stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זיין א-שריף, מלכת ירדן
תקופת כהונתה

המלכה זיין שיחקה תפקיד מרכזי בהתפתחות הפוליטית של ממלכת ירדן בשנות ה-50 המוקדמות, וזאת באמצעות תמיכה בזכויות נשים בממלכה.
עוד בשנת 1944, טרם הפיכתה לגברת הראשונה של ירדן בשנת 1952, בעקבות ההתנקשות במלך עבדאללה והפיכתו של בעלה למלך ירדן, יזמה א-שריף את הקמתו של איגוד הנשים הראשון בהיסטוריה של ירדן.
במסגרת פועלה כמלכת ירדן, לקחה א-שריף חלק בניסוחה של חוקת 1952, אשר העניקה זכויות מסוימות לנשים הירדניות.
כמו כן, מילאה א-שריף את תפקידו של בעלה כמלך ירדן באופן זמני בעקבות ההתנקשות בחייו של המלך עבדאללה, אשר במהלכה שהה המלך מחוץ לגבולותיה של ירדן, וזאת עד לחזרתו לירדן לקראת המלכתו הרשמית. א-שריף ביצעה תפקיד זה בשנית בתקופה שבין אוגוסט 1952, בעקבות ההכרזה על בעלה כלא כשיר למלוך, בשל ההפרעה הנפשית ממנה סבל, ועד למאי 1953, כאשר בנה, המלך חוסיין, הוכרז רשמית כמלך ירדן עם הגיעו לגיל שמונה עשרה.
ויסנטה גואיטה

ויסנטה גואיטה פאנדרו (בספרדית: Vicente Guaita Panadero; נולד ב-18 בפברואר 1987) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת סלטה ויגו מלה ליגה.
קריירת כדורגל

גואיטה, נולד בטורנט שבוולנסיה, וגדל מחלקת הנוער של ולנסיה.
 בעונת 2008/2009 גואיטה קודם לקבוצה הבוגרת של ולנסיה בשנת 2008 בעקבות פרישתו של סנטיאגו קניסארס.
וכאשר כשטימו הילדברנד הודח מהסגל על ידי המאמן אונאי אמרי הוא מילא את מקומו.

גואיטה ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה הבוגרת ב-2 באוקטובר 2008 במסגרת הליגה האירופית בניצחון 1–2 על מאריטימו. אבל לאחר חתימת סזר סאנצ'ס הוותיק מטוטנהאם במהלך העונה, והתאוששותו של רנאן בריטו הוא נשאר כשוער שלישי עד תום העונה.

בעונת 10–2009 לאחר שסזר סאנצ'ס חידש את החוזה שלו בשנה נוספת, והחתמתו של מיגל אנחל נדאל ממיורקה גואיטה והצטרף בהשאלה לרקראטיבו ולבה.
בחודשי נובמבר ודצמבר 2010 הודות לפציעות של סזר סאנצ'ס ומיגל אנחל נדאל גואיטה שיחק במספר משחקים בעמדת השוער בוולנסיה, ובעיקר בלט בניצחון 1–2 נגד אלמריה בליגה הספרדית ובתיקו 1-1 נגד מנצ'סטר יונייטד במסגרת הליגה האירופית.

ב-2 באפריל 2011 הוא סבל את מאובדנו של אביו כתוצאה מהתקף לב (היה רק בן 46) ועל ידי הנחיית המאמן אונאי אמרי סזר סאנצ'ס הוחזר לעמדת השוער.
בשנת 2014 חתם בחטאפה. ב-24 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בחטאפה בהפסד 1–3 לסלטה ויגו. ב-9 ביוני 2018 חתם גואיטה לשלוש שנים בקריסטל פאלאס. ב-1 בספטמבר 2023 חזר לספרד וחתם לשנתיים בסלטה ויגו.
תארים

בשנת 10–2009 זכה בפרס ריקרדו זאמורה במסגרת הליגה הספרדית השנייה
זמם

.
כלב רועים גרמני עם זמם על לועו
זְמָם הוא מחסום לוע שמיועד למנוע מבעלי חיים את היכולת לנשוך בני אדם או בעלי חיים אחרים.
יש צורות שונות של זממים המותאמים לגודל וצורת הלוע של בעלי חיים בגדלים שונים. הזממים מיוצרים מחומרים שונים, כשהדגש מושם לעיתים על חוזק הזמם ולעיתים על מניעת נזקים ללועו של בעל החיים הנושא אותו.
חוקים מסוימים, כמו חוק להסדרת הפיקוח על כלבים, מחייבים שימוש בזמם בנסיבות מסוימות. במקרים מסוימים נדרש זמם כדי להגן על בעל החיים מפני עצמו, כמו במקרים בהם בעל החיים מנסה לתלוש מעצמו תחבושת רפואית.
חוזה פריז (1783)

| --- | --- |

ציור של בנג'מין ווסט אשר מתאר את המשלחת האמריקנית במעמד חתימת חוזה פריז. נציגי המשלחת הבריטית סירבו להשתתף בציור וכך הציור לא הושלם מעולם.
 מטרה:  סיום מלחמת העצמאות של ארצות הברית
 חותמים:   בנג'מין פרנקלין    ג'ון ג'יי    ג'ון אדמס    דייוויד הרטלי
 מקום חתימה:  הוטל דה יורק, פריז, ממלכת צרפת
 מקום יצירה:  פריז 
 תאריך יצירה:  3 בספטמבר 1783
 תאריך אשרור:  12 במאי 1784
 שפות:  אנגלית
 
