stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאיר פיצ'חדזה
ביוגרפיה > נושאי יצירתו של פיצ'חדזה והערכת יצירתו

נושאי יצירתו של פיצ'חדזה נחלקים באופן סכמתי לכמה נושאים עיקריים: ציורי נוף בעלי נופך רומנטי, שאותם צייר לכל אורך דרכו ובהם חוזר נוף של שני הרים ועמק ביניהם. חלק מהחוקרים מייחסים את נוף הזה לנוף ילדותו של האמן, אך הוא טען כי זהו נוף דמיוני, פנימי, המייצג את מצבו הנפשי. יצירתו כוללת מספר רב של צורות ותכנים: א. נופים רומנטיים (לכל אורך הדרך); ב. ציורים פסבדו-סוריאליסטיים (1980-1975); ג. ציורי הדמיה ואמנות על אמנות (1991-1987); ד. מכתבי ילדים לאלוהים (מחצית שנות ה-90); ה. פרחים (2001); ו. ציורי ילדים (2006-1992); ז. ריאליזם סמלי של "יהודי נודד" (2003-1996); ח. נברשות (2003); ט. דיוקנאות (2004-1997). הוא לא נהג לתת שמות ליצירותיו, וטען כי הדבר נובע מיכולתו המוגבלת להתבטא במילים עקב גמגום שממנו סבל בילדותו ועקב קשיי השפה העברית.
בניגוד לציירים ישראלים רבים, ציוריו של פיצ'חדזה אינם עוסקים במציאות הפוליטית בישראל של תקופתו ואינם יוצרים דיאלוג עם סגנונות האמנות המקובלים בה. רבים מתייחסים לציוריו כאל תיאור פנימי של התודעה והחוויה של מהגר הנמצא כלוא בין שתי מציאויות מנוגדות ואינו משתחרר מכובד זיכרונותיו ועולמו הפנימי. ברבות מיצירותיו המהגר מתואר כמודבק על גבי הנוף החוזר של שני ההרים, ונראה תלוש מהמציאות שבה הוא חי. המזוודות, שאותן הוא נושא בציורים, וגם מופיעות כנושא בפני עצמו, מסמלות את חוויית הארעיות והתלישות שלו אחד מהמאפיינים הייחודיים לו הוא צביעת כל הבד בשחור לפני תחילת העבודה. כאשר נשאל בריאיון לרינו צרור מדוע הוא עובד כך ולא מתחיל את ציוריו על הבד הלבן כמקובל, הוא ענה: "אנשים אמרו שחור זה חושך, זה מוות, זה מדכא. אני אמרתי להפך: אני בא לשחור עם פנס ומאיר אותו".
בעשורים האחרונים קנה לעצמו פיצ'חדזה שם כאחד מהציירים הישראליים המוכרים והבולטים בישראל. בשנת 2003 הציג תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב. בשנת 2008 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית לכבודו ביפו, "מאיר פיצ'חדזה. עבודות 1983 – 2008".
מאיר פיצ'חדזה נפטר בגיל 54, ב-4 בפברואר 2010, ממחלת הסרטן. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. במלאת שנה למותו נערכה לכבודו תערוכה בשם: "האדם מחפש משמעות" (כשם ספרו של ויקטור פראנקל). התערוכה, שאצרה אליה בן דב, התקיימה במרכז חייק לאמנות עכשווית ביפו. ב-2017 הציג תערוכת יחיד "זמן שקיעה" בגלריה חזי כהן, תל אביב ובשנת 2020 הציג תערוכה לציון עשור לפטירתו "דיוקנאות ואנשים" בגלריה חזי כהן, תל אביב.
גלריה חזי כהן, תל אביב מייצגת את עיזבון האמן.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של מאיר פיצ'חדזה ברחוב אמיל זולא.
פרסים

1982-3: קרן שרת, קרן התרבות אמריקה-ישראל
1988: פרס האמן הצעיר, משרד החינוך והתרבות; פרס שר החינוך, משרד החינוך והתרבות
1989: פרס היצירה בתחומי האמנות הפלסטית, משרד החינוך והתרבות
1990: מדליית זהב, הביאנלה האסייתית-אירופית, אנקרה
תערוכות יחיד נבחרות

