עבד אל-רזאק אל-סנהורי
תולדות חייו

סנהורי נולד באלכסנדריה שנחשבה עיר קוסמופוליטית, ב-1895. בגיל 18 החל ללמוד בבית הספר למשפטים של קהיר. השפה הרשמית בבית הספר הייתה אנגלית אך האווירה שם הייתה לאומית ואנטי-בריטית. ב-1914 נפטר אביו, שהיה פקיד ממשלה, וכדי לפרנס את עצמו החל לעבוד במשרד האוצר. ב-1917 סיים את לימודיו ראשון מבני כיתתו והחל לעבוד בפרקליטות ביהמ"ש המעורב באל-מנסורה, אולם לאחר שיזם שביתת פקידים, והשתתף במהומות אנטי-בריטיות, הורחק לביהמ"ש באסיוט שבדרום מצרים.
ב-1920 קיבל משרת מרצה בבית הספר לשופטים שרעיים, אך שנה לאחר מכן יצא לאוניברסיטת ליון שבצרפת לכתיבת דוקטורט. במסגרת לימודיו שקד על כתיבת שתי עבודות דוקטורט (ולכן תוארו הוא "דוקטור דוקטור" להבדיל מ"דוקטור" שהוא יחסית שיגרתי לאנשי משפט ממורשת המשפט הקונטיננטלי): אחת עסקה במגבלות חוזיות על חופש העיסוק במשפט האנגלי, והשנייה בח'ליפות האסלאמית, שורשיה, התפתחותה וסיכויי חזרתה לאחר שבוטלה ב-1924 עם הפיכת טורקיה לרפובליקה על ידי מוסטפא כמאל אטאטורק.
ב-1926 חזר מצרפת והתמנה כמרצה למשפט אזרחי באוניברסיטה בקהיר. ב-1934 נטען שהיה אחראי להתארגנות פוליטית חשאית של סטודנטים ולפיכך הושעה זמנית (אף שהכחיש את הטענה). בהמשך נסע לעיראק לעמוד בראש הפקולטה למשפטים בבגדאד, וכשחזר ב-1936 התמנה לדיקאן הפקולטה למשפטים בקהיר. לאחר שנה אולץ שוב לעזוב 'מסיבות פוליטיות'.
יחד עם חבריו מאהר ונקראשי יסד את המפלגה הסעדיסטית שפרשה מאחת ממפלגות השלטון, מפלגת הוופד. המפלגה הסעדיסטית תויגה כנציגת בעלי הקרקעות הגדולים וההון בפרלמנט. בכירי מפלגת הוופד התנקמו בו מספר פעמים – בכל פעם שהוקמה ממשלה ופדיסטית הוא הודח מכל תפקידיו, וחזר אליהם כשהוקמה ממשלה סעדיסטית. ב-1937 הדיח אותו מנהיג מפלגת הוופד מתפקידיו, אך הוא חזר אליהם אחרי שנה. ב-1942 הוזמן סנהורי לעיראק לנהל את בית הספר למשפטים בבגדד ועסק שם בניסוח הקודקס האזרחי העיראקי. מעיראק הוא המשיך לבקר בחריפות את מפלגת הוופד שבה היה חבר מוסטפא א-נחאס פאשה שהיה אז ראש ממשלת מצרים, ומצרים דרשה מעיראק לרסן את סנהורי. בעקבות הלחץ המצרי הסכימו בעיראק שסנהורי יתפטר מתפקידו וישוב למצרים, אולם סנהורי בקש מקלט מדיני בעיראק. המשבר בין המדינות סביב סנהורי העיב על ניסיונות לארגן פסגה ערבית.
ב-1944 חזר למצרים והתמנה לשר חינוך. בשנת 1949 השתתף סנהורי בניסוח החוקה של סוריה. ב-1949 התמנה לראש ביהמ"ש המנהלי העליון (מועצת המדינה) שהיה בנוי במתכונת הconceil d'Etat הצרפתי. בשנת 1950 דווח שהוא חתם על עצומת סטוקהולם לאיסור השימוש בנשק גרעיני. במהלך מהפכת יולי 1952, התייצב סנהורי לצד הקצינים החופשיים, והיה אחד משלושת האישים במועצת העוצרים, שנטלה את סמכויות המלך פארוק. כמו כן, סנהורי היה היועץ המשפטי של מועצת המהפכה וניסח חלק מחוקיה. באוגוסט 1952, בעקבות התנגדותו של ראש ממשלת מצרים, עלי מאהר, לרפורמה האגררית שהוביל מוחמד נגיב עלה שמו של סנהורי כתומך ברפורמה וכמועמד להחליף את מאהר. לאחר ההשתלטות הראשונה של גמאל עבד אל נאצר על השלטון, ניסה סנהורי לפשר בינו לבין מוחמד נגיב והציע הצעות להקמת משטר רב מפלגתי במצרים. אולם בסוף מרץ 1954 סילק נאצר סופית את נגיב ובאותו זמן הותקף סנהורי על ידי המון שפרץ לבניין שבו נערכה ישיבה של מועצת ההפיכה. סנהורי נפצע בראשו והתגונן בירי מאקדחו שהביאה למותם של שניים מהתוקפים. התוקפים היו תומכי נאצר שבקשו לחזק את שלטונו נגד המתנגדים לשלטון היחיד שלו.
באפריל 1954 הוציא נאצר את מפלגות האופוזיציה אל מחוץ לחוק, וקבע שכל מי שהיה חבר במפלגות אלו במשנת 1942 עד שנת 1952 יודח מהפוליטיקה המצרית ל-10 שנים, בגלל ששירת את המשטר הישן. בהתאם, הודח גם סנהורי מתפקידו כראש מועצת המדינה.
לאחר פרישתו הוא עסק בחיבור קאנוני של ספרי פרשנות הקודקס האזרחי, ה"אלוסיט פי שרח אלקאנון אלמדני" המשמש עד ימינו מקור משפטי משמעותי בשיטת המשפט הקונטיננטלית המצרית (כתבי מלומדים).