stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שארל וירולו

| --- | --- |

 לידה:  2 ביולי 1879 בארבזיה, צרפת 
 פטירה:  17 בדצמבר 1968 (בגיל 89) פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות באנייה 
 השכלה:  בית הספר הלאומי לשפות מזרחיות עכשוויות 
 מעסיק:  סורבון, אקול פראטיק דה אוטז אטיד 
 תפקיד:  נשיא (1952–1964) 
 פרסים והוקרה:  מדליית בורקיט (1959) 
 
ז'אן שארל גבריאל וירולו (בצרפתית: Jean Charles Gabriel Virolleaud;‏ 2 ביולי 1879, ברבזיו (אנ') – 17 בדצמבר 1968) היה ארכאולוג ואשורולוג צרפתי, החופר הראשון של אוגרית.
בסוף המאה ה־20 עבר במוזיאון הבריטי ובמוזיאון האימפריאלי של קונסטנטינופול (כיום המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול). ב־1909 היה אחראי על משלחמת ארכאולוגית באנקרה וקיסריה שבקפדוקיה, וב־1913–1914 היה אחראי על משלחת בלשנית להמדאן וטהרן. וירולו היה מנהל מחלקת העתיקות של ממשלת סוריה המנדטורית בשנות העשרים; בסוף תקופת כהונתו החלו להתגלות שרידי העיר הקדומה אוגרית וכתביה. וירולו, שהתמחה בעיקר באשורולוגיה, לא הבין בשפות שמיות-מערביות, ונעזר בתלמידו מאוניברסיטת סורבון עדיה גורביץ' לצורך פענוח הלוחות. הלוחות הראשונים שהתגלו התפרסמו תחת שמו של וירולו (גורביץ' לא היה אזרח צרפתי, ולכן לא היה יכול להיות מועסק באוניברסיטה וחלקו בפרסומים הוצנע), בעיקר בכתב העת "סוריה" (אנ').
וירולו היה מחבר הספר "אגדת הכריסטוס" (בצרפתית:La légende du Christ,‏ (1908 והאמין ב"תאוריית המיתוס של ישו" (אנ'), לפיה סיפורי הברית החדשה הם מיתולוגיה ולא היסטוריה, וישו כדמות, אם בכלל התקיים, לא קשור לסיפורים המופיעים בכתבי הקודש. שני ספרים נוספים שכתב הם "הציוויליזציה הפניקית" (בצרפתית: La Civilization phénicienne,‏ 1933) ו"המיתולוגיה הפיניקית" (בצרפתית: La Mythologie phénicienne,‏ 1938). וירולו נבחר ל־Académie des Inscriptions et Belles-Lettres (אנ') ב־1941 וכיהן כחבר, ובהמשך כנשיא, ב־Société Asiatique (אנ') בין 1951–1964.
פרסומים

Premier supplément à la liste des signes cunéiformes de Brünnow (תוספת ראשונה לרשימת סימני היתדות של ברינואו (אנ'), 1903)
Études sur la divination chaldéenne (מחקרים על גילוי עתידות כשדי, 1904)
La légende du Christ (אגדת הכריסטוס, 1908)
L'Astrologie chaldéenne: le livre intitulé "Enuma (Anu ilu) Bel" (האסטרולוגיה הכשדית: סיפור "אנומה (אנו אילו) בל", 1908)
L'Astrologie chaldéenne: Supplement (האסטרולוגיה הכשדית: תוספת, 1909)
La Civilization phénicienne (הציוויליזציה הפניקית, 1933)
La Mythologie phénicienne (המיתולוגיה הפיניקית, 1938)
לקריאה נוספת

ביבליוגרפיה וסקירות על פרסומיו על ידי מספר כותבים הופיעו בכתב העת סוריה: כתב עת לאמנות אוריינטלית ולארכאולוגיה (אנ'), 33 (1956) {{{מחבר}}}, Publications de Charles Virolleaud, Syria. Archéologie, Art et histoire 33, 1956, עמ' 1–7
דופון-זומר, אנדרה (אנ'), "Notice sur la vie et les travaux de M. Charles Virolleud", Comptes rendus de l'Académie des inscriptions et belles-lettres (אנ'), (1969).
הספד מאת אנדרה פּארו, "Charles Virolleud (1879-1968)", סוריה: כתב עת לאמנות אוריינטלית ולארכאולוגיה, 46 (1969), עמ' 390–391, ומאת ארנסט פרידריך ויידנר, "Charles Virolleaud (2. July 1879 bis 17. December 1968)", Archiv für Orientforschung, 24 (1973), עמ' 245–246.
הערות שוליים

