stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פורום מג"דים, מח"טים וטייסים במילואים

פורום מג"דים, מח"טים וטייסים במילואים הוא גוף ציבורי התנדבותי, שהוקם על ידי קצינים בכירים במילואים במטרה לחזק את חוסנו של מערך המילואים בחברה הישראלית.
הפורום מונה מאות קציני מילואים בדרגות סגן-אלוף (סא"ל) ומעלה, המשרתים בפועל בתפקידי פיקוד במערך הלוחם של צה"ל. בראש העמותה למען משרתי המילואים (שהיא ארגון בת שנולד מהפורום) עומד אל"ם (מיל.) אבי סיאג.
הפורום הוקם בספטמבר 1996 מתוך דאגה למערך המילואים ומחשש שעומס רב מדי יוטל על מעטים מדי. בין יוזמיו ומקימיו היו עורך הדין אריה נייגר, יוצא חטיבת הצנחנים ומפקד חטיבה 226, חטיבת צנחנים במילואים, והפובליציסט ואיש התקשורת איתי לנדסברג נבו, יוצא חטיבת גולני, מפקד גדוד 8103 וסמח"ט במילואים חטיבה 408. לנדסברג אף עמד במשך תקופה של יותר מעשר שנים בראש הצוות המתאם של הפורום שריכז את עבודת מספר צוותים בתחומים הבאים:מאבק בהשתמטות, תגמול הוגן, מניעת אפליה במוסדות לימוד ומקומות עבודה, הכרה והוקרה של שירות המילואים, ביטוח אנשי מילואים וצוות משפטי שעסק בשינוי הטיפול בתאונות אימונים ומבצעים מהליך פלילי להליך פיקודי. בהמשך הוביל הפורום את חקיקת חוק הביטוח מיד בסיום מבצע חומת מגן ואת חוק שירות המילואים בשנת 2008 לאחר שורה של מאבקים.
על פי מסמך העקרונות של מייסדי הפורום, רבים מאזרחי ישראל הכשירים לשירות משתמטים ממילוי חובתם החוקית והנכונות של אנשי המילואים להמשיך לשאת בנטל נשחקת באופן המסכן את ביטחון המדינה. גם מערכות הביטחון השונות (צה"ל ומשרד הביטחון) גרמו במעשה או מחדל לשחיקת המוכנות, הכוננות, הציוד, כוח האדם ובעיקר התחושה שזהו עדיין המערך העיקרי של מדינת ישראל להכרעת מלחמה. לקחים רבים ממלחמת לבנון השנייה שהופקו בעקבותיה יושמו אמנם במבצע עופרת יצוקה, באימונים ותעסוקה מבצעית, אך המלאכה עדיין רבה, בעיקר בתחום האזרחי, בחקיקה ועיגון זכויותיהם של המשרתים במילואים ובטיפול של גורמים שונים בבעיותיהם.
בשנת 2012 הוקמה על ידי הפורום העמותה למען משרתי המילואים.
חזון הפורום

מתוך הבנה כי הפגיעה המיידית במערך המילואים היא קריטית לביטחון המדינה, טיפול לאומי בהתדרדרות של מערך המילואים מחייב פעולות בתחומים רבים, מצד מגזרים שונים של החברה:
צה"ל נדרש לטפל בנושאי המוכנות והכשירות, הציוד והאימונים והמשימות המבצעיות של מערך המילואים ובהגדרת ייעודו והכנתו לייעודו במלחמה.
הממשלה נדרשת לפתרון הבעיות המבצעיות של מערך המילואים ולהשלמת והובלת חוק שירות המילואים המעגן את מערכת היחסים שבין המדינה ליחידות ואנשי המילואים שלה – חוק המכיל את כל הסוגיות המבצעיות והאזרחיות.
הכנסת על ועדותיה נדרשת לפיקוח על יישום חוק שירות המילואים ונגזרותיו בתחומי הציוד, האימונים, הפיצוי ומרכיבי הביטוח והטיפול הרפואי, תגמול הוגן לאנשי המילואים ומניעת אפלייתם במקומות עבודה ומוסדות לימוד.
צה"ל נדרש ליישם את חוק שירות המילואים בכל מרכיביו, לייעל את הטיפול בכוח האדם וצמצום הפערים בנטל השירות.
מערכת החינוך נדרשת ליוזמה בתחום עידוד השירות בצה"ל, מניעת השתמטות ומאבק על תודעה תומכת באלה שמשרתים.
מטרות הפורום

