stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נפש בנפש
ביקורת

מבקרי הארגון טוענים שישנם עולים שחשים שמצוקותיהם בישראל נותרות ללא מענה. כמו כן הובעה ביקורת על רמות השכר הגבוהות של מנהלי הארגון. אנשי הסוכנות היהודית טוענים שההסכם בין "נפש בנפש" לממשלת ישראל מעביר לגוף פרטי סמכויות ממשלתיות, ושהקריטריונים לקבלת מימון ממשלתי לגופים המעודדים עליה הוגדרו מלכתחילה כך שרק הארגון "נפש בנפש" יעמוד בהם.
הערות שוליים

↑  Israel National News, Amidst war with Hamas:Dozens of new immigrants arrive in Israel, Arutz 7, ‏2023-19-10 (באנגלית אמריקאית)
↑  Elad Benari, Moskowitz Zionism Prizes Awarded, Arutz 7, ‏2011-31-05 (באנגלית אמריקאית)
↑  Miriam Karp, Moving Up, Jewish Holiday (באנגלית אמריקאית)
↑  Rabbi Yehoshua Fass, Kol HaMevaser, ‏2013-22-05 (באנגלית אמריקאית)
↑  פרס בוני ציון ע"ש סילבן אדמס, באתר בוני ציון
↑  נועה אמויעל, Giving Olim a Home Away from Home, Jpost, ‏2023-17-05 (באנגלית אמריקאית)
↑  Assaf Levanon, Strength in Unity:Revolutionizing Support Services for Olim and Lone Soldiers Amid Conflict, Ynet, ‏2024-05-07 (באנגלית אמריקאית)
↑  RachelG, Nefesh B'Nefesh inaugurates medical aliyah program to combat Israel's physician shortage, ‏11 במרץ 2024
↑  Nefesh B’Nefesh’s MedEx Initiative Goes International - The Jewish Link, The Jewish Link, ‏14 במרץ 2024
↑  Medical alert: Israeli health care is flourishing, J., ‏15 בפברואר 2008
↑  אליאב בטיטו, ‏וולקאם דוקטור: כך מסייע ארגון נפש בנפש לרופאים שעלו ארצה לקבל רישיון, באתר מעריב אונליין, 26 במרץ 2023
↑  RachelG, Nefesh B'Nefesh inaugurates medical aliyah program to combat Israel's physician shortage, ‏11 במרץ 2024
↑  נחשף: זו העיר המובילה בישראל לעליית יהודי צפון אמריקה, באתר אייס, 16 במאי 2023
↑  אביב בצון, ‏זינוק בעלייה: זה סיפורם של העולים החדשים מצפון אמריקה שהגיעו לישראל, באתר ‏מאקו‏, 4 באוקטובר 2021
↑  בשיתוף נפש בנפש, מסדרים את החיילים הבודדים, באתר ynet, 8 בדצמבר 2022
↑  ארגון "נפש בנפש" משיק: תוכנית לבנות שירות לאומי עולות בודדות ע"ש אורי אנסבכר ז"ל, באתר מעריב אונליין, 13 במאי 2019
↑  שירות דה לוקס לעולה, באתר גלובס, 7 בינואר 2007
↑  ג'ואני מרגוליאס, UK-born oleh now guides thousands in moving to Israel, JPOST, ‏2023-14-07 (באנגלית אמריקאית)
↑  מבצע 'חיבוק' | סטייסי התחבקה עם בניה - שלושה חיילים בודדים, באתר ערוץ 7, 12 בנובמבר 2023
↑   קובי טיריפינטו, חדשות טובות, באתר TheMarker‏, 13 במרץ 2024
↑  מיטל יסעור בית-אור, רופאים ללא גבולות: המומחים הבכירים שעזבו הכל והגיעו להתנדב בישראל, באתר ישראל היום, 15 בדצמבר 2023
↑  אסף לבנון, “פעלנו כולנו יחד כמקשה אחת כדי שהטיפול בכל עולה או חייל בודד לא יפגע”, באתר ynet, 18 באפריל 2024
↑   14.11.23, עכשיו 14, משדר מיוחד - ראיון עם שאנל אסייג, עולה מקנדה ותושבת אשקלון, סרטון בערוץ "Avichai NBN", באתר יוטיוב (אורך: 06:28)
↑  חיים לוינסון, אורי בלאו ומרדכי טברסקי, העמותה הפרטית שהפכה למונופול על העלייה מארה"ב, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524503305171  VIAF: 315204822   WorldCat (עם VIAF): 315204822 
מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
נפש בנפש, ברשת החברתית פייסבוק
נפש בנפש, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
נפש בנפש, ברשת החברתית אינסטגרם
נפש בנפש, סרטונים בערוץ היוטיוב
נפש בנפש, באתר פינטרסט
גביע אסיה בכדורגל עד גיל 20

| --- | --- |

 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1959
 ארגון מפעיל:  קונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC)
 מספר מתמודדים:  16
 יבשת:  אסיה
 זוכה:  אוזבקיסטן נבחרת אוזבקיסטן (תואר ראשון; 2023)
 הכי הרבה זכיות:  קוריאה הדרומית נבחרת קוריאה הדרומית (12 תארים)
 
