stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ער (סוג)

| ער |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים קדומים
סדרה:: עראים
משפחה:: עריים
סוג:: ער
שם מדעי
 Laurus ‏לינאוס, 1753
עָר (שם מדעי: Laurus) הוא סוג של עצים ירוקי עד המונה שלושה מינים במשפחת העריים, הכוללים את הער האציל הנפוץ בישראל שתורבת ברחבי העולם ומשמש רבות כצמח נוי ועליו משמשים כעשב קולינרי.
תיאור

המינים לסוג זה מאופיינים בכך שהם גדלים לאט, גדולים, שיחיהם או עציהם ארומטיים וירוקי עד עם עלים אליפטיים מתחלפים ומעט פרחים צהובים. הם מסוגלים לשרוד בטמפרטורות נמוכות אבל באקלים ממוזג הם דורשים מקום מוגן בחשיפה מלאה לשמש שאינו חשוף להקפאה ממושכת. צמחים הגדלים בעציצים ניתן להעביר לחממה קרה במהלך חודשי החורף.
מינים

מספר המינים של הסוג עדיין לא נחקר במלואו. סיווגם של המינים להלן עשוי להשתנות.
ער אזורי (Laurus azorica), הוא מין אנדמי לאיים האזוריים, אך גם יובא לאי קורטגאדה בספרד. מחקר שנערך לאחרונה מצא מגוון גנטי רחב במין ער אציל, והער האזורי אינו שונה מבחינה גנטית או מורפולוגית.
ער אציל (Laurus nobilis), הוא מין נפוץ יחיד בסוגו ואף במשפחתו בישראל. הוא משמש כצמח נוי ועשב קולינרי (מעליו מופקים עלי הדפנה) המשמשים למנות רבות במטבח הים תיכוני. עליו שימשו בעבר גם להכנת זרי הדפנה, פריט לבוש מתקופת יוון העתיקה. הוא נפוץ בעיקר באגן הים התיכון.
ער קנרי (Laurus novocanariensis), הוא מין הנפוץ באיים הקנריים ובארכיפלג מדיירה.
מאובנים

מאובנים המתוארכים לפני תקופות הקרח של הפליסטוקן מראים כי מינים של ער הופצו בעבר באופן נרחב יותר סביב אגן הים התיכון וצפון אפריקה, כאשר האקלים היה לח ומתון יותר מאשר כיום. כיום מאמינים כי ייבושו של אגן הים התיכון במהלך תקופות הקרח גרמה לער לסגת אל אזורים בעלי אקלים מתון יותר, כולל דרום ספרד, פורטוגל ואיי מַקַארונזיה. עם תום תקופת הקרח האחרונה, הער האציל התאושש וחזר לחלק מטווח התפוצה הקודם שלו סביב אגן הים התיכון.
הערות שוליים

↑  .Laurus L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
1 2  "The Plant List: A Working List of All Plant Species".
↑  Brickell, Christopher, ed. (2008). The Royal Horticultural Society A-Z Encyclopedia of Garden Plants. United Kingdom: Dorling Kindersley. p. 612. ISBN 9781405332965.
↑  Arroyo–García, R.; Martínez–Zapater, J. M.; Fernández Prieto, J. A.; Álvarez-Arbesú, R. (2001). "AFLP evaluation of genetic similarity among laurel populations (Laurus L.)". Euphytica. 122: 155–164. doi:10.1023/A:1012654514381.
עלקת

ערך זה עוסק בסוג צמח, ממשפחת צמחים מסדרת הצינוראים. אם התכוונתם למחלקה של תולעים שטוחות, ראו .
| עלקת |
| --- | --- |
   עלקת חרוקה
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: עלקתיים
סוג:: עלקת
שם מדעי
 Orobanche ‏לינאוס, 1753
עַלֶּקֶת (שם מדעי: Orobanche) סוג במשפחת העלקתיים, שכל מיניו טפילים מוחלטים. כמה ממיני סוג זה הם עשבים טפיליים שגורמים נזק רב לגידולים חקלאיים.
תיאור הסוג

סוג זה מונה כ-100–150 מיני צמחים עשבוניים, טפילים מוחלטים, לרוב חד-שנתיים, ולעיתים רב-שנתיים. זהו הסוג הגדול במשפחת העלקתיים. תפוצתם הטבעית רחבה: מרבית המינים גדלים בהמיספירה הצפונית- היבשות אירופה, צפון אמריקה, ואסיה. מספר מינים נמוך יותר מופיע במרכז ודרום אפריקה ודרום אמריקה. בישראל מצויים 13 מיני עלקת, מהם חמישה הם עשבים טפיליים של גידולים חקלאיים.
השם העברי, עלקת, נגזר משם בעל החיים הטפילי עלוקה. על סמך הבדלים במבנה הפרח והפרי ובמספר הבסיסי של הכרומוזומים פוצל הסוג עלקת (Orobanche) לשני סוגים בוטניים נפרדים (Orobanche, Phelipanche). השם העממי האנגלי הוא Broomrape.
תיאור הסוג > העלקת כמזיק לחקלאות

