stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דולר זימבבואי

| --- | --- |
 משתמשים:  זימבבואה זימבבואה (עד 2009)
 סמל:  Z$
 ISO 4217:  ZWL
 יחידות משנה
 1/100:  סנט
 בנק מרכזי
 אינפלציה:  98.0% ליום
 בנק מרכזי:  הבנק המרכזי של זימבבואה 
 → Rhodesian dollar 
 
שטר של 2 דולר, 1983
שטר של 100 טריליון דולר מזימבבואה שהודפס בתקופת האינפלציה
דולר זימבבואי היה ההילך החוקי של זימבבואה, מאז הקמתה בשנת 1980 ועד אפריל 2009 והוא החליף את הדולר הרודזי שהונהג בשנת 1970. סימנו של המטבע הוא Z$.
דולר זימבבואי אחד מורכב מ-100 סנטים, וערכו המקורי היה שווה לזה של לירה שטרלינג. בעקבות אינפלציה והתמוטטות הכלכלה, החלו ארגונים רבים להשתמש בדולר אמריקני במקומו. נכון ל-7 במאי 2005, היו 6,174.95 דולר זימבבואי שווים דולר אמריקני אחד. השטר הגדול ביותר במחזור היה של 1,000 דולר זימבבואי.
ב-1 באוגוסט 2006 שונה המטבע הזימבבואי כך שדולר זיממבואי משוערך אחד RZD שווה ל-1,000 דולרים ישנים. שער החליפין בספטמבר 2006 היה כ-1,000 דולרים חדשים לדולר אמריקני אחד. האינפלציה גאתה ועלתה על 1,000%. ביולי 2008 דולר אמריקני אחד היה שווה כ-70 מיליארד דולר זימבבואי והונפק אז שטר של 100 מיליארד דולר זימבבואי שלא הספיק אפילו לרכישת כיכר לחם. בהמשך אף הונפקו שטרות של 10, 50 ו-100 טריליון דולר זיממבואי.
דולר זימבבואי ביחס לדולר ארצות הברית – מאי–יולי 2008
החל מאוגוסט 2008 מחק הבנק המרכזי של זימבבואה 10 אפסים מהמטבע ולפיכך דולר זימבבואי חדש אחד היה שווה 10 מיליארד דולרים ישנים. בפברואר 2009 שונה המטבע בפעם השלישית, ונמחקו 12 אפסים מהמטבע. האינפלציה השנתית הגיעה ל-11.2 מיליון אחוז.
הדולר הזימבבואי בוטל ב-12 באפריל 2009, זאת לאחר שצעדים לייצוב המטבע לא צלחו. משרד האוצר המקומי החליט לעבור באופן רשמי לשימוש במטבע זר במדינה דוגמת הדולר האמריקאי, האירו, הלירה שטרלינג, הפולה הבוטסואני והראנד הדרום אפריקאי, זאת כיוון שלא נותר כמעט אף אחד שהמשיך להשתמש במטבע וכן מכיוון שהירידה בערך המטבע המקומי הייתה גבוהה מקצב הדפסתו על ידי הבנק המרכזי המקומי.
הערות שוליים

↑  https://www.cato.org/zimbabwe
↑  נכון לנובמבר 2008
↑  האינפלציה האסטרונומית הכניעה את זימבבווה: ביטלה את המטבע המקומי, באתר כלכליסט, 12 באפריל 2009
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גורם סיכון

באפידמיולוגיה, גּוֹרֵם סִכּוּן הוא משתנה הקשור בסיכון מוגבר לתחלואה. הקשר בין גורם הסיכון לתחלואה אינו בהכרח קשר סיבתי ישיר, אלא קשר סטטיסטי מתאמי. המונח נטבע על ידי ויליאם קנל, מנהל מחקר פרמינגהם במאמר שפרסם בשנת 1961 בכתב העת Annals of Internal Medicine.
גורם סיכון יכול להיות מתואר במספר דרכים. הראשונה היא באמצעות הסיכון היחסי, כפי שמחושב באופן סטטיסטי. בצורה זו מתואר גורם הסיכון כמשתנה שגורם לתחלואה פי מספר מסוים. למשל, המשפט "הסיכון של אישה בשנות השישים לחייה ללקות בסרטן השד גבוה פי 100 לעומת אישה בשנות ה-20 לחייה" מציג את הגיל המבוגר כגורם סיכון ללקות בסרטן השד. דרך נוספת לתאר גורם סיכון היא על ידי הבאת שיעור הפרטים שנחשפו לגורם מתוך החולים. דוגמה לכך היא המשפט "רק 5% מהחולים בחצבת הם מבוגרים", אשר מצביע על כך שגיל צעיר הוא גורם סיכון ללקות בחצבת. דרך שלישית לתאר גורם סיכון היא העלייה בשיעור ההיארעות לאחר החשיפה לגורם, כפי שמתבטא במשפט הבא: "צריכה של משקה אלכוהולי באופן יומי גורמת לעלייה של כ-20 מקרים של שחמת הכבד לכל 1,000 איש מדי שנה".
ראו גם

