stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרפתקאות אליס בארץ הפלאות (איורים)
האיורים לאליס בארץ הפלאות > האיורים של ג'ון טניאל - 1865

המאייר המקצועי הראשון שקבל על עצמו את מלאכת האיור, היה ג'ון טניאל (1821–1914). קרול פנה לטניאל, המבוגר ממנו ובעל שם בתחום אמנות האיור, ב־1865, וביקש שיאייר את סיפור "אליס" המעובד. טניאל היה רשם מוכשר והקפיד על דיוק פיתוחי העץ שנעשו על פי רשמיו. פרסומו של טניאל בא לו בעיקר בזכות עבודתו כקריקטוריסט בכתב העת הסאטירי "פאנץ', שהיה באותו הזמן כתב העת ההומוריסטי המפורסם ביותר באנגליה. טניאל אייר את הטקסטים הסטיריים על נושאים חברתיים ופוליטיים בסגנון קריקטורי לגלגני, אך ללא ארסיות פוגעת. אם היו לטניאל העדפות פוליטיות, הוא לא נתן להן ביטוי, הוא הזדהה עם האינטרס של האזרח הבריטי - "האיש הקטן" ומה שאיש זה ראה כטובתו. הקריקטורות שלו נקבעו בזיכרון הקולקטיבי כדמויות "אידיאליות", מעין "ארכיטיפים" המייצגים מצבים אנושיים אוניברסליים. זאת הייתה אולי הסיבה שבגללה בחר קרול, הביקורתי והמחמיר, בטניאל כמאייר לספרו.
טניאל התייחס בכבוד ראש לרעיונותיו של קרול. כמוהו שילב את ה"ראליה הוויקטוריאנית" בתוך הקשר הדמיוני, המגוחך והמוזר. הוא יצר בשבילנו את הילדה ה"טובה", ה"יפה" והמחונכת", בעלת הנימוסים הטובים שאינה משתנה למרות כל התהפוכות. היא שומרת על הסינר הלבן והמזג הטוב, כראוי לילדה מבית טוב. אין ספק שקרול ייחס לה את התכונות האלה, כי כך כתב עליה ב-1877: "אוהבת ככלבלב (סליחה על הדימוי הפשטני, אך איני מכיר אהבה ארצית שהיא כה טהורה ומושלמת), עדינה כעופר וכן מנומסת- מנומסת לכל אחד...מלך או זחל...ונותנת אמון (בכל אדם) ומוכנה להאמין בכל דבר, בלתי אפשרי ככל שיהיה, ולבסוף, סקרנית לאין שיעור".
כדמות "מצוירת" אפשר לומר שאליס של טניאל "נולדה" כשנה וחצי לפני שיצא ספרו של קרול לאור. היא הופיעה לראשונה בדף הפתיחה של פאנץ' ב-1864 כפרסוניפיקציה של אנגליה לצד האריה הבריטי המנצח במלחמה. היא הייתה כבר "טיפוס" מוכר חביב מה שקידם מאוד את פרסום הספר ופופולריות שלו.
הארנב של טניאל, המוליך את אליס מן העולם היומיומי אל עולם הפלאות משנה את צורתו בכל שלב. פעם הוא נראה כמו ג'נטלמן בורגני, פעם בתחפושת של חצרן בפמליית המלכה ובסוף הוא נמלט מתוך הסיפור כסתם ארנב מן היער. באופן זה מעביר אותנו טניאל מן העולם הדמיוני לעולם היום יומי בצורה עדינה ואלגנטית כמו קרול עצמו.
באותו אופן גיבש טניאל את דמותו של הכובען המטורף. הוא תיאר אותו כדמות סמכותית, חסרת הומור שכולם נשמעים לה. כך גם המציא את דמות הדוכסית המכוערת על פי ציורו של קוונטין מאטסיס המוכר לאנגלים, ובעקבות קרול, את הדמויות המלכותיות כקלפי משחק, חסרי משקל, המתפזרים לכל רוח לנוכח המציאות.
הדמויות הגרוטסקיות הסובבות את אליס התמימה והמנומסת, מציגות את היצירה של קרול כפרודיה ביקורתית על החברה הוויקטוריאנית, מוסרה, נימוסיה, דרכי החינוך וההוראה המקובלים בה ותהליכי ההתבגרות והכניסה לחברתם של המבוגרים. הן מדגישות את ביקורתו של הסופר על האצולה האנגלית, המלך והמלכה ועל בית המשפט הבריטי ושופטיו, ומציגם כגופים מוזרים, ריקניים לא רלוונטיים.
סיפור הילדים הדמיוני באינטרפרטציה של טניאל, נעשה משמעותי גם לקורא המבוגר ולא רק בתקופתו של הסופר והמאייר. אין פלא לכן, שאיוריו השפיעו כמעט על כל המאיירים שבאו אחריו עד ימינו.
האיורים לאליס בארץ הפלאות > האיורים של ארתור רקהאם - 1907

