סטנלי ברוס
ראש ממשלה > היחסים עם המגזר התעשייתי

שביתות ואי-שקט תעשייתי היו שכיחים בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה כתוצאה מחוסר שביעות רצון מהתנאי העבודה וכתוצאה מעלייתם של ארגוני עובדים מיליטנטים כמו המפלגה הקומוניסטית של אוסטרליה ופועלי התעשייה של העולם. הבעיות החמירו באוסטרליה עקב פעילותם של בתי הדין לעבודה מאז איחוד אוסטרליה. אף על פי שכוונת מוסד הבוררות הפדרלי הייתה לגשר על חילוקי דעות במגזר התעשייתי, לא הייתה לכך הצלחה מרובה.
גישתו של ברוס כלפי יחסי העבודה בתעשייה הייתה מגוונת ובתחילה הוא לא גילה אהדה לא לתלונות של המעסיקים ולא לתלונות של העובדים, בהאמינו שהבעיות תיפתרנה באמצעות תיווך בין מקומות העבודה לבין העובדים. באופן תדיר הוא קרא לשני הצדדים לשתף פעולה. המצב נהייה קשה כאשר עובדי הרציפים פתחו בשביתה ב-1925. לשביתה זו הייתה השפעה מידית וחמורה על הכלכלה האוסטרלית, שכן הייצוא והיבוא היו תלויים בתפקודם של הנמלים וברוס הבין שהמצב כמות שהוא בלתי נסבל. כשארגון העובדים סירב לשתף פעולה, מיהר ברוס לחוקק את חוק הניווט (Navigation Act) ואת חוק ההגירה (Immigration Act). החוק הראשון התיר לספינות בריטיות וזרות שלא עבדו עבור התעשייה האוסטרלית לפעול במימי אוסטרליה. החוק השני אפשר לממשלה הפדרלית לגרש את כל מי שנולד מחוץ לאוסטרליה ושבית משפט מיוחד מצא אותו אשם ב"שיבוש החיים התעשייתיים של הקהילה". מנהיגי השביתות שנולדו מחוץ לאוסטרליה היו עד מהרה צפויים לגרוש על פי חוק זה, אך ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, ג'ק לאנג, סירב לאפשר למשטרת המדינה לעצור שני מנהיגים מובילים של האיגוד. ברוס הגיב בחקיקת חוק שעל פיו הוקמה המשטרה הפדרלית.
צעדים אלו עוררו את זעמה של מפלגת הלייבור, שאתגרו את ברוס לקבל אישור עליהם מהעם. הבחירות של 1925 עמדו בסימן הפחד מ"הסכנה האדומה". במסע הבחירות של ברוס הוא קרא לשקט תעשייתי והגדיל את חלקה של הממשלה הפדרלית בהבטחתו, אך גם גינה את "המסיתים הזרים" ואת מלחמת המעמדות וקרא לחוק וסדר בנמלים. הוא הכריז שאוסטרליה "חייבת כעת להחליט אם האמצעי ההיסטורי החשוב, החוקה, עונה על צורכי היום יום לאור ההתפתחויות החדשות". מסע הבחירות של ברוס היה מוצלח וממשלתו נבחרה מחדש. "ממשלתי שבה לשלטון עם משימה ברורה... לנקוט בצעדים לשימור השקט התעשייתי", הכריז ברוס במהלך כהונתו השנייה וקרא לקיום משאל עם לתיקון החוקה כדי שנושא יחסי העבודה יהיה תחת אחריותה הבלעדית של הממשלה הפדרלית. ניסיונות לתיקון החוקה למען מטרה זו נדחו במשאלי עם עם רוב דחוק בשנים 1911, 1913 ו-1919, אך על רקע סכסוך העבודה המתמשך, שם ברוס דגש על הבעיות של תחומי שיפוט מעורבים, פסקי דין סותרים ויכולות רגולציה ואכיפת חוק מוגבלים של הממשלה המרכזית. באופן שנוי במחלוקת, הוא הכניס למשאל העם שאלה בנוגע ל"שירותים חיוניים" כדי שתינתן לממשלה הסמכות להגן על הציבור מפני "שיבושים ממשיים או אפשריים של שירותים חיוניים". הצעות אלו עוררו התנגדות רחבה, אפילו מצדו של מי שכיהן לימים כראש ממשלה, רוברט מנזייס ומפלגת הלייבור והקבוצות השמרניות היו חלוקים ביניהם על שאלת התיקונים לחוקה. המחלוקת על ההצעות לשינוי החוקה עוררו מחלוקת ציבורית רבה כך שבספטמבר, דחה אותם הציבור בהצבעתו במשאל העם.
אי השקט התעשייתי המשיך להתקיים. חזית המאבק בנמלים הייתה מרכז הסכסוך. בחוות דעת על חוק המוסד לבוררות ב-1928, ביקש ברוס שבתי הדין לעבודה ייקחו בחשבון את ההשלכות הכלכליות של פסקי הדין שלהם ולא רק את שיקולי רווחת העובדים. מיד לאחר מכן הוחמר המצב כאשר פסק דין בנוגע לעניינם של עובדי הנמלים גרם להרעת התנאים שלהם על רקע כלכלי. על רקע זה הוקם איגוד עובדי הנמלים ובמלבורן פרצו מהומות, בהם נפצעו כמה ואחד נהרג. במסגרת הקמפיין כנגד "הסכנה האדומה" במסע הבחירות של 1928 דחף ברוס לחקיקתו של חוק עובדי התחבורה, שנתן לממשלה כוח חסר תקדים בתחום יחסי העבודה. כעת נדרש מכל עובדי הנמלים רישיון ממשלתי או "קולר כלבים" (dog collars), כפי שהם כינו אותו, כדי להתקבל לעבודה. החוק אפשר לממשלה הפדרלית לשלוט ביעילות על זהותם של עובדי הנמלים וכמעט והביא לחיסולו של איגוד עובדי הנמלים, ועל ידי כך לחוסר אהדה עמוק כלפי הממשלה מצדם של ארגוני העובדים. בבחירות נבחר ברוס מחדש אך עם רוב קטן יותר של 9 מושבים בפרלמנט בלבד, מצב שביר ביותר שנתן את האפשרות לנטישתם של חברים את הקואליציה. למרות זאת לא נרתע ברוס והוא היה משוכנע שאם המשבר לא ייפתר, עלולה הכלכלה האוסטרלית להיות בסכנה.