קום הוק ארגו פרופטר הוק
מחקר עוקבה
סיכון יחסי
דוכס גלוסטר

| --- | --- |

 
 איוש נוכחי:  הנסיך ריצ'רד
 תאריך כניסה לתפקיד:  10 ביוני 1974
 תחום שיפוט:  הממלכה המאוחדת
 ייסוד המשרה:  1385
 איוש ראשון:  הדוכס תומאס מוודסטוק
 
דוכס גלוסטר (באנגלית: Duke of Gloucester) הוא תואר אצולה המוענק בממלכה המאוחדת לאחד מבניו של המונרך המכהן.
היסטוריה

התואר הוענק לראשונה לתומאס מוודסטוק, בנו ה-13 של המלך אדוארד השלישי. במותו בלא בן בוטל התואר.
התואר הוענק בפעם השנייה להמפרי מלנקסטר, בנו הרביעי של המלך הנרי הרביעי. גם במותו בלא בן בוטל התואר.
התואר הוענק בפעם השלישית לריצ'רד פלנטג'נט (לימים מלך אנגליה), אחיו של המלך אדוארד הרביעי. כאשר ריצ'רד הוכתר כמלך, שב התואר אל הכתר.
לאחר מותו של ריצ'רד נחשב התואר כתואר הנושא עמו מזל רע, מאחר ששלושת הדוכסים שנשאו אותו נפטרו מבלי יורש, ובמשך 150 שנה לא הוענק התואר.
התואר הוענק בפעם הרביעית להנרי סטיוארט, בנו של המלך צ'ארלס הראשון. במותו בלא בן בוטל התואר.
ויליאם, בנה של המלכה אן נשא את התואר כל חייו, אולם התואר מעולם לא הוענק לו רשמית, והוא לא היה יכול להורישו.
אחריו נשא את התואר פרדריק, נסיך ויילס אולם גם לו לא הוענק התואר רשמית (הוענק לו התואר דוכס אדינבורו).
תואר נפרד הוענק לנסיך ויליאם הנרי, אחיו של המלך ג'ורג' השלישי: "דוכס גלוסטר ואדינבורו". תואר זה לא נמנה במניין התארים "דוכס גלוסטר".
התואר הוענק בפעם החמישית לנסיך הנרי, בנו של המלך ג'ורג' החמישי. במותו של הנסיך הנרי, ירש בנו, הנסיך ריצ'רד את התואר, והוא נושא אותו כיום. בנו, אלכסנדר וינדזור, רוזן אלסטר עתיד לרשת את התואר במותו.
דוכס ג'נובה

| --- | --- |

 תחום שיפוט:  איטליה
 ייסוד המשרה:  1815
 איוש ראשון:  קרלו פליצ'ה, נסיך סבויה
 איוש אחרון:  הנסיך אוג'ניו, דוכס ג'נובה
 תאריך ביטול המשרה:  1996
 
דוכס ג'נובה היה תואר אצולה איטלקי, שהיה כפוף למלך סרדיניה. התואר הוענק לראשונה בשנת 1815 לנסיך קרלו פליצ'ה מסבויה, אשר הפך למלך סרדיניה בשנת 1821.
עם מותו של המלך קרלו פליצ'ה בשנת 1831, ניתן התואר לנסיך פרדיננדו, בנו השני של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה. התואר נכחד בשנת 1996, בעקבות מותו של הנסיך אוג'ניו, דוכס ג'נובה, נינו של המלך קרלו אלברטו, ללא בנים.
רשימת דוכסי ג'נובה

| שם | דיוקן | לידה | נישואים | מוות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| הנסיך קרלו פליצ'ה 1815–1821 |  | 6 באפריל 1765 טורינו בנם החמישי של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד | מארי כריסטינה מנאפולי וסיציליה 7 מרץ 1807 פלרמו ללא ילדים | 27 אפריל 1831 טורינו בגיל 66 |
| הנסיך פרדיננדו 1831–1855 |  | 15 בנובמבר 1822 פירנצה בנם השני של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה ומריה תרזה מאוסטריה | אליזבת, נסיכת סקסוניה 22 באפריל 1850 דרזדן שני ילדים | 10 בפברואר 1855 טורינו בגיל 32 |
| הנסיך תומאזו 1855–1931 |  | 6 בפברואר 1854 Palazzo Chiablese, טורינו בנם היחיד של הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה ואליזבת, נסיכת סקסוניה | איזבלה, נסיכת בוואריה 14 באפריל 1883 ארמון נימפנבורג שישה ילדים | 15 באפריל 1931 טורינו בגיל 77 |
| הנסיך פרדיננדו 1931–1963 |  | 21 באפריל 1884 טורינו בנם הבכור של הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה ואיזבלה, נסיכת בוואריה | מריה לואיזה אליאגה גאנדולפי די קונטי די ריקאלדונה 28 פברואר 1938 טורינו ללא ילדים | ב-24 ביוני 1963 בורדיגרה בגיל 79 |
| הנסיך פיליברטו 1963–1990 |  | 10 במרץ 1895 טורינו בנם השני של הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה ואיזבלה, נסיכת בוואריה | הנסיכה לידיה פון ארנברג 30 באפריל 1928 טורינו בלי בעיה | 7 בספטמבר 1990 לוזאן בגיל 95 |
| הנסיך אוג'ניו 1990–1996 |  | 13 במרץ 1906 טורינו בנם הרביעי של הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה ואיזבלה, נסיכת בוואריה | לוצ'יה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות 30 באפריל 1928 Nymphenburg Palace בת אחת | 8 דצמבר 1996 סאו פאולו בגיל 90 |
גורדון הולמס אלכסנדר מקמילן

