stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הטרנספורט העשרים
רקע

בקיץ של שנת 1942, החל שלטון הכיבוש הגרמני בבלגיה לשלח את יהודי בלגיה אל מחנות ההשמדה במסגרת תוכנית הפתרון הסופי. רכבות השילוחים יצאו ברובן מן העיר מכלן, שבה הקימו הגרמנים את מחנה מכלן לשם ריכוז היהודים לפני הסעתם אל מותם במזרח אירופה, אך מקצת מן היהודים מבלגיה נשלחו למחנות ההשמדה דרך מחנה הריכוז הצרפתי דראנסי. השילוחים ממכלן נמשכו עד לחודש יולי 1944. מתיעוד גרמני שנשתמר, ידוע כיום כי בסך הכול יצאו מהעיר בתקופת השילוחים 28 רכבות משלוח ועליהן 25,257 יהודים, מהם 5,093 ילדים, וכן 352 צוענים. רק 1,207 מאלו נותרו בחיים בתום המלחמה.
הבריחה מן הטרנספורט

רכבת המשלוח העשרים יצאה ממכלן ב-19 באפריל 1943, התאריך בו פרץ מרד גטו ורשה. על הרכבת היה מספר גדול במיוחד של אסירים – 1,631 נשים, גברים וילדים. אפשר שבעקבות ניסיונות של אסירים לברוח מרכבות שילוח בבלגיה בעבר, הייתה זו רכבת השילוח הראשונה שהורכבה מקרונות משא שבה הותקן תיל דוקרני על גבי חלונות הקרונות במטרה להקשות על הבריחה ממנה (הטרנספורטים הקודמים הורכבו מקרונות נוסעים מחלקה שלישית רגילים עם ספסלי עץ). לראשונה כלל הטרנספורט גם קרון "מיוחד", Sonderwagen, בה הוכנסו 19 אסירים (18 גברים ואישה אחת) שהיו חברי מחתרת או "קופצים" מטרנספורטים קודמים. אנשי ה"רשימה המיוחדת" סומנו בגב בגדם בצלב בצבע אדום, על מנת להבטיח את השמדתם עם הגיעם לאושוויץ. הם הוכנסו לקרון השני, לפניו היה קרון חייל הליווי (שומרים נוספים היו בקרון אחרון). אף על פי כן, הצליחו שישה יהודים להימלט מקרון זה, אך אחד מהם, בנימין צוויג, נורה ונהרג.[דרוש מקור]
ליד המסילה המתינו שלושה סטודנטים, חברי המחתרת הבלגית – יורה ליבשיץ, רובר מייסטריו וז'אן פרנקלמון (Jean Franklemon) – במטרה למלט אסירים מהרכבת. הם היו חמושים באקדח ומצוידים בפנס שנעטף בנייר אדום, על מנת לחקות איתות אזהרה. כאשר הייתה הרכבת על המסילה ממכלן ללוון, בין העיירות בורטמרבק (Boortmeerbeek) והאכט (Haacht), הצליחו השלושה לעצור את הרכבת, כנראה בהטעיה באמצעות הפנס האדום. מייסטרו פתח את דלת אחד הקרונות ומספר אנשים נמלטו ממנו – 17 לפי גרסה אחת וחמישה לפי גרסה אחרת. במקביל, וללא קשר לפעולת השלושה, קפצו מן הרכבת אנשים רבים נוספים, שהצליחו לפתוח דלתות בקרונות למרות התיל הדוקרני. בסך הכול נמלטו מן הרכבת 231 איש.
חיילי הליווי הגרמנים של הרכבת פתחו באש והרגו עשרים ושישה מן הבורחים. תשעים נוספים נתפסו ונשלחו בהמשך למחנות ההשמדה, אך 115 אנשים – הצעיר בהם היה שמעון גרונובסקי, בן 11 – הצליחו לברוח. מאותה רכבת ברחה גם רגינה קרוכמל, בת 18, אשר ניסרה את סורגי העץ של אשנב הקרון בו נמצאה באמצעות סכין לחם וקפצה מהרכבת. גרונובסקי וקרוכמל נותרו בחיים בסיום המלחמה.
לאחר הבריחה

ב-22 באפריל 1943 הגיע הטרנספורט העשרים למחנה אושוויץ בירקנאו. לפי מקור אחד, נותרו בו 1,551 נוסעים. מספר זה איננו מתיישב עם הרישום של מספר הנוסעים המקורי בטרנספורט (1,631) ועם מספר הבורחים (231).
הגרמנים ערכו בנוסעי הטרנספורט סלקציה. נראה ש-521 מהם נלקחו לעבודת כפייה, שכן חולקו מספרי אסיר למספר זה של אנשים מהטרנספורט; 150 מהם נותרו בחיים בתום המלחמה. יתר הנוסעים נעלמו, וכנראה נרצחו במחנה.
בעקבות הבריחה תגברו הגרמנים את המשמר שהיה מלווה את רכבות השילוח עד הגיען אל הגבול הגרמני.
מסמך מרכז המידע אודות השואה של מוסד "יד ושם" מציין, כי פעולת המילוט על ידי שלושת הסטודנטים הייתה קטנה בהיקפה ובהצלחתה, אך גם הבריחות האחרות מרכבת זו נקשרו אליה והיא הפכה לאגדה. לאגדה זו הייתה השפעה עוד בימי הכיבוש הגרמני, והיא עוררה גאווה בתנועות המחתרת. לאחר השואה היו שניסו לייחס את תכנון המבצע, ביצועו והיקפו לגורמים כאלו ואחרים.
בשנת 1993 הוסר הלוט מעל אנדרטה שהוצבה ליד תחנת הרכבת של בורטמרבק. היא מעלה את זכרם של קורבנות השואה בבלגיה ושל הפעולה לשחרור האסירים מהטרנספורט העשרים.
ראו גם

