stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שירה גינצבורג
ביוגרפיה > 1993 > אלופת ישראל

באליפות ישראל שנערכה באפריל 1993 זכתה גינצבורג ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:07.00 דקות, 31 מאיות השנייה איטי מהשיא הלאומי של טימאה טוט (1:06.69 דקות), לפני ליטל כשריאל ממכבי מעלה אדומים (1:11.20 דקות) ושירה בש מהפועל נהריה (1:11.52 דקות). מדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:23.30 דקות, אחרי קרן רגאל מהפועל ירושלים (2:21.94 דקות) ולפני ליטל כשריאל ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:08.84 דקות, אחרי סהר אלוני מהפועל עמק חפר (1:06.22 דקות) וגוני יהודאי מהפועל ירושלים (1:08.27 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה ה-14 שנערכו באוניברסיטת תל אביב ביולי 1993 זכתה גינצבורג במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:08.65 דקות, אחרי ליסה דובי מארצות הברית שקבעה שיא מכביה חדש של 1:06.33 דקות והדס פדה מישראל (1:07.78 דקות).
ביוגרפיה > 1994

באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 1994 זכתה גינצבורג ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:27.25 דקות, לפני ליטל כשריאל (2:27.29 דקות) ואניה גוסטומלסקי ממכבי חיפה (2:30.65 דקות). מדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:08.01 דקות, אחרי ליטל כשריאל (1:07.58 דקות) ולפני אלה ברנוף מהפועל עמק חפר (1:10.89 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר, אחרי ליטל כשריאל (1:06.20 דקות) ומיכל צהרי מהפועל עמק יזרעאל (1:07.00 דקות).
לקריאה נוספת

אלכס פרלסמן, נופצה הדקה ב-100 מטר, מעריב, 20 באפריל 1993
גולן חזני, קרן אור בודדת באפלה, ידיעות אחרונות, 20 באפריל 1993
גולן חזני, 13 שנים חיכו למאירי, ידיעות אחרונות, 14 באוגוסט 1994
גולן חזני, שיא לקינוח, ידיעות אחרונות, 15 באוגוסט 1994
אלכס פרלסמן, חליקה ואורבך - דור העתיד, מעריב, 15 באוגוסט 1994
שפת מין

| --- | --- |

 תפוצה גאוגרפית:  פוג'יין
 מספר הדוברים:  45 מיליון
 מזהים
 קוד ISO 639-6:  mclr
 מפת תפוצה
 
 
מין (בסינית מפושטת: 闽语, בפין-יין: Mǐnyǔ) היא קבוצה רחבה של שפות סיניות המדוברות על ידי כ-30 מיליון תושבים במחוז פוג'יין וכן על ידי צאצאיהם של מתיישבים דוברי מין בחצי האי לייג'ואו והאינאן. השם נגזר מנהר המין הזורם בפוג'יאן, והפך גם לשם המקוצר של מחוז פוג'יאן. דיאלקטים של מין אינם מובנים הדדית זה עבור זה (כלומר: דוברי ניב אחד לא בהכרח מסוגלים להבין דוברי ניבים אחרים) וגם לא עם כל שפה סינית אחרת (כגון מנדרינית, קנטונזית או וו). קבוצת מין היא קבוצת השפות השנייה הכי מדוברת בסין, אחרי השפות המנדריניות.
ישנם דוברי מין רבים בפזורה הסינית בדרום-מזרח אסיה. הניב המדובר ביותר של מין מחוץ לפוג'יאן הוא ניב מין נאן, המכונה גם מין דרומי וטאיוונית-הוקיין.
הערות שוליים

↑  Chinese Academy of Social Sciences (2012).  中国语言地图集(第2版):汉语方言卷 [Language Atlas of China (2nd edition): Chinese dialect volume]. Beijing: The Commercial Press. p. 110.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4244331-3
שירה וילנסקי

| --- | --- |
שירה וילנסקי
שירה וילנסקי
 לידה:  21 בינואר 1984 (בת 40) ראשון לציון, ישראל 
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1995
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
שירה וילנסקי (נולדה ב-21 בינואר 1984) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה

