stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ח'אולה חאג'-דיבסי
ביוגרפיה

נולדה ב-1969 למשפחה מוסלמית בכפר יאסיף. כבר בילדותה גילתה כישרון למשחק בהצגות בית ספר, מועדון ומתנ"ס.
בעקבות החלום הגיעה ב-1987 לתל אביב, למדה במכינה ב"בית צבי" ולאחר מכן עברה ללמוד משחק בסמינר הקיבוצים.
בשנת 1993 קיבלה תעודת הוראה ועבדה כמורה לדרמה בבתי ספר יסודיים והדריכה גננות ומורות לכיתה א' בנושא משחק ודרמה.
בשנת 2010 זכתה במגן הוקרה של 'פסטיבל האשה הערבייה' במסגרת אירועי יום האישה הבינלאומי על פועלה באמנות ובתקשורת הערבית.
ב-2019 השתתפה בקמפיין של ארגון ACT להעלאת המודעות בתקשורת לנשים ערביות
מאז 2014 חברה במדור לתרבות ערבית ובמועצה הישראלית לתרבות ואומנות במשרד התרבות והספורט.
בפברואר 2022 נבחרה להיות האישה הראשונה בתפקיד המנהלת האומנותית של תיאטרון אנסמבל פרינג' נצרת.
ב-2024 שיחקה בסרטו של שמי זרחין חמדה".
קריירת משחק > תיאטרון

שינטיאן - הצגת יחיד שזכתה בפרסי ההצגה הכי טובה, בימוי ומשחק, תאורה ועיצוב חלל בפסטיבל עכו, 2002.
מדיאה אקס - מופע אינטראקטיבי מאת נאורה שם שאול המבוסס על הסיפור המיתולוגי של מדיאה ויאסון במציאות של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
אום כולתום - מחזה מוזיקלי על חייה של הזמרת המצרייה בכיכובה של גלית גיאת. תיאטרון יפו, 2015-2019
נשות טרויה - הפקה לציון 60 שנה לכינון היחסים בין ישראל ליפן בבימויו של יוקיו נינגאווה ובהשתתפות שחקנים יהודים, ערבים ויפנים. הקאמרי, 2013
בגדי המלך החדשים - הפקה דוברת ערבית על פי האגדה של אנדרסן של המרכז הקהילתי ערבי רמלה ותיאטרון אלחיאת, במסגרת פסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים, 2016
קריירת משחק > קולנוע וטלוויזיה

חצוצרה בואדי - דיבסי גילמה את התפקיד הראשי של הודא, בסרט שזכה במקום ראשון בפסטיבל הסרטים בחיפה ובאוסקר הישראלי בפרס הדרמה הטובה ביותר (2001)
צימרים - יסמין (הערוץ הראשון, 2003)
קרוב לבית (2005)
עבודה ערבית - גננת (2007)
סוף שבוע בתל אביב - פאטמה (2008)
עלטה - היאם משראווי (2012)
הירושה - לילה (2012)
רוק בקסבה - סמירה. על תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2013)
פולישוק - נעימה אמיר (2014)
פאודה - ג'יהאן אחמד (2015)
לא פה, לא שם - מרלן (2017)
ד"ר קראז' - הסדרה הראשונה של החטיבה בערבית של תאגיד השידור הציבורי, בתפקיד נזיהה (2018)
מלכות - זורה (2018)
המתים של יפו - נהילה (2019)
בתולות - נסרין (2019)
מזרח תיכון מרכז - אחלאם, אמא של מאהר וטארק (2020)
סינמה סבאיא (2021)
סוף שבוע בעזה (אנ') (2022)
חיים אישיים

נשואה לפואד, בנקאי במקצועו, ואם לשני בנים - ראני, יליד 1995 ואמן, יליד 1996. מתגוררת ביישוב נווה שלום.
הערות שוליים

1 2  יעקב בר-און, שחקנית של כ-ו-ל-ם, באתר ynet, 28 באוגוסט 2002
↑  הודעות כלליות, 10 נשים ערביות יקבלו מגן הוקרה עבור תרומתן לחברה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 28 בפברואר 2010
↑  ח'אולה חאג'- דיבסי | מתי לאחרונה ראיתם אישה ערביה מתראיינת בתקשורת העברית, ואיך זה קשור לאלימות? | متى في المرة الأخيرة رأيتم امرأة عربية في مقابلة صحفيّة باللغة العبريّة؟..., נבדק ב-2022-08-20
↑  המועצה הישראלית לתרבות ואמנות, באתר GOV.IL
↑  الصنارة نت - تعيين الفنانة خولة الحاج دبسي مديرة فنية لمسرح إنسمبل فرينج بالناصرة, الصنارة نت (ב־)
↑  פסטיבל עכו, באתר www.accofestival.co.il
↑  מדיאה_אקס, פסטיבל עכו
↑  יפו | פורטל יפו |אום כולת'ום, באתר www.yaffo.co.il
↑  נשות טרויה - הקאמרי
↑  עידוא דגן, פסטיבל חיפה: שוב ללא תיאטרון ערבי מקורי, באתר nrg
↑  חצוצרה בוואדי, ישראל 2002 - פורום סרטים וסדרות, באתר סימניה
↑  דיווח חי: המועמדים לפרסי אופיר 2012 - סינמסקופסינמסקופ, באתר סינמסקופ - בלוג הקולנוע של יאיר רוה. ביקורות סרטים, חדשות וטבלת המבקרים, ‏2012-08-14
↑  לא פה, לא שם, באתר פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-38 חיפה
↑   איתי שטרן, לנהד בשיר נמאס לגלם מחבל, אז הוא כתב את הסדרה הערבית הראשונה בתאגיד, באתר הארץ, 24 באפריל 2018
↑  "מזרח תיכון מרכז" - קומדיה חצופה ובועטת -, באתר HOT Magazine, ‏2020-07-30
↑  סינמה סבאיא, באתר קולנוע לב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009841853305171  GND: 1062235614  LCCN: no2008019232  VIAF: 9856160667620703560008   WorldCat (עם VIAF): 9856160667620703560008
חברה טובה

