stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ההוריקן (סרט, 1999)
עלילה

הסרט עוסק בחייו של רובין קרטר בין השנים 1966 ל-1985 ומתאר את מאבקו המשפטי נגד הרשעתו וכיצד התמודד עם החיים בכלא.
הסרט מתרכז בשני קווי עלילה:
קו העלילה הראשון מספר את סיפורו של מתאגרף במשקל בינוני רובין "הוריקן" קרטר, שהורשע בביצוע רצח משולש בבר בפטרסון, ניו ג'רזי. גזר דינו בוטל לאחר שבילה כמעט 20 שנה בכלא. הסרט מספר את סיפורו של קרטר כילד שחור שדוקר פדופיל בכתפו לאחר שהוא מנסה להרוג אותו כיוון שקרטר הרחיק אותו מחברו. בתחנת המשטרה מאיים עליו הקצין ואחר כך הוא נשפט למוסד לנוער עברייני. כשגדל הוא נמלט מהמוסד ומתגייס לצנחנים. הוא חוזר לשכונת ילדותו במדים ומתעמת עם צעיר שחור אחר בבר מקומי. הוא נעצר שובעל ידי אותו קצין האומר לו אתה חייב לי ישיבה בכלא והוא נשלח למאסר. כשהוא יוצא מהכלא הוא מתחיל בקריירת האגרוף שלו והופך למפורסם. ואז מואשם ברצח בבר כאשר הקצין מזייף את הראיות נגדו. עיקר הסרט עוסק בהתמודדותו של קרטר עם היותו אסיר ורצונו שלא להפוך לאסיר.
קו העלילה השני מתרכז בלסרה מרטין (אנ'), צעיר אפרו אמריקאי מברוקלין, אשר מתגורר בטורונטו עם שלושה אקטיביסטים קנדיים. שלושת האקטיביסטים מהווים בעבורו משפחה אומנת ומלמדים אותו קרוא וכתוב על מנת לעזור לו להתקבל לקולג'. בשנות ה-80, הנער מתחיל להתעניין בסיפורו של קרטר, זאת לאחר שהוא קורא את הביוגרפיה שלו. מרטין יוצר קשר עם קרטר, ומשכנע את משפחתו האומנת להתמסר למאבקו של קרטר נגד הרשעתו ולנסות לשחררו. הסיפור מסתיים בעתירות המוצלחות של הצוות המשפטי של קרטר אל השופט ה. לי סרוקין (אנ') בבית המשפט המחוזי האמריקאי של מחוז ניו ג'רזי.
בשנת 1966, רובין "ההוריקן" קרטר היה מתאגרף במשקל בינוני מהמעלה הראשונה, כאשר רבים ציפו שיהיה אלוף האגרוף המוצלח ביותר בעולם. במהלך נסיעה בחזרה ממועדון בפטרסון, ניו ג'רזי, קרטר וחברו ג'ון ארטס נעצרו ונלקחו לחקירה משטרתית, והואשמו בפשע שבוצע במועדון אחר באותה העיר ושבמקרה עברו לידו במכוניתם. הפשע בגינו קרטר וארטס נעצרו היה רצח של שלושה: אחד הברמנים ושניים מלקוחות המועדון. אף על פי שהמשטרה קבעה לאחר מכן כי קרטר וארטיס אינם חשודים בביצוע הרצח, אדם בשם אלפרד בלו, חשוד בעצמו ברצח, טען שקרטר וארטס היו נוכחים בזמן הרציחות. על סמך עדותו של בלו, הורשעו קרטר וארטס ברצח המשולש במועדון, וקרטר קיבל שלושה מאסרי עולם רצופים.
במהלך המשפט קרטר מכריז על חפותו, בטענה כי גזעו, הקריירה שלו כמתאגרף, מעמדו ועבודתו כפעיל זכויות אדם היו הסיבות האמיתיות להרשעתו. שמונה שנים לאחר מכן, בלו וחשוד נוסף לביצוע הרצח המשולש, ארתור ברדלי, שהעיד גם הוא כי קרטר היה נוכח בזירת הפשע, חזרו בהם מעדותם. אולם, קרטר וארטס הורשעו פעם נוספת. לאחר מכן, העלילה חוזרת למרטין, שעובד עם שלושה אקטיביסטים קנדיים במטרה לדחוף את מדינת ניו ג'רזי לבדוק מחדש את תיקו של קרטר.
הסיפור מגיע לשיאו עם הצלחתו המשפטית של קרטר ושחרורו. בשנת 1985 קבע בית משפט מחוזי-פדרלי כי התביעה במשפט השני של קרטר ביצעה טעויות משפטיות רבים וכי הרשעתו התבססה על גזענות ולא על עובדות. כתוצאה מכך, קרטר שוחרר, וסיכם את סיפורו באמירה "שנאה הכניסה אותי לכלא, ואהבה הוציאה אותי ממנו."
צוות השחקנים

