stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארגון מעפילי קפריסין
רקע

המנדט הבריטי בארץ ישראל הורה ב־1939 על הגבלת ההגירה היהודית לארץ ישראל בספר הלבן. בעקבות גלי ההגירה ללא רישיון שגברו בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה ולאחר שמחנה המעצר בעתלית התמלא, החלה האימפריה הבריטית לגרש את המעפילים למחנות מעצר בקפריסין. המגורשים הראשונים היו 1,300 מעפילי הספינות 'הנרייטה סאלד' ו'יגור' באמצע אוגוסט 1946. באמצע 1947 כבר שהו במחנות קפריסין כ-15 אלף מעפילים. במהלך פעילות מחנות המעצר הוגלו מעל חמישים ושניים אלף מעפילים לקפריסין, שהגיעו מנמלי צרפת, איטליה, שוודיה, יוגוסלביה, אלג'יריה, בולגריה, ויוון.
מעמד העצורים היה כשל שבויי מלחמה. המחנות נוהלו בפיקוח משותף של משרד החוץ הבריטי, משרד המושבות, ממשלת המנדט והצבא הבריטי; אולם הניהול הפנימי במחנות היה כולו בידי העצורים ונציגים/שליחים של גופים יהודים וציוניים שונים, בראשם הסוכנות היהודית, ארגון הג'וינט ונציגי המפלגות הציוניות השונות.
לקראת הקמת המדינה התחילו הבריטים לשחרר קבוצות של עצורים, אך עיכבו כעשרת אלפים מעפילים, רובם צעירים בגיל גיוס ואחרוני העצורים שוחררו ב-10 בפברואר 1949 ממחנה המעצר.
היסטוריה

ארגון מעפילי קפריסין הוקם ב-2016 כארגון מתנדבים, לאחר מסע שורשים למחנות המעצר בו השתתפו שבעת מייסדי הארגון, שראו צורך לפעול להנצחת מעפילי קפריסין. חזון הארגון הנו הנצחת מעפילי קפריסין ותומכיהם והנחלת מורשתם.
החל משנת 2021 רוענן מבנה הארגון שנרשם כעמותה רשומה בינואר 2023. העמותה פועלת באמצעות מועצה של 29 חברים, וועד מנהל המונה שבעה חברים ובראשו עומדת פרופ' סנונית שהם. בעמותה, נכון לסוף פברואר 2025 כ-1250 חברים רשומים, ועוד כ-6000 חברים מקושרים לארגון ולקבוצותיו. הפעילות מתנהלת באמצעות קבוצות עבודה וועדות בתחומים השונים.
פעילות > אירועים וכנסים

הארגון עורך ברחבי הארץ אירועים וכנסים בנושאי העפלה ומורשת מעפילי קפריסין. חלקם בשיתוף יד בן צבי,מחנה המעפילים בעתלית, מוזיאון בית הפלמ"ח, מוזיאון ההעפלה וחיל היםובתי יד לבנים ואוניברסיטת רייכמן. מתוך 63 הכנסים שנערכו עד ינואר 2025, כשליש הוקדשו לספינות השונות.
הארגון משתתף בהכנת כנסים שנתיים כאחד מארבעת ארגוני התקומה ("ארגוני החזרה לחיים") יחד עם עמותת דורות ההמשך, עמותת מורשת הבריחה וצוות מורשת האקסודוס.
לארגון קיימת בצפון אמריקה נציגות שעורכת כנסים.
בשנת 2024, לציון 75 שנים לסגירת מחנות המעצר הבריטיים בקפריסין, נערך טקס בקפריסין, באתר ההנצחה בבסיס בריטי בו נמצא בית החולים הצבאי BMH שבו נולדו מרבית תינוקות קפריסין. הטקס נערך בנוכחות נשיא קפריסין,שר הביטחון הקפריסאי ובכירים נוספים. משדר מיוחד כלל קטעים נבחרים מהטקס בקפריסין.
לציון 75 שנה לסגירת המחנות נערך ביולי 2024 כנס באוניברסיטת רייכמן בהשתתפות שגריר קפריסין בישראל ושגרירי ישראל בקפריסין (בדימוס).
ליום השנה ה 77 להגעת האונייות פאן יורק ופאן קרסנט לכיוון ארץ ישראל והעברת כ 15500 מעפיליהן לקפריסין נערך כנס בבית הפלמ"ח.
פעילות > טקסי זיכרון

