stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מגילת איכה
מחבר הספר וזמנו > בחינת התאמות בין ספר ירמיהו לספר איכה

קבוצה שנייה של ראיות נסמכת על התאמות לשוניות ותוכניות בין ספרי ירמיהו ואיכה.
קיים דמיון לשוני רב בין ספר ירמיהו למגילת איכה. לדוגמה: באיכה נאמר ”פַּלְגֵי מַיִם תֵּרַד עֵינִי עַל שֶׁבֶר בַּת עַמִּי.”, ובירמיהו נאמר ”עַל שֶׁבֶר בַּת עַמִּי הָשְׁבָּרְתִּי... מִי יִתֵּן רֹאשִׁי מַיִם וְעֵינִי מְקוֹר דִּמְעָה...”, ועוד רבים.
התפיסות הבאות באיכה מתאימות לנאמר בספר ירמיהו: החורבן בא על העם כעונש מה', נביאי השקר שלא הוכיחו את העם – אשמים בחורבן, הצדקת הדין, בקשת הסליחה והנקמה בגויים - ועוד.
אולם מנגד ישנם תפיסות באיכה הסותרות לתפיסות המובאות בספר ירמיהו.
באיכה נאמר ”עוֹדֵינוּ תִּכְלֶינָה עֵינֵינוּ אֶל עֶזְרָתֵנוּ הָבֶל בְּצִפִּיָּתֵנוּ צִפִּינוּ אֶל גּוֹי לֹא יוֹשִׁעַ.”, ולפיה מתואר המקונן כאחד שציפה בטרם החורבן לסיוע מהממלכות השכנות. דבר זה אינו מתיישב עם ירמיהו שהתנגד קשות לברית עם מצרים.
כך למשל באיכה מתואר ככל הנראה צדקיהו כ”מְשִׁיחַ ה'” (שמו של המתואר אינו מוזכר, חוקרי המקרא משערים שהכוונה לצדקיהו, אחרון מלכי יהודה), בעוד שבספר ירמיהו הוא מנבא לו נבואות קשות.
כמו כן, באיכה נאמר ”אֲבֹתֵינוּ חָטְאוּ וְאֵינָם, וַאֲנַחְנוּ עֲו‍ֹנֹתֵיהֶם סָבָלְנוּ.”, בעוד שירמיהו בספרו אומר ש"אִישׁ בַּעֲו‍ֹנוֹ יָמוּת"
באיכה נאמר ”גַּם נְבִיאֶיהָ לֹא מָצְאוּ חָזוֹן מה'.”, בעוד שירמיהו זכה לנבואה גם בשעת החורבן.
חלק מהתיאורים בפרק ג' מתאימים לידוע על ירמיה מספר ירמיהו – לפי ספר ירמיהו, ירמיהו נרדף על ידי אויבים רבים שלעגו לו והכו אותו ואף ישב בבית האסורים זמן רב, וכך גם עולה מהקינה השלישית באיכה.
אולם מנגד ישנם אירועים המוזכרים באיכה המעוררים קשיים בייחוסם לירמיהו עצמו. כך כמה מהתיאורים האישיים בפרק ג', כמו  "גדר דרכי בגזית" ועוד, לכאורה אינם מתאימים לירמיהו. כמו כן מחבר המגילה כתב ”לֹא הֶאֱמִינוּ מַלְכֵי אֶרֶץ כֹּל יֹשְׁבֵי תֵבֵל כִּי יָבֹא צַר וְאוֹיֵב בְּשַׁעֲרֵי יְרוּשָׁלָ‍ִם.” בזמן שהוא עצמו הזהיר כל העת מפני כך בנבואותיו בספרו.
מחבר הספר וזמנו > הערכת תקופת חיבור הקינות

ארבע הקינות העוסקות בחורבן יהודה וירושלים (למעט הקינה השלישית) נראה שחוברו בסמוך לחורבן.
אולם כמה מהתיאורים בספר נראה כי חוברו בתקופה מאוחרת יותר. כך למשל בסיום המגילה נאמר: ”לָמָּה לָנֶצַח תִּשְׁכָּחֵנוּ תַּעַזְבֵנוּ לְאֹרֶךְ יָמִים.”, ומשמע שהדברים נכתבו זמן רב לאחר החורבן.
עובדה זו גם מעלה קושי על ייחוס המגילה לירמיהו, משום שירמיהו הורד מן הארץ, על פי המתואר בספרו, זמן קצר לאחר החורבן, לאחר הריגת גדליה בן אחיקם (ראה ירמיהו, מ"ג, ו')[דרושה הבהרה]
לגבי הקינה השלישית, עמימותה מקשה על קביעת תקופת חיבורה.
בין חוקרי המקרא היו שטענו שהאקרוסטיכון הוא תופעה סגנונית מאוחרת שפותחה בתקופת בית שני, ומשום כך הקינות שבמגילה חוברו או לפחות התגבשו סופית בתקופה מאוחרת.
מחבר הספר וזמנו > הערכת מחבר יחיד או מספר מחברים לאיכה

