stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם ג'נינגס ברייאן
בחירות ראשונות ב-1896 > בניו יורק

לאחר חזרתו הביתה, ברייאן נח מעט ותכנן את מסע הבחירות שלו. הוא היה זקוק למימון רחב, והארגון המפלגתי לקה בחסר. ללא כסף, ללא ארגון ועם עוינות מצד העיתונות, נאומיו של ברייאן היו הנכס שלו. הוא דרש להגיע אל לב המצביעים באמצעות הנאומים. הוא הגיע למדיסון סקוור גארדן וקיבל את המועמדות שלו. בדרכו לשם נאם 38 פעמים, לפעמים מתוך קרון רכבת, לבוש בכותונת לילה. באוהיו, ברייאן התארח אצל מקינלי. היום היה חם, אולם קהל רב הגיע לשם כדי לצפות בנאום. ברייאן חשש מנאום מאולתר, שאותו תוכל העיתונות לסלף. הוא נאם נאום ממלכתי ומתוסרט, שאכזב את תומכיו. לאחר מכן חזר ברייאן לנברסקה, ובדרך נאם לכבוד יום העבודה בשיקגו, כשהוא תומך ברגולציה על עסקים.
לאחר שפלש לטריטוריה עוינת, ברייאן חזר אל הדרום, למקום בו זכה לתמיכה הרחבה. הוא נחשב למועמד בעל סיכוי רציני לנצח.
בחירות ראשונות ב-1896 > נסיעה ברכבת

ברייאן החליט לנסוע ברכבת ברחבי המדינה ולנאום בפני תומכיו. מקינלי סירב לנסות להשתוות על ברייאן, שהיה דובר מעולה ויוכל תמיד להגיע לרחבי ארצות הברית בשיטות עממיות יותר. במקום, מקינלי נאם ממרפסת ביתו, נאומים מתוכננים מראש למבקרים. אנשי העסקים תמכו בכך ומימנו דוברים ועלונים בזכות תקן הזהב. לדמוקרטים היה הרבה פחות כסף. בין תומכיו של ברייאן היה ויליאם רנדולף הרסט.
ב-11 בספטמבר, ברייאן עלה על הרכבת ונסע בה עד 1 בנובמבר. בתחילה נסע בתחבורה הציבורית וארגן את לוח הזמנים שלו, כשהוא אף סוחב את תיקיו מתחנת הרכבת למלון. באוקטובר, הוא כבר היה שחוק, ואחרים ארגנו זאת בשבילו. ברייאן דיבר על נושא הכסף החופשי, ועל עניינים שקסמו למקומיים. הוא לא ערך מסע בחירות בימי ראשון, אולם בשאר הימים דיבר בין עשרים לשלושים פעמים ביום. תומכיו באו לראות אותו שעות מראש. ברייאן דרש מהעם לשלוט שוב בממשלה בתחנה האחרונה שלו. הבוחרים התעניינו במסע הבחירות.
ברייאן כמעט ולא דיבר על נושאים מלבד הכסף החופשי, מחשש לפלג את מפלגתו. באוקטובר הוא דיבר כנגד פסילת מס ההכנסה בידי בית המשפט העליון. הוא הבטיח לאכוף חוקים נגד מונופולים ולתקן את החוקה. הוא הגיע ל-27 מתוך 45 מדינות, כשהוא נוסע 29,000 קילומטרים ונואם 600 נאומים לחמישה מיליון תומכים.
בחירות ראשונות ב-1896 > התנגדות

הרפובליקנים טענו שברייאן היה פופוליסט, ואף מטורף. ברייאן התעלם מההתקפות עליו. בנוסף, טענו הרפובליקנים שתעשיות הכסף מממנות את ברייאן. זאת למרות המשבר בתעשיית הכסף שמנע מהם לממן אותו. ברייאן דרש שכל אחד יתרום מה שיוכל.
הדמוקרטים שתמכו בתקן הזהב ניסו לבחור בקליבלנד, שסירב לכך. מטרתם הייתה לגרום לתבוסתו של ברייאן ולהשתלט שוב על המפלגה. הוועידה תמכה בג'ון פאלמר בן ה-79, גנרל בצבא האיחוד לשעבר, וכסגנו בסימון באקנר, שהיה גנרל בן 73 מצבא הקונפדרציה. הרפובליקנים סייעו לדמוקרטים תומכי הזהב, שעצמם טענו שלא יפגעו אם העם יתמוך במקינלי.
הדרום והמערב נחשבו לאזורים בטוחים בעבור ברייאן, לעומת צפון-מזרח המדינה שתמך במקינלי. לכן המערב התיכון היה המקום בו שני המועמדים התמקדו. ברייאן בילה שם את רוב אוקטובר ועצר שם ב-160 מתוך 250 פעמים במסע הרכבת שלו. הסקרים הרפובליקנים הראו שברייאן מוביל, והעיתונות הרפובליקנית התמקדה באזורים הללו. בסוף ספטמבר, התמיכה בנושא הכסף החופשי החלה להיחלש בזכות הארגון המעולה של הרפובליקנים. לאחר מכן, הרפובליקנים חזרו להתמקד בנושא מכס המגן.
בנובמבר, ברייאן חזר לנברסקה כדי לתמוך במועמדים הדמוקרטים לקונגרס. הוא נאם 27 נאומים, והגיע בחזרה לביתו לאחר פתיחת הקלפיות.
בחירות ראשונות ב-1896 > תוצאות

