stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נאום הר הצופים
הקשר למלחמת העצמאות

בראיון עם לוי יצחק הירושלמי, ב-1977, התייחס רבין להקשר של הנאום עם המאורעות במבצע יבוסי במלחמת העצמאות, בעת שכמפקד חטיבת הראל קיבל  אולטימטום בריטי לפנות את שייח' ג'ראח, וכיוון שיעץ לבן-גוריון, ליצחק שדה ולדוד שאלתיאל לסרב לאולטימטום, פקד על פלוגת פלמ"ח בפיקוד זיוי צפרירי לעמוד מול גדוד בריטי שהיה מצויד בטנקים ובתותחים. בעקבות האש הבריטית הכבדה שנפתחה עם תום האולטימטום, נסוג חלק מכוח הפלמ"ח אל הר הצופים וחלק אחר נשבה. בתיווכו של קצין הקישור חיים הרצוג, הסכימו הבריטים שרבין יעלה לפגוש את אנשיו בהר הצופים על גבי סיפון טנק קרומוול בריטי. רבין אמר בראיון:
אני זוכר, שנסעתי לטקס בהר־הצופים באותה דרך שנסעתי בלילה ההוא על הטנק — וכמובן, לא יכולתי לשכוח אותו לילה. בדרכי להר־הצופים בתש"ח, על גב הטנק, הייתי שרוי במצוקה קשה. שאלתי את עצמי: מה היה התוקף המוסרי שלי לומר שפלוגה שלנו תעמוד נגד גדוד בריטי, עם פלוגת טנקים ועם ארטילריה? מה היתה זכותי לבוא ולומר לאנשי אותה פלוגה להילחם ולהמליץ לפני בן־גוריון ויצחק שדה, שלא להכנע לאולטימאטום הבריטי? חשבתי, כי אותה זכות אינה שלי, אלא היא, ביסודו של דבר, תמצית הקיום כאן, והיא שהובילה אותנו מאז ועד לאותו מעמד בהר־הצופים בשנת 1967: לא להכנע, וגם להשתדל לעשות הכל שלא לחזור ולעמוד שוב כך.
לקריאה נוספת

תמר ברוש, נאום לכל עת, האוניברסיטה הפתוחה, 1993, עמ' 60–65.
תום שגב, 1967 - והארץ שינתה את פניה, כתר ספרים, 2005, עמ' 459–461 ועמ' 465.
הערות שוליים

↑  ההיסטוריה חוזרת-מעריב,המוסף, 27/09/2019 עמ' 36
↑  יצחק רבין - נאום הר הצופים, באתר archives.mod.gov.il
טיוטת הנאום
כרוב ממולא

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  ממולאים, מנה 
 מטבח:  המטבח הרוסי, המטבח הפרסי, המטבח המצרי, המטבח המרוקאי, המטבח הגאורגי, המטבח האזרי, המטבח הארמני, המטבח היווני, המטבח הטורקי, המטבח האוסטרי, המטבח הצרפתי, המטבח הכורדי, מטבח יהודי בוכרי, המטבח הסודאני, המטבח הארגנטינאי, המטבח השווייצרי, המטבח המלטזי, המטבח האיטלקי, המטבח הבלארוסי, המטבח המולדובי, המטבח הקרואטי, המטבח הצ'כי, המטבח הסלובקי, המטבח הישראלי, המטבח הלטבי, המטבח הפולני, המטבח האוקראיני, המטבח הליטאי, המטבח הרומני, המטבח האסטוני, המטבח השוודי, המטבח הסרבי, המטבח הבולגרי, המטבח הפיני, המטבח האלבני, המטבח ההונגרי, המטבח המקדוני, המטבח הגרמני 
 מרכיבים עיקריים:  בשר טחון, white cabbage, בצל הגינה 
 
כרוב ממולא
כרוב ממולא הוא מאכל נפוץ במטבחים רבים העשוי עלי כרוב ממולאים בתערובות שונות. נחשב תמיד למאכל עממי בשל הזמינות והעלות הנמוכה של הכרוב.
המילוי

המילוי משתנה ממקום למקום, אך בעיקר מבוסס על אורז או בשר טחון. בשר בקר, כבש או חזיר הם הנפוצים ביותר למילוי. לעיתים קרובות התערובת מכילה גם בצל, גזר, וביצים.
ההכנה

להכנת כרוב ממולא משתמשים בעלי כרוב גדולים ושלמים. העלים עוברים ריכוך על ידי חליטתם, יציקה של מים רותחים או הקפאתם במקפיא, ממולאים בתערובת המילוי, מגולגלים ומבושלים על כיריים או בתנור. לבישול מתווסף לעיתים רוטב עגבניות. לצד התבשיל מגישים לעיתים שמנת חמוצה, יוגורט או מיונז. במטבחים השונים רבים גרסאות רבות ושונות למילוי, לרוטב ולתוספות.
ראו גם

