stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוק הדסון
ביוגרפיה > חייו הפרטיים

בזמן שהקריירה שלו פרחה, הוא התאמץ להסתיר את חייו הפרטיים מכותרות העיתונים. בשנת 1955 הוא התחתן עם פיליס גייטס, מזכירה בסוכנות שלו, בתום צילומי הסרט "ענק", לאחר מספר מאהבים גברים. החדשות הגיעו במהרה לעיתונים במטרה להדוף את גל השמועות על חייו. הנישואים הגיעו לסיומם שלוש שנים מאוחר יותר בשנת 1958, לאחר שגייטס ביקשה להתגרש עקב התאכזרות מנטלית, כהגדרתה. גייטס זכתה במזונות של 250 דולר לשבוע למשך עשר שנים.
בספרה האוטוביוגרפי "בעלי, רוק הדסון", שהתפרסם בשנת 1987 ונכתב ביחד עם בוב תומאס, גייטס סיפרה שיצאה עם הדסון חודשים אחדים בטרם הציע לה נישואים. לאחר מותה בינואר 2006 מסרטן ריאות התפרסם שהייתה לסבית שהתחתנה עם הדסון בנישואי תועלת בגלל כספו וידעה מההתחלה שהוא הומוסקסואל. היא מעולם לא נישאה שוב.
לפי ספרה של שרה דייווידסון, "רוק הדסון: הסיפור שלו", שיצא לאור בשנת 1986, רוק הדסון היה חברו של הסופר האמריקאי ההומוסקסואל ארמיסטד מופין. היו להדסון מספר מאהבים: ג'ק קוטס (נולד ב-1944), העיתונאי ההוליוודי טום קלרק (1933–1995), שמאוחר יותר פרסם את זכרונותיו בספר "רוק הדסון: החבר שלי", ומרק כריסטיאן, שזכה מאוחר יותר בתביעה נגד הסוכנות של הדסון.
בספר The Thin Thirty שנון רגלנד מתארת את מעורבותו של הדסון בשערוריית מין ב-1962 באוניברסיטת קנטקי עם שחקנים מקבוצת הפוטבול. ג'ים ברנט תיווך בזנות של שחקנים זכרים מקבוצת הפוטבול והדסון היה אחד הלקוחות שלו.
אגדה אורבנית נפוצה בשנות השבעים שהדסון התחתן עם ג'ים נייבורס. נייבורס מעולם לא התחתן ושמועות החלו צצות על נטייתו המינית ובאותה תקופה הדסון היה בארון. בנוסף לכך הם היו מיודדים. האגדה החלה על ידי חבורה של הומוסקסואלים בגיל העמידה מ"הנטינגטון ביץ'". בעקבות השמועה הדסון ונייבורס לא דיברו עוד זה עם זה.
ביוגרפיה > שנים מאוחרות יותר

ביולי 1985 הדסון התארח בתוכניתה החדשה של ידידתו הוותיקה דוריס דיי בטלוויזיה בכבלים "החברים הטובים של דוריס דיי". גופו הכחוש ודיבורו המבולבל הכו בתדהמה את הצופים, והידיעה הגיעה לכל מהדורות החדשות ברחבי המדינה באותו הערב וגם בשבועות שלאחר מכן.
סרטו האחרון היה "השגריר" (1984) שצולם בישראל.
הדסון אובחן כחולה HIV ב-5 ביוני 1984. כשסימני המחלה החלו להיראות, אנשי יחסי הציבור שלו לא יכלו עוד להתעלם ודיווחו שהוא חולה בסרטן כבד. ב-25 ביולי 1985 העיתונות פרסמה בפריז שם טופל שהוא גוסס מאיידס. ההשערה הייתה שהוא לקה במחלה כתוצאה מעירוי דם נגוע במהלך עירויי הדם הרבים שקיבל בעת ניתוח המעקפים. הדסון טס בחזרה ללוס אנג'לס ב-31 ביולי, ואושפז בבית החולים כחודש ימים. לאחר שרופאיו הודיעו לו שימיו ספורים ואין סיכוי להבריא מהמחלה כי היא מתקדמת, הוא חזר לביתו "הטירה" שבבוורלי הילס שם חי עד מותו ב-2 באוקטובר.
לאחר הלוויה שלו, שותפו לחיים מרק כריסטיאן הגיש תביעה נגד הסוכנות של הדסון בגלל "יצירה מכוונת של מתח נפשי". כריסטיאן נבדק ונמצא שלילי ל-HIV. למרות שהדסון ידע על מחלתו, הוא קיים איתו יחסי מין עד פברואר 1985, שמונה חודשים לאחר שנודע לו שהוא חלה באיידס. שרה דייווידסון דיווחה שמרק כריסטיאן גר בבית האורחים ואילו טום קלרק שהיה שותפו לחיים מספר שנים קודם לכן גר בבית.
הדסון היה הנושא להצגה "רוק" שנכתבה על ידי טים פונטיין; היא הועלתה על הבמה בלונדון בשנת 2008. בשנת 2020 הופיעה דמותו של הדסון במיני-סדרה "הוליווד", שם גילם אותו ג'ק פיקינג.
פילמוגרפיה

