stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לורנס פוקס
ביוגרפיה

לורנס פוקס נולד ב-1978 ביורקשייר. הוא הבן השלישי מתוך חמישה ילדים של השחקן ג'יימס פוקס ואשתו מרי אליזבת פייפר. אביו ג'יימס היה בנו של מייג'ור רובין פוקס (אנ'), סוכן תיאטרון, שהיה נשוי לאנג'לה מיוריאל דריטה וורת'ינגטון, בתו הבלתי חוקית של פרדריק לונסדייל (אנ'). בגיל 13 החל ללמוד בבית הספר הארו, שם היה לדבריו "ביישן בקרבת נשים, רגיש ותמים במקצת". על אף שהיו לו חברים והוא חיבב את המורה לדרמה, הוא שנא את המשטר הקפדני ששרר בבית הספר, והרגיש שבזים לו תלמידים בני משפחות אצולה וממשפחות אמידות. באופן קבוע הוא נקלע לצרות, בעישון, בקטטות, ונסיעה לעיר כדי לפגוש בנות. בסופו של דבר סולק מבית הספר שבועות אחדים לפני הבחינות (A-levels). במבט לאחור אמר פוקס שהניסיון שלו בהארו אפשרו לו לגלם דמויות מהמעמד העליון ("toffs") עם תובנה רבה וציניות.
אף על פי שסיים בהצלחה את בחינות הבגרות ( A-level) פוקס התקשה להתקבל לאוניברסיטה בגלל התנהגותו בהארו. אחרי שעבד שנתיים כגנן, ותקופה מסוימת עבד במשרד, עבודה שתיעב, הוא גילה שהוא נהנה לשחק ונרשם לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA). במהלך לימודיו הופיע במספר רב של הפקות תיאטרון בהן בתפקיד גרגור וורלא במחזה "ברווז הפרא" מאת הנריק איבסן, מרקוס אנדרוניקוס במחזה "טיטוס אנדרוניקוס" וסטיבן דדאלוס בעיבוד לרומן "יוליסס" מאת ג'יימס ג'ויס. עם זאת התאכזב לגלות שהיחס אליו שלילי בגלל היותו תלמיד הארו (Old Harrovian). סיבה נוספת לחוסר הפופולריות שלו הייתה שהוא היה בוטה וקיבל תפקידים בשנה השנייה והשלישית בניגוד למדיניות בית הספר שאסרה זאת. אחד מתפקידים אלה היה בסרט האימה "The Hole" משנת 2001. פוקס אמר ששמו "כנראה עזר - זהו שילוב של עיתוי מזל וקשרים", עם זאת "השם פותח דלתות, אבל אתה צריך להוכיח שאתה יכול לעשות את העבודה".
קריירה

ב-1 ביולי 2001 סיים פוקס את לימודי התואר ב-RADA. אחרי הסרט "The Hole" שיחק בסרטו זוכה האוסקר של רוברט אלטמן "פארק גוספורד". אחר כך הוא לבש מדים בשורה ארוכה של סרטי טלוויזיה וקולנוע, בהם טייס גרמני בסרט "Island at War" (מ-2004), קצין אס אס בסרט "The Last Drop" (מ-2005), ובתפקיד חייל בריטי בסרט "משמרת המוות" ו-"Ultimate Force" מ-2002 ובסרט "קולדיץ" מ-2005. בסרט "קולדיץ" הוא גילם את קפטן טום ויליס, אשר אחרי ניסיון כושל לפרוץ ממחנה שבויים הוא נלקח "טירת קולדיץ", אחד ממחנות השבויים הידועים לשמצה של הגרמנים במלחמת העולם השנייה. השחקן קווין וייטלי קלט את משחקו של פוקס בעשר הדקות האחרונות של הסרט וחשב ש"הוא מעניין". למחרת קבע איתו פגישה וחשב ש"שווה להעיף בו מבט" לקראת פרויקט חדש.
התוצאה הייתה שפוקס לוהק לתפקיד סמל בילוש ג'יימס האת'וויי בסדרה הבלשית של רשת ITV "לואיס", בתפקיד תלמיד כמורה שלמד בקיימברידג' והפך לשותפו של מפקח בילוש רוברט לואיס בגילומו של קווין וייטלי. פרק הפיילוט של הסדרה, שהיא ספין-אוף של הסדרה הבלשית "המפקח מורס", זכתה לרייטינג הגבוה ביותר של תוכנית דרמה של ITV בשנת 2006.
פוקס גילם את דמותו של צ'ארלס, נסיך ויילס בסרט "Whatever Love Means" (מ-2005). ב-2007 שיחק בתפקיד ויזלי, אחד ממחזריה של ג'יין אוסטן, בסרט "להיות ג'יין", והופיע בתפקיד סר כריסטופר האטון הלורד צ'נסלור של אנגליה בסרט "אליזבת: תור הזהב". בטלוויזיה שיחק פוקס בתפקיד ססיל וייס בעיבוד של אנדרו דייוויס לרומן "חדר עם נוף" מאת א.מ. פורסטר. הוא הביע שאיפה להופיע במערבון ולגלם את ג'יימס בונד. הוא ניסה להתקבל לתפקיד הנבל גוסטב גרייבס בסרט "למות ביום אחר" מ-2002 אבל הפסיד את התפקיד לטובי סטיבנס.
על במת התיאטרון הופיע פוקס במחזה "Mrs. Warren's Profession" מאת ג'ורג' ברנרד שו בתיאטרון הסטרנד בלונדון בשנת 2002. ב-2005 שיחק במחזה מהמאה ה-17 בשם "'Tis Pity She's a Whore" מאת ג'ון פורד. בשנים 2006 ו-2007 הופיע במחזה "Treats" מאת כריסטופר המפטון לצדה של אשתו לעתיד, בילי פייפר. באפריל 2007 איבד את עשתונותיו מול צלם פפראצי מחוץ לתיאטרון גאריק בלונדון, שם הופיע במחזה "Treats" ונעצר באשמת תקיפה.
ב-2013 שיחק פוקס בתפקיד גאי היינס במחזה "זרים ברכבת" בתיאטרון גילגוד בלונדון. ב-9 במאי 2015 שיחק בתפקיד חייל במלחמה שכותב מכתב במופע "VE Day 70: A Party to Remember" (אנ') ברחבת משמר הסוסים בלונדון, ששודר בשידור חי בערוץ BBC1.
חיים אישיים