הפורום שם לעצמו כמטרה להעלות לסדר היום הלאומי את הבעיות הקריטיות של מערך המילואים, להתריע על חומרתן ולהצביע גם על פתרונות. חברי הפורום סבורים כי אלה בעיות לאומיות שהאחריות לפתרונן מוטלת על נבחרי העם, נציגי הציבור וגם על הצבא, והפתרונות מחייבים השתתפות של מנהיגי ציבור מכל המגזרים. נדרש מהלך ציבורי רחב בתחום הפיקוד, החקיקה, החינוך והתודעה. מטרה נוספת של הפורום היא לשנות את הגישה במדינה לגישת "לחשוב מילואים"- במקומות עבודה, במוסדות לימוד, בבית המשפחה ובמשכן הכנסת. בעיית אנשי המילואים היא בעיה חברתית מקיפה ואינה נוגעת רק באנשי המילואים ובני משפחותיהם.
כדי להשיג את המטרות הללו, נוקטים חברי הפורום במהלכים שונים: שדלנות בכנסת, פגישות עבודה תכופות עם ראשי משרד הביטחון וראשי אכ"א בצה"ל, תיאום מול מפקדת קצין המילואים הראשי (קמל"ר), פעילות תקשורתית והובלת מאבקים ציבוריים.
על פי תוכנית העבודה של הפורום הוגדרו שישה נושאים עיקריים, שהטיפול המיידי בהם יכול להביא לשינוי במצבו של מערך המילואים ולשיפור במצבם של יחידות המילואים ותחושתם של חיילי המילואים. להלן הסוגיות, בהן פעלו ועודם פועלים חברי הפורום:
חוק שירות המילואים: הפורום גיבש עם משרד הביטחון את חוק שירות המילואים והביא אותו לדיון ציבורי ולכלל חקיקה בכנסת והניע את העיסוק בו במערכת הביטחון ובכנסת. הפורום יעקוב אחר יישום החקיקה.
משפטי: במשך השנים הפורום עסק גם בסוגיית שינוי הטיפול בחקירת תאונות אימונים ומבצעים בצה"ל ופורסמה עבודה בנושא שאף נדונה במספר ישיבות מטכ"ל עם אנשי הפורום.
חוק הביטוח: הפורום הצליח להעביר את חוק הקצבאות לביטוח אנשי מילואים לאחר מבצע חומת מגן ולאחר ארבע שנים של פעילות ציבורית אינטנסיבית.
מניעת אפליה בעבודה ובמוסדות לימוד: הפורום העלה לסדר היום בכנסת ולחקיקה שורה של עיוותים בתשלומי הביטוח הלאומי ובתשלומים המגיעים לאנשי מילואים ולמעסיקיהם, חוק למניעת פיטורים של אנשי מילואים וגיבש המלצות לטיפול באפליית הסטודנטים המשרתים במילואים ואלה גובשו לאמנה עם מוסדות הלימוד בכוונה להפכם בהמשך לחוק.
עידוד המוטיבציה ומאבק בהשתמטות – הצוות פעל מול קצין בריאות הנפש, מול ועדות הכנסת ומול אכ"א לגבש דרכים למניעת השתמטות ופרסם נייר עמדה לפעילות אזרחית בנושא.
נושא התגמול: הפורום העלה לסדר היום את סוגיית תגמול אנשי המילואים ופעל לחקיקה בנושא – כיום ישנו תגמול חלקי ותגמול מיוחד המקובעים בחוק שירות המילואים.
הפורום פועל בסוגיות שלעיל וגם ובעיקר לפיקוח על יישום חוק שירות המילואים והשלמת חקיקה בסעיפים שטרם נדונו, כל זאת לאור לקחי העבר.
ראו גם

שירות המילואים בישראל
פורום החפ"שים
הערות שוליים

↑  העמותה למען משרתי המילואים, באתר "גיידסטאר ישראל"
↑  עוז אלמוג, סדקים באוטופיה הלאומית בעולם החופשי, מתוך האתר "אנשים ישראל", ‏ 21.03.2009.
↑  אליענה שפר, "בכסף שהושקע אפשר היה להפוך את הערוץ הראשון לבי-בי-סי", nrg, ‏ 25.09.2011
↑  אודות ארגוני המילואים, מתוך אתר "מטה ארגוני המילואים"
החי על המת

