stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורדן בלפורט
סוחר במניות > אחרי המאסר

במשפט של בלפורט, נקבע שעליו להחזיר 50% מהונו ל-1,513 אנשים שאותם הונה בעוקץ המניות שלו, סכום שנאמד בכ-110 מיליון דולרים.
מאז שחרורו מהכלא, החל לשלם את חובותיו לנושים בסכומים הבאים: 382,910 דולרים בשנת 2007, 148,799 דולרים בשנת 2008 ו-170,000 דולרים בשנת 2009. לבסוף, הוא הגיע להסכם עם ממשלת ארצות הברית ועם מערכת בתי המשפט, בו נקבע שהוא ישלם 10,000 דולרים בחודש לשארית חייו.
הזאב מוול סטריט

צילום הסרט על חייו של בלפורט, "הזאב מוול סטריט", החל באוגוסט 2012 והוא יצא לאקרנים ב-25 בדצמבר 2013. על פי מגזין טיים, רוב המוצג בסרט תואם את הספר אותו בלפורט כתב, וכן את מה שפורסם עליו במגזין פורבס. את דמותו של בלפורט גילם לאונרדו דיקפריו, שזכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, וכן היה מועמד לפרס אוסקר לאותה קטגוריה. בלפורט עצמו מופיע בסרט בתפקיד קטן לקראת סיומו, כמנחה כנס אנשי מכירות בניו זילנד המציג את ג'ורדן בלפורט (הדמות בגילומו של דיקפריו) כדובר המרכזי בכנס.
דגל סרביה ומונטנגרו

| --- | --- |

 סוג הדגל:    דגל לאומי, דגל הצי האזרחי והמדיני  היסטורי
 יחס אורך/גובה:  1:2
 הונף לראשונה:  27 באפריל 1992
 הונף לאחרונה:  5 ביוני 2006
 מוטיבים עיצוביים:  צבעי הלאומיות הכלל-סלאבית:   טריקולור אופקי כחול-לבן-אדום
 גרסאות נוספות:      דגל ימי צבאי
דגל סרביה ומונטנגרו אומץ ב-27 באפריל 1992 כדגל הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה. מאוחר יותר הוא שימש כדגל האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו. השימוש בדגל פסק עם פירוק האיחוד והכרזתן של סרביה ושל מונטנגרו כשתי מדינות עצמאיות.
הדגל היה טריקולור בצבעי הלאומיות הכלל-סלאבית אדום, לבן וכחול, צבעי הלאומיות הכלל-סלאבית עוצבו בהשראת דגל רוסיה, שעוצב בתורו בהשראת הטריקולור של הולנד.
הדגל בוסס על דגל ממלכת יוגוסלביה, ששימש גם  כדגל הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה בתוספת הכוכב האדום.
גאיוס טרנטיוס וארו

גאיוס טרנטיוס וארו (לטינית: Gaius Terentius Varro) היה פוליטיקאי רומאי בתקופת הרפובליקה התיכונה.
תולדות חייו

טיטוס ליוויוס מתאר את וארו כבן של קצב, אחד מהמקצועות שנחשבו בזויים ברומא. למרות שברור שהוא לא היה חלק מאצולת הנוביליטאס, יש המפקפקים בדברי ליוויוס ורואים בהם עדות למסורת היסטוריוגרפית עוינת.
לאחר שוארו ירש מאביו סכום כסף נכבד הוא החליט להיכנס לחיים הפוליטיים והחל לעלות במעלה מסלול המשרות תוך שהוא נוקט מדיניות פופוליסטית ומשתדל למצוא את תמיכתו יותר בקרב המוני העם מאשר בקרב האצולה הסנאטורית. תחילה נבחר כקוואיסטור, אחר כך כאיידיל פלבאי וקורולי.
וארו נבחר כפראיטור בשנת 218 לפנה"ס, בשנה שלאחר מכן הוא הציע באספת הפלבס להשוות את סמכותו של המגיסטר אקוויטום מרקוס מינוקיוס רופוס לזו של הדיקטטור פאביוס מאקסימוס, ההצעה בא בעקבות הביקורת הקשה שהושמע כנגד האסטרטגיה הפביאנית שנקט בה מאקסימוס במלחמתו כנגד חניבעל, הצעתו התקבלה וסמכויותיהם הושוו. ליוויוס מייחס חלק ממניעיו של וארו לצבור פופולריות כדי להיבחר לקונסולאט על גלי התמיכה של מתנגדיו של מקסימיוס.
וארו התמודד למשרת הקונסול של שנת 216 לפנה"ס ונבחר בזכות תמיכתם של המוני העם ולמרות ההתנגדותם העיקשת של הנוביליטאס והסנאט. פיקד על הצבא הרומי בתבוסתו הגדולה בקרב קאנאי בשנת 216 לפנה"ס בעת המלחמה הפונית השנייה נגד קרתגו, המסורת ההיסטוריוגרפית מאשימה את וארו בכך שבחר לצאת לקרב בתנאים לא נוחים לצבא הרומי אולם יש חוקרים שסבורים שיציאה לקרב הייתה החלטה של הסנאט ולא הייתה תלויה בדעתם של הקונסולים.
וארו הצליח להימלט משדה הקרב והגיע עם שרידי צבאו שמנו עשרת אלף אנשים לקאנוסיום שם התבצר מאחורי חומות העיר. הקונסול השני, לוקיוס אמיליוס פאולוס, נהרג בקרב.
לאחר התבוסה בקרב קאנאי קיבל את אזור פיקנום בין 215 - 213 לפנה"ס במסגרת הפרוקונסולט. אחר כך החזיק באטרוריה בתפקיד פרופראיטור ונלחם נגד עזרובעל ברקה, אחיו של חניבעל באזור זה. בשנת 200 לפנה"ס שירת כלגאטוס באפריקה.
הערות שוליים

