stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רציפות (פילוסופיה)
מושג הרציפות במתמטיקה > העת החדשה

בסוף המאה ה-17 וראשית המאה ה-18 המשיכו לייבניץ וניוטון את דרכו של ארכימדס ופיתחו חשבון המסוגל לחשב, בין היתר, את שטחן של צורות עקומות: חשבון אינפיניטסימלי. גם כאן נדרשה חלוקה אינסופית. הפעם הציב החישוב גם קשיים לוגיים. במהלך החישוב הופיע מושג האינפיניטסימל - "גודל קטן לאין סוף", שדרך ההתייחסות אליו הייתה כפולה: בראשית החישוב התייחסו אליו כגדול מאפס, ובהמשך החישוב התייחסו אליו כשווה ממש לאפס.
בתקופה זו עדיין היה קשר חזק יחסית בין המתמטיקה לפילוסופיה. ניוטון, ובעיקר לייבניץ, התייחסו בכתביהם למושג הרציפות האינטואיטיבי. לייבניץ ניסה להסביר מדוע לדעתו קיימת רציפות בטבע, כפי שהיא קיימת במתמטיקה. הפילוסוף ג'ורג' ברקלי ביקר את שיטותיהם של ניוטון ולייבניץ:
"אין לכנות את הדבר מדע, כאשר אתה מגשש כסומא בארובה ומגיע אל האמת מבלי לדעת כיצד, ובאילו אמצעים... המחבר הדגול של שיטת הפלוקציות [ניוטון] חש בקושי הזה, ולפיכך הכניס בהן מידה הגונה של הפשטה ושל מטפיזיקה גאומטרית... הוא השתמש בפלוקציות כדרך שמשתמשים בפיגום של בניין, שלבסוף מסולק או נפטרים ממנו..."
הקושי הלוגי שהתעורר בחשבון האינפיניטסימלי גרם למתמטיקאים לעבור מעיסוק בגאומטריה לעיסוק בהגדרות לוגיות ובתורת המספרים.
 
הפתרון העיקרי שניתן בתחום החשבון האינפיניטסימלי היה החלפת המושג "גודל קטן עד אין סוף" במושג גבול. מושג הגבול מביע את הרעיון המופיע במושג "גודל קטן עד אין סוף", אולם ניסוחו המתמטי אינו יוצר קשיים לוגיים, מפני שהגבול שם נקודת גבול לאינסוף המתכנס ובכך שם סוג של סוף (גבול), או נקודת עצירה לאינסוף, או במילים אחרות, הופך את הרציפות לדבר המורכב מאובייקטים בדידים קטנים כרצוננו אך סופיים (אפסילון - epsilon).
הפתרון העיקרי שניתן להגדרת המספרים האי-רציונליים, היה פיתוחה של תורת הקבוצות. קנטור פיתח מושגים ושיטות שבהן אין "תהליך אינסופי" (אינסוף פוטנציאלי) אלא קבוצות אינסופיות (אינסוף אקטואלי). בצורה זו ניתן להגדיר בכלים סופיים מהו מספר אי-רציונלי.
פתרונות אלו מאפשרים למתמטיקה המודרנית לעבוד עם גדלים אינסופיים. עם זאת, יש הטוענים שנותרו קשיים לוגיים עד היום במתמטיקה, בעיקר בגלל העבודה עם גדלים אינסופיים (בנושא זה, ראו ספרו של ארנון אברון, "משפטי גדל ובעיית יסודות המתמטיקה").
כמו כן, פתרונות אלו עקפו את השאלות העמוקות בדבר אפשרות חלוקתו האינסופית של הרצף, וטיבם של גדלים קטנים לאינסוף. שאלות אלה הופרדו מן המתמטיקה והוכרזו כעניין לפסיכולוגיה, או לפילוסופיה, שאין לו נגיעה בעבודת המתמטיקאי. אך למעשה, רעיונות אלה נותרו חבויים באקסיומות שעליהן נשענים מושגי המספר והגבול.
מאחר שהמתמטיקה נפרדה מן הפילוסופיה, המתמטיקאים אינם עוסקים בשאלות כגון: "כיצד ניתן לתפוס שאוסף נקודות חסרות גודל יוצרות קו בעל גודל?" או "כיצד ניתן לתפוס תהליך אינסופי?"
האם הטבע רציף? > רציפות בפיזיקה

