stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
M4 שרמן
היסטוריה של תכנון וייצור

לאור מגרעותיו הבולטות של ה־M3 לי הוחל בתכנון של דגם מודרני יותר עוד לפני שהסתיים פיתוחו של ה־M3. ‏5 אבות טיפוס הוצגו ומתוכם נבחר הדגם הפשוט שסומן תחילה כ־T6. דגם זה התבסס למעשה על תובה משופרת ומערכת המזקו"ם של טנק ה־M3 לי. בחודש ספטמבר 1941, החלו במתחם הניסויים של צבא ארצות הברית באברדין שבמדינת מרילנד בחינות וניסויים של אבטיפוס הדגם החדש, שהמתבסס על תובה וצריח יצוקים ותותח בקוטר 75 מ"מ שהותקן הפעם על צריח. כבר בשלב זה העריך צבא ארצות הברית כי לא יהיה אפשר לעבור לייצור המוני (Mass Production) של הטנק בגלל היכולת המוגבלת של בתי היציקה בארצות הברית לייצר ביציקת פלדה גופים גדולים ומורכבים. עקב כך תוכננה תובה שהתבססה על לוחות שריון מעורגלים המרותכים יחד, וכך התאפשר לצרף מפעלים נוספים למעגל הייצור של הטנקים.
בשונה מהדגם המבצעי, ל־T6 היה פתח צדדי בתובה למילוט, מקלע מקובע בכיפת הצריח וצמד מקלעים נוספים בחזית הטנק, ואלו כוונו על ידי הנהג. לאחר שמאפיינים אלו אשר נתפסו כמגרעות בתכנון הוסרו, אושר הטנק לשירות מבצעי בדצמבר 1941 תחת הסימון הרשמי טנק בינוני M4 ‏(Medium Tank M4) אליו נוספו בהמשך ציונים המצביעים על שינויים בייצור ובתכונות הטנק.
היסטוריה של תכנון וייצור > הקמת התשתית לייצור המוני

שנה וחצי לפני כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, הוחלט על תוכנית התחמשות המתירה למחלקת המלחמה האמריקנית להתחיל בייצורם של כמויות גדולות של כל ציוד הלחימה, כולל טנקים. התוכנית התעצמה בעקבות דברי הנשיא האמריקאי, פרנקלין רוזוולט, שהנחה להכפיל את הייצור שעמד אז על 1,000 טנקים בינוניים ו־400 טנקים קלים בחודש, ל־60 דיוויזיות השריון המתוכננות. דרישת ייצור כה תובענית מסתכמת בכ־33,000 טנקים בשנה, ובתקציב של כמיליארד דולר. הנשיא רוזוולט אף הגדיל את דרישתו, לאחר הצטרפות האמריקאים למלחמה, לייצור טנקים בכמות של 45,000 בשנת 1942 ו־75,000 בשנת 1943, כמויות אשר לא יוצרו בסופו של דבר, אולם היוו אתגר לתעשייה האמריקאית.
עד למועד זה (1940) יוצרו כלי רק"ם ובעיקר טנקים באופן אינדיבידואלי על ידי יצרני הקטרים בשיטה שלא תאמה לייצור סדרתי בכמויות גדולות. ועדה בראשותו של נשיא ג'נרל מוטורס ובהשתתפותם של חברי המועצה לביטחון לאומי, קבעה שלצורך ייצור טנקים המוני, יש לאמץ את השיטה בה מייצרים מכוניות. בחודש יוני 1940 מונתה חברת המכוניות קרייזלר להקים מתחם ליד העיר דטרויט שבמדינת מישיגן, להקימו בתוך שנה ולהכין אותו לייצור של טנקים בקצב של כ־100 בחודש. המשימה הוטלה על מהנדסי חברת קרייזלר שאף אחד מהם לא ראה טנק מימיו. ללא מידע ותכנון ראשוני המתבסס על ידע לגבי גודל המפעל הנדרש, כוח האדם, התקציב הנדרש ומצאי של חומרי גלם, עמד המפעל ("דטרויט טנק ארסנל") במטלות במה שנחשב אחד מההישגים התעשייתיים הגדולים ביותר אי פעם. ההצלחה והוכחת יכולת הייצור, התפשטה בהנחיית הממשל האמריקאי גם למפעלים נוספים כמו באלדויין, פורד, פולמן, פישר־בודי, חברת הקטרים האמריקאית ועוד.
יצרני הטנקים החדשים התבססו בשיטות הייצור על יצרני המכוניות ובמקרים מסוימים על יצרני הקטרים. מכלולי הטנק יוצרו במפעלים שונים ברחבי ארצות הברית והובלו למפעלי ההרכבה באמצעות רשת הרכבות המתקדמת. היציקות של הצריחים ובתי התמסורות הגיעו מבתי יציקה שליד שיקגו ופיטסבורג, ומוצרי גומי הגיעו מיצרני הצמיגים באוהיו. למרות הייצור הסדרתי בשיטת קו הייצור והניסיון להחדרת אוטומציה בייצור הרכיבים והמכלולים, נדרשה עדיין עבודה קשה ביותר מעובדי הייצור וההרכבה. צביעת הטנקים פנים וחוץ נעשתה בו־זמנית (בתוך התובה בצבע לבן, ומחוץ לתובה, בצבע זית). משך ייבוש הצבע שהיה בתחילה 24 שעות קוצר באופן דרמטי ל־4 דקות על ידי העברת הטנק בנסיעה דרך מנהרה המצוידת באלפי מנורות באור תת אדום. מאות טנקים גדשו את מגרשי המפעלים בהמתינם להסעה ברכבות אל נמלי הים או בסיסי האימונים.
