stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שיכון ופיתוח

שיכון ופיתוח לישראל בע"מ, בקיצור "שו"פ", הייתה חברה ציבורית לבנייה (דירות, מגרשים לבנייה עצמית, מרכזים מסחריים ומבני תרבות) באזורי פיתוח ובשכונות חדשות בכל רחבי ישראל. החברה הופרטה ונמכרה לחברת "אזורים".
היסטוריה

החברה נוסדה על ידי חברת עמידר בעקבות החלטת ועדת השרים לענייני כלכלה מפברואר 1961 כזרוע ביצועית של משרד השיכון. מימון פעולות החברה נועדה לבוא מהון עצמי, הון פרטי ותמיכה ממשלתית. נבנו דירות לעולים ולזוגות צעירים. במקור הייתה כוונה להשכיר את הדירות ולהפריש חלק מן השכירות עבור קניה עתידית. אולם, עקב הדרישה הרבה לקנייה מיידית של הדירות, השתנה אופי המסירה לזכאים.
בסוף שנת 1985 דרש מרכז הקבלנים את מכירת החברה, בטענה שהיא מוכרת דירות מתחת למחירי השוק ויוצרת בכך תחרות בלתי-הוגנת.
בשנת 1995 רכשה חברת אזורים יחד עם החברה לישראל וקרן רנסאנס של איש העסקים צ'ארלס ברונפמן את חברת "שיכון ופיתוח" מידי מדינת ישראל במכרז. בשנת 1998 רכשה אזורים את חלקם של שותפיה, ומיזגה את אזורים ו"שיכון ופיתוח" לחברה אחת.
היסטוריה > מנכ"לים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
דן תיכון, 1977
דוד מור, 1985-1986
דוד ראם, 1986-1988
אשר וינר, 1990-1994
עמוס מר-חיים
הערות שוליים

↑  שיכון ופיתוח לישראל בע"מ, דבר, 28 במאי 1964
↑  הקבלנים תובעים את מכירת שיכון ופיתוח, מעריב, מעריב, 3 בדצמבר 1985
↑  תדמור דורש מקלארידג' לחשוף את זהות המשקיעים בקרן רנסנס, באתר גלובס, 10 באוגוסט 1997
↑  אלעזר לוין, ‏הממונה על ההגבלים אישר עקרונית את העיסקה למכירת P משו"פ לאזורים, באתר גלובס, 11 בינואר 1998
↑  אזורים-שו"פ: ענק נולד, באתר גלובס, 8 בדצמבר 1997
אזורים השלימה רכישת שו"פ מהחברה לישראל וקרן רנסאנס, באתר גלובס, 11 בפברואר 1998
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מונה רוזנבלום

| --- | --- |

מונה רוזנבלום
 לידה:  30 בינואר 1952 (בן 72) רמת גן, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 כלי נגינה:  פסנתר, אקורדיון
 פרסים והוקרה:  פרס אקו"ם 
 
משה מרדכי (מונה) רוזנבלום (נולד בד' בשבט תשי"ב, 30 בינואר 1952) הוא מלחין, מנצח, מעבד ומפיק של מוזיקה חסידית, ונחשב כיום לאחד מאנשי המקצוע הוותיקים והחשובים בתחום. זוכה פרס אקו"ם על מפעל חיים.
קורות חיים

