יהדות פרנקפורט
היסטוריה > הפרדת הקהילה

בתחילת המאה ה-19 שלט בפרנקפורט נסיך מטעם נפוליון ובשנת 1808 הוא מינה לוועד הקהילה משכילים בלי בחירות. בין השנים 1808-1838 ועד הקהילה מירר את חיי האורתודוקסים ואסר על שחיטה כשירה, לימוד תורה וטבילה במקוה. בשנת 1843 הציעה משפחת רוטשילד לממן בית כנסת חדש לקהילה, ואחד התנאים לכך היה שיימצא עוזר לרב טרייר הישיש שהרב טרייר יראיין אותו וימנה אותו. ועד הקהילה מינה את לאופולד שטיין (גר'), רב רפורמי, מבלי ידיעת הרב. דבר זה ביטל את החוזה עם רוטשילד וגרם לשברון ליבו ומותו של הרב טרייר. בשנת 1847 יצא חוק המזכה קהילות יהודיות בתמיכה ממשלתית, אך השלטון הכיר בקהילה אחת בכל מקום וכל אזרח מחויב היה להימנות על קהילה (כנסייה) ולשלם לה מיסים, בעוד שהיפקדות על הקהילה הרפורמית הייתה דבר בעייתי לפי ההלכה האוסרת על "חיזוק ידי עוברי עבירה". ב־1849 נפטר הדיין ר' יעקב פוזן והרפורמים לא התירו לר' צבי בנימין אוירבך להספידו בבית הקברות והוא נאלץ לעמוד ברחוב. תקרית זו שברה את גב הגמל, ו־11 אורתודוקסים בראשות ר' שלמה פוזן (בן הדיין המנוח) ור' משה מיינץ פנו לסנאט וקיבלו אישור להקים אגודה דתית נפרדת. מיד לאחר הקמת האגודה הצטרפו אליה כ-350 בתי אב, ביניהם רוטשילד, עמנואל שוורצילד, ור' גרשון יהושפט. מכיוון שהקהילה גדלה היא קיבלה ב־1851 אישור מיוחד למנות רב ומינתה את ר' מיכאל זקס אך מסיבות לא ברורות הוא שב לברלין. משלא מצאו רב, שלח ר' גרשון יהושפט מכתב מפציר לרבה של מוראביה, רש"ר הירש, והוא נעתר לבקשה.
ב-1873 ביסמרק חוקק חוק המתיר לנוצרים לפרוש מהכנסייה שלהם, דבר שיחליש את כוחן של הכנסיות. משראה זאת רשר"ה, הוא נסע לברלין פעמים רבות כדי לשכנע את הרשויות לחוקק חוק דומה ליהודים. בשנת 1876 השלטון שוכנע וחוקק את חוק ה"אוסטריט" המתיר ליהודים הקמת קהילות נפרדות וכך לא ישלמו מיסים לקהילה הכללית. משראה ועד הקהילה שהאורתודוקסים יחדלו לשלם מיסים הוא פרסם תיקונים בחוקי הקהילה המתירים לחרדים להקים מוסדות דת משלהם וכך מיסיהם לא הולכים ישירות לעוברי עבירה. בעקבות התיקונים ר' משה מיינץ שהיה מזקני הקהילה ולמדן מופלג, ואיתו רבנים ודיינים רבים ושאר בעלי בתים חזרו לקהילה הכללית. בשלב זה נסעו שני בעלי בתים לגרי"ד במברגר שהוחזק לגדול רבני גרמניה, לבקשו שיבוא לפרנקפורט ויורה למתנגדי הפרישה להישאר עם רשר"ה. הגרי"ד במברגר סירב, והסביר כי הרב מיינץ הוא למדן חריף והוא חושש להתעמת איתו ישירות כשהוא לא בקיא בנבכי הפוליטיקה הקהילתית בפרנקפורט. הם חזרו, ושלחו לו מכתב עם כל פרטי המחלוקת בצירוף ברכות והפצרות מאת חתנו ר' זליגמן פרום שיבא לשכנע את הרב מיינץ. משנפגש הגרי"ד במברגר עם הרב מיינץ, הרב מיינץ הצליח לשכנע אותו בצדקת המתנגדים והגרי"ד פרסם בעיתון שאין חובה להישאר בקהילה רש"ר הירש. רשר"ה שהיה המום מהפניית העורף על ידי ידידו הטוב, פרסם מכתב בוטה ופוגע בפומבי לרב במברגר שהשיב במכתב פומבי נגדי אך מבקש מרשר"ה להוריד את המחלוקת מדפי העיתון ולהעבירה לפסים שקטים. הרשר"ה פרסם מכתב פומבי נוסף בוטה מאוד, אך לא זכה למענה מהגרי"ד שנפטר זמן קצר לאחר מכן. לאחר מכן, הרב שמחה במברגר הצדיק את אביו, בנימוקים הלכתיים ובאידאולוגיות של קירוב רחוקים ואחדות ישראל.
