stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בן הערובה
תהליכים נפשיים

הספר עוקב אחרי מספר דמויות אשר עוברות תהליכים מורכבים.
בועז-שמנסה להחלים מחוויה פוסט טראומטית. כאשר הוא חוזר ארצה, הוא בטוח שיוכל לחזור לחייו ולשכוח מהחוויה, אבל הוא לא מצליח. הוא שוקע בדיכאון, הוא לא מצליח ללמוד, הוא נוהג באלימות כלפי הסובבים אותו. הוא מנסה מספר דרכים כדי להחלים, כולל טיפול פסיכולוגי, עיסוק בגלישת גלים ושיחה עם אשה, קוראת בכף היד. לבסוף הוא נוסע לבקר את נדיה בכלא ומצליח לסלוח לה. סליחה זו מייצגת את תחילת החלמתו. הוא מצליח גם ליצור קשר עם הנערה אחריה היה כרוך. גם הקשר הזה עוזר לו להתגבר על הפחד.
פרנץ יוזף- שמדחיק את עברו לגמרי. ראשית יש את אימי המלחמה שהותירו אותו ביישן ומופנם. שנית יש את העלייה לארץ והשתלבות בקיבוץ, שלא הצליחה. לבסוף הוא עוזב את הקיבוץ, מחפש עבודה ומתקשה מאוד להתפתח בחייו. בתפנית חדה, הוא מוזמן על ידי דודתו לחזור לגרמניה, שם הוא מצליח בכל מעשיו. הוא מצליח בלימודיו ועסקיו, מכיר את האשה שאיתה התחתן, והצליח להדחיק את כל הזיכרונות עד כדי שכחה מוחלטת. הדבר היחיד שגירה את זיכרונו הוא הזקן החביב שהכיר בגרמניה המזרחית. לאחר שנזכר בעברו, ילדיו מגלים כי אביהם יהודי. גם הם עוברים תהליך הסתגלות מסוים, בעיקר עקב פעילות אנטישמית בבית ספרם.
יוסי/ראפיק- שחייב להיטמע לחלוטין בחברה המנוגדת לחברה בה הוא חי. כראפיק הוא חייב לבלות את כל חיו כשונא יהודים, ואת מדינת ישראל. הוא נאלץ להשתתף בפעולות כנגד יהודים. אחרי זמן רב בבידוד מוחלט הוא מתקשה לשמור על זהותו. האם הוא יוסי שמתגעגע לחוף הים בתל אביב, לחבריו ובעיקר לחברה שלו, או האם הוא ראפיק הבן של אבו סעיד ששונא את היהודים שהשפילו אותו, וגזלו ממנו את אדמתו. הבלבול הזה רק הולך ומתגבר ככל שהזמן עובר, והוא ממשיך בתפקידו.
דמיון ושוני

בן הערובה הוא ספר ארוך מרוב ספריה האחרים של אסתר שטרייט-וורצל. כמו כן הוא עוסק ביותר דמויות וביותר נושאים, בעוד שספרים אחרים מתמקדים בתקופת זמן אחת, או בסיפור עלילה אחד. ולמרות השוני, הוא עוסק בנושאים שכן מוזכרים בספריה האחרים, כמו המאבק הישראלי פלסטיני, או קליטתם של עולים לארץ. אסתר עוסקת בדמויות צעירות, על מאבקם למען מטרה, בזמן בו הם מתמודדים עם בעיות אחרות בפני עצמם. היא מציינת כי זהו אחד הדברים שהיו חשובים לה בכתיבה לנוער. כמו כן הזיקה של הדמויות ל"בית שלהם" בין אם מדובר במשפחתם או מולדתם, היא נושא המלווה את כל הדמויות בספר, ומאפיין את כתיבתה של שטרייט-וורצל.
כתיבת הספר

שטרייט-וורצל ביקרה במקומות רבים כדי לכתוב את הספר, בהם ברצועת הביטחון בלבנון
הערות שוליים

↑  רחל טוקטלי,המהפך המוקדם הקיבוצים מול אתגר העלייה בראשית המדינה, הד האולפן החדש גיליון 100 תשע"ג חורף 2013
↑  https://www.makorrishon.co.il/nrg/online/47/ART1/828/111.html
↑  הדר בן-יהודה, אסתר שטרייט-וורצל בשטח האויב, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 01.01.2018
מנהרות הברחה ברצועת עזה

