stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוסתערבים
שפה תרבות ומסורת

שפתם של המוסתערבים הייתה לרוב ערבית כשפת קשר עם שכניהם הערבים, ארמית ועברית ששימשה בין היתר כשפת הקודש.
מנהגי המוסתערבים שיקפו מסורת הלכתית בת מאות שנים אשר מקורה לכל המאוחר מסוף תקופת הגאונים (התקופה הביזנטית בארץ ישראל), מנהגים אלו באו לידי ביטוי בנושא שמיטה, גידולי שדה ובכל הנוגע לעבודה חקלאית.
הנוסע היהודי משה באסולה תיאר את הפזורה המוסתערבית ואת מנהגיהם בספר מסעותיו לארץ ישראל. מספר שנים לאחר מכן התפרסם ספרו של ר' יששכר בן סוסן "תקון יששכר" המוקדש לעיבור השנים וקביעת השמיטות. מהמנהגים שהוזכרו בספרו: שירה ביום השבת לחתן או לחתן-ברית, קריאה בתורה ביום שני של פורים, קריאת פרשת הקורבן מדי יום ביומו והמנהג בתשעה באב למנות את השנים לחורבן בית המקדש.
היחסים עם הקהילות היהודיות החדשות

היחסים בין המוסתערבים לבין הקהילות היהודיות שהיגרו למרחב המוסתערבי והתגבשו החל מסוף המאה ה-12, היו בתחילתן מנוכרים ולעיתים אף עוינים.
האזכור הראשון העוסק ביחסים שבין המוסתערבים לבין עדות אחרות בארץ ישראל, נמצא בשו"ת מהר"י איסרלן, רב בנוישטאדט שליד וינה. אל רב זה נשלחה שאלה על ידי יהודי שנדר לעלות לארץ-ישראל, חזר בו וביקש התרה מהנדר, בטענה העולה מדברי תשובתו של הרב:
"מה שכתבת לי עוד מעלותך לארץ צבי ולעיר הקודש... אמנם שמענו כמה פעמים שיש לשם בני ברית מערביים נחשבים לרשעים גמורים מוסרים מפורסמים והם טורדים ומבלבלים האשכנזים שהם שומרי תורה."
לפי המחקר, מערביים אלו אינם יהודים מוגרבים (יוצאי צפון אפריקה), אלא מוסתערבים שבקשו לשמור על מעמדם והבלעדיות שהייתה להם באותה תקופה כנציגי היהודים אל מול השלטון הממלוכי.
המוסתערבים התנגדו לנישואין בינם לבין יהודים איברים אנוסים כיון שראו באלה ספק יהודים משום שחיו זמן רב כנוצרים. הכומר הפרנציסקאני אוג'ן רוג'ה מתאר באמצע המאה ה-17 את יחסי העדות:
היהודים בני המשפחות שנתקיימו מדורי דורות במקומות שונים במזרח, חושדים בילידי אירופה ורק לעיתים רחוקות מתחתנים איתם ביחוד עם אלה שבאו מספרד כי הם חושבים אותם נוצרים למחצה מפני שהוטבלו וחיו זמן רב כנוצרים, אכלו מאכלות ושתו משקאות האסורים לפי תורת משה, כי בזמן ישיבתם בספרד מעמידים פני קתולים נאמנים..
ראו גם

תושבים
רומניוטים
הערות שוליים

1 2  שלם, יד יצחק בן־צבי, 2008, עמ' 143
1 2  מינה רוזן, מעמד המוסתערבים והיחסים בין העדות ביישוב היהודי בארץ-ישראל משלהי המאה הט"ו עד שלהי המאה הי"ז, קתדרה: לתולדות ארץ ישראל ויישובה, 1980, עמ' 73–101
↑  'קתדרה בתולדות ארץ־ישראל ויישובה', יד יצחק בן־צבי, 2000, עמ' 171
↑  יושבי הארץ אכזרים לבאים מארץ מרחקים, באתר www.lib.cet.ac.il
↑  דותן ארד, ערבית-יהודית ועברית בקרב יהודי סוריה, ארץ-ישראל ומצרים במאה החמש עשרה והשש עשרה, פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח, 2009, עמ' 101
↑  ל.חזן וי.פלר בספרם דברי ימי הציונות, הוצאת קריית ספר, תשי"א
↑  רות למדן, יחסים בין-עדתיים בצפת לאחר גירוש ספרד: בחינה מחודשת, פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח, 1997, עמ' 75–83
↑  אוצר ישראל הערך ירושלים
↑  איל דודסון, בין ספרדים למוסתערבים: המפגש החברתי והתרבותי של היהודים בצפת במאה הט"ז, בתוך: ממשבר לצמיחה, רחובות ואלקנה תשע"ד, עמ' 161–177.
↑  שו"ת הרלב"ח דפוס צילום, ירושלים תשל"ה, סימן כה.
↑  רבי יששכר בן סוסאן, תקון יששכר', ונציה, ה'של"ט, דף סא עמוד א, באתר היברובוקס.
↑  אברהם יערי במאמרו פסחים של עולים ועולי רגלים בא"י
↑  י. בן-צבי, פלאחים יהודיים בסביבת ירושלים במאה הי"ח, ידיעות החברה העברית לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה יד, 1947, עמ' 25–29
↑  על השומרים, באתר מרכז פסג"ה פתח תקווה
↑  אלעד בן-דרור, "האדריכל שמחה יום־טוב, יועץ משרד הפנים לתכנון כפרי המיעוטים, והתכנית להנצחת קהילות המוסתערבים בגליל", המזרח החדש נ"ג (תשע"ד), עמ' 200–229.
↑  מינה רוזן, מעמד המוסתערבים והיחסים בין העדות ביישוב היהודי בארץ-ישראל משלהי המאה הט"ו עד שלהי המאה הי"ז, קתדרה: לתולדות ארץ ישראל ויישובה, 1980, עמ' 87
↑  י. בן-צבי, מסתערבים — השכבה הקדומה ביישוב, דין וחשבון - הקונגרס העולמי למדעי היהדות א', 1947, עמ' 417–421
↑  ארד, היהודים המוסתערבים.
ריש לקיש

