stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מולי הייז
ביוגרפיה בדיונית > מקור

מולי הייז היא בתם של המוטאנטים הטלפתיים ג'ין ואליס הייז. היא נולדה כאשר הוריה, ושאר חברי "להקת האריות", החליטו לוותר על ירושתם מהגיבורים לילדיהם. מבין כל ילדי חברי להקת האריות, מולי הייתה הצעירה ביותר, וזאת כי להוריה לקח זמן רב יותר להרות בגלל הגנים המוטאנטיים שלהם. מולי וקרולינה דין לא היו נוכחות עם שאר ילדי להקת האריות כשהוריהם הקריבו ילדה חפה מפשע, והיא עצמה לא הייתה נוכחת בפגישת להקת האריות במצפה גריפית. שאר ילדי להקת האריות, ה-Runaways, הצילו את מולי מהוריהם וברחו למקום מסתור בשם "ההוסטל". שם, בהצעתה של גרטרוד יורקס, הקבוצה קיבלה כינויים חדשים - מולי רצתה שתהיה "הנסיכה העוצמתית", אם כי זכתה לכינוי "הבריונית" מצ'ייס סטיין.
מולי הייתה נרגשת להיות גיבורת-על אמיתית, ואף תפרה תלבושת. היא הייתה מעריצה של גיבורי-על, ותכננה להצטרף לאקס-מן ולהתחתן עם וולברין. מולי הייתה היחידה שהתגעגעה להוריה, מה ששימש לה כתזכורת שהם נבלי-על. היא פתחה מערכת יחסים של אח גדול-אחות קטנה עם צ'ייס, והרסה את המכל בו אוחסנה נשמתה של הילדה שלהקת האריות הרגו. לאחר שברחו מהמקום, ה-Runaways נתפסו בידי קפטן אמריקה, והושמו במשפחות אומנה. מולי נשלחה לסניף מקומי של תאגיד אקס. שבועות מאוחר יותר, הקבוצה התכנסה במצפה גריפית בעקבות הודעת טקסט של קרולינה. הם החליטו להחזיר את אולד לייס ואת "הצפרדע-קופץ", וברחו יחדיו.
ביוגרפיה בדיונית > האקס-מן, קלרה פראסט

במהלך טיול לניו-יורק כדי לעזור למסווה, מולי פגשה את האליל שלה, וולברין. בסופו של דבר, החל מאבק בו וולברין הובס. לאחר אירועי "בית אם", מולי היא מהמוטאנטים הבודדים ששמרו על כוחותיהם. האקס-מן איתרו את ה-Runaways, וזאת כדי לגייס את מולי לבית ספר לתלמידים מחוננים על שם צ'ארלס אקסבייר. התפתח קרב בין שתי הקבוצות, בסופו האקס-מן התירו למולי להישאר עם קבוצתה.
לאחר שהאקס-מן עברו לסן פרנסיסקו, מולי התלוננה על ההזמנה הטלפתית שנשלחה לכל המוטאנטים. היא ביקרה במרכז תעשיות גריימאלקיין, וסירבה שוב להצעת הצטרפת לאקס-מן. במהלך קרב נגד "הדרקונית", מולי התעלפה והתעוררה כשבויה של "ראש המכללה", שהשתמש בילדים לצורך גנבות. היא הביסה אותו, וחזרה לקבוצתה. מולי לקחה את מותה של גרטרוד באופן קשה. כשהיא שמעה קולות שעזרו לה, היא האמינה כי זו גרטרוד אך זה היה אלכס ויילדר, שניסה לברוח מהגיהנום.
במהלך מסע בזמן לשנת 1907, מולי הצליחה לגייס לקבוצה את קלרה פראסט, מוטאנטית בת גילה של מולי השולטת בצמחים. כשהקבצה חזרה להווה, הן הפכו לחברות הטובות ביותר. במהלך אירועי "עידן הגיבורים", היא דנה עם חיה על ההכחדה. היא ניסתה להשיג עבודה כבייביסיטרית של דניאל קייג', בתם של לוק קייג' וג'סיקה ג'ונס, אך נדחתה בגלל היותה קטינה. כאשר דאקן בא לבקש מה-Runaways עזרה, מולי תלתה אותו באוויר על שפלש לביתם. בסופו של דבר, הם עזרו לו נגד מרקוס רוסטון.
ביוגרפיה בדיונית > אקדמיית האוונג'רס, היעלמותם של ניקו וצ'ייס

כאשר צ'ייס חש כי אולד לייס בחיים, ה-Runaways נסעו לאקדמיית האוונג'רס. שם, ג'וסטון סייפרט זיהה טכנולוגיית אולטרון בתוך ויקטור מנצ'ה, וגנים מוטנטיים בתוך מולי וקלרה. החל קרב. שהופסק כדי להחזיר את אולד לייס; המאבק נמשך לאחר שאולד לייס הוחזר, אם כי בסופו של דבר האנק פים הניח למולי ולקלרה להישאר עם ה-Runaways.
כאשר צ'ייס וניקו מינורו נחטפו בידי ארקייד, מולי זיהתה שהם נחטפו, ודאגה לבריאותו של אולד לייס. פים הסכים לבדוק את העניין, אך חזר בידיים ריקות. לאחר שהאזאמאט הרגה את ארקייד, מולי וקרולינה ביקרו את צ'ייס וניקו בבית מעצר מוגן של S.H.I.E.L.D.
הערות שוליים