| --- | --- |
עטיפת הוצאת עם עובד,2000
עטיפת הוצאת עם עובד,2000
 מידע כללי
 מאת:  אהרן מגד
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך הוצאה:  1965
 מספר עמודים:  229
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001128888, 001315347, 001817747, 001878894
החי על המת הוא מהרומנים הבולטים של הסופר אהרן מגד. הרומן יצא לאור בשנת 1965 והפך מיד להצלחה גדולה. הוא הוכתר בפרס אוסישקין, הופיע מאז במהדורות רבות ותורגם לאנגלית.
שני גיבורים ברומן: יונה (המכונה יונס) רבינוביץ (החי), סופר המתבקש לכתוב ביוגרפיה על אברהם דוידוב (המת), דמות נערצת בתולדות ההתיישבות החדשה בארץ ישראל.
יונס רבינוביץ הוא סופר צעיר, בנו של פעיל ציונות ידוע, שפגש בעבר את דוידוב. יונס פרסם פרק מספרו "גיבורי דורנו" בעיתון בשלושה המשכים והתפרסם בשל כך, אולם לאחר מכן לא הצליח לכתוב דבר.
לאחר לווית דוידוב, יונס מקבל הצעה לכתוב ביוגרפיה על אברהם דוידוב. המו"ל מציע לו משכורת חודשית למשך שנה וחצי כמקדמה על חשבון הרווחים מהספר. בהמשך הספר, שחקן תיאטרון מתוסכל ששמע על כתיבת הספר, מציע ליונס כסף כדי שיכתוב מחזה על דוידוב בו יגלם הוא את התפקיד הראשי, ומפיק הוליוודי מציע לו אפשרות לחוזה שמן כדי שיכתוב תסריט על דוידוב. במהלך שנה וחצי יונס נפגש עם 27 אנשים שהכירו את דוידוב ומתעד את דבריהם עליו, אולם אינו מצליח להגיע לשלב כתיבת הספר. את רוב זמנו הוא מבלה בבטלה בים ובחברת חברים משוררים המתכנסים במקום בשם "המרתף", מקריאים את שיריהם ומשתכרים.
עלילת הספר מתרחשת לאחר סיום הזמן שהיה אמור להיות מוקדש לעבודה על הספר, לאחר שיונס לא הגיש את כתב היד ונתבע בבית משפט על ידי המו"ל על אי מילוי ההסכם מצידו.
אברהם (אברשה) דוידוב, דמות נערצת מהעלייה השלישית. עלה ברגל ארצה, עבד בגדוד העבודה, סלל כבישים, עבד במחצבות, השתתף בהגנה במאורעות תרפ"ט, עבד כשומר בכפר סבא, בעליה לחניתה, בבניית גדר הצפון בהעלאת מעפילים ובמעצר בקפריסין. לאחר מלחמת העצמאות בה נהרג בנו, הוא יוצא למדבר לסלול את כביש באר שבע-סדום שם הוא מוצא את מותו.
הספר מסופר על ידי יונס בגוף ראשון. מגד מציג את העבר החלוצי ההירואי מול ההווה הבוהמי ב"מרתף". הוא מאפשר לנו להבין את המורכבות שבאופיים של גיבורי הציונות. דוידוב היה דמות נערצת, אך בכל פעולותיו הרבות היה מנותק ממשפחתו ששילמה על כך מחיר כבד. יש הסבורים שלדמותו נוצקה אישיותו של יצחק שדה.
לכאורה הספר עוסק רק ביונס ובדוידוב. עם זאת, ברובד עמוק יותר הסיפור משליך על כלל החברה והמדינה, בין השאר לרקע הסכם השילומים, ומותח ביקורת נוקבת עליהן. כפי שהבהירה מבקרת הספרות גיטה אבינור, הגיבור-החי יונס
חי ומתפרנס מהילת הזוהר של המת הגדול. ואין הדברים אמורים ביונס בלבד. כך אומר אפרים אוורבוך, אחד המעטים שהסופר דן לחיוב ולא לשלילה: – הארץ נעשית ארץ של טפילים. הכל מתעשרים ולא מעבודה. עושים הון מן האדמה שבחורים תמימים שפכו עליה את דמם. צוברים רכוש משילומים, משגשגים על אפרם של נשרפים. חיים על מתים! המדינה כולה! – כותרת הספר, אם כן, אינה סתמית, אלא ביקורתית.
שמואל תמיר

תמיר מדבר בטלפון בבחירות לכנסת השביעית, 1969
שמואל משה תמיר (כצנלסון) (10 במרץ 1923 – 29 ביוני 1987) היה עורך דין, חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
קורות חיים > שנותיו הראשונות

תמיר נולד בשם שמואל משה כצנלסון בירושלים בשנת 1923. אביו, ד"ר ראובן כצנלסון, היה ממניחי היסוד לרפואה הציבורית ולעבודה הסוציאלית בארץ (הקים את קופת חולים עממית) והיה שלישו של טרומפלדור. אמו, בת-שבע כצנלסון, הייתה חברת הכנסת השנייה ומחנכת. אחותו, שולמית כצנלסון, הייתה כלת פרס ישראל ומועמדת פעמיים לפרס נובל לשלום. דודו, אברהם קצנלסון, מחותמי מגילת העצמאות ושגרירה הראשון של ישראל בסקנדינביה, דודו יוסף כצנלסון ממנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית וממקימי האצ"ל, ודודתו רחל כצנלסון הייתה רעייתו של זלמן שזר, נשיאהּ השלישי של מדינת ישראל. למד בגימנסיה העברית בירושלים ואחריה בבית הספר למשפטים, והוסמך כעורך דין.
קורות חיים > חבר האצ"ל ותנועת החרות

ב-1938 הצטרף לאצ"ל.
ב-1944 היה חבר מפקדת מחוז ירושלים ובה פיקד על פיצוץ משרד מס ההכנסה בעיר,
היה מפקד מחלקת מודיעין במחוז ירושלים,
ב-1946 נתמנה לסגן מפקד מחוז ירושלים,
נעצר על ידי השלטונות הבריטיים וב-1946 הוגלה לקניה. בחזרתו לארץ, מעט לאחר הכרזת העצמאות, אימץ את כינויו המחתרתי כשם משפחתו.
ב-1948 היה ממייסדי תנועת החרות ועזב אותה ב-1952, ביחד עם קבוצה שכללה גם את שמואל מרלין, הלל קוק וערי ז'בוטינסקי, שהיה בדעותיהם גוון כנעני מובהק (ערי ז'בוטינסקי היה ידידו הקרוב של עדיה חורון, מהוגיה ומנסחיה של האידאולוגיה הכנענית). תמיר היה איש ימין מובהק, ובשנותיה הראשונות של המדינה, שנשלטה על ידי מפא"י ומפלגות השמאל, היה תמיר לפה לגורמים אנטי ממסדיים, אשר נאבקו בשלטון מפא"י במילים ולעיתים במעשים. במה לדעותיו שימש השבועון האנטי-ממסדי "העולם הזה". על אף שאורי אבנרי, עורך השבועון, לא היה איש ימין, חלק אבנרי את דעותיו של תמיר באשר לממסד, ואף בקרבתו אל התנועה הכנענית.
קורות חיים > עורך דין

