stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה שמיר (תעשיין)
ביוגרפיה > טבע

בשנות ה-60 של המאה ה-20 ישב שמיר במועצת המנהלים של חברת "אסיא מעבדות כימיות", כנציג משפחת אלשטיין, וב-1964 הוא הוביל, לצד אלי הורביץ, את מיזוג "אסיא" וחברת "צרי". בשנת 1968 רכשו החברות את "טבע" ובשנת 1976 התמנה הורביץ למנכ"ל ואיחד פעילות כל החברות תחת "טבע תעשיות פרמצבטיות". משנות ה-70 שימש שמיר כיו"ר מועצת המנהלים של החברה. הורביץ העיד על שמיר כי "בכל המהלכים הגדולים שעשיתי בטבע, הוא היה שותף פעיל".
ביוגרפיה > וישיי

בשנת 1969 נעתר שמיר לקריאתו של ד"ר פליקס זנדמן – מייסד ויו"ר קבוצת "וישיי אינטרטכנולוג'י" (Vishay Intertechnology) (אנ') בעולם, להקים את מפעל "וישיי" בישראל. ברקע, צורך שנוצר עקב האמברגו הצרפתי על יבוא חלקי חילוף למטוסי המיראז'. בשנת 1972 נתמנה שמיר כנשיא ווישיי ישראל ושימש כסגן נשיא קבוצת "וישיי" העולמית. במהלך שנות עבודתו בחברה, הקים שמיר מפעל בחולון ושניים נוספים בדימונה, ושקד על תכנון מפעל נוסף במגדל העמק. על פעילותו של שמיר ב"וישיי" אמר זנדמן: "משה טיפל בכל ולקח על עצמו את כל הקשיים. שאלו אותי בחו"ל אם יש בעיה של בירוקרטיה בארץ. אמרת שאין, יש משה שמיר."
תפקידים נוספים

נשיא המועדון המסחרי והתעשייתי
יו"ר אגף אלקטרוניקה ותוכנה וחבר הוועד הפועל של התאחדות התעשיינים
יו"ר אגודת הידידים של אוניברסיטת תל אביב וסגן יו"ר חבר הנאמנים שלה
יו"ר ארגון משקיעי חוץ
יו"ר הוועד המנהל של המועצה הציבורית למען מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל
חבר נשיאות לשכת המסחר ישראל-אמריקה
חבר ועדת המו"פ של המדען הראשי
פעיל במרכז ההשקעות
פעיל במועצה לישראל יפה
יו"ר מכון התקנים הישראלי
פרסים

"פרס התעשייה" לשנת 1975
"פרס לניהול מצטיין"
עמית כבוד של הפקולטה להנדסה של אוניברסיטת תל אביב
"אות ההומניטאריות" של מסדר "בני ברית" העולמי
הערות שוליים

1 2  מתוך "טבע שכזה", כתב עת של חברת "טבע", גיליון 19, אביב 1994.
↑  פרס התעשייה, באתר התאחדות התעשיינים בישראל
הארי ריזונר

| --- | --- |

 לידה:  17 באפריל 1923 Dakota City, ארצות הברית 
 פטירה:  6 באוגוסט 1991 (בגיל 68) וסטפורט, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת מינסוטה  אוניברסיטת סטנפורד  West High School 
 תקופת הפעילות:  מ-1946 
 פרסים והוקרה:  פרס פיבודי 
 
הארי ריזונר (באנגלית: Harry Reasoner‏; 17 באפריל 1923 – 6 באוגוסט 1991) היה עיתונאי אמריקאי שעבד ב-CBS וב-ABC News, הידוע בשימוש מיומן שלו בשפה כפרשן טלוויזיה וכאחד המנחים הראשונים של תוכנית הטלוויזיה החוקרת 60 דקות במהלך השנים 1968–1970 ו-1978–1991.
במהלך הקריירה שלו, ריזונר זכה בשלושה פרסי אמי ופרס ג'ורג' פוסטר פיבודי ב-1967.
ילדות

ריזונר נולד בדקוטה סיטי, איווה; הוא ואחותו הגדולה, אסתר, היו ילדיהם של יוניס והארי ריי ריזונר, שנישאו ב-1911. הוריו לימדו אותו לקרוא לפני כניסתו לבית הספר, כך שצבר אוצר מילים רחב מאימו.
ריזונר למד בתיכון במיניאפוליס, שם פיתח עניין בעיתונאות. הוא חיבר סיפור שכותרתו "The Wench of the Week", שמשך את תשומת ליבו של המנהל, שבתגובה גירש את ריזונר, אך מאוחר יותר נתן לו לחזור בעקבות תחינה של חבר לספסל הלימודים. ריזונר סיים את לימודיו בינואר 1940, לאחר שהחמיץ את טקס הסיום ב-1939. הוא למד עיתונאות באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטת מינסוטה, ובשנת 1989 קיבל תואר עיתונאות מבית הספר לעיתונאות של אוניברסיטת מינסוטה בגיל 66. ריזונר שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר המלחמה, הוא חידש את קריירת העיתונאות שלו בעיתון "The Minneapolis Times". הרומן שלו "Tell Me About Women", על נישואים דועכים, נכתב בחלקו במהלך שירותו במלחמה ופורסם לראשונה ב-1946.
עיתונאות