גביע אסיה בכדורגל עד גיל 20, נקרא גם גביע אסיה לנוער בכדורגל של AFC (באנגלית: AFC U-20 Asian Cup), הוא תחרות הכדורגל המרכזית לנבחרות נוער שחברות בקונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC). מנצחת הטורניר מוכתרת לאלופת אסיה לנוער בכדורגל וזוכה בכרטיס העפלה לגביע העולם בכדורגל עד גיל 20.
היסטוריה

בתחילת דרכו של הטורניר הוא נערך כל שנה החל מטורניר 1959 שנערך בפדרציית מלאיה, ועד לטורניר 1980 שנערך בתאילנד. בין השנים 1959–2006 נקרא הטורניר גביע אסיה לנוער, בין השנים 2008–2020 נקרא הטורניר גביע אסיה בכדורגל עד גיל 19, והחל מ-2020 נקרא גביע אסיה בכדורגל עד גיל 20.
נבחרת קוריאה הדרומית זכתה בטורניר הראשון, ובנוסף היא המצליחה ביותר במסגרת זו ובעלת מספר הזכיות הגבוה ביותר עם 12 זכיות. נבחרת מיאנמר (לשעבר בורמה) זכתה שבע פעמים. נבחרת הנוער של ישראל השתתפה בטורנירים שנערכו בשנים 1964–1972, זכתה שש פעמים בטורניר, סיימה פעם אחת במקום השלישי ופעם אחת במקום הרביעי. בטורניר שנערך ב-1970 במנילה הפסידה ישראל ברבע הגמר לנבחרת בורמה 0–1, במשחק שהיה מלווה בשערוריית שיפוט. אף על פי שנבחרת ישראל שיחקה רק בתשעה טורנירים, נכון ל-2023 היא עדיין ממוקמת במקום השלישי במספר הזכיות בטורניר לאחר נבחרות דרום קוריאה, ומיאנמר. בנוסף, ממוקמת ישראל במקום התשיעי מבחינת מספר הנקודות שצברה בטורנירים, מתוך 41 מדינות שהשתתפו ומשתתפות בגביע אסיה לנוער. במהלך הטורנירים השונים השתתפו גם שופטי כדורגל ישראלים כגון אברהם קליין. ישראל, שהשתייכה אומנם מבחינה גאוגרפית לאסיה, הוצאה בלחץ מדינות ערב מה-AFC בשנות ה-70, והצטרפה בהמשך לקונפדרציית הכדורגל של אירופה (אופ"א).
סיכום הזוכות בגביע אסיה

| דירוג | מדינה | זכיות | סגנויות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית | 12 (1959, 1960, 1963, 1978, 1980, 1982, 1990, 1996, 1998, 2002, 2004, 2012) | 5 (1962, 1971, 1972, 1992, 2018) |
| 2 |  מיאנמר‏(אנ') | 7 (1961, 1963, 1964, 1966, 1968, 1969, 1970) | 1 (1965) |
| 3 |  ישראל | 6 (1964, 1965, 1966, 1967, 1971, 1972) | - |
| 4 |  עיראק‏(אנ') | 5 (1975, 1977, 1978, 1988, 2000) | 2 (2012, 2023) |
| 5 |  איראן‏(אנ') | 4 (1973, 1974, 1975, 1976) | 1 (1977) |
| 6 |  קוריאה הצפונית‏(אנ') | 3 (1976, 2006, 2010) | 2 (1990, 2014) |
| 7 |  ערב הסעודית‏(אנ') | 3 (1986, 1992, 2018) | 2 (1985, 2016) |
| 8 |  תאילנד‏(אנ') | 2 (1962, 1969) | – |
| 9 |  יפן‏(אנ') | 1 (2016) | 6 (1973, 1994, 1998, 2000, 2002, 2006) |
| 10 |  סין‏(אנ') | 1 (1985) | 3 (1982, 1996, 2004) |
| 11 |  אינדונזיה‏(אנ') | 1 (1961) | 2 (1967, 1970) |
| 12 |  קטר‏(אנ') | 1 (2014) | 1 (1980) |
| 13 |  סוריה‏(אנ') | 1 (1994) | 1 (1988) |
| 14 |  אוזבקיסטן | 1 (2023) | 1 (2008) |
| 15 |  איחוד האמירויות הערביות‏(אנ') | 1 (2008) | - |
| 16 |  הודו‏(אנ') | 1 (1974) | - |
אירועים שונים שהשפיעו על הטורניר > פוליטיקה

