stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פדרציית הכדורגל הגרמנית
מבנה > נשיאי ההתאחדות

פרדיננד ופה (1900 - 1904)
פרידריך וילהלם נואה (1904 - 1905)
גוטפריד הינצה (1905 - 1925)
פליקס לינמן (1925 - 1945)
פקו באוונס (1949 - 1962)
הרמן גסמן (1962 - 1975)
הרמן נויברגר (1975 - 1992)
אגידיוס בראון (1992 - 2001)
גרהארד מאייר-ורפלדר (2001 - 2004)
גרהארד מאייר-ורפלדר ותיאו צוונציגר (2004 - 2006)
תיאו צוונציגר (2006 - 2012)
וולפגנג נירסבאך (2012 - 2015)
ריינר קוך וריינהארד ראובל (2015 - 2016)
ריינהארד גרינדל (2016 - )
הערות שוליים

↑  גרמניה: נשיא התאחדות הכדורגל התפטר בעקבות פרשת שחיתות, באתר כלכליסט, 10 בנובמבר 2015
| כדורגל בגרמניה גרמניה |
| --- | --- | --- |
| ניהול | פדרציית הכדורגל הגרמנית • קבוצות • אצטדיונים • תחרויות |  |
| תחרויות ליגה | בונדסליגה • הבונדסליגה השנייה • הליגה השלישית • הליגה האזורית • הבונדסליגה לנשים • הבונדסליגה השנייה לנשים •  מבנה הליגות |  |
| תחרויות גביע | הגביע הגרמני • גביע הליגה הגרמנית • הסופר קאפ הגרמני • הגביע הגרמני לנשים |  |
| נבחרות | הנבחרת הלאומית • הנבחרת הצעירה • נבחרת הנשים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303680805171  GND: 2008246-0  ISNI: 0000 0000 8416 6569  LCCN: n89634604  NDL: 00745943  SUDOC: 066513030  VIAF: 121686338   WorldCat (עם VIAF): 121686338 
סמל ההתאחדות, 1900 - 1926
חלוקת גרמניה להתאחדויות אזוריות ומדיניות
ריינהארד גרינדל, נשיא ההתאחדות המכהן
יהודית בירק

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  30 בספטמבר 1926 גרייבו, רפובליקת פולין 
 פטירה:  14 בינואר 2013 (בגיל 86)
 ענף מדעי:  ביוכימיה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  רחובות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 פרסים והוקרה:  כלת פרס ישראל לחקר החקלאות לשנת 1998
 תרומות עיקריות
 חקר חלבוני הסויה והתאים הקשורים בהם
 
יהודית בירק (30 בספטמבר 1926 - 14 בינואר 2013) הייתה ביוכימאית ישראלית. הייתה חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1993, וכלת פרס ישראל לחקר החקלאות לשנת תשנ"ח (1998).
ביוגרפיה