סידור האקרוסטיכון האלפביתי בפרק א' שונה מיתר הפרקים; בפרק א' האלפבית מסודר בסדר המקובל כיום, ואילו בפרקים האחרים הפ' קודמת לע'. עובדה זו הביאה מספר מלומדים לטעון כי פרק א' חובר על ידי מחבר שונה משאר הפרקים. אם כי יצוין כי בעד נוסח שבמגילות קומראן מופיע סידור הפסוקים בפרק א כבשאר הפרקים, כאשר האות פ' קודמת לאות ע' (ראו על כך בפסקה #הקדמת האות פ' לאות ע').
מחבר הספר וזמנו > נימוקים נוספים נגד הזיהוי המסורתי

בנוסח המסורה, אין אזכור מפורש לזהות המחבר, להבדיל מספרי קהלת ושיר השירים למשל, המייחסים עצמם בפירוש למחבר. דבר זה יש בו כדי להצביע על כך שבתקופה הקדומה לא יוחס החיבור לירמיהו.
כמו כן, העובדה שבסדר הספרים בתנ"ך מקובל לסדר את הספר בחלק הכתובים שבו, ובנפרד מירמיהו המשויך לחלק ה"נביאים", מצביע, לדעתם, על כך שמסדרי התנ"ך לא ראו בו חיבור של ירמיהו עצמו.
מבנה ותוכן המגילה

המגילה מחולקת לחמש קינות; הקינה הראשונה, השנייה והרביעית דומות זו לזו באופיין ובמבניהן. כולן פותחות במילת הקינה "איכה", וכולן מונות 22 פסוקים, כאשר הם מסודרים באקרוסטיכון אלפביתי.
הקינה השלישית מונה גם היא פסוקים בסדר אלפביתי, אולם היא שונה מיתר הקינות בכך שהיא מונה 66 פסוקים, שלושה פסוקים לכל אות, ובנוסף בקינה זו אין מוזכר מפורשות חורבן יהודה או ירושלים.
הקינה החמישית מכילה גם היא 22 פסוקים, אולם ללא כל סידור אלפביתי.
מבנה ותוכן המגילה > תוכן המגילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ראו: מהדורת "עולם התנ"ך", כרך: מגילות, "מבוא למגילת איכה" (פרופסור יעקב קליין), עמ' 110.
הקינות שבמגילה (למעט הקינה השלישית, ראו להלן) עוסקות בקינה על חורבן העיר ירושלים, הרעב שפקד את יושביה בטרם החורבן, והגורל הקשה של יושביה עם חורבנם. הקינות מתארות רעב קשה, ואף מתארות אירועי קניבליזם שנגרמו עקב הרעב (”אִם תֹּאכַלְנָה נָשִׁים פִּרְיָם עֹלֲלֵי טִפֻּחִים”; ”יְדֵי נָשִׁים רַחֲמָנִיּוֹת בִּשְּׁלוּ יַלְדֵיהֶן”).
בולטת בניגודה היא הקינה השלישית, שאינה עוסקת כלל בחורבן העיר ירושלים או בגלות יושביה. זוהי למעשה קינת יחיד על צרותיו, כאשר לא מפורש מי הוא היחיד ומהם הצרות שפקדו אותו, ולא ברור מה הקשר של קינה זו לחורבן ירושלים ולשאר הקינות. הוגים וחוקרים שונים עסקו בשאלה האם האירועים המתוארים בקינה זו יכולים לרמוז על כך שזו קינה שחיבר ירמיהו על צרותיו.
בפרקי המגילה הראשונים אין אזכור חד-משמעי של חורבן בית המקדש, אלא באופן שניתן לפרשנות אחרת. עובדה זו מסייעת לטענה כי ייתכן שהקינות חוברו זמן מועט לפני חורבן בית המקדש. רק בפרק ה' של המגילה מוזכר חורבן בית המקדש במפורש: ”עַל זֶה הָיָה דָוֶה לִבֵּנוּ עַל אֵלֶּה חָשְׁכוּ עֵינֵינוּ. עַל הַר צִיּוֹן שֶׁשָּׁמֵם שׁוּעָלִים הִלְּכוּ בוֹ”.
מבנה ותוכן המגילה > פרטים מוכמנים

בקינות שבמגילה ניתן לקבל תיאור על אופיו הקשה של הרעב שחוו יושבי ירושלים טרם החורבן, על העינויים והמוות שפקדו את יושביה, ועל ההשפלה הנוראה שבחורבן העיר.
אולם בולט בהיעדרו בקינות הוא אזכור של התייחסות אנקדוטית, כמו אזכור של דמויות שבה (נביאים או מלכים), או אזכור של אירועים ספציפיים. הבבלים מחריבי ירושלים אינם מוזכרים במגילה כלל, אך יש התייחסויות בודדות לעמים אחרים: במספר פסוקים מייחל המקונן לחורבן "אדום", שכנת ממלכת יהודה - על אף שהבבלים הם אלו שהחריבו את ירושלים, ייתכן שאדום השכנה ליהודה סייעה בידם והשתתפה בחורבנה, ובשל כך הם היוו מושא לקללה בקינת החורבן. אמנם רש"י פירש שם שירמיהו התנבא ברוח הקודש על הבית השני שנחרב על ידי הרומאים שהם אדום - ובקינה החמישית מאשים המקונן את מצרים ואשור בלקיחת חלק בחורבן יהודה.
אירוע נוסף הנרמז במגילה הוא מותו של "מְשִׁיחַ ה'", שרש"י מפרש "שמשיח ה' זה יאשיהו"
בהקשר זה בולט התרגום הארמי לאיכה (שזמן חיבורו משוער לתקופת הגאונים, מאות 7–8 לספירה), המשלב בתרגום הפסוקים משמעויות היסטוריות על פי אגדות ודרשות חז"ל. כך הוא נוקב לאורך כל התרגום בשמו של "נבוכדנצר רשיעא" (נבוכדנצר הרשע) כמחריב ירושלים, שם שהמגילה המקראית עצמה נמנעה מלאזכר. וראו עוד על כך להלן.
מבנה ותוכן המגילה > האקרוסטיכון האלפביתי

