stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרי רוז
קורותיה של טרופת האונייה > גילוי הטרופת מחדש בימינו > הסקר והחפירה

ב-1971 פורסם הפרויקט בציבור וזכה להתעניינות תקשורתית רחבה. הדבר סייע לאיסוף תרומות וציוד, במיוחד ממקורות פרטיים. ב-1974 כבר כללה הוועדה נציגים של המוזיאון הימי הלאומי (גריניץ'), הצי המלכותי הבריטי, הבי.בי.סי. וארגונים מקומיים. באותה שנה קיבל הפרויקט את החסות המלכותית של הנסיך צ'ארלס, שנטל חלק בצלילות באתר. השתתפותו עוררה עניין ציבורי ועזרה להגדלת המימון והסיוע לפרויקט. מטרות הוועדה קיבלו אישור פורמלי, וב-1974 היא הפכה לארגון לתועלת הציבור. המעמד החדש הקל על גיוס תרומות, ופעולות החפירה והמשייה אושרו רשמית על ידי ממשלת בריטניה.
במהלך שנות השבעים נערכו באתר פעולות סקר, חפירה ותיעוד מקיפות בשיטות החדישות ביותר שהיו ידועות אז בשדה הארכאולוגיה הימית. כדי לאתר את טרופת "מרי רוז" השתמשו במחפרים מכניים, שאווירים (airlifts) ומחפרי שאיבה (suction excavators), אך לאחר מכן נעשתה עבודת החשיפה בשיטות עדינות ולא הרסניות. ממצאים רבים שחשפו החוקרים באונייה נשתמרו היטב וצורתם לא נפגעה, אך רבים אחרים היו שבירים ועדינים ביותר והצריכו טיפול זהיר. ממצאים מכל סוג וגודל רופדו בחומר אריזה רך, וכמה מהחצים שהיו "רכים כמו גבינה למריחה", הועלו במכלים מיוחדים עם פוליסטירן מוקצף. החוקרים הוסיפו להשתמש בשאווירים לסילוק טין וחול, אך בזהירות רבה משקודם כדי לא לגרום להרס האתר. שכבות המשקעים הרבות שהצטברו על האתר סייעו לחוקרים לתארך את הממצאים שבתוכן נתגלו. את זהותם של ממצאים שנהרסו ונתכלו זה מכבר בשיני הזמן ניתן היה לגלות על פי סוג הציפוי שעטף אותם ובדיקות מעבדה כימיות.
עד 1978 הספיקו החופרים לחשוף אתר שלם וקוהרנטי ובו גוף שלם של אונייה הפונה בקו כמעט ישר צפונה, כשהוא נוטה בזווית 60 מעלות על צידו הימני וגוחן מעט קדימה בכיוון החרטום. מאחר שלא שרדו לימינו תיאורים של שיטות הבנייה באנגליה של כלי שיט דוגמת "מרי רוז", כללה החפירה גם סקר מפורט של צורת המבנה, ששפך אור חדש על בניית האוניות בתקופת שושלת טיודור. ברם, כדי לבצע חפירה מלאה משמעותה הייתה לסלק קודם את שכבות המגן של טין שגוננו על חלקי הגוף מפני ריקבון ושחיקה בזרמי המים, פעולה שצריך היה להשלימה בתקופה קצובה של שנים אחדות כדי לא לגרום לטרופת החשופה נזק בלתי הפיך.
החוקרים הגיעו למסקנה כי הפתרון הטוב ביותר הוא למשות את שרידי הגוף מהמים ולשמרם. על מנת להתמודד עם משימה מורכבת ויקרה זו הוחלט להקים גוף חדש, "קרן מרי רוז", ארגון לתועלת הציבור שחברים בו נציגי ארגונים רבים אחרים. ב-1979 נרכשה ספינת צוללים חדשה שהחליפה את הסירה הקודמת, הקטמרן "רוג'ר גרנוויל" באורך 12 מ', ששימשה את המשלחת מאז 1971. הבחירה נפלה על ספינת החילוץ "סלייפנר", כלי השיט ששימש כפלטפורמה לעבודות הצלילה ב"ואסה". הפרויקט, שהחל עם צוות של שנים-עשר צוללים מתנדבים שעבדו ארבעה חודשים בשנה, הלך והתרחב וכלל עתה למעלה מ-50 איש שעבדו כל שעות היממה כמעט במשך תשעה חודשים בשנה. נוסף להם היו עוד למעלה מ-500 צוללים מתנדבים וצוות מעבדה של כ-70 איש שעסקו בעבודות השימור והפעלת הבסיס בחוף. במהלך ארבע עונות החפירה מ-1979 עד 1982 הושקעו בפרויקט למעלה מ-22,000 שעות צלילה.
קורותיה של טרופת האונייה > גילוי הטרופת מחדש בימינו > החילוץ