1 2 3 4  Martine François, Hervé Danesi, VIROLLEAUD Jean Charles Gabriel, Comité des travaux historiques et scientifiques (CTHS), ‏25/05/2011 (Dernière mise à jour le 31/05/2013)
↑  יהושע פורת, שלח ועט בידו – חייו של יונתן רטוש, מחברות לספרות, 1989, עמ' 121-122
↑  Case, Shirley Jackson. (1912). The Historicity of Jesus: A Criticism of the Contention that Jesus Never Lived, a Statement of the Evidence for His Existence, an Estimate of His Relation to Christianity. University of Chicago Press. p. 39
↑  Weaver, Walter P. (1999). The Historical Jesus in the Twentieth Century: 1900–1950. Trinity Press International. p. 69. ISBN 1-56338-280-6
↑  "Charles Virolleaud", in Je m'appelle Byblos, Jean-Pierre Thiollet J, H & D, 2005, p. 257.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269564405171  BnF: cb12210565z (data)  GND: 117435570  ISNI: 0000 0001 0855 3409  LCCN: n97876828  Léonore: 375811  NKC: xx0199510  NLG: 171433  NTA: 073410993  SELIBR: 326643  SUDOC: 030752531  VcBA: 495/200687  VIAF: 14819863   WorldCat (עם VIAF): 14819863
שנות ה-60 של המאה ה-3

שנות ה-60 של המאה ה-3 היו העשור השביעי של המאה ה-3, החלו ב-1 בינואר 260 והסתיימו ב-31 בדצמבר 269.
אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > מלחמות

260 - שאפור הראשון מחריב את קייסרי
267 - תחילת פלישה מסיבית של הגותים לאזור הבלקן.
268 - קרב אגם בנקוס - האימפריה הרומית ניצחה בקרב נגד האלמנים באזור אגם גרדה
268 - קרב ניש - האימפריה הרומית ניצחה בקרב נגד הגותים באזור ניש
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > אירועים פוליטיים משמעותיים

260 - ולריאנוס נלקח בשבי.
260 - גליאנוס הופך לקיסר יחיד לאחר מות אביו, ולריאנוס.
260 - הקמת האימפריה הגאלית על ידי פוסטומוס.
268 - קלאודיוס השני גותיקוס הוכתר לקיסר רומא
5 בינואר 269 - נבחר האפיפיור פליקס הראשון
כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אישים בולטים > מנהיגי עולם בולטים

האימפריה הרומית נחלקה במהלך משבר המאה ה-3
זופיה קוסאק-שצ'וצקה

| --- | --- |
זופיה קוסאק בשנת 1933
זופיה קוסאק בשנת 1933
 לידה:  10 באוגוסט 1889 Kośmin, Lublin Voivodeship, רפובליקת פולין 
 פטירה:  9 באפריל 1968 (בגיל 78) ביילסקו-ביאלה, רפובליקת פולין 
 מקום קבורה:  שלזיה 
 מדינה:  פולין 
 מקצוע:  סופרת, מחברת, משורר, פובליציסטית, מורה 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (13 בספטמבר 1982)  מסדר סנט לזרוס (1938)  עיטור מסדר העיט הלבן של פולין (11 בנובמבר 2018)  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה  צלב ההצטיינות המוזהב  זרי דפנה אקדמיים מוזהבים 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  זופיה קוסאק-שצ'וצקה
 
זופיה קוֹסַאק-שְצ'וּצקה (Zofia Kossak-Szczucka;‏ 10 באוגוסט 1889 – 9 באפריל 1968) הייתה סופרת פולנייה ולוחמת מחתרת במלחמת העולם השנייה אשר הצילה יהודים מסיבות נוצריות, ועל כך זכתה לתואר חסידת אומות העולם. היא ייסדה את ארגון ז'גוטה כדי לסייע ליהודי פולין להימלט בזמן השואה.
ביוגרפיה > ראשית דרכה