Fighter Squadron (1948)
Undertow (1949)
One Way Street (1950)
I Was a Shoplifter (1950)
Peggy (1950)
Winchester '73 (1950)
The Desert Hawk (1950)
Shakedown (1950)
Tomahawk (1951)
Air Cadet (1951)
The Fat Man (1951)
Bright Victory (1951)
Iron Man (1951)
הקרב על הנהר‎ (1952)
Here Come the Nelsons (1952)
Scarlet Angel (1952)
Has Anybody Seen My Gal? (1952)
Horizons West (1952)
The Lawless Breed (1953)
Seminole (1953)
Beneath the 12-Mile Reef (1953)
סערה בשלגים‎ (1953)
Gun Fury (1953)
The Golden Blade (1953)
Sea Devils (1953)
פרשי בנגל‎ (1954)
השגעון הנפלא‎ (1954)
Taza, Son of Cochise (1954)
כל שהשמים מרשים‎ (1955)
One Desire (1955) .... Clint Saunders
הקפיטן הנועז‎ (1955)
נכתב ברוח‎ (1956)
ענק‎ (1956)
זה קרה רק אתמול מוכר גם כ"אל נא תאמר לי שלום"‏‎ (1956)
הקץ לנשק‎ (1957)
Something of Value (1957) - דבר של ערך
Battle Hymn (1957)
דמדומי האלים‎ (1958)
The Tarnished Angels (1958)
דו-שיח בחדר המיטות‎ (1959)
אדמה זו שלי היא (1959)
Lover Come Back (1961) -אהובי חזור אלי
בבוא ספטמבר Come September‏‎ (1961)
The Last Sunset (1961) - השקיעה האחרונה
שליחות בבורניאו‎ (1962)
להקת הנשרים מוכר גם כ"מיבצע הנשרים"‏‎ (1963)
אל תשלח לי פרחים‎ (1964)
הספורט האהוב על הגבר‎ (1964)
בסיס X – סודי ביותר‎ (1965)
טובה מיוחדת במינה‎ (1965)
גירושין נוסח אמריקה‎ (1965)
חיים בשנית (Seconds) (1966)
טוברוק ‎(1967)
תחנת זברה אינה עונה‎ (1968)
The Undefeated (1969)
Ruba al prossimo tuo (1969)
Hornets' Nest (1970)
לילי החמודה‎ (1970)
Once Upon a Dead Man (1971) (TV)
איזה מן גימנסיה‎ (1971)
Showdown (1973)
Embryo (1976)
McMillan & Wife (1971-1977, ‏29 פרקים)
Avalanche (1978)
Wheels (1978) TV mini-series
The Martian Chronicles (1979) TV mini-series
The Mirror Crack'd (1980)
Superstunt II (1980)
NBC Family Christmas (1981)
The Star Maker (1981)
The Devlin Connection (1982, ‏13 פרקים)
World War III (1982)
The Vegas Strip War (1984)
השגריר‎ (1984)
שושלת (14 פרקים, 1984-1985)‏
פרסים

פרס האוסקר: מועמדות לתפקיד השחקן הראשי הטוב של השנה בשנת 1956 בסרט ענק.
פרס גלובוס הזהב: זכייה במסגרת הסרט האהוב העולמי (פרס הנרייטה) בתפקיד שחקן ראשי בשנת 1958
פרס גלובוס הזהב: זכייה במסגרת הסרט האהוב העולמי (פרס הנרייטה) בתפקיד שחקן ראשי בשנת 1959
פרס גלובוס הזהב: זכייה משותפת עם טוני קרטיס במסגרת הסרט האהוב העולמי (פרס הנרייטה) בתפקיד שחקן ראשי בשנת 1960
פרס גלובוס הזהב: זכייה במסגרת הסרט האהוב העולמי (פרס הנרייטה) בתפקיד שחקן ראשי בשנת 1962
הדסון קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
רפאל סבאן

| --- | --- |

 לידה:  1877 ה'תרל"ז איסטנבול, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  27 בנובמבר 1960  (בגיל 83 בערך) ה'תשכ"א איסטנבול, טורקיה 
 מקום קבורה:  איסטנבול 
 מדינה:  טורקיה 
 מקום פעילות:  טורקיה ורחבי האימפריה העות'מאנית
 תקופת הפעילות:  ? – 14 ביולי 1960 
 תפקידים נוספים:  רב ראשי 
 