ב-2006 יצא פוקס עם השחקנית הבריטית בילי פייפר כשהופיעו יחד על הבמה במחזה "Treats". השניים התחתנו ב-31 בדצמבר 2007 בכנסיית סנט מרי באיזבורן שבמערב סאסקס. ב-21 באוקטובר 2008 נולד בנם הבכור וינסטון ג'יימס פוקס. בנם השני, יוג'ין פיפ, נולד ב-5 באפריל 2012.
במרץ 2016 הודיע פוקס בעמוד הפייסבוק שלו שהם נפרדים. בני הזוג התגרשו במאי 2016 אחרי שמונה שנות נישואין.
אחיו של פוקס הם טום (נולד ב-1975), רובין (נולד ב-1976), לידיה (1979) וג'ק (1985). לידיה פוקס היא גם שחקנית. השחקן אדוארד פוקס והמפיק רוברט פוקס הם דודים שלו (אחים של אביו ג'יימס פוקס).
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2001 | התהום | ג'ף בינגהם |  |
| 2001 | פארק גוספורד | לורד רופרט סטנדיש |  |
| 2002 | משמרת המוות | קפטן ברמוול ג'נינגס |  |
| 2003 | מדרום לגרנדה | ראלף פרטרידג' (אנ') | Al sur de Granada |
| 2007 | להיות ג'יין | מר ויזלי |  |
| 2007 | אליזבת: תור הזהב | סר כריסטופר הטון (אנ') |  |
| 2011 | ווליס ואדוארד | ברטי |  |
| 2019 | הפרופסור והמשוגע | פיליפ לייטלטון ג'ל |  |
| 2019 | נולד מלך | תומאס אדוארד לורנס |  |
| 2022 | My Son Hunter | האנטר ביידן |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2002 | יחידת קומנדו | Ultimate Force |  | סדרת טלוויזיה (2 פרקים) |
| 2003 | המלחמה של פויל | Foyle's War | סיימון ווקר | בפרק "War Games" |
| 2004 |  | Island at War | ברנהרדט טלמן |  |
| 2004 |  | AD/BC: A Rock Opera |  | אופרת רוק פרודית |
| 2005 | קולדיץ | Colditz | קפטן טום ויליס |  |
| 2005 | הנחיתה האחרונה | The Last Drop | מייג'ור קסלר מהאס אס |  |
| 2005 | יריחו | Jericho | פיטר ברידג'ווטר | בפרק "The Killing of Johnny Swan" |
| 2005 | מצרים | Egypt | לאונרד | בפרק "The Search for Tutankhamun" בפרק "The Curse of Tutankhamun" |
| 2005 |  | Whatever Love Means | צ'ארלס, נסיך ויילס |  |
| 2006–2015 | לואיס | Lewis | סמל בילוש ג'יימס האת'וויי |  |
| 2006 | מיס מארפל | Agatha Christie's Marple | ג'יימס פירסון | בפרק "The Sittaford Mystery" |
| 2007 | חדר עם נוף | A Room with a View | ססיל וייס | סרט טלוויזיה |
| 2008 |  | Wired | פיליפ מנינגהם |  |
| 2011 |  | Fast Freddie, The Widow and Me | ג'ונתן דונלד |  |
| 2015 |  | Bear Grylls: Mission Survive | בתפקיד עצמו | תוכנית ריאליטי |
| 2017 | תולדות פרנקנשטיין | The Frankenstein Chronicles | פרדריק דיפלי | סדרת טלוויזיה; 6 פרקים |
| 2019 | ויקטוריה | Victoria | לורד פלמרסטון | עונה שלישית |
| 2020 | קווים לבנים | White Lines | דייוויד | סדרת טלוויזיה |
תפקידים בתיאטרון