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  2006–הווה (כ־19 שנים) 
 פרסים והוקרה:  מלאכים ברשת (2008) 
 www.hevratova.org.il
 
חברה טובה היא מוסד ללא כוונת רווח, אשר נוסד בשנת 2006 על ידי קבוצה של בוגרי המכינה הקדם צבאית נחשון, ובראשם אורי וכטל. מטרת הארגון היא להעלות את שיעור ההתנדבות ולהגביר מעורבות חברתית בישראל. לשם כך, חברה טובה הקימה את אתר האינטרנט "המדריך להתנדבות הפנאי", אשר נועד לאפשר למתנדבים למצוא התנדבות נקודתית בחלונות זמן פנויים. על אף שבתחילה מודל הפעילות פנה בעיקר לצעירים (גילאי 18–35), הוא הורחב מאוחר יותר לכלל הציבור, לרבות אוכלוסייה מבוגרת.
המדריך להתנדבות פנאי

אתר אינטרנט המאפשר לגולשים לבחור מתוך היצע רחב את הפעילות ההתנדבותית המתאימה להם, על פי אופי ההתנדבות, מועד, אזור בארץ ופרמטרים נוספים. האתר הוקם בסיוע המגבית היהודית המאוחדת –פדרציית ניו-יורק, שאף תמכה בפעילותה של חברה טובה במשך מספר שנים. פעילותו של האתר התאפשרה גם בזכות צוות מצומצם של עובדים, הנתמך על ידי מתנדבים רבים, ובהם בוגרי "נחשון". הפעילויות השונות המופיעות באתר מייצגות קשת רחבה של ארגונים ועמותות בישראל, אשר חברה טובה עומדת עמם בקשר שוטף להעלאת פעילויות ולסיוע בקליטת המעוניינים להתנדב.
פעילויות במשך השנים

במקביל לפעילות השוטפת של העלאת פעילויות לאתר "המדריך להתנדבות פנאי" וטיפול בפניותיהם של המעוניינים להתנדב, קיימה חברה טובה במשך השנים גם שלל פרויקטים התנדבותיים גדולים, שזכו להשתתפות נרחבת ולתהודה ציבורית.
בשנת 2007, יזמה חברה טובה את פרויקט "ביחד בשבילם. ביחד בשבילנו." – מסע התנדבות בן יומיים למען החיילים החטופים (אהוד גולדווסר, אלדד רגב וגלעד שליט). המסע הפגיש כ-50 צעירים מכל רחבי הארץ, שיצאו ליומיים של פעילות התנדבותית ברחבי ישראל, ובמהלכה נפגשו עם משפחות החטופים, וגם עם משפחות של חטופי אירועי הר דב 2000.
מתנדבי חברה טובה המשיכו לשמור על קשר עם משפחות החטופים גם לאחר מסע ההתנדבות, ויזמו פעילויות להמשך שימור המודעות לסוגיית החטופים, לרבות לסוגיית היעלמות החייל מג'די חלבי.
במהלך שביתת המרצים של ראשית שנת 2008, יזמה חברה טובה פעילות משותפת עם סטודנטים מאוניברסיטת תל אביב וצעירים אמריקאים מפרויקט "תגלית" לשיפוץ מקלטים בנהריה.
עם תחילת הגעתם לישראל של פליטים מאזורי רצח העם בדרפור בשנת 2008, קיימה חברה טובה פעילות הומניטארית מגוונת בדרום תל אביב לטובת הפליטים.
במשך השנים 2007–2011, קיימה חברה טובה סדרה של פרויקטי-ענק בחגי ישראל, שכללו אירועי התנדבות המוניים המתקיימים בו-זמנית במספר ערים (10–15 בממוצע) ברחבי הארץ – ובכל חג התקיימה הפעילות לטובת קהל יעד אחר. פעילויות אלה הופקו במודל ייחודי, לפיו כלל המאמצים נעשו על ידי מתנדבים, כולל פעילויות בעלות אופי ניהולי והפקתי. פעמים רבות, ניהול הפרויקט הופקד גם בידי מתנדבים צעירים מאוד, ואף תלמידי תיכון. כך, במשך השנים התקיימו פעילויות בסוכות למען עולים חדשים, פעילויות בחנוכה בבתי אבות, פעילויות בט"ו בשבט בהוסטלים ובבתי חולים, פעילויות בפורים למען בעלי צרכים מיוחדים, פעילויות בפסח למען נזקקים (בשיתוף עם עמותות מזון), ופעילויות בל"ג בעומר עם נוער בסיכון.
בנוסף, יזמה חברה טובה טורים באתרי התוכן המובילים וואלה ו-Mako, שהציעו מדי שבוע לקוראים שלל הזדמנויות להתנדבות ברחבי הארץ.
הכרה כמיזם חברתי מוביל

