stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'ילינה
הערות שוליים

↑  בלשכה לסטטיסטיקה הסלובקית
↑  על גירוש יהודי ברטיסלאבה בתקופת השואה, באתר יד ושם
↑  אילה נדיבי, הפצת דו"ח אושוויץ ודו"ח שואת יהודי הונגריה והשפעותיה, ילקוט מורשת 83, ניסן תשס"ז, עמודים 53-84
↑  Shmuel Spector, Geoffrey Wigoder, The Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust, NYU press, 2001, pages 1511-1512
↑  International Association of Jewish Genealogical Societies - Cemetery Project Slovak Republic
↑  Partnerské mestá Žiliny באתר העיר ז'ילינה (בסלובקית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555112005171  GND: 1075024412  LCCN: n83067607  LNB: 000296743  MusicBrainz: d051ba6e-8da9-4850-90e9-855957c27efe  NKC: ge131616  SUDOC: 137146809  VIAF: 145453637   WorldCat (עם VIAF): 145453637
הבחירות לרבנות הראשית לישראל (2013)

הבחירות לרבנות הראשית לישראל נערכו ב־24 ביולי 2013 בבחירות נבחרו הרב הראשי הספרדי והראשון לציון הרב יצחק יוסף והרב הראשי האשכנזי הרב דוד לאו.
רקע

בתחילת דרכה של הרבנות הראשית לישראל נבחרו הרבנים הראשיים לכל תקופת חייהם. לאחר פטירת הרב יצחק הרצוג הוגבלה כהונתם לקדנציה של 10 שנים. במשך השנים הוגבל גיל המתמודדים ל-70, וכן הוגבלה האפשרות של רב ראשי מכהן להתמודד לכהונה נוספת.
האספה הבוחרת

הגוף הבוחר לרבנות הראשית מורכב מ-80 רבנים ו-70 אישי ציבור הנבחרים לפי חלוקה מפורטת בחוק הרבנות הראשית לישראל. שמות חברי האספה פורסמו ביום 3 ביולי 2013 וביום 21 ביולי פורסם עדכון לאחר סגירת שמות המועמדים, דבר המחייב את החלפת המועמדים (או בני משפחתם) בהרכב האספה.
האספה הבוחרת > 80 הרבנים

30 רבני הערים הגדולות: שלמה שלוש (חיפה), יהודה וולפא (ראשון לציון), חיים פינטו (אשדוד), יוסף שיינין (אשדוד), מיכה הלוי (פתח תקווה), בנימין אטיאס (פתח תקווה), דוד שלוש (נתניה), אליהו יוחנן גוראריה (חולון), שלמה קורח (בני ברק), יעקב אריאל (רמת גן), שמחה הכהן קוק (רחובות), יוסף בלוי (אשקלון), יצחק יעקבוביץ (הרצליה), שמעון ביטון (בית שמש), אברהם שלוש (כפר סבא), שמעון ביטון (חדרה), דוד ורנר (חדרה), יצחק פרץ (רעננה), פנחס אדרי (גבעתיים), ישעיהו מייטליס (נהריה), יחיאל אבוחצירא (רמלה), שלמה חיים דיסקין (קריית אתא), אליהו מימון (קריית אתא), יוסף הכט (אילת), משה הדאיה (אילת), חיים חדד (לוד), נתן אורטנר (לוד), שלמה בן חמו (קריית גת), משה הבלין (קריית גת), יעקב אדלשטיין (רמת השרון).
14 רבני עיר של המועצות המקומיות הגדולות: דוד צדקה (פרדס חנה), ציון צובירי (גדרה), מרדכי אברמובסקי (זכרון יעקב), משומר צוברי (גן יבנה), עוזי שוויצה (כפר יונה), מרדכי טוביאס (קדימה צורן), עמרם בית אל (קריית טבעון), יחיאל ברזילי (גני תקווה), אברהם יעקובזון (באר יעקב), דוד חלמיש (בנימינה), יעקב מאיר רוזנצוויג (אבן יהודה), אהרון בדיחי (אבן יהודה), אפרים זלמנוביץ (מזכרת בתיה), שלמה צדוק (תל מונד).
2 רבנים אזוריים מהמועצות האזוריות הגדולות: אליעזר שמחה וייס (עמק חפר) ובנימין בר זוהר (מטה יהודה).
8 רבנים מהיישובים הגדולים: מרדכי אשכנזי (כפר חב"ד), שמעון אלמליח (עתלית), יוסף קרסיק (בת חפר), יצחק מילוא (יד בנימין), אבשלום קיל (גן נר), יהודה ישרים (לפיד), גדעון בנימין (נוף איילון), בנימין יעקובסון (תפרח).
4 רבני שכונות: שלום כהן (ירושלים), בן ציון נשר (ת"א), נחום זוין (חיפה), מאיר סוויסה (באר שבע).
10 הדיינים הוותיקים ביותר בבתי הדין הרבניים: נסים בן שמעון, נחום פרובר, ציון אלגרבלי, יעקב אליעזרוב, חיים רבינוביץ, אברהם שיינפלד, מסעוד אלחדד, מאיר יששכר מזוז, ישראל יפרח, שמעון מלכה.
2 הרבנים הצבאיים בעלי הדרגה הגבוהה ביותר: הרבצ"ר תא"ל רפי פרץ ורמ"ח הרבנות אל"ם אייל קרים.
10 רבנים שמינו הרבנים הראשיים לישראל: שמעון אליטוב, יהודה בלוי, משה ברנשטיין, יצחק דור, צפניה דרורי, יאיר אלימלך טורנהיים, פנחס לוי, יאיר לרנר, רפאל מנת, משה קליין.
האספה הבוחרת > 70 אישי הציבור

