stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשתה

ערך זה עוסק בדיאלוג סוקרטי של אפלטון. אם התכוונתם לדיאלוג סוקרטי של קסנופון, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אפלטון
 שפת המקור:  יוונית עתיקה
 סוגה:  דיאלוג אפלטוני
 
המשתה (ביוונית: Συμπόσιον) הוא דיאלוג סוקרטי שנכתב על ידי אפלטון.
המשתה מאת אנסלם פוירבך (1873)
הדיאלוג מתרחש בביתו של אחד מחבריו של סוקרטס, אגאתון, שהוא במקצועו מחזאי אשר זכה בפרס על המחזה הטוב ביותר באתונה. בשל הזכייה מזמין אגאתון את כל חבריו למשתה על-מנת לשמוח בשמחתו.
החברים, חמישה במספר, מגיעים לאגאתון ובמהלך המשתה מציעים הצעה לקיום תחרות נאומים אודות טיב ה-"ארוס". החברים נענים להצעה.
שני הנאומים המרכזיים, שרוב ההתייחסות מכוונת אליהם, הם הנאומים של אריסטופאנס ושל סוקרטס.
סקירה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסרה התייחסות לנואמים האחרים.
סקירה > נאום אריסטופאנס

אריסטופאנס טוען כי הבנת האהבה (הארוס) קשורה בהבנת החיים שלנו, ולכן הוא פונה לעסוק בהבהרת טיב החיים. לפי אריסטופאנס החיים האנושיים הם חיים פגומים בהם יש אלמנט מתמיד של חוסר חיבור בין אנשים, אשר בא לידי ביטוי בהשתוקקות הדדית האחד לשני - הן הגופנית והן הרגשית.

לפי סיפורו של אריסטופאנס היו בעבר בני האדם דמויות כדוריות, אשר להן 4 רגליים, 4 ידיים, שני ראשים, 4 עיניים וכדומה - כלומר: שני אנשים מחוברים, אשר היו בעלי עוצמה כפולה וכוח תבוני רב. בשל חטא הגאווה והעוצמה הרבה הפריד אותם זאוס לשני אנשים נפרדים, וכך נוצרו יצורים הדומים יותר לבני האדם. מן הראוי להזכיר שרבייה של אותם יצורים כדוריים קדומים הייתה שונה מזאת שיש היום - רבייה הדומה לזו של צמחים. שני היצורים התגעגעו זה לזה וכשמצאו האחד את השני עסקו בפעילות האהבה עד שזנחו כל פעולה אחרת, כולל הזנה, עד שמתו. זאת הייתה השתוקקות שלא אפשרה לעולם כלל להתקיים, אשר הביאה את השניים למצב של תשוקה ומוות.
בשלב מאוחר יותר זאוס הביא את המיניות לשני החצאים, וכך נוצרה תשוקה מינית שמגיעה לשובע בשלב מסוים, ומאפשרת לקיים את שלבי החיים אחריה.

אריסטופאנס חוזר ומדגיש כי שני החצאים רוצים להיות יחד, אך הם אינם יודעים מדוע ואינם יודעים מה הם צריכים כדי להשלים את החסר. אריסטופאנס מדגיש כי זהו לא רק מין. ההשתוקקות הזאת למשהו בלתי ידוע, לאותו ארוס עילאי, היא דבר הטבוע בבני האדם מימי קדם. ההשתוקקות הזאת היא היא הרצון של בני האדם לחזור לאחדות שקיימו לפני ההפרדות - הארוס כהשתוקקות לשלמות.
סקירה > נאום סוקרטס > האלנכוס על אגאתון

האלנכוס הוא מתודה סוקראטית להוכיח את טעות בן-שיחו של סוקרטס. את השיטה הזאת מפעיל סוקרטס על אגאתון, מארחו. טרם נאומו אמר אגאתון כי ארוס הוא האל היפה ביותר מכל האלים והמושלם מביניהם.
סוקרטס לא מסכים עם אמירה זו.
סוקרטס טוען כי כשמדברים על ארוס מדברים על יחסיות בין שני דברים. ארוס הוא מטבעו אהבה של משהו. כשמשהו אוהב מישהו אחר הוא משתוקק אליו, ולכן ארוס הוא סוג מסוים של השתוקקות. השתוקקות מכוונת למה שחסר למשתוקק. אהבה מכוונת לדברים יפים. מכאן היא המסקנה שארוס (האל) הוא חסר יופי, היות שהוא משתוקק לדברים יפים, וגם חסר אותם. אזי כיצד הוא יהיה התגלמות היופי, אך גם יהיה חסר אותם? - מכאן שיש בדברי אגאתון סתירה.
סקירה > נאום סוקרטס > הצגת הדיאלוג עם דיוטימה

