stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'וליאן אלדן וייר
אחרית ימיו

במהלך שארית חייו צייר וייר נופים אימפרסיוניסטים ויצירות פיגורטיביות, שרבות מהן התרכזו בחוות קונטיקט שלו בברנצ'וויל ובווינדאם. סגנונו השתנה מאימפרסיוניזם מסורתי, תוסס, לטונליזם מוצל יותר. הוא גם היה מיומן בתחריט. ככלל, ציוריו שנעשו לאחר 1900 הראו עניין מחודש בציור המסורתי שאפיין את עבודתו בימיו הצעירים.
בשנת 1897, וייר הפך לחבר בקבוצת "עשרת הציירים" האמריקאים - קבוצת ציירים שעזבו את אגודת האמנים האמריקנים בסוף 1897 כדי למחות על מה שהם ראו כדגשת יתר של הריאליזם הקלאסי והרומנטי על חשבון האימפרסיוניזם. העשרה הציגו במשך עשרים שנה עד מותם ועלייתם של סגנונות חדשים יותר.
בשנת 1912 נבחר וייר לנשיא הראשון של התאחדות הציירים והפסלים האמריקניים, אך התפטר שנה לאחר מכן בעקבות החסות של העמותה לתערוכת הארמורי המודרניסטית (1913). בהמשך הפך וייר לנשיא האקדמיה הלאומית לעיצוב. הוא היה חבר בוועדה האמריקאית לאמנויות יפות משנת 1916 עד מותו בשנת 1919.
מורשׁת

הציור המוערך ביותר של וייר הוא "הגשר האדום" משנת 1895. מדובר ביצירת מופת מבחינה טכנית, המציגה גשר מסבך שנפרש על נהר שטוקט בהמשך הרחוב מחוות ווינדהאם. הוא השתמש בצבעים משלימים כדי לאחד את הדימוי באיכות טונאלית שווה ולתאר את השתקפותו של הגשר על פני המים. ישנה אחדות ציורית ביצירה, וייר צייר את הגשר האדום כנגד האלמנטים הירוקים של היער וכחול המים והשמים. כמו כן הדגיש את קשתות הגשר הגאומטריים כמעשה ידי האדם כנגד הגזעים וענפים הטבעיים.
החווה והסטודיו של וייר בברנצ'וויל מוגנים כאתר ההיסטורי הלאומי. משפחת וייר ממשיכה להיות בבעלת חוות ווינדהאם.
הערות שוליים

↑  Mailing Address: 735 Nod Hill Road Wilton, CT 06897 Phone:834-1896 x0 Contact Us, Julian Alden Weir - Weir Farm National Historic Site (U.S. National Park Service), www.nps.gov (באנגלית)
↑  "Weir, Julian Alden" . Encyclopedia Americana. 1920.
↑  Doreen Bolger, Julian Alden Weir, J. Alden Weir : an American impressionist, Newark : University of Delaware Press ; London : Associated University Presses, 1983
↑  Bolger, Doreen; Curry, David Parker; Weinberg, H. Barbara (1994), American Impressionism and Realism: The Painting of Modern Life, 1885–1915., New York: Metropolitan Museum of Art, pp. 61, 83, 137, 140, 358
↑  The Ten American Painters by Erik Brockett, InCollect (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007457358105171  GND: 130865389  ISNI: 0000 0000 8386 9211  LCCN: n50022581  NTA: 246012692  RKD: 83426  SNAC: w60z75dk  SUDOC: 156920743  ULAN: 500020809  VIAF: 60197812   WorldCat (עם VIAF): 60197812 
גו'ליאן וייר, אשתו הראשונה, אנה, קוראת מכתב, 1890
ג'וליאן אלדן וייר, הגשר האדום
תצלום של קבוצת "העשרה", 1908. יושבים משמאל לימין: אדוארד סימונס, וילארד מטקלף, צ'יילד האסאם, ג'וליאן אלדן וייר, רוברט ריד. עומדים משמאל לימין: ויליאם מריט צ'ייס, פרנק בנסון, אדמונד טרדל, תומאס דווינג, ג'וזף דה קאמפ
ג'וליאן אלדן וייר, גברת עם כלב (אשתו הראשנה אנה בייקר), 1890
שעות פנאי, 1888 במוזיאון המטרופוליטן לאמנות
חוק ממשלת ויילס (2006)

| --- | --- |

 פרטי החוק
 מדינה:  הממלכה המאוחדת
 שם רשמי:  חוק להסדרת סמכויות ממשלת ויילס
 גוף מחוקק:  הפרלמנט של בריטניה
 שטחים שעליהם חל החוק:  ויילס
 הסכמה מלכותית:  25 ביולי 2006
 סטטוס החקיקה:  בתוקף
 