וילנסקי גדלה בראשון לציון, החלה לדגמן בגיל 12 והשתתפה בפרסומות שונות. בשנת 2002 הופיעה בתפקיד משני בסרט "כנפיים שבורות" וב-2004 השתתפה בטלנובלה "מיכאלה". במקביל החלה ללמוד תקשורת וניהול במכללה למנהל.
בשנים 2005–2007 ו-2013–2015 שיחקה במשך חמש עונות בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "השמינייה" בתפקיד מיקה שקד, נערה מרדנית ומוזיקאית מחוננת בעלת חוש שמיעה יוצא דופן.
ב-2006, השתתפה וילנסקי בעונה השנייה של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים". בן זוגה לריקודים היה דניס בלוצ'רקובסקי. הזוג הודח שני בתחרות. כמו כן השתתפה בפסטיגל פנטזיה שהתקיים באותה שנה ושרה את השיר "שלוש חברות" עם עדי הימלבלוי ודון לני גבאי (מילים ולחן: דורון מדלי).
ב-2007 הייתה כתבת שטח בעונה העשירית של "ערב טוב עם גיא פינס" ושיחקה בסדרה "בילי" את רונה לצד ידידיה ויטל. באותה שנה גם כיכבה בסדרה "לשם שינוי" של הטלוויזיה החינוכית הישראלית ערוץ 2 ובסדרה "המקום" ששודרה בערוץ 10 ככוכב אורח.
ב-2009 עברה וילנסקי ללוס אנג'לס, שם למדה שנתיים במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע. היא הצטלמה לסרט "Joshua Tree"‏ (2011), לצד סטיבן באואר ומייקל מדסן וגילמה את סבטלנה, צעירה ממוצא רוסי שהסתבכה עם המאפיה הרוסית. ב-2012 השתתפה בסרט אייסמן של אריאל ורומן המתאר את חיי הרוצח השכיר ריצ'רד קוקלינסקי בתפקיד מלצרית בבית קפה, וכן בקליפ לשיר "Go Loco" של אלון דה לוקו.
ב-2013 השתתפה בסרט לאבלייס העוסק בלינדה לאבלייס, וכמו כן, בתפקיד ראשי בסרט האימה מים שחורים. ב-2014 השתתפה בפרק בעונה הרביעית של הסדרה רמזור בתפקיד אישה חולת חתולים.
בשנת 2019 שיחקה בסדרה "סברי מרנן" בתפקיד אביבית.
חיים אישיים

וילנסקי מתנדבת בארגוני זכויות בעלי חיים כדוגמת תנו לחיות לחיות והשתתפה בקמפיין נגד מכירת פרוות. היא דוגלת בטבעונות.
באוקטובר 2015 נישאה לאיש העסקים טל ניידרוף. בינואר 2016 ילדה את בנם הבכור. בהמשך הזוג התגרש [דרוש מקור].
במאי 2024 ילדה את בתה השנייה מבן זוגה אסף עדן.
הערות שוליים

↑  מילות השיר "שלוש חברות", באתר שירונט
↑  אסף נבו, ‏בכורה: אלון דה לוקו בקליפ "Go Loco", באתר ‏מאקו‏, 7 ביוני 2012
↑  רמזור עונה 4 פרק 6 באתר mako.
↑  ערן בר-און, חתול תעלול, באתר ynet, 30 באוקטובר 2008
↑  אלי דדון, מאושרי כהן ועד נטלי פורטמן: הכוכבים שהפכו לצמחונים, באתר Xnet‏, 21 בינואר 2013
↑  Instagram, www.instagram.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011899242005171  VIAF: 15167021197952870134   WorldCat (עם VIAF): 15167021197952870134
שורש 8

שורש 8 או טוֹאוּ בּוּ (בסינית: 亠部, פיניין: Tóu bù) הוא השורש השמיני של הכתב הסיני. פירושו "מכסה" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
במילון קאנגשי יש 38 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
התפתחות ותווים נגזרים

השורש (במודגש למעלה) בכתב החותם הקטן (שְׂיָאוגְ'ווָאן, 小篆, xiǎozhuàn)
| מספר קווים נוספים | תווים |
| --- | --- |
+0: 亠
+1: 亡
+2: 六卞亢亣
+4: 交亥亦产SC (=產->生)
+5: 亨亩SC (=畝->田)亪
+6: 享京
+7: 亭亮亯亰(=京)亱(=夜->夕)亲SC (=親->見)
+8: 亳
+10: 亴亵SC (=褻->衣)
+11: 亶亷(=廉->广)
+14: 亸SC (=嚲->口)
+19: 亹
וריאנטים

יש הבדל ביפנית ובסינית בהדפסת גופנים עבור שורש זה. באופן מסורתי, קו אנכי קצר על גבי הקו האופקי שימש בהדפסה, בעוד מקף מלוכסן הועדף בכתב יד.
צורת הנקודה האנכית משמשת במילון קאנגשי, ובגופנים מודרניים יפנים וקוריאנים. בסין, טאיוואן והונג קונג, נקודה מלוכסנת על גבי הקו האופקי היא הצורה הסטנדרטית, אם כי הצורה המסורתית עם נקודה אנכית נמצאת בשימוש נרחב גם בגופנים סיניים מסורתיים ובמקרים מסוימים בסינית מפושטת.
שתי הצורות מקובלות בכתב יד בכל שפה.
| מילון קאנגשי  יפן קוריאה | סין היבשתית טאיוואן הונג קונג |
| --- | --- |
亠
לקריאה נוספת

Fazzioli, Edoardo (1987). Chinese calligraphy: from pictograph to ideogram: the history of 214 essential Chinese/Japanese characters. calligraphy by Rebecca Hon Ko. New York: Abbeville Press. ISBN 0-89659-774-1.
ליי לי: "התחקות אחר שורשי הדמויות הסיניות: 500 מקרים". בייג'ינג 1993,ISBN 978-7-5619-0204-2
שושא