↑  טיטוס ליוויוס, תולדות רומא, ספר 22, כה. בתרגום לעברית של שרה דבורצקי, ירושלים, מוסד ביאליק, עמ' 227-228
↑  Arthur Meckstein, Moral vision of Polybius, pp 38-40
גמפיליים

| גמפיליים |
| --- | --- |
 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-מקרל
משפחה:: גמפיליים
שם מדעי
 Gempylidae ‏גיל, 1893

גמפיליים או מקרלי נחש (שם מדעי: Gempylidae) היא משפחת דגים מסדרת הדקראים החיים בים. הם קרובי משפחה רחוקים של הקולייסיים.
דגים אלה מזכירים במראם ברקודה קטנה בעלת סנפירי גב ארוכים וקוצניים, ראשים גדולים ושיניים חדות ביותר. המינים הגדולים ביותר כמו הThyrsites atun מגיעים לאורך 2 מטר אך רובם קטנים הרבה יותר.
הם נפוצים במים טרופיים, חלקם עמוקים, בקרבה לקרקעית הים. כולם טורפים דגים ויצורי ים קטנים יותר וחלקם הם דגי מאכל מסחריים.
מיון

משפחה גמפיליים (Gempylidae)
סוג ומין יחיד Diplospinus multistriatus
סוג ומין יחיד Epinnula magistralis
סוג ומין יחיד Gempylus serpens
סוג ומין יחיד לפידוסיביום פלבוברוניום (Lepidocybium flavobrunneum)
סוג ומין יחיד Nealotus tripes
סוג Neoepinnula
סוג ומין יחיד Nesiarchus nasutus
סוג Paradiplospinus
סוג ומין יחיד Promethichthys prometheus
סוג Rexea
סוג ומין יחיד Rexichthys johnpaxtoni
סוג ומין יחיד שׁוֹפִינוּן שַׁמְנוּנִי (Ruvettus pretiosus)
סוג ומין יחיד Thyrsites atun
סוג ומין יחיד לוּלַבְנוּן גְּדוֹל-עַיִן (Thyrsitoides marleyi)
סוג ומין יחיד Thyrsitops lepidopoides
סוג ומין יחיד Tongaichthys robustus
דגל פוארטו ריקו

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל אזרחי ומדיני, דגל הצי המדיני והאזרחי
 הונף לראשונה:  22 בדצמבר 1895
 קבלת מעמד רשמי:  1952
 מוטיבים עיצוביים:  חמישה פסים אופקיים אדומים-לבנים, משולש כחול צמוד לתורן בתוכו כוכב לבן
דגל פוארטו ריקו כולל שלושה פסים אדומים אופקיים שביניהם שני פסים לבנים אופקיים. בצד שמאל משולש שווה-שוקיים כחול שקודקודו באמצע גובה הדגל על הפס האדום האמצעי. במרכז המשולש הכחול כוכב לבן.
הדגל אומץ בידי קבוצת תושבי פוארטו ריקו שנפגשה בניו יורק ב-22 בדצמבר 1895 במטרה לארגן תנועה לעצמאות פוארטו ריקו מידי הספרדים. הדגל נבחר כדומה לדגל קובה, רק עם צבעים הפוכים. האדום סימל את גבורת הלוחמים, הלבן את העצמאות, הכחול את השמיים והחופים והכוכב היחיד את עצמאות האי. הדגל אומץ רשמית על ידי בית הנבחרים של האי בשנת 1952.
דרגת הבהירות של הצבע הכחול במשולש הוא בעל משמעות פוליטית. צבע כחול בהיר שימש את תומכי העצמאות במקור בשנת 1895, וכשהדגל אומץ רשמית הוא הוחלף בכחול כהה, להיות דומה יותר לדגל ארצות הברית. בשנת 1995 הוחזר הצבע הכחול הבהיר המקורי באופן רשמי. עם זאת, תומכי העצמאות של פוארטו ריקו נוהגים להניף דגל עם משולש כחול בהיר, בעוד התומכים בהשארת מעמדה כשטח חסות של ארצות הברית, או בצירופה לארצות הברית כמדינה נוספת, נוהגים להניף דגל עם משולש כחול כהה.
גאבור ט. סאנטו

| --- | --- |

 לידה:  10 ביולי 1966 (בן 58) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  תוכנית הכתיבה הבין-לאומית (2003)  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 
גאבור ט. סאנטו (בהונגרית: Szántó T. Gábor; בודפשט, 10 ביולי 1966) הוא סופר יהודי-הונגרי, העורך הראשי של שבת (כתב עת).
ביוגרפיה