חוזה פריז (באנגלית: Treaty of Paris) נחתם בפריז על ידי נציגיו של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה הגדולה לבין נציגי ארצות הברית של אמריקה ב-3 בספטמבר 1783, וסיים רשמית את מלחמת העצמאות של ארצות הברית. החוזה קבע את קו הגבול בין שטחי האימפריה הבריטית באמריקה הצפונית לבין ארצות הברית, על בסיס תוואי "נדיב ביותר" כלפי האמריקאים. בסעיפי ההסכם נכללו גם הסדרת זכויות דיג, השבת רכוש ושחרור שבויים.
חוזה זה, וחוזי שלום נפרדים בין בריטניה ובין האומות שתמכו באמריקאים, קרי, צרפת, ספרד והרפובליקה ההולנדית, נודעו באופן קולקטיבי כשלום פריז (1783) (אנ'). מתוך כל סעיפי החוזה, רק סעיף 1, שמכיר בקיומה של ארצות הברית כמדינה חופשית, ריבונית ועצמאית, נותר בתוקף עד ימינו.
המשא ומתן

המשא והמתן על שלום החל בפריז באפריל 1782 ונמשך כל הקיץ של אותה שנה. נציגי ארצות הברית היו בנג'מין פרנקלין, ג'ון ג'יי, הנרי לורנס וג'ון אדמס. את בריטניה ייצגו דייוויד הרטלי (אנ') וריצ'רד אוסוולד (אנ'). ב-30 בנובמבר 1782 נוסחה טיוטת ההסכם והוא נחתם בהוטל דה יורק שבפריז ב-3 בספטמבר 1783 על ידי אדמס, פרנקלין, ג'יי והרטלי.
בנוגע לחוזה עם ארצות הברית, אירועי המפתח התרחשו בספטמבר 1782, כאשר שר החוץ של צרפת, שארל גרבייר, רוזן ורג'ן (אנ') הציע פתרון שבעלת בריתו, ארצות הברית, התנגדה לו בתוקף. צרפת הייתה מותשת מהמלחמה, וכל הצדדים המעורבים בה שאפו להשגת שלום, למעט ספרד, שעמדה על המשך הלחימה עד אשר יעלה בידה לכבוש את גיברלטר מהבריטים. ורג'ן העלה רעיון לעסקה שתהווה תחליף להעברת גיברלטר לספרד. ארצות הברית זכתה להכרה בעצמאותה, אך הייתה מוגבלת לשטחים שממזרח להרי האפלצ'ים. בריטניה הייתה אמורה לשמור בריבונותה את השטחים שמצפון לנהר אוהיו, שהיו חלק מפרובינציית קוויבק. מדרום לשטחים אלו הייתה אמורה לקום מדינת חיץ אינדיאנית בשליטה ספרדית.
עם זאת, האמריקאים הבינו שהם יוכלו להשיג עסקה טובה יותר ישירות מבריטניה. ג'ון ג'יי הודיע מיד לבריטים שהוא מעוניין לנהל עמם משא ומתן ישיר, שיהיה מנותק מהמשא ומתן עם צרפת וספרד. ראש ממשלת בריטניה, הלורד שלבורן הסכים לכך. הוא היה הממונה על המשא ומתן מטעם הבריטים, ובשלב זה הוא הבחין בהזדמנות להפריד את ארצות הברית מצרפת ולהפוך את המדינה החדשה לשותף כלכלי בעל ערך. התנאים להתוויית הגבול המערבי של ארצות הברית היו שהיא תקבל את כל השטחים שממזרח לנהר המיסיסיפי, שמצפון לפלורידה ושמדרום לקנדה. הגבול הצפוני של ארצות הברית כפי שהושג במגעים אלו נותר כמעט כמו גבול ארצות הברית–קנדה שקיים היום. לארצות הברית ניתנו זכויות דיג על חופי קנדה והיא הסכימה לאפשר לסוחרים הבריטים וללויאליסטים לקבל בחזרה את רכושם. מבחינתה של ארצות הברית היה חוזה זה עדיף וכזה הוא היה גם מבחינתה של בריטניה. ראש הממשלה שלבורן חזה את הסחר הדו-צדדי הרווחי בין בריטניה לבין ארצות הברית המתפתחת, חזון שהוגשם בסופו של דבר.
בריטניה חתמה על הסכמים נפרדים עם צרפת ועם ספרד, ובאופן זמני, גם עם הרפובליקה ההולנדית. במסגרת החוזה עם ספרד, כל השטחים של מזרח פלורידה ומערב פלורידה הועברו לריבונותה (ללא התוויית גבול צפוני ברור, וכתוצאה מכך היה צורך ליישב את הסכסוך הזה בהסכם שנחתם במדריד ב-1795). ספרד גם קיבלה את האי מנורקה, את איי בהאמה, את גרנדה ואת מונטסראט, שנכבשו על ידי הצרפתים והספרדים, והושבו לבריטניה. ההסכם עם צרפת נגע בעיקר לחילופי השטחים הכבושים (צרפת הרוויחה בסופו של דבר רק את האי טובגו ואת סנגל שבאפריקה), אך גם נתן תוקף נוסף להסכמים קודמים, והבטיח את זכויות הדיג על חופי ניופאונדלנד. נחלותיה של הולנד באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, שנכבשו ב-1781, הושבו לה על ידי בריטניה בתמורה לזכויות סחר באיים, זאת על פי חוזה שנחתם רק ב-1784.
ב-14 בינואר 1784 אשרר הקונגרס הקונטיננטלי את חוזה פריז בשבתו בבניין הסנאט הישן של מרילנד באנאפוליס, שהייתה לבירה הראשונה של ארצות הברית לאחר המלחמה. עותקים של ההסכם נשלחו בחזרה לאירופה לאשרור על ידי שאר הצדדים המעורבים, והראשון מביניהם הגיע לצרפת במרץ 1784. בריטניה אשררה את ההסכם ב-9 באפריל 1784, ומסמכי ההסכם המאושררים הוחלפו בפריז ב-12 במאי 1784.
סעיפי החוזה העיקריים