ערך זה עוסק במקלע קל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
השושא במוזיאון הצבא הפולני בוורשה. ניתן לראות בבירור את הפתחים בצד המחסנית, שנועדו לחסוך במשקלה, והיו המקור העיקרי לבעיות האמינות של השושא.
השושא במוזיאון הצבא הפולני בוורשה. ניתן לראות בבירור את הפתחים בצד המחסנית, שנועדו לחסוך במשקלה, והיו המקור העיקרי לבעיות האמינות של השושא.
 מידע כללי
 סוג:  רובה אוטומטי / מקלע קל
 תכנון:  לוטננט קולונל לואיס שושא צ'ארלס סאטר
 מדינה מייצרת:  צרפת צרפת
 יצרן:  סייקלס גלדיאטור או סידארם
 תקופת השימוש:  1915–1945 (כ־30 שנה) 
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה המלחמה הפולנית-סובייטית מלחמת החורף מלחמת ההמשך
 מדינות המשתמשות:  ראו משתמשים
 יחידות שיוצרו:  כ-262,000 יחידות
 מידע טכני
 קליבר:  8 מ"מ לבל ‎.30-06 ספרינגפילד (ארצות הברית) 7.92X57 מאוזר (פולין) 7.65X54 מאוזר (בלגיה)
 פעולה:  רתע ארוך
 הזנה:  מחסנית בת 20 כדורים
 כוונות:  ברזל
 אורך כולל:  1.143 מ'
 אורך קנה:  470 מ"מ
 משקל ריק:  9.07 ק"ג
 קצב אש:  כ-240 כדורים בדקה
 מהירות לוע:  630 מ' בשנייה
 טווח אפקטיבי:  200 מ'
 טווח מקסימלי:  2,000 מ'
השׁוֹשָׁא (בצרפתית: Chauchat) היה מקלע קל מתוצרת צרפת מתקופת מלחמת העולם הראשונה. השושא שימש את הצבא הצרפתי וכן את צבאותיהן של שבע ממדינות ההסכמה, בכללן ארצות הברית, במהלך המלחמה. ציונו הרשמי בצבא הצרפתי היה רובה אוטומטי מודל 1915 CSRG‏ (Fusil-Mitrailleur Mle 1915 CSRG), אך הוא נודע גם כ-FM שושא, כ-CSRG, או כגלדיאטור. השושא היה הנשק האוטומטי הנפוץ ביותר במלחמת העולם הראשונה עם יותר מ-260,000 מקלעים שיוצרו בין 1914 ו-1918. השושא יוצר בגרסה מיוחדת עבור הצבא האמריקני, אשר הותאמה לשימוש בתחמושת אמריקאית מסוג ‎.30-06 ונודעה בשם CSRG מודל 1918. השושא 1918, כמו גם השושא הרגיל (בקליבר המקורי - 8 מ"מ לבל), שימשו את חיל המשלוח האמריקני תחת הכינוי רובה אוטומטי מודל 1915 (שושא).
השושא היה אחד המקלעים הקלים הראשונים שתוכננו כך שזוג חיילים – מקלען ועוזר – יוכלו לשאתם ולהפעילם מבלי להזדקק לחצובה כבדה או לצוות מקלענים. השושא הציג עקרונות שלימים הפכו לבסיסיים בכל המקלעים הקלים שהופיעו במהלך המאה ה-20, בהם: השימוש ב"ידית אקדח", קת הנמצאת בקו אחד עם מנגנון הירי, מחסנית נתיקה בעלת תכולת כדורים גבוהה והיכולת לברור בין מצבי ירי שונים, יכולות אשר נארזו באריזה שניתנת לנשיאה והפעלה בידי החייל הבודד, ואשר אפשרה ירי גם מהמותן וגם תוך כדי הליכה.
במהלך הלחימה בשוחות הבוציות של צפון צרפת, נתגלו מספר בעיות תכנון בנשק, העיקרית שבהן הייתה המחסניות, אשר על מנת לחסוך במשקל, יוצרו כשהן פתוחות לצד אחד. מבנה זה אפשר ללכלוך ולבוץ לחדור למנגנון הירי של השושא, והיווה את הגורם האחראי לכשני שלישים מהמעצורים בנשק. מיד עם תום מלחמת העולם הראשונה החליף הצבא הצרפתי את השושא במקלע הקל "מודל 1924" ובהמשך ב"מודל 1924/29". חיל המשלוח האמריקני החליף את השושא ברובה האוטומטי בראונינג במהלך ספטמבר 1918, חודשיים לפני תום המלחמה ב-11 בנובמבר.
במשך השנים הביא המוניטין הרע של השושא מומחים מודרניים רבים להעניק לו את התואר "המקלע הגרוע ביותר שנכנס לשירות צבאי בהיסטוריה של הלוחמה"‏‏‏‏. דוחות תקופתיים, זכרונות חיילים ואף תיעוד צבאי רשמי של קורות הדיוויזיות האמריקניות מהשנים 1917 ו-1918 לעומת זאת, מציגים את הדברים בטון מרוכך יותר. הביקורת הגורפת כלפי רובי השושא, בכללם השושא המקורי וכן השושא האמריקני, נובעת בעיקרה מהביצועים המאכזבים של השושא האמריקני (בקליבר ‎.30-06) בידי החיילים האמריקנים, ומהיעדר הידע על התפקוד המצוין של השושא המקורי (בקליבר 8 מ"מ לבל) בידיהם של החיילים הצרפתים במהלך המלחמה.
ביצועים בשדה הקרב

