stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פורט ג'יי

| --- | --- |

שער הכניסה לפורט ג'יי (2005)
 מידע על המבנה
 סוג:  מבצר
 מיקום:  גברנרז איילנד, ניו יורק
 תקופת הבנייה:  ?–1776
 בשימוש פעיל:  עד 1997
 מתכנן:  ג'ונתן ויליאמס (אנ')
 נשלט על ידי:  צבא ארצות הברית שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית
 בעלות נוכחית:  שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית
 שטח:  280 דונם
 פתוח לציבור:  כן
 קרבות:  מלחמת העצמאות של ארצות הברית מלחמת האזרחים האמריקנית
 קואורדינטות:  40°41′29″N 74°00′58″W﻿ / ﻿40.691358°N 74.016008°W﻿ / 40.691358; -74.016008
  (למפת ניו יורק מוגדלת) אולבני ניו יורק באפלו רוצ'סטר יונקרס סירקיוז יוטיקה ורמונט מסצ'וסטס קונטיקט האוק. האטל. ניו ג'רזי  פנסילבניה אירי ימת אונטריו קנדהפורט ג'יי(למפת ניו יורק רגילה) אולבני ניו יורק באפלו רוצ'סטר יונקרס סירקיוז יוטיקה ורמונט מסצ'וסטס קונטיקט האוק. האטל. ניו ג'רזי  פנסילבניה אירי ימת אונטריו קנדהפורט ג'יי
צילום אווירי של פורט ג'יי מתחילת שנות ה-80
שני תותחי 10 אינץ' שניצלו מהתכה (מתוך 50 התותחים שהוצבו במבצר במלחמת העצמאות של ארצות הברית)
פורט ג'יי (באנגלית: Fort Jay) הוא מבצר צבאי מדגם כוכב הנמצא על האי גברנרז איילנד שבניו יורק ונחשב למבנה העתיק ביותר שקיים על האי. בניית המבצר החלה ב-1776 והוא שופר וחוזק עם השנים ויועד להגנה על נמל ניו יורק שנבנה כקילומטר ממנו. הבסיס הצבאי במקום פעל עד 1997 כשצבא ארצות הברית פינה אותו לטובת שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. המבצר נכלל ב-1974 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית. המבצר נקרא על שם ג'ון ג'יי שהיה מזכיר המדינה של ארצות הברית, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ואחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
ההיסטוריה של האתר > המהפכה האמריקאית

ב-1776, בתקופת המהפכה האמריקאית ולאחר פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית, החל גנרל ישראל פטנאם להקים את המבצר מסוללות עפר בצידו הצפון מזרחי של האי כדי להגן על נמל ניו יורק והציב בו 8 תותחים. ב-12 ביולי 1776 פתחו התותחים באש על שתי ספינות מלחמה בריטיות ששטו לכוון נמל ניו יורק ואילצו אותן לסגת
בספטמבר 1776, לאחר נסיגת כוחותיו של ג'ורג' וושינגטון מניו יורק, נסוג גם הכוח ששהה על האי והבריטים השתלטו עליו, חיזקו את ביצורי המבצר והפכו את המקום לבית חולים שדה. ב-25 בנובמבר 1783 נסוגו הבריטים מהאי ומניו יורק במסגרת "יום הפינוי" (אנ').
ההיסטוריה של האתר > התקופה הפדרלית

לאחר נסיגת הבריטים מהאי וסיום המלחמה נזנח המבצר וחלה שחיקה בסוללות העפר של המבצר. ב-1794 החלה מועצת העיר ניו יורק לחזק את המבצר וב-1797 הקצתה כ-30,000$ למימון העבודות. ב-1800 החליטה מועצת העיר למכור את המבצר יחד עם כל גברנרז איילנד לממשלת ארצות הברית תמורת דולר אחד.
ב-1806, עם התחזקות המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית והחלשות המפלגה הפדרליסטית, ירדה קרנו של ג'ון ג'יי הפדרליסט והוחלט לקרוא למבצר "פורט קולומבוס" על שם כריסטופר קולומבוס. בשנה זו החל תהליך שדרוג של המבצר בהובלתו של המהנדס ג'ונתן ויליאמס (אנ'). השדרוג כלל הרחבת המבצר, החלפת סוללות העפר בקירות אבני גרניט ולבנים, חפירת חפיר ויצירת שיפועים. השדרוג הושלם ב-1808 והמבצר הפך לחלק מקו ביצורים ימיים שהגן על ערי החוף המזרחי של ארצות הברית.
ההיסטוריה של האתר > מלחמת 1812

