stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גיגן

| --- | --- |
כנסיית גאורגיוס הקדוש בגיגן
כנסיית גאורגיוס הקדוש בגיגן
 מדינה:  בולגריה בולגריה
 מחוז:  פלבן
 ראש העיר:  קראסימיר מלאדנוב פרבאנוב
 תאריך ייסוד:  106
 שטח:  65.6 קמ"ר
 גובה:  39 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,702 (15 במרץ 2024)
 קואורדינטות:  43°41′43″N 24°29′05″E﻿ / ﻿43.695207°N 24.484759°E﻿ / 43.695207; 24.484759 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בולגריה מוגדלת) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור גיגן(למפת בולגריה רגילה) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור גיגן(למפת מחוז פלבן רגילה) פלבן צ'רבן בריאג קנז'ה לבסקי בלנה ניקופול איסקר רומניה וליקו טרנובו  לובץ' ורא.גיגן(למפת מחוז פלבן מוגדלת) פלבן צ'רבן בריאג קנז'ה לבסקי בלנה ניקופול איסקר רומניה וליקו טרנובו  לובץ' ורא.גיגן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
גִיגֶן (בבולגרית: Гиген), הוא כפר בצפון מרכז בולגריה, הסמוך לנהר הדנובה, בשטח מחוז פלבן וממוקם 147 ק"מ מהבירה סופיה ו-54 ק"מ מבירת המחוז פלבן. בראשית המאה ה-21 ממצב עצמו הכפר כיעד תיירותי.
היסטוריה

יישוב תראקי נוסד באזור בתקופת הברונזה המאוחרת ושמו אֶסְקוּס, הנגזר מהשם התראקי העתיק של הנהר איסקר. הכפר גיגן ממוקם על חורבות העיר הרומית אוּלְפִּיָה אֶסְקוּס שהוקמה ב-106 על ידי הקיסר הרומי טראיאנוס. בכתבי הגאוגרף תלמי מכונה העיר אסקוס מטְרִיבָּאלי. בשלהי המאה ה-2 הפכה העיר למרכז תרבותי וכלכלי אזורי. באמצע המאה ה-5 הוחרבה העיר על ידי ההונים ושוקמה בתקופתו של יוסטיניאנוס הראשון. בשלהי המאה ה-6 שוב הוחרבה העיר על ידי האווארים. במהלך המאה ה-10, תקופת האימפריה הבולגרית הראשונה שוקם חלק מהיישוב ובמקום הוקם כפר שנקרא גיגן והתקיים עד אמצע המאה ה-14 עת הוחרב על ידי צבא האימפריה העות'מאנית. בכנסיית הכפר העתיק נמצאה כתובת מאמצע המאה ה-10, תקופתו של פטר הראשון (שליט בולגריה) ובה דברי תוכחה כנגד האמונה הבוגומילית.
במהלך המאה ה-16 שוב הוקם יישוב על חורבות הכפר הקדום. בשלהי המאה ה-17 הצליח מהנדס צבאי איטלקי לקשר בין השרידים במקום לעיר הרומית העתיקה והחל מראשית המאה ה-20 החלו חפירות ארכאולוגיות מקיפות במקום. באוגוסט 1877 במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבש הכפר גיגן על ידי הצבא הרומני ובהמשך הפך חלק מנסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
ראש מועצת הכפר, קראסימיר מלאדנוב פרבאנוב נבחר ב-2009 כנציג המפלגה החדשה "אטאקה" המזוהה עם הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית.
אקלים

בגיגן שורר אקלים ממוזג עם השפעה ממתנת מכיוון הדנובה המעניקה לו מאפיינים מסוימים של אקלים ים תיכוני. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 13oc וערכי הקיצון נעים מ-0oc בינואר ועד 25oc ביולי.
הקהילה היהודית

בגיגן נמצאה העדות המאומתת הקדומה ביותר להתיישבות יהודים באזור בולגריה (פרובינציית מואסיה התחתונה של האימפריה הרומית). בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בראשית המאה ה-20 נמצאה מצבה ועליה הכיתוב ארכי-סינאגוגוס יוספוס, דהיינו ראש בית הכנסת, יוסף. המצבה תוארכה על ידי הארכאולוג גבריל קצרוב לאמצע המאה ה-2. גילויה מעיד על קהילה רומניוטית ממוסדת שהתגוררה במקום ולה מוסדות תפילה ובית עלמין. מחקרים מאוחרים יותר סוברים שהשרידים הם מראשית המאה ה-4. לאחר חורבן העיר אולפיה אסקוס בידי ההונים לא נמצאו עוד עדויות לקיומה של קהילה יהודית במקום.
במאי 1943 גורשו כ-20,000 מיהודי סופיה לערי השדה. כ-6,000 מהם הגיעו לפלבן ובהמשך גורשו גם ממנה אל כפרי הסביבה. לאחר מחאות של ראשי היישובים השונים הועברו כמה מאות מהמגורשים לשכונה בגיגן, אשר יושבה בשעתו על ידי פליטים ממקדוניה וננטשה. בספטמבר 1944 לאחר ההפיכה שהובילה חזית המולדת הבולגרית בחסות הצבא האדום וסילוק המשטר הישן, הותר למגורשי סופיה לשוב אליה.
הערות שוליים

