stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סרט ניצול
סוגי סרטי הניצול > סרטי מונדו

"סרטי מונדו", הנקראים אף "שוקיומנטרי" (Shockumentary - הלחם של "שוק" (הלם) ו"דוקומנטרי"), הם מעין סרטי תעודה המתמקדים בנושאים סנסציוניים, כגון מנהגים אקזוטיים בעולם הנוגעים למין ולמוות, או תיעוד של אסונות ואירועי טבע מזעזעים. בניגוד לסרט התעודה מן השורה, ובדומה לסוגת סרטי ההלם, מטרתו של סרט המונדו אינה להרחיב את דעתם של צופיו, אלא לגרום להם להלם, לזוועה ולזעזוע. מכיוון שכך, סרטים אלו עוסקים בנושאים המהווים בדרך כלל טאבו בחברות המערב, ומביאים את החומר באופן מוחשי, תוך הדגשה כי מה שקורה על המסך הוא אמיתי, אם כי לעיתים המדובר בסצנות מבוימות.
השם "מונדו" בא מהסרט האיטלקי המצליח "מונדו קאנה" (1962) (באיטלקית "עולם של כלבים", ומכאן כי העולם, כמוצג בסרט, הוא ברוטלי וחסר רחמים). "מונדו קאנה" זכה למספר רב של סרטי המשך, רבים מהם הופקו באיטליה. סרטי מונדו היו סוגה חשובה בתרבות סרטי הניצול בשנות ה-60 ושנות ה-70. הסרטים עברו שינוי הדרגתי, ומהצגת מנהגים אקזוטיים של שבטים נידחים, עברו, בעקבות הצגת הסרט המצליח "פני המוות" מ-1978, לתיעוד של מיתות משונות, התאבדויות, רציחות והוצאות להורג. על אף שסרטי המונדו הקלאסיים דעכו לקראת שנות ה-80, הפקת "סרטי המוות" נמשכה אל תוך שנות ה-2000.
סוגי סרטי הניצול > סרטי ספלאטר

סרט "ספלאטר" (באנגלית "Splatter" - התזה), או זוועיתון, הוא סוג של סרט אימה המתמקד במכוון בתיאורים גרפיים של זוועה ואלימות. סרטים אלו השתמשו באפקטים מיוחדים כדי להביא למסכים כמויות מוגזמות של דם וקרביים, ומפגינים עניין מוגזם בפגיעות של הגוף האנושי.
כסוגה בפני עצמה החלו סרטי ה"ספלאטר" ביצירתם של הרשל גורדון לואיס ודייוויד פ. פרידמן, שבתחילת שנות ה-60 יצרו סרטים כ"חגיגת הדמים" (Blood Feast; 1963) ו"אלפיים מטורפים!" (!Two Thousand Maniacs; ‏1964). לואיס, שהחל את דרכו בייצור "סקספלויטיישן", ראה כיצד בשנות ה-60 חודרות סצנות עירום לקולנוע הממסדי, והסרטים שייצר איבדו את ייחודם. הוא החליט לפנות לתחום נוסף שהיה בבחינת טאבו – אלימות, דם וקרביים.
במקביל לעליית סרטי ה"ספלאטר" הפך הקולנוע הממסדי אף הוא לאלים יותר וגרפי יותר בתיאורי זוועה ומוות, בסרטים כגון "בוני וקלייד" (1967) של הבמאי ארתור פן או "חבורת הפראים" (1969) של הבמאי סם פקינפה. בעוד שיצירתו של לואיס הוקרנה בעיקר בבתי קולנוע מסוג דרייב אין, ונחשבה לשוליים שבשוליים, הביאו סרטים ממסדיים אלו לניפוץ טאבו על דם ואלימות, שאיפשר גם את קבלת סרטי השוליים.
סרטי ה"ספלאטר" קיבלו תנופה עם "ליל המתים החיים" (1968) של ג'ורג' א. רומרו, והמשכו, "שחר המתים" (1978). על אף שסרטים אלו הם מסוג "סרטי הזומבים", סצנות הזוועה בהם משייכות אותם גם לסוגת ה"ספלאטר", ואכן הביטוי "ספלאטר" הומצא על ידי רומרו בהתייחס ל"שחר המתים" שיצר.
על אף קשיים עם הצנזורה בארצות הברית ובבריטניה, המשיכה סוגת ה"ספלאטר" לפרוח, וסרטים מסוג זה נעשים גם במאה ה-21. מספר במאי "ספלאטר" הפכו לאחר מכן לבמאים ממסדיים ויצרו להיטי ענק מסחריים. סם ריימי, במאי סדרת ספיידרמן, החל את דרכו בסוגת ה"ספלאטר" עם הסרט "מוות אכזרי" ("The Evil Dead"; ‏ 1981), ופיטר ג'קסון יוצר הטרילוגיה הקולנועית של "שר הטבעות" החל את דרכו בניו זילנד כבמאי ספלאטר עם סרטים כ"טעם רע" ("Bad Taste"; ‏ 1987) ו"מת מוחית" ("Braindead"; ‏1992). סרטים אלו של ג'קסון הכילו כל כך הרבה זוועה, עד כדי כך שהדבר נחשב לאפקט קומי. יש המכנים אותם "ספלאטסטיק" על משקל סלפסטיק.
סוגה קרובה ברוחה ל"ספלאטר" היא סרטי ה"סלאשר", אך סרטים אלו, שהם תת-סוגה של סרטי האימה בהם רוצח פסיכופת, לעיתים קרובות חובש מסיכה, עוקב אחרי קורבנותיו והורג אותם בזה אחר זה, אינם מתמקדים רק בדם וקרביים, אלא באימה הפסיכולוגית שחשים הקורבנות - בדרך כלל צעירים ובני נוער - היודעים כי קצם קרב. בכל אופן, יש להבחין בין סרטי ספלאטר לבין סרטי אימה, שלעיתים מופקים בתקציב גבוה, בהשקעת זמן ותוך ניסיון לייצר סרט בעל ערך אמנותי.
סוגי סרטי הניצול > סרטים אירופאים ו"ג'אלו"