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 19–28 באוקטובר 2000 |  | Kit's Play | רוזן נורת'מברלנד | תיאטרון ג'רווד ונבורג, לונדון |
| ב-RADA | ברווז הפרא מאת הנריק איבסן | The Wild Duck | גרגור וורלא |  |
| ב-RADA | טיטוס אנדרוניקוס מאת ויליאם שייקספיר | Titus Andronicus | מרקוס אנדרוניקוס |  |
| ב-RADA | יוליסס מבוסס על הרומן של ג'יימס ג'ויס | Ulysses | סטיבן דדאלוס |  |
| ב-RADA |  | The Wild Goose Chase | בלר | מחזה מאת ג'ון פלטשר (אנ') |
| ב-RADA | קונסטנט | The Provoked Wife |  | מחזה מאת ג'ון ואנברו |
| 8–17 בפברואר 2001 |  | Hobson's Choice | פרד בינסטוק | מחזה מאת הרולד בריגהאוס (אנ') |
| 2002 |  | Mrs Warren's Profession | פרנק גרדנר | מחזה מאת ג'ורג' ברנרד שו |
| 2005 |  | 'Tis Pity She's a Whore | סורנצו | מחזה מאת ג'ון פורד (אנ') |
| 2006–2007 |  | Treats | פטריק | מחזה מאת כריסטופר המפטון (אנ') תיאטרון גאריק, תיאטרון ריצ'מונד, תיאטרון רויאל קורט וסאות'ק פלייהאוס |
| 2012 |  | Our Boys | ג'ו | מחזה מאת ג'ונתן גאי לואיס (אנ') תיאטרון דאצ'ס, לונדון |
| 2013–2014 | זרים ברכבת | Strangers on a Train | גאי היינס | תיאטרון גילגוד, לונדון |
| 2016 |  | The Patriotic Traitor | שארל דה גול | תיאטרון פארק, לונדון |
דיסקוגרפיה

Sorry for My Words (2013)
Holding Patterns (2016)
"Gunfight" (2012)
"So Be Damned" (2013)
"Headlong" (2015)
"Rise Again" (2016)
מאמן כדורגל

סר אלכס פרגוסון אימן את מנצ'סטר יונייטד במשך כ-27 שנים, זכה במספר הגדול ביותר של פרסי מאמן העונה בפרמייר ליג האנגלית (11 פעמים), ונחשב לאחד מגדולי מאמני הכדורגל המודרני
ג'ורג' ברל ראמזי (אנ') נחשב למאמן הכדורגל הראשון בעולם. הוא אימן את אסטון וילה בין השנים 1886–1926, והפך אותה לאחד המועדונים המצליחים באנגליה
בכדורגל, מאמן או מנג'ר (באנגלית: Manager, מנהל) הוא האדם בעל האחריות הכוללת על ניהול קבוצת כדורגל. סמכויות המאמן כוללות את בחירת סגל הקבוצה, בחירת הטקטיקה והאסטרטגיה, העברות שחקנים, ניהול משא ומתן על חוזי שחקנים ודיבור עם התקשורת. בכדורגל מקצועני המאמן בדרך כלל ממונה ומפוטר על ידי הנהלת המועדון, אך ברמת החובבים המאמן עשוי להוות בעצמו ההנהלה וככזה יש לו אחריות מלאה על ניהול המועדון.
אחריות

