פמיניזם סוציאליסטי
פמיניזם סוציאליסטי בישראל

הפמיניזם הישראלי התחיל לצמוח כתאוריה דרך עלייתן של חוקרות אמריקאיות יהודיות לישראל שייבאו את הפמיניזם האמריקאי ושילבו אותו בקורסים באקדמיה, במחקר ובמשפט. כיוון התפתחות התאוריה הפמיניסטית בישראל, בשונה מארצות הברית, היה "מלמעלה למטה" (מהאקדמיה לשטח), ו"מן החוץ לפנים" (מארצות הברית לישראל), ובכך הוחמץ פוטנציאל חשוב שהיה יכול לצמוח מן המפגש התרבותי. כך, מאחר שהפמיניזם הסוציאליסטי בארצות הברית נדחק לשוליים ומיעטו לעסוק בו, הדיון על פמיניזם סוציאליסטי בישראל כמעט ואינו קיים. עם זאת, בהיסטוריה של הפמיניזם בשוק העבודה בישראל, ניתן לראות את מאבקן של נשים בתנועה הציונית הסוציאליסטית להשגת שוויון זכויות.
התנועה הציונית מראשית דרכה הצהירה על שוויון מלא לנשים וזכות הצבעה לנשים, ואכן נשים לקחו חלק פעיל בהגשמת החזון הציוני. דמות החלוצה הפועלת המבצעת עבודה גברית הוצג באידאולוגיה הציונית כחלק בלתי נפרד מהתגשמות החלום הסוציאליסטי, ותרם לחיזוק מיתוס השוויון בישראל, להשקפה כי המודל הקיבוצי שחרר את האישה מתפקידיה המסורתיים ולביסוס האמונה כי נשים נהנות מהזדמנויות שוות בשוק העבודה. בפועל, חלוקת התפקידים המסורתית נשמרה ותפקידי המטבח, מכבסה והטיפול בילדים בוצעו על ידי נשים. מאחר שנשים היו שקועות בקידום סדר היום הלאומי, מאבקיהן על קידום זכויותיהן כנשים היו בודדים ומרביתם כשלו בשל חוסר שיתוף פעולה מצד הגברים. בכל היבט של מפעל ההתיישבות הציוני נדחקו הנשים לשוליים. הן לא הורשו למלא תפקידים בעלי חשיבות, נדחקו למלאכות שירות נשיות, לא תוגמלו על עבודתן, ולא הצליחו להשיג השפעה פוליטית. על מנת להשיג שוויון הקימו הוקמו גדוד הפועלות וחוות ההכשרה לפועלות שם הן נאבקו למלא את חובתן בדומה לגברים. במאבק זה נטלו חלק עדה מימון, רחל ינאית, בבה אידלסון ואחרות. המאבק החברתי העיקש שניהלו נשים אלו והרפורמות השונות שהנהיגו, לא צלחו להביא להקמת חברה משוחררת מחלוקת עבודה מגדרית. יתרה מזו, מאבקן לא השתמר בזיכרון הקולקטיבי וגם לא בזה הפמיניסטי כפי שהוא בא לידי ביטוי בחומרים הנלמדים באקדמיה.