סרמה
אי חג המולד

ערך זה עוסק בטריטוריה אוסטרלית באוקיינוס ההודי. אם התכוונתם לאי בשם זה באוקיינוס השקט, ראו .
טריטוריית האי כריסטמס או טריטוריית אי חג המולד (באנגלית: Territory of Christmas Island) היא טריטוריה קטנה של אוסטרליה המצויה באוקיינוס ההודי, 2,360 ק"מ צפונית לפרת', 500 ק"מ דרומית לג'קרטה שבאינדונזיה.
באי מתגוררים כ־1,692 תושבים במספר יישובים קטנים בקצהו הצפוני של האי.
האי ייחודי בסוגי הצמחים ובעלי החיים שבו. מתוך שטח האי של 135 קמ"ר, כ־65% מתוכם הם שמורת טבע.
היסטוריה

לא ידוע מי גילה את האי. למרות שיש האומרים שקפטן ג'יימס קוק גילה אותו במסעותיו. האי מופיע לראשונה על מפה של פייטר גוס (אנ') משנת 1666 בשם "מוני". בשנת 1688 ביקר באי ויליאם דמפייר - באי לא היו כלל תושבים. בשנת 1718 ביקר באי דניאל ביקמן ובשנת 1771 עגנה באי האוניה ההודית "פיגוט". בשנת 1857 נעשה ניסיון ראשון לחקור את האי - צוות האניה "אמטסיט" ניסה להגיע לפיסגת האי, אולם נכשל בשל הצוקים התלולים.
בשנת 1887 עגן באי רב החובל ג'ון מקליר (אנ') באונייה הבריטית "פליינג פיש"(אנ') (דג מעופף) וגילה את "פליינג פיש קואוב" - מפרץ הדג המעופף. גילוי פוספטים באי הביא לסיפוח האי לשטחי הכתר הבריטי ביוני 1888, ולהקמת היישוב הראשון באי, והחלה כריית פוספטים באי.
האי נוהל במשותף על ידי הניצב על הפוספטים ומשרד המושבות הבריטי, שישב באותה עת בסינגפור. מאוחר יותר הפכה השליטה באי לשליטה משותפת של בריטניה וסינגפור. בשנת 1943 כבשו כוחות יפניים את האי, וכלאו את תושבי האי עד שחרורו של האי בתום מלחמת העולם השנייה ב־1945.
לבקשת אוסטרליה העבירה בריטניה את הריבונות באי לאוסטרליה, בשנת 1957. הממשלה האוסטרלית שילמה לסינגפור 2.9 מיליון ליש"ט כפיצוי על רכישת הריבונות באי.
החל משלהי שנות ה-80 החלו סירות הנושאות מהגרים, רובם מאינדונזיה, לעגון באי. בשנת 2001 מנעה ממשלת אוסטרליה מספינה נורווגית, MV Tampa, להוריד לאי 438 פליטים מאפגניסטן שנאספו בלב-ים מספינת דיג במצוקה. מאחר שאוסטרליה סירבה לקבלם נותרו הפליטים במים הטריטוריאליים במשך זמן מה, עד שהועברו לנאורו. אונייה נוספת של פליטים שהגיעה לאי נשלחה לפפואה ניו גיני.
בעקבות אירועים אלה הודיעה אוסטרליה כי האי אינו מהווה חלק משטחי אוסטרליה לצורך הגירה. לכן הגעה לחופי האי ובקשת כניסה כפליט אינה מעניקה למבקש זכות, להגיע לאוסטרליה כמבקש מקלט.  כך מתאפשר לצי האוסטרלי להרחיק את ספינות הפליטים מחופי אוסטרליה.
אוכלוסין

נכון לשנת 2016 התגוררו באי 1,843 תושבים. באי אין רוב מובהק, הקבוצה הגדולה באוכלוסייתו היא סינים המהווים 21.2% מהאוכלוסייה, אחריהם אוסטרלים המהווים 12.7%, מלאים המהווים 12%, אנגלים המהווים 10.9% ואירים המהווים 2.3%. מבחינה דתית הקבוצה הגדולה ביותר באי היא מוסלמים המהווים 19.4%, אחריהם בודהיסטים המהווים 18.1%, קתולים המהווים 8.9%, כששאר האוכלוסייה (15.2%) אינה מזדהה עם אף דת.
השפה הרשמית באי היא אנגלית, אם כי מעל מחצית מהתושבים דיווחו כי מדברים בבית עוד שפות פרט לאנגלית. חוץ מאנגלית באי מדברים מנדרינית (17.2%), מלאית (17.2%), קנטונזית (3.7%), מין נאן (1.5%) וטאגאלוג (1%).
בשנת 2020 אוסטרליה העבירה לאי תושבים שנדבקו במחלת נגיף קורונה כדי שלא ידביקו אנשים באוסטרליה.
ממשל