מקינלי זכה ב-51% מהקולות (7.1 מיליון) לעומת 47% לברייאן (6.5 מיליון). מבחינת האלקטורים, מקינלי זכה ב-271 אלקטורים לעומת 176 לברייאן. המזרח והמערב התיכון תמכו במקינלי, בעוד ברייאן ניצח בדרום ובמערב. במדינות הגבול, מקינלי הצליח. ברייאן טען שמעסיקים איימו על עובדיהם כדי שיתמכו ברפובליקנים.
ברייאן הצליח בקרב הכפרים, אולם פחות בקרב הערים. הערים התעשייתיות תמכו במקינלי. המקומות החקלאיים תמכו בברייאן. הדמוקרטים שמרו על שליטה מקומית במזרח בעזרת המנגנון המפלגתי ותמיכת הקהילה האירית. ברייאן עלה להם בגרמנים-אמריקנים, שתמכו בעיקר בדמוקרטים, אולם התנגדו לכסף החופשי. ברייאן בירך את מקינלי (המועמד הראשון שעשה כן), בטענה שרצון העם הוא החוק. לעומת זאת, ברייאן טען שהקרב הזה לא יהיה האחרון.
מלחמה ושלום: 1898–1900

עם פריצתה של מלחמת ארצות הברית–ספרד, נאלץ ברייאן לבחון את עמדת מפלגתו בנוגע למדיניות חוץ. ברייאן היה ביקורתי כלפי המיליטריזם מצד אחד, אולם הדיכוי הספרדי בקובה ובפיליפינים נחשב למנוגד לתפיסת עולמו, בה ארצות הברית תקדם דמוקרטיה ברחבי העולם. לכן, ברייאן תמך בהתלהבות בהכרזת המלחמה של מקינלי מול ספרד. רבים טענו שמעטים היו נלהבים מהמלחמה כמוהו.
ברייאן טען ששלום עולמי לא יבוא עד שהצדק ישלוט במדינות העולם, והצדיק את המלחמה. ברייאן התנדב לצבא אך בגלל מחלה לא נלחם.
ברייאן הפתיע רבים מחברי מפלגתו כשתמך באישור הסכם פריז, שהעניק לארצות הברית שליטה בפוארטו ריקו, קובה, גואם והפיליפינים. רבים מתומכיו התנגדו לרצון הרפובליקני להצטרף למירוץ האימפריאליסטי וביקרו את ברייאן על תמיכתו בהסכם. ברייאן הצדיק את ההסכם וטען שלא הקונגרס מוסמך להחליט בנוגע לאימפריאליזם, אלא העם האמריקני בקלפי. אולם כשהחלטה שהציעה להסמיך את הפיליפינים להקים ממשל עצמאי לא עברה, ברייאן התחיל לבקר את האימפריאליזם באופן פומבי.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1900, ברייאן נאם כנגד האימפריאליזם. הוא התנגד לסיפוח הפיליפינים, ופקפק בזכותה של ארצות הברית לשלוט על עמים זרים כדי לחזק את כוחה הצבאי. הוא הצהיר שאסור לארצות הברית ללכת בעקבות בריטניה והמעצמות האירופאיות, שהיו בעיצומו של המירוץ האימפריאליסטי באותה התקופה.
הבחירות ב-1900

ברייאן רץ כמועמד אנטי-אימפריאליסטי ב-1900, ומצא את עצמו באותו צד כמו המיליונרים שהתנגדו אליו. הרפובליקנים לעגו לברייאן ואמרו שהוא לא החלטי, ואף קישרו אותו עם דמות האריה הפחדן מהספר "הקוסם מארץ עוץ".
לטענת ברייאן, האימפריאליזם ונושא הכסף החופשי היו קשורים קשר הדוק. האומה, לטענתו, יכולה לנטוש את מסורות העבר, להשתמש בכוח ולא בהיגיון, לחסל את ערכיה, ולכבוש אנשים חלשים, אולם לעולם לא תוכל לברוח מעונש על הפרת זכויות אדם.
ביום רגיל, נאם ברייאן ארבעה נאומים בני שעה, ועוד נאומים קצרים יותר שהצטברו לעוד שעתיים. הוא נאם בקצב של 175 מילים בדקה, 63,000 מילים ביום, ומספיק כדי למלא 52 טורים בעיתונות. פעם אחת בוויסקונסין, נאם 12 נאומים ב-15 שעות.
למרות ההתלהבות של ברייאן, מקינלי והרפובליקנים היו חזקים. המפלגה הרפובליקנית השתמשה בתקציב גדול פי עשרה מהמפלגה הדמוקרטית. ברייאן הכריז שהאימפריאליזם היה העניין המרכזי, אולם התקשה לבדל את עצמו מהמפלגה הרפובליקנית. הוא טען שעל ארצות הברית להגן על הפיליפינים, ואילו הרפובליקנים טענו שהסיפוח של הפיליפינים יוביל לעצמאות עתידית. כשהיחס של שתי המפלגות לאימפריאליזם היה דומה, המצע הכלכלי של הרפובליקנים היה חשוב יותר משאלת הפיליפינים. ברייאן שמר על כוחו בדרום, שהיה מעוז דמוקרטי בו הלבנים הצביעו והשחורים לא, אולם איבד את השליטה בכמה ממדינות המערב. מקינלי שוב ניצח בצפון-מזרח המדינה והצליח לנצח בהפרש נוח. מקינלי זכה ב-296 אלקטורים לעומת 155 לברייאן. ברייאן איבד את שליטתו במפלגה, ובעלי בריתו, הפופוליסטים, נעלמו מהפוליטיקה.
הבחירות ב-1908

