stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סאטורנליה
הערות שוליים

↑  בלטינית: "Saturnalibus optimo dierum".
↑  D. F. S. Thomson, תרגום: D. F. S. Thomson, Catullus: Edited with a Textual and Interpretative Commentary, Toronto: University of Toronto Press, 2003, עמ' 199
1 2  Fritz Graf, Roman in the Greek East: From the Early Empire to the Middle Byzantine Era, Cambridge: Cambridge University Press, 2015, עמ' 76
1 2  H.H. Scullard, Festivals and Ceramonies of the Roman Republic, Ithaca, New York: Cornell University Press, 1981, עמ' 205
↑  הסבר זה לא חף מבעיות, שכן אין התאמה אטימולוגית מלאה בין המילים. להרחבה, ראה H.H. Scullard, Festivals and Ceramonies of the Roman Republic, Ithaca, New York: Cornell University Press, 1981, עמ' 206
↑  Macrobius, תרגום: Robert A. Kaster, Saturnalia Books 1-2, כרך 1, Cambridge, MA: Harvard University Press, 2011, עמ' 89
↑  מקרוביוס, סאטורנליה, 1.8.5. תורגם מאנגלית: Apollodorus says that Saturn is bound throughout the year with a woolen bond and is released on the day of his festival, that is the source of the proverb, “The gods have woolen feet”; further, this signifies that in the tenth month the seed in the womb, which is held by the delicate bonds of nature until it emerges into the light, quickens and grows.
↑  H.H. Scullard, Festivals and Ceramonies of the Roman Republic, Ithaca, New York: Cornell University Press, 1981, עמ' 205-206
↑  Beard, Mary, John North, and Simon Price, Religions of Rome, כרך Vol 2. A Sourcebook, Cambridge: Cambridge University Press, 1998, עמ' 124
↑  H.H. Scullard, Festivals and Ceramonies of the Roman Republic, Ithaca, New York: Cornell University Press, 1981, עמ' 206
↑  Dolansky, Fanny. 2011. "Celebrating the Saturnalia: Religious Ritual and Roman Domestic Life." In A Companion to the Greek and the Roman Worlds, edited by Beryl Rawson, 488-503. West Sussex: Wiley, Blackwell. עמ' 491
↑  H.H. Scullard, Festivals and Ceramonies of the Roman Republic, Ithaca, New York: Cornell University Press, 1981, עמ' 207
↑  Newlands, Carole E. 2003. "The Emperor's Saturnalia: Statius, Silvae 1.6." In Flavian Rome: Culture, Image, Text, edited by A.J. Boyle and W.J. Dominik, 499-522. Leiden, Boston: Brill. עמ' 500-505
↑  Silvae 1.6
↑  Newlands, Carole E. 2003. "The Emperor's Saturnalia: Statius, Silvae 1.6." In Flavian Rome: Culture, Image, Text, edited by A.J. Boyle and W.J. Dominik, 499-522. Leiden, Boston: Brill. עמ' 504-506
↑  Michele Renee Salzman, On Roman Time: The Codex-Calendar of 354 and the Rhythms of Urban Life in Late Antiquity, Oxford: University of California Press, 1990, עמ' 128
1 2  Michele Renee Salzman, On Roman Time: The Codex-Calendar of 354 and the Rhythms of Urban Life in Late Antiquity, Oxford: University of California Press, 1990, עמ' 240
↑  H.H. Sculard, Festivals and Ceramonies of the Roman Republic, Ithaca, New York: Cornell University Press, 1981, עמ' 207
חורבות מקדש סטאורנוס ברומא
הקהילה הבהאית במצרים

הקהילה הבהאית במצרים קטנה מאוד והיא מונה בין 500 ל-2000 מאמינים הסובלים מאפליה קשה כבר שנים רבות.
ההיסטוריה המוקדמת של הדת הבהאית במצרים

בערך בשנת 1860 הגיעו למצרים הבהאים הראשונים שהיו ברובם סוחרים איראנים. בשנת 1868, בעקבות פעולה של הקונסול האיראני במצרים, התקיימו מעצרים של מספר בהאים שהוגלו לסודאן.
במהלך שנות השבעים של המאה ה-19 החלו לקום קהילות בהאיות בעיראק, סוריה, לבנון, פלשתינה, מצרים וסודאן. בתחילה הקהילות הבהאיות במקומות אלו היו מורכבות בעיקר ממהגרים איראניים בהאים, אך היו גם המרות של סונים ונוצרים לדת הבהאית.
עבור הבהאים במצרים זה היה בלתי אפשרי להוביל מסע הצהרה והפצה של דתם ובנוסף להגן על עצמם מפני תקיפות הציבור לכן, התקיימה פעילות צנועה יחסית של אסיפות בקרב הבהאים במצרים אך בכל זאת הם עוררו התנגדות מקבוצות מוסלמיות דתיות.
אישים חשובים > אבו אל-פצ'ל גולפאיגאני (1844–1914)

