stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלווד מיד
חייו

מיד נולד בכפר פטריוט שבדרום מזרח אינדיאנה. הוא קיבל תואר ראשון במדעים בהתמחות בחקלאות מאוניברסיטת פרדו בשנת 1882. הוא לימד מתמטיקה בקולג' החקלאי של קולורדו בשנים 1883-1884 ו-1886–1888 ובין לבין קיבל תואר מוסמך בהנדסה אזרחית. בשנת 1888 הוא מונה למהנדס של וויומינג ועם הפיכתה למדינה עסק בניסוח חוקי המים שלה. החוקים שניסח היוו מודל לחוקי מים ברוב מדינות מערב ארצות הברית, כמו גם לאוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה וקנדה. בשנת 1899 עבר לוושינגטון ונטל על עצמו תפקיד של יועץ לענייני השקיה במשרד הניסיונות של מחלקת החקלאות של ארצות הברית. בשנת 1901 ידו הימנית נדרסה על ידי קרון טרולי, בעת שהוא ניסה לטפס לתוכה. בשנת 1904 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פרדו על תרומתו לתחום ההשקיה, ומאז נודע כד"ר מיד.
בין השנים 1907–1915 הוא כיהן כיו"ר ועדת הנהרות ואספקת מים בוויקטוריה, אוסטרליה. עם שובו לארצות הברית הוא התמנה לפרופסור באוניברסיטת קליפורניה והיה יו"ר ועדה ציבורית של קליפורניה לניצול יעיל של הקרקע. בתקופה זאת הוא פעל לביצוע תוכניות להתיישבות כפרית מתוכננת. על פעלו בתקופה זאת הוא צוין כאחד מגדולי המארגנים של תנועת התיישבות. בשנת 1924 הוא מונה על ידי נשיא ארצות הברית, קלווין קולידג', לראש לשכת הטיוב של ארצות, חלק ממחלקת הפנים של ארצות הברית.
בשנת 1923 הגיע מיד לארץ ישראל בהזמנת ההסתדרות הציונית כדי לבחון את ההתיישבות החקלאית. בדו"ח שלו הוא הציע לפתח תעשייה בענפים הקשורים לחקלאות וביקר את התלות המופרזת של היישובים החקלאיים במימון של המוסדות הלאומיים, תלות המביאה לדבריו בזבוז בגלל הידיעה שיש מי שיכסה את הגירעונות. הוא שב לארץ ישראל ב-1927 כאחד המומחים שנלוו לוועדת הסוכנות, שבאו להמליץ המלצות לגבי כלכלה, בנקאות, תעשייה, התיישבות, עבודה ובריאות בארץ ישראל. מיד תקף את שיטות ההתיישבות בארץ ישראל וכתב נגד השיוך המפלגתי של היישובים החקלאיים והאפליה נגד המפלגות שאינן שייכות להסתדרות בהקמת יישובים. מיד גם המליץ שלא להשקיע בהתיישבות בנגב מדרום לבאר שבע.
הערות שוליים

↑  Selected Writing of Elwood Mead, page 4
↑  Selected Writing of Elwood Mead, page 5
↑  ווליס, סגן הנשיא של אמריקה על המפעל הציוני, דבר, 20 בפברואר 1941
↑  אגרות יוסף שפרינצק, עמ' 269
↑  מרדכי נאור, ‏"ועדת הסוכנות" 1927/8 - לתולדותיו של מהפך ציוני, הציונות י"א, 1986, עמ' 194–195
↑  הרכבת ועדת המומחים לארץ ישראל, הצפירה, 16 במאי 1927
↑  המומחים של הסוכנות היהודית שבו לארץ ישראל, הצפירה, 26 בספטמבר 1927
↑  מרדכי נאור, ‏"ועדת הסוכנות" 1927/8 - לתולדותיו של מהפך ציוני, הציונות י"א, 1986, עמ' 202–206
↑  הדין וחשבון המלא של ועדת החקירה - פרק ז', דבר, 17 באפריל 1930
↑  ש. קפלינסקי, מסקנות הועדה והרצאות המומחים, דבר, 9 ביולי 1928
↑  דברי הקונגרס העולמי האחד־עשר למדעי היהדות, חלק 2, כרך 2, עמ' 248
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271952605171  ADB: mead-elwood-7543  GND: 1297358651  ISNI: 0000 0000 8242 2303  LCCN: n92023402  NARA: 39054174  SNAC: w6640mmk  SUDOC: 143375474  Trove: 919011  VIAF: 58269055   WorldCat (עם VIAF): 58269055
קרב שילה

קרב שִׁילֹה (בתעתיק מדויק: שיילו, במלעיל; באנגלית: Battle of Shiloh או קרב מזח פיטסבורג, Battle of Pittsburg Landing) היה אחד הקרבות המרכזיים שנערכו במסגרת זירת המבצעים המערבית של מלחמת האזרחים של ארצות הברית. הקרב התחולל בימים ראשון ושני, 6 באפריל ו-7 באפריל 1862 בדרום מערב מדינת טנסי, בגדה המערבית של נהר טנסי, סמוך לכנסיית שילה, על שמה הוא נקרא. "קרב שילה" הוא הכינוי שניתן לקרב במדינות הקונפדרציה, מדינות הדרום. במדינות האיחוד, מדינות הצפון, נקרא הקרב קרב מזח פיטסבורג, על שם המזח על נהר הטנסי, שמערך ההגנה של צבא הצפון התרכז סביבו, במהלך היום הראשון לקרב.