ההסכם וההסכמים הנפרדים בין בריטניה לבין האומות שתמכו באמריקאים, צרפת, ספרד והרפובליקה ההולנדית, ידוע בשם הקולקטיבי שלום פריז (1783) (אנ'). רק סעיף 1 לחוזה, שהכיר בקיומה של ארצות הברית כמדינה ריבונית ועצמאית, נותר בתוקף עד ימינו. בשנים שלאחר מכן השתנו גבולות ארצות הברית, כך ששאר סעיפי החוזה, שדנו בגבולותיה של ארצות הברית, בוטלו הלכה למעשה.
במבוא לחוזה הוכרז ש"בשם השילוש הקדוש והבלתי ניתן לחלוקה" מוצהר בזאת על תום ליבם של החותמים עליו, ומכריז על כוונת שני הצדדים "לשים מאחוריהם את כל אי-ההבנות וחילוקי הדעות" ו"להבטיח לשניהם שלום נצחי והרמוני".
בריטניה מכירה בקיומה של ארצות הברית (ניו המפשייר, מפרץ מסצ'וסטס, רוד איילנד ומטעי פרובידנס, קונטיקט, ניו יורק, ניו ג'רזי, פנסילבניה, דלאוור, וירג'יניה, קרוליינה הצפונית, קרוליינה הדרומית וג'ורג'יה), כמדינות חופשיות, ריבוניות ועצמאיות, והכתר הבריטי וכל יורשיו מוותרים על תביעות לממשל, בעלות וזכויות טריטוריאליות של כל השטחים הללו, וכל חלק מהם מכאן והלאה.
הכרה בגבולותיה של ארצות הברית, כולל, אך לא רק, אלו שבין ארצות הברית לבין צפון אמריקה הבריטית מנהר המיסיסיפי ועד למושבות הדרומיות.
הענקת זכויות דיג לדייגי ארצות הברית בגדות הגדולות של ניופאונדלנד (אנ'), בחופי ניופאונדלנד ובמפרץ סנט לורנס.
הכרה בחובות על פי חוזים שישולמו לבעליהם בכל אחד מהצדדים.
הקונגרס הקונטיננטלי "ימליץ בכנות" לבתי המחוקקים של המדינות לזהות את כל הבעלים החוקיים של השטחים שהופקעו ו"לפעול להשבה לבעלים של כל אחוזה, זכויות ורכוש, שהוחרמו וששייכים לנתינים בריטים (לויאליסטים)".
שבויי מלחמה משני הצדדים ישוחררו. כל הרכוש הבריטי שבתחומי ארצות הברית יישאר בתחומיה ויחולט.
לבריטניה ולארצות הברית תינתן גישה תמידית לשיט במימי נהר המיסיסיפי.
שטחים שייכבשו לאחר חתימת הסכם זה על ידי כל אחד מהצדדים יושבו ללא מתן פיצוי.
אשרור החוזה יתבצע תוך שישה חודשים מיום חתימתו.
פסקת הסיום: "נחתם בפריז, ביום השלישי של חודש ספטמבר בשנת האדון אלף שבע מאות שמונים ושלוש".
השלכות