תחומי האחריות של המאמן במועדון כדורגל מקצועי כוללים, בדרך כלל:
בחירת סגל השחקנים למשחקים ויצירת מערך.
תכנון האסטרטגיה והדרכת השחקנים על המגרש.
ניהול המשחק, כולל ביצוע חילופים.
החדרת מוטיבציה בשחקנים לפני ובמהלך משחק.
האצלת תפקידים לצוות האימון, עוזרי המאמן וצוות הרפואה.
צפייה בשחקנים צעירים ומוכשרים ועידוד התפתחותם באקדמיית הנוער או קבוצת המילואים.
קנייה ומכירה של שחקנים בשוק ההעברות, כולל השאלות.
התנהלות מול התקשורת בראיונות לפני ואחרי המשחק.
חלק מתחומי האחריות הללו עשויים להתחלק עם מנהל ספורטיבי של הקבוצה, למשל ניהול הקבוצה בשוק ההעברות, או לחלופין להיות מואצלים לעוזר מאמן או מאמן כושר, למשל ניהול האימונים.
במועדונים קטנים וחובבניים, לעיתים המאמן אחראי על כלל תפעול המועדון, ותחומי האחריות שלו כוללים:
שיווק המועדון, בעיקר מכירת כרטיסים, חסות מסחרית ומרצ'נדייז.
הגדלת המחזור ושמירה על רווחיות המועדון.
בנבחרות כדורגל לאומיות, תפקיד המאמן, המכונה גם "המאמן הלאומי", שונה במקצת. את רוב הזמן בין משחקי הנבחרות הוא מעביר בצפייה בשחקנים אפשריים לנבחרת, ועבודתו השוטפת מתחילה כמה שבועות בלבד לפני חלון הנבחרות, אז הוא בוחר את סגל הנבחרת. עם זאת, במהלך המשחקים תפקידו של מאמן נבחרת זהה לתפקידו של מאמן קבוצת כדורגל.
התפקיד בבריטניה, אירופה ואמריקה הצפונית

תואר המנג'ר משמש כמעט אך ורק בכדורגל הבריטי, וברוב מדינות אירופה האחרות ובשאר העולם האחראי על ניהול הקבוצה נקרא מאמן (Coach) או מאמן ראשי (Head coach). לדוגמה, אף על פי שתחומי האחריות שלהם זהים, גארת' סאות'גייט נקרא המנג'ר של נבחרת אנגליה בכדורגל, ואילו יוליאן נגלסמן מתואר כמאמן הראשי של גרמניה. בנוסף, לגרמניה יש גם תפקיד של מנהל נבחרת הכפוף למאמן הראשי, וכיום מחזיק בו רודי פלר.
בשאר מדינות אירופה נהוגה לעיתים הוספת מנהל ספורטיבי או מנהל מקצועי, שאחראי יחד עם המאמן על מדיניות החתמת והשאלת שחקנים ובניית הקבוצה. בכך, בניגוד לנהוג בממלכה המאוחדת, מבוזרות סמכויותיו של המנג'ר לשני תפקידים, אם כי תחומי האחריות שלהם חופפים. כך למשל, במועדון הכדורגל ברצלונה המאמן הוא האנזי פליק ו"מנהל הכדורגל" (מנהל ספורטיבי) הוא דקו, ואילו בריאל מדריד המאמן הוא קרלו אנצ'לוטי והמנהל המקצועי בפועל הוא נשיא המועדון פלורנטינו פרס.
סמכויותיו של מאמן כדורגל אירופי נוטות להתחלק בכדורגל בארצות הברית, שבו לקבוצות יש בדרך כלל ג'נרל מנג'ר ומאמן ראשי נפרדים (אם כי לעיתים אותו אדם יכול למלא את שני התפקידים). באמריקה הצפונית, המאמן אחראי על ניהול המשחק, המערך, החילופים והטקטיקה, בעוד שהג'נרל מנג'ר אחראי על החלטות הניהול מחוץ למגרש, ניהול ההעברות וההשאלות ועריכת משא ומתן על חוזים.
בישראל

תפקיד מאמן הכדורגל בישראל דומה לזה של מאמן הכדורגל האירופי. על מנת לאמן בליגת העל בכדורגל, על המאמן להיות בעל תעודת פרו של אופ"א (דרישה הקיימת בכל הליגות הראשונות באירופה) וכן לעבור הסמכה במכון וינגייט (דרישה התקפה לאימון בכל ליגה ובכל גיל). בליגות הנמוכות או החובבניות עשוי לעיתים המאמן להיות גם כדורגלן המשחק במדי קבוצתו בעת הצורך או אף בסגל באופן קבוע.
ראו גם

מאמן
מנהל ספורטיבי (מנהל מקצועי)
מאמן זמני
עוזר מאמן
אזור טכני (כדורגל)
תעודת פרו של UEFA
מאמן החודש בפרמייר ליג
מאמן העונה בפרמייר ליג
מאמן העונה בליגת העל בכדורסל
מנג'ר (בייסבול)
מאמן השנה של אופ"א
הערות שוליים

