stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוריס מפציר
הערות שוליים

↑  מרדכי זיסמן, לוי דרור, גשר ארוך: סיפורו של איש גורדוניה אסיר ציון, מורשת, 1994, עמ' 202
↑  ברוך גור-גורביץ, יחסים בין השלטון הצארי, הסובייטי והרוסי לבין היהודים, הספרייה הציונית, 2003, עמ' 218
↑  הגיע אסיר־ציון בוריס מפציר עם עולים מברה"מ, דבר, 22 בדצמבר 1971
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303815805171  GND: 1216395349  ISNI: 0000 0000 4638 4338  VIAF: 39013057   WorldCat (עם VIAF): 39013057
קרב ווטרלו

מפת הקרב
שחזור של קרב ווטרלו שנערך בשנת 2011.
קרב ווטרלוֹ נערך ב-18 ביוני 1815 בווטרלו שבבלגיה והיה הקרב המכריע שהביא דה פקטו לסיום המלחמות הנפוליאוניות. הקרב נערך בין כוחות הצבא הצרפתי בפיקודו של נפוליאון בונפרטה לבין כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית, כאשר העיקריים בהם היו כוחות בריטניה בפיקודו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, שהיה המפקד העליון של כוחות הקואליציה, וכוחות פרוסיה בפיקודו של גבהרד לברכט פון בליכר בן ה-72.
רקע

הקרב בווטרלו היה שיאה של מערכת ווטרלו, סדרה של קרבות שנערכו בין 15 ל-18 ביוני 1815 בין הצרפתים לבין כוחות הקואליציה השביעית. תבוסת הצרפתים הביאה לתום שלטון מאה הימים, שהיה הפרק האחרון במלחמות הנפוליאוניות.
מספר חודשים לפני הקרב הצליח נפוליאון להימלט מהאי אלבה, בו שהה במעצר, ולשוב לפיקוד על כוחות הצבא הצרפתי. כתגובה לכך, התגבשה מחדש קואליציה של מעצמות אירופה כנגד נפוליאון, שיצא למערכה כדי להנחית מכה ניצחת על אויביו. עד יוני הספיקו להתייצב מול צרפת רק כוחות בריטניה וכוחות פרוסיה, בעוד שהכוחות האוסטרים והרוסים היו עדיין רחוקים מהזירה.
תנועתו המהירה של נפוליאון, בראש צבא הצפון, שמנה כ-126 אלף חיילים, הפתיעה את וולינגטון. בחששו כי נפוליאון ינתק אותו מנמלי התעלה החל וולינגטון לסגת מערבה מבריסל. לאמיתו של דבר, מטרתו של נפוליאון הייתה לתקוע טריז בין הבריטים לפרוסים, ונסיגתו של וולינגטון הועילה לו.
לקרב ווטרלו קדמו שני קרבות נפרדים בין הצבאות: קרב קאטר ברה בין הצרפתים לבריטים אשר לא הוכרע, וקרב ליני שהסתיים בניצחון צרפתי גדול על הצבא הפרוסי שספג 34 אלף הרוגים (לעומת 11,500 הרוגים לצרפת). הפרוסים נסוגו, אך לא לאחור, כצפוי, אלא לכיוון צפון מערב. פון בליכר, שנפצע בליני, מינה תחתיו את ראש המטה שלו, אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו, והורה לו לנוע לואבר (Wavre), ממנה יכלו לתמוך בכוחות של וולינגטון. בכך סיכל את התוכנית הצרפתית להכות בכל אויב בנפרד, כפי שעשה נפוליאון פעמים רבות לאורך מלחמותיו.
מחסור במודיעין ופקודות עמומות של נפוליאון לפקודו המרקיז דה גרושי לרדוף עם 33,000 חיילי הקורפוס הצרפתי השלישי והשישי אחרי הפרוסים הנסוגים, תרמו באופן מכריע לתבוסה בווטרלו. גרושי החל את המרדף מאוחר, ב-17 ביוני, והדבר איפשר לפרוסים להתארגן. גרושי השיג את הקו האחורי של הנסוגים בפיקוד פרידריך אוגוסט וילהלם פון בראוס, אלא שהוא הצליח, בקרב עיקש ולמרות נחיתות מספרית, לעכב את המרקיז הצרפתי ליד הנהר דייל (Dyle). כוחותיו של גרושי נותרו מאחור והיו חסרים מאוד בשדה הקרב העיקרי בווטרלו. בלילה שבין 17 ל-18 ביוני, הצטרפו הכוחות הפרוסים הנסוגים בואבר לגיס של פרידריך וילהלם פון בילוב, שלא היה נוכח בליני, ומשם הצליחו להצטרף ב-18 ביוני אחר הצהרים למערכה בווטרלו.
לאחר התבוסה הפרוסית בליני, עמדתו של וולינגטון בקאטר ברה הפכה לבלתי ניתנת להגנה. ב-17, שהיה יום גשום, הסיג וולינגטון את כוחותיו לעמדה שנסרקה מראש בוטרלו.
רקע > הטקטיקה וההכנות לקרב

