stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברסלאו (סיירת, 1911)
תכנון

ברסלאו הייתה באורך כולל של 138.7 רגל (455 רגל), רוחב של 13.5 מטר (44 רגל) ושוקע של 4.4 מטר (14 רגל) מקדימה. הדחק האונייה היה 4,564 טון (4,492 טון ארוך) בתפוסה סטנדרטית ועד 5,281 טונות (5,198 טונות ארוכות) במעמס מלא. מערכת ההנעה שלה כללה שני סטים של טורבינות קיטור של AEG-וולקן שהניעו ארבעה מדחפים בקוטר 2.47 מטר (8 רגל 1 אינץ'). הם תוכננו להספק של 25,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט), אך הגיעו ל-33,482 כוחות סוס (24,968 קילוואט) בשירות. אלה הופעלו על ידי שישה עשר דוודי צינור מים על בסיס פחם מסוג מארין, למרות שהם שונו מאוחר יותר לשימוש במזוט שרוסס על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. אלו העניקו לספינה מהירות מרבית של 27.5 קשרים (50.9 קמ"ש). ברסלאו נשאה 1,200 טון של פחם, ועוד 106 טון של נפט שהעניקו לה טווח של כ-5,820 מיילים ימיים (10,780 ק"מ) במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש). היה לה צוות של 18 קצינים ו-336 מלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') SK L/45 במעמדים בודדים. שניים הוצבו זה לצד זה קדימה על המצודה, שמונה מוקמו באמצע הספינה, ארבעה משני הצדדים, ושניים זה לצד זה מאחור. התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של 30 מעלות, מה שאפשר להם לירות במטרות עד 12,700 מטרים (13,900 יארד). סופקו להם 1,800 פגזים של תחמושת, 150 פגזים לכל תותח. היא הייתה מצוידת גם בזוג צינורות טורפדו 50 סנטימטרים (19.7 אינץ') עם חמישה טורפדות; הצינורות היו שקועים בגוף האונייה בצד הרוחב. היא גם יכלה לשאת 120 מוקשים. האונייה הייתה מוגנת על ידי חגורת שריון בקו המים בעובי 60 מילימטרים (2.4 אינץ') באמצע האונייה. במגדל הניווט היו דפנות בעובי 100 מילימטרים (3.9 אינץ'), והסיפון היה מכוסה עם לוח שריון בעובי עד 60 מ"מ.
היסטוריית שירות

ברסלאו הוזמנה תחת שם החוזה "ארזאץ פאלקה" והונחה במספנת AG Vulcan בשטטין בשנת 1910. בטקס ההשקה שלה ב-16 במאי 1911, היא הוטבלה על ידי ראש עיריית ברסלאו, על שמה נקראה האונייה. לאחר השקתה, החלו עבודות ההתאמה ונמשכו עד אמצע 1912. היא נכנסה לשירות בצי הים הפתוח ב-20 באוגוסט 1912.
לאחר כניסתה לשירות, ברסלאו שובצה בפלגת הים התיכון יחד עם סיירת המערכה גבן בפיקודו של קונטר-אדמירל וילהלם סושון. הצי הגרמני החליט שהוא זקוק לנוכחות ימית קבועה בים התיכון לאחר מלחמות הבלקן שהחלו ב-1912 קרל דניץ, גרוס-אדמירל לעתיד במהלך מלחמת העולם השנייה, שירת על סיפון ברסלאו מ-1912 עד 1916.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ברסלאו וגבן היו אמורים לאסור קרב על אוניות תובלה צרפתיות המעבירות חיילים מאלג'יריה לצרפת. ב-3 באוגוסט 1914, שתי האוניות של סושון יצאו להפליג מול אלג'יריה; קצת אחרי 06:00, ברסלאו הפגיזה את נמל העלייה של בון בזמן שגבן תקפה את פיליפוויל. אולם ההתקפות גרמו נזק מינימלי, וסושון ניתק מגע במהירות וחזר למסינה כדי לחדש את מלאי הפחם שלו. למרות שהבריטים עדיין לא היו במלחמה עם גרמניה, שתי סיירות המערכה הבריטיות אינדומיטבל ואינדפטגיבל עקבו אחר האוניות הגרמניות כשהן היו בדרכן למסינה. לאחר חידוש חלקי של הפחם של גבן ב-5 באוגוסט, סושון קבע לפגוש קולייר בים האגאי. גבן וברסלאו עזבו את הנמל למחרת בבוקר לכיוון קונסטנטינופול, נרדפות על ידיצי הים התיכון הבריטי. באותו ערב, שייטת הסיירות הראשונה, בפיקודו של אדמירל משנה ארנסט טרוברידג', יירטה את הגרמנים; ברסלאו החליפה אש לזמן קצר עם הסיירת הקלה גלוסטר לפני שטרוברידג' ביטל את המתקפה, מחשש מהתותחים בקוטר 28 סנטימטרים (11 אינץ') של גבן.
ב-8 באוגוסט, גבן וברסלאו פגשו את הקולייר ליד האי דונוסה ליד נקסוס, וכעבור יומיים הם נכנסו לדרדנלים. כדי לעקוף את דרישות הנייטרליות, העבירה גרמניה את שתי האוניות לצי העות'מאני ב-16 באוגוסט, אם כי המכירה כביכול הייתה פשוט תחבולה. ב-23 בספטמבר קיבל סושון הצעה לפקד על הצי העות'מאני. השם של ברסלאו שונה למידילי בעוד השם של גבן שונה לסולטאן יעבוז סלים; הצוותים הגרמנים שלהם נשארו עם האוניות ולבשו מדים עות'מאניים ותרבושים. הבריטים לא קיבלו את מכירת האוניות לאימפריה העות'מאנית והציבו כוח חוסם מחוץ לדרדנלים עם פקודות לתקוף את האוניות אם יופיעו, ללא קשר לדגל שהניפו.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > שירות עות'מאני > 1914

