stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדריכלות הבארוק
בארוק בארצות אירופה > בארוק בספרד

בעת שלטונו של פליפה השני מלך האימפריה הספרדית, ספרד עלתה על מפת המדינות המובילות בתחום הבארוק בעולם. אל אסקוריאל, נחשב מטובי דוגמאות אדריכלות הרנסאנס, נבנה בין השנים 1563 ל-1584. התהודה שיצר המבנה מכונה Herrerism ומושג זה תיאר את סגנון אדריכלות זה. אומנם הארמון נבנה בסגנון אדריכלות הרנסאנס, אך הייתה לו השפעה בלתי מבוטלת על אדריכלות הבארוק באותה התקופה. האדריכל פרנצ'סקו די מורה (Francisco de Mora) שלקח חלק גם במיזם זה, אימץ את הסגנון המלכותי הספרדי שיצר האדריכל ז'אן די הררארה (Juan de Herrera) ויצר בהשראתו מבנים מרובים במדריד. פרנצ'סקו די מורה יצר גם בכפר לרמה Lerma בספרד את הארמון הדוכסי של לרמה ומספר כנסיות, כך שמבנים אלו נחשבים לבעלי חשיבות עליונה בהתפתחות הבארוק הספרדי.
פרנצ'סקו גם יצר את הוילה- "קזה די לה וילה" (Casa de la Villa) במדריד שגם היא מהווה אבן דרך חשובה בהתפתחות הבארוק בספרד. קתדרלת אלמודנה היא אחת הדוגמאות הטובות ביותר שיש לבארוק הספרדי להציע. היא עצומה בגודלה והיא נצבת במקום אסטרטגי בדיוק מול הארמון המלכותי של מדריד. הארמון המלכותי של מדריד הוא בעצמו מהדוגמאות הטובות ביותר לבארוק הספרדי.
בארוק בארצות אירופה > בארוק בהולנד

הולנד אומנם לא הייתה שחקנית ראשית בעולם הבארוק האירופאי אך הגיעה לכמה וכמה הישגים חשובים בתחום זה. הובילו אותה 2 אדריכלים חשובים: ג'ייקוב ואן קאמפן ופיטר פוסט. בניין העירייה של אמסטרדם הוא דוגמה לסגנון זה וכך גם הארמון Huis ten Bosch (הבית בעצים) המפורסם בהאג. לרשימה מצטרף גם הארמון Mauritshuis.
בארוק בארצות אירופה > בארוק אנגלי

אדריכלות הבארוק הגיעה גם לאנגליה של המאה ה-17, ואיתה התבססו כמה מאפיינים בהם מוטיבים של דמויות קלאסיות ועיטורים בצורת מגילה. בהם גם עיטורי עמודים ססגוניים. בארוק האנגלי התאפיין בפחות תנועיות מאשר אחיו האיטלקי אך הדגיש בתמורה קווי מתאר בולטים. הצבע של המבנה היה בעיקר משוקף מהחומר בו השתמשו הבנאים, למשל אם הם השתמשו לדוגמה באבן אדומה, כך יהיה גם הבניין (הוא פחות נצבע בצבעי הבארוק והרוקוקו הססגוניים בצרפת ובגרמניה למשל). הייחוד של הבארוק האנגלי הוא ההתאחדות שהוא נותן בין המבנה לבין הטבע, יותר מכל סגנון בארוקי אחר. דוגמת מופת לבארוק האנגלי חוץ מקתדרלת סנט פול הוא ארמון בלנהיים, בעיירה וודסטוק באנגליה. הבארוק האנגלי היה בעל השפעה מרובה על סגנון הבארוק בארצות הברית, וגם על הסגנון הנאו קלאסי המאוחר יותר שפרח בכל בריטניה. עיצוב פנים בארוקי אפשר לראות גם בפנים טירת וינדזור שהיא הטירה בעלת עיצוב הפנים הבארוקי המאוישת הגדולה ביותר בעולם.
בארוק בארצות אירופה > בארוק אנגלי > עיצוב פנים בארוקי אנגלי

עיצוב הפנים הבארוקי האנגלי התבטא בצבעים עזים במיוחד (במיוחד החדרים הראשיים עוצבו בכחול/ירוק). בתים של המעמד הבינוני עוצבו בצבעים חומים ואפורים בעיקר. חומרי הבנייה בהם השתמשו היו בעיקר אבן ועץ והם עוצבו גם בריהוט הבארוק עיצוב הפנים הבארוקי האנגלי היה בעל השפעה ישירה וחזקה במיוחד על עיצוב הפנים בארצות הברית בתקופת האימפריה הבריטית.
בארוק בארצות אירופה > בארוק אנגלי > עיצוב פנים בארוקי אנגלי > לונדון

