פרק 1 לחוקת ארצות הברית
חלק תשיעי: מגבלות על הקונגרס והממשל הפדרלי > סעיף 3: איסור הרשעה בחקיקה וחקיקה למפרע

סעיף זה כולל שתי מגבלות על חקיקת הקונגרס: (1) לקונגרס אסור לחוקק חוק שמרשיע וגוזר את הדין של אדם או קבוצה ללא משפט (bill of attainder)‏; (2) אסורה חקיקה למפרע. מנסחי החוקה ראו בשני סוגי החקיקה האסורים סכנה ברורה לחירות האדם ועבירות מהותיות על כללי הצדק. על החשיבות הרבה שהם הקנו לאיסורים על סוגי חקיקה אלה מעידה העובדה ששניהם חלים גם על הקונגרס וגם על המחוקקים במדינות השונות.
השימוש ב-"bill of attainder" היה מוכר למנסחי החוקה מהמשפט המקובל, מההיסטוריה של השלטון הבריטי בשלוש עשרה המושבות, וממספר מקרים בהן המדינות עצמן, לפני המהפכה, השתמשו בחקיקה מעין זו. במקור הבריטי התייחס המושג לחוקים של הפרלמנט שהטילו עונש מוות ללא משפט. חוקים שהטילו עונשים פחותים מעונש מוות נקראו "bills of pains and penalties". הבחנה זו הביאה חלק מפרשני החוקה לטענה שהחוקה אוסרת על הרשעה וענישה בחקיקה רק במקרים של עונש מוות. בפסק דין פלטשר נגד פאק משנת 1810, קבע בית המשפט העליון שגם אקט חקיקתי שמחרים רכוש הוא בגדר bill of attainder. בשנת 1867 קבע בית המשפט שהאיסור כולל כל חקיקה שמרשיעה ללא משפט.
בית המשפט העליון התייחס לאיסור על הרשעה בחקיקה כחלק מהמסגרת החוקתית שמגדירה את הפרדת הרשויות בארצות הברית. פסק דין חשוב בהקשר זה הוא "ארצות הברית נגד בראון" משנת 1965. פסק הדין עסק בחוק שאסר מינוי לוועד המנהל של ארגון עובדים על מי שהיה חבר במפלגה הקומניסטית בחמש השנים טרם המינוי. ארל וורן כתב בדעת הרוב שהכוונה באיסור על הרשעה וענישה בחקיקה "הייתה ליישם את עקרון הפרדת הכוחות בין שלוש הרשויות של הממשלה, על ידי איסור על שימוש של המחוקק בכוח המשפט". הוא קבע גם שיש להבין את הסעיף כאוסר על ענישה בחקיקה גם נגד יחידים וגם כנגד קבוצות. זו הייתה הפעם האחרונה, נכון לינואר 2021, שבה פסל בית המשפט חוק של הקונגרס בטענה שהחוק מפר את האיסור על הרשעה וענישה בחקיקה.
בית המשפט קבע קריטריונים להגדרה של חוק שנופל תחת האיסור בפסק דין "ניקסון נגד מנהל השירותים הכלליים (אנ')". לאחר ההתפטרות של ריצ'רד ניקסון בעקבות פרשת ווטרגייט, קבע הקונגרס חוק שהעביר את מסמכיו והקלטותיו של ניקסון למשמורת פדרלית, על מנת למנוע את השמדתם. ניקסון טען שהחוק מפר את האיסור על הרשעה וענישה בחקיקה, אך בית המשפט פסק נגדו. נקבע בהחלטה שחוק מפר את האיסור החוקתי אם ורק אם הוא כולל שלושה אלמנטים: (1) הוא מוכוון ספציפית לאדם יחיד או קבוצה; (2) הוא כולל ענישה; (3) אין בו הרשאה להליך משפטי.
על פי פסק דין קלדר נגד בול משנת 1798, חקיקה למפרע (גם "חקיקה רטקואקטיבית" או, כפי שכתוב בחוקה, "חקיקה אקס פוסט פקטו") כוללת ארבעה מקרים: (1) חקיקה שמגדירה פעילות שהייתה חוקית בעת ביצועה, לפני כניסת החוק לתוקף, כעבירה על החוק; (2) חקיקה שמגדירה את העבירה בדיעבד כחמורה יותר מהגדרתה בעת ביצוע העבירה; (3) חקיקה שמחמירה את העונש שהיה קבוע בחוק בעת ביצוע העבירה ומחילה את העונש החדש על עבירות שבוצעו לפני שינוי החוק; (4) חקיקה שבמטרה להרשיע נאשם משנה בדיעבד את דיני הראיות שהיו קבועים בחוק בזמן העבירה.
לפני אשרור החוקה מספר מדינות העבירו חוקים למפרע, אך מנסחי החוקה היו תמימי דעים שחקיקה כזו עוברת על כללי הצדק ואינה ראויה. המילטון הגדיר חקיקה למפרע ככלי של משטרים טיראנים. מקרה מפורסם של חקיקה למפרע, שהיה מוכר למנסחי החוקה ולשופטים שפירשו את הסעיף, הוא זה של ג'ון פנוויק, שהוצא להורג בשנת 1697, לאחר שהפרלמנט האנגלי העביר חוק ששילב הרשעה בחקיקה וחקיקה למפרע.
מנסחי החוקה התווכחו על השאלה האם יש לאסור חקיקה למפרע רק בדין הפלילי או גם בדין האזרחי. הנוסח הסופי לא פותר שאלה זו באופן ברור, שכן האיסור הוא אבסולוטי, אך חלק מהצירים בוועידה האמינו שהמושג "אקס פוסט פקטו" עצמו מתייחס לדין הפלילי בלבד. תומאס ג'פרסון כתב ב-1813 ש"התחושה שחקיקה למפרע נוגדת את משפט הטבע היא כה חזקה בארצות הברית, שמעטות, אם בכלל, מהחוקות של המדינות שלא אסרו אותה"; אך באותו המכתב הוא כתב גם ש"החוקה אמנם אוסרת [על חוקים למפרע] רק במקרים פליליים; אך הם בלתי-צודקים באופן זהה במקרים אזרחיים ובמקרים פליליים". בשנת 1798, פסק דין קלדר נגד בול פירש שחקיקה למפרע אסורה רק בתחום הפלילי. מאז קיבל בית המשפט את העמדה הזו בכל המקרים, למעט מקרים שבהם ענישה פלילית 'מתחפשת' לחקיקה אזרחית.