עד פריצת מלחמת 1812 כנגד בריטניה הקימו האמריקאים שורה של מבצרים שהגנו על ניו יורק. בין השאר נבנו "פורט ווד" על ליברטי איילנד, "פורט גיבסון" על אליס איילנד, טירת קלינטון בדרום מנהטן, טירת ויליאמס בגברנרז איילנד. ביצורים חזקים אלו הביאו את הבריטים להימנע מלתקוף את ניו יורק ולהפנות את המאמץ המלחמתי לגזרות אחרות כמו האגמים הגדולים, וושינגטון די. סי. ומפרץ מקסיקו.
ההיסטוריה של האתר > טרום מלחמת האזרחים

בחצי הראשון של המאה ה-19 שימש המבצר כמקום הצבה ראשון של רבים מהקדטים שהשלימו את הכשרתם באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט. בין השאר עברו במבצר יוליסס ס. גרנט, רוברט אי. לי, תומאס ג'ונתן ג'קסון ואחרים.
עם הקמת המבצרים פורט המילטון ופורט וודסוורת' בכניסה למיצר "נרוז" (אנ') הצטמצם הצורך למגן את המבצרים הקרובים יותר לנמל ניו יורק ופורט ג'יי הפך למחנה צבאי סטנדרטי. ב-1833 הוקמו במקום 4 קסרקטינים מאבן למגורי חיילים וכן מחסן נשק גדול. ב-1852 הקים צבא ארצות הברית במקום מרכז קליטה לחיילים חדשים מצבא הרגלים.
ההיסטוריה של האתר > מלחמת האזרחים האמריקנית

זמן קצר לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית (ב-12 באפריל 1861) נשלחו 2 כוחות מהמבצר לתקוף את פורט סאמטר (ליד צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית). הכוחות נהדפו אך האירועים האלו היו בין הטריגרים לפרוץ המלחמה.
בתחילת המלחמה שימשו המבנים במצודה כמקום מעצר זמני לשבויים מצבא הדרום עד העברתם לבתי כלא קבועים בעורף האיחוד וכן הוקם במקום בית חולים צבאי לטיפול בשבויים. בשלבים המאוחרים של המלחמה (ובשנים שלאחריה) הוצבו במקום כ-50 תותחים בקטרים של 10 ו-15 אינץ'.
ההיסטוריה של האתר > לאחר מלחמת האזרחים

בשנים שלאחר המלחמה שימש המבצר כמחסן תחמושת מרכזי וכן כמאגר נשק שיצא מגלל שימוש ויועד למיחזור או מכירה לצבאות זרים.
בשלהי המאה ה-19 החל הצבא האמריקאי בהוצאת כוחותיו מהאזורים העירוניים של ניו יורק וסביבתה וריכוזם בפורט ג'יי. במסגרת זו הוקם באי הפיקוד האטלנטי של צבא ארצות הברית (אנ') שהפך בהמשך לפיקוד המזרחי (אנ'). בין מפקדי פיקוד זה ששירתו במקום היו ג'ורג' מיד, וינפילד סקוט הנקוק וג'ון סקופילד.
ההיסטוריה של האתר > תחילת המאה ה-20

ב-1904 הורה רוט להחזיר למבצר את שמו המקורי "פורט ג'יי".
עם תחילת המאה ה-20 נוצר קונפליקט בין צבא ארצות הברית למועצת העיר ניו יורק שדרשה לפנות את האי על מנת להפוך אותו לפארק עירוני. אליהוא רוט, מזכיר המלחמה של ארצות הברית, טען שקיים עדיין צורך צבאי באי כדי להגן על המרכז הכלכלי והמסחרי בדרום מנהטן. רוט הורה להרחיב את גודל האי ובמסגרת פרויקט ההגדלה הובאו למקום אדמה וסלעים שנחפרו עבור הרכבת התחתית של ניו יורק ולצורך ניקוי והעמקת נמל ניו יורק. פעולות אלו הביאו להרחבת שטח גברנרז איילנד מ-60 דונם ל-172 דונם. רוט שכר גם את שירותיה של חברת תכנון לפתח את המחנה הצבאי שבאי כשבסופו של תהליך נהרסו כל המבנים במחנה למעט הביצורים המקוריים ומבני מגורי החיילים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוסבו מבני המגורים של החיילים לדירות מגורים למשפחות אנשי צבא קבע ולשם כך הורחבו החניות למכוניות פרטיות.
ההיסטוריה של האתר > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפך המקום למפקדה של הארמייה הראשונה של ארצות הברית ובהמשך גם למפקדת "הפיקוד המזרחי" (אנ') שהייתה אחראית להגנת חופיה במזרחיים של המדינה.
ב-1942 נלקחו כל התותחים ההיסטוריים שהוצבו במבצר (למעט ארבעה) ונשלחו למפעלי פלדה להתכה וייצור נשק חדש למאמץ המלחמתי.
ההיסטוריה של האתר > סיום השימוש הצבאי

בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 החל צבא ארצות הברית ברויזיה של המחנות הצבאיים שברשותו וב-1964 הוחלט לאחד את פיקוד הארמייה הראשונה עם פיקוד הארמייה השנייה ולהעביר אותן לפורט מיד (אנ') שבמרילנד. האחריות על המבצר עברה למשמר החופים של ארצות הברית שהמשיכה לפעול מהאי עד 1996 אז עזב גם משמר החופים את האי.
בינואר 2001 הוכרזו כ-100 דונם מגברנרז איילנד כאתר לאומי (אנ') על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. בשטח זה נכללו פורט ג'יי וטירת ויליאמס (אנ').
לקריאה נוספת

Glen, Susan L.; Shaver, Michael B. (2006), Images of America: Governors Island, Mount Pleasant, SC: Arcadia, ISBN 978-0-7385-3895-2
Wade, Arthur P. (2011). Artillerists and Engineers: The Beginnings of American Seacoast Fortifications 1794-1815. Mclean, Virginia: CDSG Press. pp. 120, 141. ISBN 978-0-9748167-2-2.
Conn, Stetson; Engelman, Rose C.; Fairchild, Byron (2000) [1964]. Guarding the United States and its Outposts. United States Army in World War II. Washington, D.C.: Center of Military History, United States Army.
הערות שוליים

↑  היו אלו הספינות "פניקס" (אנ') ו"רוז" (אנ')
↑  ב-1904 הוחזר שם המבצר ל"פורט ג'יי"
↑  המבצר משמש היום כבסיס לפסל החירות
↑  בהמשך המלחמה הורחבה האחריות של הפיקוד גם לניופאונדלנד וברמודה
↑  טיפוס בקשה לרישום פורט ג'יי במרשם האתרים ההיסטוריים, באתר npgallery.nps.gov
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10043381
מחלות לב
הערות שוליים

↑   גרדיאן, מחקר: בדידות מגבירה את הסיכון למחלות לב ולתמותה מוקדמת, באתר הארץ, 6 בינואר 2025
↑  Chun Shen, Ruohan Zhang, Jintai Yu, Barbara J. Sahakian, Wei Cheng, Jianfeng Feng, Plasma proteomic signatures of social isolation and loneliness associated with morbidity and mortality, Nature Human Behaviour, 2025-01-03, עמ' 1–15 doi: 10.1038/s41562-024-02078-1
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553147105171  LCCN: sh85059651  LNB: 000077540  NARA: 10643983  NDL: 00571196  NKC: ph123216
שיירה שלנו

| --- | --- |

 שיר
 יצא לאור:  1948 (לחן ולדמן), 1958 (לחן שגיא)
 תאריך כתיבה:  1948
 סוגה:  זמר עברי, שירי התיישבות העובדת
 שפה:  עברית
 כתיבה:  נתן יונתן
 לחן:  יעקב שגיא
"שיירה שלנו" (ידוע גם בשם "שוב יוצא הזמר") הוא שיר שכתב נתן יונתן בשנת 1948 לזכרו של נהג המשאית אהרן אגסי, חבר קיבוץ שריד, שנפל ליד הקסטל, והולחן באותה שנה על ידי רומן ולדמן. המלחין יעקב שגיא הלחין את השיר בשנית בלחן המוכר כיום, בין השנים 1957–1958.
רקע

נתן יונתן כתב את השיר "שיירה שלנו" בעיצומה של מלחמת העצמאות, לזכרו של רב-טוראי אהרון אגסי, חברו לקיבוץ שריד, שנהרג ב-9 בינואר 1948 בשער הגיא, סמוך לכפר סריס (כיום מושב שורש), בעת שעשה דרכו כנהג בשיירת משאיות אספקה מירושלים הנצורה לשפלה.

מילות השיר נדפסו לראשונה ב-4.5.1948 בעיתון "על המשמר", תחת השם "נתן קליין", שמו הקודם של נתן יונתן, בצירוף הקדשת השיר לאהרון אגסי.

השיר הולחן באותה שנה על-ידי רומן (ירחמיאל) ולדמן, וב-8 ביולי 1948 נדפס שוב, בליווי תווים, ב"בשער", בטאון החטיבה הצעירה של מפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם). גרסה מודפסת זאת הייתה קצרה מהגרסה הראשונה, הוכנסו בה תיקוני נוסח והושמטה שורת הזיכרון לאהרון אגסי.

באוקטובר 1948 בוצע השיר לראשונה, תחת השם "השיירה", על-ידי "הלהקה הצבאית הארצית", בתוכניתהּ "השיירה העליזה". מלחין השיר, ולדמן, היה אקורדיוניסט בלהקה.

