stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האשמות בניצול מיני של ילדים בידי מייקל ג'קסון ב-1993
תביעה משפטית > הסדר

הצוות המשפטי של ג'קסון היה נפגש שלוש פעמים בשבוע בביתו של טיילור כדי לדון בתיק. בסופו של דבר, הוסכם שג'קסון חולה מכדי לעמוד במשפט ממושך וכי עליו להתייצב מחוץ לבית המשפט.
ב-25 בינואר 1994 ג'קסון והוריו של ג'ורדן הגיעו להסכם כאשר במסגרת ההסכם המשפחה קיבלה כ-23 מיליון דולר כאשר 5 מיליון מהם כיסו הוצאות משפטיות, 1.5 מיליון דולר לכל אחד מהוריו ושאר הכסף הלך לקרן נאמנות של ג'ורדן.
ב-29 בינואר נחשף כי ג'קסון ביקש מחברת הביטוח שלו לקחת חלק בתשלומי ההסדר. עורך דין מטעם החברה אמר כי החברה הציעה לג'קסון הצעה לפתרון הבעיה אך ג'קסון דחה אותה אף לאחר מכן ניהל עליה משא ומתן. רוס וורדריפ אנליסט מטעם החברה שלח מכתב לעורך דינו של ג'קסון ובו היה רשום:
"אקטים של פעילות מינית אינם מהווים פגיעה פיזית. יתר על כך פעולות מיניות, במיוחד כשהן נגד קטין, הן מטבען מכוונות והן פסולות ומזיקות. כיסוי בגין מעשים אלו הם תחת קוד המדיניות של מדינת קליפורניה".
על פי עורך דינו של ג'קסון חברת הביטוח שלו הייתה המקור הכלכלי להסכמי ההסדר. עורך דינו טען כי אף על פי שזה נשמע תמוה שחברת הביטוח הייתה המקור הכלכלי להסדר לחברת ביטוח יש את הזכות להסדיר תביעות המכוסות בביטוח כראות עיניו. בית המשפט הוא הגוף היחיד שיכול למנוע את הזכות הזו.
בשנת 2004 טען עורך דינו כי ג'קסון מתחרט על כך שהסכים להסדר. הוא טען כי אנשים אשר היו אמורים להרוויח מעבודתו של ג'קסון דחפו אותו להסכים להסדר על מנת למנוע פרסום שלילי אשר היה חשש שיוביל לפגיעה במכירות אלבומיו או כרטיסים להופעותיו. לטענתו ג'קסון לעולם לא הודה במעשיו (על פי החוק הסכמה להסדר לא משמש כראיה) ובנוסף גם רצה להימנע מקרקס תקשורתי. גם ג'קסון עצמו הגיב לנושא ההסדר כאשר אמר: "רציתי להמשיך את חיי. יותר מדי אנשים כבר נפגעו. אני רוצה להמשיך ליצור תקליטים. אני רוצה לשיר. אני רוצה להופיע שוב... זה הכישרון שלי. העבודה הקשה שלי. החיים שלי. ולכן החלטתי כך".
סגירת החקירה

התובע המחוזי גיל גרסטי אמר כי ההסדר לא השפיע על העמדה לדין פלילי וכי החקירה נמשכת. ג'ורדן צ'נדלר נחקר לאחר ההסדר על ידי בלשים שחיפשו ראיות להתעללות בילדים, אך לא הוגשו כתב אישום פלילי לאחר חקירה זו. ב-2 במאי 1994, חבר המושבעים הגדול של מחוז סנטה ברברה התפרק מבלי להרשיע את ג'קסון, בעוד חבר מושבעים גדול בלוס אנג'לס המשיך לחקור את הטענות על התעללות מינית.
ב-11 באפריל 1994, מושב המושבעים הגדול בסנטה ברברה הוארך ב-90 יום, מה שאפשר לאסוף ראיות נוספות. אם כי אנשים אשר היו מעורבים בחקירה אמרו כי הם היו מתוסכלים מחקירת חבר המושבעים הגדולה, ולא מצאו ראיות ישירות להאשמות ההטרדה.
משפחת צ'נדלר הפסיקה לשתף פעולה עם החקירה בסביבות 6 ביולי 1994 אך עד אז ג'ורדן הביע את נכותנו להעיד במשפט. ב-22 בספטמבר בעקבות חוסר העדות של ג'ורדן במשפט ועקב חוסר הראיות החקירה נסגרה באופן רשמי והמשטרה לא הגישה כתב אישום פלילי. פרקליטת המחוז סנידון לורן וייס, וראש היחידה לפשעי מין במחוזי DA, אמרו כי הפסקת החקירה אינה משקפת חוסר אמונה באמינות הקורבנות לכאורה. כל החקירה כללה שני מושבעים גדולים ויותר מ-400 איש ונחקרו במשך 13 חודשים, כך הם טענו. עוד נאמר כי חלק מהילדים שמחקרו העדויות שלהם נמצאו יותר מאוחר כשקריות. לטענת חבר השופטים הגדול, הראיות שהציגו משטרת סנטה ברברה ומפלגת ה-LAPD לא היו משכנעות מספיק כדי להפליל את ג'קסון או לזמן אותו למשפט, אף על פי ששופטים גדולים יכולים להפליל את הנאשם אך ורק על עדויות. על פי דו"ח של "Showbiz Today" משנת 1994, חבר השופטים הגדולים טענו כי "לא נשמעו ראיות מזיקות" והם "לא שמעו שום עדות מזיקה" במהלך הדיונים.
לאחר ההסדר