הרב רפאל דוד סבאן (ה'תרל"ז, 1877, – ה'תש"ך, 1960) היה איש ציבור, חבר מועצת העיר איסטנבול, דיין ואב בית הדין המקומי, רב הקהילה האיטלקית בעיר, ובסוף ימיו חכם באשי ורבה הראשי של טורקיה.
חיבוריו

כתב הגהות וחידושים רבים לספרי מחברים ראשונים ואחרונים.
מדר"ס לפירושים - פירוש על פירוש רש"י לנביאים ולכתובים, יצא לאור בשנת תשס"ה, לאחר פטירתו
דורשי שמות - על השמות בגיטין (כתב יד)
מחברת 'קידושין על תנאי' - פסק ארוך על הפקעת הקידושין, יחד עם שאר רבני קושטא. נדפס בקושטנדינא, תרפ"ד.
הערות שוליים

↑  עיתון "איל טיימפו", ט' באלול תרנ"ז.
1 2  הרב ישראל כהן, בהתאסף - גיליון י"ד, ירושלים: הוצאת טקסט רץ, 2020
↑  ראו: 'נושא האפוד' סימן ל (בתוך: 'אבני האפוד' חלק ב).
↑  ראו 'לדור אחרון' ברוקלין תרצ"ז, עמ' עב.
↑  טורקיה תמנע התפרצויות נגד יהודים, בעיתון דבר, 20 באוקטובר 1955
↑  כך לפי אברהם אלמליח. אולם בהקדמה לספרו, שיצא לאור לאחר פטירתו, נכתב כי נפטר בז' בתמוז
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: הרב חיים יצחק שאקי | רבנים ראשיים של טורקיה | הבא: הרב דוד אסאו |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290479205171  ISNI: 0000 0000 4800 3949  LCCN: no2006065180  VIAF: 9600072   WorldCat (עם VIAF): 9600072 
הרב רפאל דוד סבאן, איסטנבול 1926.
רפאל סוביס

רפאל אוגוסטו סוביס (נולד ב-17 ביוני 1985 בארכים שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בעבור מועדון סיארה מהליגה הברזילאית.
קריירה קבוצתית

סוביס החל בקבוצות הנוער של אינטרנסיונל ובמהרה זכה למקום בקבוצה הראשונה. סוביס הבקיע 19 שערים ב-35 משחקים בעונת 2005 בגיל 19. בשנה שלאחר מכן, הוא היה אחד הברגים המרכזיים בהרכב קבוצתו שהגיעה עד למקום השני בליגה הברזילאית, ונבחר על ידי ארגון הכדורגל הברזילאי ב"קבוצת הכוכבים" בסוף העונה. עונת 2006 החלה באיטיות עבורו, שכן התמודד עם סדרה של פציעות. הוא החזיר את מקומו לקבוצה הראשונה ועזר לקבוצה לזכות בגביע ליברטדורס אחרי שהבקיע שני שערים במשחק הגמר הראשון נגד סאו פאולו.
לאחר התעניינות מצד קבוצות כמו מילאן וסנטאנדר, חתם סוביס בריאל בטיס באוגוסט 2006 עבור 8 מיליון אירו, ולמשך שמונה שנים. הוא הוצג רשמית לעיתונות ב-8 בספטמבר 2006, והופעת הראשונה שלו בליגה הייתה במשחק מול אתלטיק בילבאו יומיים לאחר מכן, משחק בו בטיס ניצחה 3-0.
סוביס הבקיע את שעריו הראשונים בספרד נגד היריבים העירוניים סביליה ב-17 בספטמבר, משחק בו בטיס הפסידה 3-2. סוביס הצליח להבקיע שער נגד סלטה ויגו, במשחק הבכורה של המאמן החדש לואיס פרננדז. בעקבות פציעה במשחק מול מיורקה הוא נעדר מהליגה למשך חודש. סוביס תרם רבות לעיצוב העונה כאשר שער השוויון שלו בדקות הסיום נגד ברצלונה הוריד אותה למקום השני.
ביוני 2007 בטיס דחתה הצעה של ארבעה עשר מיליון אירו מספרטק מוסקבה. סוביס החל את עונתו השנייה בעיר סביליה היטב, כאשר הבקיע שלושה שערים בשישה משחקים, כולל שערים נגד ולנסיה, אספניול ומיורקה.
ב-2 בספטמבר 2008 עבר לאל-ג'זירה, קבוצת כדורגל מאבו דאבי שבאיחוד האמירויות הערביות, תמורת 10 מיליון אירו.
נבחרת ברזיל