| --- | --- |

מקמילן, 1945
 לידה:  7 בינואר 1897 בנגלור, הודו 
 פטירה:  21 בינואר 1986 (בגיל 89) רנפרושייר, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  סקוטלנד, הממלכה המאוחדת, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השכלה:  הצבא הבריטי  המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט  St Edmund's School 
 בן או בת זוג:  Marian Blakiston-Houston (10 באוגוסט 1929–?) 
 צאצאים:  George Gordon MacMillan of MacMillan and Knap, David MacMillan, Elizabeth Judy MacMillan, John MacMillan, Andrew Allardice MacMillan 
 השתייכות:  הצבא הבריטי 
 תקופת הפעילות:  מ-1955 
 דרגה:  גנרל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 הצלב הצבאי  אביר מפקד  במסדר הוויקטוריאני המלכותי  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  אביר מפקד במסדר האמבט  אות השירות המצוין 
 
גורדון הולמס אלכסנדר מקמילן (באנגלית: Gordon Holmes Alexander MacMillan;‏ 7 בינואר 1897 - 21 בינואר 1986) היה גנרל בריטי ששימש כמפקד האחרון של כוחות הצבא הבריטי בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי והמושל הכללי של גיברלטר.
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות

מקמילן נולד בסקוטלנד בשנת 1897 כבן למשפחת אצולה. בצעירותו, בימי מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הבריטי וקיבל מספר עיטורי גבורה. בשנות מלחמת העולם השנייה לחם כמפקד חטיבה בצפון אפריקה. בשנים 1943–1944 פיקד על חטיבה בחזית סיציליה. בשנים 1944 - 1945 פיקד על חטיבות שונות בחזית צפון מערב אירופה ובין היתר היה פרק זמן מסוים מפקד בפועל של קורפוס. בתום המלחמה שימש בשנים 1945 - 1946 כאחראי על החימוש והפיתוח במשרד המלחמה הבריטי.
ביוגרפיה > אחרית ימיו

בשנים 1949–1952 היה מקמילן מפקד הפיקוד הסקוטי של הצבא הבריטי. בשנים 1952 - 1955 כיהן גנרל מקמילן כמושל הכללי של גיברלטר וכמפקד הצבא הבריטי בה. בשנת 1955 פרש לגמלאות.
גורדון הולמס אלכסנדר מקמילן מת בשנת 1986 בהיותו בן 89 שנים.
הערות שוליים

↑  מק־מילן במקום בארקר, משמר, 14 בפברואר 1947
↑  מנשר בדבר הוצאת כוחות הצבא הבריטי מארץ ישראל, באתר של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289270705171  ISNI: 0000 0004 0242 7403  LCCN: no92016884  VIAF: 298000091   WorldCat (עם VIAF): 298000091
דגל איי מריאנה הצפוניים

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל אזרחי ומדיני, דגל הצי האזרחי
 יחס אורך/גובה:  1:2
 קבלת מעמד רשמי:  4 ביולי 1976
דגל איי מריאנה הצפוניים אומץ ב-4 ביולי 1976.
בדומה לדגלים אחרים של מדינות באוקיינוס השקט (כגון איי מרשל ונאורו), דגל איי מריאנה הצפוניים כולל רקע כחול, המסמל את האוקיינוס, וכוכב לבן המסמל את האי. הצבעים - כחול ולבן מסמלים גם את הקשר בין האי לארגון האומות המאוחדות - אשר ניהל את האי על ידי מועצת הנאמנויות שלו.
מאחורי הכוכב הלבן מצוי סמל ה"טאגה" - סמל פולינזי המסמל כוח.
בשנת 1981 הוסף זר הפרחים לדגל על מנת לסמל את הקשר להיסטוריה ולתרבות של האיים.
גרדה טארו

| --- | --- |

טארו בספרד, יולי 1937
 לידה:  1 באוגוסט 1910 שטוטגרט, גרמניה
 פטירה:  26 ביולי 1937 (בגיל 26) ברונטה, מדריד, הרפובליקה הספרדית השנייה
 שם לידה:  Gerta Pohorylle 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 תקופת הפעילות:  1935–1937 (כשנתיים) 
 תחום יצירה:  צילום עיתונות
 זרם באמנות:  צילום מלחמה, צילום עיתונות 
 יצירות ידועות:  Woman training for a Republican militia 
 בן או בת זוג:  רוברט קאפה 
 