שבוע לאחר ההסדר בינואר 1994 הודיע פרקליט מחוז לוס אנג'לס אתורני גרסטי כי הוא תומך בתיקון חוק האוסר על קורבנות תקיפה מינית להיאלץ להעיד בהליכים פליליים. התיקון, שהוכנס לאספת המדינה בפברואר, היה מאפשר מיד לגרסטי לחייב את עדותו של ג'ורדן צ'נדלר.
ב-15 בפברואר 1994 שידרה PBS Frontline סרט תיועדי תחת השם "Tabloid Truth: The Michael Jackson Story" אשר עסק בפרשה. הסרט התמקד בעיקר בעוזרי משק הבית של ג'קסון שמכרו לצהובונים סיפורים אודות הפרשה, אם כי הסרט הציג את עדותם כלא אמינה. בנוסף הסרט סיפר גם את סיפורו של זוג עובדים נוסף שעבד אצל ג'קסון בעבר ומכר גם הוא סיפור על התעללות בילדים באמצעות שחקן הקולנוע הפורנוגרפי פול ברסי, שבעבר מכר בהצלחה סיפור ל"נשיונל אנקווירר". ברסי ערך הקלטה מוקלטת של ראיות לכאורה ואמר כי בכוונתו להעביר אותה לפרקליט המחוז. הוא מכר את הסיפור לעיתון "גלוב" תמורת 15,000 דולר.
שלוש שנים לאחר מכן הוציא ויקטור מ. גוטיירז ספר על מערכת היחסים בין ג'ורדן צ'נדלר וג'קסון. גוטיירז טען כי הספר מבוסס על יומן שג'ורדן ניהל אז וכלל פרטים על מפגשים מיניים לכאורה עם ג'קסון. אך על פי העיתון הגרמני די טאגסצייטונג, גוטיירז השתתף בפגישות של איגוד אהבות הנערים הצפון אמריקאי (NAMBLA), קבוצה הדוגלת באי-הפללה של פדופילים ופדרסטים, כעיתונאי בשנות השמונים. לדבריו, הקבוצה חשבה על ג'קסון כ"אחד מאיתנו" והם התעקשו שהקשר בין ג'ורדן לג'קסון היה רומנטי.
בשנת 1997, ג'קסון הגיש תביעה אזרחית נגד גוטיירז בגין לשון הרע לאחר שהוא טען כי יש לו קלטת של ג'קסון שהטרידה את אחיינו ג'רמי, בנו של ג'רמיין ג'קסון. חבר המושבעים פסק לטובת ג'קסון, וגוטרייז נאלץ לפצות אותו ב-2.7 מיליון דולר. גוטיירז ברח לצ'ילה לאחר התביעה. עורכת דינו של ג'קסון, זיה מודאבר, אמרה, "השופטים אמרו לנו שהם לא רק רוצים לפצות את מר ג'קסון ולהעניש את ויקטור גוטיירז, אלא לשלוח הודעה שנמאס להם מהצהובונים שמשקרים על ידוענים תמורת כסף". ג'קסון הגיש גם תביעה בסך 100 מיליון דולר נגד דיאן דימונד לאחר שהופיעה בתוכנית הבוקר של KABC "קן וברקלי" כדי לדון בקלטת לכאורה של גוטיירז. לאחר שידור הדיווח, ג'קסון הודיע שיתבע את חברי התקשורת ש"הפיצו שקרים ושמועות אכזריות עליו בניסיונות להרוויח כסף, להועיל לקריירה שלהם, למכור עיתונים או לגרום לצופים לצפות בתוכניות שלהם". אך תביעתו נדחתה בשנת 1997.
ג'ורדן שחרר את עצמו באופן חוקי מהוריו בשנת 1994, בגיל 14. בשנת 1996 תבע אוון צ'נדלר את ג'קסון בסביבות 60 מיליון דולר, בטענה שג'קסון הפר הסכם שמעולם לא ידון במקרה. בשנת 1999 פסק בית משפט לטובת ג'קסון ודחה את התביעה. בשנת 2006 האשים ג'ורדן את אביו כי תקף אותו בעזרת מוט, חנק אותו וריסס את פניו עם גז מדמיע אך האישומים בוטלו. ב-5 בנובמבר 2009, ארבעה עשר שבועות לאחר מותו של ג'קסון, אוון צ'נדלר נמצא מת לאחר שהתאבד.
לאחר ההסדר > השפעה על הקריירה של ג'קסון