25 ראשי הערים הגדולות: ניר ברקת (ירושלים), רון חולדאי (תל אביב), יונה יהב (חיפה), דב צור (ראשון לציון), יחיאל לסרי (אשדוד), אורי אוהד (פתח תקווה), מרים פיירברג (נתניה), מוטי ששון (חולון), רוביק דנילוביץ (באר שבע), אברהם רובינשטיין (בני-ברק), צבי בר (רמת גן), שלמה לחיאני (בת ים), רחמים מלול (רחובות), בני ועקנין (אשקלון), יונתן יסעור (הרצליה), משה אבוטבול (בית שמש), יהודה בן חמו (כפר סבא), חיים אביטן (חדרה), חיים ביבס (מודיעין), נחום חופרי (רעננה), ראובן בן שחר (גבעתיים), ז'קי סבג (נהריה), יואל לביא (רמלה), יעקב פרץ (קריית אתא), חי אדיב (הוד השרון).
6 ראשי המועצות המקומיות הגדולות: חיים געש (פרדס חנה כרכור), אריה שמם (מבשרת ציון), יואל גמליאל (גדרה), אלי אבוטבול (זכרון יעקב), אהרון דרור (גן יבנה), גיל ליבנה (שוהם).
4 ראשי המועצות האזוריות הגדולות: משה דדון (מטה יהודה), רני אידן (עמק חפר), אייל בצר (עמק יזרעאל), מוטי דלג'ו (דרום השרון).
14 ראשי מועצות דתיות של הערים הגדולות: יהושע ישי (ירושלים), אלדד מזרחי (תל אביב), אברהם ויצמן (חיפה), ישעיהו מלכא (ראשון לציון), עובדיה דהן (אשדוד), פלטיאל אייזנטל (פתח תקווה), עמוס ברנס (חולון), משה עידן (בני ברק), יהודה סירי (רמת גן), בני אלחרר (בת ים), אלדד גדסי (רחובות), שאמי פראוור (אשקלון), דן פנחס (הרצליה), יהודה מהדיזאדה (בית שמש).
4 ראשי מועצות דתיות של המועצות המקומיות הגדולות: הוד תנעמי (פרדס חנה כרכור), אבשלום מלכא (מבשרת ציון), שלמה תנעמי (גדרה), שמואל עוגן (גן יבנה).
2 שרי הממשלה: אורי אורבך (הבית היהודי), לימור לבנת (הליכוד).
5 חברי כנסת: ישראל אייכלר (יהדות התורה), גילה גמליאל (הליכוד), עליזה לביא (יש עתיד), מירי רגב (הליכוד), יוני שטבון (הבית היהודי).
10 אנשי ציבור שמינה השר לשירותי הדת: שרה אליאש, ליאת אשל, נחמה גונן, יעל דולב, דינה האן, אלישבע הורוביץ, פנינה נויבירט, אידית סולברג, נורית פריד, ברוריה רבינוביץ.
מערכת הבחירות

בשנת 2011 החל הליך חקיקה שיאפשר לרבנים הראשיים המכהנים להתמודד לכהונה נוספת. בשלבים מסוימים היווה ההליך חלק מממהלך שבו ישונה החוק באופן שיאפשר גם לרבנים בני למעלה מ-70 להתמודד, במסגרת הסדר פוליטי שכונה 'דיל עמאר-אריאל' לפיו תוכל מפלגת ש"ס לתמוך במועמדתו של הראשון לציון המכהן, הרב שלמה עמאר לכהונה נוספת, ובתמורה תוכל מפלגת הבית היהודי לתמוך במועמדתו של הרב יעקב אריאל שהיה בן 75. המהלך, על שני חלקיו לא יצא לפועל.
בשל הבחירות לכנסת התשע עשרה נדחה מועד הבחירות לרבנות הראשית בחצי שנה.
מערכת הבחירות > הרב יצחק יוסף