רוזנבלום נולד וגדל ברמת גן למשפחה יוצאת פולין ששורשיה בחסידות גור. בצעירותו למד בישיבת נחלים, יחד עם דודו פישר. מגיל צעיר עסק במוזיקה, בגיל חמש וחצי למד נגינה על פסנתר, גיטרה וכלי נשיפה. בהיותו בישיבה התיכונית פנה לקריירה מוזיקלית. בגיל 17 ניהל וניצח על המקהלה של הישיבה "נחלי רון". פריצתו הגדולה הייתה בשנות השבעים כשניצח על מקהלת פרחי ירושלים (של יגאל צליק, לא של חנן אביטל) והפיק את אלבומם הראשון.
רוזנבלום הפיק ועיבד אלבומים של כמה מזמרי המוזיקה החסידית, ובהם: מרדכי בן-דוד, ליפא שמלצר, שלמה כהן, ופרחי מיאמי. הוא גם הפיק חלק מהאלבומים של ירמיה דמן, זמר ומלחין בחסידות בעלזא.
מונה הוא גם מלחין ושיריו מבוצעים על ידי זמרים חסידיים, חלקם הם להיטים ידועים, כמו השיר "משיח משיח" בביצועו של מרדכי בן-דוד, השיר "מוריה" של אברהם פריד (שבמקור היה למילים אחרות בביצוע משה גיאת ויהודה וסרמן), השיר "רבונו של עולם" שהושר לראשונה על ידי דודו פישר ולאחריו על ידי מקהלת הרבנות הצבאית ומרדכי בן-דוד, השיר "אשריכם" שהשמיע בהיכל התרבות במרץ 2005 והשיר "כי יש בתורה" שהשמיע באצטדיון טדי ביולי 2012. כן הפיק את היצירה "אתה נגלית" לרגל סיום ש"ס עוז והדר שנערך באבניו בדצמבר 2007 ונכלל בתקליטור "תורה מפוארת". סדרת קלטות של שירים שהלחין יצאו בהפקתו, כאשר הביצוע הוא על ידי זמרים כמו אברהם פריד, מרדכי בן-דוד, ליפא שמלצר, שלמה כהן. עד עתה יצאו שבעה אלבומים בסדרה. בנוסף מפיק רוזנבלום סדרת דיסקים בשם "פילהרמונה", בה הוא מעבד שירים שונים המבוצעים על ידי זמרים שונים, ומופיעים בו גם כמה שירים חדשים. הוא עצמו אינו משמש כזמר, אך בקלטת "מונה 4" הוא ביצע לראשונה קטע קטן של השיר "מקימי מעפר דל" שהלחין בנו אפרים.
עד סוף שנות השמונים השתייך רוזנבלום לציבור הדתי לאומי, אך לאחר מכן התקרב לציבור החרדי. הוא מקורב לחסידות חב"ד (אשתו היא צאצאית של האדמו"ר הזקן), וכן לחסידות גור, להן הוא גם מפיק את הדיסקים במשך השנים לקראת הימים הנוראים.
רוזנבלום הוא גם מנצח, ומופיע באירועים גדולים בליווי תזמורתו. משנות השמונים ועד שנת 2012 היה מנצחה ומנהלה המוזיקלי של להקת הרבנות הצבאית בדרגת רס"ן. המקהלה הופיעה עם שירים מיצירותיו כמו "ריבונו של עולם", "רחם" ועוד. ביום העצמאות ה-60 למדינת ישראל עיבד והלחין שיר מקורי שכתבה יעל הרמתי ובוצע על ידי חברי מקהלת הרבנות בחידון התנ"ך העולמי – "שישים שנה". כן ניצח על התזמורת באירועי סיום הש"ס בשנים האחרונות.
בשנת 2010 הוא נבחר לאחד הזוכים בפרס מפעל חיים של אקו"ם.
מאז שנות התשעים מגיש רוזנבלום תוכנית "קבלת שבת" בתחנות הרדיו הדתיות – תחילה בערוץ שבע, אחר כך ברדיו קול חי וכיום ברדיו קול ברמה. כמו כן ערך את המדור "ניגון יהודי" בעיתון המודיע.
שיטת הפצת הדיסקים

בעקבות המחירים הגבוהים יחסית של אלבומי המוזיקה, חידש מונה שיטת הפצה ייחודית. הוא החל להפיץ את אלבומיו דרך הרשתות הקמעונאיות הגדולות, כשבקנייה מעל סכום מסוים ברשת ניתן לקבל את האלבום במחיר זול במיוחד, כמחצית מהעלות הרגילה. האלבומים 'מונה 4' ו'פילהרמונה 5' היו האלבומים הראשונים[דרוש מקור] שנמכרו בשיטת הפצה זו, ולאחר הצלחתה אימצו זמרים אחרים את שיטת ההפצה הזו.
הערות שוליים

↑  צלילי הנשמה, ריאיון בשבועון בית משיח, י"ח כסלו התשע"ד (21 בנובמבר 2013)
↑  אריה יואלי, נמצא הביצוע המקורי: 30 שנה לפני 'מוריה' של אברהם פריד, באתר סרוגים, ‏09 בנובמבר 21
↑  יאיר טוקר, ‏מונה רוזנבלום זכה בפרס מפעל חיים של ארגון אקו"ם, באתר כיכר השבת, 3 במרץ 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301489805171  MusicBrainz: cb2a628f-2d87-4887-a3ed-2de18193c39a  VIAF: 97413365   WorldCat (עם VIAF): 97413365
שלמי חגיגה

| --- | --- |
 מקרא:  שמות, כ"ג, י"ד
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה נ"ב ספר החינוך, מצווה פ"ח
 
קורבן שלמי חגיגה הוא אחד משלושת הקורבנות שמתחייב בהם כל אדם מישראל בעלייתו לרגל לבית המקדש בשלושת הרגלים – פסח, שבועות וסוכות.
מקור המצווה בפסוק ”שָׁלֹשׁ רְגָלִים תָּחֹג לִי בַּשָּׁנָה.” חז"ל פירשו שהכוונה היא שיש להביא קורבן חגיגה בשלושת הרגלים ולאכול אותו עם המשפחה ועם עניים ושאר נזקקים בחברה.
החייבים במצווה

כל מי שחייב להביא עולת ראייה – חייב להביא שלמי חגיגה. לפיכך גברים חייבים להביא שלמי חגיגה אך הנשים פטורות מכך, כפי שנאמר בעולת ראייה: ”שָׁלֹשׁ פְּעָמִים בַּשָּׁנָה יֵרָאֶה כָּל זְכוּרְךָ”.
קטנים (ילדים שלא הגיעו לגיל מצוות) פטורים מקורבן זה מן התורה, אך חכמים תקנו שאף הם חייבים. חכמים נחלקו מאיזה גיל קטנים חייבים: לדעת בית שמאי כל ילד שיכול לרכוב על כתפי אביו ולעלות עמו מירושלים להר הבית – חייב במצווה זו, ואילו לדעת בית הלל (שהלכה כמותו) – כל ילד שיכול לאחוז בידו של אביו ולעלות עמו מירושלים להר הבית – חייב במצווה.
מי שאינו יכול לעלות לירושלים ברגל מסיבות שונות (חיגר, זקן או חולה) – פטור מן המצווה. גם בעלי מומים אחרים (חרש, אילם או עיור) – פטורים ממצווה זו.
דיני הקורבן