תדמיתו של ג'קסון והצלחתו המסחרית נפגעו בעקבות הפרשה. ממשלת איחוד האמירויות הערביות אסרה עליו להופיע במדינה. בנוסף באותה תקופה ג'קסון היה אמור להקליט שיר ולצלם קליפ עבור הסרט החיים על פי משפחת אדמס אך נמנע מלעשות זאת וכתוצאה מכך הפסיד 5 מיליון דולר. בנוסף לכך באותה תקופה הוא התמכר לסמים בעקבות הפרשה וכתוצאה מההתמכרויות שלו לסמים מותג לא ידוע של בשמים אשר היה אמור לשתף איתו פעולה, ביטל איתו את שיתוף הפעולה. בנוסף גם חברת פפסיקו ביטלה את שיתוף הפעולה איתו. בנוסף באותה תקופה ג'קסון היה אמור לכתוב שיר המהדורה השלישית של המשחק סוניק הקיפוד אך מסיבות לא ידועות הפרויקט לא יצא לפועל, ככל הנראה גם בגלל הפרשה.
ב-6 בדצמבר 1993 היה ג'קסון אמור להופיע בתיאטרון ביקון בניו יורק ואף המופע היה אמור להיות מוקלט ומשודר בטלוויזיה על ידי רשת HBO אך כתוצאה מהלחץ הנפשי שנגרם לו בעקבות הפרשה ג'קסון התמוטט לפניי ההופעה וכתוצאה מכך ההופעה בוטלה. כשנה לאחר מכן יצא לסיבוב ההופעות HIStory World Tour שלמרות ההצלחה המטורפת שלו ג'קסון הופיע רק פעמיים בצפון אמריקה במהלך כל סיבוב ההופעות.
לאחר ההסדר > טענות נוספות

ב-18 בדצמבר 2003 הואשם ג'קסון בשבעה אישומים של התעללות מינית בילדים ושתי עבירות של שידול אדם אחר לבצע התעללות מינית בילדים. ג'קסון הכחיש את ההאשמות. סנדון שוב הוביל את התביעה.
המשפט נגד ג'קסון החל בסנטה מריה, קליפורניה, ב-31 בינואר 2005. השופט התיר עדויות על טענות עבר, כולל פרשת 1993, כדי לקבוע האם לנאשם יש נטייה לבצע פשעים מסוימים. עם זאת, ג'ורדן צ'נדלר עזב את המדינה כדי להימנע מלהעיד. ההגנה טענה: "התובעים ניסו לגרום לו [צ'נדלר] להופיע והוא לא התייצב. יש לנו עדים שיכולים להעיד שהוא אמר להם שזה לא קרה ושלעולם לא ידבר עם הוריו שוב על מה שהם גרמו לו לומר".
ג'ון צ'נדלר העידה כי לא דיברה עם בנה 11 שנים. במהלך עדותה טענה כי לא זכרה שהייתה תביעה נגדית על ידי ג'קסון וכי מעולם לא שמעה על כך מעורך דינה. היא גם אמרה כי מעולם לא הייתה עדה להתעללות. ג'קסון לא נמצא אשם בכל 14 האישומים ב-13 ביוני 2005.
היסטוריה של בוליביה
התקופה הקולוניאלית > הכיבוש הספרדי וההתיישבות בפרו העליונה