סופיה היא אחייניתו של הצייר וויצ'ך קוסאק (אנ') ונכדתו של הצייר יוליוש קוסאק (אנ'). היא נישאה פעמיים (בפעם השנייה לזיגמונט שַטקובסקי (Szatkowski)), ושמרה את השם שצ'וצקה מנישואיה הראשונים. בשנת 1924 התיישבה בכפר גורקי וילקייה (אנ') שבשלזיה הצ'שינית (אזור היסטורי בדרום מזרח שלזיה, בסביבת העיר צ'שין (אנ')). היא הייתה קשורה לחבורה הספרותית "צ'רטק" (Czartak), וכתבה בעיקר לעיתונות הקתולית. היצירה הידועה ביותר שלה מאותה תקופה היא "התלקחות", ספר זיכרונות על המהפכה הרוסית של שנת 1917. היא כתבה גם מספר רומנים היסטוריים נוספים. בשנת 1936 קיבלה את אות הזהב היוקרתי "דפנת הזהב" מטעם האקדמיה הפולנית לספרות.
ביוגרפיה > מחאה והתנגדות לנוכח השואה

בזמן הכיבוש הגרמני של פולין עבדה קוסאק בעיתונות המחתרת. בשנים 1939–1941 היא הייתה אחת מעורכי העיתון המחתרתי "חיי פולין". בשנת 1941 ייסדה את הארגון הקתולי "חזית התחייה של פולין" וערכה את העיתון שלו, Prawda ("האמת"). במחתרת היא השתמשה בשם הקוד ורוניקה.
בקיץ של שנת 1942, כאשר החל חיסול גטו ורשה, פרסמה קוסאק עלון שכותרתו "מחאה", שנדפס ב-5,000 עותקים, בו תארה במונחים גרפיים את התנאים בגטו, את הנסיבות המחרידות של הגירושים וקראה לפולנים למחות כנגד ההרג ההמוני של היהודים:
כל מי שיאבד ... עניים ועשירים, נשים, גברים, זקנים, צעירים, תינוקות, קתולים שמתים עם שמם של ישו ומריה יחד עם היהודים. האשמה היחידה שלהם היא שהם נולדו לתוך העם היהודי ונידונו להשמדה על ידי היטלר ... אנגליה שותקת [לנוכח השואה], וכך גם אמריקה. גם היהדות הבינלאומית רבת ההשפעה, שכל כך רגישה בתגובה שלה לכל עבירה נגד עמה, שותקת. פולין שותקת ... יהודים מתים, על פי שורה של פילאטיס, כשהם רוחצים ידיהם בתמימות... אלה ששותקים לנוכח רצח במשיכת קולמוס, הופכים לשותפים לפשע... הרגשות שלנו כלפי היהודים לא השתנו. אנחנו לא מפסיקים לחשוב עליהם כעל אויבים פוליטיים, כלכליים ואידיאולוגיים של פולין... אולם אנו נדרשים על ידי האלוהים כדי למחות. אלוהים אוסר עלינו להרוג. אנו נדרשים על ידי התודעה הנוצרית שלנו. לכל אדם יש את הזכות להיות נאהב על ידי אחיו בני האדם. הדם של חסרי ההגנה זועק בגן עדן לנקמה. מי שמתנגד למחאה שלנו, הם לא קתולים.
ב-1942 ייסדה קוסאק את "הוועד הזמני לעזרה ליהודים" אשר מאוחר יותר הפך ל"מועצה לעזרת יהודים" תחת שם הקוד "ז'גוטה", ארגון מחתרת שמטרתו היחידה הייתה להציל יהודים בפולין מהשמדה בידי הנאצים. הארגון עזר להברחתם ולהצלתם של יהודים רבים.
על מחאתה של קוסאק ב-1942 כתבו החוקרים צ'רי ואורלה-בוקובסקה כי "היא קראה בתוקף להתערבות פעילה בהצלת יהודים - דווקא בשמה של הנצרות הקתולית הפולנית והפטריוטיות הפולנית. הגירושים מגטו ורשה זירזו שיתוף פעולה של ז'גוטה באותה שנה עם הארמייה קריובה בהקמת יחידה שמטרתה היחידה הייתה להציל יהודים.
בשנת 1943 קוסאק נעצרה, אבל הגרמנים לא ידעו במדויק על מעשיה. היא נשלחה לבית הסוהר הראשון בפאוויאק ולאחר מכן לאושוויץ, שם היא הוחזקה במחנה הריכוז ולא במחנה ההשמדה הסמוך (בירקנאו). היא שוחררה אודות למאמצים של המחתרת הפולנית וחזרה לוורשה. בסוף 1944 היא השתתפה במרד ורשה הפולני כנגד הכיבוש הנאצי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

