stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'ול ארדואן-מנסאר
ביבליוגרפיה

Ducher, Robert (1998). Caractéristique des Styles. Flammarion. ISBN 2-08-011539-1.
Garms, Jörg (1999). Article on Jules Harouin-Mansart in Dictionnaire des Architects (בצרפתית). Encyclopedia Universalis. ISBN 2-226-10952-8.
Jestaz, Bertrand (1990). L'Hôtel et l'église des Invalides (בצרפתית). Picard and Caisse Nationale des Monuments Historiques et des Sites. ISBN 2-7084-0396-6.
Lacaille, Frédéric (2012). Versailles – 400 ans d'histoire. Paris: Gallimard. ISBN 978-2-07-044430-4.
Poisson, Michel (2009). 1000 Immeubles et Monuments de Paris (בצרפתית). Paris: Parigramme. ISBN 978-2-84096-539-8.
החומה הרחבה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  חומות עיר, אתר ארכאולוגי 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°46′34″N 35°13′55″E﻿ / ﻿31.776083333333°N 35.231888888889°E﻿ / 31.776083333333; 35.231888888889
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) החומה הרחבה(למפת ירושלים העתיקה רגילה) החומה הרחבה(למפת ירושלים רגילה) החומה הרחבה(למפת ירושלים מוגדלת) החומה הרחבה
 
מיקום החומה הרחבה בירושלים וגודלה. מפה המוצגת במקום
מפת הרובע היהודי
קטע משרידי החומה הרחבה
גובהה המשוער של החומה לפני שנהרסה
"ותתצו הבתים לבצר החומה" – שרידי מבנים קדומים, עליהם עוברת החומה
סימון על מדרכה ברובע היהודי המתאר את מהלכה של החומה הרחבה.
החומה הרחבה היא ביצור מחומת ירושלים העתיקה מימי תקופת בית ראשון, השוכן ברובע היהודי בירושלים. חשיבותה של החומה היא בהכרעת ויכוח רב-שנים בקהילה הארכאולוגית אודות גבולות ירושלים בתקופת בית ראשון. לכבודה נקרא הרחוב בו היא שוכנת בשם 'רחוב בוני החומה'.
ניתוח הממצא

חלון הזדמנויות לחפירות ברובע היהודי נפתח לאחר מלחמת ששת הימים ולפני שחזור ובנייה מחודשים ברובע. החומה הרחבה נמצאה ב-1970. בחפירות נחשפו ארבעים מטרים מהחומה, שרוחבה שבעה מטרים. על סמך הממצא הקרמי, תוארכה החומה למאה השמינית לפנה"ס. בשל העובי יוצא-הדופן של החומה, נוטים החוקרים להאמין כי כנראה מדובר בחומה הרחבה הנזכרת בנחמיה, ג', ח': ”עַל יָדוֹ הֶחֱזִיק עֻזִּיאֵל בֶּן חַרְהֲיָה צוֹרְפִים, וְעַל יָדוֹ הֶחֱזִיק חֲנַנְיָה בֶּן הָרַקָּחִים, וַיַּעַזְבוּ יְרוּשָׁלַ‍ִם עַד הַחוֹמָה הָרְחָבָה.”
דבר קיומו של יישוב פרזות הוכח על ידי ממצא החומה, שהייתה בנויה בחלקה על חורבות בתים ישראלים קודמים. שרידי הביצורים הללו נמצאים בגבול הצפוני של העיר, שהוא הגבול הטבעי המוגן-פחות. את מהלכה המיוחד של החומה מצפון לדרום ופנייתה למערב ניתן להסביר בטעמים טופוגרפיים. החומה עוקפת את הערוץ הקטן המסתעף מהנחל הצולב וחוצה אותו באוכף בין שתי פסגות הגבעה המערבית. משם נמשכה ודאי למערב לפי התנאים הטופוגרפיים הנוחים ביותר.
מפעל הביצורים של חזקיהו

