stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הארמייה הרביעית (ורמאכט)
היסטוריה > החזית המזרחית

במהלך מבצע ברברוסה פעלה הארמייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, והשתתפה בקרב ביאליסטוק-מינסק, בקרב סמולנסק, ובקרב על מוסקבה. ב-19 בדצמבר 1941 מונה פון קלוגה למפקד קבוצת ארמיות מרכז, ולודוויג קיבלר מונה למפקד הארמייה. קיבלר לא עמד בציפיות של היטלר, וב-20 בינואר 1942 הוחלף על ידי גוטהרד היינריצי שפיקד על הארמייה לסירוגין עד ה-5 ביוני 1944.
ב-5 ביוני 1944 מונה קורט פון טיפלסקירך למפקד הארמייה, וב-22 ביוני פתחו הרוסים במתקפה מוחצת על כוחות קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, ועל הארמייה הרביעית בראשות פון טיפלסקירך הוטל להגן על אזור מוגילב. עקב התפוררות הארמייה ביקש פון טיפלסקירך אישור נסיגה, אך האישור ניתן מאוחר מידי כאשר סטוובצי והרדזיה כבר היו בידי הצבא האדום. כתוצאה מכך רוב כוחות הארמייה נלכדו באזור מינסק, ונלקחו בשבי הרוסי. ב-18 ביולי 1944 נפצע פון טיפלסקירך בהתרסקות מטוס, ופרידריך הוסבאך מונה למפקד הארמייה.
ב-13 בינואר 1945 הותקפה הארמייה על ידי הרוסים במבצע פרוסיה המזרחית, ולאחר שבועיים כותרה בפרוסיה המזרחית. היטלר הורה על הארמייה להילחם ללא התחשבות באזרחים, אך ב-26 בינואר 1945 פתחה הארמייה הרביעית במתקפת נגד על הארמייה הרוסית ה-48, ופרצה את הדרך לאלבינג בשביל הפליטים, עקב כך הודח הוסבאך מתפקידו ב-29 בינואר ובמקומו מונה פרידריך-וילהלם מילר למפקד הארמייה. הארמייה לחמה בפרוסיה המזרחית עד לכניעת שרידי הכוחות ב-27 באפריל 1945.
מפקדים

גינתר פון קלוגה (1 באוגוסט 1939 - 19 בדצמבר 1941)
לודוויג קיבלר (19 בדצמבר 1941 - 20 בינואר 1942)
גוטהרד היינריצי (20 בינואר 1942 - 6 ביוני 1942)
הנס פון זלמות (6 ביוני 1942 - 15 ביולי 1942)
גוטהרד היינריצי (15 ביולי 1942 -1 ביוני 1943)
הנס פון זלמות (1 ביוני 1943 - 31 ביולי 1943)
גוטהרד היינריצי (31 ביולי 1943 - דצמבר 1943)
יוהנס פריסנר (דצמבר 1943 - ינואר 1944)
גוטהרד היינריצי (ינואר 1944 - 4 ביוני 1944)
קורט פון טיפלסקירך (4 ביוני 1944 - 30 ביוני 1944)
וינצנץ מילר (30 ביוני 1944 - 7 ביולי 1944)
קורט פון טיפלסקירך (7 ביולי 1944 - 18 ביולי 1944)
פרידריך הוסבאך (18 ביולי 1944 - 29 בינואר 1945)
פרידריך-וילהלם מילר (29 בינואר 1945 - 27 באפריל 1945)
ראו גם

הארמייה הרביעית (האימפריה הגרמנית)
הערות שוליים

↑  פון טיפלסקירך הצליח להימלט, ועל הארמייה פיקד בפועל גנרל וינצנץ מילר מפקד הקורפוס ה-12.
| גרמניה הנאצית ארמיות הוורמאכט  |
| --- | --- | --- |
| ארמיות | הארמייה הראשונה • הארמייה השנייה • הארמייה השלישית • הארמייה הרביעית • הארמייה החמישית • הארמייה השישית • הארמייה השביעית • הארמייה השמינית • הארמייה התשיעית • הארמייה העשירית • הארמייה ה-11 • הארמייה ה-12 • הארמייה ה-14 • הארמייה ה-15 • הארמייה ה-16 • הארמייה ה-17 • הארמייה ה-18 • הארמייה ה-19 • הארמייה ה-20 • הארמייה ה-21 • הארמייה ה-24 • הארמייה ה-25 |  |
| ארמיות שריון | ארמיית הפאנצר הראשונה • ארמיית הפאנצר השנייה • ארמיית הפאנצר השלישית • ארמיית הפאנצר הרביעית • ארמיית הפאנצר החמישית • ארמיית הפאנצר השישית • ארמיית הפאנצר אס אס ה-11 • ארמיית הפאנצר אפריקה |  |
| ארמיות צנחנים | ארמיית הצנחנים הראשונה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 83291-1
דמביה

