stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי קולומביה–קנדה
סיוע

ממשלת קנדה הכריזה בפברואר 2009 על שהוסיפה את קולומביה לרשימת המדינות המועדפות לקבלת סיוע דיפלומטי. בשנת 2016, בעקבות המשא ומתן לשלום בין ממשלת קולומביה והמורדים, קנדה הציעה סיוע בסך 21 מיליון דולר "כדי לעזור לעסקת השלום בקולומביה להחזיק". הסיוע מיועד בעיקרו לאימוני משטרת קולומביה.
יחסי קובה–רוסיה

| יחסי קובה–רוסיה |
| --- | --- |
קובה: רוסיה


קובה: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
110,860: 17,098,242
אוכלוסייה
10,969,035: 144,612,532
תמ"ג (במיליוני דולרים)
107,352: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
9,787: 13,978
משטר
רפובליקה סוציאליסטית: רפובליקה פדרלית נשיאותית

שגרירות רוסיה בהוואנה
יחסי קובה–רוסיה משקפים את היחסים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים בין קובה לרוסיה. מדינות אלו ניהלו שיתוף פעולה הדוק מאז ימי ברית המועצות. לרוסיה יש שגרירות בהוואנה וקונסוליה כללית בסנטיאגו דה קובה. לקובה שגרירות במוסקבה וקונסוליית כבוד בסנקט פטרבורג. בקובה חיים כ-55,000 אנשים ממוצא רוסי.
סקר שנערך בשנת 2016 מעלה כי 67% מהקובנים הם בעלי השקפה חיובית על רוסיה, כאשר 8% הביעו דעה שלילית.
קובה וברית המועצות

יחסים דיפלומטיים בין ברית המועצות לקובה כוננו לאחר המהפכה הקובנית ב-1959, שבמהלכה המדינה הייתה תלויה בשווקים סובייטים ובסיוע צבאי, כאשר קובה הפכה לבעלת ברית מרכזית של ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה בתמורה. בשנת 1972 הצטרפה קובה ל-COMECON, ארגון כלכלי של מדינות קומוניסטיות שנשלט על ידי הכלכלה הגדולה של ברית המועצות.
קובה והפדרציה הרוסית

מאז נפילת ברית המועצות ב-1991, קובה ורוסיה שמרו על יחסים דיפלומטיים. לאחר עלייתו של ולדימיר פוטין לשלטון בשנת 2000, התגברו היחסים בין שתי המדינות. בדצמבר 2000 ביקר פוטין בקובה והוא יחד עם פידל קסטרו קראו לביטול האמברגו על קובה. רוסיה היא עדיין הנושה המובילה של קובה, ושתי המדינות מנהלות קשרים כלכליים הדוקים זו עם זו. קובה תמכה בתוקף בעמדתה של רוסיה במלחמת דרום אוסטיה ב-2008 . בסתיו 2008 קובה ורוסיה הגדילו את שיתוף הפעולה ביניהן בתחום הכלכלה. סגן ראש ממשלת רוסיה, איגור סכין, ביקר בקובה מספר פעמים בשנת 2008, במטרה להגביר את הקשרים הכלכליים והפוליטיים. רוסיה הייתה המדינה הראשונה שהעניקה סיוע לקובה לאחר ששלושה הוריקנים הרסו את המדינה בסתיו 2008. הסיוע שסיפקה רוסיה כלל ארבעה מטוסים של מזון, ציוד רפואי וציוד לבנייה.
בנובמבר 2008 ביקר נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב בקובה כדי לחזק את הקשרים הכלכליים ולאפשר לחברות רוסיות לקדוח נפט בחופי קובה, ולאפשר לחברות הכרייה הרוסיות לכרות ניקל בקובה. ראול קסטרו נסע לביקור בן שבוע במוסקבה בין ה-28 בינואר ל-4 בפברואר 2009. השיחות כללו אשראי בשווי 20 מיליון דולר להוואנה, ו-25,000 טון תבואה כסיוע הומניטרי לקובה.
ביולי 2009 רוסיה החלה בחיפושי נפט במפרץ מקסיקו, לאחר שחתמה על עסקה עם קובה. במסגרת ההסכם החדש, רוסיה העניקה הלוואה של 150 מיליון דולר לרכישת ציוד לבנייה וחקלאות. בשנת 2013 ביקר מדבדב שוב בקובה בה חתם על הסכמים בנושא חינוך, בריאות, הידרומטורולוגיה, אווירונאוטיקה וטכנולוגיית חלל.
ביולי 2014 ביקר גם ולדימיר פוטין בקובה, שם הודיע על החלטתו למחוק 90% מחובות האי, 35 מיליארד דולר, למוסקבה, והודיע על עסקאות של השקעה בתעשיית הנפט של קובה.
יחזקאל רבינוביץ

הרב יחזקאל הכהן רבינוביץ (ה'תרכ"ג – י"ח בחשוון ה'תרע"א; 1862 – 20 בנובמבר 1910) היה האדמו"ר השלישי של חסידות ראדומסק.
ביוגרפיה