עליית עלויות ההפקה בארצות הברית, גם של סרטים שנחשבו כ"סרט סוג ב'", והצלחת מערבוני הספגטי, הביאה את המפיצים האמריקנים לפנות לאירופה על מנת לנסות ולרכוש שם בזול סרטים שיצליחו בארצות הברית. דוגמה מוקדמת לכך היא הצלחתו של המפיץ ג'וזף אי. לווין שרכש בשנת 1958 את הסרט האיטלקי "הרקולס", סרט "חרבות וסנדלים" דובר אנגלית, בכיכובו של שחקן אמריקני בשם סטיב ריבס, עבור 35,000$. הסרט היה ללהיט בלתי צפוי, הכניס למפיציו פי כמה מההשקעה שהשקיעו בו, והביא לגל של סרטי "הרקולס" ו"מאצ'יסטה" דוברי אנגלית או מדובבים לאנגלית. מספר שנים לאחר מכן נרכש בעבור חופן דולרים בעבור אותו הסכום, ואף הוא הכניס למפיצים סכום נאה. בנוסף למערבונים וסרטי "חרבות וסנדלים" הופקו באירופה חיקויים מקומיים זולים לסרטי ריגול נוסח ג'יימס בונד או סרטי הבלש הקשוח נוסח הארי המזוהם, שדובבו לאנגלית, קיבלו שם אמריקני, ונרכשו, לרוב כסרט השני ב"סרט כפול".
זרם חשוב בסרטים האירופים שהגיעו בצורה זו אל המסך האמריקני הוא סרטי הג'אלו. ג'אלו (giallo) הוא סוג סרטים שהתפתח בשנות ה-60 באיטליה, כעיבודים למסך של סוג מותחנים איטלקי ייחודי שנקרא אף הוא ג'אלו. ג'אלו באיטלקית פירושו "צהוב", ומותחנים אלו היו ידועים בכריכתם הצהובה.
אך על אף שהג'אלו הקולנועי החל בעיבוד של ספרי הג'אלו, הוא פיתח עד מהרה שפה ייחודית ששילבה אימה ומתח פסיכולוגי, ואלמנטים רבים של זוועה מסוג סרטי ה"ספלאטר". בשנות ה-70 פרח הג'אלו ביצירתם של במאים כדאריו ארג'נטו, מריו באווה ולוצ'יו פולצ'י. סרטים אלו התאפיינו בסצנות רצח ארוכות, שכללו התזת דם מרובה, צילום אופראי כמעט, בצבעים עזים ומסוגננים ומוזיקת רקע יוצאת דופן (למשל, שיתוף הפעולה של ארג'נטו עם אניו מוריקונה). כן כללו הסרטים כמויות נדיבות של מין ועירום. בניגוד לשאר סרטי ה"ספלאטר" וה"סלאשר" שמרו סרטים אלו על אלמנט "מי עשה זאת" אותו שאבו מהמקור הספרותי, ולרוב עסקו בנושאים פסיכולוגיים של טירוף, ניכור ופרנויה. על אף שתקופת השיא של הג'אלו הייתה בשנות ה-70, המשיכו במאים כארג'נטו ליצור בסוגה זו אף בשנות ה-2000.
סוגי סרטי הניצול > שונות

סרטי הניצול, באופן טבעי, אינם נכנסים לקטגוריות קשיחות. סרט ניצול יכול להיות סרט זומבים וגם סרט קניבלים, סרט הלם וגם סקספלויטיישן, וכיוצא בזה. במהלך השנים התפתחו סוגות שונות ומשונות, העוסקות, אם בנושא ספציפי מאוד, ואם בשילוב של מספר סוגות קיימות; סרטי "נאנספלויטיישן", העוסקים בנזירות הנקלעות למצבים מסוכנים וארוטיים, סרטי "דייקספלויטיישן" העוסקים בלסביות הנקלעות למצבים מסוכנים וארוטיים, וכיוצא בזה. כל עוד שמרו הסרטים על התמקדות בסנסציוני, ועל "רוח" סרטי הניצול מבחינת ערכי ההפקה, והוצגו בקולנועים המיועדים לכך במסגרת "הצגה כפולה", ניתן היה לכנותם "סרטי ניצול".
סרט הניצול בישראל

