stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל כרמי

ערך זה עוסק באיש צבא ישראלי. אם התכוונתם לרב איטלקי, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1917 רפובליקת פולין 
 פטירה:  20 בינואר 2008 (בגיל 91 בערך) 
 תאריך עלייה:  1934
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  ההגנה פלגות הלילה המיוחדות הבריגדה היהודית הפלמ"ח  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1935–1971 (כ־36 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 9  מפקד עוצבת בני חיל  סמח"ט הנגב  מפקד חטיבה 27  קצין המשטרה הצבאית הראשי
 פעולות ומבצעים
 המרד הערבי  מלחמת העולם השנייה   מלחמת העצמאות   מבצע קדש
 עיטורים
 המדליה המשטרתית הקולוניאלית על אומץ לב
 
ישראל כרמי (14 בדצמבר 1915 – 20 בינואר 2008) היה איש צבא ישראלי. מפקד ב"הגנה", בפלגות הלילה המיוחדות, בבריגדה היהודית, בפלמ"ח ובצה"ל, קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר) התשיעי (1962–1971).
ראשית דרכו

ישראל כרמי נולד בשנת 1915 בלודז' שבפולין וגדל בדנציג. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל. התיישב בקיבוץ גבעת השלושה והצטרף ל"הגנה". בשנים 1935–1938 שירת במסגרת משטרת המנדט כסמל נוטרים. היה מפקד פלוגות השדה, הפו"ש, בגוש דן. ב־21 במרץ 1938 השתתף באבטחת העלייה לחניתה ולאחר מכן נתמנה למפקד בפלגות הלילה המיוחדות (SNS) שהקים קפטן אורד צ'ארלס וינגייט ("הידיד"). במסגרת זו היה משומרי צינור הנפט כירכוכ–חיפה. זכה ב"מדליה המשטרתית הקולוניאלית על אומץ לב" על "שהציל חייו של הקצין הממונה על פלוגות הלילה", וינגייט, בקרב ליד הכפר דבורייה.
במלחמת העולם השנייה

בשנת 1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, התנדב כרמי לצבא הבריטי ליחידת חיל הרגלים ה"באפס", והיה סמל מחלקתי בפלוגה ששמרה על שדה התעופה של חיפה, על מחסני נשק ותחמושת בסביבת חיפה ועל הנמל ושובר הגלים. למראה הנשק הרב, החליט להעביר חלק ממנו להגנה. לימים סיפר: "אם כי ידעתי, שתחמושת זו מיועדת לחזית, למלחמה בנאצים, הלא הייתה כאן, לנגד עיניי, כמות עצומה כל כך של תחמושת, עד שלא יכולתי להימנע מהרהורים על ניסיון 'ללוות' משהו, למען צורכי ההגנה הדוחקים." כרמי סיפר על כך ליצחק שדה, ולאחר הרבה מאמצי שכנוע, קיבל אור ירוק. בקיץ 1941, הוביל כרמי כעשרים אנשי "הגנה" אל מצבורי נשק קל, והשלל היה עשרים ארגזי תחמושת. בעקבות הצלחה ראשונה זאת, באו רכישות נוספות.
בהמשך היה רב־סמל פלוגתי בקבוצת החקירה המיוחדת SIG שהורכבה מ־38 חיילים יהודים, רובם מארץ ישראל, דוברי השפה הגרמנית ופעלה במדבר לוב וביצעה פשיטות נועזות מעבר לקווי האויב הגרמני.
כרמי המשיך בפעילות רכש נשק לארגון "ההגנה" ממצרים ומהמדבר המערבי, בזמן המלחמה. בפברואר 1943, הקימה "ההגנה" מרכז רכש בקהיר, בפיקודו של לוי אברהמי, ראש הש"י בחיפה, שהגיע, בעזרתו של ישראל כרמי, למצרים מחופש כסרג'נט בצבא הבריטי. במסגרת פעולות רכש אלו הוכנה בסדנת יחידתו של כרמי משאית שלל גרמנית (מאלו ששימשו את יחידות הקומנדו להעברת חילים מחופשים במדים גרמניים לביצוע מבצעים מאחורי קווי האויב), עליה הועמסו חמישה טון תחמושת ונשק, כולל מקלעים ותת־מקלעים. כרמי יצא עם משאית זו, כשבידו מסמכים המעידים כביכול שהנשק נשלח לשם בדיקה במשרדי המודיעין הבריטי בארץ ישראל, דרך המדבר המערבי, עד שהגיע עמה בשלום לקיבוצו גבעת השלושה, שם נפרק הנשק ונשלח למחסני "ההגנה".
בבריגדה, בנוקמים ובבריחה

בשנת 1944 עבר לשרת בבריגדה היהודית שלחמה בחזית איטליה. לאחר תום המלחמה נמנה עם קבוצת הנוקמים, קבוצה שביצעה מעשי נקם בפושעי מלחמה נאצים, לצדם של חיים לסקוב, מאיר זורע, שמעון אבידן ואחרים. בתום המלחמה חזר לגבעת השלושה, אך שב לאירופה כדי לקחת חלק בפעולות תנועת הבריחה, שהעבירה ניצולי שואה ממזרח וממרכז אירופה לנמלי איטליה, משם העפילו לארץ ישראל.
במלחמת העצמאות

בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות סייע כרמי לפליקס באטוס בהקמת הקורס הראשון ב"הגנה" למפקדי שריון. לאחר מכן הוצב כרמי לשירות המשוריינים (שמ"ש) של "ההגנה" שעל בסיסו הוקם לאחר מכן חיל השריון.
מיד לאחר הכרזת העצמאות הוקמו שתי פלוגות ג'יפים שנשלחו לנגב וכרמי נתמנה לפקד על אחת מהן. על בסיס פלוגות אלו הוקם הגדוד התשיעי של הפלמ"ח שהיה גדוד פשיטה ממונע במסגרת חטיבת הנגב וישראל כרמי מונה למפקדו. הגדוד פשט על שדה התעופה של עזה ופוצץ את גשר דאהרייה.
בעת ההתקפה על קיבוץ נגבה, ביוני 1948, היה הכוח של כרמי בדרכו דרומה וחטיבת גבעתי שלחה אותו לעזרת נגבה. ישראל כרמי סיפר לימים:
שוהים היינו במחנה חצור כשמפקד גבעתי, שמעון אבידן, פנה אלי וביקשני, מחמת המצב הקשה ביותר שנוצר כרגע בנגבה המותקפת קשות על ידי המצרים, לשלוח יחידת ג'יפים ולהטיל עליה לחדור מיד לאגפו של האויב ובכך לשבש את קצב התקפתו הנמרצת על נגבה. הוריתי לפלוגת הג'יפים שלנו, 'חיות הנגב', לנוע אל מצפון לנגבה, להגיע עד למרחק מתאים מן האויב התוקף את הנקודה, להטיח בו מכת-אש עזה ולהסתלק מיד – כדי להופיע כעבור מספר דקות במקום אחר, לחזור ולהטיח בו מכת אש ולשוב ולהסתלק ולעבור למקום שלישי ואחר-כך למקום רביעי וכיוצא בזה. כשהגיעו הג'יפים, מצד גבעות ג'וליס, לאגף המצרים, שעמדו על הכביש ליד נגבה, כמה מאות מטרים מהטנקים שלהם, נפרסו כמניפה ופתחו עליהם במכת אש. הפעם הגיבו המצרים בזריזות והזעיקו לעזרתם מטוסים. עד מהרה הופיעו מטוסי קרב מצריים והמקלעים שלהם פתחו באש על פלוגת הג'יפים שלנו, אבל הפלוגה הייתה כבר ערוכה במעגל וקידמה את שני המטוסים באש מכל הכלים שברשותה. יעילות ההתקפה המצרית לא הייתה רבה. היא גרמה לנו מספר פצועים, אבל כל כלי הרכב יצאו שלמים.
מיד לאחר נסיגתם של הטנקים המצרים מגדרות נגבה, נסוגו ממנה שאר כלי-הרכב המשוריינים ואנשי חיל הרגלים המצרי. תוך כדי כך סבלו אנשי החי"ר המצרים אבדות כבדות מאש מגיני נגבה.
ביוני 1948, בעת ההפוגה הראשונה, והטבעת אלטלנה נערך כרמי להתקפה על מצודת זאב, משכן הצה"ר ובית"ר שברחוב המלך ג'ורג', אולם ההוראה לביצוע ההתקפה בוטלה ברגע האחרון.
הגדוד התשיעי השתתף בהדיפת ההתקפה על קיבוץ בארות יצחק ולחם בהתקפה השנייה על משטרת עיראק סווידאן, בכיבוש באר שבע ועוד. בסוף 1948 החליף חיים בר לב את כרמי בפיקוד על הגדוד, וכרמי עבר לחטיבה 7 עד לתום המלחמה
לאחר המלחמה

ישראל כרמי חזר לזמן מה לקיבוצו, גבעת השלושה, בטרם שב וחזר לשרת בצה"ל. בשנת 1952 התמנה כמפקד גדוד הסיור של פיקוד הדרום. בשנת 1954 מונה למפקד עוצבת בני חיל. במלחמת סיני, בשנת 1956, היה סגנו של דוד אלעזר בפיקוד על חטיבת הנגב, חטיבת חיל רגלים במילואים שלחמה ברצועת עזה. לאחר המלחמה שירת כמפקד חטיבה 27. בשנת 1962 נתמנה לתפקיד קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר), ואותו מילא עד לפרישתו מצה"ל בשנת 1971. את זיכרונותיו מזירות הקרב הרבות שהשתתף בהן העלה על הכתב בספרו "בדרך לוחמים" שיצא לאור בשנת 1960.
ישראל כרמי נפטר בשנת 2008, בגיל 92.
ספריו

