stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סונז'ה

| --- | --- |
סמל סונז'הסמל סונז'ה

 מדינה:  רוסיה רוסיה
 רפובליקה:  אינגושטיה אינגושטיה
 שפה רשמית:  רוסית, אינגושית 
 תאריך ייסוד:  אוקטובר 1845 
 על שם:  סרגו אורדז'וניקידזה 
 שטח:  235.55 קמ"ר
 גובה:  320 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  62,843 (2024)
 קואורדינטות:  43°19′00″N 45°04′00″E﻿ / ﻿43.316666666667°N 45.066666666667°E﻿ / 43.316666666667; 45.066666666667 
 אזור זמן:  UTC +3
 http://sunjagrad.ru/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניסונז'ה(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניסונז'ה(למפת אינגושטיה רגילה) מגאס נזראן מאלגובק נסטרובסקאיה גאורגיה צ'צ'ניה צפון אוסטיה אלניה  קברדינו בלקר. סונז'ה(למפת אינגושטיה מוגדלת) מגאס נזראן מאלגובק נסטרובסקאיה גאורגיה צ'צ'ניה צפון אוסטיה אלניה  קברדינו בלקר. סונז'ה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סונז'ה (ברוסית: Сунжа) היא עיר שנמצאת ברפובליקת אינגושטיה, רוסיה. ליד העיר פועל נמל התעופה מגאס (אנ').
גאוגרפיה

העיר ממוקמת כ-27 ק"מ מבירת אינגושטיה, מגאס, וכ-1,483 ק"מ מבירת רוסיה, מוסקבה.
אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 11 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא יולי (24 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא ינואר (-6 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 791 מילימטרים בשנה. חודש יולי הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (134 מ"מ גשם), וחודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (37 מ"מ גשם).
הערות שוליים

↑  Sunzha, Sunzha (באנגלית)
↑  Coordinate Distance Calculator, boulter.com
↑  Coordinate Distance Calculator, boulter.com
↑  "NASA Earth Observations Data Set Index". NASA. נבדק ב-30 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "NASA Earth Observations: Rainfall (1 month - TRMM)". NASA/Tropical Rainfall Monitoring Mission. נבדק ב-30 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ברוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סטניסלב קראפוחין

סטניסלב אוונירוביץ' קראפוחין (ברוסית: Станислав Авенирович Крапухин; נולד ב-28 במרץ 1998) הוא כדורגלן רוסי, המשחק במועדון ריגה בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים

קראפוחין נולד בסנקט פטרבורג וגדל בנפת פרימורסקי, ליד תחנת הרכבת התחתית פיונרסקאיה. אביו עבד כמהנדס, אמו עקרת בית. יש לו שני אחים גדולים כמו גם אחות צעירה ואח צעיר ממנו. כל המשפחה עוסקת בספורט: שני אחיו שיחקו כדורגל במשך זמן רב, אח נוסף בכדוריד, אחותו היא מתעמלת אמנותית. בהשראת אחד האחים הגדולים נכנס לכדורגל ושיחק בקולומיאגי.
בעונת 2016 שיחק בליגה המקצוענית, תחילה בקבוצת הנוער ולאחר מכן זומן לשחק במדי זניט-2 סנקט פטרבורג. הוא שיחק בגביע הרוסי בכדורגל מול מועדון מטבר והוכיח את עצמו כחלוץ כשרוני.
את הופעת הבכורה שלו בליגה הלאומית הרוסית בכדורגל במדי זניט-2 ערך ב־8 במרץ 2017 במשחק נגד ניפטכימיק ניז'נקאמסק. הוא שיחק תקופה מסוימת בסיביר בנובוסיבירסק ובטומסק.
ב־2019 מאמן זניט-2, ולדיסלב רדימוב  היה זה שהחדיר בו השראה ומוטיבציה לשחק טוב יותר כשחזר לזניט. בעונת 2020 קראפוחין כבש 14 שערים ב־16 משחקים בליגה המקצוענית במדי זניט-2. בשל כך הוא הוזמן לסגל הקבוצה הבוגרת בנובמבר 2020 וערך את הופעת הבכורה שלו בזניט במשחק הפרמייר-ליג הרוסי מול אחמט גרוזני ב־21 בנובמבר, כשהחליף את אלכסנדר ירוחין בדקה 87.
באוגוסט 2021 חתם בריגה מליגת העל הלטבית.
הערות שוליים

↑  "Game Report by FNL". Russian Football National League. 8 במרץ 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Akhmat v Zenit game report". Russian Premier League. 21 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
מרדכי טביב

| --- | --- |

 לידה:  14 בדצמבר 1910 ראשון לציון, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  20 בינואר 1979 (בגיל 68) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית עלמין גני אסתר 
 