התפתחותו של הפמיניזם הישראלי מתואר בשתי תקופות עיקריות – שנות העשרים ושנות השבעים. בדומה לפמיניסטיות ממעמד הפועלות של ארצות הברית בתחילת המאה העשרים שנדחקו מדפי ההיסטוריה, כך גם פעילותן הסוציאליסטית של פמיניסטיות בישראל של שנות העשרים נידונה להתעלמות. אחריהן, הנשים שיצאו לפעילות פמיניסטית בשנות ה-70 לא פעלו בוואקום היסטורי, והיו מושפעות מתנועת הסופרג'יסטיות והפמיניזם המערבי אליו נחשפו. השילוב של התפיסה השמאלנית שלהן יחד עם ביקורת פמיניסטית, גרמו להן לזהות את ההשפעה של הפמיניזם הסוציאליסטי האמריקאי עליהן. בשני גלים אלו בפמיניזם הישראלי, נשים אלו היו פעילות בעשייה חברתית לאורך השנים והעלו לסדר היום הציבורי את תביעותיהן לקחת חלק שווה בזירות שונות בחברה ולהמשיך לפעול למען שינוי סוציאליסטי. לדבריה:
דפנה ברק-ארז טוענת כי מאחר שהפמיניזם המשפטי בישראל עסק שנים רבות במאבק על שוויון אזרחי, הזכויות החברתיות בהקשר הרחב של מאבק על זכויות נשים נדחקו מזירה זו. מרבית ההליכים המשפטיים הפמיניסטיים שנוהלו היו סביב שוויון כביטוי לאוטונומיה וביטוי אישי, ולא הבטחתם של תנאי מחיה נאותים, ובכלל זה, כל מה שקשור לנשים עובדות. ההתעסקות הייתה במשרות בכירות ולא בחיוניות של העבודה ברמה הקיומית. כמו כן, היו מאבקים שהתייחסו להטרדה מינית, פורנוגרפיה ואלימות נגד נשים וגם בהם לא הודגשה הזווית החברתית. הפמיניסטיות המזרחיות, שראו עצמן כמייצגות אוכלוסייה נחלשת ראו את מאבקי הפמיניזם הישראלי כמאבק של פמיניסטיות שבעות ומשכילות, שפעולתן מתעלמת מהפגיעה היומיומית מזכויותיהן של נשים וכי ישנם יעדים הכרחיים יותר בזירה החברתית. כך הוקמו עמותות שפעלו למען קידום עניינים אלו כגון עמותת 'אחותי' ועמותת 'איתך - משפטניות למען צדק חברתי'. ברק-ארז מתייחסת למאבקים של ארגוני נשים, ומאבקים משפטיים ולקונות הקיימות בזירות שונות של זכויות של נשים לבריאות, חינוך, ביטחון סוציאלי ואמצעי קיום, דיור, ובעיקר בזכויות חברתיות של נשים עובדות. לאותן סוגיות בעולם העבודה שמשליכות על יכולתן של נשים לחיות בכבוד ולקיים את עצמן ללא הזדקקות לזולת (שכר נמוך, הפליה בתגמולים, הפליה בקידום, הסדרים הנוגעים להיריון ולידה, זכויות הוריות, טיפול בילדים ועוד). היעדרה של חקיקה המכירה בזכויות חברתיות באמצעות חוק יסוד היא אתגר שעומד על סדר היום של המשפט החוקתי בישראל, ומקשה על המאבק לזכויות חברתיות של נשים, שכן מהלך זה יכול לתרום לשיפור מעמדן של האוכלוסיות הנזקקות. על אף שהשיח החוקתי "חשוב ותורם לכינון התודעה", הוא אינו מכונן לבדו את המציאות ואינו מבטיח אכיפה מאחר שיש פער בין בחוק ובין הביטוי שלו בשטח. לשם כך, נדרשת המשך עבודה פמיניסטית חברתית, אקטיביזם וכתיבה פמיניסטית ביקורתית, ופעילות משפטית.
סיבות התפצלותו של הפמיניזם המזרחי מן הפמיניזם האשכנזי ההגמוני, נעוץ, בין היתר, בבעיית העוני וחוסר המוביליות החברתית ממנה סובלות נשים מזרחיות. לטענתה של הנרייט דהאן-כלב, "מלכודת מלאכות מעוטות ההכנסה ועתירות העבודה", היא זו המותירה את הנשים המזרחיות בתחתית הסולם של ההשכלה והתעסוקה של נשים יהודיות בישראל, וזו שנמצאת בקדימותו של האקטיביזם הפמיניסטי המזרחי. דהאן-כלב מרחיבה את הדיון המרקסיסטי, וטוענת כי נשים, ובמיוחד נשים מזרחיות, נדחקות מן הספירה הציבורית לא רק בשל מגדרן אלא גם בשל מעמדן. כך, בעוד גברים מזרחיים ממוצבים במשרות שעבודת הכפיים בהן היא רבה והמשכורת מועטה, נשים מזרחיות ממעמדות נמוכים ממוקמות בתחתית הסולם לרגליהם, וניצולן בספירה הביתית והציבורית לא מאפשר להן למצוא את הזמן להשתתף במאבק הפרולטרי. דהאן-כלב רואה במזרחיות כישות בעלת מעמד שקוף שכן בקרב האשכנזיות הן "מזרחיות" ובקרב הגברים הן "נשים", בעוד ששאר היבטי חייהם נותרים עלומים. מעמד שקוף פירושו: "..שהן אינן מופיעות בסיפור ההיסטורי והתרבותי, בחוק ובפוליטיקה, וכתוצאה מכך הן נעדרות הכרה משפטית וייצוג פוליטי, ומוצאות את עצמן מופלות ומודחקות לשוליים הכלכליים והחברתיים, כשכל זה נתפס כלגיטימי".