נולד בראדומסק לרבי אברהם יששכר בער רבינוביץ, בנו של רבי שלמה הכהן רבינוביץ'.
הרב רבינוביץ שימש כרב בעיירה נובאפולא. לאחר פטירתו של אביו, בשנת ה'תרנ"ב, מילא את מקומו באדמו"רות. הוא היה חולה סוכרת כמו אביו, ונפטר בי"ח בחשון ה'תרע"א בגיל 48 כמו אביו. אלפים השתתפו בהלווייתו.
חיבורו "כנסת יחזקאל" נדפס לאחר מותו בשנת תרע"ג. את מקומו ירש בנו, רבי שלמה חנוך. בן אחר, רבי אלימלך אריה, היה חתן רבי יעקב בידרמן משידלוב ומילא את מקומו ברבנות ואדמו"רות. נרצח במאוטהאוזן. חתנו של רבי יחזקאל היה רבי משה מקרוסנה.
הערות שוליים

↑  Chinuch.org::Gedolim Yahrtzeits, www.chinuch.org
1 2  Poznanski, Yehieil (2011). "Remembrances of the Past". Radomsko Memorial Book. p. 58. נבדק ב-7 ביולי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Besser, Rabbi Shlomo C. "The Chessed L'Avraham of Radomsk: In honor of his 120th yahrtzeit, 13 Elul". Hamodia, 30 August 2012, pp. C2–C6.
↑  Poznanski, Yehieil. "Remembrances of the Past". Radomsko Memorial Book. נבדק ב-7 ביולי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Finkel, Avraham Yaakov (1994). Contemporary Sages: The great Chasidic masters of the twentieth century. J. Aronson. p. 21. ISBN 1-56821-155-4.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007396684705171  VIAF: 68033062   WorldCat (עם VIAF): 68033062
יחסי מאוריטניה–רוסיה

| יחסי מאוריטניה–רוסיה |
| --- | --- |
מאוריטניה: רוסיה


מאוריטניה: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
1,030,700: 17,098,242
אוכלוסייה
5,205,732: 144,612,532
תמ"ג (במיליוני דולרים)
10,453: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,008: 13,978
משטר
רפובליקה אסלאמית: רפובליקה פדרלית נשיאותית

שגרירות מאוריטניה במוסקבה
יחסי מאוריטניה–רוסיה הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין הפדרציה הרוסית לרפובליקה האסלאמית של מאוריטניה.
רקע > יחסי התקופה הסובייטית

עם קבלת העצמאות מצרפת בשנת 1960, מאוריטניה הגישה בקשה לחברות באו"ם, אך ראתה כי בקשתה נכשלה מפני שברית המועצות השתמשה בווטו שלה במועצת הביטחון. סגן שר החוץ ולריאן זורין האשים את ארצות הברית ובעלי בריתה בחבלה בכניסתה של מונגוליה לאספה הכללית במשך ארבע עשרה שנים, ובהסתמך על ידידות סובייטית עם ארצות ערב, הופסקה תהליך קבלתה של מאוריטניה. בתמורה להצבעה חיובית על קבלת מונגוליה לאו"ם, ברית המועצות הסירה את התנגדותה מפני כניסתה של מאוריטניה לגוף הבינלאומי. מאוריטניה הצטרפה לאו"ם ב-27 באוקטובר 1961.
ברית המועצות ומאוריטניה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-12 ביולי 1964. ב-17 באוקטובר 1966 חתמו שתי המדינות על הסכם סחר.
ב-20 בפברואר 1973 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה בתחום הדייג במוסקבה, ונחתם הסכם נוסף בנואקשוט ב-31 בינואר 1981. המים לאורך 754 קילומטרים (469 מיל) של החוף הארוך של מאוריטניה הם בין שטחי הדייג העשירים ביותר בעולם, ובשנת 1979 יזמה מאוריטניה את מדיניות הדיג החדשה שלה והכריזה על 200 מיל ימי (370 קילומטרים) כאזור כלכלי בלעדי. למדיניות הדיג החדשה היו שלוש מטרות: הקמת מיזמים משותפים בשליטת מאוריטניה, הקמת צי דייגים לאומי והקמת תעשיית עיבוד דגים בשליטת מאוריטנים בנואדיבו. הראשונה מיעדים אלה הביאה להחלפת הסכמי רישוי ותמלוגים עם מפעילים זרים על ידי מיזמים משותפים שהשליטו לאחרונה מאוריטנים. באופן עקרוני, מיזמים משותפים כאלה מרמזים על נתח ממשלתי של 43 אחוז, על 8 אחוזים מהמגזר הפרטי המקומי ועל נתח חוץ זר של 49 אחוזים. בפועל, השליטה המאוריטנית במיזמים אלה הייתה נומינלית. השותף הזר סיפק את כל ההון והציוד ושלט בכל הפעולות. יש לרכוש מניות ממשלתיות ופרטיות מתוך רווחי סיכון לאורך תקופות של עשרים שנה. עד 1986 החשוב ביותר בהסכמי המיזם המשותפים שהוקמו היה חברת המשאבים הימיים המאוריטניים-סובייטים (Mauritanienne-Soviétique des Ressources Maritimes - MAUSSOV). בין 1985 ל-1987, MAUSSOV היוותה כ-55 אחוזים מכלל תוצאת הייצוא וכ-20 עד 30 אחוזים מכלל ייצוא הדגים.
היחסים עם הפדרציה הרוסית > קשרים דיפלומטיים

