stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי סן מרינו – צ'כיה
סקירה כללית

המגעים הראשונים בין שתי המדינות התרחשו בשנת 1990, שנה אחר כך כוננו היחסים של סן מרינו עם צ'כיה.
היחסים העיקריים של סן מרינו עם צ'כיה עד שנת 2011 היו בעיקר יחסי המסחר הדו-צדדיים. הסחר השנתי בין שתי המדינות בשנת 2008 עמד על 80,600 אירו. הסחר נחשב למרשים בשנת 2008, בהתחשב בעובדה שהמשבר הכלכלי העולמי התרחש בשנה זו.
ב-25 בנובמבר 2011 ביקרה שרת החוץ של סן מרינו, אנטונלה מולרוני, בפראג, בירת צ'כיה, ונפגשה עם ראש הממשלה הצ'כי בארמון צ'רנין שבעיר. בפגישה שוחחו המנהיגים רבות והתמקדו בעיקר בנושא שיתוף הפעולה הבילטרלי ובהצעות למתווה בו סן מרינו תיכלל באיחוד האירופי. הביקור היה הראשון אי פעם בין שתי מדינות אלו. הסכם בנוגע לחילופי מידע בנושא המס נחתם בין שתי המדינות.
ייצוג

צ'כיה אינה מיוצגת בסן מרינו באף דרג, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
סן מרינו אינה מיוצגת בצ'כיה בדרג השגרירות. סן מרינו מיוצגת בצ'כיה בדרג הקונסולרי בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה בפראג, בירת המדינה. הקונסוליה נפתחה בשנת 2008.
לקריאה נוספת

ממשלת צ'כיה, (2008). Report on the Foreign Policy of the Czech Republic, ההוצאה הממלכתית הצ'כית.
ים סוף (אתר מקראי)

הדלתא המזרחית של הנילוס: על פי חלק ההשערות, זהו ים סוף המקראי ומקומה של קריעת ים סוף
יַם סוּף הוא גוף מים גדול (ים או אגם), אותו לפי הסיפור המקראי חצו בני ישראל במהלך יציאת מצרים, בדרכם מארץ גושן לארץ כנען. הזיהוי של ים סוף כים האדום הוא ודאי, אך לא ברור אם הוא מתייחס לכל הים האדום, לחלק ממנו, או לחלקים שניתקו ממנו בעבר. לפי מספר גישות הוא מזוהה עם אחד האגמים הגדולים במזרח הדלתא של הנילוס, אשר התקיימו בתקופת הברונזה תיכונה ומאוחרת באזור ובפרט עם ימת בלה, אשר דומה לימת תמסח והאגמים המרים בעת המודרנית, ובעבר ייתכן שהיו מחוברים למפרץ סואץ. לחלופין, זיהוי ידוע הסותר את המקרא הוא זיהוי מקום קריעת ים סוף עם חוף הים התיכון בצפון חצי האי סיני (ימת ברדוויל). זיהוי אחר של ים סוף הוא עם החלק הצפוני של מפרץ אילת של הים האדום. על פי כתביו של רבי אברהם אבן עזרא, גם החלק הצפוני של מפרץ סואץ הוא מיקום אפשרי לחציה.
פירוש השם

השם "ים סוף" הוא ייחודי ללשון העברית ואינו קיים בלשונות אחרות. השם מופיע במקרא, אך מיקומו הגאוגרפי אינו ברור מהכתוב שם, והוא אינו מופיע בשם זה בכל מקור עתיק חוץ-מקראי כלשהו. עם זאת, בשנת 1875 פרסם האגיפטולוג Émile Brugsch ספר בשם L'Exode et les monuments égyptiens ובו הוא מתאר התאמה פונטית בין הביטוי "ים סוף" לבין המילה Pa-Tjuf שמופיעה בפפירוסים מצריים ומתארת שטח שיש בו מים רדודים. מספר חוקרי מקרא אימצו אף הם פרשנות זו. דעה אחרת היא, שהשם נובע מהאלמוגים שבו, משום שפירוש המילה "סוף" המקראית היא כל צמח או דמוי צמח הגדל במים מתוקים או מלוחים, וכוללת גם את האלמוגים. ולכן ים סוף פירושו ים האלמוגים.
ים סוף במסורת ישראל

על פי המסופר בתורה (ספר שמות פרקים יג-יד), לאחר עשר המכות הסכים פרעה מלך מצרים, לבני ישראל לצאת ממצרים כדי ללכת במשך שלושה ימים, לקריב קרבן לאלוהים, ולחזור. כשבני ישראל הגיעו לשפת ים סוף, פרעה שמע שהם ברחו ורדף אחריהם עם צבא של 600 רכבים. בעוד מצרים סוגרים על בני ישראל המפוחדים מכיוון היבשה, אלוהים מורה למשה להרים את מטהו מעל הים, והים נחצה. בני ישראל עברו במסדרון של יבשה בתוך הים במשך לילה אחד, ובבוקר המצרים שרדפו אחריהם נפגעו מאש שמימית. כשניסו להסתובב ולברוח, משה, בהוראת ה׳, שב ומרים את מטהו מעל הים - שנסגר על המצרים ומטביע אותם.
זיהוי ים סוף היום