גביע אסיה לאומות עמד במקרים רבים בצל התערבות פוליטית. ישראל שהייתה חברת הקונפדרציה מעצם שיוכה הגאוגרפי ליבשת אסיה, השתתפה בטורנירים במהלך שנות השישים של המאה ה-20 וראשית שנות השבעים. בשל לחץ פוליטי שהפעילו מדינות ערב באמצעות נציגיהם בפדרציית הספורט האסייתית הורחקה ישראל בהדרגה מהטורניר. בשלהי 1972 קיבלה קונפדרציית הספורט של אסיה החלטה, במסגרתה יכולה המדינה המארחת את הטורניר להזמין אליו נבחרות בהתאם לשיקול דעתה. ההחלטה נודעה כ"תיקון הבורמזי". ב-1973, בהתאם "לתיקון הבורמזי", סרבה איראן להזמין את ישראל לטורניר שנערך בטהרן. ישראל, שהייתה האלופה המכהנת, סרבה להעביר את הגביע לאיראן, וזה הועבר בסופו של עניין על חשבון קונפדרציית הספורט האסייאתית. הנבחרת לא הוזמנה גם לטורניר ב-1974, וב-1975, הורחקה ישראל רשמית מהטורניר. ב-1976 נעשה ניסיון להחזיר את נבחרת הנוער לטורניר, אך הוא נדחה פה אחד על ידי קונפדרציית הספורט של אסיה. בהמשך הצטרפה ישראל לקונפדרציית הספורט של אירופה.
ב-1977 בהתאם "לתיקון הבורמזי" סרבה איראן להזמין לטורניר שנערך בטהרן את נבחרת ירדן, נבחרת צפון קוריאה ונבחרת ברוניי. הפדרציה האסיאתית אישרה את ההחלטה, וכך גם פיפ"א, אך נשיא פיפ"א ז'ואאו האבלנז' מתח ביקורת על הנושא וקרא לפדרציה האסיאתית לשנות את התקנון.
ב-1980 עתיד היה טורניר להיערך בסין. ממשלת סין העמידה קשיים במתן אשרות כניסה למדינה, לנבחרת קוריאה הדרומית ועל כן החליטה פדרציית הספורט האסייתית לבטל את הטורניר.
אירועים שונים שהשפיעו על הטורניר > מגפת הקורונה

ב-2020 עתיד היה הטורניר להיערך באוזבקיסטן, אך בשל מגפת הקורונה הוא בוטל ונערך ב-2023.
ביאורים

↑  יצוין כי באתר "כאן 11" מצוינת שנת המשחק כ-1972, אך זוהי שגיאה כפי שניתן להבין משמות השחקנים שנאמרים בשידור וממבקיע השער לישראל, שלום שוורץ.
הערות שוליים

↑  מרדכי רינקובסקי, שערים היו מונעים את השערוריה במנילה, דבר, 3 במאי 1970.
↑  שלמה מוזר, השופט קליין יוזמן לנהל משחק בין-ארצי ברומניה, ייצא עם נבחרת הוער לבאנגקוק, דבר, 1 במרץ 1967.
↑  לנבחרת הנוער בשובה עטורת ניצחון, מעריב, 4 במאי 1964.
↑  גביע אסיה-לנוער ישראל בכדורגל, קול העם, 7 במאי 1965.
↑  הקרב במנילה, מעריב, 14 באפריל 1967.
↑  ישראל זכתה בגביע אסיה, ניצחה את אינדונזיה 0:3, הצופה, 28 באפריל 1967.
↑  לא היה מקום לצפות שהנבחרת תחזור מבאנגקוק עם גביע אסיה לנוער, מעריב, 11 במאי 1969.
↑  דב עצמון, שער של שלום שוורץ החזיר לישראל את גביע אסיה לנוער, דבר, 6 במאי 1971.
↑  שאול הון, ישראל שמרה על גביע אסיה לנוער, מעריב, 2 במאי 1972.
↑  ישראל רוזנבלט, פרטיכל הקונפדרציה האסיאנית מגלה האמת על "התיקון הבורמזי", מעריב, 14 בנובמבר 1972.
↑  גביע אסיה לנוער יישלח השבוע לטהרן, על המשמר, 3 באפריל 1973.
↑  על סדר היום רק סעיף אחד: גירוש ישראל, מעריב, 6 באפריל 1975.
↑  ישראל רוזנבלט, נדחתה הצעה להחזיר את הנוער לגביע אסיה, מעריב, 11 במאי 1976.
↑  האוולנג' קורא לאסיה לבטל את "הסעף הבורמזי", מעריב, 3 במרץ 1977.
ויצמן שירי

ויצמן שירי (נולד ב-5 בפברואר 1956) הוא פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה.
חייו