סיפורה של אליס בארץ הפלאות עם איוריו של ג'ון טניאל, הודפס במהדורות רבות במשך למעלה מארבעים שנים וקיבל מעמד של "קלסיקה" בקרב ציבור הקוראים. ב–1907 נתן מאייר אנגלי אחר פירוש חזותי חדש ושונה מזה של טניאל. ארתור רקהאם (1897–1939) ניגש למלאכת איור יצירתו של קרול בתחושת אחריות רבה, אחרי שהרגיש כי אחרי שנים כה רבות יש "להלביש" את דמותה הקלאסית של אליס בלבוש חדש, שיעניק ליצירה פרשנות ההולמת יצירה של המאה ה-20.
רקהם היה בן כ-40, דמות מוערכת בעולם האיור. הוא התפרסם בזכות איוריו לריפ ואן וינקל (1905), ולספרו של ג'יימס מתיו ברי – פיטר פן (1906).
סגנון איוריו של רקהם היה מיוחד במינו. היה בו מעין צירוף של הסגנון הרומנטי של ציירים אנגליים בני זמנו עם סגנון רומנטי-פתטי ודרמטי של ציירים גרמניים בני אותה התקופה, מהם הושפע בתקופת שהותו בגרמניה לצורכי ריפוי.
מאז צייר טניאל את סיפור של אליס עברו ארבעים ושתיים שנים. בשנים אלה התפתחה שיטת ההדפסה הצינגוגרפית, שאפשרה למאייר לשמר את הקו המקורי של רישומו גם בדפוס, מבלי שיזדקק לתיווכו של "מפתח" שבשיטת ההדפסה הישנה, היה מעביר את רישום הצייר לקוביית עץ וממנה היו מדפיסים את האיור. הטכניקה החדשה אפשרה לרקהם לתת ביטוי מלא לכישרונו הגדול בתחום הרישום. בתחילת המאה ה-20 נעשה קל יותר וזול יותר להדפיס ציורים צבעוניים לכן חלק מן האיורים נצבעו בצבעים עדינים. הצבע שימש את רקהם כגורם מאחד בין הרישום הקווי לבין הכתמים האינטנסיביים יותר. הוא השתמש בו כ"שטיפה" שהעניקה לדף אחידות והשרתה אווירה של נעימות עדינה על התמונה כולה.
דמותה של אליס באיוריו של רקהם היא של ילדה רכה, תמימה, כעין פיאה שהתחפשה לילדה ודמות זאת עומדת בניגוד גמור לרישומים בשחור על הדף הלבן, הסוערים ולעיתים מפחידים. רקהם לא עיצב דמויות מקורית, בעניין זה הוא הלך בעקבות טניאל הוותיק. חידושו היה ברוח אחרת שהפיח בדמויות, כלומר בהבעתיות שונה אף על פי שהדמות החיצונית נראית מוכרת. דמותה של אליס קרובה לרוח תפיסת הילדות בתחילת המאה ה-20. אין זו הילדה הוויקטוריאנית הנוקשה ו"המחונכת", אלא יצור תמים, טבעי, ספונטני, טוב, חכם ויצירתי. בכוח תכונות אלה יש בכוחה לעמוד מול עולם מבולבל ומאיים. רקהם יצר בשביל אליס מציאות דמיונית שסגולתה הנפלאה היא עושר הצורות ועושר הדימיים הרודפים זה את זה ויוצרים עולם מכושף של ניגודים. בעולמו של רקהם הפיות הטובות יכולות לגבור על שיגעון ורשע, ודמיון פורה ורגש – על כל איום נורא ככל שיהיה.
רקהם הבליט באיוריו את הפן הפסיכולוגי בסיפורו של קרול, עולמו של הילד המתבגר, שגופו עובר שינויים מביכים, שמעמדו בחברה משתנה כל הזמן ומפגשיו היום יומיים עם הסביבה מצריכים הרבה אומץ ותושיה כדי להתמודד עם תהפוכות החיים כאדם עצמאי ומבוגר. הילדות, באיוריו של רקהם מצטיירת כתקופת תום, של קסם ויופי, ויחד עם זה כהתנגשות מאיימת בין חזון שהילד נושא בלבו לבין העולם המעוות והמפחיד הסובב אותו. הילד, בזכות תום ליבו מצליח ל"העיף" את העולם המעוות המלאכותי כמו חלום רע, ולהתעורר כאדם מבוגר לעולם שטוף אור.
האיורים לאליס בארץ הפלאות > איוריו של אנתוני בראון - 1988