לקראת קרב ווטרלו עמדה בפני וולינגטון בעיה קריטית, הצבא הצרפתי תחת פיקודו של נפוליאון היה גדול ומנוסה יותר מהצבא הבריטי. לפיכך, חיפש וולינגטון אתר בו יוכל להתמודד בצורה המיטבית מול כוח עדיף, האתר שנבחר היה רכס מוגבה על הדרך לבריסל. עמדתו של וולינגטון הייתה מוגנת מימין על ידי חוות הוגמון (בצרפתית: Hougomont), בית אבן כפרי המוקף גדר אבנים וחורשה בחסותן יכלו כוחותיו לתפוס מחסה.
וולינגטון הכיר בחשיבות חוות הוגמון כמגן מסיבי לאגפו הימני, והבין שעליו להחזיק במתחם בכל מחיר. החומה הייתה מבוצרת ובעלת פתחים קטנים, המוסתרים על ידי צמחייה, ששימשו את הבריטים כחרכי ירי. הוגמון הייתה ממוקמת בשדה פתוח כך שלחיילים הצרפתים כמעט ולא היה מחסה אל מול אש המגנים. בנוסף, חיילי אויב שטיפסו על חומת המתחם, נתקלו ברומחי החיילים הבריטים שהתבצרו במקום.
האמצע של וולינגטון היה מוגן בידי מתחם חווה מבוצר נוסף, לה האי סיינט (La Haye Sainte), בו התבצרו 400 חיילי רגלים, ואגף שמאל בידי מתחם מבוצר שלישי, פאפלוט (Papelotte), ששלט על הדרך מוואבר, ממנה היו צפויים להגיע הגייסות הפרוסים.
גורם חשוב שבא לעזרתו של וולינגטון היה מזג האוויר. הגשם שירד במהלך הלילה הפך את הקרקע בחלקים משדה הקרב לבוצית, הדבר האט את התקדמותם של הצרפתים ואיפשר למגינים לנתב את ההתקפה לעבר אתרים הניתנים להגנה אפקטיבית יותר.
מהלך הקרב > ההתקפה על הוגמון

השימוש בהוגמון כנקודת עוגן לאגף הימני של הכוחות הבריטיים, הציב בפני נפוליאון בעיה טקטית רצינית עוד בטרם החל הקרב. בנוסף, חוסר הידיעה על מקומם של הכוחות הפרוסיים מאז מנוסתם מליני יומיים קודם לכן, ומועד הגעתם הצפוי למערכה, הציבו בפני נפוליאון לוח זמנים בעייתי בכל הקשור למועד פתיחת הקרב. תחילת המתקפה נדחתה במשך שעות בתקווה שהאדמה, שהייתה בוצית מהגשם שירד במהלך הלילה הקודם, תתייבש במידה מספקת כדי לעמוד במשקלם של תותחי הארטילריה ושל שאר הכוחות הצרפתיים, אך ללא הועיל. הבוץ פגע קשות בחופש התנועה של חיל הרגלים, והפרשים התקדמו בכבדות לעמדותיהם. כשהארטילריה הצרפתית פתחה בסופו של דבר באש על כוחותיו של וולינגטון, בערך בשעה 11:35 בבוקר, הנזק היה קטן מהצפוי בשל האדמה הרכה שספגה את פגיעתם של רבים מפגזי התותחים הצרפתיים, ולא אפשרה ריקושט שהיה צורת ירי מקובלת בתקופה ההיא.
מרכיב מכריע בתוכנית הקרב הצרפתית היה הניסיון למשוך את כוחות העתודה של וולינגטון להגנת הוגומון באגפו הימני, אולם ההתקפות הצרפתיות על המתחם נהדפו, והוגומון הפכה למעשה ל"קרב בתוך קרב" - אלפי חיילים צרפתים נכתשו בהתקפות שלא הניבו פרי, בזמן שרק חלק קטן מכוחות העתודה של וולינגטון הוקצו לקרב זה.
מהלך הקרב > התקפת חיל הרגלים הצרפתי