↑  Coaches or managers: In football, what's the difference?, EuroNews, ‏19 בינואר 2024
↑  ניהול ספורטיבי, באתר מועדון הכדורגל ברצלונה
↑  The General Manager Position in MLS, American Soccer Analysis, ‏5 בספטמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551045905171  GND: 4155741-4  LCCN: sh85123849  NKC: ph120316
וינה (כלי נגינה)

| --- | --- |

סראסווטי וינה
 סיווג:  קורדופוניים
 קבוצה:  כלי מיתר, כלי פריטה
אלתור של וינה (2004)
קושרי של וינה
וינה (בסנסקריט: वीणा, בתעתיק IAST (אנ'):‏ vīṇā) הוא כל אחד מכלי מיתר שונים מתת-היבשת ההודית. כלי נגינה עתיקים התפתחו לווריאציות רבות, כגון לאוטות, ציתרים ונבלים קשתיים. לעיצובים האזוריים הרבים יש שמות שונים כמו "רודרה וינה", "סראסווטי וינה", "ויצ'יטרה וינה" ואחרים.
ה"רודרה וינה" של צפון הודו, המשמשת במוזיקה הקלאסית ההינדוסטנית (אנ'), היא ציתר מקל. אורכה כמטר עד 1.2 מטר כדי להתאים למידותיו של המוזיקאי, יש לה גוף חלול ושתי דלעות גדולות המשמשות כתיבת תהודה, אחת מתחת לכל קצה. יש לה ארבעה מיתרים עיקריים שהם מלודיים, ושלושה מיתרי עזר. כדי לנגן, המוזיקאי פורט על המיתרים המלודיים כלפי מטה עם מפרטים המולבשים על האצבע הראשונה והשנייה, בעוד הפריטה על מיתרי העזר מבוצעת בזרת של היד המנגנת. המוזיקאי עוצר את המיתרים המהדהדים, בעת הצורך, באצבעות היד הפנויה. בתקופה המודרנית הווינה הוחלפה בדרך כלל בסיטאר בהופעות בצפון הודו.
ה"סראסווטי וינה" של דרום הודו, המשמש במוזיקה קלאסית קרנאטית (אנ'), הוא לאוטה. זוהי לאוטה בצורת אגס בעלת צוואר ארוך, אך במקום הדלעת התחתונה של העיצוב בצפון הודו, יש לה תיבת תהודה מעץ בצורת אגס. עם זאת, גם לה יש 24 שריגים (אנ'), ארבעה מיתרים מלודיים ושלושה מיתרי עזר, ומנגנים בה באופן דומה. היא עדיין כלי מיתר חשוב ופופולרי במוזיקה הקרנאטית הקלאסית.
בתור לאוטה שפורטים עליה, הווינה יכולה לייצר צלילים בטווח שלם של שלוש אוקטבות. עיצוב הצוואר הארוך והחלול של הכלים ההודיים הללו מאפשר אפקטי פורטמנטו וקישוטי לגאטו שנמצאים בראגות ההודיות. זה היה כלי פופולרי במוזיקה ההודית הקלאסית (אנ'), ונערץ בתרבות ההודית על ידי הכללתו באיקונוגרפיה של סראסווטי, אלת (אנ') האמנויות והלמידה ההינדית.
אטימולוגיה והיסטוריה

כלי מיתר היסטוריים
לוח עם רקדנית ונגן וינה מהמאה ה-1 לפנה"ס
מערות אג'אנטה (סביב 450–490): "קינארה " מנגן בווינה דמוית לאוטה, כנראה "קאקצ'אפי וינה" ("וינה של צב" בסנסקריט).
מקדש אמבקה דוואליה , סרי לנקה. "קינארה " מחזיק "אלאפיני וינה", סוג של סיטאר עם חצי דלעת המשמשת תיבת תהודה.
המילה בסנסקריט וינה (वीणा) בספרות ההודית העתיקה ובימי הביניים היא כינוי כללי לכלי מיתר שעליו פורטים. הוא מוזכר בריג ודה, סמה ודה (אנ') ובספרות ודית אחרת כמו שאטאפתה בראהמאנה (אנ') וטאיטירייה שאקהה (אנ'). בטקסטים העתיקים, מיוחס לנראדה (אנ') המצאת הטמפורה, המתוארת ככלי בעל שבעה מיתרים עם שריגים. לטענת סונירה קאסליוול, פרופסור למוזיקה מאוניברסיטת דלהי, בטקסטים העתיקים כמו הריג ודה והאתהרוה ודה (שניהם לפני 1000 לפנה"ס), כמו גם האופנישדות (בסביבות 800-300 לפנה"ס), כלי מיתר נקרא ואנה, מונח שהתפתח לווינה. הטקסטים המוקדמים בסנסקריט קוראים לכל כלי מיתר ואנה; אלה כוללים כלי קשת, כלי פריטה, מיתר אחד, מיתרים רבים, עם שריגים, ללא שריגים, ציתר, לאוטה או נבל בסגנון לירה.
אדם שמנגנן בווינה נקרא ואיניקה.
הנאטייה שסטרה (אנ') המיוחס לחכם בהראטה, הטקסט ההינדי העתיק ביותר ששרד על מוזיקה קלאסית ואמנויות הבמה, דן בווינה. טקסט סנסקריט זה, שהושלם כנראה בין השנים 200 לפנה"ס עד 200 לספירה, מתחיל את הדיון שלו בקביעה ש"גרון האדם הוא סרייר וינה, או כלי מיתר מוזיקלי של הגוף" כאשר הוא מושלם, וכי המקור של מוזיקת הגנדהרווה הוא גרון כזה, כלי מיתר וחליל. אותה מטפורה של איבר קול אנושי בהיותו צורה של וינה, נמצאת גם בטקסטים עתיקים יותר של ההינדואיזם, כגון בפסוק 3.2.5 של אייטראיה אראניאקה, פסוק 8.9 של שאנקאיאנה אראניאקה ואחרים. האפוס העתיק מהאבהארטה מתאר את החכם נאראדה כחכם ודי המפורסם כ"נגן וינה".
הנאטייה שסטרה מתאר כלי בעל שבעה מיתרים וכלי מיתר נוספים ב-35 פסוקים, ולאחר מכן מסביר כיצד יש לנגן בכלי. טכניקת הביצוע מעידה על כך שהווינה בתקופתו של בהראטה הייתה שונה לגמרי מהציתר או הלאוטה שהפכו לפופולריים לאחר השלמת הנאטייה שסטרה. הווינה העתיקה, על פי אלין מינר וחוקרים אחרים, הייתה קרובה יותר לנבל קשתי. המוזיקאים המנגנים בסגנון לאוטה וציתר המוקדמים ביותר ניכרים בתבליטי מקדשי מערות הינדיים ובודהיסטיים במאות המוקדמות לספירה. באופן דומה, פסלים הודים מאמצע האלף הראשון לספירה מתארים מוזיקאים המנגנים בכלי מיתר. בערך במאה ה-6 לספירה, פסלי האלה סראסווטי הם בעיקר עם וינה בסגנון ציתר, בדומה לסגנונות מודרניים.
אטימולוגיה והיסטוריה > הגופטה וינה המוקדמת: תיאור וטכניקת נגינה

