stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלפבית אוגריתי
הדמיון לכתב הפיניקי

משה דוד קאסוטו, שחקר את כתבי אוגרית, האמין שהאלף בית העברי-פיניקי קדם לאלפבית האוגריתי, והאותיות שהוספו לזה האחרון ולא קיימות באלפבית הפיניקי-עברי הן תוצר התאמת כתב זה להגיה המקומית. גם צבי ושפרה רין ראו באלפבית האוגריתי הרחבה של האלפבית הצידוני, והביאו מספר ראיות:
סימן הע' (𐎓) המשותף לאותיות גרוניות באוגריתית כמו ח' (𐎈), ט' (𐎉), טֿ' (𐎑), ק' (𐎖) ועֿ' (𐎙), בדומה לאותיות גרוניות בכתב הפיניקי, שכללו את סימן הע' (𐤏): ט' (𐤈, שילוב של ע' ות' (𐤕)) וק' (𐤒, שילוב של ע' וג' (𐤂)). הדבר עולה אף מהדמיון בין אותיות הע' (סימן הע' האוגריתי דומה לעיגול בשיטת היתדות), ואף מסביר את האות ע' שנמצאה לעיתים מוקפת בעיגול בלוחות אוגרית (UT 60 (בחורית), UT 602 ועוד). שאר העיצורים בהם מופיע הסימן הם עיצורים שורקים או כאלה שאין להם מקביל בכתב הפיניקי, והם: דֿ' (𐎏), ס2' (𐎝), ש' (𐎌), תֿ' (𐎘). בסימן הצ' אין את הסמן המשותף לעיצורים הגרוניים, מה שמחזק את הסברה שהוא היה נחצי בתקופת המצאת הכתב, דבר העולה גם מההקבלה המקראית בין השורשים צחק || שׂחק. דומה, אפוא, שהעיקרון האוגריתי היה שסימן הע' מופיע בכל אות שאין לה מקבילה באכדית (מלבד האות ס2', שנדחקה בעקבות כך לסוף סדר האלפבית ושימשה רק במקרים מיוחדים).
קשר חזותי בין האותיות באוגריתית ובפיניקית ועברית: 𐤂 = 𐎂, 𐤄 = 𐎅, 𐤅 = 𐎆 (על הצד), 𐤆 = 𐎇, 𐤈 = 𐎉 (סימן הע' האוגריתי + סימן הת' הפיניקי, כאשר ט' הפיניקית היא סימני הע'+הת' הפיניקיים), 𐤊 = 𐎋, 𐤐 = 𐎔, 𐤔 = 𐎌, 𐤎 = 𐎝, 𐤇 = 𐎃.
לפי תעתיקי שמות כנעניים לאכדית, מספר ההגאים בשפות הכנעניות עלה על מספר האותיות (22). הדבר עולה גם מההבחנה המקראית בין שני סוגי ש', ומההבחנה בין שני סוגי צ' (צ' וטֿ') באוגריתית ובתרגום השבעים.
ראו גם

אוגריתית
כתבי אוגרית
אלפבית פיניקי
ביאורים

1 2 3  אות זאת לא נמצאת בסידור ה'הלחמ' האוגריתי.
↑  הסימן מופיע בלוח בצורה דומה יותר לצורה האשורית
1 2  הסימן מופיע בלוח בצורה זהה לצורה האשורית
↑  הסימן מופיע בלוח בצורה דומה יותר לצורה האשורית
↑  הסימן מופיע בלוח בצורה כמעט זהה לצורה האשורית
↑  הסימן מופיע בלוח בצורה דומה יותר לצורה האשורית
↑  האות פגומה, ורק פינתה הימנית־תחתונה שרדה
↑  הסימן מופיע בלוח בצורה זהה לצורה האשורית
↑  הסימן מופיע בלוח בצורה דומה יותר לצורה האשורית
↑  הסימן מופיע בלוח בצורה דומה יותר לצורה האשורית
↑  הסימן מופיע בלוח בצורה דומה יותר לצורה האשורית
הערות שוליים

1 2  Stanislav Segert, A Basic Grammar of Ugaritic Language: With Selected Text and Glossary, University of California Press, 1984, עמ' 24
1 2  Stanislav Segert, A Basic Grammar of Ugaritic Language: With Selected Text and Glossary, University of California Press, 1984, עמ' 13
↑  Stanislav Segert, A Basic Grammar of Ugaritic Language: With Selected Text and Glossary, University of California Press, 1984, עמ' 23
↑  מתועד בלוחות KTU2 5.4, 5.5(?), 5.6, 5.8, 5.9, 5.12, 5.13, 5.16, 5.17, 5.19, 5.20, 5.21, 5.25. את שיטת התעתיק לאותיות לטיניות, שהתקבלה במחקר, הציע כורש גורדון. ראו גם צבי ושפרה רין, עלילות האלים, ענבל, 1996, עמ' 676–677, Stanislav Segert, A Basic Grammar of Ugaritic Language: With Selected Text and Glossary, University of California Press, 1984, עמ' 23–24
↑  מתועד בלוח KTU2 5.24 (מובא שם עם כמה הצעות אפשריות לתיקונים)
↑  לוח KTU2 5.14, ראו צבי ושפרה רין, עלילות האלים, ענבל, 1996, עמ' 38
1 2  Stanislav Segert, A Basic Grammar of Ugaritic Language: With Selected Text and Glossary, University of California Press, 1984, עמ' 22
↑  מד"א קאסוטו, שלוש צורות האל"ף האוגריתית והדקדוק העברי, לשוננו י"ז, 1950, עמ' 123–127
↑  מ. ד. קאסוטו, האלה ענת, מוסד ביאליק, 1951, עמ' 11
↑  צבי ושפרה רין, עלילות האלים, ענבל, 1996, עמ' 830–835
אותיות האלף-בית האוגריתי (מכיל בטעות "כֿ" במקום חֿ ו"גֿ" במקום עֿ)
ארגון העיתונאים והעיתונאיות בישראל