הקונקיסטאדור פרנסיסקו פיסארו ערך שני מסעות כושלים לכיבוש אזור "פרו" – האזור שכולל בין השאר את אקוודור, פרו ובוליביה המודרניות – ב-1524 ו-1526, לפני שהחל במסע השלישי והמוצלח, בשנת 1532. בשנת 1527 מת מנהיג האינקה ואיינה קאפאק. ישנה השערה שוואיינה קאפאק נפטר מאבעבועות שחורות, מחלה שהביאו עימם הכובשים ואשר בהמשך גרמה לתמותה רחבה באזור ולהיחלשות האוכלוסייה המקומית. לאחר מותו פרצה מלחמת ירושה בין שניים מבניו, ואסקאר ואטוואלפה. המלחמה החלישה את אימפריית האינקה ויצרה פלגים וסכסוכים בתוכה. כוחותיו של פיסארו ידעו לנצל את החולשה הזו, ובמקרים רבים הם השתמשו בבריתות עם כוחות מקומיים. הספרדים הרגו את אטוואלפה, שניצח את אחיו במלחמה, ויצרו מנהיגי אינקה חדשים מתוך כוחותיו של ואסקאר, ששיתפו עימם פעולה. הם השתלטו על קוסקו ושדדו את אוצרותיה. בשנים 1536–1537, ניסו האינקה, עתה בהנהגת מאנקו אינקה יופאנקי, להתמרד נגד הכובשים, והם ערכו מצור על קוסקו שנמשך כעשרה חודשים. מרד זה הכריח את שבטים שונים בקרב הילידים לבחור צד במלחמה. הקויה היו נאמנים לספרדים, וכוחות אינקה יחד עם כוחות לופאקה יצאו במתקפה נגדם. ב-1538, כחלק מקמפיין שמטרתו להגן על הקויה, פיסארו יצא עם כוחותיו לכיוון נהר דסאגוארדו וצ'וקויטו (אנ') באזור אגם טיטיקקה. לאחר שהביס את המורדים באזור זה, הוא החליט לחזור לקוסקו ולשלוח כוח בראשות אחיו, הרננדו (אנ') וגונסאלו (אנ'), כדי לכבוש את אזור האנדים והעמקים שנמצאים כיום בבוליביה.
לאחר כניסתם לאזור האנדים הבוליביאנים – אזור שכונה על ידי הספרדים "צ'רקאס" (Charcas) ולאחר מכן "פרו העליונה" (Alto Perú) – הם הקימו בו שתי מושבות, צ'וקיסאקה, שכיום היא סוקרה, ופּוֹרקוֹ. שלטונות ספרד הקימו ב-1541 את מלכות המשנה של פרו שבירתה לימה ואשר חלשה בין השאר על אזור בוליביה. ב-1544 המשנה למלך ניסה להחיל באזור את "החוקים החדשים" (Leyes Nuevas), שמטרתם הייתה למנוע יחס אכזרי לילידים באמריקה הדרומית. גונסאלו פיסארו לא קיבל את התכתיב, ומאבק אלים ניטש בין כוחותיו לבין כוחות המשנה למלך. בתוך כך, ב-1545 גילו הכורים הספרדים אזור עשיר בכסף בסמוך לפורקו. הם התיישבו בו, ובהמשך ההתיישבות הייתה לעיר פוטוסי. בעשורים הבאים פוטוסי המשיכה להתפתח אודות למכרות הכסף בסביבתה; היא הייתה הסיבה העיקרית להשקעה של הספרדים בפרו העליונה. לאחר ניצחון זמני של גונסאלו פיסארו נגד המשנה למלך (שנרצח), הצליחו שלטונות ספרד לבסס את שלטונם. פיסארו הוצא להורג, אך כדי להשיג את תמיכת הקונסקיסטאדורים האחרים החוקים החדשים בוטלו למעשה. ב-1548 יצאה משלחת של המשנה החדש למלך, שהבטיחה שליטה על הדרך שעוברת בין קוסקו, פוטוסי וצ'וקיסאקה על ידי הקמת לה פאס, בליבו של אזור דוברי האיימרה. לה פאס התפתחה במהרה כמרכז עירוני ונקודת מפתח למסחר ותעבורה. במקביל להתפתחויות אלה, קבוצות של כובשים שהגיעו מאסונסיון (כיום בירת פרגוואי) הצליחו ב-1537 לחצות את אזור הצ'אקו והחלו להקים מושבות למרגלות האנדים. בשנות ה-50, הם החלו ליישב את אזור סנטה קרוס, וב-1561 ייסדו את סנטה קרוס דה לה סיירה. כמו אימפריית האינקה לפניהם, הספרדים לא הצליחו בשלב זה לחדור לאזורי השפלה.
1809–1825: מלחמת העצמאות > האספה המכוננת והכרזת העצמאות