היסטוריה של תכנון וייצור > ייצור הפלדה

בתקופה שבה יוצרו טנקי השרמן, נעשה שימוש בשתי שיטות לייצור גוף הפלדה, הנבדלות ביניהן בתהליך ובתוצאה. שיטה אחת היא שימוש בלוחות מעורגלים של פלדת שריון (שאפשר היה לקבל בעוביים שונים) ולרתך מהם את הצורה הרצויה; שיטה שנייה היא יציקה צורתית של פלדת שריון. בלוחות פלדה מעורגלים אפשר להגדיל את הקשיות בתהליך של חיסום השכבה החיצונית של הפלדה (ובכך להקנות לה עמידה טובה יותר נגד חדירה של פגזים חודרי שריון). הייצור האמריקאי התבסס לרוב על הקשיות הטבעית של לוחות הפלדה (ללא תוספת קשיות), בעוד שהגרמנים התבססו תחילה על לוחות שריון מחוסמים ועברו בהדרגה ללוחות שריון בעלי קשיות טבעית ועובי גדול יותר. דרך אחרת לבחון את לוחות השריון אשר יוצרו עבור תעשיית הטנקים היא האבחנה בין שריון רך לשריון קשה, המותנה בתהליך הייצור במפעלי הפלדה. לוחות השריון האמריקאי במלחמת העולם השנייה היו מהסוג "הרך" שקשיותו 250 בשיטת ברינל (סולם למדידת קשיות), בעוד רוב המדינות האחרות העדיפו ייצור טנקים מלוחות פלדה קשה. מקדחים לקידוח פלדה באותה תקופה היו בעלי יכולת קידוח שריון עד לדרגת 375 ברינל. לשם השוואה, הרוסים השתמשו בפלדת שריון שקשיותה 400 עד 450 ברינל (מלבד הטנקים הכבדים מסוג KV שהיו בדרגת קשיות של 250, כמו הטנקים האמריקאים). אין ספק שהגדלת הקשיות של פלדות השריון הקשתה על הייצור והשפיעה גם על עלותו. פלדות בדרגת קשיות עד 350 ברינל אפשר לעצב בעיבוד שבבי (Machineable). השיטה האמריקאית המתבססת על לוחות שריון "רך" יחסית, הקֵלה באופן משמעותי על הייצור, תוך מתן פיצוי ליכולת הספיגה של לוח השריון על ידי הגדלת העובי, על אף תוספת המשקל, בהנחה שהמנועים החזקים יספגו את התוספת, ובלבד שהייצור יהיה קל ומהיר. המעבר לתובות יצוקות נועד גם הוא לחסוך בכוח אדם הדרוש לבניית התובה מלוחות.
תיאור > פנים הטנק

מבנהו הפנימי של השרמן תוכנן בצורה הדומה למרבית הטנקים ממלחמת העולם השנייה: תא נהיגה בחזית הטנק, תא הלחימה במרכז ותא המנוע בירכתיים. לשרמן חמישה אנשי צוות (בדומה לפאנצר סימן 4 הגרמני), שלושה מהם בצריח, המפקד, התותחן והטען, כמו ברוב טנקי המערכה המודרניים. בקדמת התובה ישבו שני אנשי צוות נוספים: נהג שישב בשמאל חזית התובה, ולימינו מקלען־חרטום/נהג משנה. הנהג ניווט את הטנק באמצעות שתי ידיות בדומה לניווט טרקטור. היה לו שדה ראייה מוגבל, בעיקר כשהשתמש בפריסקופ.
למפקד הטנק היה מיקרופון איתו הוא תקשר עם טנקים אחרים בפלוגה ועם יתרת אנשי הצוות. מאחורי עמדת המפקד שכן הרדיו. אמצעי התצפית של המפקד בדגמי הייצור המוקדמים של השרמן כלל פריסקופ בודד מסתובב הממוקם על כיפת המפקד. אמצעי זה היה פשוט למדי, ולא העניק לו שדה ראייה מספק, ופעמים רבות מפקדי הטנקים נלחמו כאשר ראשם "חשוף" בצריח. בשלהי 1944 הוצגה לשרמן כיפת צריח חדשה למפקד הטנק, עליה מספר מרובה של פריסקופים לשדה ראייה היקפי. צידוד הצריח בוצע על ידי המפקד או התותחן באמצעות מנגנון חשמלי, וצידוד מלא של הצריח היה מהיר מאוד לתקופה. במקרה של תקלה במנגנון היה הצידוד מבוצע על ידי גלגל יד. התותחן ישב מתחת למפקד, ראשו בגובה ברכיו של המפקד. היה לו שדה ראייה קטן מאוד ומרוכז דרך הפריסקופ שלו.