החל משנת 2017 הארגון מקיים טקס אזכרה שנתי לנפטרי קפריסין. הטקס נערך בבית העלמין חיפה – חלקת קפריסין (שער תמר) בשיתוף עם חיל הרבנות הצבאית. בחלקה קבורים 163 נפטרי קפריסין שעצמותיהם הועלו ב-1970 במבצע מרגו מבית העלמין מרגו שבקרבת ניקוסיה בטקס ממלכתי לקבורה בישראל, וקבורים שם גם נפטרי אסון טביעת ספינת המעפילים רפיח. הקברים בחלקם אנונימיים ואי לכך, מתקיים פרויקט "לתת שמות לאלמונים" ביוזמת ובהובלת אמיר רוגל, ממייסדי הארגון וחבר ועד. עד שנת 2024 זוהו כ־70 מתוך 120 קברות אלמונים.
הארגון מנציח את המעפילים חללי צה"ל ואת אלו שסייעו למעפילים, בהם אנשי היישוב שסייעו למעפילי הספינה שבתאי לוזינסקי לרדת לחוף ניצנים, חללי ההפגנה בחיפה נגד גירוש קפריסין. בשנת 2021 נערך טקס גילוי מצבה לחלל האלמוני מהאונייה "כנסת ישראל" ששמו זוהה
פעילות > הנצחה באנדרטאות, בספרים ובמדליות

בשנת 2018 הוקמה אנדרטה במחנה אריה ברעננה ביוזמת אבי שאול ממייסדי הארגון וחבר ועד ובשיתוף עם עיריית רעננה.
בשנת 2018 הארגון תרם והשתתף בטקס חנוכת כיכר "כיכר פאפאוואסיליו" בבת גלים
בשנת 2018 יצא לאור ספר המקבץ ספורי מעפילים "מסע הגבורה לארץ הנכספת" ביוזמת ובעריכת חנה ויס ובסיוע הארגון. בשנת 2020 הופק הספר השני.בשנת 2022 יצא לאור ספר "סיפורי מולדת" ביוזמת ובעריכת אורנה קו-אל מיקה וצלר ובתה ניבה ברדה ובסיוע הארגון. הספר הוענק לנשיא המדינה, יצחק הרצוג.
בשנת 2024 הארגון תכנן והפיק מדליה לשנת ה-75 לסגירת המחנות, ביוזמת ורדה מידר.
לשנת 2025 יצא הארגון במבצע "אות המעפיל למצבה" ביזמת ובהובלת נחשון ישורון מתנדב הארגון. פעילות זו מרחיבה את השימוש ב"אות המעפיל" - סיכה ותעודה ביוזמתו ובתכנונו של ד"ר צבי חטקביץ מצוות מורשת האקסודוס, שהונפק והופץ על ידי משרד המורשת ובנתיבי העפלה שבמחנה מעפילים עתלית - המועצה לשימור אתרים, והותאמה ביוזמתו של יוסף בן ברוך לשימוש במצבות.
הארגון פועל למען הקמת מרכז למורשת מעפילי קפריסין.
פעילות > ראיונות והרצאות - הנחלה בציבור ובחינוך

הארגון מתעד ראיונות עם מעפילים אודות קורותיהם ומפרסמם בערוץ הסרטים של הארגון ביו-טיובבניהול והפקת דוד יוגב, ממייסדי הארגון וחבר ועד. פעילות ראיונות התיעוד היא בשיתוף פעולה ובהנחיית ארכיון העיר רעננה. בערוץ סרטוני ראיונות, כנסים ומורשת.
הארגון מעביר הרצאות לציבור.
פועל מול מערכת החינוך במתן הרצאות וסדרות לימוד לתלמידים, וחברים בו פועלים ב"ניצוצות".
הארגון משלב בני דור שלישי ורביעי בכנסים ופעילויות כחלק מפיתוח משמרת צעירה.
פעילות > מחקר ומידע

בארגון פועל צוות מחקר ומידע בהובלת אמיר רוגל ממייסדי הארגון וחבר ועד. הצוות עוסק באיסוף מסמכים, תמונות וסיפורי עדות באשר לקורות המעפילים לאחר תום מלחמת העולם, במהלך ההעפלה, במחנות קפריסין ובהגשמה, וכן נתונים ומחקר על סיפור ההעפלה וספינות המעפילים, דרכי ההתארגנות של קבוצות המעפילים בתנועות השונות.
הארגון הקים ומפעיל מערכת מידע, שמספקת לחברים בני משפחות מעפילים ולחוקרים מידע ורישומי העפלה במסלול מהיר "מהארכיון לתיבה". צוות הארכיונים והמחקר מפיק, מנתח וממפתח רשימות ורישומי מעפילים מארכיונים שונים בארץ ובעולם.
צוות איתור משפחות פועל באופן פרו-אקטיבי לאתר בני משפחות, כולל נפטרים שנקברו כאלמונים ושמם ומקום קברם זוהה. קהל היעד הישיר לפעילות זו הן משפחות כ-55,000 המעפילים והפעילים שסייעו להם - בהם משפחות מעל 2,200 תינוקות שנולדו באי, 163 שנפטרו בקפריסין בהם 113 תינוקות, ומאות חללי צה"ל שהתאמנו במחנות קפריסין בשורות המגינים ובהם חללי נצר אחרון.
הוקמה ספריית מחקר ובה כ-1000 כותרים בנושא העפלה, הספינות והמחנות בקפריסין, על ידי נחשון סנה ממייסדי הארגון. הארגון פועל להקמת ספרייה וירטואלית.
תורמים למחקר בארגון חוקרי העפלה ומחנות קפריסין, בהם ד"ר נחום בוגנר, מחבר "אי הגירוש" ו"ספינות המרי", זלמן ענב ומשה קליין ("אילן") ממפקדי שורות המגינים בקפריסין, ד"ר ניר מאור חוקר ההעפלה, ד"ר מנחם ויינשטיין מחבר מספר ספרים בהם "בני עקיבא בהעפלה" ו"ציונות דתית בשולי ארץ ישראל" ודני בר-אלי ביטון מחבר "מי אתה המעפיל מצפון אפריקה?" וחוקר העפלת צפון אפריקה
פעילות > פיתוח הארגון