ארבע הקינות הראשונות במגילה מסודרות באקרוסטיכון אלפביתי, כך שכל פסוק פותח באות אחת של אלפבית בסדר עולה מא' לת'. מבנה אקרוסטיכון זה אף קיבל הדגשה מיוחדת בכתב יד קודקס סינאיטיקוס של תרגום השבעים למשל, שם מעל כל פסוק מופיעה כותרת הנושאת את שם האות העברית באותיות יווניות (αλφ‏, βηθ ..., או בתרגום לכתיב לועזי alf, byt...), כך גם בתרגום הוולגטה הלטיני מופיע שם האות העברית באותיות לטיניות בתחילת כל פסוק.
בחקר הספרותי-סגנוני של המקרא, חוקרי המקרא סבורים כי הסידור האקרוסטיכוני הוא תופעה סגנונית מאוחרת שפותחה בתקופת בית שני. בעקבות זאת, יש הנוטים לומר שהקינות שבמגילה לא התגבשו בסמוך לחורבן אלא רק בשלבים מאוחרים יותר, אף על פי שהן משמרות זיכרונות ומסורות אותנטיים מזמן החורבן.
יש להעיר ששימוש באקרוסטיכון כאמצעי ספרותי מופיע במסופוטמיה כבר באלף הראשון לפני הספירה (בין השנים 1000 ל-750 לפני הספירה) בחיבור הפילוסופי 'התיאודציה הבבלית'. בחיבור 27 בתים, בכל בית 11 טורים, הטורים בכל בית פותחים באותה הברה, וההברות מכל הבתים מצטרפות יחד לאקרוסטיכון שנותן את שמו ותוארו של המחבר.
מבנה ותוכן המגילה > האקרוסטיכון האלפביתי > הקדמת האות פ' לאות ע'

בסדר האלפבית שבפרקים ב', ג' וד', מקדימה האות פ' את האות ע'. חז"ל הציעו לכך הסבר על דרך הדרש.
במחקר המודרני יש משערים כי סדר זה מבטא מסורת נוספת קדומה, שהתקיימה לצד הסידור הנוכחי, לסדר אותיות האלפבית. סידור זה נמצא גם בממצאים אפיגרפיים ארכאולוגים; אבן תל זית, אוסטרקון מעזבת צרטה וכתובות מחורבת תימן שעליהן מופיע האלפבית (אנ'), כאשר האות פ' קודמת לאות ע', ובמקום אחד גם בתרגום השבעים.
מבנה ותוכן המגילה > מבנה שירת הקינה

מבנה שירת הקינה באיכה מאופיין במשקל ייחודי בארבעת הפרקים הראשונים, המכונה בשל כך "משקל קינה". במשקל זה בכל זוג צלעות, לאחר צלע ארוכה באה צלע קצרה, כשלרוב הצלע הראשונה מורכבת משלוש מילים והשנייה משתיים. לדוגמה: "גָּלְתָה יְהוּדָה מֵעֹנִי, וּמֵרֹב עֲבֹדָה. [...] כָּל-רֹדְפֶיהָ הִשִּׂיגוּהָ, בֵּין הַמְּצָרִים" (א,3). הפרק החמישי לעומת זאת שונה מיתר הפרקים במשקלו, וכל חרוז מחולק לשתי צלעות שוות באורכם.
כמו כן מאופיינת השירה בסגנון כיאסטי, כאשר בפסוק המסיים את הפרק מופיעה תיבה מהפסוק הפותח, ובפסוק שלפני האחרון מופיעה תיבה מהפסוק השני וכן הלאה. לדוגמה: "אֵין-לָהּ מְנַחֵם [..] כָּל-רֵעֶיהָ בָּגְדוּ בָהּ" (א,2) מול "אֵין מְנַחֵם לִי [..] כָּל-אֹיְבַי שָׁמְעוּ רָעָתִי שָׂשׂוּ" (א,21), " עוֹלָלֶיהָ הָלְכוּ שְׁבִי" (א,5) מול "בְּתוּלֹתַי וּבַחוּרַי, הָלְכוּ בַשֶּׁבִי" (א,18), " וְלֹא-זָכַר הֲדֹם-רַגְלָיו, בְּיוֹם אַפּוֹ" (ב,1) מול "וְלֹא הָיָה בְּיוֹם אַף-ה' פָּלִיט וְשָׂרִיד" (ב,22).
מבנה ותוכן המגילה > מילים יחידאיות