| --- | --- |
 לידה:  200 
 פטירה:  275 (בגיל 75 בערך) 
 מקום קבורה:  חורבת קציון (זיהוי מהמאה ה-13) טבריה (זיהוי מסוף המאה ה-19)
 מקום מגורים:  כפר חיטיא
 מקום פעילות:  ציפורי, טבריה
 תקופת הפעילות:  דור שני לאמוראי ארץ ישראל
 השתייכות:  ישיבת טבריה
 רבותיו:  רבי יוחנן, רבי חנינא בר חמא, בר קפרא, רבי ינאי, רבי אושעיא
 בני דורו:  רבי יוחנן
 
רבי שמעון בן לקיש המכונה: ריש לקיש או בר לקיש (בראשי תיבות: ר"ל או רשב"ל) היה מגדולי אמוראי ארץ ישראל בדור השני. ריש לקיש פעל בטבריה במחצית השנייה של המאה השלישית לספירה, ושימש תלמיד חבר ובר פלוגתא מרכזי של גיסו, רבי יוחנן.
תולדות חייו > פטירתו וקבורתו

ריש לקיש נפטר בחוסר כל, והשאיר אחריו רק קב של כרכום.
מקום קבורתו לא נזכר בספרות חז"ל אך מסורת כתובה מראשית המאה ה-13 (כ-1,000 שנה אחרי תקופתו) אותה תיעד לראשונה מנחם החברוני (1215 לערך), טוענת לקברו בחורבת קציון. החל מהמאה ה-14 ציינו עולי רגל שונים כי לצידו (בקציון) נקבר רבי יוחנן דקציון.
מסורת מאוחרת עוד יותר מסוף המאה ה-19, אותה תיעד רחמים יוסף חיים אפולטקה בספרו "מסעי היר"ח" (1876 לערך), טוענת לקברו בטבריה לצד חברו רבי יוחנן בר נפחא. מסורת קברו של רבי יוחנן (בר נפחא) בטבריה קדומה יחסית, והיא נזכרת בפי רוב עולי הרגל עוד מראשית המאה ה-13. לפי מרבית החוקרים, מדובר ככל הנראה בטעות שנוצרה במהלך הדורות, עקב בלבול בין רבי יוחנן דקציון ורבי יוחנן בר נפחא.
שמו

כאמור, שמו של ריש לקיש היה רבי שמעון בן לקיש, וכך הוא מכונה בתלמוד הירושלמי. בתלמוד הבבלי לרוב מכונה ריש לקיש, ובפירוש זה נחלקו הדעות:
יש הסוברים שמשמעו "ראש הגנבים"[דרוש מקור]. יש קושי מסוים לקבל הסבר זה, שכן על פי ההלכה אסור להזכיר לבעל תשובה את חטאיו (אונאת דברים) וכן מצינו שכשרבי יוחנן הזכיר לו את עברו נפגע ריש לקיש והדבר הוביל למותו. הרב ראובן מרגליות בספרו 'לחקר שמות וכינויים בתלמוד' מעלה השערה כי "לקיש" היה שם עירו של רבי שמעון, כפי שמצאנו עוד מחכמי התלמוד עם הצימוד לקיש או לקישא.
חיזוק נוסף לטענה עולה מאזכור בתלמוד הבבלי בו מכנה רבי יוחנן את רשב"ל 'בר לקישא' - בן לקיש, ייתכן איפוא כי ר' שמעון בן לקיש היה ראש חכמי העיר לקיש ולכן נתכנה ריש לקיש.
יש הסוברים כי השינוי הוא כתוצאה מטעות דפוס; לסברה זו, בתחילה רבי שמעון בן לקיש נכתב "ר"ש בן לקיש", וככל הנראה בשלב מסוים הפכו המירכאות לאות י', והשם ל"ריש לקיש"[דרוש מקור].
ריש לקיש העיד על עצמו כי את חלק ממאמריו הוא מוסר בשם אבותיו, וחכמים בשם זה אכן נזכרים בדורות שקדמו לו, ובהם יהודה בן לקיש ויהושע בן לקיש.
משנתו ואימרותיו