קריאת התיגר של נשים מזרחיות וסוציאליסטיות שפעלו בתנועות חברתיות כגון עמותת הל"ה ותנועת 'קדמה' נגד הפמיניזם של נשים לבנות ממעמד בינוני ביקשו להציג את המאבק שלהן ואת פעילותן בתהליכי השינוי החברתי: המאבק בניצול על רקע מעמדי וגזעי, המאבק נגד הקפיטליזם והאימפריאליזם ואת השחרור הטוטאלי של החברה שהן מבקשות, שהוא תנאי לשחרורן של נשים. לטענתן, לא תיתכן אחווה בין נשים ממעמדות או מגזעים שונים אלא על בסיס סולידריות ומחויבות של התנועה הפמיניסטית למאבקים נגד דיכוי גזעני ומעמדי לשם שינוי הסדר החברתי. לא ניתן לדבר על הצורך בהעצמת נשים מזרחיות מבלי להתחייב למאבק נגד דיכוין וניצולן בעבודה, בהשכלה ונגד דחיקת זהותן ותרבותן. לכן, פעולותיהן של נשים פעילות בהל"ה הן לטעמן "פעולות פמיניסטיות אמיתיות". לטענת תנועות אלו נדרשת סולידריות פוליטית עם מאבק המזרחיות כי מטרתו של מאבק זה היא "להביא לשינוי עמוק ויסודי של המדינה והחברה הישראלית לשם חיסול דיכוי המזרחים, הערבים הפלסטינים, כמו גם הדיכוי המעמדי ודיכוי הנשים".
אחת ממובילות המאבק הסוציאליסטי בישראל כיום היא אורלי בנימין, סוציולוגית ופמיניסטית שכתיבתה ופעילותה החברתית עוסקת בעיקר בפגיעה של נשים עובדות בישראל. בעבודותיה, מתמודדת בנימין עם משמעות הפער (ומצביעה על הדואליות) שבין הרמה הגלויה של יחסה של מדינת ישראל לנשים בשוק העבודה והחקיקה המתגברת (מאז 1985), ובין הרמה הסמויה והעסקתן של נשים לא פרופסיונליות במגזר הציבורי דרך חברות כוח אדם. מדינת הרווחה בישראל לדידה היא בעלת מבנה דואלי, משום שמאפייני מדיניות הרווחה המתבטאים בחקיקה, נרמסים על ידי הרעה של תנאי העסקה ועל ידי מדיניות שאינה אוכפת את משפט העבודה ומאפשרת העסקה פוגענית. כלומר, בעוד תנופת החקיקה יוצרת מראית עין של פעילות למען שוויון מגדרי ודאגה מצד המדינה למעמדן של נשים, בפועל, כלפי נשים עובדות לא פרופסיונליות, ובמיוחד נשים מאוכלוסיות חלשות, המדינה נסוגה מהמחויבויות שלה. אחד הדברים שמאפשרים את הדואליות הזו לדבריה הוא "תהליך של השתקה המערפל את משמעותם של תהליכים כלכליים ופוליטיים", שמאפייניו הם היעדר חובת דיווח של נתונים כלכליים, החלשת האיגודים המקצועיים והאדרה של נשים מצליחות בשיח הציבורי. העסקה באמצעות חברות כוח אדם מסייעת למדינה בפתרון בעיות כלכליות, וכך למעשה, שוק העבודה השניוני מאפשר למדינת ישראל לסגת ממחויבויותיה לזכויות חברתיות של עובדים, ולהתנער באופן חוקי מיחסי מעסיק-מועסק מבלי שהתנערות זו תידון בשיח הציבורי.