האי הוא טריטוריה של אוסטרליה, המנוהל על ידי משרד התחבורה והשירות לאזורים האוסטרלי.
ב-1 בנובמבר 2003 מינה המושל הכללי של אוסטרליה את אוון ויליאמס לייצג את המלכה באי.
האי מנוהל על ידי אספה בת 9 מושבים, הנבחרים לתקופת כהונה של 4 שנים, אחת לשנתיים (כל שנתיים חצי מהמועצה מועמדים לבחירה).
כלכלה

עיקר כלכלת האי התבססה עד שנת 1987 על כריית פוספטים. בדצמבר 1987 הורתה ממשלת אוסטרליה לסגור את המכרות.
בעידוד הממשלה, ועל מנת להציע תחליף לכלכלת האי, נבנה באי בשנת 1993 קזינו בהשקעה של 34 מיליון דולר. הקזינו לא הצליח ונסגר בשנת 1998.
ממשלת אוסטרליה הסכימה לממן בניית אתר שיגור טילים למטרות אזרחיות באי, אולם טרם החלו בעבודות הבנייה.
סיומת האינטרנט של האי "cx.", היא סיומת פופולרית ביותר בין אתרי ההימורים באינטרנט.
גאוגרפיה

צורתו של האי מרובעת, אורכו המרבי 20 מיל ורוחבו המרבי 9 מילים.
שטחו הכולל של האי 135 קמ"ר, ולו 138.9 ק"מ של חופים.
האי מהווה למעשה פסגתו של הר תת-מימי, וגובהה של הנקודה הגבוהה באי 361 מטרים מעל פני הים (4,572 מטרים מעל המישור התת-מימי בו נמצא ההר).
סביב האי נמצא ריף תת-מימי המקשה על הניווט בקרבתו של האי.
אקלים

אקלימו של האי טרופי. רוחות הסחר מווסתות את האקלים ומונעות אקלים חם ולח. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא מעל 2,100 מ"מ.
| אקלים באי כריסמס> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים באי כריסמס> ינואר.27.9.22.6.293.6 | אקלים באי כריסמס> פברואר.27.9.22.6.348.4 | אקלים באי כריסמס> מרץ.28.2.23.0.290.9 | אקלים באי כריסמס> אפריל.28.2.23.5.221.8 | אקלים באי כריסמס> מאי.27.8.23.8.176.7 | אקלים באי כריסמס> יוני.27.0.23.2.155.8 | אקלים באי כריסמס> יולי.26.2.22.5.96.9 | אקלים באי כריסמס> אוגוסט.26.0.22.2.43.1 | אקלים באי כריסמס> ספטמבר.26.2.22.2.47.0 | אקלים באי כריסמס> אוקטובר.26.8.22.6.68.7 | אקלים באי כריסמס> נובמבר.27.2.22.8.147.7 | אקלים באי כריסמס> דצמבר.27.7.22.5.210.7 | אקלים באי כריסמס> שנה.27.3.22.8.2,110.5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: הלשכה המטרולוגית של אוסטרליה
חי וצומח

בשל העובדה שהאי כריסטמס היה לא מיושב עד סופה של המאה ה-19, רבים מאוד הצמחים ובעלי החיים באי שהתפתחו מבלי הפרעה אנושית. הידוע בהם הוא הסרטן האדום של אי חג המולד - אשר מספר הפרטים ממנו (נכון לשנת 2004) עולה על 100 מיליון.
שני שלישים משטח האי הוכרזו כשמורת טבע. מרבית שטחי האי הם יערות גשם בהם גדלים שרכים, סחלבים וצמחי קנוקנות. מבין 135 סוגי הצמחים המצויים ביערות, 16 ייחודיים לאי.
מדי שנה מהגרים הסרטנים האדומים לים להטיל את ביציהם בחודש נובמבר. הגירה זו (מעל 100 מיליון פרטים) היא מהגדולות בטבע למין מסוים.
האי מהווה נקודת קינון לציפורי ים רבות, מבין 10 המינים המקננים דרך קבע באי, 7 ייחודיים לאי. 76 מינים נוספים של ציפורים נודדות עוברים דרך האי.
תקשורת

קידומת הטלפון של האי היא אותה הקידומת של אוסטרליה המערבית (08).
באי נקלטות ארבע תחנות טלוויזיה אוסטרליות המשדרות מפרת'.
סיומת האינטרנט של האי: cx.
תחבורה

באי נמל מכליות אחד המצוי בפלאיינג פיש קואוב (Flying Fish Cove).
בחודשים דצמבר - מרץ, בהם תנאי הים קשים, מתבצעת פריקת המכולות ב"נוריס פויינט" דרומית לאי.
מדי שבוע ישנן שתי טיסות לאי מפרת', וטיסה אחת מדנפאסאר שבבאלי.
על האי אין שירות אוטובוסים, אולם קיימות מוניות.
הערות שוליים