יהדות בלגיה
מחנה מעבר מכלן
דראנסי
לקריאה נוספת

סימון קורקוס: על אנני לא מדברים; הוצאת כרמל, 2022
הערות שוליים

↑  ההתקפה על רכבת המשלוח העשרים ממחנה מכלן לאושוויץ, באתר יד ושם
↑  פועלו של מייסטרו להצלת יהודים, באתר יד ושם (באנגלית)
1 2  "בלגיה" באתר מרכז המידע אודות השואה, יד ושם, עמ' 9
1 2 3  אתר "Transport XX" (אנגלית) – http://users.telenet.be/holocaust.bmb/eng/starten.htm.
הארטמוט מישל

| --- | --- |

 לידה:  18 ביולי 1948 (בן 76) לודוויגסבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 ענף מדעי:  ביוכימיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טיבינגן  אוניברסיטת וירצבורג 
 מוסדות:  אוניברסיטת טיבינגן  מכון מקס פלאנק לביופיזיקה  אוניברסיטת גתה בפרנקפורט  מכון מקס פלאנק לביוכימיה 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות של באדן-וירטמברג (1989)  פרס מקס דלבריק (1986)  חבר זר של החברה המלכותית (26 במאי 2005)  Bijvoet Medal (1989)  פרס המדע על שם קלונג-וילהלמי (1986)  אות רנטגן (2004)  פרס לייבניץ (1986)  פרס נובל לכימיה (1988)  פרס אוטו בייר (1988)  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 אתר רשמי
 
הארטמוט מישל (בגרמנית: Hartmut Michel, נולד ב-18 ביולי 1948) הוא ביוכימאי גרמני, שזכה בשנת 1988 בפרס נובל לכימיה יחד עם יוהאן דייזנהופר ורוברט הובר על קביעת המבנה התלת-ממדי של מרכז תגובה פוטוסינתטי, וכן בפרסים חשובים נוספים.
ביוגרפיה

מישל נולד בשנת 1948 למשפחת חקלאים בלודוויגסבורג שבגרמניה המערבית, בן בכור לקארל ופרידה מישל.
עם הזמן, הוא החל לפתח עניין בביולוגיה מולקולרית. ב-1969, עם סיום שירותו הצבאי, החל ללמוד ביוכימיה באוניברסיטת טובינגן. את החלק הניסיוני בלימודיו עשה יחד עם וולטר סטוקניוס ודיטר קסטרהלט. במהלך לימודיו שם, הוא הגיע למסקנה שהוא רוצה לעסוק במחקר אקדמי.
בשנת 1975 עבר לירצבורג יחד עם דיטר קסטרהלט, שם המשיך את המחקר שהתחיל בנושא גיבוש חלבוני קרום התא באופן מלאכותי, ובשנת 1979 הוא הצליח יחד עם דיטר קסטרהלט לגבש את החלבונים הראשונים מהסוג הזה. בעקבות ההצלחה הוא החליט לוותר על לימודי הפוסט-דוקטורט שלו בקליפורניה, ועבר עם דיטר קסטרהלט למכון על שם מקס פלנק שבמינכן, שם קסטרהלט הפך לראש מחלקה ומנהל.
מישל המשיך לנהל את מחקרו, ומשלא הצליח בו בצורה מלאה הוא החל לנסות לגבש חלבוני קרום מסוגים אחרים, בעיקר כאלו המשתתפים בתהליך הפוטוסינתזה. הוא החל לשתף פעולה עם רוברט הובר ועמיתים נוספים במכון על שם מקס פלאנק. בספטמבר 1981 הוא הצליח לצלם את הגביש הראשון המשתתף בתגובת הפוטוסינתזה בצילום רנטגן באיכות טובה. הוא המשיך במחקרו על מנת לנתח את תמונות הרנטגן ולאפיין רצפים ביוכימיים של תגובת הפוטוסינתזה. לשיתוף הפעולה הצטרפו גם היידי גרינברג ויוהאן דייזנהופר. יחד הם הצליחו לקבוע את המבנה התלת־ממדי של מרכז תגובה פוטוסינתטי, ועל תגלית זו זכה מישל בשנת 1988 בפרס נובל לכימיה, יחד עם דייזנהופר והובר. עוד לפני כן, בשנת 1986, זכה בפרס לייבניץ של אנשי גרמניה, ובשנת 1988 זכה עם דייזנהופר בפרס אוטו באייר.
בעקבות הצלחתו, קיבל מישל הצעות רבות לעבודה במחקר. לבסוף, הוא בחר להתקדם בתפקידו במכון על שם מקס פלנק, שם הוא חוקר ומנהל את תחום הביופיזיקה מאז אוקטובר 1987. מאז 1989 הוא מכהן כפרופסור באוניברסיטת גתה בפרנקפורט. בשנת 2008 זכה במדליית קיילין של האגודה הבריטית לביוכימיה, ובנוסף זכה בתוארי כבוד שונים מאוניברסיטאות ומכוני מחקר.
בשנת 2012 פרסם מישל מאמר שבו טען, בהסתמך על מחקריו, כי דלק ביולוגי הוא "שטות".
ביוגרפיה > חייו הפרטיים