כוחות הקונפדרציה, בפיקודם של הגנרלים אלברט סידני ג'ונסטון ופ.ג.ט. בורגארד פתחו במתקפת פתע נגד צבא האיחוד בפיקודו של הגנרל (אז מייג'ור גנרל) יוליסס גרנט. בשלב הראשון של הקרב כוחות הקונפדרציה היו קרובים להביס את צבא הצפון. אולם ביום השני של הקרב, לאחר שצבאו של גרנט תוגבר בכוחות גדולים, הוא עבר למתקפת נגד, שאילצה את כוחות הדרום לסגת, והקרב הסתיים בניצחון טקטי של צבא האיחוד.
ביום הקרב הראשון תקפו כוחות הדרום את ארמיית הטנסי של גרנט, במטרה להביס ולהשמיד אותה, לפני שארמיית אוהיו של מייג'ור גנרל דון קרלוס ביואל תספיק לחבור אליה. בשלב הראשון של המתקפה, כוחות הצפון, שהופתעו לחלוטין, ספגו אבדות כבדות ונסוגו בכיוון צפון מזרח, תחת לחץ כבד של כוחות דרומיים עדיפים. אולם העמידה האיתנה של יחידות משתי דיוויזיות של צבא הצפון, שהחזיקו בקטע מקו החזית שזכה לכינוי "קן הצרעות", בלמה זמנית את התקדמות צבא הדרום, גרמה לו אבדות כבדות ואפשרה לשאר הכוחות של ארמיית הטנסי לייצב קו הגנה חדש, שנשען על נהר טנסי. לאחר נפילת "קן הצרעות" ניסו כוחות צבא הדרום לחדש את המתקפה, אך ללא הצלחה רבה. גנרל ג'ונסטון נהרג במהלך הלחימה ביום הראשון וסגנו, בורגארד, החליט שלא לתקוף במהלך הלילה את עמדות צבא הצפון.
במהלך שעות הערב והלילה קיבל צבאו של גרנט תגבורות חזקות מארמיית אוהיו של ביואל, שאיפשרו לכוחות האיחוד להטות את הכף לטובתם למחרת בבוקר, ולעבור למתקפת נגד עזה לכל אורך קו החזית, שדחקה לאחור את הדרומיים המותשים, ועד תום יום הקרב השני אילצה אותם לסגת דרומה לכיוון קורינת'. תוכנית המערכה של הדרום נכשלה, וכוחות הקונפדרציה ויתרו על כוונתם לחסום את פלישת צבא האיחוד למדינת מיסיסיפי. במהלך הקרב ספגו הצדדים היריבים למעלה מ-20 אלף אבדות, עובדה שהפכה אותו לקרב העקוב מדם ביותר במלחמת האזרחים ובהיסטוריה האמריקנית בכלל עד לאותו יום.
רקע > פריצת חזית הדרום ותנועת צבא הצפון דרומה

נהר המיסיסיפי עמד במרכזה של התוכנית האסטרטגית של מדינות האיחוד, שכונתה תוכנית אנקונדה. תוכנית זו הניחה את המתווה לפלישה דרומה אל הקונפדרציה ולמעשה לפיצולה לשניים. מדינת המפתח לפלישה כזו הייתה קנטקי, שהייתה אחת ממדינות הגבול, מדינה שתמכה בעבדות אך לא פרשה מן האיחוד. רשמית שמרה קנטקי על נייטרליות, אך היה ברור שהקרבות שיתנהלו בה יהיו מרכזיים להצלחת כל אחד מן הצדדים. בסתיו 1861 צעד כוח של צבא הדרום, בפיקוד מייג'ור גנרל ליאונידס פולק, אל תוך קנטקי, בתקווה לגרור את צבא האיחוד לקרב. זה היה משגה, ולו בשל העובדה הפשוטה שכוחות הצפון, בפיקוד מייג'ור גנרל יוליסס ס. גרנט, היו גדולים יותר. גרנט הגיב בכיבוש העיר פדוקה בדרום מערב קנטקי, שחלשה על מפגש הנהרות טנסי ואוהיו ונמצאת במרחק כ-50 קילומטרים ממפגש נהר האוהיו עם נהר המיסיסיפי.