המונומנט שבנה סר כריסטופר רן בלונדון הוא דוגמה לבארוק האנגלי. האדריכל האנגלי ניקולאס האקסמור בנה כנסיות מרובות בלונדון וגם הן מהוות דוגמה לסגנון זה. רחבת המפטון בלונדון ארמון קנזינגטון המפורסם וגניו גם מהווים דוגמה מצוינת לכך. החזית המערבית של כנסיית סנט אבי המפורסמת נבנתה ותוכננה על ידי ניקולאס האקסמור בנוסף, וגם היא מביעה את הסגנון.
בארוק בארצות אירופה > בארוק אנגלי > עיצוב פנים בארוקי אנגלי > מבנים נוספים ברחבי בריטניה

בית החולים המלכותי בגרינויץ'
כיכר ג'ון סמית' הקדוש
טירת הווארד, יורקשייר
קולג' המלכה
תיאטרון שלדוניין (אוקספורד)
אולם סאטון דלוול
בארוק בארצות אירופה > בארוק רוסי

עיר הבארוק של רוסיה היא ללא כל ספק סנט פטרסבורג, שנבנתה ברובה על ידי פיוטר הגדול ויקטרינה הגדולה. שני מנהיגים גדולים אלו עצבו את העיר כל אחד בדרכו שלו. פיוטר הגדול הקים את התשתיות לעיר החדשה (שגבו את חייהם של עשרות אלפי רוסים) ויקטרינה את רוב הארמונות הגדולים בעיר. דוגמה לבארוק הפיוטריני הוא אולם קיקין בסנט פטרסבורג (אנ').
תופעת הבארוק ברחבי האימפריה הרוסית (רוסיה הצארית) מתחלקת ל-3 סוגים עיקריים:
בארוק נארישקין (Naryshkin Baroque)
אדריכלות הבארוק של פיוטר הגדול
בארוק בסגנון הראסטרליווסי(Rastrelliesque)
בארוק בארצות אירופה > בארוק רוסי > תקופת הבארוק במוסקבה

היה נפוץ במאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 במוסקבה, האימפריה הרוסית. המונח בארוק מוסקבי (רוסית: moskovskoe barokko) החל להיות בשימוש לקראת תחילת המאה ה-20. פיוטר הגדול ביצע מגוון רחב מאוד של עבודות בנייה של כנסיות שזכו לכינוי בארוק נארישקין (Naryshkin Baroque)- שם נרדף לאדריכלות הבארוק של מוסקבה. הבארוק המוסקבי היה מאופיין בצבע אחיד- והוא אדום. לבנים אדומות עוטרו בעיטורים לבנים ובצבעים מרובים. דוגמה לסגנון זה אפשר לראות בקתדרלת השינוי הקדושה של מוסקבה (אנ'). דוגמה נוספת לאדריכלות הבארוק המוסקבי נוכל לראות ב-Vysokopetrovsky Monastery במוסקבה. במבנים לא דתיים גם נראתה השפעת הבארוק המוסקבי- כך למשל הייתה קיימת גם בבית המרקחת של הכיכר האדומה ובאחוזות ברחבי מוסקבה.
בארוק בארצות אירופה > בארוק רוסי > אתרים חשובים בסגנון האדריכלות הבארוק ברוסיה > ארמון פיוטרהוף

ארמון פיוטרהוף נבנה על ידי פיוטר הגדול, ומכיל גנים מרהיבים כולל את המזרקה המפורסמת של הארמון ונבנה כתשובה הרוסית לארמון ורסאי בצרפת. הארמון שימש כמשכן הקיץ של פיוטר. בתחילה הוא אסף מקבץ רחב של אדריכלים ומהנדסים למיזם. הפרויקט כלל אלפי בני אדם שלקחו בכך חלק.
בארוק בארצות אירופה > בארוק רוסי > אתרים חשובים בסגנון האדריכלות הבארוק ברוסיה > ארמון החורף

ארמון החורף- הארמון הגדול הראשון שהוקם בסנט פטרסבורג הוא ארמון החורף העצום (משכנו של המוזיאון הגדול בעולם- מוזיאון הארמיטאז'). הארמון נבנה במשך 8 שנים (בין 1754–1762) לכבודה של הקיסרית אליזבת' (שהייתה אשתו של פיוטר הגדול). חלקים נרחבים מעיצוב הפנים עצמו הם משוחזרים עקב שרפה שפרצה בארמון בשנת 1837. שמו ארמון החורף נובע עקב שימושו בעבר במשכן החורף של שליטי ממשפחת רומונוב. אל הארמון המכיל כיכר עצומה, התווסף במהלך השנים 1830–1834 עמוד עצום במרכז המנציח את ההישג הצבאי של רוסיה הצארית וכיבושו הכושל של נפוליאון בשנים 1810–1814. הוא שימש במקור כשמשכנה של יקטרינה הגדולה, והיא הראשונה שעשתה בו שימוש מעולם. הארמון עצמו מכיל אוספי אומנות עצומים שנאספו על ידי פיוטר הגדול ונשמרו במהלך שנות חיוו.
בארוק בארצות אירופה > בארוק רוסי > אתרים חשובים בסגנון האדריכלות הבארוק ברוסיה > ארמון יקטרינה

