

האקליפטוס חסין בפני רוב סוגי האקלים, מינים מסוימים מסוגלים לעבור שנה ללא גשם. מינים אחדים עמידים בפני חום, יובש, קור ובמידה מסוימת לקרה. האקליפטוס אינו בררן ביחס לקרקעות ויכול להתפתח היטב גם בקרקעות דלות, אם כי מינים מסוימים רגישים לקרקעות בהן אחוז גבוה של גיר פעיל העלול לגרום לכלורוזה (הצהבה). האקליפטוס ידוע בעמידותו בפני שריפות וביכולתו להתחדש לאחר כריתה.
האויבים העיקריים של האקליפטוס הם חרקים שמוצאם ממולדתו אוסטרליה:
יקרונית האקליפטוס (Longhorned Borers) – חיפושית שזחליה קודחים בין העצה לקליפה. החיפושית נמשכת בדרך כלל לעצים שנכרתו, עצים הסובלים מעקה (יובש ממושך) או ענפים מתים. הנזק שנגרם לעץ הוא חורים בגזע, עלים כמשים וענפים מתים. קיימים שני מינים של יקרונית האקליפטוס, Phoracantha semipunctata שחדרה לישראל בשנות ה-50 ו-Phoracantha recurva. ההגנה מפני מזיק זה היא בעיקר הקפדה על השקיה (שכן הזחלים מתים כשהעץ מוצף בנוזלים) כמו כן יש ניסיונות לייבא צרעות התוקפות את החיפושית.
פסילת האקליפטוס (Glycaspis brimblecombei; באנגלית red gum lerp psyllid) – מין חרק שמקורו באוסטרליה והופיע בקליפורניה בשנת 1998 ומאז התפשט במהירות. החרק הוא קרוב משפחה של הכנימה ובערך באותו הגודל, דומה לחגב מיניאטורי. זחל החרק ניזון ממוהל העלים ומייצר פסולת דביקה (טל דבש) המתייבשת לגבישים. הזחלים משתמשים בחומר על מנת לבנות מחסה הקרוי באנגלית lerp. הנזק שנגרם לעץ הוא נשירת עלים, החלשתו וכתוצאה מכך הגדלת פגיעותו ליקרונית האקליפטוס. האמצעי היחיד כנגד החרק הוא צרעה טפילה שיובאה מאוסטרליה.
Trachymela sloanei (באנגלית Eucalyptus tortoise beetle – חיפושית הצב של האקליפטוס) – חיפושית זו הופיעה בקליפורניה ב-1995. החיפושית הבוגרת וזחלי החיפושית אוכלים עלי אקליפטוס של רוב המינים. הנזק שנגרם על ידי חיפושית זו הוא איבוד עלים משמעותי, אך אין הוא גורם להרג העץ אלא להחלשתו וכתוצאה מכך הגדלת פגיעותו ליקרונית האקליפטוס.
Chrysophtharta m-fuscum (באנגלית Eucalyptus Leaf Beetle – חיפושית עלה האקליפטוס) – חיפושית זו הגיעה לקליפורניה ב-2003 ובדומה לחיפושית הצב היא וזחליה אוכלים את עלי העץ והנזק שהם גורמים דומה. פרט המבדיל אותה מחיפושית הצב הוא שהיא אוכלת את העלים ביום בעוד שחיפושית הצב אוכלת את העלים בלילה.
צרעת העפצים היא זן של חרק אלים במיוחד התוקף את העלים בעצי האקליפטוס בכך שהיא מטילה את ביציה לתוך העלה, דבר הגורם לעלה להתייבש ומוביל בסופו של דבר לנשירתו. הצרעה חדרה לישראל ב-2001.
שימושים > שימור האקליפטוס

רובם של כ-700 מיני האקליפטוס אינם בסכנה, להפך, מאז גילוי אוסטרליה התפשטו מינים שונים של העץ לכל היבשות. עם זאת, קיימים מספר מועט של מינים בסיכון. שמירת הטבע באוסטרליה נמצאת במקום מרכזי בנושאים בהם מטפל הממשל המרכזי. Australian Government Department of the Environment and Heritage (המחלקה לסביבה ומורשת של ממשלת אוסטרליה) אחראית על ביצוע סקרים ויישום תוכניות לשמירת ערכי הטבע ובהם האקליפטוס באוסטרליה.
25 מינים ותת-מינים של אקליפטוס מצויים בדרגת הסיכון "בסכנה" (Endangered) ברשימת המחלקה. לדוגמה: Eucalyptus absita ,Eucalyptus balanites ,Eucalyptus beardiana.
בנוסף ל-25 מיני האקליפטוס המצויים בדרגת הסיכון "בסכנה", קיימים ברשימת המחלקה עוד 52 מינים ותת מינים של אקליפטוס שהם בדרגת סיכון: "פגיע" (Vulnerable). שבהם הטיפול מוגבל להשגחה.
האקליפטוס בישראל > היסטוריה של האקליפטוס בארץ ישראל

