stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה צין

| --- | --- |

משה צין מדבר באירוע "בעקבות לוחמים" ברמת הגולן, אוקטובר 2018
 לידה:  3 באפריל 1955 (בן 69) הרצליה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1973–2001 (כ־28 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 13  מפקד חטיבת החרמון  מפקד עוצבת חירם  מפקד חטיבת גולני  קצין אג"ם של פיקוד המרכז  מפקד אוגדת יהודה  סגן ראש אגף התכנון  מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים   מבצע שלום הגליל  האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה   מלחמת לבנון השנייה
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל החברה העירונית לאמנות, תרבות וספורט בחיפה  מנהל כפר הנוער רמת הדסה  ראש אגף השיקום במשרד הביטחון  ראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון
 
משה צין (נולד ב-3 באפריל 1955) הוא קצין בדימוס בצה"ל, שכיהן כמפקד חטיבת גולני ומפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, השתחרר בדרגת תת-אלוף. בין השנים 2017–2022 כיהן כראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון.
קורות חייו

צין נולד בהרצליה, לאב יליד פולין ואם ילידת ארץ ישראל. התגייס לצה"ל באוגוסט 1973 ושירת כלוחם וכקצין בחטיבת גולני. היה מפקד מחלקה בחטיבה, סגן מפקד פלוגה, קצין מבצעים ומפקד פלוגה בגדוד 12 (ברק). לאחר תפקיד זה השתחרר והתגייס שוב לקבע לאחר שישה חודשים. צין שירת כסגן מפקד גדוד 13 וכקצין אג"ם של החטיבה במהלך מבצע שלום הגליל. ביולי 1982 הועלה לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד גדוד 13 (גדעון) במקום מפקד הגדוד מוטי מזרחי שנפצע במלחמה. ב-1984 מונה לסגן מפקד החטיבה, שוב במקומו של מזרחי שנפצע.
ב-1986 מונה למפקד חטיבת החרמון (810) בדרגת אלוף-משנה וב-1988 למפקד עוצבת חירם (חטיבה 769). בפברואר 1990 מונה למפקד חטיבת גולני אותה הוביל בפעילות מבצעית בדרום לבנון. צין שימש בתפקיד זה עד ספטמבר 1991. בשנים 1993–1995 שירת כקצין אג"ם של פיקוד המרכז, תקופת יישום הסכמי אוסלו ותחילת נסיגת כוחות צה"ל מערים ואזורים ביהודה ושומרון, ואירוע טבח מערת המכפלה.
באפריל 1995 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד אוגדת יהודה. בתפקידו הבא שירת כסגן ראש אגף התכנון ובתפקידו האחרון בשירות הקבע היה מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בשנים 1999-2001. במילואים שימש צין כסגנו של אלוף פיקוד הצפון לתכנון אופרטיבי.
לאחר שחרורו, מונה ב-2002 למנכ"ל החברה העירונית לאמנות, תרבות וספורט בחיפה. בהמשך מונה למנהל כפר הנוער רמת הדסה. ב-2010 מונה למנכ"ל עיריית צפת, אך התפטר לאחר חודשים אחדים בתפקיד. ביוני 2011 מונה לראש אגף השיקום במשרד הביטחון ובפברואר 2017 לראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון. במסגרת תפקידו זה היה אחראי, בין היתר, על העברת הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה מידי צה"ל לידי משרד הביטחון. בחודש אוקטובר 2022 סיים את תפקידו באגף הביטחוני-חברתי.
צין בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב ובעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. נשוי לעידית והם הורים לשתי בנות ובן.
לקריאה נוספת

אהוד ערן, תמצית געגוע - סיפורו של ארז גרשטיין והמלחמה בלבנון, ידיעות ספרים, 2007.
הערות שוליים

↑  יוסי פלד, איש צבא (כתבה: רונית ורדי), תל אביב: ספרית מעריב, תשנ"ג-1993, עמוד 297.
↑  אביחי בקר, "בעיית אמינות : אל"ם קובי מרום", הארץ, ‏ 22.09.2000.
↑  אהוד ערן, תמצית געגוע - סיפורו של ארז גרשטיין והמלחמה בלבנון, ידיעות ספרים, 2007, עמודים 130-131.
↑  זזים, באתר גלובס, 28 באפריל 2002.
↑  אמיר אורן, "טעם השיבה", הארץ, ‏ 26.05.2000.
↑  אמיר אורן, ההחלטה הקשה של חלוץ, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2006.
↑  אחיקם משה דוד, הסכם חדש בין נכי צה"ל למשרד הביטחון, באתר nrg‏, 19 ביוני 2011.
↑  מירב ארד, ראשי אגפים חדשים במשרד הביטחון, באתר News1 מחלקה ראשונה, 1 בפברואר 2017
↑  איתי בלומנטל, הוחלט: הפנימייה הצבאית באור עציון תיסגר, הפנימייה בחיפה תמשיך לפעול, באתר ynet, 1 בספטמבר 2016
↑  דליה ינקו החליפה את משה צין בראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון, באתר ערוץ 7, 30 באוקטובר 2022
היתר כניסה לישראל