מספר רב של היסטוריונים וגאוגרפים משערים כי ים סוף היה נמצא במזרח הדלתא של נהר הנילוס, לא רחוק מארץ גושן המקראית, שם בתקופת המקרא היה אגם גדול אך רדוד בשם ימת בלה, בדומה לימת תימסח או האגמים המרים בעת המודרנית. ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי התקיים אגם מאוד גדול וכנראה מלוח בתקופת הברונזה התיכונה בין מערב חצי האי סיני לבין ארץ גושן (שבירתה לרב מזוהה כאווריס). לפי חוקרים רבים אגמים אלו או חלקם היו מחוברים למפרץ סואץ בעבר אך התנתקו ממנו עקב סחיפת חולות לקרקעית מים רדודים[דרוש מקור].
ישנם פרשנים הסבורים שהים המוזכר בסיפור זה הוא מפרץ סואץ או מפרץ אילת של הים האדום. אחרים סבורים כי מדובר באחד האגמים שבקרבת הים התיכון - כגון ימת ברדוויל - דעה הסותרת את פסוקי המקרא.
הסוברים שים סוף הוא מפרץ סואץ או מפרץ אילת או כל גוף מים שמחובר אליהם ישירות, או היה מחובר בעבר, מסתמכים על הפסוק "ואני עשה המלך שלמה בעציון גבר אשר את אלות על שפת ים סוף בארץ אדום", כאשר נובע מכאן בבירור שחלקו של ים סוף מגיע עד הרי אדום, כלומר הכוונה שם למפרץ אילת המגיע להרי אדום באזור אילת. ומכאן נשללת האפשרות שים סוף נמצא בחלק מהים התיכון, כגון ימת ברדוויל, שהוא גוף מים שלא מחובר לים סוף.
הערות שוליים

↑  על פי הפסוק "ואני עשה המלך שלמה בעציון גבר אשר את אלות על שפת ים סוף בארץ אדום" (מלכים א, ט, כו), כאשר הים היחיד המצוי בסביבת ארץ אדום הוא הים האדום (ים סוף בלשון המודרנית).
↑  הרב שוקי רייס, תעלומת קריעת ים סוף: איפה יש ים - והיכן התרחש הנס, באתר ynet, 16 באפריל 2017
↑  על פי המקרא חלק מים סוף מצוי סמוך לארץ אדום. גם הפסוק "ושתי את גבולך מים סוף ועד ים פלשתים" סותר את ההנחה שים סוף הוא ימת ברדוויל, מפני שימה זו צמודה לים התיכון - ים פלשתים.
↑  הרב שוקי רייס, תעלומת קריעת ים סוף: איפה יש ים - והיכן התרחש הנס, באתר ynet, 16 באפריל 2017
↑  הרב שוקי רייס, תעלומת קריעת ים סוף: איפה יש ים - והיכן התרחש הנס, באתר ynet, 16 באפריל 2017
↑  אנציקלופדיה מקראית, כרך ג' עמ' 699-695
↑  C. De Wit, The Date And Route Of The Exodus, באתר "biblicalstudies.org.uk", ‏2 ביולי 1959 (באנגלית).
↑  לדוגמה כשיונה מתאר את טביעתו בים הוא אומר "סוף חבוש לראשי" כתיאור פיוטי כנראה לאצות הדומות לרצועה הנכרכת סביב הראש.
↑   New Evidence from Egypt on the Location of the Exodus Sea Crossing: Part II
↑  כגון האגמים המרים, שלפי חלק מהחוקרים היו מחוברים לים סוף בעת העתיקה, עד שהתייבשו עקב סחיפת חולות.
↑  מלכים א, ט, כו
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| קודמת: אילם (אתר מקראי) | נדודי בני ישראל במדבר | הבאה: מדבר סין (אתר מקראי) |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4318738-9  VIAF: 236065026   WorldCat (עם VIAF): 236065026
כריס באקלי

כריסטופר סבסטיאן "כריס" באקלי (באנגלית: Christopher Sebastian "Chris" Buckley‏; 9 בנובמבר 1886 - 11 בינואר 1973) היה כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדת הבלם הקדמי.
ביוגרפיה