חובה על האדם לבוא לעזרה ביום טוב הראשון של החג ולהביא עמו קורבן שלמים. קורבן זה, כקורבן שלמים, יכול להיות פר, כבש או עז, זכר או נקבה. חיוב הבאת הקרבן אינו חל על האדם בכל פעם שהוא נראה בבית המקדש, אלא רק פעם אחת במשך החג.
חובת המצווה היא, כאמור, להביא את הקורבן ביום טוב הראשון של החג, אך מי שאיחר ולא הביא את הקורבן ביום זה יכול להביאו באחד משאר ימי החג. בחג הפסח ניתן להביא את הקורבן באחד משבעת ימי החג, ובחג הסוכות ניתן להביאו באחד משמונת ימי החג (כלומר גם בשמיני עצרת). גם בחג השבועות, אף שהוא בן יום אחד בלבד, ניתן להביא את הקורבן באחד מששת הימים שלאחר החג. לאחר שעברו ימים אלה לא ניתן להביא את הקורבן.
לקורבן זה אין שיעור מינימלי מן התורה, שנאמר ”אִישׁ כְּמַתְּנַת יָדוֹ, כְּבִרְכַּת ה' אֱלֹהֶיךָ אֲשֶׁר נָתַן לָךְ”, אך חכמים קבעו שיעור מינימלי לערכו של הקורבן. לפי בית שמאי הקרבון צריך להיות שווה מעה אחת של כסף, ולפי בית הלל (שהלכה כמותו) הקרבן צריך להיות שווה שתי מעות של כסף.
קרבן זה, ככל קורבן שלמים מחולק לשלושה חלקים:
אימורי הקרבן – מוקטרים על גבי המזבח.
החזה ושוק הימין של הבהמה – ניתנים לכוהנים ונאכלים על ידיהם ועל ידי בני ביתם בתחומי ירושלים המקודשת.
שאר בשר הקורבן – נאכל על ידי מקריב הקורבן, בני ביתו ואורחיו בתחומי ירושלים המקודשת.
פרטי הדינים של קרבן זה מופיעים במסכת חגיגה אשר נקראת על שם קרבן זה.
חגיגת ארבעה עשר

קיים סוג נוסף של קורבן שלמי חגיגה הקרב בארבעה עשר בניסן ביחד עם קורבן הפסח. קורבן זה הנקרא חגיגת ארבעה עשר אינו חובה, והוא בא כדי שקורבן הפסח הנאכל אחריו ייאכל "על השובע" (כלומר כדי להשביע, כדי שקרבן פסח לא יאכל מתוך רעב כבד).
ראו גם

קורבן שלמים
קרבנות נוספים שיש להקריב ברגל:
עולת ראייה
שלמי שמחה
לקריאה נוספת

אנציקלופדיה תלמודית, כרך י"ב, חגיגה
הערות שוליים

↑  ספר שמות, פרק כ"ג, פסוק י"ד
↑  כפי שכתב הרמב"ם: ”כשיזבח אדם שלמי חגיגה ושלמי שמחה, לא יהיה אוכל הוא ובניו ואשתו בלבד וִידַמֶּה שעשה מצווה גמורה, אלא חייב לשמח העניים והאֲמֵלַלים שנאמר: "והלוי והגר והיתום והאלמנה" (דברים, ט"ז, י"ד), מאכיל הכל ומשקן כפי עשרו. ומי שאכל זבחיו ולא שימח אלו עמו – עליו נאמר: "זבחיהם כלחם אונים להם, כל אֹכליו יִטַּמָּאוּ כי לחמם לנפשם" (הושע, ט', ד').
מצווה בלוי יָתֵר מן הכל, לפי שאין לו לא חלק ולא נחלה, ואין לו מתנות בבשר.” (ספר קרבנות, הלכות חגיגה, פרק ב', הלכה י"ד)
↑  ספר שמות, פרק כ"ג, פסוק י"ז, וכן ספר שמות, פרק ל"ד, פסוק כ"ג וספר דברים, פרק ט"ז, פסוק ט"ז.
1 2 3  משנה, מסכת חגיגה, פרק א', משנה א'
↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות חגיגה, פרק א', הלכה ה'
↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות חגיגה, פרק א', הלכה ז'
↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות חגיגה, פרק א', הלכה ו'
↑  ספר דברים, פרק ט"ז, פסוק י"ז
↑  משנה, מסכת חגיגה, פרק א', משנה ב'
↑  הערך "חגיגת ארבעה עשר", במיקרופדיה תלמודית, באתר ויקישיבה
איגרות ברוך שפינוזה