היתר כניסה לישראל ("תצריח", בערבית: تصريح) הוא מסמך המונפק לפלסטינים תושבי יהודה, שומרון ועזה והוא מהווה אישור מעבר, כניסה ושהות באזורים המצוינים במפורש בהיתר.
מדיניות ההיתרים

לאחר כיבוש יהודה ושומרון מידי ירדן, ישראל נאלצה להתמודד עם גידול נוסף באוכלוסייה אזרחית עוינת שתחת שליטה ישראלית. במקביל לביטול הגבלות התנועה של הממשל הצבאי על ערביי ישראל, הוטל על צה"ל להתמודד עם שטח ואוכלוסייה רבה. ההחלטה בישראל הייתה לפתוח את הגבולות, והחל מ-1968 הממשל הצבאי הוציא צו הדורש היתר כניסה לישראל מכל תושבי השטחים.
ב-1972 הוציא הממשל הצבאי היתר כללי, שאיפשר למעשה כניסה חופשית לישראל לכל התושבים הפלסטינים שעמדו בתנאי הצו (ללא לינה בישראל ובמזרח ירושלים). החל מ-1989 נדרשו תושבי הגדה ורצועת עזה להצטייד בכרטיס מגנטי ואישור ביטחוני פרטני על מנת לצאת לישראל. ההיתר הכללי בוטל למעשה ב-1991 בעקבות מלחמת המפרץ, אך הביטול ניכר רק לאחר חודש מרץ 1993, בעקבות גל הטרור ששטף את ישראל הוטל לראשונה זה 20 שנה, סגר מלא על השטחים.
משמעות הסגר היא התליית כל ההיתרים הקיימים. בעקבות התלות ההדדית שנוצרה במשך עשרות שנות השליטה הישראלית על השטחים, הסגר גרם ללחץ כלכלי ניכר בשני הצדדים, ולכן חזרה הממשלה לאשר הנפקה מצומצמת של היתרי כניסה לפלסטינים לצורכי עבודה בישראל. מניעת כניסת עובדים פלסטינים לישראל היא אחת הסיבות העיקריות להגעתם של מאות אלפי עובדים זרים לישראל, לצורך מתן מענה לצורכי תעשיות הבנייה והחקלאות בישראל רבתי.
ההיתרים הונפקו בתחילה על ידי נפות הממשל השונות בערים הפלסטיניות, ולאחר הסכמי אוסלו בידי המנהל האזרחי ומנהלות התיאום והקישור בתיאום מול הרשות הפלסטינית או התושבים עצמם.
מניעות

פלסטינים רבים המבקשים היתר כניסה לישראל לצורכי תעסוקה/מסחר, כמו גם חידוש היתר ישן, נענים בשלילה בעקבות מניעה ביטחונית, המוזנת על ידי גורמי שירות הביטחון הכללי, או לחלופין, מניעה משטרתית המוזנת על ידי משטרת ישראל.
במקרה שבקשת התושב להיתר תעסוקה מסורבת עקב מניעה ביטחונית, יש באפשרות מעסיקו הישראלי של התושב לפנות בבקשה להסרת המניעה לגורמי המנהל האזרחי. במקרה שבקשת התושב להיתר מסחר מסורבת עקב מניעה ביטחונית, יש באפשרותו של התושב לפנות למנהלת התיאום והקישור הנפתית בבקשה להסרת המניעה. אם בקשת התושב להיתר מסורבת עקב מניעה משטרתית, יש באפשרות התושב לפנות לגורמי המשטרה לצורך הסבר מהי סיבת המניעה, וכן על הדרך להסרתה.
על פי ההערכות של מחסום Watch, ישנם מעל ל-180,000 פלסטינים מנועי שב"כ ומעל ל-500,000 מנועי כניסה של שירותי הביטחון, המשטרה והמנהל האזרחי. רובם אינם יודעים מה הסיבה למניעת כניסתם.
מניעות > מניעה ביטחונית