ארמון יקטרינה (או כפי שנודע בעבר Tsarskoye Selo) הוא ביתו של אחד החדרים הכי מפורסמים בכל רוסיה- חדר הענבר. הוא ניתן במתנה לאימפריה הרוסית על ידי ממלכת פרוסיה, כמחווה ולחיזוק הקשר בין 2 המדינות. הוא ארמון עצום בגודלו, והוא כולל בתוכו את "האולם הגדול" שמשמש כאולם הראשי של כל הארמון. את הארמון תכנן האדריכל ברתומילאו פרנצ'סקו ראסטרלי Bartolomeo Francesco Rastrelli.
בארוק בארצות אירופה > גלריה

פרסקו תקרה בסגנון הבארוק
האורגן בסגנון הבארוק בכנסיית אלטנבורג הקדוש באוסטריה
פרסקו תקרה ב-Herzogenburg Abbey Church
פנים קתדרלת אובין הקדוש בבלגיה (St Aubin's Cathedral)
ארמון שליסהיים במינכן, גרמניה
חדר הענבר בארמון יקטרינה. מחדרי הבארוק המפורסמים ביותר בעולם.
באדריכלות הנוף > בצרפת

יצירותו הגדולה של אנדרה לה נוטר בגני ורסאי הכתיבה את צורת תכנון הגנים האירופאי לעד. חלק זה יתמקד בחשיבותם ותרומתם המרובה. השקפת עולמו של אנדרה לה נוטר הצביעה כי חשיבות הגנים לא פחותה מחשיבות הארמון, ובמבחן המציאות נראה כי הוא צדק וגם להם השפעה בלתי מבוטלת. עם אנדראה לה נוטר עבד האדריכל זאן בפטיסט קולברט (Jean-Baptiste Colbert) והצייר קרל לה ברון (Charles Le Brun) יצר את ההדגמות המתוכננות לגנים העומדים להיבנות. לכל אלו הצטרף יולס הרודיון מנסראט שתכנן את האורנז'ורי. תפקידם של גנים אלו היה לנוי באופן מוחלט ולתענוגותיו של המלך לואי הארבעה עשר בנוסף לדרך הצגה של כוחו הרב של המלך ושל צרפת כולה. מכאן הפכה צרפת למובילה באירופה בתחום אדריכלות הנוף בסגנון הבארוק.
התכנון הנופי התבצע על ידי חישובים מתמטיים מרובים. השאיפה הגדולה של כל אדריכל נוף הייתה למזג את היערות, הנהרות והנופים המקיפים את המבנה בגנים עצמם. הגנים כללו בדרך כלל מספר רב של מזרקות מפוארות ודרך ראשית המובילה אל הבניין במיקום מרכזי בפארק. כך גם הצמחים פוסלו לצורות גאומטריות מרשימות, ותעלות שררו מפינה אל פינה בגן. אל כל אלו תנאי חשוב בקיום הגנים היה מאגר מים זמין.
אולי אחד התפקידים החשובים של הגן היה להראות לציבור, כשבזמן שהארמון של לואי הארבעה עשר כבש את שיא הפאר העולמי, הוא גם כבש את הטבע בגניו. בין הגנים שנבנו בהשראת גני ורסאי היו גני Herrenhausen וגני ארמון פיוטרהוף ברוסיה הצארית.
באדריכלות הנוף > בהולנד

המלך צ'ארלס השני ששלט באותה התקופה בהולנד העריץ את גני ורסאי של לואי הארבעה עשר וקינא בהם באותו הזמן. הוא החליט להקים גנים משלו, בסגנון מיוחד שהוא פיתח. הוא לקח את המאפיינים העיקריים של הסגנון הצרפתי והוסיף להם שדרות ענקיות ורחבות (נטולות פרחים ועצמים) שהוזילו את ההליך. בעת שנות מלכותו של ויליאם השלישי של אורנג' ומארי סטיוארט (הזוג המלכותי של אנגליה) הם חדשו את גני ארמון המפטון שבנה צ'ארלס השני ופיתחו אותם מאוד. הסגנון שפתחו אומנם היה קטן מהסגנון הצרפתי בממדי הגנים אך הכיל יותר גינון וצמחים. לארמון המפטון הוסף גם מבוך מפואר מצמחים. הם גם ייבאו צמחים אקזוטיים ממקומות רחוקים מאירופה כמו סרי לנקה.
דוגמה איכותית לבארוק ההולנדי באדריכלות הנוף אפשר למצוא בארמון הט לו (Het Loo).
באדריכלות הנוף > באנגליה