בדרך לוחמים; נערך על ידי גרשון ריבלין; ציורים: יהודה הררי, תל אביב: מערכות, תש"ך 1960 (הופיע במהדורות נוספות, בהן מהדורת כיס במסגרת ספריית תרמיל, תשכ"ז)
בנתיבי ההעפלה והקליטה: 1938–1950, תל אביב: י. כרמי, תשנ"ב 1992
לקריאה נוספת

משה גבעתי, בדרך המדבר והאש - תולדות גדוד 9, תל אביב: הוצאת 'מערכות' ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ד – 1994, עמ' 11–242.
יחסי אנגולה–יוון

| יחסי אנגולה–יוון |
| --- | --- |
אנגולה: יוון


אנגולה: יוון
שטח (בקילומטר רבוע)
1,246,700: 131,957
אוכלוסייה
38,173,511: 10,020,238
תמ"ג (במיליוני דולרים)
84,723: 238,206
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,219: 23,773
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: דמוקרטיה

נשיא אנגולה ז'ואאו לורנסו (מימין) נפגש עם שר החוץ היווני ניקוס דנדיאס בעת ביקורו במדינה, 2022 (בעת מגפת הקורונה)
יחסי אנגולה–יוון הם היחסים הבילטרליים שבין רפובליקת אנגולה לבין הרפובליקה ההלנית.
סקירה כללית

שתי המדינות לא כוננו אף פעם יחסים דיפלומטיים ואין קשר דיפלומטי מעשי בין השתיים. עם זאת, לא מתקיימת עוינות בין השתיים ויש יחסים כלכליים בין המדינות ושיתוף פעולה במגוון תחומים. הסיבה העיקרית לכך היא בשל מלחמת האזרחים הממושכת באנגולה. בנוסף, האוכלוסייה היוונית באנגולה מוערכת בכ-3 משפחות בלבד וקונסול כבוד שפעיל בתחום הספנות והמסחר בשמן.
אנגולה פתחה את שגרירותה באתונה בשנת 2003.
יחסים כלכליים

בשנת 2016, היקף הסחר בין אנגולה ליוון הסתכם בכ-2.96 מיליון דולר אמריקאי כאשר יוון ייצאה לאוגנדה סחורה בשווי 2.96 מיליון דולר אמריקאי ואנגולה ייצאה ליוון סחורה בשווי 36 אלף דולר אמריקאי. יוון מייצאת לאנגולה בעיקר צמנט, פסטה, אלומיניום ועוד. בעוד שאנגולה מייצאת ליוון בעיקר עץ מנוסר, חלקי מנוע ועוד.
ייצוג

אנגולה מיוצגת ביוון על ידי שגרירות שהיא מחזיקה באתונה, בירת יוון.
יוון מיוצגת באנגולה על ידי קונסוליה כללית שהיא מחזיקה בלואנדה, בירת אנגולה. בנוסף, השגרירות המייצגת את יוון נמצאת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
יחסי אנגולה – בורקינה פאסו

| יחסי אנגולה – בורקינה פאסו |
| --- | --- |
אנגולה: בורקינה פאסו


אנגולה: בורקינה פאסו
שטח (בקילומטר רבוע)
1,246,700: 274,200
אוכלוסייה
38,173,511: 23,680,219
תמ"ג (במיליוני דולרים)
84,723: 20,325
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,219: 858

יחסי אנגולה–בורקינה פאסו הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אנגולה לבין בורקינה פאסו.
יחסים כלכליים

בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מאנגולה לבורקינה פאסו הגיעה לסך 245 אלף דולר אמריקאי והיא כללה בקבוקי זכוכית. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מבורקינה פאסו לאנגולה הגיעה לסך 30.1 אלף דולר אמריקאי והיא כללה מים בטעמים, מיצי פירות ובגדים.
בשנת 2014, שווי הסחורה שיוצאה מאנגולה לבורקינה הגיעה לסך 1.16 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בקבוקי זכוכית ומשאיות. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מבורקינה פאסו לאנגולה הגיעה לסך 134 אלף דולר אמריקאי והיא כללה חומצה הידרוכלורית ונפט מזוקק.
ייצוג

בורקינה פאסו אינה מיוצגת באנגולה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
אנגולה אינה מיוצגת בבורקינה פאסו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי אירלנד–קולומביה

| יחסי אירלנד–קולומביה |
| --- | --- |
אירלנד: קולומביה


אירלנד: קולומביה
שטח (בקילומטר רבוע)
70,273: 1,138,910
אוכלוסייה
5,268,332: 53,021,775
תמ"ג (במיליוני דולרים)
545,629: 363,540
תמ"ג לנפש (בדולרים)
103,568: 6,856
משטר
רפובליקה

יחסי אירלנד–קולומביה הם יחסי החוץ בין אירלנד לקולומביה. האירים מנהלים מערכת יחסים ארוכה עם קולומביה מאז המעורבות של מתנדבים אירים במלחמות העצמאות האמריקאיות הספרדיות (1808–1833).
עצמאות קולומביה