לאחר שהחל לעבוד ברדיו עם CBS ב-1948, עבד ריזונר עבור סוכנות ההסברה של ארצות הברית בפיליפינים. כשחזר לארצות הברית, החל לעבוד בטלוויזיה בתחנת KEYD (לימים KMSP) במיניאפוליס. הוא התמודד למועצת העיר במיניאפוליס כרפובליקני ב-1949 וקיבל 381 קולות (4.4%). בשנת 1956 הצטרף ריזונר ל-CBS News בניו יורק. שם בנוסף לתפקידי פרשנות וקריינות מיוחדים, הנחה תוכנית חדשות בוקר, "Calendar" (אנ'), מ-1961 עד 1963.
עיתונאות > רצח קנדי

ריזונר השתתף בסיקור רצח ג'ון פיצג'רלד קנדי ביום שישי, 22 בנובמבר 1963. וולטר קרונקייט וצ'ארלס קולינגווד (אנ') החליפו אחד את השני במשך ארבע שעות בדיווח על התקרית לאחר שקרונקייט פרסם את החדשות בשעה 13:40. ריזונר לקח פיקוד על ההגשה לאחר שקולינגווד העביר אותו אליו בשעה 17:49 ופתח עם חזרה על ההודעה של פרנק סטנטון (אנ'), נשיא CBS, שכבר הועברה על ידי קולינגווד:
"תודה לך, צ'ארלס. כידוע, רשת CBS הודיעה שלא יהיו הודעות מסחריות ולא תוכניות בידור עד להלווייתו של הנשיא קנדי."
מאוחר יותר הוא דיווח על הגעת גופתו של הנשיא קנדי לוושינגטון די. סי. וסיפק פרטים לגבי לי הארווי אוסוואלד, שבאותו הזמן הואשם רק בהריגת השוטר ג'יי. די. טיפיט מדאלאס; אוסוואלד יואשם ברציחת הנשיא רק שעות לאחר מכן. ריזונר עזב את שולחן ההגשה כאשר קרונקייט חזר לשדר את CBS Evening News (אנ') בשעה 18:35. הוא הופיע שוב באולפן אחר, כשעתיים לאחר מכן, כדי לקריין תוכנית מיוחדת בשם "John F. Kennedy – A Man of This Century"; הוא דיבר על הקריירה של קנדי ועל הנשיא החדש, לינדון ג'ונסון, והכריז על סיום הסיקור של CBS לאותו יום. ריזונר הגיש גם את הסיקור האחרון של היום שלמחרת, עם ספיישל של CBS News, שכותרתו הייתה "A Day to Mourn".
ההופעה הבאה של ריזונר הייתה ביום ראשון, יומיים לאחר מכן, וכשריזונר ישב בשולחן ההגשה, אוסוואלד נורה על ידי ג'ק רובי בזמן שהעבירו אותו בכלא העירוני של דאלאס. באותו רגע, רוג'ר מד (אנ') הגיש דיווח מוושינגטון שתיאר את סידורי ההלוויה של הנשיא:
"מחר תהיה השעה האחרונה לציבור לחלוק כבוד אחרון לנשיא לפני שהנשיא יעזוב את גבעת הקפיטול בפעם האחרונה. החייל האחרון, מילי-"
באותו הרגע, CBS חתכה בפתאומיות לריזונר בחדר החדשות עם מבזק חדשות:
"אנחנו עוברים עכשיו לדאלאס, היכן שהם עומדים להעביר את לי אוסוואלד, והיכן שיש תגרה בתחנת המשטרה."
כאשר CBS החלה לשדר את השידור החי של ערוץ KRLD ממרתף הכלא העירוני, אוסוואלד שכב על הרצפה, ומשטרת דאלאס החזיקה ברובי. הכתב של ערוץ KRLD במקום, בוב האפקר, נשמע אומר: "אוסוואלד נורה, אוסוואלד נורה". לאחר שהאמבולנס עם אוסוואלד יצא מהכלא בדרך לבית החולים פארקלנד, ערוץ KRLD עבר חזרה ל-CBS בניו יורק, שם ריזונר שידר מחדש את הקלטת מההתחלה כדי שהצופים יוכלו לצפות ברובי יורה באוסוואלד. מספר דקות לאחר מכן, הוא דיווח שמשטרת דאלאס פרסמה את שמו של רובי. מותו של אוסוואלד הוכרז מאוחר יותר על ידי קרונקייט, שהחליף את ריזונר בשולחן החדשות.
עיתונאות > 60 דקות