היסטוריונים ציינו שהחוזה היה נדיב מאוד כלפי ארצות הברית בכל הקשור לגבולותיה המורחבים. חלקם הדגישו את העובדה שנדיבותה של בריטניה התבססה על חזון מדיני של קשרים כלכליים הדוקים בין בריטניה לבין ארצות הברית. הוויתור על רוב האזור שמעבר להרי האפלאצ'ים נועד לאפשר את צמיחתה של האוכלוסייה האמריקאית וליצור שווקים מכניסים עבור הסוחרים הבריטיים, מבלי להוציא מכספי משלם המיסים הבריטי על צבא ומנהל. נקודת המפתח החשובה בשיקול זה הייתה שארצות הברית תהפוך לשותפה מרכזית למסחר. כפי שהגדיר זאת שר החוץ הצרפתי ורג'ן מאוחר יותר, "האנגלים קנו שלום במקום ליצור אותו". ורמונט נכללה בתחומיה של ארצות הברית בשל התעקשותה של מדינת ניו יורק שוורמונט תהיה חלק משטחה, אף על פי שוורמונט הייתה אז רפובליקה עצמאית שלא נחשבה לחלק מארצות הברית.
הזכויות שתושבי המושבות קיבלו מבריטניה באופן אוטומטי כאשר הם היו תחת שלטונה (כולל הגנה מפני שודדי ים ברברים בים התיכון), בוטלו. חלק מהמדינות התעלמו מהמלצות הממשל הפדרלי, על פי סעיף 5 לחוזה, להשיב רכוש שהוחרם מהלויאליסטים, והן גם התעלמו מסעיף 6 לחוזה, כלומר עיקלו רכוש של הלויאליסטים עבור חובות שלא שולמו. חלק מהן, בעיקר וירג'יניה, גם סירבו למלא אחר דרישות סעיף 4 לחוזה וחוקקו חוקים נגד תשלום חובות לבעלי חובות בריטים. חלק מהלויאליסטים ניסו להגיש תביעות להשבת רכושם באמצעות מערכת המשפט בארצות הברית לאחר המלחמה, אם כי ניסיונות אלו עלו לרוב בתוהו.
מערכת הגבולות באמריקה הצפונית לא תאמה למעשה את שנכתב בחוזה. החוזה הגדיר את הגבול הדרומי של ארצות הברית, אך ההסכם האנגלו-ספרדי הנפרד לא הגדיר במפורש את גבולה הצפוני של פלורידה, וממשלת ספרד הניחה שהגבול היה זהה לזה שהותווה בהסכם שנחתם ב-1763, ושבו הם העבירו את שטחיהם בפלורידה לבריטניה. בעוד שהמחלוקת על מערב פלורידה נמשכה, עשתה ספרד שימוש בשליטתה בפלורידה כדי לחסום גישה אמריקאית למיסיסיפי בניגוד לסעיף 8 לחוזה. בהסכם צוין שגבולה של ארצות הברית נמשך מ"הנקודה הצפון-מערבית ביותר" של אגם היערות (כיום במשולש הגבולות שבין מינסוטה, מניטובה ואונטריו) ישירות לכוון מערב עד להגיעו לנהר המיסיסיפי. אך למעשה, הנהר לא מגיע עד לקו רוחב זה. הקו שיוצא מערבה מאגם היערות לא נפגש מעולם עם נהר המיסיסיפי. בנוסף, בהסכם פריז לא הוסבר כיצד יפעל הגבול החדש, במונחים של פיקוח על אנשים וסחורות שיעברו בין צפון אמריקה הבריטית לבין ארצות הברית. ציפיותיהם של הדיפלומטים האמריקאים לשאת ולתת על חוזה מסחרים עם בריטניה שיפתור כמה מהפרטים הבלתי גמורים שבחוזה פריז לא התגשמו ב-1784. ארצות הברית המתינה עשור עד לחתימת החוזה המסחרי הראשון שלה עם בריטניה במסגרת הסכם ג'יי.
בריטניה הפרה את הסעיף בהסכם שחייב אותה לוותר על שליטה במבצריה שבתחומי ארצות הברית "בכל המהירות האפשרית". כוחות בריטים המשיכו להיות מוצבים בשישה מוצבים באזור הימות הגדולות בנוסף לשניים בקצה הצפוני של אגם שמפליין. ב-1794, במהלך מלחמת האינדיאנים הצפון-מערבית בנו הבריטים מוצב נוסף בשטח שבו שוכנת כיום מדינת אוהיו. הם הצדיקו את מעשיהם אלו במצב הבלתי יציב ובמתחים שהתרחשו באזור לאחר המלחמה, בכשלונה של ממשלת ארצות הברית למלא אחר מחויבויותיה לפצות את הלויאליסטים על אובדן רכושם, ובצורך של הבריטים לפנות את נכסיהם באזור. כל המוצבים הללו הועברו לידיה של ארצות הברית בדרכי שלום בעקבות חתימתו של הסכם ג'יי ב-1794.
הערות שוליים