בבחירת קו הביצור לא התחשבו בבתים הקיימים, וכשהיה צורך בכך נהרסו הבתים כדי לפנות מקום לחומה. מצב זה מתואר בישעיהו, כ"ב, ט'–י"א: ”וְאֵת בְּקִיעֵי עִיר דָּוִד רְאִיתֶם כִּי רָבּוּ וַתְּקַבְּצוּ אֶת מֵי הַבְּרֵכָה הַתַּחְתּוֹנָה. וְאֶת בָּתֵּי יְרוּשָׁלַ‍ִם סְפַרְתֶּם וַתִּתְצוּ הַבָּתִּים לְבַצֵּר הַחוֹמָה. וּמִקְוָה עֲשִׂיתֶם בֵּין הַחֹמֹתַיִם לְמֵי הַבְּרֵכָה הַיְשָׁנָה, וְלֹא הִבַּטְתֶּם אֶל עֹשֶׂיהָ, וְיֹצְרָהּ מֵרָחוֹק לֹא רְאִיתֶם.”
היו אלה ללא ספק צעדים של שעת חירום, שננקטו לפני סכנה מתקרבת ובשעת הכנות למלחמה. המלחמה, לקראתה התכונן חזקיהו הייתה מסעו של סנחריב מלך אשור ליהודה בשנת 701 לפנה"ס. ידוע על שני מפעלים חשובים שחזקיהו עשה לקראת המלחמה: ביצור העיר והבאת המים לעיר באמצעות נקבת חזקיהו.
הכנות אלו של חזקיהו מפורטות במקרא:
"וַיַּרְא יְחִזְקִיָּהוּ כִּי בָא סַנְחֵרִיב וּפָנָיו לַמִּלְחָמָה עַל יְרוּשָׁלָ‍ִם. וַיִּוָּעַץ עִם שָׂרָיו וְגִבֹּרָיו לִסְתּוֹם אֶת מֵימֵי הָעֲיָנוֹת אֲשֶׁר מִחוּץ לָעִיר וַיַּעְזְרוּהוּ. וַיִּקָּבְצוּ עַם רָב וַיִּסְתְּמוּ אֶת כָּל הַמַּעְיָנוֹת וְאֶת הַנַּחַל הַשּׁוֹטֵף בְּתוֹךְ הָאָרֶץ לֵאמֹר: לָמָּה יָבוֹאוּ מַלְכֵי אַשּׁוּר וּמָצְאוּ מַיִם רַבִּים? וַיִּתְחַזַּק וַיִּבֶן אֶת כָּל הַחוֹמָה הַפְּרוּצָה וַיַּעַל עַל הַמִּגְדָּלוֹת, וְלַחוּצָה
– הַחוֹמָה אַחֶרֶת, וַיְחַזֵּק אֶת הַמִּלּוֹא עִיר דָּוִיד וַיַּעַשׂ שֶׁלַח לָרֹב וּמָגִנִּים."
נקבת חזקיהו הובילה את המים מאפיק נחל קדרון בצדה המזרחי של העיר לאפיקו של הגיא המרכזי בצדה המערבי של העיר. מיקום בריכת השילוח מחוץ לגבולה המערבי של עיר דוד הוסיף גם הוא לבעיתיות בטענת המצמצמים כיוון שלשיטתם נותרה בריכת השילוח מחוץ לחומות: דבר לא הגיוני בעליל. נראה כי החומה הייתה מוכרחה להקיף את בריכת השילוח.
לאחר גילוי השרידים של החומה גברה הנטייה בקרב החוקרים לחפש את המשך התוואי שלה בשוליה הדרומיים והמערביים של הגבעה המערבית. אמנם נחשפו שרידים ברורים מתקופת הברזל במצודה, בשוליו המערביים של הרובע הארמני ובשולי הר ציון, אך לא נמצאה עדות ברורה לחומת העיר וחסרה עדיין עדות נחרצת כדי לאשר את ההשערה בנוגע לתוואי החומה.
מסע סנחריב ליהודה

ההכנות של חזקיהו למצור הצפוי של סנחריב נשא פרי. ירושלים לא נכבשה. בין אם משום שסנחריב נאלץ לחזור לאשור בשל בעיות מדיניות פנימיות ובין אם בשל נס המגפה כפי שמתואר במקרא.
"לָכֵן כֹּה אָמַר ה' אֶל מֶלֶךְ אַשּׁוּר: לֹא יָבֹא אֶל הָעִיר הַזֹּאת וְלֹא יוֹרֶה שָׁם חֵץ וְלֹא יְקַדְּמֶנָּה מָגֵן וְלֹא יִשְׁפֹּךְ עָלֶיהָ סֹלְלָה. בַּדֶּרֶךְ אֲשֶׁר יָבֹא – בָּהּ יָשׁוּב, וְאֶל הָעִיר הַזֹּאת לֹא יָבֹא, נְאֻם ה'. וְגַנּוֹתִי אֶל הָעִיר הַזֹּאת לְהוֹשִׁיעָהּ, לְמַעֲנִי וּלְמַעַן דָּוִד עַבְדִּי. וַיְהִי בַּלַּיְלָה הַהוּא וַיֵּצֵא מַלְאַךְ ה' וַיַּךְ בְּמַחֲנֵה אַשּׁוּר מֵאָה שְׁמוֹנִים וַחֲמִשָּׁה אָלֶף וַיַּשְׁכִּימוּ בַבֹּקֶר וְהִנֵּה כֻלָּם פְּגָרִים מֵתִים. וַיִּסַּע וַיֵּלֶךְ, וַיָּשָׁב סַנְחֵרִיב מֶלֶךְ אַשּׁוּר וַיֵּשֶׁב בְּנִינְוֵה."
ממצאים ארכאולוגיים חדשים - החומה מתקופת עוזיהו

