stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט י. מור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בדצמבר 1931 (בן 92) הארווי, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  נוירולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שיקגו  קניון קולג'  אוניברסיטת לורנס 
 מוסדות:  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו  אוניברסיטת פיטסבורג 
 פרסים והוקרה:  Ariëns Kappers Medal (1991) 
 אתר רשמי
 
רוברט ייטס מור (באנגלית: Robert Y. Moore בשמו המלא Robert Yates Moore
 ; נולד ב-5 בדצמבר 1931) הוא נוירולוג אמריקאי שנודע במחקריו בתחום המקצבים הביולוגיים, הפרעות התנועה, בעיקר מחלת פרקינסון, ונוירולוגיה התנהגותית. הוא וויקטור אייכלר גילו את תפקיד הגרעין העל-תצלובתי (Suprachiasmatic nucleus - SCN) כשעון צירקדיאני, ותיארו את ארגונו.
למור מיחסים גם את גילוי התפקיד של הצרור הרשתיתי-היפותלמי (RHT) כמסלול מסנכרן עם האור. מור כיהן כפרופסור לנוירולוגיה וכן לפסיכיאטריה ולמדעי העצב באוניברסיטת פיטסבורג. הוא מנהל שותף במרכז המצוינות של הקרן הלאומית לפרקינסון באוניבריסטת פיטסבורג.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

רוברט י. מור נולד בהארווי, אילינוי בשנת 1931. בגיל 5 עבר עם משפחתו לאטלנטה, בה נאלץ לחזור על גן הילדים בגלל כשל במבחנים. בהמשך המשפחה עברה לדטרויט, מישיגן. בכיתות ב ו-ג התחיל להימשך לקריאת ספרים אחרי שאביו הביא לו את ספרי מארק טוויין "טום סוייר" ו"האקלברי פין". אחרי שב-1938 נולד אחיו הצעיר, עברה במשפחה בשנת 1939 לסנט לואיס, מיזורי. ב-1942 שבו לגור במדינת אילינוי, בשיקגו. בכיתה ח' הוא נכשל שוב בכל המקצועות. עם זאת, אחרי שהשיג תוצאות טובות במבחן IQ, בעידוד מנהל בית הספר קודם לבית הספר התיכון. אחרי עוד שנתיים של הישגים נמוכים ציוניו השתפרו בצורה משמעותית.
בתום לימודי התיכון נרשם למכללת קניון, בית ספר לבנים בגמבייר, אוהיו. משם עבר במהרה לאוניברסיטת לורנס באפלטון (ויסקונסין), בה סיים את התואר הראשון BA בשנת 1953. בהשפעת מנטור שלו, פרופ' ג'ון באקלו, הוקסם מור על ידי המוח וסוגיית מיקום התפקודים השונים בתוך המוח, מה שהטביע את חותמו על כל הקריירה שלו המשקועית.
את התואר השני והדוקטורט סיים מור באוניברסיטת שיקגו בשנים 1957,1963, בהתאמה.
עבודת הדוקטורט שלו התבססה על מחקר קודם שקבע כי פגיעה דו צדדית בהיפוקמפוס אצל בני אדם גרמה לאובדן זיכרון לטווח קצר.
במחקרו ניסה לספק מודל על בעלי חיים לכך אך לא היו לו ממצאים חיוביים. עם זאת עבורו עבודת הדוקטורט הייתה שלב שמילא תפקיד משמעותי באהבתו את מלאכת המחקרים המדעיים.
בשנה הרביעית ללימודיו האקדמיים עבד מור כמדריך לנוירואנטומיה ונהנה ללמד.
בעל לימודי הפוסטדוקטורט עשה סטאז' ממוקד בנוירולוגיה באוניברסיטת מישיגן, בה התוודע לדאגלס ביוקאנה, אחד ממייסדי נוירולוגיית הילדים. ב-1963 בעת התמחותו בנוירולוגיה באוניברסיטת שיקגו עבד תחת ניהולו של ריצ'רד ב. ריכטר.
ביוגרפיה > פעילותו המדעית והאקדמית

בשנים 1959–1974 עבד מור כמדריך בקתדרה לאנטומיה ונוירולוגיה של אוניברסיטת שיקגו.
ב-1974–1979 כיהן כפרופסור למדעי העצב באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
אחר כך בשנים 1990-1979 כיהן מור כפרופסור לנוירולוגיה באוניברסיטת סטוני ברוק (האוניברסיטה של מדינת ניו יורק) ובשנים 1996–2000 - פרופסור ראש קתדרה לנוירולוגיה באוניברסיטת פיטסבורג והחל משנת 1998 - פרופסור לנוירולוגיה ומדעי עצב באוניברסיטת פיטסבורג.
ביוגרפיה > פעילותו המדעית והאקדמית > גילוי הגרעין העל-תצלובתי כשעון צירקאדי ראשי