האקליפטוסים הראשונים הגיעו לארץ ישראל בשנות ה־80 של המאה ה-19. על צורת הגעתם קיימות עדויות שונות.
ג'וזף הוקר (Joseph Dalton Hooker), סגן מנהל הגנים הבוטניים המלכותיים בקיו שליד לונדון, ביקר בארץ בשנת 1860 ונפגש עם הקונסול הבריטי ג'יימס פין ורעייתו. הוא התרשם מהתלהבותה של הגברת פין בנושא גננות, ולכן כתב לפרדיננד פון מילר באוסטרליה מכתב בו ביקש לשלוח למשפחת פין זרעים של צמחים אוסטרליים. מהתכתובות שיש בידינו היום, נראה כי היו שלושה משלוחים, שכללו כנראה זרעים של המינים: "אקליפטוס כדורי" (E. globules) ו"אקליפטוס בהיר־קליפה" (E. leucoxylon). הגברת פין כתבה כי הצליחה לגדל במשק שהיה לזוג בארטס ובפע'ור כמה מהצמחים שקיבלה.
הוריישו ספאפורד, מייסד המושבה האמריקאית בירושלים, כתב ביומנו בשנת 1883 כי קיבל כמות קטנה של זרעים של המין "אקליפטוס כדורי" מידיד בשם קוטון מטסמניה. זרעים אלה הגיעו באמצעות נסים בכר, מנהל בית הספר "אליאנס", לידי קרל נטר, מייסד בית הספר החקלאי מקוה ישראל, ונזרעו שם באביב של אותה שנה. הזרעים לא נקלטו יפה. על אף שמין זה נפוץ מאוד בעולם, בישראל הוא מעולם לא נקלט.
קרל נטר, מייסד ומנהלו הראשון של בית הספר החקלאי מקוה ישראל הביא בעצמו עצים מאלג'יריה, בני המין "אקליפטוס המקור" שמהם החלה תרבות האקליפטוס בארץ. חורשת האקליפטוסים הראשונה בארץ ישראל ניטעה במקוה ישראל. חלק מהחורשה נעקר והשטח היה למגרש חנייה.
על פי יומניהם של המתיישבים הטמפלרים הגרמנים בשרונה, הם נטעו אקליפטוסים לשם ייבוש הביצות שהיו בקרבת היישוב.
מאז נוסו בארץ עשרות מינים של אקליפטוסים, אך רק מעטים נתקבלו לגידול גנני, יערני או מסחרי בקנה מידה נרחב. אקליפטוס המקור נותר המין העיקרי בארץ.
בספרות המתארת את תולדות היישוב היהודי בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 נכתב הרבה על הסבל שגרמה המלריה. המחלה פגעה בעיקר בתושבי האזורים הביצתיים (חדרה, עמק החולה וחלקים בעמק יזרעאל). ראשוני הרופאים בארץ זיהו את הקשר בין הביצות למלריה, אך סברו כי מקור המלריה ב'אוויר רע' העולה מהביצות (מקור השם מלריה מאיטלקית, 'אוויר רע'), וראו באקליפטוס אמצעי לטיהור האוויר וייבוש הביצות, בעקבות שימוש מעין זה שנערך עוד קודם לכן באיטליה (וזאת בין השאר, על בסיס היעדרות המלריה מאוסטרליה, מולדת האקליפטוס. מאוחר יותר הסתבר כי תרומתו של האקליפטוס לייבוש הביצות שולית, והוחל בפעולות ניקוז הביצות).
מכל מקום, היה הכרח בייבוש הביצות, ולמטרה זו הובאו לארץ רבבות שתילי־עצים של אקליפטוס שניטעו באזורים הנגועים. הנטיעה הגדולה הראשונה הייתה בשנת 1888. אז ניטעו בפתח תקווה, שנוסדה עשר שנים קודם לכן, 60,000 אקליפטוסים לשם ייבוש הביצות. מאז ועד שנת 1921, שבה הגיעו למסקנה כי האקליפטוס אינו ממלא את התפקיד שייעדו לו (ייבוש הביצות), ניטעו מיליוני עצים בראשון לציון, פתח תקווה, חדרה, ראש פינה, מזכרת בתיה ועוד.
בשנת 1906 הקים יצחק שיינפן בכפר סבא משתלה לעצי אקליפטוס, שבעזרתה הקים את החורשות הרבות בתוך ומחוץ ליישוב, שחלקם ניצבים באתרם עד היום. שניים מהעצים שגידל שיינפן, הוכרזו כעצים לשימור וניצבים מאז 1906 בסמוך לבניין עיריית כפר סבא ("החאן") – אתר שהיווה את מרכז המושבה ההיסטורי.
העובדה כי היהודים מרבים לטעת את האקליפטוס בכל מושבה ומושבה נתנה לעץ את אחד מכינויו בפי הערבים "שַגַ'רַת אל-יהוד" (עץ היהודים), כינוי נוסף, שהיה נפוץ אף בפי יהודים היה "שַגַ'רַת אל-כינא" (עץ הכינין).
בניסיון לעברת את שם העץ נקרא שמו בפי איכרי המושבות גם "אילני-גאליפטוס".
נטיעת האקליפטוסים הנרחבת הובילה לסכסוכים מקומיים במושבות בשל נזק שגורם העץ לסביבתו הקרובה. הרב קוק בתפקידו כרב המושבות ערך גישור במספר סכסוכים.
האקליפטוס בישראל > האקליפטוס בספרות