באנגליה נוכחות הסגנון ההולנדי הייתה גדולה אפילו מזאת של סגנון הגינון הבארוקי הצרפתי, בעיקר עקב מחירם הנמוך יחסית לאחיו הצרפתי. גני ארמונות באנגליה כללו שדרה רחבה (שבמקור מאפיין זה הוא בצרפת) וצמחים אקזוטיים כמו שכניהם ההולנדיים.
באדריכלות הנוף > בגרמניה

שחקנית גני הבארוק המובילה בתחום בגרמניה וודאי הייתה פרוסיה, במיוחד בעת הנהגתו של פרידריך השני. הוא תכנן את האובייקט המפורסם ביותר בגני סנסוסי והוא הטראסות המפוארות המלאות בכרמים לייצור יין. בניגוד לשליטים אחרים בני זמנו הוא לא הכליל בגניו יער לאזור צייד, בעיקר מפני שראה בפעולה זאת אכזריות. גני סנסוסי נכללים כדוגמת מופת לעיצוב הרוקוקו הפרדיכסיאני שהנהיג פרידריך הגדול בפרוסיה בתקופת שלטונו. בשטח הפארק נמצא בית התה הסיני שמכיל מאפיינים בארוקיים אוריינטאלים. לפרידריך השני הייתה חיבה מיוחדת לאומנות רומא העתיקה, ולכן נהג לפזר פסלים ממנה בפארק. גני סנסוסי נחשבים לשיא באדריכלות הנוף של תקופת הבארוק. בנוסף הפארק כולל בתוכו דרך סלולה ענקית באורך של שני קילומטרים וכמה וכמה ארמונות, שנוספו במהלך השנים, על ידי פרידריך ועל ידי מלכי פרוסיה שבאו אחריו.
גלריית תמונות

כנסיית סנטה סוזאנה, רומא
בזיליקת פטרוס הקדוש
כנסיית סן-פרנסיסקו בלימה. סגנון הבארוק הספרדי
במעלה הרחוב - כנסיית קלריגוש שבפורטו. מבט מכיכר ליברדדה.
תוכנית בית החולים גריניץ' שתכנן בלונדון כריסטופר רן
כיכר פטרוס הקדוש, קריית הוותיקן
ראו גם

אמנות הבארוק
מוזיקת הבארוק
שמשו-אילונה

שמשו-אילונה היה המלך השביעי בשושלת הראשונה של בבל שהייתה ממוצא אמורי. הוא היה בנו ויורשו של המלך חמורבי מאם לא ידועה. הוא מלך בין השנים 1750–1712 לפנה"ס לפי הכרונולוגיה התיכונה או בין השנים 1686–1648 לפנה"ס לפי הכרונולוגיה הנמוכה. תקופת שלטונו התאפיינה בהתקוממויות אלימות של ערים באזורים שנכבשו על ידי אביו שהביאו לנטישה של כמה ערים חשובות (בעיקר בשומר – דרום מסופוטמיה).
הרקע הגאופוליטי לתקופת שלטונו

בעת עלייתו של חמורבי לשלטון בעיר בבל, הוא שלט באזור קטן סביב העיר עצמה. בדרום מסופוטמיה התקיימו לצד בבל ערי מדינה עם שליטים חזקים, למשל רים-סין הראשון שליט לרסה. בתקופת שלטונו הצליח חמורבי לכבוש מדרום לבבל את ערי שומר, ומצפון את ממלכת אשנונה, אשור ומארי והפך לשליטה של כל מסופוטמיה. בנוסף, הוא הצליח להחליש את כוחם של עילם והגותים ששכנו ממזרח למסופוטמיה. המדינות נחלשו אבל לא נהרסו. חמורבי לא הספיק בחייו לשלבן כחלק בלתי נפרד מהאימפריה שהקים.
מספר שנים לאחר מותו החלו מדינות אלה למרוד בשלטונה של בבל. המשימה לטפל בכל הערים המורדות נפלה בחלקו של שמשו-אילונה. הוא יצא למסעות מלחמה רבים, וזכה פעמים רבות לניצחונות, אבל הוא לא הצליח לעצור את תהליך ההתנתקות של הערים השונות מתחום שלטונה של בבל. הוא הצליח לשמור את גרעין הממלכה בשלטונה של בבל ללא פגע, ובכך שמר על מקומה החשוב בהיסטוריה.
פיצולה של האימפריה