בשנת 1951 נכלל השיר בספר השירים הראשון של נתן יונתן, "שבילי עפר" (ספרית פועלים), ללא הקדשת השיר לאהרון אגסי.

בשנת 1958 הולחן השיר בשנית, על-ידי יעקב (יענקל'ה) שגיא, חבר קיבוץ עין השופט. לחן השיר הוא במשקל סילבו-טוני, כנראה בהשפעת שירים רוסיים ששרו בתנועת הנוער. הלחן התפרסם בתחילה בטעות כלחן עממי ולא יוחס לשגיא, מאחר ששגיא טרם התפרסם אז והשיר טרם הוקלט אלא עבר 'מפה לאוזן'.

השיר בלחנו של שגיא נדפס בשנת 1983 בספר "יעקב (יענקל'ה) שגיא - מבחר מנגינות - שוב יוצא הזמר", בהוצאת מפעלי תרבות וחינוך. בלחן זה זכה השיר לפרסום ולגרסאות מושרות נוספות, כשבכולן מושרים רק שלושה מבין שמונה בתי השיר המקורי (הבית הראשון, השני והרביעי).
גרסאות כיסוי ואזכורים בתרבות > גרסאות כיסוי

הראשונים לבצע את השיר היו "הגבעטרון", בליווי חמישיית גלבוע, בעיבודו של נחום (נחצ'ה) היימן.
מבצעים נוספים של השיר: האחים והאחיות, דודו זכאי, מיכל פרס, שימי תבורי.
בשנת 2016 תומר כץ, ליאת אליהו וההרכב המוזיקלי "פרח אדום", הקליטו חידוש לשיר מתוך האלבום "לאור ולצלילים" בהוצאת נענע דיסק.
גרסאות כיסוי ואזכורים בתרבות > אזכורים בתרבות

בשנת 1966 חיבר יוצר ריקודי העם והמרקיד, יואב אשריאל, ריקוד זוגות לשיר.
"שוב יוצא הזמר" הוא שמה של סדרת תוכניות רדיו בעריכת גיל אלדמע ששודרה ברשת ב' של קול ישראל בשנות ה-70.
בשנת 1992 תחנת הרדיו גלי צה"ל יזמה תוכנית מיוחדת לפורים בשם "שוב יוצא הזמר", בה בצעו אמנים שונים כגון נקמת הטרקטור, כרמלה גרוס ואגנר, זקני צפת, פורטיסחרוף ועוד, ביצועים של אמנים אחרים.
בשנת 2007 ביצע את נעימת השיר החלילן אלישע אבשלום, מתוך האלבום "חליל פאן 14 נעימות לשירי הארץ היפים".
הערות שוליים

1 2 3 4 5  שיר עד - שיירה שלנו (שוב יוצא הזמר) - מילים: נתן יונתן | לחן: יעקב שגיא | שירה: האחים והאחיות, באתר יוטיוב, ‏14.6.2021
↑  שוב יוצא הזמר, באתר הספרייה הלאומית
↑  תומר כץ, ליאת אליהו ו"פרח אדום" - שוב יוצא הזמר (שיירה), באתר יוטיוב, ‏154.5.2016
↑  עוד חוזר הניגון | מאוצר הארכיון של רשות השידור | שוב יוצא הזמר | שירי תש"ח, באתר יוטיוב, ‏3.4.2018
↑  שוב יוצא הזמר - פורים בגלי צה"ל 1992 עם פורטיסחרוף, נקמת הטרקטור, כרמלה גרוס ואגנר, זקני צפת ועוד, באתר יוטיוב, ‏5.4.2020
↑  חליל פאן 14 נעימות לשירי הארץ היפים, באתר הספרייה הלאומית
ליבי טריקט

ליזבת' "ליבי" קונסטנס טריקט, מדליה (OAM) (באנגלית: Lisbeth "Libby" Constance Trickett, OAM נולדה בשם לנטון ב-28 בינואר 1985) היא שחיינית אוסטרלית, אלופה אולימפית בעלת 7 מדליות אולימפיות, מהן 4 זהב, אלופת עולם בעלת 13 מדליות עולמיות, מהן 8 זהב ושיאנית עולם.
טריקט היא השחיינית הראשונה בהיסטוריה שירדה מ-53 שניות ב-100 מטר חופשי ומ-24 שניות ב-50 מטר חופשי בבריכה אולימפית.
ביוגרפיה