הארגון מפתח קהילות מבוססות ספינות למשפחות המעפילים.
צוותי מורשת ספינות ממתנדבי הארגון עורכים כנסי ספינות וכנסי קבוצות שמהווים כשליש מכלל כנסי הארגון.
ה"משמרת הצעירה" לוקחת חלק בכנסים, כמו גם בהכנת דפי פייסבוק לספינות השונות, פעילויות בבתי ספר ועוד.
הארגון מסייע בקיום מסעות מורשת לקפריסין, חלקם בהדרכת נחמה פרידמן ממייסדות הארגון וחברת ועד.
ראו גם

מחנות המעצר בקפריסין
ההעפלה
נתן אלתרמן - משורר ההעפלה ומגורשי קפריסין
קריסטין צ'נוות'

| --- | --- |
קריסטין צ'נוות', 2012
קריסטין צ'נוות', 2012
 לידה:  24 ביולי 1968 (בת 56) אוקלהומה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Kristi Dawn Chenoweth 
 סוגה מועדפת:  מחזות זמר
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1991
 עיסוק:  זמרת, מדבבת, סופרת
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אוקלהומה סיטי  תיכון ברוקן ארו  Wanda L. Bass School of Music 
 פרסים והוקרה:  פרס עולם התיאטרון (1997)  פרס טוני לשחקנית משנה במחזמר (1999)  פרס Vanguard (2011)  היכל התהילה המוזיקלי של אוקלהומה (2011)  פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית (2009)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  פרס דרמה דסק לשחקנית מצטיינת במחזמר 
 http://officialkristinchenoweth.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
קריסטין צ'נוות' (באנגלית: Kristin Chenoweth; נולדה ב-24 ביולי 1968) היא שחקנית, מדבבת וזמרת אמריקאית. זכתה בפרס טוני לשנת 1999 על משחקה במחזמר "You're a Good Man, Charlie Brown" (אנ') בברודוויי והייתה מועמדת לטוני נוסף, על תפקידה כ"גלינדה", המכשפה הטובה מהדרום, במחזמר "מרשעת", ב-2003. בנוסף, שיחקה במספר סדרות טלוויזיה, כגון "הבית הלבן". על תפקידה בסדרה "החיים על פי נד" זכתה צ'נוות' ב-2009 בפרס אמי לשחקנית משנה.
ביוגרפיה