הופעת הבכורה של סוביס עבור נבחרת ברזיל הייתה ב-3 בספטמבר 2006 נגד נבחרת ארגנטינה באצטדיון האמירויות של ארסנל. ברזיל ניצחה 3-0, וסוביס נכנס כמחליף בדקות האחרונות. הוא שיחק שוב עבור נבחרתו כאשר הביסה את נבחרת ויילס 2-0. הוא גם נבחר כחלוץ המרכזי במשחק ידידות נגד נבחרת פורטוגל.
סוביס השתתף עם הנבחרת האולימפית באולימפיאדת בייג'ינג. הוא הבקיע שער אחד בשלב הבתים ואת שער היתרון בהארכה של רבע הגמר מול נבחרת קמרון. לבסוף זכתה נבחרתו במדליית ארד.
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות, עונש קשה לרג'ינה, מילאן רוצה חלוץ, באתר ynet, 18 באוגוסט 2006
↑  סוכנויות הידיעות, ניצחון דרמטי לברצלונה, 2:3 על סלטה ויגו, באתר ynet, 28 באוגוסט 2006
↑  תומר גנור, דפורטיבו ניצחה את ריאל, אוואט: "לא נתנו להם לנשום", באתר ynet, 7 בינואר 2007
↑  Sobis troca Bétis pelo Al-Jazira ‏ 2 בספטמבר 2008
| נבחרת ברזיל – אולימפיאדת בייג'ינג 2008 (מדליית ארד) |
| --- | --- | --- |
|  1 דייגו אלבס •  2 ראפיניה •  3 אלכס סילבה •  4 טיאגו סילבה •  5 הרנאנס •  6 מרסלו •  7 אנדרסון •  8 לוקאס לייבה •  9 פאטו •  10 רונאלדיניו •   11 רמירס •  12 רנאן • 13 אילסיניו •  14 ברנו • 15 דייגו • 16 טיאגו נבס • 17 רפאל סוביס • 18 ז'ו • מאמן: דונגה |  1 דייגו אלבס •  2 ראפיניה •  3 אלכס סילבה •  4 טיאגו סילבה •  5 הרנאנס •  6 מרסלו •  7 אנדרסון •  8 לוקאס לייבה •  9 פאטו •  10 רונאלדיניו •   11 רמירס •  12 רנאן • 13 אילסיניו •  14 ברנו • 15 דייגו • 16 טיאגו נבס • 17 רפאל סוביס • 18 ז'ו • מאמן: דונגה | ברזיל |
רימון (אתר מקראי)

| --- | --- |

 היסטוריה
 נבנה:  המחצית השנייה של המאה ה-3
 אתר ארכאולוגי
 חפירות:  1978–1982
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  ליד להב
 קואורדינטות:  31°22′25″N 34°51′59″E﻿ / ﻿31.3735587°N 34.8663003°E﻿ / 31.3735587; 34.8663003
  (למפת הר חברון מערב מוגדלת) רימון(למפת הר חברון מערב רגילה) רימון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רימון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רימון he
 
רימון הוא אתר מקראי בצפון הנגב, בנחלת שבט יהודה. האתר נמצא כק"מ דרומית לקיבוץ להב, כ-20 ק"מ צפונית מזרחית לבאר שבע, במקום המכונה "חרבת רמליה" או "חורבת רימון". במקום נמצאו שרידי בית כנסת עתיק שהוקם במחצית השנייה של המאה ה-3.
אוסביוס מקיסריה כולל אותה בין יישובי דרומא וכותב: רימון היום, לא ידוע - "גם אותה לכד יהושע ויך את מלכה, אשר הייתה בנחלת שמעון ויהודה. ועתה היא חרמון, כפר גדול מאוד של יהודים טז' מילין מבית גוברין לדרום בדרומא".
זיהוי מקומות

מדרום לקיבוץ להב מצויות חורבות של יישוב גדול הנקרא בפי הערבים "חירבת א-רממין". לפי הצליל, שנשמר בשם הערבי, משערים כי במקום שכנה העיר רימון המזכרת במקרא ובמקורות תלמודיים.
קיבוץ להב שוכן צפונית לאתר, בנוי על תל שכונה "תל חווילפה". בתל נמצאו שרידים מהתקופה הישראלית ונטו לזהות את המקום כ"צקלג" המקראית, העיר בה ישב דוד בחסות אכיש מלך גת (ספר שמואל א' כ"ז, א'-ו'). צקלג היה גם שמו של הקיבוץ בשנים הראשונות להקמתו.
מצפון מזרח לתל חלוילפה מצויה חורבה נוספת מתקופה מאוחרת יותר. נחשפו בה קברים וגלוסקמאות - ארונות קבורה קטנים מאבן. על אחד מגלוסקמאות נמצא עיטור רוזטה - שהיה עיטור יהודי מקובל. צבי אילן ציטט חוקרים הסבורים, כי הקברים שייכים ל"תלא" המוזכרת אצל אוסביוס מקיסריה בתור "כפר גדול של יהודים".
הארכאולוג רם גופנא סבור כי משמעות השם הארמי "תלא" הוא "התל" - השם שניתן למקום אחרי שהיישוב עצמו חדל להתקיים בתל. השם "רימון" נדד ל"חרבת רמליה" - רימון התלמודית. כאשר נוסד במקום יישוב נוסף בתקופת התלמוד, הוא נקרא תלא, "התל". מקור שם היישוב תלם, הנמצא מערבית לחברון, אף הוא בשם "תלא".
אזכורים למקום