נישא לאילונה לז'ה ונולדו להם שני ילדים.
תרומתו למדע

הארטמוט מישל תרם משמעותית להבנת תהליך הפוטוסינתזה, שהוא אולי התהליך הכימי החשוב ביותר לייצור מזון וחמצן החיוניים לחיים על פני כדור הארץ. מישל השיג יחד עם שותפיו לפרס פריצת דרך מכרעת בהבנת תגובת האור בתהליך הפוטוסינתזה.
הארטמוט מישל היה הראשון שהצליח לגבש חלבון ממבנה קרום התא, המשתתף בתהליך הפוטוסינתזה, ולהפוך אותו באמצעות כך נגיש למחקר באמצעות צילומי רנטגן. יחד עם שותפיו, הצליח מישל לנתח את החלבון באופן מפורט, וכך ולקבוע את המבנה התלת־ממדי שלו ואת תגובתו בתהליך הפוטוסינתזה.
בעקבות מחקריו של מישל, הושגה הבנה גדולה יותר של התהליכים בחלבוני קרום התא בזמן בליעה ונשימה, דבר שתרם לתחום הרפואה.
הערות שוליים

↑  עובדות על הארטמוט מישל, באתר זוכי פרס נובל
1 2 3  הארטמוט מישל, אוטוביוגרפיה, באתר זוכי פרס נובל
↑
↑  מידע על הארטמוט מישל, באתר מכון מקס פלנק (ארכיון)
↑  הארטמוט מישל, The Nonsense of Biofuels, Angewandte Chemie - Wiley Online Library
↑  הארטמוט מישל, באתר research in Germany
| זוכי פרס נובל לכימיה |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | ואן 'ט הוף (1901) • פישר (1902) • ארהניוס (1903) • רמזי (1904) • פון באייר (1905) • מואסאן (1906) • בוכנר (1907) • רתרפורד (1908) • אוסטוולד (1909) • וולך (1910) • קירי (1911) • גריניאר, סבטייה (1912) • ורנר (1913) • ריצ'רדס (1914) • וילשטאטר (1915) • לא הוענק (1916–1917) • הבר (1918) • לא הוענק (1919) • נרנסט (1920) • סודי (1921) • אסטון (1922) • פרגל (1923) • לא הוענק (1924) • ז'יגמונדי (1925) |  |
| 1926–1950 | סוודברג (1926) • וילנד (1927) • וינדאוס (1928) • הרדן,  פון אוילר-שלפין (1929) • פישר (1930) • בוש,  ברגיוס (1931) • לאנגמיור (1932) • לא הוענק (1933) • יורי (1934) • פרדריק ז'וליו-קירי, אירן ז'וליו-קירי (1935) • דביי (1936) • הוורת', קארר (1937) • קון (1938) • בוטנאנדט, רוז'יצ'קה (1939) • לא חולק (1940–1942) • דה הוושי (1943) • האן (1944) • וירטאנן (1945) • סאמנר, נורתרופ, סטנלי (1946) • רובינסון (1947) • טיסליוס (1948) • ג'יוק (1949) • דילס, אלדר (1950) |  |
| 1951–1975 | מקמילן, סיבורג (1951) • מרטין, סינג' (1952) • שטאודינגר (1953) • לינוס פאולינג (1954) • ויניו (1955) • הינשלווד, סמיונוב (1956) • טוד (1957) • סנגר (1958) • היירובסקי (1959) • ליבי (1960) • קלווין (1961) • פרוץ, קנדרו (1962) • ציגלר, נטה (1963) • הודג'קין (1964) • וודוורד (1965) • מוליקן (1966) • אייגן, נוריש, פורטר (1967) • אונסאגר (1968) • ברטון, האסל (1969) • ללואר (1970) • הרצברג (1971) • אנפינסן, מור, סטיין (1972) • פישר, וילקינסון (1973) • פלורי (1974) • קורנפורת', פרלוג (1975) |  |
| 1976–2000 | ליפסקומב (1976) • פריגוז'ין (1977) • מיטשל (1978) • בראון, ויטיג (1979) • ברג, גילברט, סנגר (1980) • פוקוי, הופמן (1981) • קלוג (1982) • טאובה (1983) • מריפילד (1984) • האופטמן, קרל (1985) • הרשבאך, לי, פולני (1986) • קראם, להן, פדרסן (1987) • דייזנהופר, הובר, מישל (1988) • אלטמן, צ'ק (1989) • קורי (1990) • ארנסט (1991) • מרקוס (1992) • מוליס, סמית' (1993) • אולה (1994) • קרוצן, מולינה, רולנד (1995) • סמולי, קורל, קרוטו (1996) • בויר, ווקר, סקואו (1997) • קוהן, פופל (1998) • זוויל (1999) • היגר, מקדיארמיד, שירקאווה (2000) |  |
| 2001 ואילך | נולס, נויורי (2001) • ויטריך, פן, טנקה (2002) • אגרה, מק'קינון (2003) • צ'חנובר, הרשקו, רוז (2004) • שובן, גרבס, שרוק (2005) • קורנברג (2006) • ארטל (2007) • שיממורה, צ'לפי, טסיין (2008) • יונת, רמאקרישנן, סטייץ (2009) • הק, נגישי, סוזוקי (2010) • שכטמן (2011) • לפקוביץ', קובילקה (2012) • ורשל, קרפלוס, לויט (2013) • בציג, הל, מורנר (2014) • לינדל, מודריץ', סנקאר (2015) • סטודרט, סובאז', פרינחה (2016) • דובושה, פרנק, הנדרסון (2017)  • ארנולד, סמית', וינטר (2018) • גודאינף, ויטינגהאם, יושינו (2019) • שרפנטייה, דאודנה (2020) • ליסט, מקמילן (2021) • ברטוצי, מלדל, שארפלס (2022) • יקימוב, בוונדי, ברוס (2023) • בייקר, ג'מפר, הסביס (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14915190r (data)  CiNii: DA05506936  GND: 13040361X  ISNI: 0000 0000 2585 3326  ORCID: 0000-0003-4351-7846  SUDOC: 081015283  VIAF: 1120600   WorldCat (עם VIAF): 1120600
הטיעון המוסרי