עטיפת הספר ברוך שפינוזה איגרות
איגרות ברוך שפינוזה (בלטינית: Epistolae) הוא קובץ איגרות מן ההתכתבות של הפילוסוף היהודי ברוך שפינוזה עם חוקרים שונים בהולנד ובארצות חוץ (אנגליה, גרמניה).
שפינוזה עצמו שמר לעצמו העתקים מן האיגרות והתקין אותם בחייו לדפוס, ואלה יצאו לאור לראשונה לאחר מותו, בשנת 1677, בלטינית, בעזבונו (Opera posthuma). קיימים הבדלים מסוימים, לא משמעותיים, בין האיגרות המקוריות ובין אלו ששפינוזה ערך. ההתכתבויות אינן שלמות. כך למשל קיימות שלוש איגרות בהן יש תשובות ליוהנס הודה (איגרות מס' 34–36), אך השאלות לא נשתמרו.
התכתבות עם סימון דה-פריז

סימון יוסטן דה-פריס (de Vries) היה סוחר באמסטרדם. מתלמידיו וממעריציו של שפינוזה. תמך בשפינוזה חלקית מבחינה כלכלית.
איגרת 8 - דה-פריז לשפינוזה. מצר על שמתגורר מרחק רב משפינוזה, ומקנא במי שכן יכול לשוחח אתו כל העת. מספר לו על חבורת האנשים המתכנסת כדי לקרוא ולבאר בכתביו של שפינוזה. מציין שמותיהם של אחדים מהם. הוא מבקש משפינוזה הבהרות בדבר שאנשי החבורה חלוקים בה, ובעיקר להסביר את ההבדל בין אקסיומות, הגדרות וכדומה.
איגרת 9 - שפינוזה לדה-פריז. תחילה מבקש לא למסור את דעותיו לקאזואריוס שכן הוא צעיר ועלול לפרשם שלא נכונה. מברר לו את הסוגים השונים של הגדרות. בדוגמה שמביא להבהרת דעותיו הוא משתמש במקדש שלמה ובהמשך ביעקב אבינו! אחר כך הוא מביא דוגמאות מן הגאומטריה. בהמשך חוזר על ההגדרות שלו ל'עצם' ול'תואר'.
איגרת 10 - שפינוזה לדה-פריז. עונה לשאלה אם צריכים את הניסיון כדי לדעת אם הגדרה היא אמיתית. שפינוזה בדעה שהניסיון לא מלמד דבר.
התכתבות עם אלברט בורג

אלברט בורג היה בן למשפחה עשירה מאמסטרדם ושפינוזה היה מיודד עמם. לאחר מסע לאיטליה המיר אלברט את אמונתו מנצרות פרוטסטנטית לקתולית.
איגרת 67 - איגרת ארוכה מאוד שכתב בורג לשפינוזה. בראשיתה הוא מספר בקצרה לשפינוזה על המרת דתו ובה בעת, בלשון בוטה מאוד, ממעיט מחשיבות דעותיו הפילוסופיים של שפינוזה ומנסה לערער את אמיתותם. משום מה מתייחס בורג אל שפינוזה כאל נוצרי באומרו " אם מאמין אתה במשיח שנצלב, הודה נא בכפירה שלך, הרעה מכל רע, חזור בך מן הקלקלה של טבעך ועשה שלום עם הכנסייה" (תרגום א' שמואלי). ההמשך הוא כתב הגנה ארוך על ישו וייסוריו ומשמעותם לדת הנוצרית הקתולית. נימוק מרכזי בטענותיו הוא שאם רבבות רבות של בני אדם מאמינים בה, סימן הוא שיש אמת בניסים השונים הקשורים בו. נימוק אחר הוא מצבם העלוב של היהודים משום שהביאו לצליבת ישו. לבסוף קורא לו לחזור אל האמונה הנוצרית.
איגרת 76 - שפינוזה לבורג, כתשובה לאיגרת 67. בפתיחה מעלה על נס שבורג לא רק המיר דתו אלא הפך מיד לקנאי דתי המקלל ומתגולל על זולתו. הוא אומר כי לא ימנה את חטאי האפיפיור והכהנים כפי שעושים יריביה של הכנסייה הקתולית. הוא מזכיר לו כי רוחו האמיתית של ישו היא האמונה (איגרת יוחנן הראשונה פרק ד' 13 "כי אנו שוכנים באלוהים, ואלוהים שוכן בנו", וכל השאר אינו אלא נסים ואמונות טפלות, שהמניע העיקרי להם הוא הפחד מן הגיהנום. תמה כיצד הוא מבקר את דעתו הפילוסופית של שפינוזה שכלל אינו מכירהּ? לטענה כנגד אמונתם של רבבות הוא מביא דוגמה מן העולם היהודי, והיא אמונתם של הפרושים (היא הספרות הרבנית) שמלמדים זכות על עצמם מכוח קדמותם, וכן שקיבלו את מסורת הדת מידי האל עצמו, וכן שרבים בקרבם מקדשי-שם בייסורים רבים. שפינוזה מעיד כי הכיר אדם כזה באופן אישי.
התכתבות עם ניקולאוס סטנו