נולדה ב-24 ביולי 1968, בברוקן ארו שבאוקלהומה, בשם "Kristi Dawn Chenoweth".
בצעירותה שרה גוספל ולמדה אופרה ולאחר מכן החלה לשחק במחזות זמר. ב-1997 שיחקה בהצגת הבכורה שלה בברודוויי - Steel Pier(אנ'). ב-2001 עלתה לשידור סדרת טלוויזיה של קריסטין הנושאת את שמה הפרטי. התארחה בסדרות רבות, בהן רחוב סומסום ו-Glee, שהביא למועמדותה לפרס אמי בשנים 2010 ו-2011.
הופיעה כדמות במספר סרטים: סמנתה(אנ') (2005), הפנתר הוורוד (2006), משפחה על גלגלים(אנ') (2006), לפגוע ולברוח(אנ') (2012). כמו כן הופיעה בסרטי טלוויזיה.
ב-2012 כיכבה בסדרה "ביצ'יות מבית טוב"(אנ').
באוקטובר 2023, צ'נוות', יחד עם עוד מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן. הם קראו לשחרור בני ערובה המוחזקים על ידי ארגון הטרור חמאס בעקבות טבח שבעה באוקטובר. הקמפיין שהושק לצד המכתב נקרא #NoHostageLeftBehind. המכתב מדגיש את הרצון לחופש הן לישראלים והן לפלסטינים לחיות בשלום ומגנה את האלימות של חמאס.
דיבבה דמויות בסרטי הילדים: ריו 2 (גבי), וסרטי פיות דיסני: "טינקרבל", "טינקרבל והאוצר האבוד" ו"טינקרבל והסוד הקסום" (רוזטה).
כזמרת הוציאה שבעה אלבומים:
2001: Let Yourself Go
2005: As I Am
2008: A Lovely Way to Spend Christmas
2011: Some Lessons Learned
2014: Coming Home
2016: The Art of Elegance
2019: For the Girls
הוצאות אחרות:
2019: Angels Among Us
ב-2009 הוציאה ספר זיכרונות - "A Little Bit Wicked: Life, Love, and Faith in Stages".
במרץ 2025, חתמה עם סוכנות UTA לייצוג בכל התחומים. צ'נוות מפיקה ומככבת במחזמר "The Queen of Versailles", שצפוי לעלות בברודווי בעונת 2025–2026.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם הסרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2002 | Topa Topa Bluffs | פאטי |  |
| 2005 | סמנתה | מריה קלי |  |
| 2006 | הפנתר הוורוד | צ'רי |  |
| 2006 | משפחה על גלגלים | מרי ג'ו גורניקי |  |
| 2006 | לרוץ עם מספריים | פרן סטיוארט |  |
| 2006 | מעבר לכל דמיון | מגישת תוכנית |  |
| 2006 | להאיר את השכונה | טיה הול |  |
| 2006 | A Sesame Street Christmas Carol | כריסמס קארול | דיבוב |
| 2008 | קופים בחלל | קילוואט | דיבוב |
| 2008 | טינקרבל | רוזטה | דיבוב |
| 2008 | מת לחגוג | קורטני |  |
| 2009 | Into Temptation | לינדה סלרנו |  |
| 2009 | טינקרבל והאוצר האבוד | רוזטה | דיבוב |
| 2010 | טינקרבל והסוד הקסום | רוזטה | דיבוב |
| 2010 | רק לא את | ג'ורג'יה קינג |  |
| 2012 | לפגוע ולברוח | דבי קריגר |  |
| 2013 | סוף שבוע משפחתי | סמנתה סמית-דאנגי |  |
| 2014 | ריו 2 | גבי | דיבוב |
| 2014 | המין השני | גברת קאמפ |  |
| 2015 | קסם מוזר | פיית השזיף | דיבוב |
| 2015 | השכן ממול | ויקי לנסינג |  |
| 2015 | פינאטס - הסרט | פיפי | דיבוב |
| 2016 | Hard Sell | לורנה בוצ'נן | פוסט-פרודקשן |
| 2017 | הפוני הקטן שלי: הסרט | הנסיכה סקאייסטאר | דיבוב |
| 2017 | דירוג כיתתי | ג'נט קראוס |  |
| 2020 | הולידייט | דודה סוזן |  |
| 2020 | המכשפות | דייזי |  |
| 2021 | National Champions | ביילי לאזור |  |
| 2024 | Our Little Secret |  |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם התוכנית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1999 | Annie | לילי סט. רגיס | סרט טלוויזיה |
| 1999 | LateLine | קריסטין | פרק אחד |
| 1999 | Paramour | ללא שם | מיני-סדרה |
| 2001 | Seven Roses | ללא שם |  |
| 2001 | Kristin | קריסטין יאנסיי | 13 פרקים (7 מתוכם לא שודרו) |
| 2001 | פרייז'ר | פורטיה סנדרס | פרק אחד |
| 2001–2007 | Elmo's World | גברת נודל | 2 פרקים |
| 2002 | Baby Bob | קריסטל קרטר | פרק אחד |
| 2003 | איש המוזיקה | מריאן פרו | סרט טלוויזיה |
| 2003 | Fillmore! | מדריכה במוזיאון | דיבוב, פרק אחד |
| 2003–2006 | רחוב סומסום | גברת נודל | 2 פרקים |
| 2004–2006 | הבית הלבן | אנאבת' סקוט | 34 פרקים |
| 2005 | Great Performances | קונגונד | פרק אחד |
| 2007 | בטי | דיאן | פרק אחד |
| 2007 | רובוט צ'יקן | אמא/נסיכה | דיבוב, פרק אחד |
| 2007–2009 | החיים על פי נד | אוליב סנוק | 22 פרקים |
| 2009 | 12 Men of Christmas | אי. ג'יי. באקסטר | סרט טלוויזיה |
| 2009 | Sit Down, Shut Up | מירקל גרו | דיבוב, 13 פרקים |
| 2009–2011; 2014 | Glee | אפריל רודס | 5 פרקים |
| 2012 | ביצ'יות מבית טוב | קרלין קוקבורן | 10 פרקים |
| 2012 | שוות בקליבלנד | קורטני פרייס | פרק אחד |
| 2012 | האישה הטובה | פגי בירן | 2 פרקים |
| 2013–2014 | קירסטי | בריטני גולד | 2 פרקים |
| 2014 | בוג'אק הורסמן | ונסה גקו | דיבוב, פרק אחד |
| 2015 | אבא אמריקאי | דבין | דיבוב, פרק אחד |
| 2015 | היורשים | מליפיסנט | סרט טלוויזיה |
| 2017 | יאנגר | מרילין קלר | פרק אחד |
| 2017 | אלים אמריקאים | איסתר | פרק אחד |
| 2018 | ממי | מירנדה | פרק אחד |
| 2018 | המרוץ לדראג: אולסטארס | שופטת אורחת | פרק אחד |
| 2018 | משפט ושגיאה | לביניה פק-פוסטר | עונה שנייה; 10 פרקים |
| 2018 | A Very Wicked Halloween | גלינדה | משדר מיוחד |
| 2019 | A Christmas Love Story | קתרין קלארק | סרט טלוויזיה של הולמרק |
| 2019 | הילדים מרחוב הארווי | פאטי פופה | דיבוב, פרק אחד |
| 2020 | Disney Family Singalong | בתפקיד עצמה | משדר מיוחד |
| 2021 | שמיגדון! | מילדרד לייטון | תפקיד ראשי, 6 פרקים |
מהפכת 1905