מספר מיני עלקת נטפלים לשורשים של גידולים חקלאיים. בעוד מינים אחדים נטפלים לצמח פונדקאי ספציפי, קיימים מינים שמסוגלים להיטפל למגוון של צמחים.
בניגוד לנביטה של צמחים לא טפיליים, שתלויה בתנאים א-ביוטיים, כדוגמת לחות ואור, נביטת העלקת נעשית בתגובה לחישת חומרים המופרשים משורשי צמחים שכנים. בתנאים המתאימים, מתפתח משורשון העלקת איבר שנקרא 'מצץ' (הוסטוריום, haustorium) שפורץ לתוך רקמות השורש של הצמח הפונדקאי, ומתחבר לרקמות ההובלה שלו, מהם הוא מקבל את מזונו. לאחר החיבור הראשוני מתפתחת פקעית של הטפיל מחוץ לשורש, ועליה מתפתחים שורשים צדדיים. השורשים הצדדיים של מינים רבים יכולים לפתח מצצים נוספים שמאפשרים לטפיל חיבור רחב יותר לשורשי פונדקאים. התפתחות המצצים הצדדיים מתאפשרת רק כאשר שורש הטפיל חש בנוכחות שורש אחר על ידו. כאשר הפקעית מגיעה לבגרות היא מפתחת גבעול פריחה (אשכול) שפורץ מעל פני הקרקע ונושא פרחים.
צמחי העלקת, הם טפילים מוחלטים שאינם ירוקים, כלומר - לא מסוגלים לייצר בעצמם חומר אורגני בתהליך הפוטוסינתזה. הם מקבלים מהפונדקאי לא רק את המים הדרושים להם ואת המינרלים, אלא גם את הסוכרים, חומצות האמינו וחומרים אורגנים אחרים הדרושים להתפתחותם. זאת בניגוד לטפילים למחצה כדוגמת דבקון הזית- שנושא עלים ירוקים ומטמיע בעצמו את המינרלים הדרושים לקיומו, בעוד שהספקת המים שלו מגיעה מענפי הפונדקאי הנושא אותו. צמחי העלקת מתחרים על משאבי הצמח ה'מארח', ועל ידי כך הם פוגעים בהתפתחותו. הפגיעה יכולה להתבטא בהקטנת ממדי הפונדקאי, בפחיתת יבול הפירות והזרעים שלו, או בהצהבת העלים. הפונדקאי עלול למות במקרים בם הוא טיפול במספר רב של צמחי עלקת. מצבים קיצוניים כאלה מוכרים בעיקר בשדות חקלאיים.
הגידולים שנפגעים בצורה המסיבית ביותר מן העלקת, הם גזר, חמנית, אפונה ועגבנייה בישראל, ובעולם- מיני סולניים, מצליבים, מורכבים, סוככיים וקטניות שונים. הקושי בהדברת הצמח מגיע גם מהתפשטותו היעילה באמצעות זרעים, שמתניידים ממקום למקום באמצעות וקטורים שונים- החל מפעילות האדם וכלי רכבו, המשך באיתני הטבע כדוגמת מים ורוח, ובמידה רבה ב'עזרת' העברת תוצרת חקלאית ממקום למקום.
תיאור הסוג > תיאור מורפולוגי

צמחים טפיליים מוחלטים, חסרי כלורופיל לחלוטין, עשבוניים חד או רב-שנתיים, בשרניים במידה מסוימת. החלק העל-אדמתי היחיד הוא גבעול נושא פרחים. הגבעול פשוט, (כמו במין עלקת חרוקה) או מסועף (כמו במין עלקת מצרית).
הפרח דו-שפתני-כלומר, בעל סימטריה דו-צדית בלבד, כאשר השפה העליונה היא בעלת שתי אונות, והשפה התחתונה מעט ארוכה יותר, ומחולקת לשלוש אונות. צלקת הפרח נחלקת לזוג או רביעיית אונות. השחלה עילית. גביע הפרח בעל שיניים או שסוע. הפרחים ערוכים בתפרחת מטיפוס אשכול או שיבולת.
פרי העלקת הוא מטיפוס הלקט. הזרעים מרובים וקטנים.
מיני הסוג בארץ ישראל