גולפאיגאני היה אחד החלוצים הבהאים שהגיעו למצרים. בשנת 1894 הוא הגיע לעכו ולאחר 10 חודשים הוא המשיך למצרים, שם הוא זכה להכרה כחוקר אסלאמי באוניברסיטת אל-אזהר ופרסם מגוון רחב של ספרים ומאמרים בפרסית וערבית. הוא הצליח להביא להמרת דתם של כמה מהסטודנטים שלו. לראשונה, הקהילה הבהאית כללה גם ילידי מצרים ולא רק ילידי איראן. בשנת 1901 הוא הגיע לארצות הברית וחזר למצרים בשנת 1904 שם נשאר עד מותו.
אישים חשובים > עבד אל בהא (1844–1921)

עבד אל-בהא הגיע למצרים במהלך מסעות הפצת הדת הבהאית לצפון אמריקה ואירופה, כמו כן, היה אחראי על פיקוח בניית מבנה הקבר לבאב במעלה הר הכרמל בחיפה וכן, פיתוח מוסדות וספרות בהאית. הוא ביקר במצרים במהלך מסעותיו שם הוא פגש חכמי דת אסלאמיים והוגי דעות רבים.
אישים חשובים > שוגי אפנדי (1897–1957)

נולד ב-1897 בעכו ולמד בחיפה ובאוניברסיטה האמריקאית בביירות. הוא היה בן 24 כאשר מונה להיות המנהיג של הדת הבהאית. אחת ההצלחות המיוחסות לשוגי אפנדי כחלק מפעילותיו לביסוסה של הדת הבהאית ועצמאותה הייתה בשנת 1924 כאשר בית המשפט המצרי מכריז על הדת הבהאית כדת נפרדת מדת האסלאם ולמעשה כך, מצרים החלה להכיר בעצמאות הדת הבהאית.
אירועים חשובים

1868- אבו אל-פצ'ל גלפיגאני, מהבהאים הראשונים שהגיעו למצרים.
1910- עבד אל-בהא מגיע למצרים.
1924- מצרים המדינה המוסלמית הראשונה המכירה בקהילה הבהאית והקמת האספה הכללית של הבהאים במצרים.
1948- שוגי אפנדי מרחיב ומפתח את הקהילה הבהאית במצרים.
1960- יצא צו נשיאותי מספר 263 המבטל את כל זכויותיהם של הבהאים במצרים.
הקהילה הבהאית במצרים עד שנות ה-80