דיוטימה היא דמות מיתולוגית שעד היום יש ויכוח אקדמי - פילוסופי והיסטורי - לגבי קיומה. דיוטימה מתארת כי ארוס הוא המאחד בין העולם האלוהי לעולם המציאותי, וכי תפקידו לקשר בין עולם המציאות לעולם האידאות. תפקידו של ארוס בעולם הוא להביא אושר, אשר מתקשר בקשר ישיר לאהבה.
לפי דיוטימה, כשיהיה לנו טוב, אזי הדבר יביא לנו אושר ושמחה. בעלות על הטוב = בעלות על האושר. אנו מבינים מדוע אנחנו רוצים דברים טובים, אך אנו לא מבינים מדוע אנו רוצים דברים יפים שמתקשרים גם הם לאושר.
מסקנה המרכזית של דיוטימה: הארוס הוא הרצון שיהיה לי טוב, ושהטוב יהיה לי לנצחי. כיצד אוכל לקיים את הדברים לעד? לפי דיוטימה, אוכל לעשות זאת על ידי קיום היופי שבהם. נוכחותם של דברים יפים גורמת לאל-מוות, ובעזרתם אפשר להוליד.
סוקרטס מפרש את רעיון ההולדה (תינוק, יצירה, רעיון) במובן מצומצם יותר, כהולדה של צאצא אנושי. אהבה ארוטית, כהצגתו, היא פגישתנו עם היופי, וזה הכלי המאפשר לנו להביא צאצאים לעולם, ובכך להנחיל את עצמנו לדורות הבאים - דבר שיוצר אלמוות.
אושר הוא להחזיק דברים טובים לאורך זמן. - אך הזמן לוקח בעצמו את מה שהוא נותן. ברעיון ההולדה המתמשכת יש מצבי הקטיעה, כאשר האב מת, או גם כאשר הילד עצמו ימות. גם בנושא הזמן כל דקה, כל שנייה, כל דבר מכחיד את עצמו ולא נמשך לאורך זמן. האושר האמיתי, לדברי דיוטימה, הוא דבר המצוי בקטגוריה של אל-זמניות ולכן זה נכון.
כיצד מגיעים לאל-מוות? מה שאפלטון קורא לו הולדה מקרב אותנו לאל-מוות. סוקרטס חושב שבהולדה יש ביסוס של קשר ביננו לבין ישויות שמעבר לזמן שלנו - ליסודות הקבועים בעולם - לאידאות (על תורת האידאות של סוקרטס יש לקרוא בדיאלוג "פיידון"). היצירתיות, לדבריו, היא השגת האושר בדרג שונה וגבוה יותר.
תרגומים

המשתה, אפלטון. תרגום - א. בן-ישראל, 1914 (עם מבוא גדול ע"ד חיי אפלטון וערכו הפילוסופי והספרותי והערות ובאורים בסוף הספר.)
המשתה, בתוך: כתבי אפלטון כרך ב', תרגום: ליבס
אפלטון, המשתה תרגום מיוונית עם מבוא והערות: מרגלית פינקלברג. אחרית דבר: ורד לב-כנען וחגי כנען. לקריאה ב'פסיק' הספרייה הדיגיטלית (זמין לסטודנטים וחוקרים).
אפלטון מתורגם מיוונית לעברית : בשנים עשר כרכים, תרגום מיוונית שאול טשרניחובסקי, א. סימון, י. א. הלר.
אפלטון, משתה תרגם מיוונית שאול טשרניחובסקי, מבוא מאת יוסף קלוזנר.
בתרבות פופולרית

נאומו של אריסטופאנס הוא ההשראה המרכזית עבור השיר "The Origin of Love" מתוך המחזמר "הדוויג והשארית העצבנית".
ראו גם

סימפוזיון
ארוס
לקריאה נוספת

רועי ברנד, לאהוב לדעת - חיי הפילוסופיה מסוקרטס עד דרידה, רסלינג, 2016, הפרק "ההיגיון של התשוקה - סוקרטס ב'המשתה'", עמ' 31–44.
דיוטימה
אלקיביאדס וסוקרטס מאת פרנסואה אנדרה וינסנט (אנ') (1776)
ווטסונס ביי

| --- | --- |

הפִתחה (The Gap), במבט דרומה.
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 מדינה:  ניו סאות' ויילס ניו סאות' ויילס
 פרוור:  הפרוורים המזרחיים
 עיר אם:  סידני
 על שם:  Robert Watson 
 שטח:  0.6 קמ"ר
 גובה:  10 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בפרוור:  850 (9 באוגוסט 2016)
 קואורדינטות:  33°50′42″S 151°17′06″E﻿ / ﻿33.845°S 151.285°E﻿ / -33.845; 151.285
 אזור זמן:  UTC +10
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוסטרליה מוגדלת) בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןווטסונס ביי(למפת אוסטרליה רגילה) בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןווטסונס ביי(למפת ניו סאות' ויילס רגילה) סידני ניוקאסל וולונגונג וואגה וואגה טוויד הידס קופס הארבור טאמוורת' אולבורי אורנג' דובו וילנדרה הבירה קווינסלנד א ו ה ד ר ו מ י ת  ויקטוריה ים טסמן ווטסונס ביי(למפת ניו סאות' ויילס מוגדלת) סידני ניוקאסל וולונגונג וואגה וואגה טוויד הידס קופס הארבור טאמוורת' אולבורי אורנג' דובו וילנדרה הבירה קווינסלנד א ו ה ד ר ו מ י ת  ויקטוריה ים טסמן ווטסונס ביי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ווטסונס ביי (באנגלית: Watsons Bay‏) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי מועצת וולהרה (Municipality of Woollahra).
גאוגרפיה