בשנה ה-9 לשלטונו של שמשו-אילונה, פרץ מרד כנגדו בלרסה, מוביל המרד היה אדם בשם רים-סין (מכונה בפי החוקרים רים-סין השני, המניחים שהיה אחיינו של רים-סין הראשון שמלך על לרסה, והיה יריבו של חמורבי). המרד התפשט ל-26 ערים נוספות, ביניהן ארך, אור, איסין וקיסורה (Kisurra) בדרום מסופוטמיה ואשנונה מצפונה.
שמשו-אילונה הצליח להתגבר על המרד נגדו, בתוך שנה הצליח לחסל את המרד בצפון. לוני (Iluni) מלך אשנונה הועבר לבבל, שם הוצא להורג בחנק. במשך 4 השנים שלאחר מכן התנהל המאבק כנגד קואליציית הערים בדרום, כשקרבות נעים בין אזורי בבל שומר ועילם. במאבקו התקיף שמשו-אילונה את אור והפיל את חומותיה ובזז את העיר. לאחר מכן עשה זאת גם לארך ואיסין. בסופו של דבר הוא כבש גם את העיר לרסה ורים-סין השני נהרג, ובכך הסתיים המרד.
מספר שנים לאחר מכן פרץ מרד נוסף שהוביל לום-מה-אילי (Ilum-ma-ili), שטען שהוא היורש של המלך האחרון של איסין. מרד זה התפשט לכל אזור ערי שומר בדרום. שמשו-אילונה הוביל את צבאו לדרום ובקרב שהתקיים ביניהם התוצאות לא היו חד משמעיות לאף צד. לאחר קרב נוסף ביניהם, לום-מה-אילי הקים באזור דרום שומר שושלת חדשה שנקראת "שושלת ארץ הים", ששלטה באזור דרום מסופוטמיה כ-300 שנים. לאחר קרב זה שמשו-אילונה עבר לשיטת מגננה. בשנה ה-18 למלכותו הוא הקים באזור שסביב העיר ניפור שישה מבצרים במטרה לשמור עליה תחת שליטת בבל, אבל בסופו של דבר העיר עברה לשליטת לום-מה-אילי.
בשנה ה-20 לשלטון שמשו-אילונה, פרץ מרד נוסף באשנונה, שלא השלימה עם שליטתה של בבל עליה. שמשו אילונה יצא עם צבאו לדכא את המרד ובמסגרת מאבקו הקים גם מבצר בשם דור-שמשואילונה, כדי למנוע מרד נוסף. נראה שבניית המבצר סייעה להשקיט את רוחות המרד. לאחר מכן מתועד במסמכים שהוא תיקן את התשתיות בעיר והקים מחדש את תעלות המים.
המאבקים והמרידות השונות נוצלו על ידי אשור ועילם לנסות להשתחרר מתחת עולה של בבל. כותורנחונתא הראשון (Kuturnahunte I) מלך עילם, ניצל את ההזדמנות ותקף את העיר ארך שהייתה חסרת חומות בעקבות הריסתם על ידי שמשו-אילונה במרד הראשון. הם שדדו את פסלה של האלה איננה. פסל זה הוחזר לעיר על ידי אשורבניפל מלך אשור 1,100 שנים לאחר מכן.
באשור, המשנה של העוצר שהיה ממוצא אשורי בשם פוזור-סין הדיח את המלך הוסל אסינום (Asinum), שהיה ידידו של חמורבי. בעקבות כך השתלט אשור-דוגול (Ashur-dugul) (שהיה גם הוא ממוצא אשורי) על אשור והתפתחה מלחמת אזרחים. שמשו-אילונה לא התערב בנעשה באשור. לאחר תקופה של מאבקים השתלט על אשור מלך בשם אדסי (Adasi), שייצב את השלטון, ייסד שושלת חדשה באשור וסילק כל השפעה אמורית בבלית מאשור.
בסופן של המרידות, נשאר שמשו-אילונה עם ממלכה שהייתה קצת יותר גדולה מהממלכה איתה החל אביו את שלטונו על בבל. בשליטת בבל נשאר גם אזור מעלה הפרת צפונה עד הריסות העיר מארי, שנהרסה על ידי חמורבי. המצב לגבי אשנונה לא ברור מתוך המקורות ההיסטוריים. ייתכן שנשארה בשליטת בבל, ואף אם השתחררה משלטון בבל, השפעתה הפוליטית על האזור הסתיימה.
הירידה באוכלוסייה בשומר

בתקופת מלכותו של שמשו-אילונה מזוהה ירידה כללית בהיקף ההתיישבות והאוכלוסייה בשומר. על פי הממצאים הארכאולוגיים, לא נמצאו רשומות כתובות בערים ארך ואור החל משנת שלטונו ה-10 של שמשו-אילונה. גם התיעוד מהעיר לרסה נפסק בערך בתקופה זאת. הכהנים המשיכו לתעד את המאורעות, אבל מערים צפוניות יותר. התיעוד בעיר ניפור נמשך עד השנה ה-29 לשלטון שמשו-אילונה. הממצאים הארכאולוגיים בשטח מצביעים גם הם על נטישה גדולה או מוחלטת של הערים לתקופה של מאות שנים עד התקופה הכשית בבבל, שתחילתה במאה ה-16 לפנה"ס.
החוקרים משערים שלמסעות הקרב של שמשו-אילונה על ערי הדרום וההרס שזרע בהם הייתה כנראה השפעה על תהליך זה. יחד עם זאת, השערתם היא שהיו לכך גם גורמים כלכליים וחברתיים. גם חמורבי וגם רים-סין הראשון מלרסה הנהיגו בערים בדרום שינויים סביבתיים וכלכליים גדולים שכנראה השפיעו על המצב. עליית בבל השפיעה גם על התרבות השומרית, כשהדומיננטיות עברה לשפה האכדית לצורכי כתיבה ושלטון. חיזוק לטענה זו היה מצב בערים הצפוניות: מצד אחד, גם נגדן ניהל שמשו-אילונה מסעות מלחמה. מצד שני, הערים בצפון המשיכו לשגשג בתקופתו.
מסעות מלחמה נוספים