כעת היו צבאות האיחוד בזירה המערבית יכולים לחדור לעומק שטח הקונפדרציה דרך אחד מהנהרות הגדולים שנשלטו מפדוקה: מיסיסיפי, נהר טנסי, הנשפך לנהר אוהיו (שבעצמו הוא יובל חשוב של נהר המיסיסיפי), וקמברלנד. נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, שלח את מי שנחשב בעיניו כגנרל הטוב ביותר שלו, אלברט סידני ג'ונסטון, להיות המפקד העליון של כוחות הקונפדרציה בגזרה זו. ג'ונסטון פרש את כוחותיו כך שיחסמו את האפשרות להתקדם לאורך המיסיסיפי: הוא ביצר את העיר קולומבוס שבדרום מערב קנטקי, השולטת על הנהר וכך מונעת את התנועה בו. מכיוון שהתנועה במיסיסיפי לא הייתה אפשרית, היה ברור שהפלישה דרומה תתבצע דרך נהרות טנסי וקמברלנד, העוברים, בין השאר, דרך מדינות קנטקי וטנסי; כדי למנוע את התנועה בנהרות אלה הקים צבא הדרום שני מבצרים על הגבול שבין שתי המדינות: פורט הנרי ופורט דונלסון.
ג'ונסטון ידע שכוחו קטן מכדי לבלום את צבא הצפון. ואכן, בתחילת פברואר 1862 הצליח גרנט, בסיוע ספינות תותחים, ללכוד בתוך שבועיים את שני המבצרים האמורים. גרנט התפרסם לראשונה בקרב זה, כאשר ענה לשאלת מפקד הכוחות הדרומיים בפורט דונלסון לגבי הסדר הכניעה במילים ”לא יהיה כל הסדר מלבד כניעה מיידית וללא תנאי”. מבחינת צבא הדרום, משמעות הדבר הייתה פריצת קו ההגנה בכל גזרת טנסי. מפקד צבא הדרום, ג'ונסטון, הסיג את כוחותיו: העיר נשוויל פונתה, וגם הכוח שהיה בקולומבוס הוסג דרומה.
רקע > ההתכנסות לקראת הקרב

היעד המרכזי מבחינת צבא הצפון הייתה העיר קורינת' שבצפון מזרח מדינת מיסיסיפי. קורינת' הייתה צומת רכבות מרכזית, ובה עברו קווי הרכבת בין מוביל, אלבמה, שעל חוף מפרץ מקסיקו, לאוהיו, שבצפון, ובין ממפיס, טנסי, לצ'ארלסטון, שבדרום קרוליינה, על חוף האוקיינוס האטלנטי, במזרח. קווי הרכבת הללו, ובמיוחד הקו מזרח-מערב שבין ממפיס לצ'ארלסטון, נחשבו לעמוד השדרה התעבורתי של הקונפדרציה והיו הנתיב היחיד בין האוקיינוס האטלנטי לנהר המיסיסיפי, וניתוקה היה עלול להביא לשבירת אותו עמוד שדרה ולניתוקה של ממפיס, כ-140 ק"מ ממערב לקורינת', מן הקונפדרציה. ניתוח גאוגרפי-טקטי זה היה ברור למפקדי שני הצדדים כאחד. למפקדי הדרום היה ברור שהצלחה אפשרית של הצפון תהיה מובטחת אם יצליח הצפון לרכז את כוחותיו, שהיו רבים במספרם מאלו של הדרום. אחד ממפקדי צבא הדרום, מייג'ור גנרל ברקסטון בראג, שהיה באותה עת מפקד אזור אלבמה ומערב פלורידה, הציע לרכז כל כוח אפשרי בנקודה קריטית אחת, כדי לתקוף את צבא הצפון לפני שיצליח להתארגן. הגנרל פ. ג. ט. בורגארד שנשלח כדי לשמש כסגנו של ג'ונסטון הסכים עם הרעיון, על אף שהמשמעות הייתה ביצוע מהלך מסובך של העברת חיילים מחמישה פיקודים שונים, ברגל, ברכבת ובספינות קיטור, גם ממקומות מרוחקים כמו ניו אורלינס ומוביל, מרחק של יותר מ-500 ק"מ. למרות הסיכון בתוכנית, זו אושרה על ידי נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס. המהלכים לביצועה יצאו לדרך, והנקודה שנבחרה להתכנסות הכוחות הייתה העיר קורינת', במיסיסיפי, שהייתה כאמור צומת רכבות חשובה.