גם בישראל התפתחה תעשייה של סרטי ניצול בשנות ה-70 וה-80, רובם בסגנון סקספלויטיישן - פורנוגרפיה רכה, החל מהסרטים "מלכת הכביש" (1971), "מציצים", "ז'אקו והיצאניות" ו"הטרמפיסט" שהופקו כולם ב-1972 (עם זאת "הטרמפיסט" מעולם לא יצא להקרנות מסחריות, מאחר שמרכז הסרט הישראלי קבע כי: "הסרט אינו עולה בקנה אחד עם הסטנדרט האמנותי המצופה מסרט ישראלי"). אחר כך זכתה סדרת סרטי אסקימו לימון (9 סרטים שהופקו החל מ-1978) להצלחה בישראל ובעולם, לאחר שדובבו לגרמנית, ספרדית צרפתית, איטלקית, אנגלית ושפות רבות נוספות. כאשר בשנות ה-80 הופקו כבר עשרות סרטים בסגנון זה, הצגת עירום נשי על גבול הפורנוגרפיה הרכה, בהם: "מסג'יסט הצמרת" (1981), "סיפור אינטימי" (1981), "בחינת בגרות" (1983), "עדות מאונס (1984), "גרין" (1984), "בנות" (1985), הדודה מארגנטינה (1985), " "שוברים"( 1985), אלכס חולה אהבה" (1986), "מקום ליד הים" (1988), "ד.צ. חוף אילת" (1989) ועוד.
כן צולמו בישראל, לשוק הבינלאומי סרטים בשפות זרות החל מהסרט "אדם וחווה" (שבצרפתית נקרא: "7 fois... par jour"), סרט פורנוגרפיה רכה קנדי-צרפתי משנת 1971, "הגן" - סרט מ-1977 בו שיחקה לכל אורכו השחקנית מלאני גריפית בעירום, ואחר כך סרטים של חברת קנון גרופ, של מנחם גולן ויורם גלובוס, בהם "קשר האורניום" (1978) (שהופץ בעולם בשם "A chi tocca tocca...!‎" ו-"Kid Vengeance", מעין סרט אופנועים / אונס / נקמה שצולם על ידי קנון גרופ בשנת 1977), "גן עדן" (1982) (אנ'), "סהרה" (1983) (אנ'), "אמריקה 3000" (1986), "הדרך לעין חרוד בכיכובה של אלסנדרה מוסוליני (1991) ו-Prison Heat סרט נשים בכלא משנת 1993 שצולם במבנה כלא עכו ההיסטורי.
ז'אנר נוסף של סרט ניצול שהיה פופולרי בישראל, היה טרנד סרטי מלחמה ואקשן על רקע הניצחון הישראלי במלחמת ששת הימים, שבעקבותיה הופקו שורה של סרטים בהם: "60 שעות לסואץ" (1967), "המטרה טיראן" (1968), "חמישה ימים בסיני " (1969) ו-"הפריצה הגדולה" (1970).
הערכה מחודשת של סרטי הניצול

סרטי הניצול, שנחשבו בעת עשייתם למוצר נחות, זוכים כיום לעיון מחודש, ולהערכה מחודשת. פסטיבלי קולנוע רבים בעולם מעלים רטרוספקטיבות של סרטי הניצול, כגון פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה בשנת 2005 בכותרת "Midnight Madness"‏, ויש הכרה בכך שסרטים אלו מייצגים פן חשוב של הקולנוע, שאין להתעלם ממנו.
יש חובבי קולנוע הנזכרים בסרטים אלו ובבתי הקולנוע שבהם הוצגו בערגה נוסטלגית. בשנת 2007 יצרו הבמאים קוונטין טרנטינו ורוברט רודריגז "סרט כפול" המורכב משני הסרטים "פלאנט טרור" ו"חסין מוות". הסרטים נוצרו במכוון באופן שהזכיר את האווירה ב"מטחנות" – תמונה היוצאת ממיקוד, קפיצות ושריטות בסרט, גליל שלם של סרט שנעלם, וטריילרים (קדימונים) לסרטים פיקטיביים המתאימים אף הם לסוגת הניצול – סרטי סקספלויטיישן או "סלאשר פילמס", סרטי אימה רוויי דם. שני הסרטים יחדיו שווקו בשם המשותף "גריינדהאוס".
הבמאי סייג' סטאלון (בנו של סילבסטר סטאלון) ושותפו בוב מוראוסקי הקימו חברה בשם "גריינדהאוס ריליסינג" העוסקת בשחזור והפצה של סרטי ניצול, והעברתם מסרט מגנטי למדיה דיגיטלית.
הערות שוליים

