stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חנקן אדום-גב
תיאור המראה חיצוני > צבעיו של הזכר

לזכר גב ערמוני. הראש, העורף והשת (ישבן) בצבע תכלכל-אפרפר, בין הגבות והגרון הלבנים לחיים שחורות. לזכר הבוגר אין סהרונים על צדי הבטן וזנבו שחור. סוככות כנפיו וגבו חומים-חלודיים, גחונו לבנבן עם גוון ורדרד, ויש לו פס עין שחור ורחב, לעיתים קרובות עם גבול עליון לבן וצר שנמשך עד המצח. לעיתים יש לחנקן אדום-הגב כתם לבן קטן בבסיס אברות היד.
תיאור המראה חיצוני > צבעיהם של הנקבה והצעיר

גבה של הנקבה חום-חלודי בצבע דהוי יותר משל הזכר עם פספוס כהה עדין, וגחונה לבן. מלמטה צבעה לבן-צהוב-מלוכלך עם סהרונים עבים בכמות שמשתנה מלמעלה למטה. הציפור הצעירה דומה במראה לנקבה, לעיתים נדירות דומה הנקבה יותר לזכר. הכיפה חומה או אפורה-חומה, העורף אפור יותר, פס העין בצבע חום, וקדמת העין בהירה לרוב. זנבה חום כהה עם שוליים לבנים ודקים. לצעירים כתמים סהרוניים גם על גבם וקודקודם בהשוואה לחנקן אדום-ראש. לזנים המזרחיים זנב אדמדם.
דפוס זיהוי

החנקן אדום הגב ניצב זקוף ברוב המקרים, כאשר הוא עצבני הוא מטלטל את זנבו מצד לצד. החנקן הצעיר והזכר בחורף הראשון דומים במראם לנקבה, אך לרוב בעלי סהרונים צפופים יותר מלמעלה, למעטים מהם גוון חום "חם" יותר בחלק העליון של הזנב, והם דומים לחנקן ערבות צעיר.
קינון, רבייה וגידול צאצאים

החנקן אדום-הגב הוא ציפור נודדת. יש זוגות מעטים של חנקנים אדומי-גב המקייצים (נשארים בעונת הקיץ) בארץ, הם דוגרים בעיקר במורדות החרמון התחתונים בתחום חגורת יער-הספר ההררי, בצפון רמת הגולן, ולעיתים נדירות גם בגליל העליון ובכרמל. הם דוגרים בנוף חקלאי פתוח, לעיתים קרובות בשדות ובאחו עם עצים וכן על מדרונות עם עצי ערער, לאחר שמקייצים חוזרים לאירופה במאי. החנקן מקנן בחודשים מאי ויוני באזורים טרשיים (אזורים סלעיים) עם צומח דליל של עצים ושיחים. בשונה מחנקנים אחרים, החנקן אדום-הגב אינו קשור לצמחים קוצניים.
נקבת החנקן מטילה כחמש עד שש ביצים ירקרקות או צהבהבות ועליהן נקודות וכתמים חומים-אדמדמים, המרוכזים בצד הכד (הצד המעוגל יותר) של הביצה. הנקבה לבדה דוגרת במשך 13–14 יום. הגוזלים שוהים בקן 14–16 יום. החנקן דוגר דגירה אחת לעונה.
שירה וקולות

שירתו של החנקן אדום-הגב מזכירה מעט את הסבכי האפור. היא שקטה ונשמעת לעיתים רחוקות, ובה צלילים צורמים וחורקים המעורבבים בקטעי חקיינות של ציפורים אחרות. קריאת האזהרה "והב" חוזרת על עצמה מדי פעם. כאשר הוא עצבני מאוד, הוא משמיע סדרת צקצוקי לשון "טסצ'ק".
תזונה

החנקן אדום-הגב טורף חרקים גדולים, זוחלים, ציפורים ויונקים קטנים, והוא מתמחה בציד חרקים, חלקם אף אוגרים מזון על ידי שיפוד טרף עודף על קוצים.
הערות שוליים

↑  חנקן אדום-גב באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2 3 4 5 6 7 8 9  הציפורים- המדריך השלם לציפורי אירופה וישראל, הוצאה משותפת של לקסיקון המפה והקיבוץ המאוחד, בשיתוף עם מרכז הצפרות של החברה להגנת הטבע, 2003
1 2 3  היינצל & פיטר, פרסלאו, הציפורים- מגדיר שדה שלם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975
1 2 3 4 5  עזריה אלון, "החי והצומח של ארץ ישראל", משרד הביטחון, 1987
↑  הקלטה של סוגי קולות הציפור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565761905171  GND: 4171573-1  NKC: ph552266
טייחת שחורת-חזה

| טייחת שחורת-חזה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: דבוראים
תת־סדרה:: Apocrita
משפחה:: צרחוליתיים
סוג:: טייחת
מין:: טייחת שחורת-חזה
שם מדעי
 Sceliphron spirifex ‏לינאוס, 1758