ווטסונס ביי ממוקם 11 ק"מ צפון מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני, על קצהו של חצי האי "סאות' הד" (הראש הדרומי). הפרוור היחיד הגובל בו הוא וקלוז מדרום. ווטסונס ביי הוא אחד מהפרוורים הבודדים המוקפים ים משלושה כיוונים: ממזרח הוא גובל בים טסמן ובצפון ובמערב במפרץ ג'קסון. הפרוור נקרא על שם אחד מהמפרצונים שמצויים לחופו המערבי.
היסטוריה

ווטסונס ביי נקרא על שם רוברט ווטסון, שהגיע עם אוניית ה"מ סיריוס לחופי אוסטרליה. ווטסון החל כמשגיח על ספינות עגונות בנמל קמפ, שמצוי בשטחי הפרוור. מאז הגעתו הספיק ווטסון להיות המפקח של מגדלור מקוורי ומנהל נמל סידני. אדוארד לאנג היה המתיישב הראשון שקיבל נחלה במקום, על סף 20,000 אקרים, בשנת 1793.
בשנת 1857 הספינה דאנבר החמיצה את הכניסה למפרץ ג'קסון, הצפונית לווטסונס ביי, ובטעות ניסתה להיכנס לפתחה (The Gap), מפרצון בעל צוק תלול ושרטונים רבים. הספינה נטרפה ו-121 נוסעיה אבדו בים.
כיום צוק הפתחה הוא אתר ידוע לשמצה להתאבדויות, וכ-50 איש כל שנה משליכים את עצמם אל מי האוקיינוס. בין המתאבדים המפורסמים נמנית מגישת החדשות של ערוץ 10 שרמיין דרייגון. המקום גם מושך גורמי פשע שונים - כך למשל נזרקה מהצוק למותה הדוגמנית קרוליין ביירן, במה שהפך לאחת מפרשיות הרצח המפורסמות בשנות התשעים באוסטרליה.
בווטסונס ביי הוקמה סוללת הגנה בשנת 1892, שעיקרה ביצורים ותותחים. מטרת הסוללה הייתה להגן על העיר סידני מפני ארטילריה המגיעה מהים. הסוללה נבנתה בסמוך למגדלור הבולט שעל קצה חצי-האי. התותחים הראשונים עם הביצור היו מוזנים באבק שרפה בדומה לרובי מוסקט, ואלו הוחלפו בשנת 1890 בתותחים המוזנים בפגזי 5 אינץ' (BL 5 inch gun). בתקופת מלחמת העולם השנייה הוקמה במקום תחנת אי-מיגנוט, שסייעה להפחית את השדה המגנטי של ספינות מלחמה ולהסיר איום מוקשים ממוגנטים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הותקנה לרוחב מפרץ ג'קסון רשת נגד צוללות, שתחנת המתיחה שלה הייתה בווטסונס ביי. במהלך המתקפה על מפרץ סידני ב-31 במאי 1942, אחת מהצוללות היפניות נלכדה ברשת, ומלחיה נאלצו לפוצץ את עצמם ואת הצוללת כדי לא ליפול בשבי האוסטרלים.
תרבות

בווטסונס ביי מספר חופי רחצה פופולריים, בין השאר במפרצון קמפ (Camp Cove) וחוף ליידי ביי, שהוא חוף מוכרז לרחצה בעירום. במפרץ הגדול של הפרוור, מפרץ ווטסון, עוגנת מעבורת המגיעה למרבית תחנות הביניים לאורך קו החוף של סידני, עד לסירקולר קי.
סביב הפתחה הוקם פארק, המשמש את הנופשים במקום ומהווה נקודת תצפית לעבר ים טסמן והאוקיינוס השקט.
בפרוור הוקמו כנסייה קתולית ("גבירתנו כוכב הימים") וכנסייה אנגליקנית על שם פטרוס הקדוש.
המגדלור הבולט בקצהו הצפוני של הפרוור, צבוע באדום ולבן, מהווה נקודת משיכה לתיירים בזכות הנופים הנשקפים ממנו לעבר נורת' הד, צוקי מנלי והמפרץ.
הערות שוליים

↑  ראו תעתיק Watson ->ווטסון בכללי ויקיפדיה
↑  John Kidman,‏ Green light for Gap safety Cameras to alert police, באתר עיתון The Sydney Morning Herald,‏ 30 במרץ 2008
↑  הכירו: "המלאך" האוסטרלי שהציל 160 מתאבדים, באתר ynet,‏ 15 ביוני 2010
↑  Officer could not recall location of Caroline Byrne's body, באתר The Australian,‏ 9 בספטמבר 2008
↑  סטיבנס, דייוויד (2005). A Critical Vulnerability, עמוד 193
מגדלור ווטסונס ביי
וולוטה