עד העת החדשה הייתה שאלת הרציפות בפיזיקה שאלה תאורטית בלבד. חלק מן המדענים והפילוסופים (כמו דמוקריטוס) סברו כי הטבע מורכב מיחידות סופיות ובדידות בשם "אטומים", וחלק סברו אחרת. שאלות אלו הפכו לנחלתה של הפיזיקה הנסיונית, עם פיתוחן של תאוריות חדשות במאה ה-19 ומכשירים חדשים במאה ה-20.
המכניקה הקלאסית, שפותחה על ידי ניוטון בסוף המאה ה-17, הכילה בתוכה כמה הנחות יסוד אודות הטבע. בין היתר, היא הניחה כי ניתן להבדיל בין חומר, הנתפס בחושים, לבין אנרגיה, שאיננה נתפסת בחושים. על בסיס זה ניסתה הפיזיקה הקלאסית להסביר את חוקי התנועה של עצמים חומריים, כמו תנועתם של כדורי ביליארד המתנגשים זה בזה. 
גישה זו גרמה לפיזיקאים להניח כי ניתן למצוא תשובה לשאלת הרציפות על ידי חלוקה של החומר ליחידות הקטנות ביותר.
במהלך המאה ה-19 הועלו תאוריות שונות בנוגע למבנה האטום, ובתחילת המאה ה-20 החל להתברר מבנהו. מצד אחד נתגלה כי האטום מכיל חלקיקים יסודיים יותר כמו אלקטרונים, פרוטונים וקווארקים. מצד שני, התצפית בחלקיקים אלו נתגלתה כבעייתית גם בגלל גודלם וגם בגלל התנהגותם. אם בסוף המאה ה-19 סברו הפיזיקאים שיוכלו לתאר את תנועת החלקיקים כשם שמתארים תנועת כדורי ביליארד, הרי שבמהלך המאה ה-20 התברר כי זוהי משימה בלתי אפשרית.
מאז פרסום תורת היחסות, לא מתבצעת אותה הבחנה חדה בין חומר לאנרגיה. מאז פרסום עיקרון אי הוודאות של הייזנברג, נראה כי בכל מקרה לא ניתן לחשב את תנועתם של חלקיקים משום שעצם התצפית משפיעה על תנועתם. מאמצע המאה העשרים לערך, החלה להתקבל תאוריה המכונה מכניקת הקוונטים, הטוענת שהחלקיקים אינם בהכרח בדידים, אלא שלעיתים הם בדידים ולעיתים הם גלים. תאוריה זו מקבלת גם את ההנחה שלא ניתן לצפות את תנועתם של החלקיקים על פי חוקי הפיזיקה הקלאסית, אלא לכל היותר ניתן לשער אותה על ידי סטטיסטיקה.
מכל האמור לעיל משתמע כי הפיזיקה טרם הגיעה להסבר ברור ומקובל בנוגע למבנה החומר ותנועתו, או אפילו בנוגע לפירוש המושג "חומר". במצב זה, שאלת הרציפות בטבע נשארה מעורפלת מתמיד.
האם הטבע רציף? > עמדותיהם של פילוסופים בנוגע לרציפות בטבע

במהלך העת החדשה העסיקה סוגיית הרציפות בטבע כמה פילוסופים בולטים. סעיף זה דן בפילוסופים שפעלו לפני הפיזיקה הקוונטית.
 
בהכללה גסה, ניתן לומר שפילוסופים המאמינים שיש ביכולתנו לתפוס את הרציפות בשכל, מאמינים גם כי היא קיימת בטבע. גישה זו שייכת לאסכולה הנקראת ריאליזם.
דקארט טען כי הטבע רציף מהסיבות הבאות:
"וכן אנו מכירים שלא יוכל להיות שקיימים מיני אטומים, שהם חלקי חומר שמטבעם אינם נחלקים... אפילו אם תדמה בנפשך קטנים בכל מידה שתרצה... נוכל לחלק במחשבה כל אחד מהם לשניים או לרבים הקטנים מהם, וכך אנו מודים שהם ניתנים לחלוקה. שהרי אין אנו יכולים לחלק דבר במחשבה אלא אם כן אנו מכירים בו שהוא ניתן לחלוקה. על כן, אם סבורים אנו שהוא אינו נחלק, דעתינו סותרת את הכרתינו. ואפילו אם נשער שרצה הבורא לעשות שיהיו בחומר חלקיקים כאלה שאינם נחלקים לקטנים מהם, עדיין אין אלו ראויים לשם בלתי נחלקים. שהרי אפילו עשאם כך, שאין ביד כל יצור נברא לחלקם, ודאי שלא יכול הבורא ליטול מיד עצמו את היכולת לחלקם, שהרי לא יוכל להיות שהוא ממעט את כוח עצמו."
לייבניץ טען אף הוא כי הטבע רציף:
"חושבני שאמת היא שהחומר (ואפילו כל חלק וחלק של החומר) מחולק למספר חלקים גדול יותר משאפשר לדמות. ועל כן אומר אני לעיתים קרובות שכל גוף וגוף, כל כמה שיהא קטן, הוא עולם של יצורים שאין קץ למספרם. וכך איני מאמין שיש אטומים, כלומר חלקים של חומר, קשים בתכלית הקשיות או בעלי מוצקות שאי אפשר להתגבר עליה."
לעומתם, ניוטון היה זהיר יותר:
"בחלקיקים שנשארים בלא פירוד יכולה רוחינו להבחין בחלקים הקטנים מהם עוד, כפי שהוכח באופן מתמטי. אולם האם החלקים שכך הם מובחנים ועדיין אינם מחולקים יכולים על ידי כוחות הטבע להיות מחולקים למעשה ומורחקים זה מזה, אין אנו יכולים לומר בוודאות. בכל זאת, לו הייתה בידינו הוכחה של ניסוי אחד בלבד, שאיזה חלקיק בלתי מחולק אמנם התחלק בשבירת גוף קשה ומוצק, היינו יכולים ללמוד בתוקף הכלל הזה שגם החלקיקים שאינם מחולקים וגם המחולקים ניתנים לחלוקה ולהפרדה בפועל עד אין סוף".
האם אנו מסוגלים לתפוס רציפות? > תפיסה חושית לעומת תפיסה שכלית