מניעה ביטחונית היא הוראה של שירות הביטחון הכללי לגוף המנפיק למנוע או להתנות הנפקת היתרים לתושב לאור היותו סכנה או סכנה פוטנציאלית לביטחון המדינה. תושב שבקשתו להיתר סורבה יקבל את הודעת הסירוב ואת סיבת הסרוב שיכולה להיות מניעה ביטחונית, משטרתית או מנהלתית. פרט לכך לא ניתנים נימוקים נוספים על ידי מנהלת התאום והקישור בה מבקשים להנפיק את היתר הכניסה.
ישנם שני סוגים של מניעות ביטחוניות: מניעה ביטחונית עקב קריטריונים כלליים ומניעה ביטחונית עקב מידע מודיעיני חסוי. הראשונה יכולה להיות מוטלת גם על תושב שאין בידי השב"כ מידע מוחשי לאמוד את מסוכנותו, אך הוא נופל תחת תבחינים שנועדו לצמצם את הסכנה לביטחון המדינה מכניסת תושבים פלסטינים לשטחי ישראל.
בעבר ניתן היה לערער על קיום המניעה הביטחונית באמצעות פניה ליועמ"ש איו"ש (היועץ המשפטי לאזור יהודה ושומרון), אך הדבר השתנה בחודש יוני 2007, עת הודיע היועץ המשפטי על שינוי אופן הפעולה, על פיו לשכת היועמ"ש לא תשמש עוד כגורם ערר על החלטות הגורם המנהלי, ומאז בקשות להסרת מניעות מטופלות על ידי הגורם המנהלי דרכו הוגשה הבקשה להיתר.
אם הבקשה להסרת המניעה מסורבת אף היא, סמכות הערר היחידה כיום היא באמצעות פניה לבית המשפט המינהלי ולבג"ץ (במקרים מסוימים). לפלסטינים שידם משגת אמצעים משפטיים, נמצא כי רק ב-37% מהמקרים העתירה מתקבלת והמבקש מקבל אישור לעבוד בישראל.
ארגוני זכויות אדם ועורכי דין פרטיים מגישים עתירות לבג"ץ בשמם של פלסטינים המנועים ביטחונית מכניסה לישראל. ביניהם, ארגון "מחסום Watch", ארגון רופאים לזכויות אדם אשר מטפל בפניות של חולים וסגל רפואי, עמותת גישה מתמקדת בעיקר בזכויות המעבר מרצועת עזה לגדה המערבית, המוקד להגנת הפרט מתמקד בעתירות הנוגעות למנועים ביטחוניים שנמנע מהם לצאת לחו"ל והאגודה לזכויות האזרח הגישה מספר עתירות עקרוניות בסוגיות של מנועים ביטחוניים ומנועי משטרה.
מניעות > מניעה פלילית

אם מדובר במניעה משטרתית, התושב יכול לפנות לשוטר המת"ק, ואם לא הועיל רשאי הוא לפנות לבג"ץ.
לפי עורכי דין וארגוני זכויות אדם, ישנן ארבעה סוגי מניעות פליליות הנקבעות על ידי משטרת ישראל:
מניעה משטרתית עקב תיקים פתוחים במשטרה - ניתן להסירה באמצעות פניית עורך דין למחלקת החקירות בתחנת המשטרה או לפרקליטות הצבאית (אם הומלץ להגיש כתב אישום) ולבקש לסגור את התיק עקב חוסר עניין לציבור.
מניעה משטרתית עקב תנאים שקבע בית המשפט - לרוב מדובר במניעה של שלושה עד שישה חודשים בלבד הנקבעת לאחר שבית המשפט קבע שעל התושב לא לחזור על שהייה בלתי חוקית לתקופה של עד שישה חודשים. לאחר שתמה תקופת התנאי ניתן לחדש את היתרי הכניסה, אלא אם המשטרה קובעת תנאים נוספים.
מניעה משטרתית של תנאי על גבי תנאי - במניעה שנקבעה ביוזמת משטרת ישראל לאחר שהסתיימה תקופת התנאי שקבע בית המשפט, כפי שהוסבר בסעיף הקודם. במקרה הזה התנאי הוא לתקופה ארוכה של שלוש עד חמש שנים.
מניעה משטרתית עקב קריטריונים חסויים של מפכ"ל המשטרה - עד לאחרונה קריטריונים אלו היו חסויים ולא פורסמו אך בעקבות עתירה שהגישה האגודה לזכויות האזרח בשנת 2006, הוצג מסמך שעדיין לא פורסם במלואו הקרוי "טיוטה לקריטריונים", בהם מפורטים קריטריונים כלליים ביותר בהם צריך לעמוד תושב שטחים כדי לא להיות מנוע קריטריונים. לדוגמה אם יש לתושב השטחים עבר פלילי מסוים או חובות כספיים לישראלים. עם זאת, גם הפלסטינים אשר אין להם עבר פלילי ועומדים בקריטריונים של המפכ"ל מסווגים כמנועי קריטריונים[דרושה הבהרה].
לקריאה נוספת

יעל ברדה, הביורוקרטיה של הכיבוש: משטר היתרי התנועה בגדה המערבית, 2000–2006, הוצאת מכון ון ליר בירושלים, 2012
יעל ברדה, Living Emergency: Israel’s Permit Regime in the Occupied West Bank, הוצאת אוניברסיטת סטנפורד, 2017 (באנגלית)
ראו גם