בסוף מלחמת העולם השנייה, ביוני 1945, כשהמשטר הקומוניסטי החל לבסס את עצמו בפולין תחת סמכות סובייטית (בשם הרפובליקה העממית הפולנית), היא זומנה על ידי יאקוב ברמן, שר הפנים הפולני החדש, שהיה יהודי, שהמליץ לה לעזוב את המדינה באופן מיידי על מנת להגן על עצמה בגלל דעותיה האנטי קומוניסטיות, ובכך כנראה הציל את חייה. קוסאק ברחה למערב, אבל חזרה לפולין בשנת 1957, לאחר סיומה של התקופה הסטליניסטית.
ב-1946 היא פרסמה את הספר "מן המצר: זכרונות מהמחנה" המתאר את חוויותיה באושוויץ וספרים נוספים, חלקם לילדים.
בשנת 1985, 17 שנים לאחר מותה, העניק לה יד ושם את התואר "חסידת אומות העולם". בשנת 2009, הנפיק הבנק הלאומי של פולין מטבע המנציח את תרומתם של קוסאק, אירנה סנדלר ומטילדה גטר בהצלת יהודים בשואה.
הערות שוליים

↑  Robert Cherry, Annamaria Orla-Bukowska, "Rethinking Poles and Jews: Troubled Past, Brighter Future", pg. 5. Rowman & Littlefield, 2007; ISBN 0-7425-4666-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263849805171  PLWABN: 9810602797405606  BNE: XX1333626  BnF: cb13615723m (data)  CiNii: DA07811227  GND: 119037254  ICCU: CUBV086419  ISNI: 0000 0001 2142 8370  LCCN: n84047740  NKC: jn19990004567  NLA: 35866739  NSK: 000069222  NTA: 10220585X  RERO: 02-A000099746  SELIBR: 68232  SNAC: w66f00c3  SUDOC: 056566654  Trove: 1122725  VcBA: 495/197699  VIAF: 88650315   WorldCat (עם VIAF): 88650315
המעיין

ערך זה עוסק בסרט אמריקאי מ-2006. אם התכוונתם לכתב עת תורני, ראו .
| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  דארן ארונופסקי 
 הופק בידי:  ארנון מילצ'ן איאן סמית' אריק ווטסון
 תסריט:  דארן ארונופסקי ארי הנדל
 עריכה:  ג'יי רבינוביץ' 
 שחקנים ראשיים:  יו ג'קמן רייצ'ל וייס אלן בורסטין מארק מרגוליס קליף קרטיס אית'ן סופלי
 מוזיקה:  קלינט מנסל 
 צילום:  מתיו ליבטיק
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Regency Enterprises Protozoa Pictures
 חברה מפיצה:  האחים וורנר (ארצות הברית / קנדה) פוקס המאה ה-20 (כלל עולמי)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 22 בנובמבר 2006 ישראל 22 בפברואר 2007
 משך הקרנה:  96 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה, מלודרמה, סרט פנטזיה, סרט מדע בדיוני, סרט הרפתקאות, מדע בדיוני 
 תקציב:  35 מיליון דולר
 הכנסות:  15,978,422 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   fountain
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
המעיין (באנגלית: The Fountain) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2006 בבימויו של דארן ארונופסקי. התסריט, דרמה רומנטית בעלת מוטיבים של מדע בדיוני והרפתקאות, נכתב על ידי ארונופסקי במשותף עם ארי הנדל.
הסרט מורכב משלוש עלילות בהן מגלמים השחקנים יו ג'קמן ורייצ'ל וייס דמויות שונות: הראשונה מתרחשת בעבר ובה קונקיסטאדור בן המאה ה-16 נשלח על ידי המלכה למשימת כיבוש למציאת עץ החיים, השנייה מתרחשת בהווה ובה מדען המנסה להציל את חיי אשתו חולת הסרטן, והשלישית מתרחשת בעתיד, ובה איש דת הנוסע בחלל בניסיון להציל את אהבתו הגוועת. קו העלילה, השזור בדפוסים גאומטריים ויזואליים ומוטיבים מעולמות הדת, הפילוסופיה והמיתולוגיה של המאיה, מהווה תימה העוסקת ביחסים שבין אהבה, חיים ומוות.
הפקת הסרט הייתה רצופת בעיות שכמעט הביאו לביטולה. ארונופסקי תכנן בתחילה לביים את "המעיין" עם תקציב של 70 מיליון דולר וללהק לתפקידים הראשיים את בראד פיט וקייט בלאנשט, אבל פיט ביטל את השתתפותו בסרט בשל מורכבות התסריט, ובלאנשט נכנסה להריון וההפקה הושהתה, ולבסוף היה זה תקציב ההפקה הגבוה מדי לטעמם של מנהלי האולפנים שהביא את חברת האחים וורנר לבטל את ההפקה. הבמאי שיכתב את התסריט והצליח לחדש את ההפקה בתקציב של 35 מיליון דולר וללהק לתפקידים הראשיים את יו ג'קמן ורייצ'ל וייס. הצילומים התנהלו בעיקר במונטריאול, וארונופסקי השתמש בצילום מאקרו על מנת ליצור את בסיס האפקטים המיוחדים בתקציב נמוך.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ובקנדה ב-22 בנובמבר 2006. בישראל פתח הסרט את פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ולאקרנים יצא ב-22 בפברואר 2007. הכנסותיו לא כיסו את עלויות ההשקעה בו, ובעודו נחשב להצלחה אמנותית הוא נחל כישלון מסחרי. הסרט וצוותו היו מועמדים ל-15 פרסים בסך הכול, ביניהם פרס אריה הזהב לארונופסקי על בימוי הסרט, ופרס סאטלייט לג'קמן על המשחק ולליבטיק על עבודת הצילום. הסרט זכה בחמישה פרסים בפסטיבלים ברחבי העולם, רובם עבור הפסקול. דעות המבקרים אודות "המעיין" היו חלוקות; הקונצנזוס סביבו היה כי בעוד הוא מרשים ועוצמתי מבחינה ויזואלית, השאפתנות שבו והתסריט המורכב הפכו אותו ללא-ממוקד.
עלילה