חוק ממשלת ויילס (2006) (באנגלית: Government of Wales Act 2006) הוא חוק של הפרלמנט הבריטי שביצע תיקון לסמכויות האספה הלאומית של ויילס (כיום הפרלמנט הוולשי).
חוק ממשלת ויילס של 2006 הוא החוק המשמעותי השני שנחקק בפרלמנט הבריטי – אחרי החוק של 1998 – בתהליך "הדבולוציה" (האצלת סמכויות), בו מועברות סמכויות שלטוניות ומנהליות מהשלטון הבריטי המרכזי לשלטון הוולשי, זאת בתחומים מוגדרים. בעוד שהחוק של 1998 הביא להקמת האספה הכללית של ויילס, החוק של 2006 הגדיר והרחיב משמעותית את סמכויות האספה והממשלה הוולשית. בין היתר הפריד החוק את ממשלת ויילס מהאסיפה הלאומית ובכך הגדיר את השניים כשתי רשויות נפרדות (כרשות מחוקקת ורשות מבצעת), הגדיר מספר תפקידים בהם יועץ משפטי (Counsel General) ומשרת מגן החותם הוולשי (Welsh Seal) שהוא השר הראשון של ויילס, והעניק לכס הבריטי סמכויות במינוי נבחרים ושרים וולשים.
לאחר משעל העם בשנת 2011 החוק תוקן וסמכויות החקיקה בתחומים שנקבעו הורחבו, כמו כן "האספה הלאומית" הפכה לפרלמנט הוולשי (בשמו הוולשי "הסנד"; Senedd) וממשלת האספה הלאומית הפכה לממשלת ויילס. לאחר חוק ממשלת ויילס (2014) סמכויות הפרלמנט הוולשי הורחבו גם לתחומים השמורים (Reserved), כלומר נוספו תחומים נוספים מעבר לתחומי הדבולוציה בהם היה לפרלמנט הוולשי יכולת חקיקה.
ראו גם

חוק ממשלת ויילס (1998)
חוק סקוטלנד (1998)
הפרלמנט הוולשי
ממשלת ויילס
החוק להגנת הממלכה 1914

| --- | --- |

 פרטי החוק
 מדינה:  הממלכה המאוחדת
 שם רשמי:  An Act to confer on His Majesty in Council power to make Regulations during the present War for the Defence of the Realm
 גוף מחוקק:  הפרלמנט הבריטי
 הסכמה מלכותית:  8 באוגוסט 1914
 סטטוס החקיקה:  בוטל
 תאריך תחולה:  8 באוגוסט 1914
 
החוק להגנת הממלכה 1914 (אנגלית: Defence of the Realm Act) היה חוק אשר נחקק בממלכה המאוחדת ב-8 באוגוסט 1914, בשבועות הראשונים של מלחמת העולם הראשונה. החוק נתן לממשלת הוד מלכותו סמכויות נרחבות במהלך תקופת המלחמה לשם שמירה על המורל, המשאבים הלאומיים ועל הסדר בממלכה. סמכויות אלו כללו בין היתר הפקעת בניינים וקרקעות אם היו דרושים למאמצי המלחמה ותקנון תקנות הקובעות עברות פליליות ואזרחיות. בין המעשים שנאסרו על הבריטים עקב החוק ותקנותיו היו: הבערת מדורות, הטסת עפיפונים, סחר במשקפות, שיחה על נושאים צבאיים, האכלת חיות בר וכדומה. החוק תוכנן לסייע לממשל במניעת פלישה ושמירה על מורל גבוה בקרב האוכלוסייה, אכיפת צנזורה על כתבות העיתונאים ועל הדאר אשר הגיע מן החזית לתחומי הממלכה.
בשנת 1916 הורשע ברטראנד ראסל, שהתנגד למלחמה ולקח חלק בפעילות פציפיסטית, בעבירה על החוק להגנת הממלכה. הוטל עליו קנס בסך 100 לירות שטרלינג, אך הוא סירב לשלמו. במקום לשלוח אותו לכלא, המשטרה עיקלה כמה מספריו, ומכרה אותם במכירה פומבית על מנת לשלם את החוב. בשנת 1918 הביע התנגדות פומבית לצירופה של ארצות הברית למלחמה, ובשל כך נכלא לשישה חודשים. באותה תקופה הופעל החוק כנגד פעילים פציפיסטים נוספים שהתנגדו למלחמה.
החוק לא בוטל עד היום. חלקים ממנו בוטלו לאחר מלחמת העולם הראשונה, אך הוכנסו שוב לתוקף במלחמת העצמאות של אירלנד (1920), ובתקופת מלחמת העולם השנייה (1939). הסעיף האוסר על פתיחת פאבים בשעות אחר הצהריים נשאר בתוקפו עד שנת 1998.
הערות שוליים