היערכות צבא הדרום הסתייעה, בלי ידיעתם, בקשיים ארגוניים ואישיים בצמרת כוחות האיחוד בגזרה. הפיקוד על צבא הצפון היה מחולק בין גנרל הנרי האלק, שפיקד על מחוז (Department) מיסורי, ומייג'ור גנרל דון קרלוס ביואל שפיקד על מחוז אוהיו. האלק דרש להכפיף את ביואל אליו, כדי שיהיה לו כוח מספיק להתמודד עם ג'ונסטון. האלק כעס על גרנט, שהיה תחת פיקודו, מכיוון שהעביר דיוויזיה לפיקודו של ביואל, וכן משום שהגיע אל מפקדתו של ביואל כדי להתייעץ עמו. האלק החליט להעביר את גרנט מתפקידו ולמנות במקומו את סגנו של גרנט, מייג'ור גנרל צ'ארלס פרגוסון סמית'.
סמית' החל בצעדה דרומה מפורט דונלסון, בכיוון קורינת', לאורך נהר טנסי. תוך כדי תנועתו הנחה סמית' את ויליאם שרמן לנוע במורד הנהר ולנתק את מסילת הברזל מממפיס לצ'ארלסטון. תנועתו של שרמן התעכבה בגלל גשמים כבדים, והוא חיפש מקום שבו יוכלו חייליו לחנות באופן זמני, והמקום הראשון שמצא היה מזח בגדתו המערבית של נהר הטנסי, שנקרא "מזח פיטסבורג" (Pittsburg Landing). חייליו של שרמן התקדמו עוד כמה קילומטרים עד שהגיעו לכנסייה קטנה, בשם "כנסיית שילה" (Shiloh Church), שם חנו.
בינתיים הגיעה לוושינגטון הידיעה כי האלק פיטר את גרנט. לינקולן לא אהב את צעדו זה של האלק: פיטוריו של הגנרל שזה עתה הביא לניצחון כה מרשים בפורט דונלסון נראה לו צעד שגוי ולא ברור, והאלק נדרש להגיש תלונה רשמית ולספק הסבר מסודר. האלק חש לאן נושבת הרוח וביטל את פיטוריו של גרנט. האלק עצמו קוּדם לאחר הניצחונות ומונה למפקד כל כוחות הצפון ממערב להרי האפלצ'ים; הוא הורה כעת לגרנט לקבל שוב את הפיקוד ולנוע דרומה. לביואל הורה לנוע ולחבור עם גרנט, והוא עצמו (האלק) יפקד על הכוח המאוחד, שימנה 75,000 חיילים. גרנט נע גם הוא אל מזח פיטסבורג. מטרתו הייתה לקבץ את צבאו ולהקדיש זמן לאימונים והתארגנות. הכוחות שהגיעו נפרסו בשטח לפי תכנון זה, ולא נערכו לקרב עתידי. שרמן אף אמר לגרנט, יומיים לפני המתקפה הדרומית, שאינו חוזה קרב בזמן הקרוב.
הצבאות הלוחמים וסדר הכוחות

צבא הקבע של ארצות הברית מנה בטרם המלחמה כ-16,000 איש בלבד, ולצורך המלחמה היה על שני הצדדים לגייס צבא גדול בהרבה. שני הצבאות שנפגשו בשדה הקרב בשילה מנו ביחד כ-100,000 איש, כולם מתנדבים. בעת הקרב, שהתנהל כשנה לאחר תחילת המלחמה, עדיין היו רוב החיילים והקצינים חסרי ניסיון קרבי, והמבנה הארגוני של הגייסות הלוחמים טרם התקבע למבנה המסודר יותר, שהיה לו בשלבים המאוחרים יותר של המלחמה. המושג טירונות לא היה מוכר לשני הצדדים, וחלק גדול מהחיילים לא קיבלו אפילו אימון בסיסי לפני שנשלחו לשדה הקרב. ההנחה הייתה שרוב החיילים באו מרקע כפרי, ולפיכך ידעו כיצד לירות ברובה.
הצבאות הלוחמים וסדר הכוחות > מרכיבי הצבא

בשני הצבאות, צבא האיחוד וצבא הקונפדרציה, היו שלושה מרכיבים עיקריים: חיל הרגלים, הפרשים והארטילריה. בצבא הצפון היוו הרגלים כ-80% מהצבא; 14% היו פרשים ו-6% איישו את סוללות הארטילריה. בצבא הדרום היה חלקה של הארטילריה דומה, אך הפרשים היוו כ-20%. חיל הרגלים היווה את עמוד השדרה של הצבא ואת עיקר יחידותיו. רוב הרגלים בצבא הצפון היו חמושים ברובים, שהיו למעשה מוסקטים חרוקי קנה בעלי טווח יעיל של כ-300 מטרים. לעומתם, רבים מחיילי הדרום היו חמושים ברובים מיושנים, חלקי קדח, חלקם עוד מזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית. המוסקטים חרוקי הקנה היוו התקדמות חשובה לעומת המוסקטים חלקי הקנה שהיו הנשק העיקרי של החיילים במהלך המלחמות הנפוליאוניות, שהסתיימו 46 שנים לפני כן: חייל במלחמות הנפוליאוניות שהיה חמוש במוסקט יכול היה לפגוע במטרה לטווח של שלא יותר מ-100 מטרים, ואילו חיילי הצפון החמושים ברובים היו יכולים לפגוע במטרה בטווח 400 מטרים. להבדל זה הייתה משמעות טקטית רבה, אך היתרון שהוא העניק לצבא האיחוד לא בא לידי ביטוי בקרב שילה עקב תוואי השטח המיוער והטווחים הקצרים שבהם התחולל הקרב. קצב האש של המוסקטים היה 2 - 3 כדורים בדקה, במצב מיטבי. אם היורה היה תחת אש אויב או בתנאי שטח שבהם התקשה לבצע במהירות את תהליך הטעינה, ירד קצב האש בהתאם.