ניתן לחלק את יכולת התפיסה האנושית לתפיסה חושית ולתפיסה שכלית. הגישה הפילוסופית המדגישה את התפיסה החושית נקראת אמפיריציזם, בעוד הגישה המדגישה את התפיסה השכלית נקראת רציונליזם. 
מאחר שאין לאדם יכולת לתפוס את הרציפות (כלומר גדלים קטנים עד אין סוף) בחושים, הרי שפילוסופים אמפיריציסטים נוטים לטעון שהמושג אינו רלוונטי. לעומתם, פילוסופים רציונליסטיים נוטים לטעון כי יש ביכולתנו לתפוס רציפות בשכל.
האם אנו מסוגלים לתפוס רציפות? > עמדותיהם של פילוסופים בנוגע לתפיסת רציפות

ג'ון לוק, כנציג מובהק של האמפיריציזם, טען כי אין ביכולתנו לתפוס רציפות:
"מכיוון שלעולם אי אפשר למחשבותינו, בשום שיעור של חומר, להגיע עד החלוקה האחרונה, נדמה שיש לנו אינסוף גם בזה... ובכל זאת איננו יכולים לקבל... על ידי החלוקה, את מושג הגוף הקטן עד אינסוף, מכיוון שמושגינו מן האינסוף הוא מושג גדל ובורח, ההולך קדימה בלי שום גבול ושם מעצור".
גם דייוויד יום, כאמפיריציסט, טען כי אין ביכולתנו  לתפוס רציפות:
"כושר השגתה של הרוח מוגבל הוא ולעולם לא תוכל להגיע אל השגה מלאה ונאותה של האינסוף... המושג שאנו יוצרים לנו מאיכות סופית כלשהי, אינו ניתן להתחלק עד אינסוף, אלא אפשר לנו, על ידי הבחנות והפרדות נאותות, לפרק מושג זה למושגים נחותי מידה, שיהיו פשוטים ובלתי מתחלקים לחלוטין...
הדמיון מגיע לידי מינימום, ואפשר לו להעלות לפני עצמו מושג שממנו לא יוכל עוד להשיג שום חלוקת משנה, מושג שאי אפשר להפחיתו בלי לאיינו כליל. כשהנך מדבר באוזני על חלק האלף ועל חלק עשרת האלפים של גרגר חול, יש לי מושג מובחן ממספרים אלו ומשיעוריהם השונים, אולם הדמויות שאני יוצר ברוחי כדי לצייר לי את הדברים עצמם, אינן נבדלות זו מזו כלל."
לעומתם, לייבניץ טוען שאין צורך בתפיסה חושית על מנת לתפוס רציפות:
"לא אוכל לקנות לי דמות של מצולע בעל אלף צלעות, וצריך שיהיו חושיו של אדם ודמיונו דקים יותר ומאומנים יותר כדי שיבחין בדרך זו בינו ובין מצולע שיש לו צלע אחת פחות מכן. אולם דעת היצירים הגאומטריים, ממש כדעת המספרים, אינה תלויה בדמיון, אף על פי שהדמיון מסייע לה. ומתמטיקאי יכול לדעת בדיוק את מהותו של מתושע או מעושר, מפני שהאפשרות בידו לבנותם ולבחון אותם, אף אם לא יוכל להבחין ביניהם על פי מראה עיניו...
פילאלתס - כלום אפשר להכחיש שכאשר מדברים אנו על התחלקות החומר עד אינסוף, הנה אף על פי שיש לנו מושגים ברורים על ההתחלקות, אין לנו מן החלקיקים אלא מושגים עמומים מאוד ומטושטשים מאד? כי הריני שואל: אם ייקח אדם גרגר אבק קטן ביותר שראה מימיו, כלום יהא לו מושג מובחן כל שהוא שבעזרתו יבחין בין חלק עשרת האלפים ובין חלק המיליון של גרגיר זה?
תיאופילוס – כאן שוב מוחלפים המושג והדמות, ופלא בעיני שמערבבים אותם במידה כזו. כי העניין אינו בכך שתהא לנו דמות של זעירות יתירה כל כך. היא בלתי אפשרית על פי המבנה הקיים של גופנו..."
לקריאה נוספת