חלק ניכר מן הסוגיות בתלמוד הירושלמי וגם בתלמוד הבבלי, מבוסס על המחלוקות בין רבי יוחנן וריש לקיש. במחלוקות אלו ההלכה היא בדרך כלל כרבי יוחנן, אך בכמה מקומות נקבעה כריש לקיש. אחת המחלוקות הבודדות שבהן נקבעה ההלכה כריש לקיש, היא בשאלה האם קניין פירות כקניין הגוף: האם על ידי העברת כל הזכויות על נכס מסוים, עוברת גם הבעלות על אותו נכס. המחלוקת, המתבטאת בצורות שונות ושיש לה השלכות לתחומים רבים מאוד בהלכה, נוגעת בעומק תפיסת מושג הקניין. ההלכה נקבעה כריש לקיש: קניין פירות אינו כקניין הגוף, כלומר: מושג הקניין ומושג השימוש או ההנאה מן הקניין אינם מושגים זהים. הקניין הוא מהות וזכות בפני עצמה, וזכות השימוש וההנאה מקניינים היא זכות ומהות נבדלת לעצמה.
ריש לקיש עסק רבות בדיני חזקת אומדנא. הוא קבע כמה מהחזקות המפורסמות: "חזקה" אין אדם פורע בתוך זמנו", שעל בסיסה נפסק להלכה שאדם שטוען שפרע חובו לפני זמן הפירעון אינו נאמן ללא ראיה, ו"אין העדים חותמים על הגט אלא אם כן נעשה בגדול", שעל בסיסה נפסק כי אדם שאמר שהוא חתם על שטר, נחשב הדבר כאילו העיד שהיה גדול (כלומר: מעל גיל 13) באותה שעה. הוא עצמו העניק משקל רב לחזקת האומדנא, גם כאשר היא סותרת חזקה דמעיקרא (חזקה המתבססת על המצב הראשוני), וקבע שכאשר ישנה חזקת אומדנא לא מתחשבים כלל בחזקת טהרה. כך למשל, קבע שתינוקות המטפחים באשפה, יש להניח שהם טמאים (על סמך החזקה המתבססת על רוב הילדים, שאינם שומרים על טהרת ידיהם), עד שניתן לשרוף תרומה שנגעו בה ילדים.
מספר מאימרותיו הפכו לפתגמים שגורים בשפה העברית, כגון: "המגביה ידו על חברו, אף על פי שלא הכהו - נקרא רשע"; "קשוט עצמך (תקן את עצמך), ואחר כך קשוט אחרים"; "יהא חביב עליך דין של פרוטה כדין של מאה מנה"; "החושד בכשרים - לוקה בגופו".
הוא היה נאמן לארץ ישראל, ודיבר דברים קשים נגד בני בבל. על הבבליים המתרפים מלעלות לא"י היה אומר: "אלהא סנינא לכו (=אלוהים שונא אתכם\באלוהים, אני שונא אתכם)...אילו היו כל ישראל עולים ביחד כחומה בימי עזרא - היו משולים ככסף, שאין רקב שולט בו. עכשיו, שעלו קבוצות קבוצות כדלתות, נמשלו בארז, שהרקב שולט בו".
בניגוד לדעות אחרות הוא מצא טוב במופעי המימוס ואמר: ”צריכים אנו להחזיק טובה לאומות העולם שהם מכניסים מימוסין לבתי תאטראות וקרקסאות שלהן ומשחקים בהם שלא יהיו יושבים ומסיחין אלו באלו ויבואו לידי קטטה.”
מימרות נוספות:
על לימוד התורה:
"אין דברי התורה מתקיימין, אלא במי שממית את עצמו עליה".
"כל העוסק בתורה - יסורין בדלים ממנו".
"כל העוסק בתורה בלילה, הקב"ה מושך עליו חוט של חסד ביום".
"שני תלמידי חכמים הנוחין זה לזה בהלכה, הקב"ה מקשיב להן".
"כל המלמד את בן חברו תורה, מעלה עליו הכתוב כאילו עשאו".
"אין תלמיד חכם רשאי לישב בתענית, מפני שממעט במלאכת שמים".
"'כי עליך הורגנו כל היום' (ספר תהלים, פרק מ"ד, פסוק כ"ג) - אלו תלמידי חכמים".
"כל העוסק בתורה - כאילו הקריב עולה, מנחה, חטאת ואשם".
"תלמיד חכם צריך שלא יהא בו שום דופי"
על יצר הרע: "יצרו של אדם מתגבר עליו בכל יום ומבקש להמיתו... ואלמלא הקב"ה שעוזר לו, אינו יכול לו"; "לעולם ירגיז אדם יצר טוב על יצר הרע"; "אין אדם עובר עבירה, אלא אם כן נכנסה בו רוח שטות"; "כל המתלוצץ - נופל בגיהנום".
"כל אדם שכועס, אם חכם הוא - חכמתו מסתלקת ממנו, אם נביא הוא - נבואתו מסתלקת ממנו".
"רשעים, אפילו על פתחו של גיהנום אינם חוזרים בתשובה".
"המעמיד דיין על הציבור שאינו הגון, כאלו נטע אשרה בישראל".
אזכורים תרבותיים