1 2  Treaties in Force A List of Treaties and Other International Agreements of the United States in Force on January 1, 2016". United States Department of State. p. 463.
↑  Miller, Hunter (ed.). "British-American Diplomacy: The Paris Peace Treaty of September 30, 1783". The Avalon Project at Yale Law School.
↑  Lass, William E. (1980). Minnesota's Boundary with Canada: Its Evolution Since 1783. Minnesota Historical Society. pp. 63–70.
↑  Stairwell Room: The Treaty of Paris at Annapolis Wall, Treaty of Paris, final page, Maryland State House.
↑  Smith, Dwight L. (October 1963). "Josiah Harmar, Diplomatic Courier". Pennsylvania Magazine of History and Biography. 87 (4): 420–430.
↑  Peters, Richard, ed. (November 1963). "A Century of Lawmaking for a New Nation: U.S. Congressional Documents and Debates, 1774–1875". Buffalo, New York: Dennis & Co.
↑  Brandon Christensen, The Peace of Paris, RealClearHistory.com. September 03, 2018.
↑  Ely Jr., James W. (2007). The Guardian of Every Other Right: A Constitutional History of Property Rights. Oxford University Press. p. 35.
↑  Jones, Howard (2002). Crucible of Power: A History of American Foreign Relations to 1913. Rowman & Littlefield. p. 23.
↑  Benn, Carl (1993). Historic Fort York, 1793–1993. Dundurn Press Ltd. p. 17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007586294205171  LCCN: n81125757   WorldCat (עם LCCN): n81-125757 
ההצעה הצרפתית לחלוקת הגבולות באמריקה הצפונית שנדחתה על ידי האמריקאים.

הדף האחרון של החוזה
ארצות הברית ושכנותיה לאחר חוזה פריז.
זימברולו שי וולטורולו

העיתון זימברולו שי וולטורולו עליו הודבקו בולי הדואר הרומנים
זימברולו שי וולטורולו (ברומנית: Zimbrulu şi Vulturulu) היה עיתון שיצא לאור במאה ה-19, ביאשי, בנסיכות מולדובה. העיתון תמך באיחוד העתידי של נסיכות מולדובה עם נסיכות ולאכיה ומנוי שנתי לעיתון עלה שלושה מטבעות זהב.
גיליון בודד של העיתון, שנשלח לגאלאץ במאי 1858, זכה לפרסום מיוחד בשל הבולים שהודבקו עליו. הגיליון היה העותק הראשון בחבילה של עיתונים, שנשלחו בדואר לגאלאץ ועל הגיליון הראשון הודבקו בולי הדואר במחיר משלוח החבילה. בולי הדואר כללו שמונה בולי ראש פר, חמישה ברצף אחד, שניים בצמד ואחד בודד. הבולים הם מהמהדורה השנייה של הבולים הראשונים של נסיכות מולדובה ונושאים את הכיתוב PORTO GAZETEI, שמשמעו תשלום דואר עבור עיתונים - אלה היו בולים מיועדים למשלוח עיתונות בדואר.
הגיליון המבוייל נמכר לאספן בולים בעל חנות ספרים והמשך גלגול הבעלות לא ידוע, אך בשנת 1969, בעלי העיתון המבוייל הציגוהו בתערוכת בולים, בסופיה וזכו בפרס הראשון של התערוכה. בהמשך הבעלות על העיתון עברה לאספן שווייצרי ובשנת 2007, נמכר במכירה פומבית, ב-830.000 אירו, ליוסי חכמי, ישראלי תושב לונדון, בעבר מבעלי הפניקס חברה לביטוח.
הערות שוליים

↑  משמעות השם ברומנית היא הביזון (זימברו) והנשר (וולטור), סמלי הנסיכויות הרומניות.
↑  העיתון היקר ביותר בעולם (באנגלית)
זוסימוס (היסטוריון)

ערך זה עוסק בהיסטוריון. אם התכוונתם לאדם אחר בשם זה, ראו .
| --- | --- |
 לידה:  460? 
 פטירה:  520? (בגיל 60 בערך) 
 מדינה:  האימפריה הביזנטית 
 תקופת הפעילות:  המאה ה־5 – המאה ה־6 (כ־100 שנה) 
 השקפה דתית:  פוליתאיזם 
 
זוסימוס (ביוונית: Ζώσιμος; ידוע גם בשם הלטיני Zosimus Historicus, "זוסימוס ההיסטוריון"; פעל בשנות ה-490–510) היה היסטוריון יווני שחי בקונסטנטינופול בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי אנסטסיוס הראשון (491–518).
לדברי פוטיוס, הוא היה קומס (Comes) ("בן-לוויה" בחצר השלטון), ונשא בתפקיד של "מגן" האוצר הקיסרי. זוסימוס היה ידוע גם בגינוי דחייתו של קונסטנטינוס את הדת הפוליתאיסטית המסורתית.
החיבור "היסטוריה חדשה"