באקלי נולד בעיירה אורמסטון שבמנצ'סטר, ולמד במכללה האקסבייריאנית בעיר הולדתו ובמכללה קתולית במנצ'סטר. הוא החל את הקריירה שלו בקבוצות החובבניות ויקטוריה פארק, מנצ'סטר שיפ קאנאל וקבוצת המילואים של מנצ'סטר סיטי, וב-1905 חתם בברייטון אנד הוב אלביון מהליגה הדרומית. שנה אחת לאחר מכן חתם באסטון וילה, והשתתף ב-20 משחקים לפני ששבר את קרסולו במשחק מול מנצ'סטר יונייטד במחזור הפתיחה של עונת 1907/1908. בגלל הפציעה הזו הוא נעדר מהמגרשים למשך יותר משנה.
הוא המשיך לשחק עבור אסטון וילה לאחר שהחלים מפציעתו, וזכה עמה באליפות הליגה הראשונה בעונת 1909/1910. בשש עונותיו בווילה פארק רשם לזכותו 144 משחקי ליגה. ב-1911 זומן למבחנים של נבחרת אנגליה, אך בסופו של דבר לא זומן לסגל. באותה שנה ייצג את נבחרת העיר ברמינגהאם במשחק מול הנבחרת המקבילה מלונדון. ב-1914 עבר לארסנל מהליגה השנייה, ושיחק שם בעונה האחרונה של כדורגל תחרותי לפני השעיה המשחקים בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בתקופת המלחמה הוא הבקיע שער אחד ב-33 משחקים לא רשמיים במדי ארסנל, והופיע כשחקן אורח גם בברמינגהאם סיטי ובמנצ'סטר יונייטד.
הוא היה בן 31 כשחודשו תחרויות הכדורגל, ושיחק בארסנל במשך שתי עונות נוספות לפני ששבר את רגלו בעונת 1920/1921 ואיבד את מקומו בהרכב לאלכס גרהאם. בסך הכל הוא השתתף ב-59 משחקים במדי ארסנל, בהם הבקיע 3 שערים. לאחר פרישתו מכדורגל החל לעסוק בחוואות בעיירה רדיץ', והחזיק בבעלותו מחסן גדול במנצ'סטר. ב-1936 התמנה לחבר הדירקטוריון של אסטון וילה. הוא כיהן כיושב ראש המועדון בין 1955 ל-1966. הוא פרש מתפקידו כדירקטור ב-1967, ומת כעבור שש שנים.
אחיו הגדול היה פרנק באקלי, ששיחק במנצ'סטר סיטי ובדרבי קאונטי, ואימן מספר קבוצות כגון בלקפול, האל סיטי, וולסול ולידס יונייטד.
לקריאה נוספת

Tony Matthews, WHO'S WHO OF ARSENAL (Pages 48 - 49), Hamlyn, 2008 (ISBN 1-84596-232-X)
ישראל דורון (ראש עיר)

ישראל דורון (1924 – 23 בפברואר 2022) היה ראש עיריית עכו בין השנים 1969–1983.
ביוגרפיה > בצעירותו

נולד בשנת 1924 בשם ישראל שניידר בעיר סטורוז'ינץ שבצפון בוקובינה, רומניה (כיום באוקראינה). בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה כאשר הרוסים פלשו וסיפחו את האזור לברית המועצות, הוא גורש לאוקראינה, שם שהה עד שנת 1944. לאחר נסיגת גרמניה הנאצית מעיר הולדתו, הוא חזר וגויס לצבא האדום, ושירת שנה ביחידה לסילוק מוקשים.
ב-1946 דורון עזב את ברית המועצות לרומניה ועלה לארץ ישראל לאחר מסע דרך הונגריה, אוסטריה ואיטליה.
באיטליה פגש שוב את מרים (מגדה), שהכיר מסניף בית"ר בבודפשט. השניים נישאו ונולדה להם הבת, רבקה. הם עברו למחנה פליטים של אונרר"א בדרום איטליה ומשם עלו בשנת 1948 לישראל בספינה "קדמה" והגיעו לבית העולים "נווה חיים" סמוך לחדרה.
גויס לחטיבת גבעתי, שם שירת במלחמת העצמאות.
לאחר השחרור מצה"ל השתקע עם משפחתו בעכו. בשנת 1958 רכש דירה בשיכון רסקו בעיר.
אביו, יוסל, היה בעל חנות מכולת ברוב בורוכוב בעיר.
הוא החל לעבוד כפקיד בצרכנייה בעכו, ברחוב בן עמי-פינת ויצמן. התקדם לקופאי, ולבסוף שימש כמנהל הצרכנייה.
דורון היה מזכיר האיגוד המקצועי של עובדי התעשייה הזעירה והעובדים החקלאים במועצת פועלי עכו
ביוגרפיה > בעיריית עכו