1983: גלריה דביר, תל אביב.
1986: קלישר 5 ,תל אביב.
1987: גלריה מימד, תל אביב.
1988: גלריה דביר, תל אביב.
1990: בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1993: קיבוץ לוחמי הגיטאות.
1994: סדנאות האמנים, תל אביב.
1996: גלריה אספרגר, שטרסבורג.
1999: דרך ארץ, בית הגפן, חיפה.
2003: "אמנות כאוטוביוגרפיה", מוזיאון תל אביב לאמנות.
2005: "שפה זרה",הגלריה לאמנות אום אל-פחם. (יחד עם אסד עזי).
2008: עבודות 1983–2008 מוזיאון חייק – יפו.
2011: האדם מחפש משמעות, מוזיאון חייק - יפו.
2017 - "זמן שקיעה", גלריה חזי כהן, תל אביב
2020 - "דיוקנאות ואנשים", גלריה חזי כהן, תל אביב
תערוכות קבוצתיות

1985: אוסף פרדריך ויצמן, מוזיאון תל אביב לאמנות
1987: זרמים באמנות ישראלית, מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית
1988:
אמנות ישראלית – שנות השמונים, תערוכה נודדת, ארצות הברית
צבע טרי, מוזיאון ישראל, ירושלים
חיפה – פורטרט ועוד, מוזיאון חיפה לאמנות
שחור לבן, מוזיאון בת ים
אמנות, ישראל – עבודות עכשוויות, המרכז לאמנות, פילדלפיה.
1989:
אמנים ישראלים במכון ויצמן, רחובות
אפרטו 51 – ההצעה הישראלית, הביאנלה לאמנות של ונציה
גלריה פרדריציה, ברלין
אמנות ישראלית, חדש באוסף, מוזיאון תל אביב לאמנות
לגעת בתשעים, בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב
1990:
הביאנלה האסייתית-אירופית, אנקרה
העמוד בפיסול הישראלי העכשווי, הגלריה האוניברסיטאית ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב
הדמיה ודימוי, המרכז לאמנות חזותית, באר שבע
חמישה אמנים ישראלים, גלריה פימרוי פרדי, לונדון
1991:
עלים, בית האמנים, ירושלים
הנעדר הנוכח, הכיסא הריק באמנות הישראלית, הגלריה האוניברסיטאית ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב
סוד הצמצום הצבעוני, אמנות לעם, המחלקה לאמנות פלסטית
אמנות ישראלית 1990 מוזיאון מוסקבה, מוזיאון ישראל, ירושלים
שטטישה קונסטהלה, דיסלדורף
44 – לילה, מוזיאון פרואן, בון
פרספקטיבה, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, מוזיאון תל אביב לאמנות
אמנות ישראלית עכשווית – תצוגה מורחבת, מוזיאון תל אביב לאמנות
1992: ארט אקספו, סוויליה, ספרד
1993:
מיכאל גורבצ'וב – פורטרט של מהפכה, בית אגודת האמנים, תל אביב
אורנמנטיקה – מקורות אישיים, הסדנה לאמנות חדשה, ראשון לציון
1994: חפץ כאובייקט, פורום המוזיאונים לאמנות בישראל
1996:
דמויות מהלכות, מוזיאון וילפרד ישראל, קיבוץ הזורע
עשור לפרס שר התרבות לאמנות חזותית, מוזיאון תל אביב לאמנות
1997: פנטזיה, מוזיאון הרצליה לאמנות
1998: קול הכבוד, פורום המוזיאונים לאמנות בישראל
2000: תערוכה קבוצתית, בוקה ראטון, פלורידה
2002: כלולות, בית הגפן, חיפה
2003: משפחת האדם, הפקולטה למדעי הרוח, אוניברסיטת חיפה
ספרים וקטלוגים אודות יצירתו

משה רון, מאיר פיצ'חדזה, גלריה דביר אינטרטור, תל אביב, 1988.
מרדכי עומר, מאיר פיצ'חדזה - אמנות כאוטוביוגרפיה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2003.
נטע גל-עצמון, שפה זרה - אסד עזי ומאיר פיצ'חדזה, הגלריה לאמנות אום אל-פחם, 2005.
משה אביר (עורך), גדעון עפרת, מאיר פיצ'חדזה, גלריה דן, תל אביב, 2008.
לקריאה נוספת