ערך זה עוסק במוטיב קישוטי באדריכלות. אם התכוונתם לשימושים אחרים במלה, ראו .
| --- | --- |

וולוטה במדרגות הגישה לכנסיית סן בייטו דה פפיניאנס, קמבאדוס, פונטוודרה, דרום מערב גליסיה.
 מידע כללי
 סגנון אדריכלות קודם:  אדריכלות מצרים העתיקה
הסדר האיוני
כותרת עמוד נפוצה בסגנון פרוטו-איולי מתקופת בית ראשון על גב מטבע של 5 שקלים חדשים
סיומת קישוטית של כינורות
ווֹלוּטה (יש המתרגמים לעברית "לוליין") היא מוטיב קישוטי דמוי ספירלה הנפוץ באדריכלות קלאסית ובסגנונות אדריכלות ועיצוב שונים. המונח עצמו קשור לכותרת העמוד האיוני אך וולוטה הייתה אלמנט קישוטי בעמודים עתיקים יותר ומאפיינת עיצובים שונים נוספים.
מקור השם הוא במילה הלטינית "voluta" שפירושו "מגילה" וזאת משום צורתו ה"מגולגלת" של הקישוט. העיצוב שמקורו בכותרות עמודים, תוכנן לתת תחושה של עמוד המחזיק בעדינות את העומס מעליו ומתגלגל נוכח המשקל. יש גם הרואים בו דמיון לקרניים של טלה. כותרות בעלות וולוטות היו קיימות בארמונות ומקדשים חיתים והיו נפוצים בסגנונות בנייה קדומים של הסהר הפורה. אדריכלות יוון העתיקה זיקקה את סגנון הכותרת והגדירה את מידותיה ויחסי הרכיבים בה מעובי התבליט ועד רדיוס הספירלה. הסדר האיוני, שמקורו באיוניה, השתמש בזוג וולוטות בכותרות ומאוחר יותר הסדר המשולב כלל ארבע וולוטות המשולבות בתבליטי עלים בסגנון קורינתי.
מלבד מופע בכותרות עמודים, וולוטות בסדרי גודל אחרים קיימים גם במבנים רבים כאלמנטים קישוטיים בגג ובסיומת של מעקות או פתחים. האלמנט נפוץ בעיקר באדריכלות הבארוק ובאופן כמעט מוגזם בסגנון הרוקוקו שאת שמו קיבל על שם צורות דמויות הקונכיות המאפיינות אותו.
הוולוטות סיפקו השראה גם לעיצובים של רהיטים שונים ואף כלי נגינה כסיומת אסתטית של חלקים שונים באובייקט. בעיצוב המונח אינו נקרא וולוטה אלא קיימים שמות אחרים (כגון "צמרת" לכלי מיתר) אך מקורו הוא בוולוטות האדריכליות.
הרכבת פונקציות

\ (g\circ f)(x), הרכבה של  \ g על  \ f
במתמטיקה, ההרכבה של פונקציות היא פונקציה המתקבלת מהפעלת פונקציות בזו אחר זו.
ובאופן פורמלי: אם  f פונקציה מ- X ל- Y ו- g פונקציה מ- Y ל- Z, אז ההרכבה  g\circ f (בסדר זה, קרי:  g מורכבת על  f) היא הפונקציה מ- X ל- Z המוגדרת לפי  \ (g\circ f)(x)=g(f(x)). ההרכבה מוגדרת בתנאי שהתמונה של הפונקציה הראשונה ( f) מוכלת בתחום של הפונקציה השנייה ( g).
תכונות

התכונה החשובה ביותר של הרכבת פונקציות היא האסוציאטיביות של הפעולה: אם אפשר להרכיב את  h על  g ואת  g על  f, אז  h\circ (g\circ f)=(h\circ g)\circ f. בזכות תכונה זו, והעובדה שלמערכות של פונקציות יש תפקיד מרכזי כל-כך במתמטיקה, מרבית הפעולות במבנים אלגבריים, ובראשם החבורות, הם אסוציאטיביים. לדוגמה, אוסף כל הפונקציות מקבוצה  X לעצמה הוא מונויד. פונקציה  f\colon X\to Y שהיא פונקציה חד-חד-ערכית ועל היא הפיכה: קיימת  g\colon Y\to X כך ש- g\circ f=\operatorname {id} _{X} וגם  f\circ g=\operatorname {id} _{Y} (דהיינו, ההרכבה  g\circ f היא פונקציית הזהות על  X, ובנוסף ההרכבה  f\circ g היא פונקציית הזהות על  Y). למעשה, אם קיימת פונקציה  g שכזו היא יחידה, ולכן מכונה "הפונקציה ההופכית של  f" ולרוב מסומנת ב- f^{-1}.
הרכבה של פונקציות ממשיות