גרטה פוהוריל (באנגלית: Gerta Pohorylle‏;1 באוגוסט 1910, כ"ה בסיון תר"ע – 26 ביולי 1937, י"ח באב תרצ"ז), ידועה בשם גרדה טארו, הייתה צלמת מלחמה יהודייה-גרמנייה שפעלה במלחמת האזרחים בספרד. היא נחשבת לצלמת העיתונות הראשונה שמתה במהלך עבודתה בחזית המלחמה.
טארו הייתה בת זוגו ושותפה מקצועית של הצלם רוברט קאפה. השם "רוברט קאפה" היה במקור כינוי של טארו וקאפה (נולד בשם אנדרה פרידמן), שהומצא במטרה למתן את חוסר הסובלנות הפוליטית הגוברת באירופה ולמשוך את השוק האמריקאי הרווחי. כמות משמעותית מהעבודות המוקדמת שמיוחסות לרוברט קאפה נעשו למעשה על ידי טארו.
נעוריה ותחילת דרכה

פוהוריל נולדה ב-1 באוגוסט 1910 בשטוטגרט, גרמניה, לגיזלה בורל והיינריך פוהוריל, משפחה יהודית ממעמד הביניים שהיגרה זה עתה מגליציה המזרחית. למדה בבית הספר התיכון המלכה שארלוט, שהתה במשך שנה בפנימיה בלוזאן, ובהמשך למדה במכללת עסקים.
ב-1929, המשפחה עברה ללייפציג, ערב עלייתה של גרמניה הנאצית. טארו התנגדה למפלגה הנאצית (בשמה המלא - מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומנית-סוציאליסטית), והחלה להתעניין בפוליטיקת שמאל. ב-1933, בעקבות עליית כוחה של המפלגה הנאצית, טארו עוכבה ונעצרה באשמת הפצת תעמולה נגד המפלגה הנאצית. בסופו של דבר, היא ומשפחתה נאלצו לעזוב את גרמניה אל עבר ייעדים שונים. טארו, בגיל 23, עזבה לפריז, הוריה היגרו אל שטחי המנדט הבריטי בפלשתינה (בשמו המלא: המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים על פלשתינה) ואחיה עברו לאנגליה. טארו לא פגשה שוב את משפחתה.
קריירה

הקריירה של טארו הייתה קצרה, אך בעלת השפעה רבה על צילום עיתונות, במיוחד במלחמה.
המצאת הכינוי רוברט קאפה
כאשר פוהוריל עברה לפריז ב-1934 כדי להימלט מהאנטישמיות בגרמניה של היטלר, פגשה את צלם העיתונות היהודי הונגרי, אנדרה פרידמן למדה צילום, הפכה לעוזרת האישית שלו, והשניים התאהבו. בהמשך התחילה לעבוד עבור חברת הצילום "Alliance Photo" כעורכת תמונות.
בשנת 1936, קיבלה פוהוריל לראשונה תעודת צלמת עיתונות. לאחר מכן, היא ופרידמן רקמו תוכנית לפיה פרידמן יטען שהוא סוכן של הצלם רוברט קאפה, שם שהמציאו. שניהם צילמו תמונות חדשות ומכרו אותן כעבודתו של הצלם האמריקאי הבדיוני רוברט קאפה; שם שאיפשר להם להתחמק מחוסר הסובלנות הפוליטית הגוברת השוררת באירופה ובו בזמן למשוך את השוק האמריקאי הרווחי. השם קאפה נגזר מ"קאפא" שהיה כינוי רחוב של פרידמן בצעירותו בבודפשט ופירושו בהונגרית "כריש". הסוד לא החזיק זמן רב, אך פרידמן שמר את השם המסחרי "קאפה" בתור שמו הפרטי. פוהוריל לעומת זאת אימצה את השם המקצועי "גרדה טארו", אחרי האמן היפני טרו אוקמוטו והשחקנית השוודית גרטה גרבו. השניים עבדו יחדיו כדי לסקר את המאורעות סביב עלייתה של החזית העממית בשנות השלושים של צרפת.
סיקור מלחמת האזרחים בספרד
כשפרצה מלחמת האזרחים בספרד ב-1936, נסעה טרו לברצלונה, ספרד, כדי לסקר את האירועים עם קאפה ודויד "צ'ים" סימור. טרו רכשה את הכינוי של "לה פקניה רוביה" (מספרדית: La pequeña rubia, "הבלונדינית הקטנה"). יחד הם סיקרו את המלחמה בצפון מזרח אראגון ובמחוז קורדובה הדרומי. באמצעות החתימה המזויפת של רוברט קאפה, הם הצליחו לפרסם במגזינים נחשבים (מגזין Zurcher Illustrierte השווייצרי ו-Vu הצרפתי). ניתן להבדיל בין תצלומי המלחמה המוקדמים של טארו וקאפה משום שטארו השתמשה במצלמת Rollei שהפיקה תצלומים מרובעים בעוד קאפה הפיק תמונות מלבניות באמצעות מצלמת Leica. עם זאת, במשך זמן מה בשנת 1937 הם הפיקו תמונות 35 מ"מ תחת התווית קאפה וטארו.
בהמשך, טארו פעלה ביתר עצמאות. היא סירבה להצעת הנישואין של קאפה. בנוסף, שמה נקשר במעגל אנטי-פאשיסטי אירופאי, משכיל, של אישים כגון ארנסט המינגוויי וג'ורג' אורוול, שנרתמו למען הרפובליקה הספרדית. עיתון קומוניסטי צרפתי, החתים אותה לפרסום עבודות בלעדיות של טארו. היא החלה לשווק את עבודתה תחת תווית תצלומי טארו (מאנגלית: Photo Taro). לייף, The Illustrated London News, ו-Volks-Illustrierte (מהדורת גולה של העיתון הגרמני Arbeiter-Illustrierte-Zeitung), היו בין המפרסמים שהשתמשו בעבודתה.
בסיקור הפצצות ולנסיה, אותו ביצעה לבדה, השיגה טארו את הצילומים המפורסמים ביותר שלה. בנוסף, ביולי 1937, הצילומים של טארו זכו לביקוש על ידי העיתונות העולמית, בזמן שטארו עצמה סיקרה את אזור ברונטה שליד מדריד עבור Ce Soir. על אף שהסיעה הלאומנית (Nationalist faction) טענה כי האזור היה תחת שליטתה, הכוחות הרפובליקאים דחקה כוח זה החוצה. הצילומים של טארו היו העדות היחידה למצב האמיתי.
מותה