ניקולאוס סטנו היה רופא דני במוצאו. בשבתו בהולנד התיידד עם שפינוזה. אחר כך עבר לאיטליה והמיר דתו הלותרנית לקתולית. בערוב ימיו מונה על ידי האפיפיור לבא כוח הכנסייה בצפון אירופה.
איגרות מס' 67 ב - האיגרת מופנית אל 'הרפורמטור של הפילוסופיה החדשה'. שמו של שפינוזה לא נזכר בה כנמען, ויש המפקפקים אם אמנם נשלחה האיגרת אליו. פונה אליו בלשון מנומסת (שונה מן הלשון הבוטה של בורג באיגרת 67) ומציע לו כי יסביר לו את הדרך האמיתית לאמונה הנכונה, שהיא גם הדרך לביטחונו האישי ששפינוזה כה חרד לו. זהו כתב מיסיונרי המופנה אל פילוסוף, שבו מוצגות המעלות שהכנסייה מציעה כמו מחילה על חטאים, וכדומה. הוא מציג לו משנה סדורה על מבנה המשטר הנוצרי הראוי וארבע הדרגות שעולה בהן נפש האדם עד לרגע הנעלה שבו האדם רואה את האל. הוא מזכיר כי מהפך כזה עבר בזמנו אוגוסטינוס שהמיר פילוסופיה חילונית בפילוסופיה נוצרית ומציע לשפינוזה לסייע לו לעבור מהפך כזה גם הוא.
התכתבות עם לודביג מאיר

לודביג מאייר היה רופא באמסטרדם, ממיודעיו של שפינוזה וזמן מסוים גם רופאו. בשנים האחרונות התרחק מחברותו של שפינוזה.
איגרת 12 - שפינוזה למאייר. היא מכונה גם האיגרת על טבעו של האינסוף. היא נזכרת גם באיגרת 81, וגם לייבניץ שמר ממנה עותק. שפינוזה מציין בתחילה צורות של אינסוף (כגון דבר שהוא חסר גבולות; דבר שהוא אינסופי על פי טבעו; שהוא אינסופי על פי הגדרתו; דבר שהמקסימום והמינימום שלו ידועים אך לא ניתן להשוותו או לבטאו באמצעות מספר, וכדומה). בתחילה הוא מביא הגדרות למושגים חשובים: עצם, אופן, נצח, התמדה. המשך הדברים הם הסברים הידועים מתוך כתביו האחרים (אתיקה).
איגרת 15 - שפינוזה למאייר. איגרת קצרה עם בקשות שונות. בין היתר מבקש שישמיט דברים כלשהם שעשויים היו להיחשב כדברי גינוי או ביקורת על מאן דהו.
התכתבות עם פיטר באלינג

פיטר באלינג (Balling) היה סוחר הולנדי מיודד עם שפינוזה. היה בעל השכלה רחבה. הטיף לדת פשוטה המבוססת על נשמת האדם, ועל כך חיבר ספר שהחריד עליו את הציבור הנוצרי. תרגם להולנדית מלטינית את ספרו הראשון של שפינוזה על עיקרי המחשבה של דקרט.
איגרת 17 - שפינוזה לבאלינג. בתשובה על ספור של באלינג על קולות שהשמיע בנו החולה הוא מספר לו על הזיה בהקיץ שהייתה לו כשראה בעיני רוחו ברזילאי שחור ומצורע. הוא ממשיך לחוות דעה על כוח הדמיון האנושי ובהזיותיו שבאים בין היתר מחום רב ולכן אינם יכולים להיות דבר מה המבשר עתידות. הם רק תוצאה של מבנה הנפש (מה שמכונה כיום תת-התודעה).
התכתבות עם יאן ון דר-מיר

דבר לא ידוע על ון דר מיר (Van der Meer). היה ככל הנראה סוחר מאמסטרדם.
איגרת 38 - שפינוזה אל ון דר מיר. זוהי תשובה בעניין הסתברויות שוון דר-מיר שאל את שפינוזה באיגרת שלא השתמרה. שפינוזה מתייחס למצב הימורים שבו יש למהמרים סיכויים בלתי שווים. הוא מציין שעל בעל הסיכוי הגדול יותר לסכן בהתאם יותר כסף. להוכחת הדבר מביא שפינוזה דוגמאות אחדות.
התכתבות עם גוטפריד וילהלם לייבניץ

גוטפריד וילהלם לייבניץ הוא הפילוסוף הגרמני המפורסם, שעסק גם במתמטיקה ובפיזיקה. באיגרתו הוא פונה לידיעותיו של שפינוזה באופטיקה ובתכונותיהן של עדשות. שנים אחדות לאחר חילופי האיגרות פגש לייבניץ את שפינוזה בביקורו בהאג. לאחר מותו של שפינוזה התבטא לייבניץ בזלזול לתורתו הפילוסופית של שפינוזה.
איגרת 45 - פנייתו של לייבניץ אל שפינוזה. הוא שולח לו במצורף מאמר בעניין ריכוז קרני האור בעדשות ומבקש את חוות דעתו. הוא מוסיף בקשה ששפינוזה יעביר את המאמר גם להודה ויקבל גם ממנו חוות דעת. הוא גם מזכיר את חיבוריהם של חוקרי אופטיקה אחרים.
איגרת 46 - שפינוזה לליבניץ, מענה לאיגרת 45. טוען שלא הבין לאשורו את כל מה שמובע במאמר ששלח לו, והוא משיב בשאלות הבהרה בעניין העדשות וריכוז קרני האור. הוא מספר לו כי עשה כבקשתו ושלח את המאמר גם להוּדֵה. מציין כי אינו מכיר את הספרים האחרים שהזכיר וגם לא את ספרו של לייבניץ, ומבקש ממנו עותק. שפינוזה מציע לשלוח לו עותק מחיבורו 'מאמר תאולוגי-מדיני' אם אין עדיין בידיו עותק.
התכתבות עם יוהאן לודביג פבריציוס