מימין: תחריט של האספה המכוננת של בוליביה; משמאל: עותק של הכרזת העצמאות של בוליביה שמוצג ב"בית החירות" בסוקרה.
עם התקרבות המלחמה לסיומה, ההחלטה מה לעשות עם הטריטוריות של פרו העליונה הייתה באופן מעשי בידיהם של בוליבר וסוקרה. מבין השניים, בוליבר היה נלהב פחות מהרעיון של הקמת רפובליקה עצמאית בפרו העליונה, בין השאר משום שהוא קיווה להקמתה של פדרציה מאוחדת בכלל הטריטוריות של אמריקה הדרומית. בנוסף, גם בפרו (התחתונה) וגם בארגנטינה (הפרובינציות המאוחדות) נשמעו דרישות להחלת ריבונותן על הטריטוריות של פרו העליונה. עם זאת, הרעיון של חיץ בין שתי המדינות, בדמותה של מדינה עצמאית, קסם לחלק מהמנהיגים בלימה ובבואנוס איירס. שיקול זה ואחרים הובילו את בוליבר לגבש עמדה נחרצת פחות נגד הקמתה של רפובליקה עצמאית, ובסופו של דבר ההחלטה נותרה בידי סוקרה. סוקרה מצידו פעל עוד לפני סיום המלחמה להקמתה של מדינה עצמאית. ב-9 בפברואר 1825, כשכוחותיו הגיעו ללה פאס, הוא פרסם צו שקרא לכינוסה של אספה מכוננת עם נציגים מכלל המחוזות של פרו העליונה.
לאחר מספר דחיות, התכנסה האספה המכוננת ב-10 ביולי בצ'וקיסקה, בנוכחות 39 מתוך 48 הנציגים שנבחרו וכן בנוכחותו של סוקרה. שמונה נציגים נוספים הגיעו במהלך הדיונים. סוקרה נשא נאום ביום הראשון לדיונים ועזב לאחר מכן. האספה מינתה לעצמה נשיא – חוסה מריאנו סראנו (אנ'), ולאחר מספר דיונים פרוצדורליים החלה לדון על שלוש האופציות שעמדו בפניה: הכרזה על עצמאות, איחוד עם פרו, או איחוד עם הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה (ארגנטינה). על אף שהיו מספר נציגים שהעדיפו איחוד עם פרו, הרוב לעצמאות היה ברור, ומסקנת הוועדה הייתה למעשה ידועה כבר בפתיחתה. לקראת סוף החודש החלה האספה לנסח את הכרזת העצמאות, משימה שהושלמה ב-3 באוגוסט. אולם, שני נציגים (מסנטה קרוס) עדיין היו חסרים, והוחלט להמתין להם עם ההצבעה. בינתיים דנה הוועדה על הנושא הרגיש של יחסו של בוליבר להחלטתם. הנציגים ידעו שבוליבר לא היה אוהד של רעיון המדינה העצמאית. במסגרת דיון זה הוצע שעל מנת לרצות את הגנרל, המדינה העצמאית תיקרא על שמו.
ב-6 באוגוסט הגיע אחד מנציגי סנטה קרוס לאספה, והחלה ההצבעה. 47 הנציגים הצביעו פה אחד נגד איחוד עם הפרובינציות המאוחדות; ההצעה לאיחוד עם פרו התחתונה נדחתה ברוב של 45 מתנגדים מול 2 תומכים. ההצעה להכריז על פרו העליונה כמדינה עצמאית התקבלה ברוב של 45 תומכים מול שני מתנגדים. לאחר מכן הוקראה הכרזת העצמאות, וכל הנציגים, כולל המתנגדים, חתמו עליה. יום ההכרזה, 6 באוגוסט, הוא יום העצמאות של בוליביה.
לאחר הכרזת העצמאות, המשיכו הנציגים באספה לדון על נושאים שונים הקשורים למיסוד המדינה. האספה החליטה ששם המדינה יהיה "הרפובליקה של בוליבר". השם "בוליביה" התקבע חודשים מאוחר יותר.
מלחמת האוקיינוס השקט

בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19 התגלו מרבצים של גואנו ומלחת באזור מדבר אטקמה, שהגבולות המדיניים בו לא היו ברורים ומוסכמים. גילוי משאבי טבע אלה הוביל להאצה בהשקעות זרות באזור וכן להתגברות סכסוכי הגבול. הייתה להם חשיבות עצומה לכלכלה הבוליביאנית – עד 1879, כ-50% מההכנסות של ממשלת בוליביה הגיעו ממיסוי על מכרות באזור אטקמה.
בוליביה וצ'ילה חתמו ב-1866 על הסכם שנתן לצ'ילה שליטה בכל מה שנמצא מדרום לקו רוחב 24 דרום. בנוסף, בוליביה הסכימה לחלוק משאבים עם צ'ילה באזור מחיונס (אנ'). בתחילת שנות ה-70, חלק נכבד מהפעילות הכלכלית באזור נעשתה על ידי חברות צ'יליאניות, שלא רק הפיקו גואנו ומלחת, אלא גם חצבו כסף באזור הקרקולס (כיום, מחוז אנטופגסטה). בוליביה, שראתה בכך איום, החלה לחזור בה מסעיפים בהסכם של 1866. בנוסף, ב-1873, חתמה בוליביה על הסכם הגנה סודי עם פרו, שהבטיח סיוע הדדי במקרה של איום מצד צ'ילה. עובדים ובעלי מכרות צ'יליאנים התלוננו על שימוש בכוח ומדיניות לא הוגנת מצד הרשויות הבוליביאניות. ב-1879, החליטה ממשלת בוליביה על מס ייצוא חדש, שנתפס כפגיעה נוספת בפעילות הכלכלית של חברות צ'יליאניות. מס זה היה העילה לפרוץ מלחמת האוקיינוס השקט, שנמשכה מ-1879 עד 1884.
על אף שהמלחמה נמשכה יותר מ-4 שנים, בתוך חודשיים מתחילתה איבדה בוליביה את הטריטוריה שלה באזור הסכסוך ועימה את הגישה לאוקיינוס השקט. בכך איבדה בוליביה את האזור שהיווה עבורה הבטחה כלכלית בעשורים קודם לכן והפכה למדינה ללא מוצא לים. המשך המלחמה נגע בעיקר לטריטוריות של פרו והתנהל בשטחה. ממשלת בוליביה חששה מפלישה של צ'ילה לאזור האנדים, אך לצ'ילה מעולם לא הייתה תוכנית להיכנס לאזור זה. אובדן הטריטוריות לצ'ילה קיבל אישור רשמי ב-1904, עם חתימת "אמנת השלום והידידות" בין המדינות.
מעבר להפסד הטריטוריאלי והכלכלי, למלחמה הייתה השפעה חשובה על המשטר והפוליטיקה בבוליביה. בדצמבר 1879 התמרדו אזרחים וחיילים נגד ממשל דאסה, והוא הודח. את המרד הובילו קבוצות שונות בעלות אינטרסים שונים, ולאחר משא ומתן הן הסכימו שאיש הצבא נרסיסו קמפרו (אנ') יכהן כנשיא. קמפרו פעל נגד הבטים שונים של הממשל הצבאי, הדיח מפקדי צבא והביא ב-1880 לכינוס קונגרס, שבו השתתפו נציגי האליטה הפוליטית וכן נציגים של התעשייה והמכרות. בכך החלה תקופה חדשה בפוליטיקה הבוליביאנית, שבמהלכה נוצרה מערכת מפלגתית, והסתיימה תקופת שלטון ה"קאודיו", שבמהלכה הונהגה המדינה על ידי אישי צבא והגורמים הבולטים בכלכלה היו אדישים יחסית לפוליטיקה.
לאחר המשבר: 2019–הווה

בבחירות שנערכו באוקטובר 2020 נבחר לנשיא לואיס ארסה, מועמד MAS שנתמך על ידי מוראלס. יום לאחר השבעתו חזר מוראלס למדינה. במרץ 2021 נעצרה הנשיאה לשעבר אנייס, יחד עם חמישה מחברי ממשלתה. אנייס הואשמה בקשירת קשר, המרדה וטרור, והיא הייתה עצורה במשך כ-15 חודשים לפני שהחל משפטה. ביוני 2022 היא הורשעה בהפרת אמונים ופעולה המנוגדת לחוקה, ונגזרו עליה עשר שנות מאסר. האיחוד האירופי, ארצות הברית וארגוני זכויות אדם ביקרו את הפעולות האלה.
לאחר חזרת מוראלס החל להתפתח קרע בין תומכי ארסה לתומכי מוראלס בתוך מפלגתם. שני הפוליטיקאים הכריזו על כוונתם להתמודד שוב בבחירות לנשיאות שצפויות להיערך ב-2025. באוקטובר 2023, בכנס של MAS שהלגיטימיות שלו שנויה במחלוקת, התקבלה החלטה לסלק את ארסה מהמפלגה. ארסה ותומכיו לא מכירים בהחלטה זו.
ב-26 ביוני 2024 נכשל ניסיון הפיכה, שבמסגרתו כוחות צבא וכלים משוריינים התפרסו מסביב לארמון הממשלה. יומיים לפני ניסיון ההפיכה הכריז מפקד צבא בוליביה שמוראלס לא יכול לחזור לנשיאות ושהצבא ידאג לכך שלא יחזור אם יהיה צורך. בעקבות זאת דווח שהוא הודח, אך הוא הכחיש זאת. בזמן ניסיון ההפיכה הוא אמר לתקשורת כי הצבא ארגן את ההפיכה לבקשת הנשיא, וזמן קצר לאחר מכן, הוא נעצר על ידי המשטרה והודח.
לקריאה נוספת