מחקר מדעי חדש ויוצא דופן בהיקפו של רשות העתיקות, אוניברסיטת תל אביב ומכון ויצמן למדע, הצליח לראשונה, באמצעות שימוש במדעים מדויקים, לחבר בין אירועים המופיעים בתנ"ך לממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בעיר דוד. כך למשל עולה מהממצאים שבניגוד להנחה שהייתה מקובלת במשך עשרות שנים, שחומת ירושלים המזרחית נבנתה בידי חזקיהו מלך יהודה, הרי שמהמחקר עולה שהיא נבנתה בתקופה מוקדמת יותר – תקופת המלך עוזיהו.
במחקר מוצגים מעל מאה תאריכי פחמן 14 שנלקחו מארבעה שטחי חפירה שונים ברחבי עיר-דוד, במורדות המזרחיים והמערביים של העיר הקדומה. תאריכים אלו חושבו באמצעות דגימת ממצאים אורגניים כגון גרעיני ענבים, גלעיני תמרים, ואף שלד של עטלף שהתגלה באחד המבנים. כל הדגימות עברו תהליך אפיון וניקוי במעבדות ולאחר הפיכתם לגרפיט הם הוכנסו לתוך מאיץ חלקיקים שמאיץ חלקיקים למהירות של 3,000 ק"מ לשנייה, והפריד את הפחמן 14 מתוך החומר האורגני. מדידת כמות הפחמן שהייתה בחומר האורגני וחישובה יחד עם יתר המשתנים, אִפשרו לחוקרים לתארך באופן מדויק ממצאים רבים בעיר דוד.
המחקר החדש הצליח לשפוך אור על אחת השאלות הדרמטיות שהתשובה עליה נמצאת כבר שנים במחלוקת מחקרית והיא נוגעת לסוגיית אופייה והיקפה של ירושלים בתקופת מלכותם של דוד ושלמה ובתקופה שלאחר מכן; הממצאים מהמחקר החדש מלמדים שבתקופת עוזיהו התקיים בירושלים יישוב נרחב. ההנחה המקובלת עד היום הייתה שהעיר התרחבה בעקבות הגעתם של פליטים מממלכת ישראל שבצפון הארץ, לאחר ההגליה האשורית, אולם הממצאים החדשים מחזקים את הדעה שירושלים צמחה בגודלה והתפשטה לעבר הר ציון כבר במאה ה-9 לפני הספירה, בימיו של המלך יהואש, כמאה שנים לפני הגלות הגלות האשורית. לאור זאת, המחקר החדש מלמד שהתרחבותה של ירושלים היא תוצאה של צמיחה דמוגרפית פנים־יהודאית והתמסדות המערכות הפוליטיות והכלכליות.
עוד עולה מהמחקר החדש כי חומת ירושלים שהתגלתה בכמה שטחי חפירה במורדות המזרחיים של עיר דוד, אף היא קדומה יותר מהתיארוך שהיה נהוג עד היום. לדברי ד"ר ג'ו עוזיאל מרשות העתיקות:
במשך עשרות שנים הניחו שחומה זו נבנתה בידי חזקיהו מלך יהודה, אך כעת מתברר שיש ליחסה כבר לימי המלך עוזיהו, כפי שאף מרומז בתנ"ך: "וַיִּבֶן עֻזִּיָּהוּ מִגְדָּלִים בִּירוּשָׁלַ͏ִם... וַיְחַזְּקֵם.". עד היום, חוקרים רבים הניחו שהחומה נבנתה על ידי המלך חזקיהו בזמן מרידתו נגד סנחריב מלך אשור, בכדי להגן על ירושלים בעת המצור האשורי. כעת מתברר שהחומה בחלקה המזרחי, בשטח עיר דוד, נבנתה כבר קודם לכן, מעט אחרי רעידת האדמה הגדולה של ירושלים, וכחלק מחידוש הבניה במעלה המדרון, בתקופתו של המלך עוזיהו. אחרי בניית החומה ועד לחורבן הבבלי, המשיכה העיר לצמוח ולשגשג.
עדות למפעל הבניה של עוזיהו בירושלים מופיעה גם בתנ"ך:
”וַיִּבֶן עֻזִּיָּהוּ מִגְדָּלִים בִּירוּשָׁלַ͏ִם עַל שַׁעַר הַפִּנָּה וְעַל שַׁעַר הַגַּיְא וְעַל הַמִּקְצוֹעַ, וַיְחַזְּקֵם.” (דברי הימים ב', כ"ו, ט')
ראו גם

עיר דוד
היסטוריה של ירושלים
הרובע היהודי
לקריאה נוספת

נחמן אביגד, העיר העליונה של ירושלים, 1981.
ירושלים: התקופות הקדומות וימי בית ראשון: האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, כרך ב, 1992
יוסי לוי, ירושלים בימי הבית הראשון והבית השני, תשמ"ז, ירושלים.
הערות שוליים

↑  ספר דברי הימים ב', פרק כ"ו, פסוק ט'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285536205171
מקס ארצט

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
מקס ארצט (אנגלית: Max Arzt; ‏ 20 במרץ 1897–31 באוגוסט 1975) היה רב קונסרבטיבי בארצות הברית ופרופסור לתאולוגיה בבית המדרש לרבנים באמריקה, נשיא כנסת הרבנים ("Rabbinical Assembly") וסגן נשיא מועצת בתי הכנסת בארצות הברית ("Synagogue Council of America").
ביוגרפיה