גם במגילת איכה, כבשאר ספרי המקרא, ישנם מספר מילים יחידאיות. היינו, מילים שמופיעות רק במקומות יחידאיים במקרא, ומשום כך הוראתן ומשמעותן אינה ברורה לנו.
להלן חלק מהמילים היחידאיות שבאיכה:
"חֵטְא חָטְאָה יְרוּשָׁלִַם עַל-כֵּן לְנִידָה הָיָתָה" (איכה א,ח). הוראת המילה "נידה" במקרא אינה ברורה, היא יכולה להתפרש כ"נדידה" (בהוראת נדודים) וכרומזת לגלות שפקדה את יושביה, והיא יכולה לבוא גם בהוראה של "קלון", מלשון "מנוד ראש". אפשרות זו גם מסתייעת מהמשך הכתוב: "כָּל-מְכַבְּדֶיהָ הִזִּילוּהָ, כִּי-רָאוּ עֶרְוָתָהּ". אפשרות שלישית היא שמילה זו היא צורה תניינית של המילה "נִדָּה" (ללא י') הנפוצה במקרא בהוראה של טומאה, והיא יכולה לשמש כאן כמטפורה על אשה שנטמאה, ולרמוז על כך שירושלים נטמאה בעבודת האלילים ובתועבות הכנענים. יצוין כי בקטע איכה שנמצא במגילות קומראן נכתב "על [כן] לנוד היתה" (4Q211 2:6) (מלשון מנודה, דחויה).
"נִשְׂקַד עֹל פְּשָׁעַי בְּיָדוֹ יִשְׂתָּרְגוּ עָלוּ עַל-צַוָּארִי " (איכה א,יד). "נִשְׂקַד" היא מילה יחידאית שהוראתה לא ברורה, יש המציעים על פי ההקשר לפרשה במשמעות "נקשר", והפסוק מתפרש לפיהם כך: "נקשר על פשעי בידו, ישתרגו ...". התרגום הארמי תרגם זאת מלשון כובד, ונראה שהוא צירף את התיבה 'בידו' לצלע הבאה וקרא זאת כך: "הכביד על פשעי, בידו ישתרגו, עלו על צווארי". רש"י, פרשן המקרא, הציע לפרשה במשמעות של "סימון", "נקודים מנומרים ומסומנים היו פשעי בידו של הקדוש ברוך הוא לזיכרון, לא נשכח מניינם ותשלומיהם". רבי יוסף קרא דימה למצוא בה גיזרון של מילה ארמית, "מסקד" שהוראתה "ניבט" (על פי הביטוי "קם מסקד בההוא חיוויא" בבראשית רבא).
"אֵיכָה יָעִיב בְּאַפּוֹ אֲדֹנָי אֶת-בַּת-צִיּוֹן" (איכה ב,א). ניתן לפרש את המילה "יעיב" כבאה משורש "עב", ענן, ומשמעותה "החשיך", "הקדיר". ניתן גם לפרשה בהוראה של "האשים" או "ביזה", וזאת על פי המילה הערבית "עיב" שמשמעותה "להאשים".
מילים יחידאיות נוספות: נחשתי (ג,ז), שתם (ג,ח), ויפשחני (ג,יא), הכפשני (ג,טז) סחי (ג,מה) מגנת לב ("מגנה", ג,סה), טחון (ה,יג).
מבנה ותוכן המגילה > בחינת הקבלות בתוך ספרות המקרא

על בחינת הקבלות לשוניות והקבלות תוכן בין ספר איכה לספר ירמיהו ראו בפסקה #מחבר הספר וזמנו.
יש המצביעים גם על דמיון לשוני בין ספר איכה לספר יחזקאל, לספר ישעיהו השני ולמספר מזמורי תהילים.
מבנה ותוכן המגילה > ניתוח ספרותי של המגילה

על פי חוקר התנ"ך, פרופ' ישראל רוזנסון, לעומת קינות אחרות בתנ"ך שהן פשוטות מאוד וראשוניות, באשר הן מבטאות מטען רגשי של דממת הכאב, באיכה מדובר בקינה מתוחכמת מאוד. כך רואים את הפשטות, בקינת יעקב על יוסף: "וַיַּכִּירָהּ וַיֹּאמֶר: 'כְּתֹנֶת בְּנִי, חַיָּה רָעָה אֲכָלָתְהוּ, טָרֹף טֹרַף יוֹסף'" (בראשית, ל"ז, ל"ג), ובקינת דוד על אבשלום: "וַיִּרְגַּז הַמֶּלֶךְ וַיַּעַל עַל עֲלִיַּת הַשַּׁעַר וַיֵּבְךְּ וְכֹה אָמַר בְּלֶכְתּוֹ: 'בְּנִי אַבְשָׁלוֹם, בְּנִי, בְנִי אַבְשָׁלוֹם מִי יִתֵּן מוּתִי, אֲנִי תַחְתֶּיךָ, אַבְשָׁלוֹם בְּנִי בְנִי'" (ספר שמואל ב', פרק י"ט).
עוד לפי רוזנסון, בולטים במגילה המוטיבים של ההחשכה ושל האשה הגלמודה באשר היא אלמנה או נידה. מגילת איכה, על פי פירושו, נמצאת בניגוד בולט למגילת שיר השירים. לעומת שיר השירים שמתאר יחסי אהבה, קרבה והשתוקקות, בין הגבר לאשה ובין העם לאלוהיו, באיכה מדובר על אבלות, ריחוק, בכי והחשכה ועל ריחוק בין העם לארץ, כאשר אלוהים מתגלה כבעל אכזרי, שמכה והורג ולא מרחם על אהובתו.
עדי נוסח קדומים של המגילה