טייחת שחורת-חזה בעת בניית הקן. מספר תאים כבר נאטמו, והיא שוקדת על בניית תא נוסף.
טַיַּחַת שְׁחֹרַת-חָזֶה (שם מדעי: Sceliphron spirifex) היא צרעה ממשפחת הצרחוליתיים (אנ'). צרעה זו, בדומה לצרעות אחרות בסוג טייחת, בונה תאי בוץ גבוה מעל הקרקע, ומוכרת פעמים רבות בזכות בתי הבוץ על קירות ותקרות באזורים עירוניים. היא אינה מסוכנת לאדם ונפוצה במזרח התיכון ובדרום אירופה.
מאפיינים

אורכה של הצרעה 17–27 מ"מ, הגבעולון (petiole) דק, ארוך וישר. צבעה שחור, מלבד הפטוטרת וכמה פרקי רגל צהובים. שחורת-החזה נוהגת לבנות מבני בוץ בעלי מספר תאים גבוה מהקרקע. בתוך כל תא הצרעה מאחסנת כמה עכבישים ששיתקה עם עוקצה. על העכביש האחרון היא מטילה ביצה ואוטמת את התא. הזחלים שבוקעים מהביצה ניזונים מהעכבישים, הם מתגלמים בתוך התא ופורצים אותו רק כבוגרים.
שממית הבתים במארב על קן של טייחת שחורת-חזה (תל אביב)
טווסון אפור

| טווסון אפור |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פסיוניים
סוג:: טווסון
מין:: טווסון אפור
שם מדעי
 Polyplectron bicalcaratum ‏לינאוס, 1758

טַוָּסוֹן אפור (שם מדעי: Polyplectron bicalcaratum; לפי האקדמיה ללשון "טַוָּסוֹן") הוא מין ממשפחת הפסיוניים הקרוב למיני התרנגול, תרנגול הודו וטווס וכמוהם שייך לסדרת התרנגולאים. הוא חי במדינות שונות באסיה והוא הציפור הלאומית של מיאנמר.
מאפיינים

זהו פסיון גדול שאורכו עד 76 ס"מ. נוצותיו אפורות ועליהם כתמי עיניים כחולים גדולים, בעיקר על הכנפיים והזנב. הפנים אדומות ומוקפות בגדילי נוצות לבנים, העיניים שחורות והמקור לבן. הזנב יכול להיפרש למניפה כמו טווס, מה שנתן לו את שמו.
הוא חי ביערות שפלה ובהרים בצפון הודו ודרום מזרח אסיה וכן בחצי האי המלאי. בנוסף הוא מצוי בכמה מקומות בסין. הוא ניזון מזרעים, גרגירים, חרקים ופירות שונים. בשעת סכנה יעדיף לרוץ ולא לעוף אף שהוא מסוגל לכך.
הפסיון אינו נתון בסכנת הכחדה.
תת-המינים של הפסיון:
P. b. bicalcaratum
P. b. ghigi
P. b. bailyi
P. b. bakeri
P. b. katsumatae - ייתכן שהוא מין עצמאי
ייתכן שגם המינים טווסון סומטרי (Polyplectron chalcurum), טווסון גרמיני (Polyplectron germaini) וטווסון הררי (Polyplectron inopinatum) הם תת-מינים של הפסיון הטווסי האפור.
הערות שוליים

↑  טווסון אפור באתר הרשימה האדומה של IUCN
טונה כחולת-סנפיר אטלנטית

| טונה כחולת-סנפיר אטלנטית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
משפחה:: קולייסיים
סוג:: טונה
מין:: טונה כחולת-סנפיר אטלנטית
שם מדעי
 Thunnus thynnus ‏לינאוס, 1758

טונה כחולת-סנפיר אטלנטית שנפגעה בראשה מצלצל.
טונה כחולת-סנפיר אטלנטית (שם מדעי: Thunnus thynnus; על פי האקדמיה: טונה כחולה) הוא מין של דג ממשפחת הקולייסיים השייך לסוג טונה.
זהו מין הדג הגדול ביותר במשפחת הקולייסיים ואחד מהגדולים שבבני סדרת הדקראים, והוא מגיע למשקל מקסימלי של 670 ק"ג ולאורך 3.5 מטר. אורכם הממוצע מגיע ל־2–2.5 מטר, והמשקל הממוצע הוא 225–250 ק"ג. דגים אלה הם בעלי סנפירים גדולים בצבע כחול, ראשים גדולים וזנבות מפוצלים המעניקים להם תנופה איתה הם יכולים לשחות במהירות. בניגוד לרוב הדגים, דגי הטונה הם בעלי דם חם, ובמיוחד מיני הטונה הכחולה, ויכולים לשחות במים קרים. יכולים להאריך ימים עד לגיל 50 שנה ואף יותר.
דגים אלה יכולים לשחות במהירות של 40 קמ"ש במים בעקבות טרפם הכולל דגי מקרל, סרדינים ועפיאן וגם מיני סרטנים, חסילונים וסילוניות. הם אף יטרפו טונות קטנות יותר.
הם נפוצים במערב ובמזרח האוקיינוס האטלנטי, בימים טרופיים וגם ממוזגים וקרירים ומצויים גם בים התיכון, אך נכחדו בים השחור. טונות רבות באות להתרבות במערב הים התיכון ליד האיים הבלאריים ואחרות מתרבות במפרץ מקסיקו. הטונות מתקבצות יחדיו לרבייה ומשריצות אלפי ביצים צפות למים.
בשרם משובח ונחשב למעדן ממנו עושים סושי וסשימי.
ראו גם