בערב 27 באוקטובר 1914, מידילי ושאר הצי העות'מאני עזב את הבוספורוס ונכנסו לים השחור, כביכול כדי לנהל תמרונים. במקום זאת, הצי התפצל לארבע קבוצות כדי לתקוף בסיסים רוסיים בצד השני של הים השחור; על מידילי ועל סיירת נוספת הוטלה המשימה למקש את מצר קרץ' ולאחר מכן לתקוף את נמל נובורוסיסק. מידילי הניחה שישים מוקשים במצר, שלימים הטביעו שתי ספינות סוחר רוסיות, ולאחר מכן הצטרפה לאונייה השנייה בהפגזת נובורוסיסק. הם הציתו את מכלי הנפט של הנמל, גרמו נזק לשבע ספינות סוחר והטביעו את ניקולאי של 1,085 טונות רישום ברוטו (GRT). למרות שהנזק שנגרם לרוסים היה קל יחסית, הוא אילץ את הרוסים להכריז מלחמה על האימפריה העות'מאנית, והביא את המדינה למלחמה בצד גרמניה.
בתחילת נובמבר 1914, בעוד מידילי פעלה במזרח הים השחור וכיסתה הובלות עות'מאניות, היא נותקה כדי להפגיז את נמל פוטי הרוסי כנקמה על התקפות רוסיות על הספנות הטורקית. ב-17 בנובמבר היא התייצבה עם סולטאן יעבוז סלים, בפיקודו של סושון, בניסיון ליירט את צי הים השחור כשחזר מהפצצת טרביזונד. מידילי גילתה את האוניות הרוסיות ליד כף סאריץ', הקצה הדרומי של חצי האי קרים בראות גרועה לטווח קצר. בקרב שהתפתח, סושון הורה על מידילי לתפוס עמדה בטוחה יותר מאחורי יעבוז, אבל היא ספגה אש מהדרנדנוטים טרי סוויאטיטליה ורוסטיסלאב ללא השפעה לפני שסושון הורה לספינות הטורקיות לנתק מגע זמן קצר לאחר מכן. הסיירת בילתה את שארית החודש בליווי אוניות תובלה לטרבזונד. ב-5 בדצמבר היא ליוותה פלוגת פשיטה קטנה לאקרמן, בסרביה, שנועדה לתקוף מתקני רכבת. בהפלגה חזרה, מידילי הפגיזה את סבסטופול, וגרמה לנזק לכמה שולות מוקשים שעגנו.
חודש לאחר מכן, ב-23 בדצמבר, מידילי יצאה לפעולה עם יעבוז סולטאן סלים ליד סינופ, ובחושך למחרת בבוקר היא נתקלה באוניית התובלה הרוסי אולג, שנועדה להטבעה כאוניית חסימה בזונגולדאק. מידילי הטביעה במהירות אולג אך נאלצה להסתובב לאחר שהבחינה ברוסטיסלאב. לאחר מכן היא נתקלה באוניית חסימה אחרת, אתוס, ואילצה את הצוות שלה להטביע את הספינה. לאחר מכן היא נכנסה לקרב לזמן קצר עם משחתות רוסיות לפני שהקדימה את הצי הרוסי כדי לעקוב אחר התקדמותן. תותחי חוף עות'מאניים אילצו את ספינות החסימה הנותרות להיות מוטבעות במים עמוקים.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > שירות עות'מאני > 1915