ארנון אברון, ‏משפטי גדל ובעיית היסודות של המתמטיקה, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998.
שבתאי אונגורו, ‏מבוא לתולדות המתמטיקה, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1989.
בנו ארבל, קיצור תולדות המתמטיקה, מופ"ת, 2005.
דייוויד יום: מסכת טבע האדם, תרגום: יוסף אור, מאגנס, ירושלים, 1954
ג'ון לוק: מסה על שכל האדם, תרגום: יוסף אור, מאגנס, ירושלים, תשל"ב
גוטפריד וילהלם לייבניץ: השיטה החדשה, תרגום: יוסף אור, ירושלים, תרצ"א
גוטפריד וילהלם לייבניץ, מסות חדשות על שכל האדם, תרגום: יוסף אור, ירושלים, תשכ"ז
שמואל סמבורסקי, המחשבה הפיזיקאלית בהתהוותה, מוסד ביאליק, ירושלים, 1972
תולדות החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי, האוניברסיטה הפתוחה, 1978
ליבר פונטיפיקליס

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  Anonymous (Book of pontiffs) 
 שפת המקור:  לטינית 
 סוגה:  ביוגרפיה 
 
ליבר פונטיפיקליס (בלטינית: liber pontificalis) או ספר האפיפיורים הוא שמו של מקור חשוב להיסטוריה של ראשית ימי הביניים, שהדעות ביחס לאמינותו חלוקות.
הספר כולל סדרה של תיאורים ביוגרפיים קצרים של האפיפיורים עד למאה התשיעית, מסודרים כרונולוגית עם ציון מספר שנות הכהונה של כל אפיפיור, מקום לידתו, הוריו והקיסרים שבמקביל למלכותם כיהן, מפעלי בנייה (במיוחד כנסיות ברומא), הכרזות חשובות, הסמכות לכהונה, מקום קבורתו והזמן שחלף עד למשיחת אפיפיור חדש.
בגלל כתיבתו של הספר על ידי פקידים זוטרים בחצר האפיפיורית, יש בכתוב בספר סימנים להטיה, צנזור וזיוף, כולם בכמות מרובה, לצד עובדות היסטוריות נכונות. רישומי האפיפיורים בשלוש מאות השנים הראשונות לספירה מעידים ככל הנראה בעיקר על מה שהיה ידוע לכותבים במאה החמישית על התרחשויות בתקופה זו. החל מהמאה הרביעית התיאורים אמינים ומבוססים יותר, אך עדיין יש בהם פערים ושגיאות.
בחינה של הטקסטים מרמזת לקיום שתי גרסאות מוקדמות שנוצרו לפני המצור על רומא בשנת 546, שאחריו הספר לא שונה. מתחילת המאה השביעית, בערך מתקופת כהונת האפיפיור הונוריוס הראשון ועד כהונת האפיפיור אדריאנוס השני, הרישומים בוצעו על–ידי בני התקופה ונכתבו זמן קצר אחרי מותו של כל אפיפיור ואף על פי שהם משקפים את הטייתם של הכותבים, דיוקם סביר.
בימי הביניים נעשו ניסיונות באיכות ובאמינות משתנה להמשיך את הספר והם נוגעים בערך בשנים 1100 עד 1450.
מספר כותבים וחוקרים ניסו להפיק מספר האפיפיורים מהדורות סכולסטיות טובות. הבולטים בהם הם לואי דושן (אנ') ותאודור מומזן. תרגומים ומהדורות מוערות לספר הופיעו גם במאה העשרים.
בתיאור הבטחתו של המלך הפרנקי פפין הגוץ לאפיפיור סטפנוס השני ("מתנת פפין") בשנת 754, להשיב לו את האדמות שלקח המלך הלומברדי ("חיי סטפנוס השני", 26; 29), מצויה ההתייחסות הישירה הראשונה למדינת האפיפיור ("הרפובליקה של פטרוס הקדוש").
הערות שוליים

↑  יצחק חן, "רומא וביזנטיון", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, יחידה 4, פרק ד, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג 2003, עמ' 133.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264403905171  BnF: cb13184920g (data)  GND: 4167549-6  LCCN: n97086921  NKC: unn2008457422  SUDOC: 03537117X  VIAF: 181961888   WorldCat (עם VIAF): 181961888
מתת פפין