ב-1908, ברייאן ניסה שוב לזכות בנשיאות. ברייאן רץ נגד המועמד הרפובליקני, שנבחר בידי הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט – ויליאם הווארד טאפט.
ברייאן הודיע בפני הקונגרס על תמיכתו במס הכנסה ובמס ירושה, פרסום התרומות למסעות הבחירות, והתנגדות לשימוש בצי לצורך איסוף חובות פרטיים. הוא נלחם בשליטה התאגידית, והציע לפרסם את כל התרומות מהתאגידים לפני יום הבחירות, ושאיחור בכך יגרור עונש.
הרפובליקנים הדגישו את ממשל רוזוולט, יצירת שירות הדואר, הכסף היציב, מתן האזרחות לתושבי פוארטו ריקו, הרגולציה לעסקים ומכסי המגן. ברייאן תקף את בזבוז הכספים שנעשה בידי הקונגרס, בחירתו הלא דמוקרטית של טאפט למועמד המפלגה הרפובליקנית, ותמיכת הרפובליקנים במונופולים. הוא השתמש בסיסמה "שהעם ישלוט?". אך בזמן שגשוג, ותחת מדיניות חיסול המונופולים הרפובליקנית, ברייאן זכה רק ב-162 אלקטורים לעומת 321.
בשלוש התמודדויותיו לנשיאות, ברייאן זכה ב-493 אלקטורים – המספר הגדול ביותר עבור מועמד שלא הפך לנשיא מעולם.
סדרת נאומים

לאחר ההפסד בבחירות של 1900 ברייאן היה זקוק לכסף. כישרון הנאום שלו והמוניטין שלו היו יתרונות. עד מותו, הוא היה הנואם המבוקש ביותר בארצות הברית, ונאם אלפי נאומים בתשלום על אירועי היום במאות ערים ועיירות ברחבי המדינה, אפילו במהלך תקופתו כמזכיר המדינה. הוא גבה 500 דולרים לנאום ואחוז מהרווחים. רוב הזמן דיבר על נצרות, אולם גם על נושאים אחרים. ההרצאה הכי מבוקשת שלו, והחביבה עליו, הייתה זו בה קשר את הנצרות ליסודות המוסריות, כבסיס לשלום ולשוויון. הרצאה אחרת קראה לאזרחים לשרת את הציבור.
ב-1905, הזהיר ברייאן מפני תורת האבולוציה של דרווין, שהוא טען שרוצה להגיעה לשלמות בעזרת שנאה, בה החזק הורג את החלש. ברייאן טען שאם התורה נכונה, האדם יחזור אל שורשיו החייתיים וישנא.
ברייאן שירת כמטיף ליברל-נוצרי. ב-1899, ייסד כתב עת בשם "The Commoner", בו קרא לפירוק המונופולים, לפיקוח על תעשיית הרכבות ולתמיכה בקידמה. הוא טען שחקיקת חוקי יובש היא עניין מקומי, ורק ב-1910 תמך בתיקון לחוקה שיאסור על מכירת משקאות חריפים. ב-1906, בלונדון, גיש תוכנית להקמת ועידת שלום שתהיה בוררת בסכסוכים. הוא קרא להלאמת מסילות הרכבת, ולאחר מכן החליט להתמתן ולקרוא לרגולציה גבוהה יותר. ב-1904, המפלגה הדמוקרטית בחרה באלטון פארקר, דמוקרט שמרן, שהפסיד לתאודור רוזוולט. במהלך השנתיים לאחר מכן, ברייאן נאם ברחבי העולם, הטיף, הרצה וברח מהפוליטיקה האמריקנית. הוא דרש מיסוד חוק למשאל העם כדי לתת למצביעים זכות להשפיע באופן ישיר על השלטון.
מזכיר המדינה: 1913–1915