מתנדבים אירים מילאו תפקיד מרכזי במלחמות בהן קיבלה קולומביה עצמאות מספרד. בין 1,000 ל-2,000 מתנדבים אירים שהובלו על ידי אירים כמו ויליאם איילמר, פרנסיסקו ברדט אוקונור וג'יימס טאוורס האנגלי סייעו במאבק. המנהיג האירי ג'יימס רוק הוביל את לגיונותיו הבריטיים עם צבאו של סימון בוליבר בצעדתו האפית ממזרח ונצואלה על פני המישורים ומעלה אל האנדים, שם מילאו הכוחות האירים תפקיד מפתח בקרב ביצת ורגס והקרב המכריע שלאחר מכן, קרב בויאקה. כאשר הוצעו לו זרי דפנה לאחר הניצחון בבויאקה, זיכה בוליבר את הניצחון בבויאקה לזכות המתנדבים האנגלים והאירים, והצהיר כי "החיילים האלו הם הגברים שצריכים לקבל את זרי הדפנה הללו".  בתהפוכות שלאחר מכן בקולומביה בשנות ה-20 של המאה ה-19 היו אירים כמו דניאל פלורנס או'לירי, ארתור סנדס וג'ון ג'ונסטון בין הקצינים הנאמנים ביותר של בוליבר. צאצאי המתנדבים האיריים גרים בקולומביה עד היום.
לגיון מרי

בצורת יחסים אחרת, התנועה הקתולית לגיון מרי שהוקמה בדבלין, אירלנד, על ידי פרנק דאף שלחה את שיימוס גרייס ואלפי לאמב לבוגוטה בשנת 1953 כדי להרחיב את משימתם בקולומביה. גרייס ולמב הקימו את לגיון פרסידיה ברחבי הארץ. הלגיון התקבל היטב בקולומביה, במיוחד על ידי העניים, החזיר אנשים רבים לאמונה הקתולית, ומאוחר יותר התרחב לאזורים אחרים בדרום אמריקה.
שלישיית קולומביה

בשנת 2001 עצרה משטרת קולומביה, על פי מידע מהשלטונות הבריטיים, שלושה אירים בבוגוטה, בטענה שהם חברים בצבא הרפובליקני האירי (IRA) הזמני והכשירו את אנשי כוחות הצבא המהפכניים של קולומביה (FARC). תנועת גרילה מהפכנית בקולומביה.  בשנת 2005 שלישיית קולומביה, כפי שהתפרסמו באירלנד, הצליחו לברוח לאירלנד בזמן שהמתינו לערעור. לא קיים הסכם הסגרה בין אירלנד לקולומביה, ולכן אירלנד לא נקטה בהסגרת הגברים לקולומביה.
יחסים רשמיים

אירלנד כוננה יחסים דיפלומטיים עם קולומביה ב-10 בנובמבר 1999.  בפברואר 2017 ערך נשיא אירלנד מייקל ד. היגינס ביקור רשמי בקולומביה, ראש המדינה האירי הראשון שביקר במדינה. במהלך ביקורו ביקר הנשיא היגינס במחנה צבא המורדים של FARC באזור ששוחרר לחלוטין משליטתם ולחץ את ידו ושוחח עם מפקד FARC הבכיר, הכומר אלפה, עם הגעתו. הנשיא היגינס גם התחייב לשלושה מיליון אירו בחמש השנים הבאות לתמיכה בתהליך האמת והפיוס הקולומביאני.
נציגויות דיפלומטיות

קולומביה מחזיקה באירלנד שגרירות בדבלין.
אירלנד מחזיקה בקולומביה שגרירות בבוגוטה.
כיכר ואצלב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית 
 על שם:  ואצלב הקדוש 
 מיקום:  פראג 1 
 מדינה:  צ'כיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1348
 תאריך פתיחה רשמי:  1348 
 מידות
 אורך:  750 מ' 
 רוחב:  60 מ' 
 קואורדינטות:  50°04′56″N 14°25′34″E﻿ / ﻿50.082308°N 14.426141°E﻿ / 50.082308; 14.426141
  (למפת פראג מוגדלת) כיכר ואצלב(למפת פראג רגילה) כיכר ואצלב
 
