stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביבופ
היסטוריה והתפתחות

בשנת 1939 הקליט הסקסופוניסט קולמן הוקינס הקלטה בשם "Body and Soul". בהקלטה זו התנסה הוקינס באלתורים מורכבים מהרגיל וקפיצות קצב רבות. אף על פי שנגינתו לא הייתה ממש בופ, הוא השפיע על מוזיקאים רבים, ביניהם סקסופוניסט האלט צ'ארלי פארקר. פארקר, שכבר החל להתנסות בנגינה בסולמות כרומטיים ובפרצי תווים, הוקסם משינויי הקצב ומהתחושה החדשנית שאפפה את הקלטתו של הוקינס.
בשנות הארבעים החלו הבופרים הצעירים, ופארקר בראשם, לפתח לעצמם סגנון ייחודי, שנבע מתוך שורשי הסווינג של שנות השלושים. הם הושפעו מאוד ממספר מובילים חדשניים כגון הפסנתרן ארט טייטום, הסקסופוניסטים הוקינס, ולסטר יאנג והחצוצרן רוי אלדרידג'. פארקר ודיזי גילספי הופיעו עם חלק מהנגנים של התקופה שקדמה לבופ, ולקחו את ההרפתקנות הזהירה שלהם לשלב הבא. הבופרים המוקדמים היו חדשניים מאוד ומספיק בטוחים במוזיקה שלהם כדי לא להירתע מהתגובות המזלזלות שבהן נתקלו בתחילת דרכם ממוזיקאים אחרים ומהקהל הרחב.
מועדון מינטונז פליי האוס (בתרגום חופשי מאנגלית: "בית המשחקים של מינטון") בניו יורק היה המקום להתנסויות ולפיתוח של הבופ בתחילת הדרך. נוסף על פארקר וגילספי, החלו לנגן שם נגני סווינג שרצו להתנסות בסגנון החדש. הגיטריסט צ'ארלי כריסטיאן, לדוגמה, שהחל להתנסות בשינויי מלודיות עוד כשהיה נגן בתזמורת של בני גודמן, היה מהנגנים הקבועים במועדון ונמנה עם חלוצי הביבופ. אחרי מותו לקח פארקר את המושכות, ויחד עם גילספי וקני קלארק הפך למוזיקאי המזוהה ביותר עם הסגנון החדש בתקופה זו. מוזיקאי נוסף, שהצטרף אליהם מאוחר יותר היה ת'לוניוס מונק. אך הוא, בניגוד לאחרים, כמעט שלא התנסה קודם לכן בסווינג בצורה מקצועית, והחל ישר לנגן ביבופ. מונק היה זה שהכניס את ההרמוניות המיוחדות שהקשו אפילו על חובבי הבופ. מבחינה זו, מונק היה שחקן חשוב ביצירה ובפיתוח של הבופ. המוזיקה שהם ניגנו הייתה קשה מאוד לקהל, כי בעוד נגינתו של כריסטיאן הייתה מעין הכלאה של סווינג ובופ, הסגנון החדש היה בופ טהור.
במשך מספר שנים נחשב הביבופ ל"מוזיקה עבור מוזיקאים". אף על פי שרוב השמות הגדולים של תקופת הסווינג המשיכו לנגן בסגנון שבו הם התמחו, היו מוזיקאים רבים שעברו לביבופ, רובם מוזיקאים צעירים שנמשכו לסגנון החדש, שבו היה מקום לחידושים ולתוספות. כמו כן, רבים נמשכו לבופ כיוון שהוא הציע להם מקום לביטוי עצמי, בניגוד לאפשרות המצומצמת לבצע סולו בתזמורות הסווינג הגדולות. אט-אט החל להימשך לסגנון החדש קהל שלא חיפש את מוזיקת הריקודים הקלילה, אלא מוזיקה מורכבת ומעניינת יותר. כך החלו להתפתח מועדוני ג'אז נוספים ועד סוף שנות הארבעים הפך הביבופ לזרם החשוב והמשמעותי ביותר בג'אז.
היסטוריה והתפתחות > תפוצה גאוגרפית

הג'אז האמריקאי התפתח בעיקר באזורים אפרו אמריקאים בארצות הברית. הביבופ התפתח בעיקר בחוף המזרחי, בניו יורק, או ליתר דיוק בהארלם. גם בניו אורלינס הייתה, ועודנה קיימת, קהילת בופ גדולה למדי. כשהביבופ הגיע לצד המערבי של ארצות הברית, הוא כבר היא מקובל מאוד במזרח. באופן כללי, הבופ תפס פחות במערב, ואפילו היום ניתן לראות את ההבדל הזה בין האזורים.
המקבילה של הבופ במערב הייתה הקול ג'אז, סגנון המהווה התפתחות של הביבופ אבל בהתאמה למורשת הג'אז המקובלת במערב ארצות הברית, כלומר ג'אז שקט ואיטי יותר.
היסטוריה והתפתחות > תפוצה גאוגרפית > בישראל