שירי נולד בבאר שבע. שמו הפרטי ניתן לו על שם חיים ויצמן נשיא המדינה הראשון. במהלך השנים הוא נבחר למרכז ועידת מפלגת העבודה, שימש יו"ר מחוז הנגב במפלגה והחל להתמודד ברשימתה לכנסת בבחירות לכנסת ה-14.
שירי כיהן בכנסת בסיעות ישראל אחת והעבודה-מימד בכנסת ה-15, ובשלהי הכנסת ה-16 הושבע כמחליפו של שמעון פרס מטעם העבודה-מימד-עם אחד.
בשנת 2002 כיהן מספר חודשים בממשלה ה-29 כסגן שר הביטחון.
ב-23 באפריל 2009 אישרה מזכירות מפלגת העבודה את מינויו לתפקיד מנכ"ל זמני של המפלגה, במקום המזכ"ל המכהן איתן כבל, כפוף לאישור ועידת המפלגה. זאת, בעקבות התנגדותו של כבל לישיבתה של העבודה בממשלת נתניהו. במחאה על קבלת ההחלטה הודיע גזבר המפלגה, משה עמית, על כוונתו להתפטר מהתפקיד, וכעבור זמן מה התפטר מתפקידו. ב-26 באפריל 2009 ביטל המוסד לבירור עתירות במפלגת העבודה את מינויו של שירי. יו"ר המוסד, עו"ד גד קרני, אמר כי "בשלב זה אין ליצור תפקיד יש מאין". נוסף על כך נקבע כי אין לכנס את ועידת המפלגה כדי להדיח את המזכ"ל, כבל. חברי הכנסת שהתנגדו לכניסה לממשלה טענו בדיון ל"בריונות פוליטית" מצד יו"ר המפלגה אהוד ברק, שלטענתם מנע מהם להתבטא ולהעלות הצעות משלהם. ב-10 במאי 2009 התכנסה ועידת המפלגה, ללא ארבעת חברי הכנסת המורדים, כדי לאשר את מינויו של שירי לתפקיד מנכ"ל המפלגה.
שירי היה מעורב במהלך השנים בעסקי נדל"ן. חברת "תשואה 10" שבבעלותו המשותפת צברה הפסדים וחובות בהיקף של עשרות מיליוני דולרים, וב-2011 קרסה החברה ובבית המשפט אושר הסדר בעלי חוב בסך 13 מיליון ש"ח. חובות נוספים של החברה בסך למעלה מ-100 מיליון ש"ח נותרו מחוץ להסדר. ב-2014 הוגשה תביעה בבקשה להרמת מסך נגד ויצמן שירי, בגין חובות אלו.
חיים אישיים

תושב השכונה התל אביבית אזורי חן, גרוש ואב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  אבי שאולי, ‏[https://www.globes.co.il/news/article.aspx?did=
1000824427 תשואה 10, תספורת של יותר מ-90%], באתר גלובס, 21 בפברואר 2013
↑  אטילה שומפלבי, גזבר העבודה עוזב: "הורסים מפעל של 50 שנה", באתר ynet, 23 באפריל 2009
↑  פנחס וולף‏, האם ועידת העבודה תדיח את המזכ"ל כבל?, באתר וואלה, 26 באפריל 2009
↑  אלה לוי-וינריב, ‏ויצמן שירי נתבע להחזיר 15 מ' ש' לקופת הפירוק של תשואה 10, באתר גלובס, 10 בפברואר 2014
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אכרם חסון

אכרם חסון (בערבית: أكرم حسون;‏ נולד ב-2 ביולי 1959) הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת השמונה עשרה מטעם מפלגת קדימה וכחבר הכנסת העשרים מטעם מפלגת כולנו. בעבר שימש כראש עיריית עיר הכרמל ונשיא מכללת הכרמל.
קורות חיים

חסון למד בתיכון "סנט ג'וזף" ושירת בצה"ל. בוגר מכון וינגייט, בוגר אלכ"א ולימודי תעודה באוניברסיטת חיפה. ב-1996 נטען כי סיים תואר ראשון בחינוך באוניברסיטת חיפה, אך האוניברסיטה הכחישה זאת וחסון לא סיפק לכך כל הוכחה. שנה לאחר מכן השלים תואר שני במנהל חינוכי ומנהל עסקים משלוחת אוניברסיטת המברסייד, ולאחר מכן נחקר במשטרה בחשד לקבלת תואר פיקטיבי. בשנת 2002 סיים לימודי דוקטורט בהיסטוריה מאוניברסיטת באבש בולאי קלוז' הרומנית, תואר אותו עשה בהתכתבות ושעבודת הדוקטורט שכתב במסגרתו שנויה במחלוקת. בשנת 1983 החל לעבוד כמורה בתיכון בדלית אל-כרמל ובשירות בתי הסוהר, ובשנת 1986 מונה למנהל המתנ"ס המקומי.
חסון חיבר שמונה ספרים בשפות הערבית, עברית, אנגלית ורומנית העוסקים בחקר המורשת הדרוזית בישראל, וכמו כן פרסם עשרות מאמרים אקדמיים בנושאי חינוך, אקדמיה ובענייני המזרח התיכון והדרוזים.
קורות חיים > פעילות ציבורית ופוליטית > תקופת הליכוד