בשנת 1972 יחד עם ויקטור ב. אייכלר, גילה מור במעבדתו באוניברסיטת שיקגו שהגרעין העל-תצלובתי, אזור קטן של המוח הנמצא בהיפותלמוס ישר מעל תצלובת הראייה, הכרחי למקצבים הצירקאדיים, כלומר הוא שעון צירקאדי.
הוא ערך ניסוי מיקרוכירורגי שבו כרת את הגרעין העל-תצלובתי בקבוצה של חולדות. בקבוצה זו המדידות של רמת קורטיקוסטרון הפכו לאריתמיות, בעוד שבקבוצת הביקורת, המקצביות של רמת ההורמון נשמרה. מכאן הגיע למסקנה שהגרעין העל-תצלובתי ממלא תפקיד של שעון צירקאדי.
ניסוי זה פרץ את הדרך בפני עוד מחקרים רבים שהביאו להבנה טובה יותר של תפקיד הגרעין העל-תצלובתי בתפקודים הצירקאדיים אצל היונקים.
בו זמנית עם הצוות של מור תגלית דומה נמצאה על ידי קבוצת המחקר של פרדיריך סטפאן וארווינג צוקר באוניברסיטת קליפורניה.
ביוגרפיה > פעילותו המדעית והאקדמית > ארגון הגרעין העל-תצלובתי

בסביבות שנת 1988 פיתח מור מודל ארגוני לגרעין העל-תצלובתי אצל כל היונקים. מודל זה תיאר שני אגפים נבדלים מבחינה אנטומית ותפקודית הקרויים "ליבה" ו"קונכייה". הוא התבסס על חקר אנטומי השוואתי של ה-SCN אצל עכברים, קביות ואופוסום ומחקרים אימונוהיסטוכימיים שזיהו את העצבים והנוירופפטידים השונים בליבה ובקונכייה.
הליבה היא חלק היושב על תצלובת הראייה והיא מורכבת מנוירונים מייצרי-‏VIP (פפטיד מעי וזואקטיבי) (אנ') המקבלים קלט מהצרור הרשתיתי-היפותלמי, והקונכייה מורכבת מנוירונים מייצרי וזופרסין המקבלים קלט מההיפותלמוס, גזע המוח והמוח הקדמי הבזאלי. שני חלקים אלה פועלים כקוצבים (pacemaker) יחידניים וארגונם הנוירוכימי משקף את התקשורת הבינתאית המפעילה מנגנוני זיווג פוטנציאליים.
ביוגרפיה > פעילותו המדעית והאקדמית > הצרור הרשתיתי-היפותלמי RHT: מסלול לסינכרון אור אצל יונקים

עוד לפני שחקר את הגרעין SCN במישרין, חקר מור את הצרור הרשתיתי-היפותלמי (RHT) אצל יונקים. בשנת 1972 באמצעות ניסוי אוטורדיוגרפי, יחד עם ניקולס ג'. לן, שהיה סטודנט באותה תקופה, מצא מור עדות להשלכה רשתיתית ישירה אל החלק הגחוני של ה-SCN שמקורה בתת-קבוצה של תאי גנגליון רשתיתיים - הלא הוא ה-RHT. ממצא זה אושר על ידי תצפית כי כריתת העין מובילה לניוון בקצות האקסונים ב-SCN.
אחרי שגילה כי הצרור הרשתיתי-היפותלמי הוא חלק קבוע במערכת הראייה של היונקים, הוא ועמיתיו פנו מסיבות של קשיים טכניים לניסויי כריתה של ה-SCN.
ביוגרפיה > פעילותו המדעית והאקדמית > השימוש בדימות מוחי כדי להבחין בתסמיני מחלת פרקינסון

בהמשך התמקד מור במחלת פרקינסון ונודע כמומחה בתחום.
בשנת 2003 הוא ניתח סריקות PET של מוחות של 16 אנשים בריאים ושל 41 חולי פרקינסון. ההדמיה התרכזה בראש ובראשונה בשני אזורים של המוח: הלוקוס צרולאוס (locus coeruleus), שהוא גרעין בגשר (פונס) האחראי לתגובות למצבי דחק ולהתקפי פאניקה, וגרעיני ראפה (Raphe) - אשכול קטן של גרעינים בגזע המוח האחראיים לשחרור סרוטונין. באופן כללי, שני אזורים אלה של המוח ממלאים תפקיד בבקרה על הערות ועל הקשב. בעזרת הדמיות המוח האלה הבחין מור בעדויות לניוון של תאי עצב בשני אזורים אלה. זו הייתה הפעם הראשונה שהניוון העצבי האופייני למחלת פרקינסון נצפה אצל חולים חיים.
ביוגרפיה > חייו הפרטיים