הפרשים היו חמושים בסיף (sabre), באקדח תופי ובמוסקט מקוצר, קרבין. רובים אלה נחשבו בעלי דיוק וטווח פחותים מזה של המוסקט חרוק הקנה של חיל הרגלים, והפרשים לא נועדו ללוחמה מולם אלא למשימות סיור והשגת מודיעין וכן מיסוך חיל הרגלים ומניעת פרשי האויב מהשגת מודיעין על כוחותיהם שלהם. הפרשים הופעלו לניצול הצלחה מול אויב שהתמוטט ונמצא בנסיגה או חיפוי על נסיגת כוחותיהם שלהם, תקיפת אגפי האויב ופשיטות על כוחות עורפיים ומצבורי אספקה ותחמושת. רגימנט פרשים מתנדבים, כמו הרוב המכריע של הגייסות, שלחמו בקרב שילה, כלל ארבעה עד שישה אסקדרונים, שבכל אחד מהם שתי פלוגות. בכל פלוגה היו כ-80 איש. בשלב זה של הלחימה לא היו הרגימנט מאורגנים במסגרות של בריגדות, ומפקדי הרגימנטים היו כפופים ישירות למפקדי הדיוויזיות.
הארטילריה הייתה מאורגנת בסוללות, שבכל אחת מהן ארבעה עד שישה קנים. קנים אלו היו תותחי שדה בקוטר 4.5 אינץ' (114 מילימטר). סוג אחד של קליע שירו התותחנים היה כדור עגול ומוצק (Round Shot) שהיה יעיל נגד מטרות קשות כמו מבנים וביצורים, אך גם נגד גושים גדולים של חיל רגלים. קליע זה היה יעיל עד לטווח של כ-600 מטרים. סוג אחר היה קליע ייעודי נגד רגלים שנקרא קלע קופסה, והיה למעשה קופסת פח גלילית שמולאה בכדורי עופרת או ברזל. כשנורה הקלע מן התותח התפרקה הקופסה ותכולתה התפזרה לכל עבר תוך גרימת פגיעות רבות בשטח רחב. יעילותו של קלע הקופסה הייתה לטווח הקרוב, כ-250 מטרים ומטרתו הייתה להדוף הסתערות של חיילים ופרשים. רגימנט ארטילריה כלל 12 סוללות. כעיקרון היה רגימנט הארטילריה כפוף ישירות למפקד הדיוויזיה, אך לעיתים קרובות פעל באופן עצמאי מכיוון שהמפקד התמקד בעיקר בהפעלת הרגלים.
בנוסף ליחידות חיל הרגלים, הפרשים והארטילריה שירתו בצבא יחידות נוספות, ובהן יחידות הנדסה ויחידות אחרות.
הצבאות הלוחמים וסדר הכוחות > מבנה וארגון

הרגימנט היה היחידה הטקטית העיקרית בתחילת המלחמה. ברגימנטים לא היו בטליונים אלא פלוגות: כל רגימנט הורכב מעשר פלוגות, ללא חלוקה ארגונית בדרג שבין הפלוגה לרגימנט. על הרגימנט פיקד קולונל, ולצידו לוטננט קולונל ומייג'ור. הפלוגות סומנו באותיות, מ-A והלאה, על פי הוותק של מפקדי הפלוגות: המפקד הוותיק ביותר היה מפקד פלוגה A, וכן הלאה. על כל פלוגה פיקד קפטן, ולצידו לוטננט ולוטננט שני, סרג'נט ראשון וארבעה סרג'נטים נוספים, ושמונה קורפורלים. סגל זה פיקד על 82 טוראים. ברגימנט מתנדבים ממוצע היו כ-1,000 איש, אם כי אבדות בקרבות ובמידה רבה יותר עריקות ומחלות הורידו את המספר במהירות ל-200 עד 300 איש. בדרך כלל היה רגימנט מורכב ממתנדבים מאותו אזור גאוגרפי ומאותן קהילות. בדרך זו נשען הרגימנט על הרקע המשותף של אנשיו, שיצרו גיבוש יחידתי. החיילים בחרו את קציניהם, דבר שהוביל לעיתים קרובות (בעיקר בתחילת המלחמה) לבחירת קצינים על רקע פופוליסטי ולאו דווקא מקצועי. עם זאת, העובדה שהקצין היה מוכר לחייליו ומקובל עליהם הקלה עליו את תפקידו.