בזמן שסיקרה את נסיגת צבא הרפובליקה בקרב ברונטה (אנ'), טארו קפצה אל מדרך של מכונית שנשאה חיילים פצועים. טנק רפובליקני התנגש בצד המכונית וטארו נפצעה אנושות, ומתה מפצעיה ביום למחרת, 26 ביולי 1937.
נסיבות מותה של טארו הוטלו בספק על ידי העיתונאי הבריטי רובין סטאמר, שכתב במגזין New Statesman (אנ'). סטאמר ציטט את וילי ברנדט, לימים קנצלר גרמניה (גרמניה המערבית), וחבר של טארו במהלך מלחמת האזרחים בספרד, שאמר שהיא הייתה קורבן של הטיהור הסטליניסטי של קומוניסטים וסוציאליסטים בספרד שאינם מזדהים עם מוסקבה. אולם סטאמר לא סיפק הוכחה נוספת לטענה זו.
בריאיון עם העיתון היומי הספרדי אל פאיס, אחיין של חייל רפובליקני בקרב ברונטה הסביר שטארו מתה בתאונה. לפי תיאור עד הראייה, היא נדרסה על ידי טנק שנסע אחורנית ומתה מפצעיה בבית החולים האנגלי אל גולוסו מספר שעות לאחר מכן. נהג הטנק לא היה מודע למעשיו.
עקב מחויבותה הפוליטית, טארו הפכה לדמות אנטי פאשיסטית מכובדת. ב-1 באוגוסט 1937, ביום שהיה אמור להיות יום הולדתה ה-27, המפלגה הקומוניסטית הצרפתית ערכה לכבודה הלוויה גדולה בפריז, אשר משכה עשרות אלפי אנשים לרחובות. להלוויה הגיעו גם רוברט קאפה ודוד סימור. טארו נקברה בבית הקברות פר לשז ואלברטו ג'קומטי הוזמן להכין אנדרטה לקברה.
בתחילת 2018, תמונה שכביכול מראה את טארו על ערש דוי בבית החולים האנגלי, פורסמה על ידי הבן של ד"ר קיזלי ההונגרי, שטיפל בה.
מורשת

ב-26 בספטמבר 2007, מרכז הצילום הבינלאומי (אנ') פתח את התערוכה הגדולה הראשונה בארצות הברית של צילומיה של טארו.
הסרט הדוקומנטרי, "המזוודה המקסיקנית" (2011), מגולל את סיפור מציאתן של קופסאות אבודות, הידועות כמזוודה המקסיקנית, ובהן מעל ל-4000 תשלילים אשר צולמו על ידי טארו, רוברט קאפה ודוד סימור.
להקת הרוק הבריטית אלט ג'יי כתבה שיר הנקרא "טארו" על תפקידה כצלמת מלחמה בזמן מלחמת האזרחים הספרדית ועל מערכת היחסים שלה עם קאפה.
ב-1 באוגוסט 2018, לכבוד יום הולדתה ה-108, גוגל הציגה שרבוט גוגל (Google Doodle), ובו איור של טארו במקום הלוגו הקבוע של האתר.
לקריאה נוספת