הטיעון מן המוסר הוא טיעון לקיומו של הבורא, שמופיע בצורתו הרחבה בכתביו של הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט במספר גרסאות.
הטיעון מורכב מההנחה שקיים מוסר אובייקטיבי תקף שמחייב את כל בני האדם. חוק מוסרי אובייקטיבי כזה (לדוגמה, שאסור לגנוב) לא יכול לנבוע מהאדם עצמו, אחרת אדם אחר (שסבור לדוגמה שמותר לגנוב) לא יהיה מחויב אליו, שכן ממנו החוק אינו נובע (הדבר דומה לשני אנשים שמתווכחים על טעם אישי לגבי ציור או מאכל). משום כך חוק שנובע מהאדם עצמו הוא סובייקטיבי ולא מחייב. לכן בהכרח חייבת להיות ישות "מצווה" חיצונית לאדם שנותנת תוקף למוסר.
לפי טיעון זה ההנחה שלא קיימת ישות מצווה גוררת שלא קיים מוסר תקף או מחייב, אלא לכל היותר רגש סובייקטיבי. גרסה זו של הטיעון מופיעה בספרו של קאנט "הדת בגבולות התבונה בלבד".
הפילוסוף הסקוטי דייוויד יום הצביע בהקשר זה על "בעיית הראוי-מצוי", לפיה לא ניתן לתלות חובה מוסרית בעובדות בלבד. לדוגמה העובדה שרצח גורם סבל לאדם אחר לא מובילה למסקנה שאסור לרצוח, כדי להגיע למסקנה זו יש להוסיף את ההנחה שאסור לגרום סבל לאנשים אחרים, וזו לא עובדה שניתנת לתצפית. הישות המצווה מהווה מקור לאיסור לגרום סבל לאדם אחר.
גרסה אחרת של הטיעון מופיעה ב"ביקורת כוח השיפוט". שם הטיעון מבוסס על ההתאמה בין הצו המוסרי לעולם, כלומר העובדה שהתנהגות מוסרית מובילה לטוב ולאושר אנושי מצביעה על כך שקיימת ישות שאחראית להתאמה הזו.
הפילוסוף הבריטי ק.ס. לואיס טען שהעובדה שיש לבני האדם מצפון שמורה להם על קוד אתי שלפיו ראוי להתנהל מוכיחה שיש גורם עליון שקבע את הקוד האתי הזה.
לקריאה נוספת

הראיות לקיום האל, לדעת להאמין, מכון ידעיה
Moral Arguments for the Existence of God
ד"ר מיכאל אברהם, המצוי הראשון, הוצאת הגות, עמ' 383–443
הוגו שטינס

| --- | --- |

 לידה:  12 בפברואר 1870 מילהיים על הרוהר, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  10 באפריל 1924 (בגיל 54) ברלין, רפובליקת ויימאר 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 מקום קבורה:  נורדריין-וסטפאליה 
 השכלה:  Bergakademie Berlin  האוניברסיטה הטכנית של ברלין 
 תפקיד:  חבר הרייכסטאג של רפובליקת ויימאר 
 מפלגה:  מפלגת העם הגרמנית 
 בן או בת זוג:  Cläre Stinnes (15 ביוני 1895–?) 
 
