stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השיח העדתי בישראל
השיח העדתי במאה ה-21

למרות השוויון ביחסי הכוחות, למרות נישואי התערובת, ופעילות "כור ההיתוך", ולמרות הרצון להעלים את משקעי העבר – גם בעשור השני של המאה ה-21, ממשיך להתקיים שיח הקשור לשיוך עדתי ולחלוקה אתנית בין הקבוצות השונות באוכלוסייה. כך למשל, באתרי היכרויות רבים נמצא הסעיף: "מוצא", שיכול לעיד על כך שהשיוך העדתי מהווה קריטריון למציאת בן/בת זוג ולהקמת משפחה. בפרסומים ומחקרים רשמיים הקשורים לבריאות, חינוך, השכלה ותעסוקה נבדקות ומצוינות ארצות המוצא של המשתתפים בהם, וכך גם בסטטיסטיקות של מוסדות אקדמיים ומכוני מחקר (למשל פרסומי מרכז אדווה).
בקרב הציבור הדתי בישראל מתקיימת אבחנה ברורה וגלויה בין אשכנזים לספרדים (בני עדות המזרח), על רקע של פסקי הלכות ושמירת מסורות שהועברו מדורי דורות. ברבנות הראשית, שהיא גוף ממסדי המהווה סמכות בעניינים מהותיים הקשורים לחיי הפרט והכלל – נעשית חלוקה בין רבנים או דיינים אשכנזים ומזרחים, ובתפקיד הרם ביותר, "הרב הראשי לישראל", נושאים שני אנשים שמעמדם שווה: רב ראשי אשכנזי ורב ראשי ספרדי.
האבחנה הבינעדתית בולטת במיוחד בקרב הציבור החרדי, המקיים מוסדות חינוך ובתי כנסת נפרדים לחלוטין לאשכנזים ומזרחים.
השיח העדתי יכול להתקיים בנושאים שאינם מעוררי מחלוקת אלא מקרבים ומגשרים על פערים בין הקבוצות האתניות, חושפים את הפולקלור והתרבות של האחר ויוצרים הרמוניה רב-תרבותית. בהקשר זה ניתן לציין את העיסוק בשימור מורשת של ארצות מוצא, והחיפוש המוגבר אחרי שורשים, הן באמצעות כתיבה והן באמצעות טיולים ומסעות.
מנגד, בתחומים רבים השיח העדתי נחשב כנושא נפיץ שהעיסוק בו מעורר מחלוקות.


בדרך כלל ניתן לומר כי הציבור בישראל נוטה להימנע משיוך עדתי מפלג באופן גלוי, והשימוש בו יכול לעורר הסתייגויות המפרשות אמירות ומעשים שונים כגזענות. אף על פי כן קיים מתח סמוי וגלוי החושף פערים בין מזרחים לאשכנזים ומתפרץ לעיתים קרובות.


עם התפתחות האינטרנט והרשתות החברתיות, ניתן ביטוי ליחידים וקבוצות שלא יכלו להשתתף בשיח העדתי מאז קום המדינה. המגוון הרחב של ערוצי התקשורת מעצים את השיח מעורר המחלוקת וחושף אותו כחלק ממאבק כולל על עיצוב פניה של החברה הישראלית בתהליך המתמשך של מיזוג הגלויות. משתתפים בו גם ילידי הארץ בני דור שני ושלישי למהגרים אשכנזים ומזרחים כאחד.
השימוש ההיסטורי במונח "עדה", ממשיך להיות ייחודי להגדרת הישראלים המזרחים, ולעדות השונות המרכיבות אותה ("עדות המזרח") בעוד שהאשכנזים אינם נכללים תחת חלוקה קטגורית לעדות, למרות מאפיינים ייחודיים שהיו ליוצאי ארצות שונות באירופה ובאמריקה.
ציוני דרך בשיח העדתי מאז הקמת המדינה