בשעה 1:30 בצהריים נע הגיס הראשון תחת פיקודו של ד'ארלון נגד האגף השמאלי של וולינגטון, שהורכב ברובו מאוגדת הרגלים החמישית תחת פיקודו של גנרל תומאס פיקטון. ההתקפה זעזעה את קווי הקואליציה ונראה היה שידם של הצרפתים על העליונה, גנרל פיקטון נהרג בשעה שהורה על מתקפת נגד, והקו הבריטי החל להתפורר.
ברגע קריטי זה הסתערו שתי חטיבות פרשים בריטיות על הצרפתים תוך שהן גורמות להם נזק כבד, ההתקפה הצרפתית נהדפה, אך במחיר נפגעים רבים בקרב הפרשים הבריטיים.
מהלך הקרב > התקפת הפרשים הצרפתיים

מעט לפני ארבע אחר הצהריים, הבחין המרשל מישל נה בתנועה לאחור של כוחות הקואליציה, וחשב בטעות כי התמרון להתארגנות מאחורי הרכס הוא נסיגה כללית, והחליט על מתקפה מהירה. עקב תבוסת כוחותיו של ד'ארלון וכוחות חיל רגלים רבים שהוקצו להתקפה חסרת התועלת על הוגמון, נותרו לנה עתודות חיל רגלים מצומצמות ביותר, ולפיכך החליט לנסות ולשבור את האמצע של וולינגטון בעזרת שימוש בחיל פרשים בלבד.
נה הורה על הסתערות של כ-5,000 קירסירים במעלה הרכס התלול, וכשאלו נהדפו שלח 9,000 פרשים כבדים למתקפה אימתנית על כוחות הקואליציה. חיילי הרגלים של הקואליציה הגיבו באמצעות יצירת ריבועים הגנתיים. חוסר היכולת של הפרשים הצרפתיים להתמודד עם המערך ההגנתי של חיל הרגלים, בתוספת האש הטורדנית של הארטילריה הבריטית ותקיפות-הנגד הנחרצות של גדודי הפרשים הקלים הבריטים, הביאו את נה למסקנה הבלתי נמנעת, כי שימוש בפרשים בלבד לא יביא לתוצאה משמעותית.
מהלך הקרב > הגעת הכוחות הפרוסים לקרב

בשעה 16:30 לערך הגיע הגיס הפרוסי הרביעי תחת פיקודו של הרוזן פון בילוב אל המערכה. בילוב הצעיד את כוחותיו למתקפה על האגף הימני הצרפתי המדולל מתוך כוונה לאגף את הצרפתים ולכבוש את הכפר פלנסנואה (בצרפתית: Plancenoit) שבעורפם. נפוליאון שלח את הגיס השישי הצרפתי בפיקודו של הרוזן לובאו להגן על אגפו הימני והעורף הצרפתי. תוך זמן קצר החל קרב עיקש על השליטה בכפר.
בשעות אחר הצהריים הגיע למערכה הגיס הפרוסי הראשון תחת פיקודו של הרוזן זייטן. זייטן פנה לחיזוק אגפו השמאלי של וולינגטון, שנפגע קשות בקרבות היום, תוך שהוא יוצר רצף טאקטי בין כוחותיו של וולינגטון לכוחותיו של בילוב. הכוח האנגלו-פרוסי המאוחד החל ללחוץ את הכוחות הצרפתים (שהיו כעת ערוכים בצורת פרסה): אגף שמאל בהוגמון, האמצע בלה האי סיינט ואגף ימין מגן על פלנסנואה.
מהלך הקרב > התקפת המשמר הקיסרי

לאחר התקפות רבות על הרכס בו נערכו כוחות הברית, הצליחו הצרפתים לתפוס את מתחם לה האי סיינט, תוך שהם חושפים את הכוח האמצעי של וולינגטון. בשעה 19:30 החליט נפוליאון להטיל את עתודותיו האחרונות אל המערכה, ושלח את גדודי המשמר הקיסרי (המורכב מהחיילים המנוסים והמצטיינים מקרב הצבא הצרפתי) אל עבר הבריטים. התקפת המשמר הקיסרי, שנתקלה באש תופת של פגזים ושל קליעי חיל הרגלים הבריטי, נשברה לבסוף, והמשמר החל לסגת באי-סדר. נסיגת המשמר עוררה גלי בהלה בקרב הצרפתים והקו הצרפתי החל להישבר. באותו הזמן החלו הגייסות הפרוסים להכריע את המגינים הצרפתים בפלנסנואה, שהחלו בנסיגה שהפכה למנוסה.
עם רדת החשיכה, היה הקו של נפוליאון שבור לחלוטין, הארטילריה נתפסה בידי כוחות הקואליציה ורוב הצבא הצרפתי נמצא במנוסה רבתי.
התוצאות