אחד מהווינות המוקדמים ששימשו בהודו מהתקופות הקדומות ועד לתקופת גופטה היה מכשיר מסוג נבל, וליתר דיוק של נבל קשתי. הוא נוגן כשהמיתרים הוצבו במקביל לגוף הנגן, כששתי הידיים פורטות את המיתרים, כפי שמוצג על מטבעות הזהב של סמודראגופטה (אנ'). במערת וינה במערות אודיאגירי (אנ') יש את אחד התיאורים החזותיים המוקדמים ביותר של נגן וינה, הנחשב לסמודראגופטה.
בנייה

במבט ראשון, ההבדל בין עיצוב הווינה בצפון הודו לעומת העיצוב בדרומה הוא בנוכחותן של שתי דלעות המתפקדות כתיבות תהודה בצפון, בעוד שבדרום, במקום הדלעת התחתונה מחובר גוף עץ בצורת אגס. עם זאת, ישנם הבדלים נוספים, ודמיון רב. עיצובים מודרניים משתמשים בפיברגלס או חומרים אחרים במקום תיבת עץ חלולים ודלעות. הכלי מותאם אישית לפרופורציות הגוף של המוזיקאי כך שיוכל להחזיק ולנגן בו בנוחות. אורכו נע בין מטר עד 1.2 מטר. הגוף עשוי מעץ מיוחד והוא חלול. לשני העיצובים יש ארבעה מיתרי מלודיה, שלושה מיתרי עזר ועשרים וארבעה שריגים. קצה הכלי מעוצב בדרך כלל בטוב טעם כמו ברבור והמשטחים החיצוניים מעוטרים בצבעוניות בעיצובים הודיים מסורתיים.
המיתר הראשי נקרא נאיאקי טאר ( Nāyakī Tār, नायकी तार), ובסראסווטי וינה הוא נמצא בצד שמאל של הנצפה. את הכלי מנגנים בשלוש אצבעות של יד ימין (הדומיננטית), פורטים פנימה או החוצה באמצעות מפרט מכופף ("מיזרב"). האצבע והאמה פורטים פנימה על מיתרי המנגינה, לסירוגין בין תווים, והזרת פורטת כלפי חוץ על מיתרי העזר. ניתן לתקן או לכוונן את ההגדרות והכוונון של הווינה על ידי שחרור מפתחות הכיוון.
סוגים