תמיר היה עורך דין בעל כושר ביטוי חריף ששש להראות כאנטי-ממסדי, ולהילחם מלחמת חורמה במפא"י ובכל אשר ייצגה לדעתו. מן המשפטים הידועים בהם הופיע זכורים במיוחד משפטו של דב שילנסקי, לימים יושב ראש הכנסת אשר נעצר באוקטובר 1952 כשבתיקו מטען חבלה, והואשם כי הוא חבר במחתרת אשר התכוונה לפעול כנגד הסכם השילומים. שילנסקי נדון ל-21 חודשי מאסר, אך משפטו זכה לפרסום ודעותיו זכו לחשיפה, לא מעט בשל ההגנה שסיפק לו תמיר.
כן ייצג את חברי "שורת המתנדבים", ארגון אנטי-ממסדי שפרסם חוברת ובה טענות כלפי סגן מפכ"ל המשטרה, עמוס בן-גוריון (בנו של דוד בן-גוריון) שנגעו לשחיתויות. עמוס בן-גוריון הגיש כנגד אנשי הארגון תביעת דיבה, אשר נדונה במשך כשנתיים, מ-1956, ובמהלך הדיון בתביעה העלה תמיר האשמות בשחיתות כלפי המשטרה וכלפי הממסד של מפא"י. בעקבות המשפט והשלכותיו התפטר יחזקאל סהר מפכ"ל המשטרה.
המשפטים הציבוריים > פרשת מאיר הר ציון וחבריו

במרץ 1955, ארבעה צנחנים, נעצרו בידי המשטרה בחשד לרצח חמישה בדואים, כנקמה על רצח שושנה הר ציון וחברה עודד וגמייסטר. השניים נרצחו ימים ספורים לפני כן, כנראה בידי בדואים בשטח הירדני דאז. הארבעה, מאיר הר-ציון (אחיה של הנרצחת), יורם נהרי, זאב סלוצקי ועמירם הירשפלד, בעזרתו של איש מפא"י, ח"כ שלמה לביא, ביקשו מעו"ד שמואל תמיר לייצגם. בטרם קיבל את הייצוג, עו"ד תמיר ביקש לוודא עם הנאשמים כי לא שכרו אותו כי חשבו שיזדהה עם המעשה המיוחס להם - וציין כי הוא מתנגד בכל תוקף למעשה.
הפרשה עוררה אי-שקט אצל ראשי השלטונות שחששו שעו"ד תמיר יביא לגילוי של מדיניות החוץ והביטחון הרשמית של מפא"י, שבאה לביטויה במדיניותה של הממשלה ולכן החליטו הרמטכ"ל - משה דיין, ושר הביטחון - דוד בן-גוריון, לגנוז את התיק תוך ניסיון לכרות הסכם עם הנאשמים כי יפטרו את עו"ד תמיר בתמורה שיטענו שפוטר בשל כך שביזה לכאורה את צנחני היישוב במשפט קסטנר.
עו"ד תמיר, הציע לנאשמים לכתוב מכתב בו הם מסיימים את ייצוגם על ידיו, וזאת לאחר שגילו לו בפגישתם כי "בא אלינו איש מוסמך מאוד ורם דרג, בשליחותו של 'האיש הגבוה ביותר' (משה שרת, ראש הממשלה דאז או בן-גוריון, שר הביטחון)... הם מוכנים לא להגיש משפט נגדנו בתנאי שנפטר אותך ונמנה תחתיך עורך-דין שהם יקבעו...". לאחר מכן התפרסמה הודעה שהוכנה מראש בהתאם להסכם שניסו ראשי השלטון לכרות עם הר-ציון וחבריו כאילו ייצוגו של עו"ד תמיר הופסק לאחר שבמשפטו של מלכיאל גרינוולד פגע בכבודם של צנחני היישוב. לאחר 20 יום במעצר לצורך חקירה, שוחררו הארבעה והר־ציון חזר לשורות הצבא.
המשפטים הציבוריים > יוסקה אלטלנה