הוגו דיטר שטינֶס (בגרמנית: Hugo Dieter Stinnes; ‏ 12 בפברואר 1870 – 10 באפריל 1924) היה פוליטיקאי, תעשיין, איל הון ועיתונות בתקופת הקיסרות הגרמנית ורפובליקת ויימאר.
תולדות חייו

שטינס נולד במילהיים שבחבל הרוהר. משפחתו הייתה אמידה והוא נשלח לקובלנץ על מנת ללמוד עסקים, לאחר לימודיו התמקצע ככורה פחם במשך מספר חודשים. ב-1890 ירש את מכרה הפחם של אביו. שטינס החל לרכוש מכרות ולבחון דלקים נוספים להשקעה. עם צבירת הונו, בגיל 23, החל שטינס בהקמת אימפריה כלכלית מבוססת אינטגרציה אנכית שתתבסס על מכרות הפחם, מפעלי עיבוד פלדה, קווי ספנות, שטחי יער עבור עץ ומערכות ייצור והולכה של חשמל.
בשנת 1898 נוסדה חברת החשמל של אזור הריין ווסטפאליה (RWE - Rheinisch-Westfälisches Elektrizitätswerk Aktiengesellschaft) ושטינס היה חבר מועצת המנהלים שלה מהקמתה. שטינס חבר לפריץ טיסן ויחדיו רכשו השניים רוב במניות החברה. שטינס, שהיה כהה-עור יחסית, היה בקיא בעסקי כל החברות בבעלותו, התהלך במגפיים כבדים ובבגדי פועלים וניהל את ענייניו באמצעות פתקים.
במלחמת העולם הראשונה גייס אותו אריך לודנדורף כיועץ מיוחד לניצול משאבי הטבע ומפעלי התעשייה של בלגיה לטובת מכונת המלחמה הגרמנית. במהלך המלחמה המשיך שטינס לרכוש קווי ספנות, בהם קו המבורג-אפריקה וקווי הים הבלטי שבסיסם בפלנסבורג ובכך הבטיח קווים פרטיים ליצוא ויבוא סחורותיו.
לאחר המלחמה היה בין מייסדי מפלגת העם הגרמנית (Deutsche Volkspartei - DVP), מפלגה שדגלה בליברליזם כלכלי ושמרנות מדינית. ב-1920 נבחר כחבר הרייכסטאג. בתפקידו הציבורי שימש כנציג המעסיקים במשא ומתן מול נציגי האיגודים המקצועיים. אף שהיה קפיטליסט מושבע, הצליח להגיע עם נציגי האיגודים להבנות חשובות, שהיוו בסיס לשיתופי פעולה בין מעסיקים ועובדים ברפובליקת ויימר, ובראש ובראשונה הנהגת יום עבודה בן 8 שעות. במקביל, רכש מספר עיתונים על מנת שיהוו שופר פוליטי ויטיפו למען השלטת חוק וסדר (Gesetz und Ordnung), יעילות כלכלית ודחייה מוחלטת של חוזה ורסאי. בין העיתונים שרכש היו ה"דויטשה אלגמיינה צייטונג" (Deutsche Allgemeine Zeitung) הברלינאי שנוסד על ידי אוטו פון ביסמרק וה"מינכן-אאוגסבורג צייטונג" (München-Augsburger Zeitung), אחד העיתונים העתיקים ביותר בגרמניה (נוסד ב-1609).
בשנת 1923 ניצל שטינס את ההיפר-אינפלציה באופן משולל-רסן. הוא ניצל כספים שהפקידו אנשי עסקים גרמנים בבנק בבעלותו בהולנד, על מנת לרכוש מהם את נכסיהם. בזכות ערוצי יצוא עצמאיים שהחזיק היה בכיסו מטבע חוץ יציב וכך יכל לרכוש בסכומים פעוטים יחסית (שכן הרייכסמארק היה חסר-ערך) עוד ועוד בתי חרושת, ארמונות כפריים, מכרות וקווי ספנות. כך הפך לבעליו של התאגיד התעשייתי הגדול באירופה שכלל למעלה מ-2,000 חברות. ב-17 במרץ 1923 הופיע דיוקנו על שער טיים מגזין שכינה אותו "קיסר גרמניה החדש", כן זכה לכינוי "מלך האינפלציה" (Inflationskönig).
שטינס מת ב-10 באפריל 1924 כתוצאה מסיבוך בניתוח כיס המרה, האימפריה שהקים קרסה עם תום תקופת ההיפר-אינפלציה עקב בעיות מימון ואשראי, פחות משנה לאחר מותו. גרעין האחזקות שלו המשיך להתקיים בתור חברת סטינס בע"מ (Stinnes AG), שמוזגה עם חטיבת הלוגיסטיקה של דויטשה באן.
הערות שוליים