ב-22:00 לערך נפגשו וולינגטון ובליכר במטהו הנטוש של נפוליאון, למה שנחשב כסיכום הקרב. אבדות האנגלים (הרוגים ופצועים) הסתכמו בכ-15,000, והפרוסים ספגו כ-7,000. לעומתם, אבדות הצרפתים היו כ-25,000 פצועים והרוגים וכ-8,000 שבויים.
נפוליאון אמנם לא נכנע מיידית לאחר שהובס בקרב, אלא חזר לפריז, ואולם, משנכזבה תקוותו לתמיכה עממית, התפטר ב-22 ביוני לטובת בנו ששהה באוסטריה. כחודש לאחר הקרב נכנע נפוליאון והוגלה לאי סנט הלנה, שם בילה את שארית חייו.
וולינגטון, שעוד לפני ווטרלו נחשב למפקד בעל מוניטין, הפך ליקירה של בריטניה, ומונה למפקד העליון של הצבא הבריטי לכל ימי חייו. החל מסוף שנות העשרים של המאה ה-19 החל וולינגטון לעסוק בפוליטיקה מטעם המפלגה השמרנית, ואף שירת כראש ממשלה מטעמה בין השנים 1828–1830 (ושוב בכהונה קצרה ב-1834).
קרב ווטרלו בתרבות

קרב ווטרלו תואר בקצרה על ידי ויקטור הוגו בספרו עלובי החיים, בין היתר מנקודת מבטו של אחד מהנבלים בספר, שעסק באותה עת בבזיזת גופות בתום הקרב.
הקרב היה נושאו של סרט הקולנוע "וטרלו", בכיכובו של רוד סטייג'ר, משנת 1970.
השיר "וטרלו" בביצוע להקת אבבא השוודית זכה באירוויזיון 1974, ונבחר לשיר היובל באירוויזיון.
מספר מבנים, יישובים ואתרים קרויים על שם הקרב, בעיקר ברחבי הממלכה המאוחדת וארצות האימפריה הבריטית לשעבר:
גשר ווטרלו - אחד מגשרי לונדון החוצים את נהר התמזה.
תחנת ווטרלו - תחנת רכבת ראשית ומרכז תחבורה במרכז לונדון.
גשר ווטרלו החוצה את הקונווי סמוך לבטווס-אי-קוייד בצפון ויילס.
ראו גם

הטקטיקה והאסטרטגיה האירופאית בעת החדשה
אגרטל וטרלו
לקריאה נוספת

ג'ון קיגן, פני הקרב, הוצאת מערכות, 1981.
Geoffrey Wootten, Waterloo 1815: The birth of modern Europe UK, Osprey, 1992.
Gregory Fremont-Barnes, The Napoleonic Wars (4): The fall of the French empire 1813-1815, Oxford, UK, Osprey, 2002.
הערות שוליים

↑  המספר תלוי באופן שבו סופרים, שכן הפרוסים הגיעו אחר הצהריים, וחלק מהיחידות שהגיעו לשדה הקרב לא השתתפו בלחימה בפועל.
↑  גל פרל פינקל,במיוחד משום שאין לחימה כעת, חשוב ללמוד על פני הקרב, כתב העת "בין המערכות" באתר צה"ל, ‏ 4 בפברואר 2021.
↑  גל פרל, "מחר נדפוק אותם", הבלוג "על הכוונת", 22 בפברואר 2024.
| קרבות במלחמות הנפוליאוניות (מחולקים לפי הקואליציות האנטי-צרפתיות) |
| --- | --- | --- |
| ראשונה | קרב ורדן • קרב ואלמי • קרב ז'מפ • המלחמה בוואנדה • קרב נירווינדן • קרב פלרוס • קרב ההר השחור • קרב כף סנט וינסנט |  |
| שנייה | קרב הפירמידות • קרב הנילוס • קרבות בארץ ישראל • קרבות איטליה • הקרב על שטוקכך • קרב קופנהגן • קרב הוהנלידן • קרב מרנגו |  |
| שלישית | גרנד ארמה • קרב כף פיניסטרה • מערכת אולם • קרב טרפלגר • קרב אולם • קרב דורנשטיין • קרב אוסטרליץ |  |
| רביעית | קרב ינה-אאורשטדט • מרד פולין הגדולה • קרב אילאו • המצור על דנציג • קרב היילסברג • קרב פרידלנד • קרב קופנהגן |  |
| חמישית | קרב אבנסברג • קרב לנדסהוט • קרב אקמיהל • קרב אספרן-אסלינג • קרב וגראם |  |
| שישית | קרב סלמנקה • הפלישה לרוסיה • (קרב סמולנסק • קרב בורודינו • קרב ברזינה) • המערכה בגרמניה • (קרב ליצן • קרב באוצן • קרב דרזדן • קרב לייפציג) • קרב ויטוריה • מערכת ששת הימים • קרב פריז |  |
| שביעית | קרב קאטר ברה • קרב ליגני • קרב ווטרלו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553509105171  BNE: XX535896  BnF: cb119397802 (data)  GND: 4189312-8  LCCN: sh85145739  LNB: 000321197  NKC: ph118204 
מונומנט לזכר קרב ווטרלו, בשדה הקרב
שלום חולבסקי