מרדכי טַבִּיב (י"ג בחשון תרע"א, 14 בדצמבר 1910 – כ"א בטבת תשל"ט, 20 בינואר 1979) היה סופר עברי, עורך ומחנך ישראלי. מראשוני הסופרים בני העדה התימנית בישראל.
ביוגרפיה

מרדכי טביב נולד בראשון לציון בשנת 1910, לאחר שהוריו, שושנה והרב טביב טביב, עלו מחידאן שבצפון תימן בשנת 1909. אביו, המכונה "טביב הזקן", היה צורף ובעל ידיעות תורניות. אחיו הבכור היה אברהם טביב, לימים חבר הכנסת.
עד גיל 13 למד טביב במעלאמה (ה"חדר" התימני). כבר בתקופה זו נמשך אל ההשכלה והספרות הכללית, והוא הועבר להמשך לימודיו בבית הספר העממי "חביב" במושבה, בהמלצת מנהל בית הספר, אהרון קרון. דבר זה יצר עימות חריף בינו ובין אביו, שחפץ שבנו יהיה לרב. אך לימודיו נמשכו זמן קצר, שכן טביב נאלץ לצאת לעבודה כדי לסייע בפרנסת המשפחה. הוא עבד בעיקר בחקלאות, בניין, שמירה וסבלות. באותו הזמן הצטרף לתנועת "הנוער העובד" והקים בשכונתו את הסניף הראשון של התנועה עבור בנות בשכונה תימנית. מסניף זה התקדם לתפקיד מרכז סניף התנועה בכרם התימנים בתל אביב. בשנת 1934 הכיר את חנה קנטרוביץ, ילידת פולין, ונישא לה. לזוג נולדו בת, לאה, ובן, גל.
לאחר עבודה כפועל בבית חרושת ללבנים ועקב אמונתו באידיאלים של סוציאליזם, עבר טביב ב-1938 להתגורר בקיבוץ נען. משם פרסם את שיריו הראשונים, בעיקר במוסף הספרותי של עיתון דבר". בשנת 1939 התנדב לצבא הבריטי, שם שירת בשלוש השנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה כחפר. שוחרר מהשירות, בהיותו ביוון, עקב מחלה. בחזרתו לארץ ישראל, עסק בפעילות ציבורית מגוונת, בייחוד במוסדות ההסתדרות ומפלגת מפא"י, ובמקביל גם עסק באופן אינטנסיבי בכתיבה ספרותית. במלחמת העצמאות שירת כקצין חינוך של חטיבה 8 של יצחק שדה, ועסק בעריכה והבאה לדפוס של עיתון החטיבה, "שריון ופשיטה", בו פרסם מפרי עטו. לאחר מלחמת העצמאות ערך את הביטאון ההסברתי-פוליטי של מפא"י "שלוחות", וגם בו פרסם מכתביו, כולל יצירתו הידועה "כינורו של יוסי". בצד כתיבתו גם ריכז את המחלקה הערבית של ההסתדרות.
ספרו הראשון, "כעשב השדה", מחיי העדה התימנית בארץ, יצא לאור בשנת 1948 ועורר הדים רבים בציבור. בשנת 1950 זכה הספר בפרס רופין. בשנת 1953 היה לעורך הירחון לספרות "מבואות", בו פרסם מיצירותיו ומאמרים ראשיים. במקביל יסד גם את כתב העת "מפגש" שנועד לפרסם יצירות של סופרים יהודים וערבים, בתקווה שרעיון זה יביא לשיתוף פעולה בין שני העמים; כתב עת זה נסגר במהרה.
מרדכי טביב כתב מספר ספרים - "עשב השדה", "דרך של עפר", "כערער בערבה". סיפורו "כינורו של יוסי" נלמד שנים רבות במערכת החינוך. שפתו מיוחדת ברבדיה המקראיים והמשנאיים מעורבים ביחד עם יהודית-תימנית.
חלק משיריו הולחנו כ"שירים תימניים" וחלק הולחנו ליצירות קאמריות על ידי המלחין פאול בן-חיים. כן חיבר את התמליל לאורטוריה הרדיופונית "תיקון חצות" של מרדכי סתר, אשר זכתה בשנת 1962 בפרס איטליה (Prix Italia).‏
בשנת 1979 הלך מרדכי טביב לעולמו.
בשנת 2000 יצאה בהוצאת הקיבוץ המאוחד מהדורה חדשה וכוללת של סיפוריו. בשנת 2014 יצאה מהדורה חדשה של ספרו 'כערער בערבה', בהוצאת הקיבוץ המאוחד, עם אחרית דבר של נורית גוברין והערות של אבנר הולצמן.
על שמו נקראת חטיבת טביב ראשון לציון הצמודה למקיף ו' השש-שנתי יגאל אלון. בחטיבה מסלול ספרות אמנות ייחודי לתלמידים מוכשרים כחלק מהעברת מורשתו של טביב.
פרסים