דנזל וושינגטון - רובין "ההוריקן" קרטר
וסילוס ריון שאנון(אנ') - לסרה מרטין
דבורה קארה אונגר - ליסה פיטרס
לייב שרייבר - סם צ'ייטון
ג'ון האנה - טרי סווינטון
דן הדייה - דט. שגט. דלה פסקה, המבוססת על וינסנט דיסימון
דבי מורגן - מיי תלמה קרטר
קלנסי בראון- סגן ג'ימי ויליאמס
דוד פיימר - מיירון בלדוק
האריס יולין - ליאון פרידמן
רוד שטייגר - שופט ה 'לי סארוקין
וינסנט פסטורה - אלפרד בלו
ג 'ורג' ט. אודום - ביג אד
ביאטריס וינדה - לואיז קוקרסהאם
הפקה

עניינו של נורמן ג'ואיסון (הבמאי והמפיק) בביוגרפיה של רובין ה"הוריקן" קרטר החל ב-1992. ארמין ברנשטיין (אחת מכותבי התסריט) קנתה את זכויות ההסרטה דרך חברת ביקון פיקצ'רס, והתחילה לכתוב את התסריטים הראשונים תוך בניית מערכת יחסים עסקית עם אירווינג אזוף. בתחילה ג'ואיסון חשב שסדרת טלוויזיה תתאים יותר לסיפור, מפני שהסיפור מקיף מאוד. ברגע בו דנזל וושינגטון נרשם לשחק את הדמות הראשית, הוא התחיל לעבור אימוני אגרוף ארוכים, בצמוד לקרטר עצמו. וושינגטון העיד כי "הוא עישן קופסאות שלמות של סיגריות ושתה קנקני קפה רבים. אני שתיתי קצת קפה. זה מעניין ומאתגר כשמישהו שם, חי ונוכח בחדר". צילומי הסרט החלו בנובמבר 1998, בכלא המערבי של ניו גרזי, בטרנטון ובערים כמו אוונל ופטרסון, כמו כן בטורונטו.
הפקה > פסקול

| # | שם | אורך |
| --- | --- | --- |
| 1 | "Hurricane" | 5:39 |
| 2 | "Little Brother" | 4:01 |
| 3 | "Love Sets You Free" | 4:06 |
| 4 | "I Don't Know" | 3:19 |
| 5 | "Isolation" | 4:57 |
| 6 | "The Revolution Will Not Be Televised" | 3:05 |
| 7 | "One More Mountain (Free Again)" | 3:41 |
| 8 | "Hurricane" | 8:33 |
| 9 | "Hard Times (No One Knows Better Than I)" | 2:55 |
| 10 | "In The Basement part 1" | 2:22 |
| 11 | "Still I Rise" | 4:15 |
| 12 | "I Don't Know" | 2:53 |
| 13 | "So Amazing" | 4:32 |
| 14 | "The Suite" | 7:18 |
הוצאה > בכורה

ההוריקן הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-17 בספטמבר 1999. כמו כן, הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-17 בפברואר 2000.
שבועיים לפני הקרנת הסרט בצפון אמריקה, הוקרנה בכורת הסרט באולפני פוקס שבלוס אנג'לס. בהקרנה התארחו הרבה מן האנשים המתוארים בסרט. אחד מהם היה רובין קרטר, כאשר נשאל איך ההרגשה לראות את דמותו על המסך הגדול הוא ענה: "לא ידעתי שאני נראה כל כך טוב". הסרט זכה לאהדה מלסרה מרטין, אשר תיאר אותו כ" תיאור מדהים ומדויק של אירועים". כמן כן, ג'ון ארטס, החבר שהורשע יחד עם קרטר, אמר ש"היה לי לכבוד לראות את התפתחות האירועים ללא הלחץ שחש במהלך התרחשותם". לעומת זאת, ה. לי סרוקין, השופט ששחרר את קרטר, אמר שבניגוד לשחקן ששיחק אותו בסרט, רוד סטיגר, הוא שומר על פרופיל נמוך.
הוצאה > קופות

הסרט נפתח למהדורה מוגבלת בצפון אמריקה ב-29 בדצמבר 1999. בשבוע הראשון רווחי הסרט הגיעו ל-384,640 דולר והרווח הסופי הגיע ל-50,668,906 דולר. בזירה העולמית הסרט הוקרן ב-2,148 קולנועיים. הסרט סיים את הקרנותיו בשבוע של 14 באפריל 2000.
הוצאה > ביקורות