רוסיה מחזיקה במאוריטניה שגרירות בנואקשוט, ואילו מאוריטניה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה. השגריר הנוכחי של רוסיה במאוריטניה הוא ולדימיר באבקוב, שמונה על ידי נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב ב-17 באוגוסט 2008.
היחסים עם הפדרציה הרוסית > קשרים פוליטיים

ההפיכה ב-2005 שהביאה להדחתו של נשיא מאוריטניה מעאוויה ולד סידאחמד טאייע בזמן שהיה מחוץ למדינה, והחלפתו על ידי המועצה הצבאית לצדק ודמוקרטיה נדחתה על ידי רוסיה. רוסיה בירכה על הרפורמות של צבא מאוריטניה, ובבחירות לנשיאות ב-2007 בהן נבחר סידי אולד צ'ייכה עבדאלחי. בעקבות ההפיכה ב-6 באוגוסט 2008 במאוריטניה, גינה משרד החוץ הרוסי את הפלתו של נשיא מאוריטניה, סידי אולד צ'ייכה עבדאלחי, ולקחה חלק פעיל במשא ומתן שנערך בדקר על ידי קבוצת אנשי הקשר הבינלאומית למאוריטניה. היא קיבלה בברכה את חתימת הסכם המסגרת בין הצדדים המאוריטנים המתנגדים ב-4 ביוני 2009 לבין קיום הבחירות לנשיאות ב-18 ביולי 2009.
יחסי קובה – קוריאה הצפונית

| יחסי קובה – קוריאה הצפונית |
| --- | --- |
קובה: קוריאה הצפונית


קובה: קוריאה הצפונית
שטח (בקילומטר רבוע)
110,860: 120,538
אוכלוסייה
10,969,035: 26,517,006
תמ"ג (במיליוני דולרים)
107,352: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
9,787: 
משטר
רפובליקה קומוניסטית: דיקטטורה, טוטליטריזם, משטר חד מפלגתי

יחסי קובה-קוריאה הצפונית הם היחסים הדו-צדדיים בין קובה וקוריאה הצפונית.
לקובה יש יחסים דיפלומטיים עם קוריאה הצפונית מאז 29 באוגוסט 1960.
היסטוריה

קובה הייתה אחת מבנות הברית העקביות ביותר של קוריאה הצפונית. התקשורת הצפון קוריאנית מציגה את הקובנים כחברים בעניין המשותף של הסוציאליזם.  במהלך המלחמה הקרה, קוריאה הצפונית וקובה יצרו קשר של סולידריות על בסיס עמדותיהן המיליטנטיות המתנגדות לכוח האמריקאי.
צ'ה גווארה, אז שר בממשלת קובה, ביקר בקוריאה הצפונית ב-1960 והכריז עליה כמופת לקובה. ב-1968, ראול קסטרו הצהיר שדעותיהם "זהות לחלוטין בכל דבר". מנהיג קובה פידל קסטרו ביקר ב-1986. קובה הייתה אחת המדינות הבודדות שהפגינו סולידריות עם קוריאה הצפונית על ידי החרמת אולימפיאדת סיאול ב-1988.
פידל קסטרו כתב כי בשנות ה-80 קים איל-סונג, "לוחם ותיק ובלתי מעורער, שלח לנו 100,000 רובי AK-47 והתחמושת המקבילה לו מבלי לגבות סנט".
בשנת 2013, נערך חיפוש בספינה צפון קוריאנית, כנופיית צ'ונג צ'ון, על ידי רשות תעלת פנמה בזמן שנסעה בתעלת פנמה ונמצא שהיא נושאת נשק מקובה, ככל הנראה לתיקון בקוריאה הצפונית ובחזרה.  הספינה הועברה מאוחר יותר לממשלת קוריאה הצפונית.
בינואר 2016, קוריאה הצפונית וקובה הקימו מערכת סחר חליפין. כמו כן בשנת 2016, מפלגת הפועלים של קוריאה והמפלגה הקומוניסטית של קובה נפגשו כדי לדון בחיזוק הקשרים. לאחר מותו של פידל קסטרו ב-2016, ממשלת קוריאה הצפונית הכריזה על תקופת אבל של שלושה ימים ושלחה משלחת רשמית להלווייתו. המנהיג העליון של קוריאה הצפונית קים ג'ונג-און ביקר בשגרירות קובה בפיונגיאנג כדי לחלוק כבוד.
בשנת 2018, נשיא קובה החדש מיגל דיאס-קאנל ביקר בקוריאה הצפונית, והדגיש את הסולידריות הסוציאליסטית ואת ההתנגדות לסנקציות.   ליום הולדתו בשנת 2021 קים ג'ונג-און שלח לדיאס-קאנל סל פרחוני דרך שגריר המדינה.
נציגויות דיפלומטיות

