אוסטרליה במלחמת העולם השנייה
המלחמה באוקיינוס השקט > בניית הכוחות האוסטרלים

לאחר נפילתה של סינגפור, הביעה ממשלת אוסטרליה חשש, יחד עם אוסטרלים רבים, שיפן תפלוש ליבשת אוסטרליה. מוכנותה של אוסטרליה להתמודדות עם מתקפה כזו הייתה ירודה, שכן חיל האוויר המלכותי האוסטרלי סבל ממחסור בכלי טיס מודרניים והצי המלכותי האוסטרלי היה קטן מדי וכוחו לא היה מאוזן מול זה של הצי הקיסרי היפני. בנוסף, הצבא האוסטרלי, למרות גודלו, כלל יחידות לא מנוסות רבות וסבל ממחסור בניידות. לצורך מענה לאיום זה הוחזרו רוב יחידות ה-AIF מהמזרח התיכון והממשלה פנתה לארצות הברית בבקשת עזרה. ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, ניסה להפנות את הדיוויזיות השישית והשביעית לבורמה כאשר הן היו בדרכן לאוסטרליה, אך ראש ממשלת אוסטרליה, ג'ון קרטין סירב לאפשר זאת. כצעד של פשרה, שתי בריגדות מהדיוויזיה השישית ירדו בציילון והיוו חלק חיל המצב של האי עד לשובם לאוסטרליה באוגוסט 1942.
החשש מפני הפלישה גרם להרחבה משמעותית של כוחות ההגנה של אוסטרליה. באמצע 1942 כללה כבר מצבת הכוח של הצבא 10 דיוויזיות חיל רגלים, 3 דיוויזיות משוריינות ומאות יחידות נוספות. חייל האוויר המלכותי האוסטרלי והצי המלכותי האוסטרלי הורחבו גם הם באופן משמעותי, אף על פי שנדרשו שנים לשתי זרועות אלו להגיע לשיא כוחן. עקב הצורך ההולך וגדל בכוח אדם, הוסרו המגבלות שחסמו את גיוסם של לא-אירופאים מלהצטרף לכוחות ההגנה האוסטרלים החל מסוף 1941 וכ-3,000 אבוריג'ינים התגייסו בסופו של דבר. רוב המתגייסים הללו נטמעו ביחידות קיימות, אך הוקם מספר קטן של יחידות מיעוטים, כמו "גדוד חיל הרגלים הקל של מצר טורס" (Torres Strait Light Infantry Battalion). אלפי אוסטרלים שהיו פסולים לשירות צבאי, נענו לקריאת הגיוס על רקע איום הפלישה והצטרפו לארגוני עזר, כמו "גיס ההגנה ההתנדבותי" (Volunteer Defence Corps) ו"גיס תצפיתני האוויר המתנדבים" (Volunteer Air Observers Corps) שהוקמו על פי הדגם של משמר המולדת ו"גיס התצפיתנים המלכותי" (Royal Observer Corps), בהתאמה. אוכלוסייתה והבסיס התעשייתי של אוסטרליה לא היו מספיקים כדי לאייש את הכוחות הללו משעה שאיום הפלישה חלף וממדיו של הצבא הצטמצמו החל מ-1943, בעוד שרק 53 מתוך 73 הטייסות שהממשלה אישרה את הקמתן, אכן הוקמו בפועל.
למרות החששות האוסטרליים, ליפנים מעולם לא הייתה כוונה של ממש לפלוש ליבשת אוסטרליה. בעוד שאפשרות הפלישה נשקלה על ידי המטה הכללי הקיסרי היפני בפברואר 1942, היא נתפסה כמהלך שהיה מעבר ליכולות הצבאיות של יפן ולא נעשו הכנות לקראת פלישה שכזאת. תחת זאת, במרץ 1942, אימצה יפן את האסטרטגיה של בידוד אוסטרליה מארצות הברית על ידי כיבושה של פורט מורסבי שבגינאה החדשה ושל איי שלמה, פיג'י, סמואה, וקלדוניה החדשה. תוכנית זו סוכלה בעקבות התבוסה היפנית בקרב ים האלמוגים והיא נדחתה ללא הגבלת זמן לאחר קרב מידווי. בעוד ששני הקרבות הללו שמו קץ לאיום על אוסטרליה, המשיכה ממשלת אוסטרליה להזהיר שסכנת הפלישה עדיין הייתה קיימת עד לאמצע 1943.
קריסת כוחה של בריטניה באוקיינוס השקט גרמה גם היא לאוסטרליה לשנות את המגמה של מדיניות החוץ והביטחון שלה כלפי ארצות הברית. בפברואר 1942 הסכימו ממשלות ארצות הברית ובריטניה שהאחריות האסטרטגית על אוסטרליה תהיה בידיה של ארצות הברית וכוח המשימה הימי שכונה ANZAC Squadron הוקם במיוחד כדי להגן על היבשת האוסטרלית. במרץ, הגיע לאוסטרליה הגנרל דאגלס מקארתור לאחר שהוא נמלט מהפיליפינים ותפס פיקוד על אזור דרום מערב האוקיינוס השקט. כל היחידות הקרביות האוסטרליות באזור זה הוכפפו לפיקוד של מקארתור והוא היה אחראי על חילופי המפקדים האוסטרלים, בהתייעצות עם ממשלת אוסטרליה, עד לסוף המלחמה. הגנרל האוסטרלי, תומאס בליימי, מונה להיות מפקד כוחות היבשה של בעלות הברית, אך מקארתור לא התיר לו לפקד על יחידות אמריקאיות. מקארתור גם דחה את בקשתו של ראש מטה צבא ארצות הברית, הגנרל ג'ורג' מרשל, שהוא ימנה אוסטרלים לתפקידים בכירים במטה שלו. עם זאת, השותפות בין קרטין למקארתור הוכחה כמועילה לאוסטרליה בין השנים 1942–1944, כשמקארתור היה מסוגל להעביר לממשלת ארצות הברית את בקשותיה של אוסטרליה לסיוע.
מספר גדול של אנשי הכוחות האמריקאים הוצבו באוסטרליה במהלך השנים הראשונות של המלחמה באוקיינוס השקט. היחידות האמריקאיות הראשונות הגיעו לאוסטרליה בראשית 1942 וכמעט מיליון אמריקאים עברו דרך אוסטרליה במהלך המלחמה. בסיסים אמריקאים רבים נבנו בצפון אוסטרליה בשנים 1942 ו-1943 ואוסטרליה המשיכה להיות מקור חשוב לאספקה עבור כוחותיה של ארצות הברית בזירה עד לסוף המלחמה. היחסים בין שתי האומות היו טובים באופן כללי, אף על פי שלעיתים התחוללו עימותים בין חיילי שתי המדינות וממשלת אוסטרליה קיבלה בעל כורחה את נוכחותם של חיילים ממוצא אפרו-אמריקאי על אדמתה.