מובאים בסדר סיסטמטי
עלקת סגולת-פרחים (Orobanche lavandulacea)
עלקת ענפה (Orobanche ramosa)
עלקת שולץ (Orobanche schultzii)
עלקת מצרית (Orobanche aegyptiaca)
עלקת תכולה (Orobanche caerulescens)
עלקת מוטל (Orobanche mutelii)
עלקת נטויה (Orobanche cernua)
עלקת ארגמנית (Orobanche loricata)
עלקת כפופת-חפים (Orobanche camptolepis)
עלקת חרוקה (Orobanche crenata)
עלקת החרמון (Orobanche hermonis)
עלקת ארצישראלית (Orobanche palaestina)
עלקת רכת-שיער (Orobanche pubescens)
עלקת החמנית (Orobanche cumana)
עלקת כהן (Orobanche cohenii)
לקריאה נוספת

נעמי פינברון-דותן ואבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, ירושלים: הוצאת כנה, 1991, עמ' 618–620. (הספר בקטלוג ULI)
ראובן יעקובסון, החי והצומח של ארץ ישראל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1983, כרך 11, עמ' 104–105.
עלקת קיסוסית
איור של שני מיני עלקת
פורפיריה מערבית

| פורפיריה מערבית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: עגוראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: רליתיים
סוג:: פורפיריה
מין:: פורפיריה מערבית
שם מדעי
 Porphyrio porphyrio ‏לינאוס, 1758

Porphyrio porphyrio
פורפיריה מערבית (שם מדעי: Porphyrio porphyrio) היא עוף מים בינוני החי בביצות בצפון אפריקה ומערב אירופה.
מאפיינים

הפורפיריה היא עוף ביצה בגודל תרנגולת, אורכה 45–50 ס"מ בממוצע ומוטת הכנפיים 90–100 ס"מ. למין מקור אדום וענקי עם כרבולת אדומה מעל המצח, הראש והעיניים האדומות קטנים וכמעט כל הגוף כחול למעט הכנפיים הירוקות והרגליים הוורודות בעלות האצבעות הארוכות העוזרות לה ללכת בין צמחי המים.
הפורפוריות הן עופות ביצות, שדות וגדות נהר שונים, בעיקר באזור הטרופי. הפורפיריה המערבית באזורי מחיה לחים בספרד (שם חיה האוכלוסייה הגדולה ביותר), פורטוגל, דרום-מזרח צרפת, איטליה (סרדיניה וסיציליה) וצפון-מערב אפריקה (מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה). חלק מהאוכלוסיות נודדות בזמנים קרים דרומה יותר.
אלה עופות מונוגומיים החיים בביצות ומחפשים במים יצורים קטנים יותר כמו סרטנים, חרקים, דגים קטנים, ראשנים ודוחיים ואף אפרוחי עופות אחרים. הם יודעים גם לתפוס צלופחים בביצות.
הערות שוליים

↑  פורפיריה מערבית באתר הרשימה האדומה של IUCN
פטישן תמים-חרטום

| פטישן תמים-חרטום |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
על־סדרה:: דמויי כריש
סדרה:: כרישאים
משפחה:: פטישניים
סוג:: פטישן
מין:: פטישן תמים-חרטום
שם מדעי
 Sphyrna zygaena ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה

פטישן שנמצא בים
פטישן תמים-חרטום (שם מדעי: Sphyrna zygaena) הוא מין כריש ממשפחת הפטישניים המצוי בכל האוקיינוסים. כריש זה מצוי בסכנת הכחדה.
זהו המין השני בגודלו במשפחה לאחר המין פטישן גדול. אורכו של הפטישן עד 5 מטרים ומשקלו עד 400 קילוגרם. הוא טורף עצום בעל גוף אפור כהה עם ראש דמוי-פטיש העוזר לו לחוש טרף באמצעות חשמל שהוא מפיק. הוא גם עוזר לראות טרף ביעילות באוקיינוס הרחב. הסנפירים הגדולים עוזרים לכריש לנוע במהירות.
כריש זה מצוי באוקיינוסים הטרופיים ובכמה ימים. הוא יכול לשחות כמה קילומטרים ביום בתנועה מתמדת.
הכריש הוא טורף-על באוקיינוס וניזון בעיקר מדגי גרם ומסרטנים ודיונונים, אך גם מדגי סחוס אחרים ואף מפטישנים אחרים. כרישים אלה משריצים את ולדותיהם בבטן ומשריצים 20–40 פרטים.
הכריש פוגע באדם לעיתים רחוקות ביותר, כנראה עקב טעות בזיהוי. ואולם הכרישים נפגעים מדייגים הצדים אותם וסוחרים בבשרם ובאיבריהם.
הערות שוליים