1950 – פרס רופין (על "כעשב השדה")
1953 – פרס אוסישקין (על "דרך של עפר")
1956 – פרס אהרונוביץ (על "כערער בערבה")
כן זכה במלגה של "קרן מץ".
לקריאה נוספת

נחמה רזלר-ברסון, 'בר-יוסף וטביב: בין נוסטלגיה וריאליזם', הדאר נו,כו (תשל"ז), 424–425; כז, 443–444.
משה פלאי, 'ניתק מיתר מכינורו של מרדכי טביב', הדאר 58, יד (תשל"ט), 220–221.
יוסף אורן, 'בין שני עולמות' (על הרומן הראשון של מרדכי טביב, "כעשב השדה"), הדאר 58, יד (תשל"ט), 221.
מישאל מסורי-כספי, 'על יהדות תימן – "היושבת בגנים" ו"כעשב השדה": "המסע לארץ הגדולה" של מרדכי טביב', בצרון 21/22 (תשמד), 37–44.
יוסף חיים בן זכריה הלוי, 'על הגאולה ועל התמורה: בין אבות לבנים ביצירתו של מרדכי טביב', בתוך: שלום גמליאל, מישאל מסורי כספי, שמעון אביזמר (עורכים), ארחות תימן: שערים בארחות תימן, לשון, היסטוריה וחברה, חקרי ספרות, תרבות חמרית, ירושלים: מכון שלום לשבטי ישורון, תשמ"ד, עמ' 320–338. (נדפס שוב דפוס צילום בתוך: בת-ציון עראקי קלורמן (עורכת), יהודי תימן – היסטוריה, חברה, תרבות: יוצאי תימן בארץ-ישראל : אסופת מאמרים, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ו 2006, עמ' 389–406.)
שמעון אביזמר, '"אני אוהב עד כלות": על עולמו הפנימי של מרדכי טביב', תימא ב (תשנ"א), 143–148.
יוסף חיים בן זכריה הלוי, 'שירת הילדים אשר למ’ טביב', מעגלי קריאה 21 (תשנ"ב), 31–38.
יוסף חיים בן זכריה הלוי, 'בעבותות ישן וחדש: שירתו של מרדכי טביב בין השנים תר"ץ–תש"ג וזיקתה לשירה העברית החדשה והמודרניסטית', בתוך: יוסף דחוח-הלוי (עורך), מבועי אפיקים – ספר היובל: מחקרים במורשת יהדות תימן ותרבותה, תל אביב: אפיקים, תשנ"ו, עמ' 49–84.
יוסף חיים בן זכריה הלוי, היהודי מתימן בעיני עצמו – מבעד למעמדות קומיים', בתוך: מבועי אפיקים (תשנ"ו), עמ' 85–96.
נורית גוברין, '"והוא בשלו"', מאזנים עה, 5 (תשס"א), 14–17. (על "כעשב השדה")
רותי קרן, 'מרדכי טביב – אמת חיה בוערת ורלוונטית גם אחרי חמישים שנה: עיון בסיפורי הקובץ "דרך של עפר"', הכיוון מזרח 6 (תשס"ג), 28–31.
נורית גוברין, 'כערער בערבה: סיפורה של טעות', גג 25 (2011), 105–113. כונס בספרה: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ה', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ה (2015) יחד עם הפרק: "שתול באדמה".
"מרדכי טביב", בתוך: יוסף אורן (עורך), בוסתן הראשונים: אנתולוגיה של סופרי ראשון לציון, הוצאת עיריית ראשון לציון, תשמ"ט - 1989, עמ' 75–86.
ביאורים

↑  במכון גנזים מצאו מכתב תודה שכתב טביב לחברי קיבוץ גניגר על חבילה שי ששלחו לו לראש השנה. לצפייה בכתב היד ראו כאן.
הערות שוליים

↑  פרס רופין למ. טביב, דבר, 12 ביוני 1950; יחיאל חבשוש, "כעשב השדה" למרדכי טביב, הד-המזרח, 25 בספטמבר 1950.
↑  פרס איטליה ל"קול ישראל", מעריב, 25 בספטמבר 1962.
↑  פרסי־ספרות לסופרים צעירים, דבר, 2 באוקטובר 1953.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297815005171  BnF: cb159639403 (data)  GND: 119141876  ISNI: 0000 0000 8361 4454  LCCN: n88011856  NKC: xx0176952  SELIBR: 170552  SUDOC: 234307226  VIAF: 18025116   WorldCat (עם VIAF): 18025116
משה שלמה כשר

| --- | --- |
הרב משה שלמה כשר תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1916 
 פטירה:  אפריל 1984 (בגיל 68 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ? – אפריל 1984 
 אב:  מנחם מנדל כשר 
 
