stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בנג'מין בראט
חיים אישיים

בשנת 1998, בראט החל לצאת עם השחקנית ג'וליה רוברטס. בשנת 2001, הם הודיעו שהם כבר לא זוג.
בשנת 2002 החל לצאת עם השחקנית והדוגמנית טליסה סוטו, אותה הכיר על הסט של הסרט "Piñero" והם נישאו ב-13 באפריל 2002. לזוג שני ילדים; בתם הבכורה, סופיה רוזלינדה בראט, נולדה ב-6 בדצמבר 2002; בנם השני, מתאו בראברי בראט, נולד ב-3 באוקטובר 2005.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1988 | Lovers, Partners & Spies | אסטבן |  |
| 1990 | Bright Angel | קלוד |  |
| 1991 | צדק של אדם אחר | הבלש פליקס |  |
| 1993 | יצרים בדם | פאקו אגילר |  |
| 1993 | איש ההרס | אלפרדו גרסייה |  |
| 1994 | סכנה ברורה ומיידית | קפטן רמירז |  |
| 1994 | נהר הפרא | ג'וני |  |
| 1996 | Follow Me Home | אייבל | גם מפיק |
| 2000 | הדבר הגדול הבא | בנג'מין "בן" קופר |  |
| 2000 | The Last Producer | דיימון בלאק |  |
| 2000 | הכוכב האדום | טד סאנטן |  |
| 2000 | איזה מין שוטרת | אריק מת'יוס |  |
| 2000 | טראפיק | חואן אוברגון |  |
| 2001 | פיניירו | מיגל פיניירו (אנ') |  |
| 2002 | היעלמות מחשידה | וייד הנדלר |  |
| 2004 | וודסמן | קרלוס |  |
| 2004 | אישה חתול | טום לון |  |
| 2005 | מצוץ מהאצבע | מאט שראם |  |
| 2005 | שחרור בעורף האויב | הנרי מיוסי |  |
| 2007 | אהבה בימי כולרה | ד"ר יובנאליס אורבינו |  |
| 2008 | טראקר | לאונרד בונר |  |
| 2009 | גשם של פלאפל | מני | דיבוב |
| 2009 | La Mission | צ'ה ריביירה | גם מפיק |
| 2013 | מלשין (אנ') | חואן קרלוס פינטרה |  |
| 2013 | The Lesser Blessed | ג'ד |  |
| 2013 | גנוב על המיניונים | אל-מאצ'ו | דיבוב |
| 2013 | גשם של פלאפל 2 | מני | דיבוב |
| 2015 | ליגת הצדק: אלים ומפלצות | כריס קנט / לור-זוד (אנ') | דיבוב |
| 2016 | שחק אותה שוטר | אנטוניו פופ |  |
| 2016 | כתבים מיוחדים | ג'ון בייקר |  |
| 2016 | המסתנן | רוברטו אלקינו |  |
| 2016 | דוקטור סטריינג' | ג'ונתן פנגבורן |  |
| 2017 | מעל החוק | סאנצ'ז |  |
| 2017 | קוקו | ארנסטו דה לה קרוז | דיבוב |
| 2019 | A Score to Settle | Q |  |
| 2020 | Best Summer Ever | אביה של דפני |  |
| 2022 | למות בעד הדולר (אנ') | טיבריו ורגאס |  |
| 2024 | אם הכלה | וויל |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1988 | Police Story: Gladiator School | דייב רמירז | סרט טלוויזיה של ABC |
| 1988–1989 | Knightwatch | טוני מאלדונאדו | 9 פרקים |
| 1989 | Nasty Boys | אדוארדו קרוז | סרט טלוויזיה של NBC |
| 1990 | Nasty Boys | אדוארדו קרוז | 13 פרקים |
| 1991 | קשר הזהב הלבן | קרלוס | סרט טלוויזיה של שואוטיים |
| 1993 | Shadowhunter | נאקאי טוביר | סרט טלוויזיה |
| 1994 | Texas | בניטו גארזה | סרט טלוויזיה של ABC |
| 1995–1999 | חוק וסדר | ריי קרטיס (אנ') | תפקיד ראשי (עונות 9–6); 95 פרקים מועמד פרס אמי לשחקן משנה בסדרת דרמה (1999) |
| 1996–1999 | רצח מאדום לשחור | ריי קרטיס (אנ') | 3 פרקים |
| 1996 | Woman Undone | ג'ים מרסר | סרט טלוויזיה של שואוטיים |
| 1998 | Exiled: A Law & Order Movie | ריי קרטיס (אנ') | סרט טלוויזיה של NBC |
| 2001 | After the Storm | ארנו | סרט טלוויזיה של USA |
| 2003 | פרייז'ר | קווין | פרק: "The Doctor Is Out" |
| 2005–2006 | הפנטגון | מייג'ור ג'יימס "ג'יי.טי" טיסנווסקי | תפקיד ראשי; 22 פרקים |
| 2008 | זרע אנדרומדה | ד"ר ג'רמי סטון | מיני-סדרה |
| 2008–2009 | הגומל (אנ') | ויליאם בנקס | תפקיד ראשי (2 עונות); 26 פרקים גם מפיק |
| 2010–2020 | משפחה מודרנית | חאבייר דלגדו | 6 פרקים |
| 2011–2013 | מרפאה פרטית | ד"ר ג'ק ריילי | תפקיד אורח (עונה 4) תפקיד ראשי (עונות 6–5); 36 פרקים |
| 2014 | 24: לחיות עוד יום (אנ') | סטיב בנארו | תפקיד ראשי; 10 פרקים |
| 2016–2018 | סטאר | יאהיל ריברה | תפקיד ראשי (עונות 2–1) תפקיד אורח (עונה 3); 33 פרקים |
| 2022 | DMZ | פארקו דלגדו | מיני-סדרה |
| 2023 | פוקר פייס | קליף לנגרד | 5 פרקים |
| 2023 | אי הגולגולת (אנ') | קאפ | דיבוב; 7 פרקים |
הערות שוליים

