stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיל האוויר הישראלי
היסטוריה > לאחר מבצע עופרת יצוקה

במרץ 2009 פרסמה רשת CBS כי כלי טיס של חיל האוויר הישראלי תקפו שיירת משאיות אמל"ח שהועברה מאיראן לחמאס דרך סודאן. בתקיפה, שבוצעה בשטח סודאן, הושמדו 17 משאיות ונהרגו 39 מאנשי השיירה. כמו כן, הגיעו דיווחים כי חיל האוויר הפציץ גם ספינת נשק איראנית שעגנה בעיר הנמל פורט סודאן. לדיווחים אלה לא ניתן כל אישור רשמי בישראל, אך ראש הממשלה, אהוד אולמרט, התייחס ככל הנראה לתקיפה כשאמר במסיבת עיתונאים ביום שבו פורסם הדבר כי ישראל פועלת לחיזוק ההרתעה במקומות קרובים ובמקומות רחוקים.
ב-2011 הפכה מערכת "כיפת ברזל" למבצעית ורשמה יירוטי בכורה מוצלחים באפריל 2011. המערכת, שמופעלת על ידי מערך ההגנה האווירית, זכתה לפרס ביטחון ישראל 2012 בעקבות תפקודה המוצלח במספר עימותים והסלמות סביב רצועת עזה, בהם יירטה למעלה מ-100 רקטות גראד והצילה חיים רבים.
ב-23 באוקטובר 2012 אירע פיצוץ גדול במפעל הנשק "ירמוך" שבסודאן בו הושמד המפעל ומספר רב של רקטות וטילי קרקע-קרקע. הפיצוץ יוחס להפצצה מהאוויר שביצע חיל האוויר הישראלי, אך ישראל נמנעה מלקחת אחריות לתקיפה.
היסטוריה > מבצע עמוד ענן

בנובמבר 2012 היה חיל האוויר הכוח העיקרי במבצע עמוד ענן כאשר תקף מהאוויר למעלה מ-1,500 מטרות טרור ברצועת עזה, רובן משגרי רקטות, חלקם הוטמנו מתחת לקרקע. התקיפות האוויריות הסבו פגיעה קשה לחמאס והשמידו כמעט לחלוטין את מערך רקטות הפג'ר 5 ארוכות הטווח שנועדו לפגוע בגוש דן. מנגד, 5 סוללות כיפת ברזל (סוללה חדשה נפרשה בנוהל מהיר בגוש דן) יירטו כ-428 רקטות מעל ערי ישראל ב-84% הצלחה, דבר שהעלה באופן ניכר את יוקרת המערכת.
היסטוריה > מבצע צוק איתן

מבצע צוק איתן נערך ביולי 2014 כתגובה למטחי רקטות על ישראל שירו חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני מרצועת עזה.
בעשרת הימים הראשונים של המבצע, מ-8 ביולי עד 17 ביולי (אז הצטרפו כוחות היבשה) היה חיל האוויר הגורם ההתקפי העיקרי. מטוסי הקרב, מסוקי הקרב וכלי טיס בלתי מאוישים ביצעו למעלה מ-1,000 גיחות ותקפו למעלה מ-1,750 יעדי טרור ברצועת עזה, לרבות מפקדות, מחסני אמל"ח, בתי מחבלים בכירים, משגרים מוטמנים ומנהרות לחימה. כמו כן ביצעו כלי הטיס סיכולים ממוקדים נגד בכירי טרור וחוליות שיגור. בשלב השני של המבצע המשיך החיל בתקיפות אלה, ובנוסף סייע לכוחות הקרקע.
מערך ההגנה האווירית נכנס לכוננות גבוהה והיווה מרכיב מרכזי בהגנה על העורף. במהלך המבצע פעלו 9 סוללות של כיפת ברזל שיירטו למעלה מ-550 רקטות בכ-90% הצלחה. מערך טילי הפטריוט ("יהלום") יירט שני כלי טיס בלתי מאוישים ששיגר חמאס.
היסטוריה > מבצע שומר החומות

במבצע שומר החומות, שהחל ב-10 במאי 2021, נשא חיל האוויר בעיקר עול הלחימה, בתקיפה של מאות מטרות ברצועת עזה ובהגנה מפני אלפי רקטות ששוגרו מרצועת עזה לרחבי ישראל.
היסטוריה > מבצע מגן וחץ