פבריציוס (Fabritius) היה פרופסור לתאולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת היידלברג. סייע בידי קארל לודביג לחדש את פניה של האוניברסיטה לאחר מלחמת שלושים השנים.
איגרת 47 - פבריציוס פונה לשפינוזה בשמו של הנסיך קארל-לודביג, הנסיך הבוחר של חבל הפלטינאט פפאלץ) שבגרמניה, ומזמינו לשמש פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת היידלברג. תהיה לו החירות לעסוק בכל נושא פילוסופי ובלבד שלא ישבש את סדרי הדת במקום.
איגרת 48 - שפינוזה משיב לפבריציוס כי מעולם לא לימד בציבור, ואין בדעתו לעשות זאת. הוא דוחה את ההזמנה בעיקר משום שהדבר יפגע ברצונו לפתח את הפילוסופיה שלו. הוא מציין גם שלא ברור לו איך תתישב החירות שתינתן לו לעסוק בפילוסופיה עם המחשבה של אחרים בעניין מראית העין כביכול שהוא בא לפרוע סדרים דתיים.
התכתבות עם יוהנס גיאורג גרביוס

יוהנס גיאורג גרביוס (Johann Georg Graevius) היה פרופסור באוניברסיטת אוטרכט. הביא לכך ששפינוזה יבקר במפקדת הצרפתים בעת מלחמתם בארצות השפלה. העמיד פנים שהוא ידיד לשפינוזה, אך באיגרותיו עם הפילוסוף הגרמני לייבניץ הגדיר את 'המאמר התאולוגי-מדיני' של שפינוזה כספר כפירה.
איגרת 49 - שפינוזה מבקש מגרביוס לשלוח לו בחזרה את האיגרת בדבר פטירתו של הפילוסוף דקרט, לאחר שהעתיקה לצרכיו, שכן היא רכושו של אדם אחר ועליו להחזיר לו את המקור.
התכתבות עם יוהנס בומייסטר

יוהנס בומייסטר (Bouwmeester) היה רופא הולנדי מידידי שפינוזה. הקדיש שיר תהילה כמבוא לספרו של שפינוזה על הפילוסופיה של דקרט. לא היה מלומד.
איגרת 28 - שפינוזה לבומייסטר. מתלונן שעזב אותו מבלי לברכו. שפינוזה מעודדו לכתוב לו אף על פי שהלה חושב כי אינו די כישרוני לכך. מבטיח לו לא להראות איגרותיו לאחרים. בהמשך מציין שפינוזה כי הוא חולה וכי הקיזו מדמו. זו כנראה עדות ראשונה למחלת השחפת שתכריע אותו. האיגרת נחשבה כחסרת ערך מדעי ולכן לא נכללה במהדורה הראשונה של איגרות שפינוזה.
איגרת 37 - שפינוזה לבומייסטר. מנסה לענות לשאלה אם שכל האדם, שלא כמו גופו, חשוף לפגעים שונים, או שניתן לנווט את המחשבה שתחשוב על מושגים בהירים ומפורשים בלבד. שפינוזה טוען שמושגים הם תולדה של מושגים אחרים ולא של התערבות מן החוץ. לכן יש לעסוק בהכרת השכל וטבעו לפי תורתו של איש ורולאם הלא הוא פרנסיס בייקון.
התכתבות עם יוהנס הודה

יוהנס הודה (Johannes Hudde) היה ראש העיר אמסטרדם. התעניין בעיקר במתמטיקה ובחשבון הסתברויות, ובליטוש עדשות.
איגרת 34 - שפינוזה להודה. מבאר לו טיבן של הגדרות וסיבות. מכאן עובר לטבעו של אלוהים ועל מציאותו ההכרחית כאל יחיד.
איגרת 35 - שפינוזה להודה. ממשיך בקביעת תכונותיו של האל מכך שטבעו כולל בתוכו מציאות הכרחית. התכונות הן: שהוא נצחי, פשוט, בלתי מוגבל, אינו ניתן לחלוקה, כליל השלימות והוא יש אחד ויחיד והוא מכונה על ידו בשם אלוהים.
איגרת 36 שפינוזה להודה. מבקש להסביר מחדש פרטים אחדים שאמר באיגרת קודמת ובעיקר בעניין תכונותיהם של ההתפשטות והמחשבה, של אלוהים ושל האדם, על מידת מוגבלותם או אי-מוגבלותם ועל מידת שלמותם או אי-שלמותם. לבסוף מבקש עצה בעניין ליטוש עדשות והתכונות הגאומטריות שלהן המבוטאות באמצעות נוסחה מתמטית ושרטוט.
התכתבות עם יאריג ילס