מנהרת הברחה ברפיח, 2009
מנהרות ההברחה של רצועת עזה הן מנהרות תת-קרקעיות החוצות את גבול מצרים – רצועת עזה ומשמשות ארגוני טרור פלסטיני, סוחרים וכנופיות להברחת אמצעי לחימה וסחורות ממצרים לרצועת עזה, ולהברחת אנשים בשני הכיוונים. המנהרות מקשרות בין רפיח המצרית לרפיח העזתית. מנהרות אלו קיימות לפחות מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, פעלו בתקופת שליטתו של צה"ל ברצועה, וממשיכות לפעול עד היום.
מספרן של המנהרות הוערך לאורך השנים כמעל אלף.
מנהרות רבות הותקפו ונהרסו על ידי צה"ל במבצע עופרת יצוקה ובמבצע עמוד ענן. ב-2013 נהרסו מנהרות הברחה רבות על ידי צבא מצרים, בעיקר בעקבות זליגת טרור מרצועת עזה לחצי האי סיני. במלחמת חרבות ברזל כבש צה"ל את ציר פילדלפי והשמיד מנהרות רבות.
מאפייני המנהרות

בתחילה יעודן העיקרי של המנהרות היה אספקת סחורה ובמרוצת השנים הפכו לתעשייה של ממש ולאמצעי משמעותי להברחות אנשים, פנימה והחוצה, וסחורות כגון מזון תרופות וביגוד, סיגריות, משקאות חריפים וסמים, חלקי מכוניות המורכבות מחדש ברצועת עזה, מכוניות שלמות שכבר הורכבו, דלק, בעלי חיים וחומרי בניה. אולם
הם הפכו גם לנתיב לאספקת אמצעי לחימה שונים לארגוני טרור. לפי נתוני השב"כ, במהלך שנת 2007 קיבלה הזרוע הצבאית של חמאס חלק ניכר מתקציבה, המוערך בעשרות מיליוני דולרים, דרך המנהרות. הערכות לתקופות מאוחרות יותר על ידי גורמים אזרחיים ציינו כי כ-40% מהכנסות החמאס מגיעות באמצעות ההברחות מהמנהרות.
המנהרות נחפרות לרוב על ידי קבלנים עצמאיים, ממרתפי בתים או מטעי זיתים אל מתחת לגבול בעומק של כ-15 מטר, ועשויות להגיע לאורך של כקילומטר ויותר. זמן בניית מנהרה נמשך בין שבועיים לחודשיים. במקרים מסוימים בעלי הבתים שבפתחי המנהרה עשויים לקבל אחוזים מהרווחים מההברחות ואף פיצוי כספי במקרה שהמנהרה מתגלית והבית נהרס. כיום בעלי המנהרות מחויבים ברישיון הפעלה מעיריית רפיח, ובתשלום בגין חיבור לחשמל ומים, ובמקביל החמאס גובה מסים על הסחורות המוברחות ממצרים.
תהליך בניית המנהרות עבר תמורות רבות במרוצת השנים, והפך למורכב ומאורגן. יותר ויותר אנשים נהיו מעורבים במה שנהפך לאחד הענפים הרווחיים ביותר ברצועת עזה, ועל פי העיתון המצרי אל-אהראם מספרם מוערך כיום ב-70,000 איש. כיום מהנדסי חפירה קובעים את פתחי המנהרה, גודל המנהרה, עומקה ואורכה, תוואי המנהרה, בחינת תאימות סוג הקרקע, כלי החפירה החשמליים והידניים, מספר פועלים שיחפרו, הלוגיסטיקה החשאית של פינוי האדמה ודרכים נוספות למניעת גילוי המנהרה. מרבית המנהרות נחפרות באמצעות ילדים. חלק מהמנהרות מכילות מסועים חשמליים להעברת המטען המוברח, וקווי טלפון להתקשרות בין המבריחים.
הרווחים העצומים שעסקי ההברחות הניבו גרמו למתיחות ומאבקים אלימים בין החמולות והשבטים השונים ברצועה על השליטה בהברחות.
לפחות 230 אנשים, בהם 9 ילדים, נהרגו במהלך חפירת המנהרות נכון לשנת 2013, ואנשים נוספים נהרגו בתוך המנהרות עקב הפצצות של צה"ל.
המנהרות משמשות לא רק להברחת אמצעי לחימה וסחורות, אלא גם למעבר של פעילי טרור בין רצועת עזה לחצי האי סיני. במספר פעמים, יצאו מחבלים מרצועת עזה, עברו דרך המנהרות של רפיח לסיני, ומשם (בסיוע מבריחים בדואים) חדרו לישראל דרך קטעים בגבול ישראל-מצרים בהם אין גדר הפרדה, וביצעו פיגועים. מסלול זה (רפיח-סיני-ישראל) מכונה על ידי מערכת הביטחון הישראלית בשם "ציר ה-ח'".
מסחר