| --- | --- |

 לידה:  26 בספטמבר 1914 לידא, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  21 במאי 2011  (בגיל 96) עין השופט, ישראל
 מדינה:  פולין, ברית המועצות, ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מקצוע:  סופר, היסטוריון
 תפקיד:  מנהל בית ספר 
 צאצאים:  איציק חולבסקי
 
שלום חוֹלַבְסקי (ביידיש: שלום כאָלאַווסקי; בבלארוסית: Шалом Халяўскі;‏ 26 בספטמבר 1914 – 21 במאי 2011) היה סופר וחוקר תולדות היהודים במזרח אירופה, ובייחוד תולדות תנועות המרי והפרטיזנים היהודיים בזמן מלחמת העולם השנייה, לוחם ומפקד בתנועת המרי היהודית בזמן השואה.
קורות חיים

חולבסקי נולד בעיר לידא שבאימפריה הרוסית (כיום במערב בלארוס).
הוא למד בסמינר למורים "תרבות" בווילנה, ולימים שימש מנהל בית הספר "תרבות" בעיירה ראקוב שבאזור מינסק. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וריכוז היהודים בגטאות היה מראשוני המחתרת היהודית וממנהיגי המרד בגטו נייסבייז', המרד היהודי הראשון בגטאות (21 ביולי 1942). בחסות להבות האש של הגטו הבוער ברח עם ניצולים אחרים ליערות ראיובקה, שם הצטרף ליחידות הפרטיזנים ונמנה עם המייסדים והמפקדים של יחידת הפרטיזנים היהודית על שם ז'וקוב (בראשות ליובה גילצ'יק), שלחמה ביערות בלארוס. ביולי 1944 שחרר הצבא האדום את אזור ראיובקה, ויחידת הפרטיזנים התפרקה.
בסוף 1944 הקים יחד עם יצחק צוקרמן את הארגון היהודי פח"ח (פרטיזנים, חיילים, חלוצים) בפולין ובגרמניה ועמד בראשו. הארגון היה לחלק מתנועת "הבריחה" לארץ ישראל, וחולבסקי הקים גם מעונות לפליטים יהודיים. ב-1948 עלה ארצה והצטרף לקיבוץ עין השופט. שם שימש מורה לספרות במוסד החינוכי "הרי אפרים". חולבסקי העיד מטעם התביעה במשפט אייכמן.
חולבסקי היה בין מקימי מוסד "מורשת", בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', ובשנים 1962–1966 כיהן כמרכֵּז המוסד. למד באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת המכון ליהדות זמננו, וב-1977 קיבל שם תואר דוקטור לפילוסופיה. עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית יהודה באואר, הייתה בנושא "המחתרת היהודית בגיטאות ביאלורוסיה המערבית בימי השואה".
חולבסקי כתב שמונה ספרים ומחקרים רבים, רובם בעברית, מקצתם ביידיש.
היה נשוי לאידה (וֶרְסֶס) חולבסקי (1920–2010), ואב לנאוה (1951) ויצחק (1954). נפטר ב-2011 והובא למנוחות בעין השופט.
ספריו