חיבורו של זוסימוס, "היסטוריה חדשה" (Ἱστορία Νέα) נכתב ביוונית בשישה ספרים. עבור התקופה של השנים 238–270 הוא כנראה משתמש בדקסיפוס; עבור התקופה של 270–404, אונאפיוס; ועבור התקופה שלאחר שנת 407, אולימפיודורוס מתבאי. תלותו במקורותיו ניכרת בשינוי בנימה ובסגנון שבין החלקים האונאפיים והאולימפיודוריים, ובפער שנשאר ביניהם. בחלק האונאפי, למשל, הוא פסימי וביקורתי כלפי פלביוס סטיליקו; בחלק האולימפיודורי הוא מציע תעתיקים מדויקים מהלטינית ואוהד את סטיליקו.
הספר הראשון משרטט בקצרה את ההיסטוריה של הקיסרים הרומאים הקדומים מאוגוסטוס ועד דיוקלטיאנוס (305); השני, השלישי והרביעי עוסקים באופן מלא יותר בתקופה שבין עלייתם של קונסטנטיוס כלורוס וגלריוס ועד מותו של תאודוסיוס הראשון; הספרים החמישי והשישי מכסים את התקופה שבין השנים 395–410, אז הודח פריסקוס אטאלוס (אנ'); עבור תקופה זו, הוא המקור הלא-כנסייתי החשוב ביותר ששרד. החיבור נקטע בפתאומיות בקיץ 410 בתחילת הספר השישי, ועל פי ההערכה, נכתב בין השנים 498–518.
הסגנון מאופיין על ידי פוטיוס כתמציתי, ברור וטהור. מטרתו של ההיסטוריון הייתה להסביר את שקיעתה של האימפריה הרומית מנקודת המבט הפגנית. זוסימוס הוא המקור הלא-נוצרי היחיד לחלק גדול ממה שהוא מדווח עליו.
בניגוד לפוליביוס, שתיאר את עליית האימפריה הרומית, זוסימוס תיעד את האירועים והגורמים שהביאו לדעיכתה. אף כי שקיעתה של האימפריה הרומית הייתה הנושא העיקרי של זוסימוס, הוא דן גם באירועים הקשורים להיסטוריה הפרסית והיוונית, אולי כחיקוי של פוליביוס.
ברור שבידי פוטיוס ואווגריוס סכולסטיקוס (אנ') לא היה יותר מחיבורו של זוסימוס מאשר מה ששרד בימינו.
עם זאת, סביר להניח כי חלק מהחיבור אבד או שסביר יותר שזוסימוס לא חי כדי לסיים אותו, שכן הוא אינו מכסה את כל התחומים שזוסימוס עצמו מספר לנו שהוא התכוון לדון בהם. לא נראה שיש סבירות רבה בהשערה כי הנזירים ואנשי הכנסייה האחרים הצליחו לדכא את אותו חלק מהחיבור שבו היה צריך לעסוק במיוחד בהשפעות הרעות שלה. אם החיבור הושאר מסיבה זו לא שלם, נסיבה זו תסביר מעט התרשלות של סגנון שנראה פה ושם. עם זאת, עשוי להופיע קושי ממבט ראשון, בהצהרתו של פוטיוס, כי החיבור, בצורה בה ראה אותו, נראה לו כמהדורה שנייה. אך נראה כי פוטיוס היה תחת אי הבנה כלשהי. החיבור נקרא בכתבי היד "היסטוריה חדשה" (באיזה מובן, לא לגמרי ברור), ויכול להיות שזה הטעה את פוטיוס. הוא עצמו מעיר שלא ראה את המהדורה הראשונה.
זוסימוס היה פגני, והוא לא חוסך עטו ממגרעותיהם ופשעיהם של הקיסרים הנוצרים. כתוצאה מכך, אמינותו הותקפה בחריפות על ידי כמה סופרים נוצרים, ולעיתים זכתה להגנה רק מכיוון שההיסטוריה שלו נטתה לפגיעה בשמם הטוב של אישים מובילים רבים בחוג הנוצרי. השאלה אינה סובבת, כפי שהונח לעיתים, סביב אמינותם של ההיסטוריונים שזוסימוס התבסס עליהם, שכן הוא לא דבק בכל המקרים בשיקול דעתם ביחס לאירועים ולאישים. לדוגמה, אף כי זוסימוס התבסס על אונאפיוס עבור התקופה 270–404, הוא שונה לחלוטין מאונאפיוס בדיווחו על פלביוס סטיליקו וסרנה. בין הסופרים המודרניים, חלקם מתייחסים אל זוסימוס בזלזול, אך כמה אחרים טוענים בזכות סמכותו ההיסטורית.
בספר החמישי מספר זוסימוס על כך שאוטרופיוס התיר לאשתו ובתו של רופינוס (אנ'), שנרצח בשנת 395, להפליג לירושלים ולמצוא בה מקלט. בהזדמנות זו, זוסימוס מציין כי העיר הייתה בעבר "מאוכלסת על ידי יהודים, אולם החל משלטונו של קונסטנטינוס ואילך, קושטה במבנים נוצריים".
החיבור "היסטוריה חדשה" > מהדורות