↑  Runaways #1-17
↑  Runaways Vol.2 #7
↑  Runaways #18
↑  Runaways Vol.2 #12
↑  Free Comic Book Day Vol.2006 #X-Men
↑  Runaways Vol.3 #10
↑  Runaways Vol.2 #13
↑  Runaways Vol.2 #23
↑  Runaways Vol.2 #24
↑  Runaways Vol.2 #28
↑  Runaways Vol.2 #30
↑  Secret Invasion Runaways Young Avengers #3
↑  Runaways Vol.3 #1
↑  Uncanny X-Men: The Heroic Age #1
↑  New Avengers Vol.2 #7
↑  Daken: Dark Wolverine #17-19
↑  Avengers Academy #27-28
↑  Avengers Arena #1
↑  Avengers Arena #13
↑  Avengers Undercover #3
↑  Avengers Undercover #4
יחסי זימבבואה–מלאווי

| יחסי זימבבואה–מלאווי |
| --- | --- |
זימבבואה: מלאווי


זימבבואה: מלאווי
שטח (בקילומטר רבוע)
390,757: 118,484
אוכלוסייה
16,820,036: 21,983,903
תמ"ג (במיליוני דולרים)
26,538: 14,084
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,578: 641
משטר
רפובליקה

יחסי זימבבואה–מלאווי הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין רפובליקת זימבבואה לבין רפובליקת מלאווי. בין שתי המדינות ישנה היסטוריה ארוכת שנים, והן חולקות ערכים משותפים, היסטוריה ותרבות.
היסטוריה

שתי המדינות יחד עם זמביה, התקיימו כמדינה אחת לאחר תום השלטון הקולוניאלי, בשם הפדרציה של רודזיה וניאסלנד. בזימבבואה מתגוררים רבים שמוצאם ממלאווי, והם מהווים בה כוח עבודה חשוב בתעשייה המקומית.
לשתי המדינות ישנה ועדת קבע משותפת למטרת שיתוף פעולה (JPCC), אשר מתקיימת פעם בשנתיים מאז 1982, ועוסקת בעיקר בענייני ביטחון, אך גם בעוד נושאים.
כאשר מונתה מלאווי לתפקיד יו"ר הקהילה לפיתוח דרום אפריקה (SADC) בשנת 2001, נשיא מלאווי לשעבר, בקילי מולוזי, לקח חלק פעיל ב-SADC בנושאים שונים, וביניהם רפורמת הקרקע בזימבבואה.
בשנת 2011 לווה נשיא מלאווי בינגו וה מותריקה 20 מיליון דולר מזימבבואה, על מנת לממן רכישת תירס לחקלאות.
יחסים דיפלומטיים

זימבבואה מחזיקה במלאווי שגרירות בלילונגווה, ואילו מלאווי מחזיקה בזימבבואה שגרירות בהארארה.
יחסי ונצואלה–שוודיה

| יחסי ונצואלה–שוודיה |
| --- | --- |
ונצואלה: שוודיה


ונצואלה: שוודיה
שטח (בקילומטר רבוע)
912,050: 450,295
אוכלוסייה
28,471,082: 10,636,207
תמ"ג (במיליוני דולרים)
482,359: 593,268
תמ"ג לנפש (בדולרים)
16,942: 55,778
משטר
רפובליקה פדרלית: מונרכיה חוקתית

יחסי ונצואלה–שוודיה הם היחסים הבילטרליים בין ונצואלה לשוודיה.
היסטוריה

שוודיה הייתה בין 28 מדינות האיחוד האירופי שהתעלמו מתוצאות הבחירות לאספה המכוננת הלאומית של ונצואלה ב-2017. שוודיה התעלמה גם מתוצאות הבחירות לנשיאות בוונצואלה ב-2018, שם הוכרז ניקולאס מדורו כמנצח.
בשנת 2019, במהלך המשבר הנשיאותי בוונצואלה, שוודיה הכירה בחואן גואידו כנשיא ונצואלה והבטיחה לשתף פעולה עם שליחת הסיוע ההומניטרי באותה שנה.
ב-31 בינואר, הנציגה העליונה של האיחוד האירופי לענייני חוץ, פדריקה מוגריני, הודיעה על הקמת "קבוצת קשר לוונצואלה" שתורכב בתחילה משמונה מדינות אירופיות וארבע מדינות אמריקה הלטינית, כולל שוודיה, שיקיימו את פגישתם הראשונה באורוגוואי ב-7 בפברואר ושהם עובדים במשך 90 יום על האפשרות לאפשר דיאלוג ששיאו בבחירות עם ונצואלה.
נציגויות דיפלומטיות