1 2  אוטו פרידריך, לפני המבול: ברלין 1918-1939, הוצאת כרמל, 2009 עמ' 128-129
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274192905171  PLWABN: 9810666672805606  BNE: XX1446781  BnF: cb119463379 (data)  GND: 118618229  ISNI: 0000 0000 8390 7070  KulturNav: 00c02ec7-2450-4e56-87ce-a70273b5f7f0  LCCN: n81038733  NKC: jx20050329002  NTA: 084676914  SUDOC: 027417638  VIAF: 67258494   WorldCat (עם VIAF): 67258494
הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית 2004

לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2004 התקיימו בחירות מקדימות רק במפלגה הדמוקרטית. במפלגה הרפובליקנית לא היו לנשיא ג'ורג' ווקר בוש מתחרים.
המועמדים

ג'ון קרי
ג'ון אדוארדס
אל שרפטון
דניס קוסיניץ'
הווארד דין (פרש ב-18 בפברואר)
וסלי קלארק (פרש ב-11 בפברואר)
ג'ו ליברמן (פרש ב-3 בפברואר)
ריצ'רד גפהארט (פרש לאחר האסיפות באיווה)
קרול מוזלי בראון (פרשה בתחילת ינואר 2004)
בוב גרהאם (פרש ב-2003)
התקדמות המרוץ

בתחילת 2003 המועמדים הבולטים היו:
הסנאטור ג'ו ליברמן מקונטיקט – המועמד לסגנות הנשיא בשנת 2000
ג'ון קרי – סנאטור ותיק ממסצ'וסטס
חבר בית הנבחרים ממיזורי ריצ'רד גפהארט – יו"ר הקונגרס בשנות ה-90 שניסה כבר להתמודד למינוי בשנת 1988
אולם בקיץ של 2003, עם הסתבכות המלחמה בעיראק, עלה כוכבו של מושל ורמונט לשעבר, הווארד דין – המועמד הרציני היחיד, שהתנגד ליציאה למלחמה. בנוסף תרמו לנסיקתו השימוש החדשני שלו באינטרנט הן ככלי ליצירת קהילה ולמשיכת קהל שלא הצביע בעבר, והן ככלי לגיוס תרומות קטנות אך רבות. לקראת תחילת הבחירות הוא התייצב בראש הן בסקרים והן בסכום הכסף שהקמפיין שלו הצליח לגייס.
עוד מתמודד בולט שהצטרף היה הגנרל ווסלי קלארק, המפקד הכללי של נאט"ו בתקופת המלחמה בקוסובו. תפקידו כפרשן של CNN בתקופת המלחמה בעיראק תרמה לפופולריות שלו, אולם הוא היה חסר כל ניסיון פוליטי.
התקדמות המרוץ > 19 בינואר - איווה

באיווה מתקיימות אספות בחירה (caucuses) שבוחרות צירים לוועידה המדינתית. ועידה זו בוחרת את 45 צירי המדינה לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית. בניגוד לבחירות מקדימות (פריימריז), ב"אספות בחירה" המצביעים באים ביחד, בשעה מסוימת אחה"צ לאספות שנערכות במוסדות ציבוריים ואף בבתים פרטיים בכל אזור בחירה. אחרי דיון המתכנסים מתחלקים למחנות, ועל פי החלוקה הזו קובעים את חלוקת הצירים של כל מועמד בוועידת המפלגה המדינתית.
בשבועות האחרונים לפני ההצבעה הסתמן במדינה מאבק צמוד בין דין לגפהארט, עם יתרון לדין. אולם בימים האחרונים לפני הבחירות התחזקו קרי ואדוארדס, ולבסוף ניצחו בהפרש משכנע, שמזניק את מועמדותם לקראת המשך הבחירות בניו המפשייר. גפהארט ממיזורי השכנה, היה חייב לנצח באיווה. בעקבות הפסדו פרש מהמרוץ. דין הגיע במקום שלישי די חלש, אבל יותר משפגעו בו התוצאות, פגע בו הנאום שלו בתום יום הבחירות, בו הוא הפגין עודף התלהבות שנתפס בטלוויזיה כהיסטריה וחוסר שליטה. בעקבות כך הנאום שלו קיבל את הכינוי "I have a scream" (כפרפרזה על הנאום המפורסם של מרטין לותר קינג)
תוצאות (אחוזים של הצירים לוועידה המדינתית, בסוגריים – צירים לוועידת המפלגה הארצית)
ג'ון קרי – 38% (20)
ג'ון אדוארדס – 32% (18)
הווארד דין – 18% (7)
דיק גפהארט – 11% (0)
דניס קוסיניץ' – 1% (0)
ווסלי קלארק וג'ו ליברמן לא רצו באיווה.
התקדמות המרוץ > 27 בינואר - ניו המפשייר