אלן גינתון, יגאל צלמונה ואחרים, צבע טרי - הדור הצעיר באמנות ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1988.
דליה מנור, פרספקטיבה - מושגים אסתטיים חדשים באמנות שנות השמונים בישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1991.
גדעון עפרת, One Hundred Years of Art in Israel, בולדר, קולורדו, 1998.
אילנה טננבאום, צ'ק פוסט: שנות השמונים באמנות ישראל, מוזיאון חיפה לאמנות, 2008.
יעל גילעת, דור המפנה: אמנות צעירה בשנות השמונים בישראל, מכון בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2019. עמ' 104, 114-113, 205-203.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  גדעון עפרת, מאיר פיצ'חדזה: המסע אל האור הבוהק באופק, באתר המחסן של גדעון עפרת
1 2 3  נטע גל- עצמון (עורכת ואוצרת), שפה זרה: אסד עזי ומאיר פיצ'חדזה, אום אל פחם: הגלריה לאומנות, 2005, עמ' 21.
1 2  שי גרינברג, מאיר פיצ'חדזה – דיוקן, העיר תל אביב, 15.2.2010.
1 2  נעם טופלברג, מאיר פיצ'חדזה, באתר מפגשים מהסוג החזותי בעידן המודרני.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 276087  NLI: 987007286003005171  GND: 131623648  ISNI: 0000 0000 8107 5821  LCCN: n2010056537  RERO: 02-A027741060  ULAN: 500479694  VIAF: 28208181   WorldCat (עם VIAF): 28208181
בליינש זבדיה

בליינש זבדיה, 2015
בליינש זבדיה (באמהרית: በላይነሽ ዚቫዲያ; נולדה ב-21 באפריל 1967) היא דיפלומטית ישראלית שכיהנה כשגרירת ישראל באתיופיה, וכשגרירה לא-תושבת ברואנדה, ובבורונדי, וכן כקונסול ישראל בשיקגו. נמנתה עם מדליקי המשואות בחג העצמאות ה-66 למדינת ישראל.
ילדות ונעורים

נולדה ב-21 באפריל 1967 בכפר במחוז גונדר, אתיופיה, לאמה אדיס ואביה גטה זבדיה, בת צעירה מבין שמונה אחים ואחיות. אביה היה מנהיג הקהילה בכפר, ומילא בו תפקיד קס, המקביל לרב. גדלה בבית חם ופתוח שעודד את חשיבות החינוך והמצוינות. בביתה לא היו חשמל ומים וסביבו שטח אדמה גדול ובו שדות תירס ופרחים למדה בבית ספר "אורט" והצטיינה בלימודיה. בסוף שנות החמישים נשלח אחיה הבכור יוסף לעלות לישראל והוא בן עשר, במסגרת הכשרת נערים יוצאי אתיופיה להוראה בקרב הקהילה האתיופית. בשנת 1965 הממשלה הקומוניסטית באתיופיה עצרה את אחיה כשלימד עברית בכיתה והוא ריצה שלוש שנות מאסר במהלכן עונה, תוך פגיעה בבריאותו. לימים הוכר בתור אסיר ציון. אף על פי שלא היה מקובל לשלוח בנות ללמוד הרחק מהבית יצאה ללמוד בתיכון באדיס אבבה. ב-1984 סיימה את לימודיה.
עלייה לישראל

זבדיה עלתה לישראל דרך מצרים עם סיום לימודיה בתיכון והיא בת 17. למדה באולפן ציון בשכונת בקעה בירושלים והתגוררה אצל אחיה דוד, תושב העיר. במשך שלוש שנים עבדה באולפן עם עולים ועולות מאתיופיה שהגיעו ארצה דרך סודאן. התנדבה במשך שישה חודשים במרכז קליטה לעולים מאתיופיה. מאוחר יותר סיפרה כי הציפיות מהארץ והסיפורים על ארץ זבת חלב ודבש יצרו פערים בקרב העולים אל מול המציאות הקשה בארץ, ואמרה כי השקעה בחינוך היא מפתח לקידום יוצאי ויוצאות אתיופיה בישראל. לטענתה, הקשיים המרכזיים טמונים בהבדלים הגדולים בין המדינות, הנובעים מן הפערים שנוצרו בין דור ההורים, שמוצאם בכפרים ולעיתים היו חסרי השכלה פורמלית, לבין דור הבנים והבנות, וכי על מדינת ישראל לפעול לגישור על פערים אלה. בעלת תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ולימודי אפריקה ותואר שני באנתרופולוגיה, שניהם באוניברסיטה העברית. במהלך הלימודים עסקה בעבודות מזדמנות, ביניהן ניקיון ושמרטפות. ב-1 באוגוסט 1993 התקבלה לקורס צוערים של משרד החוץ והייתה ליוצאת אתיופיה הראשונה בקורס זה.
בשירות החוץ הישראלי