במבצע מגן וחץ, שהחל ב-9 במאי 2023, נשא חיל האוויר בעיקר עול הלחימה, בתקיפה של מאות מטרות ברצועת עזה ובהגנה מפני למעלה מ-1,490 רקטות ששוגרו מרצועת עזה לרחבי ישראל. ביחד עם השב"כ, אמ"ן ופיקוד הדרום ביצעו כלי טיס של חיל האוויר, לרבות מטוסי קרב וכלי טיס בלתי מאוישים, סדרת סיכולים ממוקדים בהנהגה הבכירה של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני – בה הרגו 6 פעילי טרור בכירים. בנוסף, ביחד עם יחידה 5252 ומערך "חופת אש" של פיקוד הדרום, הרגו הכוחות למעלה מ-15 מחבלים בתקיפת 10 חוליות נ"ט, מרגמות ורקטות. בעורף, מערכת קלע דוד רשמה יירוט בכורה ב-10 במאי כשהפילה רקטת קרקע-קרקע ארוכת טווח ששיגר הג'יהאד האסלאמי לגוש דן וב-12 במאי הפילה רקטה ששיגר הג'יהאד להרי ירושלים. כיפת ברזל יירטה 437 רקטות בשיעור הצלחה של למעלה מ-95%.
היסטוריה > מלחמת חרבות ברזל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בבוקר 7 באוקטובר 2023, יום שבת, שמחת תורה, כ"ב בתשרי ה'תשפ"ד, פתחו ארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בטבח שבעה באוקטובר. בחסות שיגור כ-4,300 רקטות, חדרו כ-6,000 מחבלים מרצועת עזה לעשרות יישובים ישראליים ומתקנים צבאיים באזור עוטף עזה ובסביבתו, מ-119 פרצות שונות בגדר, תוך ניהול קרבות ירי נגד כוחות ביטחון מעטים. המחבלים ביצעו מעשי טבח ואונס, רצחו והרגו 1,163 בני אדם, מתוכם טבחו ב-779 אזרחים, וחטפו לרצועת עזה כ-251 אנשים, ובהם גברים, נשים, קשישים ותינוקות. בשעות הראשונות נלחמו נגדם כיתות הכוננות, שוטרי משטרת ישראל, לוחמי הימ"מ וחיילי צה"ל, שהיו בנחיתות מספרית. בקרבות נהרגו כ-1,609 מחבלים בשטח ישראל, ובצד הישראלי נהרגו 329 חיילים, 58 שוטרים ו-10 אנשי שירות הביטחון הכללי.
חיל האוויר השתתף בלחימה לבלימת המחבלים שחדרו לישראל, בעיקר באמצעות מסוקי קרב וכטב"מים, אך ספג ביקורת על זמן התגובה המאוחר (במוקדי קרב שונים חיל האוויר הגיע רק לאחר 6–8 שעות), על הכישלון ליירט את מתקפת מצנחי הרחיפה, ועל ההישגים הנמוכים בצורה משמעותית בשעות הלחימה הראשונות.
אחרי פתיחה במלחמת חרבות ברזל ביצע חיל האוויר הפצצה אסטרטגית, תקיפות אוויריות וסיכולים ממוקדים ברצועת עזה, ותקף חוליות טרור ונ"ט של הפלסטינים וחזבאללה בחזית הלבנונית. בצד ההגנתי, מערך ההגנה האווירית נפרש באופן הרחב ביותר אי-פעם והפעיל מיירטים בכל שכבות ההגנה: כיפת ברזל (יירטה כ-2,000 רקטות ב-90% הצלחה[דרוש מקור]), יהלום (פטריוט) (הפיל כלי טיס בלתי מאוישים), קלע דוד (עשרות יירוטים ב-100% הצלחה), חץ 2 וחץ 3, כאשר השתיים האחרונות רשמו יירוטי בכורה מוצלחים של טיל קרקע-קרקע וטיל בליסטי.
היסטוריה > המתקפות האיראניות על ישראל

ב-13 באפריל 2024 תקפה איראן את ישראל ושיגרה לעברה 110 טילים בליסטיים (חייבר שכן(אנ')), 185 כטב"מים (שאהד 238) ו-36 טילי שיוט. לוחמי מערך ההגנה האווירית וטייסי החיל יירטו יחד עם המדינות השותפות האסטרטגיות, את מרבית השיגורים טרם הגיעו לשטח ישראל. זוהו פגיעות בודדות, בהן בבסיס נבטים בדרום הארץ, עם נזק קל לתשתית, ופציעתה של ילדה בנגב. הישג זה – של 99% הצלחה ביירוט מאות מטרות, בהם נחילי כטב"מים ולמעלה ממאה טילים בליסטיים – הוא חסר תקדים בתולדות ההגנה האווירית ולוחמת הטילים.
בתגובה למתקפה זו, 19 באפריל 2024 תקף חיל האוויר הישראלי, בסיס של חיל האוויר האיראני שנמצא ליד העיר אספהאן. לפי דיווחי איראן, הייתה פגיעה בבסיס ללא לנפגעים.
ב-1 באוקטובר 2024 שבה ותקפה איראן את ישראל ושיגרה לעברה 181 טילים בליסטיים. לוחמי מערך ההגנה האווירית וטייסי החילו, יחד עם המדינות השותפות האסטרטגיות, יירט את מרבית הטילים, ורק טילים מעטים פגעו בישראל וכרמו נזק מצומצם.
הפלות מטוסי אויב בקרבות אוויר