↑  פטישן תמים-חרטום באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551165405171  LCCN: sh85123705
פזאי אדום-כנף

| פזאי אדום-כנף |
| --- | --- |
 פזאי אדום-כנף
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פזאיים
סוג:: Agelaius
מין:: פזאי אדום-כנף
שם מדעי
 Agelaius phoeniceus ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


פזאי אדום-כנף (שם מדעי: Agelaius phoeniceus) הוא מין של עוף ממשפחת הפזאיים המצוי באמריקה הצפונית ובכמה מקומות באמריקה המרכזית.
מאפיינים

אורכו של נקבות הפזאי 17–18 ס"מ ומשקלן עד 41 גרם. אורך הזכרים 22–24 ס"מ ומשקלם עד 64 גרם. הם בעלי נוצות גוף שחורות עם כנפיים בעלי כתם קדמי באדום ובתוכו כתם צהוב והמקורים חרוטיים ולבנים. הנקבות אפורות ומזכירות במראן נקבות של דרורים.
הפזאיים מעופפים בלהקות ברחבי הערבות של אמריקה מאלסקה בצפון לחצי האי יוקטן בדרום. הם מחפשים זרעי חיטים ודגנים ועוד זרעים ויכולים לכלות בלהקות גדולות כמויות של זרעים. הם גם אוכלי כל הניזונים ממגוון חרקים, רכיכות, עכבישים, ביצי עופות וחולייתנים קטנים.
רבים מהפזאים נודדים דרומה בחורפים הקשים.
הערות שוליים

↑  פזאי אדום-כנף באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565860705171  LCCN: sh85112104 
פזאי בפלורידה
פזאי בולטימור

| פזאי בולטימור |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פזאיים
סוג:: פזאי
מין:: פזאי בולטימור
שם מדעי
 Icterus galbula ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


פזאי בולטימור (שם מדעי: Icterus galbula) הוא מין של עוף ממשפחת הפזאיים ומהסוג פזאי החי באמריקה הצפונית והמרכזית.
ציפור זו תוארה בידי קארולוס לינאוס ב-1758 והיא הציפור הלאומית של מרילנד. על שמו גם נקראת קבוצת הביסבול בולטימור אוריולס.
מאפיינים

הפזאי הוא עוף בינוני במשפחתו, באורך 17 עד 22 ס"מ עם מוטת כנפיים של 23 עד 32 ס"מ ומשקלו הממוצע 22.3 עד 42 גרם בקירוב. הזכר גדול מעט מהנקבה, אך לא בהרבה. צבעו צהוב-שחור והוא בעל גוף מוארך בעל רגליים ארוכות, זנב ארוך ומקור חרוטי ארוך ומחודד.
פזאי זה דומה למינים קרובים כמו: Icterus bullockii‏, Icterus parisorum או Icterus graduacauda והוא לעיתים מכליא עם הראשון, כאשר זה נחשב גם לתת-מין שלו.
הפזאי מצוי לאורך היערות של אמריקה הצפונית צפונה עד לערבות של דרום אונטריו, קוויבק וניו ברנזוויק בקנדה וצפון-מערבה עד מונטנה ודרומה למזרח ארצות הברית עד למרכז מיסיסיפי, אלבמה וצפון ג'ורג'יה. בחורף הפזאים נודדים דרומה לאמריקה המרכזית וגם לצפון אמריקה הדרומית.
הערות שוליים

↑  פזאי בולטימור באתר הרשימה האדומה של IUCN
נימפית החרמון

| נימפית החרמון |
| --- | --- |
 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: פרפראים
תת־סדרה:: Glossata
משפחה:: נימפיתיים
סוג:: Aglais
מין:: 'נימפית החרמון
שם מדעי
 Aglais urticae ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


נִימְפִית הַחֶרְמוֹן (שם מדעי: Aglais urticae) הוא מין פרפר ממשפחת הנימפיתיים הנפוץ באירואסיה. פרפרים בוגרים ניזונים מצוף ועשויים להיכנס לתרדמת החורף; באקלים חמים יותר עשויים להקים שתי דורות בשנה, באזור קרים יותר מקים דור אחד בשנה. הצד העליון של הכנפיים מקושט בכתמים רבים ובעל צבע עז יותר וחלק הכנפיים התחתון בעל צבע אפרורי המספק הסוואה. הצמח הפונדקאי הנפוץ הוא הסרפד הדו-ביתי, ממנו ניזונים הזחלים.
בישראל הוא מעופף נדיר ביותר, נפוץ רק בחרמון בחודשי הקיץ.
תיאור