יהודית בירק נולדה בשנת 1926 בשם "יהודית גרשטנסקי" בגרייבו (Grajewo) אשר בפולין. הייתה בת יחידה ליצחק גרשטנסקי ולפרידה לבית בורוביץ. אביה היה סוחר. אמה נמנתה בין מקימי מוסדות רשת "תרבות" בעיירה, בהם למדה בירק עד עליית המשפחה לארץ ישראל בשנת 1935. הוריה התיישבו בצפון תל אביב, והיא החלה בלימודים בבית החינוך לילדי עובדים. כעבור שנה עברה משפחת גרשטנסקי לבית דירות בבעלות משפחת בירק. את לימודיה התיכוניים היא עשתה בגימנסיה גאולה. בנעוריה עסקה בספורט והייתה חברת קבוצת הכדורסל של מכבי תל אביב.
בתום לימודיה התיכוניים, השתתפה בשנת שירות בקיבוץ אלונים. בשנת 1945 החלה בלימודי ביוכימיה ומיקרוביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. עם פרוץ מלחמת העצמאות נישאה למאיר בירק, בנם של בעלי הבית בו התגוררה בנעוריה. לימים נולדו לזוג שני בנים, פרופסור אוהד בירק ופרופסור יצחק בירק. לאחר נישואיה התגייסה לצה"ל, ושירתה כשנה וחצי בחיל המדע, בו הייתה שותפה לייצור וניסוי בנורי תאורה.
בשנת 1949 שבה ללימודיה, אותם השלימה כעבור שנה, ולאחריהם החלה בדוקטורט במכון וולקני, תחת הנחייתו של אהרן בונדי. בשנת 1953 הוסמכה בירק לדוקטור, והחלה לעבוד בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות. בשנת 1955 היא השתלמה באוניברסיטת רטגרס בניו ג'רזי תחת הנחייתו של הפרופסור זלמן וקסמן. שנה אחר כך שבה לישראל, פיתחה את תוכנית הלימודים בביוכימיה ובתזונת בעלי חיים והייתה בין מקימי מחלקת המחקר של הפקולטה לחקלאות. בשנת 1971 הועלתה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1972 הוקם על ידה בית הספר למדעי התזונה.
כחוקרת עמדה מאחורי תגלית מעכב פרוטאזות חדש. בשנת 1962, במהלך שבתון באוניברסיטת ברקלי, היא אפיינה לראשונה את ההורמון ממיס השומנים בטא ליפוטרופין, שהתגלה מאוחר יותר כמשכך כאבים טבעי. בישראל התמקדה עבודתה שנים ארוכות בחקר חלבוני הסויה והתאים הקשורים בהם. מנגנון הפעולה המהווה אב-טיפוס למעכבי פרוטאזות שמצויים בכל זרעי הקטניות נקרא לימים על שמה - Bowman-Birk Inhibitor (אנ'), והאחרון הפך לנושא מחקרה כמנגנון חיסוני מפני סרטן.
במהלך השנים, שימשה כראש המחלקה לביוכימיה חקלאית, דיקן הפקולטה לחקלאות (1977) ופרו-רקטור האוניברסיטה העברית. כמו כן שימשה כדירקטורית בחברת "טבע", חברת ות"ת, יו"ר הוועדה למינוי פרופסורים במכללות, וחברת חבר הנאמנים במספר אוניברסיטאות ומכללות בארץ ישראל. לאחר פרישתה לגמלאות, שימשה בתפקיד יו"ר הוועד המנהל של המכללה האקדמית להנדסה ירושלים וחברת הוועד המנהל של המכללה האקדמית תל אביב יפו.
בירק, שהייתה חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1993, מונתה בשנת 2006 לעמוד בראש ועדת ההיגוי לשימור ולפיתוח אוספי הטבע האוניברסיטאיים למחקר. בשנת תשנ"ח 1998 הוענק לה פרס ישראל לחקר החקלאות. כמו כן, היא כלת פרס רוטשילד לחקלאות (1977), ובשנת 1978 הוענק לה "אות שנת השלושים לנשים בישראל" מטעם מועצת ארגוני נשים בישראל. בשנת 1999 הוענק לבירק תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון, ובשנת 2000 הוענק לה תואר יקירת העיר רחובות.
בירק נפטרה ב-14 בינואר 2013 ברחובות.
על שמה נקרא רחוב בשכונת ׳המדע׳ בעיר רחובות בה התגוררה, יחד עם רחובות נוספים בשכונה זו שנקראו על שם זוכי פרס ישראל.
הערות שוליים

↑   עופר אדרת, "אישה, אם ומדענית", באתר הארץ, 26 בינואר 2013
↑  מינויים חדשים באוניברסיטה העברית, דבר, 29 באוגוסט 1971
↑  נאוה איזין, מנהלת מטבח, תזונאית או דיאטיקנית, דבר, 21 במרץ 1973
↑  פרופ' יהודית בירק דיקן הפקולטה לחקלאות, דבר, 16 ביוני 1977
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יאיר מונדלק | פרס רוטשילד לחקלאות  1977 | הבא: גד לובנשטיין |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302365805171  BIBSYS: 4011415  BnF: cb14604018s (data)  CiNii: DA14368775  ISNI: 0000 0001 1753 7320  LCCN: n87108132  RERO: 02-A009529102  SUDOC: 086228099  VIAF: 27316043   WorldCat (עם VIAF): 27316043
בית הכנסת הגדול של פילדגייט סטריט

בית הכנסת הגדול של רחוב פילדגייט
בית הכנסת שער יעקב (באנגלית: Fieldgate Street Great Synagogue; מילולית: בית הכנסת הגדול של רחוב פילדגייט) הוקם בשנת 1899 באיסט אנד של לונדון. הוספת המילה "גדול" בשמו האנגלי נובעת מהעובדה שברחוב פילדגייט היו מספר בתי כנסת קטנים.
היסטוריה