הרוב המכריע של הפונקציות המופיעות בחישובים מדעיים מתקבלות כהרכבות של פונקציות יסודיות; הרכבות כאלה נקראות פונקציות אלמנטריות. למשל, הפונקציה  \ f(x)=e^{\sin(x^{2})} היא ההרכבה  f={\mathord {\exp }}\circ {\mathord {\sin }}\circ s כאשר  s(x)=x^{2} ו- \exp(x)=e^{x}.
ניתן לדון גם בגבול של הרכבת פונקציות ממשיות: אם  f ו- g פונקציות שעבורן  \lim _{x\rightarrow x_{0}}f(x)=y_{0} וכן גם קיים הגבול  \lim _{y\rightarrow y_{0}}g(y)=L (עבור  x_{0},y_{0} כלשהם), אז הגבול של הרכבת הפונקציות  g\circ f כאשר  x\to x_{0} קיים ושווה ל- \lim _{x\rightarrow x_{0}}(g\circ f)(x)=\lim _{y\rightarrow y_{0}}g(y)=L. אם מתקיים לפחות אחד משני התנאים הבאים, אז גם  g\left(\lim _{x\rightarrow x_{0}}f(x)\right)=L מתקיים:  g רציפה ב- y_{0} (כלומר  L=g(y_{0})) או שקיימת סביבה מנוקבת של  x_{0} שבה  f(x)\neq y_{0}. שני תנאים אלו מספיקים אך לא הכרחיים.
כלל השרשרת קובע את הנגזרת של הרכבת פונקציות, באופן התלוי בנגזרות של המרכיבים.
וולונג

| וולונג |
| --- | --- |
 מאובן של וולונג
תקופה
קרטיקון תחתון 120 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: דרומאוזאוריים
סוג:: וולונג
מין:: Wulong bohaiensis
שם מדעי
 Wulong

וולונג (שם מדעי: Wulong; מילולית ממנדרינית: "דרקון רוקד") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים שחי בתור הקרטיקון (גיל האפטיאן). הוא התגלה בסין בתצורת ג'יופוטאנג שבמחוז ליאונינג, ותואר בשנת 2020 בידי החוקרת אשלי ויליאם פוסט. הסוג כלל מין יחיד - Wulong bohaiensis. הדינוזאור חי לפני כ-120 מיליון שנה מזמננו.
הוולונג היה קרובו של המיקרורפטור, וכמותו היה מכוסה בנוצות ששימשו לדאייה בין העצים. הוולונג הגיע לאורך 80 סנטימטרים עם זוג נוצות זנב ארוכות ומפוארות באורך של 50 סנטימטרים בקירוב והיה בעל עצמות חלולות. הגולגולת שלו הייתה מוארכת מאוד, הרבה יותר ארוכה מהשוק והזכירה את לסתות הסינאורניתוזאורוס הטורף, בעיקר במבנה השיניים החדות שאולי הכילו ארס.
דינוזאור זה כנראה היה טורף של בעלי חיים קטנים ביער והוא היה יכול לדאות בין העצים תוך שימוש בכנפיו.
הנרי הרביעי, מלך אנגליה

.
הנרי הרביעי (באנגלית: Henry IV; ‏15 באפריל 1367 – 20 במרץ 1413) היה מלך אנגליה והלורד של אירלנד משנת 1399 ועד מותו. הוא היה המלך העשירי למניין מלכי בית פלנטג'נט והטוען לתואר מלך צרפת. הנרי נולד בטירת בולינגברוק (Bolingbroke Castle) שבמחוז לינקולנשייר ולפיכך הוא כונה הנרי בולינגברוק. אביו, ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, היה בנו השלישי של אדוארד השלישי, מלך אנגליה והוא זכה לעמדת השפעה מרכזית במהלך רוב תקופת מלכותו של בן דודו של הנרי, ריצ'רד השני, שבסופו של דבר הודח על ידי הנרי הרביעי. אמו של הנרי הייתה בלאנש, שהייתה יורשת של חלק מכובד של אחוזות בית לנקסטר, וכך היה הנרי למלך הראשון מענף בית לנקסטר של בית פלנטג'נט.
ראשית חייו ומשפחתו