Gerda Taro / edited by Irme Schaber, Richard Whelan, and Kristen Lubben, ספר מאת טארו מסת"ב 978-38652153201
Rogoyska, Jane (2013), Gerda Taro – Inventing Robert Capa, London: Jonathan Cape, ביוגרפיה (באנגלית) ISBN 978-0224097130
Aronson, Marc (2017), Eyes of the world: Robert Capa, Gerda Taro, and the invention of modern photojournalism / Marc Aronson & Marina Budhos ביוגרפיה מסת"ב 978-0805098358
הערות שוליים

1 2  Schaber, Irme; Whelan, Richard; Lubben, Kristen (2007) Gerda Taro: מתוך אוסף מרכז הצילום הבינלאומי בניו יורק
1 2  Lee, Felicia R. (22 September 2007). "A Wartime Photographer in Her Own Light" מתוך הניו יורק טיימס
↑  Chelsea Ritschel "Gerda Taro: The forgotten female photographer whose death and photos changed how we see war" מתוך העיתון הבריטי האינדיפנדנט
1 2 3 4  Steinman, Ron (October 2007) "Capa and Taro: Together at Last" מתוך יריחון הצילום The Digital Journalist
1 2  Whelan, Richard (1994). רוברט קאפה: ביוגרפיה
1 2 3 4    Nisha Lilia Diu, ‏Gerda Taro: the blonde of brunete, The Telegraph, 9 December 2007
1 2  "תערוכה: גרדה טארו" (PDF) מרכז הצילום הבינלאומי בניו יורק
1 2  O'Hagan, Sean (13 May 2012) "Robert Capa and Gerda Taro: love in a time of war" מתוך העיתון The Guardian
↑  Stammer, Robin (9 October 2008) "Accidental heroine" מתוך המגזין New Statesman
↑  Antón, Jacinto (12 July 2009). "¡Te has cargado a la francesa!" מתוך העיתון הספרדי אל פאיס
↑  Tremlett, Giles (19 January 2018) "Gerda Taro: ‘deathbed photo’ of one of world's first war photographers found" מתוך העיתון The Guardian
↑  עמוד הסרט באתר IMDb
↑  בקופסאות שהוסתרו 70 שנים נמצאו אלפי תצלומים של רוברט קאפה, גרדה טארו ודייוויד סימור ממלחמת האזרחים בספרד, באתר הארץ, 8 במאי 2009
↑  כתבה על משמעות השיר "טארו" של הלהקה "אלט ג'יי"
↑  שרבוט הגוגל של טארו באתר גוגל
↑  "Google Doodle honors pioneering female war photographer Gerda Taro" Musil, Steven (31 July 2018)מתוך אתר CNET
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268731905171  PLWABN: 9810563031905606  BIBSYS: 12008085  BNE: XX1222731  BnF: cb140637238 (data)  CANTIC: a10751543  CiNii: DA16878648  GND: 119206706  ISNI: 0000 0001 0654 6758  LCCN: n95088174  LNB: 000272099  NDL: 001135378  NKC: xx0146199  NTA: 134825896  PIC: 7076  RERO: 02-A014021431  RKD: 314699  SELIBR: 338677  SUDOC: 098506447  ULAN: 500128643  VIAF: 64211157   WorldCat (עם VIAF): 64211157 
צילום של טארו משנת 1937, בצילום נראים חיילי הרפובליקה במעבר נאבאסראדה, ספרד
צילום של טארו משנת 1936, בצילום נראית אשה מתאמנת למיליציה הרפובליקאית
קברה של טארו בבית הקברות פר לשז בפריז, צרפת
גרדה שטיינהוף

| --- | --- |

 לידה:  29 בינואר 1922 גדנסק, העיר החופשית דנציג 
 הוצאה להורג:  4 ביולי 1946 (בגיל 24) Biskupia Górka, רפובליקת פולין 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית  אס אס
 תפקידים בשירות
 שמירה במחנות ריכוז
 
גרדה שטיינהוף (בגרמנית: Gerda Steinhoff;‏ 29 בינואר 1922 – 4 ביולי 1946) הייתה פושעת מלחמה נאצית ששימשה כשומרת במחנות ריכוז בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לפולין בשנת 1939.
ביוגרפיה

שטיינהוף נולדה בגדנסק שהייתה אז תחת שליטת העיר החופשית דנציג. בנעוריה עבדה בתור עוזרת בית בחווה בעיריית טיגנהגן שבקרבת גדנסק. בשנת 1939 החלה לעבוד במאפייה בגדנסק ולאחר מכן עבדה בתור נהגת חשמלית.
בשנת 1941 נישאה ונולד לה ילדה הראשון. עוד באותה השנה עקב דרישה מוגברת של גרמניה הנאצית לשומרים במחנות הריכוז השונים היא גויסה לסגל מחנה הריכוז שטוטהוף.
ביוגרפיה > שמירה במחנות ריכוז