ביצועיו של השושא בשדה הקרב נתקלו בביקורות מעורבות עם הקיפאון במלחמה בשוחות הבוץ במהלך 1916. עקב הביקורת, החליט הגנרל אנרי פיליפ פטן לערוך סקר בין גדודי הצבא הצרפתי בנוגע לביצועי הנשק. מסקנות הסקר היו כי המחסניות פתוחות הצד של השושא הוכחו כמקור שני שלישים מהמעצורים והבעיות שנתגלו בשושא, מאחר שאפשרו לבוץ, ללכלוך, ולגורמים זרים אחרים שהיו בשפע בשוחות הבוציות, לחדור בקלות למנגנון הירי. מנגנון הירי הארוך שלו צוין כגורם מפריע לירי, אך בדיקות מקיפות יותר הראו כי היה זה דווקא מבנהו הארגונומי הבעייתי של השושא שהקשה על ירי מדויק בעת ירי של צרורות ארוכים יותר מקצרים מאוד. חלק מהרובים שיוצרו על ידי מפעל גלדיאטור סופקו עם כוונות פגומות, שגרמו לכך שהנשק נורה תמיד בהטייה כלפי מטה וימינה, דבר שחייב את המקלען שהפעיל את הנשק הספציפי להתחשב בבעיה בעת ירי. התחממות יתר עקב ירי ממושך של כדורים (כ-400 כדורים) גרמה להתרחבות שרוול הקנה עד לנקודה בה הוא נעצר לאחור, מבלי להשלים את פעולת הירי, ומבלי שהיה ניתן לשחררו עד להתקררות הנשק, מה שיצר מעצור שעשוי היה להמשך עד 10 דקות תמימות. עקב כך, כללו חוברות ההסבר של הנשק הנחיה מפורשת לירות צרורות קצרים או ירי חצי-אוטומטי בלבד, וכן התעקשות על השימוש במחסניות תקינות בלבד.
מספר אבות-טיפוס למחסניות שלמות וחסינות לכלוך נבחנו במהלך מאי ויוני של 1918, אך אלו הופיעו מאוחר מכדי שיאומצו. מחסניות מחוזקות, אך עדיין פתוחות צד, נכנסו לשימוש במהלך 1917, ויחד איתן סופקו כיסויי בד ייעודיים, שנועדו למנוע כניסת לכלוך לנשק בעת נשיאתו שלא בקרב. צוות השושא הראשוני, בן שני החיילים, נמצא גם הוא בלתי מספק, והחל מאוקטובר 1917 הורחב הצוות לחוליית שושא בת ארבעה חיילים - מפקד חוליה, מקלען, עוזר מקלען ואיש צוות נוסף שנשאו מחסניות.
בעת מתקפת האביב הגרמנית של 1918, עברה הלחימה מהשוחות הבוציות לשדות פתוחים, דבר שהשפיע מאוד לטובה על אמינותם של רובי השושא והקל מאוד על תחזוקתם. בנוסף, הצבא הצרפתי ערך שינוי מבני מקיף בגדודי הרגלים שלו - כל גדוד אורגן לצוותי קרב בני 18 חיילים. צוותי קרב אלה התבססו על חוליית שושא, בת ארבעה חיילים, חוליית רמנים בת ארבעה חיילים, ושמונה רובאים רגילים. הרישומים הגדודיים של הצבא הצרפתי ל-1918, והסטטיסטיקות של חלוקת המדליות למקלעני שושא, מראים בבירור כי היה להם חלק משמעותי בהצלחתה של הטקטיקה החדשה.
שושא אמריקאי