הרב משה שלמה כשר (ז' בחשון תרע"ה, 27 באוקטובר 1914 – ג' בניסן תשמ"ד, 5 באפריל 1984) היה סופר, חוקר ומהדיר תורני. ניהל את מכון "תורה שלמה" שייסד אביו, הרב מנחם מנדל כשר. עורכו של השנתון התורני "נועם" (תשי"ח-תשמ"ד).
ספריו ועריכותיו

הגיונות - על פרשיות התורה, המועדים ופרקי אבות
פרקי משה - על מסכת אבות
אנשי מעלה - ספורים על אנשי מעלה מדורות קודמים (יחד עם י' י' בלכרוביץ)
אנשי מופת - סיפורים על אנשי מופת מדורות קודמים (יחד עם י' י' בלכרוביץ)
ספריו ועריכותיו > חסידות

שערי החסידות
אור החסידות
דרך החסידות
ערכי החסידות
פרקים בתורת החסידות
פרקים במשנת החסידות
שבילים במחשבת החסידות
פרקים במחשבת החסידות
נתיבות במחשבת החסידות
עיונים במחשבת החסידות
ספריו ועריכותיו > תורת הראשונים

פירושי רבינו יונה מגירונדי על מסכת אבות
פירושי רבנו יוסף בן שושן
פירושי ראשונים למסכת אבות: רש"י, ר"י הפניני, פי’ ר"י חייון
פירוש רבי יצחק בן שלמה מטולידו על מסכת אבות (יחד עם י' י' בלכרוביץ)
פירושי רבנו אברהם פריצול על מסכת אבות (יחד עם י' י' בלכרוביץ)
ספריו ועריכותיו > תורת המהר"ל

מבוא לתורת מהר"ל
דרשות מהר"ל מפראג
פירושי מהר"ל מפראג לאגדות הש"ס (יחד עם י' י' בלכרוביץ)
ספריו ועריכותיו > תורת הרוגאצ'ובר

פרקי מבוא לתורת הרוגאצ’ובי
משנת רבינו יוסף הרוגאצובי
הגאון הרוגאצ’ובי ותלמודו
צפנת פענח על התורה
משפט ההעתקה הפתוחה

משפט ההעתקה הפתוחה הוא משפט חשוב באנליזה פונקציונלית הנוגע לאופרטורים. את המשפט ניסח והוכיח סטפן בנך.
המשפט

יהי  A\colon X\to Y אופרטור ליניארי חסום בין מרחבי בנך שהוא על  Y. אזי  A העתקה פתוחה, כלומר: לכל קבוצה פתוחה  V\subset X תמונתה  A(V) היא קבוצה פתוחה ב- Y.
המשפט > הוכחת המשפט

מאחר שכל קבוצה פתוחה במרחב  X מכילה כדור, מספיק להראות שעבור כל כדור פתוח  D שמרכזו נקודת האפס של  X, התמונה  A(D) היא קבוצה פתוחה. לשם כך מספיק להראות ש- 0 היא נקודת פנים של  A(D) (לגבי שאר הנקודות זה נכון בגלל הזזה).
כדי להראות ש- 0 היא אכן נקודת פנים משתמשים במרכז של קבוצה. מרכז של קבוצה הוא כל נקודות המרכז שלה. נקודת מרכז של קבוצה  K היא נקודה  x המקיימת, לכל  y במרחב, קיים מספר חיובי  \alpha  כך שקטע מהישר  [x,\alpha y)\subset [x,y) מוכל כולו ב- K. היתרון בהגדרה זו היא הליניאריות שבה ואפשר להראות שהמרכז של קבוצה הוא אינווריאנטי תחת פעולות ליניאריות.
כעת, ניעזר במשפט ליפשיץ:
כעת,  נוכיח ש- 0 היא נקודת מרכז של  A(D). בהינתן נקודה  y\in Y עלינו להראות שקיים קטע  \ [0,\alpha y) המוכל ב- A(D), עבור ערך  \alpha  כלשהו. מאחר ש- A על קיים  x\in X כך ש- A(x)=y. מאחר שכדור הוא קבוצה פתוחה ובפרט קבוצה  \sigma -קמורה נובע ש- 0 נקודת מרכז של הכדור, ולכן קיים קטע של הישר  [0,A\alpha x) שמוכל כולו ב- D. כעת, אם נפעיל את  A על הקטע נקבל ש- [0,\alpha y)=[0,\alpha Ax)\subset A(D) (השוויון השמאלי נובע מהפעלת  A על  x ומליניאריות). לכן,  0 היא נקודת מרכז של  A(D) וממשפט ליפשיץ גם נקודת פנים שלה. לכן  A(D) קבוצה פתוחה.
מאחר שהראנו שההעתקה  A מעבירה כדור פתוח לכדור פתוח נובע שהיא העתקה פתוחה.
שימושים ומסקנות