שירו של שאול טשרניחובסקי, "שלושה כתרים" מתבסס על סיפור המפגש בין רבי יוחנן וריש לקיש.
בבסיס הרומן "במופלא ממני" של אמונה אלון (כנרת, זמורה-ביתן, 2012), עומד הסיפור התלמודי על רבי יוחנן וריש לקיש.
נתן אלתרמן, כתב בצעירותו, בקישינב, פואמה אפית בת 96 עמודים בכתב יד, בשם "ר' שמעון בן לקיש: פואמה בג' חלקים".
בספרו של פיליפ ק. דיק The Divine Invasion צוטט ריש לקיש על ידי אליהו הנביא באומרו:
"If one's intent is pure, the Torah for him becomes a life-giving medicine, purifying him to life. But if one's intent is not pure, it becomes a death-giving drug, purifying him to death"
לקריאה נוספת

מרדכי מרגליות (עורך), הערך "ריש לקיש", אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים, הוצאת יבנה וספרי חמד, מהדורה מחודשת בידי יהודה איזנברג, 2006, כרך ב, עמ' 320-318.
חיים יצחק בריל, תולדות הגדולים - תולדות רבי שמעון בן לקיש, פיטסבורג תרפ"א.
בנימין לאו, "רבי שמעון בן לקיש", בספרו: חכמים, כרך רביעי: ממשנה לתלמוד, ידיעות ספרים, 2012, עמ' 249-239.
רונית שושני, "החשודים על השביעית (בבלי סנהדרין כו ע"א): עיון בסיפור וביחסו של התלמוד הבבלי לריש לקיש", תמר סוברן (עורכת), פנים וכיוונים במדעי היהדות (תעודה כד), תל אביב תשע"ב, עמ' מה-עא.
חיים וייס, "ארבעה תלמידי חכמים שהיו בעירנו", בתוך: הגר סלמון ואביגדור שנאן (עורכים), מרקמים - תרבות, ספרות, פולקלור, לגלית חזן-רוקם, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2013, עמ' 517–530.
אדמיאל קוסמן, "רבי יוחנן וריש לקיש: דמות האל בבית המדרש - 'גבריות' מול 'נשיות'", בספרו מסכת גברים: רב והקצב ועוד סיפורים, הוצאת כתר, 2002, עמ' 34–51.
מאציי וילוש

מאציי וילוש (בפולנית: Maciej Wilusz, נולד ב-25 בספטמבר 1988) הוא כדורגלן עבר פולני ששיחק כבלם.
קריירת מועדונים

וילוש נולד בעיר ורוצלב והחל את צעדיו הראשונים בכדורגל באקדמיה של המועדון שליונסק. ב-2005 עבר להירנפיין ההולנדית, שם החל בקבוצת הנוער ולאחר 2 עונות החל להתאמן עם הקבוצה הבוגרת, אך לא קיבל דקות משחק. אחרי הירנפיין וליוש ניסה את מזלו בספרטה רוטרדם ובר.ב.ק. מהליגה ההולנדית השנייה, אך שוב ללא הצלחה. בינואר 2010 וילוש עזב את ספרטה. לאחר שנה וחצי ללא כדורגל הוא חתם בקלוצ'בורק ששיחקה בליגת המשנה של פולין, שם הוא נהיה שחקן הרכב קבוע. כעבור שנה וחצי עבר לבלחטוב מליגת העל. בעונת 2012/13 בלחטוב סיימה במקום האחרון וירדה לליגה השנייה, אך כבר בעונה שאחרי וילוש עזר לקבוצה לחזור ל"אקסטראקלאסה" (בלחטוב עלתה מהמקום הראשון). לאחר העונה המוצלחת בקיץ 2014 וילוש חתם בלך פוזנן. את העונה הוא התחיל כשחקן הרכב פותח, אך לאחר 10 מחזורים נפצע ולאחר שהחלים לא הצליח לחזור להרכב. בספטמבר 2015 וילוש הושאל לקורונה קיילצה על מנת לקבל דקות משחק. לאחר שחזר מההשאלה ללך הוא החל לקבל יותר הזדמנויות לפתוח בהרכב, אך עדיין התחיל את רוב המשחקים על הספסל, ורק בחצי השני של עונת 2016/17 וילוש הפך לשחקן הרכב באופן קבוע. ב-8 ביוני 2017 חתם ל-3 שנים ברוסטוב.
תארים

פולין לך פוזנן
אליפות פולין: 2014/15
הסופרקאפ הפולני: 2015, 2016
חוקת טורקיה

ערך זה עוסק בחוקת הרפובליקה הטורקית. אם התכוונתם לחוקה בתקופת האימפריה העות'מאנית, ראו .
חוקת טורקיה (טורקית Türk Anayasası או Anayasa - "החוקה") קובעת את ארגון מוסדות השלטון של הרפובליקה הטורקית, את העקרונות הכלליים העיקריים של המדינה ואת חובותיה כלפי אזרחיה. החוקה העומדת כיום בתוקף בטורקיה היא החוקה הרביעית של הרפובליקה אשר אושררה ב-1982. החוקה הראשונה מ-1921 התקבלה על ידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בטרם המדינה נוסדה.
היסטוריה > חוקת 1921