1949 - סדרת המאמרים של אריה גלבלום בעיתון הארץ, וכתיבתו נגד המזרחים, והחשש המרכזי שהביע על כך שהמשך העלייה ממדינות ערב בפרט יביא ל"לבנטיניזציה של המדינה", דבר שיביא לחורבנה.
1959 - אירועי ואדי סאליב - סדרת הפגנות רחוב ומהומות שאירעו בשכונת ואדי סאליב בחיפה. האירועים היו מרי חברתי נגד קיפוח ואפליה על רקע עדתי של המזרחים, ונגד הממסד של מפא"י ששלט במדינה באותם ימים.
1967 - פרשת ילדי תימן - פרשת היעלמותם של פעוטות בני עולים חדשים, כשני שלישים מהם מיהדות תימן, בין השנים 1948–1954. הפרשה עלתה לכותרות העיתונים, נחקרה במסגרת ועדת חקירה פרלמנטרית לראשונה בשנת 1967, ולאחר מכן בשתי ועדות חקירה נוספות.
1969 – החלת האינטגרציה במערכת החינוך – מהלך ממשלתי שנועד לצמצם פערים ברמת ההשכלה בין ילדי ישראל מהשכבות השונות ולהביא לשוויון הסיכויים של כולם להשתלב בחברה ובמשק מתקדם. וכן הפגשת הילדים מכל השכבות, בניהם של יוצאי הורים מכל ארצות המוצא, במסגרות לימודים משותפות.
1971 – הקמת תנועת הפנתרים השחורים - תנועה שהוקמה על ידי צעירים משכונת מוסררה שבירושלים במחאה על קיפוח ואפליה של מזרחים מאז קום המדינה.
1972 – ביטול מבחן הסקר שהיטיב במיוחד עם תלמידים מארצות מוצא אירופאיות וגרם להפניית ילדי עולים מזרחיים לבתי ספר מקצועיים.
1977 - המהפך הפוליטי – עלייתו של מנחם בגין לשלטון במסגרת מפלגת הליכוד אשר בין חבריה נמנו צעירים מזרחים רבים שהשתלבו בפוליטיקה המקומית והארצית. מנחם בגין היה אהוד על רבים בני עדות המזרח, שראו בו דמות אבהית ומנהיגותית שאינה מתנשאת עליהם ומדברת אל לבם. הוא אף עודד השתלבות מזרחים במפלגת הליכוד, והכריז על "פרויקט שיקום השכונות" שנחשב בעיקר כמיטיב עם השכבות החלשות באוכלוסייה דאז, קרי: עדות המזרח.
1981 - נאום הצ'חצ'חים של דודו טופז, ותגובתו של מנחם בגין לנאום, חידדו את השיח העדתי בבחירות שהתקיימו לכנסת ה-10.
שנות ה-80 - הקמת מפלגות עדתיות, תמ"י ותנועת ש"ס. אמנם מפלגות עדתיות התקיימו בשנותיה הראשונות של המדינה, אך כולן נבלעו בממסד הפוליטי הקיים. הקמת תמ"י, ב-1981, חידשה את השאיפה של מנהיגים בעדות המזרח למקם אותם במקום בולט יותר בפוליטיקה, ולאפשר להם השפעה על החברה. תנועת ש"ס שהוקמה מעט אחר כך, לאחר מכן הקמת תנועת ש"ס אשר חרתה על דגלה את הסיסמה: "להשיב עטרה ליושנה". ש"ס אמנם נחשבת כמשתייכת לזרם החרדי, אך המסרים שלה נוגעים ישירות לשיח העדתי ונותנים ביטוי לכל בני עדות המזרח, החילוניים ושומרי המסורת אשר מרגישים מקופחים.
1997 - בקשת הסליחה של אהוד ברק מבני עדות המזרח. ברק, בהיותו יו"ר מפלגת העבודה, הודיע שהוא "מבקש סליחה בשם מפלגת העבודה ומפא"י על כל דורותיה" מבני עדות המזרח על העוול שנגרם להם.
שנות ה-90 ושנות ה-2000 - המוזיקה המזרחית. החל משנות ה-90, וביתר שאת בשנות ה-2000 ובמיוחד בעשור השני של המאה ה-21, תופסת המוזיקה המזרחית מקום מרכזי בתרבות הישראלית. יש הרואים בכך תיקון עוול שנים רבות בהן המוזיקה הישראלית הושפעה בעיקר מארצות המערב, ויש הרואים בכך סמליות בהקשר רחב יותר של השתלבות המאפיינים המזרחיים בחברה הישראלית.
ראו גם

יהדות ישראל
השסע העדתי בישראל
מזרחים
אשכנזים
לקריאה נוספת

מגמות בחברה הישראלית, בעריכת אפרים יער וזאב שביט כרכים א'ב', האוניברסיטה הפתוחה
הערות שוליים

↑  יצחק בן-צבי, ארץ ישראל ויישובה,
↑  פרקים בתולדות הלשון העברית, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 156
↑  מגמות בחברה הישראלית, בעריכת אפרים יער כרך ב' עמ' 1114
↑  שם
↑  דודו כהן, ‏מה ההבדל בין אשכנזים וספרדים ביהדות?, באתר ‏מאקו‏, 29 באוגוסט 2013
↑  חן שליטא, ‏החרדים קובעים שיא בגזענות: "לא יותר מ-30% ספרדים בבניין", באתר גלובס, 16 ביוני 2012
↑  ד"ר רוביק רוזנטל, לא חשוב מאיזה עדה
↑  ברק לבני עדות המזרח: "אני מבקש סליחה בשם מפלגת העבודה", באתר גלובס, 28 בספטמבר 1997
ויקטור ששון

| --- | --- |

ויקטור ששון במדי חיל האוויר המלכותי
 לידה:  30 בדצמבר 1881 נאפולי, ממלכת איטליה ממלכת איטליה
 פטירה:  13 באוגוסט 1961  (בגיל 79) א' באלול ה'תשכ"א נסאו, איי הבהאמה איי הבהאמה
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום מגורים:  שאנגחאי 
 השכלה:  טריניטי קולג'  בית הספר הארו 
 בן או בת זוג:  Evelyn Barnes 
 פרסים והוקרה:  אביר הצלב הגדול של מסדר האימפריה הבריטית 
 
