משמורת ארץ הקודש
היסטוריה > התהוות המשמורת

מקובל לתארך את ראשיתה של משמורת ארץ הקודש לשנת 1217, מועד בו נוסדה הפרובינציה של המסדר הפרנציסקני בסוריה, אשר השתרעה לאורך חופיו המזרחיים של הים התיכון, מיוון ורומניה ועד מצרים. ב-1 בפברואר 1230 שלח האפיפיור גרגוריוס העשירי בולה לפטריארכיות של ירושלים ושל אנטיוכיה, ובה הורה לכל ההיררכיה הכנסייתית לסייע לאחים הפרנציסקנים בכל דרך. ב-1263 נקבעו גבולותיה של פרובינציית ארץ הקודש, אשר חולקה לארבע המשמורות של קפריסין, סוריה, לבנון וארץ ישראל. ארץ ישראל חולקה בתורה לשש קהילות - עכו, אנטיוכיה, צידון, טריפולי, ירושלים ויפו. עם כיבוש עכו בידי הממלוכים ב-1291 וסופה של ממלכת ירושלים הצלבנית, גורשו הפרנציסקנים מארץ ישראל, ומצאו מקלט בקפריסין. ב-1309 העניק הסולטאן ביברס אל-ג'אשנכיר את כנסיית המולד לפרנציסקנים, אולם הוא מת באותה שנה, בטרם יצאה המחווה לפועל. ב-1322 הוסכם בין חיימה השני, מלך אראגון לסולטאן הממלוכי מוחמד בן קלאוון, כי "משמורת הקבר הקדוש" תימסר לדומיניקנים מאראגון, אך ההסכם מעולם לא יצא אל הפועל. ארבע שנים לאחר מכן, ב-1327, פנה שוב חיימה אל הסולטאן, וביקשו למסור את המשמורת בקבר הקדוש לידי הפרנציסקנים. בעקבות זאת, ב-9 באוגוסט 1328, פרסם האפיפיור יוחנן העשרים ושניים בולה שהתירה למסדר הפרנציסקני בקפריסין, לאפשר בכל שנה לשניים מנציגיו לבקר במקומות הקדושים. ב-1333 העניק הסולטאן את חדר הסעודה האחרונה לפרנציסקנים, ואלה מיהרו והקימו מנזר בקרבת מקום, בכספי תרומותיהם של רובר, מלך נאפולי ואשתו סנצ'יה ממיורקה (אנ').
ב-21 בנובמבר 1342 פרסם האפיפיור קלמנס השישי את הבולה האפיפיורית "Gratias agimus" ("ניתן תודה"), המוכרת יותר במילים הראשונות של פסקתה השנייה - "Nuper carissimae" ("לפני זמן מה") - אשר הפקידה באופן רשמי את המשמורת במקומות הקדושים בידי הפרנציסקנים. וכך נפתחת הפסקה השנייה של הבולה:
"לפני זמן מה, הגיעו אל הכס הקדוש בשורות טובות מהמלך והמלכה, ולפיהן, במחיר יקר ולאחר משא ומתן ממושך, הם השיגו את הסכמת הסולטאן של בבל... (לכך ש)אחים ממסדרך יתגוררו דרך קבע בכנסייה הידועה כקבר, ויחוגו שם את המיסות החגיגיות ואת הליטורגיה של השעות, באופן שעושים מספר אחים ממסדרך כבר עתה. יתר על כן, סולטאן זה אף מסר לידי המלך והמלכה את חדר הסעודה האחרונה של האדון, הקפלה בה נחה רוח הקודש על השליחים, ואת הקפלה הנוספת בה נגלה הצלוב בפני השליחים לאחר קומו מן המתים..."
הבולה אף הכילה הוראות בנוגע להמשך קיומו של המוסד החדש, וקבעה כי נזירים יוכלו להגיע לארץ הקודש מכל רחבי המסדר הפרנציסקני. עוד נקבע בה כי הנזירים יהיו כפופים לנציגו בהר ציון של ראש הפרובינציה של קפריסין.
ב-1347 נושבו הפרנציסקנים דרך קבע ליד כנסיית המולד בבית לחם, וב-1363 פרסם הסולטאן פירמן שהעניק להם את החזקה גם בקבר מרים בעמק יהושפט. ב-1375 תפסו הנזירים חזקה גם במערת החלב בבית לחם, ב-1392 בגת שמנים וב-1485 במערת הלידה של יוחנן המטביל בעין כרם.
ב-1377 נקבע כי רק עשרים נזירים ישהו במקומות הקדושים, וכי עליהם יהיה לדאוג לקיום הלוח הליטורגי ולסייע לצליינים אירופים. בכך הונח היסוד לכללים הראשונים הקובעים את אופי תפקידה של המשמורת. אולם מספר המקומות הקדושים הרב ועומס המשימות שהונח על כתפי הנזירים הביא לכך, שב-1414, בוועידת המסדר הפרנציסקני בלוזאן, הוכר הצורך בהפיכת המשמורת לאוטונומית יותר ובהגדלת כוח האדם העומד לרשותה; אולם רק כמאה שנים מאוחר יותר, ב-1517, הפכה משמורת ארץ הקודש לפרובינציה בעצמה, והכס הקדוש העניק לה זכויות יתר שונות לשם מילוי תפקידה. לאור היחסים הרעועים בין הנצרות המערבית והמזרחית במהלך המאה ה-15 ולאחריה, היו אנשי משמורת ארץ הקודש לגשר התקשורתי היחיד בין העדות הנוצריות השונות. בנוסף החלו הנזירים מסייעים לא רק לצליינים, אלא גם לסוחרים אירופים אשר חיו או עברו דרך הלבנט, ובאופן הדרגתי החלו להיווצר כנסיות רובע. כך, במאה ה-17 כבר התבססו בארץ ישראל קהילות נוצריות שהונהגו על ידי המשמורת, תפקיד שחרג לחלוטין מכתב המינוי הראשוני שלהם, ואשר לא היה קשור כלל למקומות הקדושים או לעלייה לרגל.