משפט ההעתקה ההופכית: אם  A\colon X\to Y הוא אופרטור ליניארי חח"ע ועל רציף בין שני מרחבי בנך, אזי האופרטור ההופכי  A^{-1} הוא רציף גם כן.
משפט הגרף הסגור: אם  A\colon X\to Y הוא אופרטור ליניארי סגיר (admit closure) בין מרחבי בנך ("סגיר", כלומר: לכל סדרה  x_{n}\to 0 ב- X שמקיימת  Ax_{n}\to y נובע ש- y=0) אזי  A הוא גם אופרטור רציף.
ראו גם

קבוצה פתוחה
נקודת מרכז
נקודת פנים
משפט הגרף הסגור
נבאסה (אי)

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים הקריבי 
 קואורדינטות:  18°24′10″N 75°00′45″W﻿ / ﻿18.4027°N 75.0126°W﻿ / 18.4027; -75.0126
 שטח:  5.4 קילומטר רבוע
 גובה מרבי:  גבעת דאנינג
 נתונים מדיניים
 מדינה:  ארצות הברית 
 אוכלוסייה:  0 (2018)
 אזור זמן:  UTC-5
  (למפת הקריביים מוגדלת) נבאסה(למפת הקריביים רגילה) נבאסה
 
מגדלור נבאסה
האי נבאסה (באנגלית: Navassa Island, מספרדית: nava משמעותו שדה) הוא אי קטן בלתי מיושב המהווה טריטוריה של ארצות הברית ומנוהל על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית.
איש העסקים מקליפורניה, ביל וורן טוען כי האי בבעלותו (בהתאם לחוק איי הגואנו) וכן האיטי טוענת לבעלות על האי.
גאוגרפיה

שטחו של האי כ-5.4 קמ"ר והוא ממוקם 160 ק"מ דרומית לבסיס צי ארצות הברית במפרץ גואנטנמו שבקובה, וברבע הדרך בין האיטי לג'מייקה.
שטח האי סלעי, וגדל בו מעט עשב המסוגל לספק מזון לעדרי עיזים. כמו כן גדלים באי מספר קקטוסים.
היסטוריה > גילוי האי

בשנת 1504 בעת שהותו של כריסטופר קולומבוס בג'מייקה הוא שלח מספר סירות קנו להיספניולה בבקשת חילוץ. בדרכן ראו הספינות את האי וקראו לו "נבאזה", אולם מאחר שלא היו בו מים מתוקים לא נחתו בו ימאים במשך 350 השנים לאחר מכן.
היסטוריה > תביעות בעלות על האי

בשנת 1857 הכריז רב החובל האמריקני פיטר דנקן על בעלותו על האי במסגרת חוק איי הגואנו משנת 1856 בשל מרבצי הגואנו באי.
המרבצים ניכרו בין השנים 1865–1898 על אף מחאות ממשלת האיטי אשר טענה לבעלות על האי - טענה שנדחתה על ידי ארצות הברית.
דנקן מכר את זכויותיו באי לחברת פוספטי נבאסה מבלטימור אשר הקימה באי אתר כרייה גדול, וכן בתי מגורים עבור 140 שחורים ששוחררו במלחמת האזרחים האמריקנית מעבדותם וחיפשו עבודה.
העובדים כרו את הגואנו וגררו אותו בקרונות למפרץ לולו, שם המתינו סירות לאסוף את המחצב. מאוחר יותר נבנתה מסילת ברזל באי.
בשל תנאי העבודה הקשים וההתנהגות הקשוחה של המשגיחים הלבנים, פרץ מרד באי בשנת 1889 והמשגיחים נרצחו. אוניית מלחמה החזירה את השחורים לבולטימור למשפט רצח. אגודות לזכויות אדם בארצות הברית ובהן האחווה של מסדר דייגי הגליל מימנו את עלויות ההגנה של השחורים שטענו להגנה עצמית וכן טענו כי לארצות הברית אין סמכות על האי. המשפט הגיע לבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1890 אשר פסק כי חוק הגואנו תואם לחוקת ארצות הברית והורה על הוצאה להורג של השחורים. בשל מחאה ציבורית רחבה, נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון המיר את העונשים לעונשי מאסר.
בשל מלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898 נפסקה הכרייה באי, והחברה פשטה רגל.
היסטוריה > לאחר פתיחת תעלת פנמה

לאחר פתיחת תעלת פנמה בשנת 1914 קיבל האי חשיבות אסטרטגית בהיותו על נתיב הספינות הנע בין ארצות הברית לתעלה. בשנת 1917 הוקם באי מגדלור בגובה 45 מטרים, אשר פורק בשנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 1929 הוחלפו שומרי המגדלור במשואה אוטומטית, והחל משנת 1939 ועד פירוקו נוהל המגדלור על ידי משמר החופים של ארצות הברית.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה שימש האי נקודת תצפית של צי ארצות הברית. מאז שעזבו כוחות הצי את האי עם תום המלחמה, האי אינו מיושב.
היסטוריה > האי לאחר סיום מלחמת העולם השנייה