בספר יהושע היא נמנית כאחת מארבע ערים:"עַיִן רִמּוֹן, וָעֶתֶר וְעָשָׁן: עָרִים אַרְבַּע, וְחַצְרֵיהֶן" (י"ט, ז'). שני פסוקים קודם כתוב: "וְאֶלְתּוֹלַד וּבְתוּל, וְחָרְמָה" ואוסביוס מקיסריה זיהה בה את חרמה" המקראית. בנחלת שבט יהודה מופיע שם דומה "עין רימון" :"וּלְבָאוֹת וְשִׁלְחִים, וְעַיִן וְרִמּוֹן" ( ספר יהושע, ט"ו, ל"ב).
ברשימת הערים שכבש תחותמס השלישי בארץ ישראל במאה ה-15 לפנה"ס מופיע גם שם עיר בשם "רנמ". העיר נזכרת יחד עם ערים אחרות בשפלה הדרומית ולכן הציעו לזהות אותו עם רימון.
במקורות תלמודיים מוזכרת רימון במקומות אחדים:
”אמר ר' יהודה מעשה בשפחתו של מציק אחד ברימון שהטילה נֶפֶל לבור”.
”מעשה בגינתו של מיצק (או מוסק) ברמון שהיו הכהנים כובשים את הגדור יורדים וטובלים בה”
על (גבע) רימון, אולי בתחום שבט בנימין, נאמר שהיא ”מקום טרשין וקסקסין” והיא עתידה להיות מישור נגב לירושלים.
עין רימון מוזכרת גם בספר זכריה ובספר נחמיה ולכן אפשר להניח כי התקיימה גם בתקופת בית שני.
יש גם זיהוי מתקופת בר כוכבא כאשר באחת התעודות מופיע שם מקום "הרמונה" - כמו אצל אוסביוס מקיסריה
בית הכנסת

גופנא ואילן סקרו את האתר וחפרו אותו ביחד עם עמוס קלונר בשנים 1978–1980, והשלמות בשנים 1981–1982. בית הכנסת הוקם במאה ה-3. בית גדול ששרד בו שורת של אדנים ועליהם בסיסים לעמודים. בקיר הצפוני הפונה לירושלים - גומחה מטוייחת בטיח לבן עם פסים אדומים, גובהה 2.50 מטר, מיועדת לארון קודש. בשלהי המאה ה-6 ותחילת המאה ה-7 חודש בית הכנסת. במבנה יש ריצוף ייחודי: המרצפות יוצרות ריבוע בגודל 3 מטר על 3 מטר ועליהן חקוקות חמש רוזטות. בצד הצפוני של הריבוע חקוקה מנורת שבעת הקנים. מתחת לרצפה נמצאו מטבעות.
בשרידי בית הכנסת נמצאו שרדי קמע שבו בעל הקמע מבקש שמישהו אהוב עליו יחזיר לו אהבה.
לקריאה נוספת

צבי אילן, 78 טיולים ברחבי ישראל - עם עובד-תרבות וחינוך, 1977
צבי אילן, בתי כנסת קדומים בארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991
הערות שוליים

↑  במפת PEF Kh.Umn .Rumanim
↑  תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, מ"ב א'
↑  הדיון ההלכתי הוא בנושא טומאה וטהרה
↑  תוספתא מקוואות, פרק ו' הלכה א'.
↑  תוספתא סוטה (ליברמן), י"ט, ט"ו.
↑  מקור: צבי אילן בתי כנסת קדומים בארץ ישראל עמ 278
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506157805171
רפאל שלמה הבדלה

| --- | --- |
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 פטירה:  ה'ת"ץ
 מקום פעילות:  סלוניקי, ירושלים
 תפקידים נוספים:  רב, דיין 
 בני דורו:  רבי אברהם יצחקי, רבי נסים חיים משה מזרחי
 
רבי רפאל שלמה הבדלה (לפעמים נכתב: עבדלה; מוראה, ? – ירושלים, ה'ת"ץ) היה מחכמי סלוניקי ובסוף ימיו ראש ישיבה ורב העיר ירושלים.
קורות חייו