↑  סטפן מ. סילברמן, בנג'מין בראט מתחתן עם טליסה סוטו, פיפל, 16 באפריל 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007422659405171  PLWABN: 9810555456905606  BIBSYS: 6073880  BNE: XX1522648  BnF: cb140456352 (data)  GND: 1149061413  ISNI: 0000 0001 1476 7024  LCCN: no98118420  MusicBrainz: bc8bb78a-dd7b-47fc-950b-a80864e46064  NKC: xx0066125  NLK: KAC2020L5075  NTA: 251267113  RERO: 02-A011790780  SUDOC: 112821278  VIAF: 85731587   WorldCat (עם VIAF): 85731587
הופ דייוויס

| --- | --- |

דייוויס, 2010
 לידה:  23 במרץ 1964 (בת 60) אנגלווד, ארצות הברית 
 שם לידה:  Hope Denise Davis
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1990 
 מקום לימודים:  תיכון טינפליי  מכללת ואסר  סטודיו אייץ' בי 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
הופ דניס דייוויס (באנגלית: Hope Denise Davis; נולדה ב-23 במרץ 1964) היא שחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה

דייוויס נולדה באנגוולד, ניו ג'רזי שבארצות הברית, למשפחה נוצרית אדוקה ממוצא וולשי בעיקרה. בתם האמצעית מתוך שלושה של המהנדס ויליאם דייוויס ושל הספרנית ג'ואן. שם כתבה והופיעה בהצגות בילדותה ביחד עם שכנתה מעבר לכביש באותה עת, מירה סורבינו (שחקנית זוכת אוסקר לעתיד). דייוויס התחנכה וגדלה בניו ג'רזי, וכן למדה בתיכון טינפליי.
בוגרת מכללת ואסר שבמדינת ניו יורק, עם תואר במדעי הקוגניציה. למדה משחק מסטודיו אייץ' בי שבעיר ניו יורק.
קריירה > קולנוע

שיחקה לראשונה ב-1990 במותחן של הבמאי ג'ואל שומאכר "קו הדממה" את אן קולדרן ארוסתו של הסטודנט לרפואה ג'ו הארלי. לאחר מכן ביססה את מעמדה בתפקידים ראשיים בסרטים העצמאיים "המטיילים" ו"תחנה הבאה וונדרלנד".
הופיעה במותחן "סכנה ברחוב ארלינגטון" בתור ברוק וולף חברתו של הפרופסור מייקל פארדיי (ג'ף ברידג'ס).
דייוויס הצליחה להשיג לראשונה את תשומת לבם של מבקרי הקולנוע בזכות הופעותיה בסרטי הדרמה "לבבות באטלנטיס" בדמות ליס אמו האלמנה של הילד בובי גארפילד (אנטון ילצ'ין), ו"אודות שמידט" בתפקיד ג'ני בתו המאורסת של האלמן וורן שמידט (ג'ק ניקולסון).
ב-2003 באחת משנותיה המוצלחות בקריירה, הייתה מועמדת דייוויס לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדרמה הקומית "אמריקן ספלנדור" בתור ג'ויס ברבנר אשתו של כותב הקומיקס האובדני הארווי פיקאר (פול ג'יאמטי).
בנוסף, הייתה מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בתור רופאת השיניים דנה הארסט בסרט "סודות החיים".
ב-2005 שיחקה בסרט הדרמה "הוכחה" את קלייר אחותה של קת'רין (גווינת' פלטרו), בסרט קומדיית הפשע "מטאדור" את קרוליין אשתו של איש העסקים דני רייט (גרג קיניר) ובדרמה "החזאי" בתור נורין אשתו לשעבר של מגיש תחזית מזג אוויר דייוויד ספריץ, אותו גילם ניקולס קייג'.
ב-2007 השתתפה במותחן הפסיכולוגי "התשעה" בתפקיד משולש, משלוש תקופות שונות. באותה שנה שיחקה גם בסרט הדרמה הקומי "צ'ארלי ברטלט" בתור מרילין, אמו הדיכאונית של הנער צ'ארלי ברטלט.
ב-2008 שחקה בסרטו הראשון של צ'ארלי קאופמן "סינקדוכה, ניו יורק".
ב-2010 גילמה את הפוליטיקאית הילרי קלינטון בסרט הדרמה הביוגרפי "היחסים המיוחדים", עליו הייתה מועמדת גם לפרס גלובוס הזהב וגם לפרס אמי.
ב-2011 שיחקה בתור הדודה דברה בסרט המדע-בדיוני "פלדה אמיתית" בכיכובו של יו ג'קמן.
קריירה > תיאטרון