בנייתו נעשתה תוך חכירת הקרקע ל-90 שנה, עם תוכנית מתאר להסבת הבניין לבית כנסת, בית מגורים וסדנא. הפרויקט תוכנן והובל על ידי התאחדות בתי הכנסת של בריטניה (Federation of Synagogues), ששמה לה למטרה לאחד שלוש חברותות קטנות. עלויות הבניה הוערכו ב-3,500 ליש"ט, מתוכן ההתאחדות תרמה 500 ליש"ט, חברי הקהילה תרמו עוד 700 ליש"ט וסמואל מונטגיו תרם 200 ליש"ט. ויליאם וידינגטון היה הארכיטקט שנשכר לתכנן את הפרויקט. הדגם היה של בית כנסת מסורתי אשכנזי.
נתנאל צ'ארלס רוטשילד (אנ') ערך את טקס הפתיחה וסמואל מונטגיו היה נשיא כבוד. סולומון מייקלס היה הנשיא בפועל.
במהלך הבליץ על לונדון, ניזוק בית הכנסת באופן קשה. מיד עם תום המלחמה (1948–1947), החלו עבודות של חיזוק האולם הראשי עם קורות פלדה וגג חדש מבטון. העמודים הקורינתיים נשמרו. על העבודות היה אמון יו"ר בית הכנסת, נתן זלוטניקי, בשיתוף חברות בנייה לונדוניות. בין השנים 1959–1960 שופץ בית הכנסת כ"מרכז קהילתי", כאשר קומת הקרקע נבנתה מחדש. לוח המאזכר את חניכת המבנה מחדש, הוצב מימין לדלת הכניסה. תחת פיקוחו של הרב לייביש גאייר, עבודות השיפוץ נועדו לשמור על צביונו צנוע. הלוחות שהוכנסו היו אף פשוטות מקודמותיהם, עם אריות יהודה מוזהבות. החלונות המעוגלים זוגגו בויטראז'ים עם מגני דוד וגבתי המנורה שהאירו את חלל בית הכנסת היו אף הם בצורת מגן דוד.
בתחילת שנות האלפיים נשארו בבית הכנסת כ-150 מתפללים בלבד. מספר זה הוסיף לרדת ככל שהידללה האוכלוסייה היהודית של האיסט אנד. בשנים אלו, הותקנה מחיצה בחלל בית הכנסת כדי לאפשר תפילת נשים, שהיו מבוגרות מכדי לטפס במעלה המדרגות לקומת הגלריה. עד נובמבר 2009 פסקו תפילות סדירות בבית הכנסת, והלה נפתח רק בשבת אחת בחודש לתפילת שחרית סמלית.
התאחדות בתי הכנסת של בריטניה מכרה את הבניין למסגד איסט לונדון ב-2015, שנבנה וגדל במרוצת השנים סביב מבנה בית הכנסת. ב-2016 בניין בית הכנסת הישן הוסב לאגודת צדקה אסלאמית. היה זה בית הכנסת האחרון בשכונת וויטצ'אפל.
המבנה

המבנה שיועד לבית הכנסת הכיל חנות, דירה בעבור שמאי בית הכנסת וחדר ועדה בקומה העליונה. מימין לחנות, דלתות ברזל הנפתחות כלפי חוץ הובילו לשתי כניסות: דלת עבור הנשים שהובילה לגרם מדרגות לקומה השנייה (שם הייתה עזרת הנשים) ודלת עבור הגברים שמבעדה מסדרון שהוביל לקומת בית הכנסת.
רחבת בית הכנסת יכלה להכיל כ-280 גברים וכ-240 נשים (כאמור בקומת הגלריה שמעליהם). תקרת המבנה נתמכה בשני עמודים קורינתיים ועוטרה בקמרון בן 7 צדדים. בימת בית הכנסת היתמרה במרכז כאשר סביבה ספסלי ישיבה לאורך הקירות הארוכים. מאחורי הבימה נוספו ספסלים. גב ארון הקודש פנה לקיר הצפוני, מעליו היו לוחות מעוטרים באריות יהודה, ומעליהם חצי-כיפה שמעליה חלון מעוגל. בניגוד למקובל ובשל מגבלות המבנה, ארון הקודש לא יכל לפנות לכיוון ירושלים.
הערות שוליים

1 2  "Survey of London | Former Fieldgate Street Great Synagogue|website=surveyoflondon.org|access-date=2019-01-04".
1 2  Tower Hamlets Local History Library and Archives (THLHLA), Building Control File (BC) 40634: London Metropolitan Archives (LMA), District Surveyor's Returns ACC/2893. East London Advertiser. 1965. pp. 113, 118–122.
1 2  Lindsay, Paul. JC, 26 Jan 1990. The Synagogues of London. pp. 51–3.
↑  Alderman, Geoffrey (1987). London Metropolitan Archives (LMA), District Surveyor's Returns (DSR): Goad insurance maps, 1890–1953: Post Office Directories (POD). The Federation of Synagogues. pp. 12–13.
↑  Welch, Pike, Charles, W. T. (1905). London at the opening of the twentieth century. Post Office Directories. pp. 205, 298.
↑  Kadish, Sharman (2011). The Synagogues of Britain and Ireland: An Architectural and Social History. Yale University Press. pp. 152–154. ISBN 0300170513.
שרה הסטרין-לרנר