ארצט נולד בסטניסלב שבפולין (אז חלק של האימפריה האוסטרו-הונגרית). בגיל ארבע היגרה משפחתו לארצות הברית. בשנת 1921 הוסמך לרבנות ב"בית המדרש לרבנים באמריקה". באותה תקופה גילה עניין בציונות. באמצע שנות ה-20 מונה לרב קהילת "טמפל ישראל" ("Temple Israel") בסקרנטון, פנסילבניה, וכיהן בתפקידו חמש עשרה שנה.
בשנת 1939 הוא החל את פעילותו הרשמית בבית המדרש לרבנים באמריקה. בשנת 1951 התמנה לסגן נגיד "בית המדרש לרבנים". בשנת 1962 מונה לפרופסור לתאולוגיה מעשית. בשנת 1963 פרסם את ספרו "צדק ורחמים" ("Justice and Mercy"), פירוש על ראש השנה ויום כיפורים. כמו כן פרסם חיבורים תלמודיים שונים. היה מעורכי "סידור השבת והחגים" ("Sabbath and Festival Prayer Book"), שבמשך שנים היה סידור התפילה הפופולרי בקהילות היהודיות הקונסרבטיביות בארצות הברית.
ארצט היה חבר ועדת העריכה של "The Jewish Publication Society of America", שעסקה בהכנת תרגום חדש של התנ"ך. הוא שימש נשיא "כנסת הרבנים" ("Rabbinical Assembly") וסגן נשיא מועצת בתי הכנסת באמריקה של התנועה הקונסרבטיבית ("Synagogue Council of America").
מת בארצות הברית בשנת 1975. בשנת 1979 יצא ספרו "Joy and Remembrance: Commentary on the Sabbath Eve Liturgy".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299883305171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרטין לי (זמר)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בנובמבר 1946 הממלכה המאוחדת לונדון, הממלכה המאוחדת
 פטירה:  29 בספטמבר 2024 (בגיל 77)
 שם לידה:  מרטין ברנס
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1973–2024 (כ־51 שנים)
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  פיי רקורדס 
 בן או בת זוג:  Sandra Stevens 
 פרופיל ב-IMDb
 
מרטין ברנס (באנגלית: Martin Barnes;‏ 26 בנובמבר 1946 – 29 בספטמבר 2024), שהיה ידוע כמרטין לי (Martin Lee) היה זמר-יוצר אנגלי וחבר הלהקת הפופ Brotherhood of Man. לי זכה, יחד עם הלהקה, באירוויזיון 1976, עם השיר "Save Your Kisses for Me".
בנוסף להיותו גיטריסט הלהקה, לי שימש גם כסולן הראשי של הלהקה. הוא נישא לחברת ההרכב, סנדרה סטיבנס (אנ') באוגוסט 1979, והיה נשוי לה עד למותו בספטמבר 2024. בנוסף, יש ללי בת אחת מנישואיו הקודמים, שנולדה ב-1973.
הערות שוליים

↑  אלון פרוכטר, מרטין לי, זוכה אירוויזיון 1976, הלך לעולמו בגיל 77, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 1 באוקטובר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810548954905606  BNE: XX1543654  GND: 1211649083  ISNI: 0000 0000 5937 0269  MusicBrainz: e591d8ae-7e6c-4624-91e4-2090bd1794ae  NKC: mzk2010593958  SNAC: w62h0gmg  VIAF: 42265336   WorldCat (עם VIAF): 42265336
הסנה הבוער

ערך זה עוסק בסיפור מקראי. אם התכוונתם לאנדרטה בכניסה לכנסת, ראו .
ציור קיר של משה והסנה הבוער בבית הכנסת בדורה אירופוס מהמאה ה-3
הַסְּנֶה הַבּוֹעֵר הוא סיפור מקראי המתרחש בהר סיני, ובו חווה משה התגלות אלוהית מתוך שיח קוצני בשם "סנה", אשר בער באש ובכל זאת לא נשרף. במעמד זה התמנה משה על ידי אלוהים לשליחו להוצאת בני ישראל מעבדות מצרים ולהבאתם לארץ ישראל.
מעמד הסנה הבוער > תיאור הסנה ותחילת ההתגלות