Herbert S. Klein, A Concise History of Bolivia, 3rd Edition, (Cambridge University Press: 2021)
Rex A. Hudson and Dennis M. Hanratty (eds.), Bolivia: a country study, (Library of Congress Federal Research Division: 1991)
Waltraud W. Morales, A Brief History of Bolivia, (Lexington Associates: 2003)
זיכרון גורלי (סרט, 2012)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  We Can Remember It For You Wholesale מאת פיליפ ק. דיק
 בימוי:  לן וייסמן 
 הופק בידי:  ניל מוריץ טובי ג'פה
 תסריט:  קורט וימר מארק בומבק ג'יימס ונדרבילט
 עריכה:  כריסטיאן וגנר 
 שחקנים ראשיים:  קולין פארל קייט בקינסייל בריאן קראנסטון ג'סיקה בייל
 מוזיקה:  הארי גרגסון ויליאמס 
 צילום:  פול קמרון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Original Film
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 3 באוגוסט 2012
 משך הקרנה:  118 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט דיסטופי, סרט מדע בדיוני, סרט מתח, סייברפאנק 
 מקום התרחשות:  אוסטרליה 
 תקציב:  125 מיליון $
 הכנסות:  $198,467,168
 הכנסות באתר מוג'ו:   totalrecall2012
 www.welcometorecall.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
זיכרון גורלי (באנגלית: Total Recall) הוא סרט פעולה ומדע בדיוני אמריקאי בבימויו של לן וייסמן ובכיכובו של קולין פארל. הסרט, אשר מבוסס במקור על הספר "We Can Remember It for You Wholesale" מאת פיליפ ק. דיק, הוא עיבוד מחודש לסרט באותו שם משנת 1990.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ובקנדה ב-3 באוגוסט 2012.
תקציר העלילה

עלילת הסרט מתרחשת בשנת 2084. לוחמה כימית הפכה את רוב השטחים בכדור הארץ לבלתי ראויים למחיה. בעקבות כך האנושות מרוכזת כעת בשתי מעצמות משני צדי כדור הארץ: "הפדרציה המאוחדת של בריטניה" ו"הקולוניה" (אוסטרליה לשעבר). אזרחי המעצמות מסוגלים לנסוע בין האומות דרך מעלית תת-קרקעית שעוברת במהירות עצומה דרך ליבת כדור הארץ. השליט הרודן של הפדרציה המאוחדת של בריטניה, קנצלר וילוס קוהאגן (מגולם על ידי בריאן קראנסטון) שולט בה ביד ברזל. קוהאגן מתכנן לפלוש ולהשתלט על הקולוניה באמצעות צבא רובוטים. קבוצה של מורדים המונהגת על ידי אדם בשם מתיאס (מגולם על ידי ביל ניי) מנסה לסכל את תוכניותיו של קוהאגן.
עלילת הסרט מתמקדת בדאג קוויד (מגולם על ידי קולין פארל), פועל בפס ייצור של רובוטים אשר גר בקולוניה יחד עם אשתו לורי (מגולמת על ידי קייט בקינסייל). קוויד סובל מסיוטים חוזרים ונשנים משונים שבהם הוא לוחם מחתרת ואשר בהם מופיעה דמותה של אשה שאותה הוא איננו מכיר (מלינה אשר מגולמת על ידי ג'סיקה בייל). לקוויד נמאס מהחיים המונוטונים שלו בקולוניה. בשל כך הוא מחליט לרכוש חופשה וירטואלית בחברת "ריקול בע"מ" על ידי השתלת זיכרונות מלאכותיים במוחו של הרפתקאות שמעולם לא חווה בתור סוכן חשאי. אף על פי כן, ההליך ככל הנראה משתבש כאשר מתגלה כי קוויד הוא סוכן חשאי בעצמו, אף על פי שקוויד לא יודע שום דבר מזה, ולאחר שחיילי הפדרציה יוצאים בעקבותיו ומנסים לחסלו.
שחקנים ראשיים

קולין פארל - בתפקיד דאג קוויד / קרל האוזר, פועל מפעל שסובל מחלומות אלימים מוזרים. הדמות הראשית והגיבור הראשי בסרט.
קייט בקינסייל - בתפקיד לורי קוויד, סוכנת סמויה של UFB ותחת הסוואה כאשתו של דאג.
בריאן קראנסטון - בתפקיד הקנצלר וילוס קוהאגן, הנבל הראשי של הסרט. הוא מתכנן לפלוש ולהשתלט על הקולוניה באמצעות צבא רובוטים.
ג'סיקה בייל - בתפקיד מלינה.
הפקה

בכתיבת התסריט השתתפו קורט וימר, מארק בומבק וג'יימס ונדרבילט. לן וייסמן נבחר כבמאי של הפרויקט, פול קמרון נבחר כצלם וכריסטיאן וגנר נבחר בתור העורך. צילומי הסרט החלו ב-16 במאי 2011 בטורונטו והסתיימו ב-16 בספטמבר 2011.
ראו גם

זיכרון גורלי - הסרט המקורי משנת 1990
הערות שוליים

↑  Sony Schedules ‘Total Recall’ For August 2012, Also Dates ‘I Hate You, Dad’ And Kevin James’ MMA Film | /Film
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2013006032   WorldCat (עם LCCN): no2013-006032
ריד יואינג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בנובמבר 1988 (בן 36) פלורידה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2008 
 http://reidewing.me
 פרופיל ב-IMDb
 