| --- | --- |

 התאגדות:  עמותה
 תחום:  עיתונאות 
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  תל אביב-יפו 
 חברים:  3,500
 יושב ראש:  אלירן חיאט
 מנכ"ל:  מיכל גרא מרגליות
 תקופת הפעילות:  2012–הווה (כ־13 שנים) 
 itonaim.org.il
 
ארגון העיתונאים והעיתונאיות בישראל, שעד מרץ 2022 נקרא ארגון העיתונאים בישראל, נוסד בשנת 2012 כארגון עובדים ענפי, ששם לו למטרה לאגד עיתונאים העובדים כשכירים או כפרילאנסרים באמצעי התקשורת בישראל. הארגון הוקם על מנת להגן על מעמד העיתונאי ולשפרו - גם מבחינה תעסוקתית וגם מבחינה מקצועית.
היסטוריה > רקע היסטורי

עוד מלפני קום המדינה פעל "איגוד עיתונאי ארץ ישראל", אשר הוקם במרץ 1946, ולאחר קום המדינה שינה את שמו ל"איגוד הארצי של עיתונאי ישראל" במרץ 1949. האיגוד הארצי איגד את שלוש אגודות העיתונאים האזוריות, אגודת העיתונאים בתל אביב, אגודת העיתונאים ירושלים ו"אגודת העיתונאים חיפה והצפון". האגודה החזקה והפעילה ביותר הייתה אגודת העיתונאים בתל אביב, אשר הוקמה ב-1935.
בעזרת הסכמים קיבוציים עם ארגון המו"לים, הצליחה האיגוד לשמור על תנאי העבודה של העיתונאים. אך בשנות ה-80, חל כרסום בכוחן של אגודות העיתונאים, לאחר שכלי התקשורת חדשים, בראשם העיתון "חדשות" שהוקם ב-1984, החתימו את עובדיהם על חוזי העסקה אישיים ולא קיבוציים, דבר שהגביל את האפשרות לנהל מאבקי שכר משותפים לכלל העיתונאים. המאבק של האגודה נגד "חדשות" כלל חרם על סיקור הקמת העיתון, ומניעה תחילה מהעיתונאים של "חדשות" להיות חברים באגודת העיתונאים בתל אביב. עם עלייתם של כלי תקשורת חדשים נוספים, עיתונים מקומיים, הטלוויזיה המסחרית והכבלים ותחנות הרדיו האזוריות, כולם החתימו את עובדיהם על חוזי העסקה אישיים. בשנות ה-90 החלו גם כלי התקשורת הוותיקים יותר לאמץ את שיטת החוזים האישיים, והאגודות נחלשו אף יותר.
היסטוריה > הקמת הארגון

הארגון נוסד בשנת 2012. עד שנת 2020 פעל במסגרת הסתדרות העובדים הכללית החדשה, והחל מ-2020 הוא פועל כעמותה עצמאית.
עם העיתונאים שיזמו וייסדו את הארגון נמנים אסף ליברמן, דרור פויר, חיים הר-זהב, יאיר טרצ'יצקי, יואב ריבק, מיקי פלד, נורית קנטי, נטע אחיטוב, עינת פישביין, רוני לינדר-גנץ, תני גולדשטיין ושי ניב. בבחירות שנערכו ב-2016 נבחר יאיר טרצ'יצקי כיושב ראש הארגון. בתחילת שנת 2020 מונה אלי גרשנקרוין למנכ"ל ארגון העיתונאים. ביוני2021 נערכו בחירות נוספות, בהן נבחרה נורית קנטי לתפקיד יושבת ראש הארגון. ביולי 2024 נבחר אלירן חיאט למ"מ יו"ר הארגון לאחר שקנטי הודיעה על יציאתה לשנת לימודים בארצות הברית.
ביולי 2012 הודיעה מועצת העיתונות בישראל על קבלתו של ארגון העיתונאים בישראל כחבר במועצה.
במקביל להקמת ארגון העיתונאים פרשו ועדי עובדים מאגודת העיתונאים בתל אביב, הוועד האחרון שיוצג על ידה, עיתונאי קול ישראל, הודיע על פרישה בנובמבר 2015. ואילו אגודת העיתונאים חיפה חדלה לפעול לגמרי.
בספטמבר 2017 הארגון מנה כ-3500 חברים, והוא ארגון העובדים היציג בכ-25 כלי תקשורת, שבהם גם הוקמו ועדי עובדים, בהם: חברת החדשות, חדשות 10, תאגיד השידור הישראלי, "ידיעות אחרונות", מעריב, גלובס, ynet, רדיו קול חי, Time Out תל אביב, מוטו תקשורת.
היסטוריה > פעילות