↑  הכפר גיגן, באתר guide-bulgaria (באנגלית).
1 2  תולדות גיגן העתיקה, באתר המוזיאון ההיסטורי בפלבן (בבולגרית).
↑  כתובת אנטי-בוגומילית מהמאה ה-10 בכפר גיגן, באתר אוניברסיטת סופיה (בבולגרית).
↑  חציית הדנובה על ידי הצבא הרומני, בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית, באתר militera.lib.ru (ברומנית).
↑  חיים קשלס, מתי באו ראשוני היהודים לבולגריה, בתוך:אנצקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 27-28.
↑  צבי קרן, תקציר ההיסטוריה של בולגריה ויהודיה, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה .
↑  דוד יוסיפאור, גיטו פלבן, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 901-906.
יחידת מרקוס (הודו)

| --- | --- |
 
סמל וסיכת לוחם היחידה
 פרטים
 מדינה:  הודו הודו
 שיוך:  הכוחות המזוינים של הודו
 סוג:  קומנדו ימי
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1987–הווה (כ־37 שנים)
 מלחמות:  מלחמת קרגיל  מתקפת הטרור במומבאי (2008)  הסכסוך ההודי-פקיסטני (2019)  התקריות בגבול הודו–סין (2020)
 פיקוד
 יחידת אם:  חיל הים ההודי
מרקוס (בהינדי: मार्कोस) היא יחידת הקומנדו הימי המשתייכת לחיל הים ההודי והיא חלק מחטיבת המבצעים המיוחדים של הכוחות המזוינים. יחידה זו מתמקדת בפעילות קומנדו ובמשימות מיוחדות אחרות. לוחמי היחידה מסוגלים לפעול בכל סוגי הסביבות; בים, באוויר וביבשה.
תפקידים

היחידה הוקמה בשנת 1987 והיא מתמקדת בפעולות ימיות, בדומה לשייטת 13 בצה"ל ויחידות קומנדו ימי אחרות, אך פועלת במשולב בכל סוגי השטח ובמגוון רחב של פעילויות, תפקיד היחידה התפתח לאורך השנים מאז הוקמה וכיום תפקידיה מאופיינים בלוחמה בטרור, סיור מיוחד, פשיטות ימיות וחילוץ בני ערובה. אורך הכשרתם של לוחמי היחידה אורך כשנתיים.
פעילות מבצעית

לאורך השנים צברה היחידה ניסיון בפעילויות לחימה מגוונות בתוואי שטח שונים בהודו וברחבי העולם ביניהם מלחמת קרגיל ועימותים צבאיים אחרים מול פקיסטן וסין. החל משנת 2008 קורפוס האמודאים משתתף בעיקר בלחימה כנגד פיראטים ברחבי העולם.
הערות שוליים

↑  D. D. E. editor, 9 Elite Special Forces of the world, DDE, ‏2022-10-11 (באנגלית אמריקאית)
↑  אופק אסרף, 10 יחידות העילית הכי טובות בעולם, באתר katlanTV, ‏2022-11-06
קרל שמיט

| --- | --- |

שמיט בשנת 1904
 לידה:  11 ביולי 1888 פלטנברג, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  7 באפריל 1985 (בגיל 96) פלטנברג, גרמניה המערבית 
 מקום קבורה:  פלטנברג 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מינכן, אוניברסיטת ברלין, אוניברסיטת שטרסבורג 
 מוסדות:  האוניברסיטה הטכנית של מינכן  אוניברסיטת גרייפסוואלד  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת קלן  אוניברסיטת בון  בית הספר הברלינאי למסחר 
 זרם:  Conservative Revolution, פילוסופיה מערבית 
 תחומי עניין:  political theology, משפט חוקתי 
 עיסוק:  משפטן, גאופוליטיקאי, פוליטיקאי 
 השפיע על:  ג'ורג'ו אגמבן, שנטל מוף, ליאו שטראוס, יאן-ורנר מילר, איב שארל זרקא
 מדינה:  גרמניה 
 יצירות ידועות:  המושג של הפוליטי, Land und Meer 
 בן או בת זוג:  Pavla Dorotić  Duška Schmitt 
 צאצאים:  אנימה שמיט דה אוטרו 
 