בשנת 1989 נבחר לראשונה למועצה המקומית דלית אל כרמל, ועד 1998 היה ממלא מקום יושב ראש המועצה. באותן שנים החל בפעילות ציבורית ארצית, ושימש כחבר המועצה העליונה לספורט בישראל (1993–1998) ויושב ראש בית הסופר הדרוזי בישראל (1998–2003). בשנים 1995–2002 עמד בראש הסניף המקומי בדלית אל כרמל למלחמה בתאונות הדרכים.
בשנת 1999 התמודד בבחירות המקדימות במפלגת הליכוד והפסיד לאיוב קרא. בשנת 1999 היה ממייסדי מכללת הכרמל, מכללה לא אקדמית, ומכהן כנשיא המכללה.
בשנים 2003–2008 כיהן כראש העיר הראשון של עיר הכרמל. במסגרת תפקידו היה חבר ועדת התכנון והבנייה של מחוז חיפה ונבחר לסגן יושב ראש מרכז השלטון המקומי. בשנת 2005 מונה לחבר בוועדה לבחינת שינוי שיטת הממשל בישראל.
קורות חיים > פעילות ציבורית ופוליטית > תקופת קדימה

בשנת 2005, לאחר 22 שנים כחבר מרכז הליכוד, החליט חסון להתמודד ברשימת מפלגת קדימה לכנסת ה-18 ונבחר למקום ה-35. הוא תמך בשאול מופז בפריימריז לראשות המפלגה שנערכו במרץ 2012. לאחר פטירתו של ח"כ גדעון עזרא, במאי 2012, נכנס לכנסת במקומו. היה חבר בוועדה לענייני ביקורת המדינה וחבר בשדולה לביטחון סוציאלי. בסוף 2012 העניקה אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל את אות קסת הזהב לו ולעוזרת הפרלמנטרית שלו מרינה נעמי סמוליאנוב על פעילותם למען האגודה. במערכת הבחירות לכנסת התשע עשרה (2013) הוצב חסון במקום השמיני ברשימת קדימה ולא נכנס לכנסת.
בדצמבר 2014, הודיע על התמודדותו בפריימריז במפלגת הבית היהודי לקראת הבחירות לכנסת העשרים אך לא התמודד בפועל בבחירות הפנימיות. ב-27 בינואר 2015 נבחר לראשות מפלגת קדימה על ידי הוועדה המסדרת של המפלגה במקומו של שאול מופז שפרש מהחיים הפוליטיים.
קורות חיים > פעילות ציבורית ופוליטית > תקופת כולנו

כעבור יומיים, לאחר שקיבל הצעה להצטרף לרשימת כולנו בראשות משה כחלון הוא פרש מקדימה והתמודד בבחירות במקום ה-12 ברשימת כולנו. הרשימה זכתה ב-10 מושבים וחסון לא נבחר לכנסת. ב-27 בינואר 2016 הפסיק משה כחלון את חברותו בכנסת לפי סעיף 42ג לחוק יסוד: הכנסת ("החוק הנורווגי הקטן") וחסון נכנס במקומו לכנסת.
בבחירות שלאחר מכן מוקם במקום השביעי ברשימת המפלגה ולא נבחר לכנסת העשרים ואחת. בבחירות הבזק שנערכו לכנסות ה-22 וה-23 התמודדה כולנו במסגרת רשימת הליכוד כשחסון לא משמש כמועמד מטעם המפלגה לכנסת.
קורות חיים > פעילות ציבורית ופוליטית > תקופת תקווה חדשה

ב-25 במאי 2022 הודיע אכרם חסון על חזרה לחיים הפוליטיים והצטרפות למפלגת תקווה חדשה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש בנובמבר 2022, הוצב במקום ה-16 ברשימת המחנה הממלכתי מטעם תקווה חדשה. הרשימה זכתה ב-12 מנדטים וחסון לא נבחר לכנסת. לקראת הבחירות לעיריית דאלית אל-כרמל של 2023 שנדחו ל-2024 מתמודד חסון בראש רשימת "הבית הדילאוי" (ת), רשימה עם זיקה לתקווה חדשה, על ראשות העיר מול רפיק חלבי.
חיים אישיים

מתגורר בדלית אל כרמל. נשוי ואב לחמישה ילדים וסבא לשישה נכדים. בן דודו הוא תת-אלוף חסון חסון.
הערות שוליים