קובה מחזיקה בקוריאה הצפונית שגרירות בפיונגיאנג.
קוריאה הצפונית מחזיקה בקובה שגרירות בהוואנה.
יעקב גוטמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 באפריל 1845 ביטום, רפובליקת פולין 
 פטירה:  29 בספטמבר 1919 (בגיל 74) ברסלאו, רפובליקת ויימאר 
 מדינה:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  ? – 29 בספטמבר 1919 
 צאצאים:  יצחק יוליוס גוטמן 
 
הרב יעקב גוטמן (22 באפריל 1845 – 29 בספטמבר 1919) היה תאולוג יהודי-גרמני, פילוסוף של הדת. אביו של יוליוס גוטמן.
ביוגרפיה

גוטמן נולד בביטום למשפחה דתית. הוא למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, ואחרי שסיים את לימודיו היה למורה ודרשן בברסלאו. בשנת תרנ"א הוא נתמנה לרב של יהדות ברסלאו. כתב עליו שמואל אברהם פוזננסקי:
גוטמן היה סגן יושב ראש החברה להפצת חכמת ישראל שנוסדה על ידי לודוויג פיליפסון, והרוח החיה בה. בשנת 1912 הוא הועמד בראש פרויקט ההוצאה של מהדורה מדעית של כתבי התנאים. לאחר פטירתו של פיליפסון מלא גוטמן את מקומו כנשיא החברה. בנוסף היה יושב ראש אגודת רבני אשכנז. בתפקידו זה היה לאחד מרבני המחאה שהתנגדו לציונות.
מחקריו

יעקב גוטמן השתייך לאסכולת בית המדרש לרבנים בברסלאו, והמשיך את הדגש המחקרי שהושם שם על חקר הפילוסופיה היהודית בימי הביניים. בהקשר זה פרסם מחקרים על אברהם אבן דאוד, רב סעדיה גאון, יצחק בן שלמה הישראלי, אברהם בר חייא, שלמה אבן גבירול, שמעון בן צמח דוראן, יצחק אברבנאל, יהודה אברבנאל. בדומה לעמיתו מנואל יואל, הקדיש גוטמן תשומת לב מיוחדת לזיקות ההשפעה בין הפילוסופיה הנכרית לזו של הפילוסופיה היהודית בימי הביניים: יניקתם של ההוגים היהודיים מהמקורות היווניים והערביים שלפניהם, ואז השפעתם שלהם על סכולאסטיקנים נוצריים שבאו אחריהם. הוא כתב על יחסו של תומאס אקווינס ליהדות ולספרות היהודית (1891) וכן על יחסה של הסכולסטיקה במאה ה-13 ליהדות ולספרות היהודית (1902). הוא המשיך את תרומתו של מנואל יואל בהדגשת עומק השפעתו של הרמב"ם על הסכולאסטיקה הנוצרית והשתתף בעריכת ספרי הזיכרון לרמב"ם במלאת 700 שנה לפטירתו.
הערות שוליים

↑  תורת התנאים, המצפה, 3 במאי 1912
↑  זכרון להרמב"ם, הצפירה, 11 בדצמבר 1904
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262114005171  PLWABN: 9810674481505606  BIBSYS: 90208789  BnF: cb12519520p (data)  GND: 138186251  ISNI: 0000 0000 8153 9526  LCCN: n85208369  NKC: zmp2012723694  NTA: 06781705X  SUDOC: 074485695  Trove: 1150404  VcBA: 495/163187  VIAF: 73960856   WorldCat (עם VIAF): 73960856
יחסי קובה–קיריבטי

| יחסי קובה–קיריבטי |
| --- | --- |
קובה: קיריבטי


קובה: קיריבטי
שטח (בקילומטר רבוע)
110,860: 811
אוכלוסייה
10,969,035: 135,012
תמ"ג (במיליוני דולרים)
107,352: 279
תמ"ג לנפש (בדולרים)
9,787: 2,067
משטר
רפובליקה סוציאליסטית: רפובליקה

יחסי קובה–קיריבטי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קובה לבין הרפובליקה של קיריבטי. היחסים בין שתי המדינות הם יחסים לא היסטוריים והתפתחותם החלה בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת. כמו במדינות אחרות באזור אוקיאניה, מקבלת גם קיריבטי מענקים וסיוע בתחומים שונים מקובה. נתינה זו של שירותים היא חלק ממדיניות החוץ של קובה עם מדינות אוקיאניה.
סיוע קובני