שוודיה מיוצגת בוונצואלה באמצעות שגרירותה בבוגוטה, קולומביה, ובנוסף מחזיקה קונסוליה כללית בקראקס, וקונסוליה בפורלמר שבאיסלה מרגריטה.
ונצואלה מחזיקה בשוודיה שגרירות בסטוקהולם.
יחסי האיטי – הרפובליקה הדומיניקנית

| יחסי האיטי – הרפובליקה הדומיניקנית |
| --- | --- |
האיטי: הרפובליקה הדומיניקנית


האיטי: הרפובליקה הדומיניקנית
שטח (בקילומטר רבוע)
27,750: 48,670
אוכלוסייה
11,851,035: 11,482,205
תמ"ג (במיליוני דולרים)
19,851: 121,444
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,675: 10,577
משטר
דמוקרטיה חצי-נשיאותית: דמוקרטיה נשיאותית

יחסי האיטי–הרפובליקה הדומיניקנית הם היחסים הבילטרליים שבין רפובליקת האיטי לבין הרפובליקה הדומיניקנית. היחסים בין המדינות שחולקות את האי היספניולה נחשבים לעוינים בשל פערים תרבותיים ואתניים. רמת החיים ברפובליקה הדומיניקנית גבוהה יותר בהשוואה להאיטי, והכלכלה שלה גדולה פי עשרה.
במהלך ההיסטוריה התרחשו אירועים שגרמו לשונות האתנית והתרבותית בין תושבי האיטי לתושבי הרפובליקה הדומיניקנית. מאז שהאיטי קיבלה עצמאות ב-1 בינואר 1804 בשם האימפריה הראשונה של האיטי, השאיפה לשלוט בכל האי הייתה קיימת בקרב כל שליטיה, ובמשך 22 שנים בין 1822 ל-1844 היא כבשה את החלק המזרחי.
היסטוריה > תחת השלטון האירופאי

האי היספניולה היה הראשון באמריקה שבו האירופאים הקימו יישוב קבע. ב-1493 הקים כריסטופר קולומבוס מושבה באי. בעת הגעתו לאי היו בו התיישבויות של בני טאינו, ילידים מקומיים בעלי קשר לילידים באמזונאס. הטאינו סבלו מירידה בגודל אוכלוסייתם בשל שעבוד לעבדות, תמותה גבוהה ממחלות שנשאו האירופאים ונישואי תערובת. אחרי שספרד אסרה על הפיכת הילידים באי לעבדים, החל במאה ה-16 ייבוא עבדים מאפריקה עד המאה ה-18. אפריקאים אלו נטמעו באוכלוסייה לצד הילידים והאירופאים.
האימפריה הספרדית שלטה בכל האי עד המאה ה-17, אז פיראטים צרפתים החלו להתבסס במערבו והתפתחו עימותים לעיתים תכופות. המחלוקת באי נפתרה ב-1697 עם חלוקתו. לצד הצרפתי, הובאה כמות עבדים גדולה פי עשרה לעומת הצד הספרדי, מה שגרם לשונות בין האוכלוסיות. ב-1 בינואר 1804 קיבלה האיטי עצמאות מצרפת, וב-1 בדצמבר 1821 הוקמה גם הרפובליקה הדומיניקנית, אחרי יותר מ-300 שנות שלטון ספרדי.
היסטוריה > הפלישה של האיטי ב-1805

אחרי מתן העצמאות להאיטי ב-1804 התרחש טבח באוכלוסייה הצרפתית והמולאטית שבמדינה בעיקר על ידי עבדים לשעבר. אחרי הטבח הגיעה לשליט האיטי, ז'אן-ז'אק דסאלין, שהכתיר עצמו מאוחר יותר לקיסר, ידיעה על כך שחיל המצב הצרפתי בסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית תפס ילדים שחורים כדי למכור אותם לעבדות. עקב כך, הוא החליט לצאת למלחמה בראש צבא של 21 אלף חיילים. הוא הגיע לעיר, אך לא הצליח להטיל עליה מצור. במהלך הקרב נודע על ספינה צרפתית שמטרתה לתקוף את האיטי, ובדרכו חזרה להאיטי עבר צבאו בערים, הרג את מי שנקרה בדרכו וביצע מעשי זוועה בדומיניקנים. בנוסף, רבים נלקחו בשבי והוצעדו להאיטי, ובדרך עברו התעללות. כשהגיעו, חלקם נטבחו וחלקם נלקחו לעבדות. כמעט מחצית מתושבי הרפובליקה הדומיניקנית נהרגו בזוועות האלה
היסטוריה > כיבוש על ידי האיטי: 1821–1844