הארגון פועל למען חופש העיתונות וחירות הביטוי בישראל. באוגוסט 2016 הביע הארגון תמיכה בשרון שפורר לאחר שהוגשה נגדה תביעת דיבה בסך 1.68 מיליון שקלים, שלדברי הארגון היא תביעת השתקה. הארגון גייס כספים עבור הגנתה באמצעות מימון המונים.
בשנת 2017 עתר הארגון לבג"ץ נגד התיקון לחוק השידור הישראלי, המפצל לשניים את תאגיד השידור הישראלי "כאן", ונגד הגבלות שהטילה משטרת ישראל על חופש הסיקור העיתונאי בירושלים.
החל משנת 2021 מעניק הארגון, בשיתוף עם הקרן על שם רחל ואורי אבנרי, את פרס אורי אבנרי לעיתונות אמיצה. בנוסף החל משנת 2021 גם החל לרכז דיווחים על מקרי אלימות נגד עיתונאים ואנשי תקשורת, הן מצד כוחות הביטחון והן מצד אזרחים ומסוקרים.
בינואר 2022, בעקבות מינויו של נשיא מועצת העיתונות, השופט בדימוס חנן מלצר, ליו"ר מגדל חברה לביטוח, ביקש הארגון לכנס דיון דחוף של המועצה, מחשש שבכפל התפקידים של הנשיא גלום ניגוד עניינים פוטנציאלי". חודש אחר כך רוב חברי מועצת העיתונות הצביעו בעד המשך כהונתו של מלצר, בעקבות האישור החליט ארגון העיתונאים לפרוש ולהקים מסגרת חלופית למועצה.
ביולי 2024 עתר הארגון לבג"ץ בעקבות מינויה של יוליה שמאלוב-ברקוביץ' למנכ"לית חדשות 13 בטענה כי מדובר במינוי פוליטי הנגוע בשיקולים זרים.
בספטמבר 2024, בעקבות סגירת משרדי אל ג'זירה ברמאללה מתח הארגון ביקורת על "סגירת כלי תקשורת בצו צבאי". במסגרת ההודעה צוין כי "הסגירה נעשתה תחת צו אלוף, בכפוף לחוות דעת חסויה ולא ניתן לדעת מה עומד מאחורי ההחלטה לסגור את המשרדים". בתגובה להודעה זו הודיע חבר הוועד המנהל של הארגון, העיתונאי יאיר קראוס, על התפטרותו מהוועד המנהל. קראוס ציין בהודעתו כי "זו תקופה ארוכה שארגון העיתונאים מתעסק בנושאים שבינם לבין הגנה על העיתונות ועל עיתונאי ישראל אין קשר".
הערות שוליים