בשנת 1968 ריזונר חבר עם מייק וולאס כדי להשיק את 60 דקות, סדרת חדשות חדשה. ב-"60 דקות" ובמקומות נוספים, הוא עבד לעיתים קרובות עם המפיק והכותב אנדי רוני, שלימים הפך לתורם ידוע. בריאיון פרידה ב-"60 דקות" ב-2011, רוני אמר שריזונר היה כותב גדול בפני עצמו, אבל היה עצלן, מה שנתן לרוני יותר הזדמנויות להראות את כישורי הכתיבה שלו. רוני והמראיין מורלי סייפר (אנ') הסכימו שריזונר נהנה לשתות והיה "אחד מהחבר'ה הכי חביבים" שהם הכירו אי פעם.
עיתונאות > עזיבה ל-ABC וחזרה

בנובמבר 1970 נשכר ריזונר על ידי ABC כדי להפוך למגיש במהדורת חדשות הערב של הרשת. לפני העסקתו, השידור הניו יורקי של הרשת, "ABC Evening News" (אנ'), הוגש על ידי הווארד סמית' (אנ') ופרנק ריינולדס (אנ'), ובדצמבר 1970 התמנה ריזונר לתפקידו של ריינולדס, וריינולדס הפך לכתב הראשי של הרשת בוושינגטון.
ריזונר הגיש את החדשות לצד סמית' עד 1975, אז תפס את עמדת המגיש היחיד בעוד סמית' עבר לתפקיד פרשן. עם זאת, בשנה שלאחר מכן, ציוותה ABC את ריזונר עם מגישה שותפה חדשה, המנחה לשעבר של "The Today Show" (אנ'), ברברה וולטרס; ABC עשתה מאמצים רבים כדי להעסיק אותה בעוד עבדה ב-NBC. וולטרס וריזונר לא הסתדרו יתר על מידה; ריזונר לא אהב לחלוק את אור הזרקורים עם מגישה שותפה וגם לא היה בנוח עם מידת הפרסום של וולטרס. רבים גם האמינו שריזונר לא אהב את הרעיון של אישה שמגישה את חדשות הרשת; עובדת אחת ב-ABC סיפרה לכתב שריזונר הוא "חזיר שוביניסטי." הייתה לו היסטוריה של הערות אנטי-פמיניסטית בשידור. לדוגמה, במהדורת החדשות של 21 בדצמבר 1971, הוא השווה את המגזין הפמיניסטי ".Ms" שהושק לאחרונה לעיתונות צהובונים ופורנוגרפיה, וטען שאף על פי שהבנות שכתבו אותו היו יפות יותר ממוציאים לאור "שערורייתיים" אחרים, לעבודה שלהן אין ערך.
עם זאת, בהכחשת הטיה מגדרית נגד ברברה וולטרס, אמר ריזונר שהוא "מנסה לשמור על ראש פתוח לגבי זה". בריאיון אחר, אמר "עבדתי בעיתונאות לנשים ועם נשים במשך שנים. במשך שנתיים עשיתי תוכנית חדשות בוקר ב-CBS עם אישה. אני מרגיש שהן לא יותר גרועות מגברים".
לאחר שנתיים של הגשה משותפת של "ABC Evening News" עם וולטרס, ולאחר כמעט שמונה שנים ברשת, ריזונר עזב ביולי 1978 וחזר ל-CBS באותו סתיו, שם חזר לתפקידו ב-"60 דקות". זמן קצר לאחר עזיבתו, ABC ביטלה את "ABC Evening News" לחלוטין ושינתה את שם מהדורת החדשות ל-"World News Tonight" (אנ').
ריזונר נשאר ב-"60 דקות" עד פרישתו, ב-19 במאי 1991.
חיים אישיים

ריזונר היה נשוי פעמיים, תחילה לקתלין קרול ריזונר במשך 35 שנים עד מותה בשנת 1986, ולאחר מכן למנהלת הביטוח לויס הרייט ובר בשנת 1988. היו לו שבעה ילדים מנישואיו הראשונים: הארי סטיוארט, אן, אליזבת, ג'יין, מרי ריי, אלן וג'ונתן ושישה נכדים. ריזונר עבר שני ניתוחים לסרטן ריאות, ב-1987 וב-1989.
פטירה

ריזונר נפטר שלושה חודשים מיום פרישתו ב-1991 ממפרצת במוח, כתוצאה מנפילה בביתו בווסטפורט, קונטיקט. הוא נקבר בבית הקברות יוניון בהומבולדט, איווה.
ביבליוגרפיה

הארי ריזונר, 1981, Before the Colors Fade, ניו יורק: Alfred A. Knopf‏. ISBN 9780394504803 – אוטוביוגרפיה
דאגלס ק. דניאל, 2007, "Harry Reasoner: A Life in the News". אוסטין, טקסס: הוצאת אוניברסיטת טקסס. ISBN 9780292782365.
הערות שוליים