1 2 3 4  David Roche, Exploiting Exploitation Cinema: an Introduction, Open Edition Journals
↑  נחום מוכיח, האפרו הפך לקרחת, באתר ynet, 25 בספטמבר 2000
↑  "Shocksploitation". Grindhouse. אורכב מ-המקור ב-2018-03-28. נבדק ב-2018-03-27.
↑  "Is I SPIT ON YOUR GRAVE Really a Misunderstood Feminist Film?", Michael Kaminski, 2007
↑  "I was wrong about I Spit On Your Grave" – Julie Bindel. The Guardian, 2011
↑  Waters, John. Shock Value. Dell Publishing: 1981. ISBN 0-385-28903-0
↑  אלון מיאסניקוב, הם באים לאכול אותנו – סרטי הקניבלים, מגזין מטאליסט, 23 בינואר 2008
↑  אתר צ'מברה (באנגלית)
↑  אהרן קשלס, יש חדש במזרח, באתר ynet, 20 ביוני 2004
↑   נירית אנדרמן, סצינת סקס או אונס: איפה עובר הגבול?, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2016
אריה מוסקונה: מנחם גולן דרש אלימות בסצנת האונס של גילה אלמגור - מאחורי גבה, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2016
↑   רוגל אלפר, העולם של מציצים הוא הגיהנום, ואורי זהר ואריק איינשטיין התנהגו כזבלים, באתר הארץ, 5 בפברואר 2019
 אריאל שוייצר, "מציצים" אינו סרט פמיניסטי, אך הוא מציג את הגבריות הישראלית במערומיה, באתר הארץ, 4 בינואר 2022
↑  טלילה בן-זכאי, ה"טרמפיסט" שנסע 5 שנים, מעריב, 12 באוקטובר 1977
↑  סרט השנה: אסקימו לימון, מעריב, 28 בדצמבר 1978
↑  ביקורות:
רחל נאמן, ביקורת - הישראלי המכוער 'עדות מאונס' - שחף, תל־אביב, כותרת ראשית, 31 באוקטובר 1984
מאיר שניצר, האנס המגמגם - 'עדות מאונס' - שחף, תל־אביב, חדשות, 15 באוקטובר 1984
אריה יאס, יש אונס ו...יש אונס, מעריב, 12 באוקטובר 1984
שבא סלהוב, "למה לא נותנים לחיות?" ביקורת על ביקורת, חדשות, 25 באוקטובר 1984
↑  יורם פורת, סרט ישראלי חדש - האם יש חיים אחרי המצלמה?, חדשות, 10 ביוני 1984
↑  לטענת מבקר הקולנוע מאיר שניצר כל הסיבה ליצירת הסרט הייתה ליצור סצנת מקלחת, ראו: מאיר שניצר, סרט - מסביב למקלחת הבנות, חדשות, 13 ביוני 1985
↑  האשכולית מתקלפת, "העולם הזה", גיליון 2648 מ-1 ביוני 1988, עמוד 40
↑  אילנה שושן׳ דוגמנית־שחקנית, חושפת לראשונה את גופה, חדשות, 14 ביולי 1989
↑  יפות יפות, מעריב, 10 בספטמבר 1971
↑  הבת של טיפי בעירום, מעריב, 11 באוגוסט 1976
זאב רב-נוף, ברווז בירושלים, דבר, 27 ביוני 1977
↑  אמזונות בפתח תקווה, "העולם הזה", גיליון 2486 מ-24 באפריל 1985, עמוד 21
↑  פבלו אוטין, ‏שמחה גדולה הלילה, באתר גלובס, 9 באוקטובר 2005
↑  אי-או סקוט, ניו יורק טיימס, רקדנית גו-גו עם תת-מקלע במקום רגל, באתר הארץ, 19 באפריל 2007
| סרט אימה |
| --- | --- | --- |
| תת-ז'אנרים | קניבלי • עממי • רומנטי גותי • מפלצות (קאייג'ו) • פסיכו-בידי • שטני • סלאשר • גור • חג • ג'אלו • מותחן חברתי |  |
| טריטוריות | הודו (סרט רפאים • בוליווד) • סין • גרמניה (אקספרסיוניזם • מחתרתי) • קוריאה • יפן • צרפת (קיצוני) |  |
| רשימות סרטים | המכניסים ביותר בכל הזמנים • ראשונים לפי מדינה |  |
| נושאים | מוזיקה • מגדר (נערה אחרונה • מלכת הצעקה) • להט"ב • גזענות • אם ארכאית |  |
| ערכים קשורים | סרט ניצול • בי מובי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561474905171  GND: 7523036-7  LCCN: sh99014985 
ראס מאייר, יוצר "מוטורסייקו" ו-"Faster, Pussycat! Kill! Kill!‎"
דאריו ארג'נטו, מחשובי יוצרי הג'אלו, בפסטיבל סרטים בטורינו בשנת 2006
טל ברקוביץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 באוגוסט 1984 (בת 40) קרית טבעון‏‎, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
טל ברקוביץ' (נולדה ב-27 באוגוסט 1984) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית.
קורות חיים