האקליפטוס נקשר למיתוס הציוני – ההתיישבות הציונית בארץ ישראל שתלה עצי אקליפטוס בניסיון לייבש את הביצות ולהדביר את הקדחת. דוגמה לתמצית מיתוס זה לקוחה מהפואמה ביער בחדרה מאת דוד שמעוני:
עם שחר, עם שחר הוא יקום
ונטע בבצה אילנות
להוריש ממנה המות ולתתה מורשה לחיים
ובהמשך נאמר על האקליפטוסים:
עם מלאכי מות נאבקתם, שריתם עמהם ותוכלו
ומקורות חייהם הובשתם.
המשוררת רחל מתפעלת מכוח החיות של העץ לאחר כריתתו בשירה אֵקָלִיפְּטוּס:
לֹא אַחַת רָאִיתִי: הוּנַף הַקַּרְדֹּם
וְהוּרַד וְנִנְעַץ בַּשְּׁאֵר;
מְעוֹלָל בְּעָפָר הוּא שָׂרוּעַ דֹּם –
זֶה הַנּוֹף הַמַּרְטִיט, הַנּוֹהֵר.
. . .
תִּפְקְדֶנוּ שׁוּב, אַךְ שָׁנָה תִנְקֹף –
תַּעֲמֹד מִשְׁתָּאֶה, תַּבִּיט:
לַמָּרוֹם כְּאָז כָּמֵהַּ הַנּוֹף,
וְנוֹהֵר כְּאָז, וּמַרְטִיט
דוגמה לגעגועים לארץ ישראל הישנה והאידילית ניתן למצוא בשירה של נעמי שמר, חורשת האקליפטוס:
אֲבָל עַל חוֹף יַרְדֵּן כְּמוֹ מְאוּמָה לֹא קָרָה,
אוֹתָהּ הַדּוּמִיָּה, וְגַם אוֹתָהּ הַתַּפְאוּרָה.
חוּרְשָׁת הָאֵיקָלִיפְּטוּס,
הַגֶּשֶׁר, הַסִּירָה,
וְרֵיחַ הַמָּלוּחַ עַל הַמַּיִם.
המשורר חיים חפר כתב את השיר "לב חרות על אקליפטוס" – שיר אהבה המשלב תובנות חיים מורכבות על אהבה:
אם נצא מתוך ההנחה
שאהבה היא רק עניין זמני
אני מבין עכשיו כיצד בלי אנחה
עברת כך אל החדר השני
אם נחשוב שכל הבלתי אפשרי
הפך להיות פתאום הכל אפשר
פרידה כזאת איננה אכזרית
רק דף סנטימנטלי שנשר
גם לב חרות על אקליפטוס הוא צלקת
המגלידה אך גם גדלה עם השנים
ודמות קרובה ודמות קרבה ומתרחקת
כמו מסע העננים.
לקריאה נוספת