ההיסטוריה של זוסימוס נדפסה לראשונה בתרגום הלטיני של לאונקלאוויוס (אנ'), מלווה בהגנה על ההיסטוריון (בזל, 1576). שני הספרים הראשונים, ביוונית, עם תרגומו של לאונקלאוויוס, נדפסו על ידי סטפנוס (H. Stephanus) במהדורתו של הרודיאנוס (פריז, 1581). המהדורה השלמה הראשונה של הטקסט היווני של זוסימוס הייתה זו של סילבורג (F. Sylburg, Scriptores Hist. Rom. Min., vol. iii., פרנקפורט, 1590). מהדורות מאוחרות יותר הן אלו שפורסמו באוקספורד (1679), ב-Zeitz ו-Jena, בעריכת Cellarius, עם הערות משלו ואחרות (1679, 1713, 1729). המהדורה הבאה היא של רייטמאייר (Reitemeier), שעשה שימוש טוב בהערות הביקורתיות של Heyne ומלומדים אחרים (לייפציג, 1784). בקר (Bekker) הפיק מהדורה מהימנה בשנת 1837 בבון. יש תרגום גרמני מאת סייבולד (Seybold) והיילר (Heyler), וגם תרגום לאנגלית וצרפתית.
כתב היד הטוב היחיד, בספריית הוותיקן (MS Vat. Gr. 156), לא היה זמין לחוקרים עד אמצע המאה ה-19, אם כי הוא חסר את סיום הספר הראשון ואת תחילת השני. לודוויג מנדלסון (לייפציג 1887) ערך את הטקסט המהימן הראשון. המהדורה הסטנדרטית המודרנית היא של F. Paschoud,‏ (Zosime: Histoire Nouvelle, פריז 1971) עם תרגום, מבוא ופרשנות בצרפתית. מהדורה מאוחרת יותר באנגלית, "Zosimus: New History", תרגום עם פירוש מאת רונלד ט. רידלי (Ronald T. Ridley), פורסמה בשנת 1982 על ידי האיגוד האוסטרלי למחקרים ביזנטיים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Susan Sorek, Ancient Historians: A Student Handbook, A&C Black, 2012, p. 211
1 2 3  Zosimus, המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, בויקיטקסט באנגלית
↑  מנחם שטרן – M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. II: CLVII. Zosimus, p. 669
↑  היסטוריה חדשה, ספר 1, פרק 57, סעיף 1.
↑  היסטוריה חדשה, ספר 5, פרק 8, סעיף 2.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298287105171  PLWABN: 9810586402705606  BIBSYS: 90336640  BNE: XX982225  BnF: cb11929733b (data)  CANTIC: a12271639  CiNii: DA01313715  GND: 100964354  ICCU: CFIV081446  ISNI: 0000 0003 7121 7816  LCCN: n84169983  LNB: 000029969  NKC: jn19990009453  NLG: 18829  NSK: 000134678  NTA: 069653070  RERO: 02-A000182618  SELIBR: 258857  SUDOC: 02810627X  Trove: 1158711  VcBA: 495/65233  VIAF: 102333329   WorldCat (עם VIAF): 102333329
חוזה פסיכולוגי

חוזה פסיכולוגי מייצג את האמונות, התפיסות והמחויבויות הלא רשמיות הקיימות בין מעסיק ועובד, המייצרות חוזה לא רשמי ליחסים ביניהם. 
המושג מתייחס לציפיות הדדיות של כל אחד מהצדדים מעבר לחוזה העבודה הכתוב.
הגדרות המושג

השינויים הרבים שחלו במישור הכלכלי, הפוליטי, החברתי והטכנולוגי הביאו בכנפם את השינויים שחלו לאורך השנים בתכני מושג "החוזה הפסיכולוגי". לפיכך, משקפות ההגדרות השונות למושג אשר קיימות בספרות המחקרית את ההתמקדות בו ברוח התקופה, כמו גם את עיצובו לאורך הזמן. כל ההגדרות מתייחסות להדדיות בין שני הצדדים (בהקשר הארגוני: מעסיק-מועסק), והמושגים העיקריים בכולן הם: ציפיות, אמונות והבטחות היוצרות מחויבויות.
Guest‏ (1998) מתייחס למספר הגדרות: הראשונה, לטענתו, היא של Argiris‏ (1960), שלפיה החוזה הפסיכולוגי הוא תפיסה של שני צדדים לגבי יחסי העבודה הן ברמת הארגון והן ברמת הפרט, וכן המחויבויות המובעות בעקיפין במסגרת יחסים אלו.
Levinson ועמיתיו (1962) מוצאים כי החוזה הפסיכולוגי הוא שורה של ציפיות הדדיות שלא פעם אין הצדדים מודעים להן, ולמרות זאת הם מקיימים מערכת יחסים אחד עם השני.
Kotter‏ (1973) מגדיר זאת כהסכמה לא כתובה בין הפרט לארגון, שבמסגרתה מפרט כל צד את ציפיותיו לקבלה ולנתינה במערכת היחסים ביניהם.
Schein‏ (1978) מדגיש את הציפיות ההדדיות הלא כתובות בין המועסק לארגון.
Rousseau‏ (1995) מוצאת כי הואיל וחוזה זה פסיכולוגי, הפרשנות ליחסים ההדדיים היא בבסיסו וכפועל יוצא מן המחויבויות ההדדיות. לפיכך זוהי מחד גיסא האמונה של הפרט במחויבות הדדית בינו לבין המעסיק, שנוצרת כתוצאה מהבטחות המעסיק; ומאידך גיסא מצד המעסיק - מההסדרים הרלוונטיים שנעשו מצד העובד. כמו כן, מוסיפה Rousseau‏ (1998) כי החוזה הפסיכולוגי נוצר כאשר אחד מהצדדים מאמין כי ההבטחות העתידיות נעשו וקיימת מחויבות לספק תועלות בעתיד.
המעבר מחוזה ישן לחדש