הסרט זכה לתגובות חיוביות, במיוחד בנוגע להופעתו של דנזל וושינגטון. הסרט זכה ל-83% הצבעות חיוביות באתר Rotten Tomatoes בהתבסס על 113 ביקורות. לפי הדעה הרווחת באתר זו אחת ההופעות החזקות ביותר של דנזל וושינגטון. כמו כן, נאמר שהסרט סוחף, מעורר השראה ואף לוקח סיכונים בהצגתו את הסיפור. רוג'ר אברט, מבקר קולנוע ב-Chicago Sun Times, אהב את הסרט ואת השחקנים, הוא כתב " זאת אחת מההופעות הטובות ביותר של דנזל וושינגטון, באותה הרמה כמו בסרט מלקולם אקס... וושינגטון מביע את זעמו, גאוותו וחדירות המטרה של הוריקן קרטר... זה משהו חזק, ואני הייתי מודהם, בתחילת הסרט הייתי חסר סבלנות אבל אחר כך מצאתי את עצמי נסחף אל תוך הסרט, עד שבסוף הסרט הגעתי לשלב של דמעות. מה שמשפיע עלי בסרטים הוא אף פעם לא העצבות, אלא האיכות."
חלק מהצופים התאכזבו בשל "הבדיוניות" שבסיפור. הסרט מסופר מנקודת מבטו של קרטר ואף קרטר עזר ביצירתו. מסיבה זו הסרט אינו מתיימר להציג את המציאות מנקודת מבט אובייקטיבית, אלא מנקודת מבטו האישית של קרטר.
מבקר קולנוע, סטפן הולדן, כתב בעיתון ניו יורק טיימס, הביע דעות חלוקות בנוגע לסרט, אך רק ביקורת חיובית למשחק. הוא כתב: "בסיפור על מאבקו הממושך והמצליח של מר קרטר לחופש ולצדק, ההוריקן זכה לתהילה בזכות הופעתו המדהימה של דנזל וושינגטון... זאת אומרת, מר וושינגטון משחק ברמה אחרת. אם ההוריקן הוא דיוקן מעורר השראה של אצילות, הרי זה משום שהשחקן אינו מסתיר את הזעם והייאוש שנמצאים מתחת לפני השטח בדמותו של קרטר."
הולדן הביע גם ביקורת על אמינות הסרט: "הסרט כל כך להוט להלהיב את הצופה שהוא מכופף עובדות חשובות כדי ליצור אפקט דרמטי. אחד מהעיוותים הגדולים ביותר הוא תיאור משחקו של קרטר ב-1964, על התואר במשקל בינוני, מול ג'ואי ג'רדילו. הסרט מציג את הקרב כך שהפסדו של קרטר נגרם רק בגלל גזענות השופטים. עיוות כזה של עובדות אכן מוסיף עוד אפקט דרמטי. אך כאשר נאספים עיוותים רבים והגזמות מסוג זה, כדאי לתהות האם הרגשות שהסרט מעלה בנו הושגו בקלות רבה מדי, ובאיזה מחיר הם הושגו."
מחלוקת > מחלוקת בנוגע לאי דיוקים בסרט

הסרט בוקר בשל פירוש לא מדויק של עובדות רבות מחייו של קרטר והמשפט בו השתתף, שנמצאות בתיק הצבאי שלו, בתיקו הפלילי, בדוחות משטרתיים ובתיעוד משפטי. המבקרים כוללים את: קאל דיל, לארי אלדר, תומאס קלואו, ברברה ברנס (בתה של הקרבן הייזל טניס), ג'ורג' קימבול מה-אייריש טיימס, מילן סימוניץ' מהפיטסבורג פוסט-גאזט, לונה מאנינג, כתב הניו יורק טיימס רוברט ליפסטה, פול מולשין מהסטאר- לדג'ר וג'אק ניופילד מהניו יורק פוסט, שהצהיר: "אני הכרתי את רובין קרטר, הייתי נוכח בקרבות שלו, כתבתי על המשפט החוזר שלו ולא ראיתי את המציאות על המסך." מבקר הסרטים של הניו יורקר, דייוויד דנבי כתב על הסרט: "שקרי, חמקני, ולא צמוד לעובדות- אגדה ליברלית."
מחלוקת > התביעה

אלוף ההתאבקות במשקל בינוני לשעבר, ג'ואי גירדלו, תבע את מפיקי הסרט בשל הכפשת שמו בתיאור הקרב בינו לבין קרטר כ"דילמה גזענית." "זו בדיחה" הוא אמר לניו יורק דיילי ניוז "הוא מעולם לא הכה אותי פעמים רבות כל כך בחמישה עשר סיבובים. כל מומחה התאבקות בעבר ועכשיו יגיד לך שניצחתי בקרב הזה." השופט רוברט פוילס שניקד את המשחק 66–72 לטובתו של גירדלו העיד: בסרט הציגו את ג'ואי גירדלו כמתאבק חסר יכולת. לדעתי זה היה מגוחך". אפילו קרטר עצמו הסכים שגירדלו היה מתאבק ראוי.
בסופו של דבר שני הצדדים הגיעו לפשרה, המפיקים שילמו פיצויים לג'ואי גירדלו וג'ואיסון הסכים להצהיר בגרסת ה-DVD של הסרט ש"גירדלו ללא ספק היה מתאבק ראוי."
הערות שוליים