ב-9 בנובמבר 1821 הסתיים השלטון הספרדי ברפובליקה הדומיניקנית והיא קיבלה עצמאות. לעצמאות קדם מרד בראשות חוזה נינייס דה קסיירס, המושל לשעבר.
קבוצה של קצינים דומיניקנים תמכו באיחוד עם האיטי שנשלטה אז על ידי ז'אן-פייר בויאר ונחשבה ליציבה. עם זאת, הם לא היו מודעים לכך שהאיטי הסכימה לשלם לצרפת בעבור השטח שאיבדה בהאיטי סכום של 150 מיליון פרנק (פי שניים מהסכום ששילמה ארצות הברית עבור לואיזיאנה הגדולה בהרבה ב-1803).
במהלך 22 שנות השלטון של האיטי ברפובליקה הדומיניקנית הונהג בה משטר צבאי הדוק. האיטי אכפה את השימוש בצרפתית ואסרה על ספרדית, והצבא החרים את כל אדמות ורכוש הכנסייה, והנהיג גיוס חובה. בתקופה זו נוצרו קונפליקטים תרבותיים בשפה, בגזע, בדת ובמסורת בין הדומיניקנים להאיטי, ורבים פיתחו טינה כלפי האיטי שדיכאה אותם.
כדי לגייס כספים לתשלום ה-150 מיליון פרנק לצרפת (שהורד בהמשך ל-60 מיליון), האיטי הטילה מיסים כבדים על הדומיניקנים. מאחר שהאיטי לא הייתה מסוגלת לקיים צבא כראוי, הוא מילא את צרכיו באמצעות החרמת מזון ורכוש באיומי רובים. בנוסף, הניסיונות לחלק מחדש את האדמות נתקלו בשיטת הבעלות הקהילתית שהייתה ברפובליקה הדומיניקנית עד אז. יש לציין שהשלטון של האיטי לא הצליח לאכוף את חוקיו בכפרים, וכי הוא הורגש בצורה החריפה ביותר בסנטו דומינגו, שם גם התגבשה הדרישה לעצמאות.
החוקה של האיטי אסרה על מי שאינם אזרחים להחזיק בקרקעות, אך לצד זאת אסרה על החרמת רכוש מאדם שהחזיק בו. האיטי, שקישרה בין הכנסייה הקתולית לבעלי העבדים הצרפתים שניצלו אותם לפני העצמאות, החרימה את כל רכוש הכנסייה, גירשה את אנשי הדת הזרים וניתקה את הקשר שלהם לוותיקן. כמו כן, האוניברסיטה של סנטו דומינגו נסגרה והמדינה סבלה מבריחת מוחות.
למרות שהכיבוש חיסל את העבדות, עדיין בוצעו מהלכים להפוך דומיניקנים לתושבים סוג ב': הגבלות תנועה, איסור על קבלת תפקיד ציבורי, עוצר לילה, איסור על תנועה בקבוצות, סגירה של האוניברסיטה ואיסור על הקמת ארגונים אזרחיים היו כולם מנת חלקם של הדומיניקנים, וגרמו ליצירת תנועות שדרשו היפרדות מהאיטי.
היסטוריה > מלחמת העצמאות הדומיניקנית: 1844–1856

ב-27 בפברואר 1844, דומיניקנים בהובלת חואן פבלו דוארטה, פרנסיסקו דל רוזריו סנצ'ז ומטיאס רמון מלה פתחו במלחמת עצמאות נגד האיטי.
לאחר שהצליחו לסלק את הכוחות של האיטי מהמדינה, נדרשו הדומיניקנים להילחם נגד ניסיונות פלישה שנמשכו עד 1856. על אף הניסיונות, האיטי לא הצליחה להשיב את השליטה ברפובליקה הדומיניקנית.
היסטוריה > טבח הפטרוזיליה: 1937

באוקטובר 1937 בטענה שהאיטי מארחת את מתנגדיו מבית, הורה רפאל טרוחיו, הדיקטטור ברפובליקה הדומיניקנית לתקוף את תושבי האיטי שגרו לאורך הגבול תוך רציחה של עשרות אלפים שניסו להימלט. הערכות ההרוגים נעות בין 17 ל-35 אלף נרצחים.
הטבח קיבל את שמו אחרי שנודע שהרוצחים אילצו את הנרצחים לומר את המילה "פטרוזיליה" לפני שנרצחו.
כיום > יחסים כלכליים ותרבותיים

נכון ל-2021, הכלכלה ברפובליקה הדומיניקנית גדולה פי עשרה מזו של האיטי. התמ"ג לנפש בהאיטי הוא 1,829 דולר, וברפובליקה הדומיניקנית הוא 7,653 דולר.
באמצע המאה ה-20, הכלכלות של שתי המדינות היו דומות בגודלן. מאז, כלכלת הרפובליקה הדומיניקנית המשיכה לצמוח, בעוד האיטי דשדשה, זאת עקב מאבקי כוחות פנימיים, גידול מהיר באוכלוסייה, פגיעה בסביבה וסנקציות כלכליות. כיום, האיטי היא המדינה הענייה ביותר בחצי הכדור המערבי.
סיבה נוספת לפער הכלכלי בין המדינות היא השפה. בעוד ספרדית מדוברת ברפובליקה הדומיניקנית, בהאיטי דוברים צרפתית. בנוסף, ברפובליקה הדומיניקנית קיים מגוון דמוגרפי גדול יותר: 73% מגזעים מעורבים, 16% לבנים ו-11% שחורים, בעוד בהאיטי 95% מהאוכלוסייה שחורה.
כיום > הגירה מהאיטי לרפובליקה הדומיניקנית