סר ויקטור ששון, הברונט השלישי (30 בדצמבר 1881 – 13 באוגוסט 1961) היה יהודי-בגדדי, נינו של דוד ששון, מייסד אימפריית העסקים של משפחת ששון. הוא נחשב לאחד האנשים העשירים בעולם בתקופתו, והיה ידוע בנדיבותו הפילנתרופית.
ביוגרפיה

ששון נולד בנאפולי ב-30 בדצמבר 1881. אביו, אדוארד אליהו ששון, היה בנו הצעיר של אליהו דוד ששון, היה אחד מבניו של דוד ששון, והיה אחראי על העסקים המשפחתיים בהודו. ויקטור גדל בלונדון, ולמד בבית הספר הארו, ובטריניטי קולג' של אוניברסיטת קיימברידג'.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת ששון בחיל האוויר המלכותי הבריטי בדרגת קצין. הוא ניצל מתאונת טייס ב-1916, שגרמה לו לכאבי רגליים כרוניים לשארית חייו.
לאחר מות אביו בשנת 1924 היה ויקטור למנהל חברת א. ד. ששון ושות'. ב-1931 החליט להעביר את הונו ועסקיו לשאנגחאי, מפני שלדעתו לא יהיה לביטחון לרכוש הפרטי בהודו עצמאית. הוא פעל בתחום הנדל"ן, והקים את מבנה ה-11 קומות הראשון של העיר. החלטתו למשוך השקעות מהודו ולאחר מלחמת העולם השנייה אף מהונג קונג גרמה להתמוטטות החברה עם השתלטות הקומוניסטים על סין בתום מלחמת האזרחים הסינית ב-1950.
ששון היה פעיל גם בפוליטיקה הבריטית. הוא ירש את תואר האצולה הברונט של בומביי מאביו, והיה הברונט השלישי לאחר אביו ודודו יעקב אליהו ששון שנפטר ללא צאצאים. הוא היה חבר במפלגה השמרנית, ושימש כחבר הפרלמנט האימפריאלי 1922–1923. הוא היה גם חבר במועצת העיר לונדון, והשתתף בוועדה לחקר תנאי העובדים בהודו ב-1929.
ב-1941 עזב ויקטור ששון את שאנגחאי, בעקבות השתלטות האימפריה היפנית על העיר.
את שנותיו המאוחרות העביר ששון באיי בהאמה, שם נפטר בשנת 1961, בגיל 80.
פילנתרופיה

ששון היה תורם פילנתרופ גדול למוסדות יהודים בעולם. הוא תרם סכומי כסף גדולים לישיבות, בתי ספר, בתי חולים ומוסדות קהילתיים אחרים. הוא גם תרם למוסדות יהודיים במדינות ערב, כולל בארץ ישראל.
ששון היה גם תורם גדול לצדק חברתי ולמאבק באנטישמיות. הוא תרם למוסדות צדקה רבים, כולל הוועד היהודי האמריקני, אגודת ידידי העמיות היהודיות והמוסד הלאומי לשימור האתרים היהודיים. הוא גם תרם למאבק באנטישמיות במפלגות הפוליטיות הבריטיות.
עם התגברות זרם הפליטים היהודים לשאנגחאי בשלהי שנות השלושים היה ששון מגדולי התורמים לרווחתם.
למרות שהפליטים ראו בסין רק תחנת מעבר למקום התיישבות אחר, ראשי הקהילה ובראשם ויקטור ששון לקחו אותם תחת חסותם וסייעו להם להשתקם ולהתפרנס מעמל כפיהם.
ויקטור ששון הקים קרן שיקום שאספה למעלה מ־180 אלף דולר שסייעה בשיקום של כ־700 מפרנסים במסגרת העסקת פליטים במשלחי ידם - רופאים, בתי מלאכה, מתפרות, מקומות הסעדה וכו'.
הוא גם תרם כספים רבים להקמת בית חולים, הזמין ציוד רפואי חדש. הרופאים, שרבים מהם היו מומחים עוד בגרמניה נהנו מיוקרה רבה.
ב-1940 תרם לקרן לקרן לקניית מטוסי קרב עבור חיל האוויר המלכותי כסיוע למאמץ המלחמתי במלחמת העולם השנייה. וב-1942 תרם סכום נוסף.
עיטורים והוקרה

ביולי 1935 העניקה ממשלת הרפובליקה הסינית לששון מדליית זהב על תרומתו לבית חולים.
בינואר 1947, קיבל ששון תואר אביר הצלב הגדול של מסדר האימפריה הבריטית מהמלך ג'ורג' החמישי.
הערות שוליים