| --- | --- |
 מדינה:  אתיופיה אתיופיה
 מדינה:  אמהרה אמהרה
 מחוז:  צפון גונדר
 בירת הנפה:  קולה דבבה
 שטח:  1,261.96 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנפה:  271,053 (2007)
  ‑ צפיפות:  214.79 נפש לקמ"ר (2007)
 קואורדינטות:  12°21′00″N 37°15′20″E﻿ / ﻿12.3500°N 37.2556°E﻿ / 12.3500; 37.2556
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אתיופיה מוגדלת) אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן  קניה סומליה ג'יבוטידמביה(למפת אתיופיה רגילה) אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן  קניה סומליה ג'יבוטידמביה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דמביה (בגעז: ደምብያ) הוא אזור היסטורי בצפון-מערבה של אתיופיה וכיום נפה במדינת אמהרה שגבולותיה אגם טאנה בדרום, נפת טקוסה בדרום-מערב, נפת צ'ילגה במערב, בנפת ארמצ'הו עלית בצפונה ובנפת גונדר רבתי במזרחה.
היסטוריה

במסורת האתיופית נחשב האזור לחלק משטחי גדעון וביתא ישראל ישבו בו מימי קדם. האתיופים החלו לפלוש ולכבוש את האזור החל מן המאה ה-14 והחלו ליישב בו מתיישבים וכן לעודד פעולות מיסיון. בתקופת הקיסר סרצה דנגל המחוז היה לאזור לחימה בין האתיופים לממלכת הגדעונים. בתחילת המאה ה-17 הוקמה במחוז העיר גונדר שהייתה לבירה הקיסרית ודמביה כולה הפכה למרכז האימפריה. מאמצע המאה ה-19 ואילך ירדה קרנה של דמביה עם העברת המרכז השלטוני ממנה.
בחלוקה המנהלית של המאה ה-20 הייתה דמביה לנפה בתוך מחוז בגמדר וכיום היא נפה בתוך מחוז צפון גונדר שבאמהרה.
סטטיסטיקה

על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 האוכלוסייה מנתה 271,053 נפשות שרק 8.62% מהם חיים בערים. שטחה של הנפה היא 1,261.96 קמ"ר וצפיפות האוכלוסייה עומדת על 214.79 נפש לקמ"ר.
בנתונים הסטטיסטים משנת 1994 האוכלוסייה מנתה 218,014 נפש כאשר הרוב המכריע (89.12%) הוא אמהרי ולצידו מיעוט כמנתי (2.15%).
לקריאה נוספת

Tsegay Tegenu "Dämbəya" in Siegbert Uhlig (Editor), Encyclopaedia Aethiopica: D-Ha, Otto Harrassowitz Verlag, 2005, ISBN 3447052384, p. 75-76
הערות שוליים

↑  Census 2007 Tables: Amhara Region, Tables 2.1, 2.4, 2.5, 3.1, 3.2 and 3.4.
↑  1994 Population and Housing Census of Ethiopia: Results for Amhara Region, Vol. 1, part 1, Tables 2.1, 2.7, 2.10, 2.13, 2.17, Annex II.2 (accessed 9 April 2009)
הדרך הירוקה לתקווה

| --- | --- |
 מדינה:  איראן 
 מייסד:  מיר-חוסיין מוסאווי 
 תקופת הפעילות:  15 באוגוסט 2009 – הווה (15 שנים) 
 אידאולוגיות:  חוקתנות 
 צבעים רשמיים:  ירוק
 www.rahesabz.net
 
הדרך הירוקה לתקווה (פרסית: راه سبز امید; או ראזא: בפרסית رسا) היא חזית פוליטית חדשה באיראן, שיוסדה בידי המועמד המובס לבחירות לנשיאות איראן, מיר חוסיין מוסאווי, ב-15 באוגוסט 2009, בעקבות המהומות שלאחר הבחירות לנשיאות איראן ב-2009.
מטרות

'הדרך הירוקה לתקווה' טוענת כי היא שואפת להמשיך את המחאות כנגד הלגיטימיות של נשיאותו של מחמוד אחמדינז'אד, תוך נהיגה בדרך חוקית ובלתי אלימה, וקיום מלא אחר החוקה, כפי שמוסאווי אומר:
"אתה לא יכול לנהוג רק לפי חלקים מסוימים מהחוקה ולזרוק את השאר לאשפה".
הקמת התנועה