בתחילת המאה ה-21 סגנון הג'אז השולט בישראל הוא הפיוז'ן, אשר גם הוא הושפע מאוד מהבופ. עם זאת, סגנונות הג'אז הנפוצים בישראל בעבר היו ביבופ או פוסט-בופ. להלן רשימה חלקית של בופרים ישראלים:
סטו הכהן
אהרלה קמינסקי
ארני לורנס
אלי דג'יברי
דניאל זמיר
מקור המילה

מקור המילה בופ בשירת הסקאט והיא בעצם ג'יבריש שבו משתמשים זמרים בעת אלתור. קיימות מספר תאוריות לגבי מקורה המדויק של המילה, אולם אף אחת מהן לא הוכחה. תאוריה אחת גורסת כי הגיטריסט צ'ארלי כריסטיאן היה משתמש בה כדי לזמזם את המנגינה שהוא ניגן. תאוריה מקובלת יותר גורסת שמקור המילה במנהיגי להקות לטיניות שפעלו בארצות הברית של אותה תקופה, והיו קוראים "אריבה אריבה!" כדי ל"דרבן" את הנגנים שלהם. התאוריה מתיישבת עם העובדה, שהמילה "ביבופ" הייתה מוחלפת לעיתים ב"ריבופ". לראיה אפשר לבחון את שמות השירים "הי בא-בא-רי-בופ" (ליונל המפטון) ו"בי-בופ-א-לולה" (ג'ין וינסנט), שניהם מאותה תקופת זמן בערך.
השפעות בתרבות הפופולרית

בסדרת האנימציה האמריקאית "צבי הנינג'ה", ששודרה גם בישראל, הופיעו שתי דמויות של רשעים בשם ביבופ ורוקסטדי. ביבופ נקרא על שם הז'אנר המדובר, ורוקסטדי הוא סגנון מוזיקה המושפע מרגאיי, שהיה פופולרי לזמן קצר בשנות ה-60 בג'מייקה.
בנוסף, שמה של סדרת האנימה היפנית "קאובוי ביבופ" נקראה על שם הז'אנר, וגם פסקול הסדרה הכיל ברובו שירים מהז'אנר.
סגנונות משנה

אף על פי שזכה לזלזול רב בתחילת דרכו הפך הביבופ ליסוד הג'אז המודרני. הבופ מהווה את הבסיס והשורש לכל החידושים בג'אז שבאו אחריו. הדוגמאות החשובות הן:
הארד בופ - סגנון שפותח על ידי המתופפים ארט בלייקי ומקס רואץ' (כל אחד בנפרד), הסקסופוניסט ג'ון קולטריין ועוד מספר מוזיקאים חשובים. הסגנון משתמש בקצבים מורכבים יותר מהבופ, תוך הדגשת התופים והבס. הארד בופ משתמש באקורדים הנוצרים על ידי מספר כלי נשיפה והוא מושפע מהבלוז ומהגוספל. הסגנון נחשב להמשך ישיר של הביבופ.
פוסט-בופ - סגנון שפותח על ידי ביל אוונס וויין שורטר, ובו נשבר הבסיס ההרמוני של הבופ. פוסט-בופ משתמש באקורדים חדשים וחדשניים וברצפים הרמוניים מדרגות שונות, ובכך הוא התרחק מן הבופ. נוסף על כך, נגני הפוסט-בופ מאלתרים בצורה אחרת לגמרי. הם נמנעים מלהשתמש בצלילים המתבקשים יותר וההגיוניים יותר מבחינה תאורטית.
קול ג'אז - סגנון שפותח בעיקר על ידי החצוצרן מיילס דייוויס. קול ג'אז התפתח במקביל לביבופ, ואף על פי כן אין ספק שינק השראה רבה ממנו. הסגנון, שמכונה לעיתים גם "ג'אז החוף המערבי", התפתח במערב ארצות הברית הרחק מאזור התפתחותו של הבופ. הסגנון בנוי באופן דומה לבופ, אך מושם בו דגש על יצירת מלודיות ערבות לאוזן וקצבים איטיים.
ג'אז מודאלי - סגנון שפיתחו דייוויס וקולטריין בשיתוף עם ביל אוונס. ג'אז מודאלי, שלא הגיע לרמת הפופולריות של שאר הפיתוחים של הבופ, הוא סגנון שנשען על הרמוניה במודוסים (סולמות שנעשה בהם שימוש רב בימי הביניים). הסגנון נועד ליצור צורת אלתור מורכבת יותר, בה נוצרות מלודיות והרמוניות מיוחדות יותר.
נוסף על אלה, אפשר למנות את האוונגרד והג'אז החופשי כצאצאים של הבופ, אם כי צאצאים פחות ישירים מארבעת הנזכרים לעיל.
נגני ביבופ חשובים