ברקוביץ' נולדה בקריית טבעון, בת למורה לאומנות בבית ספר ביקנעם עילית. בוגרת בית ספר "ויצו" (כיום: תיכון "רעות לאומנויות") בחיפה.
רקדה בבלט הישראלי ובלהקת בת-דור במשך כמה שנים לאחר סיום לימודיה התיכוניים.
בשנים 2006–2007 השתתפה בשעשועון הסאטירי "פפראצי" של yes, בתור נערת הפפראצי, יחד עם ארז בן הרוש ומיכאל הנגבי. בשנת 2011 השתתפה ב"רוקדים עם כוכבים" בערוץ 2 של רשת, יחד עם בוריס זלצמן.
בשנת 2012 ברקוביץ' ירדה מהארץ, ושיחקה במספר הפקות טלוויזיוניות קטנות באמריקה ובבריטניה.
ביולי 2015 שבה לארץ כדי לצלם קמפיין ל"אינטימה", ולהצטלם לסרט "אל תשכחי אותי" של הבמאי רם נהרי על פי תסריט של ניתאי גבירץ. הסרט יצא לאקרנים בישראל בשנת 2019.
היא ניהלה מערכת יחסים מתוקשרת עם הזמר אריק ברמן.
בשנת 2020 התחתנה עם אייזיק, איש עסקים חרדי מניו יורק, והשניים מנהלים אורח חיים חרדי-דתי.
להוציא את הכלב

| --- | --- |

לוגו הסדרה
 סוגה:  דרמה, ריאליזם
 יוצרים:  ניר ברגמן שירלי מושיוף
 כותבים:  ניר ברגמן
 בימוי:  ניר ברגמן
 פרסים:  פרס האקדמיה לטלוויזיה– דרמה בודדת, סרט טלוויזיה, מיני סדרה וסדרת דרמה (2008)
 פסקול:  אבי בללי
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  6
 הפקה
 מפיקים בפועל:  אסף אמיר
 עורכים:  אילה בנגד
 צלמים:  בנימין חירם
 אורך פרק:  45 דקות
 שידור
 רשת שידור בישראל:  HOT
 תקופת שידור מקורית:  15 בנובמבר 2007 – 20 בדצמבר 2007
 קישורים חיצוניים
 האתר של "להוציא את הכלב"
להוציא את הכלב היא סדרת טלוויזיה דרמטית-ריאליסטית ישראלית, שנוצרה על ידי שירלי מושיוף וניר ברגמן, שגם ביים אותה וכתב אותה. הסדרה שודרה בערוץ הוט 3 בין התאריכים 15 בנובמבר 2007 עד ל-20 בדצמבר. וזכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2008. מבנה הפרקים בסדרה ייחודי - הפרקים 1 ו-6 הם פרולוג ואפילוג, ואילו ארבעת האמצעיים נסובים אודות ארבעה זוגות, כאשר כל פרק מוקדש לזוג אחר.
הזוגות

נעה ואלון (נטע ריסקין וצחי גראד): נעה מנהלת רומן עם אלון, גבר נשוי ואב לילדה. בעקבותיו, היא מנתקת קשר עם הוריה ומתדרדרת למשבר נפשי. ביום בו הצופים נחשפים אליהם, נאלצת נעה לעזוב את עבודתה כמאפרת מוקדם מן הצפוי, ולקבל את פניו של אלון. לאחר ערב עמוס ריבים חוזרים והתפייסויות חוזרות, היחסים ביניהם מגיעים לרגע גורלי ומכריע שבו מחליטה נעה לסיים את יחסיה עם אלון.
גליה ואבנר (רונית ברגמן ורמי הויברגר): גליה ואבנר הם זוג נשוי עם שני ילדים, כאשר נודע לאבנר כי גליה בוגדת בו. ביום בו הצופים נחשפים אליהם, אבנר הפגוע והפוגע מחליט בצעד נואש לקחת את גליה לערב חילופי זוגות רב משתתפים, במהלכו נחשפים כל הרגשות והכעסים שלהם. רונית ברגמן, סולנית פלסטיק ונוס אשר מגלמת בסדרה זו את גליה, היא אחותו של במאי הסדרה וזוהי הפעם היחידה בה ברגמן השתתפה כשחקנית בסדרה או סרט כלשהם.
ניצה ועודד (אורלי זילברשץ-בנאי ומוני מושונוב): ניצה ועודד הם זוג שנשוי כבר עשרות שנים, והוריה של נועה. ניצה ועודד ידועים כפעילים פוליטית ופעילי זכויות אדם בשטחים ובעלי דעות שמאל רדיקלי. ביום בו הצופים נחשפים אליהם, ניצה מתמודדת עם הגילוי המפתיע כי עודד בוגד בה. לאחר מהלומות ביניהם, הם מגיעים לחתונה של מקורביהם, שבמהלכה הם מנסים למצוא את דרכם.
אריאלה ויאיר (נועה ברקאי ואיתמר צור): אריאלה היא מורתו לאמנות של יאיר, תלמיד התיכון. סיפור האהבה האסור של השניים נחשף, ובשל כך אריאלה מועמדת למשפט. ביום בו הצופים נחשפים אליהם, אריאלה נמצאת יום לפני משפטה, כאשר יאיר מגיע אליה לערב אחרון ודרמטי. כשהוא מנסה לצאת מדירתה מבלי להיתקל בצלמים שאורבים לה מחוץ לבניין, עובר יאיר תאונת דרכים ונכנס לתרדמת.
שחקנים אורחים: שירז טל, אנחל בונני, צופית גרנט, אריאלה שביד והילה אלפרט.
פרשנות