בשנת 2007 שלחה קובה לקיריבטי משלחת של רופאים מומחים, כדי שיספקו שירותים רפואיים יותר מתקדמים מאילו הקיימים בקיריבטי. קובה הציעה לקיריבטי לאמן רופאים בני העם הקיריבטי הילידי. המהפך ברפואה שהציעה קובה לקיריבטי עבד בסופו של דבר: שיעורי תמותת התינוקות והילדים ירדו ב-80% מאז הגעת הקובנים לאיים.
בשנים האחרונות נוסעים יותר קיריבטים ילידים ללימודים בקובה, כך למשל בשנת הלימודים 2008, למדו עשרים קיריבטים לימודי רפואה בקובה עם מלגה וכיסוי הוצאות מלא מהממשלה הקובנית. הסטודנטים הקיריביטים שותפים לתוכנית המתקיימת בכל איי האוקיינוס השקט להעלאת איכות החיים של התושבים. בשנת 2010 למדו 33 סטונדטים קיריבטים בקובה, מהם 21 למדו רפואה.
ביקורים מדרג גבוה

בספטמבר 2008 ביקר נשיא קיריבטי אנוטה טונג בהוואנה, קובה ופגש את הנשיא ראול קסטרו על מנת לשוחח איתו על ה"יחסים הלבביים" ושיתופי הפעולה שבין שתי המדינות. טונג היה הנשיא הראשון מאיי האוקיינוס השקט לבקר בקובה. טונג נכח בהוואנה כדי להשתתף בוועדת קובה-האוקיינוס השקט, בה התדיינו המנהיגים על "חיזוק שיתופי הפעולה בין המדינות ומיגור שינויי האקלים בעולם".
בדצמבר 2010 ביקר טונג בפעם השנייה בקובה ופגש פעם נוספת את הנשיא קסטרו. בביקור חתמו השניים על הסכם בנושא הספורט.
ייצוג

קובה מיוצגת בקיריבטי בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בדרום טאראווה, בירת המדינה.
קיריבטי אינה מיוצגת בקובה הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחזקאל קצב

ערך זה עוסק באחד הזמרים הבולטים מקרב יהודי עיראק. אם התכוונתם לכדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת הבלם, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1899 בגדאד, עיראק 
 פטירה:  1969 (בגיל 70 בערך) ישראל 
 מוקד פעילות:  עיראק עיראק ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1918–1969 (כ־51 שנים)
 
יחזקאל קצב (בערבית: حسقيل قصاب, תעתיק: חסקיל קצב; 1899, בגדאד - 1969, ישראל) היה אחד ממדקלמי המקאמים העיראקיים המפורסמים ביותר במאה העשרים. חלוץ השירה הנאו-קלאסית במקאם, ואחד הזמרים הבולטים מקרב יהודי עיראק.
ביוגרפיה

חסקל שאול קצב נולד בבגדאד בעשור האחרון של המאה התשע-עשרה. שנת לידתו המדויקת אינה ידועה, אך יש הסבורים כי נולד בשנת 1899. הוא עלה לישראל בעקבות רדיפת היהודים בעיראק, שהחמירה עם הכרזת העצמאות. בישראל המשיך לקרוא את המקאם ולהקליט שירים שהושמעו ברדיו הישראלי, עד מותו בישראל ב-1969.
הערות שוליים

1 2  Hisqil Qassab, באתר Jewish Music Research Centre
1 2  حسقيل قصاب, באתר wikipe.wiki
ערך זה הוא קצרמרבנושא עיראק ובנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יעקב גולדווסר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בספטמבר 1950 (בן 74) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 צאצאים:  איתמר גולדווסר 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
יעקב (ינקול) גולדווסר (נולד ב-11 בספטמבר 1950 בתל אביב) הוא קולנוען ישראלי. חבר בוועד האקדמיה הישראלית לקולנוע.
גולדווסר מרבה לשתף פעולה עם התסריטאי חיים מרין. בין הסרטים שביים גולדווסר לפי תסריט של מרין: "מתחת לאף" (1982), "אבא גנוב" (1987), "מעבר לים" (1991), "מקס ומוריס" (1994), "אין לה אלוהים" (2006) ו"שרוכים" (2018). שיתוף הפעולה ביניהם פרץ את גבולות הקולנוע, בסדרת הטלוויזיה "מעורב ירושלמי" בבימויו של גולדווסר, אשר מרין היה חבר בצוות התסריטאים שלה.
ביוגרפיה