עיר ויער במצור, מורשת, בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' וספרית פועלים, תל אביב, 1973.
על נהרות הניימן והדנייפר: יהודי בילורוסיה המערבית במלחמת-העולם השניה, המכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשמ"ב, 1982.
התנועה הפרטיזאנית היהודית (בעריכת יהואש ביבר), מרכז ההסברה - שירות הפרסומים (סדרת "דע את עמך"), ירושלים, תשמ"ז, 1986.
בסופת הכליון: יהדות ביילורוסיה המזרחית במלחמת-העולם השנייה, (בעריכת לוי דרור), המכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית, מורשת, בית-עדות ע"ש מרדכי אנילביץ’ וספרית פועלים, ירושלים, תשמ"ח, 1988.
וויפל בענקשאפט, וויפל חן: (ניעסוויזש - ווילנע - ראקאוו) , "ישראל-בוך", תל אביב, תש"ס, 2000. (ביידיש)
כמה געגועים, כמה חן: נייסביז’, וילנה, ראקוב, : הוצאת ארגון לוחמי הפרטיזנים לוחמי המחתרת ומורדי הגטאות בישראל, קיבוץ דליה, תשס"ב, 2002.
So much longing, so much charm: Nesvizh, Vilna, Rakov, translated from the Hebrew by Margalit Rodgers, [Israel]: S. Cholawski, 2005. (באנגלית)
מרי ולוחמה פרטיזנית: יהודי בילורוסיה במלחמת העולם השנייה, יד ושם רשות הזיכרון לשואה וגבורה; מורשת, בית-עדות ע"ש מרדכי אנילביץ’, ירושלים, תשס"א, 2001.
משלי, ארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרת ומורדי הגיטאות בישראל, ירושלים, תשס"ב, 2002.
כל-זמן דאס ליכט ברענט / שלום כאלאווסקי, בית שלום-עליכם, תל אביב, תשס"ו, 2006. (ביידיש)
מה שהלב רוגש לא יורד לטמיון, מרץ 2007.
Soldiers from the ghetto, San Diego: A. S. Barnes, ca. 1980. (באנגלית)
The Jews of Bielorussia during World War II, Amsterdam: Harwood Academic Publishers, ca. 1998. (באנגלית)
לקריאה נוספת

שלום חולבסקי, "עם סיום המלחמה: פרקי זכרונות 1944–1946", ילקוט מורשת, 70, 2000, עמ' 113–136.
הערות שוליים

↑  תצלומו של חולבסקי מעיד במשפט אייכמן (שורה 5 מלמטה)
↑  אידה חולבסקי, באתר ההנצחה של קיבוץ עין השופט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259629705171  PLWABN: 9810666003405606  BnF: cb119718133 (data)  GND: 1157434185  ISNI: 0000 0000 8709 4089  LCCN: n79130854  NTA: 132385430  SUDOC: 027739880  VIAF: 108707405   WorldCat (עם VIAF): 108707405
ישראל טשרני

| --- | --- |

 לידה:  18 ביולי 1931 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  14 בדצמבר 2024 (בגיל 93) ירושלים 
 מדינה:  ישראל, ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת טמפל  אוניברסיטת רוצ'סטר 
 מעסיק:  אוניברסיטת תל אביב 
 
ישראל טשרני (18 ביולי 1931 – 14 בדצמבר 2024) היה פסיכולוג והיסטוריון ישראלי ופרופסור לפסיכולוגיה וטיפול משפחתי באוניברסיטה העברית בירושלים. טשרני היה מבכירי חוקרי רצח עם ושימש כמנהלו של המרכז לחקר השואה ורצח-עם בירושלים.
ביוגרפיה