יוסף חדד אשר נודע בכינויו בנתניה יוס'קה אלטלנה עלה ארצה עם הוריו לירושלים ב-1935. ב-23 ביוני 1948, ערב גיוסו לצה"ל, לחטיבת גולני, נקרא על ידי האצ"ל להגיע ולסייע בפרוק הנשק שעל האוניה אלטלנה. לאחר הפגזתה, קפץ למים ושחה אל החוף, ללא נשק, חברי הפלמ"ח ירו בו בעודו שוחה אל החוף והוא נפגע קשה, הועבר לחדר המתים אולם שם התגלה כחי. מיד הועבר יוסף לבית החולים, נאבק על חייו והשתקם.
המוסדות המוסמכים של משרד הביטחון סירבו להכיר בו כפצוע צה"ל, על פי הוראה כללית של שר הביטחון דוד בן-גוריון. יוסקה ביקש מעו"ד תמיר לייצגו בפני ועדת הערעורים. עו"ד תמיר ניסה לפעול תחילה אצל פרקליט מחוז תל אביב אוריאל גורני, שייצג את הממשלה בתיקים חשובים בפני ועדת הערעורים, כאשר טען שיש להתייחס לפרשת אלטלנה, כאילו היה זו התנגשות בין שתי יחידות של צה"ל, שמקורה בטעות, וכי על המדינה לטפל בנפגעי שתי היחידות. הגורמים המוסמכים השיבו בשלילה.
בדיון בפני ועדת הערעורים, ביקש עו"ד תמיר להפסיק את הדיון עד אשר תוגש בקשה לפסק דין הצהרתי של בית-המשפט המחוזי שיקבע באיזו מידה הייתה פעולת אלטלנה פעולה חוקית. עו"ד תמיר סבר כי ועדה שמורכבת משופט ומשני אנשי ציבור, בדר"כ רופאים אשר קובעת לרוב אחוזי נכות, אינה הגוף המתאים לפסוק בעניין עקרוני וייחודי שכזה אלא בית-משפט. ועדת הערעורים לא קיבלה את הבקשה והמשיכה בדיון. לאחר מכן הכין עו"ד תמיר מסמך מפורט על השתלשלות הפרשה ואת המשא-ומתן בין האצ"ל לבן-גוריון, גלילי ואשכול, שהוביל להסכם בדבר פריקת האונייה, הסכם שהופר על ידי הממשלה. לאחר הגשת המסמך קיבל תמיר איתותים מח"כ אריה בן-אליעזר שנפגש עם מנכ"ל משרד הביטחון דאז, שמעון פרס שבהתייעצות עם בן-גוריון הוחלט כי משרד הביטחון מעדיף להימנע מחשיפת כל הפרשה בפני ועדת הערעורים. לכן הוחלט להבטיח לנכים ולמשפחות ההרוגים את כל הזכויות הניתנות לנכי צה"ל והמשפחות השכולות, לא על ידי הכרה פורמלית, אלא על ידי הענקת תשלומים "לפנים משורת הדין".
בשל מצוקתו הפיזית והכלכלית של יוסקה, החליט להסכים לפשרה חרף העובדה שרצה בהכרה עקרונית בפרשה.
בכך תמה פרשת יוסקה אלטלנה. במקביל נקבע שינהגו בכל נפגעי אלטלנה ובמשפחותיהם כפי שהוסכם לנהוג ביוסקה. לימים קבעה הכנסת כחוק, שדין לוחמי אצ"ל ולח"י כדין לוחמי צה"ל לכל דבר.
ברבות הימים קיבל יוסף חדד את אות יקיר העיר נתניה.(הקישור אינו פעיל)
פעילותו הפוליטית

ב-1959 ייסד את המשטר החדש יחד עם ישעיהו ליבוביץ - תנועה פוליטית ברוח דעותיו האנטי-ממסדיות. בשנת 1964 חזר והצטרף לתנועת החרות.
בשנת 1965 נבחר מטעם גח"ל לכנסת השישית. הישגיה של התנועה בבחירות אלו היוו אכזבה, והתנועה המאוחדת קיבלה כשמונה מנדטים פחות ממה שקיבלו שתי התנועות בנפרד בבחירות הקודמות (אם כי מהמפלגה הליברלית פרשו 5 חברי כנסת עקב האיחוד עם חרות, והתמודדו בבחירות בנפרד כמפלגת הליברלים העצמאיים).
ביוני 1966 קרא תיגר על מנהיגותו של מנחם בגין, שהוביל את תנועת החרות בשש מערכות בחירות עד אותה עת אך לא הצליח להביאה לשלטון. ביחד עם אהוד אולמרט קרא תיגר בוועידת חרות על בגין, בטענה כי על בגין להסיק את המסקנות מאי הצלחתו בכל מערכות הבחירות עד עתה. בעקבות דברים אלו התפטר בגין מתפקידו (אך שב אליו כעבור חודשים מספר). בתנועה נוצרו שני מחנות: "מחנה תמיר" ו"מחנה בגין". הייתה זו קריאת התגר האחרונה על מנהיגותו של בגין מתוך מפלגתו.
בפברואר 1967 הסתיים העימות בפילוג. תמיר ואנשיו הורחקו מתנועת החרות על ידי יושב ראש בית הדין איסר לובוצקי, והקימו את "המרכז החופשי" מפלגה בראשה עמדו תמיר, אהוד אולמרט, עקיבא נוף ואליעזר שוסטק.
לאחר כניסתה של חרות לממשלת אחדות לאומית ערב מלחמת ששת הימים, נותרו תמיר וחבריו באופוזיציה. לאחר מלחמת ששת הימים נקטו חברי התנועה בקו ניצי אף יותר מאנשי תנועת החרות שהיו חברים בממשלה.
בבחירות לכנסת השביעית שהתקיימו בשנת 1969 זכתה התנועה בשני מנדטים. תמיר בילה את השנים הבאות באופוזיציה. בשנת 1973, עם הקמת תנועת הליכוד, הצטרפו אליה גם חברי הכנסת של "המרכז החופשי" ובהם תמיר.
תמיר התבדל בדעותיו מאנשי הליכוד, והפגין קו מתון וחשיבה עצמאית. כיהן כיו"ר ועדת הכלכלה של הכנסת. לקראת הבחירות לכנסת התשיעית הקים יגאל ידין תנועה בשם "התנועה הדמוקרטית לשינוי" (ד"ש). לתנועה הצטרפו רבים שראו בה אופציה לשינוי יסודי של המשטר בישראל, ולהזרמת רוח רעננה. בין המצטרפים לתנועה היו שמואל תמיר ובנימין הלוי (השופט ממשפט קסטנר, שבינתיים נבחר לכנסת מטעם חרות) שהתפטרו מהכנסת כדרישת ידין.
רשימת ד"ש לכנסת הייתה הראשונה שנבחרה ישירות על ידי הבוחרים ושמואל תמיר שהגיע עם מטה מאורגן הצליח להכניס רבים ממקורביו לרשימה.
לאחר הבחירות לכנסת התשיעית, אשר הביאו עמן את המהפך השלטוני והעלו את הליכוד לשלטון, לראשונה בתולדות המדינה, לא הצטרפה ד"ש תחילה לקואליציה. אולם לאחר לחצים מצידו הצטרפה ד"ש לממשלה באוקטובר 1977. שמואל תמיר מונה לשר המשפטים, תפקיד אותו מילא עד שנת 1980.
ד"ש לא החזיקה מעמד, והתפרקה למספר גורמים, ובהם תנועה שנקראה התנועה הדמוקרטית אליה הצטרף תמיר. לבסוף התפרקה התנועה הדמוקרטית אף היא, ותמיר הקים סיעת יחיד.
לאחר הבחירות לכנסת העשירית ב-1981 בהן לא העמיד את מועמדותו לכנסת, פרש תמיר לעסקיו הפרטיים.
פעילותו במשא ומתן לשחרור שבויי מלחמה

