קיטוב פוליטי
גורמים לקיטוב פוליטי > קיטוב מפלגתי

כמה חוקרים טוענים שהפיצול בין מפלגות הוא אחד הכוחות המניעים העיקריים של הקיטוב, שכן פלטפורמות המדיניות הפכו מרוחקות יותר. תאוריה זו מבוססת על מגמות אחרונות בקונגרס של ארצות הברית, שם מפלגת הרוב נותנת עדיפות לעמדות המתואמות ביותר עם המצע המפלגתי והאידאולוגיה הפוליטית שלה.
אימוץ עמדות מובחנות יותר מבחינה אידאולוגית על ידי מפלגות פוליטיות עלול לגרום לקיטוב הן בקרב האליטות והן בקרב ציבור הבוחרים. לדוגמה, ב-1965 עבר בארצות הברית חוק זכויות ההצבעה, וביטל את היכולת למנוע משחורים להצביע. בעקבות החוק ירד מספר הדמוקרטים השמרנים בקונגרס, בעוד מספר הרפובליקנים השמרנים גדל. בתוך ציבור הבוחרים במהלך שנות ה-70, הדמוקרטים הדרומיים נעו לעבר המפלגה הרפובליקנית, והראו קיטוב הן בקרב האליטות והן בקרב הבוחרים של שתי המפלגות העיקריות.
במובן זה, קיטוב פוליטי יכול להיות תהליך מלמעלה למטה, שבו קיטוב אליטה מוביל לקיטוב עממי, או לפחות קודם לו. עם זאת, קיטוב בין האליטות לא בהכרח גורר קיטוב בקרב ציבור הבוחרים, ובחירות מקוטבות יכולות לעיתים קרובות לשקף קיטוב אליטה ולא העדפות של בוחרים.
חוקרי מדעי המדינה הראו כי לפוליטיקאים יש תמריץ לקדם ולתמוך בעמדות מקוטבות. החוקרים טוענים שבמהלך שנות ה-90 המוקדמות, המפלגה הרפובליקנית השתמשה בטקטיקות קיטוב כדי להפוך למפלגת הרוב בבית הנבחרים של ארצות הברית – חוקרי מדע המדינה תומאס מאן (אנ') ונורמן אורנשטיין (אנ') מכנים תהליך זה "מלחמת הגרילה" של ניוט גינגריץ'. המדענים גילו שלמועמדים מתונים יש סיכוי נמוך יותר להתמודד לעומת מועמדים העומדים בקנה אחד עם דוקטרינת המפלגה. דבר זה מכונה גם "התאמה למפלגה".
תאוריות אחרות גורסות כי פוליטיקאים הנותנים מענה לקבוצות קיצוניות יותר בתוך מפלגתם נוטים להצליח יותר, וקבוצות אלה עוזרות להם להישאר בתפקידם ובמקביל מושכות את מחוז הבחירה שלהם לקיצוניות קוטבית. מחקר של סטיבן ניקולסון משנת 2012 מצא שהבוחרים מקוטבים יותר על ידי הצהרות שנויות במחלוקת של מנהיגי המפלגה היריבה, מאשר של מנהיגי המפלגה שלהם. כתוצאה מכך, ייתכן שמנהיגים פוליטיים נוטים יותר לנקוט עמדות מקוטבות.
לגבי מערכות רב-מפלגתיות, חוקר מדע המדינה ג'ובאני סארטורי (1966, 1976) טען שפיצול האידאולוגיות במחוז הבחירה גורם לפערים נוספים בתוך המפלגות הפוליטיות של המדינות. לפי התאוריה שלו, עמדות קיצוניות של תנועה אידאולוגית ציבורית מהוות את הבסיס ליצירת מערכות רב-מפלגתיות מקוטבות מאוד. סרטורי כינה את התופעה המקוטבת הזו פלורליזם מקוטב, וטען שהיא תוביל לקיטוב נוסף בנושאי מדיניות, בכיוונים מנוגדים רבים (בניגוד לשני כיוונים פשוטים, במערכת דו-מפלגתית מקוטבת).
ניתן להגדיר קיטוב במערכות רב-מפלגתיות גם לפי שני קצוות אידאולוגיים, כמו במקרה של הודו בשנות ה-70. פיצולים אידאולוגיים בתוך מספר מפלגות גדולות במדינה גרמו ליצירת שתי קואליציות מקוטבות מימין ומשמאל, שכל אחת מהן מורכבת ממספר מפלגות.
מגייסי כספים למפלגות ותורמים יכולים גם להפעיל השפעה ושליטה משמעותית על המחוקקים. מנהיגי המפלגה צפויים להיות מגייסים פרודוקטיביים, כדי לתמוך בקמפיינים של המפלגה. לאחר פסק דין סיטיזנס יונייטד נגד ועדת הבחירות הפדרלית, שניתן בשנת 2012, הצליחו קבוצות לחץ בארצות הברית להשפיע במידה רבה על הבחירות באמצעות הגדלת הוצאות לא ידועות, בעיקר באמצעות ועדות פעולה פוליטיות. יש הסבורים, כמו פרשן הוושינגטון פוסט רוברט קייזר, שהדבר מאפשר לאנשים עשירים, לתאגידים, לאיגודי עובדים ולקבוצות אחרות לדחוף את פלטפורמות המדיניות של המפלגות לעבר קיצוניות אידאולוגיות, וכתוצאה מכך לעבר מצב של קיטוב גדול יותר. חוקרים, כמו ריימונד ג'יי לה רג'ה ודייוויד ל' ווילצה, מציינים שזה לא בהכרח נכון לגבי תורמים המוניים לקמפיינים פוליטיים. חוקרים אלה טוענים כי בדרך כלל לא נראה כי תורם יחיד בעל דעות קיצוניות התורם סכומים גבוהים לקמפיין דוחף פוליטיקאי לעבר קיצוניות פוליטית.