הפן המודגש באיוריו של אנתוני בראון הוא הצד הפילוסופי של היצירה. הרוורנד צ'ארלס לוטוויג' דוג'סון או בכינויו הספרותי לואיס קרול, היה "דון"(פרופסור) ללוגיקה ומתמטיקה באחד הקולג'ים המכובדים באוקספורד ופרסם ספרים רבים בנושאים אלה. למרות התמחותו בלוגיקה מלא ספרו על אליס בסיפורי איגיון או באנגלית – נונסנס. לכאורה סתירה! כיצד מתיישב היגיון עם איגיון? אך באמת אין כאן שום סתירה, כי לוגיקה היא כלי שרת בידי העוסקים בה. בספריו על נושא הלוגיקה טוען הפרופסור שקבלת חוק מוחלט הוא פתיחת פתח לאבסורדים. לטענתו ברגע שאנו מחילים חוק על מקרה ממשי באופן מוחלט, בלי להתחשב בתנאיו הייחודיים של המקרה, מעוות החוק את שיקול דעתנו. לכן האיגיון בכתיבתו של קרול איננו רק "קשקוש". להפך, יש בו שיטה, שונה ומפתיעה בזרותה ובכל זאת שיטה מושלמת.
איוריו של אנתוני בראון מדגישים את הפן הזה בסיפורה של אליס. הם מציגים לא רק את ההסמלה המילולית והמתמטית כצורת הסמלה לקויה, אלא גם את הייצוג החזותי כייצוג בלתי אמין, שאינו ממחיש מציאות, אלא יוצר אשליות.
איוריו של בראון לספרו של לואיס נראים ריאליסטיים למבט ראשון, אך שום דבר איננו באמת מה שהוא נראה במבט ראשון ובתמונה מתרחשים דברים מוזרים.
העצמים של בראון מזכירים את משחקי המילים של קרול, את ההומור הלשוני שלו ואת תהייתו הפילוסופית המסתתרת מאחורי חיוך: מה בעצם משמעותן של המילים? או מהי אמינותה של ההסמלה המילולית? כשם שקרול משחק במילים כדי לחשוף איגיון בהגדרה מילולית, כך משחק בראון בעצמים ובדימויים החזותיים, כדי לחשוף את היותם בלתי מושלמים כסמלים.
הטכניקה של בראון להבלטת את חמקמקות משמעותן של מילים ותמונות, שאולה מן הצייר הבלגי הידוע מגריט. תמונות אלה נראות נכונות מכל בחינה, אך הן תמונת העצם ולא העצם עצמו. למשל מתחת לציור ריאליסטי מאוד של מקטרת, מגריט מוסיף כתובת: "זאת איננה מקטרת" – זאת אשליה של "כאילו מקטרת" וכזה הוא גם עולמה של אליס שהוא גם עולמנו.
בראון נוקט בטכניקות רבות אחרות כדי ללמדנו שמה שנקרא בפינו מציאות איננו אלא העמדת פנים או לכל היותר אשליה תמימה. דמויות מסוימות עוברות מטמורפוזה, כמו תינוקה של הדוכסית המכוערת ההופך מתינוק מכוער לחזרזיר די חמוד. מדמותו של החתול נשאר רק החיוך וזה בהחלט מתקבל על הדעת, כי כפי שאומר קרול: "מה יש? אם יש בעולם חתול בלי חיוך, יכול להיות גם חיוך בלי חתול". לילדה לגמרי רגילה יש לפעמים צל של חתול ולאצבעון יש צל של גביע ניצחון. כך בסגנונו הסוריאליסטי מצליח בראון לערער את אמוננו בכל מה שנראה פשוט ויום יומי.
הערות שוליים

↑  Lewis Carroll, Alice’s Adventures in Wonderland, 44 illustrations by John Tenniel, Macmillan 1865
↑  Lewis Carroll, Alice in wonderland, illustrations A. Rackham, London, Heineman 1907
↑  Lewis Carroll, Alice’s Adventures in Wonderland, Illustrations by Salvador Dali, Maecenas Press – Random House 1969
↑  Lewis Carroll, Alice’s Adventures in Wonderland, Illustrated by Anthony Browne, Julia MacRae 1988
↑  2. John Ruskin, Stones of Venice, Vol.1, p.432. in The Works of John Ruskin, Ed. E.T. Cook, London 1903
↑  4. F. Saezerano, Sir John Tenniel, English masters of black and white, London 1948
↑  Lewis Carroll, Alice on Stage, Picture Book, Ed. Collingwood, London 1899, pp.358-360
↑  Quentin Matsys, The Ugly Duchess, 1513, National Gallery, London
↑  Michael Hancher, Punch and Alice (Through Tenniels’ Looking Glass), in E.Guiliano – Lewis Carroll a Celebration, Clarkson and Potter 1982 pp. 26-49
↑  D. Hudson, Arthur Rackham His Life and Work, Hheineman, London 1960
↑  Maria Popova, Salvador Dalí Illustrates Alice in Wonderland, 1969, brain picking (באנגלית)
↑   Salvador Dali Illustration of Alice in Wonderland, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 4:08 דקות), עם אפשרות לכתוביות סמויות, 22 בפברואר 2010
↑  A.Parinaud, The Unspeakable Confusions of Salvador Dali,
 Tras.Herold J. Salemson, London 1976, p. 23
↑  I. Stern, Lewis Carroll the Surrealist, in, Edward Guiliano – Lewis Carroll a Celebration, Clarkson and Potter 1982
↑  ז. לוי, "על אליס בארץ הפלאות, ללואיס קרול – השלכות פילוסופיות ולוגיות, מעגלי קריאה, אביב 1989 עמ' 5 - 21
אלעזר וינריב