תקופתו של שמשו-אילונה מתאפיינת גם בפלישות של שבט נוודים ועמים נוספים. הוא נאלץ לצאת למסעות מלחמה כדי להסיר את האיום שנשקף מהם. בבל סבלה בתקופה זו מפלישה נמשכת של שבטי הסותו, ששימשו גם כעבדים בבבל. שמשו-אילונה חוקק חוק שאסר על תושבי בבל לרכוש עבדים מערים מסוימות. בשנה ה-9 למלכותו הוא נאבק בפלישה של שבטי הכשים, זה האזכור הראשון שלהם המופיע במקורות.
בשנה ה-24 למלכותו הוא תקף והרס את העיר אפום (Apum), ששכנה בעמק נהר החבור, והרג את מלכה יכון-אשה (Yakun-asha). שנה לאחר מכן תקף כנראה גם את העיר תרקה, ששכנה מצפון למארי. בשנה ה-28 למלכותו הוא תקף שני מלכים מצד מערב. לא ידוע מהמקורות היכן מלכו, רק שמותיהם מוזכרים. פלישה נוספת שהדף הייתה פלישה אמורית בשנה ה-35 למלכותו.
פעילות בנייה

במסגרת פעילות הבנייה שלו הוא שיקם את החומות של מספר ערים, ביניהן כיש, סיפר וניפור ובנה אותן מחדש. בנוסף, כמו אביו, חיזק את הפולחן לאל מרדוך. הוא כנראה שיקם את מקדש אבבר (Ebabbar) לאל שמש. הוא שיקם את הזיגוראת בעיר סיפר והזיגוראת לאלים זבאבה (Zababa) ואישתר בכיש.
הערות שוליים

↑  Apum / Abum (City State of Shehna)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: חמורבי  1750-1792 לפנה"ס | מלך ממלכי בבל   1750–1712 לפנה"ס, על פי הכרונולוגיה התיכונה | הבא: אבי-אשוח 1711–1684 לפנה"ס |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1147230145  VIAF: 4487151247994344270008   WorldCat (עם VIAF): 4487151247994344270008 
מפה המראה את כל השטחים בשלטון חמורבי בשנת 1792 לפנה"ס בחום כהה, והשטחים בתחום שלטונו בשנת 1750 לפנה"ס בחום בהיר
לוח חרס בכתב יתדות מארך עיראק, ככל הנראה מתקופת שלטונו של המלך שמשו-אילונה. מסמך באכדית העוסק במכירת מגרש לבניה.  המוזיאון Übersee-Museum Bremen מברמן בגרמניה
קולודיון

הדפס פורטרט של תאודור רוזוולט מנגטיב זכוכית שבור שנעשה בתהליך הקולודיון
מראה של נגטיב זכוכית (בו צולמו סוס ועגלה)
תהליך קולודיון (Collodion) הוא תהליך צילום שנעשה בו שימוש במחצית השנייה של המאה ה-19. הדמויות שתועדו באמצעותו צולמו על לוח זכוכית שנמשח בחומרים רגישים לאור (הלידי כסף), שהוצמדו אל לוח הזכוכית באמצעות חומר הקולודיון. התהליך כונה גם צילום לוח רטוב או לוח רטוב.
רקע

השם קולודיון נגזר מהמילה היוונית לדבק. הוא מציין חומר צמיגי המתקבל כאשר ממיסים ניטרו צלולוזה (המופקת מסיבי כותנה) בתמיסת אתר ואלכוהול. השילוב מפיק נוזל דביק, שלאחר תהליך האידוי מותיר שכבה דקה, קשה ושקופה. תמיסת הקולודיון התגלתה בידי הכימאי הצרפתי לואי מאנה.
בטרם ששימש לצילום, הקולודיון היה אמצעי רפואי לחבישת פצעים. את האפשרות להשתמש בו לצילום גילה ב-1851 הפסל פרדריק סקוט ארצ'ר (1813-1857). הוא השתמש בחומר כדי להצמיד את חומרי הצילום הרגישים לאור ללוחות זכוכית, שמהם ניתן היה להפיק נגטיבים שקופים. נגטיבים אלה איפשרו הדפסה ברמת פירוט וחדות גבוהה. ארצ'ר לא רשם פטנט על תגליתו, ואפשר את השימוש בו בלי לשלם תמלוגים לממציא (בניגוד לשיטת הצילום המקבילה אז, הקלוטייפ, שעוגנה בזכויות פטנט). ארצ'ר מת בחוסר כל כמה שנים לאחר פרסום המצאתו.
רקע > שימושים קודמים בצילום על זכוכית