המנהרות מנוהלות כעסקים, בעיקר על ידי משפחת אבו סמהדאנה ואבו ריש, שתיהן ממוצא בדואי. ההברחות מניבות רווחים של עשרות אלפי דולרים לכל העברה. עלות בנייתה ותפעולה של מנהרה ממוצעת היא כ-90,000 דולר, ועשוי להגיע עד 120,000 דולר. המחזור היומי לכל מנהרה גבוה במיוחד, ועשוי להגיע עד 700,000 ש"ח. ידוע על משקיעים רבים שהשקיעו כספם במנהרות והולכו שולל. מקורות מסוימים דווחו על קשר כלכלי למשפחת ערפאת. נטען לכאורה כי חלק מהמנהרות נשלטו על ידי אחד ממנגנוני כוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית ברשותו של מוסא ערפאת, קרוב משפחתו של יאסר ערפאת. עד להתנקשות בחייו בידי פלג פלסטיני יריב ב-2005, רבים האמינו כי הוא קיבל אחוזים מרווחי ההברחות. לפי הערכות של העיתון "אל-אהראם", יש בעזה כ-1,000 אנשים עם הון של יותר ממיליון דולר, שמקורו בהפעלת המנהרות.
על פי אחד הדיווחים, מחיר הברחת אדם ממצרים לרצועת עזה הוא 1,000 דולר. מחירו של רובה קלשניקוב ברצועת עזה עשוי להגיע ל-1,000 דולר לעומת מחירו בצד המצרי שעומד על 320 דולר לערך. עלותו של כדור בודד ברצועת עזה הייתה 3 דולר לעומת 0.8 דולר בצד המצרי, אולם לאחר הפיכת החמאס, ותפיסת מאגרי הנשק של הפת"ח, המחירים צנחו.
בתקופת ההפיכה במצרים (2013) כאשר מצרים סגרה חלק ניכר ממנהרות ההברחה שר הכלכלה של החמאס הצהיר כי רצועת עזה הפסידה בחודש אחד כ-225 מיליון דולר. לטענת הגרדיאן העיתון נחשף למחקר חשאי אודות המסחר העובר במנהרות ההברחה, ולפיו 65% מהקמח, 98% מהסוכר ו-52% מהאורז של רצועת עזה מגיעים ממנהרות ההברחה.
חשיפה והריסה > ישראל

לשם חשיפת והריסת המנהרות הקים צה"ל צוות של חיילים מחיל ההנדסה הקרבית שפעל בנושא. בשנת 2003 הוכפף צוות המנהרות לפלוגת הצמ"ה והמנהרות של אוגדת עזה, "אבירי הפלדה", ותחת פיקודו של אביב חקאני פיתח אמצעים ושיטות לחיפוש והריסת מנהרות. חלק מהשיטות פותחו על ידי חברת תמר חבלה. את המנהרות חשפו כלי צמ"ה ממוגנים ולוחמי הצוות, והן הושמדו באמצעות חומר נפץ שנישא בנגמ"שים. הצוות פעל תחת ירי כבד מצד הבתים של העיר רפיח ובתגובה לכך הרסו דחפורי D9 משוריינים מספר רב של בתים שנשקו לציר ושימשו כעמדות ירי או ככיסוי למנהרות.
ההצדקה או המניע להריסת בתים על ידי צה"ל במבצע נבעו מהרתעה, המושגת באמצעות פגיעה במסייעים לאלו שהוציאו לפועל, הריסת תשתיות טרור כגון מעבדות חבלה, מפקדות, מחסני נשק, מקומות מסתור, עמדות שולטות ויצירת מעבר לכלים משוריינים.
בין ספטמבר 2000 לבין מאי 2004 התגלו ונהרסו, על ידי צה"ל, 90 פתחי מנהרות שהובילו לכמה מנהרות המקשרות בין מצרים ורצועת עזה.
לצד הפעילות היומיומית לחשיפת והשמדת מנהרות ערך צה"ל גם מספר מבצעים גדולים באזור ציר פילדלפי לחשיפת מנהרות וניטרול מחבלים שאיימו על הכוחות בשטח. אחד מהמבצעים הצבאיים להריסת מנהרות אלו ופגיעה בתשתית הטרור בעזה היה מבצע קשת בענן.
מבצע קשת בענן הוא מבצע צבאי שערך צה"ל באזור רפיח וציר פילדלפי ב-18 במאי – 25 במאי 2004. המבצע נערך מספר ימים לאחר אסון הנגמ"שים שבו נגמ"ש הנדסה מדגם M-113 פוצץ בידי ירי נ"ט פלסטיני ו-5 אנשי צוותו נהרגו. מטרת המבצע הייתה לפעול נגד תשתית הטרור של רפיח, לנטרל כמה שיותר מחבלים וליצור סביבת פעולה בטוחה יותר לחיילים בציר פילדלפי. מטרות נוספות של המבצע היו לחשוף ולהרוס מנהרות הברחה ובתים מהם יצאו המנהרות וכן למנוע משלוח של טילי נ"ט מדגם סאגר וטילי כתף נ"מ מדגם סטרלה, שחיכו למבריחים במדבר סיני.
בעקבות אסון הנגמ"שים הפך צוות המנהרות ליחידה מיוחדת, סמו"ר, שפועלת תחת יהל"ם, יחידת העלית של חיל ההנדסה הקרבית. סמו"ר זכתה להכשרה הנדסית מסודרת, תקציב נדיב יותר וגישה לאמצעים מיוחדים כגון רובוטים לסריקת המנהרות ועוד. במקביל הצטיידה אבירי הפלדה (פלוגת הצמ"ה של אוגדת עזה) בדחפורי D9R עם מיגון כלוב נגד ירי נ"ט, חודר קוני לאיתור מנהרות וחללים בקרקע, טרנצ'ר - מכונה לחפירת תעלות שלבסוף לא נכנסה לשימוש עקב חוסר התאמה, מקדחי בורות (דרילרים) ועוד.
ארגוני זכויות אדם, כגון אמנסטי אינטרנשיונל, המתנגדים להריסת הבתים מאשימים שההריסה נובעת ממניעים שאינם הגנתיים: עונש קולקטיבי, הענשת פלסטינים חפים מפשע "בעבירות שהיא או הוא לא ביצע באופן אישי". לפי האו"ם, כ-1,500 בתים נהרסו על ידי צה"ל באזור רפיח בלבד בין השנים 2000 ל-2004.‏
במהלך מבצע עופרת יצוקה, ב-7 בינואר 2009 הורה צה"ל לתושבים ברפיח, בקרבת ציר פילדלפי, לפנות את בתיהם, לקראת תקיפה של בתים המשמשים את מערכת מנהרות ההברחה. לאחר מכן נערכה מתקפה אווירית נרחבת, שבמהלכה נהרסו 20 בתים. כן נערכו תקיפות רבות של המנהרות עצמן, במהלך המבצע ואף לאחריו.
גם במבצע עמוד ענן, ובמבצע צוק איתן תקפה ישראל והרסה מנהרות רבות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, נכון ל-5 באוגוסט 2024 צה"ל איתר 9 מנהרות חוצות לאורך ציר פילדלפי ופועל להשמדתן. ב-6 ביולי 2024 נודע 70% מהמנהרות החוצות שהתגלו ברפיח וחצו למצרים נאטמו על ידי המצרים.
חשיפה והריסה > מצרים > תקופת הנשיא חוסני מובארכ