דייוויס החלה במקביל לשחק בתיאטרון עם פריצתה דרך המסך הגדול.
ב-2009 הייתה מועמדת דייוויס לפרס טוני לשחקנית הראשית הטובה ביותר על הופעתה בברודוויי בהצגה "אלוהי הקטל".
קריירה > טלוויזיה

החלה את דרכה בטלוויזיה ב"סיקור קטלני", וב"שש דרגות" בתפקיד האלמנה, לורה מורגן.
ב-2009 הצטרפה דייוויס אל צוות הסדרה האמריקאית "בטיפול" ושיחקה את עורכת הדין מיה, מטופלת לשעבר של הפסיכיאטר פול ווסטון, אותו גילם גבריאל ביירן. על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 2015 שיחקה את סוכנת המודיעין קטיה אוק'ונר במותחן הריגול של רשת NBC ‏"Allegiance", גרסה אמריקאית לסדרה הישראלית "תא גורדין" שיצרו רון לשם, עמית כהן ודני סירקין עבור yes.
בשנת 2020 שיחקה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית של רשת Showtime "כבודו" המבוססת על סדרת ישראלית באותו שם, שיצרו רוני ניניו ושלמה משיח.
קריירה > מועמדויות לפרסים

הייתה מועמדת לשני פרסי גלובוס הזהב, לשני פרסי אמי, לפרס אינדפנדנט ספיריט ואף לפרס טוני, אם כי בסופו של דבר היא לא-זכתה בהם.
חיים אישיים

הייתה נשואה לקולנוען פורד אבנסון. מאז שנת 2020 נשואה לשחקן ג'ון פטריק ווקר, עמו חובקת שתי בנות.
פילמוגרפיה > קולנוע

קו הדממה (1990)
שכחו אותי בבית (1990)
נשיקת המוות (1995)
מר טועה (1996)
גאי (1997)
טיול משפחתי (1997)
מיתוס של טביעות אצבע (1997)
מתחזים (1998)
תחנה הבאה וונדרלנד (1998)
סכנה ברחוב ארלינגטון (1999)
החברים של ממפורד (1999)
הסוד של ג'ו גולד (2000)
סופני (2001)
לבבות באטלנטיס (2001)
אודות שמידט (2002)
סודות החיים (2002)
אמריקן ספלנדור (2003)
החזאי (2005)
מטאדור (2005)
דומה (2005)
הוכחה (2005)
ידוע לשמצה (2006)
התרמית (2007)
התשעה (2007)
צ'ארלי ברטלט (2007)
סינקדוכה, ניו יורק (2008)
ג'בונה (2008)
הדייר (2009)
פלדה אמיתית (2011)
שגעון של משפחה (2011)
מנותקים (2014)
Louder Than Words‏ (2014)
המורד בשדה השיפון (2017)
גרינלנד (2020)
טיפוס של חתולים (2023)
אסטרואיד סיטי (2023)
The Mastermind‏ (TBA)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

סיקור קטלני (2000–2001)
Six Degrees ‏ (2006–2007)
בטיפול (2009)
היחסים המיוחדים (אנ') (2010) – סרט טלוויזיה של HBO
Allegiance‏ (2015)
עיירה ללא מוצא (2015–2016)
לטובת הכלל (אנ') (2018–2019)
מלאך מוזר (2018–2019)
סיפור אהבה (2020–הווה)
כבודו (2020–הווה)
מינקס (2022–הווה)
הערות שוליים

↑  Hope Davis, Television Academy (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007314489105171  PLWABN: 9810692619205606  BIBSYS: 4097299  BNE: XX1366539  BnF: cb144464792 (data)  CANTIC: a11827403  GND: 142021261  ISNI: 0000 0001 1591 6810  LCCN: no00066901  MusicBrainz: 0634a947-c411-48d3-933e-ff01ac51a449  NKC: xx0050279  NLK: KAC2020L7416  NTA: 162539371  SUDOC: 080455670  VIAF: 7608214   WorldCat (עם VIAF): 7608214
יחיא פרחאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1976 (בן 49 בערך) 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
יחיא עדוואן פרחאן (נולד בשם עדוואן פרחאן ב-1976) הוא עבריין ערבי-ישראלי ורוצח סדרתי האחראי למספר עבירות, כשהבולטת ביותר היא רצח דנה בנט. פרחאן הודה במספר מעשי שוד, אונס וארבעה מקרי רצח, הורשע בשלושה מעשי רצח ואונס אחד, וקיבל שלושה מאסרי עולם רצופים. לאחר ערעור, הוא זוכה מהרצח האחרון בו הואשם, אך הרשעותיו האחרות לא בוטלו.
ביוגרפיה