בשנת 2008, זכה המדריך להתנדבות פנאי בתג "מלאכים ברשת" של איגוד האינטרנט הישראלי. לאחר מכן, בשלהי שנת 2009, פעילותה של חברה טובה זכתה להכרה נוספת, כאשר מייסד הארגון, אורי וכטל, נבחר לאחד מעשרת היזמים החברתיים המובילים בישראל, וזכה להשתתף בתוכנית "זינוק למחר" – חלק מפרויקט YouthActionNet של ארגון International Youth Foundation הבינלאומי.
פעילותה של חברה טובה אף זכתה להכרה בינלאומית בשנים 2010–2011, כאשר הביאה את וכטל להיבחר כאחד מ-20 היזמים החברתיים הבולטים בעולם, שזכו בתואר YouthActionNet Fellowship Award וכן כאשר תוארה בגיליון מיוחד של מגזין ה-Financial Times, תחת הכותרת "Investing in Young People 2012".
ירידה בהיקף הפעילות

פעילותה של חברה טובה הגיעה לשיא, מבחינת היקפים, בין השנים 2008–2012, בהן התנדבו באמצעותה כ-20,000 איש מדי שנה. לאחר מכן, פעילותה החלה לדעוך, בין השאר בעקבות חדירת טכנולוגיית הסמארטפון, אשר אתגרה את מודל הפעילות מבוסס אתר-האינטרנט. בהיעדר משאבים מתאימים, פנתה חברה טובה בשנים 2013–2014 ליצירת אפליקציית סמארטפון על בסיס פרויקט הפיתוח ההתנדבותי I4G של מיקרוסופט – אך אפיק זה לא צלח.
במחצית 2015, פעילותה של חברה טובה הצטמצמה, כך שאתר "המדריך להתנדבות פנאי" עבר לעבוד במתכונת מצומצמת, עקב "שינויים שונים שהתחוללו בסביבת הפעילות של חברה טובה ובהינתן מצב המשאבים.
הערות שוליים

↑  מתנדב לרגע, באתר הארץ, 28 באוקטובר 2007
↑  התנדבות לעצלנים, באתר וואלה, 4 במרץ 2009
↑  חברה טובה: להתנדב בקלות
↑  שלומית שרביט, נשאר רק לבחור: התנדבות בכל תחום, מקום וזמן, באתר ynet, 21 בפברואר 2008
↑  Preparing to Lead: Israeli Mechinot Programs
↑  בשבוע הבא: מסע התנדבות ארצי למען החטופים, באתר ynet, 18 בספטמבר 2007
↑  אחיה ראב"ד, מיקי גולדווסר: "מילואימניקים, תדאגו לעצמכם", באתר ynet, 23 בספטמבר 2007
↑  "לא יכולה לקרוא בלב שקט לשרת במילואים", באתר nrg
↑  אחיה ראב"ד, "המשימה - להשאיר את החטופים על סדר היום", באתר ynet, 24 בספטמבר 2007
↑  יהושע בריינר‏, כשמדברים על הנעדרים, מג'די לא מוזכר, באתר וואלה, 7 במרץ 2008
↑  משתתפי "תגלית" משפצים מקלטים ובתים בנהריה, באתר ynet, 16 בינואר 2008
↑  הנזקקים של תל אביב מקבלים סיוע, באתר וואלה, 9 במרץ 2008
↑  הודעות כלליות, מסיבות פורים לבעלי מוגבלויות, באתר News1 מחלקה ראשונה, 20 במרץ 2008
↑  מירי ארביב‏, עשה זאת בעצמך, באתר וואלה, 2 באוקטובר 2009
↑  מסיבת החנוכה שתעשה לכם טוב בנשמה, באתר וואלה, 4 בדצמבר 2009
↑  ת"א: מאושפזי מרכז רעות חגגו ט"ו בשבט בחברה טובה, באתר nrg
↑  בואו לעשות חג פורים שמח לאלה שאין להם, באתר nrg
1 2  המדריך למתנדב, באתר ‏מאקו‏, 20 במרץ 2009
↑  עידית טוויל‏, מעשה טוב ביום לכבוד ל"ג בעומר, באתר וואלה, 24 באפריל 2010
↑  עידית טוויל‏, פינת ההתנדבות: מעשה טוב ביום, באתר וואלה, 17 ביולי 2010
↑  זוכים בתג (ארכיון)
↑  יזמות חברתית: עשרת היזמים החברתיים הזוכים של המחזור הראשון של תוכנית "זינוק למחר"(הקישור אינו פעיל, 28.5.2020)
↑  זינוק בעלייה (ארכיון)
↑  Global Fellows
↑  Investing in young people 2012
↑  Meet the Fellows (ארכיון)
↑  HevraTova for Windows Phone(הקישור אינו פעיל, 28.5.2020)
↑  עדכון לחברים
חוות שטוק