כיכר ואצלב מכיוון המוזיאון הלאומי ואנדרטת ואצלב
כיכר ואצלב ממורד הרחוב
כיכר ואצלב (בצ'כית: Václavské náměstí) היא כיכר עירונית מרכזית בעיר פראג, בירת הרפובליקה הצ'כית המהווה את המרכז העסקי והתרבותי של העיר החדשה. בכיכר התרחשו מספר אירועים חשובים לאורך ההיסטוריה, אשר התקיימו בה הפגנות, חגיגות ומפגשים חברתיים אחרים. הכיכר קרויה על שמו של וצלב הראשון, דוכס בוהמיה, שהיה הקדוש המגן של בוהמיה.
הכיכר ממוקמת במרכז ההיסטורי של פראג שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
לכיכר צורה מלבנית באורך 750 מטרים. במעלה הכיכר מצויים המוזיאון הלאומי הצ'כי ואנדרטת ואצלב ובתחתיתה הגבול בין העיר החדשה והעיר העתיקה, המוביל אל אתרים היסטוריים נוספים כגון כיכר העיר העתיקה, גשר קארל ומצודת פראג.
ב-1348 ייסד קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את העיר החדשה ואת הכיכר. תוכניתו כללה בין היתר בנייה של מספר שטחים פתוחים בהם יפעלו שווקים.
הנאצים ניצלו את הכיכר לקיום הפגנות המוניות במהלך המרד בפראג בשנת 1945 ומספר מבנים בסמוך למוזיאון נהרסו והוחלפו בחנויות כלבו.
ב-16 בינואר 1969 הצית עצמו הסטודנט הצעיר יאן פאלאך במרכז הכיכר במחאה על הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה; בעקבות התאבדותו החל גל של מעשי התאבדות בהצתה של סטודנטים נוספים כצעד מחאה נגד הפלישה הסובייטית. בכיכר אנדרטה לזכרו ולזכר מתאבדים אחרים.
כיום מהווה הכיכר מוקד תיירות ראשי בפראג, המושכת אליה כ-12 מיליון תיירים מדי שנה.
החל ב-1 באפריל 2012 נאסרה כניסת מכוניות לחלקה התחתון (הצפוני) של הכיכר.
הערות שוליים

↑  Wenceslas Square goes car-free
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4376529-4  NKC: ge131371  VIAF: 234757238   WorldCat (עם VIAF): 234757238
יחסי ג'יבוטי–רוסיה

| יחסי ג'יבוטי–רוסיה |
| --- | --- |
ג'יבוטי: רוסיה


ג'יבוטי: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
23,200: 17,098,242
אוכלוסייה
1,172,573: 144,612,532
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,099: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,495: 13,978
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית נשיאותית

שגריר ג'יבוטי מגיש את כתב האמנה שלו לנשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, 2009
יחסי רוסיה–ג'יבוטי הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין רוסיה לבין ג'יבוטי.
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לג'יבוטי כוננו ב-3 באפריל 1978. בינואר 1992 הכירה ממשלת ג'יבוטי בפדרציה הרוסית כיורשת של ברית המועצות.
שתי המדינות חתמו על הסכם לשירותי אוויר (1982), על הסכם שיתוף פעולה במידע (1987), על הסכם סחר (1990) ועל הסכם שיתוף פעולה תרבותי ומדעי (1995). במוסדות חינוך של ברית המועצות ורוסיה התחנכו יותר מ-50 אזרחי ג'יבוטי. רוסיה סיפקה שוב ושוב סיוע הומניטרי לג'יבוטי בקשר לאסונות טבע.
כביש הטבעת של רומא

| --- | --- |

 |הכניסה למנהרת וולוזיה]]
הכניסה למנהרת וולוזיה
 מידע כללי
 כינוי:  Grande Raccordo Anulare
 ציר:  כביש היקפי
 כביש מהיר:  לכל אורכו
 אורך:  68.223 ק"מ
 מיקום
 ערים ראשיות:  רומא
 
כביש הטבעת של רומא (איטלקית Grande Raccordo Anulare או GRA) הוא כביש מהיר במרכז איטליה, המשמש ככביש הטבעת של הבירה, רומא. מקור הכינוי GRA הוא למעשה בשמו של המהנדס אאוג'ניו גרא (Eugenio Gra) שהיה התומך העיקרי בהקמתו של הכביש. כדי לשמר את הכינוי, הותאמו לו גם ראשי התיבות הנ"ל. הכביש מסומן גם ככביש מהיר A90 וחלק ממנו שייך לכביש אירופי E80 המוביל מפורטוגל לטורקיה.
מאפיינים

אורכו של כביש הטבעת הוא 68.223 ק"מ, ואלה נספרים עם כיוון השעון החל במחלף "ויה אורליה" (Via Aurelia) בצידו המערבי של הכביש. בניגוד לרוב הכבישים המהירים באיטליה הכביש אינו מוגדר ככביש אגרה והנסיעה בו איננה כרוכה בתשלום. לאורכו של הכביש 42 מחלפים וחמישה אזורי שירות
ככלל, המהירות המרבית המותרת בכביש היא 130 קמ"ש, כפי שמקובל בכבישים המהירים האחרים במדינה, והמהירות המינימלית היא של 60 או 90 קמ"ש. נפח התנועה היומי בכביש מגיע לכ-160,000 כלי רכב או כמעט 60 מיליון בשנה. נפח תנועה זה והמרחקים הקטנים בין המחלפים, העומדים בממוצע על 1.66 ק"מ, מביאים להיווצרות פקקים ועומסי תנועה כבדים לאורכו של הכביש, ובמיוחד ברבע הדרום-מזרחי שלו. בנוסף, הכביש מדורג במקום החמישי בין הכבישים המהירים באיטליה מבחינת מספר התאונות ביחס לקילומטר כביש. כביש הטבעת של רומא מנוהל ישירות על ידי "הרשות הלאומית האוטונומית לדרכים" (Azienda Nazionale Autonoma delle Strade או ANAS), המשקיעה בניהולו כ-11 מיליון אירו בשנה.
היסטוריה