↑  דאגלס ק. דניאל, 2007, "Harry Reasoner: A Life in the News". אוסטין, טקסס: הוצאת אוניברסיטת טקסס. ISBN 9780292782365, עמ' 2
↑  דאגלס ק. דניאל, 2007, "Harry Reasoner: A Life in the News". אוסטין, טקסס: הוצאת אוניברסיטת טקסס. ISBN 9780292782365, עמ' 5–8
↑  "Harry Reasoner bio". CBS News. 20 באוגוסט 2012. נבדק ב-17 בדצמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  דאגלס ק. דניאל, 2007, "Harry Reasoner: A Life in the News". אוסטין, טקסס: הוצאת אוניברסיטת טקסס. ISBN 9780292782365, עמ' 17–18
↑  Minneapolis Tribune, May 5, 1949; Council Proceedings, Minneapolis, 1949, official statement of primary election results.
↑  "Archived copy" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2010-08-14. נבדק ב-2011-03-23. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Severo, Richard (7 באוגוסט 1991). "Harry Reasoner, 68, Newscaster Known for His Wry Wit, Is Dead". The New York Times (The New York Times Company). נבדק ב-8 באפריל 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Oppenheimer, Jerry (14 במאי 1990). "A look at TV's first lady". The Milwaukee Journal (Journal Communications). {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Walters, Barbara (ביוני 2008). "Ms. Walters Reflects". Vanity Fair. נבדק ב-16 באוגוסט 2020. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Douglas, Susan J. (1994). Where the Girls Are: Growing Up Female with the Mass Media. New York: Times Books. pp. 194–95. ISBN 0812922069.
↑  Goodman, Mark (19 באוגוסט 1991). "Good Night, Harry". People (Time Inc.). אורכב מ-המקור ב-8 באפריל 2014. נבדק ב-8 באפריל 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007436547605171  PLWABN: 9810569127005606  BIBSYS: 90926091  GND: 13382229X  ISNI: 0000 0000 8223 0045  LCCN: n81076482  NTA: 180137344  SNAC: w6jd6d3h  VIAF: 40575720   WorldCat (עם VIAF): 40575720
Sat.1

| --- | --- |

 פרטי הערוץ
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 תאריך השקה:  1 בינואר 1984
 בעלות:  ProSiebenSat.1 Media
 שפה:  גרמניה גרמנית
 משרד ראשי:  ברלין 
 אזור קליטה:  אירופה, ישראל
 פורמט תמונה:  16:9 (SDTV, 576i), (HDTV, 1080p)
 זמינות
 חבילה:  yes, HOT
 HOT:  אפיק 151
 yes:  אפיק 122
 https://www.sat1.de/
 
Sat.1 הוא ערוץ טלוויזיה גרמני פרטי הנמצא בבעלות חברת ProSiebenSat.1 Media. הערוץ החל לשדר ב-1 בינואר 1984, ובכך היה לערוץ הפרטי הראשון בגרמניה. יום לאחר תחילת שידוריו עלה לשידור גם הערוץ הפרטי RTL.
שידורי הערוץ החלו בינואר 1984 כמיזם של כמה בתי הוצאה לאור שונים, ושנה לאחר שהחל לשדר שונה שמו ל-Sat.1. בתחילת שידוריו הוא נקלט רק בקרב כ-1,200 משקי בית באזור העיר לודוויגסהאפן שהיו מחוברים לטלוויזיה בכבלים. בתחילה שידר הערוץ תוכניות ישנות, סדרות אמריקאיות ושעשועונים (השעשועון הפופולרי ביותר ששידר הערוץ הוא הגרסה הגרמנית לגלגל המזל). מאוחר יותר הערוץ החל לשדר סדרות מקור וסרטים.
לצד שידורי הערוץ, קיימים עוד כמה ערוצי טלוויזיה המופעלים על ידו ונקלטים תמורת תשלום. בין ערוצים אלו ניתן למצוא ערוץ קומדיה, דרמה ועוד.
היסטוריה

ב-1 בינואר 1984 עלה הערוץ לאוויר, והפך לערוץ הפרטי הראשון בגרמניה. הערוץ החל לשדר ב-9:58 בבוקר עם המשפט: "גבירותיי ורבותיי, ברגע זה אתם עדים להשקת ערוץ הטלוויזיה הפרטי הראשון ברפובליקה הפדרלית של גרמניה". בתחילה הערוץ נקלט רק בקרב כ-1,200 משקי בית, אך בהמשך הורחבה קליטתו. באמצע 1993 החל הערוץ לשדר במשך 24 שעות ביממה.
בשנת 1992 הערוץ רכש את זכויות השידור של הבונדסליגה. הערוץ שידר את הליגה עד שנת 2003.
ב-1995, תחת הסיסמה "שעה מלאה, תוכנית מלאה", דחה הערוץ את תחילת שידורי הפריים טיים לשעה 20:00, במטרה לעקוף את ערוץ ARD, שהיה הערוץ המוביל בגרמניה באותה עת. לאחר שנתוני המדרוג (רייטינג) ירדו משמעותית, בשנת 1997 שב הערוץ למתכונת השידורים הישנה.
ב-10 בנובמבר 2001 זכה הערוץ לרייטינג השיא שלו, של 14.02 מיליון צופים ו-55.1% נתח שוק כששידר את משחק הכדורגל בין אוקראינה לגרמניה כחלק ממוקדמות מונדיאל 2002.
היסטוריה > שיעורי צפייה