טונה כחולת-סנפיר
הערות שוליים

↑  טונה כחולת-סנפיר אטלנטית באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph663828
טופח תרבותי

| טופח תרבותי |
| --- | --- |
 טופח תרבותי
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קיטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: טופח
מין:: טופח תרבותי
שם מדעי
 lathyrus sativus ‏לינאוס, 1753
טֹפַח תַּרְבּוּתִי (שם מדעי: Lathyrus sativus) הוא צמח עשבוני חד-שנתי ממשפחת הקטניות. מין זה מוצאו מחצי האי-הבלקני (בולגריה ויוגוסלביה) ומשמש בישראל כגידול שדה.
מורפולוגיה

צמח עשבוני חד-שנתי זקוף פחות או יותר, אינו מטפס וגובהו 30 עד 50 ס"מ ולעיתים רחוקות עד 75 ס"מ. הגבעולים קירחים ומכונפים. הלוואים ארוכים ודומים לעלעלים. העלים מנוצים, בעלי זוג אחד של עלעלים מחודדים שביניהם, בהמשך ציר העלה, יוצאת קנוקנת ענפה המתפצלת ל-3 סעיפים. ציר העלה מכונף. הלוואים הקטנים בבסיס העלה דמויי חצי ראש חץ, אורכם 18 עד 25 מ"מ ורוחבם 2 עד 5 מ"מ. העלעלים אזמליים עד צרים מחודדים בקצותיהם, עורקיהם מקבילים, שפתם תמימה, אורכם 5 עד 8 ס"מ ורוחבם על פי רוב 1.1 עד 1.5 ס"מ.
התפרחות חיקיות מסוג אשכול. כל תפרחת נושאת לא יותר מ-4 פרחים, לרוב פרח אחד לעיתים 2. עוקץ התפרחת ארוך ואורכו 3 עד 6 ס"מ. עוקץ הפרח כ-1.2 ס"מ.
הפרחים פרפרניים בלתי נכונים, דו-מיניים ובעלי שחלה עילית ואינם ריחניים. הגביע משתייר, אורכו 7 עד 10 מ"מ, דמוי פעמון, בעל שיניים כמעט שווים שאורכם פי 1.5 עד 3 מאורך צינור הגביע.
הכותרת פרפרנית ומורכבת מ-5 עלים. עלה הכותרת החיצוני (המפרש) הוא הגדול מכולם. שני עלי הכותרת הצדדים (המשוטים) מכסים על פי רוב על שני עלי הכותרת הפנימיים ביותר (הסירה) ומעורים במקצת בסירה. הכותרת אדומה, ורודה, כחולה או לבנה, אורכה 12 עד 15 מ"מ לעיתים רחוקות עד 24 מ"מ.
האבקנים 10, 9 מהם זריהם מאוחים לצינור ואחד חופשי.
השחלה עילית, סרגלית, בת עלה שחלה אחת ונישאת על עוקץ. עמוד השחלה מכופף ופחוס מגבו שבחלקו העליון.
הפרי תרמיל כמעט אליפטי, שטוח פחות או יותר, רחב וקירח, אורכו 2.5 עד 3.5 ס"מ לעיתים רחוקות 4 ס"מ ורוחבו 9 עד 12 מ"מ. התפרים מכונפים. שפתו העליונה (תפר הבטן) בעל 2 כנפיים ברורות ברוחב 1 עד 2.5 מ"מ. הפרי נפתח על יד קשוות. הזרעים, שמספרם 3 עד 5 בתרמיל חלקים, לבנים ובעלי מקצועות.
הערות שוליים