קרל שמיט (בגרמנית: Carl Schmitt,‏ 11 ביולי 1888 – 7 באפריל 1985), המוכר גם בשם קרל שמיט-דורוטיץ' (Carl Schmitt-Dorotić), היה משפטן, ותאורטיקן במדע המדינה שפעל בגרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר, בתקופת השלטון הנאצי ולאחריו. שמיט ראה את שדה הפוליטיקה כמאבק מתמיד, בו החזק מנצח ולפיכך, שלל את הליברליזם, ושיבח את הדיקטטורה. בשנותיו הראשונות של הרייך השלישי היה שמיט בין המשפטנים המובילים שפעלו בשירותו של אדולף היטלר, אם כי לאחר מכן סר חינו.
רעיונותיו של שמיט זכו לתשומת לבם של פילוסופים ותאורטיקנים פוליטיים, ובהם ולטר בנימין, ליאו שטראוס, ז'אק דרידה, ג'ורג'ו אגמבן, סלבוי ז'יז'ק, אלן באדיו, ז'קוב טאובס, שנטל מוף ופול גוטפריד. בעוד רעיונותיו והגותו נחשבים כשנויים במחלוקת בשל תמיכתו בנאציזם, הוגים רבים התכתבו עם רעיונותיו בשל המורכבות התאורטית והדילמות שהעלתה הגותו זו לגבי שאלת מיהו הריבון, המושג של הפוליטי ומצב החירום במדינה.
ביוגרפיה > השנים המוקדמות

שמיט נולד במשפחה קתולית, כבן למנהל של חברה קטנה לביטוח בריאות בפלטנברג שבווסטפאליה בשנת 1888. את לימודי בית הספר התיכון עשה באטנדורן (Attendorn) ולאחר מבחן האביטור (Abitur) (מקביל לבגרות) התכונן ללמוד בלשנות, אולם בהשפעת דודו עבר ללימודי משפטים.
החל מ-1907 למד שמיט משפטים ומדע המדינה בברלין, מינכן ושטרסבורג. ב-1910 הציג את עבודת הדוקטורט שלו "על אשמה וצורות של אשמה" ("Über Schuld und Schuldarten") בהדרכתו של פרופסור פריץ ואן קאלקר (Fritz van Calker). בשנת 1915 ערך את בחינות הסמכה כנציג משפטי (Assesor) בשטרסבורג, שהייתה אז עיר גרמנית. ב-1916 התגייס כמתנדב ליחידת חיל רגלים בווארית ונישא לאשתו הראשונה, פאולה דורוטיץ (Pawla Dorotic), רקדנית סרבית שהציגה עצמה כרוזנת. בשנת 1924, לאחר שהתגלה שאינה ממוצא אריסטוקרטי, בוטלו הנישואים בבית המשפט בבון. הוא נשא בשנת 1925 את אשתו השנייה, דושקה טודורוביץ', אף היא ממוצא סרבי. לזוג נולדה בת. הנישואים לפאולה דורוטיץ לא בוטלו על ידי הכנסייה הקתולית, לכן, לאחר שנישא בשנית, נודה על ידי הכנסייה עד מות פאולה דורוטיץ ב-1950. שמיט קיבל את הסמכת ההבליטיציה שלו בשטרסבורג ב-1916 על עבודתו בנושא "ערך המדינה וחשיבות הפרט" ("Der Wert des Staates und die Bedeutung des Einzelnen") ובשנים שלאחר מכן לימד במוסדות שונים במינכן, גריפסוואלד, בון ברלין וקלן. בתקופת רפובליקת ויימאר פרסם שמיט את כתביו הידועים, בהם הטיף לדיקטטורה וטען כי שדה הפוליטיקה הוא מאבק מתמיד כנגד "אויב".
פרט לתפקידיו האקדמיים היה שמיט איש סודם של הקנצלרים השמרנים האחרונים שמונו על ידי הנשיא פאול פון הינדנבורג בטרם עלה היטלר לשלטון. שמיט שימש כיועץ לממשלתו של פרנץ פון פאפן, אשר ב-20 ביולי 1932 החליפה את ממשלת פרוסיה בראשה עמד הסוציאליסט אוטו בראון, איש ה-SPD, בממשל של "נציב הרייך" (Reichsstaatshalter). הסוציאליסטים ההמומים התנגדו לצעד זה ואף הגישו כנגדו עתירות לבתי המשפט, אך אלו לא סייעו בעדם. שמיט ייצג בעתירות אלו את ממשלת הרייך, כאשר מולו עמד המשפטן הנודע הרמן הלר. מאבק משפטי זה הביא לחיסולו המעשי של הפדרליזם ברפובליקה של ויימאר, ושימש צעד נוסף בהידרדרות הרפובליקה אל סופה. כן היה שמיט קשור בברית פוליטית עם הגנרל קורט פון שלייכר, ששימש אף הוא כקאנצלר בימיה האחרונים של הרפובליקה. עם זאת, כאשר נרצח שלייכר על ידי אנשיו של היטלר בליל הסכינים הארוכות בשנת 1934, לא היסס שמיט, שהיה אז חבר המפלגה הנאצית ליתן צידוק אידאולוגי ומשפטי לרציחות.
ביוגרפיה > התקופה הנאצית