בג'אז יש חשיבות רבה לנגן (בניגוד למוזיקה קלאסית, שבה רוב הכבוד מיוחס למלחין), ובביבופ יותר מאשר בסגנונות שקדמו לו. זאת כיוון שבביבופ יש חופש אמנותי רב יותר למבצעים (שהרי הם מחויבים רק למעברי האקורדים), ולטכניקה יש מקום רב בנגינה. על כן ישנם נגנים רבים בבופ אשר ידועים בזכות הביצועים שלהם, הגדולים והמפורסמים הם:
נגני ביבופ חשובים > צ'ארלי פארקר

צ'ארלי פארקר (כינויו - יארדבירד) הוא סקספוניסט אלט. בעיני רבים נחשב פארקר למייסד הבופ ולגדול נגני האלט של כל הזמנים. היכולת שלו לאלתר על סולמות כרומטיים במהירות מסחררת הפכה לסגנון נגינה שכל נגני הסקסופון אחריו היו מוכרחים להכיר. מאז פארקר השתנתה לחלוטין צורת הנגינה בסקסופון. בנוסף, על אף חייו הקצרים, הספיק פארקר להקליט מאות הקלטות, שרובן ככולן נחשבות לקלסיקות של הג'אז, ולמפתח בהבנת המוזיקה המודרנית. לני טריסטנו אמר בשנות השישים ש"אילו פארקר היה רוצה לאכוף את חוקי זכויות היוצרים, הוא יכול היה לתבוע כמעט כל אחד שהקליט תקליט בעשור האחרון".
נגני ביבופ חשובים > דיזי גילספי

גילספי, החצוצרן, שקיבל את הכינוי "דיזי" בזכות יכולותיו הטכניות המדהימות ובשל התנהגותו הליצנית המלאה בהומור, היה מחלוצי הבופ. הוא ניגן ברביעיית הבופ המקורית שכללה את פארקר, רואץ' ופאוול. כמו כן, המציא דיזי שיטות חדשות לנגינה בחצוצרה, והיה להשראה להמוני נגני חצוצרה אחריו. דיזי נחשב לגורם חשוב בהפצת הבופ ובהפיכתו מזרם שולי לתחום חשוב במוזיקת הג'אז. בזכות אופיו הנחמד והאחראי (בניגוד לרבים מנגני הבופ האחרים), הוא קידם את הבופ בעולם המוזיקה המודרנית.
נגני ביבופ חשובים > מקס רואץ'

מקס רואץ', חבר נוסף ברביעיית הבופ המקורית, החל לנגן בסגנון זה כבר בגיל 16. הוא נחשב לאחד המתופפים הראשונים שניגנו בופ (הוא וקני קלארק היו שני מתופפי הבופ הראשונים). נוסף על כך, נחשב רואץ' לאדם שהעביר את התופים מסטטוס של כלי משני, שתפקידו העיקרי הוא שמירת הקצב, אל מרכז הבמה, ונחשב לראשון שהוביל להקה. כאמור, רואץ' פיתח את המבנה הקצבי של הבופ והג'אז בכלל, והוא נחשב למבשר הקצבים השבורים. לימים, היה רואץ' ממפתחי ההארד בופ והפוסט-בופ, והיה הבופר האחרון שפרש והאחרון שנפטר מבין הבופרים של הרביעייה המקורית.
נגני ביבופ חשובים > ת'לוניוס מונק

אף על פי שקשה להגדירה בדיוק, נחשבת נגינתו של הפסנתרן ת'לוניוס מונק כביבופ. מונק ידוע בסגנונו הייחודי, הן בטכניקת הנגינה והן במבנה היצירות, האלתורים והקומפוזיציות. הוא תרם לפיתוח ההרמוניות של היצירות על ידי יצירת סולמות חדשים ומהלכי אקורדים ייחודיים. נוסף על כך, מונק היה מגדולי מלחיני הבופ. הוא כתב עשרות קטעים ורבים מהם הפכו לסטנדרטים; המפורסם מכולם הוא הקטע "Round Midnight", שזכה לאינספור ביצועים.
נגני ביבופ חשובים > באד פאוול

באד פאוול, פסנתרן מחונן מהרביעייה המקורית של הבופ, שינה באופן משמעותי את צורת הנגינה על הפסנתר. פאוול היה נגן ויוצר חשוב בהתפתחות הבופ עד כדי כך שרבים קראו לו "הצ'ארלי פארקר של הפסנתר". פאוול שינה את הנגינה ביד שמאל מנגינת בסים לנגינת אקורדים צבעוניים, ופיתח את שיטת חיקוי הקרנות שבה מנגן הפסנתר מנגינות בופיות הדומות לנגינה של כלי נשיפה. לאחר שהוכה על ידי שוטר איבד את שפיות דעתו והפסיק לנגן עם גדולי הבופ. פארקר הסביר למה הוא לא מנגן איתו בכך שאמר: "הוא אפילו משוגע יותר ממני".
נגני ביבופ חשובים > אחרים