כדי למשות את "מרי רוז" צריך היה להתגבר על מספר קשיים בלתי מוכרים עד אז. חילוץ אוניית המלחמה השוודית "ואסה" בשנים 1959–1961 היה התקדים היחיד שניתן ללמוד ממנו, אלא שאז מדובר היה בפעולה פשוטה יחסית, מאחר שהגוף היה שלם כמעט לגמרי ונח על הקרקעית כשהוא ניצב. "ואסה" נמשתה, למעשה, באותן שיטות בהן השתמשו בתקופה הטיודורית: העבירו חבלים מתחת לגוף וקשרו אותם אל שני פונטונים משני צידי האונייה; אחר כך הרימו אותה בשלבים וגררו אותה אל מים רדודים. במקרה של "מרי רוז", לעומת זאת, נותר רק שליש מהגוף שלם ונח שקוע עמוק בבוץ. הרמתו בשיטה המסורתית לא הבטיחה כי יישאר שלם עם הוצאתו מהמים. החופרים בחנו שיטות חילוץ רבות, כמו בניית סכרי עצירה (cofferdam) סביב האתר, מילוי האונייה במצופים קטנים (כמו כדורי פינג פונג) ואפילו הזרמת תמלחת לתוך קרקעית הים והקפאתה, כדי שעם ציפתה תרים את האונייה. בפברואר 1980, לאחר דיונים ארוכים, הוחלט לרוקן קודם את גוף האונייה מתכולתו ולחזק אותו ברצועות וצלעות פלדה. אחר כך יקיפו את הגוף ברצועות הרמה מניילון, ירימו אותה אל פני המים באמצעות מנוף צף בעל חצובה דו-רגלית ויעבירו אותה אל עריסה. באותה ישיבה הוחלט גם למשות את האונייה לפני סוף עונת הצלילה של 1982. החשש היה, כי אם הטרופת תישאר חשופה זמן נוסף, ייגרם לה נזק בלתי הפיך הן על ידי אורגניזמים ימיים והן על ידי זרמי הגאות והשפל.
במאי 1981, בעונת החפירות האחרונה, הביע אלכסנדר מק-קי את דאגתו מפני שיטת החילוץ שנבחרה וערער בגלוי על מעמדה של מרגרט רול כראש המשלחת. מק-קי חש כי מתעלמים ממנו, אף על פי שמילא תפקיד מרכזי בפרויקט מראשיתו הן כיוזם, הן כחוקר של "מרי רוז" ושל אוניות אחרות במצר סולנט והן כמשתתף פעיל בצלילות ובחפירה התת-ימית. לדעתו, שנמצאו לה תומכים נוספים, עלול הפרויקט להסתיים בכישלון חרוץ אם האונייה תינזק במהלך החילוץ והמשייה. הפתרון שהוצע היה להניח קודם את גוף האונייה על עריסת פלדה עוד מתחת לפני המים ואחר כך למשותם יחד. המחשבה להשתמש ברצועות הרמה מניילון נזנחה גם היא, ובמקומה הוחלט לקדוח חורים דרך הגוף ב-170 נקודות ולהשחיל דרכם לולבי ברזל אליהם ייקשרו הכבלים המחוברים למסגרת ההרמה.
באביב 1982, לאחר שלוש שנות חפירה אינטנסיביות, הוחל בהכנות למשיית האונייה. המסגרת חוברה אל הגוף והורמה אט-אט על ידי ארבע רגליים הידראוליות, כשהיא מחלצת את האונייה מקרקעית הים. אחר כך הרים המנוף הכבד של האסדה "טוג מור" את המסגרת והגוף יחד והניח אותם על עריסה שנבנתה במיוחד לדבר ורופדה בשקים מלאים מים. בבוקר 11 באוקטובר 1982 הוחל בביצוע השלב האחרון של החילוץ. בשעה 9:03 הגיחה מהמים העריסה ועליה "מרי רוז" לעיני צוות החילוץ, הנסיך צ'ארלס וצופים סקרנים שחגו בסירות סביב האתר. גוף האונייה הספוג מים רופד בשקים נוספים שמולאו באוויר, והעריסה ועליה האונייה הונחו על אסדה והועברו לחוף.
הממצאים הארכאולוגיים