↑  יום האישה 2022: מעתה "ארגון העיתונאים והעיתונאיות בישראל", 8 במרץ 2022
↑  רועי ברק, ‏כ-200 עיתונאים הצטרפו לארגון עיתונאים חדש בהסתדרות, באתר גלובס, 4 בינואר 2012
↑  ארגון עיתונאים חדש מתגבש בישראל, באתר וואלה, 4 בינואר 2012
↑  הכנוס הארצי של עתונאי א"י שנערך בת"א ביום הראשון, החליט על הקמת "איגוד עתונאי ארץ ישראל", הד-המזרח, 1 במרץ 1946
↑  כינוס ראשון לעתונאי ישראל, קול העם, 22 במרץ 1949
↑  אגודת העיתונאים בתל אביב, באתר העין השביעית
↑  אריה דיין ולאה ענבל, עיתונאים מעולם אחר, כותרת ראשית, 7 במרץ 1984
אריה דיין, חדשות מעולם העיתונות, כותרת ראשית, 18 ביולי 1984
↑  גבי ניצן, בגבו למצלמה - חומרת הדין, כותרת ראשית, 20 ביולי 1988
↑  נטע אחיטוב, העיתונות שבה לעבודה המאורגנת, באתר הארץ, 8 במאי 2012
↑  עכבר העיר, והרי החדשות: איגוד עיתונאים חדש קם בישראל, באתר הארץ, 13 בינואר 2012
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏אחרי שמונה שנים: ארגון העיתונאים נפרד סופית מההסתדרות, באתר גלובס, 23 באוקטובר 2019
 נתי טוקר, נפרד מההסתדרות: ארגון העיתונאים הקים עמותה עצמאית, באתר TheMarker‏, 23 באוקטובר 2019
↑  אמילי גרינצווייג, ארגון העיתונאים החדש הקים שמונה ועדי עובדים, באתר הארץ, 23 באפריל 2012
↑  נועה פרייס‏, יאיר טרצ'יצקי ניצח בבחירות לארגון העיתונאים, באתר וואלה, 20 ביולי 2016
↑  בחירות 2021: ועד מנהל חדש ויו"ר חדש לארגון העיתונאים בישראל, באתר ארגון העיתונאים בישראל, 17 ביוני 2021
↑  ניצן צבי כהן, ‏עיתונאי חדשות 12 אלירן חיאט מונה למ"מ יו"ר ארגון העיתונאים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 21 ביולי 2024
↑  אמילי גרינצווייג, ארגון העיתונאים הצטרף למועצת העיתונות, באתר הארץ, 19 ביולי 2012
↑   נתי טוקר, "המנכ"ל מקבל יותר מ-50 אלף שקל בחודש והאגודה מתעסקת בנדל"ן ובכנס מנקר עיניים במלון באילת", באתר TheMarker‏, 9 בנובמבר 2015
↑  אגודת העיתונאים של חיפה והצפון: הסוף?, באתר כלבו – חיפה והצפון, 13 בספטמבר 2017
דוד רטנר, מי יבריא את אגודת העיתונאים החיפאית?, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2017
↑  ארגון העיתונאים, אודות הארגון, באתר ארגון העיתונאים
↑  איתי שטרן, ארגון העיתונאים החל בקמפיין למען העיתונאית שרון שפורר, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2016
↑   שרון פולבר, ארגון העיתונאים עתר לבג"ץ נגד פירוק תאגיד השידור הציבורי, באתר הארץ, 3 באפריל 2017
↑  אורן פרסיקו, 37 תקיפות מתועדות במהלך כשנה, אף אחד לא נתן את הדין, באתר העין השביעית, 27 באפריל 2021
↑   אסא ששון, "ניגוד עניינים פוטנציאלי": ארגון העיתונאים דורש דיון דחוף במינוי מלצר ליו"ר מגדל, באתר TheMarker‏, 22 בינואר 2022
↑   רפאלה גויכמן, מועצת העיתונות הביעה אמון במלצר – ובתגובה ארגון העיתונאים פרש ממנה, באתר TheMarker‏, 20 בפברואר 2022
↑  עדיאל איתן מוסטקי, בג"ץ החליט לדון בעתירה נגד מינוי שמאלוב-ברקוביץ' למנכ"לית חדשות 13, באתר כלכליסט, 7 ביולי 2024
↑  חשבון הטוויטר של העיתונאי יאיר קראוס, ‏23.9.24
עתליה

ערך זה עוסק במלכת יהודה. אם התכוונתם לסרט קולנוע ישראלי, ראו .
מות עתליה, ציור מאת גוסטב דורה
עֲתַלְיָהוּ או עֲתַלְיָה היא דמות מקראית, מלכה על יהודה בשנים 842 עד 836 לפנה"ס. המלכה היחידה ששלטה על ממלכת יהודה בתקופת התנ"ך, והשליטה היחידה אי פעם ביהודה שלא הייתה מבית דוד. על עתליה מסופר בספר מלכים ב', פרק י"א, פסוקים א'–ט"ז וכן בספר דברי הימים ב', פרק כ"ב, פסוק י' – פרק כ"ג, פסוק ט"ו.
עתליה החדירה לירושלים את פולחן הבעל הצורי שרווח בבית אחאב ובנתה בירושלים בית בעל.
רקע

השם עתליה או עתליהו מורכב מתחילית שמשמעה גיבור או אדון (באכדית: etēllu), ורכיב תאופורי "יהו"; פירושו: "ה' הוא אדוני".
עתליה מוזכרת במקרא הן כבתו של עמרי מלך ישראל והן כבת בנו אחאב; יש הרואים אותה כבת עמרי ומבארים שנקראה על שם אחאב כיוון שהוא השיאה וכדומה, ואחרים פירשו שהייתה בת אחאב ונקראה על שם עמרי שהיה סבה (ו"בני בנים הרי הם כבנים") ומייסד השושלת (ואפילו יהוא, שנטל את כס המלוכה מבית עמרי, נזכר באובליסק השחור כ'בן עמרי', כלומר: מלך לממלכת עמרי).
עתליה נישאה ליהורם מלך יהודה.
מעמדה בטרם עלתה למלכות