מלבד חמשת הנגנים הללו, מוזיקאים רבים נוספים השתייכו לזרם הבופ. ביניהם:
צ'ארלי מינגוס - בס
ריי בראון - בס
דקסטר גורדון - סקסופון טנור
סאני רולינס - סקסופון טנור
קליפורד בראון - חצוצרה
מיילס דייוויס - חצוצרה
קני קלארק - תופים
פילי ג'ו ג'ונס - תופים
ביל אוונס - פסנתר
הרבי הנקוק - פסנתר
טוטס טילמנס - מפוחית
רון קרטר - בס
פול צ'יימברס - בס
ג'ון קולטריין - סקסופון טנור
סאני סטיט - סקסופון אלט
ארט בלייקי - תופים
תאודור "פאטס" נאוורו (אנ')- חצוצרה
ראו גם

שורשים: רגטיים, בלוז, סווינג
תולדות ישירות: הארד בופ, פוסט-בופ, ג'אז מודאלי
תולדות עקיפות: אוונגרד, ג'אז חופשי, פיוז'ן, רוק פסיכדלי
לקריאה נוספת

Bary McRea, The Jazz Handbook
Richard Cook and Brian Morton, Penguin Guide for Jazz on CD, 7th Addition
John Riley, The Art of Bop Drumming
Scott DeVeaux, The Birth of Bebop: A Social and Musical History
הערות שוליים

↑  את שם הטכניקה טבע המתופף קני קלארק.
↑  הדוגמה הקלאסית להעברת קצבים היא הביצוע של חמישיית רואץ' ובראון לסטנדרט "I get a kick out of you"
↑  קיים ויכוח אם מדובר במקס רואץ', באדי ריץ' או מתופף אחר.
↑  רוב הסולמות בתקופה שקדמה לבופ היו סולמות פנטטונים, והשאר היו מז'ורים או מינורים, אף על פי שגם קודם לכן היו ניסויים בתקופתו של קולמן הוקינס.
↑  בג'אז נהוג להתייחס לכלי הנשיפה הגדולים, כגון סקסופון וחצוצרה.
↑  אחד הציטוטים המפורסמים של גילספי הוא: "לא אכפת להם אם זו דרגה חמישית מוקטנת או דרגה 123 מוגדלת, השאלה היא רק אם אפשר לרקוד את זה".
↑  ג'ים דאוסום וסטיב פרופס What Was The First Rock'n'Roll Record?, 1992, ISBN 0-571-12939-0
↑  פיטר גאמונד, The Oxford Companion to Popular Music, 1991, ISBN 0-19-311323-6
↑  ריצ'רד קוק ובריאן מורטון, The Benguin Guide to Jazz on CD
↑  The Jazz Handbook, Barry McRae עמ' 121.
↑  ברני קאסל נהג לומר "אני מחשיב את סיד קלרט כאחרון מתופפי הסווינג. מקס רואץ' בעיניי, הוא מתופף הביבופ הראשון. קני קלארק היה הגשר".
↑  ג'ין קרופה ובאדי ריץ' היו שניהם מנהיגי הרכבים לפני רואץ', אך הם לא היו המובילים במובן המוזיקלי של המילה.
↑  רואץ' נפטר כשהוא בן 83 ב-16 באוגוסט 2007, כ-14 שנה אחרי דיזי גילספי. רואץ' המשיך לנגן וללמד עד שנותיו האחרונות, לראיה בשנת 2002 הופיע בתיאטרון ירושלים
↑  דיזי גילספי כתב: "אם אתה רוצה לשמוע את מונק, אתה חייב להכיר את היצירה ואת ההרמוניה על בוריה. אחרת, תיתקל בקשיים רבים."
↑  בשנת 1986 אפילו צולם סרט, בכיכובו של הסקסופוניסט דקסטר גורדון, שנשא את שם הסטנדרט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX549365 
שליחי הג'אז - להקת בופ והארד בופ חשובה. מנהיג הלהקה: המתופף ארט בלייקי
פסלו של דיזי גילספי בקרוליינה הדרומית
פסלו של מיילס דייוויס
ברנהרד פון הארץ

| --- | --- |

ברנהרד פון הארץ
 לידה:  12 באפריל 1862 רגנסבורג, ממלכת בוואריה בוואריה
 פטירה:  20 באוגוסט 1944 (בגיל 82) דורפן, גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 השתייכות:   צבא הקיסרות הגרמנית
 תקופת הפעילות:  1882–1918 (כ־36 שנים)
 דרגה:  גנרל לוטננט
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה הבווארית ה-2 מפקד הקורפוס ה-57
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 פור לה מריט צלב הברזל דרגה שנייה אות מסדר הנשר האדום
גנרל לוטננט ברנהרד יוזף מריה פון הארץ (בגרמנית: Bernhard Josef Maria von Hartz; 12 באפריל 1862 – 20 באוגוסט 1944) היה גנרל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