↑  דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021
1 2  אוכלוסייה - הערכה לשנת 2016
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: WPP2024_POP_F01_1_POPULATION _SINGLE_AGE_BOTH_SEXES.xlsx, שם החוצץ: Medium variant - מתוך אתר האו"ם, הערכה 1 ביולי 2024
1 2 3 4  Wayback Machine, web.archive.org
↑  מזג האוויר באי כריסמס באתר הלשכה המטרולוגית של אוסטרליה
| המדינות והטריטוריות של אוסטרליה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטרליה הדרומית אוסטרליה הדרומית • אוסטרליה המערבית אוסטרליה המערבית • ויקטוריה (אוסטרליה) ויקטוריה • טסמניה טסמניה • ניו סאות' ויילס ניו סאות' ויילס • קווינסלנד קווינסלנד |  |
| טריטוריות פנימיות | טריטוריית הבירה האוסטרלית טריטוריית הבירה האוסטרלית • הטריטוריה הצפונית הטריטוריה הצפונית • טריטוריית מפרץ ג'רוויס |  |
| טריטוריות חיצוניות | איי אשמור וקרטייה • איי ים האלמוגים • איי קוקוס • האי הרד ואיי מקדונלד • הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית • אי חג המולד • נורפוק |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562231905171  GND: 4219436-2  KulturNav: 9277933b-6d11-44c1-862f-3479e42726cd  LCCN: n84078142  MusicBrainz: 5bc803ff-c3f9-3c36-a7d6-80bc1ab4a34e  NARA: 10044889  NKC: ge754660  SUDOC: 200702130  UKPARL: DAQaWf38  VIAF: 141942963   WorldCat (עם VIAF): 141942963 
הסרטן האדום של אי חג המולד
מפת האי כריסטמס
ארצות הברית במלחמת העולם השנייה
רקע > מתנדבים אמריקאים

לפני שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה, התנדבו יחידים אמריקאים להילחם נגד מדינות הציר במסגרת צבאותיהם של מדינות אחרות. אף על פי שלפי החוק האמריקאי, הצטרפותם של אזרחים אמריקאים לצבאותיהם של מדינות זרות הייתה מנוגדת לחוק, ובעשותם זאת הם אבדו את אזרחותם, שינו מתנדבים אמריקאים את אזרחותם לקנדית. בכל אופן, ב-1944 העביר הקונגרס חקיקת חנינה גורפת. שכיר החרב האמריקאי, קולונל צ'ארלס סוויני, החל לגייס אזרחים אמריקאים להילחם כמתנדבים בחיל האוויר המלכותי הבריטי. אחיינו של סוויני, שגם שמו היה צ'ארלס, הקים את יחידת משמר המולדת ממתנדבים אמריקאים שחיו בלונדון.
דוגמה בולטת אחת הייתה "טייסות הנשר" (Eagle Squadrons), שהיו טייסות של חיל האוויר המלכותי שאויישו במתנדבים אמריקאים ובאנשי סגל בריטים. הטייסת הראשונה הייתה טייסת 71 שהוקמה ב-19 בספטמבר 1940, ובעקבותיה הוקמו טייסת 121 ב-14 במאי 1941 וטייסת 133 ב-1 באוגוסט 1941. 6,700 אמריקאים הגישו בקשות להצטרף, אך רק 244 התקבלו לשירות בשלוש הטייסות, ויחד עמם שירתו 16 בריטים כמפקדי הטייסות. הטייסת הראשונה הייתה למבצעית בפברואר 1941 וההצלחה המבצעית הראשונה של הטייסות הייתה ביולי אותה שנה. ב-29 בספטמבר 1942 הוסבו שלוש הטייסות באופן רשמי על ידי חיל האוויר המלכותי לחיל האוויר השמיני של חילות האוויר של צבא ארצות הברית והם היו לקבוצת הקרב הרביעית. בתקופת שירותם במסגרת חיל האוויר המלכותי הפילו לוחמי הטייסות 73 וחצי מטוסים גרמניים. 77 אמריקאים ו-5 בריטים מסגל הטייסות נהרגו.
דוגמה בולטת נוספת היא קבוצת הנמרים המעופפים, שהוקמה על ידי קלייר שנו, קצין לשעבר בגיס האווירי של צבא ארצות הברית, שעבד עם סין מאז אוגוסט 1937, בתחילה כיועץ לתעופה אווירית לגנרליסימו צ'יאנג קאי שק בחודשים הראשונים של מלחמת סין–יפן השנייה. באופן רשמי נקראה הקבוצה "קבוצת המתנדבים האמריקאים הראשונה", אך היא כונתה "הנמרים המעופפים", והיא הייתה קבוצה של טייסים אמריקאים שכבר שירתו בכוחות המזוינים של ארצות הברית וגויסו על פי צו נשיאותי. כיחידה הם שירתו בחיל האוויר הסיני נגד היפנים. הקבוצה הייתה מורכבת משלוש טייסות קרב שכל אחת מהן מנתה כ-30 כלי טיס. משימת הקרב הראשונה שלהם הייתה ב-20 בדצמבר 1941, 12 ימים לאחר המתקפה על פרל הארבור. ב-4 ביולי 1942 פורקה הקבוצה והוחלפה בקבוצת הקרב ה-23 של חילות האוויר של צבא ארצות הברית, שמאוחר יותר מוזגה לחיל האוויר ה-14 של ארצות הברית. במהלך התקופה בה הם לחמו במסגרת חיל האוויר הסיני, הם הצליחו להשמיד 296 מטוסי אויב, בה בשעה שבקרבות נהרגו 14 טייסים.
רקע > מערכת הפיקוד