מידילי ערכה סדרה של גיחות נגד הרוסים בתחילת 1915, כולל מבצע בשיתוף עם הסיירת חמידיה בינואר, במהלכו הם נתקלו בשוגג עם צי הים השחור. מידילי קלעה פגיעה בצריח הסוללה הראשי של אוניית המערכה אבסטפי לפני שהאוניות העות'מאניות נסוגו.
ב-3 באפריל, הצי העות'מאני התייצב כדי לתקוף אוניות תובלה רוסיות מול אודסה. מידילי ויעבוז סולטאן סלים סיפקו את כוח החיפוי למתקפה, שנכשלה לאחר שהסיירת מג'ידי פגעה במוקש וטבעה מול אודסה. הצי הרוסי ניסה ליירט את הכוח הטורקי, אך מידילי ויעבוז סולטאן סלים הצליחו להימלט ללא פגע. שתי האוניות, אליהן הצטרפה חמידייה, ערכו סריקה לתקוף אוניות תובלה רוסיות ב-6 במאי, אך לא מצאו מטרות. מאוחר יותר באותו החודש, יחידות נחתים ממידילי ויעבוז סולטאן סלים נחתו כדי לסייע בהגנה מפני נחיתות בעלות הברית בגליפולי. בליל 10/11 ביוני, מידילי נתקלה במשחתות הרוסיות דרזקי וגנבני מול זונגולדאק. בקרב אש קצר, הסיירת פגעה בגנבני עם פגיעה בתא המנוע הימני שלה ששבר את קו הקיטור הראשי למנועים, אך נאלצה להסתובב לאחר שגנבני ירתה לעברה חמש טורפדות. מידילי נפגעה מירי שבע פעמים בעצמה עם נזק קל בלבד וגנבני נגררה חזרה לסבסטופול למחרת על ידי דרזקי.
מידילי פגעה במוקש ב-18 ביולי כשהפליגה מקונסטנטינופול כדי ללוות ספינת סוחר דרך שדות המוקשים המגינים על הבירה. הפיצוץ מתחת לחדר דוודים מס' 4 הרג שמונה אנשי צוות והיא הוצפה בלמעלה מ-600 טונות מים. האונייה הגיעה לנמל באיסטיניה ובדיקה העלתה כי היא לא נפגעה קשות. עם זאת, בשל מחסור בכוח אדם מיומן ובחומרים, תיקוני האונייה ארכו זמן רב למדי.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > שירות עות'מאני > 1916

האונייה לא חזרה לשירות עד פברואר 1916, וניצלה את ההזדמנות להחליף שניים מתותחי ה-10.5 ס"מ שלה בתותחי 15 ס"מ. ב-27 בפברואר היא שימשה להובלה מהירה של 71 קצינים ואנשי פלוגת מקלעים ומלאי משמעותי של אספקה ותחמושת לטרביזונד, שהייתה אז בלחץ כבד מצד הצבא הרוסי. כשהייתה בדרכה בליל 28 בפברואר, היא נתקלה במשחתות הרוסיות פונזיטלני ובספוקויני. מידילי התחמקה מהרוסים והגיעה לטרביזונד. ב-2 במרץ, היא ניסתה לתקוף זוג משחתות מצפון לזונגולדאק, אך היא לא הצליחה לתפוס אותן. לאחר מכן חזרה האונייה לבוספורוס. ב-11 במרץ, מידילי ערכה גיחה נוספת, כשהפעם נשאה 211 חיילים ו-12 חביות של דלק ושמן סיכה, שהונחתו בהצלחה ב-13. לאחר מכן היא עצרה בסמסון, שם היא אספה 30 טונה מטרית (30 טונות ארוכות; 33 טון קצר) קמח, טון תירס ו-30 טונות של פחם, לפני החזרה לבוספורוס.
מבצע אספקה שלישי התרחש ב-3 באפריל, כאשר האונייה הביאה 107 איש, 5,000 רובים, ו-794 ארגזי תחמושת לטרביזונד. לאחר ביצוע המסירה, האונייה פגשה את הצוללת U-33 והמשיכה לתקוף את הכוחות הרוסיים. מידילי הפגיזה עמדות רוסיות במפרץ סורמנה, שם הציתה את שולת המוקשים T.233, שהושמדה לאחר מכן על ידי תותח הסיפון של U-33. מידילי לאחר מכן פנתה צפונה והטביעה ספינת מפרש רוסית מול Tuapse לפני שנפגשה עם אוניית המערכה דרדנוט החזקה אימפרטריצה יקטרינה וליקאיה. מידילי נמלטה במהירות גבוהה לאחר שנורתה מספר פעמים, אם כי לא נגרם לה נזק. בתחילת מאי, הסיירת הניחה שני שדות מוקשים, כל אחד של 60 מוקשים. הראשון שבהם הונח בתעלת קיליה של נהר הדנובה והשני מול כף טרחנקוט שבחצי האי קרים. בסיור השני היא הפגיזה את יבפטוריה לאחר שהניחה את המוקשים שלה. מידילי העבירה חיילים נוספים לסינופה ולסמסון ב-30 במאי, וחזר עם תבואה וטבק כמטען סיפון.
ביולי, מידילי ויעבוז סולטאן סלים יצאו לפעולה כדי לתמוך במתקפת הנגד העות'מאנית בטרבזונד, ששברה את הקווים הרוסיים והתקדמה כ-20 ק"מ (12 מייל). מידילי הטביעה זוג ספינות רוסיות ליד סוצ'י ב-4 ביולי והשמידה עוד אחת שטורפדה ביום הקודם. לאחר מכן היא הצטרפה שוב ליעבוז סולטאן סלים לחזרה לבוספורוס, במהלכה התחמקו שתי האוניות מכוחות רוסים חזקים שניסו ליירט אותן. מאוחר יותר באותו החודש, ב-21 ביולי, מידילי ניסתה להניח שדה מוקשים מול נובורוסיסק, אך יירוט אלחוטי רוסי אפשר לאימפטריצה מריה ולכמה משחתות לצאת מהנמל ולנסות לנתק את מדילי מהבוספורוס. שתי האוניות נתקלו זו בזו בשעה 13:05, ומידילי פנתה במהירות דרומה. תותח הירכתיים 15 ס"מ שלה הרחיק את המשחתות הרוסיות, אבל האונייה יצאה לאט לאט מטווח התותחים הכבדים של אימפרטריצה מריה. כמה החטאות המטירו רסיסי פגזים על הסיפון ופצעו כמה אנשי צוות. שימוש רב במסכי עשן וגשם שוטף אפשרו למידילי לנתק מגע עם רודפיה הרוסים, והיא הגיעה לבוספורוס מוקדם בבוקר שלמחרת. עד סוף 1916, מחסור חמור בפחם מנע ממידילי ויעבוז סולטאן סלים לבצע פעולות התקפיות.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > שירות עות'מאני > 1917–1918