בשנת 1924 בית המשפט במצרים הכיר בדת הבהאית כדת נפרדת והיא הקימה את האספה הכללית של הבהאים במצרים. באותה שנה בתי הדין המוסלמים החלו לגנות את הבהאים במצרים שלא היו זכאים להטבות של החוק המוסלמי וכינו אותם כופרים. הממסד הדתי במצרים עודד את השלטונות במדינה לאסור, להעניש ולרדוף אחר כל סטייה מהגרסה המוקבלת של האסלאם הסוני.
הקהילה הבהאית במצרים חוותה גל רדיפות נוסף החל מ-1944 בעקבות הסתה של בתי המשפט השריעיים המוסלמיים בעקבות זאת היו מהומות בטנטה ואריס. הנישואין הבהאים לא הוכרו על ידי מחלקת ההגירה במדינה.
בשנת 1960 יצא חוק נשיאותי מספר 263 בראשות נשיא מצרים, ג'מאל עבד אל-נאצר, שהביא לפגיעה חמורה בזכויות האדם בכלל וזכויות המיעוט בפרט. הצו הביא למעצרם של מספר בהאים, חל איסור על קיום מוסדותיהם של הבהאים ופעילותם הקהילתית, החרמת נכסיהם ביניהם מרכזים בהאים, ספריות ובתי קברות וכן, ביטול זכויותיהם הבסיסיות שהביאו לפגיעה כלכלית, חברתית ותרבותית.
פעילותם של הבהאים נאסרה בשנת 1960 בעיקר בגלל מיקום המרכז העולמי שלהם בישראל, מה שהביא לחשד וחשש בקרב העולם הערבי בקשריהם עם הציונים. האיסורים על אנשים המשויכים לדת הבהאית השפיעו בעיקר על הבהאים שנמצאו בעולם הערבי.
על אף העובדה שסעיף 40 בחוקה המצרית (1971) מכריז על מתן זכויות שוות ואיסור אפליה דתית ויתרה מכך, סעיף 46 מבטיח חופש דת ואמונה ומאפשר לקיים את הפולחנים הדתיים של כל הדתות, המעמד המשפטי של הבהאים במצרים מעולם לא דמה לזה של המוסלמים, מכמה סיבות מבניות:
1. מערכת המשפט המצרית כפופה להלכה הדתית – המכירה בשלוש דתות בלבד: הנצרות, היהדות והאסלאם. מאחר שהדת הבהאית אינה מוכרת והאסלאם היא הדת הרשמית של המדינה, מעמדם של הבהאים נקבע לעיתים קרובות על פי השריעה (חוק המשפחה האסלאמית), שאינו מכיר ביחסים המשפחתיים הבהאים. מה גם שהפסיקה אסלאמית לא מכירה באמונה הבהאית. שכן קיימות לפחות 15 פתוות המכריזות על האמונה הבהאית ככפירה. בעקבות אי-ההכרה של החוק המשפחתי הבהאי הבהאים אינם מקבלים יחס שווה בחוק: נישואין בהאים אינם מוכרים, ילדים בהאים נחשבים לא-לגיטימיים, ולבהאים אין אמצעי שליטה ופיקוח בענייני משפחה, קצבאות, ירושה, גירושין, מזונות ומשמורת על ילדים.
2. דת חופשית במצרים מותרת רק אם אינה מפריעה לסדר הציבורי. אנשי הדת המוסלמים סבורים כי האמונה הבהאית מפרה את הסדר הציבורי ואת המוסר הטוב כיוון שזה כפירה נגד האסלאם. לכן בהחלטת בית המשפט העליון משנת 1975, נקבע כי חופש האמונה והדת המובטחת בחוקה מגן רק על זכותם של הבהאים להאמין בדתם, ולא בזכותם לקיים את פולחניה.
הערות שוליים

1 2  A Cold Winter in North Africa, bahai-library.com (באנגלית)
↑  Peter Smith, A Concise Encyclopedia of the Baha'i Faith, Oxford: Oneworld, 2000, עמ' 131-132
↑  Peter Smith, A Concise Encyclopedia of the Baha'i Faith, Oxford: Oneworld, 2000, עמ' 145
↑  Peter Smith, A Concise Encyclopedia of the Baha'i Faith, Oxford: Oneworld, 2000, עמ' 22-23
↑  Momen Moojan, Islam and the Baha'i Faith, Oxford: G. Ronald Publisher, 2000, עמ' 209
↑  Momen Moojan, Islam and the Baha'i Faith, Oxford: G. Ronald Publisher, 2000, עמ' 211
↑  Peter Smith, A Concise Encyclopedia of the Baha'i Faith, Oxford: Oneworld, 2000, עמ' 7
↑  Islam and Minorities: The Case of the Baha'is, bahai-library.com (באנגלית)
1 2  Peter Smith, A Concise Encyclopedia of the Baha'i Faith, Oxford: Oneworld, 2000, עמ' 145
1 2  Religious Freedom in Egypt | Islamism | Freedom Of Religion, Scribd (באנגלית)
1 2  Peter Smith, A Concise Encyclopedia of the Baha'i Faith, Oxford: Oneworld, 2000, עמ' 268
1 2  "Egypt". U.S. Department of State (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-06-10.
↑  Bahá’í World/Volume 19/International Survey of Current Activities 1983-1986 - Bahaiworks, a library of works about the Bahá’í Faith, bahai.works (באנגלית)
| הדת הבהאית הכוכב הבהאי |
| --- | --- | --- |
| דמויות מרכזיות | עלי מוחמד שיראזי, הבאב • בהאא אללה • עבד אל-בהאא • שוגי אפנדי |  |
| הכתבים הבהאיים | אל-כתאב אל-אקדס • כתאב-י איקאן • המילים הנסתרות • שבעת העמקים • ארבעת העמקים • האיגרת אל בן הזאב • באיאן • איגרות אל המלכים והשליטים • מפציעי השחר |  |
| מוסדות עיקריים | מנגנון המנהל הבהאי • המרכז הבהאי העולמי • בית הצדק העולמי • האסיפות הרוחניות |  |
| עקרונות כלליים | עקרונות הדת הבהאית • התגלות מתמשכת • מעמד האישה בדת הבהאית • אחדות בדת הבהאית • עבדות בדת הבהאית • להט"ב והדת הבהאית |  |
| היסטוריה ופילוגים | באביזם • היסטוריה של הדת הבהאית • סובח-י אזל • אבראהים ג'ורג' ח'יראללה • צ'ארלס מייסון רמי • רות וייט |  |
| אנשים | אותיות הח"י •  ידי האמונה • שליחי בהאא אללה • טאהרה • בהיה ח'אנום • מרתה רוט • לואה גטסינגר • פיבי הרסט • ת'ורנטון צ'ייס |  |
| לוח השנה הבהאי | חגים בהאיים • נורוז • רידוואן • הולדת בהאא אללה • יום הברית • איאם-י הא • צום תשעה עשר הימים |  |
| בית התפילה הבהאי | אשגבאט • שיקגו • קמפלה • סידני • פרנקפורט • פנמה סיטי • סמואה • דלהי • סנטיאגו דה צ'ילה |  |
| קהילות בהאיות | הקהילה הבהאית הבין-לאומית • אוזבקיסטן  • אוסטרליה • אינדונזיה • איראן  • אנגליה • ארצות הברית  • ברזיל  • גרמניה  • דרום אפריקה • הודו  • טורקיה  • טורקמניסטן • מצרים  • ניו זילנד • סין • ספרד • קנדה • רוסיה |  |
| מנהגים ופולחן | סמלים בהאיים • עלייה לרגל • תפילה • חקוק אללה • צום |  |
אבו אל-פצ'ל גולפאיגאני, תורנטון צ'ייס ובהאים אחרים במפגש בקהיר, 1907
תומאס קיקל