בשנים שקדמו לבחירות, הועיד הרב עובדיה יוסף את בנו הרב אברהם לתפקיד הרב הראשי לישראל ואת בנו הרב יצחק לתפקיד הרב הראשי לירושלים אשר היה פנוי מאז פטירת הרב שלום משאש ב-2003. לקראת הבחירות לרבנות הראשית בחר הרב עובדיה באברהם להתמודד לתפקיד. ב-10 ביולי נחקר הרב אברהם בחשד להפרת אמונים במסגרת תפקידו ברבנות העיר חולון. פרשה בה הורשע ב-2017. ב-12 ביולי החליטה מפלגת ש"ס כי תגיש את מועמדותו של הרב יצחק לתפקיד.
מערכת הבחירות > הרב שמואל אליהו

ב-15 ביוני, שבוע לפני הבחירות, הודיע היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין לרב אליהו כי לא יגן על מועמדותו בבג"ץ אם תוגש עתירה נגדו, בשל התבטאויותיו נגד ערבים ולהט"ב. ח"כ עיסאווי פריג' עתר לבג"ץ כנגד המועמדות. בג"ץ דחה את העתירה בטענה כי היא מוקדמת מכדי לדון בה מאחר שהרב אליהו טרם נבחר.
מערכת הבחירות > הרב דוד סתיו

הרב דוד סתיו, רב העיר שוהם ויו"ר ארגון רבני צוהר, התמודד עם מצע מפורט שכונה 'תוכנית ג' באלול' שקרא לשינויים משמעותיים ברבנות הראשית. הוא נתמך על ידי מפלגות הבית היהודי ו'יש עתיד' שהיו חברות בקואליציה. רבנים בכירים בציונות הדתית קראו לו לפרוש מהמירוץ על מנת ללחוץ על הקואליציה להעביר שינוי חוק שיאפשר לרב יעקב אריאל, נשיא ארגון רבני צוהר להתמודד. הרב סתיו הודיע כי אם החוק ישונה וסיכוייו של הרב אריאל להיבחר יהיו סבירים הוא יפרוש, אך כל עוד תנאים אלו לא מתקיימים אין הוא רואה מחובתו לפרוש. אירוע זה נחשב בין הגורמים המרכזיים לפרישתו של הרב אריאל מאיגוד רבני צוהר.
מערכת הבחירות > מועמדים שפרשו

הרב חיים אמסלם הודיע על התמודדות, אך פרש מהמירוץ לאחר שלא הצליח לגייס 20 חתימות מחברי הגוף הבוחר.
הרב אליעזר איגרא זכה לתמיכת אספת רבנים, אך פרש לאחר שהעריך שסיכוייו להיבחר נמוכים
תוצאות הבחירות

הרב יצחק יוסף והרב דוד לאו זכו כל אחד ב-68 מקולות חברי הגוף הבוחר ונבחרו לתפקידם.
הערות שוליים

↑  יהודה שלזינגר, נבחרו הרבנים הראשיים: הרב יצחק יוסף והרב דוד לאו, באתר ישראל היום, 24 ביולי 2013
↑  ילקוט הפרסומים 6622 התשע"ג, עמ' 6000.
↑  ילקוט הפרסומים 6631 התשע"ג, עמ' 6936.
↑  ישראל אהרון, קרוב למחצית החכי"ם חתמו: הרבנים .., באתר כיכר השבת, ‏2011-03-10
↑  קובי נחשוני, סופית: נכשל דיל עמאר-אריאל, באתר ynet, 28 במאי 2013
↑  בחירות לרבנות הראשית, באתר הכנסת
↑  ישי כהן, ‏שישה מתמודדים על גלימה אחת • הקרב על הראשל"צ, באתר כיכר השבת, 13 ביוני 2013
↑  יהודה שלזינגר, הרב אברהם יוסף מצטרף למירוץ לרבנות הראשית, באתר ישראל היום, 4 ביולי 2013
↑   יאיר אטינגר, הרב אברהם יוסף נחקר בחשד להפרת אמונים, באתר הארץ, 10 ביולי 2013
↑   שרון פולבר, אברהם יוסף, רב העיר חולון ובנו של הרב עובדיה יוסף, הורשע בהפרת אמונים, באתר הארץ, 23 באפריל 2017
↑  יהודה שלזינגר, עדנה אדטו, המירוץ לרבנות: הרב אברהם יוסף לא יתמודד, באתר ישראל היום, 12 ביולי 2013
↑  אביאל מגנזי וקובי נחשוני, היועמ"ש הודיע לרב אליהו: מועמדותך אינה ראויה, באתר ynet, 15 ביולי 2013
↑  צבי שיימן, ‏יומן בחירות לרבנות הראשית: מהומה בגזרה המזרחית, באתר "סרוגים", 17 ביולי 2013
↑  בג"ץ ידון בעתירה נגד התמודדות הרב אליהו לרבנות הראשית, באתר גלובס, 16 ביולי 2013
↑  אביאל מגנזי, בג"ץ דחה את העתירה נגד הרב שמואל אליהו, באתר ynet, 22 ביולי 2013
↑  ארגון רבני צוהר, תוכנית ג' באלול
↑  עוזי ברוך, רבנים לרב סתיו: הסר מועמדותך מיידית, באתר ערוץ 7
↑  יצחק טסלר, הרב סתיו: על אף מסע ההכפשה נגדי - איני פורש, באתר ynet, 27 במאי 2013
↑  יוני קמפינסקי, הרב אריאל: לא בהנהלת צוהר ולא חבר פעיל, באתר ערוץ 7, 25 ביולי 2013
↑  צבי שיימן, ‏פרסום ראשון: הרב אליעזר איגרא פורש מהמרוץ לרבנות הראשית, באתר "סרוגים", 22 ביולי 2013
ריפבליק RC-3 סי-בי