מתת פפין הגוץ לאפיפיור סטפנוס השני
מפת מדינת האפיפיור בסוף המאה ה-8. באדום נחלת פטרוס, בחום מתת פפין
מתת פפין הוא מסמך מהמאה ה-8, שנחשב כמאורע המכונן של מדינת האפיפיור.
במסמך, שנכתב בהשראת "מתת קונסטנטינוס", הבטיח המלך הפרנקי פפין הגוץ להעניק לאפיפיור שטחים נרחבים באיטליה. השטחים כללו את ראוונה ואת הפנטאפוליס (אנ') ("חמש ערים" ברצועת החוף של הים האדריאטי בין רימיני לאנקונה), שטחים שבעבר היוו את האקסרכיה של רוונה, שטחים שהיו המחוז הביזנטי באיטליה.
האירוע ההיסטורי: בשנת 753 הצליחו הלומברדים בהנהגת המלך אייסטולף לכבוש את העיר רוונה ואיימו על רומא תוך שהם דורשים מס גולגולת. האפיפיור סטפנוס השני פנה בבקשת עזרה למלך הפרנקי פפין הגוץ. בתמורה לתמיכתו של פפין, הגיע סטפנוס השני לפריז, וב-28 ביולי 754, בטקס סאקרום חגיגי הכתיר בבזיליקת סן-דני את פפין ושני בניו (קרל וקרלומן) כמלכים והעניק להם את התואר "אבי הרומים" (patricius Romanorum). טקס זה הוא הבסיס לשמה של האימפריה הרומית הקדושה, בה שלטו צאצאי פפין.
לאחר הטקס הוביל פפין את הצבא הפרנקי במסעות כיבוש לאיטליה ב-754 וב-756. במהלך מסעות הכיבוש כבש פפין את רוב שטחה של איטליה.
הטקסט: במסמך נכתב כי האפיפיור ביקש מהמלך פפין שידאג לעניינם של פטרוס הקדוש והרפובליקה של הרומאים. פפין נענה מיד לבקשה והבטיח לאפיפיור להשיב לו את רוונה מידי הלומברדים. האפיפיור בירך את פפין, והלה כינס אספה גדולה בקיירסי (Quierzy, שנקראה אז carisiacus), שם אשרר את ההסכם עם האפיפיור.
בשנת 774 אישר בנו של פפין, קרל הגדול, את ההבטחות שניתנו במתת פפין. על השטחים שקיבל האפיפיור כתוצאה ממתת זה קמה מדינת האפיפיור.
הערות שוליים

↑  האקסרכיה של רוונה נודעה גם בשם אנונריה - Annonaria
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ודי לוץ

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1936 
 פטירה:  16 באוגוסט 2024 (בגיל 88 בערך) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 סוג כתב:  כתבת לענייני חינוך ורווחה
 
יהודית (ג'ודי) לוץ (1936 – 16 באוגוסט 2024) הייתה עיתונאית ישראלית ששימשה ככתבת החינוך של מהדורת החדשות המרכזית "מבט" בערוץ הראשון וניהלה את המחלקה הדוקומנטרית של הערוץ. כיהנה גם כיו"ר הוועד המנהל של ארגון זכויות האדם "יש דין". זכתה בפרס סוקולוב לעיתונות לשנת 1993.
ביוגרפיה

ג'ודי לוץ נולדה ב-1936. באמצע שנות ה-60 הצטרפה לטלוויזיה הלימודית ועבדה בה במשך כחמש שנים. ב-1970 הצטרפה לערוץ הראשון ושימשה בתחילה כעורכת סרטים ובמאית סרטים דוקומנטריים. היא הפיקה גם מספר תוכנית טלוויזיה בהם "דיון" עם אלי אייל, תוכנית האירוח "טנדו" שהגיש ירון לונדון ו"מפגש".
לוץ ניהלה את המחלקה הדוקומנטרית של הערוץ במשך כחמש שנים. בשנת 1977 בעקבות המהפך בבחירות לכנסת התשיעית ועליית מפלגת הליכוד, יצאה לחופשה ללא תשלום למשך שנה בשל חוסר הסכמה לשינוי מדיניות השידור עקב החלפת הוועד המנהל. במהלך החופשה ניהלה את המגמה לקולנוע בבית צבי.
היא שבה לעבוד בערוץ הראשון ונבחרה ככתבת "מבט" לענייני רווחה וחינוך. בשנת 1979 ניהלה בפועל את חטיבת התוכניות לאחר התפטרותו של מוטי קירשנבאום עקב מחסור בתקציבים. היא כיהנה בתפקיד במשך שבעה חודשים.
בשנת 1993 זכתה בפרס סוקולוב לעיתונות למפעל חיים על עבודתה בתחום התעודה הטלוויזיונית.
לוץ התנגדה לכיבוש הישראלי ובמהלך עבודתה העיתונאית סיקרה את המציאות בשטחי יהודה ושומרון. בעקבות עמדות אלו, נבחרה לעמוד בראש הוועד המנהל של ארגון זכויות האדם "יש דין".
באמצע שנות ה-90 גילם הקומיקאי איתי שגב דמות פרודית של כתבת חדשות בשם "ג'ודי לוץ" שהופיעה בעונה הראשונה והשנייה של תוכנית המערכונים "הקומדי סטור" ששודרה בזכיינית טלעד בערוץ 2. הדמות נשאה את השם המלא "ג'ודי לוץ אהרונוב קרפין סממה ויצטום סוקניק", שהשתנה מפרק לפרק, והיוותה הכלאה של מספר מגישים וכתבים מאותה התקופה. לוץ לא אהבה את הדמות.
נפטרה ב-16 באוגוסט 2024 לאחר מאבק בסרטן ריאות.
הערות שוליים