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  חווה חקלאית 
 מיקום:  עמק יזרעאל 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1925
 תאריך פתיחה רשמי:  1925 
 מידות
 שטח:  300 דונם 
 
 קואורדינטות:  32°42′27″N 35°10′42″E﻿ / ﻿32.707520848921°N 35.178221760418°E﻿ / 32.707520848921; 35.178221760418
  (למפת הכרמל מוגדלת) חוות שטוק(למפת הכרמל רגילה) חוות שטוק(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חוות שטוק(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חוות שטוק
 
מגדל המים חוות שטוק
חוות שטוק היא חווה חקלאית שהוקמה במחצית שנות ה-20 של המאה ה-20 ליד ג'דה, רמת ישי של היום. החווה הוקמה על ידי משפחת שטוק, משפחת תעשיינים יהודית-איטלקית מטריאסטה, אשר עסקה בחקלאות וביצור יינות וליקרים.
היסטוריה

בשנת 1924 רכשה משפחת שטוק, יצרנית הברנדי שטוק 84', קרקעות באזור רמת ישי, סמוך לכביש חיפה-נצרת. הקרקעות, נרכשו לשם הקמת חווה חקלאית שאמורה הייתה לקלוט את יתומי אוקראינה. בשנת 1925 נבנה בשטח החווה ממול כביש חיפה-נצרת בסמוך למושב בית שערים, מבנה בן שתי קומות הידוע בשם "בית חוות שטוק". מבנה זה שימש מבנה מרכזי של החווה וסביבו הוקמו צריפי עץ וגדר. החווה, אשר כללה בין השאר פלחה, מטעים ולול תרנגולות, הוקמה ונוהלה על ידי קרובי משפחת שטוק, ובראשם יהודה אלטמן. כמו כן נבנה בשטחה מגדל מים שסיפק מים לשדות ולבעלי חיים.
במפות המנדט הבריטי החווה הייתה ידועה בשם "Stock's Farm".
במשך 13 יושבה החווה בידי משפחות, אך בשל המצב הביטחוני הירוד וחוסר הצלחתה הכלכלית הוחכרה החווה והאדמות שסביבה במחצית שנות ה-30 של המאה ה-20 לערך לתנועת המושבים לשם הכשרת גרעיני עליית הנוער לקראת עלייתם להתיישבות ביישובים השונים. בחוות שטוק שהו ועבדו מאות חלוצים לקראת עלייתם להקמת יישובים חדשים באזור עמק יזרעאל וגם מחוצה לו. בתחילת 1948 שהו במקום חברי ארגון "החורש" שעלו להתיישב ליד מושב בית יוסף.
עם הקמת המדינה החליטו יורשי משפחת שטוק למסור את החווה למדינה במחיר סמלי. במקום המשרדים והמחסנים של חוות שטוק, הוקמה תחנת הניסיונות והמחקר החקלאי "נווה יער". מנחם אדלשטיין היה בין המדענים הבולטים שעבוד בחווה והוא התרכז בחקר דלועיים. בשנים 1999-2003 מנהל החווה היה מיכאל רביב, מומחה לגידול במצעים מנותקים.
"בית חוות שטוק" לעומת זאת, עומד שומם, נטוש ומוזנח. בסמוך לו ניצב מגדל המים של החווה, עליו הוצב שלט המספר את סיפור המגדל.
לקריאה נוספת

מרדכי אשל, "חוות שטוק" - נווה יער, כתב עת עת־מול, 201, תשרי תשס"ט, 2008
הערות שוליים

1 2  ארגון "החורש" לבית יוסף, הצופה, 9 בפברואר 1948
↑  ארגון "החורש" בחוות שטוק, דבר, 2 במאי 1941
↑  מפה בהוצאת מחלקת המדידות, 1959 הדפסה חופה בעברית על בסיס מפה מנדטורית, גליון Zikhron Ya'aqov 1:100,000 עם סימון Farm באנגלית ו'מעברת נוה יער' בעברית, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
חוי טוקר

| --- | --- |

טקס השבעתה בבית הנשיא, 27 במרץ 2018
 לידה:  1976 (בת 49 בערך) לונדון
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  לימודי חינוך בסמינר בית יעקב למורות בירושלים, תואר ראשון במכללת רמת גן למשפטים, ותואר שני באוניברסיטה העברית
 תקופת כהונה:  27 במרץ 2018 – הווה (6 שנים)
 תפקידים בולטים:  שופטת בית משפט השלום בירושלים
 בן זוג:  יחזקאל טוקר
 מספר צאצאים:  4
חוה (חַוי) שפרה טוקר (נולדה ב-1976) היא שופטת בית משפט השלום בירושלים, האישה החרדית הראשונה בישראל שמונתה לשופטת.
ביוגרפיה