נולד במוראה ובהיותו יתום עבר ללמוד תורה בסלוניקי. בסלוניקי למד עם רבי שלמה אמריליו, רב העיר ואביו של רבי משה אמריליו. בהמשך עלה לירושלים שם היה בבית דינו של רבי אברהם יצחקי, יצא כשד"ר לטובת יהודי אשכנז בירושלים עם רבי אייזיק מסלוצק. לבסוף נתמנה בירושלים לרב העיר ולראש ישיבה. חכמי דורו מרבים להביא מפסקי ההלכה שלו (כגון רבי אברהם ישראל זאבי, רבי חיים שבתי, רבי אשר שלם (בעל "מטה אשר", ועוד). הותיר שו"ת וחידושי הלכה שרובם נותרו בכתב יד. חידושי ההלכות שלו נקראים "מנחת זיכרון".
היה גיסו של רבי נסים חיים משה מזרחי, ודודו של רבי רפאל מיוחס.
נטמן בהר הזיתים. על מצבתו נכתב: "ציון הרב הכולל כמהור"ר רפאל שלמה עבדלה".
לקריאה נוספת

יעקב שמואל שפיגל, עניינים הקשורים לפסח ולקריאת התורה מתוך ספר מנחת זיכרון לר' רפאל שלמה הבדלה, בתוך מוריה, ניסן תשע"א, עמ' מ - נה
הערות שוליים

↑  כך למשל אצל הרב חיד"א בשם הגדולים
↑  הספר יצא לאור בשנת ה'תשפ"ג בהוצאת מכון אהבת שלום, שמ"ג עמודים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007405574505171  VIAF: 38153530960848702273   WorldCat (עם VIAF): 38153530960848702273
רנה רדזפי

| --- | --- |

 לידה:  16 בדצמבר 1977 (בן 46) דנמרק קופנהגן, דנמרק
 סגנון בישול:  המטבח הנורדי החדש גסטרונומיה מולקולרית
 מסעדות:  נומה
 פרסים והוקרה:  •  כוכבי מישלן, נומה • המסעדה הטובה ביותר בעולם, נומה • רשימת טיים 100 של האנשים המשפיעים ביותר בעולם
 ספרים:  The Noma Guide to Fermentation
רנה רדזפי (באלבנית: René Redzepi; נולד ב-16 בדצמבר 1977) הוא שף ושותף במסעדת נומה שבקופנהגן, דנמרק. תחת ניהולו של רדזפי המסעדה זכתה בשלושה כוכבי מישלן ונבחרה מספר פעמים למסעדה הטובה ביותר בעולם. רדזפי נודע בזכות עבודתו החדשנית בנומה ותרומתו הרבה למטבח הנורדי החדש.
בשנת 2012 נכלל ברשימת טיים 100 של מאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם, שנערכת על ידי המגזין האמריקאי טיים.
חיים מוקדמים

רדזפי נולד בקופנהגן שבדנמרק, לאב מהגר מהרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה ביוגוסלביה ולאם דנית. אביו של רדזפי מוסלמי ממוצא אלבני ורדזפי מספר שכילד קרא בקוראן, אם כי הוא כיום מגדיר עצמו אתאיסט.
כשהיה צעיר, משפחתו של רדזפי עברה למקדוניה שם התגוררה עד 1992, תחילת מלחמות יוגוסלביה, בטטובו, עיר עם רוב אלבני. רדזפי מספר שכילד מצא את החיים במקדוניה מהנים יותר מבדנמרק. בעוד שבדנמרק משפחתו גרה בדירה קטנה בעיר, במקדוניה, הם התגוררו בבית גדול באזור כפרי, אכלו אוכל מקומי, בריא, וברובו צמחוני. גם לאחר שמשפחתו חזרה לגור בדנמרק, רדזפי חזר לבקר ביוגוסלביה כילד ובילה בה מספר קיצים.
לרדזפי יש אח תאום, קנת' רדזפי. שני האחים עבדו בצעירותם בחלוקת עיתונים ובמשלוחים ואת ההכנסות תרמו לכלכלת המשפחה.
בגיל 15 עזב את בית הספר התיכון, ונרשם לבית ספר לבישול.
קריירה