1 2 3  יואב בירנברג, עיתונאית רשות השידור, ג'ודי לוץ, הלכה לעולמה בגיל 88, אתר וויינט, 17 באוגוסט 2024
↑  עירית שמגר, בית צבי המקצועי, מעריב, 19 באוקטובר 1980
↑  כל התוכניות, מאחורי המסך והמיקרופון, מעריב, 27 ביולי 1978
↑  דליה מזורי, ג'ודי לוץ במקום מרדכי קירשנבאום, מעריב, 3 ביוני 1979
↑  דליה מזורי, לפיד אומר "לא" ללוץ, מעריב, 31 באוגוסט 1979
↑  מדור השעות הקטנות, הסכסוכים הגדולים מאחורי "המסך הקטן", מעריב, 3 באוגוסט 1978
↑  אילנה באום, "הערבי בקולנוע הוא קולב אידולוגי", מעריב, 12 במרץ 1987
↑  דודי פטימר, ‏ותחשבו על זה: צוות "הקומדי סטור" בראיון לרגל 30 שנה לעליית התוכנית, באתר מעריב אונליין, 23 במרץ 2024
שבתאות

תיקון עם דמות ש"צ כמשיח, אמסטרדם שנת ה'תכ"ו.
תנועת השבתאות הייתה תנועה משיחית-קבלית שקמה באמצע המאה ה-17 סביב שבתי צבי, שהכריז על עצמו כמשיח, ועוזרו נתן העזתי שסיפק את הגושפנקא הנבואית למשיחותו של צבי. היא סחפה חלקים נרחבים בעולם היהודי. צבי ביטל חגים וציוויים והנהיג חדשים במקומם, מתוך תפישה קבלית קיצונית שגרסה תיקון עולם בעזרת העלאת הניצוצות השבויים בקליפות. עוד בנסיקתה הוקעה השבתאות על ידי מיעוט של רבנים ובראשם יעקב ששפורטש ויעקב חגיז, ככת מינות, וביתר שאת על ידי רבני הזמן לאחר שצבי התאסלם ב-1666 ושליחותו כמשיח התגלתה ככישלון. תלמידיו וממשיכיו, כמו הדונמה ביוון וטורקיה והפרנקיסטים במזרח אירופה, נרדפו בידי הממסד עד ירידת קרנם במאה ה-19. שרידי השבתאים כיום אינם נחשבים ליהודים.
רקע היסטורי

עוד מימי הנביאים ציפה עם ישראל לבואו של אדם אשר יגאל את העם מסבלותיו, ילחם בשונאי ה', יכחיד את האלילות, יבנה את בית הבחירה ויתקן עולם במלכות שדי. אדם זה הוא המשיח.
בעקבות גזירות ת"ח ת"ט באוקראינה ובמזרח אירופה היה שרוי עם ישראל בהלם. שנת ת"ח נחשבה בידי רבים כשנת גאולה על פי חישוב בספר הזוהר, וההרג ההמוני של יהודים ובהם רבנים חשובים הותיר את העם מבולבל וצמא לגאולה. בתקופה זו רבנים גדולים החלו לעסוק בחישובי קיצין, לימוד הקבלה ותורת הסוד, שעד לאותה העת היה נחלת מעטים, גבר ונפוץ. בייחוד גברה ההתעניינות בשיטת האר"י, בזכות מרכזיותו של מושג הגאולה בהגותו. על פי קבלת האר"י, תהליך הגאולה נמצא בסופו, ומרבית התיקונים בעולמות העליונים כבר נעשו.
גם ברחבי העולם היהודי, בצפון אפריקה ובמזרח התיכון, היה המתח המשיחי בעיצומו, בשל רדיפות בלתי פוסקות ובשל הפצתה המהירה של קבלת האר"י באזורים אלו.
ובה בעת יש למקם השבתאות בזמנה ובמקומה, כלומר - כתולדת התקוות המשיחיות שפרחו במאה ה-17 על הקרקע הפורייה להשפעות ההדדיות - האימפריה העות'מאנית, שמיקומה בין מזרח למערב הפך אותה לנקודת מפגש בין העולם הנוצרי לעולם המוסלמי ובין יהודי אירופה ליהודי המזרח.
אירופה הנוצרית והעולם המוסלמי ראו במלחמות העות'מאניות באירופה מאבק להמלכת השליט המשיחי של העולם. המוסלמים האמינו כי הניצחון ישיב את "המהדי" - המשיח הנעלם, והנוצרים האמינו כי זו מלחמת אחרית הימים, אות לביאתו השנייה של ישו. אלה גם אלה ראו ביהודים שליחי השטן, והיהודים הגיבו בחזון משיחי משלהם, שבו יובסו עמי שתי הדתות המתנכלות להם.
על רקע אירועים אלו צמחה תנועת השבתאות, תנועה שהשפיעה על כל עם ישראל ומהווה לדעת מרבית החוקרים את אחד המשברים הקשים ביותר שעברו על היהדות.
היסטוריה של השבתאות > ההתאסלמות