1 2 3 4  Sir Ellice Victor Elias Sassoon papers and photographs, "1927-1961 :  A Guide to the Collection (באנגלית)
1 2 3  Sir Victor Sassoon, Scion of Famous Anglo-indian Jewish Family, Dead, JTA, ‏14 באוגוסט 1961
1 2 3  The rise and fall of the opium-fueled Sassoon dynasty, the 'Rothschilds of the East', טיימס אוף ישראל, ‏26 בנובמבר 2022
↑  ששון יוצא את הודו, דואר היום, 20 ביולי 1931
↑  3,6 מיליון דולר לצרכי הפליטים בשאנחאי, דבר, 14 בפברואר 1941
↑  שאנחאי־הנמל היחידי הפתוח בפני פליטים יהודים, הארץ, 26 באפריל 1939
↑  עזרא יחזקאל- שקד, היהודים האופיום והקימונו, ירושלים: הוצאת ראובן מס בע"מ, 1995, עמ' 125-127
↑  תרומת סיר ויקטור ששון למאמץ האוירי של אנגליה, הארץ, 9 באוקטובר 1940
↑  ידיעות מן הגולה, דבר, 15 בפברואר 1942
↑  China Gives Medals to 2 Shanghai Jews, JTA, ‏25 ביוני 1935
↑  Palestine and British Jews on King George's New Year's Day Honor List, JTA, ‏2 בינואר 1947
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1341259838  PIC: 390330
ויליאם פלטני

| --- | --- |

 לידה:  18 במאי 1861 אשלי, נורת'האמפטונשייר, נורת'האמפטונשייר, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  14 במאי 1941 (בגיל 79) סטנסטנד מאונטפיצ'ט, אסקס, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  איטון קולג' 
 בן או בת זוג:  Jessie Alexandra Arnott (17 באוקטובר 1917–?) 
 השתייכות:  הצבא הבריטי 
 תקופת הפעילות:  1878–1920 (כ־42 שנים)
 דרגה:   לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-6   מפקד הקורפוס ה-3   מפקד הקורפוס ה-13
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת הבורים  המלחמה האנגלו-מצרית 
 עיטורים
 אות השירות המצוין (1896)  אביר מפקד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (1917)  חבר במסדר האמבט (1905)  אביר הצלב הגדול במסדר הוויקטוריאני המלכותי (1930)  אביר מפקד במסדר האמבט (1915)  צלב גדול של לגיון הכבוד 
 
ויליאם פלטני (באנגלית: William Pulteney‏; 18 במאי 1861 – 14 במאי 1941) היה גנרל בריטי במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה

פולטני נולד ב-18 במאי 1861, והתחנך באיטון קולג'. הוא הצטרף למיליציה של אוקספורד בשנת 1878. לאחר מכן הוא הועבר לרגימנט המשמר הסקוטי שם הוסמך כלוטננט משנה ב-23 באפריל 1881, והועלה לדרגת לוטננט ב-2 ביולי 1881.
בשנה שלאחר מכן שירת במלחמה האנגלו-מצרית, שם נכח בקרב תל אל קביר (ספטמבר 1882). ב-4 במאי 1892 הועלה לדרגת קפטן, ובשנת 1895 שירת עם משלחת בוניורו ומשלחת ננדי, שעליה אוזכר בשדרים וקיבל את עיטור אות השירות המצוין (DSO). הקידום למייג'ור הגיע לאחר 1 במאי 1897.
מלחמת הבורים השנייה פרצה באוקטובר 1899, ופלטני שירת עם הגדוד הראשון של הרגימנט שלו בדרום אפריקה משלהי 1899, כשהוא מחזיק בדרגת ייצוג של לוטננט קולונל מ-11 בנובמבר 1899. הוא לחם בקרבות בלמונט, אנסלין ונהר מודדר (נובמבר 1899) ובקרב מג'רספונטיין (דצמבר 1899). בשנה שלאחר מכן מונה לסגן המפקד של הרגימנט באפריל, השתתף בצעדה לבלומפונטיין ופרטוריה, ובקרבות גבעת היהלומים (יוני 1900), בלפסט (אוגוסט 1900) ובמעבר לקומטיפורט בספטמבר. על שירותו במלחמה, הוא הועלה לדרגת קולונל ב-29 בנובמבר 1900. הוא נשאר עם הרגימנט שלו בדרום אפריקה עד שהמלחמה הסתיימה במאי 1902, ויצא לבריטניה באונייה בריטניה כחודשיים אחר כך.
לאחר המלחמה הוא פיקד על החטיבה ה-16 באירלנד משנת 1908 ועל הדיוויזיה ה-6 בדרום אירלנד בשנת 1910.
לפלטני הייתה קריירה מבצעית נרחבת במהלך מלחמת העולם הראשונה, והוא פיקד על הקורפוס ה-3 בחזית המערבית ברציפות החל מ-31 באוגוסט 1914 עד 19 בפברואר 1918. פולטני פיקד על הקורפוס ה-13 בבריטניה מ-20 בפברואר 1918 עד 15 באפריל 1919.
הוא מילא את תפקיד המוט השחור בפרלמנט של הממלכה המאוחדת בין השנים 1920–1941, וב-14 במאי 1941 מת בביתו בסטנסטנד מאונטפיצ'ט, אסקס.
עיטורים