ב-23 באפריל 1920 הוקמה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה. כחצי שנה לאחר מכן, ב-19 בנובמבר 1920 החלה האספה לדון בניסוחה של חוקה וזו אושרה ב-20 בינואר 1921 ועמדה בתוקף עד החלפתה ב-20 באפריל 1924. החוקה שכללה 23 סעיפים בלבד התייחסה לעקרונותיה של המדינה העתידית, קבעה את ריבונותה תוך דחיית האמור בהסכם סוור, וביססה באופן כללי את עקרונות הרשות המחוקקת והרשות המבצעת בלבד. בכורח הנסיבות נשאה האספה הלאומית בשני התפקידים גם יחד, ובהיעדר התייחסות לרשות המחוקקת, לא התקיימה הפרדת רשויות לפי חוקה זו. בנוסף, החוקה לא התייחסה כלל לתפקידו של הסולטאן במדינה העתידית, דבר שנעשה במכוון כדי להשאיר את הדלת פתוחה להקמתה של מונרכיה חוקתית שבראשה יעמוד הסולטאן, וכן לא אוזכרו בה זכויות אזרחיות.
היסטוריה > חוקת 1924

ב-20 באפריל 1924 נכנסה לתוקפה החוקה השנייה של טורקיה ועמדה בתוקף עד ביטולה בעקבות ההפיכה הצבאית של 1960. בסעיף הראשון לחוקה זו נקבע כי המדינה היא רפובליקה, וסעיף 2 קבע כי חוק המדינה הוא דין האסלאם ("Türkiye Devletinin dini, Dini İslâmdır"), שפתה היא טורקית ובירתה באנקרה. סעיף זה תוקן ב-10 באפריל 1928 על ידי השמטת הרישא בדבר מעמדו של חוק האסלאם במדינה. האספה הלאומית נקבעה כרשות המחוקקת וזכות הבחירה הוענקה לכל הגברים בני 18 ומעלה. ב-1934 תוקן הסעיף וזכות הבחירה הוענקה לכל אזרח בן 21 או יותר. עוד נקבע כי האספה תהיה חופשית מהשפעת הצבא, דבר שהביא להתפטרותם של חלק מחבריה משירות צבאי. החוקה קבעה את נשיא טורקיה כראש המדינה וכראש הרשות המבצעת. הנשיא הנבחר בידי האספה הלאומית מקרב חבריה אך הוא אינו נוטל חלק בדיוניה ובהצבעות המתקיימות בה. לנשיא ניתנה זכות וטו אך נקבע כי האספה יכולה לעקוף אותה ברוב רגיל. ההצעה לקבוע את כהונת הנשיא לשמונה שנים לא התקבלה והחוקה קבעה לבסוף כי הנשיא יכהן במקביל לכהונת האספה. הרשות המבצעת, הממשלה, תורכב מקרב חברי האספה וראש המטות המשולבים לא יהיה חבר בה. סעיף 8 קבע את עצמאותה של הרשות השופטת, ובחלקה החמישי קבעה החוקה זכויות אזרחיות בסיסיות כמו שוויון, חירות וכיוצ"ב.
ראו גם

בית המשפט לחוקה (טורקיה)
און בן פלת

און בן פלת הוא דמות מקראית שהייתה ממנהיגי עדת קורח, שקראה תיגר על משה רבנו במהלך ארבעים השנה שהיו בני ישראל במדבר. הסיפור מובא בהרחבה בפרשת קרח.
על פי חז"ל, פרש און בן פלת מהשתתפותו בעדת קרח ועשה תשובה, ועל כן לא נענש עם קרח ועדתו.
המחלוקת עם משה

קורח, בן דודו של משה, אסף מאתים וחמישים אנשים ממנהיגי העם, וביניהם האחים דתן ואבירם בני אליאב ואון בן פלת - שלושתם משבט ראובן. על פי הפרשנים, רוב האנשים היו משבט ראובן כיוון שהם ראו בעצמם את המנהיגים הטבעיים, ולא במשה הלוי וביהושע שהיה בן שבט אפרים (אבן עזרא), או מכיוון שמקומם במחנה היה סמוך למקומו של קרח (רש"י).
משה הזמין את האנשים למבחן: הם ייקחו מחתות, ויבואו למחרת בבוקר להקטיר קטורת במשכן - ואז יראה ה' במי הוא בחר להיות כהן. דתן ואבירם סירבו למבחן, וסופם היה שנבלעו באדמה, וקרח וחבריו שניגשו למבחן נשרפו כולם באש.
דמותו של און בן פלת במדרש

און בן פלת מוזכר בתחילת הסיפור, במחלוקת על משה, אבל הוא לא מוזכר לא בין הבלועים באדמה ולא בין השרופים באש. מכאן למדו חז"ל כי אף על פי שאון בן פלת היה שותף למחלוקת המקורית עם משה, הוא פרש מעדת קרח ולא הצטרף למבחן הקטורת.
בגמרא נדרש שמו ושם אבותיו: "און - שישב באנינות [על פי רש"י, שעשה תשובה], פלת - שנעשו לו פלאות, בן ראובן - בן שראה והבין".
על פי הגמרא, נראה שאון חיפש שררה, ולא כהונה (בדומה לדתן ואבירם), ולכן אומרת לו אשתו שבשררה הוא בכל מקרה לא יזכה - ועל פי המדרש הוא היה צריך להיות ממקריבי הקטורת, ורצה להיות כהן.
און בן פלת בראי הביקורת