קיים בין המדינות שיתוף פעולה בתחומים רבים כמו בריאות, עסקים ותשתיות. רבים מהאיטי נוסעים לרפובליקה הדומיניקנית כדי לחפש עבודה ולשלוח כספים למשפחות שלהם. חלק מהעובדים, כמו גם דומיניקנים ממוצא האיטי דיווחו על אפליה נגדם מצד אוכלוסיית הרוב ברפובליקה הדומיניקנית. בשל כך, חלק מהתושבים בהאיטי נמנעים מלהגיע לרפובליקה הדומיניקנית כדי לחפש עבודה.
הגירה בין המדינות קיימת מאז שנות ה-20, כשפועלים מהאיטי קיבלו עידוד להגיע לעבודה בתעשיית הסוכר הדומיניקנית. עם המודרניזציה בשנות ה-60, נדרשו פחות עובדים ותעשיות אחרות החלו להעסיק את העובדים מהאיטי, שמקבלים שכר נמוך יותר ומקבלים הגנה משפטית מצומצמת. נשים מהאיטי עובדות פעמים רבות במשקי בית ואילו גברים באתרי בנייה, ולעיתים קרובות עוברת לרפובליקה הדומיניקנית משפחה שלמה.
מספר רב של עובדים מהאיטי המשיכו להתגורר ברפובליקה הדומיניקנית במשך כמה דורות, מה שיצר ויכוח ביחס לאזרחותם, וכמיליון אנשים ממוצא האיטי ברפובליקה הדומיניקנית הם חסרי אזרחות וגישתם לחינוך, לרפואה ולתעסוקה מוגבלת.
על אף שההגירה תורמת לשתי המדינות, היא יוצרת גם מתיחות. ההגירה הבלתי חוקית מהאיטי יוצרת עוינות בקרב האוכלוסייה כלפי תושבי האיטי, ומטשטשת את האזרחות. ההגירה משפיעה גם על התרבות של הרפובליקה הדומיניקנית.
כיום > רעידת האדמה בהאיטי

אחרי רעידת האדמה בהאיטי, רבים מתושבי האיטי חצו את הגבול כדי לקבל מקלט. הרפובליקה הדומיניקנית הייתה מהראשונות ששלחו צוותי סיוע להאיטי ושחילקו אשרות כניסה לצורך טיפול רפואי.
הפליטים קיבלו סיוע מכלל האוכלוסייה ברפובליקה הדומיניקנית, אם כי היחסים המשיכו להידרדר ככל שהם נשארו במדינה. הדבר הוביל לארגון הבינלאומי להגירה להציע 50 דולר וסיוע לכל מי שישוב להאיטי, ו-1,500 איש חזרו כך להאיטי.
ספורט

בשנת 2016 הסכימו פדרציות הבייסבול של שתי המדינות לקדם את הבייסבול בהאיטי בקרבת הגבול. נשלחו מאמנים להאיטי להעביר קורסים טכניים וכן נשלחו שופטים מהרפובליקה הדומיניקנית, ואילו האיטי תספק את המעטפת הלוגיסטית לאימונים.
נציגויות דיפלומטיות

להאיטי שגרירות בסנטו דומינגו וקונסוליות כלליות בדג'אבון, איגוויי, סנטה קרוז דה ברהונה ובסנטיאגו דה לוס קביירוס.
לרפובליקה הדומיניקנית שגרירות בפורט-או-פרנס וקונסוליות כלליות בבלדרה, אנס-א-פטרה, ובקוונמינת'.
יחסי הממלכה המאוחדת – קפריסין

| יחסי הממלכה המאוחדת – קפריסין |
| --- | --- |
הממלכה המאוחדת: קפריסין


הממלכה המאוחדת: קפריסין
שטח (בקילומטר רבוע)
243,610: 9,251
אוכלוסייה
69,381,250: 1,365,615
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,340,032: 32,230
תמ"ג לנפש (בדולרים)
48,140: 23,601
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה

יחסי הממלכה המאוחדת – קפריסין הם היחסים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין רפובליקת קפריסין. קפריסין קיבלה עצמאות מהממלכה המאוחדת ב-1961, לאחר 83 שנים של שליטה בריטית. היחסים בין שתי המדינות הם יחסים חמים, ובריטניה מחזיקה שטחי בסיס ריבוניים אקרוטירי ודקליה בקפריסין. שתי המדינות חברות בחבר העמים הבריטי.
לממלכה המאוחדת נציבות עליונה בניקוסיה ולקפריסין נציבות עליונה בלונדון.
היסטוריה