ריד יואינג (באנגלית: Reid Ewing; נולד ב-7 בנובמבר 1988) הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי. מוכר בעיקר מגילום דמותו של דילן מרשל בקומדיית המצבים של ABC "משפחה מודרנית" בשנים 2009–2020.
ביוגרפיה

יואינג הוא יליד מחוז ברווארד (אנ'), פלורידה. הוא הופיע בהפקות תיאטרון באזור דרום פלורידה. בשנותיו בתיכון, הוא למד בבית הספר לאמנויות דרייפוס (אנ') בוסט פאלם ביץ' ולאחר מכן בקונסרבטוריון לאמנות הדרמה של ניו יורק (אנ') לפני שעבר ללוס אנג'לס.
יואינג מנגן על פסנתר, גיטרה ובנג'ו, ואף כתב שירים שביצעה דמותו בסדרה "משפחה מודרנית".
קריירה

בשנת 2008 הצטלם לפיילוט לסדרה מבית ערוץ ג'טיקס, "Sunday! Sunday! Sunday!" אולם לבסוף לא יצאה לפועל.
בשנים 2009–2020, גילם את דמותו החוזרת של דילן מרשל בסיטקום הפופולרי "משפחה מודרנית" ברשת ABC.
יואינג שיחק בתפקידים מרכזיים ומשניים בסרטים וסדרות טלוויזיה נוספות, כגון "ליל האימה", "גוד לאק צ'ארלי", "ערים כל הלילה" ועוד.
חיים אישיים

ב-2015 חשף כי סבל מהפרעת גוף דיסמורפית, שהובילה אותו לבצע מספר ניתוחים קוסמטיים. ב-23 בנובמבר של אותה שנה יצא מהארון כגיי.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2011 | ליל האימה | בן ווגנר |  |
| 2012 | The Silent Thief | דאג אדוארדס |  |
| 2013 | קראש (אנ') | ג'פרי |  |
| 2013 | 10 Rules for Sleeping Around | יו |  |
| 2014 | Mall | בקט |  |
| 2015 | Wingman Inc. | באד |  |
| 2016 | Temps | קרטיס |  |
| 2016 | Sundown | יוג'ין |  |
| 2017 | South Dakota | קרטר |  |
| TBA | Generation Angst | פיט |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2009–2020 | משפחה מודרנית | דילן מרשל | תפקיד חוזר (עונות 1–5; 7; 10) תפקד אורח (עונות 6; 8–9) תפקיד ראשי (עונה 11); 63 פרקים |
| 2009–2011 | זיק ולותר (אנ') | צ'ארלי פלאנק | 4 פרקים |
| 2011 | גוד לאק צ'ארלי | דרק | 3 פרקים |
| 2011 | The Truth Below | אית'ן | סרט טלוויזיה של MTV |
| 2012 | Dating Rules for My Future Self | אנדרו | סדרת רשת; פרק: "Time 2 Get ur Sh#t Together" |
| 2013 | Newsreaders | לוגן רובי | פרק: "Fit Town, Fat Town" |
| 2013 | The Power Inside | דווין | 6 פרקים |
הערות שוליים

↑  https://twitter.com/media_reid/status/16998137187, Twitter
↑  Elliott, Stuart (2011-09-26). "After 27 Years, an Answer to the Question, 'Where's the Beef?'". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-10-06.
↑  TV Guide Magazine | News | Reid Ewing's Modern Breakout, web.archive.org, ‏8 במאי 2010
↑  AP,James Hibberd, AP, James Hibberd, MTV’s ‘Truth Below’ books Reid Ewing, The Hollywood Reporter, ‏8 באפריל 2010 (באנגלית)
↑  I Underwent Cosmetic Surgery For My Body Dysmorphia... And I Wish I Hadn't, HuffPost, ‏2015-11-19 (באנגלית)
↑  'Modern Family' actor Reid Ewing acknowledges body dysmorphia, says he regrets plastic surgeries - LA Times, web.archive.org, ‏21 בנובמבר 2015
↑  The cosmetic surgery agony of ‘Modern Family’ actor Reid Ewing - The Washington Post, web.archive.org, ‏21 בנובמבר 2015
ג'ון כריסטופר קטלר

ג'ון כריסטופר קטלר (באנגלית: John Christopher Cutler‏; 5 בפברואר 1846 – 30 ביולי 1928) היה פוליטיקאי אמריקאי, מושל מדינת יוטה השני בין השנים 1905–1909. הוא מושל יוטה הראשון שנולד מחוץ לגבולות ארצות הברית.