הוא קיבל את תואר אביר מפקד מסדר האמבט בשנת 1915; אביר מפקד מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש בשנת 1917, ואביר מפקד המסדר הוויקטוריאני המלכותי בשנת 1918.
הערות שוליים

1 2 3 4  Stearn, Roger T. (22 בספטמבר 2011). "Pulteney, Sir William Pulteney (1861–1941), army officer". Oxford Dictionary of National Biography (באנגלית). נבדק ב-21 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hart´s Army list, 1903
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1406799  BnF: cb16712892k (data)  GND: 107868605X  ISNI: 0000 0000 6380 0508  LCCN: n88015141  NTA: 073257060  SNAC: w6b59smn  Trove: 905615  VIAF: 63084310   WorldCat (עם VIAF): 63084310
המצור על עכו (1799)

שרידי קו הביצורים הפנימי שהוקם על ידי פרחי ודה פליפו בעת המצור על העיר
מצבה בצורת פירמידה ועליה צלב, שהוקמה לחיילי נפוליאון שמתו במהלך המצור על עכו. המצבה מוצבת בחצר המנזר בסטלה מאריס בחיפה, ששימש כבית חולים צבאי, ובחצרו טמונים רבים מחיילי נפוליאון
קברו של גנרל קאפארלי בעכו
המצור של צבא נפוליאון על עכו החל ב-20 במרץ 1799 ונמשך 54 ימים. במצור זה, שהיה חלק ממסע נפוליאון בארץ ישראל, כשל נפוליאון בניסיונו לכבוש את עכו מידיו של אחמד אל ג'זאר. משנכשל במצור על עכו, לא ראה טעם בהמשך המערכה בארץ ישראל ושב למצרים ביחד עם חייליו.
השלב ההתחלתי

ז'אן-בטיסט קלבר, גנרל בצבאו של נפוליאון, נשלח לכבוש את חיפה, שהייתה אז פחותה בחשיבותה מעכו, וכבש את העיר ללא קרב ב-20 במרץ. עם זאת, מפלה חמורה אירעה כאשר כוחותיו של האדמירל הבריטי סידני סמית הצליחו לתפוס את האוניות הצרפתיות, בפיקוד הקפיטן סטנדלה, שנשאו את תותחי המצור הכבדים שנשלחו ממצרים בדרך הים. תותחים אלו שימשו לאחר מכן את מגיני עכו, תחת שישמשו את כוחותיו של נפוליאון. חלק מהתותחים שהגנו על עכו הובאו על ידי אל ג'זאר ממצודת בורג' א-סלאם בחיפה. התותחים הוצאו משם על ידו לפני כיבושה על ידי הכוחות הצרפתיים.
סידני סמית היה תת-אדמירל בריטי, ששימש באותה תקופה מיופה הכוח האנגלי בחצרו של הסולטאן, ובעל סמכויות אוטונומיות בחלק זה של הים התיכון. סמית עמד בראש צי של עשר ספינות, שתיים מהן ספינות הדגל שלו ה"תזאוס" וה"טייגר", והאחרות ספינות שנלקחו שלל מציו של סטנדלה. הטייגר והתזאוס הועמדו בקצוות המנוגדים של נמל עכו והרעישו את הצרים על העיר. עיקר נזקם היה ברעש שהקימו, וכך שיבשו את הקשר בין הלוחמים הצרפתים. כן נהגו לירות ברובים על הצרפתים הרוחצים בים. במהלך המצור על עכו גרמה השליטה הימית של העות'מאנים והאנגלים לכך שהנצורים נהנו מאספקה של מזון, נשק ותחמושת, בעוד שהצרים נאלצו לקצוב את תחמושתם, וסבלו ממחסור תמידי באבק שרפה.
סידני סמית הגיע לעכו אך ארבעה ימים לפני תחילת המצור הצרפתי ב־20 במרץ. ייתכן והיה בדעת אל ג'זאר להיכנע כפי שנכנע מפקד חיפה, אך סמית, כשעימו צי של עשר ספינות, הצליח להפיח רוח לחימה בקרב אל ג'זאר ואנשיו. יחד עם סמית הגיע אנטואן דה פיליפו, קצין תותחנים צרפתי בן מחזורו של נפוליאון באקדמיה הצבאית, שעקב נטיותיו המלוכניות עבר לצידם של סמית וג'זאר.
בואו של סמית עודד את אל ג'זאר שמצא לנכון לכרות את ראשו של מיילי דה שאטו ריינו, השליח הצרפתי שנשלח לדרוש את כניעת עכו, ולהציב את ראשו בחומות העיר.
עכו הייתה מוקפת בחומה מכל עבריה. העיר הייתה מעין חצי אי החודר אל הים כלשון, וכך הייתה מוקפת בים משלושה כיוונים, דבר שהפך את החדירה לאפשרית מצד היבשה בלבד, בשל השליטה במפרץ של סמית ואנשיו. מצד היבשה יצרה החומה מעין זווית. החומה הייתה בנויה על שרידי חומה צלבנית ישנה, אשר שוקמה על ידי דאהר אל עומר ולאחר מכן הורחבה ובוצרה על ידי אל ג'זאר. חפיר יבש מנע גישה אל החומה עצמה, ובקירותיה עמדו צלפים אלבנים, אשר ידעו היטב את מלאכתם וזרעו מוות בשורות הצרים על העיר. כך נהרג, בין היתר, קצין ההנדסה הראשי של נפוליאון, לואי מארי דה קאפארלי, אשר נורה בידו וגסס במשך שמונה-עשר ימים, עד שנפטר כתוצאה מזיהום.
בתחילה סבר נפוליאון כי יוכל לכבוש את העיר בקלות, כשם שכבש את יפו. בפני בוריין התוודה כי תוכניותיו היו לכבוש את העיר, לחמש באוצרו של ג'זאר 300,000 איש (ביניהם המיעוטים האתניים הדרוזים, המרונים והבדואים אשר המתינו לתוצאות המצור בטרם יחליטו לאיזה צד להצטרף), לכבוש את דמשק, ולעלות משם לקונסטנטינופול. משם, ראה נפוליאון אפשרות לשוב לפריז דרך אדריאנופול ווינה לאחר שיכרית את בית הבסבורג בכוח העצום של אנשי המזרח שיביא עמו.
הסתערות ראשונית על העיר כשלה ב-28 במרץ 1799. רבים מלוחמי נפוליאון מצאו את מותם בחפיר, והחומה לא נפרצה. עתה החל מצור המלווה בירי הדדי והסתערויות. בהיעדרם של תותחי המצור השתמש נפוליאון בארטילרית שדה, אשר לא הותירה רושם רב על ביצוריה של עכו. הצדדים השתמשו בטכניקות מצור קלאסיות - ניסיונות לחפירה מתחת לחומות, הנחת מוקשים, וכיוצא בזה, ושני הצדדים גילו תושייה רבה, אך חומת העיר לא הובקעה.
הקרב מול הר תבור