בשנים 2009–2010 חשפו כוחות הביטחון המצריים מחסנים רבים של סחורות ואמצעי לחימה בצד המצרי, מילאו מנהרות בגז והחמירו את הבדיקות במחסומים הפזורים ברחבי מדבר סיני. בסוף שנת 2009 נודע על פרויקט של המצרים בשיתוף חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית להחדרת לוחות ענק לעומק האדמה, עד 18 מטר, לאורך הגבול שאורכו כ-11 קילומטר, פרויקט שהפך לימים לגדר ההפרדה בין מצרים לרצועת עזה. על פי דיווחים שונים הלוחות עשויים מחומר מתכתי החסין בפני חיתוך באמצעים שונים. אולם במאי 2010 דווח שמחסום הפלדה המצרי נפרץ ואינו מצליח לשים קץ להברחות. על פי דיווחים חיילים מצרים רבים נהרגו במהלך עימותים עם מפעילי המנהרות, הפעילות המצרית הביאה להרוגים רבים בקרב מפעילי המנהרות.
חשיפה והריסה > מצרים > תקופת הנשיא מוחמד מורסי

לאחר ההפיכה במצרים (2011) ועליית האחים המוסלמים בראשות מוחמד מורסי לשלטון, הפכה הברחת הסחורות במנהרות לגלויה, ולגיטימית למעשה. היקפה גדל בהרבה לעומת התקופה שלפני ההפיכה בשל קרבת החמאס לאחים המוסלמים.
חשיפה והריסה > מצרים > תקופת הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי

בשנת 2013, בעקבות אירועי טרור בחצי האי סיני בהם היה מעורב חמאס ועל רקע ההפיכה במצרים (2013) ועלייתו של עבד אל-פתאח א-סיסי לשלטון, החל צבא מצרים במבצע להריסת המנהרות. במהלך המבצע הוצפו חלק גדול מהמנהרות במים ורבות מהן קרסו, פעולות אלו השפיעו רבות על הכלכלה בעזה. בעקבות הסיוע של חמאס לתנועת האחים המוסלמים, כולל בפעולות גרילה נגד הכוחות המצריים בסיני, הגביר צבא מצרים את פעילותו נגד המנהרות. הצבא מפוצץ את המנהרות בעזרת חומרי נפץ או מציף אותן במים, מבלי לבדוק האם יש אנשים בפנים. לפי הדיווחים, כ-350 מנהרות נהרסו בחודשים מאי עד אוגוסט בפעולות אלה של הצבא המצרי, מתוך מאות מנהרות שפועלות בציר פילדלפי. בספטמבר 2013 החלה מצרים בהקמת רצועת ביטחון לאורך גבולהּ עם רצועת עזה: הרסה מאות מנהרות ויותר מעשרה בתים ברפיח.
מאז עלייתו של עבד אל-פתאח א-סיסי לשלטון כנשיא מצרים ב-3 ביולי 2013 ועד מבצע צוק איתן וגם במהלכו, מצרים השמידה 1,639 מנהרות שמחברות בין סיני לעזה וזאת בתגובה לפעולות טרור במצרים ובחצי האי סיני המיוחסות לחמאס, כמו כן דווח כי חמאס הוצא מחוץ לחוק המצרי והוכרז כארגון טרור וככזה כל נכסיו יעוקלו. בעקבות פיגוע טרור בחצי האי סיני בו נהרגו 30 חיילים מצריים, הנשיא סיסי יצר רצועת ביטחון בין רפיח המצרית לגבול עזה על ידי הריסת מאות בתים בצד המצרי בטווח 500 מטרים מהגבול. מצרים טענה כי חומר הנפץ ששימש את הטרוריסטים הוברח מעזה למצרים דרך מנהרות ההברחה.
ביוני 2015 חפר צבא מצרים תעלה בעומק כ-20 מ' בגבול בין סיני לרצועת עזה, באזור העיר רפיח.
מקורות שניוניים

Nicholas Pelham, Gaza's Tunnel Phenomenon: The Unintended Dynamics of Israel's Siege in Journal of Palestine Studies Vol. 41, No. 4 (Summer 2012), pp. 6-33
ראו גם

מנהרות לחימה ברצועת עזה
הברחת אמצעי לחימה לרצועת עזה
ציר פילדלפי
סמו"ר
אבירי הפלדה
האינתיפאדה השנייה
מוחמד דג'אני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 במרץ 1946 (בן 78) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת טקסס באוסטין  אוניברסיטת דרום קרולינה  האוניברסיטה האמריקנית בביירות 
 מעסיק:  אוניברסיטת אל-קודס, Applied Science Private University, מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון 
 מפלגה:  פת"ח 
 
מוחמד דג'אני דאודי (נולד בירושלים ב-1946) הוא פרופסור ומנהל המכון ללימודים אמריקאיים באוניברסיטת אל-קודס, מייסד תנועת "ווסטיה".
ביוגרפיה

נולד בירושלים למשפחת דג'אני המיוחסת. בשנת 1972 סיים תואר ראשון באוניברסיטה האמריקנית בביירות בתקשורת. בשנת 1974 סיים באוניברסיטה תואר שני באנגלית. בשנת 1975 סיים תואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת מזרח מישיגן בארצות הברית. לאחר מכן סיים דוקטורט בשנת 1981 מאוניברסיטת דרום קרוליינה במדעי המדינה ודוקטורט נוסף בשנת 1984 מאוניברסיטת טקסס בניהול.
היה מחותמי יוזמת המפקד הלאומי של סרי נוסייבה ועמי אילון. בשנת 2007 הקים את תנועת "ווסטיה", תנועה פוליטית פלסטינית מתונה.
בשנת 2009 התנגד לבחירות ברשות הפלסטינית, וטען שהמצב אינו בשל לכך.
בשנת 2011, הצטרף למשלחת ישראלית במצעד החיים למחנות ההשמדה והריכוז בפולין, בהם אושוויץ ובירקנאו.
בשנת 2013 השתתף בוועידת הנשיא בהזמנת שמעון פרס.
בשנת 2014 יצא עם תלמידיו מאוניברסיטת אל קודס בירושלים, למחנה אושוויץ. עם חזרתם הואשם בבגידה, והאוניברסיטה התנערה מהביקור באופן רשמי. דג'אני גם סולק מאיגוד המרצים באוניברסיטה זו.
הוא אחיו של פרופסור מונזר דג'אני, ומתגורר בארצות הברית.
הערות שוליים

↑  בין בני משפחתו, ראש עיריית ירושלים  לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה עארף א-דג'אני, וד"ר פואד אסמעיל דג'אני, מקים בית החולים דג'אני - מאוחר יותר צהלון.
↑  הבחירות ברשות הפלסטינית (אתר אפוק טיימס של הפאלון גונג בעריכת גלעד סלונים)
↑  לאן מועדות פניו של האסלאם הפוליטי אתר ועידת הנשיא
↑  סטודנטים פלסטינים ביקרו באושוויץ והותקפו - מרצה פלסטיני לקח את תלמידיו לסיור במחנה ההשמדה שבפולין, כשחזר לארץ עמיתיו התנערו ממנו וחבריו הגדירו אותו "בוגד". (אתר nrg מעריב)
↑  מרצה מתון סולק מאיגוד המרצים באל קודס, בעקבות סיור לאושוויץ (אנגלית, העיתון אגלמיינר)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282959305171  GND: 114536537X  ISNI: 0000 0000 8236 9178  LCCN: n2004048019  VIAF: 51078902   WorldCat (עם VIAF): 51078902
ארגוני זכויות האדם