↑  תוספת לגאזט של לונדון 1914
| --- | --- |
בקרת זהויות :  UKPARL: Fbe3Vcdd 
ערך זה הוא קצרמרבנושא הממלכה המאוחדת ובנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית מחוקקים חד-ביתי

בית מחוקקים חד-ביתי הוא שיטת ממשל בה סמכויות החקיקה נתונות לגוף אחד בלבד. זאת בניגוד לבית מחוקקים דו-ביתי, המורכב מבית תחתון ובית עליון. בהכללה, בבית מחוקקים דו-ביתי הבית העליון נדרש לאשר הצעות חוק שאישר הבית התחתון כדי שאלה תהפוכנה לחוקים, ולא די באישור הבית התחתון בלבד.
בדרך כלל, השיקול המרכזי לכינון  השיטה הפרלמנטרית של  בית מחוקקים חד-ביתי הוא חוסר צורך ביצירת שני בתים. שיטת שני הבתים בפרלמנט נועדה, בדרך כלל, להבטיח ייצוג שוויוני למיעוטים אתניים או תת-יחידות בפדרציה. לא אחת שורר מתח בין שני הבתים, כאשר באחד יש רוב לקואליציית מפלגות מסוימת ובשני רוב לקואליציה הנגדית. לעיתים מביא מתח זה לידי כך שבית אחד יחליט על ביטולו של האחר, או על מיזוג שניהם.
בית מחוקקים חד-ביתי נפוץ במדינות קומוניסטיות. עם תום המלחמה הקרה, חלק מהמדינות הקומוניסטיות לשעבר שימרו את השיטה וחלקן העדיפו לכונן בית מחוקקים דו-ביתי. מרבית הדמוקרטיות המערביות הן בעלות מבנה דו-ביתי.
כמחצית ממדינות העולם פועלות במערך של בית מחוקקים חד-ביתי. עם מדינות אלו נמנות ישראל,  הרפובליקה העממית של סין, המדינה בעלת האוכלוסייה השנייה בגודלה בעולם, וקריית הוותיקן, שהיא המדינה עם האוכלוסייה הקטנה בעולם.
היתרון המרכזי של השיטה הוא הליך חקיקה פשוט ויעיל יותר. בנוסף, חסידי השיטה טוענים כי בית יחיד מפחית עלויות[דרוש מקור].
חולשתה העיקרית של השיטה הוא הסיכון שבריכוז הכוח. במדינות בהן בעל הרוב בפרלמנט (הרשות המחוקקת) שולט גם בממשלה (הרשות המבצעת), די בהשגת רוב בבית אחד כדי לשלוט בשתי רשויות שלטוניות. במצב זה קיים הסיכון שמגזרים שונים בחברה לא יזכו לייצוג הולם, כיוון שאין להם יכולת להגיע לכדי רוב. חולשה נוספת היא קיומו של הסיכון שהחוקים לא יעברו דיון ובחינה מספיקים.
כאמור, שיטה זו נהוגה גם בישראל, בה הבית היחיד של הפרלמנט הוא הכנסת.
ראו גם

בית מחוקקים דו-ביתי
בתי מחוקקים לפי מדינה
הערות שוליים

↑  כמו המדינות בארצות הברית, למשל.
↑  אשר צידון, בית המחוקקים, ישראל. (בעברית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא רשויות מחוקקות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ריקוד אפריקאי

ריקוד אפריקאי במורוגורו, טנזניה
ריקוד אפריקאי הוא מונח המתייחס בעיקר לריקוד באפריקה שמדרום לסהרה. מדויק יותר לומר ריקודים אפריקאיים עקב השוני הרב בין התרבויות במוזיקליות ובתנועות השונות המאפיינות אותן. יש לבחון ריקודים אלו בהקשר הדוק למסורת המוזיקלית של תרבויות אפריקה שמדרום לסהרה וטיפוח הקצב של אנשי הבאנטו (Bantu). הריקוד האפריקאי נשען על הקונספט של פוליריתמיקה וארטיקולצית גוף מוחלטת.
הריקודים מלמדים דפוסים חברתיים וערכים, ועוזרים לאנשים בעבודה, לחוות תהליכי התבגרות, להלל או לבקר את חבריהם לקהילה בזמן חגיגת פסטיבלים או עריכת לוויות, עריכת תחרויות, דקלום ולמידת היסטוריה, פתגמים ושירה, ואף לחוות מפגש עם אלים. ריקודים אפריקאיים הם ריקודים השתתפותיים בעיקר, כאשר הצופים הם גם חלק מההופעה. למעט כמה ריקודים רוחניים, דתיים או הקשורים לחניכה מסוימת, אין, באופן מסורתי, מחסומים בין הרקדנים לצופים. בריקודים טקסיים אף יש זמנים בהם הצופים גם לוקחים חלק בריקוד.
ריקוד אפריקאי מודרני