בשנת 1933 התמנה שמיט לפרופסור באוניברסיטת ברלין, משרה בה החזיק עד לסוף מלחמת העולם השנייה. ב-1 במאי 1933 הצטרף שמיט למפלגה הנאצית. עד מהרה מונה על ידי הרמן גרינג למועצת המדינה הפרוסית (Preußischer Staatsrat) ובנובמבר של אותה שנה הפך לנשיא "איגוד המשפטנים הנציונל-סוציאליסטים" (Vereinigung nationalsozialistischer Juristen). את התאוריות שלו לימד כמעניקות בסיס לדיקטטורה הנאצית, ומצדיקות את עקרון הפיהרר, בכל הנוגע לפילוסופיה משפטית, במיוחד בשל מושג ה"Auctoritas", (בלטינית – "סמכות") אותו שאל מרומא העתיקה.
ביוני 1934 התמנה שמיט לעורך הראשי של העיתון המקצועי "עיתון המשפטנים הגרמני" (Deutsche Juristen-Zeitung), וביולי 1934 הצדיק מעל דפי העיתון את הרציחות הפוליטיות שליוו את ליל הסכינים הארוכות בו נפטר היטלר ממתנגדיו הפוליטיים בשורות ה-SA. בשורת רציחות שקיבלו, בדיעבד, מעין הכשר חוקי, כ"צורה הגבוהה ביותר של צדק מינהלי".
שמיט הציג עצמו כאנטישמי רדיקלי, והיה גם היושב ראש של איגוד המרצים למשפטים בברלין באוקטובר 1936 כאשר דרש כי החוק הגרמני ינקה עצמו מן "הרוח היהודית" (Jüdischer Geist), עד כדי כך שכל הפרסומים של מדענים יהודים יסומנו באופן מיוחד. עם זאת, חודשיים לאחר מכן, בדצמבר, עיתון ה-SS "העוצבות השחורות" – "Das schwarze Korps" האשים את שמיט כי הוא אופורטוניסט, הוגה הגליאני במדע המדינה, ולמעשה קתולי, וקרא לאנטישמיות שלו העמדת פנים, תוך שהוא מצטט מאמרים בהם ביקר שמיט את תורות הגזע הנאציות. נראה כי מתקפה זו באה לאור שמירת הקשר של שמיט עם תלמידיו לשעבר היהודים, ובהם ליאו שטראוס. בעקבות המתקפה פרש שמיט מפעילות ציבורית, ואיבד את מעמדו כמשפטן נאצי מוביל, אך שמר על משרתו באוניברסיטה, הודות לקשריו עם גרינג, והתרכז בשאלות של משפט בינלאומי.
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העולם השנייה

ב-1945 נתפס שמיט על ידי צבא ארצות הברית. במשך שנה היה עציר, אך שוחרר לעירו פלטנברג ב-1946. לאחר שעומת עם כתביו מן התקופה הנאצית, במהלך חקירתו על ידי האמריקאים, הודה כי "זה בהחלט איום ונורא, ואין דבר מה נוסף שניתן לומר על כך". על אף היותו מבודד מהזרם המרכזי של החשיבה המשפטית והפוליטית, הוא המשיך במחקריו בתחום המשפט הבינלאומי משנות ה-50 ואילך, וקיבל מבקרים רבים, ותלמידים עד לשנותיו המאוחרות.
ב-1962 הרצה שמיט בספרד שהייתה תחת שלטונו של פרנקו, בהן כינה את מלחמת האזרחים בספרד כ"מלחמה לשחרור לאומי" כנגד "הקומוניזם הבינלאומי". בהרצאות אלו התייחס שמיט לפרטיזן כתופעה ייחודית בחצי השני של המאה ה-20 המצדיקה עלייתה של תאוריה משפטית חדשה בנוגע ללחימה.
שמיט מת בשנת 1985 ונקבר בפלטנברג.
חשיבתו המדינית > על הדיקטטורה, תאולוגיה פוליטית