זהו פרפר בגודל בינוני עם מוטת כנפיים הנעה בין 4.5–6.2 ס"מ. המאפיינים הבולטים לזיהוי לזיהוי מין זה הם הקשתות הכחולות בשולי הכנפיים והכתמים הכתומים-אדמדמדים וצהבהבים בצד העליון.
הכנפיים בצד העליון בצבע כתום-אדמדם בעיקר. בחלק העליון של הכנף הקדמית 3 כתמים שחורים, שהמרווחים ביניהם צהובים, במרכז הכנף קרוב לגוף הפרפר כתם שחור גדול יותר וגם לצדו כתם צהבהב; שני כתמים שחורים קטנים נוספים ממוקמים במרכז הכנף. בפינה העליונה של הכנף האחורית, קרוב לגוף, ישנו כתם שחור נוסף ולצדו כתם צהבהב. בשתי קצוות הכנפיים קו שחור עבה שבתוכו קשתות כחולות.
הכנפיים בצד התחתון בצבעים אפלים יותר. הכנף הקדמית בצבע חום בהיר המזכיר חימר, עם כתמים בשתי הפינות העליונות של הכנף וכתם שחור ביניהם. הכנף אחורית שחורה ברובה באזור הקרוב לגוף, ליד קצוות הכנף הצבע הוא חום עצי כהה. בדומה לצד העליון בתוך גבול הכנף קשתות בצבע כחול-ירקרק עמום.
לא קיימים מאפיינים פיזיים שונים בין הנקבה לזכר, אך ניתן להבדילם בעיקר לפי התנהגותם.
נימפית החרמון הוא הפרפר הלאומי של דנמרק.
תפוצה

הוא נמצא ברחבי אירופה הממוזגת, אסיה הקטנה, מרכז אסיה, סיביר, סין, נפאל, ההימלאיה, אזורי הסיקים בהודו, מונגוליה, קוריאה ויפן, בכל מקום בו נמצא סרפד דו-ביתי, שהזחלים ניזונים ממנו. יש כמה תיעודים מהעיר ניו יורק, אשר, עם זאת, מאמינים שהם של חרקים שהוכנסו על ידי אדם.
תת-מינים

A. u. urticae (לינאוס, 1758) אירופה, מערב סיביר, אלטאי
A. u. polaris (סטאודינגר, 1871) צפון אירופה, סיביר, המזרח הרחוק הרוסי
A. u. turcica (סטאודינגר, 1871) דרום אירופה, קווקז, עבר הקווקז, קופת דאג, מרכז אסיה, ישראל
A. u. baicalensis (קליידנשמיט, 1929) הרי סייאן, עבר הבאיקל
A. u. eximia (שליוזקחו, 1919) אמור, אוסורי
A. u. stoetzneri (קליינשמידט, 1929) סצ'ואן
A. u. kansuensis (קליינשמידט, 1940) צפון מערב סין
A. u. chinensis chinensis (ליץ', 1893) סין, יפן, קוריאה
A. u. connexa (באטלר, 1882) דרום אוסורי, דרום סחלין, קורילס, יפן
המין Aglais ichnusa נראה דומה מאוד; עדיין לא נקבע אם זה תת-מין או מין נבדל. Nymphalis xanthomelas ו-Nymphalis l-album דומים גם הם במראה.
ירידה באוכלוסייה

בעבר מין זה היה מהפרפרים הנפוצים ביותר באירופה ובאסיה הממוזגת, מספר הפריטים של הפרפרים נמצא בדעיכה מהירה מאוד, לפחות במערב אירופה. ירידה זו אינה ניתנת להסבר בירידה של הצמח הפונדקאי שלו, משום שהסרפד נפוץ ואף נהנה מהאיטרופיקציה הכללית של הסביבה. הגולם נאכל לעיתים על ידי צרעות, אך גם הצרעות נמצאות בירידה חזקה באוכלוסייה. ההשפעה של תופעות אחרות עדיין לא מובנת (מחסור במשאבים, פגיעה בבתי גידול, זיהום אוויר, זיהום על ידי חומרי הדברה). עדויות מדעיות מראות שהבצורת בקיץ היא גורם לירידה באוכלוסיות, מכיוון שהזחלים גדלים בדרך כלל על עלים לחים (אך הבקיעות היו אף נדירות עוד יותר בקיץ של 2007 ו-2008 שהיה עתיר משקעים). עם זאת, לפני שנת 2000, על פי נתונים מתוכנית ניטור פרפרים אנגליים, היה מתאם טוב בין הצלחת הרבייה, ריבוי האוכלוסיות של מין זה והלחות של הצמח הפונדקאי. מ-1976 עד 1995, הפרפר זכה להצלחה רבה יותר בתחילת הקיץ כשהיה קריר ורטוב מאשר כשהיה חם ויבש. מסיבות אלה פרפר זה עשוי להיות רגיש להתחממות כדור הארץ.
ירידה באוכלוסייה > בצורת

