לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949
כתיבת הספר

לאחר שקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קיימברידג' החל מוריס לעבוד כעיתונאי בעיתון "ג'רוסלם פוסט". במהלך עבודתו שם, בשנות ה-80 של המאה ה-20, החל לאסוף חומר בארכיונים בישראל, בבריטניה ובארצות הברית. בתחילה התכוון לכתוב את ההיסטוריה של הפלמ"ח ובתוך כך החל לגלות עניין בהתהוות בעיית הפליטים הפלסטינים. ההיסטוריוגרפיה הישראלית באותה תקופה הסבירה שיציאת הפלסטינים מהערים והכפרים ב-1948 הייתה בעיקרה תוצאה של הוראות או עצות של מנהיגי ערב ומנהיגיהם. מוריס, לעומת זאת, מצא ראיות לכך, שלצד בריחה המונית שנבעה מפחד מפני מוראות המלחמה, היו גם מעשי גירוש של פלסטינים על ידי יהודים, וכן הוראות לעזיבה של מנהיגים ערבים מקומיים במקומות שונים (כמו בקרב על חיפה). מוריס כתב את ספרו מסוף 1982 ועד 1986, והספר יצא לאור בשנת 1988 בשם "The Birth of the Palestinian Refugee Problem, 1947-1949".
במבוא לספר מציין מוריס: "לאחרונה הוסר הסיווג מרוב המסמכים הפוליטיים הרשמיים של מדינת ישראל וכן ממסמכים פרטיים, מן השנים 1947 עד 1949, והם נחשפו לציבור", אולם "המסמכים הערביים הרשמיים מן השנים 1947 עד 1949 מוסיפים להיות נעולים בפני החוקר". ערביי ארץ ישראל היו "בלתי מאורגנים" ולא הקימו מנגנון ממשלתי משלהם, ולכן כמעט ולא חיברו "מסמכי מדינה" ראויים לעיון, ואילו מדינות ערב "מוסיפות לעמוד בסירובן לפתוח בפני ההיסטוריונים, ערבים כלא־ערבים, מסמכים הנוגעים למלחמת 1948, הנחשבת בעיניהן לאסון משפיל". כדי לצמצם את "האזור האפל" הזה, מוריס מסביר כי ניסה לשלב את הצד הערבי על סמך דוחות מודיעין יהודיים וישראליים, כמו גם איגרות דיפלומטיות של בריטניה וארצות הברית. לטענת מוריס, הדוחות המודיעיניים והדיפלומטיים הללו "ממלאים במידה לא־מבוטלת את חלל אי־הידיעה" לגבי מה שהתרחש בקרב הערבים בארץ ישראל בשנת 1948, אם כי "הם פחות מאירי־עיניים" לגבי המהלכים המדיניים במדינות ערב ובמפקדות הצבאיות הערביות. אולם מוריס טוען כי "דלות יחסית זו של מידע איננה כה חשובה", בשל "המבוכה והבלבול, ששררו אז בבירות ערב לגבי בעיית הפליטים", וגם בשל "העדרה של מדיניות ברורה" מצד מדינות ערב בעניין בעיית הפליטים "בתקופה הקריטית שבין דצמבר 1947 ויוני 1948", שכן "לרוב היה רק קשר רופף ביותר בין מה שהתחולל במציאות ובין דיוניהם והחלטותיהם של מנהיגי ערב בנושא זה". עם זאת, הוא הסתייע גם בספרי זכרונות וביומנים שנכתבו בידי ערבים באותה העת ובספרים המבוססים על ראיונות עם בני התקופה.
מוריס מציג במבוא את המתודולוגיה שלפיה פעל: "לאחר מחשבה דקדקנית וממושכת החלטתי להימנע כמעט כליל מן השימוש בראיונות, עם יהודים או עם ערבים, כמקור של מידע. חונכתי לתת אמון במסמכים, ואף שמסמכים עלולים למסור מידע לא מדויק, לעוות את המציאות, להשמיט עובדות חשובות או אף לכזב, הרי מנסיוני למדתי שסכנה זו אורבת שבעתיים לפתחם של ראיונות המתייחסים למאורעות שנויים במחלוקת שאירעו לפני 40 שנה". לדבריו, ראיונות כאלה מתאפיינים "בתעתועי זכרון, אם בשל הזדקנותם של המרואיינים והזמן הרב שחלף מאז האירועים המדוברים, ואם בשל גישה בררנית, פרי חוכמה שלאחר מעשה, דעות קדומות, או השקפות ואינטרסים פוליטיים". לפיכך, רק "לעתים רחוקות ביותר" הסתמך על "'תיעוד שבעל־פה' כדי להסיק ממנו על עובדות".
בהתאם לגישה זו, מקורותיו הראשוניים של הספר כוללים ארכיונים רבים, ובהם ארכיון מפלגת העבודה, הארכיון הציוני המרכזי, ארכיון השומר הצעיר, גנזך המדינה, מכון ז'בוטינסקי, מכון לבון ועוד.
בשנת 1991 יצאה לאור מהדורה עברית של הספר, שאינה רק תרגום של המהדורה האנגלית, כפי שהסביר מוריס במבוא למהדורה העברית: "המהדורה העברית של ספרי היא מורחבת, לעומת המהדורה האנגלית, שהתפרסמה ב-1988. במהדורה זו שני נספחים / פרקים נוספים, אשר לא נכללו במקור האנגלי מסיבות טכניות שנכפו עלי על ידי הוצאת אוניברסיטת קיימבריג'. כמו כן, במהדורה זו ברוב הפרקים ישנן תוספות של משפטים ופסקאות בגוף החיבור ובהערות, לרוב על בסיס חומר שמצאתי מאז 1986. חלק מהתוספות התבקש עקב הוויכוח שנתעורר בארץ עם פרסום המהדורה האנגלית של הספר".
בנוסף לשתי שפות אלה, הספר יצא לאור גם באיטלקית, וב-1993 בירדן בערבית, בהוצאה פיראטית ומקוצרת.
מוריס טבע את המונח "היסטוריונים חדשים" כדי לתאר את עצמו, ואת ההיסטוריונים אבי שליים, שמחה פלפן ואילן פפה.