יאריג ילס (Jelles) היה סוחר בעיר אמסטרדם שהקדיש את זמנו לעיון פילוסופי כתלמידו של שפינוזה. מימן את הדפסת ספרו של שפינוזה על הפילוסופיה של דקרט.
איגרת 39 - תשובת שפינוזה לאיגרת שלא השתמרה, שבה העיר ילס על ספרו של דקרט 'דיופטריקה'. שפינוזה מסביר לילס סוגיה בענייני התקבצות קרני אור בעין האדם העגולה, לעומת מה שמתרחשב בעדשות של טלסקופ.
איגרת 40 שפינוזה לילס. תחילה משיב לו בענייני אלכימיה, היתוך וזיקוק זהב. שפינוזה מספר כי הלך לברר את תוצאות הניסוי במו עיניו. אחר כך עוסקים בשאלה על מציאותו של אלוהים, לפי הגדרותיו של דקרט ולפי הגדרותיו שלו. לבסוף מסביר, באמצעות שרטוט, את מעבר קרני האור בטלסקופ ובעין האדם.
איגרת 41 - שפינוזה לילס. שפינוזה מסביר למכותבו סוגיה בפיזיקה: לחץ אוויר, לחץ מים ומהירות זרימתם במערכת צינורות שהם כלים שלובים.
איגרת 44 - שפינוזה לילס. אומר כי שמע שהלה יזם תרגום להולנדית של 'המאמר התאולוגי-מדיני' של שפינוזה, שיצא לאור בלטינית בעילום שם זמן מה קודם לכן. הוא דורש ממנו שלא לפרסמו מחשש שהשלטונות יאסרו את הספר. דומה שילס נענה לו, שכן חיבור זה של שפינוזה יצא לאור בהולנדית רק 22 שנים מאוחר יותר. מספר כי קרא ספר בשם 'אדם פוליטי' ולדעתו הוא ספר מזיק שכן לדעת מחברו הכבוד והממון הם הטוב העליון שעל אדם לשאוף להשיגם. הוא גם מציין כיצד אי שמירת אמונים לאיש, העמדת פנים, רמאות שבועת שקר וכדומה. שפינוזה מציין כי שקל לכתוב חיבור שכנגד. הוא מספר את הסיפור הידוע על פיתגורס היווני שבחכמתו ידע כיצד להתעשר, ואף הוכיח זאת לידידיו, אף שלא ראה בכך מטרה ראויה.
איגרת 48א - זהו תרגום לגרמנית של קטע מתוכנה של איגרת שהייתה שמורה אצל המו"ל של שפינוזה. שפינוזה אל ילס. הוא מביע בקצרה דעתו על ספר שכתב ילס על עיקרי הדת הנוצרית, ברוח הפילוסופיה של שפינוזה. הלה איננו מסכים איתו בשאלת הרע והטוב.
איגרת 50 - שפינוזה אל ילס. הוא מסביר לו את ההבדל בין דעתו לזו של תומאס הובס בתורת המדינה. הוא תומך ב'מצב הטבעי' שבו לשלטון יש זכות שליטה לפי מידת הכוח שבידיו, והוא דוחה שלטון אבסולוטי לעד. בהמשך חוזר לעסוק בהגדרת אלוהים ובהבדלים בין מהותו של דבר ומציאותו של דבר. מספר כי ראה בחלון ראווה את הספר שכתב נגדו (נגד המאמר התאולוגי-מדיני) הפרופסור מאוטרכט (ואן מאנסוולט). לדעתו אינו ראוי לתגובה.
התכתבות עם הרמן שולר

הרמן שולר (Schuller) היה רופאו של שפינוזה. גילה עניין באלכימיה ו'באבן החכמים'. היה נוכח בעת מותו של שפינוזה. חתם על רשימת החפצים שהניח שפינוזה אחריו.
איגרת 58 - שפינוזה כותב לשולר בעניין הגדרה של מהו דבר חופשי, לפי דעתו הוא דבר הנמצא ופועל רק מתוך הכרח טבעו. כזה הוא לדעתו רק אלוהים. כל יתר הברואים אינם כאלה, כולל בני האדם שאינם יודעים את הסיבות לשאיפותיהם החופשיות כביכול, שהן מדומות. כנגד הדעה של רצון חופשי של בני האדם (למשל לכתוב דבר מה, או להימנע מכך) מביא שפינוזה את המצב שבחלום, שהיא פעילות אנושית, הרצון החופשי אינו בא לידי ביטוי. אין אדם יכול למנוע מעצמו לחלום או להחליט על מה לחלום.
איגרת 63 - שולר לשפינוזה. מעביר אליו דרישת שלום מטשירנהאוס השוהה באנגליה. מבקש בשמו ששפינוזה יתן לו הוכחה ישירה (ולא הוכחה על דרך השלילה) שלא ניתן להכיר יותר משני תוארי האלוהים והם המחשבה וההתפשטות, ואם יש עולמות אחרים כמנין תאריו של אלוהים, ושאלות נוספות באותה סוגיה. לבסוף מודיע לו כי אולדנבורג ובויל יצרו לעצמם מושג נעלה על אישיותו של שפינוזה.
איגרת 64 - שפינוזה לשולר. תשובה לאיגרת 63. מביא את טענתו המבוססת על משפטים מתוך תורת המידות שלו כי מאחר שכל דבר מוגדר על ידי מהותו בלבד, הרי נפש האדם יכולה לתפוס רק מה שכולל בתוכו אידאה של גוף קיים, ומה שניתן להסיק מתוך אידאה זו, וכך גם לגבי המחשבה, ולגבי היות היקום שלמות אחת.
איגרת 70 - שולר לשפינוזה. מספר לו כי טשירנהאוס, ידידם המשותף, הגיע לפריז וכי נפגש שם עם הויגנס. מדבר בהמשך על המושגים הפילוסופים המטפיזיים סיבה ותולדה ואידאות. בהמשך מספר לו על מפגשו בפריז עם לייבניץ. מציין כי לייבניץ מוקיר את חיבורו של שפינוזה המאמר התאולוגי-מדיני. לבסוף מספר לו כי האדון בראסר ישלח לו חצי חבית בירה.
איגרת 72 - שפינוזה לשולר. תשובה לאיגרת 70. שפינוזה חושד כי בתשובתו של שולר נפלה טעות כלשהי באקסיומות ובמשפטים שעסקו בהם ולכן מבקש ביאור מחודש. בהמשך מזכיר את לייבניץ כאיש מדע בקי, ובכל זאת מבטא חשש מסוים כלפיו. לבסוף מזכיר לו תהליך כימי שמסר לו, שעדיין לא הספיק לבדוק בעצמו.
התכתבות עם וילם ואן בליינברג