החל משנת 1997 מור נשוי לג'יין דיאנג. יש לו 4 ילדים ממערכות נישואים קודמות.
פרסים ואותות הוקרה

1974 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת לונד בשוודיה
1990-1992 - יושב ראש המועדון קחאל (החברה לנוירואנטומיה)
1991 - מדליית ארינס-קאפרס של המכון ההולנדי לחלק המוח, האקדמיה ההולנדית למדעים
1994-1992 - יושב ראש החברה לחקר המקצבים הביולוגיים
2010 - פרס פארל לרפואת השינה, מטעם בית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
2011-2006 - יושב ראש ועדת נשיא ארצות הברית למדליה הלאומית למדע
לקריאה נוספת

Lynne Lamberg Body Rhythms:Chronobiology and Peak Performance Asia Press, 2000 p.25
הערות שוליים

↑  בארכיון הצילומים של אוניברסיטת שיקגו
↑  L.Lamberg
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452191105171  ISNI: 0000 0000 2706 5526  LCCN: n85821797  VIAF: 391149066606765601966   WorldCat (עם VIAF): 391149066606765601966
ג'נט פיקאר

| --- | --- |

 לידה:  5 בינואר 1895 שיקגו, אילינוי, ארצות הברית 
 פטירה:  17 במאי 1981 (בגיל 86) מיניאפוליס, מינסוטה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת מינסוטה  מכללת ברין מאר 
 השקפה דתית:  אנגליקניזם 
 בן או בת זוג:  ז'אן פיקאר 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הבנילאומי של החלל (1998)  גביע הרמון 
 
ג'נט וז'אן פיקאר
ג'נט רידלון פיקאר (באנגלית: Jeannette Ridlon Piccard;‏ 5 בינואר 1895 – 17 במאי 1981) הייתה טייסת כדורים פורחים אמריקאית שטסה בגובה רב, ובהמשך חייה שימש כומרה אפיסקופלית. היא החזיקה בשיא התעופה לגובה של נשים במשך כמעט שלושה עשורים, ולפי מספר דיווחים בני זמננו נחשבת לאישה הראשונה בחלל.
פיקאר הייתה טייסת הבלונים המורשית הראשונה בארצות הברית, והאישה הראשונה שטסה לסטרטוספירה. מלווה בבעלה, ז'אן,בן למשפחת הבלונאים פיקאר ואחיו התאום של אוגוסט פיקאר (אביו של ז'אק פיקאר), היא הגיעה לגובה של 17.5 קילומטרים במהלך טיסה שוברת שיא מעל ימת אירי ב-23 באוקטובר 1934, תוך שמירה על השליטה על הבלון במשך כל הטיסה. לאחר מותו של בעלה ב-1963, היא עבדה כיועצת למנהל מרכז החלל ג'ונסון של נאס"א במשך מספר שנים, ושוחחה עם הציבור על עבודתה של נאס"א. לאחר מותה נכנסה להיכל התהילה הבינלאומי של החלל ב-1998.
מסוף שנות ה-60 ואילך, חזרה פיקאר להתעניין בדת. היא הוסמכה לדיאקון של הכנסייה האפיסקופלית ב-1971, וב-29 ביולי 1974, הפכה לאחת מ-11 הנשים הראשונות שהוסמכו לכמרים בפילדלפיה אם כי ההסמכה נחשבה לא תקינה וככזו, שבוצעה על ידי בישופים שפרשו או התפטרו. פיקאר הייתה הראשונה מבין הנשים שהוסמכה באותו יום, מכיוון שבגיל 79 היא הייתה המבוגרת ביותר, ומשום שהגשימה שאיפה שהייתה לה מאז שהייתה בת 11. בספטמבר 1976, הכנסייה הצביעה לאפשר לנשים לכהונה, ופיקאר שימשה ככומרה בסיינט פול, מינסוטה, עד שנפטרה בגיל 86.
ביוגרפיה