ב-1993 סופחה לאגף אפריקה במשרד החוץ ובשנת 1995 עבדה בשירות החוץ באו"ם, שם התמקדה בהסברה. בין השנים 1996–2002 שירתה כקונסולית ישראל בשיקגו. במהלך שירותה זה קיבלה את "אות חודש ההיסטוריה השחורה" על תרומתה ליחסים הבין-גזעיים. ב-2002 שימשה כיועצת במחלקת הדתות במשרד החוץ בישראל. ב-2005 מונתה לסגנית הקונסול הכללי של ישראל לדרום-מערב ארצות הברית ביוסטון, תפקיד שמילאה עד 2010. עבדה באגף התקשורת וההסברה במשרד החוץ בישראל וב-2012 מונתה לשגרירת ישראל באתיופיה. תפקידיה אלה עוררו גאווה בקרב יוצאי ויוצאות אתיופיה בישראל. חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה כתבה:
עוד כשהייתה קונסול, עבור רבים מבני הקהילה היא היתה ״ה-שגרירה״, לא רק של משרד החוץ אלא גם שגרירת גאווה של הקהילה האתיופית בישראל. בביתי ובבית שכניי וכנראה גם בלא מעט בתים של יוצאי אתיופיה, היא נחשבת לאישה מוכשרת, נערצת והיתה שיחת היום פעמים רבות. דמות של אישה גיבורה שהצליחה לעשות את זה למרות כל הקשיים והאתגרים, לפלס את הדרך עד לקידמת הבמה של משרד החוץ. את כל זה ידעתי על בליינש עוד בטרם מונתה להיות שגרירת ישראל באתיופיה ונחשפה בהד רב לתקשורת. מאז כבר בגרתי ואני עצמי הפכתי לחברת כנסת, מה שהוביל למפגש פנים אל פנים עם בליינש במסגרת העבודה.
בשירות החוץ הישראלי > שגרירה באתיופיה

בין השנים 2012-2017 כיהנה זבדיה כשגרירת ישראל באתיופיה וכשגריר לא-תושב ברואנדה ובבורונדי. היא פעלה לקידום היחסים בין אתיופיה לישראל, באמצעות קידום שיתופי פעולה כלכליים ובתחומי הרפואה והחקלאות. בתחום החקלאות בהתמחות סטודנטים מאתיופיה בישראל בגידול תפוחים, מנגו ואבוקדו, בתחום הרפואה באמצעות שיתוף פעולה בין בית החולים הדסה עין כרם ובית החולים בילינסון לבין בתי חולים באתיופיה. כקודמיה בתפקיד, ניסתה, ללא הצלחה, לקדם כניסתה של מדינת ישראל למעמד של משקיפה באיחוד האפריקאי, הכולל 55 מדינות.
כיום היא עובדת באגף אפריקה במשרד החוץ שם היא אחראית לנושאים בילטרליים.
פעילות ציבורית

• ב-2014 נבחרה כאחת מ-14 נשים פורצות דרך והדליקה משואה בחג העצמאות.
• ב-2015 השתתפה בתוכנית הריאליטי "שש אימהות" בשידורי רשת, ערוץ 2. לדבריה, המוטיבציה להשתתפותה בתוכנית הייתה הרצון להראות כי השילוב בין משפחה לקריירה הוא אפשרי
חיים אישיים

בשנת 2000 נישאה לסארקלם אגדך, אורח הכבוד בחתונתם היה שמעון פרס. הם הורים לבת ולתאומים.
הערות שוליים