סאנטו נולד בבודפשט, סיים את לימודיו ב-1990 בפקולטה למשפטים באוניברסיטת אטווש לוראנד ולמד גם אסתטיקה ויהדות בפקולטה למדעי הרוח.
סאנטו החל את הקריירה הספרותית שלו בשירים ובפרוזה קצרה. ספרו "מוֹסֵר" עם שני רומנים קצרים בתוכו יצא לאור בשנת 1997, הרומן שלו "תחנת הרכבת קלטי, תחנת סופית" בשנת 2002 ואוסף סיפוריו הקצרים בשם Lágermikulás בשנת 2004. הוא פרסם את כרך שיריו "טעם השחרור" (A szabadulás íze) בשנת 2010, את הרומן שלו "שלישייה מתוקה" בשנת 2012, את הרומן "חתולי קפקא" בשנת 2014, "1945 וסיפורים אחרים" בשנת 2017 ואת הרומן שלו "סימפוניה אירופה" בסתיו 2019.
כתביו תורגמו לשפות רבות, הרומן "מוסר" תורגם לגרמנית בשם "בסבך האשמה" (In verstrickt Schuld, 1999), סיפוריו הקצרים לרוסית (Обратный билет, 2008) הרומן של חתולי קפקא לטורקית (Kafka'nın Kedileri, 2018) ולצ'כית (Kafkovy Kočky, 2020) הופיעו.
מאז 1991, הוא העורך הראשי של המגזין היהודי הפוליטי והתרבותי "שבת". יחד עם אחרים ארגן כנסים בנושא "צורות הקיום של הספרות היהודית-הונגרית", "התפוצות (ו)האמנות", "גורלות יהודיים בסרטים הונגרים", "גורלות יהודיים על הבמה ההונגרית" ו"אנטישמיות חדשה". ההרצאות של רוב הכנסים פורסמו גם כספרים. בשנת 1995 זכה בפרס מטעם ה"קרן לאיוש הגדול לספרות ואמנויות", ובסתיו 2003 התארח בתוכנית הכתיבה הבינלאומית באוניברסיטת איווה. בשנות האלפיים תרגם משוררים יהודים אמריקאים וכותבי יידיש להונגרית ולימד ספרות יהודית מודרנית ברמה אוניברסיטאית ולא אוניברסיטאית.
מסיפורו של "שיבה הביתה" נולד תסריט וממנו יצר במאי הקולנוע פרנץ טרק סרט באורך מלא בשם "1945" בהפקת "סרטי קטפולט". הקרנת הבכורה העולמית של הסרט התקיימה בינואר 2017 ב"פסטיבל הקולנוע היהודי" במיאמי, שם זכה בפרס בקטגוריה הסיפור הטוב ביותר, והקרנת הבכורה האירופית שלו התקיימה ב-15 בפברואר 2017 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, הסרט זכה בפרס הקהל גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי טיטאניק בבודפשט 2017, בפסטיבל הסרטים היהודי בצ'אטאנוגה בוושינגטון, זכה בפרס חוג המבקרים וכן בפרס הקהל בפסטיבל הקולנוע היהודי בסן פרנסיסקו. בפסטיבל הסרטים בירושלים זכה הסרט בפרס אבנר שלו נשיא יש ושם בפסטיבל הסרטים והספרות Vlissingen 2017 באוסטריה וכן זכה בפרס הסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2018 בפסטיבל Traverse City בארצות הברית. הסרט קיבל בסך הכל 20 פרסי פסטיבלים בינלאומיים והוא מופץ ב-40 מדינות.
במקביל להקרנת הבכורה של הסרט בהונגריה, פורסם כרך הסיפורים הקצרים של גאבור ט. סאנטו בשם "1945 וסיפורים אחרים" שתורגם לאנגלית, לגרמנית, לספרדית, לצרפתית, לרוסית, להולנדית, לסלובקית ולסלובנית. הכרך ייצא לאור גם באיטליה ובסין.
יצירותיו החשובות ביותר

Mószer (Magvető Könyvkiadó, 1997.) ISBN 9631420914 [a Mószer és az Én? című kisregények]
Keleti pályaudvar, végállomás (Magvető, 2002.) ISBN 9631422909 [regény]
Lágermikulás (Palatinus, 2004.) ISBN 9639578088 [elbeszélések]
A szabadulás íze (Koinónia, 2010.) ISBN 9789731650289 [versek]
Édeshármas (L'Harmattan, 2012.) ISBN 9789632365527 [regény]
Kafka macskái (Noran Libro, 2014.) ISBN 978-615-5274-77-0 [regény]
1945 és más történetek (Noran Libro, 2017.) ISBN 978-615-5513-78-7  [elbeszélések]
Európa szimfónia (Scolar, 2019.) ISBN 9789635090204 [regény]
יצירותיו החשובות ביותר > ספריו שפורסמו גם מחוץ להונגריה