↑  Jamie Talan, Can Memory Be Created — and Then Retrieved? Yes, According to New Experiment, Neurology Today 12, 2012-05, עמ' 10–12 doi: 10.1097/01.nt.0000415042.29869.63
↑  ARMY SAFETY CENTER  FORT RUCKER AL, Army Ground Risk Management Publication: Countermeasure, Vol 21, No 4, April 2000. Water Safety... A Risk Management Approach, 2000-04-01
↑  Francis Fukuyama,
Michael D. Rich,
and Soledad O’Brien, RAND Review: March-April 2018, 2018 doi: 10.7249/cp22-2018-03
↑  Jan Lumholdt, Around the Circuit: Around the Circuit: Berlin International Film Festival, 10–20 February 2011, Film International 9, 2011-05, עמ' 95–97 doi: 10.1386/fiin.9.2.95
↑  pressklipp om afghanistan november 1997 - april 1998, University of Arizona Libraries, 2000
↑  Marc Vinyard, Box Office Mojo, CC Advisor
↑  The American College of Obstetricians and Gynecologists, Articles Accessed in December 2006, Obstetrics & Gynecology 109, 2007-03, עמ' 577 doi: 10.1097/00006250-200703000-00001
↑  Eduardo Villarreal, Joe Zein, 1441, Critical Care Medicine 46, 2018-01, עמ' 704 doi: 10.1097/01.ccm.0000529443.11746.21
↑  Bruce J. Evensen, Ebert, Roger (18 June 1942–04 April 2013), Oxford University Press, 2015-04, American National Biography Online
↑  New York Times New York State Catholic Poll, November 1999, ICPSR Data Holdings, ‏2000-04-18
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2015002382   WorldCat (עם LCCN): no2015-002382
ראיתי את הטלוויזיה זוהרת

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ג'יין שונברון
 הופק בידי:  אמה סטון   דייב מק'קארי (אנ')   אלי הרטינג   שרה וינשול   סאם אינטילי
 תסריט:  ג'יין שונברון
 עריכה:  סופי מרשל
 שחקנים ראשיים:  ג'אסטיס סמית'   ג'ק הייבן   אמה פורטנר   פרד דרסט   הלנה הווארד   לינדזי ג'ורדן
 מוזיקה:  אלכס ג'י ונוספים
 צילום:  אריק ק' יו
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  A24   פרוט טרי (אנ')   סרטי סמאג'  היפניק ג'רק   אקסס אנטרטיינמנט (אנ')
 חברה מפיצה:  A24
 הקרנת בכורה:  8 בינואר 2024 (פסטיבל סאנדנס)   26 ביולי 2024 הממלכה המאוחדת ואירלנד (בכורה אירופית)
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  אימה; מותחן פסיכולוגי; להט"ב
 הכנסות:  5.3 מיליון דולרים
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
ראיתי את הטלוויזיה זוהרת (תרגום חופשי מאנגלית: I Saw the TV Glow) הוא סרט אימה פסיכולוגי קווירי אמריקאי משנת 2024, כאלגוריה של חוויית הדיספוריה המגדרית של בני נוער על רקע תרבות הפופ והתמכרות לסדרות טלוויזיה בשנות ה-90 של המאה ה-20. הסרט נכתב ובוים על ידי ג'יין שונברון (אנ'), בעצמה/ו טרנסג'נדר/ית טרנס-פמיניסט/ית א-בינארי/ת. בתפקידים הראשיים: ג'אסטיס סמית' וג'ק הייבן, שחקנ/ית ואקטיביסט/ית א-בינארי/ת.
בכורת הסרט התקיימה במסגרת פסטיבל הסרטים סאנדנס, ב-18 בינואר 2024, והוא יצא למספר מצומצם של בתי קולנוע בארצות הברית ב-3 במאי 2024, בהפצת חברת A24. ב-17 במאי באותה שנה הורחבה הקרנת הסרט לכל רחבי ארצות הברית וקנדה, והוא זכה לשבחי המבקרים.
בישראל עלה הסרט לשידור ב-"yes", באוגוסט 2024.
ליהוק

| שחקנים | תפקידים |
| --- | --- |
ג'אסטיס סמית': אוֹאֵן
איאן פורמן: אואן בגיל 12
ג'ק הייבן: מאדי
הלנה הווארד: איזבל
לינדזי ג'ורדן: טארה
פרד דרסט: פרנק
אמה פורטנר (אנ'): מר מלנכוליה / אמנדה / הליצן הרשע / מרקו
דניאל דדוויילר (אנ'): ברנדה
קונר או'מאלי (אנ'): דייב
מדלין ריילי: פולו
מרילין בנדיירו: חברה של ברנדה
אמבר בנסון: הופעת קמע בתפקיד אימו של ג'וני לינק
מייקל סי' מרונה (אנ'): הופעת קמע בדמות שכן א'
דני טמברלי (אנ'): הופעת קמע בדמות שכן ב'
כמו כן, הסרט כולל הופעות קמע של פיבי בריג'רס עם היילי דאל ולהקת "סלופי ג'יין" (אנ'), וקריסטינה אספנדיארי (אנ') עם להקתה/ו "קינג וומן" (באנגלית: King Woman).
תמות ומחוות