במאי 1917, מידילי הניחה שדה מוקשים בשפך הדנובה; כשהייתה שם, היא הרסה את התחנה האלחוטית באי הנחשים ולכדה 11 שבויים. שדה המוקשים שהניחה מאוחר יותר הטביעה את המשחתת לייטנאנט זאצארני ב-30 ביוני. בעוד מידילי הייתה בים, כוח רוסי כולל אימרטריצה יקטרינה וליקאיה, שעד אז שונה שמה סבובודנאיה רוסיה, פשטה על הבוספורוס. בעת חזרתה לנמל, מידילי זוהתה על ידי הצי הרוסי, שניסה לנתק אותה מביטחונו של הבוספורוס. מידילי דהרה לעבר הנמל, בעוד מטחים מסבובודנאיה רוסיה נפלו סביבה. המשחתת גנבני צמצמה טווח להתקפה, אבל מטח מתותחי ה-15 ס"מ של מידילי הבריח אותה. הסיירת הצליחה להגיע לנמל ללא נזק; זה היה הקרב הימי האחרון במלחמה בין ספינות המלחמה הגרמניות לשעבר לבין הצי הרוסי. ב-1 בנובמבר, מידילי עזבה את הבוספורוס כדי לבצע סריקה אחר ספינות מלחמה רוסיות. הרוסים צפו ביציאה וניסו לתקוף את הסיירת עם סבובודנאיה רוסיה ואוניית המערכה החדשה ווליה, אך מרד על סיפון סבובודנאיה רוסיה מנע מהכוח ליירט את מידילי לפני שהיא חמקה חזרה לנמל באותו לילה.
ב-20 בינואר 1918, עזבו יעבוז ומידילי את הדרדנלים תחת פיקודו של ויצה-אדמירל הוברט פון רבויר-פאשוויץ, שהחליף את סושון בספטמבר הקודם. כוונתו של רבויר-פאשוויץ הייתה למשוך את כוחות הצי של בעלות הברית הרחק מארץ ישראל לתמיכה בכוחות הטורקים שם. מחוץ למיצרים, במהלך מה שנודע כקרב אימברוס, הפתיעה יעבוז והטביע את המוניטורים Raglan ו-M28 שעגנו שם ולא נתמכו על ידי הפרה-דרדנוטים שהיו אמורות לשמור עליהם. לאחר מכן החליט רבויר-פאשוויץ להמשיך לנמל מודרוס; שם אוניית המערכה הבריטית הפרה-דרדנוט אגממנון הפליגה כדי לתקוף את האוניות הטורקיות. בדרך למודרוס מידילי פגעה בסך הכל בחמישה מוקשים וטבעה; יעבוז פגעה גם בשלושה מוקשים ונאלצה לעלות על החוף כדי להימנע מטביעה. 330 מאנשי הצוות של מידילי נהרגו, 162 ניצולים חולצו על ידי משחתות בריטיות. לדברי הילדברנד, רוהר ושטיינמץ, רק 133 אנשי צוות חולצו מהאונייה.
ברסלאו בתעלת הקייזר וילהלם, עוברת מתחת הגשר הגבוה לוונסאו
ברסלאו בים, בערך 1912–1914
ברסלאו, מניפה את דגל טורקיה בתור מידילי
מלחים ממידילי במהלך מערכת גליפולי
ליגת העל של אל סלוודור

| --- | --- |

 שם מלא:  דיוויזיון דה פוטבול פרופשיונל
 כינוי:  פרימיירה דיוויזיון
 תחום:  כדורגל
 ארגון:  התאחדות הכדורגל של אל סלוודור 
 מדינות:  אל סלוודור אל סלוודור
 קונפדרציה:  CONCACAF
 קבוצות:  12
 תקופת הפעילות:  1969–הווה (כ־56 שנים)
 אלופה נוכחית:  אליאנזה (אפרטורה 2021)
 מירב הזכיות:  אף איי אס (18)
 מפעל מקביל:  קופה אל סלוודור
 מפעל נמוך:  סגונדה דיווזיון
 la primera
 