מלבד שרידי גופותיהם של כמחצית מאנשי הצוות נתגלו בטרופת ה"מרי רוז" למעלה מ-26,000 ממצאים וחלקי עץ של גוף האונייה. מאחר שאונייה היא יחידה אוטונומית המספקת את צורכי עצמה, הייתה "מרי רוז" עמוסה בצידה (מזון ושתייה) שהספיקה לכלכלת הצוות לימים רבים. השוואה בין חביות האחסון של "מרי רוז" עם אלו של טרופת אוניית סוחר מ-1560 לערך מראה כי איכותן הייתה טובה יותר, הן היו חסונות ועמידות, דבר המלמד כי שלטונות הצי בתקופה הטיודורית הציבו סטנדרטים גבוהים לאספקה ולאחסון המזון באוניות. מלבד הציוד הכללי נמצאו בטרופת "מרי רוז" גם חפציהם של אנשי צוות יחידאים, ובהם מלבושים, משחקים, תשמישי קדושה, כלי רחצה אישיים, כלי דיג ותפירה.
בצוות האונייה היו כמה בעלי מקצוע אומנים, והיא הייתה מצוידת בכלים ובאפסניה לתחזוקה שגרתית ולתיקון נזקי קרב. סביב ובתוך אחת הקבינות בסיפון הראשי, מתחת לצור הירכתיים, גילו הארכאולוגים "אוסף של כלי נגרות... חסר תקדים בגודלו ובגיוונו", שכלל שמונה תיבות של כלי נגרים. הכלים, ובהם מקבות וקערות עטרן לאטימת החריצים בין הלוחות, היו שייכים לאחד מכמה הנגרים ששירתו באונייה.
רבים מהתותחים ומכלי הנשק האחרים שנתגלו ב"מרי רוז" הם ממצאים נדירים מסוגם, שעל קיומם היה ידוע עד אז רק מעדויות כתובות ואיקונוגרפיות. כמעט כל מגיני-האקדח (gunshields) ששרדו לימינו הם מ"מרי רוז", וארבעת תותחי ברד-הכדורים הקטנים הם הדוגמאות היחידות הידועות של כלי נשק מסוג זה.
כמו כן נתגלו בטרופת ה"מרי רוז" שרידי בעלי חיים. עם אלו נמנים שלדים של עכברוש, צפרדע וכלב. הכלב, בן תערובת שגילו בין שמונה-עשר חודשים לשנתיים, נמצא סמוך לפתח הקבינה של הנגר, וכפי הנראה הובא לאונייה כדי לצוד עכברושים. בתשע חביות נתגלו עצמות בקר, מה שמלמד כי הן הכילו מנות מוכנות של נתחי בשר־בקר עבור הצוות. כמו כן נתגלו עצמות חזירים ודגים שהונחו בסלים.
הממצאים הארכאולוגיים > כלי נגינה

הארכאולוגים גילו בטרופת האונייה שני כינורות, קשת, קַלְמִית חרישית, שלושה חלילי שלושה נקבים, שמנגנים בהם ביד אחת כך שהיד השנייה נשארת פנויה לנגן בכלי הקשה, וטמבור עם מקל הקשה. כלי נגינה אלה הנעימו את זמנם של אנשי הצוות, והם שימשו גם למתן קצב כאשר משכו המלחים את חבלי המפרשים או סובבו את הכננים שעל הסיפונים העליונים. הטמבור הוא הקדום ביותר מסוגו הידוע כיום, ולמקל ההקשה צורה שלא הייתה מוכרת עד כה. חלילי שלושת הנקבים ארוכים במידה ניכרת מדוגמות אחרות בנות אותה תקופה המוכרות כיום, וגילויים מוכיח כי איורים בני הזמן, שהיו חשודים קודם לכן כבלתי מדויקים, אכן מתארים במדויק את הכלים האמיתיים. עד גילוי הקלמית של ה"מרי רוז", מין חליל ממנו התפתח לימים האבוב, לא ידעו חוקרי תולדות כלי הנגינה כיצד נראתה "קלמית חרישית" או "קלמית עדינה", שעל פי המסופר הפיקה צלילים צווחניים פחות מהקלמיות הראשונות. הקלמית החרישית נעלמה בסביבות המאה ה-16, והכלי שנמצא ב"מרי רוז" הוא היחיד ששרד. נגינה ברפליקה שהוכנה על פיה, בלוויית טנבור, הראתה כי מילאה את "תפקיד הבאס בצורה יעילה ביותר" והיטיבה ללוות בצליליה המלאים והעשירים את ריקודי המלחים על הסיפון. מספר הכינורות מהמאה ה-16 שנשתמרו לעת הזאת הוא מועט ביותר, אך אף לא אחד מהם דומה לסוג הכינורות שנתגלו ב"מרי רוז". גם מהם הוכנו רפליקות, אך מאחר שצווארי הכינורות ומיתריהם חסרים, הידיעות אודות צורת המבנה שלהם אינן שלמות.
הממצאים הארכאולוגיים > כלי ניווט

בין שרידי קבינה קטנה בחרטום ובכמה מקומות נוספים בטרופת האונייה נחשפה ערכת מכשירי הניווט הקדומה ביותר שנתגלתה עד כה באירופה: מצפנים, מחוגות עוקצים, סרגל לעבודת מפות, מדי זווית, אנכי עומק, מכשיר לחישוב מועדי-ים ומד-דרך ימי (לוג) לחישוב מהירות השיט. אחדים מהממצאים הללו ייחודיים לא רק בשל גילם הקדום אשר ידוע במדויק, אלא גם משום שהם קודמים לעדויות הכתובות הקדומות ביותר המזכירות את השימוש בהם; מדי זווית שימשו על פי שורת ההיגיון למדידת מרחק על מפות, אך לא ידוע כי הנווטים האנגליים השתמשו במפות ימיות במחצית הראשונה של המאה ה-16, מצפנים אינם מתוארים באוניות אנגליות אלא בשנות השישים של המאה ה-16, והאזכור הראשון של מד דרך ימי הוא מ-1574.
הממצאים הארכאולוגיים > תאו של הגלב-מנתח