ריפבליק RC-3 סי-בי הוא מטוס אמפיבי מתוצרת ארצות הברית שהיה בשירות חיל האוויר.
היסטוריה

תכנון המטוס נעשה בשנת 1937 אך  בעיות מימון דחו את טיסת האב-טיפוס לשנת 1944. טיסות הניסוי עברו בהצלחה אולם המטוס נכשל מבחינה מסחרית. בתחילה מחירו היה גבוה מאוד אך שינויים מאוחרים במטוס הובילו לירידת עלויות הייצור והמחיר שלו ירד מ12 אלף דולר ל-3500 דולר. הורדת המחיר גרמה לעלייה במכירות המטוס והוא והיה להצלחה גדולה מאוד כשבמהלך תקופה מסוימת בכל יום נמכרו כמעט עשרה מטוסים מדגם זה.
המטוס הגיע ארצה כתרומה של עורך דין פרטי קנה את המטוס ולאחר מספר חודשים תרם אותו לחברת אווירון. המטוס הגיע לארץ מפורק והורכב בלוד אבל בגלל חוסר מיומנות בהרכבה המטוס לא הצליח לנחות על המים. מודי אלון שהיה אז מפקד הטייסת ניסה לנחות עם המטוס על המים אבל הנחיתה הסתיימה בשבירת מצופי המטוס ומאז הנחיתו את המטוס רק ביבשה. במלחמת העצמאות המטוס נהרס מהפצצות מצריות בשדה דב.
יחידות השיטור הימי

| --- | --- |
סמל יחידות השיטור הימי
סמל יחידות השיטור הימי
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   משטרת ישראל
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1977–הווה (כ־47 שנים)
שוטר חטיבת חופים וגבולות, שהפעילה את שיטור הימי עד 1977, צילום משנת 1948
יחידות השיטור הימי הן יחידות במשטרת ישראל הממוקמות במתקנים ימיים אזרחיים. עיקר ייעודן הוא שמירת הסדר הציבורי וטיפול בעבירות פליליות המתבצעות לאורך חופי ישראל.
לפני קום היחידה בשנת 1977 על משמר החופים בישראל הייתה אחראית יחידת "משמר החופים". בשנת 1977 הטילה ממשלת ישראל את האחריות הביטחונית להגנת החופים על חיל הים, בעוד שעל המשטרה הוטלה האחריות לשמירה על הסדר הציבורי וטיפול בעבירות פליליות. אי לכך, שונה שם השירות לשיטור הימי של משטרת ישראל. כנגזרת מכך, גדלו כלי השיט וכמות אנשי הצוות ירדו והותאמו לייעוד החדש.
תפקידי השיטור הימי

ביצוע פעולות הצלה בים בעת הצורך, למעט בחופי רחצה מוכרזים.
אכיפת החוק בעניין שימוש בכלי שיט קטנים הפועלים בחופי רחצה.
סיוע לביצוע פעולות הצלה של גורמים אחרים הפועלים בים.
מניעת כניסה או יציאה מישראל של אנשים, בכלי שיט (למעט אניות) שלא דרך נמלים המשמשים תחנות גבול.
עריכת סיורים ימיים כדי למנוע הברחות, בכלי שיט קטנים, של סמים, דברי ערך ואמצעי לחימה.
אכיפת החוק בעניין חובת רישוי של כלי השיט ושל מפעיליהם
שמירה על הסדר הציבורי ברצועת מימי החופים של מדינת ישראל.
מערך השיטור הימי

יחידות שיטור ימי קיימות בבסיסים הבאים: עכו, חיפה, תל אביב, אשקלון, אילת וכן באגם הכנרת. יחידות השיטור הימי כפופות פיקודית למחוז או למרחב בו הן נמצאות, אם כי מקצועית כולן כפופות למדור שיטור ימי במטה הארצי, שאליו כפופה גם יחידת התחזוקה של השיטור הימי.
ביחידות השיטור הימי מופעלים כלי שיט מסוגים שונים בהם ספינות שני מנועים המיועדות לשהות ארוכה בים וכן ספינות בעלות מנוע אחד המיועדות לשיט בקרבת החוף.
לצורך פעילות הצלה מתפעלת יחידת השיטור הימי מספר סירות גומי ובקיץ היא אף מפעילה אופנועי ים. בסוף 2016 הצטיידה ב-10 כלי שיט מדגם "צרעה" מתקדמים תוצרת ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  משטרת ישראל / פקודות משטרת ישראל, מערך השיטור הימי – ייעוד ותפקידים, באתר police.gov.il, ‏02.03.07
↑  ראו תמונות באתר PhotoLight.
↑  נועה סופר מגיד, מערך השיטור הימי של משטרת ישראל מצטייד בעשר ספינות "צרעה" חדישות, באתר חדשות 0404‏, 25 בדצמבר 2016.
שושנה (צמח מקראי)