הנרי היה בנם של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, בנו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה, ושל בלאנש, דוכסית לנקסטר. אחת מאחיותיו הבכורות, פיליפה, נישאה לז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל ואחותו האחרת, אליזבת', הייתה אמו של ג'ון הולנד, דוכס אקסטר. אחותו למחצה הצעירה, קתרין, בתו של אביו מאשתו השנייה, קוסטסנס מקסטיליה, הייתה המלכה הרעיה של מלך קסטיליה. כמו כן היו לו ארבעה אחים ואחיות למחצה שנולדו לקתרין סווינפורד (Katherine Swynford), שהייתה האומנת של אחיותיו, לאחר מכן הפילגש של אביו במשך שנים ומאוחר יותר אשתו השלישית של ג'ון מגונט. לארבעה ילדים אלה הוענק שם המשפחה בופורט (Beaufort), על שם הטירה שהייתה בבעלותו של אביהם במחוז שמפאן שבצרפת.
יחסיו של הנרי עם אמו החורגת, קתרין סווינפורד, היו חיוביים, אך יחסיו עם ילדיה היו מגוונים. בצעירותו היה נראה שהוא מקורב לכולם, אך יריבויותיו עם הנרי ותומס בופורט הוכחו כבעייתיות לאחר 1406. גיסו, רלף נוויל, נותר אחד מתומכיו החזקים וכך היה גם אחיו למחצה של הנרי, ג'ון בופורט, למרות שהנרי ביטל את התואר מרקיז שהוענק לג'ון על ידי ריצ'רד השני. תומאס סווינפורד, בנה של קתרין מנישואיה הראשונים ליו סווינפורד, היה להנרי לבן לוויה נאמן נוסף. תומאס היה מפקד טירת פונטפרקט, בה מת ריצ'רד השני.
ג'ואן, בתם של ג'ון מגונט ושל קתרין סווינפורד, הייתה סבתם של אדוארד הרביעי ושל ריצ'רד השלישי. ג'ואן נישאה לרלף נוויל, רוזן ווסטמורלנד. בתם ססיליה נישאה לריצ'רד דוכס יורק ונכדיה, שהיו מלכי בית יורק נלחמו בצאצאיו של הנרי הרביעי לבית לנקסטר במלחמות השושנים. שני בתי המלוכה התפייסו כאשר נכדתה של ססיליה, אליזבט מיורק, נישאה ליורש של בית לנקסטר, הנרי השביעי.
יחסיו עם ריצ'רד השני

הנרי וריצ'רד, שהיו בני דודים מדרגה ראשונה וחברי ילדות, הוכנסו יחדיו כחברים במסדר הבירית ולזמן מה היה הנרי מאנשי חצר המלכות של ריצ'רד. הוא השתתף במרד של הלורדים (Lords Appellant) כנגד ריצ'רד ב-1387. לאחר דיכוי המרד לא העניש ריצ'רד את הנרי, למרות שהוא דן רבים מהברונים המורדים האחרים למוות או לגלות. למעשה, העלה ריצ'רד את הנרי מתואר רוזן לתואר דוכס.
הנרי בילה את כל שנת 1390 בסיוע למצור הבלתי מוצלח על וילנה (אז בירתה של הדוכסות הגדולה של ליטא), שהוטל עליה על ידי המסדר הטבטוני, יחד עם 300 מחבריו האבירים. במהלך מסעו לליטא הוא שבה 300 נסיכים מקומיים והביא אותם לאנגליה. מסעו השני לליטא ב-1392 בראשות צבא קטן של 100 איש, כולל קשתים עלה לקופת בית לנקסטר 4360 ליש"ט. למרות מאמציהם של הנרי ואנשיו, הסתיימו שנתיים של מצור על וילנה בלא כלום. בשנים 1392–1393 עלה לרגל הנרי לירושלים, שם הוא ביקר בכנסיית הקבר ובהר הזיתים. מאוחר יותר הוא נשבע להוביל מסע צלב ל"שחרור ירושלים מהכופרים", אך הוא מת לפני שהגשים את משימתו.
היחסים בין הנרי לריצ'רד נכנסו למשבר שני ב-1398. הערה שהפטיר הנרי בנוגע לשלטונו של ריצ'רד התפרשה כבגידה על ידי תומאס דה מאובריי (Thomas de Mowbray), דוכס נורפוק. השניים הסכימו ליישב את הסכסוך ביניהם בדו-קרב, אך לפני תחילת הדו-קרב החליט המלך להגלות את הנרי (באישורו של ג'ון מגונט), כדי למנוע את שפיכות הדמים. מאובריי עצמו הוגלה לכל חייו.
ג'ון מגונט מת ב-1399. ללא כל הסבר, ביטל ריצ'רד השני את המסמכים שאפשרו להנרי לרשת את נחלותיו של אביו באופן אוטומטי. תחת זאת, היה על הנרי לבקש מריצ'רד את הזכות לרשת את האדמות. לאחר שהתלבט, נפגש הנרי עם תומאס ארונדל (Arundel), הארכיבישוף מקנטרברי, שאיבד את תפקידו עקב מעורבותו במרד הלורדים נגד ריצ'רד. הנרי וארונדל שבו לאנגליה בעת שריצ'רד היה בעיצומו של מסע צבאי לאירלנד. עם ארונדל כיועצו, החל הנרי במסע צבאי, הוא החרים אדמות ממתנגדיו והורה לחייליו להחריב את החלק העיקרי של צ'שייר. עד מהרה צבר הנרי מספיק כוח ותמיכה כדי להכריז על עצמו כמלך הנרי הרביעי, לכלוא את ריצ'רד השני (שמת בכלאו בנסיבות מסתוריות) ולעקוף את היורש בכוח לכתר, אדמונד מורטימר (Edmund Mortimer) בן השבע. הכתרתו של הנרי ב-13 באוקטובר 1399 הייתה הפעם הראשונה מאז הכיבוש הנורמני של אנגליה בה נשא המלך האנגלי נאום בשפת עמו.
הנרי התייעץ עם הפרלמנט לעיתים קרובות, אך לעיתים הוא היה בעימות עם חברי הבית, בעיקר בנוגע לנושאים דתיים. בעצתו של ארונדל, השיג הנרי מהפרלמנט את הסכמתו לחוק שהתיר להעלות על המוקד כופרים (De heretico comburendo) ב-1401. צעד זה נועד בעיקר לדיכוי התנועה הדתית של הלוֹלרדים, שנוסדה על ידי ג'ון ויקליף במאה ה-14. ב-1410 הציע הפרלמנט להפקיע את אדמות הכנסייה. הנרי סירב לתת יד לתקיפת הכנסייה שסייעה לו לעלות לשלטון.
מלכותו > המלך הקודם