במהלך המלחמות הצליחו טייסי חיל האוויר להשיג הפלות רבות של מטוסי אוויר, ולהשיג עליונות על פני חילות האוויר היריבים. על פי נתוני חיל האוויר, בסך הכל הפילו טייסי חיל האוויר בקרבות אוויר, מאז 1948, 687 מטוסי אויב. מספר מטוסי החיל שהופלו על ידי טייסי אויב מאז 1948 עומד על 25. נתונים אלה מעמידים את יחס ההפלות על 1:27.5. להלן פירוט תוצאות קרבות האוויר במלחמות השונות (לא כולל מטוסים שהופלו באש/טילים מהקרקע):
| המלחמה | מטוסי אויב שהופלו | מטוסים ישראליים שהופלו | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| מלחמת העצמאות | 18 | 1 (?) | ייתכן שמטוס ישראלי אחד הופל מעל הגליל. שני מטוסים ישראליים קלים הופלו על ידי מטוסים מצריים. חמישה מטוסי קרב מדגם ספיטפייר של חיל האוויר המלכותי הבריטי הופלו בקרב אוויר במהלך המלחמה על ידי טייסי חיל האוויר |
| מלחמת סיני | 7 | 1 |  |
| מלחמת ששת הימים | 60 (451) | 12 | בסוגריים מספר המטוסים שהושמדו בכל המלחמה (גם על הקרקע). |
| מלחמת ההתשה | 111 | 4 | חמישה מטוסי קרב מדגם מיג-21 שהוטסו בידי טייסים סובייטיים הופלו בקרב אוויר במהלך המלחמה על ידי טייסי חיל האוויר במבצע "רימון 20" |
| מלחמת יום הכיפורים | 277 | 5 |  |
| מלחמת לבנון הראשונה | 88 | 0 |  |
| בין המלחמות | 126 | 3 |  |
| סה"כ | 687 | 25 או 26 | יחס של 1:27.5 |
לקריאה נוספת

אליעזר (צ’יטה) כהן וצבי לביא, השמים אינם הגבול: סיפורו של חיל-האוויר הישראלי, ספריית מעריב, 1990
אהוד יונאי, עליונות אווירית: סיפורו של חיל-האוויר הישראלי, הוצאת כתר, 1993
אבי כהן, תולדות חיל-האוויר במלחמה לעצמאות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2004
יצחק שטיגמן, מעצמאות לקדש – חיל האוויר בשנים 1949–1956, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990
זאב לכיש ומאיר אמיתי (עורכים), עשור לא שקט – פרקים בתולדות חיל האוויר בשנים 1956–1967, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1995
דני שלום, כרעם ביום בהיר: מבצע מוקד – כך הושמדו חילות האוויר הערביים במלחמת ששת הימים, באוויר – פרסומי תעופה, 2002
זאב שיף, כנפיים מעל סואץ: סיפורו של חיל האוויר במלחמת ההתשה, שקמונה, 1970
שמואל גורדון, 30 שעות באוקטובר – החלטות גורליות: חיל האוויר בתחילת מלחמת יום כיפור, ספריית מעריב, 2008
אריה אבנרי, שמים בוערים: חיל-האוויר במלחמת יום הכפורים, ספריית מדים, 1975
רן רונן (פקר), ‏נץ בשחקים, הוצאת ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2002, 562 עמ', באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר
יצחק שטייגמן, ראשיתו של מערך המסוקים בחיל-האוויר (1948–1958), קתדרה, 53, ספטמבר 1989
סא"ל שי, ‏אתגרי הכוח האווירי של ישראל, מערכות 447, 2013
מגביהים עוף: חיל האוויר – אתגרים ומשימות, בן שמן: מודן, 2011 (סדרת אוניברסיטה משודרת)
חיל האוויר הישראלי-השנים הראשונות באתר קטעים בהיסטוריה
מאיר פינקל, מפקדת חיל־האוויר – תהליכי בניין הכוח ופיתוח התוכניות להפעלתו, הוצאת משרד הביטחון, 2022.
ברוך אבוחצירא

| --- | --- |

 לידה:  30 בספטמבר 1941 (בן 83) ט' בתשרי תש"ב מחוז תאפיללת מרוקו מרוקו
 כינוי:  בבא ברוך
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  נתיבות ישראל ישראל
 תחומי עיסוק:  רב
 בת זוג:  ויויאן אביחצירא
 אב:  הבבא סאלי
 אם:  מרים אביחצירא
 צאצאים:  הרב משה אליהו אביחצירא, רות בוסו, ועוד
 
 תפקידים נוספים:  סגן ראש עיריית אשקלון
 
רבי ברוך אבוחצירא (מכונה גם באבא ברוך; נולד בט' בתשרי תש"ב, 30 בספטמבר 1941) הוא בנו של המקובל רבי ישראל אבוחצירא ("הבאבא סאלי"). מאז פטירת אביו עומד בראש החצר בנתיבות ואף ניהל את המוסדות עד לשנים האחרונות, אז נחלש, והניהול בפועל עבר לידי בנו ממשיך דרכו, הרב משה אבוחצירא.
ביוגרפיה