מוסאווי לא הכריז על התנועה שלו כמפלגה פוליטית או אפילו תנועה, אלא כינה אותה "הדרך" (הירוקה לתקווה) (או במשמעות אחרת "הנתיב" או "השביל" הירוק לתקווה), בגלל שעל פי החוק האיראני מפלגות ותנועות צריכות לקבל אישור מידי משרד הפנים ומכיוון שהן מוסאווי אינו מכיר בלגיטימיות הממשלה ולא סביר גם שמשרד הפנים יעניק לו אישור שכזה, הוא בחר את השם הנ"ל, על מנת לעקוף את החוק.
מוסאווי צוטט כאומר על הקמת התנועה:
" 'הדרך הירוקה לתקווה' יוסדה למען הדרישות הצודקות של האנשים ולמען תביעת הזכויות שנשללו מהם... הצבע הירוק הוא הסמל של התנועה הזו; הססמה שלה דורשת יישום ללא רבב של החוקה, ואין ספור מוטיבציה עצמית של חוגים עצמאיים מגוף תנועה זו".
על פי נציגי הארגון התנועה מתפקדת על בסיס קמפיין הכולל מפלגות פוליטיות, ארגונים לא ממשלתיים, ורשתות חברתיות. בהתייחסו לתנועה החדשה, מוסאווי אמר כי "הדרך הירוקה לתקווה יוסדה למען הדרישות הצודקות של האנשים ולמען תביעת הזכויות שנשללו מהם". הוא הצביע על כך שרשתות חברתיות אוטונומיות וספונטניות בקהילה הן חלק מתנועה זו, "במהלך הבחירות [לנשיאות איראן], בחרנו ונשארנו עם מוטואים של המסגרת החוקתית, כיום אנחנו נאמנים לססמאות אלו", מוסאווי צוטט כאומר, "אנו מאמינים כי אם דרישות האנשים היו מקבלות יחס הוגן ובמקום להשתמש בתקשורת כדי לקשר בין תנועות ספונטניות לזרים, והממשל היה מקדם את האמת על ידי בקורת הוגנת, הם היו יכולים לרצות את דעת הקהל", הוא הוסיף.
דרכי פעולה

"הדרך" איגדה בתוכה שישה חברי "המועצה המרכזית", אשר קשורים למפלגות ותנועות רפורמיסטיות באיראן, ארגונים לא ממשלתיים, ורשתות חברתיות. הגוף המרכזי מיועד להיות המפגינים הפשוטים. דרך הפעולה היא יצירה של לחץ מהשכבות התחתונות של החברה וחיבור שכבות אלו לרשתות הברתיות, ובכך להוביל מחאות בדרך חוקית.
רשימת חברי 'המועצה המרכזית'

לדרך הירוקה לתקווה יש שלושה מנהיגים מרכזיים. לחוסיין עלי מונתזרי היה גם כן תפקיד מרכזי בתנועה בימיה הראשונים.
| # | שם | תמונה | עיסוק | נולד | שייכות פוליטית |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | מיר-חוסיין מוסאווי |  | לשעבר ראש ממשלה | 1942 | עצמאי |
| 2 | מהדי כרובי |  | לשעבר יו"ר הפרלמנט (המג'לס) | 1937 | מפלגת האמון הלאומית |
| 3 | זהרה ראהנאווארד |  | לשעבר נשיאת אוניברסיטת אזהרה | 1945 | עצמאי |
בחירת השם

על פי יועצו של מוסאווי, עלי רזא בהאשיטי, מוסאווי עצמו הוא שבחר את השם. הוא בחר להשתמש במילה "הדרך (הירוקה לתקווה), כדי שלא יצטרך להשתמש במילים "התנועה" או "המפלגה", וכן בחר ב"ירוק", בגלל שירוק היה הצבע שהיה לסמל בידי המפגינים, ו"תקווה", בשל הבטחתו להקים ממשלה של "תקווה" אם ייבחר.
ראו גם

התנועה הירוקה באיראן
מיר חוסיין מוסאווי
הבחירות באיראן ותנועת המחאה (2009)
הערות שוליים

↑  דודי כהן, אחרי שנכווה בבחירות: מוסווי מקים תנועה חדשה, באתר ynet, 15 באוגוסט 2009
↑  parlemannews.ir
↑  Mousavi announces new political party, יונייט פרס אינטרהשיונאל, 16 באוגוסט 2009
↑  Mousavi issues first statments on "Green path of hope", סוכנות ידיעות איראנית אילנא, 18 באוגוסט 2009
↑  Green path of hope, Mousavi's new organization, סוכנות ידיעות איראנית אילנא
↑  news.gooya.com
הואיינה פוטוסי