"המעיין" מורכב משלוש עלילות המסופרות באופן לא-ליניארי, כאשר כל אחת מהן מתרחשת במרחק זמן של חמש מאות שנה מהאחרת. שלוש התקופות שזורות במעברים מסוג מאטץ' קאט ביניהן ובמוטיבים ויזואליים אנלוגיים, ויחסי אנלוגיה מתקיימים גם בין העלילות עצמן והן שזורות זו בזו. העלילות עצמן אינן מובאות בהכרח בסדר התרחשות כרונולוגי, ויו ג'קמן ורייצ'ל וייס מגלמים את הדמויות הראשיות בשלושתן. באתר ביקורות הסרטים עין הדג נכתב אודות העלילה:
שלושת הסיפורים משקפים ונשזרים זה בזה. הם קשורים ברמה העלילתית, כאשר קו העלילה של האביר והמלכה הוא חלק מרומן שנכתב על ידי איזי בימינו ואף האופן שבו מסעם העתידני של הנזיר והעץ מתקשר לשני קווי העלילה האחרים מתבהר במהלך הסרט. ברור גם כן ששלושת הגברים ומושאי האהבה שלהם הם מעין כפילים איש של רעהו. אבל משחק הפנים והשמות הזה הוא בסך הכול פני השטח של רשת זהויות עמוקה ומורכבת הרבה יותר. דארן ארונופסקי מייחד לכל תת עלילה שורה של דימויים איקונים [...] המעברים התכופים בין עלילה לעלילה והחזרה המתמדת של ארונופסקי על צבירי הדימויים רוקמים זהות עדינה ביניהם.
במאי הסרט דארן ארונופסקי הדגיש שהעלילות ונקודות המפגש ביניהן נתונות לפרשנות אישית. על מורכבות העלילה של "המעיין" והמסרים החבויים בה, אמר ארונופסקי: "הסרט מאוד דומה לקובייה הונגרית; ניתן לפתור אותה בדרכים שונות אך ישנו רק פתרון אחד נכון לבסוף."
עלילה > תומאס הקונקיסטאדור (המאה ה-16)