בעודו צר על עכו, היה על נפוליאון להגן על עורפו ולהבטיח אספקה לכוחותיו. לצורך כך שלח נפוליאון חלק מכוחותיו לכבוש את אזור הגליל. מולם נאסף בעמק יזרעאל כוח גדול של כ-20,000 חיילים ממלוכים, שהיה גדול בהרבה מהכוח הצרפתי הקטן בן 2,500 חיילים בפיקודו של ז'אן-בטיסט קלבר. בין הצדדים היריבים התחוללו מספר קרבות, ועם עלות השחר, ב־16 באפריל, עמד קלבר אל מול הכוח העיקרי. קלבר החזיק מעמד מספר שעות כשהוא בנחיתות טקטית ומספרית, אך בשעות אחר הצהריים הגיע לזירה נפוליאון עצמו, בראש כוח של 2,000 צרפתים נוספים, ועימו עשרים תותחי שדה, ותקף את הפרשים הממלוכים היגעים מיום הקרב. הממלוכים נפוצו לכל עבר, והגיעו עד הר תבור שעל שמו נקרא הקרב. עתה היה נפוליאון חופשי להמשיך את המצור על עכו ללא איום מכיוון מזרח.
סיום המצור על עכו

בתחילת חודש מאי נמשך המצור על עכו מזה כחודש וחצי. נפוליאון הביס את צבאות הממלוכים בהר תבור, והיה חופשי לחדש את המצור ללא כל הפרעה. תגבורת של תותחי מצור הגיעה בדרך היבשה. הסתערות אחר הסתערות של הצרפתים המותשים על חומות העיר כשלה.
בתוך העיר גופא עסקו הנצורים בהכנות מדוקדקות. אל המומחיות הצבאית של סידני סמית ואנטואן דה פיליפו, הצטרפה המומחיות הארגונית של חיים פרחי יועצו היהודי של אל ג'זאר, והמוח שמאחורי ההתנגדות לנפוליאון. בקרב היהודים מקובל לציין גם את נוכחותו בעיר של רבי נחמן מברסלב אשר נקלע למקום ושהה בעיר במהלך הימים טרום המצור.
בינו לבין עצמו קבע נפוליאון את 25 באפריל כמועד סיום המצור, אך גם מועד זה חלף והעיר טרם נכבשה. בינתיים הצליח הצי הבריטי להעביר אל הנצורים תגבורת בחיילים ואספקה.
ב־8 במאי הצליחו אנשיו של ז'אן לאן להבקיע את החומה, והסתערו אל תוך העיר. אך שלא כמו ביפו, שבה בישרה הבקעת החומה את התמוטטות כל קווי ההגנה, הייתה חדירתם של הצרפתים לעיר קשה ביותר, וכעבור כמה מטרים נתקלו התוקפים בהפתעה. בעת המצור הקימו דה פיליפו ופרחי חומה נוספת, במקום שהיה גינתו של אל ג'זאר. חומה זו הביאה לייאוש בקרב התוקפים, והם נסוגו כלעומת שבאו. התקפה זו, השביעית במספר, הייתה גם האחרונה. מתכנן הגנת העיר, אנטואן דה פיליפו, לא זכה לראות בניצחונו. הוא מת ממכת שמש כשבועיים בטרם הוסר המצור.
בוריין מעריך את מספר ההרוגים הצרפתים ב-3,000 במהלך כל המצור. בין אלו רבים מתו במחלת הדבר. תנאי התברואה באותה התקופה גרמו לכך שגם פגיעות קלות היו בעלות פוטנציאל קטלני, כפגיעתו של קפארלי שמת מהרעלת דם. אין נתונים כמה מבין מגיני העיר מתו במצור, אך יש להניח כי המדובר במספר דומה.
שמועות על התקוממות במצרים, כמו גם מחלת הדבר ויאושם של הצרים, אשר נתקלו במכשולים בלתי צפויים, הביאו את נפוליאון למסקנה כי לא יוכל לחדור לעיר, וב-20 במאי 1799, לאחר חמישים וארבעה ימי מצור, נסוג מן העיר. לימים, בשבתו בגלות בסנט הלנה, יאמר לכותב זכרונותיו "אם עכו הייתה נופלת, הייתי משנה את פני העולם" וכן "גורל המזרח נקבע בעיירה קטנה זו".
בשנות השבעים התקיים סקר ארכאולוגי שנערך על ידי המרכז ללימודי ים באוניברסיטת חיפה. במהלכו של הסקר, נחשפו יסודותיו של המבנה מתחת למגדל הזבובים ובין היתר ונחשפה שרידי אונייה, שייתכן וטובעה בזמן המצור על עכו.
הנסיגה למצרים