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1937 (בן 87) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים, האוניברסיטה העברית בירושלים, האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  יהושע אריאלי 
 מוסדות:  האוניברסיטה הפתוחה 
 תחומי עניין:  פילוסופיה של ההיסטוריה, פילוסופיה של המוסר 
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה 
 מדינה:  ישראל 
 
אלעזר וינריב (נולד ב-23 בנובמבר 1937) הוא חוקר בתחומי הפילוסופיה של ההיסטוריה והפילוסופיה של המוסר, ופרופסור חבר בגמלאות לפילוסופיה במחלקה להיסטוריה, פילוסופיה ומדעי היהדות באוניברסיטה הפתוחה. היה חבר הסגל הבכיר הראשון בפילוסופיה באוניברסיטה הפתוחה בין השנים 1979–2005.
ביוגרפיה

וינריב נולד בירושלים. אמו, ד"ר ברוריה וינריב (ביאטה רוזנפלד), הייתה ד"ר לספרות גרמנית, שהתמחתה בדמותו הספרותית של הגולם, כתבה דוקטורט על גלגולי אגדת הגולם בספרות הגרמנית, ופרסמה אותו גם כספר.  אביו, פרופ' ברנרד (יששכר דב) וינריב היה פרופ' להיסטוריה של עם ישראל ומומחה לתולדות יהודי פולין, ולימד במכללת דרופסי בפילדלפיה. שני ההורים עלו מגרמניה, כשקודם לעלייתם למדו בבית המדרש לרבנים בברסלאו ע"ש זכריה פרנקל והשלימו את לימודי הד"ר באוניברסיטת ברסלאו. כשהיה בן שנה התגרשו הוריו, אביו היגר לארצות הברית, התחתן שם פעם שנייה ונולדו לו שני ילדים, ו-וינריב נשאר בארץ עם אמו, וגדל והתחנך בכפר ילדים ונוער אהבה בקריית ביאליק, ששם הועסקה אמו כמזכירה וכמורה לאנגלית. בבית הספר התיכון למד בתיכון קריית חיים והיה חבר בתנועת הנוער העובד.
בשנים 1955–1958 התגייס במסגרת גרעין נח"ל שנשלח לקיבוץ אלומות ושירת בנח"ל המוצנח. לאחר שחרורו נשאר בקיבוץ אלומות כחבר קיבוץ עוד ארבע שנים (1958–1962).
בשנת 1962, עבר לירושלים, למד באוניברסיטה העברית וסיים בה תואר ראשון, שני ושלישי: בשנים 1962–1965 למד לתואר ראשון בהיסטוריה כללית ופילוסופיה, ובשנים 1965–1969 למד לתואר שני גם כן בהיסטוריה ופילוסופיה. עבודת המ.א. שלו עסקה ב"אתיקה אנליטית". בשנים 1969–1973 למד לתואר שלישי. במסגרת לימודיו לתואר שלישי קיבל מלגת לימודים, ונסע לשנת השתלמות באוניברסיטת אוקספורד, שם השתלם בהדרכתו של ד"ר פטריק גרדינר (אנ') שהיה עמית במודלן קולג'. את עבודת הדוקטור שעסקה בלשון ההסבר המקובלת בכתבים היסטוריים במאה ה-20, כתב בהדרכתם של פרופ' יהושע אריאלי ואדוארד יצחק יעקב (אי"י) פוזננסקי. כמו כן למד לתעודת הוראה בהיסטוריה.
בזמן לימודיו עבד לפרנסתו בכמה עבודות: בשנים 1967–1968 היה מורה להיסטוריה ואזרחות בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר בשכונת קריית יובל, ובשנים 1968–1980 עבד כעורך מדור פילוסופיה באנציקלופדיה העברית וכתב עשרות ערכים בפילוסופיה והיסטוריה. כמו כן, עבד באוניברסיטה העברית, תחילה כאסיסטנט ואחר כך כמדריך-ד"ר.
בשנת 1979 עבר לאוניברסיטה הפתוחה, והוענקה לו דרגת מרצה בכיר. הוא ייסד את תחום הפילוסופיה באו"פ וכתב את הקורס הראשון בתחום הפילוסופיה שם ("בעיות בפילוסופיה של המוסר"), ובהמשך כתב את ספרי הלימוד הראשונים בעברית בענפים רבים של הפילוסופיה.
בשנת 1992 עלה לדרגת פרופסור חבר. בשנת 2005 פרש לגמלאות, אך הוא ממשיך לעסוק בכתיבה אקדמית.
במהלך השנים היה, במקביל למשרתו, מורה מן החוץ באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באוניברסיטת תל אביב, ובאוניברסיטה העברית.
בשנת 2022 תרם את הספרים מספרייתו לספריית האוניברסיטה הפתוחה.
תחומי התעניינותו המחקרית