חיל המשלוח האמריקני הגיע לאדמת צרפת ביוני 1917 כשהוא אינו מצויד בכלי נשק אוטומטיים או בתותחי שדה. מפקדיו העדיפו את בעלי הברית הצרפתים על פני הבריטים, לצורכי ההצטיידות שלהם. הגנרל ג'ון פרשינג בחר בהוצ'קיס M1914 כמקלע בינוני, ובשושא כרובה אוטומטי, בעוד בפי החיילים האמריקנים השתרש הכינוי "שואו-שואו" ("Sho-Sho"). כלים אלה, אם טופלו כיאות, שירתו את החיילים היטב. עד למועד הפסקת האש, סיפק מפעל גלדיאטור לכוחות האמריקניים 16,000 רובי שושא בקליבר 8 מ"מ לבל, ו-18,000 כלים נוספים בקליבר ‎.30-06.
בעוד ביצועיו של השושא בקוטר 8 מ"מ נחשבו מספקים, ביצועיו של המודל בקליבר ‎.30-06 התבררו במהרה כמחרידים, ותרמו רבות למוניטין הנורא של הנשק. הבעיה הנפוצה ביותר הייתה כישלון בסילוק התרמיל, זאת לאחר שהנשק ירה מספר בודד של כדורים, והתחמם מעט. בדיקות שנערכו ביולי 1973 במרכז הנשק שבאברדין הראו כי ההסבה של השושא לקליבר ה-‎.30-06 התבצע תוך שימוש במידות שגויות עבור בית הבליעה של הנשק, ובייצור מאיכות ירודה. לא ברור מדוע בוחני הנשק האמריקנים ששהו במפעל גלדיאטור לא בחנו את כלי הנשק באופן מקיף, במיוחד לאור העובדה שהיו אלה כלי נשק מתכנון חדש לחלוטין, ולא הסבה פשוטה של השושא 8 מ"מ. הצבא האמריקני ידוע בנוהלי בדיקת הנשק המחמירים שלו, אך ייתכן שבמקרה זה, ידע מוקדם כי הרובה האוטומטי בראונינג עתיד להחליף את השושא, רשלנות פשוטה או אף השילוב ביניהם, מילאו תפקיד מכריע. מספר זעום ביותר של רובי שושא בקוטר ‎.30-06 הגיעו בסופו של דבר לידי החיילים בחזית, ואלה הושלכו במהרה כלאחר יד, מאחר שממילא היו מסוגלים לירות מספר מחסניות בודדות בטרם התעוותו מחום הירי והפכו חסרי שימוש. כתוצאה מכך, המשיכה אספקתם של רובי שושא בקוטר 8 מ"מ לחיילים האמריקנים. רובי הבראונינג החדשים, שנודעו בכינוי BAR ואשר הוכיחו את עצמם כעדיפים בהרבה על מקלעי השושא, סופקו לראשונה במהלך מתקפת מז-ארגון בספטמבר 1918, וחולקו בחסכנות בין היחידות השונות. ביום כניסת שביתת הנשק לתוקפה, 11 בנובמבר 1918, היו עדיין יותר מ-75% מהדיוויזיות האמריקניות מצוידות ברובי השושא. לאחר המלחמה נתגלו מסמכים שלפיהם הגנרל פרשינג עיכב במתכוון את הכנסתו של הרובה האוטומטי בראונינג לשירות בקרב עד שהניצחון המלחמה נראה ודאי, מחשש שהוא יועתק על ידי הגרמנים, אולם כיום ידוע כי רובי הבראונינג הראשונים סופקו עם קפיצים מחזירים פגומים, וייתכן מאוד שהצגתם המוקדמת של הרובים בקיץ 1918 הייתה קונה גם להם מוניטין של נשק בעייתי.
משתמשים

צרפת צרפת: יותר מ-120,000 רובי שושא נכנסו לשירות בחזית, בין אפריל 1916 ונובמבר 1918
ארצות הברית ארצות הברית: 16,000 רובי שושא בקליבר 8 מ"מ לבל ו-18,000 רובים בקליבר ‎.30-06
רומניה רומניה: 7,200 יחידות
בלגיה בלגיה: 6,935 יחידות
רוסיה רוסיה: 5,700 יחידות
ממלכת סרביה ממלכת סרביה: 3,838 יחידות
יוון יוון: 3,980
פולין הצבא הכחול: 11,869 יחידות
ממלכת איטליה ממלכת איטליה: 1,729 יחידות
מספר יחידות להביור גרמניות הפעילו רובי שושא שנתפסו שלל, מאחר שלצבא הגרמני לא היה מקלע קל, עד להופעתו של המקסים MG 08-15 בתחילת 1917. רוב רובי השושא שנמסרו לבלגיה הוסבו לתחמושת ה-7.65X54 מאוזר הבלגית. פולין קיבלה סיוע צבאי מצרפת לאחר מלחמת העולם הראשונה, שבמסגרתו קיבלה גם 2,000 רובי שושא אשר שימשו את הצבא הפולני במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית. לאחר המלחמה רכשה פולין רובים נוספים, עד למספר הסופי של 11,869 יחידות, והשושא הפך למקלע הקל הסטנדרטי של הצבא הפולני המהלך שנות ה-20 של המאה ה-20. ישנם מסמכים לפיהם 8,650 רובי שושא נמכרו לכוחות הרפובליקניים הספרדיים במהלך מלחמת האזרחים בספרד. במהלך מלחמת החורף נתרמו 5,000 רובי שושא לצבא הפיני, אשר סבל ממחסור בכלי נשק אוטומטיים. קיימות עדויות כי רובי שושא הופיעו אף בשנות ה-60 של המאה ה-20 במהלך מלחמת וייטנאם.
ראו גם