טשרני נולד בארצות הברית. אביו ברוך (ברנרד) טשרני היה רב אורתודוקסי, ובצעירותו למד גם תורה ותלמוד במקביל ללימודים תיכוניים. סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת טמפל בשנת 1952, ודוקטורט בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת רוצ'סטר בשנת 1957. בשנות ה-60 של המאה ה-20 עלה לישראל.
טשרני היה בין מייסדי "האגודה לטיפול משפחתי וזוגי בישראל" בשנת 1977, ונבחר כיושב ראש הראשון שלה עם הקמתה. בשנת 1984 הוא פתח את התוכנית האקדמית הראשונה לטיפול משפחתי לישראל.
טשרני נחשב לאחד מהחלוצים בתחום חקר רצח עם. בשנת 1982 היה מהמתכננים של "הוועידה הבינלאומית לחקר השואה והרצח עם" (International Conference on the Holocaust and Genocide) בתל אביב. לקראת הוועידה הפעילה הממשלה הטורקית לחץ במטרה לגרום לביטול הכנס, מכיוון שהוא כלל גם דיון על רצח העם הארמני במהלך הוועידה. אולם הלחץ לא הצליח והוועידה התקיימה וסוקרה בכלי תקשורת רבים, בהם הניו יורק טיימס.
בשנת 1982 יצא ספרו "איך אנו מבצעים את הבלתי-ניתן למחשבה: ג'נוסייד, הסרטן האנושי", בו הוא בוחן את הסיבות להתרחשות רצח עם וגם מציע לראשונה שיטה לגילוי מוקדם של רצח עם (Genocide early warning system). בשנת 1979 היה מהמייסדים (ביחד עם אלי ויזל ואחרים) של המרכז לחקר השואה ורצח-עם בירושלים ועמד בראשו.
בשנת 1985 ייסד וערך במכון את הניוזלטר "Internet on the Holocaust and Genocide", אשר נשלח לאנשי מקצוע, חוקרים, מוסדות וארגונים. מטרתו ליצור קשר בין חוקרים ופעילים בתחומים אניטרדיציפלינרים כדי לעורר מודעות לנושא הג'נוסייד ולפעול כנגד מעשי רצח עם. בשנת 1995 עבר הנויזלטר מהמכון לאוניברסיטת מקוארי (Macquarie University) באוסטרליה, ושמו שונה ל-"international network on holocaust and genocide".
בשנת 1994 ייסד ביחד עם כמה חוקרים את אגודת חוקרי הג'נוסייד הבינלאומית. הוא שימש כעורך של האנציקלופדיה לרצח עם (אנ') אשר יצאה לאור בשנת 1999 בהוצאת המכון לחקר השואה ורצח-עם בירושלים.
טשרני כיהן כראש מכון ירושלים לחקר השואה והג'נוסייד לצד פרופ' יאיר אורון וחוקרים אחרים.
לאורך השנים מתח טשרני ביקורת על מדינת ישראל ועל מדיניותה באשר לאי-הכרה ברציחות עמים בכלל, ובפרט אי-ההכרה ברצח העם הארמני. לצד זאת, התנגד לטענות כי ישראל מבצעת רצח עם בפלסטינים וקבע כי פעולותיה של ישראל מטרתן להגן על יהודים מפני מעשי טבח המוני של ארגוני הג'יהאד, וכי הציונות נועדה לסיים את הסבל של יהודים כתוצאה מרצח עם. את פעולות החמאס בטבח שבעה באוקטובר הגדיר כ'מתקפת רצח עם'
אחיו הבכור היה המשורר כרמי טשרני, שנודע בשם העט ט. כרמי.
ספרים

1978: Strategies against violence : design for nonviolent change / edited by Israel W. Charny.
1982: How can we commit the unthinkable? : Genocide, the human cancer / Israel W. Charny, in collaboration with Chanan Rapaport foreword by Elie Wiesel
1982: The book of the International Conference on the Holocaust and Genocide edited by Israel W. Charny, Shamai Davidson
1984: Toward the understanding and prevention of genocide : proceedings of the International Conference on the Holocaust and Genocide / edited by Israel W. Charny
1988–1997: Genocide : a critical bibliographic review / edited by Israel W. Charny. 4V
1992: Holding on to humanity: the message of Holocaust survivors : the Shamai Davidson papers / Shamai Davidson edited by Israel W. Charny
1999: Encyclopedia of genocide / Israel W. Charny, editor in chief
2006: Fascism and democracy in the human mind : a bridge between mind and society
2021: Israel's failed response to the Armenian genocide: denial, state deception, truth versus politicization of history / Israel W. Charny, Zarakolu, Ragıp, Hovannisian, Richard G., Berenbaum, Michael,
הערות שוליים

1 2 3  אוריאל לוי, ‏פרידה / ישראל טשרני, הפסיכולוג שהוביל את חקר רציחות העמים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 22 בדצמבר 2024
↑  Leadership of the Institute on the Holocaust and Genocide in Jerusalem
↑   ישראל טשרני, ישראל חייבת להכיר ברצח העם הארמני, באתר הארץ, 23 באפריל 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259681505171  PLWABN: 9810562897305606  BIBSYS: 90626632  BNE: XX1093248  BnF: cb12025034c (data)  CiNii: DA02425645  GND: 139153772  ISNI: 0000 0001 1745 2722  LCCN: n81140072  NTA: 068926758  SUDOC: 028409922  VIAF: 14783477   WorldCat (עם VIAF): 14783477
אברהם פוקס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1925 טשנד, רומניה 
 פטירה:  2003 (בגיל 78 בערך) 
 מקום לימודים:  ישיבה יוניברסיטי 
 