נולדה בלונדון לדבורה בת הרב שרגא פלונצ'ק, ראש ישיבת עץ חיים - וילרייק ליד אנטוורפן ולרב יוסף רפאל וואלף ממקורביו של הרב אלעזר מנחם מן שך. בילדותה עלו הוריה לישראל והיא גדלה ולמדה בבני ברק.
לאחר השלמת לימודיה בסמינר וולף ובסמינר החדש, למדה משפטים: השלימה לימודי תואר ראשון במרכז אקדמי למשפט ולעסקים ותואר שני באוניברסיטה העברית.
החלה את עבודתה בשנת 2003 כסטודנטית, לאחר מכן כמתמחה בבית משפט השלום (תעבורה) ובהמשך שימשה כעוזרת משפטית בבית המשפט המחוזי בירושלים עד לשנת 2011. לאחר מכן הצטרפה לפרקליטות, עבדה במחלקה לחקירות שוטרים, ולאחר מכן בפרקליטות מחוז ירושלים (אזרחי).
הוועדה לבחירת שופטים בהובלתה של שרת המשפטים איילת שקד, בחרה בטוקר בפברואר 2018 לכהן כשופטת בבית משפט השלום בירושלים, ובכך הייתה לאישה החרדית הראשונה שנבחרה לתפקיד זה בישראל. קדמה לה בארצות הברית, רחל פרייר שנבחרה בשנת 2016 לשופטת החרדית הראשונה בעולם. טוקר נכנסה לתפקידה ב-27 במרץ 2018.
במאי 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל הורתה טוקר לשחרר ממעצר חשוד שפרסם דברי הסתה ותמיכה בחמאס.
בחודש דצמבר 2024 הורתה על שחרורו בתנאים של חשוד בהסתה אשר נשא שלט ובו תפילה שאלוהים יהרוג את היועצת המשפטית לממשלה. טוקר קבעה שמניף השלט ישוחרר ויצטרך להתייצב לחקירה לפי דרישה, ואסרה עליו להניף שלטים במרחב הציבורי למשך חודשיים. בהמשך החלטתה ציינה טוקר כי יש חשד שיש אכיפה בררנית כלפי החשוד.
משפחתה

נשואה ליחזקאל טוקר, עורך דין וטוען רבני, בנו של הרב נחמן טוקר מראשי ישיבת חברון כנסת ישראל. הזוג התגורר תחילה בשכונת הר נוף בירושלים, אחר כך במשך כמה שנים ביישוב הר אדר בשליחות תורנית מטעם ארגון "איילת השחר". משם חזרו לירושלים לשכונת הגבעה הצרפתית. לבני הזוג ארבעה ילדים.
ראו גם

רחל פרייר
הערות שוליים

↑  טובה צימוקי ויעל פרידסון, עשתה היסטוריה: שופטת חרדית ראשונה בישראל, באתר ynet, 22 בפברואר 2018
↑  ידידיה אפשטיין, השופטת חוי טוקר הורתה למשטרה לשחרר חשוד שפרסם הסתה ותמיכה בחמאס כולל תיעודים מה-7.10, באתר טלגרם
↑  לירן תמרי, שוחרר בתנאים מניף השלט "תהרוג את מיארה": "טענה מוצדקת לאכיפה בררנית", באתר ynet, 5 בדצמבר 2024
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חוק חילול הקודש באיראן

חוק חילול הקודש באיראן (בפרסית: قانون توهین به مقدسات در ایران) הוא חוק באיראן שנועד למנוע פרסום חומרים אשר אינם תואמים את האסלאם בעיני המשטר האיראני. החוק משמש לעיתים קרובות ככלי בידי המשטר האיראני לניגוח מתנגדיו ולהצרת צעדיהם.
רקע

איראן היא תיאוקרטיה חוקתית אסלאמית, וחוקיה מבוססים לרוב על המסורת השיעית התריסרית, המהווה את הזרם המרכזי בשיעה. החוק נגד חילול הקודש יסודו בשריעה - ההלכה האסלאמית.
החוק נגד חילול הקודש חל על עבירות שונות, ובכללן פשעים פליליים או פוליטיים, ביקורת נגד המשטר, העלבת האסלאם, ופרסום חומרים אשר אינם תואמים את קווי האסלאם. המשטר משתמש בחוק זה כדי לרדוף מיעוטים דתיים, אשר אינם מתיישרים עם דעתו, ובכללם הסונים, הבהאים, הסופים, והנוצרים. בנוסף נרדפים אף אנשים פרטיים כמתנגדי משטר ועיתונאים. אנשים הנתונים לפיקוח המדינה סובלים מהטרדות, מעצר ממושך, התעללות, עינויים ואף הוצאה להורג.
מקרים נבחרים