4 מקטעים חלקיים של ספר איכה נמצאו במערות שעל יד קומראן. (3Q3, 4Q111, 5Q6, 5Q7). כמו כן מגילה 4Q241 מצטטת את איכה, ו-4Q179 ו-4Q501 הן מגילות חיצוניות לאיכה.
מגילה 4Q111 כתובה בכתב חשמונאי מאוחר, והיא מתוארכת לטווח שבין שלהי המאה הראשונה לפני הספירה ועד למאה הראשונה לספירה.
בגניזת קהיר נמצא, בין היתר, כתב יד המכיל את חציו האחרון של פרק ה' בספר איכה עם ניקוד טברייני ועם טעמי המקרא, ובסופה מופיעה רשומה של מנין הפסוקים בספר.
מגילת איכה חסרה ממה שמצוי בידינו מכתר ארם צובא (יחד עם 36 דפים מחלק הכתובים), אולם היא קיימת בשלמותה בכתב יד לנינגרד אשר נכתב בתחילת המאה ה-11 לספירה.
מתרגום השבעים היווני שרד בידנו חלקו הראשון של הספר (עד ב,20) בכתב יד קודקס סינאיטיקוס המתוארך לאמצע המאה הרביעית לספירה.
|  | נוסח המסורה (BHS) | נוסח מגילת קומראן (4Q111) |
| --- | --- | --- |
|  איכה א,ז-ח |  [...] זָכְרָה יְרוּשָׁלַ‍ִם יְמֵי עָנְיָהּ וּמְרוּדֶיהָ כֹּל מַחֲמֻדֶיהָ אֲשֶׁר הָיוּ מִימֵי קֶדֶם בִּנְפֹל עַמָּהּ בְּיַד צָר וְאֵין עוֹזֵר לָהּ רָאוּהָ צָרִים שָׂחֲקוּ עַל מִשְׁבַּתֶּהָ. חֵטְא חָטְאָה יְרוּשָׁלַ‍ִם עַל כֵּן לְנִידָה הָיָתָה [...] |  [...] זכורה ה' [כו]ל מכאובנו אשר היו מימי קדם בנפל [עמ]ה ביד צר ואין עוזר צריה שחקו על [כו]ל משבריה חטוא חטאה ירושלים על [כן] לנוד הייתה [...] |
| איכה א,ט | וַתֵּרֶד פְּלָאִים אֵין מְנַחֵם לָהּ | [ותרד] פלאות ואין [מנחם לה] |
| איכה א,יב | אֲשֶׁר הוֹגָה ה' בְּיוֹם חֲרוֹן אַפּוֹ. | אשר הוגירני י[הוה ביו]ם [חרו]נו |
| איכה א,יג | נְתָנַנִי שֹׁמֵמָה כָּל הַיּוֹם דָּוָה | נתנני שומם כול היום וד[ו]י |
| איכה א,יד | נִשְׂקַד עֹל פְּשָׁעַי בְּיָדוֹ יִשְׂתָּרְגוּ עָלוּ עַל צַוָּארִי הִכְשִׁיל כֹּחִי נְתָנַנִי אֲדֹנָי בִּידֵי לֹא אוּכַל קוּם | נקשרה על פשעי בידו וישתרג עולו על צ[וארי ]הכשיל כוחי נתנני ה' ביד לא אוכל לקום |
| איכה א,טו-יח |  גַּת דָּרַךְ אֲדֹנָי לִבְתוּלַת בַּת יְהוּדָה עַל אֵלֶּה אֲנִי בוֹכִיָּה עֵינִי עֵינִי יֹרְדָה מַּיִם כִּי רָחַק מִמֶּנִּי מְנַחֵם מֵשִׁיב נַפְשִׁי הָיוּ בָנַי שׁוֹמֵמִים כִּי גָבַר אוֹיֵב פֵּרְשָׂה צִיּוֹן בְּיָדֶיהָ אֵין מְנַחֵם לָהּ צִוָּה ה' לְיַעֲקֹב סְבִיבָיו צָרָיו הָיְתָה יְרוּשָׁלַ‍ִם לְנִדָּה בֵּינֵיהֶם. צַדִּיק הוּא ה' כִּי [...] |  גת דרך ה' לבתולת בת יהודה פרשה [] ציון בי[דיה אין] מנחם לה מכל אוהביה צדיק אתה ה' צפה אדוני ליעקב סביב[יו צריו] הייתה ציון לנדוח בניהמה על אלה בכו עיני ירדה דמעתי כיא רחק[ ממני] מ[נחם משיב ]נפש היו בני שוממים[ כיא ]גבר אויב צדיק הוא א[דוני כיא] |
|  |  | (5Q6) |
| איכה ה,ב-ג | נַחֲלָתֵנוּ נֶהֶפְכָה לְזָרִים בָּתֵּינוּ לְנָכְרִים. יְתוֹמִים הָיִינוּ [וְ][אֵין] אָב אִמֹּתֵינוּ כְּאַלְמָנוֹת. | [נחלתנו נהפכה לזרי]ם בתינו לנוכריאם יתומים [היינו אין] אב אמותינו לא בנות ואלמנות |
| איכה ה,י | מִפְּנֵי זַלְעֲפוֹת רָעָב | מ[פ]ני זלפות רעכ |
תרגומים, פרשנות ודרש למגילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תרגומים, פרשנות ודרש למגילה > התרגום הארמי למגילה