נולד למשפחה מקהילת יהודי תאפילאלת במרוקו, בה כיהן אביו כרב המחוז. למד בישיבה שנוסדה על ידי רבי יעקב אבוחצירא, ה"אביר יעקב", ונוהלה על ידי אביו. בגיל תשע הצטרף ל"חברא קדישא" במחוז תאפילאלת ובגיל שש עשרה הוסמך לרב, שוחט ומוהל.
עלה לישראל עם אביו בשנת תשי"ד (1954). התגורר בירושלים, תחילה למד בישיבת תפארת ציון, ולאחר מכן למד בישיבת פורת יוסף במשך שנתיים. לאחר שנתיים שב עם אביו למרוקו והמשיך בלימודיו בישיבת "אביר יעקב", עד לנישואיו בגיל תשע עשרה עם ויויאן בר ששת. אז עבר להתגורר בפריז. בשנות השישים שוב עלה לישראל, והתגורר באשקלון. היה סגן ראש עיריית אשקלון משנת 1970 עד 1978 ובנה מקוואות ובתי כנסיות בעיר.
בשנת 1980 הורשע בלקיחת שוחד וריצה בשל כך עונש של חמש שנות מאסר בכלא מעשיהו. בשנת 1984, לאחר פטירת אביו, בעת השבעה, לבש את גלימת אביו והכריז על עצמו כיורשו, לאחר שהתנער ממעשיו בעבר. לאחר ההכרזה הגיעו לתקשורת מכתבי אהבה שכתב למירה לב, שאיתה ניהל מערכת יחסים מחוץ לנישואין. למרות ניסיונו למנוע את פרסום המכתבים, הם התפרסמו בעיתון "חדשות".
לאחר פטירת אביו קיבל עליו את אחריות ניהול הישיבה בנתיבות, שהתרחבה ברבות השנים ומחזיקה כיום מאות אברכים, בנוסף לגני ילדים, מוסדות חינוך יסודיים ועל-יסודיים תחת השם 'באר מרים', על שם אמו מרים אבוחצירא. בשנים האחרונות, בנו, הרב משה אבוחצירא, נושא את אחריות ניהול הכוללים ורשת מוסדות החינוך.
קשריו

ל"באבא ברוך" חסידים ותורמים רבים, דתיים וחילוניים, אף שהוא נחשב לשנוי במחלוקת בחוגים דתיים, בעיקר חרדיים.
הוא נחשב מקורב למפלגת ש"ס וקורא בקביעות להצביע לה. בשנת 2000, עת נכנס אריה דרעי למאסר בישראל, היה בין הרבנים שתמכו באריה דרעי וטענו כי יש לפסוק שדרעי חף מפשע.
היה לומד חברותא עם הרב יששכר מאיר ראש ישיבת הנגב בנתיבות, ואף הקדיש לו ספר "אביר יעקב" בהקדשה אישית.
נכסיו וסכסוכי ממון

ברוך אבוחצירא מתגורר בבית אביו. בינו לבין סימי אבוחצירא, אלמנת אביו, התגלע סכסוך משפטי בנוגע לירושת הבאבא סאלי ודמי מזונות. בשנת 1990 נחתם ביניהם הסכם לפיו סימי אבוחצירא תעזוב את בית המשפחה תמורת סכום גבוה שברוך אבוחצירא חויב לשלם לה. מאז ההסכם השניים מסוכסכים.
בשנת 2012 העריך העיתון "פורבס" את שווי חצרו בכ-50 מיליון ש"ח. באוגוסט 2022 פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב שכספים בסך 59 מיליון ש"ח, שהופקדו בשנים 2003–2011 בחשבונות הבנק של רבי ברוך אבוחצירא ובנו הרב יהודה אבוחצירא, הם הכנסה ממשלח יד החייבת במס הכנסה. כתוצאה מכך הגיע חובם של השניים למס הכנסה ל-50 מיליון ש"ח.
הקרבה בין קברו של אביו, הבבא סאלי, לבין קברו של "הבבא שלום", אביו של רבי יעקב איפרגן ("הרנטגן"), המהווים שניהם מוקדים לעלייה לרגל, הביאה ליריבות בין שתי החצרות – חצר ה"באבא ברוך", וחצרו של הרב איפרגן. היריבות הובילה את נציגי החצרות לבתי משפט בסכסוך מתוקשר בנושאי קרקעות.
הסכסוך בינו לבין איפרגן אף הוביל לתלונה שהגישו חמש נשים כנגד איפרגן בטענה שהטריד אותן מינית. החקירה הובילה למסקנה כי התלונות שקריות ושלוש מן המתלוננות נדונו בבית משפט לעבודות שירות במסגרת עסקות טיעון. נגד יוזמי ההדחה לעדויות השקר, מחצרו של הבאבא ברוך, הוגשו כתבי אישום בבית משפט.
בערב יום כיפור תשע"ג נערך מפגש פיוס בין הרבנים איפרגן ואבוחצירא.
חיים אישיים