| --- | --- |

פסגת פוטוסי
 מידע כללי
 גובה:  6,088 מטר
 מדינה:  בוליביה בוליביה
 מיקום:  מחוז לה פאס, מערב המדינה
 רכס הרים:  אנדים
 העפלה ראשונה:  1919, על ידי משלחת גרמנית.
 מסלול ההעפלה הקל:  דרומי-ישר טיפוס לא טכני.
 קואורדינטות:  16°15′45″S 68°09′13.5″W﻿ / ﻿16.26250°S 68.153750°W﻿ / -16.26250; -68.153750
  (למפת בוליביה מוגדלת) סוקרה לה פאס קוצ'במבה סנטה קרוס פוטוסי טרינידד סאלאר דה אויוניברזיל פרגוואי ארגנטינה צ'ילה פרוהואיינה פוטוסי(למפת בוליביה רגילה) סוקרה לה פאס קוצ'במבה סנטה קרוס פוטוסי טרינידד סאלאר דה אויוניברזיל פרגוואי ארגנטינה צ'ילה פרוהואיינה פוטוסי
טיפוס לפסגה
הצל של ההר הואיינה פוטוסי
זריחה מעל העננים, מפיסגת הואיינה פוטוסי
הוּאַיינָה פּוֹטוֹסִי (ספרדית: Huayna Potosí) הוא הר בבוליביה, הממוקם כ-25 ק"מ צפונית לבירה לה פאס בקורדיארה ריאל (Cordillera Real).
הואיינה פוטוסי הוא ההר הגבוה הקרוב ביותר ללה פאס, עיר המוקפת הרים גבוהים. עובדה זו הופכת אותו לאתר תיירות פופולרי בבוליביה. תוואי העלייה פשוט יחסית לטיפוס משום שהוא למעשה קרחון יבשתי, עם מספר סדקים וטיפוס תלול אל הפסגה. עם זאת צדו המערבי של ההר כלל אינו פשוט. מספר מסלולים קשים בשלג ובקרח עולים בצד זה עלייה תלולה של אלף מטר.
העפלה לפסגה

העלייה הראשונה במסלול הרגיל התקיימה בשנת 1919 על ידי קבוצה גרמנית שבראשה עמדו רודולף דייניסט ואדולף שולצה. הואיינה פוטוסי נקרא לעיתים קרובות "הכניסה הקלה ביותר בעולם למועדון ה-6,000". אולם גם דרך זו, הפשוטה יחסית, טומנת בחובה עלייה בשטח חשוף וחתכים של קרחון עם תלילות בינונית. למעשה, קיימים הרים נוספים שגובהם מעל 6,000 מ', הקלים יותר לטפס מבחינת הקושי הטכני. עם זאת, לטיפוס על הואיינה פוטוסי נדרשת עלייה של 1,400 מ' בלבד מתחילת המסלול הקל עד הפסגה, עם גישה קלה מלה פאס. מאחר שלה פאס שוכנת בגובה 3,600 מ', ההתאקלמות לגובה קלה יותר.
הדרון אקזוטי

הדרון אקוזטי (באנגלית: Exotic Hadron) הוא חלקיק תת-אטומי המורכב מקווארקים וגלואונים.
ההדרון האקזוטי אינו תואם את מודל הקוורקים ולא ניתן לסווגו על פיו. על פי מודל הקוורקים, הדרונים הם חלקיקים תת-אטומיים המורכבים מזוגות של קווארק ואנטי קווארק (מזונים) או משלושה קווארקים (בריונים) המוחזקים ביחד על ידי גלואונים הנושאים את הכוח החזק אך הדרונים אקזוטיים מורכבים מיותר משלושה קווארקים.
קיומם של הדרונים אקזוטיים הוכח והוכרז עקב תוצאות חד משמעיות שהתקבלו על ידי ניסוי LHCb הנמצא במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים CERN בשווייץ, באפריל 2014.
דגם אחד של פנטאקווארק . q מציין קווארק, בעוד ש- q עם קו עליון מציין סימן של אנטיקווארק. הקווים הגליים הם גלואונים, אשר מתווכים את הכוח החזק בין הקווארקים. הצבעים תואמים את מטעני צבע שונים של קווארקים. הצבעים אדום, ירוק וכחול חייבים להיות נוכחים. הקווארק הנותר והאנטיקווארק חייבים לשתף את הצבע התואם ואנטי-צבע (anticolor), במקרה זה הוא נבחר להיות כחול ואנטי-כחול (antiblue) שמוצג כצהוב.
היסטוריה