ליבי טריקט נולדה בטאונסוויל, קווינסלנד. היא מתאמנת תחת הדרכתו של המאמן יליד שווייץ סטפאן וידמר, יחד עם האלופה ושיאנית העולם בסגנון החזה לייזל ג'ונס בבריזביין.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה בשנת 2003 זכתה טריקט ב-2 מדליות ארד. במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.08 שניות, אחרי המנצחות אינגה דה ברוין מהולנד, שיאנית העולם (24.47 שניות) ובת ארצה אליס מילס (25.07 שניות). ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:38.83 דקות, אחרי ארצות הברית (3:38.09 דקות) וגרמניה (3:38.73 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום החמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.82 שניות, אחרי המנצחת אנה-מריה ספלה מפינלנד (54.37 שניות), מקום 14 ב-50 מטר פרפר בתוצאה של 27.48 שניות ומקום 19 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.88 דקות.
ביוגרפיה > שיא עולם ראשון

ב-31 במרץ 2004 במסגרת המבחנים האוסטרלים לאולימפיאדת אתונה שנערכו בסידני קבעה טריקט את שיאה העולמי הראשון במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.66 שניות, שיפור לשיאה של אינגה דה ברוין מהולנד שעמד על 53.77 שניות ונקבע באולימפיאדת סידני (2000).
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה טריקט ב-2 מדליות. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:35.94 דקות, לפני ארצות הברית (3:36.39 דקות) והולנד (3:37.59 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.91 שניות אחרי האלופה האולימפית דה ברוין שהגנה על תוארה (24.58 שניות) ומאליה מטלה מצרפת (24.89 שניות). במשחה ל-100 מטר חופשי בו החזיקה בשיא העולם לפני המשחקים האולימפיים לא הצליחה טריקט להגיע לשלב הגמר וקבעה תוצאה של 55.17 שניות וסיימה במקום התשיעי בלבד. בת ארצה ג'ודי הנרי שיפרה את שיאה העולמי כבר בשלב חצי הגמר והעמידה אותו על 53.52 שניות. בגמר הנרי ניצחה בתוצאה של 53.84 שניות.
באליפות העולם שנערכה במונטריאול בשנת 2005 זכתה טריקט ב-5 מדליות. 3 מדליות זהב במשחים ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.59 שניות, לפני מרליין ולדהויז מהולנד (24.83 שנהיות) וזו יינגוון מסין (24.91 שניות), במשחי השליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:37.32 דקות, לפני גרמניה (3:38.24 דקות) וארצות הברית (3:38.31 דקות) ובמשחה השליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:57.47 דקות, לפני ארצות הברית (3:59.92 דקות) וגרמניה (4:02.51 דקות). בנוסף, היא זכתה ב-2 מדליות כסף, במשחים ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.37 שניות, אחרי בת ארצה ג'סיקה שיפר (57.23 שניות) ולפני אוטיליה ינדז'ייצ'אק מפולין (58.57 שניות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:54.06 דקות אחרי ארצות הברית (7:53.70 דקות) ולפני סין (7:57.29 דקות). למרות שלא השתתפה במשחה ל-200 מטר חופשי קבעה טריקט כשחיינית ראשונה בשליחות את הזמן הרביעי בטיבו בהיסטוריה 1:57.06 דקות, מהיר ב-1.51 שניות מסוליין פיג מצרפת שזכתה במשחה זה. בנוסף היא ויתרה על השתתפותה במשחה ל-100 מטר חופשי, אך בשליחות חופשי היא קבעה את הזמן המהיר ולכן היא זו ששחתה במשחה שליחות מעורב ולא ג'ודי הנרי שזכתה במשחה.
במשחקי חבר העמים שנערכו במלבורן, אוסטרליה בשנת 2006, זכתה טריקט ב-7 מדליות. 5 מדליות זהב במשחים 50 מטר חופשי (24.61 שניות), 100 מטר חופשי (53.54 שניות), 4x100 מטר חופשי (3:36.49 דקות), 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:56.30 דקות ו-4x200 מטר חופשי (7:56.68 דקות). 2 מדליות כסף במשחים 200 מטר חופשי (1:57.51 דקות) ו-100 מטר פרפר (57.80 שניות).
באליפות העולם שנערכה במלבורן בשנת 2007 זכתה טריקט ב-5 מדליות זהב. במשחה ל-50 מטר חופשי היא הגנה על תוארה מהאליפות הקודמת בתוצאה של 24.53 שניות, לפני תרז אלשאמאר משוודיה (24.62 שניות) וולדהויז (24.70 שניות). במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.40 שניות, לפני ולדהויז (53.70 שניות) ובריטה שטפן (53.74 שניות). במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.15 שניות, לפני שיפר (57.24 שניות) וקוגלין (57.34 שניות) ובשני משחי השליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:35.48 דקות, לפני ארצות הברית (3:35.68 דקות) והולנד (3:36.81 דקות) וב-4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:55.74 דקות לפני ארצות הברית (3:58.31 דקות) וסין (4:01.97 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום הרביעי במשחה השליחות ל-4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:56.42 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש בתוצאה של 7:50.09 דקות.
ימים ספורים לאחר אליפות העולם בשחייה המוצלחת שלה, ליבי לנטון התחתנה עם בחיר ליבה השחיין לוק טריקט, בסידני, באפריל 2007 ותרמה את כל הרווחים מפרסום תמונות חתונתה לשלושה מוסדות צדקה.
ביוגרפיה > הישג היסטורי