אחת הבעיות העיקריות שהציב הניסיון להשתמש בזכוכית כבסיס לחומרי הצילום הייתה כיצד לכסות אותה בחומרים הרגישים לאור בלי שיישטפו מעל פני השטח החלקים. לשם כך היה צורך בחומר שקוף, דביק ועמיד בשטיפה, שביכולתו לקבע את החומרים הרגישים לאור על הזכוכית, ועם זאת לאפשר את מעבר האור הדרוש גם לשלב הפיתוח וההדפסה.
עד להמצאת תהליך הקולודיון, שיטות הצילום הנפוצות היו הדאגרוטיפ והקלוטייפ. הדאגרוטיפ היה שיטה לצילום על גבי לוח מתכת, שהפיקה דימוי חד ומפורט אך קטן ויחידאי (בלתי ניתן לשכפול). הדאגרוטיפ היה חופשי מזכויות פטנט, למעט באנגליה. הקלוטייפ היה תהליך צילום של נגטיב על נייר סיבי רגיל, והדפסתו כפוזיטיב על גבי נייר אחר. משום שבעת הדפסת הנגטיב נדרש האור לעבור דרך סיבי הנייר, רמת החדות והפרטים של התצלום נפגמה מאוד, והתוצאה הייתה דימוי מטושטש. נוסף לכך, הקלוטייפ, שהומצא בידי ויליאם הנרי פוקס טלבוט, עוגן בזכויות פטנט.
פגמים בולטים אלה שבנגטיב הנייר הסיבי העידו מלכתחילה על הצורך בחלופה עדיפה. הדאגרוטיפ, למרות ההתלהבות הרבה שעורר, היה עשוי מחומרים יקרים יחסית, ובניגוד לקלוטייפ הקשה גם על יצירת עותקים רבים של אותו דימוי (למטרות דפוס, למשל). הואיל ובשעתו לא היו בנמצא סרטים שקופים על בסיס פלסטי, המוכרים לנו כיום, האפשרות המתבקשת הייתה להשתמש בזכוכית כמצע. צילום על זכוכית נתפס כשיטה אידיאלית שתוכל לשלב בין האיכויות של שתי שיטות הצילום הנפוצות: יכולת השכפול ההמוני והעלות הנמוכה יחסית שבקלוטייפ, ואיכות החדות והפרטים שבדגרוטיפ היקר והיחידאי. תהליך הצילום על זכוכית השימושי הראשון הופיע בשנת 1848.
עם זאת, השימוש בזכוכית למטרות צילום לא היה חדש. ניספור נייפס, אחד ממציאי הצילום ומי שנחשב לראשון שהצליח לקבע תמונה, השתמש בזכוכית בניסוייו כבר בשנת 1822. שותפו לימים, דאגר, טען שגם הוא יצר "רישומים על זכוכית", שבעיניו ניחנו ב"קסם רב ועידון גדול יותר" מן התמונות שיצר על גבי מתכת.
המדען הידוע סר ג'ון הרשל, אחד מאבות הצילום, ערך מאות ניסויי צילום עם חומרים מגוונים. ב-9 בספטמבר 1839 הצליח ליצור נגטיב על גבי זכוכית - וזאת, כמה עשורים לפני ששיטה זו הפכה לטכניקת הצילום הנפוצה. לנגטיב זכוכית היה פוטנציאל לייצר הדפסים עשירים בפרטים, בניגוד לנגטיב הנייר בעל הסיבים, אך הרשל לא ניסה לשווק את שיטתו. הוא התעניין בזכוכית בעיקר בשל היותה נייטרלית מבחינה כימית יחסית לנייר, ובכך אפשרה לו לבודד את פעולתם של חומרים פוטוכימיים (חומרים רגישים לאור) מהבסיס שעליו נחו. רוברט האנט וידידו ג'ון ט. טאוסון מפלמות' ערכו ניסויים בשיטת צילום זו, והצליחו להפיק תמונות "מעודנות ביותר" שניתן היה לשכפל באיכות טובה ובכמות גדולה.
רקע > תהליך האלבומן