הקבינה בסיפון הראשי, מתחת צור החרטום, השתייכה לדעת החוקרים לגלב-מנתח (barber-surgeon), מי שהעניק טיפול רפואי לאנשי הצוות שנפצעו תוך כדי לחימה ובימים רגילים דאג לבריאותם. הממצאים החשובים ביותר הקשורים בו התגלו בתיבת עץ שלמה ללא פגע ובה למעלה מ-60 מכשירים וכלים בהם השתמש גלב-מנתח בעבודתו: ערכה שלמה של סכיני מנתחים, מהם שרדו ידיות העץ בלבד אך אף לא אחד מלהבי הברזל; מזרק נחושת לשטיפת פצעים ולטיפול בזיבה; ואפילו בקבוק מעשה־אומן להאכלת חולים שלא יכלו לשרת את עצמם. חפצים נוספים התגלו סביב הקבינה, וביניהם מגרדים לניקוי אוזניים, קערות גילוח ומסרקים. בעזרת מגוון הכלים והמכשירים הרפואיים הללו ונוספים יכול היה הגלב-מנתח לקבע שברי עצמות, לקטוע גפיים ולטפל בפציעות חמורות אחרות, לרפא מחלות אחדות ולהעניק לאנשי הצוות תנאים מינימליים של היגיינה אישית. עוזר אחד או יותר סייעו לו בעבודתו.
הממצאים הארכאולוגיים > השימור

שימור האונייה והממצאים שנתגלו בה היוו חלק מרכזי של הפרויקט כבר מראשיתו. חפצים רבים נשתמרו היטב, במיוחד אלו שהיו קבורים בטין, אך היו רגישים ביותר לחשיפה ממושכת לאוויר לאחר משייתם מהמים. הארכאולוגים והמשמרים היו צריכים לעבוד יחד כבר עם תחילת החפירות כדי למנוע את הרס הממצאים שנחשפו. מייד לאחר משייתם הושמו הממצאים במה שקרוי "אחסון פסיבי", ורק אחר כך הועברו לשימור אקטיבי שאפשר את אחסנתם באוויר הפתוח. ממצאים קטנים עשויים עץ – החומר הנפוץ ביותר – נאטמו בשקי פוליאתילן כדי לשמור אותם לחים. קורות וחלקי עץ שהיו גדולים מכדי שניתן יהיה לעטוף אותם אוחסנו במכלי מים פתוחים. את הצמיחה וההתפתחות של פטריות ומיקרובים מנעו בשיטות שונות, שכללו אחסנה בטמפרטורה נמוכה והוספת כימיקלים; לטיפול בחלקי עץ גדולים נעזרו בחלזונות מים נפוצים, שניזונו מהאורגניזמים הורסי העץ אך לא פגעו בעץ עצמו.
חומרים אורגניים אחרים, כמו עור ואריגי בד, טופלו בשיטות דומות, ואוחסנו כשהם לחים במכלי מים פתוחים או במכלי פלסטיק אטומים. ממצאים עשויים עצם או שנהב וכן זכוכית, קרמיקה ואבן עברו טיפול לסילוק מלחים כדי להגן עליהם מפני התגבשות של מלח. חפצי ברזל, נחושת וסגסוגות נחושת נשמרו בתוך תמיסת סודיום ססקוויקרבונט (Na3H(CO3)2) כדי למנוע התחמצנות ותגובה כימית עם הכלורידים שחדרו למעטפת. סגסוגות עופרת ופיוטר הן עמידות מעצם טבען בסביבה אטמוספירית ואינן מצריכות בדרך כלל טיפול מיוחד. כסף וזהב היו החומרים היחידים שלא נזקקו לאחסון פסיבי מיוחד.
שימור גוף האונייה היה החלק המורכב והיקר ביותר בכל הפרויקט. תרומה של 4.8 מיליון לירות שטרלינג שנתקבלה ב-2002 מה-Heritage Lottery Fund ומענק כספי שווה לה מאת העיר פורטסמות' ומועצות מחוז המפשייר אפשרו את המשך השימור על פי לוח הזמנים המתוכנן. במהלך השימור הפסיבי לא ניתן היה להחזיק את גוף האונייה כשהוא אטום לחלוטין לסביבה, וכדי למנוע את התייבשותו ריססו עליו בצורה סדירה מים מסוננים במעגל סגור שחומם בין 2 ל-5 מעלות צלזיוס. כשעץ ספוג מים מתייבש, לאחר שהיה במים כמה מאות שנים, הוא מצטמק ומאבד מנפחו בין 20 ל-50 אחוזים, והתנדפות המים מתוך תאי העץ גורמת לקריסתם ולעיוות צורתו של החפץ והיסדקותו. השימוש בפוליאתילן גליקול (PEG) לשימור ממצאים עשויים עץ היה מוכר עוד קודם, ובשנות ה-80 השתמשו בו לשימורה של "ואסה". ב-1994, לאחר כמעט עשור של ניסיונות עם חלקי עץ קטנים, החלו יישום תוכנית השימור התלת-שלבית של גוף האונייה. במהלך השלב הראשון, שנמשך מ-1994 עד 2003, ריססו על חלקי הגוף פוליאתילן-גליקול בעל משקל מולקולרי נמוך, שתפס את מקום המים בתוך המבנה התאי של העץ. מ-2003 עד 2010 השתמשו בפוליאתילן-גליקול בעל משקל מולקולרי גבוה יותר כדי לחזק את שכבות העץ החיצוניות. השלב השלישי יהיה ייבוש מבוקר באוויר שיימשך שלוש עד חמש שנים, ולכן לא יסתיים שימורה של "מרי רוז" לפני 2015.
מוזיאון "מרי רוז"