תיאור הסנה מופיע בפרשת שמות שבספר שמות:
וּמֹשֶׁה הָיָה רֹעֶה אֶת צֹאן יִתְרוֹ חֹתְנוֹ כֹּהֵן מִדְיָן וַיִּנְהַג אֶת הַצֹּאן אַחַר הַמִּדְבָּר וַיָּבֹא אֶל הַר הָאֱלֹהִים חֹרֵבָה. וַיֵּרָא מַלְאַךְ ה' אֵלָיו בְּלַבַּת אֵשׁ מִתּוֹךְ הַסְּנֶה וַיַּרְא וְהִנֵּה הַסְּנֶה בֹּעֵר בָּאֵשׁ וְהַסְּנֶה אֵינֶנּוּ אֻכָּל. וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה אָסֻרָה נָּא וְאֶרְאֶה אֶת הַמַּרְאֶה הַגָּדֹל הַזֶּה מַדּוּעַ לֹא יִבְעַר הַסְּנֶה. וַיַּרְא ה' כִּי סָר לִרְאוֹת וַיִּקְרָא אֵלָיו אֱלֹהִים מִתּוֹךְ הַסְּנֶה וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה מֹשֶׁה וַיֹּאמֶר הִנֵּנִי. וַיֹּאמֶר אַל תִּקְרַב הֲלֹם שַׁל נְעָלֶיךָ מֵעַל רַגְלֶיךָ כִּי הַמָּקוֹם אֲשֶׁר אַתָּה עוֹמֵד עָלָיו אַדְמַת קֹדֶשׁ הוּא. וַיֹּאמֶר אָנֹכִי אֱלֹהֵי אָבִיךָ אֱלֹהֵי אַבְרָהָם אֱלֹהֵי יִצְחָק וֵאלֹהֵי יַעֲקֹב וַיַּסְתֵּר מֹשֶׁה פָּנָיו כִּי יָרֵא מֵהַבִּיט אֶל הָאֱלֹהִים.
בפתיחת הסיפור מתואר משה כרועה צאן, אשר מגיע עם צאנו אל הר בשם "הר האלוהים" או "חורב", ורואה מחזה על-טבעי אשר מעורר את סקרנותו: שיח בוער מבלי להתכלות. משה מתקרב אל השיח, ואז שומע את קולו של האל קורא לו בשמו, מזהיר אותו שלא להתקרב יותר, מורה לו לחלוץ את נעליו, ומציג את עצמו כאלוהי אבותיו. סקרנותו של משה הופכת לפחד, והוא מסתיר את פניו. פסקה זו מכילה כמה מוטיבים אשר חוזרים במקרא ובמיתוסים נוספים:
המנהיג כרועה צאן - פרט למשה, גם יעקב אבינו ודוד המלך מתוארים במקרא כרועי צאן. יש שפירשו זאת כדימוי להנהגת העם כמו שהרועה מנווט את הצאן בדרכו, ויש שפרשו כי ההתנסות ברעיית צאן ובדאגה לכבשים הכינה את המנהיג לתפקידו. מחוץ למקרא, מסופר כי רבי עקיבא היה רועה את צאן חותנו, וגם ישו הגדיר את עצמו כ"הרועה הטוב".
האל מתגלה בתוך אש - מוטיב זה חוזר פעמים רבות במקרא. לדוגמה, במעמד הר סיני מתואר האל כמדבר מתוך האש, בנדודי בני ישראל במדבר הוא מתואר כעמוד אש ההולך לפני המחנה בלילות, במעמד הר הכרמל יורדת "אש ה׳" אל מזבחו של אליהו הנביא, ועוד. יש חוקרים אשר הסיקו כי האיסור על ייצוג האל בפסלים ותמונות הוביל לייצוגו באמצעות אש.
האל קורא לנביא בשמו פעמיים - ״משה משה״ - מוטיב זה חוזר אצל אברהם, יעקב ושמואל
חליצת נעליים במקום קדוש - מוטיב זה נפוץ בדתות ובתרבויות רבות. באסלאם יש לחלוץ נעליים לפני כניסה למסגד וכך גם בכנסיות של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית. גם במקדשים של דתות מהמזרח הרחוק כגון בודהיזם ושינטו יש לחלוץ נעליים לפני הכניסה למקדש.
צמח הסנה

הסנה נזכר שש פעמים במקרא; חמש פעמים בסיפור התגלות אלוהים למשה בחורב, בעת שזה רעה את צאן יתרו חותנו. האזכור השישי של הסנה הוא בברכת משה לשבט יוסף: ”וּמִמֶּגֶד אֶרֶץ וּמְלֹאָהּ, וּרְצוֹן שֹׁכְנִי סְנֶה, תָּבוֹאתָה לְרֹאשׁ יוֹסֵף” (דברים, ל"ג, ט"ז).
לצמח יש זיהויים רבים בקרב התרגומים השונים, כתבי חז"ל ופרשני ימי הביניים. הבולט שבהם הוא הצמח המכונה בימינו פטל קדוש (Rubus sanguineus). זיהוי זה מקובל גם אצל הנוצרים, והם מטפחים אותו במתחם כנסיית סנטה קתרינה שבדרום סיני.
הצעות זיהוי נוספות גורסות שה'סנה' הוא שם כללי לצמחים קוצניים, או שזהו אינו צמח כלל אלא אבן מאזור הר סיני, עליה ניתן לראות כביכול את דיוקן הסנה. מדובר למעשה בסלע גרניט שבתוכו יש התגבשות של תחמוצת מנגן היוצרת צורה מסתעפת כשל עץ. חלק מהחוקרים הציעו שלל הצעות זיהוי, שברובן מסופקות מאוד. יש שסברו שמדובר בצמחים מדבריים בעלי פרחים בגוון זוהר שיצרו אשליה של צמח בוער. אך קשה לקבל את ההנחה שרועה צאן ותיק שמכיר את צמחי המדבר ישגה בחזיונות שווא.
הפסיכולוג הקוגניטיבי בני שנון קישר בין ההתגלות האלוהית בצורה של שיח בוער שאינו מאוכל לבין חוויה פסיכדלית. לדבריו, עצי השיטה שנפוצים במדבר סיני מכילים DMT, חומר פסיכואקטיבי אשר גורם להזיות חזקות שכוללות תחושה של מפגש עם ישויות אלוהיות ואבדן תחושת זמן, ולכן משה שמע את אלוהים מדבר אליו, וחשב שהסנה לא מתאכל באש במשך זמן רב למרות שלמעשה החוויה הייתה קצרה מאד. לפי שנון, עצי שיטה היו מקודשים בעיני המצרים הקדמונים והם אף מהווים מרכיב מרכזי בארון הקודש ובמשכן, וייתכן שהיה להם תפקיד פולחני של יצירת אקסטזה דתית, בדומה לתפקיד של איוואסקה אצל כהני דת במרכז ובדרום אמריקה. לטענתו ייתכן שחותנו של משה, יתרו, שהיה כהן דת, הכיר טכניקות של מיצוי DMT מתוך צמחי המדבר, וכי לחומרים פסיכואקטיביים היה תפקיד במעמד הסנה הבוער כמו גם במעמד הר סיני ובכלל בפולחן הישראלי הקדום.
חז"ל במדרש נתנו הסברים רבים מדוע על פי המקרא אלוהים נגלה למשה דווקא בסנה ולא בצמח אחר. כך למשל רבי יהושע בן קרחה סובר, שרצה הקב"ה ללמד שאין מקום פנוי ללא שכינה, ואפילו סנה שהוא צמח פשוט ולא נחשב. רבי אליעזר סובר כי התגלות אלוהים בעולם היא לפי מצבם של ישראל, ומכיוון שישראל היו שרויים בשעבוד ובמצב קשה, הרי גם הוא נגלה בשיח הקטן והעוקצני הזה.
סיפור הסנה מופיע גם בקוראן, ומפרשי הקוראן העלו הרבה זיהויים לסנה. שני הזיהויים העיקריים הם ה"עוסג" - כינוי בערבית לאשחר או לאטד. "עליק" - הוא הפטל הקדוש. שני זיהויים אלה הולכים כנראה בעקבות זיהויים יהודיים. "ענאב" - שיזף תרבותי, כנראה זיהוי מוסלמי מקורי.
לבת האש