In Schuld verstrickt : Tagebuch eines ungarischen Rabbiners (Berlin, Edition q Verlagsgesellschaft, 1999) ISBN 3861245124 [regény]
Обратный билет (Moszkva, Текст, 2008.) ISBN 9785751607333 [elbeszélések]
Kafka’nın Kedileri (Isztambul, Epsilon, Kafka Kitap, 2018) [regény]
Kafkovy kocky (Prága, Garamond, 2020) [regény]
פרסים והוקרה

1988: מלגת החוג לספרות בקרן לאמנות
1991: מלגת אטווש
1995: פרס לאיוש הגדול
2003: מלגה לתוכנית הכתיבה הבינלאומית של איווה
2015: פרס הספרות של הוויז (עבור סיפורו שכותרתה הלילה הארוך ביותר)
2016: פרס לאיוש קשאק של רובע 13. פרס לספרות (על סיפורו "המרומה")
הערות שוליים

↑  Egy regény, egy lapszám és egy film litera.hu (Hozzáférés: 2015. szeptember 5.)
גאיוס יוליוס קיסר (פרוקונסול)

גאיוס יוליוס קיסר (בלטינית: Gaius Iulius Caesar‏; משוער: 135 - 85 לפנה"ס) היה מגיסטראט רומאי. גיסו של גאיוס מריוס ואביו של יוליוס קיסר.
ביוגרפיה

קיסר היה בן למשפחת היוליים. משפחת פטריקים ותיקה אשר התייחסה עד איניאס. עם זאת, למשפחה לא היה כח רב בפוליטיקה הרומית. אביו נקרא גם כן גאיוס יוליוס קיסר, אולם ידוע עליו מעט מאוד. היה לו אח בשם סקסטוס יוליוס קיסר אשר שימש כקונסול בשנת 91 לפנה"ס ואחות בשם יוליה אשר נישאה לגאיוס מריוס. הוא עצמו נישא לאורליה קוטה בתם של לוקיוס אורליוס קוטה ואשתו רוטיליה. כתוצאה מכך, היא הייתה נצר לשתי משפחות פטריקים חזקות האורליי והרוטיליי. היו להם שתי בנות יוליה הזקנה ויוליה הצעירה. בנם, גאיוס יוליוס קיסר נולד בשנת 100 לפנה"ס.
הוא נבחר כקוואיסטור בשנת 99 או 98 לפנה"ס ובשנת 92 לפנה"ס לפרוקונסול. בשנה שלאחר מכן, בעת שאחיו כיהן כקונסול, הוא התמנה למושל פרובינקיית אסיה. כיהן גם כפראיטור. במהלך הסכסוך בין גיסו גאיוס מריוס ללוקיוס קורנליוס סולה, תמך קיסר במריוס. קיסר מת מוות טבעי בשנת 85 לפנה"ס. לפי פליניוס הזקן, הוא מת בעודו נועל את נעליו בבוקר. סווטוניוס כותב כי הוא הוספד בידי אחד מגדולי נואמיה של רומא - מרקוס אנטוניוס גניפו. שנים ספורות לאחר מותו, נבזזו אדמותיו בידי צבאותיו של סולה.
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה באתר ליוויוס
↑  פליניוס הזקן, תולדות הטבע, 54.7
↑  סווטוניוס, חייהם של מדקדקים נעלים, 7.
↑  סווטוניוס, חיי שנים עשר הקיסרים, יוליוס האלוהי 1.
ג'רי מליץ

| --- | --- |

 לידה:  1933 קורדובה, ארגנטינה 
 פטירה:  אוגוסט 2023 (בגיל 90 בערך) 
 תאריך עלייה:  1949
 השכלה:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 
ג'רי מליץ (1933 – אוגוסט 2023) היה מעצב אופנה עילית ומעצב מוצר ישראלי.
ביוגרפיה

מליץ נולד בקורדובה, ארגנטינה. בשנת 1949 עלתה משפחתו ארצה והתיישבה בירושלים.
בין השנים 1950–1954 למד ב"בצלאל". מוריו נמנו על אסכולת ה"באוהאוס", ביניהם: ארדון, שטיינהרט, בן צבי ואשהיים. כמו כן, השתתף בסדנה בהדרכת הצייר מרק שאגאל. שנות לימודיו ב"בצלאל" הקנו לו דיסציפלינות שליוו אותו לאורך דרכו המקצועית.
עם סיום לימודיו התגייס לצה"ל ושירת כגרפיקאי וכבונה תערוכות ב"יחידה לעזרי אימון".
היה בוגר "בצלאל". עבודתו ושפתו הייחודית סימנו את דור הביניים, שהושפע ממקורות אירופאים: זרמי אומנות, מחול, ארכיטקטורה ומוזיקה ששולבו בנופים ובצבעים של ארץ ישראל.
קריירה