בספטמבר 1988 פרסם הסופר הבריטי-מוסלמי סלמאן רושדי את ספרו "פסוקי השטן", שזכה בפרס "וויטברד". הספר עורר את זעמם של מוסלמים רבים בשל הדרך שבה מוצגת בו דמותו של הנביא מוחמד, ובפברואר 1989 נאסר לפרסום ולהפצה בכל מדינה מוסלמית. בעקבות פרסום הספר, הוציא מנהיג איראן, האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, פתווה הקוראת לרצח רושדי וכל המשתתפים בפרסום הספר. ב-1991 המתרגם היפני של הרומן נדקר למוות. זמן קצר לאחר מכן המתרגם האיטלקי נדקר אף הוא, אך שרד את הפגיעה. המפרסם הנורווגי של הספר נפצע בהתקפת ירי. רושדי עצמו חי מאז ועד היום במחתרת ומסתובב עם מאבטח צמוד.
ביוני 2002, האשם אקאג'רי, פרופסור להיסטוריה ואזרח ותיק שאיבד את רגלו במלחמה נגד עיראק, נשא נאום שבו קרא לעריכת רפורמות פוליטיות. בנאומו הטיל אקאג'רי ספק בפרשנות המחמירה של האסלאם במדינה, וטען כי דרכם של אנשי הדת במדינה נחשבת מקודשת פשוט משום שהיא מסורתית. אקאג'רי נעצר ונכלא בידי המשטרה, ובאוגוסט הרשיע אותו בית המשפט בחילול הקודש, וגזר עליו עונש מוות. ביוני 2004, בית המשפט העליון המיר את העבירה מחילול הקודש ל"העלבת ערכים דתיים" והטיל עליו עונש מאסר של שלוש שנים. ב-31 ביולי 2004, לאחר מאבק משפטי והפגנות המוניות של סטודנטים, שוחרר אקאג'רי בערבות של 122,500 דולרים.
באוקטובר 2006, האייתוללה חוסיין כאזמייני בורוג'רדי, איש דת שיעי בכיר שדוגל בהפרדת הדת והמדינה, נעצר ונכלא יחד עם כמה מחסידיו לאחר עימותים עם המשטרה. הוא ושבעה עשר מחסידיו נידונו בתחילה למוות, אך גזר הדין הקשה בוטל מאוחר יותר. שנה לאחר מכן (אוגוסט 2007), הוא נידון לשנת מאסר בטהראן ולאחריה עשר שנות מאסר נוספות בכלא אווין הידוע לשמצה, בצפון-מערב איראן.
במאי 2007, עצרו רשויות איראן שמונה סטודנטים מאוניברסיטת אמיר כביר בטהראן. לסטודנטים היה קשר עם עיתון שפרסם מאמרים שהצביעו על כך שאף אדם אינו חסין מטעויות, כולל הנביא מוחמד. אוניברסיטת אמיר-כביר נחשבת לאחד ממעוזי ההתנגדות למשטר האייתוללות באיראן.
בחודש מרץ 2009, הבלוגר האיראני אומיד מירציאפי מת בכלא, שם ריצה עונש של שנתיים וחצי בעוון תעמולה ועלבונות כלפי הנהגת איראן, וביקורת על מנהיגים דתיים, ובראשם המנהיג העליון עלי ח'אמנאי. לטענת הרשויות, מירציאפי התאבד בתאו.
ב-9 ביוני 2009, הזמר מוחסן נאמג'ו (שכונה על ידי העיתונאים "בוב דילן האיראני") נידון שלא בפניו למאסר של חמש שנים בשל לעג על הקוראן בשיר (למעשה, נאמג'ו רק ביצע שיר שמילותיו לקוחות מפסוק בקוראן, אך הדבר נתפס כהגחכה). כבר בשנת 2008 התנצל נאמג'ו על השיר, וטען כי מעולם לא נועד לפרסום ציבורי. למזלו הוא הספיק לצאת מאיראן קודם המשפט.
בשנת 2012 הוציא שאהין נג'פי, ראפר איראני המתגורר בגרמניה, שיר מחאה שהופץ ביוטיוב בו הוא מבכה את המצב האנושי, הכלכלי והחברתי העגומים בו מצויה החברה האיראנית תחת שלטונו של המנהיג עלי ח'אמנאי. בשיר פונה נג'פי לאמאם השיעי העשירי, עלי אל-האדי, וקרא לו להציל את איראן. השיר, שזכה ליותר מ-320 אלף צפיות ביוטיוב מצד תושבי איראן, עורר את זעם הממסד הדתי באיראן, שטען שמדובר בזלזול בקדושי השיעה ובמיוחד באמאם הזה, ואף זלזול במנהיגי איראן העכשוויים. איש הדת השיעי, האייתוללה סאפי גולפייגאני, הוציא פסק הלכה הקורא להרוג את נג'פי, ואף הועמד פרס בסך מאה אלף דולרים על ראשו. כתוצאה מכך נאלץ נג'פי לרדת למחתרת.
הערות שוליים