טופח תרבותי, באתר ITIS (באנגלית)
טופח תרבותי, באתר NCBI (באנגלית)
טופח תרבותי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
טופח תרבותי, באתר Tropicos (באנגלית)
טופח תרבותי, באתר GBIF (באנגלית)
טופח תרבותי, באתר The Plant List (באנגלית)
טופח תרבותי, באתר IPNI (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1147342
טירן פורפיקטוס

| טירן פורפיקטוס |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי-טירן
משפחה:: טירניים
סוג:: טירן
מין:: טירן פורפיקטוס
שם מדעי
 Tyrannus forficatus ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


טירן זנב-סנונית בתעופה.
טירן פורפיקטוס או טירן זנב-סנונית (שם מדעי: Tyrannus forficatus) היא מין ציפור שיר ממשפחת הטירניים החיה בדרום ארצות הברית, מקסיקו ובאמריקה המרכזית. הוא תואר למדע ב-1789 בידי החוקר הגרמני יוהאן פרידריך גמלין.
הטירן הוא עוף דומה מעט לקיכלי או חנקן ממוצא אמריקני והוא מגיע לאורך של 38 עד 40 ס"מ בזכרים שלהם זנב ארוך ביותר, בעוד הנקבות קצרות בהרבה, זנבן קצר ב-30% משל הזכרים. מוטת הכנפיים שלהם מגיע לאורך 15 ס"מ ומשקלם עד 43 גרם. צבע הטירן אפור בהיר מלמעלה וחלקו התחתון בהיר עם צידיים בגוון ורוד-סלמון והכנפיים והזנב הארוכים אפורים כהים כשקצוות הזנב לבנים עם קצוות שחורים בולטים. הם בעלי ראשים גדולים, עם מקור ועיניים שחורים ומאופיינים בעיקר בזנבם הארוך והמפוצל.
טירן זה הוא שוכן של אזורים פתוחים בדרום אמריקה הצפונית ובאמריקה המרכזית. תפוצתו היא באזורי בתה שונים שלצידיהם עצים פזורים והוא מצוי גם באזורים יבשים. הוא נראה בעיקר בטקסס, אוקלהומה, קנזס, החלקים המערביים של לואיזיאנה, ארקנסו ומיזורי ומזרחה לניו מקסיקו ולצפון-מזרח מקסיקו. לעיתים הם נמצאים גם צפונה יותר, עד לדרום קנדה ומזרחה יותר עד לפלורידה ואיי הודו המערבית וכן לעיתים הם חוצים את תעלת פנמה דרומה לאמריקה הדרומית. הם מעופפים בקבוצות שלעיתים מכילות מעל 1,000 פרטים.
הטירן הוא אוכל חרקים מובהק המתבסס על חרקים מעופפים כמו חגבאים, זבובים טורפים ושפיריות, שהוא תופס באוויר. בחורף הוא מגוון גם בפירות יער.
הטירן מקנן על עצים גבוהים, שיחים ולפעמים גם עמודי טלפון בערים. הוא מאוד טריטוריאלי ויתקוף מסיגי גבול ואפילו עופות דורסים שיתקרבו לקינו. בקן הנקבה מטילה שלוש עד שש ביצים, ודוגרת עליהן כחודש עד הבקיעה. שני בני הזוג מטפלים בגוזלים.
הערות שוליים

↑  טירן פורפיקטוס באתר הרשימה האדומה של IUCN
טוקן גיאני

| טוקן גיאני |
| --- | --- |
 טוקן גיאני
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: נקראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: טוקניים
סוג:: Selenidera
מין:: טוקן גיאני
שם מדעי
 Selenidera culik ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


טוקן גיאני (שם מדעי: Selenidera culik) הוא מין של עוף טרופי דרום-אמריקאי במשפחת הטוקניים. הטוקן הגיאני חי באזורים רבים בצפון מערב ברזיל, גיאנה הצרפתית, גיאנה, סורינאם וונצואלה.
מאפיינים

בית הגידול הטבעי שלו הוא ביערות טרופים לחים. אומנם הוא חי בחופת יער הגשם, אך לפעמים יורד מעט לקומה האמצעית ואף לאדמה. אורכו 25 סנטימטר ומשקלו נע בין 110 ל-165 גרם.
צבע החזה אצל נקבות הטוקן הגיאני הוא אפור בשונה מהזכרים להם חזה שחור. הטוקן הגיאני ניזון בעיקר מפירות אך גם מחרקים קטנים ובעלי חוליות קטנים כמו צפרדעים ולטאות. הטוקנים הגיאנים נצפים בעיקר בזוגות או בלהקות קטנות של עד שישה טוקנים.
עונת הרבייה מתרחשת בין מרץ ליוני. לאחר תקופת החיזור, הטוקן מקנן בחורים טבעיים או שנוצרו על ידי אחרים (בעיקר נקרים) בעצים, מכיוון שמקורם הגדול חלול ואינו מתאים לחפירה. חורי הכניסה הם בדרך כלל באורך של כ-5 ס"מ, בעוד שחלל החור עצמו בין 16ל-40 ס"מ עומק. הנקבה מטילה 2-4 ביצים לבנות, ושני ההורים דוגרים עליהם במשך כששה עשר ימים. הגוזלים מואכלים בפירות ובחרקים עד לתקופת צמיחת הנוצות. אין הרבה מידע בנוגע לאורח החיים של הגוזלים לאחר הצמחת הנוצות.
הערות שוליים