בספר הזוהר ישנה הצעה בנוגע למשמעותו הסמלית של הסנה הבוער. לפיה, זהו רמז לכך שבני ישראל יסבלו במצרים אך לא יכלו (ספר הזוהר חלק ב דף כא, ב), בבחינת עידוד למשה ולשליחותו.
כל זה משתלב במהותה של ההתגלות שבה אלהים נגלה אל משה כ"אהיה אשר אהיה", היינו כהוויה תמידית ושאינה מתכלה.
אשר לקול ששמע משה מתוך הסנה, היו שטענו כי היה זה קול שבקע מגרונו של משה. מנגד, היו שדיברו על תודעתו הגבוהה לנוכח המעמד, שלבשה את צורתה ב"דיבור" המבטא את המאורע, ומשמעויותיו.
הסנה הבוער בתרבות

האמן הישראלי יצחק דנציגר פיסל פסל בשם "הסנה הבוער", שבו הממד המטאפיזי של נושא העבודה עובד על ידי דנציגר לפסל מופשט, בעל קומפוזיציה דינאמית ומלאת תנועה. הסנה מופיע גם בסמלילים של ארגונים שונים כדוגמת בית המדרש לרבנים באמריקה (מוטו בית המדרש הוא "והסנה איננו אוכל"), הכנסייה של סקוטלנד והסנה, חברה ישראלית לביטוח.
בפורטו שבפורטוגל אנדרטה המנציחה את קורבנם ושרידותם של האנוסים של פורטוגל, האנדרטה מדמה את האנוסים לסנה כאשר האש הבוערת היא המשל לאינקויזיציה ואילו המשך המשפט: "הסנה הבוער באש אך אינו אוכל", ממחיש את הישרדות היהדות על אף הפרעות והאונס האינקויזיציוני.
ראו גם

הר כרכום
זהר עמר, "זיהוי הצומח המקראי בראי פרשנות הקוראן", בית מקרא, מג, תשנח 67-77.
לקריאה נוספת