מהפכת 1905 הייתה ניסיון של סוציאליסטים וליברלים להפיל את שלטון הצאר הרוסי, ניקולאי השני. המהפכה החלה בשנת 1905, ונמשכה למעשה עד 1907, כשרק אז היא דוכאה. שתי התוצאות הישירות של המהפכה היו: פרסום מנשר אוקטובר על ידי הצאר שהעניק מספר זכויות לתושבים, והקמת הדומה - הפרלמנט הרוסי - שבו היה רוב לשׂוחרי המודרניזציה והדמוקרטיזציה. לצד מחלוקות ידועות בין הגורמים השונים והמנוגדים שדחפו למהפכה (אנרכיסטים רדיקליים מזה, ליברלים מתונים מזה, סוציאל-רבולוציונרים מזה מול סוציאל-דמוקרטים מזה, 'קדטים' - 'דמוקרטים-קונסטיטוציונלים', ועוד), סיבה מרכזית לכישלון היחסי של המהפכה, הייתה הסכמת המהפכנים להותיר בידי הצאר את הזכות לפזר את 'הדומה', צעד שננקט על ידו כמה וכמה פעמים, דבר שהמאיס על הציבור את הדמוקרטיה.
רקע

בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 החלו להתעורר אידאולוגיות שונות ברוסיה דוגמת נארודנים, אנרכיסטים, סוציאל-רבולוציונרים,סוציאליסטים וליברלים. בנוסף, האיכרים והצמיתים, שהיוו רוב העם, מאסו באי שילובם בשלטון. חלק מהם החל להצטרף לתנועות ליברליות וסוציאליסטיות שתמכו בין היתר בהפלת הצאר. אף על פי שהשלטון אסר פעמים רבות את חברי התנועות הללו, הדבר לא מנע מזרם גובר והולך של אנשים להצטרף אליהן. אלכסנדר השני הנהיג מדיניות של רפורמות שעוררו את זעם האצולה, אך בעיני הליברלים והרדיקליים הן היו מתונות מדי. אלכסנדר השני דיכא את חוגי האינטליגנציה, שעוררו התנגדות עזה כלפיו. ב-1 במרץ 1881 (לפי הלוח הישן) נרצח הצאר, אלכסנדר השני, באמצעות פצצה, על ידי איש תנועת נרודניה ווליה (בתרגום חופשי - "רצון העם").
רקע > תקופתו של אלכסנדר השלישי

אלכסנדר השלישי, יורשו של אלכסנדר השני, חשב את הרפורמות של אביו לליברליות יתר על המידה, ונודע כמנהיג שמרן. הוא גם דיכא את מתנגדי השלטון רבות. את רוב עבודת הדיכוי ביצעה האוכרנה, המשטרה החשאית בימי האימפריה הרוסית. כתוצאה מפעילות האוכרנה רבים מן המהפכנים היגרו למערב אירופה, כדי לא להיות יעד לחיסול על ידי המשטר. הגירה זו אל המערב חיזקה את היכרותם של רוסים רבים עם רעיונות מהפכניים, כמו המרקסיזם ורעיונות אחרים. זה היה הרקע לניסיון להקים ברוסיה מפלגה מרקסיסטית ב-1884, שלא הצליחה להכות שורש עד 1897.
אלכסנדר השלישי מינה לשׂר האוצר את סרגיי ויטה ב-1892. ויטה התמודד עם גירעון תקציבי קבוע וניסה לתת דחיפה לכלכלה ולמשוך משקיעים זרים לרוסיה. דוגמה לכך אפשר לראות במפעל הבנייה העצום של הרכבת הטרנס סיבירית ובהפיכת הרובל למטבע הרשמי ברוסיה (1897). הצמיחה התרכזה במספר אזורים כגון מוסקבה, סנקט פטרבורג, אוקראינה ובאקו. בהערכה גסה, נראה כי שליש ממרכזי התעשייה הללו הושקעו על ידי זרים.
רקע > התעוררות מהפכנית