ב־18 במאי החלו ההכנות לנסיגה מעכו. בתחילה החלו להשלח דרומה החולים והפצועים, ולאחר מכן, בליל 20 במאי עזב הצבא כולו, בחשאי, את העיר, שכן חשש מהסתערות על ידי הנצורים, אשר יבינו כי ניצחו בקרב. השיירה העגומה ירדה דרומה בדרך החוף, כאשר הפצועים נישאים על גמלים ופרדות, וסובלים מצמא, מרעב ומהחום העז. עוד באותו יום חנו הצרפתים בטנטורה, שם נאלצו להותיר בחולות את תותחי המצור הכבדים. ב-22 במאי חנו בקיסריה, וב-24 במאי שבו ליפו, שם חנו עד 28 במאי. במהלך שהייתם ביפו נתן נפוליאון לרופאיו את הפקודה להרוג חלק מן הפצועים והחולים, שנראה היה כי לא יעמדו בתלאות המסע. ב-1 ביוני שבו הצרפתים לאל עריש וב-14 ביוני שב נפוליאון לקהיר.
ראו גם

לואי מארי דה קאפארלי
הערות שוליים

↑  אלכס כרמל, תולדות חיפה בימי הטורקים, הוצאת יד בן צבי, 1969, עמ' 65
↑  עירית זהרוני, דרך ארץ: ארץ חרס ואדם, תל אבחיב, משרד הביטחון, 1996, עמ' 230
| קרבות במלחמות הנפוליאוניות (מחולקים לפי הקואליציות האנטי-צרפתיות) |
| --- | --- | --- |
| ראשונה | קרב ורדן • קרב ואלמי • קרב ז'מפ • המלחמה בוואנדה • קרב נירווינדן • קרב פלרוס • קרב ההר השחור • קרב כף סנט וינסנט |  |
| שנייה | קרב הפירמידות • קרב הנילוס • קרבות בארץ ישראל • קרבות איטליה • הקרב על שטוקכך • קרב קופנהגן • קרב הוהנלידן • קרב מרנגו |  |
| שלישית | גרנד ארמה • קרב כף פיניסטרה • מערכת אולם • קרב טרפלגר • קרב אולם • קרב דורנשטיין • קרב אוסטרליץ |  |
| רביעית | קרב ינה-אאורשטדט • מרד פולין הגדולה • קרב אילאו • המצור על דנציג • קרב היילסברג • קרב פרידלנד • קרב קופנהגן |  |
| חמישית | קרב אבנסברג • קרב לנדסהוט • קרב אקמיהל • קרב אספרן-אסלינג • קרב וגראם |  |
| שישית | קרב סלמנקה • הפלישה לרוסיה • (קרב סמולנסק • קרב בורודינו • קרב ברזינה) • המערכה בגרמניה • (קרב ליצן • קרב באוצן • קרב דרזדן • קרב לייפציג) • קרב ויטוריה • מערכת ששת הימים • קרב פריז |  |
| שביעית | קרב קאטר ברה • קרב ליגני • קרב ווטרלו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539683405171  LCCN: sh95001851
ויליאם פלנקט, ברון פנלקט החמישי

ויליאם לי פלנקט, ברון פנלקט החמישי (באנגלית: William Lee Plunket, 5th Baron Plunket;‏ 19 בדצמבר 1864 – 24 בינואר 1920) היה דיפלומט בריטי שבין שאר תפקידיו כיהן כמושל ניו זילנד בין השנים 1904 – 1910.
ראשית חייו