מאז מלחמת העולם השנייה נוהגים להגיע לאי חובבי רדיו במטרה לשדר מהטריטוריה הנחשבת ל"מדינה נפרדת" על פי כללי איגוד חובבי הרדיו של ארצות הברית.
ב-29 באוגוסט 1996 הועברה השליטה באי לידי משרד הפנים של ארצות הברית, וב-16 בינואר נקבע כי הגוף המנהל את האי יהיה המשרד לענייני האיים של ארצות הברית.
בשל ייחודו של האי כאתר טבע שכמעט לא נפגע בידי האדם במהלך המאה ה-20, הועבר האי ב-3 בדצמבר 1999 לידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית, אשר הפכו את האי לשטח טבע מוגן. הכניסה לאי נאסרה בלא היתר ממשרד הדגה והבר בפוארטו ריקו והאי משמש משלחות מחקר הבאות לצפות בצומח ובבעלי החיים של האי.
כלכלה

האי בלתי מיושב ואין בו פעילות כלכלית. אוצר הטבע היחיד באי הוא גואנו.
נשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  פילמון יאנג קמרון
 תאריך כניסה לתפקיד:  10 בספטמבר 2024
 דרכי מינוי:  נבחר על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות
 מעון:  מטה האומות המאוחדות
 מושב המשרה:  ניו יורק (מדינה) ניו יורק סיטי, מדינת ניו יורק
 משך כהונה קצוב:  שנה אחת
 ייסוד המשרה:  13 במרץ 1946
 איוש ראשון:  פול-אנרי ספאק בלגיה
 un.org/en/ga/
 
נשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות הוא יו"ר העצרת הכללית של האומות המאוחדות. הנשיא ממונה על ידי העצרת הכללית.
פילמון יאנג מקמרון הוא נשיא העצרת הכללית הנוכחי מאז 10 בספטמבר 2024. הוא נבחר לנשיא ה-79 של העצרת האומות המאוחדות ב-6 ביוני 2024.
בחירת הנשיא

מושב העצרת מתוכנן להתקיים לכל שנה החל מספטמבר – כל האסיפות המיוחדות, או אסיפות חירום מיוחדות, במהלך השנה הבאה, ינוהלו על ידי נשיא העצרת.
הנשיאות מתחלפת מדי שנה בין חמש הקבוצות הגאוגרפיות של האו"ם: אפריקה, אסיה-פסיפיק, מזרח אירופה, אמריקה הלטינית והקריביים, ומערב אירופה ומדינות אחרות.
בגלל היותם המעצמות החזקות בעולם, מטעם כמה מהמדינות הגדולות והחזקות ביותר מעולם לא כיהן איש בנשיאות, כמו הרפובליקה העממית של סין, צרפת, יפן, רוסיה, בריטניה וארצות הברית. בפרט, מקובל שאף אדם ממדינה חברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם לא יכהן כנשיא העצרת הכללית של האו"ם.
המדינות המודרניות היחידות שבהן נבחר אזרח כנשיא העצרת הכללית פעמיים הן ארגנטינה, צ'ילה, אקוודור, ניגריה והונגריה; כל שאר המדינות החברות יוצגו רק פעם אחת על ידי אזרחיהן המכהנים בתפקיד זה, ומגרמניה נבחר נשיא פעם אחת מגרמניה המערבית ופעם אחת מגרמניה המזרחית. כל זה לא כולל מושבים מיוחדים ומושבי חירום של העצרת הכללית.
מטעם ישראל מעולם לא נבחר אדם להיות נשיא העצרת הכללית של האו"ם. עם זאת, בשנת 2022 שגריר ישראל באו"ם גלעד ארדן נבחר להיות סגן נשיא העצרת הכללית.
הערות שוליים

↑  Philemon Yang of Cameroon President of Seventy-Ninth General Assembly
↑  "About the General Assembly". United Nations. נבדק ב-7 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  הישג לישראל באו"ם: השגריר ארדן נבחר כסגן נשיא העצרת הכללית, באתר ערוץ 7, 7 ביוני 2022
מפת העולם המציגה את מדינות הבית של נשיאי העצרת הכללית של האומות המאוחדות עד למושב ה-72 של העצרת הכללית בשנים 2017–2018.
סטניסלבה דה קרלובסקה

| --- | --- |

 לידה:  8 במאי 1876 Wszeliwy, רפובליקת פולין 
 פטירה:  9 בדצמבר 1952 (בגיל 76) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  קוקפילד 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 תחום יצירה:  ציור 
 בן או בת זוג:  רוברט בוואן (1897–1925) 
 צאצאים:  R. A. Bevan 
 
סטניסלבה דה קרלובסקה ( פולנית: Stanisława de Karłowska ‏; 8 במאי 1876 – 9 בדצמבר 1952) הייתה אמנית אנגליה ילידת פולין, שהייתה נשואה לצייר הבריטי רוברט בוואן מקבוצת קמדן טאון.
חיים ועבודה