בשנת 1969 התמודד מול יוסף כתארן מטעם אחדות העבודה.
נבחר למועצת העיר עכו בראשות רשימת המערך. סיעתו כללה שישה נציגים למועצת העיר והוא הפך לראש העיר, נבחר מחדש ב-1974 וב-1978.
במהלך שנות בעירייה, הוא איים 14 פעם להתפטר עקב אירועים שונים. בשנת 1973, הודיע על התפטרותו לאחר שמשרד הבריאות ייחס לו ולעירייה את ההחלטה לסגור את המשחטה העירונית. ביולי 1974, בעל המשחטה הסתגר עם משפחתו ואיים להתאבד, ועיריית עכו נענתה לדרישותיו והסכימה לפתוח מחדש. בתגובה, דורון התפטר כיוון שזו כניעה לגנגסטריזם.
בשנת 1978 נחתם הסכם ברית ערים תאומות עם העיר רקלינגהאוזן בגרמניה.
במהלך שנת 1980, הודיע מספר פעמים על התפטרותו מראשות העיר וחזר בו מכך.
כיהן כראש עיריית עכו מטעם העבודה עד לינואר 1983, לאחר מכן, נבחר שוב למועצת העיר, הפעם מטעם הליכוד. במאי 1983, התפטר סופית.
במהלך כהונתו קיבל את ההחלטה לקיים את פסטיבל עכו ותרם לביסוסו בשנים הראשונות, כמו כן סייע להקמת מוזיאון אסירי המחתרות במצודת עכו.
בשנת 2009, קיבל את עיטור "יקיר פסטיבל עכו" על פועלו.
ישראל דורון נפטר ב-23 בפברואר 2022. הותיר אחריו נכדים ונינים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  למרחב, סריקה באתר הספרייה הלאומית, לעכו כל הסגולות להפיכתה לעיר נופש ותיירות משגשגת, ‏27 באוקטובר 1969
↑  זהה את מרכזי הקניות של פעם, עכונט 29 במאי 2005
↑  סופר למרחב, ישראל דורון- מועמד לרשות עכו, באתר הספריה הלאומית, ‏8 באוגוסט 1969
↑  הודעה בדבר תוצאות הבחירות לראשות עיריית עכו, ילקוט הפרסומים 2486, 5 בדצמבר 1978, עמ' 348
↑  מעריב, באתר הספריה הלאומית, דורון נבחר מחדש בעכו, ‏4 בפברואר 1974
↑  דורון נבחר מחדש בעכו, דבר, 4 בפברואר 1973, עמוד 7, אתר עיתונות יהודית היסטורית
↑  ניסיונות להשפיע על ראש עירית עכו לבטל את התפטרותו, דבר, 19 בספטמבר 1973, עמ' 15, אתר עיתונות יהודית היסטורית
↑  דבר באתר הספרייה הלאומית, עיריית עכו נענתה לדרישות משפחה שאיימה להתאבד, ‏11 ביולי 1974
↑  ראש עיריית עכו "שבר את הכלים" מעריב, 13/07/1980
↑  יצחק מרידור, דורון, ראש עיריית עכו לשעבר, נבחר מחדש בקולות הליכוד, באתר דבר, הספרייה הלאומית, ‏19 בינואר 1983
↑  ישראל דורון אתר עירית עכו
↑  מאיר הראובני, ראש עיריית עכו התפטר "סופית", באתר עיתון דבר, אתר הספרייה הלאומית, ‏11 במאי 1983
1 2  "יקירי עכו: ישראל דורון ומיכה ינון". הבמה. 9 באוגוסט 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  מאיר הראובני, עיתון מעריב, למבצר עכו תבוא גאולה -התבשרו לוחמי המחתרות ש"חזרו לכלא", באתר הספריה הלאומית, ‏6 ביולי 1978
יישוב הדעת

ערך זה עוסק במצב נפשי. אם התכוונתם למאחז, ראו .
יישוב הדעת (הנקרא גם שלוות נפש) הוא מצב של יציבות נפשית או רגשית המאפשר לשמור על איזון או ראייה צלולה של רגעי ההווה, במיוחד במצבים קשים. בניגוד לסערת נפש, דחק או חרדה, שעלולים להביא לפיזור הדעת. כמה מדתות העולם הגדולות רואות ביישוב הדעת ערך חשוב, שיש לפעול ולחנך להשגתו.
מקור המילה ומשמעויותיה השונות

בדומה ליישוב, משמעה של המילה: הִתיַשבוּת בחלק מהספרות העברית של תקופת ימי הביניים ואחריה, הוא בכתבים שונים: התבוננות, שיקול דעת, או הבנה. יישוב הדעת הוא גם קורת רוח וסיפוק.
בנוסף משמש הביטוי כהנחת הדעת לאחר תרעומת מסוימת. כך למשל כמובא בפירוש הרי"ף בשם התלמוד הירושלמי: ”כיון שאמר הקב"ה לירח "ולמשול ביום ובלילה" ולא נתישבה דעתו, ואמר לו לך עוד וימנו בך ישראל ימים ושנים ולא נתישבה דעתו, אמר לו צדיקים יקראו על שמך ועוד לא נתישבה דעתו, אמר לו הקב"ה הנני עושה לך כבוד שמישב דעתך...”
במחשבת היהדות