שושנה מקראית לפי זיהויה העיקריים
ורד
שושן צחור
שושנה היא צמח המוזכר בתנ"ך פעמים רבות, ואחד מבין המפורסמים שבו. בין מפרשי המקרא והחוקרים קיימת מחלוקת אודות זיהויו. מבין ההשערות השונות קיימות שתי דעות עיקריות המזהות צמח מסוים: ורד או שושן צחור. לפי דעה נוספת השושנה המקראית אינה אלא שם כללי לכמה צמחים. מקור השם שושנה קיים בצמח מצרי המזוהה כיום עם שושנת המים ומינים ממשפחת הנופריים (לוטוס), ויש הסוברים כי אף השושנה המקראית מתייחסת לאלו.
במקרא

השושנה מופיעה בנביאים, בפסוק ”אֶהְיֶה כַטַּל לְיִשְׂרָאֵל יִפְרַח כַּשּׁוֹשַׁנָּה וְיַךְ שָׁרָשָׁיו כַּלְּבָנוֹן”, וכן בכתובים, ובעיקר בספר שיר השירים, שם מוזכרת כמה פעמים - בדימויים של הרעיה על הדוד, או של הדוד על הרעיה, או של הרעיה על עצמה.
במקרא מופיע גם "שושן" כמוטיב אדריכלי - בכותרת לפילסטר (ביכין ובועז), או כשפה לכלי (בים של שלמה) - שבזה קיים אזכור מקביל של שושן מול שושנה. השושנים מוזכרים גם בהקשר מוזיקלי, וייתכן שהיו שם של זמר או של כלי נגינה שצורתו אולי הייתה דומה לפרח השושן, או שהיו
למעשה גומא הפפירוס (באשורית: שישנ), שעליו נכתבו אותם המזמורים. לדבריהם גם שאר אזכורי השושנה לקוחים מצמח זה, שכן הם באים לבטא יופי הניבט מגובהו ואשכול הגבעולים שבראשו, מה שמזכיר עמוד עם כותרת. אחרים מערערים על כך.
שושנת העמקים

שושנת העמקים המקראית לפי זיהויה העיקריים
ורד
שושן צחור
חבצלת החוף
נרקיס
שושנת העמקים המוזכרת במקרא, בפסוק ”אֲנִי חֲבַצֶּלֶת הַשָּׁרוֹן שׁוֹשַׁנַּת הָעֲמָקִים”, אינה אותו הצמח המכונה כיום שושנת העמקים, אך זהותה המדויקת אינה ברורה. יש הסבורים שהיא שושנה מקראית רגילה, ויש הסבורים שהיא מין נפרד: חבצלת החוף (כך לדעת עמנואל לעף) או נרקיס, שכן השושנה המקראית - המזוהה עם השושן הצחור - אינה גדלה בעמקים.
אטימולוגיה

על פי פדניוס דיוסקורידס הצמח הוא sasa, ומפרחיו מופקת משחה בשם susinum. שמות אלו הם בעלי צליל זהה לשם המקראי "שושנה" יש המניחים כי השם שושן מקורו ככל הנראה בסשׁן המצרי (ssn) ובשׁוֹשֶׁן הקופטית המזוהה עם הלוטוס - בייחוד עם שושנת המים (ונופר) ומינים ממשפחת הנופריים. צמחי מים אלו היו גדלים על שפת הנילוס, והיו מקור השראה לאומנים שפסלו כותרות לעמודים ולפילסטרים. דגם הלוטוס היה נפוץ בתרבות מצרים העתיקה, ומשם התפשט לאומנות הארצישראלית ולאומנות הפיניקית כבר בתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל. לפי הדעות המזהות את השושנה עם צמחים אחרים, השם המצרי נדד אף הוא לארץ ישראל, ושם הוא יוחס לצמח אחר. הנחה אטימולוגית זו היא השערה מסתברת, אך אין לה תמיכה במסורת זיהוי קדומה.
החל מהעברית של ימי הביניים וכלה בעברית מודרנית קיימים נגזרים רבים מהשושנה, בביטויים ואזכורים תרבותיים, ועד לשמות רבים של פרחים הנושאים את השם "שושנה" בצירוף, שמות בעלי חיים כמו שושנת ים, עיטורים בהרלדיקה, מחלות זיהומיות כמו מחלה הנושאת שם זה, ועוד.
בספרות התורנית