נימפית החרמון נפגעת קשות מבצורות. בתקופות של בצורת, הפרפר חווה קצב רבייה מופחת מאוד. הבצורת משפיעה ישירות על עלי הסרפד; ככל שרמת החנקן והמים בעלים גבוהה יותר, כך גדילת הזחלים מהירה יותר. במהלך בצורת, שתי הרמות הללו יורדות באופן משמעותי, מה שפוגע במקור תזונתם של הזחלים. עיתוי הגשמים הוא גם גורם מכריע. אם אין גשמים מספקים בתחילת הקיץ, אז הצמחים לא יוכלו להתפתח במלואם, והזחלים יישארו ללא מקור תזונה מתאים. פרפרים אלה מייצרים פחות דורות בתנאים אלה.
מחזור חיים

בדומה למינים נוספים במשפחה הנימפיתיים, הזחלים ניזונים מסרפד דו-ביתי וסרפד קטן (Urtica urens). בוגרים ניזונים מצוף. למין אחת העונות הארוכות ביותר מהפרפרים האירו-אסיאתים, הנמשכת מראשית האביב ועד סוף הסתיו. מבוגרים חורפים בתרדמת חורף, ומגיחים בימי השמש החמים הראשונים של השנה כדי להזדווג ולהתרבות. בחלקים הדרומיים של טווח התפוצה עשויים להיות שני דורות בשנה, אך פרפרים צפוניים מעוכבים על ידי ימי קיץ ארוכים יותר.
מחזור חיים > ביצה

הטלת הדור הראשון מתרחשת לאחר תרדמת החורף לרוב מחודש מאי וההטלה השנייה מתרחשת מחודש יולי. הביצה בצבע ירוק והן מוטלות בקבוצות, על החלק התחתון והקרוב לקרקע של הסרפד. ההטלה לרוב היא בקבוצות של 20 - 90 ביצים.
מחזור חיים > זחל

הביצה בוקעת לרוב לאחר כ-9 ימים. בדומה לביצים המוטלות בקבוצה כך גם הזחלים בעת הבקיעה יתגודדו ויגדלו בקבוצה. זחל בוגר יתבודד וימשיך את דרכו באופן עצמאי. הזחלים תווים קורים בדרך אותה הם עוברים מצמח לצמח. זחלים שרק בקעו יהיה בצבע ירוק בהיר עם ראש שחור ויהיו כהים יותר עם גדילתם. זחל בוגר יהיה בצבע שחור וקוצני וצדדיו צהובים. הכניסה לתרדמת היא בחודשי ספטמבר ואוקטובר ומיד לאחר התרדמה ניתן לצפות בהתנהגות טריטוריאלית. זחלים אלה ניתן למצוא על סרפד דו ביתי, אשר יש להם תכולת חנקן גבוהה ומים רבים בעלים.
מחזור חיים > גולם

הגולם מדמה במראהו עלה חום יבש, הנתלה על גבעולי צמחים.
מחזור חיים > תרדמת חורף

נימפית החרמון נוטה להיכנס לתרדמת חורף לרוב באמצע עד סוף ספטמבר. בדרך כלל פרפר זה יכנס לתרדמת במקומות מוגנים וחשוכים. הכניסה לתרדמת החורף תהיה כזחל בוגר או כגולם. טרם הכניסה לתרדמת, הם צריכים לצבור הרבה שומן כדי לשרוד את החורף. נימפית החרמון צריכה לפחות 20% שומן ממשקל גופה על מנת לשרוד, מה שהופך אותה לאיטית הרבה יותר. לקראת סוף החיפוש אחר המזון לתרדמת החורף, הם רגישים הרבה יותר להתקפות של ציפורים בגלל יחס מסת השריר והגוף הנמוך שלהם. במהלך השבועות הראשונים לתרדמת החורף, המין רגיש מאוד להתקפות טורפים. עד כ-50% מהאוכלוסייה שנמצאת בתרדמה בכל אזור נתון עשויה להיטרף. הפרפרים שנמצאים בתרדמה באזורים המכילים יותר אור, ושנגישים למכרסמים שיכולים לטפס, הם הרגישים ביותר לטורפים. בתרדמת החורף נימפית החרמון מסוגלת למצב קירור-על על מנת למנוע קיפאון. באזורים מוגנים, פרפרים אלה יכולים לשרוד עד 21− מעלות צלזיוס מבלי לקפוא. עם זאת, הם חווים ירידה מהירה במשקל במהלך חורפים מתונים במיוחד.
שלבי התפתחות