תיאור > חימוש

חימושו הראשי של טנק השרמן היה תותח רב־תכליתי בקוטר 75 מ"מ מדגם M3, עם אורך קנה של 3 מטר, המותקן בצריח עגול. בדגמים המוקדמים היה הצריח בעל תצורת מגן תותח קדמית צרה, מדף מפקד מפוצל, וסל אחורי נמוך, ובדגמים המאוחרים בעל תצורת מגן תותח רחבה, שני מדפי צוות וסל אחורי מוגבה. אחד החידושים שהוצגו בטנק היה מערכת לייצוב התותח במישור האנכי, באמצעות גירוסקופ. תפקידה של מערכת הייצוב היה להפעיל באופן אוטומטי את מערכת ההגבהה לעבר מטרה נתונה, כך שמערכת הנשק תנותק מתנודות בעת שהטנק היה בתנועה. השרמן היה אחד מהטנקים הראשונים בעולם שעשה שימוש במערכת כזו. עם זאת, מאחר שתותחני הטנקים האמריקניים היו בדרך כלל יורים כאשר הטנק נייח, לא נעשה שימוש רב במייצב הגירוסקופי, מלבד לשמירת התותח מיושר בקירוב לעבר המטרה בעת נסיעה.
התחמושת חודרת השריון הסטנדרטית לתותח 75 מ"מ הייתה פגז חודר שריון בעל כיפה בליסטית (לשיפור הצורה האווירודינמית של הקליע הותקנה בחודו כיפה מחודדת מפח פלדה שהתפוררה בעת הפגיעה). פגז זה שקל 9 קילוגרם, עזב את התותח במהירות לוע התחלתית של 700 מטרים לשנייה, ויכול היה לחדור שריון בעובי 68 מ"מ מטווח 500 מטרים ובעובי 60 מ"מ מטווח 1,000 מטרים. לתותח 75 מ"מ היו ביצועים אנטי טנקיים טובים כנגד השריון הגרמני בשנים 1942–1943, אך לפגזיו היה יתרון גדול בכושר חומר נפץ מעולה[דרושה הבהרה]. השרמן העניק לצוותים הבריטיים והאמריקניים באפריקה עליונות על הפאנצר סימן 3 - הטנק הגרמני הנפוץ בתקופה - ושוויון מול הפאנצר סימן 4 בדגמיו המוקדמים, עם תותח ה־75 מ"מ קצר הקנה. לרגלים הוא סיפק סיוע יעיל הודות לפגזיו הנפיצים. באביב 1943 החל להיכנס לשירות בצבא הגרמני דגם H של הפאנצר 4, בו הוגדל עובי השריון החזיתי ל־80 מ"מ, אותו השרמן יכול היה לחדור רק מטווחי קרב סבירים. כנגד הטנקים הכבדים והמשוריינים יותר של גרמניה, הסימן 6 'טיגר' והסימן 5 'פנתר', שהחלו בכניסה איטית לשירות ב־1943, היה תותח ה־75 מ"מ בנחיתות גדולה. הם היו חסינים חזיתית לשרמן, שנאלץ להתקרב ולהסתכן כדי לירות בשריון הצדדי או האחורי שלהם מטווח קצר.
השרמן היה חמוש גם בשני מקלעי M1919 בראונינג בקוטר 7.62 מ"מ. מקלע אחד נמצא בחרטום הגוף, בימין חזית הטנק, ותופעל על ידי מקלען החרטום, ומקלע נוסף כמקלע מקביל המופעל על ידי התותחן. על כיפת המפקד היה מקלע כבד M2 בראונינג 12.7 מ"מ (0.5 אינץ') כנשק נגד מטוסים. התחמושת לכלל המקלעים בקוטר 7.62 מ"מ כללה 4,750 קליעים, ו־500 כדורים למקלע הנ"מ הכבד.
תיאור > מיגון

עובי השריון של תובת השרמן עמד על 51 מ"מ בחזית ו־38 מ"מ בצד. בצריח היה שריון בעובי 76 מ"מ בחזית ו־89 מ"מ במגן התותח. בדגמים המאוחרים של השרמן (עם תובה מרותכת) הוגדל עובי שריון התובה ל־63 מ"מ. מיגון השרמן תוכנן לעמוד כנגד תותח הנגד־טנקים הגרמני המיושן בקוטר 37 מ"מ, מדגם Pak 36, אותו החלו הגרמנים להחליף כבר ב־1940, לאחר כיבוש צרפת. מאחר שהשלדה של השרמן לא יכלה לשאת תוספת שריון ניכרת מבלי להקריב אמינות מכנית, לא נעשה ניסיון להגדיל את עובי השריון בטנק. לפיכך, המיגון של השרמן, שהיה מספק כנגד האיומים מצד הטנקים הגרמניים בתחילת המלחמה, נעשה נחות ככל שהמלחמה התקדמה וגבר כוח האש של הטנקים הגרמנים. ב־1944, כל הטנקים והתותחים המתנייעים הגרמניים היו יכולים לחדור ללא קושי את שריון השרמן מטווחי קרב רגילים ולמעלה מכך. טנק הפאנצר סימן 4 מדגם H, הטנק הגרמני הנפוץ בתקופה, היה יכול לחדור את שריון החזית של השרמן בטווח של 2,000 מטרים ו־4,500 מטרים בצד הטנק.