ליגת העל של אל סלוודור (בספרדית: Primera División de Fútbol de El Salvador, ידועה בשם La Liga Mayor או La Primera. נקראת גם liga pepsi מטעמים מסחריים) היא ליגת הכדורגל הבכירה באל סלוודור, הליגה נוסדה ב-1969 והיא מנוהלת על ידי פדרציית הכדורגל של אל סלוודור. בליגה משחקות 12 קבוצות כיום.
היסטוריה

בשנת 1921, ועידת הספורט של סלוודור (Comisión Nacional de Educación Física) קיימה את שבוע הספורט הלאומי הראשון שלה. למרות שבתחילה האירוע הזה לא כלל השתתפות של מועדוני כדורגל מאורגנים, הוא המשיך להתקיים ולהיות הבסיס למה שיגדל להיות הליגה הבכירה של היום. ב-1924, עקב ביקוש רב, כללה הוועידה טורניר כדורגל בשבוע הספורט המתקיים באופן שנתי. בשל ההצלחה העצומה יחסית של אירוע זה, הוחלט שהחל משנת 1926 כי טורניר שבוע הספורט יהפוך לטורניר אליפות המדינה הרשמית בכדורגל. על האליפות התמודדו שלוש קבוצות המייצגות את שלושת האזורים השונים של המדינה שמשחקות במתכונת של סבב כפול (בית-חוץ). שלוש הקבוצות הראשונות שהתחרו בטורניר היו, ניקויפיו (מרכז אל סלוודור), צ'יינאמכה ספורטיב קלוב (מזרח המדינה) ואולימפיק (מערב המדינה). פורמט זה התקיים עד 1930. מחלוקת התרחשה לאחר האליפות בעונת 1929/1930 כאשר הפיינליסטים אקסלסיור פ.צ. (שייצגו את האזור המערבי) התלוננו שאין להחשיב את השלב השני בגמר מול הרקולס, מכיוון שהם חשו שהשופט באותו משחק עזר להרקולס לזכות בתואר. ועידת הספורט לא הסכימה והתוצאה לא שונתה. כתוצאה מכך, אקסלסיור פרשו מהטורניר והרקולס הוכתרה לאלופה. אירוע זה הוביל לשיחות על שחיתות מצד מארגני האירועים נגד קבוצות ממערב המדינה, וכתוצאה מכך כל הקבוצות מאותו האזור סירבו להשתתף בכל אחת מהאליפויות הבאות. מפאת סיבה זו לא נערך שוב פלייאוף לאומי עד 1937.
האליפות הלאומית חזרה למתכונתה המקורית ב-1937, אך הייתה קצרה מהרגיל, שכן שוב, קבוצות התלוננו על שחיתות בטורניר. כתוצאה מכך, לא הייתה אליפות לאומית בשנים 1939 ו-1941. למרות שלא התקיימה אליפות לאומית, עדיין היו אליפויות אזוריות אשר לאורך זמן נחשבות כיום לאליפויות לאומיות לגיטימיות.
בשנת 1947 ניסתה התאחדות הכדורגל של אל סלוודור לארגן אליפות לאומית בפורמט ליגה, אך זה התברר כלא מוצלח והטורניר הושעה לאחר מספר סיבובים בלבד. הוא כן הוכיח את עצמו כמוצלח יותר בעונה שלאחר מכן, אך נדחה שוב בשנת 1949. למרות שהפורמט החדש הזה לא התחיל טוב במיוחד, בגלל חוסר ארגון, הוא אכן הוכיח את עצמו כעמושך עניין במהלך האליפות של 1950, ולאורך כל שנות ה-50.
בשנות ה-50 העניין בליגה החל לגדול עוד יותר בפריסה ארצית ולמרות שלליגה היו כמה בעיות, כאשר קבוצות נושרות בתום כל עונה נתונה, דבר זה לא השפיע על הליגה כולה, שכן היו קבוצות חדשות שונות שהיו להוטות לקחת חלק בליגה ולתפוס את מקומם של הקבוצות שעזבו. בשנת 1955, מארגני הליגה הודיעו כי האליפות תיערך מעתה במתכונת סבב כפול, עם מקסימום 10 קבוצות שישתתפו בליגה. בשנה זו גם הוכנס מנגנון עלייה וירידה לליגה.
היסטוריה > מעבר לפורמט אפרטורה וקלאוסורה

ב-1998 החליטו קברניטי הליגה לשנות את מתכונת הליגה מטורניר שנמשך שנה קלנדרית ללוח זמנים של אפרטורה וקלאוסורה המקובל במדינות אמריקה הלטינית, בתקווה שזה יעורר עניין רב יותר בליגה וייתן הזדמנות לשחקנה לנוח בין העונות.
בעונת 2015/2016, הליגה הורחבה ל-12 קבוצות במקום 10. לאחר אישור הפורמט החדש הוקמה ליגת העל של אל סלוודור שנקראה "קאדר אל סלבדור", במטרה להיות תחרותית יותר ולהביא את הכדורגל ליותר אנשים ברחבי המדינה.
רשימת הקבוצות המשחקות בליגה בעונת 2021/2022