↑   טלי חרותי-סובר, מכללת הכרמל של אכרם חסון – עוד צינור לתואר ד"ר בהתכתבות ממזרח אירופה, באתר TheMarker‏, 15 בינואר 2016
↑   טלי חרותי-סובר, יום לימודים קצר: המסלול המהיר של הח"כ הטרי לדוקטורט, באתר TheMarker‏, 12 בפברואר 2016
↑   טלי חרותי-סובר, גלגול הנשמות בדוקטורט של ח"כ אכרם חסון, באתר TheMarker‏, 7 במרץ 2016
↑  נירה תובל, אות קסת הזהב 2012: הצגת הזוכים, במגזין אימגו, ‏25 בדצמבר 2012 (ארכיון)
↑  חנן גרינווד, ‏מועמד דרוזי: ד"ר אכרם חסון הודיע כי ירוץ בפריימריז הבית היהודי,  באתר כיפה, 13 בדצמבר 2014
↑  חזקי עזרא ועדו בן פורת, יו"ר חדש לקדימה: אכרם חסון, באתר ערוץ 7, 27 בינואר 2015
↑  לילך ויסמן, ‏ד"ר אכרם חסון שהתפטר מקדימה הצטרף לרשימת כולנו, באתר גלובס, 29 בינואר 2015
↑   צבי זרחיה, מחר: כחלון יתפטר מהכנסת לטובת אכרם חסון, באתר TheMarker‏, 26 בינואר 2016
↑  חזקי ברוך, הח"כ לשעבר אכרם חסון מצטרף למפלגת תקווה חדשה, באתר ערוץ 7, 25 במאי 2022
↑  רשימות מועמדים לרשויות המקומיות שהוגשו בידי סיעות כנסת, באתר משרד הפנים, קובץ אקסל
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: שאול מופז | יושב ראש מפלגת קדימה  27 בינואר 2015 – 29 בינואר 2015 | הבא: אין. המפלגה התפרקה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262582305171  ISNI: 0000 0000 6699 0028  LCCN: n2004052653  VIAF: 19072514   WorldCat (עם VIAF): 19072514
משה חריף

ערך זה עוסק בפוליטיקאי ישראלי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
משה (מוסה) חריף (2 ביוני 1933 – 16 בינואר 1982) היה איש ציבור ואדריכל ישראלי. כיהן כמזכיר איחוד הקבוצות והקיבוצים וחבר הכנסת מטעם המערך.
ביוגרפיה

חריף נולד בשנת 1933 בסוסנוביץ שבפולין ועלה לארץ ישראל בגיל שנה. בשנת 1952 עבר להתגורר בקיבוץ צרעה, אותו ייצג במוסדות התנועה הקיבוצית ובו חי עד מותו.
במסגרת פעילותו בתנועה הקיבוצית היה חריף מרכז אזור ירושלים בתנועה המאוחדת (1953–1955), מזכיר התנועה (1958–1959). בתפקידו זה תמך באיחוד עם הנוער העובד שיצר את הנוער העובד והלומד. לאחר מכן היה מזכיר הקיבוץ ובשנים 1963–1968 למד ארכיטקטורה בטכניון. בשנת הלימודים השנייה זכה בפרס ברוורמן לארכיטקטורה יוצרת. בשנים 1968–1974 עבד במחלקת התכנון של הקיבוץ המאוחד ובשנת 1976 נבחר למזכיר איחוד הקבוצות והקיבוצים והיה ממובילי מהלך האיחוד עם הקיבוץ המאוחד ליצירת התנועה הקיבוצית המאוחדת.
בשנת 1981 נבחר מטעם המערך לכנסת העשירית והיה חבר ועדת הכספים. בתקופה זו נתפס חריף כממשיך דרכו של יגאל אלון ומנהיג חטיבת אחדות העבודה בתחומי מפלגת העבודה. פעילותו נקטעה בתאונת דרכים בצומת כברי שבצפון, בה נהרג יחד עם רעייתו, מוריה, ובנו חגי, שהיה טייס בחיל האוויר. כולם נטמנו בקיבוצם. הוא הותיר אחריו בן (גד) ובת (איה).
על שמו נקראים קיבוץ נווה חריף ו"מרכז אזורי לאמנויות – יד חריף" בקיבוץ צרעה וכן בית התרבות בקיבוץ מצפה שלם.
הערות שוליים

↑  הבונים – התנועה המאוחדת החליטו סופית על איחוד עם הנוער העובד, דבר, 17 בספטמבר 1958
אלי גורן, מה הניע אותנו לאיחוד?, דבר, 7 במאי 1959
↑  שלמה בן נון, מזכיר משק צרעה מול משה דיין, דבר, 16 בספטמבר 1960
↑  יעקב העליון, חסרה אוירת אוניברסיטה, מעריב, 1 בנובמבר 1964
↑  האיחוד יגייס כספים לקידום התישבות בבקעה, דבר, 26 באפריל 1976
הקיבוץ הרפורמי הראשון, דבר, 3 בנובמבר 1976
↑  דניאל בלוך, תמורות מרחיקות לכת במפה הפוליטית, דבר, 3 במאי 1978
שמעון וייס, מוסה חריף: שלימות הבית מעל למחלוקת והתמודדות, דבר, 24 ביוני 1979
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007384385905171  VIAF: 24150380499913371028   WorldCat (עם VIAF): 24150380499913371028 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זבולון כלפה

זבולון כלפה בלשכתו בכנסת, מאי 2013
זבולון כלפה (נולד ב-26 בספטמבר 1962) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת האיחוד הלאומי בסיעת הבית היהודי, איש חינוך ופעיל פוליטי דתי לאומי.
קורות חייו