פיקאר נולדה ב-5 בינואר 1895, בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית, אחת מתשעה ילדים שנולדו לאמילי קרוליין (רובינסון) ולג'ון פרדריק רידלון, שהיה נשיא האגודה האמריקאית לאורתופדיה. כל חייה התענייה במדע ובדת. כשהייתה בת 11, אמה שאלה אותה מה היא רוצה להיות כשתגדל. תשובתה של פיקאר, "כומר", שלחה את אמה בריצה החוצה מהחדר בדמעות.
פיקאר למדה פילוסופיה ופסיכולוגיה במכללת ברין מאר, שם ב-1916 היא כתבה חיבור שכותרתו "האם נשים צריכות להתקבל לכהונה של הכנסייה האנגליקנית?" היא קיבלה את התואר הראשון שלה ב-1918 והמשיכה ללמוד כימיה אורגנית באוניברסיטת שיקגו, שם קיבלה את התואר השני שלה ב-1919. באותה שנה היא הכירה ונישאה לז'אן פליקס פיקאר (אנ') שלימד באוניברסיטה.
פיקאר הייתה אמא של בית מלא בבנים. רוברט ר' גילרות(אנ'), אחד מתלמידיה שהפך מאוחר יותר לאחד משותפיה, אמר סיפר עליה שהוא נזכר בארוחת בוקר שאכל עם הפיקארים במלון בסנט קלאוד, מינסוטה לפני שיגור בלון, "אני לא יודע כמה היו שם. זה נראה כאילו היו תריסר בנים... אני זוכר שהצעיר לקח את קופסת הקורנפלקס והשליך אותה על ראשו של אביו. ז'אן פיקאר פשוט הסיר את זה מראשו ואמר, 'לא, לא.' "הוא היה מאוד עדין. הוא אהב את הבנים שלו, והוא חשב שבנים הם בנים, אני מניח." למשפחת פיקאר היו שלושה בנים משלהם, ג'ון, פול ודונלד (אנ'), כמו גם ילדי אומנה רבים. בארכיון משפחת פיקאר בספריית הקונגרס מוזכרים התכתבויות של ילדי אומנה שהפיקארים קלטו, אם כי נראה ששום דבר אחר לא ידוע עליהם.
הפיקארים לימדו באוניברסיטת לוזאן בשווייץ מ-1919 עד 1926. ב-1926 הם חזרו לארצות הברית, שם לימד ז'אן פיקאר כימיה אורגנית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. בני הזוג חיו במסצ'וסטס, ניו ג'רזי, דלאוור ופנסילבניה לפני שהתיישבו במיניאפוליס ב-1936, כאשר ז'אן פיקאר הצטרף לפקולטה של אוניברסיטת מינסוטה. ג'נט קיבלה דוקטורט בחינוך מאוניברסיטת מינסוטה ב-1942, ותעודת לימודים מהסמינר התאולוגי הכללי ב-1973.
טיסה בסטרטוספירה > תכנון ורישיון טיס

לאחר טיסת השיא של תומאס ג'ו.וו. סטל (אנ') בכדור הפורח "Century of Progress" הוא הוחזר לפיקארים, שהחליטו להטיס אותו לסטרטוספירה בכוחות עצמם. ז'אן היה אחראי על החלק המדעי, בעוד שג'נט הייתה מטיסה את הבלון. היא למדה טיסה בנמל התעופה של פורד בדירבורן, מישיגן, תחת אדוארד ג'יי היל, טייס כדור פורח וזוכה גביע גורדון בנט, שהסכים לשמש כמנהל הטיסה של הטיסה הסטרטוספירית המתוכננת של הפיקארים. הנרי פורד נידב את השימוש בהאנגר שלו והביא את האחים רייט לצפות בטיסה של ג'נט ב-1933. בנה דון היה חבר צוות באותו יום ולחץ יד לרייט, "הייתי ילד קטן והוא [שם לב] אלי." ב-16 ביוני 1934, טסה ג'נט את טיסת הסולו הראשונה שלה. רק מאוחר יותר באותה שנה, האיגוד הלאומי לאווירונאוטיקה הפך אותה לטייסת הכדור פורח הראשונה בארצות הברית.
כשהתראיינה לקראת סוף חייה, ונשאלה מדוע לא שכרה טייס ומדוע החליטה להפוך לטייסת בעצמה, ענתה ג'נט: "על כמה נאמנות אתה יכול לסמוך ממישהו שאתה שוכר?" כשנשאלה אם יש התאמנה בצניחה, אמרה ג'נט, "לא... אם, בפעם הראשונה שאתה קופץ, אתה לא מצליח, אין טעם לנסות שוב."
טיסה בסטרטוספירה > חיפוש מימון

שיט בכדור פורח בגובה רב היה באותה תקופה משימה מסוכנת, בין השאר משום שריאות אנושיות אינן יכולות לתפקד ללא סיוע מעל 12,000 - 15,000 מטרים וכן הגז המשמש להטסת הבלון הוא גז מימן דליק. מהסיבה הזאת אגודת נשיונל ג'אוגרפיק סירבה לתמוך בטיסה המסכנת אישה ואמה. תומך משפחת פיקאר הוותיק, גודייר, לא רצה אף הוא לתמוך בטיסתם. חברת דאו כימיקלים ביקשה להסיר את השמות המסחריים והלוגו שלהם מהפרסום ומהבלון "Century of Progress".
הפיקארים נאבקו להשיג תמיכה כספית עד שחברת הרדיו Grigsby-Grunow תרמה להם כמה אלפי דולרים. גם חברת Detroit Aero Club ו-People's Outfitting Company תמכו בהם. כדי להשלים את החסות שלהם, ג'נט עיצבה ומכרה בולי הנצחה ומזכרות. היא גם גייסה הרבה כסף על ידי מכירת הסיפור שלהם בהודעות לעיתונות לברית העיתונים של צפון אמריקה.
טיסה בסטרטוספירה > טיסה