לספר איכה, כמו לשאר ספרי הכתובים, ישנו תרגום ארמי מאוחר, ככל הנראה מזמן הגאונים (מאות 7–8 לספירה). לשון התרגום היא ארמית-ירושלמית, והיא נושאת אופי מדרשי ולא מילולי. עם זאת, התרגום לפרק ג (קינת היחיד) הוא מילולי יותר וכמעט שאינו נוקט בדרשות.
בניגוד למגילה שאינה מסגירה כמעט פרטים על אירועים היסטוריים שהתרחשו בחורבן (ראו בפסקה #פרטים מוכמנים), התרגום הארמי לאיכה, המשלב בתרגום הפסוקים משמעויות היסטוריות על פי אגדות ודרשות חז"ל. כך הוא נוקב לאורך כל התרגום בשמו של "נבוכדנצר רשיעא" (נבוכדנצר הרשע) כמחריב ירושלים, שם שהמגילה המקראית עצמה נמנעה מלאזכר.
התרגום הארמי מפרש את הפסוקים בהתאם לדרשות חז"ל. את הקינות הוא מייחס לירמיהו הנביא. וכך את איכה א', י"ח ”צַדִּיק הוּא ה' כִּי פִיהוּ מָרִיתִי” ואת איכה ד', כ' ”רוּחַ אַפֵּינוּ מְשִׁיחַ ה' נִלְכַּד בִּשְׁחִיתוֹתָם אֲשֶׁר אָמַרְנוּ בְּצִלּוֹ נִחְיֶה בַגּוֹיִם” הוא מפרש בהתאם כמכוון ליאשיהו כמו כן את איכה ב,כ הוא מפרש כרומז להריגת זכריה. וכך בעוד מספר מקומות.
התרגום הארמי לא מהסס מלפרש מספר פסוקים על אירועים שהתרחשו בחורבן הבית השני. את הפסוק באיכה ה', י"א ”נָשִׁים בְּצִיּוֹן עִנּוּ, בְּתֻלֹת בְּעָרֵי יְהוּדָה” הוא מפרש כמרמז הן על אירועי חורבן בית ראשון והן על אירועי חורבן בית שני. כך גם את איכה א', י"ט "קָרָאתִי לַמְאַהֲבַי הֵמָּה רִמּוּנִי" הוא מפרש כרומז על חורבן בית ראשון בידי נבוכדנצר וחורבן בית שני בידי טיטוס ואספסיאנוס בחדא מחתא, ואת איכה ד,טז "עוֹדֵינוּ תִּכְלֶינָה עֵינֵינוּ אֶל עֶזְרָתֵנוּ הָבֶל בְּצִפִּיָּתֵנוּ צִפִּינוּ אֶל גּוֹי לֹא יוֹשִׁעַ" הוא דורש על אלו שציפו כי העם הרומאי יביא להם את השלום. כך גם את "אדום" המוזכרת במגילה (איכה ד,כא-כב) "שִׂישִׂי וְשִׂמְחִי בַּת אֱדוֹם יוֹשֶׁבֶת בְּאֶרֶץ עוּץ [...] פָּקַד עֲו‍ֹנֵךְ בַּת אֱדוֹם" הוא מפרש ככינוי ל"רומא". בפירושו לפסוקים אלו, הוא מסגיר אגב תקופת חיבור ביזנטית.
תרגומים, פרשנות ודרש למגילה > מדרשי אגדה

על מגילת איכה נכתבו מדרשים רבים. הקדום מבין קובצי המדרשים האלו הוא מדרש איכה רבה שנכתב בארץ ישראל. חיבור מדרשי נוסף שחובר בימי הגאונים מכונה איכה זוטרתי. כמו כן ישנם מספר קטעי פסיקתא על איכה; פסיקתא טו שבפסיקתא דרב כהנא, ופסיקתא כט-ל שבפסיקתא רבתי.
תרגומים, פרשנות ודרש למגילה > פרשנות למגילה

מספר פירושים חוברו למגילת איכה. בימי הביניים חובר פירוש על ידי רבי סעדיה גאון, הכולל תרגום וכן ביאור נרחב, והוא כונה על ידו "ספר המידות". שני פירושים קראיים חוברו אף הם באותה תקופה לספר, האחד מהקראי שלמה בן רותם, והשני ממחבר לא ידוע (אולי דוד בן בועז)[דרוש מקור]. רש"י, ראב"ע, רבי יוסף קרא, רלב"ג, יואל בן שועיב, יוסף כספי, אליעזר בן יהודה מוורמס, ישעיה בן אליהו מטראנו ועמנואל הרומי חיברו אף הם פירוש לספר. פירוש בערבית מאותה תקופה חובר על ידי תנחום הירושלמי.
מראשית העת החדשה חוברו פירושים על ידי רבי משה אלשיך (פירושו נקרא "דברים נחומים") ורבי יוסף טיטצאק. מתקופת ההשכלה חוברו פירושים על ידי לייב לבנשטיין, יואל בריל, הרש"ר הירש (בגרמנית), הרב יצחק אשכנזי, ארליך ופרלס.
מהדורות מודרניות של פרשנות לאיכה הם "תנ"ך דעת מקרא" בעל גישה מסורתית, ו"עולם התנך" בעל גישה מחקרית עדכנית.
מבין הפירושים המדעיים, רבים נכתבו החל משנות ה-90 של המאה ה-20, וביניהם אלה של פרובאן (1991); ווסטרמן (1994); האנטר (1996); רנקמה (1998); לינאפלט (2000); גרטנסברגר (2001); ברלין (2002); דובס-אלסופ (2002); גארו והאוס (2004); סולטרס (2010); ורבים אחרים.
מנהגים > ביהדות