פרט לפרשת קרח אין השם און נזכר במקרא. השם פלת נזכר פעם אחת בספר דברי הימים כשמו של אדם משבט יהודה. במספר מקומות בתורה נמנים ארבעת בניו של ראובן: חנוך, פלוא, חצרון וכרמי. נראה שפלת הוא פלוא ומכאן שאון היה בן פלת ודתן ואבירם היו בני אחיו, אליאב בן פלת.
רשימת המפקד בספר במדבר מונה את דתן ואבירם בני אליאב בן פלוא בן ראובן, אבל איננה מזכירה את און: וּבְנֵי פַלּוּא, אֱלִיאָב, וּבְנֵי אֱלִיאָב, נְמוּאֵל וְדָתָן וַאֲבִירָם. ייתכן אם כך ש"און" הוא כתיבה כפולה (דיטוגרפיה) של המילה "בן", ובפסוק המקורי נכתב "אליאב בן פלת בן ראובן". לחלופין, ייתכן שיש לקרוא "הוא" במקום "און", וסופו של הפסוק הוא גלוסה: "הוא בן פלת בן ראובן". בנוסח השומרוני ובתרגום השבעים נכתב "בן ראובן" במקום "בני ראובן" שבנוסח המסורה.
אשת און בן פלת

בגמרא דורשים את הפסוק "חכמת נשים בנתה ביתה" על אשתו של און בן פלת, שלפי המדרש שכנעה אותו להימנע מלחלוק על משה. היא אמרה לו שבשבילו כלל לא משנה מי יהיה המנהיג: "אם משה רב אתה תלמיד, ואם קרח רב אתה תלמיד", ועל פי המדרש: "אם אהרן כהן גדול אתה תלמיד, ואם קרח כהן גדול אתה תלמיד" - ועל כן לא תצא לו שום תועלת מהתערבות במחלוקת. און השיב שהוא נשבע להם שיבוא עמם, כי היה איתם בעצה אחת, ואשתו אמרה לו שהיא תציל אותו, והשקתה אותו יין עד שנרדם. לאחר שנרדם, פרעה את ראשה, מעשה שהתפרש כחוסר צניעות, וישבה בפתח האוהל. האנשים שבאו לקרוא לו לבוא אתם להקטיר קטורת, חששו להיכנס בהיותה פרועת ראש, והלכו משם. עד שהתעורר און, כבר מתו כל עדת קרח.
הערות שוליים

↑  ספר במדבר, פרק ט"ז
↑  אבן עזרא על במדבר טז פסוק א
↑  רש"י על במדבר טז פסוק א
↑  ספר דברי הימים א', פרק ב', פסוק ל"ג.
↑  ספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק ט'
↑  ספר במדבר, פרק כ"ו, פסוק ח'
↑  ספר במדבר, פרק ט"ז, פסוק א'
↑  עולם התנ"ך, ספר במדבר, פרק ט"ז, פסוק א'
↑  ספר משלי, פרק י"ד, פסוק א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ק"ט, עמוד ב'
| ספר במדבר |
| --- | --- | --- |
| פרשת במדבר | נשיאי השבטים • מפקד בני ישראל במדבר סיני • מחנה ישראל • פדיון בכורות • משא המשכן |  |
| פרשת נשא | שילוח טמאים • אשם גזלות וגזל הגר • פרשת סוטה • פרשת הנזיר • ברכת כהנים • נשיאת ארון הברית בכתף • קורבנות הנשיאים |  |
| פרשת בהעלותך | הדלקת הנרות במקדש • טהרת הלויים • פסח שני • חצוצרות הכסף ותקיעת הכהנים בחצוצרות • עמוד הענן • מסע המחנות • חובב בן רעואל • פרשת ויהי בנסוע • חטא המתאוננים • קברות התאווה • שבעים הזקנים ואלדד ומידד • צרעת מרים |  |
| פרשת שלח לך | חטא המרגלים • חטא המעפילים • נסכים • הפרשת חלה • חטאת עבודה זרה • המקושש • פרשת ציצית • ציצית • לא תתורו |  |
| פרשת קרח | מחלוקת קורח ועדתו • פריחת מטה אהרן • שמירת המקדש • מתנות כהונה |  |
| פרשת חקת | פרה אדומה • מי מריבה • מות אהרון הכהן • מלחמת מלך ערד • נחש הנחושת • שירת הבאר • מלחמת סיחון • מלחמת עוג |  |
| פרשת בלק | משלחת בלק אל בלעם • אתונו של בלעם • משלי בלעם • חטא בעל פעור |  |
| פרשת פינחס | מפקד בני ישראל בערבות מואב • בנות צלפחד • מינוי יהושע • קורבן התמיד • קורבן מוסף • מוסף ראש חודש |  |
| פרשת מטות | פרשת נדרים • הפרת נדרים • מלחמת מדין • הכשרת כלים • טבילת כלים • פרשת בני גד ובני ראובן |  |
| פרשת מסעי | נדודי בני ישראל במדבר • גבולות הארץ • נשיאי השבטים • ערי הלויים • ערי מקלט • רוצח בשגגה |  |
| דמויות מרכזיות | משה • אהרן • גרשון • קהת ומררי • אליצפן בן עוזיאל • אלעזר ואיתמר • האישה הכושית • מרים הנביאה • קרח בן יצהר • דתן ואבירם • און בן פלת • סיחון מלך האמורי • עוג מלך הבשן • בלק • בלעם בן בעור • כזבי בת צור • זמרי בן סלוא • פינחס • חמשת מלכי מדין • יהושע בן נון • כלב בן יפונה |  |
ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים
יועץ חינוכי