המודרניזציה שעברה אפריקה עודדה יצירתיות וגיוון בצורות הריקוד שהתפתחו ביבשה. המודרניזציה של הריקוד האפריקאי אפשר המשכיות וגם חדשנות, החל מריקוד מסורתי מאולתר, ריקוד טקס ההתבגרות ועד לחיי הלילה ולאולמי ריקודים ומועדוני דיסקו. ריקוד אפריקני מודרני הואו ריקוד אפריקני עירוני. הריקודים המסורתיים שרדו באזורים הכפריים שם מתקיימים הטקסים המסורתיים, אך כאשר הריקוד האפריקאי הוצא מסביבת הכפר המסורתי אל הערים מולטי-אתניות, הוא הושפע מתרבות חדשה והצמיח שפע של צורות ריקוד חדשות. לדוגמה, בריקוד האפריקאי מסורתי הרקדנים אינם רוקדים לבד עם עצמם, יש בניהם אינטראקציה וישנה אינטראקציה ישירה עם המוזיקאים ושאר האנשים אשר משתתפים בריקוד. כשריקודים אלו מובאים לבמה בעיר האורבנית ישנו שילוב שלאלמנטים חדשים בריקוד המסורתי כך ניתן לראות כיצד ריקוד מסורתי משתנה ותפתח כאשר הוא נפגש עם סביבה חדשה.
הקולוניאליזם תרם רבות לשינויים בחברה האפריקאית וצורות ריקוד חדשות צמחו בהקשרים חברתיים חדשים. היטשטשות הגבולות וכלכלת המזומנים שנוצרה כתוצאה מהשלטון הקולוניאלי, גרמו למהגרי עבודה לנדוד מאזור אחד לשני באפריקה, ולצורות הריקוד המסורתיים שלהן לנדוד גם. מהגרי עבודה מקבוצה אתנית מסוימת מצאו עצמם לצד מהגרים מקבוצה אתנית אחרת עם סגנון ריקוד שונה לגמרי. מהגרים מאזורים כפריים התאגדו בערים. כך למשל בדרום אפריקה, סגנון הריקוד הפך להיות סימן ניכר של זהות, מוצא וקבוצה אתנית. לאחר מלחמת העולם השנייה, צורות מסורתיות של הריקוד התמזגו עם השפעות של ריקודים אירופים ואמריקאים. ריקוד ה"היי לייף" היה המפורסם מבין צורות אלו, מושפע מריקודי נשפים באירופה. ריקוד החיים הטובים בדרום אפריקה הגיע לפופולריות בערים במדינה בשנות השישים, הוא חצה גבולות והביע את הזהות האזורית של המשתתפים אשר הושפעה מתהליך האורבניזציה והקולוניאליזם. בדרום אפריקה, אנשים רקדי במועדוני דיסקו לצלילי מוזיקה אפריקאית מודרנית בקצב ה"קוולה", במרכז ומזרח אפריקה, "קצב הקונגו" היה מוזיקה אשר זכתה לפופולריות במועדוני הריקודים.
השפעת הריקוד האפריקאי על תרבויות אחרות > ברזיל

ברזיל היא מדינה עשירה בדוגמאות להשפעות אפריקאיות על תרבויות שונות. אל ברזיל הגיעו עבדים שחורים באפריקה בכמויות עצומות עוד משחר היווצרותה כאומה, עם הגעתם של הפורטוגזים הראשונים להתיישב בה. הם היוו גורם מכריע בהתפתחותה כמדינה. עקב המעורבות הגבוהה של העבדים השחורים, שלא מרצון כמובן, בהתפחותה של המדינה בכל תחומי החיים, השפעתם זלגה גם אל התרבות בעצמה. הריקוד והמוזיקה היוו חלק מהותי בחיי האפריקאיים. הריקוד היה מושרש לעומק וממוסד בתרבות האפריקאית בברזיל.
דוגמה טובה להשפעה הריקוד האפריקאי על התרבות הברזילאית היא ריקוד הסמבה. Semba היא מילה אנגולית שאומצה בברזיל כSamba במחצית השנייה של המאה ה-19. הריקוד, שהתחיל ברובעי העבדים שכונו סנזלס, התפשט ברחבי המדינה וסחף את האנשים עם הקצב החושני שלו. הריקוד המקורי היה ריקוד הBatuque שמקורו בכף ורדה שבאפריקה. לאחר שנים של גלגולים הוא נהיה ריקוד הסמבה שכל כך מזוהה עם ברזיל.
כוריאוגרפיית ותנועות ריקוד מעגליות מסוימות בריקוד הסמבה יובאו מאנגולה וקונגו. הסמבה היא כיום אחד הריקודים האהובים ביותר בברזיל וצבר את הפופולריות שלו בקרנבלים המפורסמים שלה.
השפעת הריקוד האפריקאי על תרבויות אחרות > ברזיל > הבטוקה והסמבה