ב-27 במרץ 2008 במסגרת המבחנים האוסטרלים לאולימפיאדה שנערכו בסידני, הייתה טריקט לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה מתחת ל-53 שניות במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי, כשקבעה שיא עולם חדש של 52.88 שניות, שיפור לשיאה של בריטה סטפן מגרמניה (53.30 שניות). יומיים לאחר מכן היא שוב הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה מתחת ל-24 שניות במשחה ל-50 מטר חופשי, כשקבעה שיא עולם חדש נוסף של 23.97 שניות, שיפור לשיאה של מרלין ולדהויז מהולנד (24.09 שניות).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה טריקט ב-4 מדליות. היא זכתה ב-2 מדליות זהב במשחים ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.73 שניות, לפני כריסטין מאגנוסון מארצות הברית (57.10 שניות) ובת ארצה שיפר (57.25 שניות) ול-4x100 מטר מעורב שליחות כשחיינית החופשי שיא עולם חדש של 3:52.69 דקות, לפני ארצות הברית (3:53.30 דקות) וסין (3:56.11 דקות). היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.16 שניות, אחרי בריטה שטפן מגרמניה (53.12 שניות) ולפני נטלי קוגלין מארצות הברית (53.39 שניות) ובמדליית ארד במשחה ל-4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:35.05 דקות אחרי המנצות מהולנד (3:33.76 דקות) וארצות הברית (3:34.33 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום הרביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.25 שניות, אחרי המנצחת סטפן (24.06 שניות).
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכתה טריקט ב-3 מדליות. מדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:52.58 דקות, אחרי סין שקבעה שיא עולם חדש (3:52.19 דקות) ולפני גרמניה (3:55.79 דקות). שתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.93 שניות אחרי המנצחות שטפן שקבעה שיא עולם חדש (52.07 שניות) ופרן הלסל מבריטניה (52.87 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:33.01 דקות, אחרי הולנד שקבעה שיא עולם חדש (3:31.72 דקות) וגרמניה (3:31.83 דקות), כשחיינית ראשונה קבעה שיא אישי (52.62 שניות).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה טריקט במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
השגים

בסך הכל קבעה טריקט 14 שיא עולם, מהם 8 שיאי עולם אישיים (4 בבריכות אולימפיות ו-4 בבריכות של 25 מטר) ו-6 שיא עולם במשחי שליחות (3 בבריכות אולימפיות ו-3 בבריכות של 25 מטר).
בסך הכל זכתה טריקט ב-7 מדליות אולימפיות (4 זהב, 1 כסף ו-2 ארד), 15 מדליות באליפות העולם (8 זהב, 3 כסף ו-4 ארד), 12 מדליות מאליפות העולם בבריכות קצרות (7 זהב, 3 כסף ו-2 ארד) ו-7 מדליות במשחקי חבר העמים (5 זהב ו-2 כסף).
טריקט זכתה בתואר שחיינית השנה באוסטרליה בשנת 2005.
טריקט זכתה בתואר שחיינית השנה באזור האוקיינוס השקט בשנת 2007.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
התפתחות שיא העולם במשחה ל-50 מטר חופשי
התפתחות שיא העולם במשחה ל-100 מטר חופשי
התפתחות שיא העולם במשחה ל-200 מטר חופשי
התפתחות שיא העולם במשחה ל-100 מטר פרפר
הסכם קהיר (1994)

הסכם קהיר הנודע גם בשם ההסכם בדבר רצועת עזה ואזור יריחו ובכינוי הסכם עזה ויריחו תחילה הוא הסכם בין ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, ובין ראש אש"ף, יאסר ערפאת, ליישום הסכמי אוסלו בדרך להסכם קבע. במסגרת הסכם קהיר הוחלט על הקמת ממשל עצמי פלסטיני בעל סמכויות חקיקה, שיפוט ושיטור וכן על העברת רצועת עזה ואזור יריחו לידי הפלסטינים. ההסכם נחתם ב-4 במאי 1994 בקהיר, במעמד ארצות הברית, רוסיה ומצרים כעדות.
הרקע להסכם