בשנת 1964, שני הפיזיקאים מארי גל-מאן וג'ורג צ'ווייג הציעו את מודל הקווארקים. בנוסף לכך, שניהם הזכירו את האפשרות להוסיף זוג קווארק-אנטי קווארק לתכולת הקווארק המינימלית של מזון או באריון. מאז, פיזיקאים ניבאו את קיומם של סוגים אחרים של הדרונים המורכבים משילובים שונים של קווארקים ואנטי קווארקים. עם התפתחות הכרומודינמיקה הקוונטית, התברר כי אין סיבה לכך שרק צירופים של שלושה קווארקים ואנטי קווארקים יכולים להתקיים. היו השערות רבות והתקיימו ניסויים רבים אבל חלפו 50 שנים עד שפיזיקאים קבלו עדות ניסיונית חד משמעית על קיומם של ההדרונים האקזוטיים.
בשנת 2008, שותפות בל (Belle Collaboration) שמרכזה ביפן דיווחה על העדויות הראשונות לקיומו של החלקיק (Z(4430. הם גילו שיא בפיזור המסה של חלקיקים כתוצאה מדעיכתם של מזוני B. מאוחר יותר, מדעני בל אישרו את קיומו של (Z(4430 במובהקות של 5.2 סיגמה בקנה המידה שבה פיזיקאי החלקיקים משתמשים כדי לתאר את הוודאות של התוצאות.
הוכחת קיום הדרון אקזוטי

בחודש אפריל 2014 התפרסמו תוצאות מניסוי LHCb מדידות שהוכיחו כי החלקיק +(Z(4430 שנצפה לראשונה על ידי שותפות בל (Belle Collaboration), מורכב מארבעה קווארקים  c{\bar {c}}d{\bar {u}}. לאחר שהם ניתחו למעלה מ-25 אלף דעיכות של מזוני B שנבחרו מתוך נתוני 180 טריליון התנגשויות פרוטונים במאיץ החלקיקים הגדול LHC והמובהקות לאותות היא לפחות 13.9 סיגמה, ללא ספק החלקיק הוא הדרון אקזוטי.
לאחר מכן, בחודש יולי 2015, נקודת המפנה העיקרית של ספקטרוסקופיית באריון אקזוטי הושגה במאיץ החלקיקים הגדול LHC. ניסוי LHCb הצהיר על גילוי שני חלקיקים, הנקראים +(4380)Pc ו- +(4450)Pc, אשר מורכבים מתכולת קווארק מינמלית  c{\bar {c}}uud מה שהופך אותם לפנטאקווארק.
מועמדים להיות הדרון אקזוטי

רשימת החלקיקים המועמדים להדרון אקזוטי:
(X(3872 התגלה על ידי גלאי בל ב KEK (ארגון לחקר המאיצים באנרגיה גבוהה) ביפן, חלקיק זה היה משוער שונים להיות diquark או מולקולה מזונית .
(Y(4140 - התגלה על ידי פרמילאב (מעבדת המאיץ הלאומית על שם פרמי) CDF Fermilab במרץ 2009.
(X(4274- נצפה על ידי LHCb במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים CERN .
(X(4500 - נצפה על ידי LHCb במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים CERN .
(X(4700 - נצפה על ידי LHCb במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים CERN .
ראו גם

מזון אקזוטי
באריון אקזוטי
הערות שוליים

↑  CERN (2014-04-10), LHCb confirms existence of exotic hadrons, נבדק ב-2019-06-02
1 2 3  LHCb - Large Hadron Collider beauty experiment, lhcb-public.web.cern.ch
↑  Fifty years of quarks, CERN (באנגלית)
1 2  LHCb confirms existence of exotic hadrons, CERN (באנגלית)
↑  Understanding the internal structures of the X(4140), X(4274), X(4500) and X(4700), Cornell University
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7863098-8
דמדומי שחר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פרידריך ניטשה
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  אפוריזם 
 נושא:  פילוסופיה, פסיכולוגיה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1881
 מספר עמודים:  393
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת שוקן
 תאריך:  1968
 סדרה
 ספר קודם:  אנושי, אנושי מדי 
 הספר הבא:  המדע העליז 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001056896, 002018299, 003686375
 
דמדומי שחר: מחשבות על הדעות הקדומות שבמוסר (בגרמנית: Morgenröte. Gedanken über die moralischen Vorurteile) הוא ספרו של הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה שיצא בשנת 1881. הספר מורכב מ-575 אפוריזמים המשתרעים על פני חמישה כרכים.
הספר תורגם לעברית על ידי ישראל אלדד, ויצא יחד עם הספר כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים בהוצאת שוקן בשנת 1968.
תוכן הספר

בספר זה מקטין ניטשה את תפקידו של ההדוניזם כמניע ומדגיש את תפקידה של "תחושת הכח". ניטשה מקדיש חלק נכבד בספרו זה לביקורת על הנצרות ולחשיפת רקבון המוסר הקונבנציונלי של התרבות המערבית עם שקיעת הנצרות.
היחס ליהודים