ערך זה עוסק בהיסטוריון של יהדות הונגריה. אם התכוונתם לראש המועצה האזורית חבל יבנה, ראו .
אברהם יהודה פוּקס (ה'תרפ"ה, 1925 – ה'תשס"ג, 2003) היה חוקר והיסטוריון ישראלי. חקר את תולדות היהדות האורתודוקסית בהונגריה במאה ה-20 ואת קורות רבניה וישיבותיה, וכן חקר את הפן החרדי-אמוני של השואה.
ביוגרפיה

נולד בטשנד שבטרנסילבניה לאלתר-יעקב וצביה פוקס. בצעירותו למד בישיבה המקומית, בראשות הרב מרדכי בריסק. לאחר סגירת הישיבה בטשנד נסע לבודפשט, שם המשיך בלימודיו. לאחר כיבוש הונגריה בידי גרמניה הנאצית, בשנת 1944, גויס לגדודי העבודה של ההונגרים. עם סיום המלחמה שב לעיירת הולדתו טשנד ואז גילה לראשונה שרוב בני משפחתו הובלו יחד עם בני הקהילה לאושוויץ, שם נספו. הוא הגיע למחנה העקורים ברגן-בלזן, שם פגש את אחותו.
בשנת 1949 עלה לישראל. באמצע שנות ה-50 נישא לעדה, בתו של הרב מרדכי עטיה.
בשנות ה-70 החל לעסוק בחקר יהדות הונגריה, רבניה וישיבותיה. בשנת 1973 פרסם את ספרו הראשון "טאשנד וישיבת מהר"ם בריסק", על עירו ועל ישיבתה. את עבודת הדוקטורט שלו הגיש בספטמבר 1974 לישיבה יוניברסיטי בנושא: "החומר ההסטורי בשאלות ותשובות ר' ישראל ברונא". מפעלו המרכזי היה ספרו "ישיבות הונגריה בגדולתן ובחורבנן", המרכז את תולדותיהן ופועלן של כל ישיבות הונגריה במאה ה-20. הכרך הראשון יצא בשנת 1978 והשני בשנת 1987.
ב-1980, שנה לאחר פטירת האדמו"ר רבי יואל טייטלבוים מסאטמר, פרסם פוקס את הביוגרפיה שלו.
פוקס חקר גם את הפן היהודי-חרדי של השואה. הוא חקר את פעילותו של הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל בתקופת השואה, ואת ממצאיו העלה בספר "קראתי ואין עונה", שיצא בשנת 1983. בספר מכתבים ומסמכים חדשים שלא פורסמו בספרו של הרב ויסמנדל "מן המצר". בשנת 2007 הוציא בנו של פוקס, יעקב, את "קינת מן המצר", קינה פיוטית על השואה מאת הרב וייסמנדל, וצירף לה ביאור ופירוש.
ספרו האחרון של פוקס, שיצא ב-1995, היה "השואה במקורות רבניים: שו"ת ודרשות", אוסף דרשות ושאלות הלכתיות שנשאלו הרבנים בזמן השואה, מהן ניתן ללמוד על הלכי הרוח של היהודים בתקופה השואה, על האמונה באלוהים ועל ההקפדה בשמירת מצוות גם בתנאים הקשים של התקופה.
ספריו

טאשנד וישיבת מהר"ם בריסק, 1973
ישיבות הונגריה בגדולתן ובחורבנן (2 כרכים), 1978 ו-1987
האדמו"ר מסאטמר, 1980
קראתי ואין עונה: זעקתו של רחמ"ד וייסמנדל בתקופת השואה , 1983
ספר זה תורגם לאנגלית: The unheeded cry : the gripping story of Rabbi Weissmandl, the valiant Holocaust leader who battled both allied indifference and Nazi hatred, 1984
השואה במקורות רבניים: שו"ת ודרשות, 1995
שאול אש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 במאי 1921 המבורן, רפובליקת ויימאר 
 נהרג:  2 באפריל 1968 (בגיל 46) ישראל 
 שם לידה:  Shaul Eschwege 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת ציריך 
 מספר צאצאים:  0 
 
שאול דב אֵש (אֶשוֶוגֶה) (Shaul Esh (Eschwege)‎;‏ 9 במאי 1921, א' באייר תרפ"א – 2 באפריל 1968, תשכ"ח) היה חוקר השואה, עורך הפרסומים הראשון של "יד ושם", מרצה בכיר במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים, מראשוני סגל המכון, והראשון שעסק בהוראת השואה באוניברסיטה העברית.