ר. קרשון, מחקר על האקליפטוס בישראל, הוצאת וולקני (1971)
יהודה רבס, מדריך האקליפטוסים הגדלים בישראל נובל פרסום (1999)
אהוד קוקיה

אין תמונה חופשית
אהוד קוקיה (נולד ב-4 באפריל 1950) הוא רופא ישראלי, כיהן כמנכ"ל המרכז הרפואי הדסה.
ביוגרפיה

אהוד שלום קוקיה נולד ב-1950 בירושלים לבן ציון ושרה קוקיא, נצר למשפחת קוקיה הירושלמית (נקרא שלום על שם סבו שלום קוקיה). השלים את לימודי הרפואה באוניברסיטת תל אביב והתמחה בגינקולוגיה במרכז הרפואי שיבא, ובמקביל סיים לימודי תואר שני במנהל מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. הוא עבד בבית החולים שיבא כרופא בכיר במחלקת נשים ויולדות. לאחר מכן כיהן כמנהל חטיבת הבריאות ומנהל השירותים הרפואיים של מכבי שירותי בריאות. בשנים 2007-2011 שימש מנכ"ל מכבי.
קוקיה שימש מרצה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בן-גוריון ועמית מחקר באוניברסיטת מרילנד שבארצות הברית. הוא פרסם מאמרים בתחומי האנדוקרינולוגיה, הפריון ומדיניות הבריאות.
קוקיה שימש מפקד מרכז הרפואה של חיל האוויר בדרגת סגן-אלוף. הוא בוגר הקורס לרפואה תעופתית של צי ארצות הברית.
במרץ 2011 נבחר קוקיה על ידי מועצת המנהלים של המרכז הרפואי הדסה למנכ"ל הארגון. הוא נכנס לתפקידו ב-1 בנובמבר 2011 ובינואר 2013 הודיע כי הוא מתפטר מתפקידו.
ב- 2013 מונה פרופ' קוקיה לראש התוכנית לתואר שני (M.A) במנהל מערכות בריאות במכללה האקדמית לישראל, והחל מינואר 2015 הוא מכהן כנשיא המכללה.
נשוי לעירא לבית אפרת ולה שני ילדים. בנו הוא הכדורסלן אורי קוקיה.
אדי אהרונוף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 במאי 1973 (בן 51) מילאנו, איטליה 
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 עיסוק:  עיתונאי, צייר, יוצר תוכן
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  https://twitter.com/EddiAharonoff
 
אדי אהרונוף (נולד ב-3 במאי 1973) הוא עיתונאי, צייר, יוצר תוכן ואיש תקשורת ישראלי. לשעבר עורך "מבט לחדשות" ומנהל חטיבת החדשות בערוץ הראשון.
ביוגרפיה