ב-1942 יצר הנשיא רוזוולט מבנה פיקוד חדש כדי לספק את צורכי המנהיגות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית בעודם שומרים על הסמכות כמפקדים עליונים בסיוע מזכיר המלחמה הנרי סטימסון עם אדמירל ארנסט קינג כראש המבצעים הימיים בשליטה מלאה על צי ארצות הברית ועל חיל הנחתים של ארצות הברית באמצעות מפקדו, אז לוטננט גנרל תומאס הולקומב ויורשו כמפקד חיל הנחתים, לוטננט גנרל אלכסנדר ונדגריפט, גנרל ג'ורג' מרשל ראש מטה צבא ארצות הברית ובעל השליטה הנומינלית על חיל האוויר, שלמעשה עמד בראשו גנרל הנרי ארנולד, שפיקד על החיל בשמו של מרשל. קינג היה גם המפקד בתקופת המלחמה של משמר החופים של ארצות הברית תחת מפקדו, אדמירל ראסל וושי. רוזוולט יצר גוף חדש, המטות המשולבים, שקיבלו את ההחלטות הסופיות בנוגע לאסטרטגיה הצבאית האמריקאית כגוף המחליט על המדיניות של הכוחות המזוינים. ראשי המטות המשולבים היו סוכנות של הבית הלבן בראשותו של אדמירל ויליאם ד' לייהי, שהיה יועץ צבאי ראשי של הנשיא רוזוולט והקצין הגבוה ביותר בארצות הברית דאז.
עם התקדמות המלחמה הפך מרשל לקול הדומיננטי ביותר במטות המשולבים בעיצוב האסטרטגיה. כאשר עסקו בענייני הזירה האירופאית, נפגשו חברי המטות המשולבים עם עמיתיהם הבריטים ויחד הם היו "ראשי המטה המשולבים" (Combined Chiefs of Staff). שלא כמו המנהיגים הפוליטיים של המעצמות העיקריות האחרות, רוזוולט התעלם לעיתים רחוקות מיועציו הצבאיים. רוזוולט התחמק ממחלקת המדינה וניהל מגעים דיפלומטיים רמי דרג באמצעות יועציו, במיוחד הארי הופקינס. בשל העובדה שהופקינס שלט גם על כספים בהיקף של 50 מיליארד דולר של החכר-השאל, ששולמו על ידי בעלות הברית, הם התייחסו היטב לדבריו.
רקע > החכר-השאל וכיבוש איסלנד