יועץ חינוכי הוא בעל תואר שני בייעוץ חינוכי ותעודת הוראה, שעוסק בייעוץ חינוכי במערכת החינוך, בבתי ספר או בגני ילדים.
תפקיד היועץ החינוכי

היועץ החינוכי מסייע במסגרת עבודתו לתלמידים בתהליכי התפתחות נורמטיביים, כמו גם בקשיי הסתגלות ובמצבי דחק היוצרים בעיות שונות בתהליך הצמיחה האישית של הילד. מטרתו היא לסייע לכל תלמיד למצות את מירב הפוטנציאל של התפתחותו בתחום האישי, החברתי, הלימודי והקריירה המקצועית.
בארצות הברית נקרא היועץ החינוכי לעיתים בשם "יועץ הדרכה" או "יועץ בית ספר". אחד האיגודים המקצועיים המרכזיים של היועצים החינוכיים בארצות הברית הוא ASCA, האיגוד האמריקאי ליועצי בית הספר. בעבר התמקדו היועצים החינוכיים בארצות הברית בסיוע לבתי ספר תיכוניים, בעיקר, אך בעשורים האחרונים הם עובדים גם בבתי ספר יסודיים.
תפקיד היועץ החינוכי > היועץ החינוכי בישראל

בישראל כפוף היועץ החינוכי לשירות הפסיכולוגי הייעוצי (שפ"י) של משרד החינוך, ופעילותו נגזרת משילוב מטרות שפ"י והמערכת הבית ספרית בה הוא עובד, תוך ראייה בו זמנית של הפרט והמערכת. היועץ עוסק בפיתוח צוות בית ספרי, פיתוח והטמעת תוכניות התערבות ומניעה, ייעוץ לתלמיד, להורים, למורים ולהנהלה, וכן סיוע בבית הספר במצבי משבר וחירום.
היועץ החינוכי משלב בדרך עבודתו בין ארבע מיומנויות יסוד:
ייעוץ – מבוסס על היחסים הבינאישיים המקצועיים שנוצרים עם הנועץ, ומאפשר שיחה על הבעיות המטרידות אותו ותכנון דרכי פעולה בשיתוף עם היועץ כאיש מקצוע מיומן.
היוועצות (קונסולטציה) – מבוסס על התחלקות בידע מקצועי עם גורמי מקצוע נוספים. היועץ נפגש עם אנשי מקצוע כמו פסיכולוג חינוכי, מורים, הורים או מנהל בית הספר, ונעזר בידע מתחומי המומחיות שלהם במטרה למצוא פתרון לבעיה מסוימת.
תיאום – היועץ מתאם בין שירותים בקהילה לבין צרכים שאיתר בקרב תלמידים, מורים והורים. הוא מתאם בין גורמים שונים בבית הספר, ובין גורמים במעטפת של בית הספר (למשל השירות הפסיכולוגי הייעוצי, שירותי הרווחה, שירותי בריאות הנפש, גורמים העוסקים בקליטת עלייה, ועוד) לבין צורכי הפרט.
ניהול תוכניות – היועץ מפעיל תוכניות התפתחותיות ומניעתיות, באמצעות הכשרת הצוות החינוכי ויישום התוכנית בקרב התלמידים. בנוסף, היועץ דואג ליצור בקרה והערכה על התהליך.
מקצוע הייעוץ החינוכי עבר התפתחויות רבות לאורך השנים בישראל. בראשית ימיה של המדינה יכל לעבוד במקצוע כל מי שהיה מורה ועבר הכשרה אקדמית של שנתיים בתחום הייעוץ; מורים אלו נקראו "מורה-יועץ". בשנות ה-70 עלתה דרישת הסף לתפקיד הייעוץ, ולשם כך נדרש תואר ראשון בייעוץ. ב-1980 הוקם האיגוד המקצועי של היועצים, "אגודת היועצים החינוכיים בישראל". לאורך השנים עלתה דרישת הסף לתפקיד, וכיום נדרש תואר שני בייעוץ חינוכי וכן תעודת הוראה לשם עיסוק בייעוץ. בשנת 2000 חוברה לראשונה טיוטה להצעת "חוק הייעוץ החינוכי"; ההצעה עברה גלגולים רבים ונמצאת כיום בשלבים סופיים לקראת הגשתה מחדש לכנסת. במקביל, לאחר עשרות שנים של עיסוק רק בתחום החינוך היסודי והעל יסודי, החלה בשנת 2002 התרחבות של הייעוץ החינוכי לקידום הרווחה הנפשית גם לילדים בגיל הרך, בגני הילדים. גם פרסומים מקצועיים בתחום הייעוץ עברו שינויים לאורך השנים, החל מעלון קצר שפרסמה אגודת היועצים החינוכיים מעת לעת מתחילת שנות ה-80, ועד לכתב העת המדעי של האגודה, "הייעוץ החינוכי", שיוצא לאור מדי שנה החל מ-1990. כיום עובדים במערכת החינוך כ-3500 יועצים חינוכיים.
תפקיד היועץ החינוכי > הכשרה