בניו המפשייר יש בחירות מקדימות (פריימריז). אלה הפריימריז הראשונים במרוץ, והמועמדים בדרך כלל מקדישים בשנה שלפניהם זמן רב במדינה קטנה זו. ההיסטוריה מראה שבשביל לקבל את מינוי המפלגה על המועמדים לקבל את אחד משני המקומות הראשונים בבחירות אלו.
ג'ון קרי, ממסצ'וסטס, והאוורד דין מוורמונט השכנות היו חייבים להראות תוצאות טובות ולנצח בבחירות מקדימות אלה בשביל לשרוד במרוץ. ואכן קרי ניצח, תוצאה של המומנטום שצבר מאז הניצחון באיווה. דין, שתוצאות הבחירות באיווה מחקו את יתרונו בין לילה, הצליח לשפר את מעמדו - אך זה הספיק רק למקום שני די מרוחק. קלארק ואדוארדס הגיעו במקום השלישי והרביעי בצמידות, מה שאיפשר גם להם להמשיך במרוץ ולנסות להראות את כוחם בדרום ארצות הברית - משם באו.
תוצאות (באחוזים מקולות המצביעים, בסוגריים - צירים לוועידה)
ג'ון קרי – 39% (13)
הווארד דין – 26% (9)
ווסלי קלארק - 13% (0)
ג'ון אדוארדס – 12% (0)
ג'ו ליברמן - 9% (0)
דניס קוסיניץ' – 1% (0)
התקדמות המרוץ > 3 בפברואר

בחירות מקדימות במדינות: קרוליינה הדרומית, מיזורי, דלאוור, אוקלהומה, ואריזונה. אספות בחירה בניו מקסיקו ובדקוטה הצפונית.
המנצח הגדול היה ג'ון קרי, שהעקבות ה"מומנטום" שקיבל בבחירות בניו המפשייר, זכה בחמש מתוך שבע ההתמודדויות. מנצח נוסף היה ג'ון אדוארדס שניצח ברוב משכנע בקרוליינה הדרומית, המדינה בה נולד ומדינה שכנה למדינה אותה הוא מייצג בסנאט, והגיע במקום שני צמוד באוקלהומה. בכך הוא הוכיח את כוחו בדרום. ווסלי קלארק ניצח ברוב דחוק באוקלהומה. הווארד דין כלל לא ניסה להתמודד ברצינות, ואכן לא זכה באף מדינה ואף לא הגיע במקום שני. ג'ו ליברמן שקיווה לנצח בדלאוור, פרש בעקבות התוצאות המאכזבות .
התוצאות (אחוזים מהקולות למועמדים המובילים, ובסוגריים מספר צירים לוועידה)
קרוליינה הדרומית
אדוארדס - 45% (28)
קרי – 30% (17)
מיזורי
קרי - 51% (28)
אדוארדס – 25% (18)
דלאוור
קרי – 50% (14)
ליברמן – 11% (0)
אדוארדס – 11% (0)
אוקלהומה
קלארק - 30.8% (15)
אדוארדס - 30.4% (13)
קרי – 27% (12)
אריזונה
קרי - 43% (25)
קלארק - 27% (19)
דין – 14% (1)
ניו מקסיקו
קרי – 40% (7)
קלארק - 21% (5)
דין – 18% (3)
דקוטה הצפונית
קרי – 50% (10)
קלארק 24% (4)
התקדמות המרוץ > 7 בפברואר

אספות בחירה במישיגן ווושינגטון .
כצפוי, ג'ון קרי ניצח גם במדינות אלה ברוב גדול, והווארד דין הגיע במקום השני.
התוצאות:
מישיגן
קרי - 52% (91)
דין - 17% (24)
אדוארדס - 13% (6)
שרפטון - 7% (7)
וושינגטון
קרי - 49% (47)
דין - 30% (29)
קוסיניץ' - 8% (0)
התקדמות המרוץ > 8 בפברואר

אספות בחירה במיין.
מדינה עם אחוז גבוה של מתנגדים למלחמה בעיראק, שבה אפילו קוסיניץ' - המועמד הקיצוני ביותר בהתנגדותו למלחמה זכה באחוז נכבד מהקולות. אולם גם פה הווארד דין לא הצליח לגבור על קרי:
קרי - 45% (15)
דין - 26% (9)
קוסיניץ' - 16% (0)
התקדמות המרוץ > 10 בפברואר

בחירות מקדימות בטנסי ווירג'יניה.
קרי ניצח בשתי המדינות, והוכיח שהוא מסוגל לנצח בדרום מועמדים דרומיים. אדוארדס הגיע במקום שני בשתי המדינות, ובכך הראה שהוא המועמד הדרומי המוביל. קלארק שהגיע רק למקום השלישי פרש מהמרוץ.
התוצאות:
טנסי
קרי - 41% (31)
אדוארדס - 26% (20)
קלארק - 23% (18)
וירג'יניה
קרי - 52% (54)
אדוארדס - 27% (28)
קלארק - 9% (0)
התקדמות המרוץ > 14 בפברואר

אספות בחירה בוושינגטון הבירה ובנבדה
וושינגטון
קרי - 47% (9)
שרפטון - 20% (4)
דין - 18% (3)
נוואדה
קרי - 63% (18)
דין - 17% (2)
אדוארדס - 10% (0)
התקדמות המרוץ > 17 בפברואר