מאז הוחלט למשות את טרופת "מרי רוז" התנהלו דיונים היכן תוצג בסופו של דבר דרך קבע. המחשבה הראשונית הייתה להציב את האונייה באיסטני שבאי פורטסי, בפינה הדרום-מזרחית של פורטסמות', אך ההצעה נדחתה בסופו של דבר בשל בעיות חנייה והמרחק מהמספנה בה נבנתה "מרי רוז" לראשונה. ביולי 1981 הועלתה הצעה אחרת: להעמיד את "מרי רוז" סמוך ל"ויקטורי", אוניית הדגל המפורסמת של אדמירל נלסון במעגנה ההיסטורית בפורטסמות'. קבוצה בשם "החברה לשימור ימי" הציעה אפילו את מצודת סאות'סי, ממנה ראה המלך הנרי השמיני את "מרי רוז" בשעת טביעתה.
מאז אמצע שנות השמונים נשמר גוף האונייה במבדוק יבש מקורה ובו עבר תהליך שימור מתמשך. הקהל יכול היה לצפות באונייה רק דרך קיר זכוכית, בשל הצורך לשמור אותה במצב רטוב – בשלב ראשון על ידי התזת מים ואחר כך בפוליאתילן גליקול. מאז נפתח אולם השימור ב-4 באוקטובר 1983, פחות משנה מאז נמשתה, צפו באונייה למעלה משבעה מיליון מבקרים (נכון לשנת 2007). מוזיאון מרי רוז שכן תחילה במבנה סמוך לאולם השימור ונפתח לקהל ב-9 ביולי 1984. הוא הכיל תצוגות שתיארו את תולדות האונייה והממצאים שנתגלו בה, מתותחי ברונזה שלמים ועד כלי בית. ב-2005 הוחל בתכנון מוזיאון חדש סמוך ל"ויקטורי", בו יוצגו תחת קורת גג אחת גוף האונייה מבלי שמחיצות זכוכית מפרידות בינו לבין קהל המבקרים והממצאים הרבים שנמשו מטרופת האונייה. בספטמבר 2009 נסגר זמנית אולם השימור של "מרי רוז" כדי לאפשר את הקמת המבנה החדש, אשר נפתח לקהל ב-31 במאי 2013.
ענפי מסב הלב

| --- | --- |
 שיוך:  branch of phrenic nerve 
 מזהים
 לטינית (TA98):  r. pericardiacus 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A14.2.02.029 
 TA2 (2019):  6381 
 FMA:  6201 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0228838 
 
עַנְפֵי מֵסַב הַלֵּב (TA: rami pericardiaci) הם ענפים עורקיים המסתעפים מאבי העורקים החזי ומספקים דם למסב הלב (פריקרד). הענפים, שאינם מסודרים בזוגות ומספרם מועט, יוצאים לפנים ומתפצלים לענפים קטנים המספקים את חלקו האחורי של מסב הלב.
ראו גם

ענפי הסמפונות (עורקים)
ענפי הוושט (עורקים)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TA98: A14.2.02.029 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אנטומיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ענפי הבינה

עַנְפֵי הַבֵּינָה (TA: rami mediastinales), או כפי שחלקם נקראו בעבר עוֹרְקֵי הַבֵּינָה, הם ענפים עורקיים בבית החזה המספקים דם לאזור הבינה.
מקורם של ענפי הבינה הוא לרוב בשני עורקים: אבי העורקים החזי ועורק החזה הפנימי. מאבי העורקים החזי יוצאים מספר ענפים קטנים המספקים דם לקשרי הלימפה ולרקמת החיבור הרפה שבבינה האחורית, בעוד שמעורק החזה הפנימי יוצאים הענפים לספק דם לקשרי הלימפה ולרקמת החיבור שבבינה הקדמית, לרבות לשאריות התימוס.
ראו גם