ארגוני זכויות האדם הם ארגונים לא-ממשלתיים אשר מטרתם המוצהרת היא להשגיח על שמירת זכויות האדם ולדווח על הפרה שלהן.
היסטוריה

בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20 החלו לקום בארצות הברית, ולאחר מכן גם במקומות נוספים, ארגונים לא-ממשלתיים ששמו להם למטרה להבטיח את השמירה על זכויות האדם, בשל הקושי שבהשארת השמירה על זכויות האדם בידי המדינה. המאבקים לשמירה על זכויות האדם החלו בדרישה של אזרחים אמריקאים שחורים (אפרו-אמריקאים), להשוות את זכויותיהם לאלו של האזרחים הלבנים. את המאבק הוביל הכומר מרטין לותר קינג, שהקים את התנועה לזכויות האזרח שנאבקה ועדיין נאבקת על קיום זכויות אלו. לאור הצלחתה של התנועה האמריקנית לזכויות האזרח, קמו ארגונים לא ממשלתיים רבים נוספים, שהציבו לעצמם כמטרה את השמירה על זכויות האזרח, בין אם בארצם שלהם או בצורה בינלאומית.
בארצות הברית קמו מספר ארגונים יהודיים גדולים לזכויות האדם, שמטרתם העיקרית היא להאבק באנטישמיות ובגזענות. הליגה נגד השמצה (ADL), שנאבקת נגד אנטישמיות ונגד אנטי-ציונות (שאותה היא רואה כסוג של אנטישמיות מודרנית) ונחשבת לתומכת גדולה של ישראל, הייתה גם מבין הראשונים לתמוך במאבק של השחורים בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20 למען שוויון זכויות אזרח.
בישראל קיים מספר רב של ארגוני זכויות האדם. בעקבות האגודה לזכויות האזרח, שהוקמה בשנת 1972, ושעוסקת במכלול זכויות האדם, קמו החל מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 מספר גדול של ארגוני זכויות האדם. בניגוד לאגודה לזכויות האזרח, המטפלת במכלול זכויות האדם, רוב רובם של הארגונים האחרים ייחדו את פעילותם לנושא אחד (למשל: פלורליזם דתי, זכויות עובדים, זכויות בריאות) או לקבוצת אוכלוסייה מוגדרת (למשל: ילדים, נשים, ערביי ישראל, עובדים זרים, אנשים עם מוגבלות, פלסטינים, מיעוטים מגדריים ועוד). בזירה הפרלמנטרית, המפלגה שחרתה על דגלה את זכויות האדם היא מפלגת רצ, שנטמעה ב-1992 במפלגת במרצ.
פעילות מול שחיקה דמוקרטית > הונגריה

ויקטור אורבן, ראש ממשלת הונגריה, חזר לשלטון בשנת 2010 לאחר 8 שנים באופוזיציה. לאחר חזרתו לשלטון החל ליישם צעדים שונים אשר הגדילו את כוחה של הממשלה והחלישו את האיזונים והבלמים שמגבילים את פעולתה. השינויים בוצעו באופן הדרגתי אולם הביאו לפגיעה בעקרונות דמוקרטיים כגון שוויון, חופש ביטוי ודת, הפרדת רשויות וזכיות אדם.
בשנת 2018 העבירה ממשלתו של אורבן סדרת חוקים המאפשרים לעקוף את מערכת המשפט במדינה, ולהעניק סמכויות מקיפות לשר המשפטים, באמצעותן יכולה הממשלה להתערב בעסקים ממשלתיים, במיסוי ובבחירות. ארגוני זכויות האדם בהונגריה טענו כי מדובר בחוקים המעצימים את הריכוזיות במדינה, חותרים תחת הפרדת הרשויות ומאפשרים התערבות פוליטית של הממשלה. צעדת מחאה בת מספר ימים נערכה בבודפשט, בהשתתפות עשרות אלפי מפגינים. בהפגנה נשמעו קריאות מחאה "ויק-טה-טור", הלחם של השם "ויקטור" ו-"דיקטטור". בשנת 2022 הפרלמנט האירופי יצא בהכרזה כי הונגריה אינה נחשבת יותר לדמוקרטיה.
פעילות מול שחיקה דמוקרטית > פולין