| שם הקבוצה | עיר | אצטדיון | תכולה |
| --- | --- | --- | --- |
| איי די צ'לטננגו | צ'לטננגו | אסטדיו חוזה גרגוריו מרטינז | 15,000 |
| איי די איזידרו מטאפין | מטאפאן | אסטדיו חורחה קלרו סוארז | 10,000 |
| אליאנזה | סן סלוודור | אסטדיו קוסטקלאן | 53,400 |
| סי די אגוילה | סן מיגל | אסטדיו חוטן פרנציסקו בראזה | 10,000 |
| סי די אתלטיקו מארטה | סן סלוודור | אסטדיו קוסטקלאן | 53,400 |
| אף איי אס | סנטה אנה | אסטדיו אוסקר קוויטנו | 17,500 |
| סי די לואיס אנחל פירפו | אוסולוטאן | אסטדיו סרחיו טורס | 5,000 |
| סי די מוניציפל זקטקולוצ'ה | זקטקולוצ'ה | אסטדיו אנטוניו טולדו ואלה | 10,000 |
| סי די מוניציפל לימניו | סנטה רוסה דה לימה | אסטדיו חוסה רמון פלורס ברידוס | 5,000 |
| אונצה דפורטיבו | אווצ'פאן | אסטדיו סימאון מאגנה | 5,000 |
| יוקורו | יוקורו | קומפליו דפורטיבו טיירה דה פואגו | 3,000 |
| סנטה טקלה | סנטה טקלה | אסטדיו לאס דליסיאס | 10,000 |
שיטה > שיטת הליגה

חסר
אלופות הליגה לפי עונות

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  זוהי אליפות מקומית בלבד. בעונה זו לא התקיימה אליפות ארצית ואליפות מקומית זו נחשבת כיום כאליפות אל סלוודור בכדורגל.
אלופות הליגה לפי עונות > ליגת אפרטורה/קלאוסורה (החל מ-1998)

↑  בעקבות השפעת התפרצות נגיף הקורונה הוחלט לבטל את העונה.
אלופות הליגה לפי עונות > תארים לפי קבוצה

| קבוצה | מספר זכיות | מספר סגנויות | עונות זכייה |
| --- | --- | --- | --- |
| אף איי אס | 18 | 22 | 1951/1952, 1953/1954, 1957/1958, 1961/1962, 1962, 1977/1978, 1978/1979, 1981, 1984, 1994/1995, 1995/1996, קלאוסורה 2002, אפרטורה 2002, אפרטורה 2003, אפרטורה 2004, קלאוסורה 2005, אפרטורה 2009 אפרטורה 2021 |
| אליאנזה | 16 | 11 | 1965/1966, 1966/1967, 1986/1987, 1989/90, 1993/1994, 1996/1997, אפרטורה 1998, אפרטורה 2001, קלאוסורה 2004, קלאוסורה 2011, אפרטורה 2015, אפרטורה 2017, קלאוסורה 2018, אפרטורה 2019, אפרטורה 2020, אפרטורה 2021 |
| סי די אגוילה | 16 | 10 | 1959, 1960/1961, 1963/1964, 1964, 1967/1968, 1972, 1975/1976, 1976/1977, 1983, 1987/1988, אפרטורה 1999, אפרטורה 2000, קלאוסורה 2001, קלאוסורה 2006, קלאוסורה 2012, קלאוסורה 2019 |
| פירפו | 10 | 11 | 1988/1989, 1990/1991, 1991/1992, 1992/1993, 1997/1998, קלאוסורה 1999, קלאוסורה 2000, אפרטורה 2007, קלאוסורה 2008, קלאוסורה 2013 |
| איזידרו מטאפין | 10 | 2 | קלאוסורה 2007, אפרטורה 2008, קלאוסורה 2009, קלאוסורה 2010, אפרטורה 2010, אפרטורה 2011, אפרטורה 2012, אפרטורה 2013, קלאוסורה 2014, אפרטורה 2014 |
| אתלטיקו מארטה | 8 | — | 1955, 1955/1956, 1956/1957, 1968/1969, 1970, 1980/1981, 1982, 1985 |
| הרקולס | 7 | — | 1927, 1928, 1929/1930, 1930/1931, 1931/1932, 1932/1933, 1933/1934 |
| קוקווסקי | 5 | — | 1941, 1942, 1943, 1944, 1945 |
| סנטה טקלה | 4 | 2 | קלאוסורה 2015, אפרטורה 2016, קלאוסורה 2017, אפרטורה 2018 |
| סי די 33 | 3 | — | 1937, 1938, 1939 |
| סי די דראגון | 3 | 3 | 1950/1951, 1952/1953, קלאוסורה 2016 |
| אונצה מוניציפל | 2 | 6 | 1948/1949, אפרטורה 2006 |
| יובנטוד אולימפיקה | 2 | 4 | 1971, 1973 |
| סי די מאיה | 2 | 1 | 1934/1935, 1935/1936 |
| סי די סנטיאגווניו | 1 | 1 | 1979/1980 |
| סן סלוודור | 1 | 1 | קלאוסורה 2003 |
| צ'יינאמכה | 1 | 1 | 1926 |
| ליברטאד | 1 | 1 | 1946 |
| ויסטה הרמוסה | 1 | — | אפרטורה 2005 |
| סי די פלטניס | 1 | 1 | 1974/1975 |
| אספנייה | 1 | — | 1939/1940 |
הינדנבורג (סיירת מערכה, 1915)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת מערכה
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני
 דגל הצי:  הצי הקיסרי הגרמני
 סדרה:  סיירות המערכה מסדרת דרפלינגר
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Kaiserliche Werft Wilhelmshaven 
 תחילת הבנייה:  1 באוקטובר 1913
 הושקה:  1 באוגוסט 1915
 תקופת הפעילות:  10 במאי 1917 – 21 ביוני 1919 (שנתיים)
 אחריתה:  הוטבעה על ידי צוותה בסקפה פלו
 מיקום:  58°52′34″N 3°11′13″W﻿ / ﻿58.876196044331°N 3.1868379193492°W﻿ / 58.876196044331; -3.1868379193492 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 26,180 טון, מקסימלי: 31,200 טון
 אורך:  212.8 מטר
 רוחב:  29 מטר
 שוקע:  9.57 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  27 קשרים
 גודל הצוות:  1,112 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  11,300 ק"מ במהירות 14 קשר
 הנעה:  טורבינות קיטור בהספק 72,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  טורבינות קיטור
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 300 מ"מ   מגדל הניווט 300 מ"מ   צריחי תותחים 270 מ"מ   סיפון 30–80 מ"מ
 חימוש:  שמונה תותחים SK/L50 בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ)   14 תותחים SK/L45 בקוטר 5.9 אינץ' (150 מ"מ)   4 תותחים SK/L45 3.5 אינץ' (88 מ"מ)   ארבעה צינורות טורפדו 24 אינץ' (60 ס"מ)
 