לדברי שונברון, הנושא המרכזי בסרט הוא "רגע ביקוע הביצה" (במקור באנגלית: Egg crack moment), ביטוי המציין את הרגע בחיי אדם טרנסג'נדר, שבו הוא או היא מכירים בכך שזהותם המגדרית לא הולמת את הייעוד מיני שלהם. לפיכך, בחירתו של אואן לא להיקבר חי ביחד עם מאדי, ובעקבותיה – המשבר הקיומי שהוא חווה, ממחישה את פחדיו האישיים מפני חיים אפשריים מחוץ לארון, מבלי לעבור התאמה מגדרית (אנ'). בכתבת פרופיל שפרסם "הניו יורקר" ביוני 2024, שונברון סיפר/ה על השפעת קשריה/ו עם המשפחה על הסיפור:
"ראיתי את הטלוויזיה זוהרת" הוא אודות משהו שאני חושב/ת שטרנסים רבים מבינים ... המתח שבין המרחב שאת/ה מתקיימ/ת בו, ונותן הרגשה של בית, ובו-בזמן, בין הפחד והשחרור שבהבנה שהמרחב הזה לא יוכל להכיל אותך בצורתך האמיתית. לדעתי, בני אדם רבים, גם אם הם מביעים אהדה לסיפורים של התנכרות משפחתית, עדיין מאמינים בפיתרון ובעבודה משקמת ומתקנת. לטעמי, זה עושה שירות דוב לבני אדם קווירים שאינם שולטים באפשרות היתכנותה של עבודה כזו.
באופן דומה, ג'ק הייבן, המגלמ/ת את מאדי, רואה בסרט אלגוריה להווייה הטרנסג'נדרית:
לדעתי, זה תמיד היה סיפור של טרנסים ... שורש העניין הוא המשמעות של היות טרנס, ומה המשמעות של לרסק את חייך ולבחור בהתאמה מגדרית, או לבחור לא לעשות זאת, ואז לגסוס לאיטך, כפי שקורה לדמותו של אואן, הדמות של ג'אסטיס. אבל זה כאילו יש [בסרט] גם סיפור פנטזיה אמיתי.
בסרט ניכרות השפעות של סדרות נעורים משנות ה-90 של המאה שעברה, ובעיקר: "באפי ציידת הערפדים" (1997–2003). לדברי שונברון, הקוויריות הייתה אינהרנטית ברוב סדרות שנות ה-90, גם אם רשתות השידור לא עסקו בכך בגלוי, ואלה היו שנים שבהן דור של בני אדם קווירים הכירו בעצמם לראשונה. הסדרה הבדיונית "הוורוד העכור" כוללת מאפיינים היוצרים קשר ל"באפי ציידת הערפדים": נשים חזקות כגיבורות ראשיות הנלחמות במפלצות מיתיות, ופרקים בסגנון "המפלצת השבועית" (אנ'). כמחווה, הסרט כולל הופעת קמע של אמבר בנסון שגילמה ב"באפי" את דמותה של טארה מקליי הלסבית. עבור שונברון, קמע זה הוא מעין תיקון אישי, מכיוון שבשנות ההתבגרות, "באפי" הייתה עבורה/ו אמצעי התמודדות והישרדות. סדרה נוספת הזוכה למחווה היא "הרפתקאות פיט ופיט" (אנ') (1991–1996) בערוץ "ניקלודיאון". מייקל מרונה ודני טמברלי, בהופעות קמע כשכנֵי רפאים, גילמו את דמויות פיט "הגדול" ופיט "הקטן" בסדרה. סגנון סדרה זו משלים את השפעת "באפי", משום שהמפלצות בעולם של "הוורוד העכור" הן מגוחכות בסגנון של "ניקלודיאון", יותר מאשר המפלצות המפחידות ב"באפי". בנוסף לכך, דמות "איש הגלידה" ב"הוורוד העכור" רומזת לדמות רוכל הגלידה "מר טייסטי", שגילם טובי האס (אנ') ב"פיט ופיט", ועל הסגנון של "הוורוד העכור" שוררת אווירת ריאליזם קסום שאפיין את "פיט ופיט". שונברון הדגיש/ה שהופעות הקמע אינן בגדר "ביצי פסחא" גרידא, אלא נועדו להעמיק את הרעיונות המובעים בסרט.
בעלילת הסרט, הסדרה "הוורוד העכור" מבוטלת במפתיע ללא הסבר. מאדי נעלמת, וחוזרת כעבור שנים, לכאורה כדי להמשיך לעונה נוספת. את ההשראה לכך שאב/ה שונברון מ"טווין פיקס" (1990–1991), הסדרה הסוריאליסטית של דייוויד לינץ', שלמרות הפופולרית שנהנתה ממנה, בוטלה כעבור שתי עונות תוך שסוגיות שונות נותרות לא פתורות, והסדרה חודשה כעבור 25 שנה לעונה השלישית, טווין פיקס: השיבה (אנ'). במיוחד, זכורה לשונברון סצנת סיום שבה דייל (קופר) מיישיר מבט למצלמה כשפניו מכוסים דם, ושואל "מה שלום אנני (בלקברן)?". לדברי שונברון, הסצנה גרמה לה/לו לחוש "מותקפ/ת" באופן אישי. סדרה נוספת שנתנה השראה לכתיבת הסרט, היא "מי מפחד מהחושך?", שחלקה הראשון שודר במשך חמש עונות (1992–1996).
הפקה