החוזה הפסיכולוגי עבר שינויים רבים לאורך השנים אך עם זאת עדיין קיים.
בחוזה הישן סיפק העובד עבודה קשה ונאמנות תמורת יחס הוגן וביטחון מצד המעסיק. לעומת זאת, גורמים שונים הביאו להיווצרותו של החוזה החדש: התייעלות, הפרטה, מיזוגים ורכישות, צמצום דרגי הנהלה, שימוש בקבלנים חיצוניים. כפועל יוצא מכך, נוצר מצב של חוסר יציבות המונע מהארגון להתחייב כלפי העובד ולהציע ביטחון; למעשה, בחוזה החדש חלה התמוטטות ביחסי הגומלין שביטויה בסתירות הקיימות בין נאמנות העובדים לארגון.
ההבדלים בין החוזה הישן לחוזה החדש ניכרים במשתנים הבאים:
ביטחון ויציבות תעסוקתיים - לעובד היום יכולת לעסוק בתחומים שונים ואינו זקוק לביטחון כבעבר כמו גם לעבור מיציבות תעסוקתית למצב דינמי שבו יתקיים משא ומתן מחודש.
תחרותיות - הערכים החברתיים המושתתים על צדק חברתי הוחלפו בערכים תחרותיים שבהם העובד מוערך על ידי כישורים וערך מוסף.
אחריות - אחריות העובד שהתאפיינה בנאמנות, נוכחות, ביצועים הולמים וקבלת סמכות הוחלפה ביזמות וחדשנות שמותאמת לשינויים. בעוד אחריות המעסיק הוחלפה מנתינת ביטחון תעסוקתי וקריירה עתידית למתן תגמולים בהתאם לערך המוסף של העובד.
יחסים חוזיים - יחסים אלו שהוגנו ויוצגו באופן פורמלי (על ידי איגוד מקצועי ו/או נציגות עובדים) הועברו לאחריות העובד שבהם קיים המשא ומתן לשירותים המוענקים למעסיק.
קריירה שונה - המעבר בתפקידים בתוך הארגון שבו העובד מקודם לתפקיד גבוה יותר (קריירה ספירלית) הוחלף במעבר בין תפקידים בין ארגונים שונים שבבסיסם אימון מחודש של העובד.
החוזה פסיכולוגי ומחויבות ארגונית

מחקרו של Baruch‏ (1998) מאשר כי בעידן הנוכחי אבד הכלח על מושגי הביטחון התעסוקתי וההדדיות ביחסים, שהיו בבסיס החוזה הפסיכולוגי הישן. תפיסת העובד של היום את מחויבות המעסיק במתן ביטחון ועבודה וקבלת תפוקה בתמורה הולכת ונמוגה.
המחויבות הארגונית המוחלטת של העובד, שהייתה קיימת בעבר, הולכת ומתמוססת ומחקרים שונים מצביעים על קשר נחלש בין מחויבות ארגונית לביצועי העובד, זאת מאחר שמחויבות נבנית לאורך שנים ושינויים המהירים החלים בארגונים הורסים אותה במחי יד.
Whitener‏ (2001) חקרה את מרכיב האמון שהוא מרכזי בחוזה הפסיכולוגי ומצאה כי ככל שאמון העובד בהנהלת הארגון רב יותר, כך הקשר בין תפיסתו את התמיכה הארגונית לבין מחויבותו לארגון מתחזקת. בנוסף, מצאה כי ככל שהתנהגות הנהלת הארגון כלפי עובדיה תהייה חיובית כך תפיסת העובדים את התמיכה הארגונית תהייה טובה יותר, כפועל יוצא התנהגותם תהייה חיובית יותר ומחויבותם גבוהה יותר.
סמואל (2000) מוסיף כי התנהגות נסוגה, כלומר, חוסר שביעות רצונם של הפרטים בארגון מצורת התנהלות העניינים בו, גורמת להם לסגת מהארגון – להתרחק ואף להתנתק. ביטויה של נסיגה זו יהיה חוסר מחויבות, חוסר הזדהות ואף התנכרות לארגון.