ב-1921 שמיט היה לפרופסור באוניברסיטת גרייפסוואלד, ושם פרסם מאמר בשם "על הדיקטטורה" ("Die Diktatur"), בו דן ביסודות רפובליקת ויימאר שאך זה נוסדה, והדגיש את חשיבות משרת נשיא הרייך. עבור שמיט, דיקטטורה חזקה מבטאת את רצון העם באופן יעיל יותר מכל גוף מחוקק, מכיוון שביכולתה להיות החלטית, במקום בו פרלמנט יפנה לדיון ופשרה. את קו החשיבה הזה המשיך בספרו "תאולוגיה פוליטית" (Politische Theologie) שיצא לאור בשנת 1922 בעת ששימש כפרופסור באוניברסיטת בון, אותו פתח במשפט הידוע: "ריבוני הוא מי שמכריע על מצב החירום".
שמיט סבר כי כל ממשל המסוגל לפעולה החלטית חייב לכלול אלמנט דיקטטורי בחוקתו. לטענתו, התפיסה הגרמנית של "Ausnahmezustand" (המתורגם כ"מצב חירום" ומילולית "מצב יוצא דופן") משחררת את הרשות המבצעת מכל מגבלה חוקית לכוחה, בכל נסיבות שהן. לדעת שמיט השימוש במילים "יוצא דופן" חייב להיות מודגש. שמיט מדגיש ריבונות ככוח להחליט על "מצב יוצא דופן". שמיט התנגד להכרזת "מצב חירום" על מנת להציל את הסדר החוקי (השעיה מכוונת של החוקה המגדירה עצמה על פי זכות חוקית או מוסרית). רק בכוחה של "דיקטטורה ריבונית" להשעות את החוק, לא על מנת "להציל את החוקה" כי אם ליצור חוקה אחרת. שמיט למעשה מדגיש כי מימוש הריבונות הוא דווקא ביכולת להשעות את שלטון החוק והכרעה על מצב החירום.
התאוריה של שמיט אינה מובילה לתיאור חוקי של משבר והדרך לפתרונו, כרגע יוצא דופן בחיים הפוליטיים, אלא לתיאור של משבר והאמצעים האלימים לעיתים של המדינה לפתרונו כמאפיין העיקרי של החיים במדינה המודרנית. שמיט תקף את "שלטון החוק" לו הטיפו משפטנים כהאנס קלזן.
שמיט יצר הקבלה בין התאולוגיה למערכת המשפטית. מחשבתו של שמיט הושפעה מדתו הקתולית. כותרתו של הספר נלקחת מאמירתו בפרק 3 כי: "כל המושגים החשובים של התאוריה המודרנית של המדינה הם מונחים תאולוגיים שעברו חילון", ובמילים אחרות, כי מדע המדינה מתייחס למושגים כמדינה וכריבונות באותה המידה בה תאולוגיה מתייחסת לאל, וכי כשם שכומר מניח את קיומו של החטא, שאלמלא הוא היה בטל מעבודה, כך על מדען המדינה להתייחס לאדם כמי שאינו טוב מטבע ברייתו.
בשנת 1923 תמך שמיט בעליית מבני כוח טוטליטרים במאמרו "Die geistesgeschichtliche Lage des heutigen Parlamentarismus" ("המצב הרוחני-היסטורי של הפרלמנטריזם כיום"). שמיט ביקר את הפוליטיקה הליברלית במוסדות הרפובליקה, טען שהם מונעים על ידי אמונה בדיון רציונלי ופתיחות, העומדת בניגוד למצב הפוליטיקה המפלגתית בפועל, בו נקבעים הדברים בדיון פנימי בחדרים אפופי עשן על ידי מנהיגי המפלגות. שמיט ראה ניגוד בין הדוקטרינה הליברלית של הפרדת הרשויות ומה שראה כטבע של הדמוקרטיה עצמה, זהותם של השליטים והנשלטים.
דעותיו אלו של שמיט שימשו תפקיד חשוב בתקופת רפובליקת ויימאר ולאחריה. הן בהצדקת שלטונו האישי של הינדנבורג, שנשען יותר ויותר על צווי חירום שהוצאו על פי סעיף 48 לחוקת ויימאר, והן בהצדקת השעייתו של אדולף היטלר את החוקה, לאחר שריפת הרייכסטאג.
חשיבתו המדינית > "המושג של הפוליטי"