הקהילה הפורשת, שנקראה 'עדת ישורון', הקפידה על מדיניות נוקשה של הפרדה בינה לבין כל מה שריח רפורמה נודף ממנו, ובמהרה החלה לגדול ואף לגרום לכך שהקהילה הוותיקה בחרה לעצמה שוב רב אורתודוקסי (הרב מרדכי הורוויץ), גם אם כזה שקיבל את קיומם של יסודות ליברליים בקהילה.
הרש"ר הירש ייסד בקהילה מוסדות חינוך אורתודוקסיים נפרדים מאלו של הקהילה הגדולה (ה'פילאנטרופין'), וחתנו ויורשו בקהילה – הרב שלמה זלמן ברויאר – הקים ישיבה גבוהה בשנת 1890. תוכנית הלימודים עקבה אחרי התבנית המזרח-אירופאית, תוך התאמה למציאות המערב אירופאית שחסרה בסיס מתאים ללימוד בישיבה. כדי להתגבר על הפער הכילה הישיבה לימוד בחמש רמות שונות, כאשר עיקר המטרה היה להביא את התלמידים ה'מקומיים' לרמת לימוד ישיבתית. ביטוי להצלחת הישיבה ניתן לראות בכך שעם הקמתה היו כל תלמידיה יוצאי מזרח אירופה, אך שלושים שנים מאוחר יותר שמונים אחוז מן התלמידים היו בני העיר והסביבה.
הרב שלמה ברויאר נפטר בשנת 1926, ולאחר מאבק ירש את כס הרבנות הרב יוסף הורוביץ. את מקומו בראשות הישיבה ירש בנו הרב יוסף ברויאר. בשנת 1933 החלו ישיבות רבות בגרמניה להיסגר, אך הישיבה של קהל עדת ישורון התרחבה והוסיפה בית חינוך לצעירים כמו גם מכון הכשרה לעלייה לארץ ישראל.
הישיבה המשיכה בפעילות עד ליום בו נשרפה, היא ובית הכנסת של הקהילה כמו גם שאר המוסדות היהודיים בעיר, בליל הבדולח.
במקביל, הקהילה הכללית שלא רצתה לאבד את האורתודוקסים הסכימה למנות רב אורתודוקסי ולבנות בית כנסת אורתודוקסי (ברנפלאץ). משניתנה רשות לקהילה למנות רב אורתודוקסי, הקהילה פנתה להילה וכסלר שיכהן כרב הקהילה אך הוא נמנע עקב הוראת רש"ר הירש. לאחר מכן הקהילה פנתה לרב מרדכי הורוויץ אך גם הוא לא רצה מפני הוראת רבו, ר' עזריאל הילדסהיימר שתמך ברש"ר הירש, והוא נעתר לקהילה עקב לחצים מצד הרב מיינץ והרב במברגר. בזמן ההפרדה היו תלמידי חכמים שלא רצו לפרוש כדוגמת ר' משה מיינץ (מוזכר בשו"ת כתב סופר), ר' שלמה זלמן גייגר והרב יעקב פוזן ששימש כדיין הקהילה במקביל לבן דודו ר' גרשון ששימש בקהילה הנפרדת.  בראשות הישיבה של הקהילה הכללית לפני השואה עמד הרב יעקב יהודה הופמן. ערב השואה היו בפרנקפורט כ־30,000 יהודים מתוכם כ-6,000 בקהילה הפורשת. כל אחת מהקהילות ראתה עצמה כממשיכת הקהילה הקדומה, הפורשת מבחינת האדיקות החרדית, והכללית מבחינת שמרנות המנהגים והמנגינות. עוד אחד מדייני הקהילה הכללית הוא הרב מנחם מנדל קירשבוים.