אבל נייפס דה סן ויקטור המשיך לערוך ניסויים עם זכוכית כדי למצוא חומר מתאים להדבקת מלחי הכסף אליה. הוא ניסה חומרים שונים, ובהם עמילן וג'לטין, ולבסוף מצא פתרון בדמות חלבון ביצה (אלבומן). התהליך שהמציא, "אלבומן על זכוכית", והניב תוצאות טובות יותר מאשר נגטיב הנייר של הקלוטייפ. סן ויקטור רשם על תהליך ה"אלבומן על זכוכית" פטנט בשנת 1847, הציג אותו בפני האקדמיה הצרפתית למדעים ב-25 באוקטובר של אותה שנה, אך חשף את פרטי התהליך רק ב-12 ביוני 1848.
תהליך האלבומן כלל ציפוי של לוח הזכוכית בשכבה דקה של חלבון ביצה, שבו עורבבו כמה טיפות של תמיסת פוטציום יודי. כשהלוח התייבש, הוא נשטף בתמיסה חומצית של ניטראט הכסף. לאחר החשיפה, הדמות הסמויה פותחה בעזרת חומצה גאלית ונקבעה בקובע רגיל.
למרות יתרונותיה של ההמצאה החדשה, מגבלותיה היו משמעותיות. המרכזית שבהן הייתה שניתן היה לערבב באלבומן רק כמות קטנה מאוד של חומר רגיש לאור בלי שהתערובת תתפרק. עקב כך, זמן החשיפה התארך והגיע ל-5 עד 15 דקות, תלוי בעוצמת האור, מה שהקשה על צילום דיוקנאות. אף שהשימוש בתהליך זה לא האריך ימים, הוא שימש בשעתו ליצירת תצלומי נוף ואדריכלות מרשימים ביותר, וכן ליצירת רפרודוקציות של יצירות אמנות. האלבומן המשיך להיות חומר ציפוי מעולה לניירות ההדפס הצילומי (תהליך האלבומן), שלא דרשו רגישות גבוהה לאור.
עידן הקולודיון

בשנת 1851, שנת מותו של דאגר, נפתח עידן חדש בהיסטוריה של הצילום, עם גילוי התהליך שהחליף את שיטות הדאגרוטיפ והקלוטייפ. במרץ אותה שנה הציג פרידריך סקוט ארצ'ר את תהליך הקולודיון, שהיה מהיר יותר מכל שיטות הצילום שקדמו לו, והראשון, באנגליה לפחות, שלא עוגן במגבלות פטנט. תגליתו יצרה מהפכה בעולם הצילום, שהשפעתה נמשכה כ-30 שנה, וכונתה על ידי היסטוריונים של הצילום "עידן הקולודיון". הפופולריות העצומה של התהליך דעכה רק עם המצאת תהליך הצילום על לוח יבש בשנת 1880.
ארצ'ר התוודע לצילום הודות ליו וולך דיאמונד, שהיה צלם, אחד מאבות הצילום הפסיכיאטרי ורופאו של ארצ'ר עצמו. הוא השתמש בו תחילה לתיעוד דיוקנאות של אנשים שפיסל, אך לאחר מכן שקע בניסיונות לפתור בעיות טכניות הקשורות לצילום והיה למעין ממציא. כמו צלמים רבים, ארצ'ר ניסה לשפר את האיכות והפירוט של תמונותיו באמצעות נגטיב זכוכית. ב-1848 החל לנסות להשתמש לשם כך בתמיסת קולודיון, תחילה על נייר, ומיוני 1849, על זכוכית. תמיסת הקולודיון הדביקה והשקופה, שהומצאה ב-1846, הורכבה מחומר נפיץ (guncotton) שעורבב עם אתר. ארצ'ר לא היה הראשון שניסה להשתמש בקולודיון במסגרת תהליך הצילום, אך הוא היה זה שהצליח במקום שבו אחרים נכשלו: קודמיו השתמשו בתמיסה רק כבסיס יבש, שעליו מרחו כסף יודי, ואילו הוא ציפה לוח זכוכית בקולודיון יודי, כלומר, באמולסיה של קולודיון שהכילה אַשְׁלְגָּן יודי, והשתמש בה כשהיא רטובה. השיטה נקראה "לוח-רטוב" משום שהרגישות החומר לאור נפסקה עם התייבשות התערובת. את הלוח היה צריך לפתח במהרה, במקום, ולשם כך בנו לצלמים חדרי חושך ניידים באוהלים וקרונות. התהליך דרש אור שמש עז וחשיפה של כמה שניות. את הנגטיב הדפיסו לרוב על גבי ניירות אלבומן.
לתהליך החדש היו כמה יתרונות:
תשליל חד ובהיר בעל איכות גבוהה של פרטים.
מחיר זול פי 12 מאשר בשיטת הדגרוטיפ.
הואיל וארצ'ר מעולם לא רשם את המצאתו כפטנט, ניתן היה להשתמש בשיטת הקולודיון בלי לשלם תמורתה.
הלוח הרטוב רגיש יותר לאור מאשר שיטת האלבומן, זמן החשיפה קוצר לחמש שניות בלבד.
בגלל יתרונותיה של שיטת הקולודיון, בתוך חמש שנים הופסק כליל השימוש בשיטות שקדמו לה.