הוגים יהודיים רבים מדגישים את החשיבות של מנוחת הנפש או יישוב הדעת, כבסיס הכרחי להתפתחות מוסרית ורוחנית. מעלה זו מודגשת במיוחד בכתביהם של רבנים כמו מנחם מנדל לפין ושמחה זיסל זיו. בתלמוד מוזכרים שלשה דברים המביאים ליישוב הדעת: "שלשה משיבין דעתו של אדם, אלו הן: קול ומראה וריח". ומנגד, "ג' דברים מעבירין את האדם על דעתו ועל דעת קונו, אלו הן: עובדי כוכבים ורוח רעה ודקדוקי עניות".
במשנה במסכת אבות: היישוב הוא אחת הדרכים שהתורה "נקנית" בהם. הרמב"ם, רבי משה בן-מימון שבח את היישוב הנפשי כתנאי לקליטת דברים מורכבים ונשגבים בספרו מורה נבוכים: ”ואי אפשר היות דבריות (דברים) אמתיות, רוצה לומר המושכלות שלמות, אלא לאיש מלומד המִדות בעל נחת (שלֵו) ויִשוב”. רבי יהודה הלוי תיאר בספר הכוזרי טיפוסי בני אדם שונים, כאשר היישוב משויך אל "המרה השחורה" במשמעות של האיפוק, והאיזון הנשלט: ”אם יטה עם המרה האדומה עמו המהירות והקלות. ואם יטה עם המרה השחורה עמו המתון והיישוב”.
רבנו בחיי כתב בספרו חובות הלבבות על חשבון הנפש הרוחני שהאדם צריך לערוך, ובכלל זה מיפוי הבנותיו בעניין תפיסת האלוהות באופן המניח את הדעת: ”שתחשוב עם נפשך ותתבעה על כל ענין שנתישב אצלה מעניני ידיעת האלהים ותורתו”. שבחי יישוב הדעת הנפשי בוטא על ידי רבי לוי בן גרשם, הרלב"ג, אשר חי בפרובאנס במפנה המאות ה-13 - ה-14. בפירושו לספר משלי גינה את ”מי שהוא ממהר לעשות פעולותיו בזולת (בלעדי) חקירה והתישבות”.
רבי נחמן מברסלב הדגיש את החשיבות של השגת יישוב הדעת על ידי התבוננות והתבודדות, באומרו כי מלבד מצב של מנוחה ורגיעה, ישוב הדעת הוא גם תחושת ביטחון ואמונה, הנקנות על ידי התבוננות בתכלית: ”מַה שֶּׁהָעוֹלָם רְחוֹקִים מֵהַשֵּׁם יִתְבָּרַך וְאֵינָם מִתְקָרְבִים אֵלָיו יִתְבָּרַך
הוּא רַק מֵחֲמַת שֶׁאֵין לָהֶם יִשּׁוּב הַדַּעַת
וְאֵינָם מְיַשְּׁבִין עַצְמָן
וְהָעִקָּר לְהִשְׁתַּדֵּל לְיַשֵּׁב עַצְמוֹ הֵיטֵב
מָה הַתַּכְלִית מִכָּל הַתַּאֲווֹת וּמִכָּל עִנְיְנֵי הָעוֹלָם הַזֶּה”.
בפילוסופיה העתיקה

"יישוב הדעת" ממלא תפקיד מרכזי בתורות פילוסופיות רבות:
אצל אפלטון נזכרת יישוב הדעת ("Sophrosyne") כמעלה סוקרטית.
בעוד שאפלטון משבח את ההשתאות בתור ראשית הפילוסופיה, וסימנו המובהק של כל מי ששוחר חכמת־אמת, מדגישים דמוקריט, הורציוס ואחרים שהחכם, אשר מכיר את הסיבות, איננו כבול כמו האיש הרגיל להשתאות ואיננו מתמלא פליאה למראה משהו שהוא כביכול בלתי רגיל.
באסכולה הסטואית, המונח אפתיה (Apatheia, "חוסר סבל") מתייחס למצב נפשי ללא הפרעה רגשית. המטרה בהלך רוח זה היא סילוק ההתקשרות לאירועים חיצוניים שעליהם אין לאדם שליטה, ותוך מצב זה של כניעה, להגיע לסיפוק. ביוונית, המונח אפתיה סיפק את השורש למילה אדישות (apathy), אך עם זאת, יש הבדל מהותי בין שני המושגים; אפתיה היא מידה חיובית, בעוד שאדישות היא שלילית לחלוטין.
בבודהיזם

אחד מהרעיונות המרכזיים באימון הרוחני הבודהיסטי הוא "אוּפֵּקְּהָ" (upekkha) - איזון נפשי. יישוב הדעת הוא הרכיב האחרון בארבעת המצבים העילאיים "ברהמה-וויהרה" (brahma-vihara), אחרי האהבה, החמלה, והשמחה.
בנצרות

ד"ר סמואל ג'ונסון הגדיר את המושג יישוב הדעת כ"מצב איזון של המוח, לא במצב רוח מרומם ולא בדיכאון". בפילוסופיה הנוצרית, יישוב הדעת היא מידה חיונית לשם השגת הערכים התאולוגיים של עדינות, שביעות רצון, מתינות, וצדקה.
ראו גם

שליטה עצמית
תפקודים ניהוליים
לקריאה נוספת

יעקב קלצקין, הערך: יִשוּב, אוצר המונחים הפילוספיים, א-ד, ברלין: הוצאת אשכול, תרפ"ח.
הערות שוליים