בפומבי הייתה הקריאה שיצאה מתנועת השבתאות קריאה לחזרה בתשובה. שמועות על מלכות המשיח, ועל כך שהוא עומד להדיח את השליט העות'מאני ולתפוס את מקומו, רדפו זו את זו. סופר שעשרת השבטים התגלו, ושמכה ופרס נפלו לידי המשיח. בתימן חיבר רבי שלום שבזי שירי הלל לשבתי צבי. אפילו העיתונות הבינלאומית הקדישה מקום רב לשמועות. מרבית העם האמין כי בא לציון גואל ופסה מלכות הרשעה מן הארץ, ואנשים מכרו את בתיהם ורכושם בגולה בתכנון לעלות לארץ ישראל. מקורבי הכת פסקו לקיים חלק מהמצוות כהלכתם וחיכו למוצא פיו של נתן שיאמר להם את המעשה אשר יעשו והדרך בה ילכו. לא יהודים בלבד היו שותפים לאמונה זאת, אלא גם בחוגים נוצריים רווחה באותה שעה האמונה שזוהי אחרית הימים. תעניות לאות תשובה היו מתערבים בהתפרצויות של שמחה, והיהודים הרימו ראש כנגד הגויים.
בשנת 1666 (ה'תכ"ו) יצא שבתי צבי מאיזמיר לקושטא, על מנת להפגש עם השולטן במטרה שיכיר במשיחיותו. עם הגיעו לקושטא נאסר שבתי צבי והוגלה לכלא במבצר גליפולי. חסידיו, שראו בכך סימן ליסורי המשיח עליהם דובר רבות במסורת, נהגו לבקרו לעיתים תכופות. עד מהרה הפך הכלא למקום עלייה לרגל והחסידים כינו את בית המאסר "מגדל עוז". צבי ישב בגליפולי והמשיך להנהיג את חסידיו, אך בחודש אלול ה'תכ"ו החליטו השלטונות לסיים את הפרשה. שבתי צבי הובא בפני מועצת השולטן וניתנה לו האפשרות לבחור בין הוצאה להורג לבין התאסלמות. שבתי צבי בחר להתאסלם.
התאסלמותו הכתה בתדהמה את מאמיניו ומרביתם זנחו את התקווה המשיחית שתלו בו, אך רבים ממאמיניו, בראשות נתן העזתי, הוסיפו להאמין בו בדבקות, ורבים אף התאסלמו בעקבותיו. נתן העזתי המשיך להפיץ את תורתו ונימק את התאסלמות המשיח כצורך הכרחי לרדת לקליפות האסלאם כדי להעלות מתוכן ניצוצות של קדושה. הוגים שבתאיים אחרים, דוגמת אברהם מיכאל קרדוזו, נתנו פרשנויות אחרות להתאסלמות. צבי נשאר באדריאנופול כמנהיגן של המשפחות שהתאסלמו יחד אתו; התגלויותיו לא פסקו והוא ניהל יחד עם קהילתו אורח חיים דתי ספק יהודי ספק מוסלמי. בשנת ה'תל"ב (1672) נעצר שבתי צבי בשנית בעוון בגידה באסלאם בעת שביקר בבית כנסת בקושטא, והוגלה למבצר אולציניו שבאלבניה (כיום במונטנגרו), בו שהה עד מותו.
שבתי צבי מת ביום כיפור שנת תל"ז (1676) כשהיה בן 50, ואף מותו נחשב על ידי חסידיו כפרק נוסף בתהליך הקוסמי בדרך לגאולה הסופית. נתן העזתי המשיך להסביר כל תופעה על פי שיטתו בקבלה וטען שבמותו, שבתי צבי נבלע באורות האצילות, כלומר הפך לחלק מהאלוהות. נתן העזתי מת בי"א בשבט ה'ת"ם (1680) בסקופיה שבמקדוניה.
היסטוריה של השבתאות > השבתאים כיום