אהרונוף נולד במילאנו, שבאיטליה, למשפחה דתית שלה עסקים במדינה. בשנת 1982 עלתה משפחתו לישראל והשתקעה ברעננה. למד בישיבה תיכונית, אך החל להתרחק מהדת. את לימודיו התיכונים סיים בתיכון הממלכתי "אוסטרובסקי" ברעננה. עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל התותחנים ושירת בפלוגת הסיור של החיל. במהלך שירותו הצבאי הוצב ברמת הגולן, ברצועת הביטחון בלבנון ובאזורים שונים ביש"ע ואת רוב שירות המילואים עשה אהרונוף כלוחם חי"ר בחטיבה הירושלמית ובמסגרתה לחם במבצע "חומת מגן", מבצע "עופרת יצוקה" ומבצע עמוד ענן. לאחר שחרורו מצה"ל טייל ארוכות בעולם ועסק ובאומנות ובמסחר. עם שובו לישראל נרשם ללימודי מדעי המדינה ומזרח אסיה-יפנית באוניברסיטה העברית בירושלים.
את דרכו העיתונאית החל אהרונוף בשנת 2001 כתחקירן בתוכנית "בוקר טוב ישראל" בערוץ הראשון. עם ירידת התכנית מהאוויר עבר לערוץ 33 (רשות השידור) שם שימש ככתב. עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה בשנת 2006, שב אהרונוף לחטיבת החדשות בערוץ הראשון הפעם ככתב וכעורך התכנית "היום בחדשות" עם קרן נויבך וגאולה אבן-סער.
בשנת 2011 התמנה לתפקיד רכז הכתבים וסגן מנהל חטיבת החדשות בערוץ. במסגרת תפקידו כתב פורמטים רבים לתוכניות אקטואליה, ערך את מהדורת החדשות המרכזית "מבט לחדשות", את מגזין החדשות "יומן", את התכנית "הערב עם גאולה אבן" ובנוסף גם משדרים מיוחדים.
בשנת 2014 התמנה למנהל חטיבת החדשות של הערוץ הראשון. ובמקביל המשיך בעריכת תוכניות רבות ומגוונות בערוץ.
לאחר חקיקת החוק לפירוק רשות השידור, סיים את תפקידו כמנהל וחזר לשמש כעורך של "פוליטיקה" ו"הערב עם גאולה אבן" עד לסגירתה הסופית של רשות השידור בשנת 2017. מאותה שנה החל לשמש אהרונוף כיועץ תקשורת ואסטרטגיה לארגונים ומוסדות ציבורים, מרצה אורח לעיתונאות ותקשורת במוסדות אקדמיים ועורך ראשי בחברת ההפקות Beat.ON Productions.
שימש דובר לשכת המסחר בירושלים ועד לאחרונה[דרושה הבהרה] עמד בראש מערך דוברות ותקשורת במכון היצוא הישראלי.
חיים אישיים

בשנת 2003 התחתן עם רינת בן-אבי ולהם ילד אחד. השניים התגרשו בשנת 2009. במקביל לסגירת רשות השידור בשנת 2017 שב אהרונוף לעסוק באופן מקצועי באומנות וחזר לצייר. זאת במקביל לכתיבת שירה, ספרות וסדרת טלוויזיה. בשנת 2018 יצא ספרו "תגידי להם" בהוצאה עצמאית ומצומצמת. הספר משלב יצירות אומנות ושירים פרי עטו.
מלבד עברית, אהרונוף דובר גם אנגלית, איטלקית ויפנית.
הערות שוליים

↑  אמילי גרינצווייג‏, רכז כתבים חדש בערוץ 1, באתר וואלה, 1 בנובמבר 2011
אדיסו מאסלה

אדיסו מסלה (באמהרית: አዲሱ መሰለ; נולד ב־16 ביוני 1961), הוא פוליטיקאי ישראלי וחבר הכנסת בכנסת ה-14 מטעם מפלגת העבודה ומפלגת עם אחד, וחבר הכנסת הראשון יוצא אתיופיה.
ביוגרפיה

אדיסו מסלה נולד בכפר במחוז בגמדר שבאתיופיה. בזמן פרוץ מלחמת האזרחים האתיופית היה חבר בארגון המורדים המרקסיסטי יחאפה. לאחר שהדרג החל לפעול כנגד הארגון ולרדוף את חבריו, מסאלה ברח לסודאן והגיע לישראל בשנת 1980. בישראל עבר את הגיור לחומרא שדרשה הרבנות מעולי ביתא ישראל בזמנו. מסאלה עבד במסגרת הסוכנות היהודית בקרב בני קהילתו.
רכש השכלה גבוהה באוניברסיטת בר-אילן, ובמקצועו הוא עובד סוציאלי קהילתי.
קריירה פוליטית