| שנה | אחוז רייטינג | שנה | אחוז רייטינג |
| --- | --- | --- | --- |
| 1987 | 1.5% | 2003 | 10.2% |
| 1988 | 5.8% | 2004 | 10.3% |
| 1989 | 8.5% | 2005 | 10.9% |
| 1990 | 9% | 2006 | 9.8% |
| 1991 | 10.6% | 2007 | 9.6% |
| 1992 | 13.1% | 2008 | 10.3% |
| 1993 | 14.4% | 2009 | 10.4% |
| 1994 | 14.9% | 2010 | 10.1% |
| 1995 | 14.7% | 2011 | 10.1% |
| 1996 | 13.2% | 2012 | 9.4% |
| 1997 | 12.8% | 2013 | 8.2% |
| 1998 | 11.8% | 2014 | 8.1% |
| 1999 | 10.8% | 2015 | 7.9% |
| 2000 | 10.2% | 2016 | 7.3% |
| 2001 | 10.1% | 2017 | 6.7% |
| 2002 | 9.9% |  |  |
שנת 1988 הייתה השנה היחידה עד כה בה עקף הערוץ את RTL, ובשנת 1994 הגיע הערוץ לשיאו, עם 14.9% אחוזי רייטינג לאורך כל השנה, בעיקר בזכות שידורי משחקי הכדורגל מהבונדסליגה. ביחס לערוצים אחרים, תופס הערוץ בדרך כלל את המקום הרביעי, ורק בשנים 1988 ו-1995 הגיע הערוץ למקום השלישי. עם זאת, מאז שנת 2009, לאחר תקופה קצרה בה היה הערוץ במגמת עלייה, נמצא הערוץ בירידה מתמדת בנתוני הרייטינג, כשבשנת 2017 הגיע הערוץ לשפל מאז שנת 1989, עם 6.7%. כמו כן, הגיל הממוצע של צופי הערוץ הוא 51 (נכון לשנת 2016).
Sat.1 HD

הערוץ ביצע את השידור הראשון שלו בחדות גבוהה ב-29 בנובמבר 2004 עם שידור מיני-סדרה. שידור זה נועד לבחון את טיב השידורים לקראת שידורים נוספים בחדות גבוהה. עד שנת 2008 ביצע הערוץ עוד כמה שידורים כאלו.
מאז 31 בינואר 2010 משדר הערוץ גרסת HD מוצפנת לשידוריו, באמצעות השידורים הלווייניים, וניתן לקלוט אותה באמצעות שירותי הטלוויזיה הרב-ערוצית השונים בגרמניה.
בדיגיטל

מאז 20 בפברואר 1996 הערוץ מפעיל גם זרוע אינטרנטית. בספטמבר 1996 השיק הערוץ את אתר האינטרנט הרשמי שלו, וכמה שנים לאחר מכן הוא השיק את אתר Sat.1 Online שהפך לספק תוכן שמכיל מידע אודות תוכניות, כמו גם אודות סגנון חיים, ספורט, מדריכים, בידור ומכוניות. ב-12 במרץ 2008 השיק הערוץ שירות המאפשר למשתמש לדרג את תוכניות הערוץ.
ראו גם

3sat
ARD
ארטה
הערות שוליים

↑  ניקו ג'ורן, ProSiebenSat.1 מציג שידורים חינמיים באינטרנט, באתר heise online, ‏11 במרץ 2008 (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4245599-6  MusicBrainz: 8141dcc9-29d7-440f-86b7-5420f551e9aa  VIAF: 247729761   WorldCat (עם VIAF): 247729761 
גרף המציג את נתוני הרייטינג של הערוץ לאורך השנים
מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה

| --- | --- |

מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה ברחוב ביאליק, תל אביב
 מידע כללי
 סוג:  מבנה ציבורי 
 על שם:  פליציה בלומנטל 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°04′24″N 34°46′16″E﻿ / ﻿32.073304°N 34.7712°E﻿ / 32.073304; 34.7712
 www.fbmc.co.il
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה(למפת תל אביב רגילה) מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה(למפת גוש דן רגילה) מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה(למפת גוש דן מוגדלת) מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה  he מרכז פליציה בלומנטל למוזיקהhe מרכז פליציה בלומנטל למוזיקהמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה הוא מרכז תרבות בתחום המוזיקה הכולל את הספרייה למוזיקה של תל אביב. המרכז נקרא על שם פליציה בלומנטל. המרכז תוכנן על ידי האדריכלית נילי פורטוגלי.
הספרייה למוזיקה