זחלים צעירים חיים בקבוצות
זחלים מבוגרים יותר הם בודדים
זחל על סרפד, גרמניה
גולם זמן קצר לפני הבקיעה
במהלך ההטלה
לאחר תרדמת חורף, אמצע מרץ באוטמור, אוקספורדשייר
על קיפודנית, בלגיה
החלק התחתון של הכנפיים
התנהגות > הגנה מטורפים

הכנפיים של נימפית החרמון עוזרות להסתיר אותה היטב מפני טורפים. כשהן סגורות, הכנפיים נראות כמו עלים ומשמשות כהסוואה. על הקרקע, עשוי לקחת לציפורים עד כ-30 דקות לראות אותה. בנוסף לכך, כאשר תתגלה, נימפית החרמון תפתח כנפיה ותחשוף צבעים בהירים. אמנם אין לה כתמים המזכירים עיניים כמו פרפרים רבים אחרים, אבל הצבעים המנוגדים הבהירים האלה יכולים לעיתים קרובות להפחיד טורף, מה שנותן לפרפר מספיק זמן לברוח. לא רק שצבע זה נוטה להפחיד ציפורים, הוא גם יכול לשמש כאזהרה. הצבע האדום הבוהק משמש כסימן אזהרה לטורף על טעמו הרע של הפרפר. מין זה עם נטייה להיות בעל טעם רע לציפורים. אם ציפור רואה את הצבע האדום הבוהק הזה, סביר להניח שהיא לא תאכל את הפרפר.
נימפית החרמון מהירה במיוחד. כאשר תתגלה ותתקף על ידי טורף תעוף בקו ישר על מנת לעקוף את הטורף.
התנהגות > הגנה טריטוריאלית

נימפית החרמון מאוד טריטוריאלית, זכרים באותו מין רודפים זה אחר זה, אחר פרפרים אחרים ואחר גורמים אחרים החודרים למרחבם. זכר בדרך כלל מתעופף וניזון עד אמצע היום ולאחר מכן מציג התנהגות טריטוריאלית עד לשינה. זכרים מגנים לרוב על טריטוריה מסוימת למשך עד 90 דקות, אלא אם כן הם מנסים לעקוב אחר נקבה או מודחים על ידי זכר אחר. למחרת הם מוצאים טריטוריה חדשה להגן עליה. הטריטוריות הללו נוטות להיות באור שמש ישיר באזורים שהנקבות בוחרות להטיל את הביצים שלהן. שני זכרים או יותר יעדיפו לחלוק טריטוריה אם תועלת ההגנה על הטריטוריה גדולה מהתועלת שהושגה מהשגת הנקבות.
התנהגות > חיזור

הנקבה נמצאת בדרך כלל באזורים צפופים, כך הסיכוי לזכר למצוא הזדמנויות זיווג גדול יותר. הזכרים מחזרים אחר הנקבות על ידי תיפוף באמצעות מחושיהם על הכנפיים האחוריות של הנקבה.
התנהגות > אינטראקציה בין זכרים

על מנת שפרפר זכר אחד ישיג דומיננטיות על השני, עליו להגיע לעמדה מעט גבוהה יותר מעל הפרפר השני. לאחר מכן הזכר הדומיננטי פחות ינסה סדרה של צלילות וטיפוס כדי לברוח מהרודף. לאחר מרחק מסוים שעבר מהקן, פרפר אחד יחזור לטריטוריה בעוד השני עף בחיפוש אחר מקום מתאים אחר.
תזונה

בדומה למרבית מיני הפרפרים, הצוף הוא אחד המקורות העיקריים בתזונת נימפית החרמון. על מנת להשיג את הצוף, על הפרפר להיות מסוגל לזהות ניחוחות וצבעים פרחוניים מובהקים. נימפית החרמון מסוגלת להבדיל בין פרחים שונים באמצעות אותות חזותיים. מין זה נוטה להעדיף צבעים בשני הקצוות של ספקטרום האור הנראה לבני אדם, 400 ננומטר ו-600 ננומטר. אלה תואמים את הצבעים סגול ואדום בהתאמה. היכולת הזו מגיעה מהעין המורכבת שלהם. הפרחים תלויים בפרפרים לצורך האבקה, ולכן מדובר במערכת יחסים מועילה הדדית.
דפוסי נדידה

במהלך הנדידה, נימפית החרמון ממקמת את עצמה בהתאם לזרמי האוויר; היא מתחילה נדידה רק במהירויות רוח מסוימות. היא מסוגלת לעשות זאת בגלל איבר חישה נוסף באנטנות שלה. למין זה יש איבר ג'ונסון מפותח במחושים השניים שלו האחראי לקביעת זרמי אוויר. מכיוון שהצמח הפונדקאי שלו, סרפד דו-ביתי, גדל באזורים בתפוצה רחב, מין זה נוטה להתעופף ולעבור בין אזורים יותר ממיני פרפרים אחרים. אזורים אלה נוטים להיות סבך ושיחים קצרים.
עקרבנון

| עקרבנון |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: עקרבנונאים
משפחה:: עקרבנוניים
סוג:: עקרבנון
שם מדעי
 Scorpaena ‏ליניאוס, 1758