הוצ'קיס M1909
מקלע קל FM 24/29
מקלע לואיס
רובה בראונינג אוטומטי
הערות שוליים

↑  Fitzsimons, Bernard (1978). The Illustrated Encyclopedia of 20th Century Weapons and Warfare. 6. Columbia House. p. 584. ISBN B001CSIHPO.
↑  Hogg, Ian (2000). Military Small Arms of the 20th Century (7 (illus.) ed.). Krause. p. 317. ISBN 9780873418249.
↑  Jordan, David (2005). History of the French Foreign Legion: 1831 to the Present Day. Spellmount. p. 167. ISBN 9781862272958.
↑  פטנט אמריקאי מס' 659786, מיום 16 באוקטובר 1900.
כדור 8 מ"מ לבל, הכדור ששימש את מרבית רובי השושא
איור של מקלען צרפתי החמוש במקלע שושא
חיילים אמריקנים של גדודי הרגלים ה-308 וה-166 משחררים עיירה צרפתית במהלך 1918. החייל משמאל נושא על כתפו מקלע שושא
שדרות שאול המלך

| --- | --- |
שדרות שאול המלך מבט ממערב ממרומי מגדל "נאות אביב", 2008. בחזית מימין "בית יכין"
שדרות שאול המלך מבט ממערב ממרומי מגדל "נאות אביב", 2008. בחזית מימין "בית יכין"
 מידע כללי
 על שם:  שאול המלך
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 עיר:   תל אביב-יפו
 [[רובעי  תל אביב-יפו|רובע]]:  4, 6
 קואורדינטות:  32°04′36″N 34°47′17″E﻿ / ﻿32.0767513°N 34.787945°E﻿ / 32.0767513; 34.787945
  מפת מיקום  מפה מפורטת   מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) שדרות שאול המלך(למפת תל אביב רגילה) שדרות שאול המלך(למפת גוש דן רגילה) שדרות שאול המלך(למפת גוש דן מוגדלת) שדרות שאול המלך  he שדרות שאול המלךhe שדרות שאול המלךמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מראה בשדרה
השדרות במבט ממערב למזרח. בולט בקצה השמאלי: מגדל אמות השקעות
שדרות שאול המלך היא שדרה ראשית במרכז תל אביב על שמו של שאול מלך ישראל. הרחוב הוא ציר תנועה מרכזי המחבר מצומת הדרכים בגין-ז'בוטינסקי ודרך נמיר במזרח ועד רחוב אבן גבירול במערב. הרחוב מאופיין בעיקר בבנייה של רצף מבני ציבור, חלקם בסגנון הברוטליסטי, ומעט מבני מגורים ומסחר בקצהו המערבי. רוב חלקו הדרומי של הרחוב הוא חומתה הצפונית של הקריה ובה שער אחד ראשי "שער שאול המלך".
היסטוריה

תוואי הדרך בה סלול הרחוב קיים זמן רב: כבר בתחילת המאה ה-20 היה חלקו המזרחי של הרחוב דרך אשר עקפה את המושבה הטמפלרית שרונה מצפון במקביל לתוואי דרך בגין, כחלק מדרך יפו-שכם (או חלקה הקצר יותר שהוביל מיפו לפתח תקווה) ההיסטורית. תוואי הדרך המשיך בכיוון דרום מערב אל רחוב יהודה הלוי והתחבר אל מרכז תל אביב הישן.
בשנות ה-50, לאחר שהמושבה הפכה לקריה, נסגר החלק המרכזי מהדרך והפך לקטע בתוך המחנה הצבאי הסגור. רחוב יהודה הלוי הוסט צפונה והמשיך כרחוב אבן גבירול והתוואי הצפוני של שאול המלך המשיך מערבה בניצב אליו והתחבר אל רחוב הנביאים. בחלקו הדרומי הוקמה גדר המחנה ומצפון אל הדרך החלו להיבנות שכונות "הצפון החדש" של תל אביב.
החל משנות ה-60 ובעיקר בשנות ה-70 נבנו לאורך הרחוב בנייני משרדים ומוסדות ציבור רבים כמרכז עסקים ראשי חדש. מרכז זה גם נבנה לאורך רחוב קפלן ובדרומו של רחוב אבן גבירול בתקופה זו.
עד שנות ה-80, טרם פתיחת נתיבי איילון היו שדרות שאול המלך ציר תחבורה חשוב מאוד עבור הנכנסים אל העיר מצפון וניקז אליו חלק ניכר מהתנועה שהגיעה מרמת גן (ציר ז'בוטינסקי) ומדרך חיפה לכיוון מרכז העיר.
בעשור הראשון של המאה ה-21 עברו חלקים מהרחוב שיפוץ ונסללו לאורכו שבילי אופניים. ב-2012 אירע פיגוע ברחוב שבו מחבל מתאבד פוצץ את עצמו בקו 142.
אתרים ברחוב

כאמור, לאורך שדרות שאול המלך מבני ציבור ובניינים רבים בעלי חשיבות. להלן האתרים ברחוב, ממערב למזרח:
אתרים ברחוב > מערב הרחוב