↑  בליינש זבדיה בראיון אישי לסטודנטים יאיר סולן ורוני אנטמן במסגרת פרויקט "מעלים ערך: מחזירות נשים להיסטוריה" לוד-אדיס אבבה, 8.7.2015.
↑  שרון אופיר רופא, "כן אני יכולה - סיפור חייה המרגש של שגרירת ישראל באתיופיה", לאשה, 1.5.2014.
↑  בליינש זבדיה בראיון אישי, 8.7.2015.
↑  יוסי זילברמן, ‏לראשונה: שגרירה בת העדה האתיופית, באתר ‏מאקו‏, 28 בפברואר 2012
↑  Zak Mazur, Cross-culturalism marks African-American, The Wisconsin Jewish Chronically, 9.3.2001.
1 2  בליינש זבדיה בראיון אישי.
↑  אופיר רופא, "כן אני יכולה", לאשה, 1.5.2014.
↑  פנינה תמנו-שטה, "בליינש זבדיה-שגרירת ישראל באתיופיה", אתר קולך
↑  בליינש זבדיה, באתר Maoz
↑  "14 נשים נבחרו להדליק את המשואות בטקס הממלכתי", הודעת דוברות משרד התרבות והספורט, 6.4.2014.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007395584805171  VIAF: 2682157527428227300008   WorldCat (עם VIAF): 2682157527428227300008
אל-קאעדה במגרב האסלאמי

| --- | --- |
דגל אל-קאעדה במגרב האסלאמי
 תקופת הפעילות:  1998–הווה (כ־26 שנים)
 אידאולוגיה:  הג'יהאד הסלפי
 מנהיגים:  אבו מוסאב עבדל ואדוד
 מטה:  קביליה 
 אזורי פעילות:  צפון אפריקה
 מדינה:  אלג'יריה, מאלי 
 חלק מ:  אל-קאעדה אל-קאעדה
 הקודם:  הקבוצה הסלפית להטפה ולחימה  הקבוצה האסלאמית המזוינת 
 מתנגדים:  אלג'יריה אלג'יריה
 קרבות:  מבצע סרוואל  המלחמה העולמית בטרור
 
אל-קאעדה במגרב האסלאמי (בערבית: القاعدة في بلاد المغرب الإسلامي) הוא ארגון טרור הפועל כשלוחה של אל-קאעדה בצפון אפריקה. בעבר היה ידוע בשם המחתרת הסלפית להסלמה ולהטפה (בערבית: الجماعة السلفية للدعوة والقتال) ושינה את שמו ב-2007 לאחר שכרת ברית עם אל-קאעדה. הארגון פרש מארגון "הקבוצה האסלאמית החמושה" (GIA) בשנת 2002 בעקבות מעשי הטבח שביצע ה-GIA בקרב האלג'ירים במשך מלחמת האזרחים האלג'יראית.
אל קאעדה במגרב האסלאמי פעיל באלג'יריה, מרוקו, לוב, מאוריטניה, מאלי, ניז'ר, ניגריה וצ'אד.
אל קאעדה בצפון אפריקה הוא ארגון אסלאמיסטי, סוני נאו-ח'וארג'י באופיו השואף להפיל את השלטון באלג'יריה ולהקים במקומו מדינה אסלאמית הכפופה לחוקי השריעה. הארגון הוקם על ידי חסן חטאב ומונהג על ידי אבו מוסאב עבדל ואדוד ועוסק בלחימת גרילה נגד הממסד האלג'יראי החל משנת 2002. פעילים בולטים נוספים שהשתייכו לארגון הם: מוכתר בלמוכתר, שעזב את הארגון והקים תנועת טרור בשם "בריגדת רעולי הפנים", אך נשאר נאמן לאל-קאעדה ועבד אל-חמיד אבו זייד, שנהרג במתקפה של צבא צרפת יחד עם 40 פעילי ארגון נוספים. אל-קאעדה במגרב האסלאמי הוגדר כארגון טרור על ידי ארצות הברית והאיחוד האירופי.
ב-3 ביוני 2020, הרגו כוחות צבא צרפתיים, בסיוע כוחות של בעלות ברית, את עבדול מאלכ דרוקדל, מפקד אל-קאעדה במאגרב המוסלמי ושבעה משותפיו הקרובים, במבצע צבאי בצפון מאלי.
פיגועים לפני שנת 2007 (לפני כריתת הברית עם אל קאעדה)