רדזפי התלמד במסעדה משפחתית בעלת בכוכב מישלן בשם Pierre André, בקופנהגן, במשך ארבע שנים. כשהיה בן 19 נסע לעבוד במסעדת Le Jardin des Sens במונפלייה בדרום צרפת.
לאחר שרדזפי עבד במסעדת רדזפי במסעדת אל בולי ב-1999 שב לקופנהגן, והחל לעבוד במסעדת Kong Hans Kælder, שהייתה אחת ממסעדות הגורמה המובילות בעיר מאז אמצע שנות ה-70. בשנת 2001 בילה ארבעה חודשים בעבודה תחת תומאס קלר במסעדת The French Laundry בקליפורניה, אך חזר לעבוד ב-Kong Hans Kælder בקופנהגן.
בדצמבר 2002, כשהיה בן 24, יצר קלאוס מאייר קשר עם רדזפי, שהציע לו להפעיל מסעדה במבנה "בית הצפון האלנטי" (Nordatlantens Brygge), מחסן לשעבר מהמאה ה-18 שהפך למרכז תרבות של באזור צפון האוקיינוס האטלנטי. המסעדה נומה נפתחה בשנת 2004 כשרדזפי הוא השף הראשי.
רדזפי מאתר חלק ניכר ממזונו באופן מקומי ועוסק במחקר ובליקוט מזון בטבע. הוא אמר שהדבר נובע מתקופת חייו במקדוניה, שם האוכל היה מקומי וטרי. חלק ניכר מהגישה לתפריט ולאוכל בנומה מבוססת על נושאים עונתיים של מה שזמין באותה עת. רדזפי מתמקד גם בתסיסה ובייבוש מזון, תוך ניסוי ושימוש בכמה שיותר צמחים, בשר ודגים.
חיים אישיים

רדזפי נשוי לשפית יהודייה, נדין לוי רדזפי, שגדלה בפורטוגל ובדנמרק. יש להם שלוש בנות.
ראו גם

נומה
הערות שוליים

↑  Gershenson, Gabriella (19 בדצמבר 2013). "A Nordic Noel With Chef René Redzepi". The Wall Street Journal. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Reichl, Ruth; Redzepi, René; Chang, David (6 באוקטובר 2010). Tasting Culture with René Redzepi, Ruth Reichl & David Chang. New York, NY: LIVE from the NYPL. אורכב מ-המקור (video interview) ב-2017-11-13. נבדק ב-2020-05-23. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Frewin, Angela (27 באפריל 2010). "René Redzepi of Michelin-starred restaurant Noma". The Caterer. אורכב מ-המקור ב-2016-03-05. נבדק ב-2020-05-23. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  Durrant, Sabine (6 בנובמבר 2010). "René Redzepi: the outsider". The Guardian. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Bittman, Mark (3 בנובמבר 2011). "Rene Redzepi, the Prince of Denmark". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Moran, Terry (18 ביוני 2010). "René Redzepi: In His Own Words" (Transcript and video). Nightline. ABC News. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Joshua David Stein, René Redzepi on Eats, Jews, and Leaving Noma [Don't Panic], Eater, ‏Oct 13, 2010
↑  "René Redzepi and the story of Noma" (Video). Phaidon Press. 2010.
↑  Lajh, Andreja (10 בנובמבר 2015). "Chapter 1: Rene Redzepi on his origins". Haut De Gamme. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  Frank, Søren (26 באפריל 2010). "Mød verdens bedste kok = Meet the world's best cook". AOK (בדנית). {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Famous Spanish restaurant El Bulli shuts, for now". The Denver Post. Associated Press. 30 ביולי 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑    Fiona Govan, ‏Top chefs fly in from around the world to pay tribute to El Bulli restaurant for one last time, The Telegraph, 30 July 2011
↑  Kramer, Jane (14 בנובמבר 2011). "The Food at Our Feet". The New Yorker. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Gajanan, Mahita (28 ביוני 2017). "Chef René Redzepi Wants You to Forage for Your Own Food". Time. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Jenkins, Allan; Redzepi, Nadine Levy (recipes by) (17 בספטמבר 2017). "Nadine Levy Redzepi: What do you cook for the world's best chef?". The Guardian. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810568094805606  BIBSYS: 11046115  BnF: cb162478889 (data)  CiNii: DA1731733X  GND: 1020216115  ISNI: 0000 0001 1781 9942  LCCN: no2011040088  NDL: 001094580  NKC: xx0305520  NTA: 334250781  RERO: 02-A018828706  SUDOC: 170027376  VIAF: 160483444   WorldCat (עם VIAF): 160483444
רנה שטטקביץ

| --- | --- |

 לידה:  9 בינואר 1965 (בן 59) ברלין המזרחית, גרמניה המזרחית 
 מדינה:  גרמניה 
 מפלגה:  המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית, מפלגת החופש הגרמנית 
 
רנה שטטקביץ (גרמנית: René Stadtkewitz; נולד ב-9 בינואר 1965) הוא פוליטיקאי גרמני, מייסד מפלגת החופש הגרמנית, ומנהיג המפלגה לשעבר.
שנותיו הראשונות