אשרות כניסה לישראל
שוהה בלתי חוקי
הערות שוליים

↑  מנשרים, צווים ומינויים של מפקדת כוחות צה"ל באזור הגדה המערבית, באתר שלטון החוק, עמ' 1196, ‏1 בדצמבר 1972.
↑  מדאיג: אין פיקוח על הפלסטינים הנכנסים לארץ - חדשות ביטחון, באתר ערוץ 7 חדשות, פוליטיקה, תרבות, יהדות ועוד
1 2  אסירים שקופים - פלסטינים מנועי שב"כ, באתר מחסום Watch, ‏2007.
↑  משטר מניעות הכניסה - "הרשימה השחורה", באתר מחסום Watch.
↑  נוהל אבחון והגשת ערר על מניעה משטרתית
↑  לחשוף את הנוהל שעל פיו מסווגים פלסטינים כ"מנועי משטרה", ‏2 באפריל 2006
סימה קדמון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1953 (בת 71 בערך) תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  ידיעות אחרונות 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  SimaKadmon
 
סימה קדמון (נולדה ב־1953) היא עיתונאית ישראלית ופרשנית פוליטית בעיתון "ידיעות אחרונות".
ביוגרפיה

קדמון נולדה בשנת 1953 בתל אביב. היא בתם של יפה ואברהם (בומה) שביט, תעשיין ונשיא התאחדות התעשיינים, מאנשי המפתח בכלכלת ישראל בשנות ה-70 של המאה ה-20 (ונקראת על שם אמו, סימה שְצִ'יגְלִיק). גדלה בשכונת אפקה ולמדה בבית הספר העממי "אלחריזי" בתל ברוך ובגימנסיה הרצליה.
התגייסה לצה"ל בשנת 1971, ואת שירותה עשתה כסמלת מבצעים בטייסת 201 של חיל האוויר. שירתה בתפקיד זה גם במלחמת יום הכיפורים.
קדמון היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב בספרות כללית, והמשיכה ללימודי תעודה בחוג לתקשורת באותה אוניברסיטה.
עוד בזמן לימודיה החלה לעבוד במוסף "הארץ". בשנת 1987 עברה ל"מעריב", שם כתבה מנקודת מבט שמאלית בנושאים חברתיים ופוליטיים. הייתה שליחת העיתון לטקס החתימה על הסכמי אוסלו בבית הלבן. בדצמבר 1994 החלה בכתיבת הטור הפוליטי המרכזי במוסף השבת של "מעריב", במקום אמנון אברמוביץ' שעזב את העיתון.
באוקטובר 1998 עברה לעיתון "ידיעות אחרונות". היא כותבת בעיתון טור פוליטי שבועי ב"מוסף השבת", מראיינת אישים מן האקטואליה, ולעיתים כותבת מאמרים בחלק החדשותי של העיתון.
ב-2015 הוענק לה פרס מפעל חיים מטעם הנהלת אגודת העיתונאים בתל אביב.
ב-2017 הגישה תנועת "אם תרצו" תביעת דיבה נגד קדמון ונגד "ידיעות אחרונות", לאחר שבטור של קדמון נכתב כי "אם תרצו" ודוברה, אהוד טנא, המציאו מכתב שנכתב כביכול בשם משפחות שכולות. ביוני 2020 חויבו "ידיעות אחרונות" וקדמון לפצות את "אם תרצו" ב-30 אלף ש"ח ואת טנא ב-70 אלף ש"ח, וכן לשלם לתובעים הוצאות משפט בסך 20 אלף ש"ח. ערעור שהגישו העיתון וקדמון נדחה והם חויבו ב-10 אלף ש"ח הוצאות בגינו.
בספטמבר 2023, חמישים שנה לאחר מלחמת יום הכיפורים, שודרה ב"כאן 11" הסדרה "האחת" שיצרה קדמון עם אמנון רבי וגלעד טוקטלי, שבה משולבים גם זיכרונותיה כפקידת מבצעים בטייסת 201 בזמן המלחמה.
חיים אישיים

נשואה לאמן וטייס הקרב לשעבר דובי קדמון, ואם לשניים. מתגוררת ברמת השרון.
פרסים

1988 – פרס זיו לעיתונות טלוויזיה מטעם צדק-מדות-מוסר.
הערות שוליים

↑  פרס מפעל חיים לעיתונאית סימה קדמון, באתר ynet, 3 בנובמבר 2015
↑  אורן פרסיקו, "ידיעות אחרונות" יפצה את ארגון "אם תרצו", באתר העין השביעית, 30 ביוני 2020
↑  20727-09-20
↑  האחת, באתר "כאן 11"
↑  יאיר לפיד, להבליט את הצד החיובי של המציאות, מעריב, 8 ביוני 1988
תחנת הרכבת מסעודיה

מסילת הברזל הצבאית העות'מאנית בארץ ישראל 1914–1917
תחנת מסעודיה במפה מנדטורית מ-1941. ניתן להבחין בפיצול בין המסילה לשכם למסילה לטול כרם
תחנת הרכבת מסעודיה ליד סבסטיה הייתה התחנה הרביעית (מ-6 תחנות) שבנו הטורקים בין השנים 1912 ל-1915 לאורך מסילת השומרון.
היסטוריה > הקמת התחנה