ב-1926 החל שמיט ללמד ב"Hochschule für Politik" (בית הספר הגבוה למדע המדינה) בברלין, וב-1932 התקבל ללמד באוניברסיטה של קלן. בשנה זו פרסם את ספרו "Der Begriff des Politischen" (המושג של הפוליטי), שיצא לראשונה בגרסה מצומצמת ב-1927, ספר שזכה מאז למספר תרגומים לאנגלית, ונקרא עד היום בידי תלמידי מדעי החברה. מהדורה גרמנית נוספת ובה מספר תיקונים יצאה ב-1932.
בספר פיתח שמיט תאוריה לפיו "הפוליטיקה" היא ממלכה נפרדת, הראויה להתייחסות נפרדת על פי כללים שונים. בממלכה זו שולטת המדינה כשם שהכנסייה שולטת בממלכת הדת, או החברה בממלכת הכלכלה. אך ממלכה זו אינה שקטה. יש בה מאבק תמידי בין "ידיד" ל"אויב". ה"אויב" יכול להיות פנימי או חיצוני. מהבחנה בסיסית זו נגזרת ריבונות המדינה והאוטונומיה שלה לפעול. אותה עוינות תמידית בין "ידיד" ל"אויב", כל עוד היא בעלת כוח דייה על מנת ליצור עימות אלים, ללא קשר לתוכנה, היא הבסיס האמיתי לכל דיון של ממש בשדה ה"פוליטיקה", כאשר, למשל, הראייה הליברלית את המדינה כגוף שבו צריכה להיות הפרדת רשויות, ואשר מטרתו שמירת ספירת זכויות הפרט של היחיד, שאליה לא ניתן לחדור, היא ראייה לא נכונה, שיש בה רק כדי להחליש את המדינה בתקופה של משבר ועימות.
על אף שעבודה זו זכתה לפרשנויות רבות "המושג של הפוליטי" נתפס בדרך כלל כניסיון להשיג אחדות באמצעות הגדרת הפוליטיקה בהתייחס ל"אחר", אויב או זר. המדינה נתפסת ככוח עצמאי ונייטרלי אל מול השבירות של החברה האזרחית, שהעימותים בה אינם יכולים ואינם צריכים להגיע אל שדה ה"פוליטיקה", שאם לא כן יהיה מדובר במלחמת אזרחים. הפוליטיקה הליברלית הנעה בין הקטבים של הכלכלה והאתיקה, אינה פוליטיקה של ממש. אך העימות הכלכלי או האתי יכול להפוך לפוליטי. שמיט מצטט את ולטר רתנאו שאמר כי "הייעוד כיום אינו הפוליטיקה, אלא הכלכלה". על פי שמיט, יהיה יותר מדויק לומר שהפוליטיקה ממשיכה להיות "הייעוד", אך בשלב מסוים של העימות הכלכלה הופכת לפוליטיקה, ומקבלת את תפקיד "הייעוד".
בגרמניה השסועה והמפולגת של רפובליקת ויימאר היה לדברים אלו כוח משיכה. שמיט הראה כיצד האידאולוגיה של יוצרי הסכם ורסאי, הנשענת, לדבריו, על "פאתוס אתי" ו"חישוב כלכלי", אינה אלא מסווה למאבק פוליטי במסגרתו נקרעו חלקים מגרמניה, בניגוד לעקרון ההגדרה העצמית של האומות עליו התבסס הסכם ורסאי, ונגזרו עליה פיצויים בה לא תוכל לעמוד לעולם. אך התאוריה של שמיט נראית כהמשך בן זמנו לדבריהם של הוגים כהובס או מקיאוולי, ואינה קשורה לזמן מסוים או למקום מסוים. שמיט עורך את ההשוואה בעצמו, כאשר הוא משווה עצמו למקיאוולי, שבעת שכתב את "הנסיך" עשה זאת כמגננה בתקופה בה ארצו, איטליה, נפלשה על ידי גרמנים, צרפתים, ספרדים וטורקים. מקיאוולי המושמץ זכה לטיהור שמו (אנ') על ידי הגל ופיכטה, לטענת שמיט, בתקופה בה נפלשה גרמניה על ידי כוחות חיצוניים, החמושים ב"אידאולוגיה הומניטרית".
השפעתו