התמחותו בזמן לימודיו הן בהיסטוריה והן בפילוסופיה כיוונה את וינריב להתעניין בשאלות מתודולוגיות על ההיסטוריה. במהלך השנים ניסה להשיב על השאלה: "מה מנסים היסטוריונים לעשות?" והנושא ליווה אותו כל שנות עבודתו.
באוטוביוגרפיה שלו סיכם וינריב את עיסוקו: "אף שלמדתי היסטוריה ופילוסופיה...ורכשתי ידע רב בשני התחומים...לא נעשיתי לא להיסטוריון ולא לפילוסוף. לא הייתי מסוגל, אישית, לזהות את עצמי בתור כזה או כזה, וכל ימי חיי התבוננתי במבט אירוני על שני התחומים ועל העיסוק בהם ועל עצמי". ובהמשך הוא מסכם: "במשך רוב הזמן, מתחילת דרכי המקצועית בפילוסופיה ועד היום הייתי היחידי אולי בארץ שעסק ברצינות בפילוסופיה אנליטית של ההיסטוריה, ועל הנושא הזה עבדתי בבדידות מוחלטת כמעט, ואם כיום מישהו לוקח את הנושא לידיו, הוא עושה זאת בדרך כלל תוך שימוש בחומרים הלקוחים מאצלי".
חיים אישיים

אב לארבעה (שתי בנות ושני בנים). אחד מילדיו, ד"ר איתי וינריב, מלמד תולדות אמנות ימי הביניים במכללת בארד (אנ') בניו יורק.
מתגורר ברעננה.
ספר לכבודו

עם פרישתו לגמלאות, יצא ספר לכבודו בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה: "העבר ומעבר לו: עיונים בהיסטוריה ובפילוסופיה - שי לאלעזר וינריב".
בהקדמה לספר זה מסכם אמיר הורביץ את מפעלו הפילוסופי של וינריב כ"מפעל עצום... הבא לידי ביטוי באלפי עמודים... וספרי קורס (textbooks) המרכיבים תוכנית לימודים כמעט מלאה... חומר קריאה חשוב ביותר לתלמידי פילוסופיה ולקוראי פילוסופיה בעברית בכלל". לדבריו, "מפעלו של וינריב מהווה תרומה גדולה לתרבות העברית בכלל".
קורסים שפיתח במסגרת האוניברסיטה הפתוחה

וינריב פיתח 8 קורסים אקדמיים בפילוסופיה במהלך שנות עבודתו באוניברסיטה הפתוחה, והם מהווים את עיקר תרומתו ללימודי הפילוסופיה. קורסים אלה הם חלק מרכזי בלימודיהם הפילוסופיים של סטודנטים באוניברסיטה הפתוחה וגם באוניברסיטאות אחרות בארץ. ל-7 מן הקורסים הוא כתב את חומרי הלימוד, ובקורס נוסף היה אחראי אקדמי על תרגום קורס של האוניברסיטה הפתוחה באנגליה והתאמתו לסטודנטים דוברי העברית:
בעיות בפילוסופיה של המוסר (קורס פתיחה)
מדיקרט ועד יום: פילוסופיה במאות ה-17 וה-18 (קורס רגיל)
פילוסופיה יוונית: מתאלס עד אריסטו (קורס רגיל, שנכתב בשיתוף עם פרופ' שמואל שקולניקוב מהאוניברסיטה העברית)
עיון ב"הקדמות" של קאנט (קורס מתקדם)
חשיבה היסטורית (קורס מתקדם)
דת ומדינה - היבטים פילוסופיים (קורס מתקדם)
על שוויון ואישוויון - מבט פילוסופי (קורס מתקדם)
מבוא לאסתטיקה (קורס רגיל שתורגם מאנגלית)
פרסומיו > אוטוביוגרפיה