נשוי לרבנית ויויאן אביחצירא ומתגורר בנתיבות.
לזוג ארבע בנות ושלושה בנים. בהם:
בתו רות נשואה לבן דודה הרב שלמה בוסו.
בנו יהודה מנהל את עמותת 'משכן דוד' ועסקים פרטיים
בנו הרב משה, נחשב כסמכות תורנית וממשיך דרכו, ורבים פוקדים את שיעוריו ומתייעצים עמו בחייהם. נשוי לבתו של הרב יחיאל אבוחצירא ומנהל את מוסדות תפארת הבבא סאלי
בנו הרב יצחק, ראש מוסדות בבאר שבע ובני ברק.
בתו חנה נשואה לרב אברהם בליקשטיין, ראש כולל דרכי הוראה בירושלים.
הערות שוליים

↑  הבבא סאלי: חשיפות נדירות ומרתקות, כולל תמונות מיוחדות, באתר www.hidabroot.org
↑  מעדותו של האדמו"ר רבי ברוך אבוחצירא, באתר בית המדרש תורת דוד
↑  עזרא ינוב, סגן ראש העיריה ערך הרשמה פרטית לווילות, מעריב, 28 בנובמבר 1971.
↑  עזרא ינוב, עכביש ארסי הובא כמוצג בדיון להארכת מעצרו של ברוך אבוחצירא, מעריב, 5 ביולי 1979.
↑  בוקי נאה, סגן ראש עיריית אשקלון נשלח לכלא ל־5 שנים על קבלת שוחד, מעריב, 27 במאי 1980.
↑  ⁨אהבתו לשעבר של ברוך אבו חצירא בנו של הבאבא סאלי תובעת ממנו $56,000 ⁨חדשות⁩ | 11 ינואר 1985 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il, ‏11.1.1985
↑  המ (ת"א) 5360/85 ברוך אבו חצירה נ' העיתון חדשות
↑  אחד המכתבים באתר דואר ישראל
↑  הצצה לעולמם: הצדיקים הצעירים של שושלת בית אבוחצירא נחשפים - בחדרי חרדים, באתר www.bhol.co.il, ‏2020-10-07
↑  יאיר אטינגר‏, את מי בירכו רבני אבוחצירא? ש"ס או יהדות התורה, באתר וואלה, 20 במרץ 2006
↑  שמעון איפרגן, ההילולה בנתיבות נערכת בסימן החרפת הקרע בין החצרות, באתר ynet, 16 בינואר 2002
↑  שמעון איפרגן, ‏הקרב על ההילולה, באתר ‏מאקו‏, 26 בינואר 2015
↑  הרבנים העשירים בישראל - פורבס ישראל
↑  גלעד מורג, ביהמ"ש: ה"באבא ברוך" ובנו ישלמו מס על 59 מיליון ש' שהופקדו בחשבונותיהם, באתר ynet, 21 באוגוסט 2022
↑  תומר גנון, סופית: ה"באבא ברוך" ובנו יחויבו במס הכנסה של 50 מיליון שקל על תרומות, באתר כלכליסט, 6 בפברואר 2025
↑  ראו בהרחבה: יהודה שלזינגר, סכסוכים בעולם החרדי, באתר ישראל היום, 7 באוקטובר 2012
↑  קובי נחשוני, סולחה היסטורית: 'הרנטגן' וה'בבא ברוך' התפייסו, באתר ynet, 27 בספטמבר 2012
↑  יעקב אמסלם, "יש 'מקובלים' שמשביעים מלאכים" • שיחת חג עם רבי שלמה בוסו, 9 באוקטובר 2017, באתר קול הזמן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007314123705171  VIAF: 495149366296885601429   WorldCat (עם VIAF): 495149366296885601429
אמילי וורן רובלינג

| --- | --- |

דיוקן של אמילי וורן רובלינג, על ידי קרולוס-דוראן, מוזיאון ברוקלין
 לידה:  23 בספטמבר 1843 קולד ספרינג, ארצות הברית 
 פטירה:  28 בפברואר 1903 (בגיל 59) טרנטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Cold Spring Cemetery 
 השכלה:  אוניברסיטת ניו יורק  Georgetown Visitation Preparatory School 
 בן או בת זוג:  Washington Roebling (1865–?) 
 