ככל שגדלו הצבאות היה צורך ביצירת מסגרות ארגוניות גדולות יותר, וכך הוקמו בריגדות ודיוויזיות. בכל בריגדה היו בין ארבעה לחמישה רגימנטים, אם כי בדיוויזיה של שרמן בקרב שילה היו רק שלושה, מכיוון שהדיוויזיה הייתה עדיין בשלבי הקמה. בצבא האיחוד (בניגוד לצבא הקונפדרציה) לא הייתה הקפדה שבבריגדה ישרתו רגימנטים מאותו רקע ואזור גאוגרפי. הפיקוד על בריגדה היה בידי בריגדיר גנרל, על פי התקן, אם כי במהלך הקרב היה הפיקוד על הבריגדות לעיתים קרובות בידי קולונלים.
קצינים בדרגת מייג'ור גנרל פיקדו על הדיוויזיות. בתקופת קרב שילה טרם אורגן צבא האיחוד במסגרת של קורפוסים, והתנהל במסגרות דיוויזיוניות בלבד. בשל כך פיקד גרנט בקרב שילה על חמש דיוויזיות, ללא דרג ביניים ברמה על דיוויזיונית. היעדרה של מפקדת קורפוס הקשתה על התיאום בין הדיוויזיות, ואירעו מצבים שבהם דיוויזיה אחת נסוגה בעוד חברתה נלחמת, וכך חשפה את אגפיה. צבא הקונפדרציה, לעומת זאת, כבר אורגן במסגרת קורפוסים, אם כי לא כל קורפוס חולק לדיוויזיות: הקורפוס הראשון של פולק והקורפוס השני של בראג הורכבו משתי דיוויזיות כל אחד, אך בקורפוס השלישי של הרדי ובקורפוס העתודה של ברקנרידג' לא הייתה חלוקה לדיוויזיות. ארמיית המיסיסיפי אורגנה בחפזה לקראת הקרב, והמבנה הארגוני של הבריגדות, מהן הייתה מורכבת, לא היה אחיד, ונע בין ארבעה לשמונה רגימנטים או בטליונים בבריגדה. הפלוגות היו קטנות במקצת, וכללו בין 64 ל-100 איש.
הצבאות הלוחמים וסדר הכוחות > סדר הכוחות > צבא הצפון

| ארמיית טנסי מייג'ור גנרל יוליסס ס>  גרנט 46,710 חיילים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| דיוויזיה ראשונה | דיוויזיה שנייה | דיוויזיה שלישית | דיוויזיה רביעית | דיוויזיה חמישית | דיוויזיה שישית |
| בריגדיר גנרל  ג'ון מקלרננד | בריגדיר גנרל  וו. ה. ל. וואלאס | מייג'ור גנרל  לו וואלאס | בריגדיר גנרל  סטפן א. הרלבוט | בריגדיר גנרל  ויליאם ט. שרמן | בריגדיר גנרל  בנג'מין פרנטיס |
| 3 בריגדות, 6,941 איש | 3 בריגדות, 8,408 איש | 3 בריגדות, 7,564 איש | 3 בריגדות, 7,825 איש | 4 בריגדות, 8,580 איש | 2 בריגדות, 7,545 איש |
לכל בריגדה היו יחידות פרשים וארטילריה, וכן היו כוחות נוספים שהיו תחת פיקוד הארמייה ישירות ולא מאורגנים בבריגדה.
| ארמיית אוהיומייג'ור גנרל דון קרלוס ביואל |
| --- | --- | --- | --- |
| דיוויזה שנייה | דיוויזיה רביעית | דיוויזיה חמישית | דיוויזיה שישית |
| בריגדיר גנרל  אלכסנדר מקדואאל מק'קוק | בריגדיר גנרל  ויליאם נלסון | בריגדיר גנרל  תומאס ליאונידס קריטנדן | בריגדיר גנרל  תומאס ג'. ווד |
| 3 בריגדות, 7,552 איש | 3 בריגדות, 4,541 איש | שתי בריגדות, 3,825 איש | שתי בריגדות, 2,000 איש |
הצבאות הלוחמים וסדר הכוחות > סדר הכוחות > צבא הדרום

בצבא הקונפדרציה ארגן ג'ונסטון את כוחותיו מחדש לארמייה שנקראה ארמיית המיסיסיפי. הארמייה מנתה 41,222 חיילים.