הארץ נולד ב-12 באפריל 1862 בעיר רגנסבורג, שהשתייכה אז לממלכת בוואריה. משפחתו קיבלה מעמד של משפחת אצולה בשנת 1825. אביו לאונרד פון הארץ היה אוברסט לויטננט בצבא הבווארי. הארץ למד באקדמיה הצבאית במינכן, וב-1884 התגייס לצבא הבווארי כצוער. ב-1895 הועלה לדרגת לויטננט, ובמרץ 1897 הועלה לדרגת האופטמן. הוא שרת במטכ"ל הגרמני ומילא תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1899 מונה לקצין במטה הכללי של הקורפוס הבווארי הראשון. וב-1903 הועבר למטה הדיוויזיה הבווארית ה-5. ב-1904 הועלה לדרגת מיור. ב-1906 מונה למפקד גדוד, ועוד באותה שנה הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. ב-1910 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1911 הוענק לו צלב מסדר הקדוש מיכאל.
ב-30 בספטמבר 1912 מונה למפקד חטיבת הרגלים הבווארית ה-2, וזמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל מיור. הוא פיקד על החטיבה עד 27 במרץ 1913, עת נקרא שוב למטה הכללי בברלין. הארץ היה אחד מאנשי הצבא הבווארים היחידים ששרתו שוב ושוב במטכ"ל בברלין (שאויש ברובו בפרוסים). הוא זכה לתשבחות מפי לודוויג השלישי, מלך בוואריה, שהעניק לו את צלב ההצטיינות של מסדר הכתר של בוואריה.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, מונה הארץ לראש אגף האפסנאות של הארמייה השישית בפיקודו של רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה. הארמייה השישית נפרסה בחזית המערבית, והשתתפה בקרב לורן. על חלקו בקרב הוענק לו ב-7 בספטמבר של אותה שנה עיטור הפור לה מריט עם חרבות, ובאוקטובר עוטר בצלב הברזל דרגה שנייה. במאי 1915 הועלה לדרגת גנרל לויטננט ומונה למפקד הדיוויזיה הבווארית ה-2. הארץ פיקד על הדיוויזיה שלו במהלך קרב ורדן והקרב על הסום. ב-25 בינואר 1917 נבחר לייצג את בוואריה במטכ"ל הקיסרי. במקביל הוענק לו אות מסדר הנשר האדום עם חרבות. ב-7 באפריל 1918 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-57 ופיקד עליו עד סוף המלחמה.
ביוגרפיה > אחריתו

לאחר המלחמה פרש הארץ מהצבא. הוא מת ב-20 באוגוסט 1944 בעיר דורפן בגיל 82.
ביסטרו

ביסטרו
ביסטרו (בצרפתית: Bistro) הוא סוג של מסעדה צרפתית שייחודו בעיצוב המסעדה, בתפריט האוכל המוגש בו ובתמחור בהשוואה למסעדות יוקרה.
מסעדות מסוג זה הופיעו לראשונה בפריז, צרפת. הביסטרו מוגדר בעיקר על ידי סוג המזון שהוא מגיש: תבשילים בבישול איטי כעוף ביין, ביף בורגיניון ותבשיל שקדי עגל, כמו גם בשרים צלויים – אנטרקוט, באווט (Bavette) ונתח קצבים הם הפופולריים שבהם.
בהשוואה למסעדות עילית, בביסטרו סידור הישיבה צפוף יותר והשולחנות קרובים אחד לשני. העיצוב עתיר צבעים כהים בשילוב גוני אדום וזמן הישיבה קצר משמעותית בהשוואה למסעדות עילית, שם נמשכות ארוחות שלוש וארבע שעות גם בצהרי היום.
מקור המילה "ביסטרו" אינו ברור. יש הטוענים שמקורו במילה הרוסית быстро (ביסטרו) שתרגומה "מהר" ונכנסה לשפה הצרפתית כאשר כוחות הברית שנלחמה נגד נפוליאון השתלטו על פריז בשנת 1815 וחיילים רוסים שנמצאו בעיר ודרשו לזרז את המלצרים הצרפתים בהגשת המזון.
מקור אפשרי נוסף הוא המושג הצרפתי bistrouille שמתאר ברנדי מעורבב בקפה.
ראו גם

בראסרי
ברנהרד פון בריידנבאך

מצבת קברו של בריידנבאך בקתדרלת מיינץ
ברנהרד פון בריידנבאך (Bernhard von Breidenbach/Breydenbach; בסביבות 1440 – 5 במאי 1497, במיינץ, גרמניה) היה אחד מן הפקידים והפוליטיקאים המובילים של הארכידיוקסיה של מיינץ. הוא ידוע כנוסע מפורסם בארץ ישראל, כמחבר ספר מסעות נודע, כרופא, וכעורך המדריך הראשון לצמחי מרפא בשפה הגרמנית.
תולדות חייו