עדוואן פרחאן נולד למשפחה ערבית מוסלמית בכפר הבדואי הקטן ואדי אל-חמאם. הוא הצעיר מבין 13 ילדים. אביו, יחיא, היה חלק מהפלמ"ח ולחם לצד היהודים במלחמת העצמאות, אך נפטר כשבנו היה בן 5 בלבד. אמו התקשתה לגדל את פרחאן, שהפך עד מהרה לכבשה השחורה של המשפחה. שנים לאחר מכן נפטרה גם אמו. ב-2007, למורת רוחה של המשפחה, שינה את שמו ליחיא, כדי לכבד את אביו.
כבוגר, יחיא פרחאן הפך לעבריין האחראי למגוון פשעים אך בכל זאת הצליח להתחתן עם אישה בשם זרייה, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים, שאחת מהם סבלה ממחלת כליות. הוא בילה איתם זמן מועט עקב מאסר בבתי כלא שונים. כשהיה גבר בן 26 אנס נערה בת 13 מטבריה (המזוהה בשם י'). פרחאן התעלל בילדה ובמשפחתה, הכה את המתבגרת בשתי הזדמנויות שונות ואילץ אותה להתאסלם. לנערה נולד תינוק, אך מכיוון שלא היה ברור מי האב, נשלח הילד למשפחת אומנה.
פשעים

פרחאן נכנס לעולם הפשע לראשונה בגיל 16, אך נעצר ונכלא לראשונה ב-1998, בגיל 22. מאז היו לו הרשעות רבות, והוא ריצה מאסר בבתי הכלא שיטה, אשמורת, צלמון ואשל. לטענת שוטרים ממחוז הצפון, בשלב מסוים הוא היה מודיע, אך הקשר עמו הופסק לאחר שמידע שלו התברר כלא אמין.
פשעים > עבירות שאינן רצח

ינואר 1999: אונס ועבירות מין אחרות. נידון לארבע שנות מאסר, ושוחרר בספטמבר 2002.
2004: ניסה להרעיל את אחת מאחיותיו.
תחילת 2004: החזקת נשק. נידון לשנה ושמונה חודשי מאסר, בתוספת 20 חודשי מאסר על תנאי. שוחרר בשנת 2006.
ספטמבר 2005: פרחאן אנס זונה בטבריה. הוא עלה לדירתה, התפשט, איים עליה בסכין, ואנס אותה מספר פעמים. כשסיים, הוא גרר אותה למכוניתו שם חיכתה חברתו, אך היא הצליחה להימלט מאחיזתו.
2006: שבועיים לאחר השחרור, פרחאן נעצר שוב בשל ביצוע פשעים כמו פריצה, גניבת רכב, זיוף, הונאה, לשון הרע בנסיבות מחמירות ושני מעשי שוד. בשוד הראשון הוא גנב דלק מתחנת דלק, דקר את בעל התחנה, ואיים לשרוף את רכבו אם ידבר על כך. בשנייה הוא שדד תושב טבריה תוך שהוא מאיים עליו במברג.
הוא אנס תיירת מאוסטרליה. הוצא צו איסור פרסום על התיק.
פשעים > רצח ראשון

על פי הודאותיו, פרחאן ביצע את הרצח הראשון שלו ב-1994, בגיל 18. הוא הרג חבר ליד גשר אריק ברמת הגולן. לא ניתן היה לאמת את הודאתו, והוא לא הועמד לדין על הרצח הזה.
פשעים > רצח סילביה מולארובה

תיירת ומתנדבת בת 27 מצ'כיה, סילביה מולארובה בילתה את רוב זמנה בפאב ליד דוגית. פרחאן הבחין באישה השיכורה מנסה לתפוס טרמפ במרץ 2003, הוא וחברתו הסיעו את מולארובה לנחל צלמון. הוא החזיק אותה בשיער וחנק את מולארובה למוות בכבל דק. לאחר מכן, הוא הכניס את ראשה לנחל, וכשגופה הפסיק לנוע לחלוטין, הוא הכריח את חברתו לקשור אבנים לגופה, כדי שלא תצוף.
פשעים > רצח אהרון שמחוב

ביולי 2004, בהיותו בבית מעצר בטבריה, התפתחה קטטה בין האסירים. לאחר ארוחת הבוקר למחרת, פרחאן הלך בעקבות אהרון שמחוב, אחד האסירים המעורבים במאבק ששיתף פעולה עם הרשויות, אל אזור המקלחת. כשהרעש הוסווה ידי המים הזורמים, פרחאן המשיך להכות את שמחוב, וחנק אותו בחוט שנלקח ממכנסיו של הקורבן. לאחר מכן תלה את הגופה מראש המקלחת, בניסיון לדמות התאבדות.
משפט וגזר דין