סמוך ל-1905, התאוששו המפלגות המהפכניות מן הדיכוי של שנות ה-80 של המאה ה-19. מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית הוקמה ב-1898, והתפצלה ב-1903 לשתי תנועות: מנשביקים ובולשביקים. ב-1898 החלה לגדול המפלגה המרקסיסטית הרוסית. המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית (ס"ר) הוקמה בחרקוב ב-1900, והזרוע הצבאית שלה (Boevaia Organizatsiia) התנקשה באישים בכירים ברוסיה לפני 1905 ואחריה, כגון בשני שרי פנים: דמיטרי סרגייביץ' סיפייגין ב-1902, ובמחליפו ויאצ'סלב פלבה ב-1904. התנקשויות אלו גרמו לממשלה לתת סמכויות רבות יותר למשטרה.
ב-1902 פרסם לנין (מנהיג ברית המועצות לעתיד) את המנשר "מה יש לעשות?", בו טען שהמרקסיסטים צריכים להקים מפלגת חיל-חלוץ של מהפכנים מקצועיים (לניניזם).
רקע > שלטונו של ניקולאי השני

את אלכסנדר השלישי ירש ב-1894 בנו, ניקולאי השני, מלך בעל שליטה רפויה במדינתו. כבר בהיותו צעיר, המלך שׂרד ניסיון התנקשות. בשל שליטתו הרפויה במדינתו, שימש ככלי משׂחק בידי יועציו והאנשים שמסביבו: אשתו הצארינה אלכסנדרה שמוצאה גרמני, הנזיר הרוסי גריגורי רספוטין, כמה מבני מעמד האצילים במדינה ואף בן דודו קיסר גרמניה, וילהלם השני.
רקע > מלחמה במזרח

ב-8 בפברואר 1904, בעת שלטון הצאר ניקולאי השני, פרצה מלחמת רוסיה–יפן במזרח המדינה. הגורם למלחמה היה רצון יפן לשלוט על פורט ארתור, שהייתה נקודה אסטרטגית החולשת על האזור.
בתחילה המלחמה הייתה פופולרית, אולם עם התמשכותה היא הפכה שנואה יותר ויותר על העם. המלחמה כלל לא הייתה קלה לעם הרוסי: אף על פי שהחיילים הרוסים נלחמו באומץ לב, רבים מהם מתו וציודו של הצבא הרוסי היה לקוי ומיושן, לעומת הצבא היפני המודרני והחדיש. לאחר קרבות עקובים מדם בפורט ארתור ובסביבותיה, זכתה יפן בניצחון מזהיר. בהסכם שלום שנחתם ב-5 בספטמבר 1905, בתיווכו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט, ויתרה רוסיה על פורט ארתור וסביבתה ועל חצי מהאי סחלין, והכירה בשלטונה של יפן בקוריאה. החיילים זקפו את ההפסד במלחמה לחובת הצאר.
המרד

בתוך המהפכנים עצמם לא היו דעות אחידות ומנהיגות מאוחדת. לזרמים השונים היו דעות שונות ואף דומות: הפועלים, כוחות הצבא, ורוב המהפכנים הפכו את הכלכלה לנושא מרכזי בקרבם, הליברלים וחוגי האינטליגנציה שאפו לזכויות אדם וקבוצות לאומיות קטנות התעניינו בעיקר בפוליטיקה ובחופש תרבותי.
המרד > "יום ראשון העקוב מדם"

ביום ראשון ב-22 בינואר (על-פי הלוח הגרגוריאני, בלוח הישן (היוליאני) מצוין בתאריך 9 בינואר), בבירה הרוסית סנקט פטרבורג, המוני מורדים (חלקם ממפעל קירוב) ובני משפחותיהם (מעריכים כי 80,000 איש) בהנהגת האב גפון, צעדו לעבר ארמון החורף של הצאר. הם מחאו בנימוס על הנהגותיו של הצאר וניסו לשכנע אותו להנעים את תנאי הפועלים. המחאה הייתה שקטה עד כדי כך, שאפילו הקומוניסטים התנגדו למחאה זו במחשבה מאבק שאינו מזוין בצאר לא ישנה מאום.
למרות כל זאת, הצאר ניקולאי דאג להמלט מארמונו טרם המחאה, ושורת חיילים הוצבה מול המפגינים. למרות העדר האלימות של הפגינים, פתחו החיילים באש וניסו כמה שיותר למנוע מהמפגינים להתקרב אל הארמון. באותו היום העיר סנקט פטרבורג הוכרזה שטח סגור ולאחר שדוכאה ההתקוממות בכוח אש חיילי הצאר, החיים שבו למסלולם. מקורות המקורבים לצאר העריכו כי נהרגו 96 איש ונפצעו 300, ואולם מקורות מהפכניים העריכו כי נהרגו 4,000 איש. חוקרים בימינו מעריכים כי נהרגו 1,000 איש. האירוע זעזע את אזרחי רוסיה והצית מרידות ושביתות ברחבי המדינה, ומקובל לראות בו את האירוע שהחל את המהפכה.
המרד > המשך המרידה