מהר"ל מפראג, גבורות ה', פרק כ"ג.
מטה משה
הערות שוליים

↑  רעיית הצאן כהכנה למנהיגות באתר חב"ד
↑  הבשורה על פי יוחנן, פרק י', פסוק 11
↑  ספר דברים, פרק ד', פסוק י"ב
↑  ספר שמות, פרק י"ג, פסוק כ"א
↑  ספר מלכים א', פרק י"ח, פסוק ל"ח
↑  ד"ר דינה גראנט, כעסו הקודח של אלוהים, באתר "התורה"
↑  ספר בראשית, פרק כ"ב, פסוק י"א
↑  ספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק ב'
↑  ספר שמואל א', פרק ג', פסוק י'
↑  ספר שמות, פרק ג', פסוק ב'-ד'.
↑  זהר עמר, צמחי המקרא, ירושלים, תשע"ב, עמ' 143-142
↑  ראו ספר שמות, פרק כ"ה וכן כ"ה
↑  Benny Shanon, Biblical Entheogens:a Speculative Hypothesis, Time and Mind, March 2008, pages 58, 63
↑  עפרי אילני, חוקר טוען כי משה רבנו היה ב"טריפ" במעמד סיני, באתר הארץ, 3 במרץ 2008
↑  שמות רבה, פרק ב
↑  זהר עמר, זיהוי הצומח המקראי בראי פרשנות הקוראן, באתר בית מקרא, ‏תשנח
| ספר שמות |
| --- | --- | --- |
| פרשת שמות | גזירות פרעה • שעבוד מצרים • משה בתיבה • בתיה בת פרעה • בריחת משה למדין • הסנה הבוער • צפורה במלון • משה בארמון פרעה |  |
| פרשת וארא | עשר מכות מצרים • מכת דם • מכת צפרדע • מכת כינים • מכת ערוב • מכת דבר • מכת שחין • מכת ברד |  |
| פרשת בא | מכת ארבה • מכת חושך • פסח מצרים • מכת בכורות • יציאת מצרים • קידוש בכורות • תפילין |  |
| פרשת בשלח | עמוד הענן ועמוד האש • קריעת ים סוף • שירת הים • שירת מרים • מרה • אילם • מן • פרשת המן • תחום שבת • מסה ומריבה • רפידים • מלחמת עמלק |  |
| פרשת יתרו | יתרו וצפורה • עצת יתרו • שלושת ימי ההגבלה • מעמד הר סיני • עשרת הדיברות • לא תעשון אתי |  |
| פרשת משפטים | עבד עברי • אמה עברייה • חובל • נזקי בהמה (קרן, שן ורגל) • נזקי בור • נזקי אש • גנבה והבא במחתרת • דיני שומרים • מפתה • כל אלמנה ויתום לא תענון • טרפה • אחרי רבים להטות • ברית האגנות • לוחות הברית |  |
| פרשת תרומה | בניית המשכן • ארון הברית • הכפורת • הכרובים • השולחן • המנורה • יריעות המשכן • קרשי המשכן • האדנים • הפרוכת • מזבח הנחושת • קלעי חצר המשכן. |  |
| פרשת תצוה | הדלקת הנרות במקדש • בגדי כהונה • קורבן התמיד • שבעת ימי המילואים • חנוכת המשכן • מזבח הזהב |  |
| פרשת כי תשא | מחצית השקל • כיור הנחושת • קטורת הסמים • שמן המשחה • חטא העגל • שבירת הלוחות • שלש עשרה מידות הרחמים • קרינת פני משה |  |
| פרשת ויקהל | יריעות המשכן • קרשי המשכן • הארון • השולחן • המנורה • מזבח הזהב • מזבח הנחושת • כיור  • קלעי החצר |  |
| פרשת פקודי | סיכום הקמת המשכן • חנוכת המשכן |  |
| דמויות בספר | שפרה ופועה • עמרם • יוכבד • משה • אהרן • מרים הנביאה • פרעה • בתיה • יתרו • צפורה • נחשון בן עמינדב • יהושע בן נון • בצלאל בן אורי • אהליאב בן אחיסמך |  |
ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292522105171
לטויה רובי פרייז'ר

| --- | --- |

 לידה:  1982 (בת 42 בערך) בראדוק, פנסילבניה, ארצות הברית
 לאום:  אפרו-אמריקאים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אדינבורו בפנסילבניה אוניברסיטת סירקיוז מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית
 תחום יצירה:  צילום ‏•‏‏ וידאו ארט ‏•‏‏ מיצג
 זרם באמנות:  אמנות עכשווית 
 הושפעה על ידי:  Doug DuBois, קארי מיי וימס 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים עמיתי מקארתור
 www.latoyarubyfrazier.com
 
לטויה רובי פרייז'ר (באנגלית: LaToya Ruby Frazier; נולדה בשנת 1982) היא אמנית אמריקאית, הידועה בעבודותיה בצילום, וידאו ארט ומיצג. פרייז'ר עוסקת בעבודתה בבעיות מערכתיות כמו גזענות, דה-תיעוש והתדרדרות סביבתית, דרך צילום המושפע מהמסורת של צלמים חברתיים כמו גורדון פארקס. עבודותיה נוגעות בהשפעות של בעיות אלו על אנשים, קהילות ומקומות ברחבי ארצות הברית.
ביוגרפיה

פרייז'ר נולדה וגדלה בבראדוק, פנסילבניה, עיירה שסבלה מהתמוטטות התעשייה המקומית. בגיל 16 החלה לתעד בצילומיה את משפחתה ועיירת מגוריה, תוך יצירת תיעודים אישיים-חברתיים שמדגישים את היחסים בין הצלם למצולמים. היא למדה צילום באוניברסיטת אדינבורו בפנסילבניה, שם סיימה תואר ראשון בשנת 2004, ולאחר מכן סיימה תואר שני באוניברסיטת סירקיוז בשנת 2007. פרייז'ר גם השתתפה בתוכנית הלימודים העצמאיים של מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בשנת 2011.
פרייז'ר השתתפה בתערוכות רבות ברחבי העולם, כולל הביאנלה של איסטנבול והביאנלה לנשים באמנות באינצ'ון. בשנת 2013 הציגה תערוכת יחיד בשם "A Haunted Capital" במוזיאון ברוקלין. בשנת 2014 פרסמה את ספרה הראשון, "The Notion of Family", בו היא מתעדת את חיי משפחתה ואת השפעת הדה-תיעוש על ברדוק.
היא פיתחה סגנון ייחודי המשלב בין צילום חברתי לבין פורטרטים אישיים, כאשר אחת הסדרות המפורסמות שלה היא "Flint is Family", העוסקת במשבר המים בעיר פלינט, מישיגן.
פרסים והכרה