כנגד האיום הגובר של מטולי הרקטות הגרמניים פאנצרפאוסט ו־פאנצרשרק הנישאים בידי הרגלים החלו צוותי השרמן האמריקנים להוסיף מיגון מאולתר לטנקיהם. ביחידות מסוימות ריתכו הטנקיסטים חוליות זחל רזרביות לפני מושביהם ומדפיהם - מנהג שרווח בכל חילות השריון של בעלות הברית, אף שבדרך כלל היה חסר תועלת במקרה של פגיעת פגז הגדול מזה של הפאנצרפאוסט. הצורה הנפוצה ביותר הייתה הוספת שקי חול בחזית הטנק. שריון מאולתר היה נפוץ במיוחד בשנה האחרונה של המלחמה באוקיינוס השקט.
ביוני 1944 נכנסו לשירות מספר מוגבל של 254 טנקי M4A3E2 שזכו לכינוי "ג'מבו", בו הוגדל עובי השריון ל־100 מ"מ בחזית התובה ו־152 מ"מ בצריח החדש מסוג T23, אך תותח ה־75 מ"מ נשאר. מספר טנקי M4A3E2 צוידו מחדש בשדה הקרב בתותח 76 מ"מ שנלקח מטנקי שרמן שנפגעו. טנקים אלו, שתוספת השריון הפחיתה ממהירותם, היו פופולריים ואהודים מאוד בקרב החיילים. הם תפקדו כטנקי הבקעה, ושימשו להובלת טורי טנקים.
מגרעת חמורה נוספת במיגון של טנק השרמן, בנוסף לשריון הדק, הייתה דליקותו הרבה וסכנת התפוצצות לאחר פגיעה. השרמן זכה בפי חיילי בעלות הברית לכינוי "רונסון", על שם חברת המציתים הידועה, ואילו הגרמנים קראו לו "תנור טומי" ("טומי" היה הכינוי הגרמני לחייל הבריטי).
הדעה הרווחת בצבא האמריקאי הייתה שהאשם נעוץ בשימוש במנוע בנזין במקום דיזל, ומכך שמכלי הדלק היו קלי שריון. למעשה, מרבית הטנקים בתקופה הונעו במנועי בנזין, והניסיון בקרב ובדיקות שבוצעו הוכיחו שהגורם העיקרי לשריפה בשרמן היה פגיעת פגז במדפי התחמושת שלא היו ממוגנים כראוי. חיל החימוש האמריקני פיתח שני פתרונות לבעיה שהוכנסו מ־1943: הראשון והפחות יעיל היה ריתוך פלטות שריון נוספות בעובי 25–30 מ"מ בנקודות שבהן אוחסנה התחמושת. הפתרון היעיל יותר היה לאחסן את תיבות התחמושת בנקודות 'מוגנות' יותר, כשהן מוקפות במים; כאשר פגז היה פוגע בתיבת התחמושת, הוא היה שופך בדרכו מים שהיו מסייעים לבלימת השרפה, ומאפשרים לצוות להיחלץ מהטנק. מחקר של הצבא האמריקני מ־1945 קבע כי רק 10–15 אחוז מטנקי השרמן עם מדפי תחמושת "רטובים" שספגו פגיעה ישירה מפגז נ"ט שחדר את השריון נשרפו, לעומת 60–80 אחוז עם המדפים "היבשים".
תיאור > ניידות

דגמי השרמן הראשונים השתמשו במערכת מזקו"ם קרדן־לויד עם קפיצים מסוג לוליין אנכי (VVSS) שנחשב למתקדם בתחילת המלחמה, אך עם עליית משקל השריון, החימוש, והתחמושת הוחלף במזקו"ם עם קפיצי לוליין אופקי (HVSS) וזחלים רחבים לחלוקת משקל יעילה. דגם זה קיבל את הסימון M4A3E8 וזכה לכינוי "השמונה הנוח" (Easy Eight). לטנק מערכת גלגל מניע קדמית (גלגל משונן המניע את השרשרת). הממסרה שכנה בחזית התובה. בכל הדגמים הורכבה מערכת חשמלית של 24 וולט. השרמן נהנה מניידות טובה לשעתו, בזכות היחס שבין עוצמת כוחות הסוס שלו למשקלו, והיה מסוגל להגיע למהירות של 40 קילומטרים לשעה בדרכים סלולות. אולם הדגמים המוקדמים, עם הזחלים הצרים יותר, התקשו לפעול בדרכים בוציות או מושלגות. קיבולת הדלק של בין 560 ל־660 ליטר בדגמיו השונים של הטנק העניקה לו טווח תאורטי של 150 עד 240 קילומטרים בהתאמה.