ב-1913 מינה אותו וודרו וילסון, הנשיא שבבחירתו תמך, למזכיר המדינה. למרות מעורבותו והשפעתו על המפלגה הדמוקרטית, השנתיים בהן היה מזכיר המדינה היו השנים היחידות בהן שירת בתפקיד ציבורי בכיר. וילסון הכריע על מדיניות החוץ מהבית הלבן. ברייאן תמך בהתערבות במלחמת האזרחים במקסיקו ב-1914.
ברייאן הצליח להשיג 28 הסכמים שהבטיחו בוררות לגבי סכסוכים בינלאומיים לפני פריצת מלחמה עם ארצות הברית. הוא ניסה להגיע להסכם עם גרמניה, שלא הבשיל. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, תמך בנייטרליות מוחלטת. ניצחון, לטענתו, לא יהיה מוחלט, וממילא יגרום רק למלחמה נוספת.
ברייאן ניסה למנוע הלוואת למדינות ההסכמה אולם לא הצליח. הוא הטיף להימנעות מטיולים בשטחים בריטיים, שיגרמו לתסבוכות בינלאומיות. וילסון דרש מגרמניה אחריות לכל הפרת זכויות אמריקניות, בכוונה ולא בכוונה, לאחר הטבעת הלוסיטניה. ברייאן היה בדילמה, והתפטר ביוני 1915. הוא טען שאנשים נדהמים מהטבעתם של אנשים, אולם אף אחד לא מתנגד להרעבת אומה שלמה.
למרות המחלוקות ביניהם, ברייאן תמך, כאזרח פרטי, בוילסון במהלך הבחירות ב-1916. עם ההצטרפות למלחמה באפריל 1917, ברייאן כתב שזאת חובתם של האזרחים לשאת בנטל המלחמה ולחלוק אותו, והציע את שירותיו לממשלה. וילסון לא אישר לברייאן, בן ה-57, להצטרף שוב לצבא.
תמיכה בחוק היובש, 1916–1925

ברייאן תמך בתיקונים לחוקה שיבטיחו זכות בחירה לנשים ואיסור על מכירת משקאות חריפים. ברייאן עבר לפלורידה, כדי להימנע ממפגש עם גרמנים-אמריקנים שהתנגדו לאיסור על משקאות חריפים. ברייאן נאם רבות לטובת חוק היובש בשם ארגונים נוצריים. הוא סירב לתמוך במועמד הדמוקרטי, ג'יימס קוקס, ב-1920, כיוון שטען שקוקס לא היה "יבש" מספיק ולא התנגד מספיק למכירת האלכוהול. עוינותו הגבוהה לחברה העירונית, היותו נייטיביסט ופרוטסטנטי, גרמו לאמונתו שחוק היובש יתרום לבריאות ולמוסר של האדם.
נאומיו של ברייאן הובילו לחקיקת התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית ב-1918, שאסר החל מ-1920 על מכירת אלכוהול. ברייאן לא פעל למען אכיפת התיקון לחוק. הוא התנגד לגינוי הקו קלוקס קלאן במהלך הוועידה הדמוקרטית ב-1924, בטענה שהארגון ייפול תוך זמן קצר. הוא התנגד בוועידה למועמדותו של אל סמית', מתנגד חוק היובש. אחיו הצעיר, צ'ארלס ברייאן, נבחר להיות המועמד לסגנות הנשיאות לצד ג'ון דייוויס ב-1924 כדי ליצור אחדות מפלגתית. ברייאן תמך באחיו.
ברייאן תמך בחוק למלחמה בסמים, למרות שמסיבות של מחויבות בינלאומיות ולא מסיבות מוסריות.
לאחר התפטרותו מתפקיד מזכיר המדינה, ברייאן תמך בהתיישבות בפלורידה, גם בחודשי החורף. הוא נאם נאומים, פרסם מאמרים ואף נאם ברדיו, והצליח לגרום לפריחה בנדל"ן בפלורידה. כתוצאה מהשקעותיו בנדל"ן, התעשר. הבועה התפוצצה לאחר מותו.
התנגדות לאבולוציה 1918–1925

לפני המלחמה, ברייאן האמין שקידום מוסרי יוכל להשיג שוויון מבית ושלום מחוץ. הוא התנגד לתורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין משתי סיבות: ראשית, מסיבות דתיות ונוצריות. שנית, הוא חשש מדרוויניזם חברתי שיקדם שנאה ועימותים.
ברייאן היה משוכנע שהתורה של דרווין היא האחראית לפגיעה המוסרית בגרמניה ולעליית הגזענות. הוא קרא בספר שאינטלקטואלים גרמנים היו מחויבים לדרוויניזם החברתי, ללאומנות, לחומריות ולמיליטריזם. לאחר מכן החליט להקדיש את עצמו להטפה כנגד האבולוציה.
ב-1920, טען שהאבולוציה היא הדבר הכי משתק שעל החברה להתמודד עמו, ושפרידריך ניטשה גרם בפרשנויותיו לפגיעה בדמוקרטיה, בנצרות ובאלוהים, לטובת סגידה לעל-אדם.
ב-1921, כבר סבר ברייאן שהדרוויניזם הוא איום משמעותי. מחקר מאותם שנים דיווח על ירידה במספר התלמידים המאמינים, וברייאן חשש לפגיעה במוסריותם, שתוביל לעוד מלחמת עולם.
באוקטובר 1921, ברייאן נאם על "מוצא האדם", ושאל מה תפקיד האדם ביקום. עבורו, התנ"ך עונה על שאלה זאת, והאחריות המוסרית טמונה באמונה באלוהים. עותקים רבים של הרצאה זאת נמכרו.
ברייאן חשש מהשפעת האבולוציה על הכנסייה ועל האוניברסיטאות. התפתחות הטכנולוגיה גרמה לכך שכמרים רבים אימצו את האבולוציה בטענה שאינה סותרת את הנצרות. ברייאן החליט להתנגד לכך. הוא הציע קיצוץ בתמיכה בבתי ספר בהם לימדו אבולוציה. ברייאן עצמו, כך נטען, לא התנגד לחלוטין לאבולוציה, אלא תמך ברעיון כל עוד הוא לא פגע בקדושת התנ"ך.
התנגדות לאבולוציה 1918–1925 > משפט הקופים, 1925