עם סיום שירותו הצבאי ב-1957, היה המעצב והבעלים של חברה לגרפיקה תלת־ממדית. בין לקוחותיו נמנו חברת החשמל, חברות התעופה והבנקים המובילים בארץ ובעולם. בנוסף עסק בהקמת תערוכות, עיצוב חלונות ראווה ובעיצוב טקסטיל.
ניסיונותיו בעיצוב אופנה זכו להצלחה רבה, והובילו אותו לעסוק בענף זה במשך שנים רבות.
פועלו האמנותי > הקולקציות הראשונות – "החברה לאמנויות" בבעלותה של בת שבע דה רוטשילד

ב-1964 בהמלצתה וביוזמתה של הרקדנית והכוריאוגרפית מרתה גרהם, שהתרשמה מניסיונות האופנה הראשונים של מליץ, ובמימונה של בת שבע דה רוטשילד, החל לעצב אופנה ב"חברה לאמנויות" בבעלותה של דה רוטשילד, בה שימש כמעצב הבית.
הדגמים הראשונים שעיצב בחברה לאמנויות, היוו בסיס לשתי תצוגות האופנה הראשונות שלו. הראשונה שבהן, פתחה את מחלקת האופנה של "בת שבע" (1964) – רוב הבגדים בקולקציה זו היו מעוטרים בהדפסים בולטים וחזקים. בשנייה, ניסיון ראשון כמעצב אופנה בגזרות מיוחדות וברעיונות אופנתיים קטנים. כמעט ללא הדפסים.
את עקרונות העיצוב, שבאו לידי ביטוי בתצוגות, שאב מלימודיו ב"בצלאל": ניקיון בקו, פשטות ותכליתיות וחוש מידה ביצירתיות. משום היותו גרפיקאי, שלטו בעבודתו הדפסים מקוריים ושילובי צבעים. מליץ פיתח כבוד לאופי הבד, וסבר שאופנה צריכה לנצל את תכונות הבד, במקום להתבסס על מיומנות טכנית, כפי שנהוג בחייטות, הגורמת לבד לעבוד נגד טבעו.
פועלו האמנותי > תצוגות האופנה הראשונות כמעצב עצמאי

הסנונית הראשונה כמעצב עצמאי הייתה "התצוגה הכחולה", שהוצגה בשנת 1965 ב"החמאם". הקולקציה התאפיינה במשחקים בגוונים של כחול בלבד, ללא הדפסים.
הבחירה ב"החמאם" נבעה מאהבתו של ג'רי לבמה. אהבתו זו הובילה להציג את הקולקציות בעיצובו בלוקיישנים בלתי שגרתיים: גג "מגדל שלום", "החמאם", "מועדון הים התיכון" בקיסריה ונוספים. כך גם נהג בצילומי הקולקציות במהלך השנים.
ב-1966 הוזמן לעצב אוסף בגדים מבדים שצוירו על ידי חברי קבוצת "עשר פלוס", שהתקיימה בביתן האמנים באלחריזי. שמלה בעיצובו הופיעה בפוסטר של "שבוע האופנה" ובגד ים בעיצובו זכה בפרס ראשון בתחרות שהכריז מכון היצוא. בנוסף, הוזמן מליץ באופן קבוע, להשתתף בתצוגות האופנה של "הבונדס" בארצות הברית.
תצוגות אלה זכו להצלחה רבה והובילו לקריירה עשירה וענפה.
פועלו האמנותי > הסטודיו הפרטי

מרכז הפעילות של מליץ היה הסטודיו הפרטי שלו, שפעל בין השנים 1964–2012 ובמסגרתו, השתתף בתצוגות ל"בונדס", תכנן תלבושות למחול, לתיאטרון ולקולנוע, שיתף פעולה עם אמנים בשטחים שונים, ועיצב לחברות אופנה כמו "רקמה", "אלד" ו"טררה". כל זאת תוך שמירה על אופיו וסגנונו האישי. עבודתו זכתה לחשיפה רבה בעיתונות ובטלוויזיה הישראלית והבינלאומית.
בנוסף טיפח מליץ את הסטודיו שמשך אליו לקוחות מרקעים שונים, מהארץ ומחו"ל. ביניהן: גילה אלמגור, רבקה מיכאלי, נעמי שמר, לילי שרון, נינה קציר, מיכל מודעי, מרתה גרהם, אן בנקרופט, אן ג'קסון, סימון וייל, הברונית דה רוטשילד, ליא קניג, מרים זוהר, פנינה זלצמן והמתחרה-הידידה, תופרת העילית לולה בר. וגם לקוחות רבות וטובות שאינן "סלבס".
מתוך ריאיון לנחום ברנע ב"כותרת ראשית":
"כשאני רואה אישה לבושה, אני קולט מיד מה היא רוצה לשדר. הבגדים מבטאים את הרצון שלה ללבוש דמות מסוימת. אותי זה מרתק. בגלל זה אני אוהב את הקשר עם הלקוחות".
פועלו האמנותי > יועץ מכון הייצוא לתעשיית הטקסטיל והאופנה