↑  טוקן גיאני באתר הרשימה האדומה של IUCN
חריע

| חריע |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אסטראים
משפחה:: מורכבים
סוג:: קורטם
מין:: קורטם הצבעים
שם מדעי
 Carthamus tinctorius ‏ליניאוס
תחום תפוצה

Carthamus tinctorius

קוּרְטָם הצַבָּעים (שם מדעי: Carthamus tinctorius), הידוע בכינויו חֲרִיעַ, הוא מין של קורטם. הצמחים פורחים בגוני צהוב, כתום ואדום.
מאפיינים

בדומה למורכבים רבים, פרח קורטם הצבעים הוא קרקפת. הצמח פורח בקיץ, לרוב בסביבות יולי, בתלות בתנאי סביבה משתנים. כל גבעול עשוי להסתיים בקרקפת אחת עד חמש, וכל תפרחת מכילה מספר זרעים מצומצם (בין חמישה-עשר לעשרים).
הצמח מיטיב להתמודד עם תנאי יובש וחום תודות לשורשיו העמוקים, אך חשוף מאוד לפגיעות קור בגלל גבעוליו הארוכים והדקים.
שימושים

קורטם הצבעים הוא המין היחיד של קורטם שתורבת, למטרות תעשייה שונות. כיום הוא מגודל בקנה מידה זעיר יחסית של 600,000 טון ברחבי העולם. המגדלות המובילות הן הודו, ארצות הברית ומקסיקו.
שמן חריע ‒ אחד משימושיו החקלאיים הבולטים, ששרדו עד המאה ה-21, הוא גידולו להפקת שמן מזרעיו. שמן החריע צלול ונטול ריח, עשיר בחומצות שומן בלתי רוויות, ויטמין E ויוד, ודל בחומצות שומן רוויות. השמן דומה בתכונותיו לשמן חמניות אך איכותי יותר, ומשמש כשמן טיגון, שמן לסלטים וכמרכיב בסיס להכנת מרגרינה. יתרה מכך, לשמן חריע יש נקודת עשן גבוהה יותר משמעותית משאר השמנים, מה שהופך אותו למתאים לטיגון שכן הוא שומר על שלמותו בטמפרטורות גבוהות. הוא גם מציע יתרונות בריאותיים מסוימים, כגון תכונות אנטי דלקתיות פוטנציאליות ויכולתו לתמוך בבריאות הלב על ידי סיוע בהורדת רמות הכולסטרול.
באופן שולי יחסית, פרחיו של החריע משמשים להכנת התבלין עוספור, תחליף זול ובעל טעם וגוון הדומה לזעפרן. זרעי החריע משמשים כמזון לציפורים, היות שחיות יער אחרות כגון סנאים אינם מחבבים את טעמו. שמן החריע משמש כתחליף לשמן פשתן בייצורם של צבעי שמן מסוימים, בעיקר גוונים שנדרשים לא להצהיב כגון לבן.
בעבר השתמשו במין המתורבת לייצור צבענים אדומים וצהובים, מבוססים על הצבען הטבעי של הקורטם, קרטמין. השימוש בצבען זה היה נוח וזול עד לפיתוחם של צבעי אנילין (סוג פשוט של אמין ארומטי) בשנות השישים, ומכאן שמו המדעי. משם זה נגזר שמו בעברית. מאז פיתוח התחליפים, ייצור צבען זה הופסק.
מיצוי קרטמוס משמש כצבע מאכל טבעי.
בשנת 2007 פרסמה חברה כי היא מתעתדת לנסות ולזקק אינסולין מזרעי חריע שהונדסו גנטית; זאת כחלופה לייצור אינסולין מחיידקים, שעשויה להיות זולה יותר. המתנגדים לפיתוח המדובר טענו כי בעבר היו ניסיונות דומים להפקת תרופות מצמחי חקלאות מאכל שהסתיימו בזיהום אקולוגי, או בזיהום המוצר התרופתי.
היסטוריה

החריע היה גידול מסחרי כבר בתקופת מצרים העתיקה. שרידי בדים שהתגלו בחפירות הראו כי בדים נצבעו בחריע כבר בשושלת ה-12, וזרים מפרחיו התגלו בקבר תות אנך אמון.
ג'ון צ'דוויק, בלשן חוקר, מצא שבטבלאות כתב ליניארי ב' צוינה המילה היוונית לחריע פעמים רבות, דבר המעיד על חשיבותו בתרבות יוון העתיקה. טבלאות אלו רשמו שני אזכורים שונים: חריע לבן נרשם כמוצר הנמדד באורכו, ואילו חריע אדום רק כמוצר הנשקל, עובדה המלמדת על תפקידיו השונים של הצמח בחיי היוונים.
הערות שוליים