לונדון מיניסטורס - אחד הקניונים הראשונים בארץ הנמצא בפינת רחוב אבן גבירול שנפתח ב-1972. לונדון מיניסטורס הוא למעשה פרויקט עירוב שימושים הכולל מסחר, 2 קומות משרדים ועסקים שונים, אולמות מופעים ומגדל מגורים בן 15 קומות מעליו. מגדל המגורים הוא מגדל המגורים הראשון בארץ שנבנה כ"מגדל יוקרה". הפרויקט תוכנן על ידי האדריכלים בנימין אידלסון וגרשון צפור.
מועדון צוותא - מועדון ותיק של אירועי תרבות ובידור שעבר ללונדון מיניסטורס עם פתיחתו. לפני כן שכן ברחוב מאפו.
בית אמות משפט - בניין משרדים שתוכנן על ידי אריה שרון, בנימין אידלסון ואלדר שרון שבשנותיו הראשונות שכנה בו הנהלת קונצרן "כור".
באזור המערבי לקריה, נמצאים כמה אתרים חשובים בין שדרות שאול המלך ורחוב קפלן, ברחובות דובנוב ודה וינצ'י:
בית לשכת עורכי הדין.
בית תנועת המושבים.
מרכז מאירהוף לחינוך לאמנות (הפועל כשלוחה של מוזיאון תל אביב לאמנות)
מגדל הקיבוץ הארצי.
בית הסוכנות היהודית.
בית ציוני אמריקה (נמצא ברחוב אבן גבירול)
אתרים ברחוב > המשכן לאמנויות הבמה

המשכן לאמנויות הבמה, הנקרא גם "מרכז גולדה" על שם ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר, הוא מתחם התרבות השני של תל אביב בנוסף למתחם הבימה הוותיק. הוא נבנה בשנות ה-90 בתכנון יעקב רכטר וממשיכו לאחר מותו אמנון רכטר, בנו. המבנה הוא קומפלקס בעל רחבה פנימית מרכזית שבו נמצאים שני אולמות גדולים של בית האופרה הישראלית והתיאטרון הקאמרי. לשני האולמות פואייה משותף. המבנה כולל גם מעט מסחר ומשרדים של המוסדות השוכנים בו ומשרת גם מופעים ואירועים רבים נוספים.
אתרים ברחוב > סביב כיכר מוזיאון תל אביב לאמנות

כיכר מוזיאון תל אביב לאמנות היא כיכר מרכזית ברחוב. ברחבת הכיכר מצויים פסלים רבים של אמנים ישראלים, חלקם קבועים וחלקם מתחלפים מעת לעת. הכיכר אינה פעילה ברוב ימות השנה כמו כיכרות אחרות בעיר אך משמשת לאירועים רבים בהם ירידים ושווקים חד פעמיים, הפגנות וכדומה. לרוב נערכות בה הפגנות מצומצמות יותר שמארגני חוששים שלא תוכלנה למלא את כל כיכר רבין, הנמצא מרחק קצר יחסית ממנה. סביב הכיכר שלושה מוקדים עיקריים: ספריית בית אריאלה, מוזיאון תל אביב לאמנות והיכל המשפט. מהכיכר מוביל שביל גישה עם גשר ישירות אל מגדל המוזיאון הנמצא בעורף הכיכר (ברחוב ברקוביץ' המקביל) ושביל עורפי נוסף המוביל אל מתחם המרכז לאמנויות הבמה ו"גן דובנוב".
ספריית בית אריאלה - הספרייה המרכזית של תל אביב. הוקמה ביפו כבר ב-1922 ועברה למשכנה בשאול המלך ב-1977. המבנה תוכנן על ידי האדריכלים משה לופנפלד וגיורא גמרמן (בשיתוף האדריכלים מיכאל אזמנוב ושמואל שקד).
מוזיאון תל אביב לאמנות - המוזיאון המרכזי לאמנות בעיר והשני בגודלו בארץ, אחרי מוזיאון ישראל בירושלים. עבר למשכנו הנוכחי ב-1971 אותו תכננו האדריכלים יצחק ישר ודן איתן
היכל המשפט - בית המשפט המחוזי ובית משפט השלום של מחוז תל אביב. הבניין תוכנן על ידי זאב רכטר, משה זרחי ויעקב רכטר בשנים 1959–1960 והוא שוכן בין כיכר המוזיאון לבין רחוב ויצמן.
לכיכר קיימת גישה ישירה באמצעות גשר הולכי רגל גם ממגדל המוזיאון (מגדל ברקוביץ') הנמצא ברחוב ברקוביץ', העורפי לשדרות שאול המלך. המגדל משמש למשרדי עורכי דין והוא מהווה חלק ממתחם זה יחד עם שאר בנייני המשרדים ברחוב.
אתרים ברחוב > בנייני משרדים