בשנת 1946 ועם  סיומה של מלחמת העולם השנייה, הוקמה הרשות הלאומית האוטונומית לדרכים ואאוג'ניו גרא מונה לעמוד בראשה. באותה עת הועלה לראשונה הרעיון לסלול כביש טבעת מהיר סביב רומא, אשר יחבר את כל הדרכים המובילות אליה וממנה. תוואי הכביש שאומץ היה מרוחק מן העיר פי שלושה מהמרחק המשתרע ביניהם כיום, ועובדה זו אפשרה לאמץ תוכנית של כביש כמעט עגול, ולמקם את מרכזה הגאוגרפי של הטבעת בגרעין ההיסטורי של רומא. למרות היתרונות הברורים הגלומים בסלילת הכביש, קמה לו התנגדות עזה, בעיקר בשל כך שהמיזם נתפס על ידי רבים כלא מתאים למצב הקשה של העיר בשנים שלאחר המלחמה, והיו אף שחלקו על הצורך בו כלל ועיקר.
הקמת הכביש החלה בשנת 1948, והוא נסלל ככביש רגיל ללא הפרדה בין המסלולים. הקטע הראשון, בין ויה אפיה (Via Appia) לוויה אורליה (Via Aurelia) מדרום לעיר, נפתח לתנועה ב-7 באוגוסט 1951, ושנה לאחר מכן הושלם הקטע הצפון-מזרחי, בין ויה פלמיניה (Via Flaminia) לוויה טיבורטינה (Via Tiburtina). בשנת 1955 הושלם הקטע שבין טיבורטינה לויה אפיה, ובשנת 1962 החלו עבודות ראשונות להרחבת קטעים לאורכו של הכביש ולביצוע הפרדה מסלולית. למרות שכשלושה רבעים מתוואי הכביש הושלמו כבר באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, הושלמה סלילת מלוא כביש הטבעת רק בשנת 1970, עם חיבורן של ויה אורליה וויה פלמיניה. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 נמשכו העבודות לביצוע הפרדה מפלסית בכביש הטבעת, ובשנת 1979 הוא סווג ככביש מהיר שבו שני נתיבים בכל מסלול. בשנת 1983 החלה סלילתו של הנתיב השלישי, וזו מתוכננת להסתיים במהלך שנת 2009. עוד הוקמו לאורכו של הכביש מחלפים חדשים ומספר מנהרות.
הנהגת אגרה

האפשרות להנהיג גביית אגרה עבור השימוש בכביש הטבעת הועלתה במספר הזדמנויות, אולם דבר זה אינו סביר, בעיקר בשל הקשיים להתאים לכך את התשתיות, גם בשל חשש מהשפעה שלילית על מצב התנועה במטרופולין ובשל חוסר הפופולריות של הדבר. בשנת 2005 ציין נשיא הרשות הלאומית האוטונומית לדרכים כי אגרה תגבה רק מכלי רכב המגיעים לכביש הטבעת מכבישים מהירים אחרים, אך בשנת 2007 נטען כי הכוונה נזנחה, לפחות בעתיד הקרוב. בשנת 2008 הועלה רעיון חדש לפיו האגרה תגבה רק מכלי רכב מסחריים ותחושב על פי כמויות פליטת הזיהום של כלי רכב אלה.
כביש טבעת חדש

העומסים לאורכו של כביש הטבעת, התרחבות האזור הבנוי של רומא אל מחוץ להיקפו של הכביש והמצב האקולוגי הקשה בסביבת העיר, הביאו להעלאת האפשרות של סלילת כביש טבעת נוסף לעיר. סלילתו של כביש זה, המכונה בכינוי "תשתית היקפית חדשה" (Nuova infrastruttura anulare או NIA), הועלתה לראשונה ב-4 במרץ 2003, ושוב בפברואר 2006. הכביש אמור להקיף את כביש הטבעת הנוכחי ולהמתח לאורך של כ-120 ק"מ. קוטר הטבעת יהיה כ-40 ק"מ, ו-27 מחלפים מתוכננים לקום לאורכה. עלותו המשוערת של הפרויקט מגיעה ליותר מ-5 מיליארד אירו. לכביש זה קמו מתנגדים רבים החוששים לפגיעה בסביבה ובחמישה אזורי שימור דרכם הוא אמור להסלל.
מנהרת טריאונפלה
עבודות להרחבה ולהסטת תוואי לאורך הכביש (2007)
יחסי אירלנד–צ'כיה

| יחסי אירלנד–צ'כיה |
| --- | --- |
אירלנד: צ'כיה


אירלנד: צ'כיה
שטח (בקילומטר רבוע)
70,273: 78,867
אוכלוסייה
5,268,332: 10,703,802
תמ"ג (במיליוני דולרים)
545,629: 330,858
תמ"ג לנפש (בדולרים)
103,568: 30,910
משטר
רפובליקה