מאסלה פעיל למען עלייתם של יהודי אתיופיה, מכהן כיו"ר ארגון הגג של עולי אתיופיה, חבר הנהלת המועצה הציבורית לקליטת עלייה, חבר הנהלה בהלצין (מרכז למורשת יהדות אתיופיה), חבר הנהלת מרכז ההיגוי לחינוך ילדי אתיופיה, חבר הנהלת מרכז ההתנדבות בישראל, וחבר הנהלת הפדרציה הספרדית בישראל.
בשנת 1996 היה מאסלה מראשי המאבק נגד מגן דוד אדום בפרשת השמדת מנות הדם של עולי אתיופיה.
בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה בשנת 1996, נבחר מאסלה לרשימה כנציג העולים, בגלל פיצול במחנה העולים מברית המועצות, בניגוד לעמדת שמעון פרס וראשי המפלגה, שהעדיפו נציג מן העולים מברית המועצות כדי למשוך קולות של עולים אלו. בעקבות זאת, שוריין מקום נוסף ברשימה לכנסת ה-14 לסופה לנדבר.
בשנת 1997 עתר חבר הכנסת מאסלה לבג"ץ כנגד הענקת פרס ישראל לשמואל שניצר, בעקבות מאמר בוטה שלו נגד העלאת בני הפלאשמורה לישראל, ובהסתמך על ביקורת חריפה שמתח בית הדין לערעורים של מועצת העיתונות על מאמרו של שניצר. בג"ץ קיבל את העתירה ובדיון חוזר החליטה ועדת הפרס לא להעניקו למר שניצר. חבר הכנסת מסאלה שימש כחבר בוועדת העלייה והקליטה, בוועדת העבודה והרווחה, וכממלא-מקום בוועדת הכספים של הכנסת.
בבחירות הפנימיות בעבודה ב־1999, לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה לא נבחר מאסלה במשבצת העולים והוא טען בעקבות תחקיר של נחום שחף שהבחירות זויפו במגזר הדרוזי, ובעיקר במחשב הספירה המרכזי. במחאה על אי הסדרים בבחירות הוא תקף בחריפות את אהוד ברק במרכז העבודה, אך לא זכה למקום ברשימה. בעקבות זאת, הוא פרש ממפלגת העבודה והקים יחד עם עמיר פרץ ורפיק חאג'-יחיא את סיעת עם אחד. מאסלה שובץ במקום הרביעי ברשימת עם אחד בבחירות לכנסת ולא הצליח להיבחר לכנסת ה-15.
במאי 2015, לאחר הפגנות הקהילה האתיופית, התראיין מאסלה לחדשות 2 והסביר כי חי על קו ישראל - אתיופיה במסגרת עבודה והיה נשאר במידה והיו הצעות להשתלב במגזר הפרטי לאחר שסיים את הקריירה הפוליטית שלו. אשתו ושלוש בנותיו מתגוררות בישראל.
הערות שוליים

↑  Teshome G. Wagaw, For our soul: Ethiopian Jews in Israel, Wayne State University Press, ISBN 0814324584, p. 125 - 126
↑  הפלאשמורה, אתר הכנסת; בג"ץ 2205/97 ח"כ אדיסו מאסלה נ' שר החינוך והתרבות ושמואל שניצר (24 אפריל 1997)
↑  אורי נטע, על דמוקרטיה, אוליגרכיה וסחבקיה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 בינואר 2003
↑  יוסי מזרחי, ‏הח"כ האתיופי הראשון שהתייאש ועזב: "כלום לא השתנה", באתר ‏מאקו‏, 9 במאי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008910888805171  VIAF: 5788160122851240630005   WorldCat (עם VIAF): 5788160122851240630005
תאוריות הקשר על פיגועי 11 בספטמבר

מפגין הנושא שלט הטוען כי פיגועי 11 בספטמבר היו מתוך ארצות הברית
מאז פיגועי 11 בספטמבר 2001 הועמדו מגוון תאוריות קשר נגד הגרסה הרשמית של אירועי אותו היום. רוב התאוריות עוסקות באפשרות למבצע דגל כוזב בו הממשל האמריקני או ראשיו, ידעו על ההתקפות העתידיות וסירבו לפעול בהתאם, או אפילו לקחו חלק פעיל בתכנונן וביצוען. טענות מרכזיות של המצדדים בקונספירציה הן: מגדלי התאומים קרסו כתוצאה ממטעני נפץ ולא על ידי פגיעת המטוסים. מטוס מעולם לא פגע בפנטגון וטיסה מס' 93 לא התרסקה. רוב מהנדסי הבניין אינם תומכים בתאוריית הפיצוץ המבוקר,[דרוש מקור] והממשל האמריקני טוען בתוקף כי ארגון הטרור האסלאמי הסוני הקיצוני, אל-קאעידה, היה האחראי למתקפות.
לפי סקר ערוץ החדשות CNN מ-2006, למעלה מ-36 אחוזים מהצופים[דרושה הבהרה], מאמינים שקיים סוג מסוים של טיוח ממשלתי בנושא.[דרוש מקור] נכון לשנת 2016 54% מאזרחי ארצות הברית האמינו שהממשל האמריקאי וועדת החקירה המיוחדת טייחו, סילפו והסתירו מידע מהציבור.
בסרט הדוקומנטרי 9/11 ההבדל הקטן ("Loose Change" באנגלית) לגבי אירועי 11 בספטמבר מוצגת תאוריה המעלה תהיות לגבי ההסברים המקובלים לאירועי ה־11 בספטמבר, ומעלה את אפשרות כי הממשל האמריקני הוא האחראי לפיגועים. הסרט מציג אין ספור ראיות, לכאורה, לכך שאף מטוס מסוג בואינג לא התנגש בבניין הפנטגון, ושלא ייתכן כי התנגשות המטוסים בלבד היא שגרמה לקריסת מגדלי התאומים. הפרסום הרב שקנו תאוריות אלו, גרם לכך שב-16 במאי 2006 שחרר הממשל לתקשורת את קלטת הווידאו של מצלמת אבטחה מתחנת דלק סמוכה לפנטגון, על פי צו בית משפט. בקלטת ניתן לראות הבזק לבן האמור לייצג את המטוס מעט לפני הפיצוץ, אך יש הטוענים שהוא נראה יותר כמו טיל שיוט.
הגרסה הרשמית