ניטשה מביע בספר ביקורת נוקבת כלפי הנצרות בגלל מושגי החטא שבה ותפיסותיה המוסריות. ביהדות וביהודים הוא רואה צדדים אחרים והוא בוחן אותם בצורה אוהדת.
כך למשל בספר השלישי (אפוריזם 205) הוא כותב פסקה ארוכה "על עם ישראל".
משאבי העזר הנפשיים אצל יהודים בני זמננו הם מעל לכל המשוער; נדירות מכל דרי אירופה יבקשו הם בשעת מצוקה להימלט אל כוס השכרה או אל ההתאבדות, מעשים כלאחר־יד אצל פחותי כישרון. בתולדות אבותיו ואבות־אבותיו מצויים לו לכל יהודי מכרות שופעים מעשי־מופת של קור רוח והתמדה מיושבים ביותר במצבי אימה, של הערמה מעודנת ביותר וניצולם של האסון והמקרה; אמיצותם שמתחת לאיצטלא של הכנעה עלובה, גבורת נפשם אשר בבוז לעובדת היותם בזויים, עולה על מידותיהם של הקדושים כולם. רבים ביקשו להציגם בזויים על ידי כך, שאלפיים שנה נהגו בהם בזיון ומנעו מהם את הגישה לכל מעמד של כבוד, לכל מה שראוי לכבוד, ולעומת זה השפילום והכפישום לתוך פרנסות מלוכלכות יותר — ואמנם, בטיפול אשר כזה הם לא נעשו נקיים יותר. אולם בזויים? הם מעודם לא פסקו לראות עצמם כנועדו לדברים הנעלים ביותר וכן לא פסקו מעולם לעטרם מידותיהם של כל הסובלים. בדרך בה הם מכבדים את אבותיהם ואת ילדיהם, בבינה הטמונה בחיי ונימוסי הנישואים שלהם, מצטיינים הם על פני כל בני אירופה. 
 [...] או אז יחשבו כממציאים וכמורי־הדרך לבני אירופה, מבלי היות הדבר עוד בגדר פגיעה בכבודם של הללו. וכי לאיזה אפיק זולתי זה ניתן לו, לזרום, לאותו שפע של רשמים אדירים שנצטברו, ואשר ההיסטוריה היהודית ממלאת בם כל בית־אב יהודי, אותו שפע של תשוקות ומידות והכרעות והתנזרויות ומאבקים וניצחונות מכל סוג – לאן יישפך כל הזרם האדיר הזה, אם לא באנשי רוח ומעשים גדולים! או אז, כאשר היהודים יוכלו להצביע על אבני־יקר וכלי זהב שכאלה כמעשה ידיהם, ואשר כמותם לא היו מסוגלים ואינם מסוגלים ליצור עמים אירופיים, שניסיונם קצר משל היהודים ולא מעמיק כמוהו, כאשר ישראל ישלים את המרת נקמת כל דורותיו בברכת עד לאירופה: או אז יעלה ויבוא שוב זה היום השביעי, בו ישוב וישמח אלהי היהודים הקדום, יוכל להתענג על עצמו, על בריאתו ועל עמו הנבחר – ואף אנו כולנו, הלא נגל ונשמח עמו!
לקריאה נוספת

פרידריך ניטשה, דמדומי שחר [1881]; כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים [1874], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1968.
לקריאה נוספת > ספרות משנית

דוד אוחנה, מסדר הניהיליסטים, מוסד ביאליק, ירושלים, 1994
דקל אלכסנדר

| דקל אלכסנדר |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד־פסיגיים
סדרה:: דקלאים
משפחה:: דקליים
סוג:: Archontophoenix
מין:: דקל אלכסנדר
שם מדעי
 Ptychosperma alexandrae ‏ונדלנד & Drude, 1875
תחום תפוצה
קווינסלנד שבאוסטרליה (אופן טבעי)
דקל אלכסנדר (שם מדעי: Ptychosperma alexandrae; נקרא גם: דקל ארכונטופוניקס אלקסנדרי, דקל המלך אלכסנדר, דקל המלך, דקל בנגלוו) הוא עץ דקל הגדל באופן טבעי בקווינסלנד שבאוסטרליה. שימושיו הם בדרך כלל כצמח נוי.
פירות דקל האלכסנדר
הערות שוליים

↑  דקל אלכסנדר באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הונוריוס הראשון

הונוריוס הראשון (בלטינית: Honorius I; מת ב-12 באוקטובר 638) כיהן כאפיפיור מ-27 באוקטובר (או, לפי גרסה אחרת, מ-3 בנובמבר) 625 ועד מותו.
ביוגרפיה