↑  Safflower גאמנון צמחים ומרפא - חריע
↑  BBC NEWS | Health | Firm in GM insulin breakthrough
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph471342
חנקן אדום-ראש

| חנקן אדום-ראש |
| --- | --- |
 חנקן אדום-ראש
מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חנקניים
סוג:: חנקן
מין:: חנקן אדום-ראש
שם מדעי
 Lanius senator ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


צעיר
ביצי חנקן אדום-ראש, אוסף מוזיאון טולוז
חנקן אדום-ראש (שם מדעי: Lanius senator) הוא מין של ציפור שיר מהסוג חנקן שבמשפחת החנקניים. אורכו 17–19 ס"מ, ומשקלו 29–37 גרם. גילו המקסימלי של החנקן הוא 3 שנים. החנקן צד את טרפו, משפד אותו על קוץ ואוכלו חי או משאיר אותו להתייבש ולשמש מזון עתידי.
תיאור המראה החיצוני > זכר

הכיפה והעורף חומים-אדומים, הגב והמצח שחורים, והכנפיים שחורות מלמעלה. על הכנף כמה כתמים לבנים, ובתעופה הם מקנים מראה לבן יצוגי.
תיאור המראה החיצוני > נקבה

דומה לזכר אך דהויה יותר, הגב אפור-חום, הבטן לבנה ועל צידי הבטן יש סהרונים אפורים. פעמים רבות, הכתם הלבן-בז' שליד המקור גדול מזה של הזכר, ומגיע עד אזור המצח והעין.
תיאור המראה החיצוני > צעיר

זנבו של הצעיר קצר במקצת מזה של הבוגרים. בצד הכנף כתם לבנבן קטן וכל הבטן והחזה עם סהרונים אפורים.
קולות

קריאת האזהרה היא כמה קריאות קצרות וצרודות. השירה היא זרם חזק של ציוצים מצקצקים ולפעמים מעורבבת עם קולות חיקוי של ציפורים אחרות.
אזורי מחיה

החנקן אדום-הראש דוגר בחורשות דלילות, באזורים חקלאיים שכוללים עצים, ומעדיף להיות בקרבת מטעי פרי. נודד לאזורים טרופיים כגון אפריקה.
אזורי מחיה > בישראל

חולף מצוי. דוגר בצפון הארץ ובמרכזה. מעדיף שטחים פתוחים.
תזונה

חנקן אדום-ראש מתייצב במקום גבוה וסורק את השטח. כאשר הוא מזהה חגב, חיפושית, דו-חי, יונק קטן או זוחל כגון לטאה או נחש קטן - החנקן תופס את הטרף בצווארו, ובעזרת מקורו הקשה הורג אותו (במקרה של חולייתנים שובר את חוליות הצוואר). אחרי שהרג את טרפו, הוא לוקח אותו למקום בטוח ואוכל אותו שם.
פעמים רבות החנקן משפד את הטרף על קוץ או גדר תיל. לתופעה זאת יש כמה הסברים: הראשון הוא סימון טריטוריה; השני הוא יצירת מחסן מזון מיובש; השלישי הוא עשיית רושם על נקבות כדי שיראו, שהוא צייד טוב ויוכל לספק להן די מזון אם יבחרו בו לבן זוג.
הערות שוליים

↑  חנקן אדום-ראש באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2  חנקן אדום-ראש
1 2 3 4 5 6  קיליאן מולארני, לארס סוונסון, דן צטרסטרום, פיטר ג'. גרנט, לקסיקון מפה: הציפורים - המדריך השלם לציפורי אירופה וישראל, עריכה: דן אלון, יוסי לשם, אבי ארבל, מפה הוצאה לאור, 2003
חרדון מצוי

| חרדון מצוי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: לטאות
משפחה:: חרדוניים
סוג:: Stellagama
מין:: חרדון מצוי
שם מדעי
 Laudakia stellio ‏לינאוס, 1758

חרדון מצוי (שם מדעי: Stellagama stellio) הוא מין של לטאה ממשפחת החרדונים הנפוץ באזורים ים-תיכוניים ובאזורים מדבריים.
מאפיינים