גולדווסר נולד וגדל בתל אביב, להורים שעלו מפולין. מגיל 15 החל ליצור סרטים קצרים יחד עם חברו יקי יושע. גולדווסר החל את דרכו הקולנועית בשנת 1969, כשיצר סרט קצר בשם "רעות", אחר כך ערך את סרטו של יקי יושע "שלום, תפילת הדרך" בשנת 1973. ב-1980 הפיק את "טרנזיט".
בשנת 1982 ביים את סרטו הראשון "מתחת לאף", המספר את סיפורם של שני שודדים קטנים השודדים כספת מתחנת משטרה. סרט זה היה הראשון בקריירה של כוכביו משה איבגי ואורי גבריאל. את התסריט כתב חיים מרין, ששימש בשנות ה-70 כקצין במשטרת ישראל, על פי מקרה אמיתי שאירע בבניין המטה הארצי של משטרת ישראל, ביפו ב-1976. בקיץ 1982, השתתף הסרט בפסטיבל סרטים בסיציליה. לימים נחשב הסרט לסרט פולחן ישראלי. בשנת 2007, 25 שנים לאחר שהופק, יוצא במהדורת DVD. השקת מארז ה-DVD של "מתחת לאף", נערכה באירוע חגיגי בסינמטק תל אביב.
בשנת 1987 ביים את סרטו השני "אבא גנוב", שוב על פי תסריט של חיים מרין, בכיכובם של יהודה ברקן וקרן מור, המספר על מאבקו של צ'יקו (ברקן) לזכות בבנו חזרה לאחר שאשתו (מור) עזבה עמו. "אבא גנוב" הפך במהרה לסרט פולחן ישראלי, ולאחריו הופקו שני סרטי המשך, אותם גולדווסר לא ביים. באותה שנה שיחק בתפקיד קטן בסרטה של ציפי טרופה], "תל אביב - ברלין".
בשנת 1991 ביים גולדווסר את סרטו "מעבר לים" בכיכובם של אריה מוסקונה, מילי אביטל ודפנה רכטר. הסרט עוקב אחר חיי ניצולי השואה בראשית ימיה של ישראל, המתלבטים אם לחזור לארץ מוצאם. את התסריט כתב חיים מרין כבר בשנת 1986, אך קשיים בגיוס משקיעים דחו את הפקתו מספר שנים. הסרט הופק לבסוף בסיוע הקרן לעידוד סרטי איכות ותקציב נוסף שסיפקה הטלוויזיה הישראלית. העלילה מבוססת במעט על הביוגרפיה של גולדווסר, שבגיל 12 היגר עם הוריו לאוסטרליה, אך הם חזרו לאחר שנה. הסרט גרף את הרוב המוחלט של פרסי אופיר לשנת 1991, בקטגוריות: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקן הראשי (אריה מוסקונה), השחקנית הראשית (דפנה רכטר), שחקנית המשנה (מילי אביטל), התסריט (חיים מרין), העריכה (ענת לוברסקי), העיצוב האמנותי (עמנואל עמרמי) והמלחין (שלמה גרוניך). הסרט גם נבחר כמועמד ישראלי לפרס האוסקר לסרט הזר.
בשנת 1994 ביים גולדווסר את "מקס ומוריס", שהיה כמעין סרט ההמשך לסרטו המצליח "מתחת לאף", בכיכובם של אורי גבריאל ומשה איבגי בתפקידים ראשיים, וכן עם אלי יצפאן, אריה מוסקונה ואורנה בנאי. הסרט מספר גם הוא על צמד פושעים המנסים לבצע שוד.
בשנת 2000 השתתף גולדווסר בתפקיד קטן בסרט "הבולשת חוקרת", בבימויו של מרק רוזנבאום.
בשנת 2000 החל גולדווסר לביים את סדרת הטלוויזיה הדרמטית "לתפוס את השמיים" בכיכובם של אורלי זילברשץ ויורם חטב. הסדרה מספרת את סיפורה של משפחה חילונית שבה אב המשפחה חוזר בתשובה. הסדרה זכתה בפרס סדרת הדרמה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים (שנת 2000) וכן בפרס סדרת הדרמה הטובה ביותר של האקדמיה לטלוויזיה בשנה זו
בשנת 2003 ביים סדרת טלוויזיה נוספת, "מעורב ירושלמי", בכיכובם של שמיל בן ארי ושרה פון שוורצה. "מעורב ירושלמי" עוקבת אחר משפחה מסורתית, וגם היא עוסקת בנושא החילון והדת בישראל. הסדרה שודרה במהלך שתי עונות, וקיבלה שלושה פרסי אקדמיה לטלוויזיה, ביניהם עבור בן-ארי, פון-שוורצה ועבור הסדרה עצמה, בקטגוריית סדרת הדרמה המצטיינת.
ב-2006 יצא סרטו "אין לה אלוהים" בכיכובם של אוולין קפלון, יעל פוליאקוב, מאיר סוויסה, אורי קלאוזנר וז'יל בן דוד.
ב-2018 עלה לאקרנים סרטו של גולדווסר "שרוכים" בכיכובם של נבו קמחי ודב גליקמן.
הערות שוליים