↑  מובא בהמשך הערך לשונו של הרלב"ג: "מי שהוא ממהר לעשות פעולותיו בזולת (בלעדי) חקירה והתיישבות"
↑  אמרי אמת לרבי יהודה לייב איגר, בהקדמת המוציא לאור, עמ' 2: "התיישבתי להציגם לבדנה בסוף הספר", ובספר "תולדות אדמו"ר הזקן" פרק ב' "נתיישבתי ביני לבין עצמי"
↑  מקורי הרמב"ם לרש"ש, ספר קנין, הלכות מכירה, פרק א, הלכה ד: "ואנכי לא התיישבתי בזה דנהי דאינה מוזהרת בהעשה דבתולה ייקח מ"מ מוזהרת בלאו דולפני עור."
↑  מסכת שבועות פרק ראשון
↑  מובא ברי"ף על שבועות ס' ע"ב
↑  מסכת ברכות, נז ב
↑  מסכת עירובין, מא ב
↑  אבות, ו, ד
↑  משה בן-מימון, מורה נבוכים, א, ל"ד
↑  ספר הכוזרי, ה, י. ובדומה: רמב"ם, מורה נבוכים, א, ל"ד.
↑  רבנו בחיי, חובות הלבבות, חשבון הנפש, ג.
↑  לוי בן גרשם, פירושו על משלי, כ"א
↑  ליקוטי מוהר"ן חלק ב' תורה י'
↑  ציוני דרך בביקורת ספרות המערב, נילי דינגוט, האוניברסיטה הפתוחה, עמוד 66 (קריאת הספר בתצוגה מקדימה באתר "גוגל ספרים" )
↑  באתר buddha.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547361905171  BnF: cb119951811 (data)  GND: 4019879-0  LCCN: sh2008002542
כריס בודרו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1989 (בן 35 בערך) 
 עיסוק:  דוגמן, שחקן קולנוע וטלוויזיה
 פרופיל ב-IMDb
 
כריס בודרו (באנגלית: Chris Boudreaux נולד 1989)   הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ודוגמן אמריקאי.
ביוגרפיה

כריס בודרו גדל בלאס וגאס, נבדה. לאחר התיכון, הוא זכה במלגה כחבר נבחרת הפוטבול של אוניברסיטת נבדה ברינו, בה למד בשנים 2010 עד 2013. הוא שיחק בעמדת ההגנה ומונה לקפטן הנבחרת. לאחר הקולג' נבחן בקבוצת סן פרנסיסקו 49'. עם זאת, פציעה ברגל מנעה ממנו להפוך לשחקן פוטבול מקצועי. הוא היה חבר בלהקת חשפנים וב-2013 הוגש נגדו כתב אישום בגין תקיפה. בשנת 2016 הוא עבר ללוס אנג'לס כדי ללמוד משחק בפלייהאוס ווסט.
קריירה

בודרו ערך את הופעת הבכורה שלו בסרטים הקצרים בהם "QPQ" ו- "The Deep End" בשנת 2016, כמו גם בפרק של סדרת הטלוויזיה "Then What Happened?". משנת 2016 עד 2018 גילם שיחק בסדרת הטלוויזיה "Steam Room Stories". בשנת 2019 הוא גילם את תפקידו של בלטון בסרט בעל אותו השם המבוסס על הסדרה.
בודרו כיכב כמעט אך ורק בסרטים קצרים עד 2020, אך היו לו גם תפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה בהן "Small Shots" ,"Escape the Night ","Duck World", ו- "The Filth". בשנת 2020 הואשיחק בתפקיד ראשי בסרט האסונות של פול לוסון "מטאור ירח". בשנת 2021 הוא התחיל לשחק בסדרה "NCIS".
בודרו הוא דוגמן מבוקש שהצטלם למגזיני אופנה ופרסומות רבות.
הערות שוליים

↑  Chris Boudreaux auf Model Mayhem, abgerufen am 17. August 2021.
↑  Centennial Hills resident set to take male revue show to the next level auf Las Vegas Review Journal vom 28. Januar 2014, abgerufen am 17. August 2021.
1 2  IMDb: Biografie Chris Boudreaux, abgerufen am 17. August 2021.
↑  Touring Male Stripper Busted For Assault In St. Cloud, ‏minnesota.cbslocal.com, ‏26 בנובמבר 2013
↑  Style Guide: Embrace your Dark Side - The Underwear Expert, The Underwear Expert, ‏3 בספטמבר 2016
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "כריס בודרו".
ישיבת תפארת ירושלים