ישנו ספק במחקר בנוגע למעמדה של עתליה בטרם הומלכה. המחקר מעלה כאפשרות סבירה שעתליה נהנתה ממעמד 'גבירה', אך ישנו ספק כללי האם מדובר בתואר הרשמי של כל אם מלך בישראל. י' אורמן קובע כי 'גבירה' הוא התואר הרשמי של אם המלך, כלומר של כל אם מלך שהיא (לא רק של אלה אותן מכנה המקרא 'גבירה' במפורש). לעומת זאת, יש חוקרים אחרים המטילים ספק בהכללה זו, שכן לשיטתם אין לכך די סימוכין בספרות המקראית והחוץ מקראית.
לפי הפרשנות המקובלת את התמונה המשתקפת מן המקרא, החברה הישראלית לא הכירה באשת המלך כמלכה בזכות עצמה, אלא כבאת כוח של בעלה, כעוצרת בחייו או לאחר מותו או כשותפה לשלטונו. המחבר המקראי ממעט לייחס כח שלטוני למלכות, וכאשר הוא עושה כן, המדובר במלכות זרות, או כאלה החיות בחצר מלכות זרה, כדוגמת ושתי, אסתר ומלכת שבא. למעט נשים אלה, אין אישה מגיעה לעמדה ממוסדת ובעלת השפעה רשמית בחצר המלכות עד שהיא הופכת לאם המלך, שאז תוארה עשוי להיות 'גבירה', תואר לה זכו אם יהויכין, אם אסא ואיזבל (השתיים האחרונות הגיעו מסביבה חוץ-ישראלית וחוץ-יהודאית). לעומתן, בת-שבע למשל אינה זוכה בתואר גבירה אלא מתוארת כ'אם המלך' בלבד, ובעניין אדניהו דוד המלך פועל באופן מנוגד לבקשתה. עם זאת, יש הגורסים כי התואר 'גבירה' היה תוארה של כל אם-מלך בישראל.
מצב זה שונה היה בעמים אחרים במזרח הקדום. כאשר במסופוטמיה ובמצרים נמצאו דמויות שהוגדרו כמלכות. הממצאים מלמדים כי חרף מספרן המועט, ההערכות השליליות המפקפקות בזכותן לשלוט מקורן בדרך כלל בדורות מאוחרים יותר, ואילו בדורן שלהן כמעט ואין עליהן עוררין. במקרא לעומת זאת, אין אשה מגעת לעמדה ממוסדת ובעלת השפעה רשמית בחצר המלכות עד שהיא הופכת להיות אם המלך.
עם זאת, יש בסיס להשערה לפיה אף אם אין מדובר בתואר המשותף לכל מי שהפכה להיות אם המלך, מקור המבקש להגדיר את עתליה כ'גבירה' הועלם במכוון במקרה שלה, שכן לזו האחרונה היה ודאי בסיס כוח שאפשר לה לתפוס את השלטון עם מות בנה, אחזיהו, ולהחזיק בו כשבע שנים. גם קודם הייתה 'יועצתו להרשיע' (דבה"י ב כב 3) של בנה, כלומר, מעורבת בעסקי הממלכה, ולכן, המחקר קובע כי יש בסיס לאפשרות שהייתה לה עמדה ממוסדת, אף שהכתובים אינם מספרים על כך דבר.
ברנר מעלה את האפשרות שעתליה, בניגוד לאיזבל קודמתה, אינה מסתפקת בשלטון מעבר, אלא מנסה להפוך את מצב הביניים של העוׂצְרוּת להסדר של קבע (מל"ב יא א ואילך), ומכאן ניתן להבין שבמצב כתיקונו, אין אם המלך נעשית 'גבירה', כלומר, זוכה למעמד ממלכתי מוגדר ובעל סמכויות ממשל נרחבות, אלא אם נוצר פער שלטוני עם מות הבעל-המלך שיורשו לא בגר עדיין, או עם מותו הפתאומי של הבן-המלך שגם לו אין יורשים בוגרים. לעיקרון זה של מילוי החלל השלטוני תוך שימוש בדמותה ובכשוריה של המלכה-האם קיימות מקבילות מסופוטמיות - אם כי מאוחרות במעט לזמנן של איזבל ועתליה - בדמותן של סמירמיס וניטוקריס-נקיה.
בתרבות

מחזהו האחרון של ז'אן רסין 'עתליה', הוצג ב-5 בינואר 1691 על ידי להקת המנזר סנט סיר בפריז.
הנדל חיבר אורטוריה העוסקת במלכותה הנקראת "עתליה".
האסטרואיד 515 עתליה (515 Athalia), שהתגלה בשנת 1903 על ידי האסטרונום מקס וולף, נקרא על שמה.
ראו גם

אוזורפ
מקדש מוצא
לקריאה נוספת

עדין שטיינזלץ, ‏נשים במקרא, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1983, פרק י"א - "עתליה - המשוגעת לשלטון", עמ' 79–85.
אשמן, אהובה, תולדות חוה - בנות, אמהות ונשים נוכריות במקרא, תל אביב: ידיעות ספרים, 2008, פרק שישי, עמ' 134–166.
אהובה אשמן, "ועתליה מלכת על הארץ" (מל"ב יא 3) על הגבירות במקרא, בית מקרא: כתב-עת לחקר המקרא ועולמו, 2004
שלי אשכולי, גלויות: נשים שנמחקו מהתנ"ך, 2001, פרק שביעי עמ' 171–201.
Tal Ilan, Silencing the Queen: The Literary Histories of Shelamzion and other Jewish Women ,Texte und Studien zum Antiken Judentum 115, Tübingen: Mohr Siebeck, 2006, Chapter I, 1. Queen Athaliah, pp. 44-46
הערות שוליים