ברנהרד פון בריידנבאך היה בן למשפחת אצולה עשירה מהסן, שמקורה בעיר מרבורג של היום. הוא התחנך לכמורה ואחרי כן קיבל תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת ארפורט. הוא החזיק בשלל משרות כנסייתיות ואזרחיות בעיר מיינץ, ובכללן קאנון בקתדרלת העיר, ורופא.
בשנים 1483–1484 ערך מסע לארץ הקודש (ראו להלן) ומיד עם שובו, בשנת 1484, התמנה לדיאקון הקתדרלה במיינץ. בשנים שלאחר מכן מונה בריידנבאך לרופאו של הארכיהגמון, וכן פרסם מדריך מעוטר לצמחי מרפא.
עד מותו המשיך לשרת במשרות ציבוריות שונות, בין השאר כראש בית המשפט האזרחי של מיינץ וכשגריר הארכיבישוף של מיינץ לוותיקן. פון בריידנבאך נפטר בגיל 57 ונקבר בקתדרלת מיינץ.
מסעו לארץ ישראל ולמצרים

בשנים 1483–1484, בימי הסולטאן הממלוכי קאיתבאי, ערך בריידנבאך מסע צליינות לארץ הקודש. המסע הקשה והיקר התאפשר בתקופה זו רק לעשירים, והיווה מפתח לקידום חברתי באירופה הקתולית. התיירות האירופית לארץ ישראל התפתחה בתקופה הממלוכית ושימשה מקור הכנסה משמעותי לתושבי הארץ. ההערכות הן כי כ-300 עד 500 צליינים אירופים ערכו את המסע מדי שנה בסוף המאה ה-15.
בחבורתו של בריידנבאך, שיצאה ברכיבה ממיינץ, היו שני אצילים נוספים, האביר פיליפ פון ביקן והרוזן הצעיר יוהאן מסולמס. את שלושת האצילים שירתו טבח ומתרגם בשם יוהאן קנוס, והתלווה אליהם המאייר ההולנדי ארהרד רויוויך (Erhard Reuwich) שרשם את נופי המסע. פון בריידנבאך היה הנוסע הראשון שצירף צייר למסעו.
הנוסעים יצאו ברכיבה לוונציה, אליה הגיעו בתום שבועיים. שם הצטרפו אליהם צליינים נוספים - רבים מהם אצילים אירופים ואנשי כמורה, ובהם הנזירים פאול ולטר ופליקס פברי, שכתבו גם הם ספרים על מסעם. הם עלו על ספינה ונציאנית והפליגו דרך הנמלים הוונציאניים קורפו מודון ורודוס, דרך הרקליון שבכרתים. הספינה הגיעה לארץ ישראל בתום כחודשיים של הפלגה ועגנה בנמל יפו.
העולים לרגל נאלצו להמתין מספר ימים בספינה בטרם ניתן להם אישור מן השלטונות הממלוכיים לעלות ליבשה.
את מסע הצליינות בארץ ישראל ארגנו נזירים פרנציסקנים שהתגוררו בארץ ישראל. בהדרכתם עלו הנוסעים לירושלים, כדי לבקר באתרים הקדושים לנצרות בעיר עצמה ובבית לחם הסמוכה.
בירושלים נפרדה חבורתו של בריידנבאך מן המדריכים הפרנציסקנים ומרוב הצליינים האירופים והמשיכה דרומה לחברון ולעזה.
הם הצטרפו לשיירות ערביות בדרך לסיני וביקרו במנזר סנטה קתרינה ובג'בל מוסא. משם המשיכו ברכיבה לקהיר והפליגו במורד הנילוס לרוזטה. בריידנבאך וחבורתו שבו לאירופה בספינה ונציאנית עליה עלו בנמל אלכסנדריה, שם גם מת הרוזן מסולמס מדיזנטריה.
הספר "מסע לארץ הקודש"