בספרות חז"ל קיימים מספר אזכורים של שושנה. במדרש רבה מוזכר ”שושנה של ורד”, וכן ”שושנה אחת של ורד”, שמהם ניתן להניח כי אין הכוונה במילה שושנה אלא לכינוי כללי פרח יפה. דבר שגם עולה מתוך מתן שמות פרטיים למיני שושנים (ראו להלן). כיוון נוסף בזיהוי השושנים החז"ליים מזהה אותם עם האירוס.
שושנת המלך המשנאית לפי זיהויה העיקריים
ורד
שושן צחור
כלנית
המשנה מזכירה את ”שושנת המלך”, והמפרשים נחלקו בזיהויה, וכן גם החוקרים; לפי חלק מהם יש התאמה בינה לבין השושנה המקראית:
יש סוברים שהיא שושן צחור.
יש סוברים שהיא כלנית.
יש סוברים שהיא ורד.
יש ששללו את מינים אלו, וכתבו שהוא מין אחר.
בתלמוד ירושלמי מופיעה גם "שושנת קרמל", וכן במדרש מוזכרת "שושנה אדומה", שככל הנראה באה להבדיל בינה לבין השושן הלבן, ועוד מינים פרטיים של שושנים פרטיים.
בספר הזוהר מופיעה השושנה כמי שיש לה חמישה עלים פנימיים וחמישה עלים חיצוניים, מה שמקרב את הזיהוי עם הוורד.
הרמב"ם מזכיר בחיבורו משנה תורה לרמב"ם את השושנה במקביל לוורד, ומדבריו נראה שאינם אותו המין.
בפיוט ובשירה

הופעותיה הרבות של השושנה במקרא, יחד עם מיקום האזכורים והקשרם, וכן עם היחס שנתנו לה חז"ל, הקנה לה מוטיב עם משמעות עמוקה ובעלת הוד, וכך היא מופיעה רבות בפיוטי התפילה ובשירת ימי הביניים היהודית ושאחריה. בין הפיוטים שבה הוזכרה נמנים שושנת יעקב הנאמר בפורים אחר קריאת המגילה, מי בן שיח הנאמר בעת החופה היהודית, ועוד.
לקריאה נוספת

מערכת אנציקלופדיה מקראית, אנציקלופדיה מקראית, חלק ז', ערך שושן, שושן, שושנה, טור 607-609
צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  צבי הנינג'ה 
 בימוי:  מייקל פרסמן
 תסריט:  קווין איסטמן, פטר לאירד 
 עריכה:  סטיב מירקוביץ' 
 שחקנים ראשיים:  פרנסואה צ'או (Shredder) פייג' טורקו (אפריל או'ניל) לייף טילדן קווין קלש קווין נאש ארני רייס טושישירו אובאטה דייוויד וורנר מארק קאסו ריימונד סרה 
 מוזיקה:  ג'ון דו פרז 
 צילום:  שלי ג'ונסון 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  ניו ליין סינמה, Orange Sky Golden Harvest, פוקס המאה ה-20, מיראז' סטודיו 
 חברה מפיצה:  ניו ליין סינמה, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 1 בינואר 1991
 משך הקרנה:  111 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מדע בדיוני, סרט קומדיה, סרט פנטזיה, סרט נינג'ות 
 הכנסות באתר מוג'ו:   tnmt2
 סרט קודם:  צבי הנינג'ה
 סרט הבא:  צבי הנינג'ה 3
 דף הסרט ב־IMDb
 
צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר (באנגלית: Teenage Mutant Ninja Turtles II: The Secret of the Ooze) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 1991 בבימויו של מייקל פרסמן. הסרט הוא הסרט השני בזיכיון צבי הנינג'ה המבוסס על סדרת קומיקס בשם זה.
תקציר העלילה

בסרט המשך זה, שרדר שנקבר תחת ערימות זבל במגרש הגרוטאות בסוף הסרט הקודם, שורד ושב לנקום. כמה נערים מכנופיית "הרגל" שנותרו ברחו לאזור חדש שהמשטרה לא תחשוד לאחר שיותר ממאה נערים שהשתתפו בכנופיה נתפסו והושלכו לבתי סוהר. גם שרדר וגם הצבים מתחקים אחר מוצאם ומגלים שהם נוצרו על ידי חומר רדיואקטיבי ירוק. שרדר חוטף את הפרופסור ג'ורדן פרי ממציאו של החומר הרדיואקטיבי המכונה Ooze ("ריר") אשר יצר את הצבים ומנצל את שאריות החומר על מנת ליצור שתי מפלצות מוטנטיות דמויי צב אליגטור מצוי וזאב שילחמו בצבים ולהקים מחדש את כנופיית "הרגל".
צוות השחקנים הראשי

פייג' טורקו - אפריל או'ניל
דייוויד וורנר - פרופסור ג'ורדן פרי
ארני ריס הבן - קינו
פרנסואה צ'או - שרדר
קווין נאש - סופר שרדר, גרסה מוטנטית של שרדר
מארק דור - פרדי
צוות השחקנים הראשי > מדבבים