ארגון אמנסטי אינטרנשיונל מבקר את פולין בגלל כרסם בעצמאות הרשות השופטת ועל רקע שימוש בהאשמות פליליות כדי לצמצם את חופש הביטוי. כמו כן הוא האשים את השלטונות בפגיעה בחופש ההתאספות בפגיעה בזכויות נשים (זכות להפלה) והפרת זכויות של להט"ב.
ביקורת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הביקורת שמופיעה היא כמעט רק מצד ישראל.
כנגד חלק מארגוני זכויות האדם מופנות ביקורות שונות, בעיקר בנוגע לצביעות והטיה פוליטית.
ארגוני זכויות האדם יכולים לפעול ולבצע מעקב אחרי שמירת זכויות האדם בעיקר במדינות דמוקרטיות. במדינות דיקטטוריות ארגוני זכויות אדם אינם יכולים לפעול מחשש שהמשטרה החשאית תעצור אותם, ולכן הם לא יכולים לדווח ממקור ראשון על הפרת זכויות האדם וזוועות שמתבצעות במדינות אלה. התוצאה של מצב זה היא שארגוני זכויות האדם הבינלאומיים מפנים את עיקר הביקורת שלהם כלפי מדינות דמוקרטיות והעוולות שהן מבצעות, בעוד שהמדינות הדיקטטוריות שמבצעות עוולות בהיקפים גדולים יותר כמעט שלא מופיעות בביקורות או בדו"חות של ארגוני זכויות האדם.
הטיה פוליטית: ישנה טענה שחלק מארגוני זכויות האדם הבינלאומיים מוטים פוליטית נגד ישראל ונגד ארצות הברית. המבקרים מביאים לדוגמה את אמנסטי אינטרנשיונל שפרסמה הרבה יותר דו"חות כנגד ישראל מאשר דו"חות על רצח העם בדארפור, סודאן או על הטבח בקמבודיה. דוגמה נוספת היא ג'ו סטורק מ-HRW שכתב מספר דו"חות חריפים כנגד ישראל, ונחשף שבעבר תמך בחיסולה ואף חתם על מכתב המגדיר את טבח הספורטאים במינכן (1972) כ"פעולה מוסרית".  מחקר שערך המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה מצא שארגוני זכויות האדם הגדולים HRW ואמנסטי אינטרנשיונל שופטים בסטנדרטים כפולים את מדיניות הסיכולים הממוקדים של ישראל לעומת סיכולים ממוקדים של מדינות אחרות, כאשר הם מגנים את ישראל ללא הצדקה ולעומת זאת מתייחסים בסלחנות לסיכולים ממוקדים של מדינות אחרות גם כאשר אלה גורמים להרבה יותר אזרחים הרוגים מאשר אלה של ישראל.
אי-דיוקים והטעיות: כנגד מספר ארגוני זכויות אדם ישנה ביקורת שהם מציגים נתונים ודו"חות מסולפים ומלאים בטעויות, לעיתים כדי לשרת אג'נדה פוליטית. לדוגמה: החוקר יהונתן דחוח-הלוי פרסם מספר מחקרים ובהם טען שארגון בצלם וארגוני זכויות אדם פלסטיניים מסווגים פעמים רבות חמושים ופעילי טרור שנהרגו על ידי ישראל כ"אזרחים שלא נטלו חלק בלחימה".
ניצול בידי קבוצות רדיקליות וארגוני טרור: כנגד ארגוני זכויות האדם נטען שהם מנוצלים ולעיתים משתפים פעולה עם קבוצות רדיקליות וארגוני טרור, בעיקר במסגרת המאבק להשמדת מדינת ישראל, וזאת על ידי קמפיין דה-לגיטימציה וגינוי פעולות לוחמה בטרור והגנה עצמית שמבצעת ישראל. לתמיכה בטענה זו הביאו המזרחן יהונתן דחוח-הלוי והפובליציסט בן-דרור ימיני תרגום של נאום שנשא אסמאעיל הנייה, ראש ממשלת חמאס, בו הוא מודה לארגוני זכויות האדם, לליברלים ולארגוני החברה האזרחית על עזרתם לחמאס ולמאבק נגד ישראל, וכן מתווה שימוש באותם ארגונים במסגרת קמפיין משולב הכולל תעמולה פלסטינית ואלימות נגד ישראל.
ראו גם

פעיל זכויות אדם
לקריאה נוספת

רותי גינזבורג, והייתם לנו לעיניים - ארגוני זכויות אדם ישראלים בשטחים הכבושים מבעד לעין המצלמה, רסלינג, 2014.
הערות שוליים