↑  נתן גרוס, הקרנת סרטים ישראלים קצרים, על המשמר, 18 בפברואר 1972
↑  "מתחת לאף" בקרוב לאקרנים, דבר, 16 באוגוסט 1982
↑  ציפי רום, חיים מרין יציג: "הבולשת חוקרת", חדשות, 21 ביולי 1986
↑  מירי פז, מתחת לאף" " לפסטיבל סרטים בסיציליה, דבר, 30 באוגוסט 1982
↑  גורדון מור, כשאיבגי ואורי גבריאל דפקו הקופה, באתר הארץ, 12 באפריל 2007
↑  מיכל ויניק, עכבר העיר, אני, סמי בן טובים, דפקתי השקה, באתר הארץ, 3 באפריל 2007
↑  ינקול מחפש משקיעים, חדשות, 4 בספטמבר 1986
↑  אביבה קרול, בחירתו של גולדווסר , חדשות, 7 בדצמבר 1990
↑  חגי לוי, ״מעבר לים״ – אל מעבר לים, חדשות, 18 בנובמבר 1991
↑  אביבה קרול, ‏בקצה השמים, באתר גלובס, 27 בדצמבר 2000
↑  רותה קופפר, שלב נוסף בהתנתקות, באתר הארץ, 7 במרץ 2005
↑  גואל פינטו, פרסים לכולם, באתר הארץ, 29 ביולי 2002
| פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | שבי גביזון (1990) • יעקב גולדווסר (1991) • אסי דיין (1992) • אנריקה רוטנברג (1993) • שמואל הספרי (1994) • שבי גביזון (1995) • אורי סיון וארי פולמן (1996) • ג'ולי שלז (1997) • שמי זרחין (1998) • אריק קפלון (1999) |  |
| 2000–2009 | בני תורתי (2000) • דובר קוסאשווילי (2001) • ניר ברגמן (2002) • שבי גביזון (2003) • יוסף סידר (2004) • דני סירקין (2005) • שמי זרחין (2006) • ערן קולירין (2007) • ארי פולמן (2008) • סכנדר קובטי וירון שני (2009) |  |
| 2010–2019 | ערן ריקליס (2010) • יוסף סידר (2011) • רמה בורשטין (2012) • יובל אדלר (2013) • טליה לביא (2014) • ארז תדמור (2015) • עילית זקצר (2016) • שמוליק מעוז (2017) • אופיר ראול גרייצר (2018) • ירון שני (2019) |  |
| 2020 ואילך | ניר ברגמן (2020) • ערן קולירין (2021) • אורית פוקס רותם (2022) • איילת מנחמי (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289107505171  BNE: XX4886946  BnF: cb16542743c (data)  ISNI: 0000 0001 1479 5308  LCCN: no2010061112  VIAF: 107002862   WorldCat (עם VIAF): 107002862
יעקב גוזמן

יעקב גוזמן
יעקב גוזמן (27 ביולי 1874 - אוגוסט 1928) חזן בית הכנסת במוסקבה ובית הכנסת הגדול בפתח תקווה.
קורות חיים

גוזמן נולד בקייב לאביו משה מרדכי שהיה חזן בעיר. לאחר שהתחתן, בגיל 18, למד בבית הספר הגבוה למוזיקה בסנקט פטרבורג וסיים בהצטיינות בשנת 1905. הוא סירב להצעה לעבוד באופרה והיה לחזן בסנקט פטרבורג. בשנת 1906 התקבל לחזן הראשי של בית הכנסת הכוראלי במוסקבה, שנפתח אז מחדש. משרתו העניקה לו שלושה חודשי חופש במהלך הקיץ ובשנים 1910–1912 הוא ניצל אותם לביקורים בארץ ישראל בהם שימש כחזן בבתי כנסת ביפו ובירושלים וביצע הופעות שונות שהכנסותיהם הוקדשו לצדקה. גוזמן ביקר במושבות ובגדרה יעץ לתושבים לגבי סידורי האקוסטיקה בבית הכנסת שבנו.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה בביקור באנטוורפן לחנוכת בית כנסת ולא יכל לשוב לרוסיה. הוא עבר ללונדון וכבר בשנת 1915 הופיע בבתי כנסת שונים בעיר. באפריל 1915 הוא ערך את תפילות שבת חול המועד פסח בבית הכנסת בסטמפורד היל של ק"ק כנסת ישראל. בפברואר 1916 ערך את התפילות בבית הכנסת של מחזיקי הדת, לכבוד בואו של הרב קוק.
בשנים 1920–1923 היה חזן במנצ'סטר, שבה נחשב שמרן בעיני בני קהילתו מפני שהלך לטבול במקווה לפני התקיעות בראש השנה, וסירב ללחוץ יד לנשים. היה שנה וחצי באמריקה והוצעו לו שם משרות נכבדות בחזנות, אולם מכיוון שחוקי ההגירה מנעו ממנו להביא את משפחתו איתו שב לבריטניה. בשנת 1925, הופיע בין השאר בבורנמות' ובחנוכת בית כנסת בדבלין, בנוכחות הרב הרצוג. בסוף 1925, הגיע לארץ ישראל כתייר והופיע במקומות שונים, בהם בית הכנסת החורבה. גוזמן נשאר בארץ ישראל, היה חבר בבית הספר לחזנות של שלמה רוזובסקי ובאפריל 1928 נתקבל לחזן ראשי של בית הכנסת הגדול בפתח תקווה. אולם הוא לא האריך ימים בתפקיד ונפטר באוגוסט 1928 ממחלת הסרטן. גוזמן נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים לצד קבר בנו היחיד שנפטר 8 חודשים לפניו. לבקשתו, הוציא גיסו אליעזר ניסנבוים את חידושיו, בעיקר גימטריות, בשנת תשט"ו.
הערכה