ענפי הסמפונות
ענפי הוושט
ענפי מסב הלב
ערך זה הוא קצרמרבנושא אנטומיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פאבל קיסליוב

הרוזן קיסליוב, דיוקן שצייר פרנץ קרוגר בשנת 1851
פאבל קיסליוב (ברוסית: Павел Дмитриевич Киселёв) ‏
(8 בינואר[דרושה הבהרה] 1788 – 14 בנובמבר 1872), גנרל רוסי שהצטיין במלחמות נפולאון, רפורמטור רוסי, מושל נסיכות מולדובה וולאכיה ברבע השני של המאה ה-19, מחבר התקנון האורגני.
פאבל קיסליוב נולד במוסקבה, רוסיה.
במהלך שרותו כמפקד יחידה צבאית באזור דרום רוסיה, רבים ממשתתפי מרד הדקבריסטים שרתו תחת פיקודו. בשנת 1839 הוענק לו תואר רוזן.
היה שר הרכוש הממלכתי הרוסי הראשון מ-1837 עד 1856. בשנת 1856 נשלח לפריז בתור שגריר. בשנת 1862 עזב את השרות, אך רוב הזמן התגורר מחוץ לרוסיה. הלך לעולמו בפריז. על השרות המצטיין הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש.
אחד הרחובות הראשיים בבוקרשט קרוי על שמו.
סמל מונטנגרו

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  מונטנגרו 
 תאריך אימוץ:  12 ביולי 2004 
 
סמל מונטנגרו אומץ על ידי הפרלמנט ב-12 ביולי 2004 והחליף את הסמל של ממלכת מונטנגרו. השינוי העיקרי הוא שינוי צבע העיט מכסף לזהב.
הסמל מתאר את העיט הדו-ראשי בזמן מעוף – סמל משפחת פטרוביץ'-נגוש (Petrović-Njegoš) שהיו שליטי מונטנגרו. למעשה זה סמל ביזנטי שמתבסס על סמל רומאי. העיט הדו ראשי מסמל איחוד של המדינה עם הכנסייה הנוצרית. עיט דו ראשי זה היה גם סמל של שליטי זטה (Zeta) משפחת צ'ורני (Crnojević). בקביעת פריסת הסמל עומד סמל של רוסיה הצארית, איתה שליטי מונטנגרו היו בקשרים פוליטיים קרובים.
האריה העובר במרכז הסמל הוא סמל של הסמכות הבישופית ומייצג נושא תחיית המתים הנוצרית. הוא הועתק מהסמל של ונציה שהיה לה השפעה גדולה באזור. כאשר מונטנגרו קבלה עצמאות מסרביה היא הייתה תחת שלטון של כוהני דת תוך התמודדות מתמדת עם פלישות האימפריה העות'מאנית. זו הסיבה לנוכחות החזקה של הנושאים הדתיים בסמל. עם התבססות השליטה החילונית בשנת 1851 האריה הועמד מתחת לעיט וראשי תיבות של השליט היו על המגן. בסמל הנוכחי, האריה הוצג מחדש מעל העיט בניגוד למסורת של המאה ה-19. על אף שהמדינה היא רפובליקה, גם כתר הממלכה מוצג בסמל. יש בכך ניגוד מסוים, אך הפתרון פופולרי מאוד בקרב התושבים.
ראו גם

דגל מונטנגרו
המנון מונטנגרו
| סמלי מדינות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בוסניה והרצגובינה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • ותיקן • טורקיה • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מונטנגרו • מלטה • מקדוניה • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה • סן מרינו • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קוסובו • קזחסטן • קפריסין • קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| שטחים תלויים | אבחזיה • אג'ריה • אולדרני • אולנד • איי פארו • גגאוזיה • גיברלטר • ג'רזי • גרנזי • דרום אוסטיה • האי מאן • הרם • טרנסניסטריה • סרק • צפון קפריסין |  |
אירופה • אפריקה • אסיה • אוקיאניה • אמריקה הדרומית • אמריקה הצפונית
סלאקליין

סלאקליין בווינה בספטמבר 2011
סלאקליין (באנגלית: Slackline) הוא שילוב של ספורט ופעילות פנאי. זוהי פעולת הליכה בשיווי משקל על רצועה שטוחה העשויה פוליאסטר או פוליאתילן. הסלאקליין מתוח בין שני עוגנים (לדוגמה, עצים או בניינים), והוא דומה להליכה על חבל, אך ללא שימוש במקל לאיזון. רצועת הסלאקליין מתוחה פחות מהחבל שמשמש לסוגים אחרים של הליכה על חבל, על מנת ליצור קו דינמי יותר. המתח של הרצועה משתנה בהתאם לאופן השימוש.
דיסציפלינות סלאקליין