קפריסין קיבלה עצמאות מהממלכה המאוחדת ב-1961, לאחר 83 שנים של שליטה בריטית. ב-19 בפברואר 1959 נחתם בלונדון הסכם שהתקבל על ידי טורקיה, יוון, בריטניה ושתי הקהילות האתניות באי, ואשר לפיו תסתיים השליטה הבריטית בקפריסין והאי יזכה בעצמאות. ההסכם קבע כי האי לא יאוחד עם יוון ולא יחולק לשתי מדינות אתניות נפרדות, ובסעיף 3 קבע כי טורקיה, יוון ובריטניה ישמשו ערבות לשלום האי ולביטחונו, וכי ידונו יחדיו ביישומו התקין של ההסכם. ב-4 השנים הראשונות לעצמאות קפריסין, הממשלה הבריטית תמכה ברפובליקת קפריסין כספית, בסכום שהצטבר לכ-12 מיליון אירו, החל מ-4 מיליון אירו שקיבלה קפריסין בשנת 1961, ועד ל-1.5 מיליון אירו שקיבלה קפריסין בשנת 1965. לאחר הסכסוך הבין עדתי של 1963–64 העברת הכספים הופסקה בטענה שאין שוב הבטחה ששתי הקהילות בקפריסין ירוויחו באופן שווה מהכסף.
היחסים כיום

שתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובחבר העמים. כרגע, ישנם 400,000 יוונים קפריסאים ו-300,000 טורקים קפריסאים המתגוררים בבריטניה. יש לפחות 50,000 בריטים החיים בקפריסין, רובם מתגוררים במחוז פאפוס. היחסים הנוכחיים בין קפריסין ובריטניה הם יחסים חמים עם רמות גבוהות של שיתוף פעולה בנושאים שונים כמו אנרגיה, דיפלומטיה וחינוך. ב-16 בינואר 2014 נשיא קפריסין ניקוס אנסטסיאדיס וראש הממשלה הבריטי דייוויד קמרון אישרו שוב את הקשר החזק של חברות ושותפות בין קפריסין ובריטניה, במהלך פגישה ברחוב דאונינג 10.
היחסים כיום > אקרוטירי ודקליה

שטחי הבסיס הריבוניים של בריטניה, אקרוטירי ודקליה ממשיכים לחלק את קפריסין. מספר כפרים קפריסאים נשארו מובלעים בשטחים, ובמהלך השנים האחרונות יש מספר רב של מעצרים של מפגינים אנטי-בריטים. פעילים אלו טוענים כי בריטניה לא צריכה להמשיך להחזיק בשטח של מדינה אחרת שחברה באיחוד האירופי.
בינואר 2014, הסכם שנחתם על ידי שר החוץ הקפריסאי יואניס קסולידס ושר החוץ ויליאם הייג, בנוכחות הנשיא ניקוס אנסטסיאדיס, נוצר להסרת ההגבלות על פיתוח נכסים בתוך שטחי הבסיס הריבוניים של בריטניה. זכותם של הבעלים לפתח את אדמותיהם משפיעה על כ-15 יחידות מנהליות מקומיות המהוות כ-78% מהשטח הכולל של הבסיסים. ההסכם הסיר את כל ההגבלות על כשירות ופיתוח של נכסים בתוך שטחי הבסיס הבריטים, כך שכל התקנות המיושמות ברפובליקת קפריסין יהיו תקפות גם בשטחי הבסיסים, גם לגבי רכישה ופיתוח של נכסים על ידי אירופה או מדינה שלישית לאומית (אנ').
שגרירים

החל מיולי 2016, הנציב העליון הבריטי בקפריסין הוא מתיו קיד. הנציב העליון הקפריסאי הנוכחי בבריטניה הוא אוריפידס אווריויאדס.
ביאורים

↑  הטורקים והקפריסאים היוונים
יחסי הרשות הפלסטינית – רוסיה

| יחסי הרשות הפלסטינית – רוסיה |
| --- | --- |
הרשות הפלסטינית: רוסיה


הרשות הפלסטינית: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
6,220: 17,098,242
אוכלוסייה
5,550,725: 144,335,057
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,396: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,134: 14,005
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי הרשות הפלסטינית–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין הפדרציה הרוסית לבין הרשות הפלסטינית. היחסים כוננו בשנת 1974, אז נפתחה במוסקבה נציגות של אש"ף.
הרשות הפלסטינית מחזיקה שגרירות בפדרציה הרוסית הנמצאת בנתיב קרופוטקינסקי 26, מוסקבה. במקביל, רוסיה מחזיקה נציגות הממוקמת בעיר רמאללה.
היסטוריה