הסרט נפתח בסיפורו של תומאס, קונקיסטאדור בתקופת מלכות המשנה של ספרד החדשה, הנלחם באנשי שבט המאיה על מנת להיכנס למבנה דמוי פירמידה שם הוא מותקף בלפיד על ידי כהן השבט. באמצעות פלאשבקים מתגלה כי הוא נשלח על ידי איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה למשימת כיבוש בשטחי העולם החדש על מנת למצוא את עץ החיים שעל פי ספר בראשית היה מצוי בגן עדן. המלכה משוכנעת שאם תומאס ימצא את העץ, היא תצליח להביא לסיום המלחמה בינה לבין אנשי הדת של האינקוויזיציה הספרדית המנסים להשתלט על הכתר. המלכה ותומאס מאוהבים, והיא נודרת נדר להינשא לו כאשר ישוב מהמסע.
בהגיעו ליעד מגלה תומאס כי לוחמיו מותשים ומתוסכלים מהמסע ומסרבים להמשיך את החיפושים אחר העץ. כאשר הוא מצליח לעבור את לוחמי שבט המאיה ולהיכנס לפירמידה, הוא מתעמת עם כהן השבט ונדקר בבטנו. הכהן מבחין כי תומאס נושא עליו פגיון טקסי אשר לו משמעות בנבואת שבט המאיה, ועל כן נמנע מלהרוג אותו. לפתע רואה מולו הכהן חיזיון ובו איש הדת טום, הנוסע בחלל, מרחף מולו. הכהן מבקש מתומאס שישסף את גרונו והוא עושה כך. בצאתו מהפירמידה מגלה תומאס גן מרשים ובו מעיין שבקצהו העץ הענק אותו הוא מחפש. הוא דוקר את העץ ולוגם מהנוזל הבוקע ממנו. באופן לא צפוי הוא מתמוטט אל הקרקע וצמחייה מתבקעת מחלקי גופו שנספג אל תוך האדמה.
עלילה > טומי הנוירולוג (המאה ה-21)

טומי הוא מדען ונוירולוג העובד על מחקר למציאת תרופה למחלת הדגנרציה של המוח. הוא מוּנע על ידי מחלתה של אשתו איזי, הסובלת מגידול סרטני במוח שמביא להתדרדרות מהירה בבריאותה. תקופת גסיסתה מביאה אותה להרהר במשמעות החיים ולהעריך אותם תוך שהיא עוברת תהליך של השלמה עם מותה הקרב, אך טומי שאוהב אותה אהבה עזה מסרב להשלים עם מצבה והוא נחוש במאמציו למצוא לה מרפא. מחקרו מתקדם במהירות בהתבסס על חומר מיוחד שמקורו בעץ עתיק אשר התגלה באמריקה המרכזית, והוא נמצא במרוץ נגד הזמן להצלת אשתו.
איזי כותבת ספר המספר את סיפורו של תומאס הקונקיסטאדור, אך לאחר שהיא מתמוטטת במהלך ביקור במוזיאון המאיה היא משתכנעת כי לא תספיק לסיים את הספר עד מותה, ומבקשת מטומי לכתוב את הפרק האחרון. זמן קצר לאחר מכן היא נכנעת למחלה, ועמיתיו של טומי למחקר חוששים שמותה של איזי הפך אותו ללא-כשיר להמשיך בעבודתו ומסרבים להמשיך ולסייע לו. הוא מקדיש את כל כולו לא רק למציאת תרופה למחלה, אלא למציאת תרופה למוות עצמו ואף להשבת הנעורים. לאחר מותה של איזי הוא שותל בקברה זרע של עץ מיוחד.
עלילה > טום הנוסע בחלל (המאה ה-26)

העלילה של טום מתרחשת כולה בחלל החיצון בתוך בועה קטנה המתפקדת כמעין חללית. טום הוא איש דת רוחני הנוסע בתוך ערפילית זהובה אל עבר כוכב מוּאר בשם שיבאלבה (Xibalba, בתרגום חופשי: "מקום של פחד"), מונח הלקוח מהמיתולוגיה של המאיה ומתאר את העולם הבא הנשלט על ידי אלי המוות של המאיה. הוא נוסע לבדו כאשר איתו בבועה קיים רק גן ובו עץ ענק הנמצא בתהליך מהיר של גסיסה, וטום נחוש להגיע אל הכוכב על מנת להציל אותו. בעת מסעו הוא עורך מדיטציה, מבצע טאי צ'י, מקעקע את עצמו ומנהל שיחות עם העץ. כמו כן הוא מנהל שיחה עם דמותה של איזי. נרמז כי באופן כלשהו היא עצמה חיה בתוך העץ הגוסס, ועליהם להגיע לשיבאלבה במטרה להשיב אותו לחיים.
בנקודת השיא של הסרט העץ מת, והכוכב הופך בפיצוץ אדיר לסופרנובה, המבקעת את החללית וסוחפת את טום לתוך החלל. עם הפיצוץ מתעורר העץ לחיים, מלבלב ונושא פירות. דמותה של איזי קוטפת פרי מהעץ המחודש ומגישה אותו לטומי, אשר שותל אותו בקברה.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |

מימין לשמאל: תומאס הקונקיסטאדור, טומי הנוירולוג וטום הנוסע בחלל. את שלושתם מגלם יו ג'קמן.
כתיבה > פיתוח התסריט

דארן ארונופסקי וחברו ארי הנדל יצרו יחד את הסיפור עבור "המעיין", והתסריט עצמו נכתב על ידי ארונופסקי. כאשר הוא צפה בסרט "מטריקס" בשנת 1999, ארונופסקי ראה בו סרט המגדיר מחדש את ז'אנר המדע הבדיוני והוא ביקש לעשות סרט שיחקור תחומים חדשים של הז'אנר, כפי שעשו "מטריקס" וקודמיו "מלחמת הכוכבים" ו"2001: אודיסיאה בחלל". ארונופסקי חשב על סרט מדע בדיוני שיתעלה מעל הסרטים האחרים שהעלילה שלהם התבססה על טכנולוגיה ומדע בלבד. בהקשר זה אמר: ”כבר ראינו הכול. זה כבר לא ממש מעניין את הקהל. הדברים המעניינים הם הרעיונות; החיפוש אחר אלוהים, החיפוש אחר משמעות.”
בשנת 1999 אובחנו שני הוריו של ארונופסקי כחולים במחלת הסרטן. ארונופסקי, שהיה אז בן שלושים, החל להרהר במהות התמותה האנושית: ”זו הייתה תקופה קשה מאוד מבחינת החובה הרגשית. אני יודע שזה גיל מאוד צעיר, אך כשאתה הופך בן שלושים, שנות העשרים שלך הסתיימו ואתה יכול להתחיל ולתהות, 'וואו, יום אחד אני למעשה אמות'.” הוריו החלימו מהמחלה והוא עצמו החל להתמקד ברעיון של אדם צעיר המנסה להציל את אהובתו ממחלה סופנית. הוא שיתף ברעיון את הנדל, חברו ללימודים באוניברסיטת הרווארד, בעל דוקטורט במדעי המוח מאוניברסיטת ניו יורק שלא היה בטוח לגבי עתידו בתחום: על חלקו בפיתוח התסריט אמר הנדל: ”דארן ואני רק התחלנו לדבר על הסיפור. ככל שהסיפור התעצם כך רצינו להיכנס יותר לעומקו והחלטתי לעשות כמה החלטות הרות גורל על מנת להמשיך ולעבוד עמו.”
בדומה לתהליך כתיבת סרטיו הקודמים, גם עבור "המעיין" החליט ארונופסקי לשנות את מקום מגוריו על מנת לקבל השראה עבור הכתיבה. הוא ערך יחד עם הנדל טיול לגואטמלה לצורכי תחקיר אודות ההיסטוריה והפילוסופיה של תרבות המאיה. התסריט לסרט הושפע רבות מעבודתו של העיתונאי האורוגוואי אדוארדו גליאנו, אשר כתב על מיתוסים מנקודת מבטם של הילידים ובמיוחד מספרו "בראשית". סיפורו של הסרט "היו זמנים באמריקה" השפיע אף הוא על התסריט. ארונופסקי שילב בתסריט גם מוטיבים מהספר "ההיסטוריה האמיתית של כיבוש ספרד החדשה" אשר נכתב על ידי ברנל דל דיאז קסטיליו (1492–1585), קונקיסטאדור ספרדי שכתב עדויות ראייה אודות כיבוש מקסיקו על ידי הרנאן קורטס. כתביו היוו השראה ליצירת עלילתו של תומאס היוצא למשימה בשירות המלכה איזבלה.
ארונופסקי הבחין בכך שמאז כתב בשנת 2000 את סצנת הקרב בין לוחמי שבט המאיה לבין לוחמיו של תומאס, הוצגו בסרטים "טרויה", "שר הטבעות" ו"המלך ארתור" סצנות קרבות מאסיביות. הוא ביקש שלא לנטות לכיוון זה, ועל כן שיכתב את הסצנה כדי שתהיה מצומצמת יותר, וכך שתציג את הקרב בעיקר בין דמותו של תומאס עצמו לבין הילידים. לאחר השכתוב הוא שם לב שהסצנה החדשה מתאימה כמטפורה לתמה המרכזית של הסרט, אודות האדם הבודד הקורא תיגר נגד כל הסיכויים ומנסה לכבוש את המוות.
על אף ש"המעיין" הוא סרט בדיוני, רבים מהאלמנטים המוצגים בו מבוססים על המציאות. יוצרי הסרט ערכו מחקר אודות מסעות האדם בחלל ועל תרבות המאיה לרבות ההיסטוריה שלה, הדת והרוחניות שבה. יחד עם השחקנים הראשיים הם צפו בניתוחי מוח. לאחר השלמת התחקיר אמר ארונופסקי: ”החלטנו אילו חלקים אנחנו רוצים שיהיה מדויקים מבחינה עובדתית ואילו חלקים בכוונתנו לכופף מבחינה זו.”. הבמאי לא שאף להיות מדויק לחלוטין מבחינה היסטורית בנושא תקופות הזמן השונות בסרט (הנעות על ציר של כאלף שנים) מתוך תפיסה של הסרט כתפאורה של סיפור אגדה: ”זה היה כמו לצייר מערכת יחסים בין מלכה לבין הלוחם שלה, והשימוש בזה (בעובדות ההיסטוריות) נעשה עבור הפנטזיה.”
| --- | --- |
כתיבה > תמת המוות