כתב מינוי השד"ר המקובל רבי מרדכי סויסיא לערי מרוקו לגבות כספים ולקבוע קופות עבור ישיבת תפארת ירושלים סיון תר"ע 1910.
תפארת ירושלים הייתה הישיבה הספרדית החשובה והגדולה ביותר בירושלים בשלהי התקופה העות'מאנית. בין בוגריה של הישיבה לאורך הדורות נמנו רבים מהראשונים לציון, בהם הרב חיים אברהם גאגין, הרב נסים יהודה דנון והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
יש מסורות שונות לגבי מועד היווסדה של הישיבה. מקורות מסוימים מציינים שהישיבה בת מאות שנים, ושלאורך התקופה העות'מאנית הייתה זו המסגרת החינוכית-תורנית הגבוהה החשובה בירושלים. מקורות אחרים מציינים שהישיבה הוקמה בשנת 1843 בסמוך לתלמוד תורה שקדם לה. ידוע עם זאת שבמחצית השנייה של המאה ה-19 "תפארת ירושלים" שימשה בתור הישיבה הגדולה והמרכזית של היישוב הספרדי בירושלים.
בסוף המאה ה-19 הישיבה עברה תיקונים ונלמדו בה לא רק לימודי קודש אלא גם שפות זרות ולימודי חול. פנחס גרייבסקי תיאר את הישיבה במילים: ”בישיבה זו נכנסים אלה אשר ראויים להיות בעתיד מורי העם ומאשריו יותר ויותר הן בתלמוד ופוסקים והן במדעים שונים: דברי ימי ישראל, מדע ושפת הארץ וכו”. בישיבה למדו כ-400 תלמידים בשנת 1894, ובנוסף למדו נערים רבים בתלמוד התורה שפעל כחלק ממנה. לאחר שנת 1898 הישיבה גדלה והגיעה לשיאה, עם כ-600 תלמידים. המוסד נתמך מכספי ועד העדה הספרדית בירושלים וכן מכספי תרומות מקהילות יהודיות ברחבי העולם. בשנת תר"ע 1910 נקלעה הישיבה לקשיים כלכליים לשם כך מונה כשד"ר המקובל רבי מרדכי סויסיא לערי מרוקו לגבות כספים ולקבוע קופות.
הישיבה עברה טלטלה קשה במהלך מלחמת העולם הראשונה וסבלה ממחסור חמור בהכנסות, כמו גם ממחלוקות פנימיות באשר לדרכיה העתידיות. הראשון לציון הרב יעקב מאיר ניסה לאחר המלחמה לשקם את הישיבה, אולם ההקצבה הזעומה יחסית לתלמידים והעדפת הדור הספרדי הצעיר ללמוד במוסדות השכלה כללית ופרקטית הקשו על מאמציו. בנוסף בשנת 1927 חלק ממבנה הישיבה קרס ברעידת האדמה שפגעה בירושלים. לבסוף התבטלה ישיבת תפארת ירושלים ונותר ממנה רק תלמוד התורה. ישיבת פורת יוסף הייתה היורשת שלה במובנים מסוימים, אם כי לימים היא הפגינה דפוסים שמרניים הרבה יותר ביחס למודרנה.
הערות שוליים

↑  נתן אפרתי, העדה הספרדית בירושלים, מוסד ביאליק, תש"ס (1999), עמ' 21.
↑  רחל שרעבי, היישוב הספרדי בירושלים בשלהי התקופה העות'מאנית (1893-1914), ירושלים: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1989, עמ' 75.
↑  רחל שרעבי, היישוב הספרדי בירושלים בשלהי התקופה העות'מאנית (1893-1914), ירושלים: משרד הביטחון - הוצאה לאור, 1989, עמ' 76.
↑  הרב דוד עובדיה, צפרו, קהילת צפרו חלק ה' הקהילה והשדרי"ם, ירושלים: הרב דוד עובדיה, תשנ"ב, עמ' קמ - קמא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311507305171  VIAF: 126039263   WorldCat (עם VIAF): 126039263 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישיבות ובנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יעקב דינזון

| --- | --- |

 לידה:  1858 נובי-זאגור, מחוז קובנה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  29 באוגוסט 1919  (בגיל 61 בערך) ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה פולין 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בוורשה 
 שפות היצירה:  יידיש 
 
דינזון עם שחקני התיאטרון היהודי של וילנה
יעקב דינזון וי"ל פרץ
מימין לשמאל: יעקב דינזון, י"ל פרץ ושלום עליכם
קברו של יעקב דינזון – מאוזוליאום שלושת הסופרים (יחד עם י"ל פרץ וש. אנ-סקי) – מעשה ידיו של הפסל הנודע אברהם אוסצ'גה, בבית העלמין היהודי בוורשה
יעקב דִינֵזוֹן (ביידיש: יענקֶב דינעזאהן; בכתב רוסי: Яков Динезон;‏ 1858?‏, נובי-זאגור, מחוז קובנה, האימפריה הרוסית (בתחומי ליטא של ימינו) – 29 באוגוסט 1919 ורשה, פולין) היה סופר יידיש, מורה, איש חינוך ופובליציסט.
יעקב דינזון מוכר בתולדות ספרות היידיש כעוזרו הקרוב של י"ל פרץ, יוצק מים על ידיו, וכמייסד של רשת חינוך יהודית אשר התבססה על בתי ספר חילוניים שפעלו בשיטת חינוך משלו, ונקראו על שמו: "דינזון שוּלֶן" (יידיש: "בתי הספר של דינזון").
קורות חיים