אלעזר וינריב, פרקי חיים, רעננה, הוצאה עצמית, 2022.
פרסומיו > ספרי האוניברסיטה הפתוחה

במסגרת הקורסים שפיתח באוניברסיטה הפתוחה כתב וינריב את הספרים הבאים:
פרסומיו > ספרי האוניברסיטה הפתוחה > בתחום הפילוסופיה של ההיסטוריה

חשיבה היסטורית א: פרקים בפילוסופיה של ההיסטוריה, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1985.
חשיבה היסטורית ב: קובץ מאמרים בפילוסופיה של ההיסטוריה, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1987.
היסטוריה - מיתוס או מציאות? מחשבות על מצב המקצוע, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 2002.
פוסטמודרניזם והיסטוריה: מבחר מאמרים, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 2003 (קובץ מאמרים)
מה מנסים היסטוריונים לעשות?, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2017.
פרסומיו > ספרי האוניברסיטה הפתוחה > בתחומי פילוסופיה אחרים

בעיות בפילוסופיה של המוסר, מהדורה ראשונה, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1980, מהדורה שנייה, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2008 (הקורס כולל 12 יחידות לימוד בשלושה ספרים).
מדיקרט עד יום: פילוסופיה במאות ה-17 וה-18, מהדורה שנייה, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2017 (הקורס כולל 12 יחידות לימוד)
עיון ב"הקדמות" של קאנט, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1996 (הקורס כולל 4 יחידות לימוד)
פילוסופיה יוונית: מתאלס עד אריסטו, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 2001 (עם שמואל שקולניקוב).
פרסומיו > ספרי האוניברסיטה הפתוחה > בהיסטוריה

הוסיף מבוא היסטורי לקורס: אליק מישורי, אמנות הרנסאנס באיטליה, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1984-1994.
פרסומיו > ספרים בהוצאות אחרות

דת ומדינה - היבטים פילוסופיים, תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000.
על שוויון ואישוויון: מבט פילוסופי, חיפה, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה והוצאת פרדס, 2007.
פרסומיו > מבחר ממאמריו

וינריב פרסם מאמרים רבים בכתבי העת הלועזיים: Inquiry, History and Theory, Philosophy and Phnomenological Research, Philosophical Quarterly ובעברית בכתבי העת: עיון, זמנים והיסטוריה. להלן מבחר מהם:
פרסומיו > מבחר ממאמריו > בעברית

"מחדלים", בספר: יהודה מלצר (עורך), לשון, מחשבה, חברה: קובץ מוקדש לזכרו של יהושע בר-הלל, ירושלים, הוצאת מאגנס, 1978 (הודפס גם בכתב העת עיון)
"לשוחח עם בני הדורות הקודמים ולנסוע לארצות שונות", זמנים, (134/133) 144
מה היה אילו...?, זמנים, (33) 28
מה קרה לקפיטן קוק? פרשה אתנו-היסטוריוגרפית, זמנים, (74) 4
נפילתו ועלייתו של הנראטיב ההיסטורי, זמנים, (52) 20
סרנדיפיות (מסה), זמנים, (98) 118
'רשומון' וההיסטוריון, זמנים, (86) 22
שבילים מתפצלים, זמנים, (115) 98
פרסומיו > מבחר ממאמריו > בלועזית

Descriptions of actions and their Place in History, in Y. Yovel, (ed.), Philosophy of History and Action, Jerusalem, Magnes, 1978.
Hermeneutics and History, Zeitschrift fur allgemeine Wssenschaftstheorie,7, 1976.
Historiographic Counterfactuals, in Aviezer Tucker (ed.), A companion to the Philosophy of History and Historiography, Wiley-Blackwell, 2009.
If We Write Novels So, How Shall We Write History?, Clio, 17, 1988.
The Justification of a Causal Thesis, History and Theory, 14, 1975.
Re-enactment in Retrospect, The Monist, 72, 1989.
Von Wright on Historical Causation, Inquiry, 17, 1974.
Omissions and Responsibility, The Philosophical Quarterly, 30, 1980.
לקריאה נוספת

גיא בייגר, "מבט פילוסופי על היסטוריוגרפיה עבור קוראי עברית" (על ספרו של וינריב, "מה מנסים היסטוריונים לעשות?"), היסטוריה, גיליון 43–44, עמ' 199.
יורם ברונובסקי, "מדע כולל של הבלתי אפשרי" (על ספרו של וינריב "חשיבה היסטורית"), הארץ/ תרבות וספרות, 4 ביולי 1987.
הערות שוליים