לפי יוצריה, הסדרה באה לבחון את המונוגמיה בעידן המודרני, ואת הקשר בין המושגים "אינטימיות" ו"זרות".[דרוש מקור] במרכז העלילה, ארבעה סיפורים המתרחשים ביממה אחת, שלושה סיפורי בגידה, גם פיזית וגם רעיונית, וסיפור אחד של אהבה, אולם גם היא אהבה אסורה. כל הסיפורים מצטלבים ביניהם, כיוון שכמעט כל הדמויות גרות בבניין מגורים משותף (כאשר אחרות סובבות סביבן), עד הפרק האחרון, שבו מתקלפות סופית המסכות של הדמויות, שקריהן גלויים לחלוטין והן נותרות עם האמת הפשוטה והמרה שבמעשיהן. כך, כל הסיפורים מגיעים לשיאם.
הערות שוליים

↑  מערכת עכבר העיר און-ליין, מותק, זה נגמר, באתר הארץ, 22 בדצמבר 2007
↑  עכבר העיר און ליין, הזוכה הגדולה: "הכל דבש", באתר הארץ, 1 באוגוסט 2008
↑  תיגל נשיא, עכבר העיר, הסודות של מוני ואורלי, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2007
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2007 – מרחק נגיעה | פרס האקדמיה לטלוויזיה – דרמה בודדת, סרט טלוויזיה, מיני סדרה וסדרת דרמה  2008 – להוציא את הכלב | הבא: 2009 – מרחב מוגן |
לה לה לנד (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

לה לה לנד
 סוגה:  קומדיה מוזיקלית לילדים
 יוצרים:  ירון ארזי
 בימוי:  עדי סופר
 שחקנים:  אלון פרידמן, רוני הדר, הדר לוי, ששי קשת
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  14
 הפקה
 חברת הפקה:  נגה תקשורת
 אורך פרק:  כ-30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ הילדים של HOT
 תקופת שידור מקורית:  30 במרץ 2008 – 16 באפריל 2008
 
לה לה לנד היא קומדיה מוזיקלית ששודרה בערוץ הילדים ללקוחות HOT והופקה על ידי נגה תקשורת. במהלך פרקי הסדרה משולבים כ-70 שירים בסגנונות רבים ומגוונים המבוצעים על ידי שחקני הסדרה במהלך הסצנות. לאחר סיום התוכנית חתמה "נגה תקשורת" על הסכם עם חברת פלאפון תקשורת על שידור קטעים מהתוכנית ללקוחות 3G של החברה.
עלילה

העלילה מספרת על אולם בקריית חבצלות שעומד לפני הריסה. דני והצוות מנסים למנוע מגרשון להרוס את האולם. איש מסתורי ועשיר בשם אפרים מציל את האולם. במהלך העונה מתאהב דני בגלי, בתו של אפרים, אך היא לא רוצה אותו. כשדני מצליח בסופו של דבר להשיג אותה, הוא ישר זורק אותה. מאבטחת מתאהבת בשלמה למורת רוחו של ארצי שחפץ בה גם כן. בסופו של דבר גרשון חושף את סודו של אפרים שרוצה להפוך את האולם לחניון וכולם נשארים המומים. בסופו של דבר אפרים מסכים לשתף פעולה בתנאי שישתתף במחזמר הקרוב כדי להרשים את אשתו.
דמויות

דני (אלון פרידמן): אחד ממנהלי האולם. מתאהב בגלי. היחיד הרציני מבין החבורה. מצליח להשיג את גלי אך מקבל מכה בראש ומאבד את הזיכרון וכשהוא נזכר הוא כבר מאבד את גלי. גלי מנסה לחזור אליו אך הוא כבר לא מעוניין בקשר איתה. משכנע את אפרים לא להרוס את האולם.
גלי (רוני הדר): בתו היפה של אפרים. זוכה לחיזור מצד דני ומומו ומעדיפה את מומו. נפרדת ממנו בעקבות זה שהוא יצא עם פנלופי איתה התכתב באינטרנט ומתחברת עם דני ונפרדת ממנו לאחר שקיבל מכה בראש ולאחר שהיא לא מעוניינת להיות עם אף אחד היא מנסה לחזור לדני שלא מקבל אותה.
מאבטחת (הדר לוי): המאבטחת של האולם אשר איבדה את אביה בגיל צעיר. הופכת לסלבריטאית לאחר שהתראיינה בטלוויזיה. מחליטה להפסיק להיות סלבריטאית בשלב מסוים. מנהלת רומן עם שלמה ונדרשת לבחור בינו לבין ארצי אחיו התאום והיא מחליטה לבחור את שלמה. מקבלת מכתב מסתורי.
שלמה (אביעד בנטוב): אחיו התאום של ארצי. אובססיבי ומוטרף. מתיידד עם מאבטחת.
ארצי (אודי גוטשלק): אחיו התאום של שלמה. מתאהב במאבטחת שלא שמה עליו ותמיד מוצא דרך לריב עם אחיו. מתוחכם ושנון אך ידידותי ומצחיק.
מומו (לביא זיטנר): החבר של דני. קול שמתחיל עם כל בת בסביבה. מתאהב בגלי ויוצא איתה בעוד דני מקנא בקשר ביניהם. יוצא עם פנלופי איתה הוא התכתב באינטרנט ובעקבות כך נפרד מגלי בעוד פנלופי גם זורקת אותו ומומו נשאר לבד.
גרשון גרשון גרשון (שמחה ברבירו): אחראי תרבות ותברואה בעיריית קריית חבצלות שמחליט לסגור את האולם. נענה להצעה הכספית המכובדת של אפרים ובסופו של דבר מוכר את האולם. חושף את סודו של אפרים בטלוויזיה. מתמודד לראשות העיר.
ג'וחא (יורם טולדנו): מוכר הקפיטריה באולם. מצחיק, מפתיע והזוי. מספר לכולם סיפורים על רוחות וסופות. מקבל הצעה להשתתף בסרטו של סטיבן ספילברג. אבא של מאבטחת.
אפרים (ששי קשת): אביה של גלי. איש עשיר ומסתורי. מתכנן להרוס את האולם ולהפכו לחניון. משתכנע לא להרוס את האולם ומחליט להשתתף במחזמר הראשון שיעלה כדי להרשים את רוזי אשתו.
פולי (יפתח אופיר): עוזרו של אפרים. מעולם לא נשמע קולו, פרט לפרק האחרון, בו ניסה להעביר את האולם לבעלותו.
רוזי (חנה לסלאו): אמה של גלי ואשתו של אפרים שמופיעה בשלושת פרקי הסיום ומנסה להחזיר את דני וגלי ביחד.
בתרבות