אחד היתרונות בשרמן היה אמינותו המכנית, שהתבטאה ביכולתו לגמוא קילומטרים רבים בטרם יזדקק לתיקון או להחלפת מרכיבים חיוניים. בחינה שבוצעה על טנקי שרמן באוקטובר 1944 מצאה כי גם אחרי שעברו מרחק של 1,600 קילומטרים היו הטנקים במצב מכני מצוין. בהתאם לכך, טנקי השרמן היו עוברים מסעות ארוכים כדבר שבשגרה. הדוגמה הבולטת ביותר הייתה בקרב על הבליטה, בחורף מושלג בתנאים קשים, שם טנקים של הארמייה השלישית עברו מרחקים גדולים ללא עצירה, ועם אבדות מינוריות כתוצאה מתקלות מכניות. בנוסף, בטנק השרמן היה קל לבצע תחזוקה בתנאי שדה, וכתוצאה היה מספר הטנקים הכשירים לקרב גבוה מאוד.
| מאפיין/דגם | M4 | M4A1 | M4A2 | M4A3 | M4A3E2 | M4A4 | M4A6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| משקל (טון) | 30.1 | 30.1 | 31.2 | 31 | 38.1 | 32.2 | 32.2 |
| מהירות ׁ(קמ"ש) | 38 | 38 | 46 | 41 | 35 | 40 | 40 |
| קיבולת דלק (ליטר) | 662 | 662 | 560 | 658 | 635 | 567 | 567 |
| טווח (ק"מ) | 193 | 193 | 241 | 209 | 160 | 160 | 160 |
| מנוע | בנזין, קונטיננטל  R-975 | בנזין, קונטיננטל  R-975 | דיזל, צמד ג'נרל מוטורס 6047 | בנזין, פורד GAA | בנזין, פורד GAA | בנזין, קרייזלר A57 | דיזל, קטרפילר RD1820 |
| הספק (כ"ס) | 353 | 353 | 375 | 450 | 450 | 370 | 450 |
| תובה | מרותכת | יצוקה | מרותכת | מרותכת | מרותכת | מרותכת | מרותכת |
היסטוריית שרות > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה היו כ־19,247 טנקי שרמן מדגמים שונים בשימוש יחידות שריון של צבא ארצות הברית, 1,114 היו בשימוש חיל הנחתים האמריקני, 17,184 טנקי שרמן הועברו לשימוש חיל השריון של הצבא הבריטי וחלקם הועברו לשימוש הצבא הקנדי וצבא פולין החופשית. 4,102 הועברו לשימוש הצבא האדום וכ־800 שרמנים הועברו לידי הצבא הסיני. טנקים נוספים הועברו לצבאות אחרים שנלחמו לצד בעלות הברית.
הצבא האמריקני הפעיל את הטנקים שלו הן בדיוויזיות שריון, והן בגדודי טנקים נפרדים שסופחו לדיוויזיות חיל־רגלים לסיוע (לרשות דיוויזיות חי"ר גם עמד גדוד משחיתי טנקים בדרך כלל). דיוויזיית שריון אמריקנית ב־1942 לא הייתה בת איזון מספק בין טנקים לרגלים; היא כללה שתי רגימנטי טנקים, כל רגימנט בן שלושה גדודי טנקים, למספר כולל של 232 שרמנים ו־158 טנקים קלים מדגם M5A1 סטיוארט, אך רק רגימנט חי"ר ממוכן בודד. ב־1943 הוחל בארגון מחדש בדיוויזיות השריון, כתוצאה מלקחי הקרבות, למערך 'רזה' של שלושה גדודי חי"ר ממוכן ושלושה גדודי טנקים למספר כולל של 186 שרמנים ו־77 M5A1. לפי התקן הרשמי של 1944, גדוד טנקים אמריקני כלל שלוש פלוגות שרמנים (פלוגות א' עד ג') ופלוגת טנקים קלים M5A1 סטיוארט (פלוגה ד'), לסך כולל של 53 שרמנים ו־17 סטיוארט בגדוד. בנוסף, בגדוד היו 6 טנקי שרמן 105 מ"מ (חמושים בתותח הוביצר 105 מ"מ לסיוע אש) נוספים.
היסטוריית שרות > זירת צפון אפריקה

טנק השרמן הופיע לראשונה בשדות הקרב של צפון אפריקה, בידי הצבא הבריטי: בתחילה הועברו טנקי שרמן במספרים קטנים ליחידות שריון נבחרות לצורך לימוד והכרת הכלי החדש, אך עם התקדמותו של קורפוס אפריקה בפיקודו של הפלדמרשל ארווין רומל לכיוון מצרים הוחש התהליך ו־300 טנקי שרמן מסוג M4A1 הועברו לידי הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בגזרת המדבר המערבי, ובאוקטובר 1942 הופעלו בקרב אל־עלמיין השני. השרמנים זכו להערכת הצוותים הבריטיים, שכן להם היו כל היתרונות של ה־M3 לי/גרנט, ללא החסרונות.