במסורת היהודית פשט המנהג לקרוא את המגילה בציבור בליל תשעה באב, היום שנקבע לתענית על חורבן שני המקדשים, ויש הנוהגים אף לקוראה בבוקר למחרת, יום תשעה באב.
מנהג זה הוא מאוחר, ואינו מופיע במשנה או בתלמודים, (להבדיל מקריאת מגילת אסתר בפורים למשל), ומקורו הראשון הוא במסכת סופרים (יד, ג; יח, ד). משום כך אין הלכות מיוחדות על קריאת המגילה. בתלמוד ירושלמי אמנם מתואר קריאה באיכה בתשעה באב, אולם לא כמנהג הלכתי.
ברוב הקהילות נוהגים לקרוא את המגילה מתוך ספר מודפס וללא ברכה, בניגוד לקריאת מגילת אסתר שמקורה הוא קדום כבר בהלכה המשנאית. עם זאת, ישנן קהילות הנוהגות על פי דעת הגר"א לקרוא ממגילה הכתובה בדיו על קלף, ו (בלילה) לברך לפני כן: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על מקרא מגילה". הם לא מברכים ברכת שהחיינו כנהוג בקהילות אלו בקריאת שאר המגילות, משום שאין שמחה בקריאת איכה, ובמועד בו היא נקראת.
טעמי המקרא של איכה נקראים במנגינה מלנכולית, השונה מטעמי המקרא של שאר ספרי המקרא. מנגינה זו משמשת בחלק מהקהילות גם לקריאת פסוקים עם משמעות של עצב במקומות אחרים במקרא (כמו ההפטרה של שבת חזון ומספר פסוקים במגילת אסתר). בקהילות החסידיות והתימניות ישנו ניגון מיוחד (בשינויים קלים בין קהילה לקהילה) לפרק השלישי "אני הגבר" בעל האקרוסטיכון המשולש, המותאם לשלישיית פסוקים.
מנהגים > בנצרות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. לתקן ליקויי "תרגמת", ראו W:Tenebrae, ו-כאן.
בכנסיות הנוצריות המערביות נהוג לקרוא ולשיר את פרקי איכה במהלך טקס ה-Tenebrae הנערך בשלושת הימים האחרונים של "השבוע הקדוש". ובהקשר זה אף נוצרו לחנים רבים לשם שירת האיכה בטקס ה-Tenebrae (ראו #במוזיקה)
בכנסייה האנגליקנית קוראים את איכה בתפילת הבוקר והערב בימי שני ושלישי של השבוע הקדוש ובתפילת הערב של "יום שישי הטוב".
בכנסייה הקופטית האורתודוקסית מזמרים את קינת היחיד, פרק ג' שבאיכה, בשעה השתים עשרה של "יום שישי הטוב", יום צליבת ישו, לזיכרון קבורתו של ישו.
איכה במוזיקה

מלחינים רבים כתבו מוזיקה לפסוקי מגילת איכה המושרים במהלך טקס ה-Tenebrae (אנ') הנערך בשבוע הקדוש (ראו על כך בפסקה מנהגי איכה בנצרות).
להלן רשימה של חלק מהמלחינים שכתבו מוזיקה לאיכה, מסודרת לפי תקופות.
איכה במוזיקה > מלחינים מתקופת הרנסאנס