אחרי שובו למיינץ פרסם בריידנבאך את רשמיו בשפה הלטינית בספר "מסע לארץ הקודש" (Peregrinatio in Terram Sanctam).
את הטקסט עצמו כתב, על סמך תיאורי בריידנבאך, הנזיר הדומיניקני מרטין רות', שלא השתתף במסע, אך שלט בלטינית. את הספר ליוו תחריטי עץ של רויוויך, שגם הדפיס את הספר בבית הדפוס שלו, בשיטה שהומצאה כ-30 שנה לפני כן על ידי יוהאן גוטנברג במיינץ.
הספר, שפורסם לראשונה ב-1486, הפך לרב-מכר, לא במעט הודות לאיורים, ותורגם על ידי בריידנבאך גם לסאקסונית תחתית. בשנים הבאות הוא תורגם גם לשפות אירופיות נוספות.
בהתאם למוסכמה התקופתית, גינה הספר את האסלאם ונביאו מוחמד ואת תושבי הארץ המוסלמים, אותם הוא מכנה "סרצנים".
תיאורה של ירושלים מתמקד בעיקר במקומות הקדושים לנצרות כוויה דולורוזה וכנסיית הקבר, אך תיאורה של הבירה הממלוכית קהיר, על ארמונותיה ומרחצאותיה, מלא רושם.
הספר מתאר את יושבי הארץ על עיסוקיהם ומלבושיהם.
בנוסף מכיל הספר טבלאות ובהן תרגום של סוגי הכתב הנפוצים בארץ ישראל, ובהם הכתב העברי, הערבי, היווני, הסורי הקופטי והארמני.
האיורים בספר כוללים תיאור שצויר מן הספינה של שש ערי נמל בדרך לארץ הקודש, של אתרים בארץ ישראל ובסיני, ושל יושבי הארץ.
מעניין במיוחד הוא ציור הפאונה של ארץ ישראל, המכיל ג'ירף, תנין, עזים הודיות, סלמנדרה, קוף אדם בלתי מזוהה, גמל, וחד-קרן - כולם צוירו "כפי שנחזו באמת".
חשיבות מיוחדת נודעת למפת הארץ (מפת בריידנבאך) המופיעה בספר. רוב שטח המפה מוקדש לירושלים, והיא משמשת עדות מרכזית למבנים בעיר בסוף המאה ה-15.
לספר נודעה חשיבות היסטורית מכמה סיבות:
היה זה יומן המסע המאויר הראשון שהודפס, והוא היה חדשני בצורתו ובתכניו לזמנו.
הוא פורסם במימון עצמי ולא מטעם הכנסייה, והחזיר את ההשקעה בו ממכירות - מודל חדש שהפך אפשרי רק עם המצאת הדפוס והתאמתו לשכפול המוני של תחריטי עץ.
הוא הכיל לראשונה דפים מתקפלים שאפשרו להציג איורי נוף רחבים באופן יעיל.
בטקסט ניכרים ניצנים ראשונים של גישה הומניסטית בסקרנות שהוא מפגין כלפי המקומיים, שפתם ומנהגיהם.
הציורים בספר היוו מודל העתקה והשראה לציורי ארץ הקודש בעשורים העוקבים.
לקריאה נוספת

מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ-ישראל: רשומות ועדויות לתולדות היישוב היהודי, הוצאת עם עובד, 1965
נתן שור, בונים חומה בירושלים: ארץ־ישראל בספרות הנוסעים במאה ה־ט״ז, הוצאת משרד הביטחון, 1999
אלי שילר, בנתיב עולי הרגל לארץ הקודש, הוצאת אריאל, 1981
כנסיית הקבר כפי שהיא מופיעה בספר "מסע לארץ הקודש"
הפאונה של ארץ הקודש: ג'ירף, תנין, עזים הודיות, סלמנדרה, קוף אדם בלתי מזוהה, גמל, וחד-קרן - כולם צוירו "כפי שנחזו באמת"
ברש (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  מיכל ויניק
 הופק בידי:  איילת קייט אמיר הראל
 תסריט:  מיכל ויניק
 עריכה:  ז'ואל אלכסיס
 שחקנים ראשיים:  סיון נועם שמעון ג'ייד הדס סקורי דביר בנדק
 מוזיקה:  דפנה קינן
 צילום:  שי פלג
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  למה הפקות
 חברה מפיצה:  Film Movement M-Appeal World Sales
 הקרנת בכורה:  20 בספטמבר 2015 (פסטיבל הקולנוע הבינלאומי סן סבסטיאן)
 משך הקרנה:  85 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט להט"בי סרט דרמה סרט קומדיה
 פרסים:  זוכה פסטיבל חיפה
 דף הסרט ב־IMDb
בָּרַש הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2015 אותו כתבה וביימה מיכל ויניק ובו מככבים סיון נועם שמעון, ג'ייד הדס סקורי ודביר בנדק. הסרט מספר על נעמה ברש בת ה-17, שמפתחת מערכת יחסים עם תלמידה חדשה שמגיעה לבית ספרה, על רקע היעלמותה של אחותה החיילת.
הסרט הופק בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי ומפעל הפיס. שיר הנושא של הסרט בוצע על ידי להקת "העברית".
עלילה