אה"מ "הינדנבורג" (בגרמנית: SMS Hindenburg) הייתה סיירת מערכה של הצי הקיסרי הגרמני, האונייה השלישית בסדרת דרפלינגר, שנבנתה בעיצוב מעט שונה. היא נשאה את אותה סוללה של שמונה תותחי 30.5 סנטימטרים (12 אינץ'), אבל בצריחים משופרים שאפשרו להם לירות לטווח גדול יותר. האונייה הייתה גם מעט גדולה ומהירה יותר משתי האוניות האחיות שלה. היא נקראה לכבודו של גנרל-פלדמרשל פאול פון הינדנבורג, המנצח של קרב טננברג וקרב האגמים המזוריים, וכן המפקד העליון של הצבאות הגרמניים מ-1916. האונייה הייתה אוניית הראשה האחרונה מכל סוג שנבנתה עבור הצי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הינדנבורג הוזמנה בסוף המלחמה וכתוצאה מכך הייתה לה קריירת שירות קצרה. הספינה השתתפה בקומץ של פעולות צי קצרות כספינת הדגל של קבוצת הסיור הראשונה בשנים 1917–1918, אם כי לא ראתה שום פעולה משמעותית. הגיחה האחרונה שהוצעה של הצי בשבועות האחרונים של המלחמה עלתה בתוהו כאשר צוותי אוניות הראשה ערכו מרד. הינדנבורג נכלאה לאחר מכן יחד עם שאר סיירות המערכה הגרמניות בסקפה פלו בנובמבר 1918. קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר הורה להטביע את הספינות ב-21 ביוני 1919. הינדנבורג הייתה האחרונה מבין הספינות שטבעו. היא נמשתה ב-1930 ופורקה לגרוטאות במהלך השנתיים הבאות.
תכנון