התחנה הוקמה על ידי העות'מאנים בשנת 1915 בזמן מלחמת העולם הראשונה. בעקבות ההוראה של ג'מאל פאשה לכבוש את תעלת סואץ מידי הבריטים נוצר הכרח לוגיסטי בשינוע כוחות ואספקה לדרום ארץ ישראל. היינריך מייסנר, מהנדס גרמני בשרות העות'מאנים, שינה את התוכנית המקורית של המסילה הארץ-ישראלית ובמקום שמסילת השומרון, שמוצאה מתחנת עפולה, תעבור דרך שכם ותגיע לירושלים החליט שמסילת השומרון לא תמשיך משכם לירושלים אלא תוסט מערבה ותסלל לאורכה של השפלה ומשם לנגב בואכה חצי האי סיני. נסלל מסעף ממסעודיה דרך הבקעה של נחל שכם לטולכרם תחנת המוצא של המסילה המזרחית. שרידים של הסוללה, עמודי קו הטלגרף שליוו אותה וכן מעברים על פני הנחל של מסלול הרכבת נראו בבירור בשנים הראשונות לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967.
התחנה נקראת בטעות תחנת הרכבת בסבסטיה אולם במפות מאותה התקופה ניתן לראות כי הייתה תחנה אחרת בשם סבסטיה סמוך לכניסה המזרחית ליישוב שבי שומרון של ימינו.
היסטוריה > ניסיונות התנחלות בתחנה

לאחר מלחמת יום הכיפורים יזמה תנועת גוש אמונים הקמת גרעין התיישבות בשם "אלון מורה" אשר יתיישב קרוב לעיר שכם. משפחות חברי הגרעין, בתוספת תומכים רבים, ניסו לעלות לקרקע בתחנה ולהקים בה התנחלות שלוש פעמים. התחנה נבחרה מאחר שהייתה נטושה והקרקע במקום הוגדרה כקרקע ממשלתית. הניסיון הראשון נערך ב-25 ביולי 1974. קבוצה של 150 איש, הכוללת 35 משפחות ובתוכן 55 ילדים. הקבוצה התארגנה בתל אפק (אנטיפטריס). משם יצאה בשיירה ארוכה של משאיות ומכוניות פרטיות והגיעה לתחנה בשעה 7 בערב. המתנחלים החלו לתקוע יתדות ולמתוח את גדרות תיל סביב התחנה, הקימו אוהלים אחדים ותקעו שלט המורה על שמו של היישוב שאותו רצו להקים במקום, "אלון מורה." בשעה 8 בערב, הגיעו למקום חברי הכנסת: מנחם בגין, אריק שרון, גאולה כהן, שמואל תמיר ואיתן לבני. יום אחר כך, ב-26 ביולי 1974, החליטה ממשלת ישראל לפנות את הקבוצה, כדי למנוע התיישבות שאינה על פי אישור הממשלה. זאת מאחר שמדיניות הממשלה, הייתה שכל התיישבות צריכה להיעשות בהחלטת ממשלה. על פי שיקולים מדיניים וביטחוניים, הן לגבי המקום והן לגבי העיתוי לגבי כל התיישבות. יום הפינוי נקבע ליום לאחר צום תשעה באב, אך הועלתה בקשה שיתפנו מרצונם. המתנחלים פונו לבסוף באוטובוסים שהביא למקום צה"ל ללא אלימות. ב-8 בינואר 1975 ערך "גרעין אלון-מורה" בתחנה טקס "שבע ברכות" לזוג צעירים חברי הגרעין, יהודה וחיה עציון, ועזב את המקום לאחר מספר שעות.
בלילה של ה-5 במרץ 1975 נעשה הניסיון השני של גרעין אלון מורה להתנחל במקום. המבצע הוכן במשך כשלושה שבועות, תחת מעטה כבד של חשאיות. יום קודם ליציאתם התכנסו המתנחלים במגדיאל, בביתו של אחד מחברי גוש אמונים. המכוניות רוכזו בפרדס. בשעה עשר וחצי הגיעה השיירה אל תחנת הרכבת, ועמה משאיות עמוסות במצרכי מזון, מקרר חשמלי, גנרטור וחלקי מבנה. מיד החלו בהקמת שני מבנים מודולריים ומבנה אבן, ועם בוקר ניצבו על המקום שני צריפים וחצי מבנה אבן. הפעם סירבו חברי הגרעין להתפנות והתבצרו במבנה התחנה. כוחות צה"ל נכנסו למבנה ולאחר מאבק ממושך פינו את כולם בערב של ה-7 במרץ. ב-19 במרץ שוב הגיעה קבוצה של 50 מתנחלים והתבצרה בתחנה, אך הם פונו מיד לאחר מאבק אלים.
בניסיון העלייה האחרון, ב-30 בנובמבר 1975, ארגן גוש אמונים כ-2,000 תומכים מכל רחבי הארץ שהצטרפו לחברי גרעין "אלון מורה". בניסיון זה וסירבו להתפנות והחלו עימותים עם כוחות צה"ל. במשך 10 ימים התנהל איתם משא ומתן ושר הביטחון שמעון פרס הגיע למקום כדי לקדם פשרה. לבסוף, הושגה פשרה והותר לקבוצה של 30 מתנחלים לעבור באופן זמני ל"מחנה קדום", מחנה צבאי ירדני לשעבר, שאותו החזיק צה"ל באותה עת, ליד כפר קדום. בינואר 1976 החלו בהכשרת 200 דונם לטובת הקמת מחנה למתנחלים. המקום הפך אחר כך להתנחלות קדומים, שהייתה ההתנחלות הראשונה בשומרון. חיים גורי, שהיה נוכח במקום כעיתונאי מטעם העיתון "דבר", הצטרף לניסיונות ההידברות עם המתנחלים. המתנחלים פרסמו הודעה לפיה גורי הציע את הפשרה בשם השר ישראל גלילי (יושב ראש ועדת שרים לענייני התיישבות), אך ב-9 בדצמבר 1975 אמר שלא פעל מטעם גלילי. לדבריו, הפשרה נועדה למנוע עימות פיזי ופתרון זמני ולא כפי שהודיע "גוש אמונים", כאילו הפשרה הייתה אישור להקים התנחלות במחנה קדום.
היסטוריה > לאחר הסכמי אוסלו