דארן ארונופסקי תיאר את ליבת הסרט כ"סיפור אהבה פשוט מאוד" אודות גבר ואישה מאוהבים, בעוד האישה מתה בגיל צעיר. הבמאי ערך תחקיר אודות אנשים שנפטרו בגיל צעיר; הוא למד מרופאים ומטפלים שמטופלים רבים מתו לבדם, שכן לקראת מותם הם מצאו דרכים חדשות להתמודדות עם מצבם, ואילו קרוביהם לא היו מסוגלים להזדהות עם ההשלמה אליה הגיעו. ארונופסקי כינה זאת "טרגדיה נוראה":
במקום להתמודד עם הטרגדיה הזו באימה, היא מגיעה להשלמה עם מה שקורה לה ... חולים רבים מתחילים למעשה להיפתח לאפשרות של מה שהולך לקרות להם, אך ישנו אוצר מילים מצומצם מאוד על מנת לסייע להם להתמודד ... אנחנו החלטנו להעשיר אותו באמצעות האישה הזו (איזי) המציעה לבעלה מתנה בדמות מטפורה המסבירה לאן פניה מועדות. זאת בתקווה שעם הזמן, הוא יהיה מסוגל להבין זאת ולהגיע למקום בו היא נמצאת.
התמות המרכזית ב"המעיין" העוסקת בפחד מפני המוות היא "תנועות בין חשכה לאור, והשחור אל הלבן" העוקבות אחר מסעו של אדם המפחד מהמפגש עם המוות אך מתקדם לעברו. הסרט נפתח בפסקה מספר בראשית, פרק ג', פסוק כ"ד, המתאר את נפילת האדם. יו ג'קמן הדגיש את מרכזיותה של תמת "הנפילה" בסרט: "ברגע שבו עברו אדם וחוה על חטא עץ הדעת, החלו בני האדם לחוות את החיים כפי שאנו חווים אותם כיום; חיים ומוות, עוני ועושר, כאב ועונג, צדק ורשע. אנחנו חיים בעולם של דואליות. בעל, אישה - אנחנו נוהגים לקשור כך כל דבר. את מרבית חיינו אנחנו מעבירים בלא לרצות למות, להיות עניים ולחוות כאב. זה הרעיון עליו מבוסס הסרט." ארונופסקי פירש גם הוא את סיפור בראשית כהגדרת האלמוות עבור בני האדם: "אם הם היו שותים מעץ החיים (הערה: במקום מעץ הדעת) מה היה למעשה עושה אותם שונים מהבורא שלהם? מה שהופך אותנו לאנושיים זה המוות. זה מה שהופך אותנו למיוחדים."