סדרת דרפלינגר הוקצתה לשנת הכספים 1911 כחלק מחוק הצי משנת 1906; עבודת התכנון החלה בתחילת 1910. לאחר שהבריטים החלו להתקין תותחי 34.3 ס"מ (13.5 אינץ') בסיירות המערכה שלהם, קצינים בכירים בפיקוד הצי הגרמני הגיעו למסקנה כי נדרשת עלייה בקליבר של תותחי הסוללה הראשית מ-28 ס"מ (11 אינץ') ל-30.5 ס"מ (12 אינץ'). כדי למנוע מהעלויות לצמוח מהר מדי, מספר התותחים צומצם מעשרה לשמונה, בהשוואה ל-SMS זיידליץ הקודמת, אך אומץ הסדר ירי-על יעיל יותר. הינדנבורג, האונייה השלישית והאחרונה בסדרה, הוקצתה לתוכנית הבנייה של 1913.
הינדנבורג הייתה מעט ארוכה יותר משתי האוניות האחיות שלה, ואורכה היה 212.50 מטר (697 רגל 2 אינץ') בקו המים ו-212.80 מטר (698 רגל 2 אינץ') בסך הכל. היה לה רוחב של 29 מטר (95 רגל 2 אינץ'), ושוקע של בין 9.20 מט (30 רגל 2 אינץ') מקדימה ל-9.57 מטר (31 רגל 5 אינץ') מאחורה. ההדחק של היה 26,947 טון (26,521 טון ארוך) בתפוסה סטנדרטית ועד 31,500 טון (31,000 טון ארוך) במעמס מלא. היה לה צוות של 44 קצינים ו-1,068 מלחים; כששירתה כספינת הדגל של קבוצת הסיור I, הספינה נשאה 14 קצינים ו-62 מלחים נוספים. הינדנבורג הונעה על ידי ארבעה סטים של טורבינות קיטור שהניעו ארבעה גלי הנע; הקיטור סופק על ידי 14 דוודים על בסיס פחם ושמונה דוודים על בסיס נפט של מארין. מערכת ההנעה דורגה ב-72,000 כוחות סוס למהירות מרבית של 27 קשרים (50 קמ"ש). במהירות שיוט של 14 קשרים (26 קמ"ש), היה לה טווח של 6,100 מיילים ימיים (11,300 ק"מ).
החימוש העיקרי של הינדנבורג היה שמונה תותחים בקוטר 30.5 ס"מ (12 אינץ') בארבעה צריחים תאומים, כמו בשתי אחיותיה. עם זאת, צריחי התותחים היו תושבות Drh LC/1913, שהיו גרסה משופרת של התושבות מסוג Drh LC/1912 על דרפלינגר וליצו - בתי התותחים בהינדנבורג אפשרו הגבהה של התותחים ל-16°, בניגוד ל-13.5° בדגם הקודם. זה העניק לתותחים המורכבים בצריחי Drh LC/1913 יתרון טווח של כ-2,000 מטר (2,200 יארד) על פני אלו שבצריח הישן יותר. כמו האונייה האחות שלה, ליצו, היא הייתה חמושה בסוללה משנית של 14 תותחי 15 סנטימטרים (5.9 אינץ') SK L/45 וארבעה צינורות טורפדו בקוטר 60 ס"מ (23.6 אינץ') במקום 12 תותחי 15 ס"מ וארבעה צינורות טורפדו בקוטר 50 ס"מ (19.7 אינץ') שהיו מורכבים על דרפלינגר.
הינדנבורג הייתה מוגנת על ידי חגורת שריון בעובי 300 מ"מ (12 אינץ') במצודה המרכזית של האונייה, שם היא הגנה על מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה. עובי הסיפון שלה היה 30 עד 80 מ"מ (1.2 עד 3.1 אינץ'), כשהשריון העבה יותר משופע מטה בצדדים כדי להתחבר לקצה התחתון של החגורה. לצריחי הסוללה העיקריים שלה היו מגני תותחים בעובי של 270 מ"מ (11 אינץ'). הקזמטים המשניים שלה קיבלו 150 מילימטרים (5.9 אינץ') של הגנת שריון. למגדל הניווט הקדמי, שבו שלט מפקד האונייה על כלי השיט, היו דפנות בעובי 300 מ"מ.
היסטוריית שירות

האונייה נבנתה על ידי המספנה הקיסרית בווילהלמסהאפן, הינדנבורג הייתה האונייה השלישית והאחרונה בסדרה שלה; האוניות האחיות שלה היו דרפלינגר וליצו. היא תוכננה כתחליף לסיירת הממוגנת הוותיקה הרתה, השדרית של הינדנבורג הונחה ב-30 ביוני 1913. היא הושקה ב-1 באוגוסט 1915, אך בשל שינוי סדרי העדיפויות בבנייה בזמן מלחמה, היא הושלמה רק ב-10 במאי 1917, אז כבר היה מאוחר מדי עבורה להשתתף במבצעים משמעותיים כלשהם במלחמת העולם הראשונה. באותו זמן, המודיעין הימי הבריטי האמין שהספינה נכנסה לשירות כל כך מאוחר מכיוון שהוציאו לה חלקים כדי לתקן את דרפלינגר לאחר קרב יוטלנד ביוני 1916. למעשה, הבנייה התקדמה באיטיות בגלל מחסור בכוח אדם.
הינדנבורג הייתה סיירת המערכה האחרונה שהושלמה עבור הצי הקיסרי הגרמני, וככזה הייתה לה קריירה קצרה מאוד. היא הייתה מבצעית במלואה עד 20 באוקטובר 1917, אך זה היה מאוחר מכדי לראות מבצע גדול במלחמת העולם הראשונה. ב-17 בנובמבר, הינדנבורג ומולטקה, יחד עם הסיירות הקלות של קבוצת הסיור השנייה, פעלו כתמיכה מרוחקת לשולות המוקשים הגרמניות. מול החוף הגרמני, כאשר שולות המוקשים הותקפו על ידי ספינות מלחמה בריטיות. הפושטות הבריטיות כללו את סיירות המערכה החדשות ריפאלס, קורייג'וס וגלוריוס. עם זאת, הפשיטה הייתה קצרה; עד שהגיעו הינדנבורג ומולטקה למקום, הספינות הבריטיות הפסיקו את ההתקפה ונסוגו. ב-23 בנובמבר, הינדנבורג החליפה את זיידליץ כספינת הדגל של קבוצת הסיור הראשונה.