לאחר הסכם אוסלו ב', מבנה התחנה ממוקם בגבול בין שטח C לשטח B. ליד התחנה בנתה הרשות הפלסטינית אתר נופש ומסעדה ופרצה דרכים חדשות לכפרי הסביבה.
בשנת 2016 עצר המנהל האזרחי את פעולות הבנייה, ולאחר כשנה הוצגה בתחנת הרכבת תערוכה שהציגה תמונות וסרטונים אודות ניסיונות ההתנחלות בתחנה, וכן שחזור של ההתנחלות של גרעין אלון מורה. בשנת 2018 חודשה הבנייה הפלסטינית בסביבת התחנה. המועצה האזורית שומרון הגישה תוכניות לשימור האתר ולבניית "מוזיאון ההתיישבות" בתחנה.
הערות שוליים

↑  מפת האזור שהוכנה על ידי צבא בריטניה ב-1918 (באנגלית) ועליה סימון התחנה מסעודייה, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  מסילת השומרון היא מסעף מרכבת העמק שהיא בתורה מסעף של מסילת הרכבת החיג'אזית, שתוכננה להגיע עד לירושלים, אך הגיעה בסופו של דבר רק עד שכם
↑  המסלול עבר מצד אחד של הנחל לצד שני וחוזר חלילה לפי הרוחב של המישור משני צידי הנחל
↑  הממשלה תפעל נגד נסיון ההתנחלות בשומרון, דבר, 26 ביולי 1974
↑  נסיון ההתנחלות, דבר, 26 ביולי 1974
↑  דוד אשכול, בצל ממשלת סבסטיה, דבר, 1 באוגוסט 1974
↑  חגי אשד, אחרי הצום יסולקו מתנחלי סבסטיה, דבר, 28 ביולי 1974
↑  גלילי מקווה שמתנחלי סבסטיה יתפנו מרצונם, דבר, 29 ביולי 1974
↑  חגי אשד, הרמטכ"ל יצא לשכנע המתנחלים לפנות את סבסטיה, דבר, 29 ביולי 1974
↑  "הר שומרון שלנו", דבר, 30 ביולי 1974
↑  שפי גבאי, גרעין אלון מורה ערך בסבסטיה טקס "שבע ברכות" לזוג צעיר, דבר, 7 בינואר 1975
↑  יוסף ולטר, במבצע 'מסירות נפש' התנחלו הלילה 150 מגרעין "אלון־מורה" במסעודיה, שליד שומרון העתיקה, מעריב, 6 במרץ 1975
↑  לאור זרקורים פונו אמש אחרוני מתנחלי השומרון, מעריב, 7 במרץ 1975
↑  תקריות קשות בפינוי המתנחלים בסבסטיה, דבר, 20 במרץ 1975
↑  ע. פריפז, כ־2000 הגיעו לסבסטיה; לא ננקטו צעדים לסילוקם, דבר, 1 בדצמבר 1975
↑  קשה בין פרס למתנחלים, דבר, 8 בדצמבר 1975
↑  יוסף ולטר, במיצעד ססגוני עמדו לעבור מתנחלי סבסטיה למחנה צה"ל, מעריב, 9 בדצמבר 1975
↑  יוסף ולטר, "שלום לך סבטסטיה"..."המטרה הושגה ־ אמרו המתנחלים שעברו למחנה קדום, מעריב, 10 בדצמבר 1975
↑  יוסף ולטר, נכבדי כפר קדום הוזהרו מפני הסתה למהומות, מעריב, 5 בינואר 1976
↑  יוסף ולטר, "מוקד": נצא,מקדום' כשיצא "גוש־אמונים", מעריב, 18 בינואר 1976
↑  חיים גורי, הקרע, דבר, 8 בדצמבר 1975
↑  ח. גורי "חש עצמו מרומה בפרשת סבסטיה", מעריב, 9 בדצמבר 1975
↑  חיים גורי, בעוד חודשיים־שלושה, דבר, 9 בדצמבר 1975
↑  המתנחלים החדשים והוותיקים בשומרון,  באתר כיפה, 26 באפריל 2016.
↑    בתאל קולמן, ‏סמל ההתיישבות ביו"ש שהפך למוקד המאבק של הרש"פ, בעיתון מקור ראשון, 18 במרץ 2019.
| מסילת השומרון |
| --- | --- | --- |
| קו עפולה-שכם | עפולה • ג'נין • עראבה • סילת א-ד'אהר • מסעודיה • סבסטיה • שכם | קטע דרך אופייני במסילת השומרון |
| קו מסעודיה-טולכרם | מסעודיה • ענבתא • נור שמס • טולכרם | קטע דרך אופייני במסילת השומרון |
| גשרים ומנהרות | מנהרת רמין | קטע דרך אופייני במסילת השומרון |
תאודרוס אדהנום גברה-יסוס