↑  בוסתנאי עודד, תולדות עם ישראל בימי בית ראשון, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב, יחידה 5, לוח כרונולוגי, עמ' 286.
↑  רן צדוק, עולם התנ"ך: מלכים ב', תל אביב, דוידזון עתי, 1995, עמ' 89; שמואל אחיטוב, ערך "עתלי", בתוך: אנציקלופדיה מקראית ו' (עבד–צרתן), מוסד ביאליק, 1971, עמ' 430 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
↑  ספר מלכים ב', פרק ח', פסוק כ"ו
↑  ספר מלכים ב', פרק י', פסוק י"ח
↑  למשל רבי מיוחס, דברי הימים ב' כ"א ו'.
↑  למשל רד"ק והמצודות, דברי הימים ב' כ"ב ב'.
↑  עתליה ברנר "איזבל" שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום, כרך ה/ו תשמ"א-תשמ"ב, בעמוד 32 והאסמכתאות שם
↑  המלכה עתליה: סיפורה המרתק של המלכה הנשכחת אשר שלטה בממלכת יהודה (שחר ענבר), באתר רשת עושים היסטוריה
↑  .M, Liverani. L'histoire de Joas, VT, 24,1974,43
↑  אהובה אשמן, "ועתליה מלכת על הארץ" (מל"ב יא 3) על הגבירות במקרא, בית מקרא: כתב-עת לחקר המקרא ועולמו, 2004
↑  על כתובת אדרימי ראו: נ, נאמן וא, קמפינסקי. עיון מחודש בכתובת אידרימי מאללח', בתוך חפירת ומחקרים, בעריכת י. אהרוני, ת"א, 1970, 211-220; וכן Edward L. Greenstein, David Marcus, The Akkadian Inscription of Idrimi, Journal of the Ancient Near Eastern Society 8, 1976, עמ' 59–96
↑  ח, רביב. על ימי עתליה ויהואש, בית מקרא ד, מ"ז, 1956, 541-548.
↑  Barr M. L. The Rhetoric of Political Persuasion: The Narrative Artistry and Political Intentions of 2 Kings 9-11, Washington, 1988, p. 88, n. 66
1 2  י' אורמן 'גבירה', "אמ, ב, עמ' 402-403
↑  אהובה אשמן טוענת כי מדובר בעמדה המקובלת על רוב החוקרים, וראו גם אהובה אשמן "'ועתליה מלכת על הארץ' (מל"ב יא 3) על הגבירות במקרא" בית מקרא כתב עת לחקר המקרא ועולמו, טבת-אדר תשס"ד, כרך מט חוברת ב (טבת-אדר תשס"ד), עמודים 178-193, מוסד ביאליק, ירושלים
↑  עתליה ברנר "איזבל" שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום, כרך ה/ו תשמ"א-תשמ"ב, עמודים 27-39, בעמ' 31 ובה"ש 34
↑  W.W. Hallo, 'Women of Sumer', in: D. Schandt, The Legacy of Sumer = Bibliotheca Mesopotamica, IV, California 1976, pp. 23-40
↑  עתליה ברנר "איזבל" שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום, כרך ה/ו תשמ"א-תשמ"ב, עמ' 27-39, בעמ' 32.
↑  Hildegard Lwey, JNES, 11 (1952), pp. 265-286 דנה במסורות השונות לעניין זה. היא טוענת שצריך להבחין בין סמירמיס, אמו של אדד-ניררי השלישי (783-810 לפנה"ס) ששמשה כעוצרת במשך 4 שנים, עד שבנה יכול היה לשלוט למעשה; ובין הספרות הדנה בניטוקריס, אחת מנשות סנחריב, שהתה כנראה אמו של אסרחדון. זו האחרונה שימשה גם היא כעוצרת בשם בנה, אך הייתה אף קודם לכן שותפה למלוכה. היו לה סמכויות נרחבות עוד בחיי בעלה, אותו ייצגה ובשמו פעלה בעניינים ממלכתיים. כן הייתה לה חצר משלה (וההקבלה למעמד איזבל - נחשבת ברורה למדי). נוסף לכך, ניטוקריס מתוארת כבעלת כתר מצוׂרָח, שהוא מסימני המלכות או האלוהות. כך, למשל, מתוארת גם אסתר המלכה בתמשיח מבית הכנסת של דורא-אירופוס; וראה S. Paul, Biblical Archaeologist Review, 3 (1973), pp. 40-41
↑  Lutz D. Schmadel, Dictionary of Minor Planet Names, Heidelberg Fed. Rep. Germany: Springer, 1992, עמ' 86
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118504827  Trove: 1526786  VIAF: 159028790   WorldCat (עם VIAF): 159028790
אורי דורי

| --- | --- |

 לידה:  18 באוקטובר 1942 גבעתיים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  8 בינואר 2019 (בגיל 76) 
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  תל אביב
 פעילות בולטת:  נשיא התאחדות הקבלנים  יו"ר לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים  יו"ר מכון התקנים הישראלי  נשיא המרכז הישראלי להעצמת האזרח
 ידוע בשל:  פעילותו הציבורית והיותו מייסד קבוצת הנדל"ן א. דורי
 מקצוע:  איש עסקים
 בת זוג:  נחמה דורי
 