שגרירות צ'כיה בדבלין
יחסי אירלנד–צ'כיה הם יחסי החוץ בין אירלנד וצ'כיה.
סקירה כללית > יחסים מוקדמים

במהלך נדידת העמים שבטים קלטיים עברו בצ'כיה בדרכם מערבה, ולאחר מכן המשיכו בנדודיהם והגיעו לאירלנד. הם העניקו את השמות לבוהמיה, אירלנד ונהר הוולטאבה.
בעקבות מעוף הארל'ס, זרם קבוע של אירים קתוליים עשו את דרכם ליבשת אירופה בתקווה להיות מועסקים בתפקידים שלא יכלו למלא בארצם. אלה שבחרו להתיישב ברחבי האימפריה האוסטרית נמשכו אליה בגלל סיכויי קריירה וגם בגלל הקתוליות הנחרצת שלה.
בשנת 1637, הקים מסדר של נזירים פרנציסקנים מנזר בפראג במה שמכונה עד היום "היברנסקה אוליצה" או "רחוב האירים". המנזר שימש כבית מקלט עבור הפרנציסקנים ומהגרים איריים רבים אחרים. עד שנת 1786, כאשר המנזר נסגר על ידי יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נהנו הפרנציסקנים מיתרונות גדולים מאירוח בוהמי עם גישה למתקנים להדפסה ולהוצאת ספרים. בשלב מסוים בתחילת המאה ה-18 המנזר היה המרכז האירי החשוב ביותר באירופה. חלקים מהספרייה שלה שולבו באוספים אחרים בפראג, באולומוץ ובמקומות אחרים בבוהמיה, שם הם שרדו עד היום.
אירים רבים הטביעו את חותמם על ההיסטוריה הצ'כית, רבים מהם חיילים ששירתו בצבא הקיסרי. בין המפורסמים ביותר היה הגנרל וולטר באטלר, שידוע לשמצה בהיותו קצין מפקד הכוח שביצע את רצח אלברכט פון ולנשטיין, הדוכס מפרידלנד, בהוראת פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ההיסטוריה הצ'כית והאירית המשיכה להיות מקבילות זו לזו. התנועות הלאומניות והשפות בצ'כיה ובאירלנד במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היוו השראה זו לזו, ושתי המדינות קיבלו עצמאות כמעט בו זמנית.
סקירה כללית > היחסים בין המדינות העצמאיות

ב-14 בנובמבר 1929 נפתחה קונסוליה צ'כוסלובקית בדבלין, אשר שודרגה ב-29 בינואר 1947 לשגרירות. השגרירות נסגרה ב-1 באפריל 1950, ולאחר מכן לא הוחלפו עוד דיפלומטים בין צ'כוסלובקיה לאירלנד. רק בדצמבר 1975 חתמו נציגי שתי המדינות באו"ם על הסכם משותף להקמת שגרירויות בשתי המדינות עם סעיף שקבע כי אף אחד מהצדדים לא יקים נציגות דיפלומטית עד 1979. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הוקמה בדבלין משלחת הסחר של צ'כוסלובקיה, שהפכה לשגרירות בשנת 1995. עד 1995 התקיימו יחסים דיפלומטיים באמצעות שגרירי צ'כיה ואירלנד במדינות שלישיות (בריטניה ואוסטריה).
מאז מהפכת הקטיפה בשנת 1989 גוברים המגעים בין אירלנד לצ'כיה בכל התחומים. אירים רבים הגיעו לצ'כיה בשנות ה-90, בעוד שנערכה הגירה צ'כית משמעותית לאירלנד לאחר הצטרפותם לאיחוד האירופי בשנת 2004. גם הקשרים הדיפלומטיים התחזקו, במיוחד עם הקמתם של שגרירויות בדבלין ובפראג בשנת 1995 וביקורם של הנשיא האוול וראש הממשלה קלאוס לאירלנד בשנת 1996.
יחסים כלכליים

בשנות ה-20 של המאה ה-20, צ'כים, כולל אלפרד נברטיל, סייעו בהקמת תעשיית עיבוד הסוכר באירלנד, ואילו בשנות הארבעים היה קרל בקיק מייסד מפעל הקריסטל הנודע בעולם בווטרפורד.
צ'כיה היא אחד היעדים הפופולריים ביותר בעולם למשקיעים ויזמים איריים. בין המשקיעים האיריים הגדולים ביותר במדינה נמנים יצרנית אריזות הנייר סמורפיטקאפה, יצרנית לוחות הבידוד קינגספן, ספקית חלקי הרכב C&F ייצור, יצרנית הפלסטיק מרגון ואירטק תעופה באוסטרבה. איגוד העסקים והתרבות האירי הצ'כי שואף לתמוך בחברים ארגוניים ופרטיים בעסקים ולשמש גשר בין עסקים ותרבות אירית לבין הציבור הרחב.
יחסי תרבות