הספרייה נוסדה בשנת 1951 בבית שנקר על ידי משרד החינוך והתרבות ועיריית תל אביב-יפו כספרייה למוזיקה של תל אביב. אוספיה של הספרייה כוללים את הארכיונים של פליציה בלומנטל, אורי טפליץ, ברוניסלב הוברמן, יהויכין סטוצ'בסקי, מנשה רבינא, יצחק אדל, ורדינה שלונסקי ואחרים.
עם מותה של פליציה בלומנטל בשנת 1991 נקרא המרכז על שמה. ב-1994 נהרס הבניין הישן, ובמקומו הוקם הבניין הנוכחי. הבניין החדש תוכנן על ידי האדריכלית נילי פורטוגלי.
הספרייה נסגרה לשיפוץ ב-1 בספטמבר 2021.
המרכז למוזיקה

המרכז למוזיקה ע"ש פליציה בלומנטל נפתח בשנת 1997 כפרויקט של קרן תל אביב יפו לפיתוח. בשנת 1998 הוקמה עמותה לצידו "על מנת ליזום, לארגן, לנהל ולהפיק אירועי תרבות בתחום המוזיקה, לקיים פעילות חינוכית במטרה להכשיר את דור המוזיקאים הבא, לשתף אמנים וגופים אמנותיים מישראל ואורחים מחו"ל ובעיקר להביא את אהבת המוזיקה אל קהל רחב".
אולם הקונצרטים מכיל כ-115 מקומות ישיבה ופעילות מוזיקלית שוטפת נערכת בו. האירועים מופעלים על ידי העמותה ע"ש פ. בלומנטל.
בשנת 1999 יסדה העמותה את פסטיבל פליציה בלומנטל למוזיקה במוזיאון תל אביב לאמנות. הפסטיבל מתקיים מאז מדי שנה.
ב-2016 נפסקו ההופעות באולם הקונצרטים כיוון שהבניין נוהל ללא רישיון עסק ורישיון מכבי אש.
בשנת 2021 עברה עמותת פליציה בלומנטל למשכנה החדש ב"סטודיו אנט" בקריית המלאכה. במקום סטודיו לקונצרטים ומופעים היכול להכיל עד 90 אנשים, חדרי חזרות ומשרדי העמותה..
עיריית תל אביב הכריזה כי מרכז המוזיקה ברחוב ביאליק ייפתח מחדש לקהל בספטמבר 2023 כ"בית לקהילה יוצרת עבור קהילת המוזיקאים של העיר, עם אולם קונצרטים מקצועי, חדר נגינה אישי עם אפשרות הקלטה, גלריה למוזיקאים ואמני סאונד, הרצאות, הסכתים וכיתות אמן".
לקריאה נוספת

נילי פורטוגלי, תפיסה הוליסטית באדריכלות - "מרכז למוזיקה וספריה ע"ש פליציה בלומנטל", כיכר ביאליק, תל אביב, הוצאת עם עובד, תל אביב 2011
Nili Portugali, A Holistic Approach to Architecture - "The Felicja Blumenthal Music Center and Library", AM OVED Publishers Ltd, Tel-Aviv, 2011
הערות שוליים

1 2  מרכז למוזיקה וספריה ע"ש פליציה בלומנטל, באתר עיריית תל אביב
↑   טלי חרותי-סובר, "פעם היו פה 250 אירועים בשנה": איך הפך אחד הבניינים היפים בתל אביב לשומם מפעילות?, באתר TheMarker‏, 29 בינואר 2017
↑  על העמותה, באתר עמותת פליציה בלומנטל
↑  סטודיו אנט, באתר עמותת פליציה בלומנטל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297995605171  LCCN: no2012041932  VIAF: 233126216   WorldCat (עם VIAF): 233126216
שאקה

שאקה (סביב 1787 – 22 בספטמבר 1828) היה מנהיג שבט הזולו האפריקאי. מנהיגותו של שאקה העלתה את בני הזולו ממעמד של שבט קטן לאומה גדולה אשר שלטה על חלק נכבד משטח דרום אפריקה של היום.
שנותיו הראשונות > ילדותו

שאקה היה בנם הבכור והלא חוקי של הצ'יף סנזאנגאקונה ונאנדי, בתו של צ'יף שבט הלנגני. הוא נולד ליד הכפר ששכן באזור של העיר מילמות המודרנית הנמצאת בפרובינציית קוואזולו-נטאל. הילד שנדחה על ידי אביו, בילה 6 שנים בקראל (סוג של צורת יישוב) של אביו. לאחר מכן, משסר חינם של שאקה ואמו בעיניו של הצ'יף, חזרו האם וילדה לבני עמה הלנגני, אך גם שם לא קיבלו הפליטים יחס טוב. נאנדי ושאקה הצעיר מצאו מקלט אצל דודתה בשבט מתתווה החזק, שנשלט על ידי הנגיד ג'ובה הזקן, שהוריש את שלטונו לבנו דינגיסוואיו.
שנותיו הראשונות > שנותיו הראשונות כלוחם