שנת 1940 עמדה בסימן שינוי גישת ארצות הברית. ניצחונותיה של גרמניה בצרפת, ארצות השפלה, פולין ושאר אירופה, בשילוב הקרב על בריטניה, הובילה אמריקאנים רבים להבין שיהיה צורך בהתערבות כלשהי. במרץ 1941 החלה תוכנית החכר-השאל, שבמסגרתה נשלחו כספים, תחמושת ומזון לבריטניה, סין, ובסתיו אותה שנה, גם לברית המועצות.
ב-1941 כבר השתתפה ארצות הברית השתתפות פעילה במלחמה, זאת על אף היותה להלכה מדינה נייטרלית. באביב אותה שנה החלו הצוללות הגרמניות את טקטיקת "להקות הזאבים" שלהם, שאיימה לנתק את קווי האספקה הטרנס אטלנטים. רוזוולט הרחיב את קו ההגנה הפאן-אמריקאי מזרחה כמעט עד איסלנד. סיורי הנייטרליות של צי ארצות הברית היו למעשה לא נייטרליים, שכן תפקידם היה לדווח על ספינות וצוללות של כוחות הציר לציי בריטניה וקנדה, והחל מאפריל החל צי ארצות הברית ללוות שיירות של בעלות הברית מקנדה ועד אמצעו של האוקיינוס, מדרום לאיסלנד, שם הם עברו לפיקוחו של הצי המלכותי הבריטי.
ב-16 ביוני 1941, לאחר משא ומתן עם צ'רצ'יל, הורה רוזוולט על החזקתה של איסלנד על ידי כוחותיה של ארצות הברית שיחליפו את כוחות הפלישה הבריטים שם. ב-22 ביוני שיגר צי ארצות הברית את כוח משימה 19 מצ'ארלסטון קרוליינה הדרומית שהתאסף בארגנטיה שבניופאונדלנד. כוח זה כלל 25 אוניות מלחמה ואת בריגדת הנחתים הזמנית הראשונה, שכללה 194 קצינים ו-3,714 לוחמים מסן דייגו בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'ון מרסטון. כוח משימה 19 הפליג מארגנטיה ב-1 ביולי. ב-7 ביולי שכנעה בריטניה את האלת'ינגי (הפרלמנט של איסלנד) לאשר את הצבתם של כוחות הכיבוש האמריקאים על פי הסכם ההגנה האיסלנדי-אמריקאי ובאותו ערב עגן כוח משימה 19 ברייקיאוויק. חיל הנחתים של ארצות הברית החל את נחיתתו ב-8 ביולי, שהושלמה ב-12 ביולי. ב-6 באוגוסט הקים צי ארצות הברית בסיס אווירי ברייקיאוויק עם הגעתה של טייסת הסיור VP-73, שצוידה במטוסי PBY קטלינה וטייסת VP-74 שצוידה במטוסי PBM מארינר. באוגוסט גם החלו להגיע לאיסלנד כוחות צבא ארצות הברית והנחתים הועברו במרץ 1942 לזירת האוקיינוס השקט. 40,000 אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית היו מוצבים באיסלנד, מספר שעלה על מספר הגברים הבוגרים מהאוכלוסייה המקומית (באותה עת מנתה אוכלוסיית איסלנד כ-120,000 תושבים). על פי ההסכם הייתה אמורה ארצות הברית להשאיר את הכוח באיסלנד עד לתום המלחמה, אף על פי שנוכחותה הצבאית של ארצות הברית באיסלנד נמשכה עד 2006, שכן לאחר המלחמה הצטרפה איסלנד לנאט"ו.
לאוניות המלחמה האמריקאיות שליוו את שיירות בעלות הברית במערב האוקיינוס האטלנטי היו כמה התנגשויות אלימות עם הצוללות הגרמניות. ב-4 בספטמבר 1941, תקפה צוללת גרמנית את הסיירת האמריקאית "גריר" (USS Greer) מול חופי איסלנד. שבוע לאחר מכן הורה הנשיא רוזוולט לאוניות המלחמה האמריקאיות לתקוף את הצוללות הגרמניות מיד שייווצר עמן קשר עין. צוללת גרמנית ירתה על המשחתת האמריקאית "קירני" (USS Kearny) כאשר זו לוותה שיירת אוניות אספקה בריטיות. ב-31 באוקטובר טובעה המשחתת "רובן ג'יימס" (USS Reuben James) על ידי הצוללת הגרמנית U-552.
זירות אירופה וצפון אפריקה

ב-11 בדצמבר 1941, שלושה ימים לאחר שארצות הברית הכריזה מלחמה על האימפריה היפנית, הכריזה גרמניה הנאצית מלחמה על ארצות הברית. באותו יום הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה ועל איטליה.
זירות אירופה וצפון אפריקה > אירופה תחילה

האסטרטגיה המרכזית של בעלות הברית הייתה להביס תחילה את גרמניה ואת בעלות בריתה באירופה בשלב הראשון, ולאחר מכן להתמקד במלחמה ביפן במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט. הסיבה לכך הייתה ששתי ערי הבירה של שתיים מבעלות הברית, לונדון ומוסקבה, היו עלולות להיות מאוימות ישירות על ידי גרמניה, אך אף אחת מערי הבירה של בעלות הברית לא הייתה תחת איום של יפן. גרמניה הייתה האיום העיקרי על בריטניה. היא תכננה פלישה לגרמניה במסגרת מבצע ארי-הים, שבוטל עקב כישלונה של גרמניה לייצב עליונות אווירית בקרב על בריטניה. באותה העת, האפשרות של מלחמה נגד יפן במזרח אסיה הפכה בהדרגה לסבירה. אף על פי שארצות הברית לא הייתה עדיין במצב מלחמה מול גרמניה ומול יפן, היא תיאמה מול בריטניה אסטרטגיות משותפות.
ב-29 במרץ 1941, בדיווח של ועידת המטות הבריטים והאמריקאים הסכימו שתי המדינות שהמטרות האסטרטגיות שלהן תהיינה: 1. תבוסה מוקדמת של גרמניה כחברה השלטת במדינות הציר באמצעות המאמץ הצבאי העיקרי של ארצות הברית שיופעל בזירת אירופה והאוקיינוס האטלנטי. 2. אסטרטגיה הגנתית במזרח הרחוק. כך, האמריקאים הסכימו עם הבריטים בנוגע לאסטרטגיה הכוללת של אירופה תחילה (או "גרמניה תחילה") בניהול הפעילות הצבאית במלחמת העולם השנייה. בריטניה חששה, שאם ארצות הברית תסיט את תשומת הלב שלה מאירופה אל האוקיינוס השקט, היטלר עלול להביס הן את ברית המועצות והן את בריטניה, וכך יקים מבצר בלתי ניתן לכיבוש באירופה. המכה הקשה שניחתה על ארצות הברית על ידי יפן במתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, לא גרמה שינוי במדיניות האמריקאית. ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, מיהר לוושינגטון די. סי. זמן קצר לאחר פרל הארבור כדי להבטיח שבוועידה בארקדיה יובטח שלאמריקאים לא יהיו מחשבות שניות בנוגע לאסטרטגיית אירופה תחילה. שתי המדינות אישרו מחדש ש"על אף כניסתה של יפן למלחמה, השקפתנו נותרה שגרמניה היא עדיין האויב העיקרי. ותבוסתה היא המפתח לניצחון. משעה שגרמניה תובס, חייבות לבוא אחריה תבוסתן של איטליה ויפן".
זירות אירופה וצפון אפריקה > המערכה באוקיינוס האטלנטי