טנקי שרמן (M4A1) הופעלו לראשונה בקרב תחת פיקוד וצוותים אמריקאים בנובמבר 1942, במבצע לפיד, שם הקוד שניתן למבצע נחיתה אמפיבית של בעלות הברית בחופי צפון אפריקה המערבית - מרוקו ואלג'יריה. שם הם נלחמו מול טנקי פאנצר סימן 3 חמושים בתותחים בקוטר 50 מ"מ, וטנקי פאנצר סימן 4 חמושים לרוב בתותחים 75 מ"מ בעלי קנה קצר. המערכה חסרה את מאפייני הקרבות שהתנהלו במדבר המערבי, אך במספר מפגשים עם כוחות שריון גרמניים סבלו היחידות האמריקאיות מאבדות כבדות. הסיבה המיידית לאירועים אלו נבעה בעיקר מנאיביות וחוסר אימון של הצוותים האמריקאיים מול המיומנות הגבוהה של החיילים הגרמניים המנוסים מקורפוס אפריקה, ותורת הלחימה הגרמנית שהכתיבה שיתוף פעולה הדוק עם יחידות נ"ט. מפגש מתועד ראשון אירע ב־6 בדצמבר 1942 במהלכו הושמדה מחלקת שרמנים; חודשיים לאחר מכן נקלע כוח טנקים אמריקאי לקרב עם כוח גרמני ובמהלכו הושמדו טנקים אמריקאים על ידי כוח שריון משולב עם תותחי נ"ט 88 מ"מ המצוינים. למרות כישלונות אלו ואחרים במהלך המערכה על צפון אפריקה, זכה השרמן להערכת אנשי הצוות ושדרת הפיקוד האמריקאית, והפך לטנק העיקרי בכוחות השריון.
המבחן הבא של טנקי השרמן היה בקרב על תוניסיה, במהלכו נפגשו השרמנים לראשונה עם טנקי טיגר גרמנים חמושים בתותח 88 מ"מ שאמנם עלו על השרמנים כמעט בכל פרמטר, אולם מעט מאוד טיגרים נשלחו לשדה הקרב באפריקה. המפגשים הסתיימו באבדות כבדות לטנקים ולצוותים האמריקאים, ורק התפוררות החזית הגרמנית והעליונות המספרית של בנות הברית במספר טנקים בשדה הקרב ובשליטה אווירית הכריעו את הכף.
היסטוריית שרות > הזירה האירופית 1945-1943

הזירה האירופית הייתה הזירה בה שימש טנק השרמן במספרים הגדולים ביותר. הופעותיו הראשונות של השרמן על אדמה אירופית היו במהלך "מבצע האסקי", שם הקוד שניתן לפלישת בעלות הברית לסיציליה, ומיד לאחר מכן בפלישת בעלות הברית לאיטליה. בזירות אלו לא נערכו קרבות שריון בקנה מידה דומה לקרבות בחזית המזרחית, והכוחות הגרמניים בחזית האיטלקית סבלו מכוח אדם ואספקה מצומצמים בגלל חשיבותה המשנית של הזירה. עם זאת, ככל שנמשכה המלחמה, החלו להופיע בזירה הדגמים הגרמניים החדשים - הפנתר ובמידה מועטה גם הטיגר, שהחלו להופיע בשדה הקרב במספרים הולכים וגדלים. ההחלטה האמריקנית לרכז כמעט את כל הייצור בשרמן ובגרסותיו המאוחרות המוסבות לתותח המשופר בן 76 מ"מ הייתה בבחינת הקרבת איכות למען כמות, והדבר גרם לכך, שהטנק הבסיסי של בעלות הברית המערביות לא השתווה ליריביו הגרמניים.
פלישת בעלות הברית לנורמנדיה ב־6 ביוני 1944 והקרבות שבאו בעקבותיה גרמה לזעזועים למפקדי השריון של בעלות הברית. הן אופי שדה הקרב והן איכות הטנקים הגרמניים וצוותיהם שניצבו נגד בנות הברית היו אימתניים יותר מהמצופה. במערכה בנורמנדי נמצאו אומנם הגרמנים בנחיתות מספרית גדולה מול כוחות השריון של בעלות הברית המערביות, אולם לגרמנים עמד היתרון בחימוש העדיף, לצד הקשיים שגרמה הלחימה באזור ה"בוקאז'" - לוח שחמט של שדות, סוללות עפר ומשוכות גבוהות וצפופות - לטנקים של בעלות הברית. כאמור, בעת הפלישה לנורמנדיה, כל השרמנים בשירות היו מצוידים בתותח 75 מ"מ, והמצב נמשך עד אוגוסט, אז החלו להישלח לצרפת שרמנים עם תותח 76 מ"מ במספרים קטנים.
בלחימה בצפון מערב אירופה, ה־M4 נאלץ להתמודד עם טנקים גרמניים שיכולותיהם המשופרות הן בעמידות לתותחו והן יכולתם לחדור את שריונו ממרחקים ניכרים העמידו את ה־M4 בעמדת נחיתות. מלבד הטיגר והפנתר, הופיע באותה עת בשדה הקרב דגם גרמני מתקדם יותר - הטיגר II בן 68 הטונות, שנשא תותח 88 מ"מ L/71 ובעל שריון צריח שעוביו 185 מ"מ. אף על פי שירש את ליקויי קודמו - בעיות מנוע וקשיי ניידות - היה הטיגר II יריב מעורר אימה לטנקי בעלות הברית, שידעו שכדי לחסל טיגר II אחד יהיה עליהם למחוק מהמצבה מספר שרמנים, בטרם תוכל שאריתו של הכוח התוקף לאגפו ולפגוע בשריון הצד שלו.