במקביל לעבודתו בסטודיו הפרטי, שימש ג'רי כיועץ מכון היצוא לתעשיית הטקסטיל והאופנה (1974–1976). במסגרת התפקיד ביקר במפעלים השונים וסייע בשיפור הקולקציות. בנוסף, עיצב קולקציות רבות למפעלים: "אלד סריגים", "רקמה", "אופנת ברוך", "משכית" ואחרים, בהם שימש כמעצב הבית.
פועלו האמנותי > עיצוב תלבושות לקולנוע, לתיאטרון ולמחול

במהלך השנים עסק ג'רי גם בעיצוב תלבושות לסרטי קולנוע: "מבצע קהיר" (1965 בימוי: מנחם גולן ורפאל נוסבאום); "לאן נעלם דניאל וקס" (עיצוב תלבושות לשחקנים הראשיים. 1972. בימוי: אברהם הפנר), להצגות תיאטרון: "תשוקה" (1983 בימוי: ננסי דוגיד) – תיאטרון הבימה", "המיזנתרופ" (1985 בימוי: סלביו פורקרטה) – תיאטרון באר שבע, להצגות המונים: "70 שנה לדגניה (1980), לבלט: הריקוד "כאבן המתגלגלת" (1981 כוריאוגרפיה: נעמי אלסקובסקי) – להקת "בת שבע" ותלבושות ל"מקהלת רינת".
פועלו האמנותי > שיתוף הפעולה עם חברת "הברלון"

ב-1968 קיבלה חברת "הברלון" זיכיון לייצר בארץ את בד ה"בן-לון" – בד העשוי ניילון שעיבוד מיוחד שלו מעניק איכויות של משי סרוג. לכבוד פתיחת המפעל בישראל, הזמינה חברת "הברלון" ממליץ אוסף שלם מבד זה. מנהלי חברת האם שנכחו בפתיחה, הציעו לו להשתתף בתוכנית אירופית לקידום מכירות "הבן-לון". מליץ הצטרף לתוכנית יחד עם שלושה מעצבים נוספים: לואי פרו, קן סקוט וטצקלניס. פרויקט זה הוביל את מליץ לייצר בגדים לייצוא. בית הכלבו הניו יורקי, "בי אולטמן", הזמין דגמים שלו, שנחשפו בעיתונות הבינלאומית והוצגו בחלונות הראווה ב"פיפט אווניו" ובמיטב החנויות בבירות אירופה. מליץ הוזמן על ידי המגזין "ווג" לביקור בניו יורק, במהלכו, הייתה הזדמנות לקהל ולתקשורת להיחשף לעבודותיו.
פועלו האמנותי > בחזרה לעיצוב המוצר

מדגם מעבודותיו בעיצוב מוצר של מליץ
בשנת 1990, חש ג'רי רצון עז לחזור ולעסוק בחומרים שאינם קשורים בטקסטיל. הצעה שקיבל ממנכ"ל "דובק", גב' הירש, לעצב עבורה מתנות מנכ"ל ללקוחות חשובים וידידי החברה, הניבה יצירת אובייקטים פיסוליים יצוקים בפליז. ההצלחה במשימה זו, הובילה את מליץ לשוב ולטפל בחומרים הידועים לו מעבודותיו בעבר: עץ, ברזל, יציקות ממתכות שונות, תוך שימוש בהדפסים. הצורה בעבודותיו, נעה בין קו גאומטרי ישר, נקי, ארכיטקטוני, כנגד קו מתעגל במגע יד חושני. גישה קוטבית הנעה בין רצינות להומור, המובילה לתוצאה שלמה ונקייה, נאיבית וסגפנית. כוחה בראשוניות המבט של היוצר. בנוסף, עיצב מתנות מטעם החברות "מפעל הפיס", "אל על" ועוד.
עסק בעיצוב תלת־ממדי של אובייקטים אומנותיים עד למותו.
הוקרה

לכבוד עבודותיו החדשות, ערכה רות דיין, מבעלי הגלריה "טאמארו", את התערוכה "שעשועים בנימה פולקלוריסטית" (1991). בתערוכה הציג ג'רי פריטים, בהם רהיטים ותכשיטים. הרהיטים עוצבו משטחים המזמינים קישוט. בעיצוב "שולחנות העכביש", לדוגמה, הנקראים כך בעקבות אופן בנייתם, הדפיס מליץ על העץ כאילו היה בד. התכשיטים שעוצבו מכסף או כסף בציפוי זהב 24 קרט, עוטרו במוטיבים הלקוחים מגורמים שמימיים: מלאכים ועננים. הרישום עליהם נעשה בדומה לכתב קדום בתבליט מצרי, על שעווה העוברת ישירות ליציקה. המוצרים האחרים והטקסטילים לבית, עוצבו במחשבה דומה.
בשנת 1995 השתתף ג'רי בתערוכה הקבוצתית "עלילות מקומיות" שהתקיימה במוזיאון מגדל דוד. בשנה זו, נטל חלק בתצוגת האופנה "לובשים שלום" בחסות משרד התיירות, שנערכה בתיאטרון קיסריה. בתצוגה, שהופקה כמחווה לשלום המיוחל, השתתפו מיטב המעצבים מעולם האופנה הבינלאומי, לצד מעצבים ישראליים בודדים. בשל ריבוי המשתתפים, הציג כל מעצב בגד אחד בלבד.
בשנת 1997, לקראת כנס שציין חמישים שנה לגילוי המגילות הגנוזות, עיצב מליץ פרויקט מיוחד שכלל חפצים מחומרים שונים שנועדו למכירה בחנויות מוזיאון ישראל. באותה שנה, ביצע פרויקט דומה לחנות מוזיאון ישראל בהשראת תערוכת קרמיקה קפריסאית עתיקה.
ב-1997 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית, "ג'רי מליץ – מעצב" במשכן האמנים בהרצליה. התערוכה, שאצרה צופיה דקל, סיפקה טעימות מכל שטחי עיסוקו, כסיכום זמני של פועלו.
חיים אישיים