דינזון זכה לחינוך מסורתי, בחדר ובישיבה. בגיל 12 נתייתם מאביו; דודו אימץ אותו, והוא עבר לביתו שבעיר מוהילב שברוסיה הלבנה. עוד בהיותו תלמיד ישיבה נתפס להשכלה, ויצא לחילוניות.
בנעוריו שימש כמורה פרטי בבתיהם של יהודים אמידים, והיה גם סוכן-נוסע לממכר ספרים. בשנת 1884 השתקע בוורשה שבפולין, ועשה בה את כל חייו. בוורשה פגש בחוגי סופרים את י"ל פרץ, ומאז לא נפרד ממנו. פרץ לא רק שהשפיע מאוד על דרכו הספרותית של דינזון, אלא הפך למורה-חבר לכל חייו.
יעקב דינזון היה מחנך ומורה מסור ומחדש. הוא פרסם מאמרים רבים בעיתוני התקופה בשאלות חינוך. לבד מרשת בתי הספר הקרויה על שמו, הוא הקים מערכת חינוך מיוחדת לילדים יהודים פליטים וחסרי בית בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
ראשית כתיבתו הייתה דווקא בעברית, אבל הוא החליט להתמסר לכתיבה ביידיש. הוא היה ממחדשי סוגת הרומנים המתקתקים, הסנטימנטליים, ותיאר את החיים היהודיים בפולין וליטא ברגשנות עודפת, לצד סיפורים ריאליסטיים ביקורתיים מאוד. רומן פרי עטו בשם "הנאהבים והנעימים" (1887) התחבב מאוד על קהל קוראי היידיש, והופץ בלמעלה מרבע מיליון עותקים. הוא פרסם כחמישים כרכים של סיפורת, סיפורי ילדים, רומנים ומאמרים. לעברית תורגמו שלושה מספריו.
ארכיונו האישי של יעקב דינזון שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
ספרי יעקב דינזון בעברית

הרשלה: סיפור; תרגם: ש. הרברג, תל אביב: מצפה, 1937
שתי אמות: רומן; תרגם: ש. הרברג, תל אביב: מצפה, 1937
יוסילי; תרגם: ח"ד שחר, תל אביב: מצפה, 1936
לקריאה נוספת

ר' יעקב בר' בנימין דינעסזאן, בתוך: נחום סוקולוב וישראל חיים זגורודסקי (עורכים), ספר זיכרון לסופרי ישראל החיים אתנו כיום, מערכת "האסיף", ורשה תרמ"ט, עמ' 26
מאמרו של יוסף חיים ברנר, בכל כתביו: דמעות פייטן; יעקב דינזון
הערות שוליים

↑  על פי הכתובת על קברו. מקורות שונים גורסים גם: 1856, 1859 או 1862.
↑  ארכיון אוסף יעקב דינזון, בספרייה הלאומית
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295022405171  PLWABN: 9810553347805606  GND: 119009900  ISNI: 0000 0001 0783 5789  LCCN: nr91021603  NTA: 110379128  SELIBR: 234726  VIAF: 72194976   WorldCat (עם VIAF): 72194976
ישראל דן טאוב

הרב ישראל דן טאוב (י"ט בטבת תרפ"ח, 12 בינואר 1928 – כ' בסיוון ה'תשס"ו, 16 ביוני 2006) היה האדמו"ר הרביעי של חסידות מודז'יץ.
ביוגרפיה

נולד בוורשה, בירת פולין, לרב שמואל אליהו טאוב, שהיה לימים האדמו"ר השלישי של חסידות מודז'יץ, ונכדו של הרב שאול ידידיה אלעזר טאוב, שכיהן כאדמו"ר ממודז'יץ בעת לידתו. הוא דור חמישי לרבי לייבלה איגר. נקרא 'ישראל' על שם רבי ישראל טאוב, האדמו"ר הראשון ממודז'יץ, ו'דן' על שם סבו האדמו"ר רבי דן מקונסטנטין.
בשנת תרצ"ו (1936), בגיל שמונה, עלה עם משפחתו לישראל, וגר בתל אביב, שם החל אביו להקים את קהילת מודז'יץ בארץ ישראל. הוא למד בישיבת "היכל התלמוד" בתל אביב.
בשנת תרצ"ט (1939) נסע עם אמו לוורשה לבקר את בני משפחתו שנשארו שם. אז פרצה מלחמת העולם השנייה, והוא ואמו הצליחו לברוח  לארץ ישראל.
כמו כן למד בישיבת אחי תמימים בתל אביב אצל הרב חיים שאול ברוק.
בשנת תש"י (1950) נישא לרחל בילה (נפטרה בכ"ו באב ה'תשפ"ד), בתם של שפרה והרב שמואל שצדרוביצקי, האדמו"ר מביאלסטוק שהגיע לתל אביב אחר המלחמה. החל לכהן כספרא דדיינא בבית דין בתל אביב וכיהן בתפקיד כשלושים וחמש שנה.