זבולון כלפה נולד בבאר שבע וגדל במושב שרשרת. בנו של שמעון כלפה, מי שהיה לימים ראש מועצה אזורית עזתה. למד בישיבה התיכונית בכפר מימון ובישיבת הסדר בימית ובישיבת הכותל. במהלך לימודיו פונה חבל ימית, כחלק מהסכם השלום עם מצרים, וכלפה נטל חלק במאבק בפינוי. לאחר מכן היה שותף להקמת הישיבה מחדש בנווה דקלים, בשם ישיבת נווה דקלים. לאחר שסיים את לימודיו בבית מדרש מר"ץ ושירותו בצה"ל, ניהל פנימייה בכפר מימון ומדרשה באיתמר. בהמשך עבר להתגורר בעצמונה, ושימש כמזכיר היישובים עצמונה ונצרים, וכחבר במועצה אזורית חוף עזה. כמו כן עסק, בהתנדבות, בבניית בית הכנסת בעצמונה ולאחר מכן ניהל פרויקטי בנייה שונים בגוש קטיף.
לקראת ביצוע תוכנית ההתנתקות הוביל מספר פעולות מחאה נגדה. בין היתר, ריכז את אזור הדרום במשאל מתפקדי הליכוד וארגן שרשרת אנושית בין גוש קטיף לירושלים.
לאחר יישום התוכנית היה ממקימי עיר האמונה בנתיבות ופעל למען שיקום המפונים וההתיישבות המחודשת במזרח חבל לכיש. כלפה היה בין יוזמי רכישת קיבוץ שומריה עבור המפונים. לאחר הסכם הרכישה בשנת 2006 עבר להתגורר בקיבוץ, והיה למזכיר הקיבוץ. כמו כן מכהן כלפה כחבר במועצה אזורית בני שמעון, מנהל קהילה בקיבוץ דביר של תנועת הקיבוץ הארצי וכחבר מזכירות אמנה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הוצב כלפה במקום השלישי ברשימת מפלגת תקומה. לאחר האיחוד עם הבית היהודי הוצב במקום השביעי ברשימה המשותפת. בינואר 2013 נבחר כלפה מטעם סיעת הבית היהודי לכנסת ה-19.
בבחירות לכנסת העשרים, במסגרת ההסכם עם מפלגת תקומה, הוצב כלפה במקום ה-18 ברשימה המשותפת עם הבית היהודי, אחרי שהגיע למקום ה-4 בבחירות המקדימות של תקומה. ב-26 בינואר 2015, עם הודעתו של נפתלי בנט על צירוף כדורגלן העבר אלי אוחנה למפלגתו, הודיע כלפה על פרישתו מרשימת הבית היהודי, וקרא ליו"ר תקומה אורי אריאל להחליט על ריצתה של המפלגה ברשימה עצמאית. במקומו הוצב מנכ"ל תקומה לשעבר, נחי אייל, וכלפה לא חזר לרשימה גם לאחר שאוחנה הודיע על פרישתו מהרשימה לכנסת. לדברי כלפה, זה היה לבקשתו ולאחר שסירב להתנצל כלפי בנט חרף לחצים שהפעילו עליו אנשי תקומה. לפי הודעת המפלגה, חוות דעת של היועץ המשפטי של תקומה קבעה שהוא אינו יכול לחזור בו מההתפטרות.
לאחר הפרישה מתקומה, תמך במפלגת יחד של אלי ישי.
חיים אישיים

כלפה נשוי לאיריס, מורה לאומנות, אב לשישה, גר כיום בשומריה.
הערות שוליים

↑  חזקי עזרא, כלפה פורש מרשימת הבית היהודי, באתר ערוץ 7, 27 בינואר 2015
↑  חנן גרינווד, ‏זבולון כלפה: בנט דרש ממני להתנצל וסירבתי,  באתר כיפה, ט שבט תשע"ה, 29/01/2015
↑  "כלפא יסייע בעבודה למען אלי ישי", באתר כיכר השבת
מארק אוניל

| --- | --- |

 לידה:  12 ביוני 1964 (בן 60) מדוסה, ניו יורק, ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת נורוויץ' 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1986–2019 (כ־33 שנים)
 דרגה:   מייג'ור גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד כוח דלתא  סגן מפקד הדיוויזיה ההררית העשירית  ראש מטה כוחות הצבא בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית  מפקד כוחות הצבא באלסקה וסגן מפקד פיקוד אלסקה
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה   לגיון ההצטיינות (4)   כוכב הארד (7, כולל אות V)
 
מארק ג'. אוניל (באנגלית: Mark J. O’Neil) הוא קצין בדימוס בדרגת מייג'ור גנרל. שירת כמפקד כוחות צבא ארצות הברית באלסקה וכסגן מפקד פיקוד אלסקה, וכמפקד כוח דלתא.
ביוגרפיה