Scorpaena plumieri
עקרבנון סלעים
עַקְרַבְנוּן (שם מדעי: Scorpaena) הוא סוג דגים ארסיים ממשפחת העקרבנוניים שבסדרת העקרבנונאים.
אנטומיה

פיהם של העקרבנוניים מצויד בשיניים זעירות ורבות. הזימים שלהם גדולים באופן - יחסי, למינים רבים של דגים. גופם של בני - משפחתו עבה, קצר ומכוסה בקשקשים קטנים. על הסנפירים, מופיעות קרניים קוצניות, שרבות מהן (במיוחד באזור הגב), קשורות לבלוטות הארס. העקרבנון יכול להגיע לאורך של כ-55 ס"מ.
צבעו חכלילי, בעל קוצים ודבלולים על הסנפירים - האורך של הקוץ השלישי על גבו הכי ארוך.
הישרדות

דג העקרבנון מגושם, אך למרות זאת - צבעו של העקרבנון מותאמים לסביבתו, על קרקעית הים, שם הוא רובץ, רוב הזמן. הארס של העקרבנון משמש כהגנה מפני אויבים, וכאשר מישהו נפגע ממנו, הוא גורם לכאבים קשים וחום גבוה, אך אינו גורם למוות.
תזונה

כל משפחת העקרבנוניים ניזונים מטרף חי. המאכלים החיים העיקריים, מהם - הם ניזונים, הם דגים קטנים, סרטנים וחסרי חוליות. הם מכניסים אותם לפה שלמים, ולאחר מכן בולעים אותם.
רבייה ואזור מחיה

רוב בני משפחת העקרבנוניים - מטילים ביצים זעירות שצפות על המים, ומעטים מהמינים, יולדות אותם חיים.
בארץ ישראל, מצויים כשישה מינים, הנמנים ממשפחת העקרבנוניים, מתוכם מגיעים שלושה מינים מים סוף והשאר מחופי הארץ.
העקרבנון הוא דג טריטוריאלי החי לבד. העקרבנון גר בדרך כלל באזורים סלעיים, בשוברי גלים, חול ואזורים בוציים שמגיעים עד לעומק של 5 עד 150 מטרים.
מינים

Scorpaena afuerae
Scorpaena agassizii
Scorpaena albifimbria
Scorpaena angolensis
Scorpaena annobonae
Scorpaena ascensionis
עַקְרַבְנוּן אַטְלַנְטִי (Scorpaena azorica)
Scorpaena bergii
Scorpaena brachyptera
Scorpaena brasiliensis
Scorpaena brevispina
Scorpaena bulacephala
Scorpaena calcarata
Scorpaena canariensis
Scorpaena cardinalis
Scorpaena cocosensis
Scorpaena colorata
Scorpaena dispar
Scorpaena elachys
עַקְרַבְנוּן מָאֳרָךְ (Scorpaena elongata)
Scorpaena fernandeziana
Scorpaena gasta
Scorpaena grandicornis
Scorpaena grandisquamis
Scorpaena grattanica
Scorpaena guttata
Scorpaena hatizyoensis
Scorpaena hemilepidota
Scorpaena histrio
Scorpaena inermis
Scorpaena isthmensis
Scorpaena izensis
Scorpaena jacksoniensis
Scorpaena lacrimata
Scorpaena laevis
Scorpaena loppei
עַקְרַבְנוּן סְלָעִים (Scorpaena maderensis)
Scorpaena melasma
Scorpaena mellissii
Scorpaena miostoma
Scorpaena mystes
Scorpaena neglecta
Scorpaena normani
עַקְרַבְנוּן שְׁחֹר-כֶּתֶם (Scorpaena notata)
Scorpaena onaria
Scorpaena orgila
Scorpaena papillosa
Scorpaena pascuensis
Scorpaena pele
Scorpaena pepo
Scorpaena petricola
Scorpaena plumieri
עַקְרַבְנוּן קְטַן-קַשְׂקַשִּׂים (Scorpaena porcus)
Scorpaena russula
עַקְרַבְנוּן מְדֻבְלָל (Scorpaena scrofa)
Scorpaena sonorae
Scorpaena stephanica
Scorpaena sumptuosa
Scorpaena thomsoni
Scorpaena tierrae
Scorpaena uncinata
Scorpaena wellingtoni