כאשר הגיע שאקה לגיל 23, אוחד שבט האמדלטשני אינטאנגה עם שלטון האיזיקאווה (izukuaa), שאקה שימש כלוחם מט'ט'וואה למשך שש השנים הבאות. המדיניות של השבט הייתה של לחימה אגרסיביות מתוכננת ושאקה מצא פורקן בלחימה אלימה מסוג זה. בתקופה זו הוא התחיל לגבש את משנתו הצבאית.
הוא פיתח שיטת לחימה חדשה. בתחילה, עיצב אסגאי (assegai) מסוג חדש, שנקרא איקלאווה (iklwa), עם להב רחב יותר וחזק יותר ועם ידית קצרה ומוצקה יותר. גם השריון, שבמהותו הוא כלי להגנה עצמית, שימש אצלו ככלי לתקיפה. הוא פיתח טכניקה שבה היה הודף את יריביו, בעזרת השריון ואז תוקף אותם עם האיקלאווה בעודם על האדמה. לאחר שהיריב הובס שאקה היה צועק "Ngadla!" (אכלתי!). שאקה היה נלחם יחף, שכן לדידו, הדבר גרם לו לרוץ מהר יותר וחישל את כפות רגליו.
כלי הנשק החדשים הוכיחו את עצמם, ובקרב הראשון בו נעשה בהם שימוש, הרג שאקה את אחיו למחצה (מצד אביו). כוחו ועוצמתו המתפרצת הובילו לכניעה מהירה של השבט היריב והצטרפות לשלטון האיזיקאווה. קרב זה גרם למנהיג שלטון האיזיקאווה, דינגיסוואיו (Dingiswayo), לגלות עניין בשאקה ובתכונות המנהיגות שלו. הוא הגה תוכנית לפיה שאקה יעמוד בראש שבט הזולו, שבאותה התקופה היה בשולי מעצמת האמדלטשני אינטאנגה, אך יכול היה לשמש ככלי אפשרי לתקיפת שבטים מצפון. במקביל, פנה דינגיסוואיו לאביו של שאקה, סנזאנגקונה (Senzangakhona), בהצעה להכיר בבנו המנודה כיורשו העתידי של השבט.
שאקה לקח על עצמו את המשימה והחל לאמן את לוחמיו בטכניקה החדשה אותה הגה, כמו כן, הוא גייס נערים לתפקיד חדש, האודיבי, (udibi) כל נער מתלווה לצוות של כשלושה לוחמים ועוזר להם בסחיבת הציוד האישי והצבאי.
למרות שלשאקה נוצר מוניטין של לוחם פראי ואכזר, באסיפות השבט ובמפגשים עם הצ'יף דינגיסוואיו, הוא הראה תבונה וצניעות. הוא הכיר בחשיבות של העלאת מורל הלוחמים ואת רוב ראשי הבקר שקיבל כהוקרה על הצלחתו העביר ללוחמיו.
עלייתו למלכות הזולו

בשנת 1816 נפטר סנזאנגקונה ובנו סיגוג'אנה (Sigujana) עלה לשלטון. דינגסיוואנו שחרר את שאקה משירותו כלוחם בשבט המט'טוואה (Mthethwa), ושלח אותו בליווי כוח צבאי חזק להילחם על מקומו בשבט הזולו. שאקה הרג את סיגוג'אנה ועלה במקומו לשלטון. בגיל 29 שאקה הפך לצ'יף של שבט הזולו.
השבט היה במצב של בלבול כתוצאה מחילופי השלטון המהירים. הצבא היה קטן, לא מיומן וחסר ארגון, ומרבית הבקר המלכותי נעלם. הוא שאף לעצב את פני השבט בהתאם לחזונו האישי ולשם כך גזר מוות מיידי על מי שהיסס להישמע להוראותיו. לראשונה בתולדות השבט נעשה שימוש בעונש מוות בצורה חסרת מעצורים וחסרת חמלה שכזו. הדבר הראשון אותו עשה כצ'יף השבט היה לבנות בקתה משל עצמו. הוא לא רצה להתגורר בבקתתו של סנזאנגקונה, שכן הדבר העלה זיכרונות רעים מילדותו. הוא קרא לבקתה "Kwan Bulawayo" - "מקומו של זה שהורג בייסורים". הוא מינה שורה של ממלאי תפקידים מלכותיים: טבחים, גלבים, אדם שגבו שימש כמרקקה, ואף אדם שתפקידו לנגב את הישבן המלכותי.
לצורך שיקום הבקר המלכותי שהצטמצם, הוא שאל ראשי בקר משבטים סמוכים, ששיתפו עמו פעולה מתוך חשש, וכך התחיל להרבות את מה שלימים יהיה עדר הבקר המפואר של שבט הזולו. דאגתו המרכזית הייתה הצבא. הוא ראה בו כלי שבעזרתו אפשר למנף את השבט, זאת בניגוד לאביו שהסתפק בצבא קטן ללא שאיפות התרחבות.
צבא הזולו