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1918 ויניפג, קנדה 
 פטירה:  18 בנובמבר 2017 (בגיל 99)
 ענף מדעי:  פיזיולוגיה
 מקום מגורים:  קנדה קנדה ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל למדעי הרפואה
 
שרה הסטרין-לרנר (1 במאי 1918 - 18 בנובמבר 2017) הייתה חוקרת ישראלית בתחום הפיזיולוגיה. כלת פרס ישראל למדעי הרפואה לשנת 1955.
ביוגרפיה

הסטרין נולדה בוויניפג שבקנדה. הוריה, יוסף ומרים הסטרין, היו קשורים בפעילות הציונית של אזור מגוריהם. בשנות ילדותה אירחו בביתם רבים מבכירי תנועת העבודה שעסקו בשליחות בצפון אמריקה, בהם רחל ינאית בן-צבי, זלמן שזר ויהודה אבן שמואל. לאחר עלייתם לארץ ישראל, בשנת 1932, שימש אביה מזכיר המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית תחת ניהולו של ברל לוקר ומנהל המכון החקלאי. אחיה, שלמה, שימש לימים פרופסור לביוכימיה ובשנת 1957 זכה בפרס ישראל למדעים מדויקים.
מחקר והוראה

בארץ למדה הסטרין זואולוגיה ובלימודי הדוקטורט עסקה בפיזיולוגיה פתולוגית. היא נמנתה בין ראשוני הסגל האקדמי של המחלקה לפיזיולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1961 יצאה לשנת שבתון ועבדה עם פרופסור הוקין ב-אוניברסיטת מדיסון במדינת ויסקונסין בארצות הברית.
פרס ישראל

מחקרה המשותף עם בנימין שפירא בנושא ספיגת גלוקוז זיכה אותם בפרס ישראל למדעי הרפואה לשנת 1955.
הערות שוליים

↑  דף הנפטרת באתר חברה קדישא ת"א–יפו והמחוז.
↑  פרסי ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264584105171  ISNI: 0000 0004 0212 4808  VIAF: 317286412   WorldCat (עם VIAF): 317286412 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מיכל ארבל

| --- | --- |

 לידה:  27 ביולי 1955 (בת 69) ירושלים 
 ענף מדעי:  ספרות
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת קיימברידג' 
 תרומות עיקריות
 חקר הספרות העברית
 
מיכל ארבל-תור (נולדה ב-27 ביולי 1955) היא חוקרת ספרות ישראלית ומרצה לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

מיכל ארבל נולדה בשנת 1955 בירושלים, בת לחנה ארבל, פיזיקאית, וליהודה ארבל, קצין משטרה ולימים מבכירי השב"כ. גדלה במושבה הגרמנית ולמדה בגימנסיה רחביה. ב-10 באוקטובר 1968, בהיותה בת 13, שלשל אותה אביה דרך פתח צר לחלק סגור של מערת המכפלה, כדי ללמוד על מבנה המקום. היא צילמה את המקום ושרטטה את מבנהו. ממצאיה הוצגו למחרת לשר הביטחון, משה דיין. בימים שלאחר מכן נכנסה עוד פעמיים למערה בדרך זו.
שירתה בצה"ל כפקידה, ובשנת 1975 החלה ללמוד ספרות עברית ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיימה תואר ראשון בהצטיינות. ב-1982 החלה ללמד ספרות בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה. ב-1991 החלה בלימודי תואר שני, וסיימה בהצטיינות יתרה. עבודת המוסמך שלה היא "הטקסט החידתי: קריאה בשישה סיפורים של פראנץ קאפקא וש"י עגנון". ב-1999 קיבלה תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "סוף המעשה: אל אופני הסיום ביצירותיו של ש"י עגנון".
בשנת 2000 לימדה באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה ולאחר מכן לימדה במשך 5 שנים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מלמדת באוניברסיטת תל אביב.
החל משנת 2007 ערכה את סדרת ספרי המתח "חשד" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
נישאה לרוני תור ולהם שני ילדים.
ספריה