המערכה באוקיינוס האטלנטי הייתה המערכה הממושכת ביותר במלחמת העולם השנייה, והיא נמשכה מ-1939 ועד תבוסת גרמניה ב-1945. במרכזה עמדו הסגר הימי שהטילו בעלות הברית על גרמניה, שהוכרז יום לאחר פרוץ המלחמה, והסגר הנגדי שהוטל על ידי גרמניה. שיאה של המערכה התרחש מאמצע שנת 1940 ועד סוף שנת 1943. המערכה באוקיינוס האטלנטי הטילה לשדה הקרב צוללות ושאר כלי שיט של הקריגסמרינה וכלי טיס של הלופטוואפה, מול הספינות של הצי המלכותי הקנדי, הצי המלכותי הבריטי, צי ארצות הברית וצי הסוחר של בעלות הברית. השיירות, שיצאו בעיקר מאמריקה הצפונית לכוון בריטניה וברית המועצות, קיבלו הגנה בעיקר מהציים הבריטי והקנדי. כוחות אלו קיבלו סיוע בספינות ובמטוסים מארצות הברית החל מ-13 בספטמבר 1941. לגרמנים הצטרפו צוללות של הצי המלכותי האיטלקי לאחר שאיטליה הצטרפה למלחמה ב-10 ביוני 1940.
זירות אירופה וצפון אפריקה > מבצע לפיד

ארצות הברית הצטרפה למלחמה בחזית המערבית עם תחילתו של מבצע לפיד ב-8 בנובמבר 1942, לאחר שברית המועצות פתחה בחזית שנייה נגד הגרמנים. הגנרל דווייט אייזנהאואר פיקד על התקיפה בצפון אפריקה, ומייג'ור גנרל ג'ורג' פטון פיקד על התקיפה בקזבלנקה.
זירות אירופה וצפון אפריקה > ניצחון בעלות הברית בצפון אפריקה

לארצות הברית לא הייתה כניסה חלקה למלחמה נגד גרמניה. בראשית 1943 סבלו כוחות צבא ארצות הברית תבוסה שהייתה כמעט הרת אסון בקרב מעבר קסרין, שהתנהל בפברואר אותה שנה. המנהיגות הבכירה של בעלות הברית תלתה את האשמה בהפסד בעיקר בהתעמתות בין הגנרל האמריקאי לויד פרדנדאל לבין הבריטים שמצדם היה חוסר אמון ותקשורת לקויה עם האמריקאים, שבעטיין אירעו הצבות בלתי מדויקות של הכוחות. תבוסה זו הייתה עלולה להחשב לנקודת מפנה מרכזית, אך בסופו של דבר החליף אייזנהאואר את פרדנדאל בפטון.
אט אט בלמו בעלות הברית את התקדמותם של הגרמנים בתוניסיה ובמרץ הם נדחקו לאחור. באמצע אפריל, בפיקודו של הגנרל הבריטי ברנרד לו מונטגומרי, ריסקו בעלות הברית את קו מארת' ושברו את ההגנה של כוחות הציר בצפון אפריקה. ב-13 באפריל 1943 נכנעו כוחות הציר בצפון אפריקה, בהשאירם מאחור 275,000 איש. כעת הופנו מאמצי בעלות הברית לסיציליה ולאיטליה.
זירות אירופה וצפון אפריקה > הפלישה לסיציליה ולאיטליה