תומאס הנרי קיקל (באנגלית: Thomas Henry Kuchel‏; 15 באוגוסט 1910 – 21 בנובמבר 1994) היה פוליטיקאי אמריקאי. רפובליקני מתון, כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קליפורניה מ-1953 עד 1969 והיה מצליף המיעוט בסנאט, שם ניהל המשותף את העברת חוק זכויות האזרח של 1964 וחוק זכות ההצבעה של 1965. קיקל הצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1957,   1960,  ו-1964,  וכן התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית,  חוק זכויות ההצבעה משנת 1965,   ואישורו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית,  ומאידך לא הצביע על חוק זכויות האזרח משנת 1968.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קוכל נולד ב-15 באוגוסט 1910 באנהיים, מחוז אורנג', והיה בנו של הנרי קיקל, עורך עיתון, ולטיליה ביילי. קיקל למד בבית ספר ממלכתי בילדותו. בזמן שלמד בתיכון אנהיים, הוא היה נשיא קבוצת התלמידים, מנהיג צעקות וחבר בצוות הדיונים. בעודו שם, הוא התווכח עם צוות מבית הספר התיכון Whittier, וניצח בוויכוח שלו נגד יריבו ומאוחר יותר יריבו הפנים-מפלגתי, ריצ'רד ניקסון.
קיקל סיים את לימודיו באוניברסיטת דרום קליפורניה ב-1932, שם היה חבר באחוות פי קאפה פסי ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דרום קליפורניה לפני שנכנס לממשלת המדינה.
ביוגרפיה > מותו

הוא נפטר מסרטן ריאות ב-21 בנובמבר 1994 בבוורלי הילס, קליפורניה.
מורשת

שר ההגנה וראש הסגל לשעבר של הבית הלבן וראש ה-CIA ליאון פאנטה התחיל בפוליטיקה כעוזר פרלמנטרי של קיקל. פאנטה היה מצטט את קיקל כ"מודל לחיקוי אדיר".
ב-17 באוגוסט 2010, מועצת עיריית בוורלי הילס ספדה לסנאטור קוצ'ל במלאת 100 שנה להולדתו. אלמנתו בטי קיקל ובתו קארן קיקל קיבלו בישיבת המועצה כרוז מאת חבר המועצה דאז וכיום ראש העיר ויליאם וורן בריאן, נכדו של המושל ארל וורן.
הערות שוליים