יש עניין רב במוזיקה ובמחול אירי בצ'כיה, כמו גם בשפה האירית, עם שיעורים ותוכניות במספר ערים. יצירות ספרות איריות רבות תורגמו לצ'כית, כולל עבודות של סופרים קלאסיים כמו ג'ונתן סוויפט, אוסקר ווילד, ג'יימס ג'ויס וסמואל בקט, כמו גם עבודות של סופרים עכשוויים כמו שיימוס הייני.
נציגויות דיפלומטיות

אירלנד מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
צ'כיה מחזיקה באירלנד שגרירות בדבלין.
יששכר בער כ"ץ

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־16 שצ'בז'שין, רפובליקת פולין 
 פטירה:  המאה ה־16 
 מקום קבורה:  בית העלמין היהודי העתיק בחברון 
 תקופת הפעילות:  ? – המאה ה־16 
 רבותיו:  משה קורדובירו 
 
הרב יששכר בער הכהן כ"ץ (מכונה: ברמן אשכנזי; חי במאה ה-16) הוא מחברו של הפירוש "מתנות כהונה" על מדרש רבה.
חייו

נולד בשברשין בפולין לרבי נפתלי. לפי רבי דוד קונפורטי ויוסף סמברי, הרב יששכר כ"ץ עלה לארץ ישראל, היה תלמידו של הרמ"ק ונקבר בחברון בסמוך לרבי אליהו די וידאש. יעקב רייפמן מטיל ספק בעדות זו, אך במקורות על בית עלמין בחברון שנהרס בחלקו במאורעות תרפ"ט ישנה עדות על מקום חלקת הקבר.
פירושו "מתנות כהונה" על מדרש רבה מתאפיין בלשון קצרה ובביאור על דרך הפשט למאמרי חז"ל שבמדרש. בנוסף, הוא עשה שימוש רב בכתבי יד ובפירושו מצויות הגהות רבות בלשון המדרש והמקורות האחרים שהביא. כתיבת הפירוש הסתיימה בשנת שמ"ד, והוא הודפס לראשונה בקרקוב בשמ"ז (1587). הפירוש הקצר התחבב על הלומדים והודפס מאז פעמים רבות כמעט בכל מהדורות המדרש שיצאו לאור.
ר' מנחם די לונזאנו, בהקדמת ספרו "המעריך", קובל על אי בקיאותו של הרב כ"ץ בלשונות הלעז, דבר שגרם לדבריו להרבה שיבושים בפירושו על המדרש; הרמד"ל עצמו היה בקי גדול בלשונות אלו, שהמדרש מרבה להביאן.
כתב ספר נוסף בשם "מראה כהן" (קראקא שמ"ט) ובו מפתח פסוקים ומראי מקומות לספר הזוהר וכן י"ז שערים לערכים ועניינים שונים.
לקריאה נוספת

יונה פרנקל, מדרש ואגדה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך 3, עמ' 909–915.
יעקב רייפמן, אהל יששכר, תולדות ר' יששכר הכהן בעל ספר "מתנות כהונה" וקורות ספריו (פרעמישל תרמ"ז).
הערות שוליים

↑  שכן בספר 'אורי וישעי' (ברלין תע"ד) כתב נכדו שמקום קבורת סבו הוא בשברשין.
↑  נעם ארנון, בית העלמין העתיק בחברון, פורסם במסגרת הכנס השלישי של מחקרי חברון ויהודה (אתר מדרשת חברון).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305575105171  ISNI: 0000 0000 6692 0396  LCCN: n87892612  SELIBR: 269998  VIAF: 4001491   WorldCat (עם VIAF): 4001491
יחסי אנגולה–גרמניה

| יחסי אנגולה–גרמניה |
| --- | --- |
אנגולה: גרמניה


אנגולה: גרמניה
שטח (בקילומטר רבוע)
1,246,700: 357,022
אוכלוסייה
38,173,511: 84,431,715
תמ"ג (במיליוני דולרים)
84,723: 4,456,081
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,219: 52,777
משטר
רפובליקה: דמוקרטיה נשיאותית

יחסי אנגולה–גרמניה הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אנגולה לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
סקירה כללית

הקנצלרית הגרמנית, אנגלה מרקל, ביקרה באנגולה ביולי 2011. במהלך ביקורה, מרקל פגשה אמנים ופעילי זכויות אדם. באותו החודש, בעקבות ביקורה של מרקל, שתי הממשלות חתמו על הסכם בדבר הגברת הדיאלוג בין המדינות. בפברואר 2012, נערך מפגש בין שרי החוץ של הממשלות בו נאמר כי הממשלות מעוניינות בהגברת שיתוף הפעולה בתחומי הביטחון, הכלכלה והאנרגיה. פגישה זו התקיימה שוב באפריל 2016 בלואנדה.
שר החוץ הגרמני ביקר באנגולה במרץ 2014. בחודש נובמבר באותה השנה, הממשלות חתמו על הסכם בדבר שיתוף הפעולה בתחום המדיניות במהלך ביקורו של שר ההגנה האנגולי בגרמניה.