בישראל, ניתן ללמוד לתואר ראשון בייעוץ חינוכי באוניברסיטאות ובמכללות שונות, לרוב במסגרת לימודים לתואר ראשון בחינוך. רישיון והסמכה של משרד החינוך ניתנים רק לאדם שסיים תואר שני לפחות בייעוץ חינוכי, והוא בעל תעודת הוראה, וזאת לאחר שעבר הערכה מקצועית של הייעוץ הבכיר במשרד החינוך.
יועץ חינוכי ומקצועות דומים

לעיתים מבלבלים בין תפקיד היועץ החינוכי לבין הפסיכולוג החינוכי. לשניהם מספר מטרות ודרכי פעולה משותפות, כגון סיוע, ייעוץ והדרכה לתלמידים, הורים ומורים בבית הספר, קידום התפתחות התלמיד בתחומים שונים, וכן התפיסה המניעתית לפיה ניתן למנוע היווצרות קשיים באמצעות איתור מוקדם שלהם והקניית כלים רחבה לכלל התלמידים, גם לתלמידים בעלי הסתגלות נורמטיבית. בישראל, פסיכולוגים ויועצים חינוכיים אף כפופים לגוף מקצועי אחד (שפ"י) של משרד החינוך. ההבדלים ביניהם קשורים, בין השאר, בנקודת המבט - יועץ חינוכי מגיע מתוך בית הספר, כפוף למנהל בית הספר, וזווית ההסתכלות שלו היא פנים-ארגונית; לעומתו, פסיכולוג חינוכי מגיע לבית הספר מתוך השירות הפסיכולוגי החינוכי של העירייה או המועצה המקומית, וזווית ההסתכלות שלו היא חיצונית ונייטרלית יותר. בנוסף, פסיכולוג חינוכי מוסמך כיום לערוך אבחונים פסיכולוגים לתלמידים הזקוקים לכך בבית הספר, ואילו יועץ חינוכי לא מוסמך לכך אך מוכשר יותר בכלי הוראה שונים, ולרוב אף מחויב במספר שעות הוראה בשבוע בכיתות בבית הספר (מומלץ בנושאים ייעוציים כגון "כישורי חיים"). לגבי טיפול בילדים והורים, קיימת מחלוקת בנושא, שכן הרישיון למתן טיפול פסיכולוגי מסוגים שונים אינו מוסדר כהלכה בחוק, אך נכון לעכשיו נראה כי אף על פי שפסיכולוגים עוברים הכשרה ארוכה ומעמיקה יותר לטיפול, בפועל הן פסיכולוגים והן יועצים חינוכיים שעברו הכשרות טיפוליות שונות, מקיימים מפגשים טיפוליים עם ילדים והורים בבית הספר, בהתאם לצורך.
יועץ חינוכי אינו יועץ פדגוגי או יועץ דידקטי. יועץ חינוכי עובד עם תלמידים ומורים ומתייחס לתהליכים התפתחותיים של הלומדים, בעוד שיועץ פדגוגי עובד עם צוותי ההוראה על תוכני הוראה וגישות חינוך, ויועץ דידקטי עובד עם צוותי הוראה על תהליכי הוראה ואמצעי לימוד. במילים אחרות, היועץ החינוכי מייעץ לגבי התלמידים; היועץ הפדגוגי מייעץ בנוגע לתכנים; והיועץ הדידקטי מייעץ בנוגע לשיטה ולכלים.
ראו גם

ייעוץ חינוכי
ייעוץ פסיכולוגי
פסיכולוגיה חינוכית
לקריאה נוספת

עמירם רביב ורחלי בולס (עורכים), הייעוץ החינוכי כיום: חומר למחשבה ולמעשה, הוצאת ספרית פועלים, 2014
הערות שוליים

↑  אתר האיגוד האמריקאי ליועצי בית הספר
↑  הייעוץ החינוכי בבית הספר - דרך העבודה, באתר שפ"י
1 2  מוטי שרצר ויפה שפילמן, כתבת סיכום תקופה: הייעוץ החינוכי - בפתחו של עידן חדש
↑  הצעת חוק הייעוץ החינוכי, באתר אגודת היועצים החינוכיים בישראל
↑  עדנה דשבסקי, ייעוץ חינוכי לגיל הרך, 2006, באתר שפ"י
↑  הייעוץ החינוכי בבית הספר - מסגרת העבודה, באתר שפ"י
↑  האם עובד סוציאלי רשאי לטפל בבעיות נפשיות?, באתר "התנועה למען עתיד ילדינו"
↑  מאמר על הספר:  מרסלו וקסלר, בדידותה של היועצת החינוכית בישראל, באתר הארץ, 26 במאי 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph182929