בשנת 1947 החליטה ברית המועצות לתמוך בתוכנית החלוקה מנת להתנגד למדיניותה של בריטניה. ב-14 במאי 1948, ביום סיום המנדט, הוכרזה הקמת מדינת ישראל, וב-15 במאי החלה פלישת יחידות סדירות של צבאות מחמש מדינות הליגה הערבית. כתוצאה ממלחמת העצמאות לא הוקמה מדינה ערבית, והסתירות בין ירדן, מצרים וחברי הליגה הערבית האחרים הובילו לכך שסוגיית הקמת מדינה ערבית הוסרה למעשה מסדר היום, ורוב השטח שהוקצה על ידי האו"ם למען הקמתה – חולקה בין ירדן למצרים עד לתבוסתם במלחמת ששת הימים, אז הייתה בשליטת ישראל.
שיתוף הפעולה בין ברית המועצות לארגונים הפלסטינים החל לאחר תבוסת הערבים במלחמת ששת הימים, והוא התגבר במיוחד לאחר התקררות היחסים בין ברית המועצות ומצרים. בשנת 1974 נפתח משרד אש"ף במוסקבה.
באמצע שנות ה-70 בבתי הספר המיוחדים של הק.ג.ב. ומינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות ליד מוסקבה, אורנבורג, מיקולאייב וסימפרופול הוכשרו עשרות ערבים פלסטינים לאנשי פיקוד. בשנת 1974 נענתה ברית המועצות לבקשתה של הנהגת החזית העממית לספק לה "ציוד טכני מיוחד וסוגים שונים של נשק קל." המשלוח הראשון הועבר ב-14 במאי 1975 במים הנייטרליים של מפרץ עדן "בכפוף לאמצעי זהירות קיצוניים".
עם תחילת מלחמת לבנון הראשונה, הצליח אש"ף, בסיוע סובייטי, לצבור כמות משמעותית של כלי נשק, כולל ארטילריה ארוכת טווח, משגרי רקטות ואקדחים נגד מטוסים. לארגונים הפלסטיניים "היו מספר מספיק של מערכות טילים ניידות-אדם, טנקי T-34 ו-T-54, שלא לדבר על נשק קל אוטומטי". לדברי רוזין, רק בין השנים 1956–1991. כ-1,500 לוחמים פלסטינים עברו הכשרה צבאית בברית המועצות (אש"ף – 1021, החזית הדמוקרטית – 392 והחזית העממית – 69).
בשנת 1990 הפך משרד אש"ף במוסקבה לשגרירות. בשנת 1995, כתוצאה מהסכמי אוסלו בין ישראל לאש"ף, נציגות רוסיה ברשות הפלסטינית החלה לפעול בעזה, שהועברה בשנת 2004 לרמאללה שבגדה המערבית (יהודה ושומרון).
המאה ה-21

ב-29 באפריל 2005, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין היה ראש ממלא המדינה הראשון ברוסיה שביקר ברשות הפלסטינית. במהלך השיחות הבטיח פוטין למחמוד עבאס שרוסיה תמשיך לסייע לפלסטינים בהקמת מדינה משלה.
במאי 2006 ובספטמבר 2008. רוסיה סיפקה פעמיים לרשות הפלסטינית סיוע כספי הומניטרי, והעבירה 10 מיליון דולר אמריקני לסייע לצרכים החברתיים העדיפים של הפלסטינים. באוגוסט 2007 וביוני 2008 על פי החלטת ממשלת הפדרציה הרוסית, סיוע הומניטרי (מזון, תרופות ואוהלים) המיועד לאוכלוסיית עזה הועבר לעמאן באמצעות מטוסי משרד החירום הרוסי.
בינואר 2011 נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב פתח את המוזיאון ומתחם הפארק הרוסי ביריחו, ביוני 2012, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין פתח את המרכז הרוסי למדע ולתרבות בבית לחם. ב-1 בספטמבר 2014 בבית לחם, בהשתתפותה הכספית של רוסיה, נפתח בית ספר מקיף תיכון עם לימוד מעמיק של השפה הרוסית. במאי 2017 נפתח בבית לחם מתחם רב תכליתי שנבנה בהשתתפות רוסיה, עם אולם לאמנויות לחימה, בית ספר למוזיקה, מרכז עסקים ובית קפה. הוקם רחוב ולדימיר פוטין בבית לחם וביריחו – דמיטרי מדבדב.
בשטחה של מזרח ירושלים קיימת נציגות רוחנית רוסית בירושלים, וכן מספר כנסיות אורתודוקסיות ומנזרים של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
במשך עשורים רבים, רוסיה, בהתאם להחלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם מיום 11 בדצמבר 1948, תמכה בזכותם של הפלסטינים להקים מדינה משלהם כשבירתה מזרח ירושלים. בהקשר זה, רוסיה התנגדה להכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל ולהעברת שגרירות ארצות הברית מתל אביב לירושלים. רוסיה מתעקשת על רישום פוליטי וחוקי של מעמד מזרח ירושלים (לפני השליטה הישראלית בשנת 1967). מוסלמים-רוסים תומכים בדרישות הפוליטיות של הפלסטינים.
נשיא רוסיה נפגש עם עמיתו הפלסטיני באופן קבוע. ובנוסף, יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס ביקר במוסקבה באפריל 2016, מאי 2017 ובפברואר 2018, שם ניהל משא ומתן עם הנשיא פוטין באווירה ידידותית.
ראו גם