45 אלף צופים הגיעו לראות את הפיקארים ב-23 באוקטובר 1934, בשעה 6:51 בבוקר, בכשעתיים החלה ג'נט לתפעל את הכדור הפורח "Century of Progress", בני הזוג לקחו איתם לטיסה את צב המחמד שלהם, פלר דה ליס. לאחר טקס טרום-השקה קצר, שבמהלכו קיבלו הפיקארים זר פרחים מבניהם ולהקה קטנה ניגנה את המנון ארצות הברית, הם המריאו מנמל התעופה של פורד, בסיוע אנשי אוויר על הקרקע שדחפו את תא הנוסעים. ז'אן שינה את נתיב הטיסה וקיצר את זמן הטיסה בגלל שמיים מעוננים, מה שהפחית את כמות העבודה המדעית שהם הצליחו לעשות. ז'נט ביצעה "תמרונים לא מתוכננים ואימפולסיביים" והפיקארים לא הצליחו לרשום תיעוד מלא של פעולותיהם במהלך הטיסה. ברית העיתונים הציעה לשלם להם 1,000 US$ אם הם ישברו את שיא הגובה, אז הם השליכו את כל שקי החול שלהם בניסיון להגיע גבוה יותר. הם הגיעו לגובה של 17,550 מטרים או בערך 17.5 קילומטרים, טסו שמונה שעות מעל ימת אירי, ונחתו כ-480 קילומטרים הרחק מדירבורן, ליד קאדיס, אוהיו. ג'נט נאלצה לבחור נחיתה על עצי בוקיצה, כשהבינה שמשמעות הדבר היא שהבלון הזה לא יטוס שוב. הבלון נפרד מתא הנוסעים ונקרע. ז'אן ספג שברים קטנים בצלעותיו, ברגל שמאל ובקרסול. לפי התיאור של ג'נט במגזין טיים : "איזה בלגן! רציתי לנחות על הדשא של הבית הלבן ".
טיסה בסטרטוספירה > מורשת

הטיסה שלה קבעה את שיא הגובה של הנשים, שיא בו החזיקה בו במשך 29 שנים, עד שוולנטינה טרשקובה ב-1963 הפכה לאישה הראשונה בחלל, שהקיפה את כדור הארץ 48 פעמים סולו בווסטוק 6 של ברית המועצות. לפי עורכי המגזין Flying, בספרם Sport Flying, שיצא בהוצאת זיף-דייוויס ב-1976, ז'נט הייתה "האישה הראשונה בחלל, טענה שאישרה אפילו ולנטינה טרשקובה". היא גם הייתה האישה הראשונה שהטיסה טיסה לסטרטוספירה, ולפי ההספד שלה בניו יורק טיימס, האדם הראשון שעשה זאת דרך שכבת עננים.
חיים מאוחרים יותר, מותו של ז'אן פיקאר