↑  איראן: עונש מוות לרפורמיסט בשל חילול הקודש, באתר וואלה, ‏07.11.2002 (ארכיון)
↑  איראן: שוחרר מהכלא פרופסור שנידון למוות בשל "חילול שם שמיים", באתר ynet, 31 ביולי 2004
↑  Iran Cracks Down on Dissent, The New York Times, ‏24.06.2007
↑  הסטודנטים נגד אחמדינגאד: מוות לדיקטטור, באתר News1 מחלקה ראשונה, 11 בדצמבר 2006
↑  בלוגר אירני שנעצר - מת בכלא, באתר ynet, 19 במרץ 2009
↑  5 שנות מאסר נגזרו על "בוב דילן האיראני", באתר nrg‏, 14 ביולי 2007
↑  אירן: 100,000 דולר על ראשו של ראפר ש"חילל את הקודש", באתר וואלה, 17 במאי 2012
↑  הראפר האיראני הנרדף: "לא אצנזר את עצמי", באתר ynet, 18 במאי 2012
סלמאן רושדי, 2014
ז'אן מרקוס

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1839 בטאוויה, איי הודו המזרחיים ההולנדים 
 פטירה:  11 בפברואר 1897 (בגיל 57) אוטרכט, הולנד 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 
ז'אן מרקוס (Jeanne Merkus;‏ 11 באוקטובר 1839 – 11 בפברואר 1897) הייתה פעילה חברתית והרפתקנית הולנדית משיחית שהקימה רשת בתי חולים בצרפת, השתתפה בהתקוממות הרצגובינה, והחלה בבנייתו בירושלים של בניין מפואר שזכה לכינוי "מלון הגאולה".
קורות חייה

ז'אן מרקוס הייתה הילדה הקטנה במשפחה בת שמונה ילדים. אביה, פיטר מרקוס (Pieter Merkus), המושל ההולנדי של יאווה, מת כאשר הייתה בת 5. לאחר מותו חזרה המשפחה להולנד כשברשותה ממון רב. אמה מתה ארבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1848, ואת ז'אן גידל דודה, כומר פרוטסטנטי שהטמיע בה את האמונה החזקה שהגאולה קרבה. בשנת 1862 קיבלה מרקוס את חלקה בירושה הגדולה של משפחתה, ועברה להתגורר במשך חמש שנים יחד עם הסופרת קתרינה ון רייס.
קורות חייה > פריז (1869–1872)

במהלך 1869 עברה מרקוס לפריז, שם למדה באוניברסיטת סורבון ועסקה בפעולות צדקה. בלימודיה הצטיינה בלשונות ודיברה באופן שוטף ב-7 שפות. היא קנתה לעצמה שפע חברים מארצות רבות, אשר לא מעטים מהם היו מארצות הבלקן. במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה התנדבה בצלב האדום. כאשר נוכחה שעניים רבים מתושבי פריז אינם יכולים להרשות לעצמם טיפול רפואי, הקימה רשת של בתי-חולים עממיים שעודם קיימים. במהלך המלחמה הצטרפה לקומונה הפריזאית ולחמה לצד אנשיה. במהלך 1871, בעת ביקור ברומא לרגל שחרור העיר ממדינת האפיפיור, שמעה (כך סיפרה לימים) קול קורא לה: "ז'אן בתי, אנא בני עבורי את ביתי בירושלים". לאחר הרהורים וקריאה בברית החדשה, הגיעה מרקוס למסקנה שהגאולה קרבה, ועל מנת להיערך אליה, שמה פעמיה לירושלים.
קורות חייה > הקמת "מלון הגאולה" בירושלים