ויליאם פלנקט נולד בדבלין כבנם של ויליאם פנלקט ברון פלנקט הרביעי, שהיה הארכיבישוף של דבלין בשנים 1884 – 1897 ושל אשתו, אן, בתו של סר בנג'מין גינס, שהיה בן למשפחת הבעלים של מבשלת הבירה גינס וממנהליה. הוא התחנך בבית הספר הארו שבלונדון ולמד בטריניטי קולג' שבדבלין.
קריירה

ב-1889 נכנס פלנקט לשירות הדיפלומטי ונשלח לכהן כנספח בשגרירות הבריטית ברומא. ב-1892 הוא מונה לשמש בתפקיד דומה בשגרירות בקונסטנטינופול ולאחר שנתיים פרש מן השירות. ב-1894 הוא נשא לאישה את ויקטוריה אלכסנדרינה, בתו של הצעירה של פרדריק המילטון-טמפל-בלקווד שהיה בין שאר תפקידיו המושל הכללי של הודו והמושל הכללי של קנדה. לזוג נולדו שמונה ילדים. ויקטוריה נתנה את שמה ל"חברת פנלקט" (Plunket Society), חברה ניו זילנדית לקידום בריאותם של אימהות וילדים הפעילה עד היום.
ב-1897 ירש פלנקט את התואר ברון פלנקט מאביו ושלוש שנים לאחר מכן הוא התמנה להיות המזכיר האישי של הלורד קדוגן, הלורד לוטננט של אירלנד. הוא המשיך למלא אותו תפקיד גם תחת יורשו של קדוגן, הלורד דדלי. ב-1900 הוענק לו תואר מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי וב-1903 תואר אביר מפקד במסדר. ב-1904 הוא התמנה לתפקיד מושל ניו זילנד ושנה לאחר מכן הוענק לו תואר אביר מפקד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. בצירוף מקרים כיהן באותה תקופה בן דודו, ארתור גינס, בתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ניו זילנד. פלנקט כיהן בתפקידו עד 1910 ואז הוענק לו תואר אביר מפואר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. ב-1918 הוענק לו תואר אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
פלנקט היה בונה חופשי. בתקופת כהונתו כמושל ניו זילנד הוא כיהן גם כנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של ניו זילנד.
הלורד פלנקט מת ב-24 בינואר 1920 בגיל 55 בלונדון. הוא נקבר בבית הקברות פוטני וייל שבעיר.
הערות שוליים

1 2 3  A. H. McLintock, ed. (1966). "PLUNKET, Sir William Lee Plunket, Fifth Baron, GCVO, GCMG, KBE, KGStJ, BA". An Encyclopaedia of New Zealand. Ministry for Culture and Heritage/Te Manatū Taonga. Retrieved 11 November 2010.
↑  Plunket Society - Our history
↑  "Lord Plunket, GCMG, KCVO". The Governor-General. Retrieved 12 November 2010.
↑  VICE REGAL GRAND MASTERS - WHO AND WHY?
| המושלים והמושלים הכלליים של ניו זילנד |
| --- | --- | --- |
| מושלים | הובסון • פיצרוי • גריי • גור בראון • בואן • ג'יימס פרגוסון • נורמנבי • רובינסון • המילטון גורדון • ג'רבויס • אונסלו • גלאזגו • רנרפלי • פלנקט • איזלינגטון • ליברפול |  |
| מושלים כלליים | ליברפול • ג'ליקו • צ'ארלס פרגוסון • בלדיסלאו • גולוויי • ניואול • פרייברג • נורי • קובהם • ברנרד פרגוסון • פוריט • בלנדל • הוליאוק • ביטי • ריבס • טיזרד • הרדי בויס • קרטרייט • סטיאננד • מטפארה • רדי • קירו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1204239495  VIAF: 315944960   WorldCat (עם VIAF): 315944960
המרצת פתיחה

המרצת פתיחה היא סדר דין מיוחד שבאמצעותו ניתן לפתוח בהליך משפטי. תובענה בדרך של המרצת פתיחה מתבררת באופן מהיר ומקוצר על יסוד תצהירים בלבד וללא כתבי טענות או שלב הוכחות. הדבר מתאים בעיקר לדיונים שאינם מורכבים מבחינה עובדתית ומוגבל לאנשים מסוימים שיכולים לעשות בו שימוש. ישנם סדרי דין מיוחדים נוספים המאפשרים לקיים הליך באופן יעיל יותר, דוגמת: סדר דין מהיר, סדר דין מקוצר, וסדר דין מיוחד בתובענה לפינוי מושכר בלתי מוגן. המרצת פתיחה הייתה מעוגנת בדין הישראלי בסעיפים 258-248 לתקנות סדר הדין האזרחי, אולם עם חקיקת התקנות החדשות הוסרו הסעיפים מהמשפט הישראלי, וכעת לא ניתן להשתמש בסדר דין זה.