לאחר גילוי גופתה של בנט ב-2009, נחקרה י' על המקרה, והודתה כי פרחאן הרג את הילדה. בתקופה זו הוא נכלא בבאר שבע בגין שוד וגניבה והמתין למשפט בגין אחד ממקרי האונס. בחקירה הודה פרחאן בפשעיו ובשאר מעשי הרצח, תוך שהוא מרמז שי' סייעה לו בשניים מהם. אשמתו הוכחה, שכן הוא הצליח לשחזר את זירת הפשע של בנט במדויק.
במשפט הוא חזר בו מהודאותיו, והאשים את הרשויות במניעת גישה לעורכי הדין שלו, לתרופות ולשינה. הוא גם טען כי הרוצח האמיתי מסתובב חופשי וכי גם רומן זדורוב, שנחשד ברצח ילדה, חף מפשע. למרות טענותיו, יחיא פרחאן נידון לשלושה מאסרי עולם רצופים, פלוס 12 שנים בגין האונס בטבריה.
ב-2 בספטמבר 2013 אושר ערעור של פרחאן המזכה אותו ממותו של שמחוב, מאחר שלא היו מספיק ראיות להוכחת אשמתו. עם זאת, השופטים אישרו את שאר ההרשעות ושלחו את פרחאן למרכז לבריאות הנפש שער מנשה.
ראו גם

ערביי ישראל
הערות שוליים

1 2  יוסי מזרחי, ‏צפו: פרחאן משחזר את רצח בנט, באתר ‏מאקו‏, 21 ביולי 2010
1 2 3 4 5 6  רוצח דנה בנט, יחיא פרחאן, זוכה מרצח חברו לתא, באתר וואלה, 2 באוקטובר 2013
1 2  איילה חננאל‏, עדואן יחיא פרחאן: דיוקן של רוצח סדרתי, באתר וואלה, 26 במאי 2009
1 2 3  שרון רופא-אופיר, מהרשעה להרשעה: מי אתה, יחיא פרחאן?, באתר ynet, 26 במאי 2009
1 2  Ahikam Moshe David (26 במאי 2009). "Dana Bennett's murderer is suspected of murdering three more people". mako. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ahikam Moshe David (27 במאי 2009). "Farhan's love: It hurts me for what happened". mako. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Iris Mirzan (28 במאי 2009). "Yahya Farhan: Dana Bennett's murderer is walking freely". 13news.co.il. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  שרון רופא-אופיר, מהרשעה להרשעה: מי אתה, יחיא פרחאן?, באתר ynet, 26 במאי 2009
↑  יוסי מזרחי, ‏צפו: פרחאן משחזר את רצח בנט, באתר ‏מאקו‏, 21 ביולי 2010
1 2  איילה חננאל‏, עדואן יחיא פרחאן: דיוקן של רוצח סדרתי, באתר וואלה, 26 במאי 2009
יששכר שדמי

| --- | --- |

 לידה:  22 בינואר 1922 טבת ה'תרפ"ב המנדט הבריטי מנחמיה, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  28 בספטמבר 2018 (בגיל 96) כ' בתשרי ה'תשע"ט ישראל תל אביב-יפו, ישראל
 מקום קבורה:  שדות ים 
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  ישכה
 השתייכות:   ההגנה  פלמ"ח  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1942–1993 (כ־51 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד הגדוד החמישי של חטיבת הראל  מפקד הגדוד השביעי של חטיבת הנגב  מפקד בה"ד 1  מפקד פיקוד ההדרכה  מפקד חטיבת גולני  ראש מחלקת הדרכת חיל רגלים במטה הכללי  מפקד חטיבה 17 (חטיבה 5)  מפקד עוצבת ראם  מפקד חטיבה 200  סגן מפקד עוצבת געש
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מבצע קדש   מלחמת ששת הימים   מלחמת יום הכיפורים
 תפקידים אזרחיים
 מנהלו הראשון של מגדל שלום
 
יששכר (ישכה) שדמי (טבת ה'תרפ"ב, 22 בינואר 1922 – כ' בתשרי ה'תשע"ט, 28 בספטמבר 2018) היה מפקד בפלמ"ח ותת-אלוף בצה"ל, מפקד גדוד בחטיבת הראל ובחטיבת הנגב, פיקד על חטיבת גולני ועל החטיבה שבגזרתה בוצע הטבח בכפר קאסם, על חטיבת שריון במלחמת ששת הימים וכסגנו של אלוף פיקוד הצפון במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה

שדמי נולד בחוות ביתניה שליד מנחמיה, בשם יששכר קרמר, בנו של נחום שדמי, לימים מפקד בכיר ב"הגנה" ובצה"ל. למד בבית הספר החקלאי כדורי יחד עם יצחק רבין ומשה נצר. לאחר לימודיו היה ממייסדי קיבוץ שדות ים. ב-1942 התגייס למשטרת היישובים העבריים ושירת במשמר החופים. ב-1944 סיים קורס מפקדי מחלקות ונשלח לפקד על מחלקת פלמ"ח בבית הערבה שבצפון ים המלח. היה פעיל בנפת שומרון כמפקד החי"ש והמשמר הנע. נעצר פעמיים על ידי הבריטים וישב במעצר בלטרון וברפיח, בתקופת מעצרו חיבר את שיר קיסריה (מתחיל במילים "להיות בני חורין נולדנו"), שהפך לאחד השירים המזוהים עם הפלמ"ח.
במלחמת העצמאות פיקד על פלוגת פלמ"ח בגדודו של אלדד אורבך והשתתף במבצע נחשון. אחר כך שימש כסגן מפקד ומפקד הגדוד החמישי בחטיבת הראל ולחם בקרבות בשייח' ג'ראח, רמת רחל ולטרון. באוקטובר 1948 מונה למפקד הגדוד השביעי של חטיבת הנגב עימה לחם במבצע חורב.
לאחר המלחמה שימש כמדריך בקורס המג"דים הראשון בצה"ל, ב-1950 מונה למפקד הראשי של הקורס ובינואר 1951 למפקד בית הספר לקצינים. באוקטובר 1952 התמנה למפקד פיקוד ההדרכה ובפברואר 1953 קיבל את הפיקוד על חטיבת גולני. ב-1956 מונה לראש מחלקת הדרכת חיל רגלים במטה הכללי. הוא פיקד על מצעד צה"ל שנערך בחיפה באותה שנה.
במלחמת סיני היה מפקד חטיבה 17 בפיקוד המרכז, עם פרוץ הקרבות נתן פקודה להשליט עוצר בגזרה באחריותו של הממשל הצבאי. חיילי גדוד משמר הגבול, שהיה תחת פיקוד החטיבה, ירו בתושבי כפר קאסם והרגו 43 מהם בתואנה שהפרו את העוצר. במשפט הצבאי שנערך לאחר הטבח, טען בעדותו מפקד הגדוד, שמואל מלינקי, אחד הנאשמים, כי בתדריך שקיבל משדמי לגבי כיצד לנהוג במי שיחזור מהשדות ובכך יפר את העוצר השתמש זה בביטויים ”בלי סנטימנטים, בלי מעצרים, אללה ירחמו”, אותם העביר אחר כך מלינקי לחייליו. לפיכך נערך משפט לשדמי בבית דין צבאי מיוחד, הוא הואשם ב-25 סעיפים של רצח ובשני סעיפים של חריגה מסמכות. סנגורו של שדמי, עורך הדין יעקב סלומון, התמקד בהזמת עדותו המרשיעה של מלינקי. ואכן, בית המשפט לא האמין לעדותו של מלינקי ושדמי זוכה מאשמת הרצח והורשע בסעיפי החריגה מסמכות על כך שנתן פקודה לשמור על העוצר ללא מעצרים, על ידי פתיחה באש כאמצעי יחיד, אולם קבע כי לא פקודה זו גרמה להרג הרב. בנוסף הוטל עליו קנס סמלי של עשר פרוטות על שהטיל עוצר בלי לקבל צו מהמושל הצבאי. בראיון בשנת 2017 טען שדמי שהמשפט היה מבוים. לדבריו מטרת קו ההגנה שהוכתב לו הייתה למנוע את התרחבות הפרשה כלפי הדרגים שמעליו בצבא ובממשלה.
שדמי המשיך בקריירה צבאית, שירת כעוזר ראש מחלקת ההדרכה לענייני חיל רגלים, עבר הסבה לשריון, בנובמבר 1959 מונה למפקד עוצבת ראם ובאוגוסט 1961 מונה להקים חטיבת שריון חדשה, חטיבה 200 ("אגרוף הברזל"). ב-1963 השתחרר משירות הקבע והמשיך לפקד על החטיבה במילואים.
במלחמת ששת הימים עמד בראש חטיבה 200 שהשתייכה לאוגדה 31 (בפיקוד אברהם יפה) ולחמה בגזרת חצי האי סיני, כבשה את מעבר המיתלה ומעבר הגידי וחסמה בכך את דרך הנסיגה של כוחות צבא מצרים.
ב-1971 מונה לסגן מפקד עוצבת געש בפיקוד הצפון ובמלחמת יום הכיפורים שימש כעוזרו של אלוף פיקוד הצפון יצחק חופי. ביום האחרון של המלחמה נפצע באורח קשה בהתרסקות מסוק.
לאחר החלמתו המשיך לשרת בתפקידים בכירים במילואים, בין השאר כסגן מפקד גיס 446 וקצין קישור באגף המטה של פיקוד הצפון. השתחרר משרות המילואים ב-1993.
כאזרח, מונה למנהלו הראשון של מגדל שלום, ניהל כמה מן הפרויקטים של האחים מאיר וחברות אחזקה פרטיות. בתחום החברתי, התנדב להיות ראש המטה של מבצע ישראל לובשת ניקיון. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 היה פעיל במפלגת העבודה ובסופן היה חבר במועצה הארצית של התנועה הדמוקרטית לשינוי.
חיים אישיים