↑  ללא מקום בטוח: הדיכוי של מיעוטים בסין מהווה פשע נגד האנושות אתר אמנסטי בישראל, 18/03/2022
↑  דף חלק: המחאות בסין כהתנגדות לדיכוי שלטוני נרחב, אתר אמנסטי בישראל, 06/12/2022
↑  אמנסטי: סין "אלופת העולם" בהוצאות להורג, באתר ynet, 6 באפריל 2005
↑  "Iran Protests: at Least 448 People Killed". Iran Human Rights. 29 בנובמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  הונגריה: מתרחבת המחאה נגד אורבן, באתר ישראל היום.
↑  לי נעים, ‏שקיעתה של הדמוקרטיה: האם ישראל בדרך להיות פולין או הונגריה?, באתר ‏מאקו‏, 27 בפברואר 2023
↑  MEPs: Hungary can no longer be considered a full democracy | News | European Parliament, www.europarl.europa.eu, ‏2022-09-15 (באנגלית)
↑  ג'סטוס ויינר, סיכולים ממוקדים ומוסר כפול, המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, יולי 2012.
↑  למקרה של בצלם ראו מקורות במהימנות נתוני "בצלם".
↑  יהונתן דחוח-הלוי, הניה מציג: כך נשיג יעדי חמאס בסיוע ארגוני שמאל וזכויות אדם, המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, 22 באוקטובר 2013
↑  בן-דרור ימיני, העיתון שיצא מדעתו, nrg מעריב, 8 בנובמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4519891-3 
הפגנת נשים ומצעד ביום האישה הבינלאומי, איראן 2023
יחסי אירלנד–ישראל

| יחסי אירלנד–ישראל |
| --- | --- |
אירלנד: ישראל


אירלנד: ישראל
שטח (בקילומטר רבוע)
70,273: 22,072
אוכלוסייה
5,286,185: 10,023,983
תמ"ג (במיליוני דולרים)
545,629: 509,901
תמ"ג לנפש (בדולרים)
103,218: 50,868
משטר
רפובליקה: דמוקרטיה פרלמנטרית

ראובן ריבלין בפגישה עם שר החוץ של אירלנד, סיימון קובני, יולי 2017
בין מדינת ישראל והרפובליקה של אירלנד קיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, וכן שיתוף פעולה ידידותי בנושאים שונים, הקשורים לשתי המדינות. עם זאת, ביחסי שתי המדינות לאורך השנים התרחשו עליות ומורדות, כאשר האירועים המרכזיים שפגעו ביחסים ההדדיים היו קשורים לסכסוך הישראלי-ערבי, ולביקורת מטעם גורמים אירים שונים ביחס להתנהלות ישראל במסגרת המשא ומתן בין ישראל והפלסטינים. לאורך השנים גורמים אירים רבים הביעו עמדות אנטי-ישראליות חריפות.
סוניה מקגינס (Sonya McGuinness) היא השגרירה הנוכחית של אירלנד בישראל ואילו ישראל סגרה את שגרירותה באירלנד בדצמבר 2024.
היסטוריה

בעבר, היו מי שניסו להשוות בין המאבק האירי לעצמאות לבין המאבק היהודי לעצמאות בארץ ישראל. נקודות דמיון היו המאבק בשלטון הבריטי, תפקידה הבולט של הדת בשתי המדינות, המאבקים להחיות את השפות האירית והעברית, התפוצות הגדולות שיש לאירים וליהודים בפרט בארצות הברית, ודמיון במודל הכלכלי. היו שאף השוו את הטראומות הדמוגרפיות שנגרמו על ידי השואה ורעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד. פרסומים רבים גם משווים בין תהליכי השלום בצפון אירלנד ובמזרח התיכון לבין סוגיית החלוקה המשותפת. הם מתמקדים ברעיון שלרפובליקה של אירלנד, אשר, יחד עם הממלכה המאוחדת, הצליחה לשים קץ לאלימות בצפון אירלנד בהקשר של הסכם יום שישי הטוב.
הקשרים בין שתי המדינות החלו עוד טרם היווסדותן של השתיים. בתחילה, כאשר האירים תמכו במאמץ המלחמתי של היהודים בבריטים לצורך הכרה בעצמאותם והיהודים תמכו במאמץ האירים לעצמאותם. כאשר צורת הלחימה האירית אף היוותה השראה ליהודים בארץ ישראל המנדטורית. יצחק שמיר החיל בלח"י מדיניות שעל כל הלוחמים לשאת עמם נשק בכל עת, זאת בהשראת לוחם המחתרת האירית מייקל קולינס. שמיר אף קבע את כינויו המחתרתי כ-"מיכאל" על שם מייקל קולינס.
שתי המדינות כוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים מלאים רק בשנת 1975, כאשר קודם לכן אירלנד נמנעה מכינון קשרים דיפלומטיים עם ישראל בשל הטענה כי ישראל אינה מיישמת במלואן את החלטות האו"ם, ובפרט אלו הנוגעות ליחסי ישראל-מדינות ערב. עם זאת, חרף כינון היחסים, אירלנד נותרה מסויגת במידת מה ביחסה למדינת ישראל, ואף ביקרה בחריפות את המתקפה הישראלית על הכור הגרעיני העיראקי, בשנת 1981. בסופו של דבר, אירלנד התירה את פתיחתה של שגרירות ישראלית רשמית בדבלין רק בשנת 1993, וזאת זמן קצר לאחר ביקורה באירלנד של משלחת רשמית מטעם הרשות הפלסטינית, בראשות היו"ר יאסר ערפאת. היא הייתה המדינה האחרונה של האיחוד האירופי לעשות זאת.