ברייאן תמך בחוקים מקומיים שאסרו על לימוד האבולוציה. חלק מהמועצות תמכו בו יותר מהכנסייה והעבירו חוקים כאלו. בטנסי נאסר לחלוטין על לימוד האבולוציה.
המאורע המשמעותי האחרון בקריירה של ברייאן היה השתתפותו במשפט הקופים. הוא התבקש לייצג את הנצרות במשפט. ברייאן תושאל בידי קלרנס דרו, עורך הדין של ההגנה, בנוגע לתנ"ך. שאלו אותו מתי התרחש המבול, וברייאן טען שב-2348 לפנה"ס. בתגובה שאל אותו דרו האם לא ידע שהתרבות הסינית היא בת לפחות 7,000 שנה, דבר שברייאן לא ידע. כשנשאל האם עוד דת הזכירה את המבול, ברייאן טען שהדת הנוצרית טובה מספיק בשבילו.
התקשורת הציגה את ברייאן כבור מהדרום (על אף שלא היה דרומי) שמתנגד להשכלה. השופט פסל את תשובותיו של ברייאן, וחבר המושבעים פסק שהמורה ג'ון סקופס אשם. בית המשפט העליון הפך את פסק הדין כתוצאה מסיבות טכניות.
ברייאן קישר את הדרוויניזם לתורתו של ניטשה, וטען שחשיבה כזאת היא תירוץ לאי צדק בעולם, לפגיעה בחלש ולמלחמות. ברייאן עצמו הושפע מתורתו של לב טולסטוי.
מותו

בימים לאחר משפט הקופים, ברייאן נסע כמה מאות מיילים, ונאם בערים שונות. ביום ראשון, ה-26 ביולי 1925, הוא חזר לביתו. לאחר שהיה בכנסייה ואכל ארוחת צהריים גדולה, הוא מת במהלך שנתו, חמישה ימים לאחר תום המשפט, מסיבוכים של מחלת הסוכרת. כשמישהו טען בפני דרו שברייאן מת מלב שבור, דרו טען שהוא מת מבטן מפוצצת. העיתונאי ה. ל. מנקן, שתיעב את ברייאן וסיקר את משפט הקופים, התרברב בפני דרו שהם הרגו את ברייאן.
מורשתו