שלמה רוזובסקי אמר על גוזמן שהוא היה הבריטון המצוין ביותר בין אלפי המתלמדים בקונסרבטוריון הפטרבורגי. בהמלצה להעסיקו באחד מבתי הכנסת בארץ ישראל הוצג גוזמן כמי ששילב בתוכו את היותו "בן החדר העתיק שלמד הרבה תורה וספוג יראת שמים" עם היותו "זמר אירופי מחונן בקול טנור חזק ונעים". בהופעותיו שילב שירים במספר רב של שפות, בהם עברית, רוסית, איטלקית וצרפתית. ישראל ברדקי כתב עליו: "רבים הם השירים שתרגם מרוסית לעברית ושר אותם על הבמה בקונצרטים שונים".
גוזמן היה בקיא בעברית וחובב ציון שהופיע באזכרות להרצל ואירועים ציוניים אחרים. הוא שילב בהופעותיו שירים של יהודי תימן שהוא למד מתימנים שפגש בארץ ישראל, שירים של חיים נחמן ביאליק ושירים ארצישראליים.
גוזמן חיבר שירים משלו שחלקם הוצאו לאור בסוף הספר שהוצא לזכרו.
הערות שוליים

↑  החזן יעקב גוזמן ז"ל, דואר היום, 5 באוגוסט 1928
↑  יעקב גוזמן, מראה יעקב, תשט"ו, באתר היברובוקס
↑  על פי תדהר הוא נולד בטבוריטובקה בפלך מינסק ולאחר מכן עבר לקייב
↑  THE “CHORAL SHOOL” OF MOSCOW IN PRE-REVOLUTIONARY DAYS.
↑  יפו, מוריה, 30 ביוני 1911
↑  יפו, מוריה, 16 באוגוסט 1912
↑  בבית הכנסת "בית יעקב", מוריה, 2 בספטמבר 1910
↑  יפו, החרות, 9 בספטמבר 1910
↑  הכנסת התפילה של מר גוזמן, מוריה, 18 באוגוסט 1911
↑  גדרה, מוריה, 16 בינואר 1913
↑  או שמא הגיע להתחיל במשרה כחזן באנטוורפן. ראו: החזן מר גוזמן באנטורפין, מוריה, 28 ביולי 1914
↑  Guzman, Jacob M. De, The Palgrave Dictionary of Anglo-Jewish History, page 384
↑  ק"ק כנסת ישראל, The JC, april 2, 1915 (הצפייה חינם, אך נדרש רישום)
↑  Spitalfields Great Synagogue, The JC, February 4, 1916 (הצפייה חינם, אך נדרש רישום)
↑  North Manchester Synagogue, The JC, april 27, 1923 (הצפייה חינם, אך נדרש רישום)
1 2  ישראל ברדקי, רבי יעקב גוזמן ז"ל, דואר היום, 7 באוגוסט 1928
1 2 3  החזן ר' יעקב גוזמן בא"י, דואר היום, 1 בדצמבר 1925
↑  Bournemouth, The JC, april 17, 1925 (הצפייה חינם, אך נדרש רישום)
↑  תפילתו של החזן גוזמן, דואר היום, 19 בינואר 1926
עוד לתפילת החזן גוזמן, דואר היום, 17 בפברואר 1926
1 2  לזכר החזן המנוח רבי יעקב גוזמן ז"ל, דואר היום, 9 באוגוסט 1928
↑  ה' גוזמן נבחר לחזן בפתח תקווה, דואר היום, 26 באפריל 1928
↑  החזן גוזמן ז"ל, דואר היום, 9 באוגוסט 1928
↑  יעקב גוזמן, מראה יעקב, תשט"ו, עמ' ו', באתר היברובוקס
↑  Manchester, The JC, July 14, 1922 (הצפייה חינם, אך נדרש רישום)
↑  Jewish National Movement, The JC, September 5, 1919 (הצפייה חינם, אך נדרש רישום)
↑  יעקב גוזמן, מראה יעקב, תשט"ו, עמ' קא, באתר היברובוקס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301923805171 
קברו של גוזמן בהר הזיתים. לידו גם קבר בנו היחיד שנפטר שמונה חודשים לפניו
יחזקאל חזום

יחזקאל חזום (30 בנובמבר 1946 – 21 במרץ 2023) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.