אורי דורי (18 באוקטובר 1942 – 8 בינואר 2019) היה יזם, מהנדס וקבלן, איש עסקים ובעל מספר תפקידים ציבוריים, שבמהלך שנות פעילותו שימש כנשיא התאחדות הקבלנים, יו"ר לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים, יו"ר מכון התקנים הישראלי, ונשיא המרכז הישראלי להעצמת האזרח.
קורות חיים

אורי דורי, נולד בשנת 1942 בגבעתיים לרחל וראובן דורי. בשנת 1960 סיים את לימודיו בתיכון קלעי כבוגר מחזור י"א.
נשא את נחמה גוקובסקי לאשתו בשנת 1965 ונולדו לזוג שלוש בנות, רוית, שרון ודנה, וסך הכל במהלך השנים תשעה נכדים.
דורי נפטר בגיל 76 ממחלת הסרטן. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק בגבעתיים.
שירות צבאי

דורי התגייס בשנת 1960 לנחל המוצנח. עבר קורס מפקדי כיתות חי"ר וקורס קציני חי"ר. השתחרר משירות צבאי סדיר בשנת 1964 בדרגת סגן.
במסגרת מלחמת ששת הימים, בכ"ח באייר תשכ"ז, 7 ביוני 1967, הוביל דורי כמפקד מחלקה במילואים את חייליו בחטיבת הצנחנים במילואים, בקרבות על שחרור העיר העתיקה של ירושלים בקרב שנחשב לאחד הקרבות הקשים ביותר במלחמה.
במלחמת ההתשה לחם דורי עם חייליו במסגרת שירות המילואים כמפקד מחלקה בגדוד 28, חטיבה 55.
בשנת 1973 לחם דורי עם חייליו בקרבות בתעלת סואץ במלחמת יום הכיפורים שם חצו את התעלה והשתלטו על שטחים בגדה המערבית של תעלת סואץ. במהלך המלחמה נפצע וסירב להתפנות, טופל בשטח וחזר מיד ללחימה.
בשנת 1994 השתחרר דורי משירות מילואים בצה"ל בדרגת סגן אלוף לאחר שסיים את תפקידו כסמח"ט של חטיבת העמקים.
במהלך שירותו קיבל את אות מלחמת ששת הימים, אות מלחמת יום הכיפורים ואות שלום הגליל.
פעילות עסקית

בשנת 1969 לאחר שסיים את לימודיו בטכניון בחיפה כמוסמך בהנדסה אזרחית, החל לבסס את דרכו בפעילות בשוק הנדל"ן כמהנדס אזרחי. ב־1978, רכש חברת בניה שהתפרקה וייסד חברה בשם "א. דורי חברה לעבודות הנדסיות בע"מ".
בתחילת דרכו עזר בהקמת פנימיית מגדל אור (חינוך) במגדל העמק של הרב גרוסמן.
בשנות התשעים בלט בביצוע פרויקטים רבים לטובת גלי העלייה מברית המועצות לשעבר. בהמשך במהלך שלושה עשורים המשיך דורי להוביל את קבוצת א. דורי במאות פרויקטים ואלפי יחידות מגורים שבנה ויזם בכל רחבי ישראל. החברה בראשות דורי אחראית לפרויקטים כמו מגדלי YOO, מגדלי צמרת, מגדלי W ו-G, שרתון סיטי טאואר, מלון הנסיכה מלון דן באילת ועוד.פרויקט בולט נוסף בו הייתה מעורבת החברה הייתה תחנת הכוח דוראד.
דורי סייע בהקמת שכונות חדשות ברחבי הארץ, ממגדל העמק בצפון ועד אילת בדרום. בהמשך נכנס גם לתחום הבניה למלונאות (מלון גולף קיסריה, חוות הברון, מלון דן אילת, מלון הנסיכה ועוד), ומגדלי היוקרה בהם: מגדלי האופרה, רוב מגדלי פארק צמרת, בנין טויוטה ואקירוב. החברה של דורי גם הקימה את קניוני השרון, רחובות, חורב וקניון סינמול בחיפה.
ב־1993 א. דורי שבבעלותו הונפקה בבורסה וכללה מספר זרועות: דורי בנייה, חטיבת ייזום שפעלה בישראל ובמזרח אירופה; וחטיבת התשתיות והאנרגיה.
בשנת 2007 רכשה גזית גלוב מחצית מההחזקות בחברה, וב-2011 מכר דורי את הבעלות על החברה לגזית גלוב.
גם לאחר שמכר את אחזקותיו בקבוצת א. דורי, המשיך דורי לגלות מעורבות בענף הבנייה והחזיק מניות ותפקידים בהנהלת החברות אורתם סהר, א.נ. דורי הנדסה, אודור אחזקות, סטפאהד, אודור נכסים, אודור בנייה ואודור התחדשות עירונית.
תפקידים ציבוריים