↑  Beate Rosenfeld, Die Golemsage und ihre Verwertung in der deutschen Literatur, Breslau: University of Breslau, 1934
↑  בסרט שעשתה אילנה כהן-פנר "אמא והגולם" מספר פרופ' אלעזר וינריב על אמו, שחקרה את סיפורי הגולם בתרבות הגרמנית, וההשפעה שהייתה לגולם ולמחקר על חייו ועל חייה.
↑  עבודת המ.א. בפילוסופיה פורסמה כמאמר בכתב העת "עיון".
↑  אלעזר וינריב, הסבה ופעולה אנושית בהיסטוריה: ניתוח לשון ההסבר המקובלת בכתבים ההיסטוריים במאה ה-20 (חיבור לשם קבלת דוקטור בפילוסופיה בהדרכתם של יהושע אריאלי ואדוארד יצחק יעקב פוזננסקי), ירושלים: האוניברסיטה העברית, הפקולטה למדעי הרוח, החוג להיסטוריה כללית, 1973
↑  אלעזר וינריב, התנהלות מקצועית, פרקי חיים, רעננה: הוצאה עצמית, 2022, עמ' 185-186
↑  אלעזר וינריב, התנהלות מקצועית, פרקי חיים, רעננה: הוצאה עצמית, 2022, עמ' 187
↑  אמיר הורוביץ ואחרים, הקדמה, העבר ומעבר לו: עיונים בהיסטוריה ופילוסופיה, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2006, עמ' 11-20
↑  אלעזר וינריב, בעיות בפילוסופיה של המוסר (כרך ב), Open University of Israel, 2008, מסת"ב 978-965-06-0974-0. (בiw)
↑  אלעזר וינריב, האוניברסיטה הפתוחה, בעיות בפילוסופיה של המוסר (כרך ג), Open University of Israel, 2008, מסת"ב 978-965-06-0986-3. (בiw)
↑  המהדורה הראשונה של קורס זה נקראה רציונליזם ואמפיריציזם - מגמות פילוסופיות במאה ה-17 וה-18
1 2  יש לשים לב כי וינריב נוהג לכתוב "אישוויון" במילה אחת ולא להפריד את הביטוי לשתי המלים "אי שוויון" כמקובל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280829305171  BnF: cb14584797b (data)  GND: 1221565729  ISNI: 0000 0000 6657 9933  LCCN: n86062039  VIAF: 47008263   WorldCat (עם VIAF): 47008263
יער קומפיין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  יער
 נתונים ומידות
 שטח:  14,357 הקטאר
 מיקום
 מדינה:  צרפת צרפת
 קואורדינטות:  49°22′48″N 2°53′00″E﻿ / ﻿49.38003°N 2.8834°E﻿ / 49.38003; 2.8834
  (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי יער קומפיין(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי יער קומפיין(למפת או-דה-פראנס רגילה) ליל אראס קאלה דנקרק ואלנסיין אמיין בווה לאן סן-קנטן גראנד אסט  איל-דה-פראנס נורמנדי תע. למ.  בלגיהיער קומפיין(למפת או-דה-פראנס מוגדלת) ליל אראס קאלה דנקרק ואלנסיין אמיין בווה לאן סן-קנטן גראנד אסט  איל-דה-פראנס נורמנדי תעלת למאנש  בלגיהיער קומפיין
 
נפוליאון בונפרטה בציד ביער קומפיין (ציור שמן מאת קרל ורנה, 1811)
עמוד שלטי דרכים ביער
יער קומפיין (בצרפתית: Forêt de Compiègne) הוא יער בחבל או-דה-פראנס שבצרפת. הוא ממוקם ליד העיר קומפיין, כ-60 קילומטרים מצפון לפריז.
גאוגרפיה ומאפיינים

שטחו של היער הוא עגול בקירוב והוא משתרע על פני שטח של כ-144 קילומטרים מרובעים. גובה שטחו מעל פני הים הוא 30 עד 148 מטר. בצפונו ובמערבו הוא סמוך לנהרות האואז והאן (Aisne). בצפון-מערב מגיע היער אל שולי העיר קומפיין, ובגבול ביניהם ניצבת טירת קומפיין, אשר שימשה כטירה מלכותית במאה השמונה עשרה ובראשית המאה התשע עשרה. דרך נופית - Avenue de Beaux Monts (מילולית: שדירת ההרים היפים) - משתרעת ממנה אל תוך היער.
היער ידוע בנופים המרשימים המצויים בו. פני הקרקע בו הם מגוונים – גבעות, נקיקים, עמקים ומישורים. מיני העצים העיקריים הצומחים בו הם אלון, אשור ואלה לבנה. ביער משגשגים מרבדי פרחים רבים ומצויים בו אגמים קטנים, פלגים וזרמי מים רבים. מינים רבים של בעלי חיים מתקיימים בתוך היער ובהם איילים, ארנבות וחזירי בר. בשל כל אלה שימש היער במשך מאות שנים כאתר נחשב למסעות ציד עבור כל מלכי צרפת.
ביער משתרעים מאות דרכים ושבילים באורך כולל של כ-960 קילומטרים. שלטי דרך מסוגננים ניצבים ברוב צומתי הדרכים ביער.
היער הוא אתר תיירות פופולרי, במיוחד לפעילויות של רכיבה על אופניים ורכיבה על סוסים. בשוליי האתר נמצא שאטו דה פיירפונדס.
היסטוריה של היער