ברייאן נחשב לפוליטיקאי הידוען הראשון, שהיה ידוע יותר בגלל אישיותו ויכולות הנאום שלו, ולא בגלל עמדותיו הפוליטיות. למרות שנאומיו היו בקו פרוגרסיבי ברור, הוא החזיק בעמדה רומנטית לגבי העבר האמריקני, חוכמת האנשים הפשוטים ודבק בעקשנות בכנותו.
היסטוריונים טוענים שברייאן היה אגואיסט ולא יכול היה לקבל את טעויותיו. הוא עצמו חי חיים נוחים יותר מהחיים הפשוטים שהטיף להם, ורבים טענו שהתחזה לנציג האנשים הפשוטים כדי לקושש קולות. בנוסף, נטען שלא היו לו רעיונות מקוריים ושהוא לא היה חכם מספיק כדי להיות נשיא. ההיסטוריונים מחשיבים אותו למזכיר מדינה גרוע, ואף טוענים שהיה מסוגל להעביר חוקים שיאסרו על עבודה בימי ראשון בשל הנצרות שלו. ברייאן מעולם לא התייעץ עם מומחים, מתוך חשש שהמשכילים הם בעלי הממון.
בתוך המפלגה הדמוקרטית, נחשב ברייאן למנהיג אהוד. ב-1962, אמר הנשיא לשעבר הארי ס. טרומן שברייאן הוא אחד מהגדולים ביותר, ושבזכותו הליברליזם קיים בארצות הברית. ב-1900, כשהיה בן 16, נכח טרומן בוועידה הדמוקרטית בקנזס סיטי ושמע את נאומו של ברייאן, וכך הפך לתומך שלו. רבים טענו שמסע הבחירות שלו ב-1896 היה המאבק הראשון של ההמונים במיוחסים. ב-1934, נאם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לזכרו וטען שהיה כנה, ונלחם כל חייו כנגד עוולות.
ברייאן היה מהנואמים הגדולים בתקופתו, ונחשב למנהיג המפלגה הדמוקרטית והאנשים הפשוטים. נאום "צלב הזהב" שלו הכניס את הפופוליסטים למפלגה הדמוקרטית, ופשטותו משכה אליה את השחורים והפמיניסטיות. ברייאן האמין בכוחה של הממשלה לשפר את חייהם של אנשים, וטען ב-1916 שעל הממשלה לקבוע שכר מינימום, לקבוע שעות מקסימום לעבודה, לווסת את שיעורי הריבית, ולאכוף פיקוח על מזון, תרופות ודיור. ברייאן הפך לגשר שהביא קבוצות שונות אל המפלגה, וסלל את הדרך לדמוקרטים ליברלים כרוזוולט עם מדיניות הניו דיל. למרות זאת, רבים טוענים שהיה גזען, כרבים במפלגה הדמוקרטית בתקופה ההיא, ושנחשב לשריד מתקופה של עליונות לבנה שלא הייתה רלוונטית יותר.
ברייאן זכור גם בשל הצהרתו הנבואית לאחר שהפך למזכיר המדינה: "אני מאמין שלא תהיה מלחמה כל עוד אהיה מזכיר המדינה, ואני מאמין שלא תהיה מלחמה כל עוד אני חי".
לב טולסטוי העריץ את ברייאן כל כך עד שתלה את תמונתו על קיר חדר השינה שלו.
ברייאן בצעירותו
כרזה רפובליקנית שלועגת לנאום "צלב הזהב" של ברייאן
כרזת בחירות דמוקרטית
ברייאן מוצג כנחש פופוליסטי שבולע את המפלגה הדמוקרטית
ברייאן מציג לדוד סם את המצע הדמוקרטי
ברייאן נואם ב-1908
פסל של ברייאן בטנסי.
בית יעקב חודש-זשורנאל

| --- | --- |

 תאריכי הופעה:  1923–1939 (כ־16 שנים) 
 שפה:  יידיש 
 
בית יעקב חודש־זשוּרנאל (בתרגום לעברית: ירחון בית יעקב) היה ירחון תנועת "בית יעקב" בפולין, שראה אור בלודז' בין השנים תרפ"ד - תרצ"ט (1923–1939). בירחון זה התפרסמו מאמרים אידאולוגיים ותורניים, יצירות ספרותיות וסקירות על הנעשה בתנועה.
המייסד והעורך היה הרב אליעזר גרשון פרידנזון, מנהל הרשת החינוכית וממקימי בית ההוצאה בית יעקב. בין הכותבים היו מייסדת התנועה שרה שנירר, המחנך והפעיל האגודאי הרב יהודה לייב אורליאן, והסופרים אליעזר שינדלר ושמואל נדלר, ד"ר נתן בירנבוים, ד"ר יצחק ברויאר, ד"ר שמואל דייטשלנדר, זליג שכנוביץ, אלימלך שטייאר, ועוד. מפרק לפרק פורסמו בירחון מאמרים מגדולי תורה כמו: הרב אהרן לוין מריישא, הרב אלחנן ווסרמן מברנוביץ', הרב מאיר שפירא ואישים חשובים אחרים. כמו כן, התפרסמו בירחון תרגומים ליידיש של רבני וסופרי הנאו-אורתודוקסיה בגרמניה, בהם הרב שמשון רפאל הירש, הסופר מאיר (מרקוס) להמן והסופר נפתלי הרץ עהרמאן.
רקע

תנועת בית יעקב, שהחלה את דרכה בתחום החינוך הפורמלי, התגייסה גם לעיצוב תחום הפנאי של התלמידות והבוגרות ולפיקוח עליו, מתוך רצון לספק לתלמידות מעטפת חינוכית מלאה גם לאחר שעות הלימודים ובחופשות ומתוך שאיפה לרתום את הפעילויות הללו לחיזוק זיקתן לערכי היהדות ולקהילותיהן. אחד התחומים המרכזיים בהם פעלה התנועה היה יצירת ספרות וחומרי קריאה ברוח היהדות האורתודוקסית, ובכך היא הייתה לחלוצה בתחום זה בפולין.
הצורך בספרות ובחומרי קריאה עבור בנות וצעירות אורתודוקסיות בפולין עלה עוד בראשית המאה העשרים, כשההנהגה האורתודוקסית בגליציה (שהייתה אז חלק מאוסטרו-הונגריה) נוכחה כי היחשפותן של צעירות ממשפחות חסידיות שהתחנכו במוסדות לא-יהודיים מתוקף חוק חינוך חובה לספרות יפה לא-יהודית הביאה רבות מהן לניכור כלפי אורח-החיים המסורתי, לעזיבתו ובמקרים קיצוניים אף להתנצרות. על אף התראותיהם של רבנים מקומיים מעל במות שונות והמלצותיהם ליצור חלופות ספרותיות ברוח אורתודוקסית, לא נעשו אז צעדים של ממש בתחום זה.
תנועת "בית יעקב" הייתה הראשונה שלקחה על עצמה לטפח מפעל ספרותי אורתודוקסי. היה זה לאחר הכנסייה הגדולה הראשונה של אגודת ישראל שהתקיימה באלול תרפ"ג (ספטמבר 1923), כשתנועת "אגודת ישראל" בפולין לקחה תחת חסותה את הרשת החינוכית "בית יעקב". מיד לאחר מכן הוחלט על הקמת בית הוצאה בשם "בית יעקב", שיוציא לאור פרסומים ספרותיים מגוונים.
הירחון "בית יעקב" היה הפרסום הראשון של בית ההוצאה, וגיליונו הראשון ראה אור בתשרי תרפ"ד (1923). הוא נועד לחזק את רעיון "בית יעקב" בקרב הנשים והנערות האורתודוקסיות ולספק להם באופן שוטף חומרים ספרותיים מגוונים. בפועל, קראו את הירחון גם גברים.
שפה ותכנים