תומאס טאליס כתב מוזיקה לשתי קינות. המוזיקה כתובה לחמישה קולות, אם לקולות סולו ואם למקהלה, עושה שימוש מתוחכם בטכניקת החיקוי ומרשימה בכוח הביטוי שבה. נוסף לכך כתב טאליס, כמו מלחינים רבים אחרים, מוזיקה לטקסטים הבאים: Incipit Lamentatio Ieremiae Prophetae ("פתיחת הקינה של ירמיהו הנביא") ו-De Lamentatione Ieremiae Prophetae. הפסוק המסיים ""השיבנו ה' אליך ונשובה חדש ימינו כקדם", בנוסח הלטיני:Ierusalem Ierusalem, convertere ad Dominum Deum tuum ("ירושלים, ירושלים, שובי אל אדוני אלוהייך") מדגיש את רישומה הקודר והמלנכולי של המוזיקה.
טאליס השתמש בשני פסוקים עוקבים, אבל יצירותיו עצמאיות, למעשה, אם כי מקובל לשיר את שתיהן בזו אחר זו. הואיל ותפקידם הליטורגי של הפסוקים היה חופשי למדי, יכלו המלחינים לבחור כרצונם באילו פסוקים להשתמש, ומכאן המגוון הרחב של הטקסטים המופיעים ביצירות אלה.
אורלנדו לאסוס, מנציגיה הגדולים של המוזיקה הדתית במחצית השנייה של המאה ה-16. הצטיין הן בתפוקתו האדירה והן באיכות יוצאת הדופן של כתיבתו, ששילבה סגנונות רבים ושונים.
תומאס לואיס דה ויקטוריה היה גדול המלחינים הספרדים במאה ה-16, קתולי אדוק, שכל יצירותיו היו כנסייתיות.
ויליאם בירד נודע כ"אבי המוזיקה האנגלית", אחרון המלחינים האנגלים הגדולים שכתבו מוזיקה כנסייתית קתולית וראשון המלחינים של התקופה האליזבתנית, שהייתה תור הזהב למוזיקה החילונית. את המוזיקה הנשגבת ביותר שלו כתב לטקסטים לטיניים. המוזיקה של מלחין זה למגילת איכה כמעט אינה מבוצעת כיום, הן משום שכתב אותה בראשית הקריירה שלו (בגיל 20 בלבד), והן משום שאחד הקולות חסר בכתב היד שנותר, וביצוע היצירה מחייב עריכה ושחזור.
ג'ובאני פיירלואיג'י דה פלסטרינה היה מלחין איטלקי, מגדולי המלחינים בתקופת הרנסאנס. פלסטרינה הרבה לכתוב מוזיקה דתית, ופסגת יצירותיו היו המיסות שלו, בהן "מיסה פפה מרצ'לי" הידועה, שהוקדשה לאפיפיור מרקלוס השני ובכתיבתה סתר פלסטרינה את טענת הקונטר-רפורמציה, כי הפוליפוניה מבליעה את הטקסט הדתי. בזכות יצירה זו יש הרואים בפלסטרינה את "מושיע המוזיקה הכנסייתית".
סבסטיאן ראוואל - מלחין ספרדי שהיה פעיל רוב חייו באיטליה, כתב מוזיקה דתית וחילונית, ווקאלית ואינסטרומנטלית. בין השאר כתב את "קינות ירמיהו", ברומא בשנת 1594.
מלחינים נוספים מתקופת הרנסאנס שכתבו מוזיקה לפסוקי איכה הם רוברט וייט, Alfonso Ferrabosco the elder (אנ'), קרלו ג'זואלדו, אמיליו דה קאוואליירי ועוד.
איכה במוזיקה > מלחינים מתקופת הבארוק

פרנסואה קופרן, מלחין צרפתי, מנציגיה המובהקים של תקופת הבארוק בשיאה, בן למשפחת מוזיקאים ותיקה. בחצר לואי החמישה-עשר חיבר בין השאר את יצירתו החשובה, Leçons de ténèbres ("דרשות הצללים"), הכוללת טקסטים שונים, בהם פסוקים ממגילת איכה.
מארק-אנטואן שרפנטייה, מלחין צרפתי, שהושפע בראשית דרכו, עקב לימודיו אצל ג'אקומו קריסימי, מן המוזיקה האיטלקית, נטייה שהשפיעה על קבלת המוזיקה שלו בחברה הצרפתית. בהמשך הרבה לכתוב מוזיקה כנסייתית קתולית, בין השאר "דרשות הצללים" (Leçons de ténèbres) שהטקסט שלה כולל פסוקים ממגילת איכה.
יאן דיסמאס זלנקה, מלחין בארוק צ'כי, כתב גם הוא מוזיקה ל"דרשות הצללים".
איכה במוזיקה > מלחינים מן המאה ה-20

איגור סטרווינסקי, מלחין רוסי, כתב כמה יצירות בעלות אופי דתי, שסגנונן מושפע הן מן המוזיקה של וברן והן בטכניקות של שנברג. בהן "מזמור קודש" (Canticum Sanctum) ו"קינות" ("Threni"(אנ')), השימוש בטקסטים עבריים למוזיקה שיש בה הדים לטקסי הכנסייה האורתודוקסית ניכר כבר בסימפוניית תהילים שלו משנת 1930.
ליאונרד ברנשטיין, מלחין יהודי אמריקאי, כתב בסגנונות שונים ומגוונים. הסימפוניה מס' 1, "ירמיהו" משנת 1944 כונתה "היצירה האמריקנית החדשה הטובה ביותר לתזמורת" בפי חוג מבקרי המוזיקה של ניו יורק. בפרק האחרון שיבץ ברנשטיין פסוקים ממגילת איכה.
אלברטו חינסטרה, מלחין ארגנטינאי, כתב מוזיקה למגילת איכה.
ארנסט קרנק, מלחין האוסטרי ממוצא צ'כי, ניסה את כוחו ברוב הטכניקות המוזיקליות במהלך חייו הארוכים. בשלב מוקדם אימץ לעצמו את הטכניקה של ארנולד שנברג ודבק בה עד סוף חייו. בשנת 1958 כתב את "קינות הנביא ירמיהו" למקהלה מעורבת.
מלחינים מודרניים נוספים שכתבו מוזיקה לאיכה הם: המלחין האנגלי אדוארד ביירסטו (אנ'), המלחין הקנדי פיטר טוגני (אנ') ואחרים.
ראו גם

קינה
תשעה באב
חורבן בית ראשון
חמש מגילות
תהילים קל"ז - "על נהרות בבל", מזמור קינה של בני ממלכת יהודה שהוגלו לבבל עם חורבנם של ציון, בית המקדש הראשון וממלכתם.
קינת ניפור