בתקופת המרידה אירעו שביתות רבות שהחלישו את המשק הרוסי ושיתקו חלקים ניכרים ממנו. מלבד זאת אירעו מהומות רבות ברחבי המדינה. בחודש פברואר אירעו שביתות בקווקז ובחודש אפריל בהרי אורל. בנוסף לכך, כל המוסדות האקדמיים נסגרו זמנית בחודש מרץ, כתוצאה מהפגנות תמיכה בפועלים שאורגנו על ידי הסטודנטים (המוסדות האקדמיים נפתחו מחדש רק כשנה לאחר מכן). השבתת רשת הרכבות ב-8 באוקטובר (על פי הלוח הישן) התפתחה במהרה להתקוממות אזרחית במוסקבה ובסנקט פטרבורג שבעקבותיה נוצר סובייט פטרבורג קצר הימים.
חסרי-אדמות החלו לתקוף ולשרוף שכונות בערים הגדולות במינסק, בגרודנו ובקאונאס.
בנוסף לכך היו שביתות במרכזים תעשייתיים בפינלנד, בפולין ובארצות הבלטיות כנגד הצאר. בעקבות האירועים הללו נהרגו ב-13 בינואר (לפי הלוח היוליאני) 80 איש בריגה שבלטוויה ומספר ימים לאחר מכן בוורשה שבפולין נהרגו 100 איש. אזור סמרה שברוסיה הכריז על פרישה מרוסיה ועל הקמת רפובליקה עצמאית ובעקבות פעולה זו "נקרעו" שטחים מרוסיה לטובת המדינה החדשה. לאחר זמן קצר נכבש אזור סמרה מחדש על ידי חיילי הממשלה. מקרה מעניין נוסף הוא של הרפובליקה של גוריה - רפובליקה שהוקמה במהלך המהפכה על ידי מקומיים באזור גוריה שבדרום-מערב גאורגיה. הרפובליקה החזיקה מעמד מתחילת המהפכה עד ינואר 1906. אז, לאחר מספר ניסיונות כיבוש, נכבשה הרפובליקה באכזריות על ידי חיילי הממשלה.
קבוצה גדולה למדי של מנשביקים הוציאה מכלל פעולה כ-200 מפעלים ברחבי המדינה. מספרם של הפועלים השובתים בחודש ינואר היה 400,000. המספר גדל והגיע ב-13 באוקטובר (לפי הלוח היוליאני) לכ-2 מיליון שובתים.
חלק במרד היה לחיילים הרוסים שערקו מיחידותיהם כדי להצטרף למרד, ובעיקר נודע סיפור המרד על אוניית הקרב פוטיומקין ב-14 ביוני (סיפור שהומחש על ידי הבמאי סרגיי אייזנשטיין בסרטו "אניית הקרב פוטיומקין") ומרד של אוניות של צי הים השחור בראשו עמד פיוטר שמידט.
המרד > יהודים

במהלך המהפכה רבים הפכו את היהודים לשעירים לעזאזל משני הצדדים. ההמונים התנפלו על היהודים ועשׂו בהם פוגרומים וגרמו לנזקים בנפש וברכוש. ידועים במיוחד הפוגרומים באודסה, שם לפי הערכה, נהרגו 500 יהודים ביום אחד. סטודנטים גאורגים הגנו בגופם על יהודי העיר ואחד מהם אף שילם על כך בחייו. ב-19 באוקטובר 1905, פרע המון מוסת ביהודים בקישינב. בחודש זה בוצע פוגרום גם ביהודי ויניצה ומספר יהודים נהרגו. כ-200 יהודים היו מאורגנים בקבוצה להגנה עצמית, אך רק למחצית מהם היו אקדחים. 29 יהודים נהרגו, ועשרות נפצעו, אך גם פורעים רבים נהרגו.
לאחר סיום המהפכה אירעו פרעות "המאות השחורות". התוצאה לפריצתן הייתה התמרמרות חוגים בכנסייה על החלשת הכנסייה על ידי הצאר.
בנוסף לפוגרומים הקשים, הצאר טען ש-90 אחוזים מן המהפכנים הם יהודים. בעקבות הפגיעות ביהודים רבים מיהודי רוסיה היגרו אל ארצות הברית ומערב אירופה וחלק קטן היגר לארץ ישראל. בין המהגרים היו סופרים ואנשי רוח רבים ובהם גם שלום עליכם שהיגר לארצות הברית.
על יסוד קבלת הרעיונות הפלורליסטיים של מנהיגי המהפכה הבולטים, רבים מהתנועה הציונית ומחוצה לה תמכו במהפכה: מפלגת הבונד היהודית ברוסיה, שהיוותה את הגורם המרכזי באגף הדמוקרטי-פלורליסטי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית ('המנשביקים'), תמכה במהפכה והובילה אותה בעיירות היהודיות. בנוסף מפלגת מפלגת פועלי ציון תמכה במהפכה אולם לא שיתפה פעולה עם מפלגת הבונד.
המרד > סיום ודיכוי