בין השנים 1987–1991 התרחשה האינתיפאדה הראשונה בין ישראל והפלסטינים. האינתיפאדה לוותה במהומות אלימות ופיגועי טרור מצד הפלסטינים. מנגד הגיבה ישראל בהטלת עוצר וסגר והגבילה את תנועת הפלסטינים. האינתיפאדה גבתה פצועים והרוגים רבים משני הצדדים. מתוך שאיפה לשים קץ לאלימות בין שני הצדדים, נבחר יצחק רבין לראשות ממשלת ישראל ביוני 1992 לאחר שהצהיר שבכוונתו לפעול למען הסכם על שלטון פלסטיני עצמי.
ואכן, פחות משנה לאחר ניצחונו של יצחק רבין התחיל תהליך מדיני המכונה "תהליך אוסלו". תהליך זה ראשיתו במגעים סודיים בלתי-ממשלתיים אשר התרחשו באוסלו, בירת נורווגיה, בינואר 1993. מטרת המגעים היה להביא לסיום הסכסוך בין ישראל והפלסטינים בדרך של פשרה טריטוריאלית.
נחתמה "הצהרת עקרונות על הסדרי ביניים של ממשל עצמי" בין ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, ובין ראש ארגון אש"ף, יאסר ערפאת. הטקס נערך ב-13 בספטמבר 1993 בבית הלבן בוושינגטון.
הצהרת העקרונות שינתה את יחסי ישראל-אש"ף לחלוטין. ישראל הכירה באש"ף כארגון הרשמי שייצג את הפלסטינים, וכמו כן הכירה בזכותם של הפלסטינים למשטר משל עצמם. מנגד הכיר אש"ף בקיומה של מדינת ישראל והבטיח לסור מדרך הטרור.
תוכן ההסכם

לאחר החתימה על "הצהרת העקרונות" היה על שני הצדדים ליישם את אותם עקרונות אשר נחתמו ב-13 בספטמבר 1993. יישומם ופירוטם של העקרונות מגולמים בהסכם קהיר.
ההסכם חייב את שני הצדדים בשיתוף פעולה אמיתי, זאת מתוך רצון לתרגם את ההצהרות המשותפות לכדי מעשה, על אף הקונפליקטים שעודם קיימים.
הסכם קהיר עוסק בהסדרי הביניים בין ישראל ובין הפלסטינים. במסגרת ההסכם נסוג צה"ל מרצועת עזה ואזור יריחו, אזורים אלו שימשו כמעין "מקרה בוחן" על-מנת לבחון את הצלחתו של ההסכם ויישומו. נסיגת צה"ל מהאזורים המוזכרים בהסכם כונתה "הפעימה הראשונה" כאשר אחריה היו אמורות לבוא עוד שתי "פעימות" - נסיגות.
הסכם קהיר מצהיר על הקמתה של "הרשות הפלסטינית" כמימוש עקרון הממשל העצמי הפלסטיני שנקבע בהסכמי קמפ דייוויד (ספטמבר 1978) ואומץ בהצהרת העקרונות. ההסכם מפרט את סמכויותיה וזכויותיה של הרשות הפלסטינית:
הממשל הצבאי הישראלי ייסוג מרצועת עזה ואזור יריחו והמנהל האזרחי יבוטל. סמכויותיהם בתחומים האזרחיים יועברו לפלסטינים.
תחום שיפוטה של הרשות הפלסטינית יכלול את רצועת עזה ואת הגדה המערבית אשר יהוו יחידה טריטוריאלית אחת.
לרשות הפלסטינית יהיו סמכויות חקיקה, ביצוע, שיפוט ושיטור, אך לא תהיה לה סמכות לנהל מדיניות חוץ עצמאית.
תוקם משטרה פלסטינית לשמירת הסדר וביטחון הפנים, בעוד ישראל תמשיך לשאת באחריות הביטחונית החיצונית.
על מנת לאפשר את התנהלותה התקינה של הרשות, יוסדר מעבר בטוח לתנועת פלסטינים בין רצועת עזה ואזור יריחו.
ההסכם מפרט גם את ההתחייבות המשותפות של שני הצדדים וכן את שיתופי פעולה העתידיים:
ועדה משותפת לישראל, לפלסטינים, למצרים ולירדן תדון בקריטריונים להתרת כניסתם של פלסטינים שעזבו את הגדה המערבית ורצועת עזה ב-1967.
שני הצדדים התחייבו לנקוט את כל האמצעים הנחוצים למניעת פעולות טרור בשטחים.
מועד חתימת ההסכם נקבע כתחילתה של תקופת ביניים בת חמש שנים בה יחלו הדיונים על מצב הקבע, דיונים אשר יעסקו באותם קונפליקטים בלתי פתורים בין שני הצדדים.
התקרית במהלך טקס החתימה