הבטוקה והסמבה, מורשת של העבדים האפריקאיים, הם ריקודים פופולריים בכל ברזיל. ההשפעה של זרם העבדים האפריקאיים שהגיע לברזיל על ידי הפורטוגזיים השפיע רבות התרבות במדינה. אחד הדברים המיוחדים בסוג ריקודים אלו הוא הכוריאוגרפיה בה רוקדים במעגל ויש רקדן בודד / רקדנית בודדה במרכז שמתחלף/שמתחלפת עם השלימו/השלימה את חלקו/חלקה בריקוד.
השפעת הריקוד האפריקאי על תרבויות אחרות > ברזיל > הבטוקה והסמבה > בטוקה (Batuque)

הבטוקה הוא אחד הריקודים העתיקים ביותר בברזיל, וישנן עדויות אליו החל מהמאה ה-18.
בברזיל, השימוש במילה "בטוקה" משמש כתיאור כללי של סוגי ריקודים ומקצבים מסוימים המלווים בכלי הקשה. הבטוקה האנגולי-קונגולזי השפיע השפעה עצומה על מקצבי וריקודי הבטוקה האפרו-ברזילאי שלוו על ידי כלי נגינה.
על פי עדותו של המשורר תומאס אנטוניו גונזגה, ריקוד הבטוקה לא נעשה בפומבי. "עד לפני 1780, סוג כזה של ריקוד יכל להיעשות אך ורק בתוך הבקתות של האנשים הפשוטים, הנשים השחורות… דרכו עם רגליהן היחפות על הרצפה". האישה השחורה היוותה אינדיקציה בתקופה זו למעמד נחות וכמו כן גם הריקוד ברגליים יחפות, שכן נאסר על השחורים ללבוש נעליים.
בהמלך המאה ה-19, ריקוד הבטוקה של השחורים נעשה אסור והם נרדפו בשל כך. לאחר 1814 אף פורסמו מסמכים משפטיים שאסרו על כך ונאמר בהם: "המשחק השחור נעשה עובדה חברתית מסוכנת". הכנסייה הכריזה כתועבה על ריקודים מסוימים, בהם ריקוד הבטוקה מפני שהיה חושני וקושר לזנות ברובעי העבדים. הוא נתפס כריקוד טקסי של הזדווגות ומין עקב תנועת האומביגדה (umbigada), שהיא ההתקרבות של טבור לטבור במהלך הריקוד של הגבר והאישה.
אך, בתחילת המאה התשע עשרה, הבטוקה נהיה ריקוד פופולרי מאוד בקרב מעמדות שונים בחברה, כולל משפחות לבנות.
שינויים מסוימים נעשו בהמשך בריקוד, משום שלא רק שחורים משועבדים רקדו אותו אלא גם שחורים משוחררים, שמספרם עלה בהתמדה באוכלוסייה. עקב ההשפעה האורבנית ומהמקורות "הלבנים" על הריקוד עם חלוף הזמן, הוא עבר טרנספורמציה. המוזיקה והריקוד האפריקאיים סבלו מאבדן סממנים מסוים והוספת מאפיינים חדשים בתוכם, מושפעים מהאקלים החברתי. משום כך, במחצית השנייה של המאה ה-19 החלו להופיע ה"מודינהה", ה"מקסיקס", ה"לונדו" וה"סמבה".
ריקודים אמריקניים

האפריקאים הביאו את הריקוד האפריקאי אל צפון אמריקה, דרום אמריקה והאיים הקריביים דרך הסחר בעבדים שהחל בשנת 1500. סגנון הריקוד של מאות עבדים אפריקאים מקבוצות אתניות שונות התמזג עם ריקודים אירופאים מה שגרם להתפשטות סגנון הריקוד האפריקאי ברחבי אמריקה. באותה תקופה, הריקוד עזר לעבדים האפריקאים להתחבר אל ארצות מולדתם ולהשאיר את התרבות המסורתית שלהם בחיים. האפריקאים שהובאו רקדו ושרו בזמן שעבדו כעבדים, לשחורים שעבדו בקולוניות של ספרד, פורטוגל, הקריביים ודרום אמריקה ניתן יותר חופש לרקוד מאשר לעבדים בצפון אמריקה. רבים מהאדונים בצפון אמריקה אסרו על העבדים לרקוד והעבדים מצאו דרכים לעקוף איסורים אלו. למשל, הרמת רגל נחשבה לריקוד, לכן הרבה מהריקודים של העבדים כללו דשדוש ברגליים, תנועת ירכיים ותנועה של הטורסו. הריקוד האפריקאי החל להופיע אל במות מול קהל לבן בשנת 1800. ריקוד ה" Cakewalk" היה הריקוד השחור הראשון שנהיה לפופולרי בקרב הלבנים באמריקה. צורות ריקוד אחרות שהפכו לפופולריות והושפעו מריקודו השחורים היו ה"צ'ארלסטון", ה"לינדי הופ", ה"ג'יטרבוג", טוויסט וסטפס. ריקודים אלו ריתקו את הקהל בשל התזוזה החופשית של הטורסו, החיוניות הקצבית, התלבושות שהושפעו מהביגוד האפריקאי המסורתי ומהאנרגיה וההתלהבות הרבה שהייתה בהופעות ריקודים אלו.
ביבליוגרפיה
Kubik, Gerhard, Zum Verstehen afrikanischer Musik, Aufsätze, Reihe: Ethnologie: Forschung und Wissenschaft, Bd. 7, 2., aktualisierte und ergänzte Auflage, 2004, 448 S., ISBN 3-8258-7800-7
Online Reference on Agbekor and Kpanlogo
Online Reference on Agahu
Sebastian Bakare, The Drumbeat of Life, Geneva, Switzerland: WCC Publications. 1997.
The New York Public Library African American Desk Reference. Published by John Wiley & Sons, Inc., 1999
Welsh-Asante, K. (1996). African dance: an artistic, historical, and philosophical inquiry. Trenton, NJ: Africa World Press.
הערות שוליים