| ארמיית המיסיסיפי גנרל אלברט סידני ג'ונסטון גנרל פ> ג.ט. בורגארד (סגן) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הקורפוס הראשון, 9,404 איש | הקורפוס הראשון, 9,404 איש | הקורפוס השני, 16,279 איש | הקורפוס השני, 16,279 איש | הקורפוס השלישי, 6,758 איש | קורפוס עתודה, 7,211 איש |
| מייג'ור ג'נרל לאונידס פולק | מייג'ור ג'נרל לאונידס פולק | מייג'ור גנרל ברקסטון בראג | מייג'ור גנרל ברקסטון בראג | מייג'ור גנרל ויליאם הארדי | בריגדיר גנרל ג'ון ברקינרידג' |
| דיוויזיה ראשונה | דיוויזיה שנייה | דיוויזיה ראשונה | דיוויזיה שנייה | ללא חלוקה ברמת הדיוויזיה | ללא חלוקה ברמת הדיוויזיה |
| בריגדיר גנרל צ'ארלס קלרק | מייג'ור גנרל בנג'מין צ'ית'אם | בריגדיר גנרל דניאל ראגלס | מייג'ור גנרל ג'ונס ווית'רס | ללא חלוקה ברמת הדיוויזיה | ללא חלוקה ברמת הדיוויזיה |
| 2 בריגדות | 2 בריגדות | 3 בריגדות | 3 בריגדות | 3 בריגדות | 3 בריגדות |
לקראת הקרב > שדה הקרב

השטח שבו התכנסה ארמיית הטנסי היה סמוך למזח פיטסבורג (Pittsburg Landing), שעל גדתו המערבית של נהר הטנסי, כעשרה קילומטרים מצפון לגבול בין טנסי ומיסיסיפי וכ-37 קילומטרים מצפון מזרח לקורינת' (Corinth). תא השטח, במסגרתו נערך קרב שילה, גבל במזרח בנהר הטנסי - מכשול טבעי רחב ועמוק, שניתן היה לחצות אותו רק באמצעות אוניות או סירות - ובמערב בערוץ אוול קריק (Owl Creeek). מדרום גבל תא השטח בערוץ ליק קריק (Lick Creek) ובצפון בערוץ סנייק קריק (Snake Creek) הרחב יותר, שהוא יובל של נהר הטנסי. תא השטח היה ללא נקודות גובה בולטות, והשתפע במדרון קל לכיוון הנהר, שהסתיים במצוק תלול יחסית, ובו שביל שירד אל המזח. למעט כמה שדות חקלאיים, רוב השטח היה מכוסה בעצים ובסבך שיחים, שהפכו תנועה של פרשים ועגלות לקשה מאוד עד בלתי אפשרית. את תא השטח חצו כמה דרכים. הדרך העיקרית מצפון לדרום - "דרך המבורג-סבאנה", או "דרך הנהר" - עברה במקביל לגדתו המערבית של נהר הטנסי. דרך משנית התפצלה מדרך זו מזרחה, למזח פיטסבורג. כארבעה קילומטרים מדרום מזרח למזח, התפצלה הדרך לדרך נוספת, שהובילה דרום-מערבה לכיוון קורינת'. שתי הדרכים נחצו על ידי "דרך פורדי", דרך רוחב, שעברה ממזרח למערב. לאחר הקרב ניתן לקטע מדרך זו הכינוי "הדרך השקועה" (Sunken Road), מסיבה לא ברורה דיה. כמה כותבים מציינים שלאורך שפת הדרך הייתה מעין סוללה נמוכה, ואילו אחרים כותבים שהדרך לא הייתה שקועה כלל.
לקראת הקרב > היערכות צבא האיחוד

גרנט בחר בפיטסבורג לנדינג כשטח היערכות לקראת המשך ההתקדמות דרומה. חמש מתוך שש הדיוויזיות שלו נפרסו בתא השטח בין פיטסבורג לנדינג לבין כנסייה קטנה בשם "כנסיית שילה" (Shilo Church), ואילו השישית נשמרה בעתודה באזור קרמפס ליסינג, מצפון לסנייק קריק. מטרתו העיקרית הייתה לאפשר לצבאו שטח לאימונים, והוא לא היה ערוך לאפשרות של מתקפה מצד צבא הדרום. תא השטח בו נפרשה הארמייה, היה תחום במכשולים טבעיים מכל עבריו. גרנט ביצע מספר טעויות קשות: הוא לא הורה לכוחותיו הקדמיים להתחפר, כדי להדוף מתקפה אפשרית של האויב; הוא מיקם את יחידותיו ללא מחשבה על אפשרות כזו, ולכן הדיוויזיות בפיקוד המפקדים המנוסים ביותר שלו מוקמו סמוך לנהר טנסי, ואילו הדיוויזיות בפיקוד המפקדים הפחות מנוסים - שרמן ופרנטיס - מוקמו בקו החזית, סמוך יותר לכוחות האויב; הוא מיקם את מפקדתו במרחק רב מכוחותיו הקדמיים - בעיר סוואנה, כ-14 ק"מ מצפון מערב לפיטסבורג לנדינג; וגרוע מכל, הוא לא פקד על עריכת סיורים כדי לגלות את מיקומו של האויב. בליל 5 באפריל שלח גרנט מברק להאלק ומסר כי אינו צופה כל התקפה מצד הדרומיים.