היה נשוי לפנינה עד לפטירתה ב-2013, ואב לארבעה. שניים מהם המשיכו את דרכו כקצינים בצה"ל: יפתח, טייס קרב ומפקד טייסת בחיל האוויר שהשתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה, ונטע, בת הזקונים, ששירתה בתפקידים בכירים באמ"ן, במטכ"ל ובמכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. נפטר בשנת 2018, והובא למנוחות לצד אשתו בבית העלמין בקיבוץ שדות ים.
הערות שוליים

↑  סיגל ארביטמן, סיכות המ"מ הראשונות, באתר ישראל היום, 7 במרץ 2014.
↑  יעקב סלומון, "בדרכי שלי", הוצאת עידנים, ירושלים, 1980; הפרק "משפטו של אלוף-משנה יששכר שדמי" - עמ' 244-246
↑  שדמי זוכה מאשמת רצח אך הורשע בחריגה מסמכות, דבר, 27 בפברואר 1959;
פסק הדין במשפטו של אלימ יששכר שדמי, הארץ, 27 בפברואר 1959
↑   עופר אדרת, "זה היה משפט מכור": הווידוי האחרון של מפקד הגזרה בטבח בכפר קאסם, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2018
↑  אישי צמרת בעבודה יצטרפו ליזמות של החוג "אתגר", דבר, 24 במרץ 1974
↑  המועצה הארצית של התנועה הדמוקרטית לשינוי, מעריב, 29 במרץ 1977
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528253105171  VIAF: 310742758   WorldCat (עם VIAF): 310742758 
יששכר שדמי מעיד במשפטו
מנדלה - הדרך הארוכה אל החופש

| --- | --- |

 מבוסס על:  הספר "הדרך הארוכה אל החופש" מאת נלסון מנדלה
 בימוי:  ג'אסטין צ'אדוויק 
 הופק בידי:  אנאנט סיין, דייוויד מ. טומפסון
 תסריט:  ויליאם ניקולסון
 שחקנים ראשיים:  אידריס אלבה   נעמי האריס
 מוזיקה:  אלכס הפס 
 צילום:  לול קרוולי 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Videovision Entertainment Distant Horizon Origin Pictures
 חברה מפיצה:  Pathé
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 25 בדצמבר 2013
 משך הקרנה:  140 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  דרום אפריקה 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-80 של המאה ה-20 
 הכנסות:  $27,333,835
 הכנסות באתר מוג'ו:   mandela2013
 mandelafilm.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
"מנדלה – הדרך הארוכה אל החופש" (באנגלית: Mandela: Long Walk to Freedom) הוא סרט קולנוע ביוגרפי שיצא בשנת 2013.
הסרט בוים על ידי ג'סטין צ'דוויק ע"פ התסריט של ויליאם ניקולסון, בתפקידים הראשיים מככבים אידריס אלבה ונעמי האריס.
הסרט מבוסס על הספר "הדרך הארוכה אל החופש" שראה אור בשנת 1995 ונכתב על ידי המדינאי הדרום-אפריקאי, לוחם האפרטהייד הנחשב כיום כאבי האומה, נשיא דרום אפריקה לשעבר וחתן פרס נובל לשלום נלסון מנדלה.
הסרט מלווה את סיפור חייו של מנדלה החל מילדותו בכפר נידח, דרך הצטרפותו למפלגת השחורים ועד מאבקו חסר הפשרות באפרטהייד, שבסיומו הפך לנשיא דרום אפריקה הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות. במאי הסרט ג'סטין צ'דוויק, משרטט חיים של מנהיג גדול, שנחשב לא רק למחולל מהפכות, אלא לסמל לאנושיות.
צוות השחקנים הראשי

אידריס אלבה – בתור נלסון מנדלה
נעמי האריס – בתור ויני מדיקיזלה-מנדלה
טוני קגורוג – בתור וולטר סיסולו
ריאהד מוסה – בתור אחמד קטרהדה
זולני מקיווה – בתור ריימונד מחלבה
סימו מוגווזה – בתור אנדרו מלנגני
פאנה מוקואינה – בתור גובן מקביי
טאפלו מוקואינה – בתור אליאס מוטסואלדי
ג'יימי בארטלט – בתור ג'יימס גריגורי
דאון לוטז – בתור קובי קואטזי
טארי פאטו – בתור אוואלין מייס
הפקה