↑  Kariamu Welsh-Asante, African Dance, Chelsea House Publishers, 2004, p. 28. ISBN 0-7910-76415
↑  Jacqui Malone, Steppin' on the Blues, University of Illinois Press, 1996, p. 9. ISBN 0-252-022114
↑  Welsh-Asante (2004), African Dance, p. 35
↑  Jacqui Malone (1996), Steppin' on the Blues, p. 16
↑  Julie Malnig (ed.), Ballroom, Boogie, Shimmy Sham, Shake. A Social and Popular Dance Reader, p. 132. ISBN 978-0-252-03363-6; ISBN 978-0-252-07565-0
↑  Omofolabo S. Ajayi, Yoruba Dance - The Semiotics of Movement and Body Attitude in a Nigerian Culture, Africa World Press, 1998, p. 34. ISBN 0-86543-563-4 ISBN 0-86543-563-4
↑  Henry Louis Gates, Anthony Appiah (eds), Africana: The Encyclopedia of the African and African American Experience, Basic Civitas Books, 1999, p. 556. ISBN 0465000711
↑  Welsh-Asante (2004), African Dance, pp. 19, 21
↑  Kariamu Welsh-Asante, Zimbabwe Dance, Africa World Press, Inc. 2000, p. 60. ISBN 0-86543-492-1
↑  Jacqui Malone (1996), Steppin' on the Blues, p. 21
↑  Eileen Southern, The Music of Black Americans: A History, W. W. Norton & Company, 1997, p. 22. ISBN 0-393-02156-4
↑  Jacqui Malone (1996), Steppin' on the Blues, p. 17
↑  Sebastian Bakare, The Drumbeat of Life, Geneva, Switzerland: WCC Publications, 1997
↑  [1] Archived December 8, 2007, at the Wayback Machine
↑  Welsh-Asante (2004), African Dance, p. 34
↑  [2] Archived September 7, 2008, at the Wayback Machine
↑  Malone, Steppin' on the Blues (1996), p. 13
1 2  Hugh Tracey, African Dances of the Witwatersand Gold Mines, Cape Times Ltd, 1952, p. 4.
↑  "dfltweb1.onamae.com – このドメインはお名前.comで取得されています。". Laleyio.com. Archived from the original on 2011-08-02. Retrieved 2015-11-12.
↑  Tracey (1952), African Dances of the Witwatersand Gold Mines, pp. 9, 10.
↑  Tracey (1952), African Dances of the Witwatersand Gold Mines, p. 11.
↑  Welsh-Asante (2000), Zimbabwe Dance, p. 56.
↑  Mamady Keïta, A Life for the Djembe - Traditional Rhythms of the Malinke, Arun-Verlag, 1999, p. 50. ISBN 3-935581-52-1
↑  "Our Instruments". Zimbamarimbaband.com. Retrieved 2015-11-12.
↑  Welsh-Asante (2000), Zimbabwe Dance, p. 74.
↑  Gerhard Kubik, Angolan Traits in Black Music, Games and Dances of Brazil (Lisboa: Estudos de Antropologia Cultural, _10, 1979): 18.
↑  Edson Carneiro, Samba de Umbigada (Rio de Janeiro: Conselho Nacional de Folclore/MEC, 1961): 10-12.
↑  Luis da Camara Cascudo, Dicionario Do Folclore (Rio de Janeiro: Instituto Nacional do Livro/MEC, 1962): 15,77.
גדעון עפרת

| --- | --- |

גדעון עפרת, 2013, דיוקן מאת הצלמת עליזה אורבך (אשתו של עפרת).
 לידה:  1945 (בן 80 בערך) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחומי עניין:  אמנות יהודית, Jewish drama, Israeli drama 
 עיסוק:  היסטוריון אמנות, מבקר אמנות, אוצר תערוכה, מרצה באוניברסיטה 
 מדינה:  ישראל 
 צאצאים:  עדן אורבך עפרת 
 