נעמה (סיון נועם שמעון) חיה עם משפחתה בפרוור ישראלי טיפוסי. נעמה נוהגת להסתובב עם חברותיה במסיבות, לשתות אלכוהול ולקיים מפגשים מיניים אקראיים עם בנים. היא חווה ניתוק מהוריה שלא מודעים כלל לאורח חייה, וחיה בצל אחותה החיילת שמעוררת את דאגת הוריה כל פעם שהיא מתחילה לצאת עם נער שוליים חדש.
יום אחד נעמה פוגשת בתלמידה חדשה בשירותים בבית הספר, ומרגישה כלפיה משיכה מיידית. היחסים בין השתיים מתפתחים, ודנה (ג'ייד הדס סקורי) מכירה לנעמה את סצנת המועדונים והסמים של תל אביב, שם היא פוגשת את בעלת המועדון, "דרקולה", שולטת לסבית שמולכת על כל הסובבות אותה. נעמה נסחפת לתוך אהבתה לדנה והעולם שהיא פותחת בפניה, במיוחד אל מול ההתנהלות הגסה של אביה, חוסר האונים של אמה, העצב של אחיה, ואחותה שנעלמה מהבסיס. נעמה מצטרפת בעל כורחה לאביה בחיפוש אחרי האחות הנעלמה, ומגיעה איתו לכפר קאסם שם הוא מתפרץ בשטף גזעני על השוטרים המקומיים. היא מנסה לברוח חזרה לזרועותיה של דנה, אך בביקור הבא בתל אביב, דנה נשארת עם דרקולה, ושולחת את נעמה הביתה לבד.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות |
| --- | --- |
סיון נועם שמעון: נעמה ברש
ג'ייד הדס סקורי: דנה הרשקו
דביר בנדק: גדעון ברש
מועמדויות וזכיות בפרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2015 | פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה | השחקנית הטובה ביותר - סיון נועם שמעון | זכייה |
| 2015 | פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה | השחקן הטוב ביותר - דביר בנדק | זכייה |
| 2015 | פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה | התסריט הטוב ביותר - מיכל ויניק | זכייה |
| 2016 | פסטיבל הקולנוע הבינלאומי גוודלחרה | הסרט הטוב ביותר (באורך מלא) - מיכל ויניק (במאית) | מועמדות |
ג'ורג' מרי סרל

| --- | --- |

 לידה:  27 ביוני 1839 לונדון, אנגליה
 פטירה:  7 ביולי 1918 (בגיל 79) ארצות הברית
 ענף מדעי:  אסטרונומיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 עיסוק:  תצפיות אסטרונומיות, כתיבה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  האקדמיה הימית של ארצות הברית  האוניברסיטה הקתולית של אמריקה
 פרסים והוקרה:  פרס לאלנד
 תרומות עיקריות
 55 פנדורה, NGC 548, 565, 570, 4058, 4247 ,5487
ג'ורג' מרי סרל (באנגלית: George Mary Searle;‏27 ביוני 1839 - 7 ביולי 1918) היה אסטרונום וכומר קתולי אמריקאי.
ביוגרפיה

נולד ב-27 ביוני 1839 בלונדון שבאנגליה. במהלך ילדותו עברה משפחתו לבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית. ב-1857 סיים את לימודי התואר ראשון באוניברסיטת הרווארד וב-1860 סיים את לימודי תואר שני.
לאחר לימודיו הוא החל לעבוד במצפה הכוכבים דאלי שבניו יורק, ובספטמבר 1858 גילה את האסטרואיד 55 פנדורה אשר נקרא על שמה של האישה פנדורה מהמיתולוגיה היוונית. באותה שנה, העניקה לו האקדמיה הצרפתית למדעים את פרס לאלנד בעקבות גילוי האסטרואיד.
בשנת 1862, מונה לעוזר פרופסור באקדמיה הימית של ארצות הברית. עד שביוני 1866 חזר סרל להרוואד בתור עוזר אסטרונום. במשך שנות עבודתו גילה סרל שישה גלקסיות:NGC 548, 565, 570, 4058, 4247 ו-5487. בשנת 1862, לאחר שעזב את הרוואד התנצר לכנסייה הקתולית ובשנת 1868 הצטרף למסדר הפאוליסטי (אנ') והחל ללמד באוניברסיטה הקתולית של אמריקה (אנ').
ב-1 בנובמבר 1905 פרסם סרל רעיון לרפורמה בלוח הגרגוריאני בו הציע כי כל השנים יתחילו ביום ראשון, על מנת להפוך את לוחות השנה ברחבי העולם לרב שנתיים.
בשנת 1916 כתב חיבור בשם "האמת על המדע הנוצרי" ("texts The Truth About Christian Science") בו הוא מגנה את תורת המדע הנוצרי של מרי בייקר אדי (אנ').
הערות שוליים

↑  Rev George Mary Searle CSP (1839-1918) - Find a..., www.findagrave.com (באנגלית)
1 2  The Discoverers of the NGC / IC Objects, cseligman.com
↑  (55) Pandora, Berlin, Heidelberg: Springer, 2007, עמ' 20–20, ISBN 978-3-540-29925-7. (באנגלית)
↑  Photos, www.klima-luft.de
↑  archive.ph, archive.ph
↑  ג'ורג' מרי סרל, A Possible Calendar, 1 בנובמבר 1905
↑  George M. (George Mary) Searle, The Truth About Christian Science, New York, Paulist Press, 1916
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1273394984  ISNI: 0000 0003 8538 2273  LCCN: n86835297  NTA: 071895396  VIAF: 236421745   WorldCat (עם VIAF): 236421745