1 2  
"Social Security Death Index". United States: The Generations Network. 2009. נבדק ב-29 בספטמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  "Thomas Henry Kuchel". נבדק ב-2009-12-12.
1 2 3 4  Binder, David (24 בנובמבר 1994). "Thomas H. Kuchel Dies at 84; Ex-Republican Whip in Senate". The New York Times. נבדק ב-2009-12-12. Thomas H. Kuchel, a Californian who spent 16 years in the United States Senate and who as Republican whip there played a vital role in enactment of major civil rights legislation in the 1960s, died on Monday night at his home in Beverly Hills. He was 84. He had been under treatment for lung cancer, said Dick Arnold, a former law partner. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Senate – August 7, 1957" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 103 (10): 13900. נבדק ב-18 בפברואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Senate – August 29, 1957" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 103 (12): 16478. נבדק ב-18 בפברואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Senate – April 8, 1960" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 106 (6): 7810–7811. נבדק ב-18 בפברואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Senate – June 19, 1964" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 110 (11): 14511. נבדק ב-18 בפברואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Senate – March 27, 1962" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 108 (4): 5105. נבדק ב-18 בפברואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Senate – May 26, 1965" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 111 (2): 11752. נבדק ב-18 בפברואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Senate – August 4, 1965" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 111 (14): 19378. נבדק ב-18 בפברואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Senate – August 30, 1967" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 113 (18): 24656. נבדק ב-5 בפברואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Senate – March 11, 1968" (PDF). Congressional Record. U.S. Government Printing Office. 114 (5): 5992. נבדק ב-18 בפברואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  
"California Death Index, 1940-1997". United States: The Generations Network. 2000. נבדק ב-29 בספטמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Surrenders On Charges In Kuchel Libel". Chicago Tribune. 25 בפברואר 1965. אורכב מ-המקור ב-2012-10-24. נבדק ב-2009-12-14. Francis. A. Capell, 57, one of four men indicted by the Los Angeles county grand jury for conspiracy to criminally libel Sen. Thomas H. Kuchel... {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Publisher Appears In Coast Libel Case". The New York Times. 25 בפברואר 1965. נבדק ב-2009-12-14. Francis A. Capell of Zarephath, N.J., surrendered voluntarily here today to face an indictment charging him and three others with conspiracy to commit criminal libel against Senator Thomas H. Kuchel Republican of California. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 2755 1049  LCCN: n87123285  NARA: 10572027  SNAC: w6g85n0p  US Congress: K000335  VIAF: 67976629   WorldCat (עם VIAF): 67976629 
הסנאטור קיקל עם הנשיא לינדון ג'ונסון בחדר הסגלגל, יוני 1968
קורנליוס קול

קורנליוס קול (באנגלית: Cornelius Cole; ‏17 בספטמבר 1822 - 3 בנובמבר 1924) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן בבית הנבחרים ובסנאט של ארצות הברית. הוא הגיע לגיל המבוגר ביותר מבין הסנאטורים לשעבר של ארצות הברית.
ביוגרפיה

קורנליוס קול נולד בעיירה לודי (Lodi) שבמדינת ניו יורק. הוא למד משפטים באוניברסיטת וסליין (Wesleyan) שבקונטיקט וב-1848 התקבל כחבר בלשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק. ב-1849 העתיק את מקום מגוריו לקליפורניה ולאחר תקופת עבודה קצרה ככורה זהב עסק בעריכת דין שם, תחילה בסן פרנסיסקו ולאחר מכן בסקרמנטו.
ב-1856 ייסד קול את הסניף הקליפורני של המפלגה הרפובליקנית ושימש כמזכירו. באותה שנה ייסד את העיתון קצר הימים דיילי קליפורניה טיימס (Daily California Times). הוא התמודד מטעם מפלגתו בבחירות לתפקיד פקיד בית המשפט בסקרמנטו, אך לא נבחר. ב-1858 נבחר לתפקיד פרקליט מחוז סקרמנטו. ב-1862 עבר לגור בעיר סנטה קרוז שבמפרץ מונטריי.
בנובמבר 1862 נבחר קול לכהן בבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא כיהן בו במשך תקופת כהונה אחת, מ-1863 ועד 1865. במהלך מלחמת האזרחים הוסמך לקצין בצבא האיחוד. בהמשך נבחר לכהן כסנאטור מטעם קליפורניה, גם כן לתקופת כהונה אחת (1867-‏1873) ושימש כיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט. לאחר מכן שב לעבודתו כעורך דין בסן פרנסיסקו ואחר כך בלוס אנג'לס.
בשנת 1880, עם פרישתו מעריכת דין, עבר קול לגור בנחלה באזור לוס אנג'לס, באתר המוכר כיום כהוליווד. ב-1908 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו.
קול היה נשוי לאוליב קולגרוב (Olive Colegrove), שנפטרה בשנת 1918 בגיל 85. נולדו להם חמישה ילדים. אחיו ג'ורג' שירת בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים והגיע לדרגת מייג'ור גנרל.
קול מת בקליפורניה ב-3 בנובמבר 1924, בגיל 102 שנים ו-47 ימים.
מספר רחובות באזור מגוריו לשעבר של קול בהוליווד קרויים על שמו ושמות בני משפחתו. גם היישוב קולוויל שבמזרח קליפורניה נקרא על שמו.
השבת השחורה (סלוניקי)