פרייז'ר זכתה בפרסים רבים על תרומתה לעולם האמנות. בין הפרסים: מלגת גוגנהיים לאמנויות יצירתיות (2014), פרס קרן מקארתור (2015), ופרס אינפיניטי של המרכז הבינלאומי לצילום (ICP) על ספרה "The Notion of Family". בשנת 2021 קיבלה חברות כבוד מהאגודה המלכותית לצילום בבריטניה.
בשנת 2024 נכנסה לרשימת טיים 100 של מגזין טיים.
הערות שוליים

↑  Exhibitions, New Museum Digital Archive (באנגלית)
↑  LaToya Ruby Frazier: A Haunted Capital, www.brooklynmuseum.org (באנגלית)
↑  By Lynn Nottage, LaToya Ruby Frazier: The 100 Most Influential People of 2024, TIME, ‏2024-04-17 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 1592544503371  BnF: cb170263929 (data)  GND: 1024473651  ISNI: 0000 0003 7662 2474  LCCN: no2015019120  PIC: 384676  SUDOC: 193967405  ULAN: 500371741  VIAF: 254007592   WorldCat (עם VIAF): 254007592 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לטויה רובי פרייז'ר".
מקס גולדשטיין

| --- | --- |

מקס גולדשטיין
 לידה:  1898 ברלאד, ממלכת רומניה 
 פטירה:  1924 (בגיל 26 בערך) טלגה, רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית הרומנית 
 
מקס גולדשטיין (Max Goldstein;‏ 1898, ברלאד - 1924, בית כלא דופטאנה) היה פעיל אנרכיסטי וקומוניסטי יהודי רומני שהיה מעורב בפעולות טרור.
ביוגרפיה

מקס גולדשטיין היה פקיד בבית מסחר בברלאד, אך בהיותו אנרכיסט עבר לבוקרשט, שם הפך לאוהד הקומוניסטים. הוא נאסר, נידון ל-10 שנות מאסר ונכלא, אולם בפברואר 1920 ברח מהכלא. הוא נמלט לאודסה, שם קיבל הדרכה ושב לרומניה עם כסף והוראות בתקופת השביתה הכללית. גולדשטיין התפרסם בכינוי "האיש בעל הקרס", זאת כי לאחר שאיבד את אחת מידיו (כנראה במהלך שימוש בחומר נפץ), חיבר לזרועו קרס וגילה מיומנות רבה בזרועו הקטועה.
ב-8 בדצמבר 1920 התרחשה ברומניה ההתנקשות הפוליטית הראשונה באמצעות פצצה, שהונחתה על ידי גולדשטין באולם הסנאט הרומני בבוקרשט. בעקבות הפיצוץ, נהרגו שר המשפטים הרומני, דימיטריה גרצ'אנו (Dimitrie Greceanu) ושני סנאטורים: דימיטריה ראדו (Dimitrie Radu), בישוף של אוראדיה וספיריה גאורגיו (Spirea Gheorghiu), נשיא מועצת הסוחרים. באירוע זה היו גם פצועים, בהם נשיא הסנאט הגנרל קונסטנטין קואנדה והבישוף ניפון (Nifon). חודש לפני כן הניח גולדשטיין פצצה על מסילת הברזל, מתחת לקרונו של שר הפנים הרומני, קונסטנטין ארג'טויאנו (Constantin Argetoianu), אך הפיצוץ פגע בחלק הלא מאוכלס של הקרון ואיש לא נפגע.
לאחר ההתנקשות בסנאט בבוקרשט, נמלט גולדשטיין לבולגריה, אך נלכד כעבור שנה, באוקטובר 1921, כשניסה לחצות את הגבול בחזרה לרומניה. גם שותפיו של גולדשטיין להתנקשות, שאול אוסיאס (Saul Osias) ולאון ליכטבלאו (Leon Liechtblau) והאיש שסיפק להם את חומרי הנפץ, אלכסנדרו קונסטנטינסקו, נלכדו והועמדו למשפט יחד עם קרוב לחמש מאות נאשמים נוספים מחוגי השמאל הרדיקלי. במהלך המשפט הנאשמים הכריזו על שביתת רעב. ב-28 ביוני 1922, גולדשטיין נידון למאסר עולם עם עבודת פרך. שותפים קומוניסטים אחרים נידונו לעונשים הנעים בין חודש ל-10 שנות מאסר. גולדשטיין נכלא בבית הסוהר דופטאנה ובשנת 1924, לאחר שפתח בשביתת רעב ממושכת, מת מדלקת ריאות, לפי הודעת השלטונות או מרעב, לפי דברי חבריו.
המפלגה הקומוניסטית הרומנית, באמצעות מנהיגה, גאורגה קריסטסקו, התנערה מכל אחריות להתנקשויות וטענה שאלה היו מעשים אינדיבידואליים, אנרכיסטים של גולדשטיין ועד היום לא הוכח הקשר בין הפעילות הקומוניסטית ובין ההתנקשויות.
אחותו הייתה נשואה לפעיל קומוניסטי בולט יעקב קרנזדורף.