לאחר פיגועי 11 בספטמבר, עלה מחקירת הממשל האמריקני כי ההתקפות בוצעו על ידי פעילי ארגון הטרור האסלאמי הסוני הקיצוני, אל-קאעידה, בהנהגת הטרוריסט הסעודי, אוסמה בן-לאדן, שלימים חוסל על ידי יחידת אריות הים, במבצע חנית נפטון בפקיסטן.
תקציר האירועים על פי הגרסה הרשמית:
בבוקר 11 בספטמבר 2001, חטפו 19 טרוריסטים ארבעה מטוסים מסחריים בעזרת סכינים, גז מדמיע ומטעני חבלה מדומים. הם הטיסו את המטוסים בעצמם וריסקו אותם לתוך בנייני התאומים והפנטגון. על פי החקירה ההנדסית, בנייני מרכז הסחר העולמי קרסו בעקבות הנזק שנגרם בפגיעה עצמה, והתחממות השלד המתכתי החזק של המבנים, בעקבות שריפת מכלי הדלק של מטוסי הבואינג הגדולים. בעקבות קריסת שני המגדלים, נזק רב נגרם גם לבניינים הסובבים וחלקם קרסו חלקית או בצורה מלאה, כגון בניין מספר שבע בן 47 הקומות אשר קרס שבע שעות לאחר קריסת מגדלי התאומים. טיסה 93 של חברת יונייטד, התרסקה בשדה פתוח בפנסילבניה מאוחר יותר באותו היום, לאחר שנוסעי הטיסה שמעו על אסון התאומים בעזרת טלפוני המטוס וטלפונים סלולריים, נאבקו בחוטפים וגרמו לו להתרסק. לטענת הממשל, לא היו עדויות ברורות מוקדמות לכך שהפיגוע עומד להתבצע, אם כי היו אינדיקציות כלליות לתכנוני פיגועי ראווה בידי אל-קאעידה.
ארגונים המיצגים את משפחות הנפגעים, דרשו חקירה יסודית ולאחר התנגדות מסוימת, הממשל נענה לבקשתם. הוקמה ועדה לחקר האירועים, במטרה "לא למצוא אשמים מסוימים", אלא לספק הסברים לכלל האירועים ולתת המלצות שימנעו הישנות מקרים דומים. ב-2004 פורסם הדו"ח הרשמי של הוועדה; הדו"ח חשף כי היו אינדיקציות מודיעיניות שונות לתקיפת אל-קאעידה את ארצות הברית, אולם הממשל בחר להתעלם ממידע זה. לטענת הדו"ח, התעלמות הממשל מהאזהרות נבעה מחוסר תקשורת בין רשויות אכיפת החוק השונות. הדו"ח מנה את "האינרציה הבירוקרטית" וחוקים שחוקקו בשנות ה-70 כסיבות לתקשורת הלקויה בין הארגונים השונים. הדו"ח האשים גם כן את ממשלי קלינטון ובוש ב"חוסר דמיון". ההסבר הכולל והממצה שהוצע בדו"ח, התקבל על ידי רוב חברי שתי המפלגות הגדולות וכלי התקשורת. להסבר זה מתייחסים תומכי תאוריית הקשר כשהם מדברים על "הגרסה הרשמית" של אירועי 11 בספטמבר 2001.