ריכוז היהודים
יהודי יוון נאלצו לעשות התעמלות
"השבת השחורה" (ביוונית: Μαύρο Σάββατο) הוא כינוי לאירוע שהתרחש בשבת, 11 ביולי 1942, בכיכר החרות (ביוונית: Πλατεία Ελευθερίας) בסלוניקי שביוון, אירוע בו רוכזו כ-9,000 גברים יהודים ועברו התעללות מתמשכת. "השבת השחורה" אורגנה על ידי שלטונות הכיבוש הגרמניים.  זה היה הצעד האנטישמי הגדול הראשון שננקט בסלוניקי לאחר כיבוש יוון בידי איטליה וגרמניה באפריל 1941.
האירוע

גנרל קורט פון קרנצקי, המפקד הגרמני בסלוניקי, הכריז ב-7 ביולי 1942 על גיוס כל הגברים היהודים בין גיל 18 ל-45. המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) הצהיר כי החלטה זו התקבלה בהסכמה עם ואסיליס סימונידס, המושל הכללי של מקדוניה. סימונידס פרסם באותו יום גרסה משלו לצו, וקבע כי היהודים הם קטגוריה גזעית (בדומה לחוקי נירנברג מ-1935). את ריכוז היהודים ארגנו המחוז הכללי של מקדוניה, המשטרה היוונית, קציני צבא משוחררים ורופאים.  מי שלא הופיע הסתכן במאסר במחנה פבלוס מלאס (Pavlos Melas camp, Στρατόπεδο Παύλου Μελά) בסלוניקי .
ריכוז היהודים החל בשעה שמונה בבוקר ונמשך עד שתיים אחרי הצהריים.  היהודים נאלצו לחלל שבת,  להתעמל ולהתגלגל על הקרקע. רבים הוכו.   אלו שהתמוטטו מההתעללות, הותקפו על ידי כלבי שמירה  או שהותזו עליהם מים וקיבלו בעיטות עד שנעמדו.  כל מי שניסה להגן על עצמו מאור השמש - הוכה.  מספר יהודים נפצעו והיו שמתו.  גם יחידות צבא וצי גרמניות וכן אס אס היו מעורבות בהתעללות. שחקניות גרמניות מחאו כפיים וצילמו ממרפסות מעל הכיכר.  דווח כי עוברי אורח יוונים היו אדישים או משועשעים.
בעקבות הפעולה, רנה בורקהרדט, נציג הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום בעיר, משך את תשומת לב הגסטפו בכך שביקש רשימה של הפצועים. הרשימה הושלמה לאחר יומיים, ביום שני.  העיתון משתף פעולה Nea Evropi (יו') ("אירופה החדשה") פרסם תצלומים של מצוקות היהודים ודיווח כי "צופים לא יהודים התאספו בכביש שמסביב ... הייתה רק משאלה אחת: שסצנות כמו זו שראו זה עתה יימשכו זמן רב ככל האפשר".
בשבועות שלאחר מכן נעצרו אלפי יהודי סלוניקי ונשלחו לפרויקטים של עבודת כפייה.   כמה עובדי צווארון לבן קיבלו פטור מעבודת כפייה. כמה יהודים ותיקי מלחמת איטליה–יוון הצליחו להימנע מגיוס, כי היום מוגנים למשך שנה מעת שחרורם מהצבא.
השבת השחורה זכורה כתחילת ההרס של הקהילה היהודית בסלוניקי.  ניצול אחד, יצחק נחמה, תיאר את האירוע במשפט אייכמן בירושלים ב-1961.
ראו גם

השואה ביוון
ראש ממשלת ירדן

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  ג'עפר חסאן
 תאריך כניסה לתפקיד:  15 בספטמבר 2024
 תחום שיפוט:  ירדן 
 ייסוד המשרה:  11 באפריל 1921 
 איוש ראשון:  רשיד טליע
 www.pm.gov.jo
 
ראש ממשלת ירדן (בערבית: رئيس وزراء الاردن) הוא יושב ראש מועצת השרים של הממלכה ההאשמית של ירדן.
ראש הממשלה הנוכחי של ירדן הוא ג'עפר חסאן, שמכהן בתפקיד מ-15 בספטמבר 2024.
היסטוריה