בחירות מקדימות בוויסקונסין.
ג'ון קרי זכה בבחירות, אולם ברוב קטן מהצפוי, כאשר במקום השני הגיע ג'ון אדוארדס בתוצאה קרובה, למרות הסקרים שהראו שהוא במקום השלישי. תוצאה זו נתנה לקמפיין של אדוארדס תנופה מחודשת, והוא נשאר האלטרנטיבה היחידה לקרי.
אחרי שהווארד דין הגיע במקום שלישי מרוחק, הוא פרש מהמרוץ, אך השאיר את שמו בקלפיות, והבטיח להמשיך לקיים את הקמפיין כמנגנון לשינוי הפוליטיקה האמריקאית והמפלגה הדמוקרטית.
קרי - 40% (30)
אדוארדס - 34% (24)
דין - 18% (13)
התקדמות המרוץ > 27 בפברואר

בחירות מקדימות ביוטה.
אסיפות בחירה באיידהו והוואי
התקדמות המרוץ > 2 במרץ - יום שלישי הגדול

יום שלישי הגדול הוא היום המרוכז ביותר של בחירות מקדימות, בו ההתמודדות היא על 1150 צירים (מבין 4323 הצירים בוועידת המפלגה).
בחירות מקדימות בקליפורניה, ניו יורק, ג'ורג'יה, מסצ'וסטס, מרילנד, אוהיו, קונטיקט, רוד איילנד וורמונט, ואסיפות בחירה במינסוטה.
קרי ניצח בכל המדינות למעט ורמונט, שם זכה בניצחון שהייתה לו רק משמעות סמלית, מושל המדינה לשעבר, האוורד דין, שכבר פרש מהמרוץ. בעקבות התוצאות פרש ג'ון אדוארדס מהמרוץ, וקרי הפך למעשה למועמד המפלגה.
המפקח רקס

| --- | --- |

 שיר הנושא:  A Good Friend (עונות 1–10) My Friend Rex (עונות 11–13) My Name is Rex (עונות 14–18)
 סוגה:  דרמה משטרתית קומדיה
 יוצרים:  פטר הייק פטר מוזר
 שחקנים:  ראו בגוף הערך
 ארץ מקור:  אוסטריה (1994–2004) איטליה (2008–2015)
 שפות:  גרמנית וינאית (1994–2004) איטלקית (2008–2015)
 מספר עונות:  18 
 מספר פרקים:  119 (במקור) 90 (לאחר החידוש)
 תוכנית המשך:  Stockinger 
 הפקה
 מפיק:  פטר הייק פטר מוזר
 מוזיקה:  Gerd Schuller 
 אורך פרק:  45 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ORF (1994–2004) RAI (2008–2015)
 פורמט (תמונה):  625-line PAL (2004–1994) 576i 16:9 DTV (2015–2008)
 תקופת שידור מקורית:  10 בנובמבר 1994 – 19 ביוני 2015
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
סמל הסדרה בשנים 2008–2015.
קספר קאפארוני עם רקס ברומא.
מרטין וויינק (מימין) עם דניס זיך (במרכז) וקספר קאפארוני (משמאל).
המפקח רקס (בגרמנית: Kommissar Rex; באיטלקית: Il commissario Rex) הוא סדרת דרמה משטרתית ודרמה קומית שנוצרה על ידי פטר הייק ופיטר מוזר ששודרה במקור מ-1994 עד 2004 ברשת ORF 1. בשנת 2008, הסדרה חודשה תחת הפקה אוסטרו-איטלקית ברשת Rai 1. הסדרה בסופו של דבר בוטלה ביוני 2015, לאחר שמונה עונות.
הסדרה מגוללת את קורותיו של כלב משטרה מסוג רועה גרמני בשם רקס, שותפיו ואנשי הצוות של משטרת הפלילים בווינה בכלל ומחלק הרצח בפרט, בעודם פועלים יחד כדי לפתור פשעים. מאז 2008, עלילת הסדרה מתרחשת במשטרת רומא.
הסדרה זכתה לסדרת ספין אוף בשם Stockinger, המתמקדת בחוקר ארנסט סטוקינגר, אחד מאנשי מחלק הרצח ושודרה ב-1996. הסדרה זכתה גם לעיבוד מחודש בפולין (שם נקראה בשם: המפקח אלכס, Komisarz Alex), ועלילתה מתרחשת בלודז' (2012), סדרה רוסית בשם חזרתו של מוחטאר (שודרה בשנים 2004–2019, ברשת רוסיה-1 וברשת NTV ומהווה המשך לסרט "אליי, מוחטאר", Ко мне, Мухтар!, בכיכובו של יורי ניקולין), סדרה סלובקית בשם רקס, שמתרחשת בעיר ברטיסלאבה ומשודרת מאז 2017, סדרה לטבית בשם המפקח גראודס (Inspektors Grauds), סדרה אוקראינית בשם הכלב (Пёс), שמשודרת מאז 2015 וסדרה קנדית בשם הדסון ורקס (Hudson & Rex) משנת 2019.