23 בנובמבר 2002: מחבלים ארבו לכוח צבאי ורצחו 9 מהם ופצעו 12 חיילים.
פברואר 2003: 32 תיירים אירופים נחטפו, אחד מהם מת, 17 שוחררו על ידי כוחות הביטחון האלג'יראים ב-13 במאי 2003, ו-14 שוחררו באוגוסט 2003.
12 בפברואר 2004: פיגוע ליד טירע'מת שבאלג'יריה, מוסלמים קיצוניים ארבו לסיירת משטרה, והרגו 7 קציני משטרה ופצעו שלשה אחרים. המחבלים גם לקחו נשק מהשוטרים וגנבו שלשה כלי רכב.
7 באפריל 2005: פיגוע בטבלאת שנמצאת במחוז בלידה שבאלג'יריה, חמושים תקפו חמישה כלי רכב במחסום מזויף. בפיגוע נהרגו 13 אזרחים נפצע אזרח אחד וחמישה כלי רכב עלו באש.
15 באוקטובר 2006: פיגוע בסידי מדג'אהד, עין דלפה שבאלג'יריה, בפיגוע נהרגו תוקף אחד ותשעה שומרי ראש. עד כה לא ידוע מה היה המניעה למעשה.
ראו גם

מבצע סרוואל
הערות שוליים

↑  Channel 4 News - Latest UK & World News | Videos | Special Reports - Channel 4 News
↑  BBC NEWS | Africa | Explosions rock Algerian capital
↑  excite.co.uk, news.excite.co.uk
↑  "Suicide Bombing Kills 14 in an Algerian Town (Published 2007)" (באנגלית). 2007-09-07. נבדק ב-2023-07-29.
↑  BBC NEWS | Africa | Al-Qaeda claims Algerian bombings
↑  11 UN workers among 26 killed in Algeria blasts - World - CBC News
↑  אל-קאעידה נטל אחריות לפיגועים באלג'יריה בשבוע שעבר, באתר ynet, 14 ביוני 2008
↑  אלג'יריה: 13 הרוגים בפיצוץ בתחנת רכבת, באתר ynet, 8 ביוני 2008
↑  עוד יום דמים באלג'יריה: 12 הרוגים בפיגוע כפול, באתר ynet, 20 באוגוסט 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599545805171  GND: 1052718353  LCCN: no2012047921  SUDOC: 147178142  VIAF: 201241755   WorldCat (עם VIAF): 201241755 
אזור הפעילות של הארגון
מנפרד לם

מנפרד לם (בגרמנית: Manfred Lemm; נולד ב-1946 בברלין) הוא זמר ומוזיקאי גרמני העוסק בהחייאת מוזיקת היידיש.
לם היה ממארגני פסטיבל היידיש האירופאי שהתקיים בציריך, קרקוב, ולברקוזן. לם כינס את שיריו של המשורר היידי מרדכי גבירטיג והלחין אותם בארבעה תקליטורים. הוא פועל מהעיר וופרטל.
מו יאן

| --- | --- |

מו יאן, 2008
 לידה:  17 בפברואר 1955 (בן 69) Gaomi, הרפובליקה העממית של סין 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 שם עט:  Mo Yan 
 מקום לימודים:  People's Liberation Army Academy of Art, האוניברסיטה הנורמלית של בייג'ינג 
 שפות היצירה:  סינית 
 יצירות בולטות:  דורה אדומה, A Wonderful Work of Literature Eulogizing Human Life: On Reading Frog,a Novel by Mo Yan, The Herbivorous Family, Pow!, Big Breasts and Wide Hips, הרפובליקה של היין, חיים ומוות מתישים אותי, Sandalwood Death 
 הושפע מ:  ויליאם פוקנר, גבריאל גארסיה מארקס 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (2012)  פרס פוקואוקה לתרבות אסיה (2006)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אקס-מרסיי (19 בספטמבר 2015)  פרס נונינו (2005)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הסינית של הונג קונג 
 
מוֹ יאן (במנדרינית: 莫言, בפין-יין: Mò Yán; נולד ב-17 בפברואר 1955) הוא שם העט של גְווָאן מוֹיֵה (סינית מפושטת: 管谟业; סינית מסורתית: 管謨業, בפין-יין: Guǎn Móyè), סופר סיני מודרני. מו יאן כתב ארבעה רומנים מצליחים, עשרות נובלות וסיפורים קצרים, הוא נחשב כיום לאחד הסופרים המוערכים בסין, ובעולם הוא מוערך על שילוביו בין ההיסטוריה והתרבות הסינית לבין ההיסטוריה והתרבות המערבית ביצירתו, ובין עממיות ומודרניות. ספריו תורגמו לתריסר שפות, בהן אנגלית, גרמנית, צרפתית ועברית. חלק מסיפוריו אף עובדו לסרטים. חתן פרס נובל לספרות לשנת 2012.
מו יאן הוא שם העט של הסופר, ומשמעותו המילולית "לא מדבר".
ביוגרפיה