כתוב על עורו של הכלב: על תפיסת היצירה אצל ש"י עגנון, הוצאת כתר ומרכז הקשרים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2006.
תם ונשלם?: על דרכי הסיום בסיפורת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008.
עריכה:
גידי נבו, מיכל ארבל, מיכאל גלוזמן (עורכים), עתות של שינוי : ספרויות יהודיות בתקופה המודרנית : קובץ מאמרים לכבודו של דן מירון, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2008.
מיכאל גלוזמן, מיכל ארבל, אורי כהן (עורכים), אות: כתב עת לספרות ולתאוריה (החל מ-2010).
מכּתביה:
הכתיבה כמצבה : רומנטיקה והיסטוריוסופיה בסיפוריו של ש״י עגנון, מכאן ב', יולי 2001, עמ' 65–94
'רציתי לומר משהו ולא יכולתי': היחס בין דיבור לאי-דיבור, בין מחבר לקורא בסיפורים 'אביב קר' ו'קיטי' לאפלפלד', מכאן ה', 2005, עמ' 119–132
"'שלוש אחיות': משאלת הסיום ובקשת הנחמה ביצירת עגנון", מדעי היהדות 42, 2004, עמ' 207–240
"גבריות ונוסטלגיה: קריאה ב'הוא הלך בשדות' למשה שמיר על רקע בני דורו", מדעי היהדות 39, תשנ"ט, עמ' 53–66. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
"'מנזר השתקנים': עלייתו של הג'ובניק וערעורה של הזהות הגברית הלוחמת", מחקרי ירושלים בספרות עברית כ, תשס"ו, עמ' 285–307. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
"מנדלי מוכר ספרים: בעיית הרומן ובעיית סיומו" - ביקורת ופרשנות 43 ("על הסף: לימינליות בספרות ובתרבות"), 2010, עמ' 63–100.
"החזנית העצובה מרים דבורה וחזנים אחרים בסיפורי עגנון: 'החזנים', 'לפי הצער השכר'" – עי"ן גימ"ל, כתב עת לחקר יצירת עגנון 2, 2012, עמ' 108–130 (האתר פתוח לקריאה).
"לכתוב חילוניות" בתוך: תהליכי חילון בתרבות היהודית, עורכים אבריאל בר-לבב, רון מרגולין ושמואל פיינר, האוניברסיטה הפתוחה, 2013, כרך א' עמ' 347–520.
הרוצחים: "ביער ובעיר" ו"האדונית והרוכל" לש"י עגנון, אות: כתב עת לספרות ולתאוריה 3, 2013, 153-119 (פתוח לקריאה באתר מרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית - אוניברסיטת תל אביב).
שירת הים: על "שבועת אמונים" ו"בלבב ימים", אות: כתב עת לספרות ולתאוריה 6, 2016, עמ' 215–255.
Abba Kovner: The Ritual Function of His Battle Missives ("dapey krav") - Jewish Social Studies Vol 3 No.18 (special issue: "The 48 War: History and Responsibility") 2013, pp. 99-119
על כתביה:
תמר מרין, מה עושה יצחק קומר כשהוא כותב על גבו של בלק "כלב משוגע", באתר הארץ, 27 בנובמבר 2006
אמא של ולנטינה

| --- | --- |

 בימוי:  מתי הררי, אריק לובצקי 
 הופק בידי:  מתי הררי אריק לובצקי שרגא בר אלכסנדר רכטר יוסי אולו
 תסריט:  אילנה וייזר-סנש אריק לובצקי
 עריכה:  הילה מיכוביץ'-סיטון
 שחקנים ראשיים:  אתל קובינסקה סילביה דרורי
 מוזיקה:  מלחין:  בועז כהן עיצוב פסקול: סנדרין בארי איתי הלוי
 צילום:  רם שוויקי
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  2008 
 משך הקרנה:  76 דק' 
 שפת הסרט:  עברית, פולנית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  1,108,000 ש"ח
 הכנסות:  60,800 ש"ח
 פרסים:  פרס הסרט הטוב ביותר בקטגוריית הסרט הישראלי בפסטיבל הסרטים היהודי של ברלין 2009
 דף הסרט ב־IMDb
 
אמא של ולנטינה הוא סרט קולנוע ישראלי בבימוים של אריק לובצקי ומתי הררי, שיצא לבתי הקולנוע בישראל בשנת 2008.
הסרט מבוסס על הנובלה "אמא של ולנטינה", הלקוחה מתוך הספר "נשים מתוך קטלוג", פרי עטה של סביון ליברכט ועוסק בעובדים זרים. התסריטאים הם אילנה וייזר-סנש ואריק לובצקי. הסרט דובר ברובו פולנית.
הסרט הופץ בצרפת ובארצות הברית.
תקציר העלילה

הסרט מספר על פולה ניצולת שואה מפולין שמגייסת לעזרתה את ולנטינה, עובדת זרה צעירה. בדרך מקרה שמה של העובדת הזרה הוא גם שמה של חברתה הקרובה של פולה מילדות. היחסים בין השתיים מתהדקים, ומציפים אצל הישישה זיכרונות מודחקים מתקופת המלחמה. פולה, הרואה בוולנטינה שיקוף טרגי של חייה, הופכת תלויה בה, למרות התנגדותם של בנה ומכריה היא משתוקקת לאמצה לה לבת. היא מאלצת את הנערה לשמוע הרהורים על המוות, ומנסה לברר את התייחסותה בכל הנוגע למאורעות המלחמה. הצעירה הופכת קורבן למסע האשמה של פולה, נתקפת בהלה מהאינטנסיביות של הקשר, ומהאובססיה הגוברת של גבירתה. היא מנסה להתרחק ומתחננת לפולה שתניח לה. אולם הלחץ מתגבר, פולה מבלבלת מציאות והזיה, והסוף הטרגי הוא בלתי נמנע.
פסטיבלים וסרטים

הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בקטגוריית הסרט הישראלי בפסטיבל הסרטים היהודי של ברלין 2009. הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2008 ובפסטיבלים בהונג קונג, יפן, צרפת, לוס אנג'לס, לונדון ועוד.
אתל קובנסקה הייתה מועמדת לפרס השחקנית הראשית וסילביה דרורי הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר, בפרס אופיר 2009.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
אתל קובינסקה: פולה
סילביה דרורי: ולנטינה
יוסי אולו: שלמה, בנה של פולה
רות סגל: פרידל
אייל כהן: מושיקו, נהג המונית
גבי דן: שוטר
הערות שוליים

1 2  מתן שירם, ‏דרוש קהל: אכזבה מהכנסות הסרטים הישראליים ב-2012, באתר גלובס, 8 בפברואר 2013
קרב הרוזבאד

קרב הרוזבאד (או הקרב על נחל הרוזבאד; באנגלית: Battle of the Rosebud או Battle of Rosebud Creek) הוא קרב שהתרחש בתאריך 17 ביוני 1876, בטריטוריית מונטנה. בקרב נלחמו אינדיאנים משבטי הלקוטה סו (Lakota Sioux) והשאיין כנגד כוחות של צבא ארצות הברית ובעלי בריתם משבטי הקרו (עורב) (אנ') ומשבטי השושוני (אנ'). מטרת צבא ארצות הברית בקרב זה הייתה לגרש את שבטי הלאקוטה והשאיין מהאזור ולאפשר גישה לכורים למרבצי זהב שנתגלו באזור שהובטח לאינדיאנים כשמורה. מטרה זו לא הושגה והצבא נסוג. הקרב היה חלק ממערכת בלק הילס.
מערכה זו הייתה חלק ממאבק עגום של לוחמה ממושכת, שנבעה מניהול כושל, תאוות בצע ושחיתות בחברות ובממשל האמריקאי. הנשיא רתפורד הייז הודה ב-1887 "רבות ממלחמות האינדיאנים שלנו, אם לא רובן, נובעות מהפרת הבטחות ומעוולות מצידנו"
בני שבט השאיין קראו לקרב "הקרב שבו הנערה הצילה את אחיה" על שם התקרית שבה הצילה האינדיאנית שכונתה "אשת דרך עגל הביזון" את אחיה הפצוע. מתקפתו של גנרל ג'ורג' קרוק (אנ') נהדפה על ידי האינדיאנים שהובלו בידי קרייזי הורס. גנרל קרוק עצר את מתקפתו וחיכה לתגבורת לפני שחזר לקרב באוגוסט.
רקע