שאקה חשב שלזרוק כידונים ארוכים על האויב זה מטופש, ולכן המציא את שיטת הלחימה בשם "כידונים קצרים"- תקיפה מקרוב באמצעות כידונים קצרים. הוא התקרב אל האויב ודקר אותו באמצעות רומח קצר כאשר האויב היה חשוף או על הקרקע. שאקה גיבש את המודל הצבאי הראוי בעיניו עוד לפני הפיכתו לצ'יף, הוא בנה את צבא הזולו מאפס במו ידיו ולפי חזונו, לצורך מודל זה נדרשו ארבע קבוצות נפרדות. היחידה שכונתה "החזה" הייתה היחידה הבנויה מהגברים החזקים ביותר. בקרב הם עמדו באמצע הכוח תקפו ראשונים את האויב. שתי היחידות הנוספות נקראו ה"קרניים" והיו בצדי הכוחות ואיגפו את האויב עד שנפגשו בנקודת חיבור, נוצר "עיגול" שבו השבט האויב הוקף מכל צדדיו ואז התרחשה חדירה למרכז העיגול להמשך הלחימה. היחידה הרביעית היא של חיילי מילואים שהיו מאחורי יחידת "החזה" ונדרשו לשבת עם גבם לקרב כדי לא להתרגש יתר על המידה. מפקד הצבא עמד בעמדת מפתח בה יכול היה לתקשר עם כל יחידות הצבא בעזרת רצים. היה עליו לשלוח את כוחות המילואים לקרב כאשר הוא חזה התארגנות לתקיפה על ידי האויב. על המבנה לעבוד ביחד באופן מתואם מאורגן ומהיר על מנת שהתקפה מסוג זה תצליח. שאקה זולו אימן את הכוחות עד אשר צנחו מעייפות, כאשר היעד הוא הצלחה בביצוע התמרון הצבאי ביעילות ובחשאיות, ופיתוח יכולות פיזיות, מהירות וכושר. מנהג נוסף אותו הנחיל הוא להתחיל ללחום יחפים. חיילים שהתנגדו לכך הוצאו להורג ובמהרה רגלי החיילים התקשו והסתגלו לאדמה הקוצנית ולתנאי השטח והם לא שבו ללחום בסנדלים. הוא צבע את מגיני החיילים בצבע מאפיין, ואימץ שיר מלחמה וקריאת מלחמה שאופיינית לשבט הזולו בלבד. היה עליו פיקוח כל הזמן מצד דינגסיוואנו שחזה השתלשלות עניינים שכזו, אך מאחר שצבא הזולו היה עדיין יחסית קטן ומרוחק מלב אימפריית המט'אטווה, צעדיו של שאקה עדיין לא עוררו דאגה או איום על שלטונו.
שאקה החל לתקוף ולהשתלט על שבטים קטנים באזור של שבט הזולו ולמזג אותם לתוך האימפריה ששאף לבנות, הראשון בהם הוא אלאנגאני, שבט נעוריה של אמו.
שאקה הוכיח את ערמומיותו שנה לאחר מכן כאשר בגד בדינגיסוואנו והצטרף לזווידה, מלכם של הפלג הצפוני של שבט הזולו, הידוע בשם הנדוואנדווה הצפוני. פרק זמן קצר לאחר מכן באותה שנה, הוא בגד גם בזווידה וניסה לכרות ברית עם פלגים פורשים משבט מטטאווה בראשותו של קוואבה נגד זווידה, אך קוואבה סירב להצטרף אליו. כתוצאה מסירובו של האחרון, שאקה גייס את כוחותיו והביס את הקוואבה בסוף אותה שנה בקרב.
אחרי הניצחון על קוואבה, יצא שאקה למלחמה בזווידה. המלחמה הזאת ידוע בשם "מלחמת האזרחים של הזולו". הקרב הראשון נגד זווידה נערך בגבעת גקולי בשטחו של שאקה. בעזרת טקטיקה מזהירה הצליח שאקה להביס את הכוחות הפולשים שהיו גדולים פי 2 מכוחותיו שלו. למרות הניצחון בקרב, לא הצליח שאקה להנחית מכה ניצחת על הנדוואנדה בגלל המספר הקטן של הלוחמים שהיו זמינים לו באותה עת.
זווידה הצליח להשתקם ופלש בשנה הבאה בפעם נוספת לשטחיו של שאקה. שאקה נמנע מקרב ישיר והתיש את אויבו במרדפי חתול ועכבר בשטח לא מוכר לכוחותיו של זווידה, תוך כדי שהוא מטריד אותם בכל הזדמנות בפשיטות, רציחת חיילים תועים, השמדת הספקה וכו'. משלא הצליח למצוא את שאקה ולנוכח ההצקות הרבות, בחר זווידה לסגת בלי קרב. שאקה שידע על תוכניותיו מפי מרגליו הרבים טמן לו מלכודת. כאן המקורות מספרים על שני אירועים אפשריים, האחד על מתקפת פתע על זווידה בעת חציית נהר והשני על מתקפת פתע בלילה בעזרת בוגדים במחנהו של זווידה. לא ברור מהו התיאור הנכון, אך התוצאה ידועה היטב - שאקה הביס את שבט הנדוואנדה, פלש לשטחם והחריב את הקראל המלכותי שלהם.