מו יאן נולד ב-1955 במחוז שאנדונג שבצפון-מזרח סין, למשפחת איכרים. הוא נטש את לימודיו בזמן מהפכת התרבות והחל לעבוד במפעל המייצר שמן. בגיל עשרים הוא התגייס לצבא השחרור העממי. כמו סופר סיני אחר יאן ליין-קה גם מו יאן בהיותו חייל הצטרף למחלקת התעמולה של הצבא ושם התנסה לראשונה בכתיבה, ובשנת 1981 פורסם הרומן הראשון שלו, "גשם שוטף בליל אביב". ב-1984 קיבל משרת הוראה במחלקה לספרות באקדמיית התרבות של צבא סין.
יצירתו

מו יאן הוא קומוניסט בדעותיו אך גם פתוח במידה מסוימת לדעות מערביות. שם ספרו, "דורה אדומה", מרמז לדגן בשם דורה אדומה (גיבורי הרומן ניזונים ממנו, שותים יין העשוי ממנו, מסתתרים באמצעותו מפני היפנים ועוד), ובנוסף הצבע האדום מזוהה עם הקומוניזם, דבר שמאפיין את רוח הרומן.
יצירותיו של מו יאן הן בעיקר פרשנות חברתית והיסטורית. כדוגמת סופר סיני מודרני אחר, סו טונג, גם מו יאן מרבה להציג בפירוט תיאורי זוועה, ואכזריות קיצונית כחלק מהריאליזם הסוציאליסטי נוסח מקסים גורקי. מו יאן מושפע בכתיבתו מלו שון, שנחשב לאחד ממייסדי הספרות הסינית המודרנית, ומהסופר גבריאל גרסיה מרקס.
סרטים שנעשו על פי ספריו

"דורה אדומה" (1987), בימוי: ג'אנג יי-מו. הסרט זכה בפרס הראשון בשנת 1988 בפסטיבל הקולנוע בברלין ובפרס אריה הזהב בפסטיבל הקולנוע בוונציה.
"טיימס שמח" (2000), בימוי: ג'אנג יי-מו. הסיפור מופיע בקובץ סיפורים קצרים של מו יאן, "אתה תעשה כל דבר בשביל הצחוק".
פרסים

2005 - פרס קיריאמה בעבור ספרו "שדיים גדולים וירכיים רחבות"
2009 - פרס ניומן לספרות סינית בעבור ספרו "חיים ומוות מתישים אותי"
2005 - פרס נונינו הבינלאומי
2012 - פרס נובל לספרות
מיצירתו > ספריו שתורגמו לעברית

דורה אדומה (1988, 2004), תרגם מאנגלית: יואב הלוי, ספרית מעריב, 1994. (פורסם בסינית מסורתית ב-1988 ובמפושטת ב-2004, בשם "שבט הדורה האדומה")
בלדות השום, תרגמה מאנגלית: עידית פז, ספרית מעריב, 1996. (פורסם בסינית בשם "בלדות עלי השום השמימיים")
חיים ומוות מתישים אותי (2006), תרגמה מאנגלית: ענת מוריץ, ספרית מעריב, 2011. (פורסם בסינית ב-2006 בשם "עייפות החיים והמוות")
צפרדעים (2009), תרגמו מסינית: תרצה ערב וקובי לוי, הוצאת חרגול, 2015.
מיצירתו > ספרים נוספים של מו יאן שתורגמו לאנגלית

"שדיים גדולים ירכיים רחבות" (פורסם בסין ב-1996 בשם "שדיים גדולים ותחת שמן", ותורגם לאנגלית ב-2005)
"הרפובליקה של היין" (פורסם בסין ב-1992 בשם "ארץ היין", ותורגם לאנגלית ב-2000)
"שְׁפֿוּ: אתה תעשה כל דבר בשביל הצחוק", אוסף סיפורים קצרים (פורסם בסינית בפרקים מ-1998 עד 2009 בשם "ההומור המתגבר של שְׁפֿוּ", תורגם לאנגלית ב-2002)
מיצירתו > יצירות חשובות נוספות של מו יאן בסינית