על פי הליבר פונטיפיקליס הונוריוס נולד בקמפניה, והיה בנו של קונסול בשם פטרוניוס. הוא מונה לאפיפיור יומיים לאחר מות קודמו, בוניפקיוס החמישי. הסיבה לבחירה המהירה נעוצה ככל-הנראה בנוכחותו של יצחק הארמני, שהיה מוסמך לאשר את הבחירה בתור הנציב הקיסרי באיטליה.
בתקופת כהונתו פעל הונוריוס לעודד פעילות מיסיונרית, בעיקר בממלכת וסקס שבאנגליה. הונוריוס פעל לאיחוד תאריך חג הפסחא שנחוג באירלנד במועד אחד מאשר זה הנחוג ברומא.
הונוריוס אמנם לא הוציא צו בעניין זה, אולם נטה באמונתו לעבר המינות המונופיזיטית. קיסר האימפריה הביזנטית הרקליוס הציע נוסחה לגישור פערי האמונה בין הכנסייה הקתולית והמונופיזיטים, והונוריוס שלח נציג לסינוד (מפגש כנסייתי) שנערך בקפריסין בשנת 634 ביוזמת הארכיהגמון ארקאדיוס השני מקפריסין, ובנוכחות הגמון קונסטנטינופוליס סרגיוס הראשון, ובוועידה זו נדונו העקרונות המונותליטיות בהן תמך גם הונוריוס.
במהלך כהונתו פעל הונוריוס לשיפוץ ושיקום כנסיות רומא, וכן לרווחת תושבי העיר עת שיקם את אמת המים שבנה הקיסר הרומי טראיאנוס.
הונוריוס המשיך את פעילות קודמיו בניצור תושבי אנגליה ושלח את בירינוס הקדוש לנצר את ממלכת וסקס. בדה ונרביליס מציין כי הונוריוס כתב בעניין זה לאדווין מלך ממלכת נורת'מבריה.
נידוי

בשל תמיכתו במינות המונותליטית, 40 שנה לאחר פטירתו נודה הונוריוס מהכנסייה הנוצרית במסגרת ועידת קונסטנטינופול השלישית - ועידה אקומנית, אשר נערכה בשנים 680–681 תחת הקיסר הביזנטיני קונסטנטינוס הרביעי וגינתה את המינות המונותליטית. במהלך הוועידה הוחלט להכריז אנאתמה (נידוי) על יוזמיה ותומכיה של המינות, כגון סרגיוס הראשון, קירוס האלכסנדרוני והאפיפיור הונוריוס הראשון, ומאידך לזכות את מגיני האורתודוקסיה אשר נרדפו על ידי הקיסרות קודם לכן, האפיפיור מרטינוס הראשון ומקסימוס המוודה. לימים האפיפיור לאו השני אישר את הנידוי ותמך בו.
השפעת הנידוי

השפעת אנתמה זו הגיעה עד המאה ה-19 עת נדונה הדוגמה לפיה האפיפיור אינו יכול לטעות (במהלך ועידת הוותיקן הראשונה בשנת 1870). על פי דוקטרינה זו פעולות האפיפיור הן בהיותו כנציג האל, ולכן הוא אינו יכול לטעות. פעולותיו של הונוריוס אשר נעשו מתוקף תפקידו והוכרזו כמינות לאחר מכן סותרות דוקטרינה זו. במהלך הוויכוח נטען כי דעתו של הונוריוס לא נאמרה "אקס קתדרה", ולכן חסרה תוקף מחייב ודינה היה כשל דברים בעלמא. כן נטען כי צו הנידוי היה למעשה זיוף מאוחר של קיסרי האימפריה הביזנטית והונוריוס לא נודה. לבסוף קבעה הוועדה כי הנידוי לא היה בשל פעולותיו, אלא בשל העדר מנהיגותו והעדר פעולות להביא לסיכול המינות, וכי מדובר ברשלנות ולא בכפירה.
האסופית

ערך זה עוסק בספר מאת לוסי מוד מונטגומרי. אם התכוונתם לסדרת טלוויזיה, ראו .
| --- | --- |

כריכת המהדורה השנייה
 
 מידע כללי
 מאת:  לוסי מוד מונטגומרי
 איורים:  ז'ק פרומון 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 נושא:  דמיון, יתמות, אימוץ 
 מקום התרחשות:  אי הנסיך אדוארד, אבונלי, Green Gables 
 תקופת התרחשות:  1877, 1880, 1881, 1879, 1878, 1876 
 הוצאה
 הוצאה:  L. C. Page & Company 
 תאריך הוצאה:  1908
 מספר עמודים:  466 (מהדורה ראשונה)
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מ. ניומן (מהדורה ראשונה)
 תאריך:  1951 (מהדורה ראשונה)
 תרגום:  ישראל פישמן (מהדורה ראשונה)
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורות נוספות:  ראה מהדורות בעברית
 סדרה
 ספר קודם:  Before Green Gables 
 הספר הבא:  אן מאבונלי
 