אוניל גדל במדוסה שבמחוז אולבני בניו יורק, בנם של דונלד ושירלי. הוא למד בפנימייה הקתולית לנערים לה סאל והיה שחקן מצטיין בנבחרת הפוטבול של בית הספר. ב-1986 סיים תואר ראשון בחינוך גופני מאוניברסיטת נורוויץ' בורמונט, אחת מהמכללות הצבאיות הוותיקות בארצות הברית.
התגייס לצבא ארצות הברית ושירת כמפקד מחלקה רובאית, סגן מפקד פלוגה ומפקד מחלקת סיור בגדוד הראשון של רגימנט הפרשים החמישי בדיוויזיית הפרשים הראשונה. לאחר מכן שימש קצין לוגיסטיקה גדודי ומפקד פלוגה רובאית בגדוד הראשון של רגימנט החי"ר ה-27 בדיוויזיית החי"ר ה-25 המוצבת בהוואי. באפריל 1994 הצטרף לכוחות המיוחדים ושירת כקצין אימונים, מפקד פלוגה רובאית וקצין תכנון בפלוגת המפקדה בגדוד השלישי של רגימנט הריינג'רס ה-75.
ב-1998 עבר לשרת בכוח דלתא, שימש קצין מבצעים, מפקד פלגה, מפקדת פלוגת ההכשרות ומפקד פלוגת תקיפה B. הוא שירת כקצין מבצעים במחלקת הלוחמה בטרור באגף המבצעים של המטות המשולבים ובמסגרת זו היה קצין חוקר עבור ועדת הבדיקה של אירועי הפגיעה במשחתת "קול".
ב"מבצע חופש לעיראק" פיקד על פלוגה מכוח דלתא שהוטסה ישירות מקרוליינה הצפונית למערב עיראק במטוסי C-17    לסייע בהשתלטות על סכר חדיתא. ב-2004 מונה לראש מחלקת מבצעים בפיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים. ב-2006 חזר לשרת בכוח דלתא ומונה לסגן מפקד לענייני מבצעים. ביולי 2009 מונה למפקד כוח דלתא תפקיד בו שירת עד יולי 2011.
באוגוסט 2011 מונה לעוזר ראש מטה צבא ארצות הברית. בדצמבר 2012 מונה לסגן מפקד הדיוויזיה ההררית העשירית וביולי 2013 קודם לדרגת בריגדיר גנרל. במרץ 2015 מונה לסגן מפקד מרכז האימונים המשולב של פיקוד האימונים וההדרכה. בדצמבר 2015 קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
במאי 2016 מונה לראש מטה כוחות הצבא בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית. ביולי 2017 מונה למפקד כוחות הצבא באלסקה וסגן מפקד פיקוד אלסקה. ביולי 2019 סיים את שירותו הצבאי.
במהלך שירותו השתתף אוניל בכוח הייצוב בבוסניה והרצגובינה ופעמים רבות במבצעים מיוחדים במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן. הוא עוטר במדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה, ארבע פעמים בלגיון ההצטיינות ושבע פעמים בכוכב הארד כולל אות V לאומץ לב.
אוניל בעל תואר שני בלימודים צבאיים מהמכללה לפיקוד ומטה של הצבא. הוא נשוי לוונדי ואב לשני בנים.
הערות שוליים

↑  מייקל ר' גורדון וברנרד א' טריינור, "קוברה 2", הוצאת מערכות, 2010, פרק יז
↑  Maj. Gen. Mark O’Neil takes command of U.S. Army Alaska, ‏alaskastar.com, ‏ 12 ביולי 2017
הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה

הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה הייתה דיקטטורה צבאית שעלתה לשלטון בצ'ילה ב-11 בספטמבר 1973 בהפיכה צבאית. החונטה הצבאית שלטה בצ'ילה במשך 17 שנה וכוננה בה משטר שמרני, ניאו ליברלי ואלים. לצד הנס הכלכלי במדינה, אזרחי צ'ילה חוו דיכוי פוליטי כבד, ואלפי בני אדם נחטפו, עונו, נרצחו, נעלמו או יצאו לגלות. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 החלה החונטה בתהליך איטי של חזרה למשטר דמוקרטית.
רקע

כתגובה שמרנית ואלימה לעליית השמאל תחת נשיאותו של סלבדור איינדה בשנותיה האחרונות של הרפובליקה הנשיאותית, התקוממו הכוחות המזוינים של צ'ילה ב-11 בספטמבר 1973 ותפסו את השלטון בהפיכה צבאית, בדומה לכמה משכנותיה של צ'ילה באמריקה הלטינית באותה התקופה. החל משנת 1972, התאפיינה הכלכלה הצ'יליאנית במשק סגור ההולך ונשלט על ידי המגזר הציבורי. פיקוח מקיף על מחירים, חוסר ודאות בנוגע לרכוש פרטי והפרות זכויות קניין, אינפלציה קיצונית ואי-שקט תעשייתי תרמו משמעותית לנפילת ממשלת איינדה ולעליית ממשלת החונטה הצבאית ב-1973. בנוסף, השפעות המלחמה הקרה והחשש מהקומוניזם, הגבירו את הקיטוב אידאולוגי. בצ'ילה עלו חוגים שתמכו במאבק המזוין בהשראת המהפכה הקובנית והתנגדו לדמוקרטיה המערבית. בנוסף, המדיה תמכה בימין והפעילה לחץ על משטר איינדה. כל אלה הכשירו את הקרקע לקראת הפיכה צבאית.