אמילי וורן רובלינג (באנגלית: Emily Warren Roebling‏;  23 בספטמבר 1843 – 28 בפברואר 1903) ידועה בשל תרומתה לסיום פרויקט בניית גשר ברוקלין, לאחר שבעלה, וושינגטון רובלינג, לקה במחלת קייסון. וושינגטון רובלינג היה המהנדס הראשי של מיזם הבנייה לאחר שאביו, ג'ון אוגוסטוס רובלינג, נפטר ממחלת הטטנוס.
משפחתה

אמילי נולדה לסילוונוס ופיבי וורן בקולד ספרינג, ניו יורק, ב-1843. היא הייתה השנייה מתוך 12 ילדים במשפחה. אמילי ביקשה לרכוש השכלה, רצון שנתמך על ידי אחיה הבכור, גוברנר ק. וורן.
ב-1864, בזמן מלחמת האזרחים, אמילי ביקרה את אחיה שהיה מפקד בצבא הצפון, ושם במחנה הכירה את וושינגטון רובלינג, בנו של אדריכל גשר ברוקלין, ג'ון אוגוסטוס רובלינג. רובלינג שימש כמהנדס אזרחי במטהו של גוברנר. השניים התאהבו, ונישאו ב-1865.
כשג'ון רובלינג החל את עבודת הבנייה של הגשר, הזוג הטרי נסע לאירופה כדי ללמוד על השימוש בקייסונים - תאים עמידי מים - לבנייה תת-מימית. ב-1868 ילדה אמילי את בנה היחיד, ג'ון א. רובלינג.
גשר ברוקלין

כשחזרו השניים מאירופה, פגשו בטרגדיה - ג'ון, אביו של וושינגטון, נפטר מטטנוס. וושינגטון מיד לקח על עצמו את משימת הבנייה. הוא שקע בפרויקט, ובמהלך העבודה לקה במחלת קייסון, הידועה גם כמחלת דקומפרסיה, אשר מתפתחת אצל מי ששהה זמן רב מידי תחת לחץ אטמוספירי, בעיקר תת-ימי. הוא רותק למיטתו, ולא יכול היה להמשיך לנהל את הפרויקט הענק. כתוצאה, אמילי נטלה על עצמה את ניהול העבודה, והייתה ל"מהנדסת השטח הראשונה", והביאה את הבנייה לסיום מוצלח.
אמילי הייתה היחידה שביקרה את וושינגטון לעת מחלתו, והיא הייתה אחראית על העברת מסרים בינו לבין עוזריו בשטח, ודיווח בחזרה על התקדמות העבודה. היא פיתחה ידע נרחב לגבי חוזק החומרים, בניית כבלים, וחישוב עקומות שרשרת, בהדרכתו של וושינגטון. הידע שלה התבסס גם על לימודים קודמים בחברת בעלה באירופה ובתחילת עבודתו בגשר ברוקלין.
במשך 14 השנים הבאות, אמילי השקיעה את כל מאמציה בבנייה. היא מילאה את רוב האחריות של המהנדס הראשי, כולל פיקוח יומיומי וניהול פרויקטים. את עבודת התכנון ביצעה יחד עם וושינגטון מחדר חוליו. היא פעלה אל מול הפוליטיקאים, המהנדסים המתחרים, וכל בעלי המלאכה והעסקים שהיו מקושרים לפרויקט, ומעורבותה הייתה כזו שאנשים החלו להאמין שהיא הייתה זו שעיצבה את הגשר.
ב-1882, תפקידו של וושינגטון כמהנדס ראשי עמד בסכנה, מחמת מחלתו המתמשכת. כדי לאפשר לו להחזיק בתואר, אמילי הלכה לאסיפות של המהנדסים והפוליטיקאים כדי להגן על מקומו. לשמחתם, הפוליטיקאים הגיבו בחיוב לדבריה של אמילי, ווושינגטון נשאר בתפקידו.
כשהעבודה של הגשר הסתיימה, ב-1883, אמילי הייתה הראשונה לחצותו בכרכרה, כשהיא נושאת על ידיה תרנגול כסמל ניצחון. בטקס הפתיחה, חבר הקונגרס אברם סטיבנס היואיט אמר שהגשר הוא "מונומנט נצחי למסירותה והקרבתה של אישה, ולמסוגלותה להישגים בתחום ההשכלה הגבוהה אשר נמנעה ממנה מזה זמן רב מידי".
בגשר ברוקלין הותקנה לוחית לזכרה של אמילי רובלינג, יחד עם וושינגטון רובלינג, וג'ון רובלינג.
חייה לאחר גשר ברוקלין

לאחר סיום בניית הגשר, עברה משפחת רובלינג לטרנטון, ניו ג'רזי, שם הייתה אמילי פעילה בארגונים חברתיים ולמען צדקה. היא טיילה ברחבי העולם, הוצגה בפני המלכה ויקטוריה, והייתה נוכחת בהכתרתו של הצאר ניקולאי השני. היא גם המשיכה בלימודיה, וקיבלה תואר במשפטים מאוניברסיטת ניו יורק ב-1899.
אמילי רובלינג נפטרה ב-1903, לאחר תקופת התדרדרות בבריאותה.
לקריאה נוספת