לאחר ניצחונם במלחמת ענן אדום (אנ') ועם חתימת הסכמי פורט לרמי (אנ'), הוקצו לשבטי הלקוטה ולבני בריתם הצפוניים השאיין שמורה הכוללת את הגבעות השחורות, את טריטוריית דקוטה ושטח גדול נוסף של "טריטוריה בלתי מוסדרת" (טריטוריה גדולה בלתי מיושבת שהפכה בעתיד למדינות מונטנה וויומינג). אזורים אלו הוגדרו לשימושם הבלעדי של האינדיאנים, והכניסה אליהם נאסרה על אנשים שאינם אינדיאנים (למעט פקידי ממשל של ארצות הברית).
השקט נשמר עד שבשנת 1874 התגלה זהב בגבעות השחורות. חברות לכריית זהב פתחו במאמצים להשתלט על אזורים אלו. ממשלת ארצות הברית ניסתה לקנות את הגבעות השחורות מהאינדיאנים, והורתה לשבטי לקוטה ושאיין להגיע לסוכנויות האחראיות על השמורה עד 31 בינואר 1876 כדי לנהל משא ומתן על המכירה. כאשר חלף המועד האחרון של 31 בינואר, ממשלת ארצות הברית אילצה את קרייזי הורס, את פר רובץ ואת שבטיהם לפנות את האזור. משלחת צבאית ראשונה נשלחה נגד האינדיאנים כדי לבצע את הפינוי במרץ 1876, הסתיימה בקרב נהר פאוודר (אנ') ונחלה כישלון.
ביוני 1876 חידש צבא ארצות הברית את הקרב עם פלישה משולשת למדינת נהר ביגהורן ונהר פאוודר (אנ'). קולונל ג'ון גיבון הוביל כוח ממערב; הגנרל אלפרד טרי (עם לוטננט קולונל ג'ורג' ארמסטרונג קאסטר) הגיע ממזרח; והגנרל ג'ורג' קרוק התקדם צפונה מפורט פטרמן, ליד דאגלס של ימינו, וויומינג. מטרת הטורים המתכנסים הייתה למצוא את האינדיאנים ולכפות עליהם להתכנס רק לשמורה המצומצמת שהוקצתה להם. הכוח של קרוק, שנקרא משלחת ביגהורן וילוסטון, כלל 993 חיילי רגלים ופרשים רכובים על פרדים, 197 תומכי לחימה אזרחיים, 65 כורים ממונטנה, שלושה סיירים וחמישה עיתונאים. הסייר הראשי המוערך של קרוק היה פרנק גרוארד. בין חברי הצוות הייתה גם קלמיטי ג'יין, מחופשת לגבר.
קרוק עזב את פורט פטרמן באמצעות שביל בוזמן הנטוש שהוביל לזירות קרב רבות במהלך מלחמת ענן אדום (Red Cloud's War (אנ')) עשר שנים קודם לכן. כוחו הגיע לנהר הלשון (Tongue River) (אנ') ליד שרידן, וויומינג, ב-8 ביוני. קרייזי הורס הזהיר שהוא יילחם אם "שלושה כוכבים" [קרוק] יחצה את הלשון וב-9 ביוני האינדיאנים פתחו במתקפה מטווח רחוק, ירו לתוך המחנה ופצעו שני גברים. קרוק ואנשיו המתינו ליד נהר הלשון מספר ימים ללוחמי שבטי הקרו והשושוני שיצטרפו לצבאו. 175 לוחמי קרו ו-86 שושוני הופיעו ב-14 ביוני עם פרנק גרואר. הם בירכו על ההזדמנות להכות את אויביהם הישנים למרות שהזהירו את קרוק שהלקוטה והשאיין "רבים כמו דשא". השושוני והקרו היו חמושים היטב. קרוק זכה במוניטין שלו כלוחם אינדיאני "המשתמש באינדיאנים כדי לתפוס אינדיאנים" ולוחמי קרו ושושוני היו חשובים לו.
ב-16 ביוני, כשהוא משאיר מאחור את הציוד בעגלות וברכבת עם רוב האזרחים כשומרים, קרוק והחיילים, עם הקרו ושושוני בראשם, התקדמו צפונה אל מעבר לנהר הלשון אל שפת המים של נחל רוזבאד כדי לחפש ולתקוף את הלקוטה והשאיין. כל חייל נשא ציוד לארבעה ימים ו-100 כדורים של תחמושת. כוונתו של קרוק להתקדם בצעדה שקטה סוכלה כאשר הקרו ושושוני נתקלו בעדר ביזונים וירו ברבים מהם. קרוק צפה שבקרוב ימצא כפר אינדיאני גדול בנחל רוזבאד אותו יוכל לתקוף, אך הכפר האינדיאני היה ב-Ash Creek, ממערב לנחל רוזבאד. קרוק גם לא העריך את הנחישות של אויביו. הוא העריך שהאינדיאנים יפעלו בטקטיקות הרגילות של מפגשי פגע-וברח ומארבים, ולא בקרב של ממש.
הכוח האינדיאני, שכלל כמעט 1,000 איש, יצא מהכפר ב-16 ביוני באישון לילה כדי לחפש את החיילים על הרוזבאד. הם רכבו כל הלילה, הניחו לסוסיהם לנוח במשך מספר שעות, ואז המשיכו ויצרו קשר עם הצופים של קרוק בערך בשעה 8:30 בבוקר, 17 ביוני.
סיכום הקרב