"נדנדת הכלב הלבן" (2004)
"שבט אוכלי העשב" (2000)
"עינוי עץ האלגום" (2001)
"הגזר הנוצץ" (1996)
"ארבעים ואחד תותחים" (2003)
"שלושה עשר צעדים" (2003)
"שור" (1998, הפרק הראשון של "ההומור המתגבר של שְׁפֿוּ")
"הקיר שיכל לשיר" (2000)
"ווא" (2011)
הערות שוליים

↑  פרס קיריאמה
↑  על זכייתו בפרס ניומן לספרות סינית, באתר הפרס
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289284405171  PLWABN: 9810606072605606  BIBSYS: 90536426  BNC: 000601442  BNE: XX928009  BnF: cb12157436f (data)  CANTIC: a10440197  CiNii: DA03984609  GND: 11926689X  ISNI: 0000 0003 6864 5131  LCCN: n86075796  LNB: 000191961  NCL: 1085991  NDL: 00317990  NKC: kv2013742559  NLA: 36646385  NLG: 189388  NLK: KAC200203102  NTA: 145675556  RERO: 02-A000114879  SELIBR: 205835  SUDOC: 030087589  Trove: 1359943  VIAF: 86448126   WorldCat (עם VIAF): 86448126
פמפיגוס

| --- | --- |

כף יד של אדם שנגוע בפמפיגוס, מתוך ספר מחלות עור שיצא ב-1886
 תחום:  רפואת עור 
 טיפול:  כלורוקין  auranofin  aurothioglucose  aminobenzoate potassium 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  1063881 
 MeSH:  D010392
 סיווגים
 ICD-10:  L10 
 ICD-11:  EB40 
 
פמפיגוס (Pemphigus; השם העברי: בוענת לא נמצא בשימוש) היא מחלה אוטואימונית נדירה המאופיינת בשלפוחיות בעור ובריריות. המחלה נמצאת באבחנה מבדלת עם מחלה שלפוחיתית נוספת הנקראת בולוס פמפיגואיד.
אטיולוגיה

המחלה נגרמת כאשר מערכת החיסון מפתחת נוגדנים נגד חלבונים מסוימים בעור וברקמות הריריות. נוגדנים אלה מפעילים תגובה הגורמת להיפרדות בין תאי האפידרמיס. הגורם המדויק ליצירת הנוגדנים העצמיים אינו ידוע.
הנוגדנים שנוצרים הם מסוג IgG השוקעים במרווח הבין תאי באפידרמיס בלווי מערכת המשלים (C3). בשנים האחרונות התגלה גם האנטיגן המפעיל את המנגנון - מדובר בגליקופרוטאין המצוי באזור הדסמוזום ונקרא דסמוגרין, עד כה התגלו שני סוגי אנטיגן, דסמוגלאין 1 (Desmoglein) המופיע בעיקר במעורבות העורית של המחלה ודסמוגלאין 3 המופיע במעורבות הריריות במחלה.
התגובה בין הנוגדן לאנטיגן יוצרת היפרדות של האפידרמיס (אכנטוליזיס) וכך נוצרת שלפוחית המכילה תאים אכנטוליטיים. השלפוחית רופפת ויכולה להתבקע בקלות.
ד"ר שרה ברנר, ממרכז סורסקי בתל אביב, מצאה מספר גורמים המעוררים או תורמים להתפרצות המחלה:
גורמים חיצוניים כגון, סוגי מזון, חומרי הדברה, תרופות וקרינה אולטרה סגולית
הורמונים, גורמי זיהום (וירוסים וחיידקים) וממאירות
לחץ נפשי
מאפיינים > היארעות

המחלה אינה שכיחה (0.5–3 מקרים ל-100,000 אנשים בשנה) ומתרחשת לרוב אצל אנשים בגיל העמידה ומעלה, בני כל קבוצות המוצא. אך אובחנה גם אצל ילדים ואף בעלי חיים.
מאפיינים > מיקום הנגעים ומאפייניהם

תחילת המחלה היא לרוב בשלפוחיות בפה ולאחר מכן בעור. במעל מ-50% מהמקרים המחלה מופיעה לראשונה בפה שמהווה האתר השכיח ביותר להופעת הנגעים.
ניתן גם לראות את סימן ניקולסקי - שפשוף העור גורם להתקלפות וזאת בשל תהליך האכנטוליזיס. בנוסף ניתן לראות את תופעת Bullos spread phenomenon בוב הנוזל בתוך השלפוחית נע כשלוחצים עליה.
המחלה קטלנית אם לא מטופלת.