שפת הירחון הייתה יידיש. מאז הגיליון השלישי צורף לירחון מוסף בשפה הפולנית, Wschod ("מזרח"), אך הוא הפסיק להופיע בשנת 1929, בעקבות החלטת הרשת להימנע מ"התבוללות לשונית" ולהשתמש ביידיש בלבד כשפת דיבור ולימוד.
תמהיל התכנים של הירחון היה מגוון.
התפרסמו בו מאמרים אידאולוגיים רבים, חלקם מפרי עטם של אנשי אגודת ישראל בפולין ואחרים היו תרגומים מגרמנית למאמרים נבחרים מאת הרב שמשון רפאל הירש, מראשי הנאו-אורתודוקסיה בגרמניה. רבים מן המאמרים הללו עסקו בסוגיות אקטואליות הקשורות למועדי ישראל, לתאריכים בלוח השנה העברי, לאישים ודמויות רבניות מן העבר וההווה ולאירועים והתרחשויות שעל סדר היום. מאמרים אידאולוגיים רבים הוקדשו שאלת חינוכן, מעמדן ותפקידן של הנשים והבנות האורתודוקסיות מול אתגרי המודרנה.
לצד אלה, התפרסם חומר ספרותי רב: סיפורים קצרים, סיפורים בהמשכים, ושירים. חלק מיצירות אלה היו תרגומים מגרמנית ליצירותיהם של סופרי הנאו-אורתודוקסיה הגרמנית. סיפורים אחרים נכתבו במיוחד עבור הירחון על-ידי כותבים סופרים אורתודוקסיים מקומיים. בירחון התפרסמו גם מאמרים וסיפורים מפרי עטן של תלמידות ובוגרות בתי-הספר של בית יעקב בפולין.
נתח נכבד מכל אחד מהגיליונות הוקדש לסקירות על הנעשה בתנועה. בין היתר, התפרסמו סקירות על התרחבותה והתפשטותה של הרשת בפולין ומחוצה לה, על הנעשה בבתי-הספר, בסמינריונים למורות ובארגוני הילדות והנערות "בתיה" ו"בנות אגודת ישראל", וכן על פרסומיה של הוצאת "בית יעקב" בתחום ספרי הלימוד, ספרי הקריאה וכתבי-העת.
מדורים לילדים

בשנת תרפ"ד (1924) החלו להתפרסם בירחון מדורים לילדים, שפנה לתלמידי הכיתות הגבוהות של בית הספר היסודי: מדור ביידיש "קינדער-גארטן" [גן ילדים], ומדור לילדים בפולנית, "Echo Szkoone" [הד בית-הספר]. המדור "קינדער-גארטן", שבראשית דרכו הוקדשו לו שני עמודים, התרחב עם השנים ובשנת 1928 הפך למוסף נפרד בן 16–19 עמודים. כעבור שנה הוא הפך לעיתון עצמאי שנשא את אותו השם.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה

הירחון הפסיק לראות אור בסוף קיץ תרצ"ט (1939), לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
כעבור כשנה וחצי החל לראות אור בארץ-ישראל הירחון "בית יעקב" בשפה העברית. הגיליון הראשון הוא גיליון כסלו-טבת תש"א (דצמבר 1940), ואחריו ראו אוור מספר גליונות נוספים לאורך שנות הארבעים, באורח בלתי-סדיר. הופעת הירחון חודשה בראש חודש סיון תשי"ט (7 ביוני 1959) ומאז הוא ראה אור באופן סדיר עד חודש שבט תש"מ (ינואר 1980).
לקריאה נוספת

יוסף פונד, מתווי דרכים: עיתונות אגודת ישראל, הקיבוץ המאוחד, 2010
Naomi Seidman, Sarah Schenirer and the Bais Yaakov Movement: A Revolusion in the Name of Tradition, The Littman Library of Jewish Civilization, 2019
הערות שוליים