שונברון החל/ה לכתוב את התסריט כשלושה חודשים אחרי שהתחיל/ה טיפול הורמונלי חליפי בעקבות היחשפות/ה כטרנדסג'נדר/ית. בתמות הנוגעות לטרנסג'נדריות, שונברון נמנעה בכוונת מכוון מהצגת סוגיות של שינויים מגדריים ויציאה מהארון כנושאים מרכזיים בעלילה, אלא העדיפה לכתוב את הסיפור כאלגוריה, כדי להבדיל את הסרט מסרטים אחרים העוסקים בסוגיות אלה.
בשנת 2021 משך התסריט את תשומת ליבם של אמה סטון ובעלה דייב מק'קארי (אנ'). התסריט הוצע לשישה שותפי הפקה פוטנציאליים. באוקטובר 2021 הוכרז הסרט כהפקה של חברת "A24" שתממן ותפיץ ברחבי העולם, בבימויה/ו של ג'יין שונברון, ובהפקתם של סטון ומק'קארי באמצעות חברת "פרוט טרי" (אנ') שבבעלותם, בצוותא עם שרה וינשול מטעם חברת "סרטי סמאג'" וסאם אינטילי. ב-24 באוגוסט 2022 נמסר על צירופם לצוות השחקנים של: ג'אסטיס סמית', ג'ק הייבן (עדיין בשם בריג'ט לנדי-פיין), הלנה הווארד, דניאל דדוויילר, אמבר בנסון, איאן פורמן, מייקל סי' מרונה, קונר או'מאלי, אמה פורטנר, דני טמברלי, פיבי בריג'רס, לינדזי ג'ורדן, פרד דרסט וקריסטינה אספנדיארי.
שלב הצילומים התקיים במהלך החודשים יולי-אוגוסט 2022 באתרים שונים ברחבי ניו ג'רזי, בהם: בית הספר התיכון "ורונה" ומגרש הפוטבול שלו בעיר ורונה (אנ'), בית הספר התיכון "סידר גרוב" בעיר סידר גרוב (אנ'), פארק השעשועים בקינסבורג (אנ'), אולם מופעי המוזיקה "The Saint" (אנ') בפארק אזברי (אנ'), אולם משחקי הארקייד "פאנפלקס" באיסט הנובר (אנ'), ואתר המחנאות "קמפ לואיס".
השחקנית הקנדית אמה פורטנר, רקדנית וכוריאוגרפית מקצועית, עיצבה את הריקודים והתנועות של מר מלנכוליה, שני משרתיו הג'נדרקווירים מרקו ופולו, ומפלצות נוספות. פורטנר עצמה מגלמת בין היתר את דמויותיהם של מר מלנכוליה ומרקו.
מוזיקה

הפסקול כולל חמישה עשר שירים מאת יוצרים ומבצעים שונים, ועשרים קטעי מוזיקה מקורית שהלחין אלכס ג'י. רשימת המבצעים כוללת את: הפרויקט המוזיקלי "יול" (אנ'); פרנסס קווינלן (אנ'); קרוליין פולאצ'ק (אנ'); להקת האינדי פולק "פלוריסט" (אנ'); ברטיז סטריינג' (אנ'); מריה בי-סי (אנ'); קריסטינה אספנדיארי (אנ') ולהקתה, "קינג וומן"; ג'יי סום (אנ'); אל'ריין (אנ'); להקת הפולק הקנדית "The Weather Station" (אנ'); הפרויקט המוזיקלי "דראב מג'סטרי" (אנ'); להקת "פרופר"; הרכב האינדי רוק "סאדרן" (אנ'), וכן להקת "סלופי ג'יין" (אנ') המארחת את פיבי בריג'רס. הפסקול המלא הופץ להורדה ב-10 במאי 2024, ושישה ימים אחר כך, ב-16 במאי, הופצה להורדה המוזיקה מאת אלכס ג'י.
הפצה

"ראיתי את הטלוויזיה זוהרת" הוקרן בהצגת בכורה ב-18 בינואר 2024, במסגרת סרטי חצות בפסטיבל סאנדנס. כן הוצג הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-74 בברלין, ב-20 בפברואר 2024, ובפסטיבל SXSW. ב-3 במאי 2024 הופץ הסרט למספר מצומצם של בתי קולנוע בניו יורק ולוס אנג'לס, וב-17 במאי 2024 הורחבה ההפצה לכל רחבי ארצות הברית וקנדה. ב-14 ביוני באותה שנה יצא הסרט לצפייה על פי דרישה ובהפצה דיגילית לשירותי הזרמת מדיה. ב-20 בספטמבר באותה שנה יצא הסרט לשידור ליניארי בערוץ Max.
ביקורות