Weigold, Marilyn. (1984). Silent Builder: Emily Warren Roebling and the Brooklyn Bridge. Associated Faculty Press. ISBN 0-8046-9349-8.
Roebling, Emily Warren. "Notes on the Warren Family" in Appendix, Page 466, The Journal of the Reverend Silas Constant. Lippincott, Philadelphia, PA 1903
McCullough, David. The Great Bridge: The Epic Story of the Building of the Brooklyn Bridge. Simon and Schuster, 1972
הערות שוליים

↑  Roebling, Emily Warren: "Notes on the Warren Family" in the Appendix, Page 446, "The Journal of the Reverend Silas Comfort", Lippincott, Philadelphia, 1903
↑  Weingardt, Richard: "Engineering Legends: Great American Civil Engineers", page 56
↑  Petrash, Antonia: "More than Petticoats: Remarkable New York Women", page 80
1 2  Logan, Mary: "The Part Taken by Women in American History", page 297
↑  Petrash, Antonia: More than Petticoats: Remarkable New York Women, page 82
↑  Weingardt, Richard: Engineering Legends: Great American Civil Engineers, page 58
↑  Historical Marker Database Photo of Emily Warren Roebling plaque
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812443959905606  GND: 1072063360  ISNI: 0000 0001 2139 174X  LCCN: n83153385  SNAC: w6ws8wn4  ULAN: 500245616  VIAF: 72770985   WorldCat (עם VIAF): 72770985
אולפנת צפירה

| --- | --- |

אין תמונה חופשית
 אולפנה
 מוטו:  בשמחה, באהבה ובאמונה
 השתייכות:  מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא
 תקופת הפעילות:  1965–הווה (כ־60 שנה)
 שכבות לימוד:  ז'–י"ב
 מספר כיתות:  23
 בעלי תפקידים
 ראש האולפנה:  הרב אמיר אדרעי
 סגל:  כ-70 אנשי צוות
 תלמידים
 :  כ-650
 מיקום
 מיקום:  מושב צפריה
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°00′15″N 34°51′17″E﻿ / ﻿32.00426944°N 34.8546°E﻿ / 32.00426944; 34.8546
 אתר אולפנת צפירה
  (למפת גוש דן מוגדלת) אולפנת צפירה(למפת גוש דן רגילה) אולפנת צפירה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אולפנת צפירה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אולפנת צפירה
 
אולפנת בני עקיבא צפירה היא אולפנא אזורית שש-שנתית השוכנת במושב צפריה ומסונפת למרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא.
היסטוריה

האולפנה הוקמה בשנת ה'תשכ"ה (1965), והייתה האולפנה השלישית של בני עקיבא
, על ידי מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא ובתמיכת הרב חיים דרוקמן. האולפנה היא מוסד תורני ואינטגרטיבי המיועד לכל גוש דן. התלמידות מגיעות ללימודים במערך הסעות האוסף אותן מהיישובים השונים. חטיבת הביניים מונה כ-12 כיתות והחטיבה העליונה מונה כ-11 כיתות.
האולפנה מורכבת מאוכלוסייה מגוונת והטרוגנית. באולפנה לומדות בנות יוצאות אתיופיה רבות ממרכזי קליטה מרחבי הארץ ובנות נוספות שנשלחות במסגרת עליית הנוער מכל רחבי הארץ.
בראש האולפנה עמד במשך כ-19 שנה הרב משה קליין. כל התלמידות ניגשות לבחינות בגרות ומעל 95% עומדות בהן בהצלחה.[דרוש מקור]
האולפנה מאופיינת בעשייה מרובה כגון: שבוע עבודה בכיתה י', התנדבויות במעגל השנה, פרויקט לאורו נלך של בנות י"ב ועוד.
ראו גם

רשימת בוגרות האולפנה
הערות שוליים

↑  האולפנא השלישית של בנ"ע נפתחה במושב "צפריה", הצופה, 28 באוקטובר 1965
↑  אולפנת בני עקיבא צפירה, באתר מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309013005171
אמנת ניס

אמנת ניס היא אמנה של האיחוד האירופי שנחתמה בעיר ניס בצרפת ב-26 בפברואר 2001 ונכנסה לתוקף ב-1 בפברואר 2003.
בין עיקרי האמנה נמנו ההכנות לקראת ההרחבה הגדולה של האיחוד האירופי, והכנסה לתוקף של מגילת זכויות האדם.
תוכן האמנה