| --- | --- |

 לידה:  3 במרץ 1965 (בן 59) אסמרה, האימפריה האתיופית 
 מדינה:  אתיופיה 
 השכלה:  אוניברסיטת אסמרה (1986)  אוניברסיטת נוטינגהאם (2000)  בית הספר להיגיינה ומחלות טרופיות של אוניברסיטת לונדון (1992)  אוניברסיטת לונדון 
 מעסיק:  ארגון הבריאות העולמי, Ministry of Health of Ethopia, Ministry of Foreign Affairs of the Federal Democratic Republic of Ethiopia 
 תפקיד:  יו"ר ארגון הבריאות העולמי (1 ביולי 2017)  שר הבריאות בממשלת אתיופיה (12 באוקטובר 2005–29 בנובמבר 2012)  שר החוץ של אתיופיה (29 בנובמבר 2012–1 בנובמבר 2016) 
 מפלגה:  החזית העממית לשחרור תיגראי 
 מספר צאצאים:  5 
 פרסים והוקרה:  Nature's 10 (2020)  עמית כבוד של החברה המלכותית (2022)  Grand Officer of the National Order of Benin (2018)  מפקד במסדר הלאומי של האריה של סנגל (אוגוסט 2018)  מסדר הדגל הסרבי 
 חתימה:   
 www.who.int/dg
 
תאודרוס אדהנום גברה-יסוס (בתיגרינית: ቴዎድሮስ አድሓኖም ገብረኢየሱስ; נולד ב-3 במרץ 1965) הוא המנהל הכללי של ארגון הבריאות העולמי משנת 2017. קודם לכן, שימש כשר הבריאות בממשלת אתיופיה בשנים 2005 עד 2012, וכשר החוץ של אתיופיה בשנים 2012–2016.
ראשית חייו והשכלתו

נולד באסמרה (אז באתיופיה) לאדהנום גברה-יסוס ומלשו וולדגביר. הוא בן הקבוצה האתנית התגרית. אחיו הצעיר מת בין גיל שלוש לארבע, ממה שתאודרוס מאמין שהיה מחלת החצבת. מותו של אחיו השפיע עליו בבגרותו לפעול למיגור מחלות בארצו. הוא גדל במדינת תיגראי בצפון אתיופיה. בשנת 1986 סיים תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת אסמרה. את התואר השני סיים בשנת 1992 באוניברסיטת לונדון בהתמחות באימונולוגיה של מחלות זיהומיות. את הדוקטורט בנושא בריאות קהילתית סיים בשנת 2000 באוניברסיטת נוטינגהאם. הדוקטורט שלו עסק ב"השפעות הסכרים על העברת מלריה באזור תיגראי, צפון אתיופיה ואמצעי בקרה מתאימים".
בצעירותו היה חבר בחזית העממית לשחרור תיגראי.
קריירה > ראש לשכת הבריאות של אזור תיגראי

בשנת 2001 מונה לראש לשכת הבריאות האזורית של תיגראי. כראש הלשכה נזקף לזכותו של תאודרוס ירידה של 22.3% בשכיחות האיידס באזור, והפחתה של 68.5% במקרי דלקת קרום המוח. הוא שיפר את מערכות המידע במרפאות ובבית החולים באזור. בתקופתו עלה שיעור החיסונים נגד חצבת ל-98 אחוז מהילדים באזור, וחיסונים כלליים לילדים מתחת לגיל שנה עלה ל-74 אחוזים.
קריירה > שר הבריאות 2012-2005