בפרק הפותח של העונה החמישית של "הפיג'מות" מופיעה דמותה של מאבטחת בגן העדן של הסדרות. שבה היא מספרת לפיג'מות שהיא משתוקקת שישיבו לה את הסדרה.
הערות שוליים

↑  רותה קופפר, עשרה דברים לראות הערב, באתר הארץ, 2 באפריל 2008
↑  יעל גאוני, ‏פלאפון חתמה על הסכם עם נגה תקשורת: תשדר בדור ה-3 תוכניות של ערוץ הילדים ולוגי, באתר גלובס, 18 ביוני 2008
חידת שמשון

"חתונת שמשון", ציור של רמברנדט, 1638. שמשון, בעל השיער הארוך, משוחח עם אורחיו בימין התמונה.
חידת שמשון היא חידה המופיעה בתנ"ך כחלק מסיפור עלילותיו של שמשון. כרקע לחידה המקרא מספר שהוריו התנגדו להליכתו לפלשתים "הערלים" ומציין גם:
יש לציין גם שהסיפור רווי בביטויי אלימות בוטה ומיניות מרומזת או מפורשת.
את החידה חד שמשון בזמן חתונתו לשלושים "מרעיו" (אולי שושביניו) הפלשתים ועליהם לפתור אותו בתוך שבעת ימי המשתה תמורת 30 סדינים ו-30 חליפות בגדים. זו לשון החידה:
כלומר: מהדבר או היצור שאוכל דברים (האוכל) יצא משהו שנאכל (מאכל), ומהדבר או היצור החזק (עַז) יָצָא משהו מתוק. לפי פשוטם של דברים הפתרון לחידה זו פשוט: דבש דבורים. צליל הזמזום של המילה עז מזכיר את הדבורה החזקה האמיצה והתוקפנית, ה"אוכלת" צוף, או "אוכלת" כלומר עוקצת. היא המייצרת את המאכל - הדבש המתוק. בהקשר לחתונה, חידתו קשורה במתיקות האהבה, ומצד שני בעזות הרגשות ובסיכון שיש מן העקיצה שעלולה לכאוב בעקבות ההתאהבות. ייתכן גם שיש פה רמיזה מינית.
אלא שהפלשתים נמנעים מתשובה זו.  (אולי כדי שלא ליפול במלכודת הדבש, האומרת שהאישה הפלשתית, שאמורה להיות מן העם החזק, היא רק מקור למתיקות, ושמשון אינו מפחד מהם.) לפי הסיפור המקראי, כוונת שמשון היא לפתרון המבוסס על חוויה פרטית שאותה עבר. בדרכו לבית הוריו הרג אריה ובשובו איתם בדרך לחתונה מצא דבורים האוכלים את הפגר ובסמיכות לו או בתוך פגר האריה דבש. את הקשר בין החידה לאריה אפשר לדעת רק על ידי בירור עם שמשון.
את המידע מקבלים הפלשתים מאשת שמשון אחרי איומים שישרפו אותה ואת בית אביה, ועל פי דרישתם היא מפתה את שמשון לספר לה את פתרונו. הפלשתים בתורם חוזרים לשמשון ושואלים חידה בעצמם, שבתוכה מוסתר הפתרון ששמשון מסר לאשתו:
התשובה לחידתם היא כמובן "אהבה" המתוקה יותר מדבש וחזקה יותר מאריה. מתוך ההקשר ומבין השיטין יש להבין את הדו-שיח בין שמשון לפלשתים בחידתו ובחידתם-תשובתם.
בחלקה הראשון של תשובתם, אין חריגה מהפתרון הפשוט, ואליו יכלו להגיע גם בלי להיזקק לרמז ממנו. המתוק הוא הדבש. - וההקשר הוא מתיקות האהבה של שמשון לאשתו. אמנם עניין המתיקות הועלה רק בחלק השני של החידה של שמשון, אבל החלק הזה של התשובה קביל ברור ופשוט: מאכל = מתוק = דבש. אם הדברים נאמרו לאט, הרי שהמתח עלה. האם מרעיו מצאו את התשובה הפשוטה בלי עזרתו? האם הבינו את עניין האהבה המתוקה? אלא שבחלק השני של תשובתם מעורב לפתע אריה. החיה העזה האוכלת יכולה להיות הדבורה הניזונה מגוויית האריה, או האריה עצמו שמתוך גווייתו הוצא הדבש, או שגופו הפך באכילת הדבורים לדבש. האריה (או הדבורה) הם האוכל (הטורף או העוקץ) העז (החזק), והדבש הוא המאכל המתוק.
מאזכור גבורת האריה ברור לשמשון שהפלשתים השיגו את התשובה מאשתו. בשמעו את חידתם-פתרונם שמשון כועס ואומר להם:
את חליפות הבגדים והסדינים שהבטיח לפותרים, הוא משיג באלימות רבה. הוא מראה להם שאינו אריה מת אלא קוטל אריות. מיד אחר כך הוא עוזב את בית אשתו, וחוזר להוריו. אבי האשה מוסר אותה לאיש פלשתי, וכששמשון חוזר ומגלה זאת הוא מצית את שדות הפלשתים (סיפור "שועלי שמשון"). הם בתגובה שורפים את בית האב על יושביו, ואילו שמשון מתנקם בהם ומכה אותם שוק על ירך.
על פי פשוטו ובמחקר