בנימין קוראת לתנועות הנשים לקחת אחריות מלאה בתחום זה ולהציב את דמותה של מדינת הרווחה בראש סדר היום ולהיאבק על תנאים הולמים. בשנים 2002–2005 קידמה בנימין, יחד עם עו"ד דפנה רובינשטיין, הצעת חוק למניעה העסקה פוגענית, המבוססת על הידע שצברה במחקרה על השותפות בין חברות כוח אדם לבין המדינה בישראל בהעסקת נשים באופן פוגעני ארוך טווח תחת מראית עין של זמניות. בנימין טוענת, שיישום חשיבה של סוציולוגיה כלכלית יכול לתרום לניתוח המגדרי של החברה הישראלית ולפעילות הפמיניסטית בתוכה. לדידה, הנאו-ליברליזם במשמעותו כהפרטה, וכמעבר משירותים ציבוריים באחריות המדינה אל רכש שירותים וכמדיניות תקצוב ורווחה שונה, מכרסם בהישגים פמיניסטיים. על ידי בחינה של שלושה מקרים: חקיקה הרווחה בתחום של אימהות חד-הוריות; הסדרי העסקה פוגעניים של נשים העוסקות במקצועות הטיפול; והתעלמות של מקומות עבודה ממחויבויות ההורים ובפרט אימהות בכל הנוגע לטיפול בילדים, בנימין מדגימה כיצד בהקשר הישראלי, הסוציולוגיה הפמיניסטית אינה מיישמת את התובנות של הסוציולוגיה הכלכלית שהייתה יכולה לסייע בניתוח המגדרי ולתרום לפעילות הפמיניסטית בתחום. לטענתה, יישום חשיבה מגדרית ללא חשיבה סוציולוגית-כלכלית עלולה ללקות בחסר משום שחוקרות פמיניסטיות לא מנתחות לאורך זמן את האופן שבו מטופלים שינויי מדיניות שהן מקדמות. לדידה, תובנות הסוציולוגיה הכלכלית רלוונטיות לשיקום ההישגים שנפגעו משם שהן מצביעות על יחסי הגומלין בין השחקנים השונים, על התהליכים והשינויים המתרחשים, ומנבאים את היחסים בין המחשבה הנאו-ליברלית שבה נוקטת המדינה ובין אלו שמנסים לקדם מדיניות של Care בתוך הבית ומחוצה לו. כך, שיטת הפעולה המדינית – כלכלית שמיועדת להפחית עלויות של שירותים ציבוריים, ממשיכה לצמצם את העלויות של הישגי המאבק הפמיניסטי. לדעתה של בנימין, יותר קל לסוציולוגיה הפמיניסטית לאמץ ג'נדר מיינסטרימינג על פני סוציולוגיה כלכלית משום שהישענות על זכויות חברתיות בשיח השוויוני היא פרובלמטית, ורק כוחות חברתיים שמנהלים מאבקים ארוכי טווח יכולים לעצור את תהליך הכרסום הנאו-ליברלי (למשל קואליציות בין ארגוני נשים ועובדים בקנדה ואוסטרליה). "היאחזות בהשוואה בין גברים ונשים, ושפת השוויון המלווה אותה, מייצרת שיח המנכס קטגוריה פמיניסטית, אך מותיר את האופי הרדיקלי שלה מחוץ לתמונה", ולכן, על מנת שההישגים של התנועה הפמיניסטים לא ימשיכו להיפגע, על חוקרות מגדר בישראל לחקור את מכלול התהליכים הכלכליים והפוליטיים שדרכם מתמסמסים ההישגים הפמיניסטיים.