ארמיית אוהיו, בפיקוד דון קרלוס ביואל, שכללה כ-50 אלף חיילים, החלה ב-16 במרץ בתנועה מנשוויל לכיוון דרום-מערב, במטרה לחבור לארמיית הטנסי של גרנט. ב-5 באפריל הגיעה דיוויזיית החלוץ של הארמייה, בפיקוד ויליאם נלסון, לסוואנה, אך גרנט הורה לנלסון לחנות שם, בגדה המזרחית של נהר טנסי, ולא להמשיך בתנועה דרומה לכיוון פיטסבורג לנדינג. שלוש דיוויזיות נוספות מהארמייה של ביואל (בפיקוד אלכסנדר מק'קוק, תומאס קריטנדן ותומס ווד) נמצאו במרחק קצר יחסית מאחרי הדיוויזיה של נלסון, והיו עתידות לקחת חלק ביום הלחימה השני של קרב שילה, אם כי הדיוויזיה של ווד הגיעה מאוחר מדי מכדי להשתתף באופן פעיל בקרב. ארבע הדיוויזיות הנ"ל כללו בסך הכל כ-18 אלף חיילים.
קרב, 6 באפריל > ציר זמן

4:55 - 6:30 - היתקלות ראשונה של סיור מצבא הצפון בצבא הדרום. חיילי הצפון נסוגים
6:30 - 9:00 - המתקפה של צבא הדרום מתמקדת בעיקר בדיוויזיה של פרנטיס, שהחזיקה באגף השמאלי ובמרכז של קו ההגנה הקדמי של הארמייה של גרנט
7:00 - 10:00 - הדיוויזיה של שרמן הודפת את התקפות הקורפוס של פולק ומסבה לו אבדות כבדות. ג'ונסטון מסיט 5 בריגדות לתקיפת האגף של שרמן, והדיוויזיה שלו נסוגו לכיוון הדיוויזיה של מקלרננד
10:00 - 11:30 - הדיוויזיות של שרמן ומקלרננד מייצבות קו הגנה לאורך כביש פורדי-המבורג ומותקפות על ידי הקורפוסים הדרומיים. האגף הימני של צבא הצפון נסוג
8:00 - 9:30 - הדיוויזיות של וואלאס והורלבוט, שחנו סמוך יותר לנהר טנסי, נעות לתגבר את שתי הדיוויזיות הצפוניות, שהחזיקו בקו ההגנה הקדמי סמוך לכנסיית שילה.
8:30 - גרנט מגיע למזח פיטסבורג לאחר מסע במורד הנהר ממפקדתו היסטוריה.
9:00 - הדיוויזיה של פרנטיס מובסת ונסוגה. הורלבוט בולם את התקדמות צבא הדרום באזור, שייקרא מאוחר יותר "קן הצרעות"
9:00 - 10:30 - ג'ונסטון חושש לאגפו הימני ומניע שתי בריגדות מהקורפוס של בראג לתקוף את האגף השמאלי של צבא האיחוד, בסיוע הקורפוס של ברקנרידג'
11:00 - 12:00 - הקורפוס של בראג יוצר מגע עם הדיוויזיות של צבא הצפון סמוך לכביש קורינת המזרחי. ההתקפה שלו נהדפת
11:00 - 13:00 - התקפות דרומיות על האגף השמאלי של צבא הצפון. ההתקפות נהדפות
12:00 - 14:30 - התקפת נגד של שרמן ומקלרננד, הנעצרת בשל אבדות כבדות. הכוחות הצפוניים נסוגים אל מאחורי ערוץ טילגהמן
14:30 - ג'ונסטון נפגע ונהרג
12:00 - 15:30 - יחידות דרומיות תוקפות את מרכז הקו של צבא הצפון, אך נהדפות באבדות כבדות
13:00 - 16:00 - ג'ונסטון מוביל התקפה על אגפו השמאלי של צבא הצפון, הורלובט מצליח להדוף את המתקפות לזמן מה, אך נסוג לכיוון מזח פיטסבורג
15:00 - 17:30 - הדיוויזיות של שרמן ומקלרננד הודפות ניסיונות של צבא הדרום לחצות את ערוץ טילגהמן, אך נסוגות אל כביש סוואנה - המבורג
15:00 - 17:30 - אש תותחים כבדה של הדרום מאלצת את כוחות הצפון, שכותרו באזור "קן הצרעות", להיכנע.
17:30 - 18:30 - יחידות של צבא הדרום מנסות לחצות את ערוץ דיל ולהגיע אל מזח פיטסבורג, אך נהדפות באש תותחי הצבא ותותחי אוניות הצפון