ב-1 באוקטובר 1941 היא מונתה לתפקיד שומרת (SS-Aufseherin) במחנה הנשים בשטוטהוף, שם לקחה חלק פעיל בסלקציות ובשילוח אסירים לתאי הגזים. עוד ב-31 באוקטובר באותה שנה מונתה להיות המפקחת הראשית (SS-Oberaufseherin) של מחנה משני (בפולנית: Danzig Holm) בשטוטהוף.
ב-1 בדצמבר הוצבה במחנה הנשים של שטוטהוף, שהיה ממוקם כ-170 קילומטרים דרומית לגדנסק בעיר בידגושץ'. במסגרת פועלה במחנה זכתה בעיטור על נאמנותה לרייך השלישי. שטיינהוף הייתה ידועה כמסורה לעבודתה, ונחשבה לחסרת רחמים על ידי אסירי המחנה.
מעט לפני סיום המלחמה נמלטה לעיר הולדתה, שם נעצרה ב-25 במאי 1945 ונכלאה למשך כשנה בבית כלא בעיר גדנסק.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

ב-25 במאי 1945 נעצרה בידי כוחות שיטור פולניים, נכלאה והועמדה לדין במסגרת משפט שטוטהוף (אנ') יחד עם נשות אס אס נוספות ומספר אנשי קאפו.
על פי עדויות הנוכחים באולם היא ישבה על ספסל הנאשמים כאשר מסביבה יושבות אליזבת בקר ונדה קלאף וג'ני-ונדה ברקמן ואלה מחליפות מבטים ומצחקקות בזמן הקראת העדויות על מעלליהן במחנה.
היא נאשמה על חלקה בסלקציות ועל התעללות ממניעים סדיסטיים באסירים ונגזר עליה עונש מוות.
ביוגרפיה > הוצאה להורג

ב-4 ביולי 1946 הוצאה להורג בהוצאה פומבית להורג בתליה. לצדה הוצאו להורג עשרה מורשעים נוספים במשפט שטוטהוף. בין היתר, אליזבת בקר, ונדה קלאף וג'ני-ונדה ברקמן.
ראו גם

מחנה הריכוז שטוטהוף
נשים בשורות הנאצים
לקריאה נוספת

Transcript for NMT 4: Pohl Case
הערות שוליים

↑  https://ww2gravestone.com/bad-girls-nazi-germany-jenny-wanda-barkmann
↑  Transcript for NMT 4: Pohl Case
↑  https://web.archive.org/web/20080125234730/http://geocities.com/biskupia/biskupia.htm
שטיינהוף (ראשונה משמאל) תלויה
דוד מלול

| --- | --- |

 לידה:  1924 ה'תרפ"ד אֵייט עטַּאב, מרוקו
 פטירה:  17 בינואר 2011 (בגיל 87 בערך) י"ב בשבט ה'תשע"א באר שבע
 מקום קבורה:  נתיבות
 מדינה:  ישראל
 מקום פעילות:  חנפירה, דבדו, תאלסינת, בזו וקזבלנקה במרוקו, בית שמש וירוחם בישראל
 תקופת הפעילות:  ? – 17 בינואר 2011 
 תחומי עיסוק:  רבנות
 תפקידים נוספים:  מוהל ושוחט
 רבותיו:  הרב רפאל ברוך טולדנו והרב דוד סויסה, רבי יעקב דהאן
 תלמידיו:  חתנו הרב הגאון הקדוש רבי יוסף פלבני זצוק"ל
הרב דוד מלול (1924 – 17 בינואר 2011) היה רב העיר "חנפירה" (אנ') והכפר "בזו" שבמרוקו, רב העיירה ירוחם בישראל ומחבר ספרים רבים.
ביוגרפיה