גדעון עפרת, ציור מאת פנינה אלטשולר
גדעון עפרת (נולד ב-1945) הוא היסטוריון אמנות ופילוסוף ישראלי, מומחה בתולדות האמנות ובפרט בתולדות האמנות הישראלית. אצר תערוכות רבות במוזיאונים וגלריות וכתב מאמרים, קטלוגים, וספרים רבים, בעיקר בתחום אמנות ישראל בהם ספרי אמנות, תאוריה של האסתטיקה ופילוסופיה כללית.
מבחר תערוכות שאצר

דמות החלוץ באמנות ישראל, משכן נשיאי ישראל, ירושלים, 1982.
אברהם אופק: בית, רטרוספקטיבה, המשכן לאמנות עין חרוד, 1985.
עקידת יצחק באמנות ישראל, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, 1987.
1948 - דור תש"ח באמנות ישראל, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, 1988.
מקורות הפיסול הארצישראלי: 1939-1906, מוזיאון הרצליה, 1990.
ראשית הקרמיקה הישראלית, 1962-1932, מוזיאון הרצליה, 1991.
דיוקן המנהיג באמנות הישראלית, המשכן לאמנות עין חרוד, 1991.
הביאנלה של ונציה - הביתן הישראלי 1993, אביטל גבע: חממה.
שלום סבא, המשכן לאמנות עין חרוד, 1994 (במשותף עם גליה בר אור).
הביאנלה של ונציה - הביתן הישראלי (1995), יהושע נוישטיין, אורי צייג ודוד גרוסמן: ארכיון הספרייה הלאומית.
כתב - מילים באמנות הישראלית, מוזיאון אקלנד, אוניברסיטת קרוליינה הצפונית, 1996.
זמן לאמנות, תל אביב:
שיבת ציון, מעבר לעקרון המקום, 2002.
"מחורבותייך אבנך...", דימוי החורבה בישראל, 2003.
"כן תעשה לך", תחיית היהדות באמנות הישראלית, 2003.
OmanutIsrael.com, 2003.
בית גבריאל, צמח:
יאיר גרבוז - מציג רסטורציה, 2006.
מנשה קדישמן - קסם על ים כנרת, 2006.
מיכל נאמן - אוי, כנרת שלה, 2006.
לארי אברמסון - השבר הסורי-אפריקאי, 2006.
בית אבי חי, ירושלים:
ההולכים אל ההר - אברהם אופק: רישומי עקדה, 2008.
עמוס קינן - אמנות עברית בבית אבי חי, 2009.
בית האמנים, ירושלים:
בצלאל שץ - רטרוספקטיבה, 2006.
לואיז שץ - רטרוספקטיבה, 2006.
זהרה שץ - רטרוספקטיבה, 2006.
הנמרודים החדשים - קבוצתית, 2011.
60 שנות אמנות בישראל, העשור הראשון - הגמוניה וריבוי, המשכן לאמנות עין חרוד, 2008.
מוזיאון חיפה:
הקלסתר היהודי החדש, 2010.
הוצאה לאור - מן המחסנים לחלל התצוגה, 2011.
הקבינט של אמיל רנצנהופר, בתוך התערוכה הקבוצתית "אוצרים בע"מ", מוזיאון פתח תקווה.
הערות שוליים

↑  אזולאי, אריאלה, אימון לאמנות, ביקורת הכלכלה המוזיאלית, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1999, עמ' 163-164.
↑  חן קוטס, כך מכרתי את נפשי לשטן, מעריב, 29 בנובמבר 1990
מנהיגות אמנותית, מעריב, 2 בדצמבר 1990
↑  דניאל זילברברג‏, לא אוצר באדום: ראיון עם גדעון עפרת, באתר וואלה, 7 בספטמבר 2010
↑  אילנה דיין וראובן ריבלין יקבלו את פרס "יקיר בצלאל" היוקרתי, באתר מעריב אונליין, 29 באפריל 2018
↑  עברית | The Levin Foundation, באתר levin.foundation (באנגלית) (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265998005171  BnF: cb13746620b (data)  GND: 1046869183  ISNI: 0000 0000 6654 4650  LCCN: n84077497  NKC: zmp20231196992  NTA: 236348086  SUDOC: 066991943  VIAF: 44478727   WorldCat (עם VIAF): 44478727
היסטוריה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית
פרה-היסטוריה