על פי אמות המידה של פשיטות הפגע וברח הרגילות של האינדיאנים במישורים, הקרב על הרוזבאד היה קרב ארוך ועקוב מדם. הלאקוטה והשאיין נלחמו בהתמדה והפגינו נכונות להיפגע בלי לסגת. פעולת העיכוב של בעלי בריתו האינדיאנים של קרוק בשלבים המוקדמים של הקרב הצילה את פיקודיו מהתקפת פתע הרסנית. התערבותם של סיירי הקרו והשושוני לאורך הקרב הייתה מכרעת למניעת אסון עבור קרוק.
קרוק טען לניצחון מתוקף כיבוש שדה הקרב בסופו של יום, אך מעשיו סותרים את טענתו. מודאג מהפצועים וממחסור באספקה, נסוג קרוק למחנה שלו ב-Goose Creek, ליד שרידן, ויומינג, ונשאר שם ללא תנועה במשך שבעה שבועות בהמתנה לתגבורת. הוא לא ישחק שום תפקיד בקרב על הביגהורן הקטן שמונה ימים לאחר מכן. בעלי בריתו, הקרו והשושוני, עזבו את הצבא לבתיהם זמן קצר לאחר הקרב. הלאקוטה והשאיין חזרו לשדה הקרב לאחר עזיבתו של קרוק וערמו סלעים במיקום של אירועי מפתח בקרב. חלק מערימות הסלע שבנו עדיין נמצאות שם.
מטרת צבא ארצות הברית בקרב זה הייתה לגרש את שבטי הלאקוטה והשאיין מהאזור ולאפשר גישה לכורים למרבצי הזהב. מטרה זו לא הושגה והצבא נסוג. לתוצאות הקרב היו השפעות על קרב ליטל ביגהורן. הקרב על נחל הרוזבאד היה חלק מהאסטרטגיה הכוללת של צבא ארצות הברית באזור. כשבוע לאחר הקרב ברוזבאד, יצא ג'ורג' קסטר עם רגימנט הפרשים השביעי למתקפה על האינדיאנים באזור נהר הליטל ביגהורן בלי לדעת שגנרל קרוק נהדף.
קרב זה זה היה רק אפיזודה במלחמה הכוללת של צבא ארצות הברית בילידים האינדיאנים. בקרבות הבאים הצבא עתיד לתקוף עם כוחות גדולים יותר, תוך שימוש בכלים ואמצעים צבאיים מתקדמים יותר. זו הייתה מלחמה כוללת חד-צדדית, שהשאירה את חותמה על האוכלוסיות המקומיות ותרבותן, ושינתה את המציאות הדמוגרפית בצורה בלתי הפיכה.
אתר היסטורי

אתר הקרב נשמר בפארק הלאומי רוזבאד באטלפילד (אנ') במחוז ביג הורן, מונטנה. האתר נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1972 והוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית (אנ') בשנת 2008.
הערות שוליים

↑  סמיואל אליוט מוריסון, המרי סטיל קומאג'ר, ויליאם לכטנברג, תרגום: אמיר אורן, ההיסטוריה של ארצות הברית, תל-אביב: זמורה ביתן, 1983
↑  Page 290, Dee Brown, Bury My Heart at Wounded Knee, Henry Holt (1991), Trade paperback, 488 pages, מסת"ב 0-8050-1730-5
↑  "Battle of the Rosebud: Cheyenne & Lakota Stop General Crook". NewsInHistory.com. 2012-11-07. אורכב מ-המקור ב-7 בנובמבר 2012. נבדק ב-2015-10-28. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Wiles, Jr. Richard I. "The Battle of the Rosebud: Crook's Campaign on 1876" Fort Leavenworth:US Army Command and General Staff College, 1993, p. 49
↑  Porter, Joseph C. Paper Medicine Man: John Gregory Bourke and his American West Norman: University of Oklahoma Press, 1986, pp. 38–39
↑  Porter, pp. 39–41
↑  Wiles, Jr., p. 49
↑  Porter, p. 41
↑  Wiles, pp. 72–73
↑  Greene, Jerome A. Lakota and Cheyenne: Indian Views of the Great Sioux War, 1876–1877 Norman: University of Oklahoma Press, pp. 17–19
↑  Vaughn 1956, p. 50.
↑  Collins, Jr., Charles D. Atlas of the Sioux Wars, Second Edition.
↑  Collins, Map 22
↑  Collins, Jr., Map 20
↑  Sarf, Wayne Michael The Little Bighorn Campaign Conshohocken, PA: Combined Books, 1993, p. 98
↑  Collins, Jr., Map 20, 21
↑  Vaughn, J.W. Indian Fights: New Facts on Seven Encounters Norman: University of Oklahoma Press, 1966, pp. 136, 139, 143
1 2  Collins, Map 23
↑  Vaughn, p. 139
↑  Vaughn, p. 141
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546262605171  LCCN: sh85115426 
צילום המיוחס לקרייזי הורס, אם כי יחוס זה איננו בטוח.
גנרל ג'ורג' קרוק
חברי שבט העורבים. בני הברית של קרוק, שבטי העורב והשושוני מנעו הפתעה מוחלטת של קרוק שיכלה לגרום תבוסה קטסטרופלית.
צבאו של גנרל קרוק חוצה את המזלג המערבי של גוס קריק יום לפני קרב הרוזבאד
עמדת הכוחות היריבים בתום הקרב כשהאינדיאנים נסוגו
שלט אתר, 2003