הבעיה העיקרית הראשונה של הנרי כמלך הייתה ההחלטה בדבר גורלו של ריצ'רד השני. לאחר מזימת התנקשות ("המרד של חג ההתגלות") בינואר 1400, מת ריצ'רד בכלא, ככל הנראה מרעב. ריצ'רד היה בן 33 במותו. למרות שלעיתים קרובות נחשד הנרי ברציחת קודמו, לא קיימת שום הוכחה חותכת להאשמה זו. כמה מהכרוניקות מעלות טענה שלמעשה ריצ'רד הרעיב את עצמו למוות, טענה שמתיישבת עם מה שהיה ידוע על אופיו. למרות שמתועדות ההכנות להעברת גופתו של ריצ'רד כבר ב-17 בפברואר, אין כל בסיס לסברה שהוא לא מת ב-14 בפברואר, כפי שמצוין בחלק מהכרוניקות. בכל מקרה ניתן לומר, על פי בחינת השלד של ריצ'רד, שמותו לא נגרם מפעולה אלימה כלשהי. לאחר מותו, הועברה גופתו של ריצ'רד לקתדרלת סנט פול הישנה והוצבה שם כדי להוכיח לתומכיו שהוא אכן מת, ואף על פי כן לא הופסקו השמועות שריצ'רד לא מת והוא הכין את עצמו במשך שנים לשוב לשלטון. הנרי דאג לקבורתו החשאית של ריצ'רד בכנסיית קינגס לאנגלי שבהרטפורדשייר, שם הוא נותר עד שיורשו של הנרי הרביעי, הנרי החמישי, החזיר את גופתו ללונדון וקבר אותו במנזר וסטמינסטר.
מלכותו > מרידות

הנרי העביר את רובה של תקופת מלכותו בהגנה על עצמו מפני מזימות, מרידות וניסיונות רצח.
מרד חג ההתגלות בראשית שנת 1400 הייתה מזימה שתוכננה על ידי ג'ון הולנד, דוכס אקסטר (אחיו למחצה של ריצ'רד השני), אחיינו תומאס הולנד ותומס לה דספנסר, שזממו לרצוח את הנרי בזמן שהיה בטורניר בטירת וינדזור בחג ההתגלות ולהשיב את ריצ'רד לכסאו. המזימה התגלתה והקושרים נתפסו והוצאו להורג.
בסוף אותה שנה פרץ בוויילס מרד גלינדור, בהנהגתו של אווין גלינדור (Owain Glyndŵr), שהחזיק את התואר העתיק של נסיך ויילס. הפרלמנט האנגלי הגיב על המרד על ידי העברת חוקי העונשין כנגד ויילס (Penal Laws against Wales 1402). סטודנטים באוניברסיטת אוקספורד הפסיקו את לימודיהם כדי להצטרף למלחמה בגלינדור. פועלים ובעלי מלאכה וולשים נטשו את מעסיקיהם באנגליה ושבו למולדתם בהמוניהם. פעולות האיבה נמשכו לסירוגין עד ל-1414 לערך.
בין השנים 1402–1408 ביצע בית פרסי שלושה ניסיונות למוטט את משטרו של הנרי. ב-1403 הביס הנרי צבא מורדים בראשותו של הנרי פרסי (הוטספור), שכרת ברית עם גלינדור, בקרב שרוסברי (Shrewsbury). פרסי נהרג בקרב מפגיעת חץ בפניו. תומאס פרסי, ריצ'רד ונבלס (Venables) וריצ'רד ורנון (Vernon) נתלו, נגררו ובותרו בפומבי ב-23 ביולי וראשיהם הוצגו בפומבי. הנרי פרסי (האב) נמלט לסקוטלנד.
ב-1405 הוביל ריצ'רד לה סקרופ (Richard le Scrope), הארכיבישוף מיורק, מרד בצפון אנגליה. סקרופ ומנהיגים נוספים של המרד הוצאו להורג. הנרי פרסי נמלט שוב לסקוטלנד. ב-1408 פלש שוב פרסי לצפון אנגליה עם בעלי בריתו הסקוטים והנורת'מברים והוא הובס בקרב ברמהאם מור (Bramham Moor) ונהרג.
חלק מהצלחתו של המלך בדיכוי מרידות נזקף לזכות יכולתו הצבאית של בנו הבכור הנרי מונמות'. אך בסוף תקופת מלכותו של הנרי חזרה האגדה על כך שריצ'רד השני עדיין חי. השמועות סיפרו כי זה האחרון מסתתר בחצר המלכות הסקוטית ורק ממתין לאות מבעלי בריתו לשוב ללונדון ולקבל חזרה את כתרו. מתחזה מתאים נמצא וסייסו לשעבר של ריצ'רד הפיץ את השמועה שאדונו חי בסקוטלנד. השמועה הסתיימה בלא כלום.
מלכותו > יחסי חוץ