הוגים כג'ורג'ו אגמבן, שנטל מוף ואחרים, התייחסו בספריהם לשמיט. כתיבתו ממשיכה להופיע כנקודת התייחסות במיוחד בעת הדיון בשאלת הגבלת ריבונות המדינה, השימוש במצב חירום וכיוצא בזה. ראייתו את הנושא הפוליטי כנושא תאולוגי שעבר חילון, אף היא ממשיכה להשפיע ולהיות נושא לדיון בידי פילוסופים כז'קוב טאובס.
באמצעות תלמידו, ליאו שטראוס ממשיך שמיט להשפיע על זרם החשיבה ה"נאו שמרני", בארצות הברית שלאחר אירועי 11 בספטמבר יש מקום לדיון בשאלת מעמדם של לוחמים בלתי חוקיים, טכניקות חקירה ומעקב קיצוניות, וכיוצא בזה, בהם לפרדיגמת ה-אויב/ידיד של שמיט יכול להיות שימוש.
יש הרואים בכתיבתו של שמיט כתיבה בעלת ערך, ובאבחנותיו בנוגע לטבעה של הפוליטיקה ולטבעה של המדינה משום אבחנות המאירות אור על נושא בסיסי במדע המדינה. יש הרואים בחבירתו לנאצים משום סטייה אידאולוגית של שלוש וחצי שנים מתקופת עבודה כוללת בת עשרות שנים, סטייה שבמהלכה בגד בעקרונות שהנחו אותו במהלך כתיבתו הקודמת, וגילה מידה מסוימת של חוסר יושרה אידאולוגי ומוסרי, אך על פי כותבים אלו מעולם לא היה מומר אידאולוגי לנאציזם, ולא היה בין הסוללים את הדרך לעלייתו.
העיסוק בכתביו של שמיט נמשך, גם עשרות שנים לאחר מותו. תרגומים חדשים לכתביו שבים ומופיעים באנגלית, ובשנת 2004 יצא ספרו "תאולוגיה פוליטית" בעברית בהוצאת רסלינג, וזכה לעניין. ספרות ביוגרפית ותאורטית העוסקת באיש ובכתביו ממשיכה להיכתב באנגלית ובגרמנית. בשנת 2009 יצא לאור בעברית, בהוצאת מכון שלם ספרו של איב שארל זרקא, (לו הובאה הקדמה של פרופסור אלחנן יקירה) "פרט נאצי בהגותו של שמיט", העומד על היות הנאציזם של שמיט פרט מהותי בהגותו, ובוחן את האנטישמיות שלו, תוך האשמתו בכך שהיה "מבשר של השמדת היהודים".
לקריאה נוספת

קרל שמיט, תאולוגיה פוליטית, הוצאת רסלינג, 2005
קרל שמיט, מלחמה כגילוי של יחסי עוינות פוליטיים, מטעם 26, יוני 2011
איב שארל זרקא, פרט נאצי בהגותו של קרל שמיט, הוצאת שלם, 2009
מארק לילה, הנפש הנמהרת, עם עובד, הוצאת אופקים, 2004
גל גרזון, ליברליזם – קשרים, הקשרים, ביקורות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2004
M. Forsyth, "Carl Schmitt: The Concept of the Political", in M. Forsyth & M. Keens-Soper, The Political Classics: Green to Dworkin, Oxford, 1996
דניאל רוזנברג, מה לשמאל ולמושג הפוליטי של שמיט, מטעם 26, יוני 2011
הערות שוליים

↑  No More Heroes
↑  The Leo-conservatives
↑  The Return of Carl Schmitt
↑  Deconstructing John Yoo
↑  Joseph W. Bendersky, Carl Schmitt:Theorist for the Third Reich, Princeton, 1983, 242
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267600005171  PLWABN: 9810659841205606  BNE: XX1089326  BnF: cb12036941k (data)  CANTIC: a1081534x  CiNii: DA00522312  GND: 11860922X  ICCU: CFIV001560  ISNI: 0000 0003 6864 362X  LCCN: n50006773  LNB: 000025832  NDL: 00455647  NKC: jn19990007689  NLA: 35481313  NLG: 64556  NLK: KAC199624422  NSK: 000010745  NTA: 069114927  SELIBR: 206089  SNAC: w61s0sz4  SUDOC: 027669556  Trove: 968659  VcBA: 495/76528  VIAF: 68946216   WorldCat (עם VIAF): 68946216 
קברו של שמיט
שירים שהוקלטו על ידי טיילור סוויפט
שירים

| --- | --- |
: מציין שירים שנכתבו אך ורק על ידי טיילור סוויפט
ביאורים

↑  אין להתבלבל עם "Sparks Fly".
↑  אין להתבלבל עם "Tell Me Why".
↑  אין להתבלבל עם "You're Not Sorry".
סטפן אשכנזי

| --- | --- |

 לידה:  10 ביולי 1896 לבוב, ממלכת גליציה ולודומריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  18 באוקטובר 1985 (בגיל 89) בון, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Stefan Askenazy 
 מוקד פעילות:  בלגיה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 מקום לימודים:  קונסרבטוריון לבוב 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  פולנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
סטפן אשכנזי (בפולנית: Stefan Askenase ‏ 10 ביולי 1896 – 18 באוקטובר 1985) היה פסנתרן ומורה לפסנתר יהודי-פולני-בלגי.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

אשכנזי נולד בלמברג למשפחה יהודית.
בגיל חמש התחיל ללמוד נגינה בפסנתר אצל אמו, פסנתרנית ותלמידתו של קרול מיקולי. הוא למד אצל תאודור פולאק, פרופסור ומנהל הקונסרבטוריון של לבוב, ואחר אצל אמיל פון זאואר, תלמיד של פרנץ ליסט באקדמיה למוזיקה של וינה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת אשכנזי בצבא האוסטרו-הונגרי.
ביוגרפיה > קריירה