האסופית (באנגלית: Anne of Green Gables) הוא הספר הראשון בסדרת הספרים שכתבה הסופרת הקנדית לוסי מוד מונטגומרי על אן שרלי. המהדורה הראשונה של הספר יצאה לאור בשנת 1908.
התרגום המילולי של שם הספר הוא "אן מגרין גייבלס" – שמה של החווה שבה מתרחשת העלילה, אולם בתרגום העברי נבחרה החלופה "האסופית" שפירושה יתומה שנאספת לבית-יתומים. הוריה של אן, וולטר וברטה שרלי מתו ממחלת הטיפוס. לעיתים השם מתורגם ל"אן מהחווה הירוקה".
עלילה

אן שרלי היא ילדה אדומת שיער ומנומשת בעלת דמיון יוצא מגדר הרגיל, הנשלחת לאימוץ לביתם של מרילה ומתיו קטברט, אח ואחות בגיל העמידה מן "החווה הירוקה" (במקור חוות "גגות ירוקים") שבכפר אבונלי, שעל אי הנסיך אדוארד. מרילה ומתיו התכוונו לאמץ נער שיעזור להם בעבודות הבית, אך גברת ספנסר שנשלחה להוציא לפועל את רצונם טועה ושולחת להם, בטעות, את אן. מתיו הביישן והעצור אינו יודע איך לפתור את הבעיה כשהוא מוצא ילדה בודדה מחכה לו בתחנת הרכבת, ולוקח אותה לחווה הירוקה. בדרך לחווה הוא נקשר אליה, ואחותו מרילה, שבתחילה לא רוצה להשאיר את אן בחווה, שומעת את תולדות חייה של הילדה ומבינה מה צפוי לה בהמשך חייה אם תדחה אותה, רואה את חובתה כנוצריה טובה, מתרצה ולוקחת על עצמה את חינוכה של היתומה, שלא זכתה מעולם לאהבה ולהדרכה אחראית.
עלילת הספר עוסקת במהפך ובשינויים המתרחשים בחייה של אן ובסובב אותה במהלך שנות ילדותה ב"חווה הירוקה", ביתה האמיתי הראשון של אן מינקותה. אן במהרה מתחברת לדיאנה ברי והן כורתות שבועת אמונים, הקושרת ביניהן גם בבגרותן. דיאנה היא בחורה כפרית פשוטה, יפה, טובת לב וחיננית שאוהבת את אן אהבת נפש למרות שלעיתים קרובות היא לא מצליחה לעקוב אחר דמיונה הפורה של אן. דמותה של ברי מוזכרת גם בספרי ההמשך של מונטגומרי, באופן מינורי.
בשנותיה הראשונות באבונלי מסתבכת אן שוב ושוב בגלל לשונה החדה, דמיונה המפליג, פזיזותה ומזגה הסוער. כבר ביומה הראשון בבית הספר היא נכנסת למאבק בלתי מתפשר עם גילברט בלייט לאחר שהלה לועג לצבע שערה של אן והיא, בתגובה, שוברת לוח צפחה על ראשו. היריבות בין השניים נמשכת לאורך כל תקופת לימודיהם, כאשר השניים מתחרים ביניהם על המקום הראשון בכיתה. הסתבכויות נוספות של אן תופסות חלק ניכר מהספר, בהן גרימת שכרות לדיאנה כשבטעות השקתה אותה ביין במקום משקה קל. בעקבות מקרה זה אימה של דיאנה זועמת ואוסרת על בתה להתחבר עם אן, מה שגורם סבל רב לשתי הבנות. אך בהדרגה אן מפיקה לקחים, מתבגרת ומתמתנת. היא לומדת לרתום את דמיונה העשיר לכתיבה יוצרת, לעצור בלשונה שלוחת הרסן, למצוא את מקומה בין ילדי הכפר והוריהם ולהביאם לכך שיכבדו ויחבבו אותה, על אף שונותה.
כישרונות משחק ודקלום המתגלים באן מעלים אותה על הבימה ומגבירים את ביטחונה העצמי. כנותה וחריפותה הטבעית מקנים לה כבוד וחיבה גם מחוץ לגבולות הכפר, ושקדנותה בלימודים, לצד שכלה המבריק, מביאים לה מלגה להמשך לימודים.
מותו הפתאומי של מתיו, כתוצאה מן ההלם שהמיט עליו אובדן חסכונותיו בגלל נפילת הבנק שנתן בו את אמונו, משנה את מהלך חייה של אן מן הכיוון שבחרה בו. כדי להציל את החווה הירוקה ממכירה ואת מרילה מאובדן ביתה, אן מחליטה לוותר על המשך הלימודים בכספי פרס הלימודים שזכתה בו. תחת זאת היא חוזרת לאבונלי, ללמד בבית הספר הכפרי ולחיות בחווה הירוקה עם מרילה, שמאור עיניה דועך והולך. את משרת ההוראה באבונלי היא מקבלת לאחר שגילברט בלייט, שזכה בה תחילה, מוותר עליה למענה ובכך מסתיים סוף סוף המאבק ארוך הימים ביניהם והופך לידידות נאמנה.