Slackline - סלאקליין : השימוש הנפוץ ביותר בסלאקליין. מתיחה בין עצים, נעשה לרוב בפארקים. הרצועה נמתחת בגובה של עד 1.5 מטר ולאורכים של עד 35 מטר. רוחב הרצועה הנפוץ הוא 5 ס"מ (2" אינץ') ו-2.5 ס"מ (1" אינץ') והמתיחה נעשית באמצעות מערכת ראצ'ט או 'פרימיטיב'.
Longline - לונגליין: מתיחה של סלאקליין בין עצים, נעשה לרוב בפארקים. הרצועה נמתחת בגבהים שונים ולמרחקים שהם מעל ל-35 מטר. רוחב הרצועה הנפוץ הוא 2.5 ס"מ והמתיחה נעשית לרוב באמצעות מערכת מתיחה יעילה יותר כמו שימוש בגלגלות. נכון להיום, שיא העולם בלונגליין עומד על 610 מטר ונקבע בסין על ידי הסלאקר אלכסנדר שולץ מגרמניה ב-2015.
Trickline - טריקליין : בטריקליין הרצועה נמתחת יותר מהרגיל על מנת לשמש מעין טרמפולינה עליה ניתן לקפץ ולעשות תרגילים שונים. זה הוא השימוש היחידי בסלאקליין שהוא גם תחרותי, וישנן תחרויות טריקים שמתקיימות בכל העולם. אורך הרצועה הוא לרוב 18–25 מטר. רוחב הרצועה המקובל לטריקליין הוא 5 ס"מ והיא נמתחת באמצעות מערכת ראצ'ט או שני ראצ'טים ומעוגנת באמצעות רצועות תעשייתיות ושאקלים חזקים יותר כדי לאפשר שימוש בטיחותי במתח גבוה.
Highline - הייליין : הייליין הוא מתיחה של סלאקליין בגובה שנפילה ממנו תגרום לפציעה חמורה או מוות. מדובר בדיסציפלינה למתקדמים הכרוכה בסיכון משמעותי ודורשת ידע וניסיון מקדימים. לרוב מבוצע בטבע, בין מצוקים ובמרחבים עירוניים בין בניינים. בנוסף, פסטיבלי הייליין מתקיימים ברחבי העולם. אלו הם כנסים מאורגנים בהם ניתן לתרגל הייליין בסביבה בטוחה ומבוקרת יחסית והם מומלצים כחווית הייליין ראשונה עקב הסיכון הכרוך בדסיצפלינה. בהייליין ישנן שתי רצועות סלאקליין מתוחות ומודבקות אחת לשנייה כדי לאפשר כפילות, והמשתמש הולך על הרצועה כאשר הוא מאובטח עליה באמצעים ייעודיים להייליין (בשונה מטיפוס). רוחב הרצועה המקובל הוא 2.5 ס"מ. שיא העולם עומד על 1900 מטר ונקבע בקנדה על ידי קבוצת "Les Funambules Modernes" ב-2018. ההייליין האורך ביותר שנמתח היה באורך 2800 מטר, בנרווגיה. הספורטאים הצליחו ללכת 2500 מטר מתוכו, אך הוא לא נחשב לשיא עולם כיוון שאיש לא הצליח לחצות את כולו מבלי ליפול.
Waterline - ווטרליין: ביצוע סלאקליין מעל המים במרחקים שונים. רוחב הרצועה הנפוץ הוא 2.5 ס"מ אך ניתן להשתמש גם ב-5 ס"מ למרחקים של עד 35 מטר. שיא העולם עומד על 535 מטר נקבע באיטליה על ידי הסלאקר אלכסנדר שולץ מגרמניה ב-2016.
Yogaslack - סלאקליין-יוגה: היוגה סלאקליין לוקח את תנוחות היוגה המסורתיות ומשלב אותם בסלאקליין. פעולות אלה מפתחות אצל המשתמש מיקוד, איזון דינמי, כוח, נשימה, אינטראקציות הליבה, גמישות וביטחון.
Rodeoline - רודאוליין: בדיסציפלינה זו הסלאקליין אינו נמתח, אלא נתלה בלבד בין שתי נקודות עגינה גבוהות כך שהרצועה תלויה ביניהן. המשתמש מתאזן על הרצועה ומתנדנד עליה. מדובר בשימוש מתקדם לסלאקליין הדורש יכולת ריכוז ושרירי ליבה מפותחים.
הסלאקליין החל את דרכו בפארק יוסמיטי בקליפורניה של שנות ה-60 כאשר מספר מטפסים התנסו בטיפוס ובהליכה על שרשראות הברזל של גדרות החניה בפארק. הסלאקליין המודרני שכולל הליכה על רצועת בד צרה, התחיל גם הוא לראשונה בפארק יוסמיטי בקליפורניה בשנות ה-80, והמטפסים: אדם גרוסובסקי וג'ף אלינגטון נחשבים לאבות המייסדים של הסלאקליין. התחום תפס תאוצה בעולם בשנות ה-80 האחרונות והוא הולך ומתפתח בצעדי ענק.
היתרונות בפעילות