גרסה מיוחדת של השרמן בשירות הצבא הבריטי הידועה בשם פיירפליי (FireFly - גחלילית), הייתה היחידה שיכלה להשמיד את הטנקים הגרמניים - הטיגר וה'פנתר' - מטווחי קרב סבירים. בפיירפליי התקינו הבריטים תותח נגד־טנקי משופר בן 17 ליטראות בקוטר 76.2 מילימטר בצריח הרגיל, שגרם לצפיפות בצריח. תותח זה היה בעל כושר חדירה גבוה משל תותח 76 מ"מ האמריקאי המקביל, אך דיוקו היה פחות, ולפגזיו כושר חומר נפץ ירוד. מספר טנקי שרמן פיירפליי הופעלו לראשונה בפלישה לנורמנדי. הפיירפליי הוכיח עצמו כתכנון מוצלח, אך מחסור בתותחי 17 ליטראות הגביל את השימוש בו.
לאחר ההבקעה של כוחות בנות הברית מנורמנדי, והשמדתו של מרבית השריון הגרמני בכיס פאלז באוגוסט 1944, לא נתקלו בנות הברית בריכוזים גדולים של טנקים גרמנים עד המתקפה הגרמנית בארדנים שהחלה במחצית דצמבר 1944. במהלך קרב הארדנים החלה ביקורת רחבה כנגד המחסור בתותח אפקטיבי לטנקים האמריקניים, וסוגיה זו הפכה לשערורייה בארצות הברית בינואר 1945 בעקבות סדרת כתבות שפרסם הניו יורק טיימס. בראשית ינואר 1945 היו רק כרבע מכלל השרמנים ששירתו בצבא האמריקני במערב אירופה חמושים בתותח 76 מ"מ. הדגם הבסיסי של השרמן נותר נחות יחסית אל מול יריביו הגרמניים עד סיומה של המלחמה, אך נהנה מהיתרון המספרי ומהעובדה שפעילותו לא שובשה כמעט מהאוויר.
היסטוריית שרות > זירת האוקיינוס השקט

זירת האוקיינוס השקט התאפיינה בעיקר בלוחמה ימית אינטנסיבית, ולוחמת הטנקים הייתה בעלת חשיבות נמוכה. מספרים נמוכים של טנקים הופעלו בלחימה, בעיקר בתפקידי סיוע, וזאת בגלל אופי זירת הלחימה, שהייתה בעיקרה ביערות גשם ובתנאים טרופיים. לחימת שריון בשריון הייתה מועטה, והשימוש העיקרי של השרמנים היה לספק אש מסייעת לרגלים ולנחתים, לוחמה נגד ביצורים, קיני מכונות ירייה ובונקרים. לשם כך הותקנו על טנקים רבים להביורים.
במפגשים בין טנקים יפנים לשרמנים הייתה ידם של הטנקים האמריקאים על העליונה בזכות השריון והחימוש העדיף. מגבלות התעשייה היפנית ואופי הלחימה באוקיינוס השקט הובילו את יפן לשים את מירב מאמציה בייצור מטוסים וספינות קרב, ופיתוחם של טנקים ותותחים אנטי־טנקיים צומצם מאוד מ־1942 ואילך. הטנק העיקרי של הצבא הקיסרי של יפן היה טיפוס 95, טנק קל עם מיגון דק ותותח 37 מ"מ, שנחשב למיושן עם תחילת המלחמה, ולא יכול היה להתמודד כנגד השרמן בתנאים שווים. בנוסף, חסרו הרגלים היפנים נשק נ"ט מספק כנגד השרמן; תותח הנגד טנקים העיקרי שלהם היה בקוטר 37 מ"מ בלבד, ולא היה ברשותם מטולי רקטות כמו הבזוקה האמריקנית.
היסטוריית שרות > טנקי השאל-החכר

4,102 טנקי שרמן M4A2 הועברו לברית המועצות במהלך המלחמה כחלק מתוכנית השאל-החכר, חלקם עם תותח ה־75 מ"מ וחלקם עם תותחי 76 מ"מ. השרמן היה בשימוש נפוץ בצבא האדום בשנתה האחרונה של המלחמה, וכמה גייסות טנקים וגייסות ממוכנים צוידו כמעט בלעדית בשרמנים. כל השרמנים M4A2 היו בעלי מנוע דיזל, בדומה לטנק הסובייטי העיקרי T-34. חלק קטן מהשרמנים עם תותח 75 מ"מ הוסבו על ידי הסובייטים לנשיאת תותחו של טנק ה־T-34 ‏בקוטר 76.2 מ"מ מדגם F-34, וטנקים אלו נודעו בסימון M4M. מספר שרמנים בשירות הצבא האדום נפלו שלל לידי הוורמאכט.