ז'אן וג'נט חשו הצלחה רבה בכך שהגיעו לסטרטוספירה, והם הפכו למרצים פופולריים. הם הכינו חוברות ומזכרות כדי למשוך תשומת לב לטיסה, כזו שכותרתה "מי אמר שאנחנו לא יכולים לעשות את זה". אבל הם פיתחו ציפיות אולי בלתי סבירות שיגיעו אליהם משרות רווחיות באוניברסיטאות. שניהם כתבו לעשרות מכללות ואוניברסיטאות, מכוונים גבוה - אפילו לנשיאות המכללות, בניסיון להשיג משרות, אבל הם קיבלו רק דחיות. בדצמבר 1934, ג'נט כתבה לסוואן כדי לשאול אם ז'אן עשוי להפוך לחבר בצוות הכימיה של קרן ברטול למחקר במכון פרנקלין, וגם הציעה את שירותיה, אך נדחתה. למרבה המזל, הם הכירו חבר חדש בזמן סיור הרצאות במיניאפוליס. הודות לג'ון אקרמן מהמחלקה להנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת מינסוטה, ז'אן הפך לפרופסור ללא קביעות במינסוטה עד 1936, לימד ועסק בלימודי אווירונאוטיקה עד 1946 כאשר קיבל קביעות. במהלך 1943, ז'נט הייתה לזמן קצר מזכירה מבצעת באגף הדיור של משרד ההגנה האזרחית של מינסוטה.
מ-1946 עד אמצע 1947, הפיקארים היו יועצים של ג'נרל מילס (חברת הדגנים והתעשייה הדומיננטית במיניאפוליס) ועבדו תחת אוטו וינזן, שז'אן פגש דרך האוניברסיטה. וינזן וז'אן הציעו טיסה בסטרטוספירה עם 100 בלוני מקבץ והבטיחו חוזה ממשלתי עם חיל הים. ז'אן, שהוצג בהודעות לעיתונות של חיל הים, מונה למדען בפרויקט האחראי על עיצוב תא הנושאים ועל בדיקת חומרי סרט הבלונים. אבל הוא נרתע, הן ביצירת דוחות סטטוס שבועיים שגרמו לו להרגיש כמו עובד ברמה נמוכה יותר, והן מהסיכוי שג'נרל מילס יהיה הבעלים של הפטנטים לרעיונותיו. כשעבדה כיועצת, איימה ג'נט לנתק את הקשרים עם הצי וגנרל מילס אלא אם יורשה לה לטוס עם ג'ין. לרוע המזל זה התחיל קרע בין גנרל מילס והפיקארים. שניהם פוטרו ב-1947, כי הם היו ביקורתיים מדי כלפי צוות וינזן וג'נרל מילס.
ז'אן פרש מאוניברסיטת מינסוטה כשהיה בן 68, ולא ויתר על חלומו לחזור לסטרטוספירה. הוא נפטר בשנת 1963.
ג'נט החלה לעבוד כיועצת בנאס"א. היא התגוררה בבית ביוסטון שחלקה עם אישה אחרת. ג'נט דיברה עם הקהילה המדעית ועם הציבור בנאס"א על תוכנית החלל מ-1964 עד 1970, כאשר תוכנית אפולו נוצר ואפולו 11 ביצעה את נחיתת הירח הראשונה ב-1969. באותה תקופה חל שינוי בתחומי העניין שלה, מהחלל לכיוון הדת.
כומרה אפיסקופלית > הסמכה

בשנת 1971, שנה אחת לאחר שהכנסייה האפיסקופלית קיבלה שנשים יוסמכו כדיאקון, פיקאר הוסמכה לדיאקון וב-29 ביולי 1974, בגיל 79, בנסיבות שנויות במחלוקת, היא הוסמכה לכמורה.
פיקאר הייתה הראשונה מבין אחת עשרה הנשים שהוסמכה כי היא הייתה המבוגרת ביותר והיא הגשימה חלום לכל החיים.
כומרה אפיסקופלית > החיים ככומרה

ז'נט שירתה כדיאקון בכנסיית סנט פיליפ'ס האפיסקופלית בסיינט פול, מינסוטה בין השנים 1975-1977 בשנת 1977 הכירה הכנסייה האפיסקופלית בהסמכתה. ז'נט הפכה לכומרה מתנדבת בבית החולים סנט לוק, כיום בית החולים המאוחד, ולעוזר כומר לדנזיל קארטי בכנסייה האפיסקופלית במקובין, שניהם בסנט פול. מ-1968 עד 1981 הייתה חברת כבוד בחבר הנאמנים של הסמינר התאולוגי של סיברי-המערבי.
ג'נט נפטרה מסרטן ב-17 במאי 1981, בבית החולים מאסוניק ממוריאל במיניאפוליס, מינסוטה, בגיל 86.
כבוד

ז'נט קיבלה את גביע הרמון בשנת 1934. האגודה הלאומית לאווירונאוטיקה העניקה לה תעודת פרס וביצוע בשנת 1935. בשנת 1965 היא קיבלה את פרס ויליאם רנדולף לאבלייס השני מהאגודה האמריקאית לאסטרונאוטיקה (AAS). אגודת הבוגרים של אוניברסיטת מינסוטה העניקה לה פרס הישג מצטיין בשנת 1968 וחרט את שמה על חומת הכבוד שלהם. בוגרות נשים במדע, הידועה גם בשם סיגמא דלתא אפסילון, הפכה אותה לחברת כבוד "למצוינות במחקר מדעי" ב-1971 מכללות הוברט ויליאם סמית' העניקו לה תואר דוקטור לשם כבוד. היא קיבלה את פרס Robert R. Gilruth בשנת 1970 מלשכת המסחר של מחוז צפון גלווסטון.
היא הוכנסה לאחר מותה להיכל התהילה הבינלאומי של החלל ב-1998, והיא ובעלה היו מועמדים להיכל התהילה של ועדת הבלונים של ה-FAI. פדרציית הבלונים של אמריקה שינתה את שם הפרס שלה לגביע הזיכרון לפיקאר. פט דונוהו כתב מחזה על חייה "טיסת סולו", מחזה של אישה אחת על חייה של ג'נט. בספריית Bryn Mawr College יש את קרן הספרים של ג'נט פיקאר, המספקת כספים לרכישת ספרים על תולדות הדת.
משפחת פיקאר