הסרט מבוסס על ספרו האוטוביוגרפי של נלסון מנדלה "הדרך הארוכה אל החופש", שנכתב ב-1995. נלסון מנדלה היה פוליטיקאי ומהפכן.
המפיק הדרום אפריקאי אנאנט סיין החל לעבוד על הפרויקט לאחר שראיין את נלסון מנדלה בעודו כלוא, לפני כ-2 עשורים. לאחר פרסום ספרו של מנדלה, אנאנט סיין קיבל את הזכויות להפקת הסרט ולאחר 16 שנה התסריטאי ויליאם ניקולסון סיים את מה שאנאנט החל וכתב את התסריט המלא לסרט. הסרט בוים על ידי הבמאי ג'אסטין צ'אדוויק.
פסקול

השיר Ordinary Love של להקת U2, אשר נכתב במיוחד עבור הסרט. זכה לביקורות חיוביות רבות מצד המבקרים והתמודד בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר" בטקס פרסי אוסקר ה-86 אך לבסוף לא זכה.
לעומת זאת, מועמדתו בקטגוריה "השיר הטוב ביותר" בטקס גלובוס הזהב ה-71 זיכה אותו בפרס הראשון.
הקרנות הבכורה

הקרנת הבכורה העולמית נערכה ב-3 בספטמבר 2013 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
ב-28 בנובמבר 2013 הסרט הוקרן בדרום אפריקה. הסרט הוקרן בלונדון ב-5 בדצמבר 2013 למשפחת המלוכה הבריטית, בנוכחות הנסיך ויליאם ואשתו קתרין מידלטון, דוכסית קיימברידג' יחד עם כל מפיקי ושחקני הסרט ובנותיו של מנדלה זינדי וזינני.
ההודעה על מותו של נלסון מנדלה הגיעה בעת הקרנת הסרט, בסוף הסרט עלו אנאנט סיין ואידריס אלבה (השחקן הראשי) לבמה ומסרו את ההודעה המצערת לכל הנוכחים, נערכה דקת דומייה לזכרו של מנדלה. בצאתו מאולם הקולנוע מסר הנסיך ויליאם הודעה קצרה לעיתונות "אבקש רק לומר כי אלו חדשות טרגיות ועצובות. הרגע נזכרנו איזה אדם מיוחד ומעורר השראה היה נלסון מנדלה. תפילותיי מופנות עבור המשפחה והקרובים אליו."
הסרט לא הוקרן בדרום אפריקה ביום שלאחר מותו של מנדלה מטעמי כבוד אך הוחזר לאקרנים ביום למחרת.
ביקורות

הסרט זכה לביקורות מעורבות וחיוביות מצד המבקרים.
אורון שמיר כתב על הסרט בעכבר העיר:
"הניסיון לדחוס חיים שלמים ומאוד בלתי רגילים אל תוך 139 דקות קולנועיות מוביל באופן טבעי להשטחה
מסוימת של הדברים. עם זאת, את מה שהוא כן מנסה להעביר הסרט מצליח לעשות היטב. למשל, תחושת המוכנות למהפכה אלימה של השחורים המופלים בדרום אפריקה
של עידן האפרטהייד מדבקת ממש, הרבה בזכות הכריזמה המנדלאית והקריאה החוזרת של המהפכנים. לזה אפשר להוסיף גם את שגרת הכלא שמשכילה לשחוק מעט את הקהל
מבלי לשבור את סבלנותו, או ההזדהות עם המפגינים בכל העולם שקוראים לשחרורו של האיש, בזמן שלראשונה אנו יכולים לראות איך זה מרגיש גם מהצד שלו. ההישגים של הסרט, בעיקר הרגשיים, אינם מבוטלים, אפילו אם הם לא גדולים ולא מעמיקים במיוחד."
ארז דבורה מ-ynet :
"אידריס אלבה מרשים בגילומו את נלסון מנדלה בביוגרפיה קולנועית מקיפה, שמנסה להביא למסך יותר מחמישים שנים בחייו.
"מנדלה – הדרך הארוכה אל החופש" מגיש לצופים את המורכבויות מאחורי המנהיג, אך כצפוי אינו מצליח למצות אותן ב-146 דקות של הסרט.
מעניינת אך ארוכה הדרך אל סופו"
היסטוריה

ד"ר וינסנט היריבארן מרצה להיסטוריה עולמית בלונדון, נתן את ביקורתו אודות הנכונות ההיסטורית של הסרט באתר של העיתון ההיסטורי של רשת בי.בי.סי. "הסרט נתן ביטוי לפירושו האישי של מנדלה לשנות האפרטהייד, או לפחות את מה שמנדלה רצה שנדע. מכיוון שהסרט לא מספר אודות חייו של נלסון מנדלה אלא חייו של מנדלה מנקודת מבטו האישית, הביקרות שניתנה לספרו צריכה להיות זהה לביקורת שיקבל הסרט. לגבי הסווטו שהוקם ב-1976 אמר ד"ר היריבארן שהספר וגם הסרט כמעט ולא מזכיר או עוסק בנושא ולכן אין הוא רואה כל מטרה ולבקר נושא זה. המבקר נתן לסרט 3 כוכבים על דיוק היסטורי ו-5 כוכבים על הנאה.