סטניסלבה דה קרלובסקה הייתה בתם של אלכסנדר דה קרלובסקי ופאולינה של טוכולקוב. משפחת אביה הייתה מהאצולה הפולנית (szlachta) והיו להם אחוזות גדולות ליד לוביץ', במרכז פולין. למשפחה הייתה היסטוריה ארוכה של פעילות פטריוטית, ואביה נלחם בקרבות שהיו בפולין נגד הכובשים. הוא גם ספג הפסד כספי ניכר בגלל החלק שהוא מילא במרד ינואר בשנת 1863.
סטניסלבה התאמנה כאמנית בקרקוב לפני שנרשמה לאקדמיה ז'וליאן בפריז, בשנת 1896. בקיץ שלאחר מכן נסעה לג'רסי לחתונה של סטודנטית לאמנות ג'נינה פלם לאריק פורבס-רוברטסון. כאן פגשה את האמן האנגלי רוברט בוואן, ובסוף אותה שנה הם נישאו בוורשה.
הם התיישבו בסוייס קוטג', לונדון. היא הציגה במועדון האמנות הבינלאומי לנשים ובמועדון האמנות האנגלי החדש ושניהם הוציגו באגודת האמנים בשנת 1908. עם זאת, בהיותה אישה, היא לא הייתה זכאית לחברות בקבוצת פיצרוי או בקבוצת קמדן טאון.
קרלובסקה הייתה חברה מייסדת בקבוצת לונדון והציגה איתם לאורך כל חייה. עבודותיה שילבו סגנון מודרניסטי עם אלמנטים של אמנות עממית פולנית.
לסטניסלבה נולדו שני ילדים, אדית הלינה ורוברט אלכסנדר (בוואן). היא נשארה בלונדון לאחר מות בעלה בשנת 1925, ובילתה את שנות המלחמה בצ'סטר.
היא נסעה לפולין עד סוף שנות השלושים של המאה העשרים.
סטניסלבה דה קרלובסקה נפטרה בלונדון בשנת 1952 ונקברה בקבר משפחת בוואן בקוקפילד, סאסקס.
קרלובסקה מכרה מעט מיצירותיה במהלך חייה. הירושה שלה, כללה את האחוזה וכמה מאות מציוריה, רישומיו והליטוגרפיות של רוברט בוואן, חולקה בין שני ילדיה. עבודות רבות נתרמו לאוספים ציבוריים בעשרים השנים הבאות.
הייתה לה תערוכת יחיד אחת במהלך חייה בגלריית אדמס בלונדון, בשנת 1935. תערוכת הזיכרון שלה נערכה שם גם בשנת 1954, ובשנת 1968 נערכה תערוכה משותפת של בני הזוג בוואן - דה קרלובסקה בחברה האנגלו-פולנית, לונדון.
עבודותיה נמצאות במוזיאונים ציבוריים בבריטניה וברחבי העולם.
הערות שוליים

↑  Bevan, R.A., Robert Bevan 1865-1925. A memoir by his son. Studio Vista, London. 1965.
↑  Helena Bonett, Stanislawa de Karlowska 1876–1952, Tate, 2012-05-01, ISBN 978-1-84976-385-1. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810674651805606  ISNI: 0000 0000 7065 1045  RKD: 43500  SUDOC: 177295317  ULAN: 500022583  VIAF: 95820346   WorldCat (עם VIAF): 95820346
נשיא הרפובליקה הסינית

נשיא טאיוואן, רשמית נשיא הרפובליקה הסינית (בסינית: 中華民國總統; פין-יין: Zhōnghuá Mínguó Zǒngtǒng) הוא ראש המדינה של טאיוואן, המשרה העליונה ביותר ברפובליקה הסינית והוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
בדומה לנשיא מדינת ישראל, נשיא טאיוואן אינו נחשב חלק מאף אחת מרשויות השלטון; אך בניגוד לנשיא הישראלי, שתפקידו טקסי בלבד, לנשיא טאיוואן סמכויות פוליטיות משמעותיות, ואכן המשטר בטאיוואן הוא משטר נשיאותי.
הרפובליקה הסינית הוקמה בשנת 1912 על שטחי סין היבשתית, ברם לאחר השתלטות המפלגה הקומוניסטית הסינית על כל השטחים, ממשלת הרפובליקה הסינית התמקמה באי טאיוואן בשנת 1947. תפקיד הנשיא נוסד בשנת 1948 ולנשיא הראשון מונה צ'יאנג קאי שק ששלט עד מותו בשנת 1976.
נשיאת הרפובליקה הסינית הנוכחית היא צאי אינג-ון שהחליפה את מא יינג-ג'יו ב-20 במאי 2016 כנשיאה אישה הראשונה בהיסטוריה של המדינה.
נשיאי הרפובליקה הסינית