קיימות ראיות לקיומו של היער למן שלהי ימי האימפריה הרומית, וכן נמצאו בו ראיות למגורי אדם בשטחו למן תקופת הפרהיסטוריה. נמצאו בו מבנים מן התקופה הרומית-גאלית, ובשוליו המזרחיים והדרומיים עוברת דרך רומית. בימי המלחמות הגאליות נחל יוליוס קיסר ניצחון בשטח היער כאשר הביס שם את אחד השבטים הגאליים הגדולים. ממצאים ארכאולוגיים רבים שאותרו בשטח היער מוצגים במוזיאון שבטירת קומפיין.
היער שימש כאתר ציד כבר עבור המלכים הפרנקיים הראשונים. המלך קלוטאר הגדול הקים בו במאה השביעית ארמון מגורים קטן. בשנת 715 התחולל ביער קרב בין ממלכת אוסטרזיה לבין השושלת המרובינגית.
במאה השש עשרה נפרצו ביער בפקודת המלך פרנסואה הראשון שמונה דרכים סלולות, המתלכדות כולן בנקודה אחת, הקרויה מאז באר המלך (Puits du Roi).
נפוליאון בונפרטה חנך ביער את שדירת ההרים היפים. קודם למהפכה התעשייתית שימשו עצי היער תעשיית עץ משגשגת שהתקיימה ביישובים שבשוליו.
בימי הקיסרות השנייה חידש נפוליאון השלישי את מעמדו של היער כאתר ציד, והתקיימו בו גם מסיבות וקבלות פנים מפוארות ומופעי תיאטרון.
היסטוריה של היער > חתימת הסכמי שביתת הנשק, 1918 ו-1940

ב-11 בנובמבר 1918 נחתם בקרון הרכבת של קומפיין שחנה בלב היער הסכם שביתת הנשק בין גרמניה לבין מעצמות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה. הקרון נבנה ב-1913 ושימש במקור כקרון מסעדה. היער נבחר לאתר לשיחות שביתת הנשק על ידי המרשל פוש במטרה לשמור על חשאיותן ולהסתירן מעיני העיתונאים וכן על מנת למנוע הפגנות של אזרחים מקומיים נגד המשלחת הגרמנית. המשלחת הגרמנית הובאה למקום בקרון רכבת שהיה שייך בשעתו לנפוליאון השלישי (תזכורת לתבוסת צרפת לפרוסיה במלחמת 1870) וקושט בסמלים המזכירים את תפארת האימפריה הצרפתית.
במלחמת העולם השנייה, ב-22 ביוני 1940, נחתם באתר הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית לבין צרפת לאחר תבוסת האחרונה במערכה על צרפת. הפיהרר אדולף היטלר הורה על חתימת ההסכם באותו אתר ובאותו קרון רכבת ששימש לכך ב-1918 על מנת לנקום בצרפתים על ההשפלה שנגרמה לגרמניה בשל ההסכם הראשון.
אנדרטת קרחת היער של שביתת הנשק

כיום ניצבת אנדרטה בקרחת היער בה נחתמו שני הסכמי שביתת הנשק (49°25′38″N 2°54′23″E﻿ / ﻿49.427279°N 2.906474°E﻿ / 49.427279; 2.906474). היא כוללת לוח זיכרון לחתימת הסכם 1918, הניצב בנקודה בה עמד קרון הרכבת שבו נחתמו ההסכמים. הלוח המקורי נהרס על ידי הנאצים והוקם מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה. בקרבתה ניצבים פסל של מרשל פוש וכן אנדרטת אלזס-לורן, הכוללת את חרב בעלות הברית הנעוצה בגופו של הנשר האימפריאלי הגרמני. במוזיאון שבמקום מוצג העתק של קרון הרכבת בו נחתמו שני הסכמי שביתת הנשק (הקרון המקורי הועבר במהלך המלחמה לגרמניה ונהרס שם - לא ידוע אם במתכוון).
לוח הזיכרון בקרחת היער של שביתת הנשק
מעמד חתימת הסכם שביתת הנשק, 1918
מעמד חתימת הסכם שביתת הנשק, 1940
פסל המרשל פוש בקרחת היער של שביתת הנשק
העתק קרון הרכבת בו נחתמו הסכמי שביתת הנשק, מוצג במוזיאון שביער