אורכו לרוב עד כ-30 ס"מ. הראש רחב, שטוח ומשולש. גופו מוצק, מגושם ומחוספס בשל הקשקשים הגדולים והקוצניים שעליו, ובמיוחד על זנבו.
צבעי גופו של החרדון המצוי מגוונים ומשתנים בהתאם לגורמים שונים כמו למשל אזור המחיה, גיל, זוויג, טמפרטורת סביבה. בשעות הבוקר הקרירות צבע גופו כהה יחסית על מנת לקלוט את חום השמש ביעילות, ובמשך היום הוא הולך ומתבהר עם ההתחממות.
כמיני חרדונים רבים, החרדון המצוי משתמש בתנועות קידה לתקשורת תוך-מינית: להכרזה על טריטוריה ולחיזור אחר נקבות.
מזונו של החרדון הוא בעיקר חרקים ופרוקי-רגליים שונים ולעיתים גם חלזונות, וכן מזון צמחי כפרחים ועלים.
מאפיינים > רבייה

הזכרים שומרים על הטריטוריות שלהם ואינם נותנים לזכרים זרים להיכנס אליהן. סביב כל זכר ישנם 4-1 נקבות וצעירים אחדים. עונת ההטלה היא בסוף האביב עד תחילת הקיץ. הנקבה חופרת גומה באדמה לחה ומטילה בה 13-6 ביצים. הצעירים בוקעים אחרי חודשיים.
תפוצה בישראל

החרדון המצוי הוא החרדון הכי נפוץ בישראל וניתן למצוא אותו בבתי הגידול הים-תיכוניים ובבתי הגידול המדבריים בארץ.
גלריה

חרדון מצוי צפוני
חרדון מצוי דרומי
חרדון מצוי בגן החיות התנ"כי בירושלים
חרדון מצוי על קיר באצבע הגליל
תגובת קיפאון בתנוחה מאיימת אצל חרדון מצוי, סמוך למושב בית אלעזרי
קריאה נוספת

אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. ISBN 978-965-91880-2-4, עמודים: 79-81
טוקן צהוב-חזה

| טוקן צהוב-חזה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: נקראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: טוקניים
סוג:: טוקן
מין:: טוקן צהוב-חזה
שם מדעי
 Ramphastos dicolorus ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


נקבת טוקן צהוב-חזה בקינה.
טוקן צהוב-חזה (שם מדעי: Ramphastos dicolorus) הוא מין של עוף טרופי דרום-אמריקאי במשפחת הטוקניים. זהו המין הקטן ביותר בסוג Ramphastos (טוקנים אמיתיים) והדרומי ביותר מכל הטוקנים. הוא חי בדרום-מזרח פרגוואי, דרום ומזרח ברזיל וצפון-מזרח ארגנטינה.
מאפיינים

אורך הגוף 40-46 ס"מ, אורך המקור כ-10 ס"מ ומשקל הגוף-265-400 גרם. בעוד שאין הבדלי גודל משמעותיים בין הזכרים והנקבה, המקור של הנקבה קטן יותר. לצעירים יש נוצות בהירות יותר ומקור קצר יותר. המבנה החברתי של הטוקנים צהובי-החזה הוא יחידני ולעיתים בקבוצות של כ-8-23 פרטים. הוא מעדיף לחפש את המזון בדרך כלל בחופה, ולפעמים ירד לקרקע כדי לחפש פירות שנשרו מהעץ.
עונת הרבייה היא בין אוקטובר לפברואר. בדומה לשאר בני משפחתו ולקלאונאים, מקורם של הטוקנים חלול והטוקן לא יכול לקדוח בעץ חי, אלא רק בעץ מת. לכן, הטוקן מעדיף לחפש חורים בעצים שנגרמו עקב סופות ברקים, חורים טבעיים או חורים שקדחו אחרים. מוטלות 2-4 ביצים. הדגירה נמשכת כ-16 ימים. הזכר והנקבה דוגרים על הביצה בתורות.
הזנב שחור, אחוריו והבטן אדומים, כנפיים וגב שחורים, הגרון צהוב, הראש שחור, טבעת העין אדומה והמקור ירוק.
הערות שוליים

↑  טוקן צהוב-חזה באתר הרשימה האדומה של IUCN
טורית מקדחית

| טורית מקדחית |
| --- | --- |
 קונכיית טורית מקדחית מהמין Turritella terebra
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: רכיכות
מחלקה:: חלזונות
תת־מחלקה:: חלזונות עילאיים
סדרה:: Sorbeoconcha
משפחה:: טוריתיים
סוג:: טורית
מין:: טורית מקדחית
שם מדעי
 Turritella terebra ‏ליניאוס, 1758