בשנת 1918 הופיע לראשונה בווינה, ובהמשך לכך יצא לסיורים ברחבי העולם. הוא חי בקהיר ואחר ברוטרדם, שם לימד בקונסרבטוריון למוזיקה משנת 1937 עד 1940.
בשנות  מלחמת העולם השנייה הסתתר בצרפת.
הקונצרט הראשון של אשכנזי בפולין אחרי מלחמת העולם השנייה התקיים ב-17 במאי 1946. ב-1950 היה לאזרח בלגיה ובין 1954 ל-1961 לימד בקונסרבטוריון של בריסל.
הוא הרבה להקליט יצירות משל שופן לחברת דויטשה גרמופון בשנות ה-50' וה-60'.
סטפן אשכנזי עשה לו שם בכיתות האמן שלו בהמבורג, קלן וירושלים.
בשנת 1965 ייסד את האגודה לאמנויות ולמוזיקה, שמטרתה הייתה לשמר את תחנת הרכבת ההיסטורית רולנדסק על נהר הריין. לאחר שיקומו, היה הבניין לאתר הופעות ותערוכות לאמנים כמו פייר פורנייה, האנס ארפ, אוסקר קוקושקה, יהודי מנוחין, מרטין ואלזר, מרסל מרסו, הנריק שרינג, סלבדור דאלי ואשכנזי עצמו.
בין תלמידיו מרתה ארחריץ', לסלו גימסי, ג'ון מקיי, אנדרה צ'ייקובסקי, מיטסוקו אושידה, והישראלי מרדכי סימוני.
סטפן אשכנזי מת בבון ב-18 באוקטובר 1985, זמן קצר לאחר קונצרט שנתן בקלן.
הערות שוליים

↑  =http://www.ajr.org.uk/journalpdf/1985_december.pdf  הספד לאשכנזי מטעם האגודה לפליטים יהודים בבריטניה הגדולה, לונדון, כרך XL מס' 12, דצמבר 1985, עמ' 7
↑  עזריה רפופורט, חבל שאי־אפשר לתת פרס ראשון לכולם, מעריב, 7 באוקטובר 1958
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277323405171  PLWABN: 9810556360905606  BNE: XX873517  BnF: cb13890932x (data)  CiNii: DA11651623  GND: 129981877  ISNI: 0000 0001 1049 5957  KulturNav: 7c923249-8bee-41e5-83e6-e4a27095c31a  LCCN: n84039959  MusicBrainz: c6cf542a-1637-4fad-9994-f1e978b824a5  NKC: xx0067050  NLA: 35369716  NTA: 070195528  RERO: 02-A002942811  SNAC: w6d3403f  SUDOC: 085677574  VIAF: 29717189   WorldCat (עם VIAF): 29717189
בית הסוהר רמניקו סראט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית סוהר 
 מיקום:  רמניקו סראט 
 מדינה:  רומניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1899
 תאריך פתיחה רשמי:  1899 
 תאריך פירוק:  1963 
 
 קואורדינטות:  45°23′00″N 27°03′19″E﻿ / ﻿45.383222222222°N 27.055333333333°E﻿ / 45.383222222222; 27.055333333333
  (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור בית הסוהר רמניקו סראט(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור בית הסוהר רמניקו סראט
 
בית הסוהר רמניקו סראט (ברומנית: Închisoarea Râmnicu Sărat) היה מתקן כליאה מחוזי בעיר רמניקו סראט שנודע לשמצה בעיקר בימי המשטר הקומוניסטי ברומניה, כשנכלאו בו בתנאים מחפירים, הוכו ועונו בו אסירים פוליטיים רבים.
בית מעצר 1899 - 1920

בית הסוהר ברמניקו סראט הוקם בשנת 1899 ושימש כבית מעצר ("ארסטול פרבנטיב  - Arestul preventiv) עד לשנת 1920, כשהפך לבית כלא ("פניטנצ'יאר" -  Penitenciar). 
בימי מרד האיכרים ברומניה בשנת 1907  עברו דרכו כ-1200 איכרים עצורים.
המבנה

לפי דו"ח מ-24 במאי 1948 בית הסוהר כלל קומת קרקע וקומה עליונה.
בקומת הקרקע היו 16 תאים ו-3 חדרים ("סלונים") משותפים, כשכל תא היה מיועד לשלושה אסירים לכל היותר. כמו כן היו חדר חובש ("אינפירמריה") עם 6 מיטות, מטבח, מחסן בגדים, מחסן מזון, 4 משרדים, חדר תורן, שני חדרים של סוהרים ראשיים ו-5 חדרים של מנהל בית הסוהר.
בקומה העליונה היו 19 תאים  ו-3 חדרים ("סלונים") משותפים. לבית הסוהר היו 4 חצרות לטיול האסירים.

בשנת 1949, בזמן המשטר הקומוניסטי, נבנה קיר שהפריד בין אגף האסירים הפליליים ובין אגף האסירים הפוליטיים.