וילם ואן בליינברג (Bleynbergh) היה סוחר מן העיר דורדרכט, ולימים – ראש העיר. היו לו חילוקי דעות קשים עם שפינוזה בענייני דת. כתב ספר מקיף כנגד ה"מאמר התאולוגי-מדיני" של שפינוזה.
איגרת 18 - בליינברג לשפינוזה. פונה לשפינוזה לאחר שקרא את ספרו על הפילוסופיה של דקרט. טוען שהוא עוסק בחיפוש האמת באמצעות המטפיזיקה. מעלה בפניו שאלה הנוגעת לאלוהים הבורא את נפש האדם והוא גם הסיבה לשאיפותיה של הנפש, לטוב ולרע, ובמלים אחרות השאלה אם יש רצון חופשי לאדם שנפרד מרצון האל.
איגרת 19 - שפינוזה לבליינברג. מודיע לו כי דעתו נתונה כל העת אך ורק להכרת האמת. הוא גם מעריך את ידידותו של הנמען כי זו גם אהבתו היחידה. דן באלוהים שגורם לפי הנמען גם לרע ולחטאים בעולם מכך שהוא גורם לכל דבר. שפינוזה אומר כי בעוד שבמחשבה ובמעשה האנושי יש אי שלמות, אין כדבר הזה בשכל האלוהי. הוא מסביר את הכשלים כביכול בכתבי הקודש (למשל שאדם אכל מפרי עץ הדעת בניגוד לדבר אלוהים) בכך שהכתוב מדבר בלשון בני אדם וכי הנביאים דיברו לפי משלים ומליצות ולא לפי האמת ודימו את אלוהים כאדם.
איגרת 20 - בליינברג לשפינוזה. מענה לאיגרת 19. טוען שהעיון הפילוסופי שלו מודרך על פי שכלו ועל פי דבר אלוהים, והוא מכפיף את שכלו לרצון אלוהים ולכן גדול המרחק בין דעתו לזו של שפינוזה. חוזר לשאלה אם אלוהים עושה גם דברים רעים. טוען שיש סתירות בנושא זה בטיעוניו של שפינוזה שהרע הוא העדר של מצב טוב יותר, והוא נקרא רע רק על פי שכל האדם ולא על פי שכלו של אלוהים. טוען כי אם דעתו כעת פחות שלמה ממה שהיה קודם לכן אין פירוש שהוא רע יותר באותה מידה. ממשיך לנסות לברר את המושגים רע, שלילה, רצון האדם, רצון אלוהים. מסיק ששפינוזה בדעה שניתן לחטוא כלפי אלוהים ויש בכך סתירה. אחר כך אומר כי הבין ששפינוזה אינו מיחס לכתבי הקודש אמת, וחושב שיש בהם טעויות, וכן שהאל לא גילה לנביאים את האמת בחלקה בלבד. בהמשך טוען כי אילו לא היה מאמין באלוהים ובהבטחה שלאחר מותו יתענג על מעמד מושלם, היו חייו הופכים לבלתי נסבלים בגלל הכרתו במותו הוודאי וכלייתו.
איגרת 24 בליינברג לשפינוזה. נכתבה לאחר שנפגש עם שפינוזה. טוען כי כשחזר למקומו זכר רק את מקצת הדברים ששוחחו על אודותיהם ולכן מבקש לשאול את שפינוזה שאלות חוזרות, וביניהן: כיצד להבחין בין דעותיו לדעות דקרט; לפי מה קובע שפינוזה שאין רצון חופשי; בעניין גוף ונפש ואם כל אחד מהם מתפרק לחלקיו; בעניין השארות הנפש; בעניין הכרת אלוהים ועשיית מעשים רעים.
איגרת 27 - שפינוזה לבליינברג. מסביר מדוע לא ענה בסוגיות שבהם הם חלוקים. מציין כי זה מצריך מבחינתו הסבר מקיף של תורת המידות שלו ועניינים מטאפיזיים ועדיין לא היה לו שעת כושר לכך.