לאחר מלחמת לבנון הראשונה נותרו בידי ארגונים שונים, ובידי סוריה שבויים ישראלים. היה צורך במשא ומתן עם ראשי הארגונים ועם גורמים נוספים ותמיר מונה על ידי הממשלה לכהן כ"יו"ר צוות הגיבוש לטיפול בשבויי מלחמה". שחרור השבויים התבצע במספר שלבים. ראשית שוחררו שישה חיילי נח"ל שנשבו בשנת 1982, תמורת 4,700 מחבלים, בנובמבר 1983. לאחר שחרורם של אלו נותרו שבויים בידי סוריה ובידי ארגונו של אחמד ג'יבריל. השבויים שנותרו בידי סוריה שוחררו ביוני 1984 תמורת כשלוש מאות חיילים סורים שנפלו בשבי במהלך המלחמה. כן הוחזרו גופותיהם של חיילים שהוחזקו בידי הסורים.
בשנת 1985 פרש מתפקיד זה עקב התנגדותו לעסקה המתגבשת שכונתה "עסקת ג'יבריל" במסגרתה שוחררו 1,150 מחבלים תמורת שלושה חיילים (חזי שי, נסים סאלם ויוסף גרוף). על העסקה (שבוצעה במאי 1985) נמתחה ביקורת ציבורית עזה. תמיר, שראה בעסקה כבלתי סבירה, רצה לפרוש זמן קצר לאחר אישור העסקה בממשלה. שר הביטחון, יצחק רבין, חשש שהתפטרותו של תמיר, שנחשב למנהל משא ומתן קשוח, עלולה להקשיח את עמדתו של ג'יבריל ולכן סירב לקבל את התפטרותו. הוא הצליח לשכנע את תמיר לדחות את התפטרותו עד לאחר ביצוע העסקה.
תמיר נפטר בביתו בהרצליה פיתוח ב-29 ביוני 1987, ונטמן בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
משפחה ואילן יוחסין

תמיר היה נשוי לרות לבית גורביץ, אחותה של המשוררת עליזה גרינברג (ע. טור-מלכא), רעייתו של המשורר אורי צבי גרינברג. בנו, סגן דוד תמיר, טייס מסוק בחיל האוויר נהרג בתאונת טיסה ב-8 ביולי 1971. מושב נתיב העשרה הוקם לזכר 10 הנופלים בתאונה.
בתו ליאורה נשואה לפרופ' פייר שורקי - יו"ר החוג לקרדיולוגיה גרעינית בישראל ומנהל המכון לרפואה גרעינית בביה"ח הלל-יפה. בתו השנייה, ד"ר נגה דוכובני, מרצה לספרות אנגלית נשואה לפרופ' אהוד דוכובני, פיזיקאי ממכון ויצמן. עומד בראש צוות המחקר של מאיץ החלקיקים בשווייץ; בנו, עו"ד יוסף תמיר, מומחה לליטיגציה ולשעבר חבר הוועד המרכזי של לשכת עורכי הדין. עומד בראש משרד עוה"ד תמיר ושות'; נשוי לעו"ד עינת קולסקי תמיר, מומחית למשפט מסחרי. נכדו הנושא את שמו, הוא עו"ד שמואל תמיר (שורקי).
כּתביו