בריאן טוצ'י - לאונרדו
רובי ריסט - מיכלאנג'לו
אדם קארל - דונטלו
לורי פאסו - רפאל
קווין קלאש - ספלינטר
דייוויד מצ'ארן - אורוקו סאקי / השרדר
מייקל מקונוהי - טאטסו
פרנק ולקר - טוקה וראזאר, צב אליגטור מצוי וזאב מוטנטים שנוצרו על ידי שרדר באמצעות חומר רדיואקטיבי.
צוות השחקנים הראשי > בובנאים

| דמות | בובנאי |
| --- | --- |
מיכלאנג'לו: מאק וילסון (ראש) מישלן סיסטי (גוף)
דונטלו: רוב מילס (ראש) לייף טילדן (גוף)
רפאל: דייוויד גרינאווי (ראש) קן טראום (גוף)
לאונרדו: רוב טיגנר (ראש) מארק קאסו (גוף)
ספלינטר: ריקי בויד (ראש) קווין קלאש (גוף) סו דאקרה (בובנאי משנה)
ראזאר: גורד רוברטסון (ראש) מארק גינת'ר (גוף)
טוקה: רוק ליון (ראש) קורט בריינארט (גוף)
ביקורות והכנסות

הסרט הכניס $78,656,813 בצפון אמריקה.
גרניקה (עיר)

גרניקה (בבסקית: Gernika, בספרדית: Guernica) היא עיירה בקהילה האוטונומית של חבל הבסקים. מאז המאה ה-18 היא מאוחדת מבחינה מוניציפלית עם העיירה לומו (Lumo) השכנה, תחת השם המשותף "גרניקה-לומו". ב־2022 מנתה אוכלוסיית העיר 16,855 איש. היא מקום מושבו הנוכחי של פרלמנט מחוז ביסקאיה (Bizkaia), אשר הרשות המבצעת שלה ממוקמת בבילבאו הקרובה.
היסטוריה > תחילת ההתיישבות האנושית באזור

הסימנים המוקדמים ביותר להימצאותם של בני אדם באזור הם ציורי קיר במערת סנטימאמינייה (Santimamiñe), המתוארכים לאלף ה-15 לפנה"ס. מציורים אלו ניתן ללמוד כי האזור היה מכוסה ביערות ואוכלס בידי איילים וחזירי בר וכן חיות אחרות. אחרי עידן הקרח, בערך באלף ה-9 לפנה"ס, עלתה "תרבות אוכלי הצדפות", המצטיינת בכמות גדולה של שרידי קונכיות באתרי היישוב. משערים כי הרכיכות הרכיבו את עיקר התפריט של יושבי האזור.
בסביבות המאה ה-2 לפנה"ס החלו להופיע באזור מספר יישובים בנקודות אסטרטגיות החולשות על דרכי התנועה העיקריות והנהרות. עדויות ליישובים אלו ניתן לראות גם כיום במספר אתרים בסביבה.
שפך נהר הגרניקה מכיל יותר שרידים רומאיים מאשר כל אזור אחר במחוז ביסקאיה. משערים כי אחת הסיבות לכך היא דרכי המסחר לאורך החוף והמשאבים הטבעיים המקומיים של שיש וברזל.
היסטוריה > ייסוד העיר והתפתחותה

העיר עצמה נוסדה ב-28 באפריל 1366 בידי הרוזן טלו (Tello) בצומת דרכים אסטרטגית, שחלשה גם על שפך נהר הגרניקה ונמל סוסו (Suso). עם הזמן קיבלה העיר את המאפיינים האופייניים לערים בסקיות רבות, המאופיינות במספר רחובות מקבילים, הנחתכים ברחוב שכנסיות לו בשני קצותיו.
במרוצת מאות השנים היוותה העיר את מקום המפגש של אספת ביסקאיה. היא נתכנסה תחת "העץ של גרניקה" (Gernikako Arbola), עץ אלון שסימל את החירויות המסורתיות של העם הבסקי. עד לשנת 1876 נחקקו במקום חוקי הפרובינציה בידי פרלמנט ובו שני נציגים מכל עיר וכפר בפרובינציה. העצים הוחלפו בצאצאיהם שוב ושוב. אחד העצים ששרד עד לעשור הראשון של המאה ה-19, הממוקם בסמוך לבית הפרלמנט, נראה בתמונה כשהוא מפוחם. עץ שנשתל בשנת 1860 מת ב-2004 והוחלף גם הוא. אולם, השתיל שנבחר להיות "העץ של גרניקה" הרשמי חולה גם הוא, ועל כן לא יוחלף בטרם תוחלף גם האדמה שסביבו. משכן צנוע הוקם בסמוך לעץ כדי להוות את מקום ההתכנסות, והוחלף בשנת 1826 בבניין הנוכחי.
בעבר היו באים אדוני ביסקאיה לגרניקה, בעת שקיבלו את תארם, על מנת להישבע שישמרו על חירויות בני ביסקאיה. מאוחר יותר הוצמד התואר "אדון ביסקאיה" למלכי קסטיליה, שהמשיכו במסורת זו ובאו למקום להישבע את השבועה.
במהלך המאה ה-18 נמצאה גרניקה בסכסוך קרקעות עם העיר לומו השכנה. הסכסוך נפתר רק בשנת 1882, כששתי הערים אוחדו מבחינה מוניציפלית. רק בתחילת המאה ה-20 החלה העיר להפוך למתועשת, דבר שהביא לגידול אוכלוסייה מכ-4,500 תושבים בשנת 1920 לכ-6,000 בשנת 1936.
היסטוריה > הפצצת העיירה במלחמת האזרחים הספרדית