ב-14 באוקטובר 1905 (לפי הלוח הישן) נכתב מנשר אוקטובר על ידי סרגיי ויטה ואלכסיס אובולנסקי והוצג לצאר. במנשר היו נתונות מספר זכויות לאזרחים במדינה. הצאר התווכח שלושה ימים על תוכנו של המנשר, אולם בסופו של דבר, ב-17 באוקטובר 1905 (לפי הלוח הישן, לפי הלוח החדש ב-30 באוקטובר) הצאר חתם על המנשר. בעקבות פרסום המנשר היו הפגנות תמיכה בפרסום המנשר. מרידות רבות הסתיימו, אם בכוח ואם בכניעה מרצון. הצאר הצטער מאוחר יותר על כך שחתם על המנשר, הוא אמר כי הרגיש באותו זמן "בחילה ובושה על הבגידה בשושלת".
ההתנגדות האחרונה הייתה במוסקבה על ידי בולשביקים. בין ה-5 בדצמבר עד ל-7 בדצמבר (לפי הלוח הישן) הבולשבקים גייסו אזרחים לשם שימושם בלחימתם, בעיקר על ידי איומי אלימות על הפועלים. ב-7 בדצמבר שלח הצאר חיילים לעצור את הבולשביקים, וקרבות רחוב מרים ועקובים מדם התפתחו. לאחר לחימה בת שבוע הגיע למקום גדוד מיוחד של הגנרל הרוסי סמנובסקי, שעל ידי שימוש בארטילריה שבר את כוח המורדים. כאשר היו אלפי מתים ברחבי העיר, הבולשביקים נכנעו סופית ב-18 בדצמבר (לפי הלוח הישן).
חלק מן המהפכנים יהיו עתידים להיות לבעלי תפקיד בכיר בברית המועצות. לנין השתתף במהפכה, לאון טרוצקי, שהיה באותה העת מנשביק, השתתף בסובייט פטרבורג. אחרי המלחמה טרוצקי ולנין ברחו מרוסיה.
בסך הכול נהרגו 9,000 איש על ידי המהפכנים בשנים 1905-1907. בין ההרוגים היו ראשי ערים, בנקאים, שוטרים, בעלי אדמות ומפעלים, אנשי צבא, אנשי המשטרה החשאית ואף בנו של הצאר אלכסנדר השני, סרגיי אלכסנדרוביץ', שנהרג בעת שיצא מהקרמלין במרכבתו. את ההתנקשויות ארגנו חברי תנועות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, הסוציאל-רבולוציוניים, אנרכיסטים ואנשים בודדים. בסך הכול היו 3,228 התפרעויות שצרכו התערבות צבאית לשם החזרת הסדר. במהלך המהפכה נגרם נזק כספי של 29 מיליון רובל. בחודש אפריל 1906 החליטה ממשלת רוסיה לקחת הלוואה בסך 900 מיליון רובל בשביל לשקם את הכלכלה הרוסית. נראה כי הצאר "איבד את הביטחון שלו" ושר האוצר הרוסי סרגיי ויטה התפטר והוחלף על ידי איוון גרומקין.
אף על פי שהמהפכה הסתיימה בדצמבר 1905 התחיל ב-1906 אי-שקט נוסף בקרב האיכרים, בממדים קטנים יותר, עד שנת 1908.
מהפכת 1905 באומנות

אומנים רבים ברוסיה בחרו להביע ביצירותיהם את מהפכת 1905. בין האומנים הללו אפשר למנות את איליה רפין, הצייר שצייר את "17 באוקטובר 1905". בתאריך 17 באוקטובר 1905 פורסם מנשר אוקטובר ורפין בחר לתאר את חגיגות האנשים לאחר פרסום המנשר. מלבד רפין גם הסופר היהודי שלום עליכם בחר לספר על המהפכה בספרו "המבול", שתיאר אירועים מן המהפכה. גם ולנטין קטייב בחר לתאר את המהפכה בספרו "מפרש בודד מלבין באופק". תיאור נוסף של המרד על אוניית הקרב פוטיומקין קיים בסרטו המפורסם של סרגיי אייזנשטיין, אוניית הקרב פוטיומקין.
הערות שוליים

↑  יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות, תל אביב: מחברות לספרות, 1968, עמ' 314
↑  על יהודי ויניצה באתר יד ושם (באנגלית)
↑  יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות, עמ' 314
↑  קרוק, תחת דגלן, עמ' 327-328
↑  קרוק, תחת דגלן, עמ' 305
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560859905171  BnF: cb11935662w (data)  LCCN: sh85125806  NKC: ph138783 
סרגיי ויטה. צויר על ידי איליה רפין
"יום ראשון העקוב מדם"
בונדיסטים יהודים באודסה עם גופות חבריהם שנהרגו במהפכת 1905
"17 באוקטובר 1905" מאת איליה רפין
היסטוריה של האנציקלופדיה בריטניקה

אנציקלופדיה בריטניקה (Encyclopædia Btirannica) היא אנציקלופדיה היוצאת לאור למן שנת 1768, והופיעה עד כה בחמש-עשרה מהדורות. בשלהי המאה העשרים פיתח המו"ל, חברת אנציקלופדיה בריטניקה גרסאות ממוחשבות לאנציקלופדיה, תחילה על-גבי CD-ROM, לאחר מכן על-גבי DVD, ולבסוף באינטרנט.