במאגר ביקורות הקולנוע "Rotten Tomatoes", מתוך 213 ביקורות, 84% מוגדרות חיוביות, עם דירוג ממוצע של 8.10/10. סיכום הביקורות הוא, שעם אסתטיקה ויזואלית ייחודית המעצימה את התהודה הרגשית של הסיפור, הסרט מוסיף למיצוב מעמדה/ו של התסריטאי/ת-במאי/ת ג'יין שונברון ככישרון עולה. אתר "Metacritic" מעניק לסרט ציון 86 מתוך 100, בשקלול 48 ביקורות המוגדרות כ"תהילה בינלאומית".
פרסים ומועמדויות

| פרס | תאריך | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס גות'הם | 2 בדצמבר 2024 | הבמאי הטוב ביותר | ג'יין שנברון | מועמדות |  |
| פרס גות'הם | 2 בדצמבר 2024 | ההופעה הראשית הטובה ביותר | ג'אסטיס סמית' | מועמדות |  |
| פרס גות'הם | 2 בדצמבר 2024 | הופעת המשנה הטובה ביותר | ג'ק הייבן | מועמדות |  |
קלמן מיקסאט

| --- | --- |

 לידה:  16 בינואר 1847 סקלבינה, סלובקיה 
 פטירה:  28 במאי 1910 (בגיל 63) בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 יצירות בולטות:  העיר השחורה, המצור על ביסטריצה, נישואים מוזרים, Tót atyafiak 
 תקופת הפעילות:  מ-1870 
 בן או בת זוג:  אילונה מאוקש 
 צאצאים:  קלמן מיקסאט, אלברט מיקסאט 
 
קלמן מיקסאט, (בהונגרית: Mikszáth Kálmán‏ 16 בינואר 1847 – 28 במאי 1910) היה סופר ופובליציסט הונגרי, יליד סלובקיה של היום, חבר בהתכתבות של האקדמיה ההונגרית. נחשב אחד מחשובי הפרוזאיקנים ההונגרים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, מחבר רומנים, נובלות ומסות. היה חבר באגודת קישפלודי ובאגודת פטפי.
ביוגרפיה > רקע משפחתי וילדות

קלמן מיקסאט נולד בינואר 1847 למשפחה של אצילים הונגרים בכפר סקלבינה של היום, בהונגרית - סקלבוניה (משנת 1910 - מיקסאטפאלווה) בחבל פאלוץ שבמחוז נוגרד ב"הונגריה עלית" של פעם, שהיא כיום חלק מסלובקיה העצמאית. אבותיו היו כמרים לותרנים (אוונגליים) שלמדו בזמנם במרכזים תאולוגיים לותרניים בגרמניה - ויטנברג, האלה, וינה.
להבדיל מהם, סבו של הסופר ניהל בית מרזח באחוזת נאג'קירטש (Nagykürtös). שם נולד יאנוש מיקסאט, אביו של הסופר, שמאוחר יותר, עבר עם הוריו, לכפר אבצק (Ebeck), הכפר הסלובקי אובצקוב של היום. בבגרותו חכר אצל בעלי האחוזה המקומית איטליז ובית מרזח והתחתן עם צעירה בשם מריה ורש, בת אצולה מן היישוב הצפוני פאראד.
בשנת 1843 הזוג עבר לסקלבוניה, שבה חכר גם כן את האיטליז ואת המסבאה המקומית. קלמן היה האמצעי מבין שלושת ילדיו. האחות הגדולה, מריה, נפטרה בגיל 17 מדלקת ריאות פתאומית.
המצב הכלכלי של המשפחה השתפר עם השנים, כשהגיע להתברך ב-100 דונם אדמה ושני עובדים: רועה צאן ומשרתת.
את רוב לימודיו עשה קלמן מיקסאט ברימהסומבאט (Rimaszombat) (היום היישוב הסלובקי רימבסקה סובוטה) בין השנים 1857–1863, וסיים את השנתיים האחרונות של התיכון בשלמצבאניה (באנסקה שטיאווניצה), לשם עבר עם כל המשפחה. למד אחר כך משפטים, קודם בעיר גיור, אחר כך, החל משנת 1868, בפקולטה למשפטים בבודפשט.
ביוגרפיה > שנות הבגרות