הממלכה ההאשמית של ירדן היא מונרכיה חוקתית, כפי שנקבע מאז 1952 על ידי המלך חוסיין. בירדן, הרשות המבצעת נתונה בידי מועצת השרים, אשר ממונה על ידי המלך ומדווחת לשני בתי הפרלמנט. 55 חברי הבית העליון ממונים על ידי המלך, בעוד ש-110 מנציגי הבית התחתון נבחרים בהצבעה דמוקרטית, כך על פי חוקת ירדן. לפיכך, ראש ממשלת ירדן, כיושב ראש מועצת השרים, ממונה על ידי המלך.
תפקיד ראש הממשלה בירדן נוצר לראשונה כתפקיד ראש ממשלת אמירות עבר הירדן ("מועצת היועצים"), שקמה לראשונה ב-1 ביוני 1921. לראש הממשלה הראשון מונה הדרוזי רשיד טליע, שהוחלף באוגוסט 1921 במזהר רסלאן.
במאי 1924 כפה "הנציג הבריטי הבכיר" באמירות הנרי קוקס על עבדאללה, בעזרתו של מזכיר ממשלת המנדט גילברט קלייטון, למנות מחדש את ראש הממשלה שפיטר בינואר 1923, עלי רדא אל-רכאבי, ובכך איבד עבדאללה לשנים רבות את זכותו בפועל (אם כי לא להלכה) לבחור לעצמו את ראשי ממשלותיו.
ב-1926 שונה שמה של ממשלת האמירות מ"מועצת היועצים" ל"מועצה המבצעת".
ב-1946 אמירות עבר הירדן הפכה לממלכה ההאשמית של ירדן, ותפקיד ראש הממשלה הוגדר כיושב ראש מועצת השרים האחראי לניהול הקבינט. תפקיד ראש הממשלה עוגן בחלק ב' בחוקת ירדן שהתקבלה ב-1951, ובמסגרתה הוכרז כי ראש הממשלה הוא נשיא מועצת השרים.
לראש ממשלת ירדן יכול להתמנות רק אזרח ירדן. בעת מינויו לתפקיד, עליו להישבע בפני מלך ירדן את שבועת כניסתו לתפקיד, שזוהי לשונה:
אני נשבע על ידי האל הכל-יכול להיות נאמן למלך, לקיים את החוקה, לשרת את האומה ולמלא במסירות את התפקיד שהוטל עליי.
ראו גם

מלך ירדן
הערות שוליים

1 2  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 3, עמ' 234.
מקור (עיתונות)

מקור הוא גורם המספק מידע שמתפרסם באמצעי התקשורת. מקור יכול להיות מסמך רשמי, הודעה לעיתונות, אישים המופיעים במסיבת עיתונאים, אדם המשוחח עם העיתונאי ועוד.
מקור גלוי

עיקר המידע המתפרסם באמצעי התקשורת, שאינו מבוסס על מראה עיניו של העיתונאי, מתבסס על מקורות גלויים: מסמכים, הודעה לעיתונות, שיחה לציטוט עם העיתונאי (On-the-record) וכדומה. בארגונים רבים פועל דובר, שתפקידו למסור את הודעות הארגון לאמצעי התקשורת ולתת מענה לפניות של עיתונאים.
מקור סמוי