בהיותה שם כללי לכל כלי מיתר, ישנם סוגים רבים של וינה. כמה משמעותיים הם:
רודרה וינה היא וינה עם שריגים, עם שני טומבות (תיבות תהודה) גדולים בגודל שווה מתחת לציתר מקל. כלי זה מנוגן על ידי הנחתו בנטייה עם דלעת אחת על הברך ואחרת מעל הכתף. המיתולוגיה קובעת שכלי זה נוצר על ידי האל שיווה. ייתכן שזו המצאה שלאחר המאה ה-6 מתקופת ימי הביניים. לפי אלן דנילו, כלי זה עתיק יותר, ולגרסאות הידועות הישנות שלו מהמאה ה-6 עד ה-10 הייתה רק תיבת תהודה אחת עם שבעת המיתרים עשויים ממתכות שונות.
סראסווטי וינה היא עוד וינה עם שריגים, וכלי נערץ מאוד במסורות ההודיות, במיוחד בהינדואיזם. הוא מופיע לעיתים קרובות בציורים, עם שתי תיבות תהודה בגודל שונה. ידוע בעבר בשם רגהונאתה וינה, בתקופת המלך רגהונאתה נאיאקה. בכלי זה מנגנים על ידי החזקתו בזווית של בערך 45 מעלות על פני הגוף, ואת הדלעת הקטנה יותר על הירך השמאלית של המוזיקאי. מכשיר זה קשור לכלי עתיק של דרום הודו, סביב האזור הנקרא כיום קרלה, כאשר הגרסה העתיקה נקראת ננתוני או ננדורוני.
לויצ'יטרה וינה ולצ'יטרה וינה או גוטובדהאים אין שריגים. הוא נשמע קרוב לזמר אנושי מזמזם. הוויצ'טרה וינה מנוגת עם חתיכת זכוכית ביצית או עגולה, המשמשת לעצירת המיתרים ליצירת קישוטים מוזיקליים עדינים וגלישות במהלך הופעה.
סיטאר היא מילה פרסית שמשמעותה שלוש מיתרים. האגדות קובעות כי אמיר חוסרו מסולטנות דלהי שינה את שם ה"טריטנטרי וינה" לסיטאר, אך אין זה סביר משום שרשימת כלי הנגינה שנוצרו על ידי היסטוריונים של אכבר אינה מזכירה סיטאר או סיטריה. הסיטאר היה פופולרי בקרב מוזיקאים מוסלמים הודים.
סורבאהר הגרסה המכווננת של הסיטאר, נוצרה בשל העובדה שנגני סיטאר רצו לנגן מנגינה בסיסית כמו זו של הסראסווטי וינה.
אלאפיני וינה כלי היסטורי. וינה בסגנון ציתר מוט עם מיתר אחד, קצר יותר מהאקא-טנטרי וינה בת המיתר הבודד. היה לו תיבת תהודה מחצי דלעת, שנלחץ לתוך החזה של הנגן תוך כדי פריטת המיתר.
בובילי וינה, סראסווטי וינה מיוחדת, מגולפת מחתיכת עץ אחת. נקרא על שם העיירה בובלי באנדרה פרדש, מקורו של הכלי.
קאצ'אפי וינה, הנקרא כיום קצ'ואה סיטאר, נבנה עם דגם עץ של צב בתור תיבת תהודה.
לקריאה נוספת

Beck, Guy (1993). Sonic Theology: Hinduism and Sacred Sound. Columbia: University of South Carolina Press. ISBN 978-0-87249-855-6.
Caudhurī, Vimalakānta Rôya (2000). The Dictionary of Hindustani Classical Music. Motilal Banarsidass. ISBN 978-81-208-1708-1.
Dalal, Roshen (2014). Hinduism: An Alphabetical Guide. Penguin Books. ISBN 978-81-8475-277-9.
Daniélou, Alain (1949). Northern Indian Music, Volume 1. Theory & technique; Volume 2. The main rāgǎs. London: C. Johnson. OCLC 851080.
Gautam, M.R. (1993). Evolution of Raga and Tala in Indian Music. Munshiram Manoharlal. ISBN 81-215-0442-2.
Kaufmann, Walter (1968). The Ragas of North India. Oxford & Indiana University Press. ISBN 978-0-253-34780-0. OCLC 11369.
Lal, Ananda (2004). The Oxford Companion to Indian Theatre. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-564446-3.
Lidova, Natalia (2014). Natyashastra. Oxford University Press. doi:10.1093/obo/9780195399318-0071.
Lochtefeld, James G. (2002). The Illustrated Encyclopedia of Hinduism, 2 Volume Set. The Rosen Publishing Group. ISBN 978-0-8239-2287-1.
Martinez, José Luiz (2001). Semiosis in Hindustani Music. Motilal Banarsidass. ISBN 978-81-208-1801-9.
Nettl, Bruno; Ruth M. Stone; James Porter; Timothy Rice (1998), The Garland Encyclopedia of World Music: South Asia : the Indian subcontinent, Routledge, ISBN 978-0-8240-4946-1
Randel, Don Michael (2003). The Harvard Dictionary of Music (fourth ed.). Cambridge, MA: Harvard University Press. ISBN 978-0-674-01163-2.
Rowell, Lewis (2015). Music and Musical Thought in Early India. University of Chicago Press. ISBN 978-0-226-73034-9.
Sorrell, Neil; Narayan, Ram (1980). Indian Music in Performance: A Practical Introduction. Manchester University Press. ISBN 978-0-7190-0756-9.
Te Nijenhuis, Emmie (1974). Indian Music: History and Structure. BRILL Academic. ISBN 90-04-03978-3.
Vatsyayan, Kapila (1977). Classical Indian dance in literature and the arts. Sangeet Natak Akademi. OCLC 233639306., Table of Contents
Vatsyayan, Kapila (2008). Aesthetic theories and forms in Indian tradition. Munshiram Manoharlal. ISBN 978-81-87586-35-7. OCLC 286469807.
Wilke, Annette; Moebus, Oliver (2011). Sound and Communication: An Aesthetic Cultural History of Sanskrit Hinduism. Walter de Gruyter. ISBN 978-3-11-024003-0.
ביאורים