נולד באֵייט עטַּאב שבמרוקו לרב יוסף מלול בשנת 1924 (ה'תרפ"ד). אחיו הצעיר היה הרב מנשה מלול. בילדותו חונך ולמד אצל אביו. כשבגר למד בישיבה במרקש אצל הרב דוד סויסה ואצל הרב יעקב דהאן, ובהמשך בישיבה במקנס אצל הרב רפאל ברוך טולדנו.
בשנת 1943 (ה'תש"ג) נישא לחסיבה בת הרב מאיר קדוש, ויחד התגוררו בדמנאת. לאחר תקופה קצרה בדמנאת הוזמן לשמש כרב הקהילה היהודית ב"חנפירה" למשך מספר שנים. בתקופה זו עסק במסחר עורות מעובדים, ואף נשפט למאסר בעקבות עדות שקר של שייח' מוסלמי, אך שוחרר על ידי התובע המקומי. בשנת 1950 (ה'תש"י) החל לשמש כמורה בתלמוד תורה בדבדו, שם שימש גם כשוחט ובודק ולמד בחברותא עם הדיין המקומי, הרב רפאל ברדוגו. לאחר תקופה עבר לשמש כמורה, שוחט ובודק בעיר תַּאלְסִינְתְּ, שם סייע לו אביו במשך תקופה, ומשם עבר לשמש כרב הכפר "בזו". לאחר כחודשיים, עבר לשמש כשוחט ובודק בקזבלנקה למשך כשנתיים.
בשנת 1955 (ה'תשט"ו) עלה לישראל, והשתכן במעברת הר טוב שבבית שמש. במעברה שימש כרב וכפוסק במשך 3 שנים, עד שהוזמן בשנת 1958 (ה'תשי"ח) לשמש כרב היישוב ירוחם. בתפקיד זה שימש עד לפטירתו, ובמהלך שנות כהונתו חידש את מערך הכשרות והטהרה בעיר, והקים מוסדות חינוך לתלמידים. בשנת 1959 (ה'תשי"ט) קיבל סמיכה לרבנות מהרב אליהו ראם, נוסף על הסמיכות שקיבל מרבני מרוקו. במשך חייו בישראל יצא לשליחות גיוס כספים בחו"ל מספר פעמים עבור מכון הוצאת הספרים "מכון הכתב".
הלך לעולמו ב-17 בינואר 2011 (י"ב בשבט ה'תשע"א), ונקבר בבית העלמין בנתיבות, לצד אביו.
חיבוריו

יד יהודה - על חמישה חומשי תורה, כולל דרשות על הפרשה, על דרך הפרד"ס, ובתוכם דרושים לאירועים המתובלים במוסר השכל, בהוצאת מכון הכתב, ירושלים, שני חלקים
לשון חכמים מתוק לנפש ומרפא לעצם - על חמישה חומשי תורה על דרך הפרד"ס, מתובל בדברי רבותינו מרן אלשיך הקדוש ומרן בעל העקידה, ירוחם ה'תש"ס
ויוסף עוד דוד - שני חלקים
יד יוסף - דרשות על פרשיות השבוע, ליקוטי דינים נחוצים, מוסר ועוד, בהוצאת מכון הכתב, ירושלים ה'תשמ"ד, שני חלקים
בית דוד ושלמה - על התורה, שני חלקים
וידבר דוד - על התורה ודרשות, שני חלקים
ויצבור יוסף - על התורה ודרשות בדרך הפרד"ס, בהוצאת מכון הכתב, ירושלים ה'תש"ן שני חלקים
מכתם לדוד - הלכות, מנהגים ופרשיות השבוע
שער כבוד ה׳ - מאת הרב אפרים אלנקווה, בהוצאתו המחודשת בתוספת קונטרס ״שושנים לדוד״, ירוחם ה'תשנ"ז
ראו גם

רבי יעקב דהאן
רבי רפאל ברוך טולידאנו
לקריאה נוספת

אברהם סולובייצ׳יק, בנתיבות ירוחם - תולדות חייהם של הרב יוסף מלול והרב דוד מלול, ה'תשע"ב
הערות שוליים

↑  נשפט ל-20 שנות מאסר בעקבות האשמה כי אשתו קיללה את דת האסלאם, ושוחרר לאחר שבוע בלבד בעקבות החלטת התובע המקומי לוותר לו. (אברהם סולובייציק, בנתיבות ירוחם, ה'תשע"ב, עמ' 116 - 126)
↑  רבה הספרדי של ירוחם - הרב דוד מלול זצ"ל, באתר בחדרי חרדים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312018005171  VIAF: 298486296   WorldCat (עם VIAF): 298486296
גמליים

| גמליים |
| --- | --- |
 גמל חד-דבשתי
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
תת־סדרה:: בעלי כרית
משפחה:: גמליים
שם מדעי
 Camelidae ‏גריי, 1821
תחום תפוצה


גְּמַלִּיִּים (שם מדעי: Camelidae) היא משפחה של מכפילי פרסה מתת-הסדרה בעלי כרית ובה המינים החיים היחידים בקבוצה.
הגמליים הם אוכלי עשב חסונים המותאמים לאקלים קשה, בדרך כלל של מדבר או הרים גבוהים. מאפיינם הייחודי הוא הפרסות הרחבות והכדוריות שמזכירות במקצת אצבעות, לעומת פרסתנים אחרים בהם הפרסות נוקשות ומחודדות יותר ונראות כמו פרסות. מבחינה הלכתית, דבר זה פוסל את הגמליים לאכילה. לגמלים האמיתיים, ישנם גם כריות על הפרסות העוזרות להם לנוע על החול החם. הם בעלי לסתות
הגמליים של היום חיים בצפון אפריקה, דרום-מערב ומרכז אסיה ובאמריקה הדרומית, אף שגם השתחררו לטבע כמתפראים באוסטרליה. מוצאם של הגמליים הוא למעשה באמריקה הצפונית ממנה נכחדו (למעשה היגרו דרומה במהלך ההחלפה האמריקאית הגדולה או מערבה דרך גשר ברינג לאסיה).