בעיניהם של הסובייטים, השרמן M4A2 היה עדיף על פני כל טנקי השאל-החכר הקודמים שסופקו על ידי ארצות הברית ובריטניה, והוא נתפס כמעט שווה ערך ל־T-34. הוא אומנם סבל מנחיתות במיגון ובעבירות, אך הוא היה אמין מכנית ופשוט לתפעול.
היסטוריית שרות > שרות לאחר מלחמת העולם השנייה

בתום מלחמת העולם השנייה, הצבא האמריקני הצטמצם מחלקים גדולים ממצבת הכוחות הסדירים ובהם גם גייסות שריון, ומספר רב של טנקי שרמן הועברו לידי בנות בריתה של ארצות הברית. עם סיום המלחמה, לרשות הצבא האמריקני היו 10,000 שרמנים; ב־1950 עמד המספר על 3,202 בלבד, מתוכם 1,376 בלתי כשירים לפעילות, כשאת מקומו של השרמן כטנק הקרב העיקרי תופסים ה־M26/M46 פרשינג.
היסטוריית שרות > שרות לאחר מלחמת העולם השנייה > מלחמת קוריאה

ביוני 1950 פרצה מלחמת קוריאה, כאשר צבא קוריאה הצפונית פלש לקוריאה הדרומית. במלחמה הייתה השתתפות פעילה של המעצמות ארצות הברית וסין, ובמידה פחותה גם ברית המועצות. מלחמה זו לא הייתה באופייה מלחמת שריון והטנקים לא שימשו כנשק מכריע. אחת הסיבות לכך הייתה הטופוגרפיה של קוריאה שהיא בעיקרה הררית ומיוערת, דבר המקשה על תמרון מסות גדולות של טנקים. במהלך המלחמה שימשו הטנקים בעיקר לסיוע לחיל הרגלים וככלי ארטילריה. עם תחילת המלחמה פלשו טורי שריון של 258 טנקי T-34/85 צפון-קוריאניים - כוח הטנקים החזק באסיה ב־1950, להוציא את ברית המועצות - לדרום. הטנקים הצפון-קוריאניים שעטו לתוככי קוריאה הדרומית, שלצבאה וליחידות האמריקניות המוצבות באזור כמעט ולא היו טנקים. אולם עד אוגוסט איבד הצבא הצפון-קוריאני את תנופתו, וטנקים רבים אבדו במתקפות אוויריות של כוחות האו"ם. באותו חודש החלו להגיע לזירה טנקי שרמן M4A3E8 ו־M26 פרשינג אמריקנים. מבחינה טכנית, ה־M4A3E8 וה־T34/85 היו שווי ערך; תותח ה־76 מ"מ של השרמן, שירה בעיקר תחמושת תת־קליבר בעלת מהירות לוע גבוהה, יכול היה לחדור את שריונו החזיתי של ה־T-34/85 ממרחק. ההבדל היה באימון הצוותים, וכאן לאמריקנים עמד יתרון ברור. קרבות השריון העיקריים במלחמה נערכו מאוגוסט עד אוקטובר 1950, ומאותה עת נהנו הכוחות האמריקנים מעליונות מספרית מוחצת בטנקים.
היסטוריית שרות > שרות לאחר מלחמת העולם השנייה > שירות בצבאות זרים

במהלך חלוקת הודו נותרו הן בידי הצבא ההודי והן בידי הצבא הפקיסטני טנקי שרמן מסוגים שונים. טנקים אלו שימשו את שני הצדדים במלחמות בין הודו לפקיסטן ב־1965 (המלחמה הקשמירית השנייה) ובמהלך המלחמה ב־1971.
במלחמה הקשמירית השנייה התחוללו קרבות שריון גדולים. הצבא הפקיסטני נהנה מיתרון מספרי בטנקים, כמו גם מיתרון איכותי, מאחר שהיו ברשותו גם טנקים מסוג M47 פטון ו־M48 פטון חדשים יותר לצד טנקי השרמן המיושנים. חיל השריון ההודי לעומת זאת היה מצויד במספר גדול של טנקי שרמן שחלקם חומשו בתותח צרפתי 75 מ"מ. עם זאת, בעימותים הייתה יד השריון ההודי על העליונה. הסיבות העיקריות לכך היו טקטיקה פקיסטנית שגויה שהטילה טנקים רבים כנגד עמדות הגנה מוכנות ומבוצרות היטב, ושימוש מושכל של ההודים בחיפוי אווירי.
טנקי שרמן הופעלו בסכסוכים רבים אחרים ברחבי העולם, ביניהם במלחמת האזרחים הסינית (1945–1949), בידי המורדים בראשותו של פידל קסטרו בקובה בראשית שנות ה־60, במלחמת האזרחים בניקרגואה בשנות ה־80, במלחמות יוגוסלביה בשנות ה־90, ועוד.
טנק שרמן בעמדת ירי כסיוע ארטילרי במלחמת קוריאה.
טנק שרמן צבוע כנמר במלחמת קוריאה.
העמסת טנקי שרמן על אוניה בדרך לקוריאה.