שטטקביץ נולד בברלין המזרחית.
לאחר שגויס בצעירותו לצבא גרמניה המזרחית סירב שטטקביץ לשרת בגבול המערבי עקב פשעי המלחמה שבוצעו על ידי השלטון נגד העם הגרמני, דבר שגרם לחקירות אישיות כנגדו על ידי ארגון השטאזי אשר היה המשטרה החשאית של גרמניה המזרחית.
עם נפילת חומת ברלין נמלט שטטקביץ עם משפחתו להונגריה, שם התגורר עד אשר חזר לגרמניה עם איחוד גרמניה.
פעילותו הפוליטית > הקמת מפלגה

לאחר שהיה חבר מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית בבית הנבחרים של ברלין בין השנים 2001 עד 2011, עזב שטטקביץ את המפלגה עקב אירוע שבו הזמין את הפוליטיקאי ההולנדי חרט וילדרס לביקור פוליטי בגרמניה. חרט וילדרס אשר ידוע כפוליטיקאי ימני המעביר ביקורת חריפה מאוד על האסלאם באירופה, לא התקבל בברכה על ידי שאר חברי המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית, דבר שגרם לעזיבתו של שטטקביץ ולהקמת מפלגת החופש הגרמנית בשנת 2010.
פעילותו הפוליטית > איום על חייו

בליל התאריך 10 באוגוסט 2006 נזרק בקבוק תבערה לביתו של שטטקביץ כתגובה להתנגדותו לבנייתו של מסגד חדיג'ה בגרמניה, עוד לפני אירוע זה קיבל שטטקביץ מכתבי איום על דעותיו הימניות הביקורתיות כנגד האסלאם.
פעילותו הפוליטית > תפקידיו השונים

בזמן "שערוריית הבנקים בברלין" היה שטטקביץ חבר בוועדת החקירה של בית הנבחרים בברלין, עם השנים היה ראש קבוצת פיתוח בנייה שיכון ותחבורה, ובנוסף כדובר מדיניות הבינוי והשיכון.
אהדתו לישראל

שטטקביץ ידוע כאוהד ישראל, ובשנים האחרונות ביקר בישראל כמה פעמים, חלק מביקוריו היו פרטיים וחלקם היו פוליטיים. באחד מביקוריו היה שטטקביץ חלק ממשלחת נציגי מפלגות ימניות אירופאיות אשר ביקרו בישראל במטרה להעניק תמיכה פומבית במדיניות הממשלה הישראלית ובעידוד ההתנחלויות ביהודה ושומרון. שטטקביץ אף נפגש עם חיילי צה"ל, והודה להם מול מצלמות התקשורת על שירותם בצבא, דבר אשר היה כחלק מהמדיניות של מפלגתו התומכת והאוהדת את ישראל.
פעילות חברתית

שטטקביץ פעיל בארגונים ימניים לשמירה על התרבות האירופאית ועל ערכי החופש והדמוקרטיה, כמו כן הוא פעיל בתנועה לשמירת התרבות הנוצרית יהודית, דבר אשר מהווה כבסיס התנגדותי לאסלאמיזציה הפועלת באירופה.
שבועת החובש

שבועת החובש היא שבועה אותה נשבעים החובשים בחיל הרפואה של צבא ההגנה לישראל, עם סיום הכשרתם המקצועית.
במסגרת שבועה זו החובש מתחייב לערכים של שוויון וצדק במתן טיפול כלפי אוהב וכלפי אויב, וכן היא מדגישה את המחויבות האישית של החובש ללוחמים הפצועים, שמעבר למחויבות הרגילה של כל איש צוות רפואי למטופליו, כפי שמשתקף במשפט "אני נשבע כי על ליבי יהיה חרוט לעד הדיבר העליון של ההקרבה - לא להשאיר פצוע בשדה". עיקרון זה מרכזי באתוס של דמות החובש, ומשתקף בשירו של דן אלמגור "בלדה לחובש", המספר אודות חובש שהקריב את חייו למען הצלת חיים של לוחם.
שבועה זו אינה מחייבת באופן פורמלי את החובשים, אך היא מהווה קוד אתי ויש לה משמעות נורמטיבית להתנהגות החובש. כך לדוגמה, בפסיקת בית הדין הצבאי לערעורים שעסקה בחובש שאנס מטופלת, נכתב כי "חילל המערער את שבועת החובש עד זוב דם". קוד אתי זה הושאל גם לניב ישראלי נפוץ: "לא משאירים פצועים בשטח", המשמש כביטוי נגד נטישת אדם בעת צרה.
קיים מתח בין לשון השבועה העוסק במודל אידיאלי של מתן טיפול לאויב כמו לאחים לנשק, בדומה למדי ללשון שבועת הרופא, לבין העובדה כי לחובש, כלוחם מן השורה, מחויבות קודמת כלפי לוחם פצוע.
הערות שוליים

↑  נדחה ערעורו של חייל אשר הואשם בעבירת אינוס, אתר הפרקליטות הצבאית. (הקישור אינו פעיל, 27.2.2020)