החידה נדונה מהיבטים רבים. הפרשנות המסורתית ראתה בכך סיפור על התמודדות עם אויב אלים ורצחני (כפי שמתברר מהסיפור), והצורך להתמודד כך שלא יוכלו לך. הפרשנות הקבלית והחסידית מוצאת בסיפור רמזים רבים על הפקת טוב מתוך רע, והתמודדות עם מצבים קשים. ואילו חוקרי המקרא ניסו להבין את הסיפור בהקשרו ואת משמעותו הפשוטה על רבדיו.
חוקרי מקרא רבים עסקו במחזור סיפורי שמשון על מרכיביו השונים, ובהם חידת שמשון. חלק מהחוקרים ניסו לשחזר את הרקע והמשמעות המקורית של החידה ושל מרכיבים אחרים בסיפור שבו היא מופיעה, מתוך הנחה שסיפור החידה הוא שילוב של מסורות עצמאיות; חוקרים אלה הציעו פתרונות שונים לחידה, שאינם קשורים בהכרח לפתרון המוצע בטקסט המקראי. חוקרים אחרים התעניינו בחידה ובסיפור כפי שהם, כיצירה ספרותית.
היו שהסבירו שהסיומת בחידה-פתרון הפלשתי "ומה מתוק מארי?", זו שהרתיחה את דמו של שמשון מכך שגם הם וגם אשתו רימו אותו ובגדו באמון שלו, סובב סביב שאלת האהבה, הכוח והפחד, במאבק הפלשתי-ישראלי והגברי-נשי. בתשובה הפשוטה "דבש דבורים" הפלשתים יאמרו לשמשון שהוא, החזק, נתפס באהבתו ותש כוחו. הם מפחדים שזו מלכודת שבעקבותיה הוא יתנפל עליהם כדי להוכיח שעוד כוחו במתניו. ושמא הדבש שנמצא באריה מסמל ומסמן לפלשתים שכוורת הדבורים נשברה בידי האריה שנהרג בידי שמשון, כלומר אלימותו גוברת על אלימותם וממנה הוא מקבל את המתיקות.
והם, על פי תשובתם, הבינו היטב מתוך דברי שמשון לאשתו על האריה שהרג, שאכן יש להם מה לדאוג. לפניהם אדם שבהינף יד הרג אריה. לכן הם מזכירים לו את כוחה של אהבה, היכולה להרגיע ולהכניע את אותו אריה חזק. הפלשתים קיוו שהוא ייהנה מתשובתם, אלא שבתוך תשובתם מסתתרת בגידתם ובגידת אשתו באמון שלו. אפשרות אחרת שהועלתה היא שהפלשתים רצו להעמידו על "טעותו", אין הם מפחדים מכוחו ומסיפור האריה שלו, שכן הוא שבוי באהבתו.  אש האכזבה עזה במקרה זה מן האהבה: שמשון מעלה באש את שדות הפלשתים. והפלשתים בתגובה מעלים באש את בית אשתו ואביה על יושביו. על הדרך הקוראים נותרים עם גופת אריה, אשתו בעלה החדש ואביה השרופים חיים, 30 פלשתים עירומים מוכי חלציים, ומרעיו הפלשתים של שמשון המוכים שוק על ירך. כמו במותו עם פלשתים, גם כאן ההנאה וההצלחה של שמשון מוקרבים בגבורה על מנת להכאיב לאויב, וגם ללמד את הקורא לקח על התקרבות יתרה לעמדות הכח האלימות והבוגדניות.
החלק השני של החידה, "מעז יצא מתוק", התקבל בעברית החדשה במשמעות שאינה בהכרח הפירוש הנכון בהקשר המקראי, כביטוי המתייחס למצב גרוע שממנו נובע משהו טוב.