משפחת פיקאר ייחודית בשבירת שיאי עולם בטיסה הגבוהה ביותר וגם בצלילה העמוקה ביותר.
ז'יל פיקאר (1840–1933), אח של פאול
אוגוסט פיקאר (1884–1962), בנו של ז'יל, פיזיקאי; טיסות לסטרטוספירה וניסיונות צלילה במעמקי ים
ז'אק פיקאר (1922–2008), בנו של אוגוסט, מהנדס. שותף (יחד עם דון וולש) לצלילה העמוקה בעולפ
ברטראן פיקאר (נולד 1958), נכדו של אוגוסט, פסיכיאטר; הקפת העולם ללא הפסקה הראשונה על ידי בלון והקפת העולם הראשונה על ידי מטוס סולארי
ז'אן-פליקס פיקאר (1884–1963), האח התאום של אוגוסט, פיזיקאי; טיסות לסטרטוספירה
ג'נט פיקאר (1895–1981), אשתו של ז'אן-פליקס, טייסת בלון פורח
דון פיקאר (1926–2020), בנם של ז'אן-פליקס וג'נט, טייס בלון פורח
פאול פיקאר (1844–1929), אח של ז'יל, מהנדס
נייל הורן

| --- | --- |

הורן, 2019
 לידה:  13 בספטמבר 1993 (בן 31) מולינגר, אירלנד 
 שם לידה:  Niall James Horan 
 שם במה:  Nialler, Neil 
 מוקד פעילות:  אירלנד 
 תקופת הפעילות:  מ-2010 
 מקום לימודים:  Coláiste Mhuire, Mullingar 
 סוגה:  מוזיקת פופ, פופ רוק, פופ-פולק 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה, פסנתר 
 חברת תקליטים:  קולומביה רקורדס, קפיטול רקורדס 
 בן או בת זוג:  היילי סטיינפלד (2017–2018) 
 פרסים והוקרה:  פרס המוזיקה האמריקאית לאמן החדש של השנה 
 www.niallhoran.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
נייל ג'יימס הורן (באנגלית: Niall James Horan; נולד ב-13 בספטמבר 1993) הוא זמר וכותב שירים אירי. הוא היה חבר בלהקת הבנים "וואן דיירקשן" ולאחר פירוקה יצא לקריירה עצמאית. פרסומו החל ב-2010, כאשר נבחן לבד לריאליטי השירה אקס פקטור הבריטי. לאחר שהודח כמבצע יחיד, הורן חזר לתחרות, יחד עם עוד ארבעה מתמודדים אחרים, על מנת להרכיב את הלהקה "וואן דיירקשן".
לאחר שהלהקה החליטה לצאת להפסקה בשנת 2016 חתם הורן על חוזה הקלטות בתור זמר סולו עם קפיטול רקורדס. הסינגלים "This Town" ו-"Slow Hands" מאלבום הבכורה שלו "Flicker", הגיעו לראש המצעדים במספר מדינות. האלבום הגיע למקום הראשון באירלנד ובארצות הברית, כמו כן הוא זכה להצלחה רבה באוסטרליה ובבריטניה.
ביוגרפיה

נייל ג'יימס הורן נולד ב-13 בספטמבר 1993 במולינגר, אירלנד. הוריו, בובי הורן ומאורה גלגאר, התגרשו כשהיה בן חמש, ולכן הוא ואחיו, גרג הורן, גרו עם אימם במשך שנה. לאחר מכן הם החליטו לעבור לגור עם אביהם. בגיל 11, החל הורן לנגן בגיטרה שנתן לו אחיו, והוא למד לנגן בעצמו בעזרת סרטוני הדרכה מיוטיוב. דודתו גילתה את הכישרון שלו יום אחד כשהוא שר בזמן שהוא היה איתה במכונית והיא חשבה שהשירה מגיעה מהרדיו. בתור נער הוא הופיע במרכז האומנויות במולינגר על מנת לעזור לגייס כסף לקבוצת הכדורגל המקומית. ובנוסף הוא הופיע בתור זמר ליווי במועדון האקדמי בדבלין.
ביוגרפיה > קריירה מוזיקלית > אקס פקטור בריטניה 2010