אמנת ניס תיקנה את אמנת מאסטריכט (אמנת האיחוד האירופי) ואת אמנת רומא (האמנה שכוננה את הקהילה הכלכלית האירופית). האמנה שיפרה את המבנה המוסדי של האיחוד האירופי כדי לעמוד בהתרחבות מזרחה, משימה שנועדה במקור להיעשות על פי אמנת אמסטרדם, אך לא זכתה להתייחסות באותה עת.
כניסתה לתוקף של האמנה הייתה מוטלת בספק במשך זמן מה, לאחר דחייתה הראשונית על ידי מצביעים איריים במשאל עם ביוני 2001. תוצאת משאל העם התהפכה במשאל עם שנערך כעבור קצת יותר משנה.
אמנת ניס נחתמה בראשית שנת 2001, על ידי ראשי המדינות (המועצה האירופית) וגם היא, כמו אמנת אמסטרדם, מהווה תיקון ועדכון לאמנת מסטריכט ומסמלת המשך ישיר שלה. האמנה היא פרי אחד עשר חודשי משא ומתן, והיא נכנסה לתוקף במהלך שנת 2003.
האמנה עסקה בהכנות לקראת ההרחבה הגדולה של האיחוד האירופי (2004 ו-2007) בארבעה תחומים מרכזיים:
מבנה, גודל והרכב המועצה האירופית.
שקילה מחדש של מספר הקולות שיינתנו לכל מדינה במועצה האירופית.
הרחבת נושא הרוב המשוקלל.
הגברת שיתופי הפעולה בתחומים השונים.
המדינות שהצטרפו לאיחוד במסגרת "ההרחבה הגדולה" היו אסטוניה, הונגריה, לטביה, ליטא, מלטה, סלובניה, סלובקיה, פולין, צ'כיה, קפריסין (2004), בולגריה ורומניה (2007).
האמנה עסקה בשיתוף הפעולה כלפי חוץ (מדיניות הסכמים וכדומה), הדרישות מכל מוסד ומוסד (מועצה, נציבות, פרלמנט, בית המשפט, הבנק וכיוצא בזאת), התאמות של האמנות והחקיקה להרחבה (קיצה הקרב של קהילת הפחם והפלדה), ניסיון (שנכשל) לגיבוש חוקה אירופית והכנה בתחום ההגירה והיחס לפליטים במחשבה על הרחבת גבולות האיחוד.
הישגיה של אמנת ניס נחשבים מוגבלים יחסית, אך עם זאת, חשיבותם לגבי העתיד להתרחש כשלוש שנים לאחר מכן היא רבה ומרכזית. היא ביצעה שינויים חשובים הן בתחום המבני והן בתחום קבלת ההחלטות של האיחוד האירופי.
בנוסף, בניס נחתמה מגילת זכויות האדם של האיחוד האירופי (אומנם היא קיבלה תוקף משפטי מלא רק באמנת ליסבון), מגילה אשר גובשה במשך כשנה. מסמך זה הכניס לראשונה תחת קורת גג אחת את כל תחום זכויות האדם והאזרח, בדגש כמובן על האזרח האירופי, אך גם לתושבי אירופה המהגרים, תושבי קבע, וכדומה. התחומים בהם עוסק המסמך כוללים זכויות חברתיות, כלכליות, פוליטיות וסוציאליות.
האמנה חולקה לשישה פרקים ראשיים:
כבוד (dignity)
חירות (freedoms)
שוויון (equality)
סולידריות (solidarity)
זכויות אזרח (citizens’ rights)
צדק (justice)
מגילה זו מוכרת על ידי כל מוסדות האיחוד האירופי ופועלת בשילוב עם אמנות זכויות אדם בינלאומיות ואירופיות אחרות ומגובה על ידי חקיקה אירופית סוציאלית/ חברתית. האמנה נכנסה לתוקף בינואר 2001.
ביקורת

הנציבות והפרלמנט האירופי התאכזבו מכך שהוועידה הבין-ממשלתית (IGC) לא אימצה רבות מהצעותיהם לרפורמה במבנה המוסדי או בהצגת סמכויות חדשות של הקהילה, כגון מינויו של תובע ציבורי אירופי. הפרלמנט האירופי איים להעביר החלטה נגד האמנה, אף כי אין לו כוח וטו רשמי, איים הפרלמנט האיטלקי כי לא יאשרר זאת ללא תמיכת הפרלמנט האירופי. עם זאת, בסופו של דבר זה לא בא לידי ביטוי והפרלמנט האירופי אישר את האמנה.
רבים טוענים כי מבנה "שלושת העמודים" של שהאיחוד, אשר נשמר על ידי האמנה, הוא מסובך מדי וכי יש לאחד את האמנות הנפרדות לאמנה אחת, יש למזג את שלוש הישויות המשפטיות הנפרדות של הקהילות וכי יש למזג את הקהילה האירופית והאיחוד האירופי, כאשר האיחוד האירופי ניחן באישיות משפטית. חלק גם דרשו הפרדה ברורה יותר בין רשויות האיחוד למדינות החברות.
הערות שוליים

↑  EUR-Lex - 12001C/TXT - EN - EUR-Lex, eur-lex.europa.eu (באנגלית)
↑  אמנת אמסטרדם אמנת ניס איחוד אירופי, באתר euinheb (באנגלית) (ארכיון)
↑  "The Charter of Fundamental Rights | Fact Sheets on the European Union | European Parliament" (באנגלית). נבדק ב-2018-09-21.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4639198-8