למליץ נולדו בן ובת. נפטר באוגוסט 2023.
הערות שוליים

1 2  איתי יעקב, מעצב האופנה הישראלי ג'רי מליץ הלך לעולמו בגיל 90, באתר ynet, 13 באוגוסט 2023
↑  תצלומים – 'כאבן המתגלגלת' – להקת בת שבע, ארכיון ג'רי מליץ, הספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010000309105171  VIAF: 6162982577586061717   WorldCat (עם VIAF): 6162982577586061717 
הסטודיו הפרטי, 1970
הדפסים מופשטים על פיסות "בן-לון", 1970–1975
אתי זבקו בשמלת "בן-לון", 1973
גמפרין

גמפרין (בגרמנית: Gamprin) היא עיירה ומחוז בנסיכות ליכטנשטיין, הממוקמת סמוך לעיירה אשן.
בסמוך לכפר נמצא אגם גמפרינר זלה, האגם היחיד במדינה.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקה של ליכטנשטיין (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4535373-6  HDS: 007062  VIAF: 237001040   WorldCat (עם VIAF): 237001040
דדלוס (כתב עת)

| --- | --- |
 מו"ל:  הוצאת המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 תאריכי הופעה:  1955–הווה (כ־69 שנים) 
 שפה:  אנגלית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 ISSN:  0011-5266, 1548-6192
 www.amacad.org/daedalus
 
דדלוס (באנגלית:  Dædalus הוא כתב עת אקדמי שעובר ביקורת עמיתים. כתב העת נוסד ב־1955 בשם Journal of the American Academy of Arts and Sciences. אחד המייסדים הוא ג'רלד הולטון. כתב העת פורסם על ידי MIT Press עבור האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. כל גיליון עוסק בנושא אחד ובו מאמרים באמנויות, מדעים ומדעי הרוח. גיליונות מיוחדים כוללים גם סיפורת, שירה ומדור הערות. הפרסום הוא על פי הזמנה בלבד. כתב העת ממופתח, בין השאר, במאגרי Scopus ו-Social Sciences Citation Index.
דגל פולינזיה הצרפתית

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל מדיני ואזרחי
 יחס אורך/גובה:  2:3
 הונף לראשונה:  1984
 מוטיבים עיצוביים:  דגל תלת פסי אדום-לבן-אדום, סמל פולינזיה הצרפתית במרכז
דגל פולינזיה הצרפתית אומץ רשמית בשנת 1984. צבעי האדום והלבן שבדגל מקורם בדגלים ההיסטוריים של טהיטי.
במרכז הדגל מצויר מעגל שבמרכזו פירוג חציו התחתון של המעגל מסמל את האוקיינוס השקט וחציו העליון את השמש, בדומה לדגל קיריבטי. על הסירה עומדות חמש דמויות המסמלות את תושבי האיים.
ראו גם

סמל פולינזיה הצרפתית
דגל סרק

| --- | --- |

 יחס אורך/גובה:  1:2
 הונף לראשונה:  1938
 מוטיבים עיצוביים:  דגל צלב ג'ורג' הקדוש, בקנטון שני אריות צועדים
 שם המעצב:  הרברט פיט
דגל סרק הוא הדגל הרשמי של אי התעלה סרק.
הדגל הוא דגל צלב ג'ורג' הקדוש בצבע אדום. בקנטון הדגל מתוארים שני אריות זהובים בתנוחת פסיעה (Passant) על רקע אדום - אריות אלה מהווים את סמל נורמנדי הסמוכה, והיוו את המקור לנס המלכותי של אנגליה.
הדגל עוצב על ידי הוקסלולוג הרברט פיט בשנת 1938, ואומץ רשמית באותה שנה.
ראו גם

גלריית דגלי הממלכה המאוחדת
דגל סרי לנקה

| --- | --- |

 כינוי:  דגל האריה
 סוג הדגל:   דגל אזרחי ומדיני, דגל הצי האזרחי
 יחס אורך/גובה:  1:2
 הונף לראשונה:  1950
 מוטיבים עיצוביים:  שדה, flanche, גבול, אריה, חרב 
 גרסאות נוספות