סון יאט-סן
(המפלגה הלאומנית)
הנשיא הזמני הראשון
(כיהן בשנת 1912)
נשיא ראשון — צ'יאנג קאי שק
(המפלגה הלאומנית)
כיהן 5 קדנציות רצופות
(בשנים 1948–1975)
נשיא שני — ין ג'יאגאן
(המפלגה הלאומנית)
ממלא מקום
(כיהן בשנים 1975–1978)
נשיא שלישי — ג'יאנג ג'ינגגוו
(המפלגה הלאומנית)
כיהן 2 קדנציות רצופות
(בשנים 1978–1988)
נשיא רביעי — לי דנגחוויי
(המפלגה הלאומנית)
כיהן 3 קדנציות רצופות
(בשנים 1988–2000)
נשיא חמישי — צ'ן שואי-ביאן
(המפלגה הדמוקרטית-פרוגרסיבית)
‏2 קדנציות רצופות
(בשנים 2000–2008)
נשיא ששי — מא יינג-ג'יו
(המפלגה הלאומנית)
‏2 קדנציות רצופות
(בשנים 2008-2016)
נשיאה שביעית — צאי אינג-ון
(המפלגה הדמוקרטית-פרוגרסיבית)
נשיאה אישה ראשונה
‏2 קדנציות רצופות
(בשנים 2024-2016)
הנשיא השמיני — לאי צ'ינגדה
(המפלגה הדמוקרטית-פרוגרסיבית)
(משנת 2024)
ראו גם

נשיא הרפובליקה העממית של סין
נכסי ידע

נכסי ידע הם ההפרש בין ערך השוק של ארגון לבין סך הנכסים המוחשיים שלו (מבנים, מכונות, מלאים, חשבונות עו"ש, פקדונות בבנק, חובות של לקוחות וכו').
המושג

קיימים מספר מושגים נרדפים למושג "נכסי ידע". בהם: "נכסים לא מוחשיים" (Intangible Asset) ו"הון אינטלקטואלי" (Intellectual capital). המושג "נכסים לא מוחשיים" הוא ותיק ומקובל יותר מהמושג "נכסי ידע", אך אינו מסביר את המהות ואת צורת ההיווצרות של נכסים אלו, לכן קיימת מגמה לעבור ולהשתמש במושג "נכסי ידע". לדוגמה: מטה ה-OECD השיק בחודש מאי 2011 מיזם לבחינת החשיבות של נכסי הידע, תחת הכותרת "נכסים לא מוחשיים – מקור חדש לצמיחה".
המושג "הון אינטלקטואלי" הופיע כנראה בפעם הראשונה במאמר שנכתב בשנת 1958. מאמר זה היה בבחינת סנונית ראשונה שלא בישרה את האביב, כי המושג נעלם מהשיח המקצועי ליותר מ-25 שנה. רק בשנות ה-80 של המאה הקודמת חזרו לדון בעובדה שהנכסים המוחשיים והמוניטין (ראה המבט החשבונאי) לא מסבירים את ערך השוק של ארגונים.
המאמר הראשון שהתייחס לנושא בכתב עת מקצועי פורסם בשנת 1991 בכתב העת "פורצ'ן". בדיקה ב-Google Scholar מעלה כיום אלפי מאמרים הדנים בנושא זה.
במאי 2012 הוחלף המושג הרשמי שם ל"הון מבוסס ידע – מקור חדש לצמיחה". כמו כן, דיסציפלינות שונות, כגון חשבונאות ומשפט, משתמשות במושגים נוספים (ראה המשך).
המבט החשבונאי

תורת החשבונאות מכירה במושג "מוניטין". זהו מושג שהתחיל להתפתח במקביל למהפכה התעשייתית, בסוף המאה ה-19. תחת סעיף זה נהוג לרשום במאזנים את ההפרש שבין נכסי החברה לבין הסכום שבו נמכרה החברה. כלומר, המושג "מוניטין" יכול להופיע במאזן של חברה אם, רק בגין חברה בת שנרכשה על ידיה. כמו כן, לא קיימת חלוקת משנה למושג זה.
בשנים האחרונות התחילו ניסיונות להגדיר נהלים ותקנים להצגת נכסי הידע במאזן. במסגרת זאת פותחו מספר תקנים.
המבט המשפטי

המבט המשפטי מתייחס רק לאותו חלק של נכסי הידע שניתן להגן עליהם באמצעות חוקים (פטנטים, סימנים מסחריים, עיצובים מיוחדים, מוזיקה, וכדומה). מכלול הנכסים הללו מכונה "קניין רוחני" (Intellectual Property). אין לבלבל בין "קניין רוחני" לבין "נכסים רוחניים" (Intellectual Assets). בעוד שהמושג הראשון מתייחס כאמור רק לנכסים המוגנים בחוק, המושג השני הוא אחד השמות הנרדפים של נכסי הידע.