לעיתים מתפרסמות ידיעות ללא ציון מקורן. דוגמה נודעת לכך הוא החשיפה של פרשת ווטרגייט בידי העיתונאים בוב וודוורד וקארל ברנסטין, שעשו זאת על סמך מידע שקיבלו ממקור סודי שכונה "גרון עמוק". רק כשלושים שנה מאוחר יותר פורסמה זהותו של מקור זה - מארק פלט סגן מנהל ה-FBI.
כלל החיסיון העיתונאי, הקרוי גם ״חיסיון עיתונאי-מקור״, פוטר עיתונאי מהחובה לחשוף במשפט או בחקירה את זהות המקור שמסר לו מידע, אלא אם בית המשפט הורה להסיר את החיסיון. זהו חריג לעיקרון הבסיסי של דיני הראיות, לפיו כאשר אדם נקרא למסור עדות הוא מחויב לספק כל ראיה קבילה הנמצאת ברשותו אשר שייכת לעניין. החיסיון העיתונאי אינו מצומצם רק לחשיפת המקור, ישנו חיסיון גם על המידע העיתונאי ועל המסמכים שנאספו במסגרת מחקר עיתונאי. במידה ולא היה חיסיון על החומר, ישנו סיכוי שיחשפו גם המקורות. סירובם של עיתונאים לחשוף מקורות עולה להם לעיתים במאסר או בקנס.
מקרה נודע של חשיפת מקור בישראל הוא זה של ענת קם, שלאחר שפורסמו בעיתון "הארץ" ידיעות שהתבססו על מסמכים צבאיים שמסרה, היא אותרה על ידי השב"כ ונידונה למאסר.
פעמים אחרות מתפרסמות ידיעות תוך רמז לאיכותו של המקור. מקור בכיר הוא דמות שבשמה מובא ציטוט או מידע באמצעי התקשורת, בלי ציון שמו של המצוטט, עקב דרישה של המקור שדבריו יובאו ללא ציון שמו. לעיתים מוצג המקור כגורם בכיר, ובדרך כלל תוך אפיון נוסף, כגון גורם מדיני בכיר, מקור ביטחוני רם-דרג, גורם משפטי בכיר מאוד, גורם המעורה בפרטים וגם רגולטור בכיר. וריאציה של טכניקה זו היא הנוסח לדברי מקורביו, שאינו מייחס את הדברים לאדם שבו עוסק המידע.
רצונו של המקור להימנע מציון שמו נובע מכך שבדבריו יש הפרה של נוהל, למשל קצין צה"ל המתבטא תוך עקיפת דובר צה"ל, או כדי להימנע מעימות שעלול להתעורר אם דבריו יופיעו תוך ציון שמו. לעיתים האפיון הוא כזה שלא מותיר ספק באשר לזהותו של המקור, אם כי עדיין מאפשר להתכחש לדברים. כאשר מובא מידע בשם "גורם מדיני בכיר במטוס ראש הממשלה" קל לנחש שמדובר בראש הממשלה עצמו. למי התכוון אהוד ברק כאשר התייחס בריאיון ל"גורם שאין בכיר ממנו בבית הלבן"?
בדרך כלל נמנעים אמצעי התקשורת בישראל לציין מי נמצא מאחורי הכינוי "גורם בכיר", ומותירים למשתמשים בהם לנחש זאת. חריגה מגישה זו הייתה כאשר בשבת, 4 במאי 2024, פורסמה הודעה בשם "גורם בכיר", ואמצעי תקשורת אחדים ציינו שזהו ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו. בהמשך נחשפו כינויים נוספים.
בדרך כלל עיתונאי המביא דברים בשם "גורם בכיר" קיבל דברים אלה ישירות מאת הגורם המצוטט, אך לעיתים הם נמסרים דרך צד שלישי (למשל דובר), כך שגם לעיתונאי אין מושג מי אמר אותם.
כאשר דברים מיוחסים ל"מקור בכיר" אין דרך לבדוק את אמינותם (האם באמת נאמרו, או שהם פרי דמיונו של העיתונאי שהביא אותם), ולכן מידת האמון בהם תלויה במידת האמון בעיתונאי או באמצעי התקשורת שבו פורסמו. העיר על כך אלעד מן: "כל המשחק הזה, ככל שכלי התקשורת משתף איתו פעולה בחפץ לב כדי להרגיש מקורב יותר או כזה שיש לו מקורות מידע מובחרים יותר לכאורה, אינו מעורר אמון עודף בכלי התקשורת ובמקורות הבכירים שהם מצטטים." עקב זאת יש עיתונים הנמנעים, ככל האפשר, מהבאת דברים בשם מקור אנונימי. העיתון "הניו יורק טיימס" חותר לצמצם שימוש במקורות סמויים, וקבע נוהל בקרה על פרסום ידיעות המתבססות על מקורות כאלה.
שיחת רקע

לעיתים מקיים מקור שיחה עם עיתונאי או קבוצת עיתונאים שמוגדרת "לא לציטוט" (Off-the-record). בשיחה כזו מקבל העיתונאי מידע שהוא אינו רשאי לפרסם, גם לא תוך ייחוס ל"מקור בכיר", אך יסייע לו להבנת מהלכים המגיעים לידיעתו.
בישראל פועלת ועדת העורכים - גוף לתיאום בין אמצעי התקשורת לבין גורמי הביטחון במדינה. בוועדה חברים נציגים של כלי התקשורת העבריים בישראל ושל ה"ג'רוזלם פוסט", והיא נפגשת באופן סדיר עם ראש הממשלה, שרים, קצינים ופקידים במערכת הביטחון, שמעבירים לוועדה מידע בתמורה להבטחה שגופי התקשורת לא יפרסמו אותו, גם אם יקבלו אותו ממקור אחר.
ראו גם

מקורות זרים