רבים מבנייני המשרדים ברחוב מאוכלסים על ידי משרדי עורכי דין אשר נהנים מהקרבה אל בית המשפט כמו גם מפונקציות רבות נוספות הנמצאות באזור המשרתות משרדים אלו. שמות רוב בנייני המשרדים בצד המזרחי של הרחוב (ממזרח לרחוב ויצמן) נקבעו על פי שמות היבשות:
בית אסיה - נמצא ברחוב ויצמן אך הגישה אליו גם משאול המלך. מבנה יוצא דופן בצורתו שזכה לשבחים רבים עם הקמתו. תוכנן על ידי מרדכי בן חורין ונבנה ב-1979.
מגדל אמות השקעות, ובעבר "בית יבמ" - מגדל משרדים בן 20 קומות שתכננו יסקי-סיוון אדריכלים עבור חברת יבמ ישראל ונבנה גם כן ב-1979. עבר שיפוץ מקיף והתחדש בתחילת שנות ה-2000 והפך למגדל משרדי עורכי דין.
בית אירופה - תוכנן אף הוא על ידי יסקי-סיוון ונבנה מאוחר יותר משאר הבניינים שסביבו.
בית אמריקה - תוכנן על ידי אלדר שרון ונבנה בתחילת שנות ה-80.
בית הדר דפנה - מבנה ברוטליסטי שתוכנן על ידי דב כרמי ובנו רם כרמי בשנות ה-70. משרדים רבים שוכנים בבניין זה לרבות פרקליטות המדינה (מחוז תל אביב ומחוז מרכז) ולשכת רישום המקרקעין. בעבר שכן במקום מטה המוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים. עוד שוכנת בבניין הנהלת דן חברה לתחבורה ציבורית.
הערות שוליים

↑  אמיתי גזית, ריסקיפייד שכרה את בית אירופה בת"א ב-120 מיליון שקל לעשור, באתר כלכליסט, 18 בנובמבר 2020
גן דובנוב
שפת מכונה
ראו גם

אסמבלר
דיסאסמבלר
מונחים בתוכנה
מונחים בחומרה
מהדר
שירה והערות על מיני עניינים

שירה והערות על מיני עניינים (בסינית מסורתית: 事類賦註; בסינית מפושטת:  事类赋注; בפין-יין: shìlèi fùzhù, שְׁלֵיי פֿוּג'וּ) היא אנציקלופדיה בה על כל ערך נמצא מידע בצורת שיר פֿוּ והערות, אשר מהוות חלק אינטגרלי מן הערך. היצירה נכתבה בסין בשנת 993 על ידי ווּ שׁוּ, בתקופת שושלת סונג, וידועה גם בשם המקוצר "שירה על מיני עניינים ("事類賦"). היצירה רחבה בהיקפה ונוגעת אף בתחומים כגון ביולוגיה ואסטרונומיה.
הרקע לכתיבה

טרם כתיבת האנציקלופדיה הזו, השתתף ווּ שׁוּ בכתיבת כמה אנציקלופדיות אחרות, כגון "המקראות הקיסריות של עידן טאיפינג", "הרשומות הנרחבות של עידן טאיפינג" ו"היצירות העזות של גן הספרות" וכתב כבר כמה ספרים.
ליצירה קרא בתחילה "שירים על נושאים בני מילה אחת" (一字題賦).
חשיבות

הצורה בה נכתבה היצירה - שירה על הערך ופרשנות לשורות השיר, נתנה ליצירה צביון של איכות אמנותית אשר גרמה לה להיחשב לספר איכותי בימי קדם.
היצירה שימשה גם השראה לארבע יצירות נוספות שנכתבו בין השנים 1699-1811: שירה על מיני עניינים המורחב, המשך שירה על מיני עניינים המורחב, שירה על מיני עניינים המורחב מאוד ונספח לשירה על מיני עניינים המורחב, וכולן שולבו לבסוף לאנציקלופדיה אחת תחת השם "כלל כתבי שירה על מיני עניינים".
פרקי היצירה

ליצירה 14 פרקים, ו-100 ערכים המתפרשים על פני 30 מגילות בסך הכל.
| מס' | שם פרק בסינית מסורתית | שם פרק בעברית | מגילות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | 天 | השמיים | 1,2,3 |
| 2 | 歲時 | העונות והזמנים | 4,5 |
| 3 | 地 | הארץ | 6,7,8 |
| 4 | 寶貨 | אוצרות וטובין | 9,10 |
| 5 | 樂 | מוזיקה | 11 |
| 6 | 服用 | בגדים וכלים | 12,13,14 |
| 7 | 什物 | דברים | 15,16 |
| 8 | 飲食 | מאכל ומשקה | 17 |
| 9 | 禽 | ציפורים | 18,19 |
| 10 | 獸 | חיות | 20,21,22,23 |
| 11 | 草木 | צמחים ועצים | 24,25 |
| 12 | 果 | פירות | 26,27 |
| 13 | 鱗介 | בעלי קשקשים ושריון | 28,29 |
| 14 | 蟲 | חרקים | 30 |
הערות שוליים

↑  吳淑
↑  廣事類賦
↑  續廣事類賦
↑  廣廣事類賦
↑  事類賦補遺
↑  事類賦統編