רוב הטריטוריה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית יושבה בין השנים 1000 לפני הספירה ו-1000 לספירה, עת עמים דוברי אדוואמה-מזרחית התפשטו לכיוון מזרח מקמרון וסודאן. מהגרים מעטים דוברי בנטו התיישבו באותו התקופה בדרום-מערב הרפובליקה המרכז-אפריקאית, ומספר אוכלוסיות דוברות סודנית-מרכזית התיישבו על גדות נהר האובנגי. רוב מתיישבי הרפובליקה המרכז-אפריקאית אם כך, דוברים שפות ממוצא קונגו-ניז'ר. מיעוט מדבר שפות ממשפחת נילוס-סהרה. מאוחר יותר הגיעו הרבה סוחרים מוסלמים דוברי ערבית או האוסה.
חשיפה לעולם החיצוני וסחר בעבדים

עד 1800, העמים ברפובליקה המרכז-אפריקאית חיו מעבר לגבולות של עולם האסלאם ועקב כך היה להם קשר יחסית מצומצם לדתות האברהמיות ולמערכות כלכליות מצפון. אולם, במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-19, החלו לחדור לאזור סוחרים מוסלמים ואלו טיפחו קשרים עם המנהיגים המקומיים כדי לקדם את המסחר וההתיישבות שלהם באזור. ההגעה הראשונית של סוחרים מוסלמים בתחילת 1800 הייתה יחסית שלווה והייתה מותנית בתמיכה של העמים המקומיים. אבל אחרי 1850, החלו לחדור לאזור סוחרי עבדים חמושים. בין השנים 1860–1910, סוחרי עבדים מסודאן, צ'אד, קמרון, דאר אל קוטי בצפון ונזאקארא וזנדה בדרום תפסו את רוב האוכלוסייה ששכנה בחצי המזרחי של המדינה, וייצאו אותם כעבדים. עד היום האזור נותר כמעט ריק מאדם.
עצמאות > דיקטטורה צבאית

ב-1946 הפכה המושבה לטריטוריה צרפתית שמעבר לים, וציר מטעמה, ברתלמי בוגאנדה, נבחר לפרלמנט הצרפתי. ב-1 בדצמבר 1958 זכתה הרפובליקה לאוטונומיה וקיבלה את השם הרפובליקה המרכז-אפריקאית. בוגאנדה, נהרג בתאונת מטוס מסתורית ב-1959, רק 8 ימים לפני ההצבעה האחרונה בתקופת השלטון הצרפתי. ב-13 באוגוסט 1960 הרפובליקה המרכז-אפריקאית קיבלה עצמאות ושניים ממסייעיו הקרובים ביותר של בוגאנדה- אייבל גואמבה ודויד דאקו, נאבקו על השלטון במדינה. בעזרת תמיכה מצרפת, דאקו תפס את השלטון ומיד אחר כך אסר את גואמבה. ב-1962 הקים דאקו מדינה בעלת מפלגה אחת בלבד.
ב-31 בדצמבר 1965, הקולונל ז'אן-בדל בוקאסה ביצע הפיכה ותפס את השלטון, הוא השעה את החוקה ופיזר את האספה הלאומית. ב-1972, הנשיא בוקאסה הכריז על עצמו כנשיא לנצח, וב-4 בדצמבר 1976 קרא לעצמו הקיסר בוקאסה הראשון של האימפריה המרכז-אפריקאית. שנה לאחר מכן, הקיסר בוקאסה הכתיר את עצמו בטקס בזבזני ויקר אשר זכה ללעג מצד העולם. תקופת שלטונו אופיינה בעריצות שלטונית ובפגיעה חמורה בזכויות האדם הבסיסיות. ב-1979 השתתף בוקאסה בטבח שבו נרצחו יותר מ-100 ילדים. בעקבות זאת החליטה צרפת לפעול להדחתו, ובסיועה הצליח שליטה הקודם של הרפובליקה המרכז-אפריקאית, דוויד דאקו, לבצע בה הפיכה ולשוב לשלטון. דאקו הודח מהשלטון על ידי הפיכה שבוצעה ללא שפיכות דמים על ידי הגנרל אנדרה קולינגבה ב-1 בספטמבר 1981. ב-1986 חזר בוקאסה לארצו. הוא נשפט והורשע ברצח ובבגידה. עונש המוות שנגזר עליו הומתק למאסר עולם.
קולינגבה השעה את החוקה ושלט עם חונטה צבאית עד 1985. הוא הציג חוקה חדשה ב-1986 אשר התקבלה במשאל עם ארצי. חברות במפלגתו החדשה (RDC), הייתה התנדבותית. ב-1987, נערכו בחירות תחרותיות למחצה לפרלמנט ובחירות מוניציפליות נערכו ב-1988. שני יריביו של קולינגבה, אייבל גואמבה ואנג' פליקס פאטסה, החרימו את הבחירות האלו מפני שהמפלגות שלהן לא הורשו להתמודד בבחירות.