העיסוק בתחום ספורט זה משפר משמעותית את מערכת שיווי המשקל, את מהירותו ואת דיוק המידע המגיע מהחיישנים אל המוח. כמו כן בעזרת פעילות זו חל שיפור ביכולתו של המוח לעבד את המידע. יתרונות האימון רבים וכוללים שיפור ביציבה, שיפור בתנועות שהופכות למדויקות יותר ובהפחתה של פציעות ספורט ופגיעות אחרות כמו פציעה בגב התחתון.
בישראל

סלאקליין היא פעילות בטוחה ונפוצה בישראל. עם זאת, ישנם עקרונות בטיחותיים בסיסיים שחשוב להכיר בזמן העיסוק בסלאקליין. לעומת זאת, פעילויות הייליין, שטומנת בחובה סיכונים רבים אינה מוסדרת ומשתמשים שיעשו פעילות זו בשמורות טבע עלולים להיקנס על ידי פקחי רשות שמורות הטבע והגנים.
הערות שוליים

↑  Thomas Buckingham, What is Slacklining?, International Slackline Association (באנגלית)
↑  מה זה סלקליין?, באתר Middle Way Slacklines | חברת הסלקליין הישראלית | מידלוואי סלקליין, ‏2020-09-24
↑  ISA : Longline, data.slacklineinternational.org
1 2  Slackline World Records (2017 Edition), HopOn Slacklines
↑  Alexander Schulz Slackliner, www.facebook.com (באנגלית)
↑  ISA : Highline, data.slacklineinternational.org
↑  העולם הקסום של פסטיבלי הייליין - Middle Way Slacklines | חברת הסלקליין הישראלית | מידלוואי סלקליין, באתר middlewayslacklines.com
↑  Leftcoast, www.facebook.com (באנגלית)
↑  Smiley Videography, Slacktivity, www.facebook.com (באנגלית)
↑  היתרונות בתרגול סלקליין, באתר Middle Way Slacklines | חברת הסלקליין הישראלית | מידלוואי סלקליין, ‏2020-09-21
↑  טיפים למתחילים ומתקדמים שמתרגלים סלקליין. מומלץ לקריאה, באתר Middle Way Slacklines | חברת הסלקליין הישראלית | מידלוואי סלקליין, ‏2020-09-24
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1081134 
הולך על סלאקליין מתאמן על מעקה במזח בחוף בת גלים בחיפה, אוקטובר 2018
סמל מדריד (קהילה אוטונומית)

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  מדריד 
 תאריך אימוץ:  23 בדצמבר 1983 
 
סמל מדריד הוא סמלה הרשמי של הקהילה האוטונומית מדריד שבספרד.
המגן מעוצב כשדה אדום שבו שתי טירות זהב בעלות שלושה צריחים משוננים שחלונותיהן ודלתותיהן כחולים. הטירות והרקע האדום נלקחו מסמל ממלכת קסטיליה ששלטה באזור בעבר ומספר הטירות הוא שניים כדי לסמל את קסטיליה-לה מנצ'ה ואת קסטיליה ולאון שבשטחן. מעליהם שבעה כוכבים מחומשים לבנים מסודרים בשתי שורות, ארבעה בעליונה, ושלושה בתחתונה. הכוכבים מייצגים את שבעת המחוזות האדמיניסטרטיביים שבשטח הקהילה האוטונומית ואת שבעת הכוכבים שבסמל העיר מדריד, בירת הקהילה האוטונומית. הסבר נוסף לשבעת הכוכבים הוא שהם מייצגים את שבעת כוכבי הדובה הגדולה.

מעל המגן מותקן כתר ממלכת ספרד.
הסמל נקבע בחוק ב-23 בדצמבר 1983.
ראו גם

דגל מדריד (קהילה אוטונומית)
סליילסה

| --- | --- |
סמל סליילסהסמל סליילסה
כנסיית סנקט מיקלס בסליילסה
כנסיית סנקט מיקלס בסליילסה
 מדינה:  דנמרק דנמרק
 מחוז:  שלן
 שטח:  16.2 קמ"ר
 גובה:  51 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  34,118 (2021)
 קואורדינטות:  55°24′17″N 11°21′11″E﻿ / ﻿55.404861°N 11.353056°E﻿ / 55.404861; 11.353056
 אזור זמן:  UTC+1
 https://www.slagelse.dk/borger
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת דנמרק מוגדלת) קופנהגן אודנסה אולבורג אורהוס אסביירג שוודיה גרמניהסליילסה(למפת דנמרק רגילה) קופנהגן אודנסה אולבורג אורהוס אסביירג שוודיה גרמניהסליילסה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סליילסה (בדנית: ‏Slagelseקובץ:Da-Slagelse.ogg‏Ⓘ‏, הגייה: ˈslɛːjl̩sə), היא עיר בדנמרק הממוקמת במערב האי שלן. העיר היא מקום מושבה של המועצה האזורית של סליילסה והיא הגדולה ביותר במועצה.