בשנת 1873 הגיעה מרקוס לארץ ישראל, באוניה שעגנה בנמל יפו, ומשם צעדה ברגל לירושלים. בירושלים החליטה להכין את התשתית לגאולה ולאחרית הימים (שהיא הייתה משוכנעת כי הם קרובים), בהשראת פסוק מחזון יוחנן:
ואשמע את מספר החתומים מאה אלף וארבעים וארבעה אלף והם החתומים מכל שבטי ישראל
היא החליטה לבנות בית מפואר שנועד לשכן את 144 אלף הנשמות הנגאלות, בית שזכה לכינויים "בית ה-144 אלף" ו"מלון הגאולה" (היא עצמה תכננה לקרוא לבניין "שלום"). לשם כך נעזרה בשירותיו של קפיטן גימו (Guillemot), שהיה מהנדס צבא צרפתי בגמלאות ואדריכל שעסק בחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, וסיים באותה עת חפירות ארכאולוגיות במתחם כנסיית אבינו שבשמים. באמצעות מתווך (שכן בתקופה העות'מאנית נאסר על אזרחים זרים לקנות אדמה בארץ) רכשה שטח אדמה מחוץ לירושלים, הנמצא היום בקרבת פינת הרחובות אגרון והמלך ג'ורג'. רכישת הקרקע והשגת היתרי הבנייה היו תהליך ארוך ומסובך שלווה במתן שוחד ("בקשיש") רב.
משהחלה הבנייה הציע גימו למרקוס לצאת לסיורים בארץ ישראל, מאחר שנוכחותה המתמדת באתר הבנייה הפריעה לעבודתם של הפועלים הערביים (שהיו רגילים לעבוד בלבוש חלקי, אך לא יכלו לעשות זאת בנוכחות נשים). מרקוס אכן יצאה לסדרת טיולים ברחבי הארץ, במהלכם נחשפה למצוקת הפלאחים בארץ ישראל שנוצלו על ידי השלטונות הטורקיים. מראות אלו חיזקו את סלידתה מהשלטון הטורקי. משקראה, בקיץ 1875, במכתבים מחבריה השוהים בהרצגובינה על התקוממויות שם נגד הטורקים, החליטה לתמוך במורדים. לשם כך השאירה בידי גימו כספים להמשך הבנייה וחזרה להולנד.
קורות חייה > התקוממות הרצגובינה

בשנת 1875 החלה התקוממות הרצגובינה, שבמהלכה התמרדה האוכלוסייה הנוצרית הכפרית, בעקבות דיכויה על ידי השלטונות העות'מאניים ובעלי האדמות הבוסניים החזקים. מששמעה על ההתמרדות ניסתה מרקוס לאסוף בהולנד תמיכה למרד, אך מאמציה לא צלחו. היא קנתה נשק וציוד עבור המורדים ואחר כך נסעה לבלקן על מנת להצטרף אליהם. חלק ממניעיה להצטרף למרד נבעו מהאמונה ששחרור הבלקנים יהווה צעד ראשון להתמוטטות האימפריה העות'מאנית, אשר יוביל בסופו של דבר גם לשחרור ירושלים (אירוע שבתורו יביא את הגאולה). היא נחתה בעיר דוברובניק והצטרפה מיד לכוחות הנלחמים. עם הגיעה רכשה סוס, ונודעה כפרשית מצטיינת. הלבוש הגברי שלה, הסיגרים שהייתה מעשנת יחד עם עוז רוחה והנחישות שבאה מתוך אמונה דתית משיחית הפכו אותה לדמות מוכרת. היא הצטרפה למנהיג ההרצגוביני מיקו ליוביבראטיץ' (Mico Ljubibratić), ופעלה במסגרת יחידה בפיקודו של קצין צרפתי. בתקופה זו הוציאה את מרבית כספה על קניית ציוד למורדים אך גם השתתפה באופן פעיל בפעולות היחידה, שכללו פשיטות על כפרים טורקיים, פיצוץ גשרים והנחת מוקשים. המרד נחל הצלחה ונפוצו סיפורי גבורה על תפקידה של מרקוס במהלכו. על פי סיפור אחד, מרקוס נותרה אחרונה מהכוח שלה במאמץ לפוצץ מנהרה שנחפרה מתחת למצודה טורקית, לאחר ששאר הכוח התייאש ועזב, אך גם מאמציה של מרקוס נכשלו בשל רטיבות הדינמיט. על פי סיפור אחר היא לקחה חלק במשיכת הצבא העות'מאני לתוך מארב בעמק סרייבו, שבו הושמד מרביתו. על פי המסופר, החיילים הטורקים שראו אותה רוכבת בעוז בשדה הקרב העניקו לה את הכינוי "השד האדום".
לאחר הצלחת המרד ונסיגת הכוחות הטורקיים, האזור נכבש במהרה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית. ליוביבראטיץ' נעצר על ידי האוסטרים והושם במעצר. מרקוס נתפסה אף היא בידי האוסטרים, אך הם לא אסרו אותה ואפשרו לה תנועה חופשית בעיר דוברובניק. היא חמקה מידי השלטונות, עברה את הגבול והגיעה לבלגרד, במטרה לעזור בשחרורה של סרביה.
בבלגרד התקבלה מרקוס בכבוד רב: המשורר ג'ורה יאשיץ' (Đura Jakšić) כינה אותה "הז'אן שלנו שלא מאורלאן" (רמז לז'אן ד'ארק). כן מספרים על המונים שנהגו להתקבץ תחת חלונה בערבים ולשיר לה סרנדות. בסרביה נעשו ניסיונות לארגן פלוגה של לוחמות זרות בהנהגת מרקוס, אך בסופו של דבר הדבר לא יצא לפועל. מאמציה של מרקוס להניע את הסרבים "בשליחות קדושה" להילחם בטורקים עלו בתוהו, ולבסוף, באוגוסט 1876, היא נעצרה בידי שלטונות סרביה וגורשה מהמדינה.