טקס החתימה נערך בקהיר בהשתתפות שרי החוץ של ארצות הברית ורוסיה ונציגים נוספים, בהם שמעון פרס ואבו מאזן. את הטקס פתחו נאומיהם של חוסני מובארכ, ערפאת ורבין, לאחריהם נקבע שלב החתימה על ההסכמים, ולסיום הטקס נקבעו שני נאומים נוספים של ערפאת ורבין. במהלך שלב החתימה התרחשה תקרית שכמעט הביאה לביטול ההסכם. רבין נוכח כי ערפאת נמנע מלחתום על המפות המצורפות להסכם. פרס ניגש אל רבין להתייעצות, והחלו חילופי דברים בין הנוכחים על הבמה, אליהם הצטרף גם נביל שעת, ראש צוות המשא ומתן הפלסטיני. לבסוף, לאחר שהוכרזה הפסקה בטקס, ובשל לחץ כבד אל מול המצלמות מצד הנוכחים, ובפרט מובארכ (שקילל את ערפאת בשידור חי), ערפאת הסכים לחתום על המפות, וזאת רק לאחר שהוסיף הערה בכתב ידו.
לפי הדיווח, במהלך ההפסקה ערפאת ביקש מכתב מרבין על כך שהדיון על גודל העיר יריחו ושתי סוגיות הגבול יימשך. תגובת רבין הייתה שכך סוכם קודם לכן, וכי הוא ידאג להכין מכתב שכזה. ההערכות הן שמטרת התקרית, שנמשכה כ-35 דקות, הייתה לסייע לערפאת לשכנע את הציבור הפלסטיני שהוא עשה כל מאמץ אפשרי להתמקח עם ישראל.
תגובת הציבור הישראלי להסכם

תהליך אוסלו כולו גרר עמו פולמוס ציבורי רחב. חלק ניכר בציבור האמין בתהליך מתוך תקווה לסיום הסכסוך הממושך, אך רבים היו בטוחים שההסכמים לא יניבו את התוצאות הרצויות או אף גרוע מכך, ישמשו את הפלסטינים להגברת תשתיות הטרור בשטחים. בישראל התפתחה מחלוקת חריפה סביב ההסכמים, המדינה כולה געשה והפגנות רבות בגנות ההסכמים נערכו ברחבי הארץ.
מספר חודשים לאחר הסכם קהיר החלה שורה של התקפות טרור. התקפות אלו רק העמיקו את ההתנגדות הציבורי הישראלי להסכם. הטרור הגואה השפיע לרעה על עמדת הציבור הישראלי לגבי תהליך אוסלו. רוב הציבור החל לאבד את אמונו בפלסטינים ובמנהיגם, יאסר ערפאת.
ההפגנות בגנות תהליך אוסלו הלכו והחריפו ואף לוו, לעיתים, בגידופים ובדברי נאצה נגד תומכי ההסכם ומנהיגיו. ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, הואשם בוויתור על חלקים נרחבים מ"מולדתו ההיסטורית של העם היהודי" ובערעור הביטחון של ישראל ואזרחיה.
תגובתם של ערביי ישראל הייתה הרבה יותר אופטימית. הם קיוו שהסכמי אוסלו יפתרו, סוף סוף, את בעיית הזהות הלאומית שלהם. בסקרים ובמחקרים שנערכו באותה תקופה ניתן לראות שפרט לזרמים מאוד קיצוניים, ערביי ישראל היו התומכים הנלהבים ביותר של הסכמי אוסלו.
תגובת הציבור הפלסטיני להסכם

התגובות הפלסטיניות לתהליך אוסלו היו מעורבות. הפת"ח, שבאותה תקופה שלט באזור, אימץ את ההסכמים. מנגד, הארגונים הקיצוניים (חמאס, הג'יהאד האסלאמי והחזית העממית לשחרור פלסטין) התנגדו להסכמים נחרצות ושללו באופן מוחלט את קיומה של מדינת ישראל. יאסר ערפאת, בדיוק כמו יצחק רבין, הואשם בבגידה בעקרונותיו ובהפקרת הפלסטינים.
ב-1 ביולי 1994, בעקבות הסכם קהיר, הגיע יאסר ערפאת לשטחים והתקבל בתגובות מעורבות; רוב הציבור הפלסטיני הגיב בהתלהבות לשובו של ערפאת, אך מנגד פלגים וקבוצות שונות בקרב הפלסטינים חששו למעמדם הפוליטי.
חששות אלו התבטאו בחתירה בלתי נלאית נגד ערפאת ונגד התהליך המדיני שהוביל. חתירה זו ערערה את שלטונו של ערפאת ואת יכולתו להמשיך בתהליך אוסלו ולבצע את ההסכמים הקיימים. אירוע בולט היה טבח מסגד פלסטין - השם שניתן לעימותים אלימים בין כוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית ומפגינים מתנועת חמאס לאחר תפילת יום השישי ב-18 בנובמבר 1994 ליד מסגד פלסטין במרכז העיר עזה.