לבית הקברות, קבצנים!, חרות, 16 במרץ 1951
שמואל תמיר, בן הארץ הזאת: אוטוביוגרפיה (2 כרכים), לוד: זמורה-ביתן, 2002.
הנצחתו

לזכרו של שמואל תמיר רחובות ברחבי הארץ, בין היתר בתל אביב, בירושלים ובבאר שבע.
לאחר פטירתו נחנך "גן שמואל תמיר" בהרצליה פיתוח, שם חי עם משפחתו החל מתחילת שנות ה-60. הגן ממוקם בקרבת תל ארשף (חוף סידנא עלי).
בשנים שלאחר מותו עד היום, מתקיימים ערבי עיון לזכרו. לרגל 25 שנים לפטירתו התקיים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ערב עיון בנושא: "עצמאות הרשות השופטת מול הכנסת". באירוע נשאו דברים פרופ' אהרן ברק ודני גילרמן ונכחו נשיאי בית המשפט העליון בדימוס, שופטים, אנשי ציבור וסטודנטים.
לקריאה נוספת

אנחנו...וכל השאר! סיפורן של משפחות ה"אצולה" בישראל המחתחדשת / בעריכת שי חורב, תשז"ז 2007 (דוכיפת הוצאה לאור).
ספר תמיר / בעריכת עו"ד יוסף תמיר, אורה הירש; עורך טכני: שלמה פרץ, תל אביב: בורסי, תש"ס 1999. (ספר לזכרו של שמואל תמיר).
תיק פלילי 124 - משפט גרינוולד קסטנר / בעריכת שלום רוזנפלד, תשט"ו 1955 (הוצאת ספרים קרני בע"מ).
כחש - פרשת קסטנר / בעריכת בן הכט, מהדורה חמישית - 1994 (הוצאת ספרים "לדורי" תל אביב).
המשפט הגדול - פרשת קסטנר / עמנואל פרת, תשט"ו (הוצאת "אור").
גבריאל שטרסמן, "שמואל תמיר: המשפטן שחתר אל האמת והצדק", האומה, 40, 150 (2002), 157–166.
יחיעם ויץ, "תנועת החרות – שמואל תמיר ומשפט קסטנר: שלושה מסמכים מארכיונו של אריה בן-אליעזר במכון ז'בוטינסקי", עיונים בתקומת ישראל 11 (תשס"א), 598–616.
החטיפה - יוסל'ה - דו"ח מרעיש" / נתן ברון ואורי פורת, תשכ"ב 1962 ("ספיח" הוצאת ספרים).
מותו של יוסף כצנלסון * לאחר האהבה לאחר השנאה (ברל כצנלסון) - כתבים נבחרים כרך ד / אב"א אחימאיר, תשל"ד 1974 (דפוס שמגר).
הנסיך השחור - יוסף כצנלסון והתנועה הלאומית בשנות ה-30 / בעריכת יוסף אחימאיר, תשמ"ג 1983 (הוצאת מכון ז'בוטינסקי).
האמנם נרצח פעמיים? פרשת קסטנר בראייה מחודשת / בעריכת אלי ריכנטל, תש"ע (הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב).
הערות שוליים

↑  שרה ליבוביץ-דר, ‏דיל עם השטן: האם ועד כמה ישראל קסטנר שיתף פעולה עם אדולף אייכמן?, באתר מעריב אונליין, 19 במרץ 2017
↑  שמואל תמיר, בן הארץ הזאת: אוטוביוגרפיה (2 כרכים), לוד: זמורה-ביתן, 2002, עמ' 1135-1134.
↑  4 הצעירים הפסיקו קשרם עם עו"ד תמיר, דבר, 23 במרץ 1955
↑  שמואל תמיר, בן הארץ הזאת: אוטוביוגרפיה (2 כרכים), לוד: זמורה-ביתן, 2002, עמ' 1144-1140.
↑  אמיר גולדשטיין, גח"ל בין משבר ללגיטימציה 'גוש-חרות-ליברלים' 1965 - 1969, חיבור לשם קבלת תואר 'דוקטור לפילוסופיה', ספטמבר 2005. עמודים 244-249
↑  עשהאל לובוצקי, לא דרכי האחרונה, הוצאת ידיעות ספרים, 2017. תנועת החרות, עמודים 196-202.
↑  תא"ל עמוס גלבוע, החטא הקדמון, nrg מעריב, 16 באוקטובר 2011.
↑  רונן ברגמן, מדינת ישראל תעשה הכל: הקרב החשאי על השבויים והנעדרים (עורך: שחר אלתרמן), אור יהודה: כנרת, תשס"ט 2009, עמ' 77.
↑  מדינת ישראל תעשה הכל, עמ' 109.
↑  מתי טוכפלד, היום: ארגון מצרי מאיים לחבל באנדרטה ישראלית, באתר ישראל היום, 25 באפריל 2012
↑  ראו אודותיו ב-עמוד משרדו
↑  ראו ביקורת:אריה נאור, ‏פלצור ולו לולאה כפולה, ישראל חוברת 3, אביב תשס"ג, 2003, עמ' 201–208 
עקיבא נוף, האיש שבער לו, באתר הארץ, 30 בספטמבר 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298420705171  ISNI: 0000 0000 6696 8429  LCCN: no2002091216  VIAF: 66146116   WorldCat (עם VIAF): 66146116
זמר (שיר של רחל המשוררת)

| --- | --- |
 שיר
 יצא לאור:  1928 
 סוגה:  זמר עברי
 שפה:  עברית
 כתיבה:  רחל המשוררת
 לחן:  דוד זהבי נעמי שמר (שנות השישים)
 