מיקסאט לא סיים את התואר ועם גמר הלימודים חזר למחוז הולדתו נוגראד (נובוהראד) והתמחה במשרד של מתיאש מאוקש, משפטן ראש המנהל (szolgabíró) בבלשגיארמט. השתלם בהמשך אצל המשפטנים הבכירים של המחוז ובשנת 1872 היה לעוזר עורך דין בשרות המדינה. באותן השנים התחילה פעילותו הספרותית והעיתונאית. פרסם סיפורים ומאמרים רבים בעיתונים כמו "איגאזמונדו" (Igazmondó), "סאבאד אגיהאז" (Szabad Egyház) פהווארושי לאפוק" ,(Fővárosi Lapok) ו"יאנקו בורשסם" (Borsszem Jankó).
ב-13 ביולי 1873 קלמן התחתן בניגוד לרצון הוריו עם אילונה מריה מאוקש. אחרי מות הוריו שנפטרו שניהם בדיוק באותה שנה, קלמן עבר עם אשתו לגור בבודפשט. הם נקלעו שם למצב של עוני. מיקסאט האשים את עצמו בכך שלא הצליח להרוויח די כסף מכתיבתו כדי לפרנס את אשתו ואת הבית והחליט משום כך להתגרש. על מנת לשכנע את אשתו להסכים סיפר לה שכביכול התאהב באחרת. אחרי שבני הזוג נפרדו בשנת 1875, נסוג מיקסאט לבית שהשתייך להוריו בסקלבּוניה. האדמות שהיו בבעלות הוריו הוחכרו על ידי אמו, בתנאים כאלה שלא יכלו לשמש לו מקור מחיה. אחרי כישלון בבחירות המחוזיות לתפקיד סגן-נוטריון בשנת 1874, החליט מיקסאט לחזור לבודפשט ומכאן הלאה הקדיש את עצמו כל כולו לכתיבת ספרות יפה. גם אשתו, שחלתה, חזרה לבית הוריה במוהורה.
פעילותו בזירת הספרות והעיתונות

דרכו ההתחלתית כסופר לא הייתה זרועת ורדים. סגנונו המקורי לא תאם נורמות מסוימות של התקופה, ועורכי ההוצאות לאור השמיטו קטעים נרחבים מיצירותיו. בשנת 1874, פרסום ספרו העצמאי הראשון - "סיפורים" בשני כרכים, עבר ללא הדים כלשהם. מיקסאט עבד כמה שנים בעיתונים, ובשנת 1878, שנת הגרושים הרשמיים מאשתו, עבר, מר-נפש, לעיר סגד. שם התחיל לכתוב באופן קבוע בעיתון המקומי Szegedi Napló (סגדי נאפלו - היומון של סגד) וסוף-סוף קטף את ההצלחות הראשונות כסופר.
הצטיין במיוחד ברפורטז'ות שלו מימי השיטפונות הקשים שהציפו את העיר סגד במרץ 1879 ואחר כך בכתבותיו על שיקום העיר על ידי הוועד שבראשות הנציב המלכותי לאיוש טיסה.
בשנת 1881 זכה להתעניינות רבה גם הודות לשני קובצי סיפורים "האחים הסלובקים" (A Tót atyafiak) ו"האנשים הטובים מפאלוץ" (A jó palóczok) בהם מימש היטב את כישוריו כמספר וגיבש את סגנונו האופייני.
בשנת 1881 שב לבודשפט כסגן עורך הדו-שבועון Ország-Világ (אורסאג-וילאג - הארץ - העולם).
במאי 1881 אחרי שחלק מעורכי העיתון "פשטי הירלאפ" (Pesti Hirlap - חדשות בודפשט) עזבו כדי להקים עיתון מתחרה בשם Budapesti Hirlap (חדשות בודפשט), מיקסאט הפך לאחד הכותבים הקבועים בעיתון הראשון. הקשר עם ה"פשטי הירלאפ" נמשך, עם הפסקות קצרות, כעשרים שנה. יחד עם מור יוקאי הפך מיקסאט לאחד מכותביו האהובים, בין השאר הודות לקטעים ההומוריסטיים שחיבר תחת שמות-עט כמו "סקארון" ואחרים.
בשנת 1882 התקבל לחברה הספרותית ע"ש שנדור פטפי, ב-8 בפברואר 1882 הצטרף גם לחברת "קישפאלודי" וכעבור 7 שנים, ב-7 במאי 1889 התקבל גם כחבר בהתכתבות של האקדמיה ההונגרית למדעים.
כבר במהלך שנת 1882, בהתחשב בשיקום מעמדו, הרשה לעצמו מיקסאט לבקש שוב את יד גרושתו, אילונה מאוקש.
ואכן בסילבסטר אותה השנה השניים התחתנו מחדש.
היה פעיל מבחינה פוליטית במסגרת המפלגה הליברלית, שהמנהיג שלה, קלמן טיסה הפך לידיד קרוב שלו.
בשנת 1887 נבחר לאספה הלאומית של הונגריה - קודם כנציג של המחוז הטרנסילבני איליהפאלווה, כיום איליאן ברומניה, והחל משנת 1892 ועד מותו כנציג של המחוז פגראש, גם כן בטרנסילבניה.
בשנת 1897 ניסה לייסד עיתון משלו „Országos Hírlap” (אורסאגוש הילאפ - עיתון החדשות הארצי), אבל לא הצליח לזמן רב. לעומת זאת כתב מדור קבוע בעיתון "Az Újság (אז אוישאג = העיתון).
ב-1910 לרגל מלאת ארבעים שנות פעילות ספרותית נסע אל בוחריו בסיגט אך חזר חולה ונפטר כעבור ימים אחדים ב-28 במאי 1910, בבודפשט. לא הספיק לראות את פרסום ספרו האחרון A fekete város (העיר השחורה) בשנת 1911. הובא לקבורה בבית הקברות קרפשי בבודפשט. על ידו נקברו שני בניו יאנוש (1890-1886)
ואלברט (1921-1889).