באוקטובר 2005 מונה על ידי ראש ממשלת אתיופיה מלס זנאווי לתפקיד שר הבריאות. תאודרוס הוביל רפורמות בריאותיות חדשניות ומגוונות, ששיפרו משמעותית את הגישה לשירותי הבריאות. בתקופתו השקיעה אתיופיה בתשתית בריאותית, הרחיבה את כוח האדם במערכת הבריאות ופיתחה מנגנוני מימון חדשניים בתחום הבריאות. 40,000 עובדות רפואה קהילתית הוכשרו והחלו לעבוד במרכזי בריאות באזורים כפריים, רופאים ומיילדות השתלבו במערכת הבריאות ברחבי המדינה. תחת תאודרוס, משרד הבריאות פעל להורדה משמעותית בשיעורי תמותה ממחלות שונות: שיעור תמותת תינוקות ירד מ-123 מקרי מוות לאלף לידות, ל-88 מיתות לאלף לידות בשנת 2011. בשנים 2005–2007, שיעור התמותה ממלריה באתיופיה צנח במעל ל-50%. בשיתוף עם UNAIDS וגופים בינלאומיים נוספים, משרד הבריאות באתיופיה השיק בשנת 2005 תוכנית לטיפול תרופתי (אנטי רטרו ויראלי) המדכאת את נגיף ה-HIV ומפסיקה את התקדמות המחלה. הטיפול ניתן ללא עלות בכל רחבי המדינה. בראיון שנתן תאודרוס ב-2009 אמר כי ישנה ירידה קלה בשכיחות ה-HIV באתיופיה ו- 150,000 אנשים מקבלים את הטיפול התרופתי (אנטי רטרו ויראלי).
תאודרוס מואשם שכחלק ממשלתו של זנאווי ברצח עם. בין השנים 1991-2018 ביצעו התיגרים בקבוצות אתניות שונות באתיופיה, שכלל בנוסף לרצח, גם עינויים, הטלת מום, ומעשי אונס קבוצתי.
קריירה > שר הבריאות 2012-2005 > פעילות בזירה הבינלאומית

כשר הבריאות של אתיופיה פעל תאודרוס בשלל יוזמות לקידום הבריאות בזירה הבינלאומית. הוא שימש כיושב ראש הארגונים Roll Back Malaria Partnership למיגור המלריה בין השנים 2007–2009, במועצה לתיאום התוכנית למלחמה ב-HIV ובאיידס של האו"ם (2009–2010), הקרן העולמית למאבק באיידס, שחפת ומלריה (2009–2011) ויושב ראש משותף של ארגון PMNCH (שותפות לבריאות האם, היילוד והילד). כמו כן היה חבר בוועד המנהל של הברית העולמית לחיסונים ולאימוניזציה (GAVI) והמכון למדידות ולהערכה בריאותיות (IHME) וארגון הגג לטיפול בשחפת Stop TB Partnership. הוא היה חבר גם במספר צוותי חשיבה בינלאומיים כולל במוסד אספן (אנ') ושל בית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הרווארד.
קריירה > שר החוץ של אתיופיה (2012–2016)

תאודרוס נבחר לשר החוץ בממשלתו של היילמריאם דסלן בנובמבר 2012.
ביולי 2015 אירח תאודרוס את הכנס הבינלאומי השלישי למימון לפיתוח. בכינוס התקבלה ההחלטה לסייע למדינות הסובלות מעוני באמצעות השגת מטרות לפיתוח בר קיימא במדינות אלו. במסגרת הכינוס אושר AAAA) Addis Ababa Action Agenda) הכולל למעלה ממאה מדדים בתחומי הטכנולוגיה, מדע, חדשנות, מסחר ובניית יכולות וכן ניתן דגש מיוחד על פיתוח ומימון תשתיות של אנרגיה מתחדשת, תחבורה, מים סניטציה ועוד. אולם, מבקרים טענו כי ה-AAAA לא הגיע עם התחיבויות כלכליות של המדינות להוציא את הסכם לפועל.
בפברואר 2014 התפרצה מגפת האבולה במערב אפריקה. בראיון בנובמבר 2014, תאודרוס הביע את אכזבתו מהתגובה עולמית לאבולה והדגיש את חשיבות הסולידריות בשעה שהמגפה מתגברת והמשבר באפריקה הוא מעבר למשבר בריאותי.
יושב ראש ארגון הבריאות העולמי

ב-24 במאי 2016, בעצרת ארגון הבריאות העולמי, תאודרוס הכריז על מועמדותו לתפקיד יושב ראש ארגון בתמיכת האיחוד האפריקאי וסין. מולו התמודד דייוויד נבארו, שהאשים את תאודרוס שבתקופת כהונתו כשר בריאות הוא הסתיר שלוש התפרצויות של כולרה באתיופיה בשנים 2006, 2009 ו-2011. תאודרוס נבחר ברוב גדול ליושב ראש הארגון ב-23 במאי 2017. הוא היושב ראש הראשון של הארגון מאפריקה ושאינו רופא.