 
  דגל הצי הצבאי
 גרסאות היסטוריות
 דגל ציילון
 
 1948 - 1951
 דגל ציילון הבריטית
 
 1815 - 1948
 
דגל סרי לנקה המכונה גם "דגל האריה" אומץ בשנת 1950, ומאז עבר מספר שינויים קטנים. הדגל מורכב מאריה מוזהב האוחז בחרב על רקע ארגמן. מסביב לאריה משורטטים ארבעה עלי "בו" ("תאנה קדושה"). בנוסף מכיל הדגל שני קווים אנכיים בצבעי ירוק וכתום, והמכלול כולו מוקף במסגרת מוזהבת. האריה מסמל את הרוב הסינהלי במדינה והחרב היא סמל לריבונות. עלי התאנה והמסגרת המוזהבת מסמלים את הבודהיזם, הפס הירוק את האסלאם, הכתום את המיעוט הטמילי, והרקע בצבע הארגמן את יתר המיעוטים הדתיים במדינה.
ראו גם

סמל סרי לנקה
המנון סרי לנקה
דגל עומאן

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי, דגל הצי האזרחי והמדיני
 יחס אורך/גובה:  1:2
 הונף לראשונה:  1970 (גרסה ראשונית)   1995 (תיקוני עובי הפסים)
 מוטיבים עיצוביים:  שלושה פסים אופקיים לבן-אדום-ירוק, פס אנכי אדום צמוד לתורן בראשו סמל עומאן
 גרסאות נוספות:        דגל ימי צבאי
 דגלים היסטוריים   :     דגל סולטנות מוסקט עד 1970
דגל עומאן מורכב משלושה פסים (לבן, ירוק ואדום) עם פס אנכי אדום בצד התורן שמכיל את סמל עומאן. הצבע הלבן מסמל שלום ושגשוג, הירוק מסמל פוריות ואת ההרים הירוקים, והאדום מסמל את הקרבות נגד הפולשים מבחוץ. אדום הוא גם צבע הדגל הקודם  (השימוש בדגל זה התקיים עד שנת 1975), עת שנודעה כסולטנות מוסקט.
ראו גם

סמל עומאן
המנון עומאן
גאות ושפל (טלנובלה)

| --- | --- |
 מבוסס על:  The O.C.‎ 
 סוגה:  סדרת דרמה, דרמת נעורים, סדרת להט"ב, אופרת סבון, סדרת נעורים 
 יוצרים:  ג'וש שוורץ 
 שחקנים:  צ'אגאטאי אולוסוי  Serenay Sarıkaya  צ'אגאטאי חאן  Taner Ölmez 
 ארץ מקור:  טורקיה 
 שפות:  טורקית 
 מספר עונות:  2 
 מספר פרקים:  77 
 הפקה
 חברת הפקה:  Ay Yapım, Warner Bros. International Television Production, האחים וורנר טלוויזיה 
 הפצה:  Warner Bros. International Television, Warner Bros. International Television Production, Ay Yapım, האחים וורנר, האחים וורנר טלוויזיה 
 אתר צילומים:  איסטנבול, טורקיה 
 שידור
 רשת שידור:  Star TV 
 תקופת שידור מקורית:  13 בספטמבר 2013 – 12 ביוני 2015 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
Medcezir (באנגלית: Tide, תרגום: גאות ושפל) היא דרמת נעורים טורקית אשר נכתבה על ידי אג׳ה יורנג׳ ומלק קנג׳וגלו. זהו עיבוד לסדרה האמריקאית "The O.C.‎" אשר נוצר על ידי ג׳וש שוורץ. הסדרה מתארת את יאמאן קופר, גבר עם רקע קשה אינו מבוסס כלכלית היטב אשר מגולם על ידי צ׳אגטאיי אולסוי, ואישה עשירה תחת שמה מירה בייליש המגולמת על ידי סרנאיי סריקאיה.
"Medcezir" לראשונה שודרה כבר ב-13 בספטמבר 2013 בערוץ Star TV. עקב הרייטינג, נתוני הצפיות והמדרוג הגבוה של הטלנובלה, הסדרה שבה לעונה שנייה ששודרה ב-12 בספטמבר 2014. עלי בילגין במאי הסדרה הצהיר כי העונה תחודש לעונה נוספת השלישית במספר. אולם, בשל נתוני הצפייה הנמוכים שהניב העונה השנייה בניגוד לעונת הבכורה, יוצר הסדרה סיכם ואמר שהעונה השנייה תהיה העונה האחרונה. הטלנובלה הסתיימה כבר ב-12 ביוני 2015 עם 77 פרקים סך הכול.
עם מחזור של 25.6 מיליון יורו לאחר העונה הראשונה, "Medcezir" הפכה לסדרה החמישית המצליחה ביותר בטורקיה במכירותיה האינטרנטיות ומפיק הסדרה זכה בפרסים רבים.