"זֶמֶר" (ידוע גם כ"לך ועליך") הוא שיר אהבה של רחל המשוררת, אשר נכתב בתל אביב בניסן תרפ"ח 1928. השיר הולחן על ידי דוד זהבי, ובשנות השישים על ידי נעמי שמר, שלחנה זכה למספר ביצועים. כמו כן קיימים לחנים נוספים של השיר: אביאסף ברנע,דב ירמיה, מרדכי זעירא ושוקי מהצמד שוקי ודורית..
ניתוח

"זמר" מתאר את מערכת היחסים של המשוררת עם אהובהּ. היא מתארת את האהבה הממלאת את התודעה ומהווה מקור ליצירתה: "לְךָ וְעָלֶיךָ שָׁרוּ שִׁירָי", הכרזה שמאירה את השיר גם באור ארספואטי. היא מספרת על האהבה והגעגועים מייצרים מכלול של חוויות ורגשות, בקשת רחבה כביכול מהקצה האחד אל הקצה האחר, מטבע פואטי חוזר בשירת רחל. אותם מתארת המשוררת בבית הראשון, ובהם סערת נפש ושתיקה, צהלה ובכי, פצע ותרופה, אושר ויגון. בבית השני, מוסרת המשוררת תיאורי מצבים בקצרה ובתמציתיות מהודקת, ובהם: אי הקשבה שלה לאהובה, מרצון או מתוך חוסר תשומת לב - "יֵשׁ לֹא הִבְחַנְתִּי קוֹל מַעֲנֶךָ"; וזו הביאה "כמעט" לניתוק הקשר-"השרשרת" בין השניים; אולם לאחר זמן מה חזרו הגעגועים והאהבה ועמם הכוח הפואטי לשיר בשל ואל מושא האהבה; אך גם בשירה מחודשת זו משחקים בערבוביה האהבה והדחייה, ומשמעותם הדואלית של היחסים מתחזקת. הבית השלישי, מכריע את תמונת הרגשות שמתארת המשוררת, היא חוזרת על שתי המילים הראשונות של השיר: "לְךָ וְעָלֶיךָ" (שתי המילים שהם שמו השני של השיר בציבור הרחב), ומבהירה בכך את ההתמסרות המלאה לאהבה וההכרה שהיא המנביעה את רצון החיים ואת כוח היצירה. ויתר על כן, את הרגשתה שהזולת ואהבתה אותו, הם מרכז חייה - "זֶמֶר יָחִיד"; ועם יחידאיותו, בחייה, הרי שמתאים לנגנו בתזמורת ענק של "אֶלֶף כִּנּוֹר", הגם שתמונת האהבה והיחסים המורכבת שרירה וקיימת, ולאחר חזרה על המילים מהבית הראשון: "סַעַר וָדֹמִי, צַהַל וּבֶכֶה, / פֶּצַע וָצֹרִי", בא פירוט של צמד מילים נוסף, המסכם את חוויית האהבה המורכבת ורבת הפנים, ושל היחסים היודעים מורדות ועליות: "אֹפֶל וָאוֹר", ונימתו האחרונה מגלה לבסוף תחושה של אושר ושמחה.
לקריאה נוספת

רחל בלובשטיין, זֶמֶר, שירת רחל, תל אביב: הוצאת דבר, תרצ"ה-1935, עמ' פא.
הערות שוליים

↑  זמר, באתר זמרשת.
↑  זמר (לחן זהבי), באתר www.zemereshet.co.il
↑  ראו למשל: רוביק רוזנטל, הזירה הלשונית: רחל בת מאה ועשרים, 7 באפריל 2011, באתר nrg.
| שירת רחל |
| --- | --- | --- |
| ספיח (1927) | זמר נוגה • אל ארצי • רחל • כאן על פני אדמה • אני • כנרת • הן יצאנו בסך • כוחי הולך ודל • מיכל • פגישה, חצי פגישה • יום בשורה |  |
| מנגד (1930) | עקרה • ספר שירי • ואולי לא היו הדברים... • אם צו הגורל... • להקיץ ולדעת • זמר • גן נעול • העברת ידך • לא פעם, בקיץ • פשטתי יד לבקש רחמים • הוי ארצי הורתי • בלילה • שי • אקליפטוס • מנגד • זו הדרך • אני ואתה |  |
| נבו (1932) | אביב • רק על עצמי • הנה אקח את מבט עיניך • בגני נטעתיך • על הגורן • עם שחר • חג • מתי • כה ציפיתי ליום והגיע • ליד החלון |  |
| טיוטות ותרגומים | חופי ירדן • אל נא תשירי • התזכרי ליל אביב? • שיבה • אל גדר דחויה |  |