↑  סוג של ציתר שבו גוף הכלי מעוצב כמו מקל או מוט ולכן מכונה באנגלית stick zither או Bar zither.
↑  יצור מהמיתולוגיה ההינדית והבודהיסטית. הוא מתואר בחלקו כבן אדם וחלקו כציפור, ויש לו קשר חזק עם מוזיקה ואהבה. מאמינים שמקורו מהרי ההימלאיה, הקינארה הם משגיחים לעיתים קרובות על רווחתם של בני האדם בעיתות צרה או סכנה.
↑  חכם-אלוהי, המפורסם במסורות ההינדיות כמוזיקאי נודד ומספר סיפורים, המביא חדשות וחוכמה מאירת עיניים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Vina: Musical Instrument, Encyclopædia Britannica (2010)
↑  Tutut Herawan; Rozaida Ghazali; Mustafa Mat Deris (2014). Recent Advances on Soft Computing and Data Mining. Springer. p. 512. ISBN 978-3-319-07692-8.
↑  Subramanian Swaminathan. "Paintings". saigan.com. Kinnara playing Kachchapa Vina, Padmapani Panel, Cave 1
1 2  Monier Monier-Williams, वीणा, Sanskrit-English Dictionary with Etymology, Oxford University Press, page 1005
↑  Allyn Miner (2004). Sitar and Sarod in the 18th and 19th Centuries. Motilal Banarsidass. pp. 26–27. ISBN 978-81-208-1493-6
↑  Suneera Kasliwal (2004). Classical musical instruments. Rupa. pp. 70–72, 102–114. ISBN 978-81-291-0425-0.
↑  Gabe Hiemstra (22 בפברואר 2019). "Vainika, Vaiṇika: 6 definitions". Wisdom Library (wisdom lib.org). Cologne Digital Sanskrit Dictionaries: Benfey Sanskrit-English Dictionary...Vaiṇika (वैणिक).—i. e. vīṇā + ika, m. A lutist. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lidova, Natalia (2014). Natyashastra. Oxford University Press. doi:10.1093/obo/9780195399318-0071
↑  Catherine Ludvík (2007). Sarasvatī, Riverine Goddess of Knowledge: From the Manuscript-carrying Vīṇā-player to the Weapon-wielding Defender of the Dharma. BRILL Academic. pp. 227–229. ISBN 978-90-04-15814-6
↑  ""The Coin Galleries: Gupta: Samudragupta"".
1 2  Nettl, Bruno; Ruth M. Stone; James Porter; Timothy Rice (1998), The Garland Encyclopedia of World Music: South Asia : the Indian subcontinent, Routledge, ISBN 978-0-8240-4946-1
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4349356-7  MusicBrainz: a4711cb9-800f-4b6b-b7fc-23fd1d494d9b 
מטבע סביב 335–380 לספירה. (צד קדמי) סמודראגופטה יושב שמאלה על ספה נמוכה או כס המלכות, מנגן בווינה על ברכיו. (צד שני) לקשמי יושבת משמאל על שרפרף נצרים, אוחזת בכתר ובקרן השפע.
האלה סראסווטי מנגנת בווינה
רודרה וינה, כעת במוזיאון המוזיקה (פריז). השריגים מחוברים לגוף על ידי שעווה שחורה.
סראסווטי וינה
SCPI

פאנל אחורי של אוסצילוסקופ דיגיטלי Tektronix TDS210 המציג מחברי RS-232 (DE9) ו-IEEE-488 המקבלים פקודות SCPI מרוחקות.
פאנל אחורי של אוסצילוסקופ דיגיטלי Rigol DS1074Z המציג מחברי USB - B ו-Ethernet (RJ45) המקבלים פקודות SCPI מרוחקות.
SCPI (ראשי תיבות באנגלית של: Standard Commands for Programmable Instruments; מבוטא "סקאפי", באנגלית "סקיפי") הוא שמו של תקן עבור תחביר ופקודות לשימוש בבקרת התקני בדיקה ומדידה הניתנים לתכנות, כגון ציוד בדיקה אוטומטי (ATE) וציוד בדיקה אלקטרוני.