בראשית תקופת מלכותו אירח הנרי הרביעי את מנואל השני, קיסר האימפריה הביזנטית, היחיד מבין קיסרי האימפריה הביזנטית שביקר אי פעם באנגליה. הביקור התקיים בין דצמבר 1400 ועד ינואר 1401 בארמון אלת'ם, שם התקיימה תחרות הפלה ברומח לכבודו. הנרי אף העניק לקיסר סכומי כסף עם עזיבתו כדי לסייע לו במלחמתו באימפריה העות'מאנית.
ב-1406 לכדו שודדי ים אנגלים את מי שעתיד היה למלוך כג'יימס הראשון, מלך סקוטלנד ליד חופי כף פלמבורו (Flamborough Head), בדרכו לצרפת. ג'יימס הועבר לידיו של המלך האנגלי ונותר כאסיר עד לסוף תקופת מלכותו של הנרי.
מלכותו > מחלתו ומותו

שנות מלכותו האחרונות של הנרי עמדו בסימן מצב בריאותו הקשה. הוא סבל ממחלת עור שעיוותה את גופו ויותר מכך, הוא סבל מהתקפים קשים של מחלה ביוני 1405, באפריל 1406,ביוני 1408, במהלך חורף 1408–1409, בדצמבר 1412 ולבסוף במרץ 1413. היסטוריונים של מדע הרפואה היו חלוקים ביניהם זמן רב על טיבה של מחלתו של הנרי. מחלת העור הייתה עשויה להיות סוג של צרעת (לא בהכרח הצרעת המוכרת לרפואה המודרנית). אפשרות אחרת היא שהייתה זו מחלת הפסוריאזיס או סוגים אחרים של מחלות עור. בנוסף הועלו ההשערות שהנרי סבל משורה של מחלות החל מאפילפסיה ועד למחלות הקשורות למחזור הדם. כמה מכותבים בני זמנו חשו שהנרי לקה בצרעת כעונש על יחסו לריצ'רד לה סקרופ, שהוצא להורג בהוראת הנרי ביוני 1405 לאחר מרד כושל.
על פי הכרוניקאי רפאל הולינשד, נפוצה נבואה שהמלך ימות בירושלים ומחזהו של ויליאם שייקספיר על הנרי הרביעי חוזר על נבואה זו. הנרי פירש נבואה זו שהוא ימות במסע צלב. במציאות, הוא מת ב"חדר ירושלים" (Jerusalem Chamber) שבמגורי אב המנזר של מנזר וסטמינסטר, ב-20 במרץ 1413, בשעה שהפרלמנט היה מכונס.
מלכותו > קבורתו

שלא כמו רובם של קודמיו, לא נקבר הנרי וגם לא אשתו השנייה ג'ואן מנווארה, במנזר וסטמינסטר, אלא בקתדרלת קנטרברי, בחלקה הצפוני של קפלת טריניטי, ממול לקברו של תומאס בקט. פולחן בקט שגשג בתקופה ההיא, כפי שמתואר במקורות כתובים מהתקופה כמו סיפורי קנטרברי של ג'פרי צ'וסר ונראה היה שהנרי היה מסור לפולחן זה או לפחות להוט להיות קשור אליו. הסיבות לקבורתו בקנטרברי שנויות במחלוקת, אך סביר שהנרי קישר את עצמו לבקט מסיבות של תועלתנות פוליטית, הווה אומר, הלגיטימציה של השושלת שלו לאחר שהכתר נלקח על ידו מידי ריצ'רד השני. באופן משמעותי, בעת הכתרתו, הוא נמשח בשמן קדוש שהייתה אמונה שהוא ניתן לבקט על ידי מרים, אם ישו זמן קצר לפני מותו ב-1170. שמן זה נשמר בתוך כלי זהב מיוחד שעוצב בצורת נשר. על פי אחת הגרסאות לסיפור זה, השמן הועבר לסבו של הנרי מצד אמו, הנרי מגרוסמונט, דוכס לנקסטר הראשון. סימן לקשר המכוון של הנרי לבקט ניתן לראות גם במבנה הקבר שלו, שאלמנטים עיטוריים בו מקושרים לדמותו של בקט. גופתו של הנרי נחנטה היטב וכשהיא הוצאה מהקבר ב-1832 התברר שהפסלים בדמותו תאמו את מראהו האמיתי.