יחסי החוץ של רוסיה
יחסי ישראל–רוסיה
יחסי הודו–המלדיביים

| יחסי הודו–המלדיביים |
| --- | --- |
הודו: המלדיביים


הודו: המלדיביים
שטח (בקילומטר רבוע)
3,287,263: 298
אוכלוסייה
1,458,538,047: 528,904
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,549,919: 6,600
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,434: 12,479
משטר
רפובליקה סוציאליסטית פדרלית: רפובליקה

נשיא המלדיביים איברהים מוחמד סוליך (מימין) נפגש עם ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי במאלה, 2018
יחסי הודו–המלדיביים הם היחסים הבילטרליים בין הודו למלדיביים. הודו והמלדיביים הן שכנות שחולקות גבול ימי. היחסים היו ידידותיים והדוקים בשיתוף פעולה אסטרטגי, כלכלי וצבאי. הודו ממשיכה לתרום לשמירה על הביטחון במדינת האי.
היסטוריה

האיים המלדיביים ממוקמים דרומית לאיי לקשאדוויפ של הודו באוקיינוס ההודי. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים לאחר עצמאות המלדיביים מהשלטון הבריטי ב-1966. הודו הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בעצמאות המלדיביים. מאז, הודו והמלדיביים פיתחו קשרים אסטרטגיים, צבאיים, כלכליים ותרבותיים הדוקים. הודו תמכה במדיניות של המלדיביים להרחיק בעיות ומאבקים אזוריים מעצמה, והאחרונה ראתה בידידות עם הודו מקור לסיוע כמו גם מאזן נגד לסרי לנקה, שנמצאת בסמיכות למדינת האי ולמסחר הגדול ביותר בה.
אמנות בילטרליות ושותפות אסטרטגית > אמנה ימית משנת 1976

בדצמבר 1976 חתמו הודו והמלדיביים על הסכם גבול ימי כדי להסכים על גבולות ימיים. ההסכם מציב את מיניקוי במפורש בצד ההודי של הגבול. הודו והמלדיביים החליטו באופן רשמי וידידותי על הגבול הימי שלהם בשנת 1976. תקרית דיפלומטית קלה התרחשה ב-1982 כאשר אחיו של נשיא המלדיביים מאומון עבדול גאיום נשא נאום שהודו תפסה בטעות כטענה שהאי מיניקוי השכן שהיה שייך להודו הוא חלק מהמלדיביים; האיים המלדיביים הכחישו במהירות רשמית כי הם טוענים על האי והסבירו שאחיו של הנשיא מאומון למעשה דיבר על הקשרים התרבותיים בין המלדיביים למיניקוי.
אמנות בילטרליות ושותפות אסטרטגית > 1981 הסכם סחר מקיף

ב-1981 חתמו הודו והמלדיביים על הסכם סחר מקיף. שתי המדינות הן חברות מייסדות של האגודה של דרום אסיה לשיתוף פעולה אזורי (SAARC), האיחוד הכלכלי של דרום אסיה וחתומות על הסכם הסחר החופשי של דרום אסיה. מנהיגים הודים ומלדיביים קיימו קשרים והתייעצויות ברמה גבוהה בנושאים אזוריים.
אמנות בילטרליות ושותפות אסטרטגית > 1981 הסכם סחר מקיף > יחסים מסחריים

מאז הצלחת מבצע קקטוס, התרחבו באופן משמעותי היחסים בין הודו למלדיביים. הודו סיפקה סיוע כלכלי נרחב והשתתפה בתוכניות דו-צדדיות לפיתוח תשתיות, בריאות, טלקומוניקציה ומשאבי עבודה. היא הקימה את בית החולים לזכר אינדירה גנדי במאלה, בירת המלדיביים, הרחיבה את הטלקומוניקציה ואת קישורי התעופה והגדילה את המלגות לסטודנטים מלדיביים. בעוד שהיצוא של הודו למלדיביים במהלך 2006 היה בשווי 384 קרור ₹, היבוא הסתכם בשווי פחות מ-6 קרור ₹. הבנק הלאומי של הודו תרם יותר מ-500 מיליון דולר כדי לסייע להתרחבות הכלכלית של האיים המלדיביים. הודו והמלדיביים הכריזו על תוכניות לפעול במשותף להרחבת הדיג ועיבוד הטונה.
| שָׁנָה | הייצוא של הודו | היבוא של הודו | סחר כולל | מאזן הסחר של הודו |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 | 225.82 | 3.00 | 228.82 | 222.81 |
| 2016 | 274.55 | 1.55 | 276.10 | 273.00 |
| 2017 | 282.04 | 4.12 | 286.16 | 277.93 |
| 2018 | 286.13 | 3.01 | 289.14 | 283.12 |
| 2019 | 290.27 | 3.42 | 293.69 | 286.85 |
| 2020 (ינואר-פברואר) | 52.18 | 0.5 | 52.68 | 51.68 |