בימינו הכת השבתאית היחידה ששרדה היא כת הדונמה, שמרכזה העיקרי נמצא בטורקיה.
אחד ממנהיגי מזימת הרצח נגד הנשיא מוסטפא כמאל אטאטורק באיזמיר לאחר הקמת הרפובליקה הטורקית היה מהמט ג'וויד ביי שהוא דונמה, החבר המייסד של ועדת האיחוד והקידמה ושר האוצר לשעבר של האימפריה העות'מאנית. לאחר חקירה ממשלתית נרחבת, ג'וויד ביי הורשע ולאחר מכן הוצא להורג בתלייה ב-26 באוגוסט 1926 באנקרה.
כאמור, ראשיתה של ה"דונמה" בסלוניקי בשנת 1683, ואליה הצטרפו בני המשפחות שהתאסלמו בימי שבתי צבי. במאה ה-18 מנו כבר 3,000 נפש, בסוף המאה ה-19 מנו למעלה מעשרת אלפים, וברבע הראשון של המאה העשרים מניינם היה בין 13–15 אלף נפש. בני הכת נמצאו בעמדות חשובות בסלוניקי במסחר ובבנקים, והם חדרו גם לחוגי האינטליגנציה המקצועית כעורכי דין וכרופאים ומהם שימשו גם כפקידים ממשלתיים.
במשך כל הדורות חיו חברי הכת כמוסלמים כלפי חוץ אך לא התקבלו כמוסלמים מן השורה. גם היהודים וגם המוסלמים לא התחתנו בם והם נידונו לאנדוגמיה. כנראה שחברי הכת המשיכו בשבירת הטאבו של גילוי עריות, ונטען שבפולחנם הפנימי נמשכות האורגיות ההמוניות וביטול המוסכמות המיניות של דתות המערב.
בימים אלו הכת נמצאת במצב של חילון והתבוללות.[דרוש מקור]
תורת השבתאות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אף על פי ששבתי צבי הושפע יותר מספרות הקבלה הקדם לוריאנית, תורת השבתאות מבוססת בעיקרה על קבלת האר"י. הסיבה לכך נעוצה בהשפעתה על דובר הכת ויוצר שיטתה בקבלה - נתן העזתי. בקבלה הלוריאנית יש מתח משיחי רב וההסברים על הגאולה בכתבים אלו עמוקים מאוד. נתן הגה רבות בספרי הקבלה, בעיקר בקבלת הרמ"ק והאר"י ויצר משילוב של שיטותיהם משנה סדורה ומוטעמת המכוונת כולה להוכיח ששבתי צבי הוא משיח ישראל המיוחל. אף גדולי המקובלים מודים[דרוש מקור] שתורת השבתאות היא אחת מהתורות הגדולות שנהגו בתולדות הקבלה.
נתן נהג לטייל עם תלמידיו לאורך החוף וללמדם דרושים קבליים הסובבים סביב דמותו של המשיח. ספריו העיקריים הם "ספר הבריאה", "שערי הדעת" ו"דרוש התנינים" על הזהר, בהם נפרסות דעותיו החדשניות, שנתן ראה בהן המשך של תורת האר"י. בתורתו תופסת מקום מרכזי הביוגרפיה של נשמת המשיח ושל נשמתו שלו. הגלגולים שעברו נשמותיהם מתחילים מתקופת הבריאה ועד להתגלות אור המשיח בגוף אדם, לכאורה בשבתי צבי. הוא מייחס לנשמתו ולנשמת שבתי צבי משמעויות קוסמיות.
תורת השבתאות > תורת האלוהות של שבתי צבי

שורשה של המשנה השבתאית בפרשנותו של שבתי צבי למושג האלוהות. צבי הוטרד רבות מהיחס בין האין סוף לבין הספירות המתוארות בספרות הקבלית כאילו הן המנהיגות את העולם. שבתי צבי לא קיבל את הפרשנות הלוריאנית, שהורחבה בידי מקובלים רבים מאוחר יותר, שראתה בספירות ביטויים של הרצון האינסופי בלבד, ונצמד לפשט הטקסטים בספר הזוהר. עוד בצעירותו, בשבתו באיזמיר, החל מגבש שבתי צבי את מושג האלוהות שלו, שגרס ניתוק מוחלט בין האין סוף הנצחי, מסבב כל הסיבות, ובין העולם. הוא טען שהאין סוף אינו משפיע ואינו משגיח על העולם כלל, ואילו "זעיר אנפין", ספירת ה"תפארת", הוא "אלוהי ישראל" בורא העולם ומנהיגו שאותו יש לעבוד. שבתי צבי ידע כי השקפה רדיקלית זו על האלוהות, שהיא בעלת דמיון רב לשיטתו של הפילוסוף היווני אפיקורוס, לא תתקבל בברכה, ולימד אותה רק לתלמידיו הקרובים ביותר. היא מצאה ביטוי רב בכתביהם של הוגים שבתאיים מאוחרים, בעיקר אצל אברהם מיכאל קרדוזו, ובפרט בספר שייחס קרדוזו לשבתי צבי עצמו "רזא דמהימנותא".
בין השבתאים עצמם לא שררה אחדות דעים בשאלת התגשמות האלוהות. בעוד נתן העזתי, ובעקבותיו שמואל פרימו (סופרו של שבתי צבי), גרסו אחדות מלאה בין המשיח שבתי צבי ובין האלוהות, היו מקובלים שבתאיים שהתנגדו לתפיסה זו, ובראשם אברהם קרדוזו שטען כי האלהת שבתי צבי היא כפירה וניהל מערכה עיקשת נגד פרימו וחבריו. נקודת מחלוקת הפוכה בין שבתי צבי עצמו ותלמידיו נתן העזתי ופרימו ובין קרדוזו התגלעה סביב היחס שבין האין סוף, הסיבה הראשונה והמנותקת מהעולם לפי השבתאים, ובין ספירת התפארת "אלוהי ישראל" לשיטתם. בעוד שבתי צבי מייחל לאיחודם של האין סוף ואלוהי ישראל בשעת התיקון השלם, טענו קרדוזו ותלמידיו כי גישה זו היא הגשמה וכי הנתק בין הסיבה הראשונה והשנייה הוא מוחלט.