ב-2010, כשהיה בן 16, הורן נבחן לעונה השביעית של אקס פקטור בדבלין. הוא ביצע את השיר "So Sick", וקיבל תגובות שונות מהשופטים. לואי וולש הצביע בעדו, אבל שריל קול והשופטת האורחת קייטי פרי, הרגישו שהוא צעיר מדי ולא מתאים לתוכנית, סיימון קאוול גם הצביע בעדו, לבסוף שריל קול הצביעה נגדו וההחלטה אם לקבל אותו לתוכנית הייתה תלויה בקייטי פרי שלבסוף החליטה להצביע בעדו והוא התקבל למחנה האימונים.
במחנה האימונים, הורן שר את השיר "Champagne Supernova", אבל לא הצליח להתקבל לקטגוריית הבנים בתחרות. לאחר הצעה של השופטת האורחת ניקול שרזינגר, הורן צורף ללהקה ביחד עם ארבעה בנים נוספים שגם הודחו מהתחרות, מפני שהשופטים הרגישו שהם טובים מדי בשביל להיות מודחים מהתחרות. נייל הורן, הארי סטיילס, ליאם פיין, לואי טומלינסון וזאין מאליק חוברו ללהקת בנים ובכך נכנסו לקטגוריית הלהקות והמשיכו בתחרות. הארי סטיילס המציא את השם "וואן דיירקשן" אשר משמעותו בעברית היא 'כיוון אחד'.
וואן דיירקשן סיימה את התוכנית במקום השלישי, וזמן קצר לאחר מכן סיימון קאוול החתים את הלהקה בחוזה הקלטות בשווי 2 מיליון לירה שטרלינג בסייקו רקורדס.
ביוגרפיה > קריירה מוזיקלית > ואן דיירקשן 2011–2015

הלהקה החלה להקליט את אלבום האולפן הראשון שלה בינואר 2011 בלוס אנג'לס. בפברואר 2011 הלהקה ומתמודדים נוספים מאקס פקטור הופיעו בסיבוב הופעות משותף. במהלך סיבוב ההופעות, וואן דיירקשן הופיעה בפני כחצי מיליון אנשים ברחבי בריטניה. לאחר שסיבוב ההופעות הסתיים באפריל 2011, הלהקה המשיכה להקליט את אלבומה הראשון בסטוקהולם, בלונדון ובלוס אנג'לס.
ב-2011 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן הראשון שלה, "Up All Night", שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200 בארצות הברית. 176,000 עותקים של האלבום נמכרו בשבוע הראשון, בעקבות זאת וואן דיירקשן הפכה ללהקה הבריטית הראשונה שאלבום הבכורה שלה הגיע למקום הראשון במכירות. הסינגל הראשון של וואן דיירקשן, "What Makes You Beautiful", הגיע למקום הראשון באירלנד, במקסיקו ובבריטניה. הסינגלים שיצאו לאחר מכן, "Gotta Be You", "One thing" ו-"More Than This", זכו להצלחה מתונה במספר מדינות. על מנת לקדם את מכירות האלבום, הלהקה יצאה לסיבוב ההופעות העצמאי הראשון שלה, "Up All Night Tour", והוציאה סרט DVD שצולם במהלך סיבוב ההופעות.
בנובמבר 2012, הלהקה הוציאה את אלבום האולפן השני שלה, "Take Me Home", אשר זכה להצלחה אף יותר משמעותית והגיע למקום הראשון בבריטניה, והיה האלבום הראשון של הלהקה שהגיע לראש המכירות בבריטניה. האלבום הגיע למקום הראשון גם באוסטרליה, קנדה, ארצות הברית, אירלנד וניו זילנד. הסינגל "Live While We're Young", הגיע למקום הראשון בניו זילנד ובאירלנד. והסינגל "Little Things" הגיע למקום הראשון בבריטניה. בנוסף, הלהקה יצאה לסיבוב ההופעות העצמאי השני שלה, Take Me Home Tour, בו הם הופיעו ב-4 יבשות שונות. הסרט שלהם, "This Is Us", אשר בוים על ידי מורגן ספרלוק, צולם בעיקר בזמן סיבוב ההופעות. הסרט גרף יותר מ-30 מיליון דולר בשבועו הראשון בבתי הקולנוע. וואן דיירקשן ביצעו מחרוזת של השיר "One Way Or Another" של בלונדי והשיר "Teenage Kicks" של אנדרסטונס על מנת לגייס כסף לעמותה "Comic Relief".
אלבום האולפן השלישי של הלהקה, "Midnight Memories", יצא ב-25 בנובמבר 2013. אלבום האולפן הרביעי של הלהקה, "Four", יצא ב-17 בנובמבר 2014, זה היה האלבום האחרון של הלהקה ביחד עם זאין מאליק. אלבום האולפן החמישי שלהם, ".Made in the A.M", יצא ב-13 בנובמבר 2015. הוא הגיע למקום הראשון במספר מדינות כולל בבריטניה, ועקף את האלבום Purpose של ג'סטין ביבר. .Made in the A.M היה אלבום האולפן האחרון שהוציאה הלהקה לפני שהחליטה להפסיק באופן זמני את פעילותה.