הצעד הראשון לשחרור אירופה על ידי בעלות הברית הייתה פלישתן לאדמת היבשת דרך איטליה. "מבצע האסקי", פלישת בעלות הברית לסיציליה, החל ב-9 ביולי 1943, והיה באותה עת המבצע האמפיבי הגדול ביותר שהתקיים עד אז. התקיפה מן הים של הארמייה השביעית של צבא ארצות הברית נחתה בחוף הדרומי של סיציליה בין העיירה ליקיטה ממערב וסקוליטי ממזרח והיחידות של הדיוויזיה המוצנחת ה-82 צנחו בשטחים שלפני הכוחות. המבצע הוכתר בהצלחה ומיד החלו בעלות הברית לנצל את יתרונם. ב-11 באוגוסט, בראותם שהקרב אבוד, החלו המפקדים הגרמנים והאיטלקים לפנות את כוחותיהם מסיציליה לאיטליה. ב-17 באוגוסט שלטו בעלות הברית שליטה מלאה על האי, הארמייה השביעית איבדה, 8,781 איש (2,237 הרוגים או נעדרים, 5,946 פצועים ו-598 שבויים).
אחרי ניצחון בעלות הברית בסיציליה, נטתה דעת הקהל באיטליה נגד המלחמה והרודן בניטו מוסוליני שהודח מתפקידו על ידי המועצה הפשיסטית העליונה והמלך ויטוריו אמנואלה השלישי, ובעלות הברית הכו במהירות, בתקווה שההתנגדות תהיה קלה. ראשוני כוחות בעלות הברית נחתו על חצי האי האיטלקי ב-3 בספטמבר 1943 וב-8 בספטמבר נכנעה איטליה. אך זמן קצר לאחר מכן הוקמה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית. ראשוני הכוחות של הארמייה החמישית נחתו בסלרנו ב-9 בספטמבר, אך הכוחות הגרמנים באיטליה היו מוכנים ולאחר שכוחות בעלות הברית בסלרנו ייצבו את ראש הגשר שלהם, שיגרו הגרמנים מתקפת נגד עזה. בכל אופן, לא עלה בידם להשמיד את ראש הגשר וב-19 בספטמבר הם נסוגו ובאוקטובר החלו להכין סדרה של קווי הגנה לרוחב מרכז איטליה. הארמייה השביעית ושאר הארמיות של בעלות הברית הבקיעו את שני קווי ההגנה הראשונים, "קו וולטורנו" ו"קו ברברה", באוקטובר ובנובמבר. עם התקרב החורף התקדמו בעלות הברית לאיטן בשל מזג האוויר הקשה והקרקע הקשה מול קו הגנת החורף של הגרמנים. עם זאת, עלה בידם להבקיע את "קו ברנהרדט" בינואר 1944. באותה עת הוסבה כבר תשומת ליבן של בעלות הברית לחזית מערב אירופה והם החלו לספוג אבדות כבדות בקו החורף בקרב על מונטה קאסינו. ב-22 בינואר נחתו בעלות הברית באנציו כדי לאגף את "קו גוסטב" ולדחוק את כוחות הציר ממנו כדי שתתאפשר התקדמותם של בעלות הברית. לאחר התקדמות איטית, פתחו הגרמנים בפברואר במתקפת נגד, אך כשלו בסילוק בעלות הברית. לאחר חודשים של קיפאון, פרצו בעלות הברית במאי 1944 וב-4 ביוני שוחררה רומא.
לאחר הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, הועבר כוח של שבע דיוויזיות אמריקאיות וצרפתיות אל מחוץ לאיטליה לטובת השתתפותם במבצע דרגון, בו נחתו בעלות הברית בדרום צרפת. על אף זאת, כוחות ארצות הברית הנותרים באיטליה וכוחות נוספים של בעלות הברית התקדמו עד לקו הגותי בצפון איטליה, קו ההגנה העיקרי האחרון של הגרמנים. מאוגוסט 1944 ועד מרץ 1945 עלה בידם של בעלות הברית לפרוץ את קווי ההגנה המרשימים, אך הם כמעט כשלו בפריצה לתוך מישורי לומברדיה לפני שמזג האוויר החורפי חסם את צירי התנועה והפך אותה לבלתי אפשרית. באפריל פרצו בעלות הברית דרך עמדות כוחות הציר הנותרות במסגרת מתקפת האביב, ובכך סיימו את המערכה בחצי האי האיטלקי ב-2 במאי. כוחותיה של ארצות הברית ספגו במהלך כל המערכה בסיציליה ובאיטליה 114,000 עד 119,000 אבדות.
זירות אירופה וצפון אפריקה > קרב סן-לו

הקרב על סן-לו היה אחד משלושת העימותים במסגרת קרב המשוכות (Battle of the Hedgerows), שהתנהל בין 9 ו-24 ביולי 1944, זמן קצר לפני מבצע קוברה. סן-לו נכבשה על ידי גרמניה ב-1940, ולאחר הפלישה לנורמנדי, היא הייתה למטרה להפגזות האמריקאים, בשל היותה צומת דרכים אסטרטגי. הפגזות האמריקאים גרמו לנזקים כבדים. כ-95% משטח העיר נחרבו ומספר האבדות היה רב, וכתוצאה מכך כונתה העיר "בירת החורבות", כינוי שנתן לה על ידי סמואל בקט.