דורי נטל על עצמו מספר תפקידים ציבוריים בהתנדבות, מתוך הכרה שהצלחה אישית חייבת להיות שלובה בעשייה למען החברה והקהילה.
1993 – 1997 חבר הוועד המנהל של הטכניון – אוניברסיטת מחקר ציבורית בחיפה המתמקדת בלימודי הנדסה ובמדעים מדויקים.
1997 – 2000 נשיא התאחדות הקבלנים – ארגון הפועל לקידום ענף הבנייה והתשתיות בישראל, לשמירת האינטרסים והזכויות של כלל הקבלנים והבונים בישראל ולפתרון בעיות במגוון תחומים מקצועיים של הענף. בתקופה זו הוביל דורי בהתאחדות שינויים רבים, כשקבע מחדש את מבנה הפעילות שלה, וחיזק את כוחה והשפעתה על מקבלי ההחלטות מכל הדרגים בענף.
1998 – 2000 יו"ר לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים - ארגון הגג של ארגוני המעבידים בישראל.
2009 - 2012 יו”ר אגודת הידידים של סמינר הקיבוצים.
2000 - 2019 חבר בוועד המנהל, והחל מ-2012 יו"ר ההנהלה הציבורית של קרן הקולנוע הישראלי – גוף התמיכה המרכזי בקולנוע הישראלי משנות ה-80 ועד היום.
2010 - 2019 נשיא המרכז הישראלי להעצמת האזרח – עמותה הפועלת לשיפור יכולות הביצוע של הממשל והמגזר הציבורי בישראל. לאחר מותו ולציון תרומתו העניקה לו העמותה את התואר נשיא של כבוד.
2010 - 2019 חבר הוועד המנהל של כפר נהר הירדן – כפר נופש לילדים המתמודדים עם מחלות כרוניות ומחלות מסכנות חיים.
2014 - 2019 חבר הוועד המנהל של ארגון השומר החדש – עמותה ישראלית העוסקת בשמירה בשטחי מרעה פתוחים, סיוע לחקלאים וחינוך לציונות וחקלאות.
2016 - 2019 יו"ר מכון התקנים הישראלי – הארגון שאחראי להבטיח את התקינה ואת הרמה הנאותה של כלל המוצרים בישראל.
הערות שוליים

↑  שלומי גולובינסקי, אורי דורי יוצא לדרך חדשה, באתר הארץ, 31 במאי 2006
↑  מיכאל רוכוורגר, אורי דורי נפרד מהחברה שהקים תמורת 70 מיליון שקל, באתר הארץ, 5 באפריל 2011
↑  אורי דורי, החובה הלאומית של אנשי עסקים: להתגייס לעזרת החינוך, באתר הארץ, 6 ביולי 2009
↑   נירית אנדרמן, כתריאל שחורי פורש מתפקידו כמנכ"ל קרן הקולנוע הישראלי, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2018
↑  יובל אזולאי, ‏יו"ר מכון התקנים הבא: אורי דורי, לשעבר בעלי א. דורי, באתר גלובס, 30 במרץ 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012277977005171  VIAF: 7836167807297018130009   WorldCat (עם VIAF): 7836167807297018130009
קרב קדש

ערך זה עוסק בקרב שנערך  במקום בשם קדש (כיום סוריה). אם התכוונתם ל"מבצע קדש" - מלחמה בין ישראל למצרים בשנת 1956 בחצי האי סיני, ראו .
קרב קדש היה קרב גדול בין צבאות מצרים והאימפריה החיתית,  שהתחולל בסוף מאי או סוף יוני 1274 לפנה"ס לפי הכרונולוגיה הנמוכה של המזרח הקרוב הקדום (תאריכים אפשריים נוספים הם שנת 1300 או 1286 לפנה"ס), בסמוך לעיר קדש. הקרב היה שיאו של מסע מלחמה מצרי, שנועד להכריע מחלוקת ארוכת שנים בין מצרים לבין האימפריה החתית סביב השליטה בלבנון ובסוריה הדרומית ובדרכי המסחר שעברו בהן. הקרב הסתיים, אמנם, ללא הכרעה טקטית, אך הניצחון האסטרטגי במלחמה היה של החתים, ורעמסס נאלץ לחזור למצרים. בסופו של דבר, הצדדים חתמו על הסכם שלום כ-16 שנה אחרי פרוץ מעשי האיבה.
הקרב, שהתרחש באזור שנמצא כיום בדרום-מערב סוריה, הוא הקרב הראשון בהיסטוריה האנושית, שנותר בידינו תיעוד מפורט למדי שלו במקורות העתיקים, כולל תנועות הצבאות היריבים והיערכותם לפני הקרב, והשתלשלות המאורעות במהלכו. הקרב גם נחשב אחד מקרבות המרכבות הגדולים בהיסטוריה, משום שהשתתפו בו אלפי מרכבות משני הצדדים.