מחוץ לארץ הבסקים ידועה העיר בעיקר בשל ההפצצה האווירית בידי לגיון הקונדור של הלופטוואפה, חיל האוויר של גרמניה הנאצית, ב-26 באפריל 1937, במהלך מלחמת האזרחים הספרדית. הגרמנים הפציצו את העיר על מנת לתמוך בלאומנים, אשר הונהגו בידי הגנרל פרנסיסקו פרנקו והתקוממו כנגד ממשלת הרפובליקה הספרדית השנייה. בו בזמן שימשה ההפצצה זירת ניסויים לקראת יישום טקטיקת מלחמת הבזק הגרמנית. לאחר ארבע שעות של הפצצה העיר הושמדה, אם כי "העץ של גרניקה" שרד. הצייר פבלו פיקאסו צייר את ציורו המפורסם "גרניקה" על מנת להנציח את זוועות ההפצצה.
היסטוריה > בתקופה המודרנית

בשל מעמדה המיוחד של העיירה אושר בה חוק האוטונומיה של ארץ הבסקים ב-29 בדצמבר 1978, בתמיכת הממשלה הגולה של ארץ הבסקים. נשיאי הבסקים (Lehendakari) נשבעים גם הם את שבועתם בגרניקה.
גרניקה הוכרזה על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית, עם אזור ביצות וחופים חוליים עשיר, המאכלסת מינים רבים של ציפורים.
חופית לבנה

| חופית לבנה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חרטומניים
סוג:: חופית
מין:: חופית לבנה
שם מדעי
 Calidris alba ‏פאלאס, 1764
תחום תפוצה


חופית לבנה (שם מדעי: Calidris alba) היא מין של עוף מהסוג חופית ממשפחת החרטומניים.
מאפיינים

אורכה של החופית הלבנה כ-18 עד 20 ס"מ, ומשקלה כ-40 עד 100 גרם. בעת הנדידה היא יכולה כמעט להכפיל את משקלה. החופית הלבנה מתרבה בקוטב הצפוני, ונודדת לטווחים ארוכים, עד לדרום אמריקה, דרום אירופה, אפריקה ואוסטרליה. בחורף היא חברתית מאוד, ומתקבצת בלהקות גדולות בחופים. היא שונה במראה ממיני חופיות אחרים, לכן סווגה בעבר כסוג נפרד - Crocethia; . עם זאת, מחקרים אחרונים קבעו,  כי יש לה קירבה גנטית מספקת למיני חופיות אחרים מהסוג  Calidris  על מנת להיכלל בסוג זה.
כמשתמע משמה, רוב גופה של החופית הלבנה לבן. כנפיה מנומרות בצבע חום עדין, מקורה העבה שחור ועיניה שחורות. התנהגות אופיינית לחופית הלבנה היא ריצה לאורך חופים עם תנועת רגליים המזכירה דיווש, ועצירה על מנת לתפוס חרק. החופית ניזונה בעיקר מסרטנים ומחסרי חוליות ממינים שונים. באביב, החופיות הנודדות לדרום אמריקה ניזונות ממספר עצום של ביצי סרטן זנב-חרב במפרץ דלאוור.
באביב, חלק מהחופיות מגיעות לאזורי הרבייה שלהן באזור הארקטי, שם הנקבות מטילות 3–4 ביצים. באזור הארקטי החופיות ניזונות בעיקר מחרקים ומחומרים צמחיים.
הערות שוליים

↑  חופית לבנה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מרתה הולמס ומייקל גנטון, חיים מופלאים, כנרת
↑  ראו בוויקיפדיה האנגלית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4750944-2 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קהילת יהודי ליפטובסקי מיקולש

שלט הכניסה לעיר ליפטובסקי מיקולש
ליפטובסקי סווטי מיקולש (משנת 1952 נקראת רק "ליפטובסקי מיקולש", Liptovský Mikuláš, (אנ')) היא עיר מרכזית בצפון סלובקיה למרגלות הרי הטאטרה.
בעיר חייתה קהילה יהודית מפוארת החל משנת 1720, שהלכה וגדלה ושגשגה ובשיאה הגיעה לכדי 40% מאוכלוסיית העיר, אך בתקופת השואה הושמדה כמחצית ממנה.