טורית מקדחית (שם מדעי: Turritella terebra) הוא מין של חילזון ימי בסוג טורית ומשפחת טוריתיים (Turritellidae). זהו חילזון נפוץ למדי בדרום-מזרח אסיה והאיים שם. החלזונות ממין זה המאופיינים בקונכייה בורגית גבוהה וצרה, דמוית מגדל ספירלי. פירוש שם הסוג המדעי הוא "מגדל" או "צריח" ופירוש שם המין הוא "מקדחה", על שם קונכייתה המגדלית דמוית להב המקדחה ודמיונה לקונכייה של חילזון מהסוג Terebrida ממשפחת המקדחיים.
הקונכייה של הטורית המקדחית היא קונכייה בורגית גבוהה וצרה, דמוית מגדל ספירלי או צריח מחודד. בפרטים בוגרים יכולים להיות בה אף למעלה מ-30 פיתולים. לעיתים קצהה קטום ומסתיים ב"סתימה" סידנית. הקונכייה גדולה יחסית, גובהה 140 מילימטר (14 ס"מ) בממוצע, והיא הגדולה במיני הטוריתיים. על כל פיתול ישנן צלעות עדינות. צבעה אחיד: חום עד חום בהיר בז'. פתח הקונכייה הוא עגול בעל שפה תמימה ודקה.
חלזונות טורית מקדחית חיים במפרצים, לגונות וימים רדודים ושקטים. הם מתחפרים בחולות ובוץ וניזונים מאצות, חוריריות ומרקבובית המצטברת על הקרקע החולית. תחום תפוצתה הטבעי הוא בעיקר באוקיינוס ההודי ובאיים שבין דרום-מזרח אסיה לצפון אוסטרליה. דווחו על מספר פרטים שנצפו גם ביבשות אחרות, כנראה שהובאו לשם על ידי האדם.
קונכיית טורית מקדחית
איור של הקונכייה
לקריאה נוספת

ס. פיטר דנס, מדריך שדה Smithsonian Handbook: Shells, הוצאת דורלינג קינדרסלי. עמ' 48.
הערות שוליים

1 2  מדריך שדה Smithsonian Handbook: Shells, הוצאת דורלינג קינדרסלי. עמ' 48.
↑  ד"ר דוד דרום וד"ר משה צורנמל, מדריך הים וחופיו, חי וצומח, הוצאת כתר, 1992. עמ' 46–47.
ערך זה הוא קצרמרבנושא בעלי חיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טחן עיטי

| טחן עיטי |
| --- | --- |
 טחן עיטי
מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
סדרה:: טחנאים
משפחה:: טחניים
סוג:: מיליובטיס
מין:: טחן עיטי
שם מדעי
 Myliobatis aquila ‏לינאוס, 1758

טחן עיטי (שם מדעי: Myliobatis aquila) הוא מין של בטאי ממשפחת הטחניים, המצוי במימי האוקיינוס האטלנטי המזרחי, מהים הצפוני עד חופי דרום אפריקה, במי הים התיכון וגם בדרום-מערב האוקיינוס ההודי. הוא יכול לצלול עד לעומק 800 מטר, אך לרוב נמצא בימים רדודים יותר, בקרבת החופים.
תיאור

מין זה הוא קרובו של הטחן קליפורני, אך הוא קטן ממנו בהרבה. הוא מגיע לאורך מרבי של 183 סנטימטרים עם מוטת סנפירי חזה של 80 סנטימטרים בממוצע. המשקל המרבי שתועד לטחן הוא 14.5 קילוגרם, קטן יחסית לבני משפחתו הענקיים ברובם. לטחן אף שטוח המופנה כלפי מעלה ולסתות בתחתית הגוף, המלאות בשיניים שטוחות וחזקות שנועדות למחוץ קונכיות. סנפירי החזה רחבים ומעוגלים בקצוות, בקצה הגב ישנו סנפיר גבי קטן והזנב דק ללא אונות סביבו. הטחן קבור רוב זמנו בחול, רובץ ומחפש סרטנים, רכיכות או תולעים למאכל, אם כי הוא מגוון גם בדגים שהוא תופס.
הטחן משריץ צאצאים שבוקעים בתוך בטן הנקבה (לרוב בין שלושה לשבעה) וניזונים מחלבון הביצים שלהם בתחילה, עד שהם יוצאים מהרחם.
לא ברור מה מצבו של הטחן, בשל היעדר נתונים טקסונומים מדויקים ובשל שהמצב תלוי באוכלוסיות שונות שנפגעים ברמות משתנות. בחופי צרפת למשל האוכלוסיות של הטחן הצטמצמו מאוד כתוצאה מדיג אינטנסיבי. לעומת זאת בחופי דרום אפריקה מצב השימור יציב.
הערות שוליים

↑  טחן עיטי באתר הרשימה האדומה של IUCN
חמור הבית

ערך זה עוסק במין חיה מבויתת. אם התכוונתם לקבוצה של מינים בסוג סוס, ראו .
אתון
חמור מושך עגלה
חמור מושך עגלה עמוסה בגיאורגיה
קבוצת חמורים באיטליה
חמור במדבר יהודה
חמורים באגמון חולה
חמור הבית (שם מדעי: Equus africanus asinus) הוא תת-מין של חמור שבוית לפני כ-7,000 שנה מן הערוד.