↑  Rachel Mabekin, The Rebellion of the Daughters: Jewish Women Runways in Habsburg Galicia, Prineton, NJ: Princeton University Press, 2020, עמ' 49-54
↑  רחל מנקין, 'משהו חדש לגמרי' - התפתחותו של רעיון החינוך הדתי לבנות בעת החדשה, מסכת ב, תשס"ד, עמ' 73-80
↑  Naomi Seidman, Sarah Schenirer and the Bais Yaakov Movement: A Revolution in the Name of Tradition, London: The Littman Library of Jewish Civilization, 2019, עמ' 73, 184-185
↑  Naomi Seidman, Sarah Schenirer and the Bais Yaakov Movement: A revolution in the Name of Tradition, London: The Littman Library of Jewish Civilization, 2019, עמ' 73, 354
↑  יוסף פונד, מתווי דרכים: עיתונות אגודת ישראל, תל-אביב: הקיבוץ המאוחד, 2010, עמ' 209-212
טל ועקנין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 ביולי 1986 (בן 38) כ"ג בתמוז, ה'תשמ"ו ישראל ירושלים
 שם לידה:  טל שלמה ועקנין
 מוקד פעילות:  ישראל, ארצות הברית, צרפת
 תקופת הפעילות:  מ-1992
 מקום לימודים:  אור תורה סטון, ירדן
 עיסוק:  זמר, מוזיקאי
 סוגה:  מוזיקה חסידית, נשמה, רוק, פופ, יהודית מקורית
 סוג קול:  טנור
 שפה מועדפת:  עברית, אנגלית
 כלי נגינה:  גיטרה
 חברת תקליטים:  Teta Making Music LTD hoshen production
 שיתופי פעולה בולטים:  קובי אפללו, גד אלבז, יוסי אזולאי, אנדראה בוצ'לי
 מספר יצירות ידוע:  אמונה, ענני בשירים, מודה אני, הללו
 מספר צאצאים:  4
 talvaknin.com
 
טל ועקנין (באנגלית: Tal Vaknin, נולד ב-30 ביולי 1986) הוא זמר-יוצר ומפיק מוזיקלי יהודי.
ביוגרפיה > חיים אישיים

נשוי ואב לארבעה. טל מפעיל מספר חשבונות ברשתות חברתיות עם כ-145 אלף עוקבים.
דיסקוגרפיה > אלבומים

2013: My Day
דיסקוגרפיה > סינגלים

2014: ענני בשירים
2014: נשמה
2016: אמונה (עם גד אלבז)
2018: מודה אני
2020: נשמת
2021: עלה
2022: בוקר
2022: ירושלים של זהב 2 (עם ניב אדרי)
2022: בת מלך (עם גד אלבז)
2023: למדתי
הערות שוליים

↑  על פי נתוני מדיה פורסט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 1b1b327e-0dec-4021-959e-474e5fd4cdeb
כריסטיאן הורנר

| --- | --- |

 לידה:  16 בנובמבר 1973 (בן 51) ליאמינגטון ספא, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Christian Edward Johnston Horner 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  Arnold Lodge School 
 תקופת הפעילות:  מ-2005 
 בן או בת זוג:  ג'רי האליוול   ג'רי האליוול (מרץ 2014–15 במאי 2015) 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר האימפריה הבריטית 
 
כריסטיאן אדוארד ג'ונסטון הורנר (באנגלית: Christian Edward Johnston Horner, נולד ב-16 בנובמבר 1973, בלימינטון, ווריקשייר, אנגליה) הוא מנהל קבוצת הפורמולה 1 רד בול מאז שנת 2005. בשנת 1997 הקים את קבוצת Arden ואף התחרה בה כנהג מרוצים בקטגוריית ה-F3000. לאחר 2 עונות פרש מנהיגה והתמקד בניהול הקבוצה.
קריירת מרוצים

הורנר החל להתחרות כנער במרוצי קארטינג. בשנת 1991 זכה למלגה עבור השתתפות בתחרויות פורמולה רנו. שנה לאחר מכן השתתף באליפות בריטניה בפורמולה רנו. את עונת הבכורה סיים עם ניצחון אחד והמיקום הגבוה ביותר עבור רוקי באותה עונה. שנה לאחר מכן עבר להתחרות בקבוצת P1 באליפות הפורמולה 3 הבריטית. במהלך העונה ניצח 5 מרוצים. במהלך שלוש השנים הבאות החליף קבוצה מידי עונה והתחרה עבור פורטק, ADR ו-TOM'S. במהלך עונת 1996 התחרה במקביל גם בפורמולה 2 הבריטית.
בשנת 1997 הקים את קבוצת Arden באמצעות כסף שלווה מאביו. הוא רכש עבור הקבוצה קרון משומש שנמכר לו על ידי הלמוט מרקו. מרקו, ששימש באותם ימים כמנהל האקדמיה לפיתוח נהגים צעירים של קבוצת רד בול, היה אחד המתחרים המובילים של הקבוצה בקטגוריית ה-F3000. במהלך שתי העונות בהן התחרה צבר נקודה אחת בלבד. בסיום עונת 1998 החליט לפרוש מנהיגה והתמקד בניהול ופיתוח הקבוצה.