stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעינית

| --- | --- |
 מדינות:  תימן
 שפת אם:  נכחדה; התקיימה בשנים 1200 לפנה"ס–100 לספירה
 כתב:  כתב דרום-ערבי עתיק
 משפחה:  שפות אפרו-אסיאתיות שפות שמיות שפות שמיות דרומיות שפות דרום-ערב העתיקות מעינית
 קוד שפה:  לינגוויסט ליסט: מעינית – inm, הרמית – xha   גלוטולוג: mina1279   ISO 639-3: הרמית – xha
 קוד ISO 639-3:  inm
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
מְעִינִית (גם מְעִינַאִית, מַדְהָאבִּית, הַרַמִית) הייתה שפת דרום-ערב עתיקה, או צייהדית, שדוברה בתימן בתקופות הציוויליזציה העתיקה בדרום חצי האי ערב. שפות דרום-ערב העתיקות היו קבוצה בענף השמי הדרומי של השפות השמיות. אזור השימוש העיקרי במעינית עשוי היה להיות באזור אל-ג'וף שבצפון-מזרח תימן, בעיקר בוואדי מדהאב. רוב הכתובות בשפה זו נכתבו בידי המעינים, אך גם קהילות אחרות שסבבו מקדשים עממיים בוואדי מדהאב (נשּאן, קמינאהו, הרם ואינבּע) השתמשו בה כמדיום ספרותי.
היסטוריה

הכתובות המעיניות הקדומות ביותר נכתבו באותו זמן כמו הכתובות השבאיות הקדומות ביותר, כלומר במאה ה-8 לפני הספירה, אם כי מספרן של המעיניות קטן יותר. הן באות מהערים לאורך ואדי מדהאב, מצפון-מזרח לעיר מַאְרִבּ (כיום בירת מחוז מארב). תחנות סחר מעיניות וכתובות מעיניות נמצאות גם מחוץ לדרום-ערב, כמו בנווה המדבר העתיק דדן (כיום אל-עולא בערב הסעודית), ואפילו באי היווני דלוס ובמצרים. נראה כי מעינית נעלמה כשפה כתובה לקראת סוף המאה ה-2 לפני הספירה.
פונולוגיה

נראה שהפונולוגיה של השפה המעינית הקדומה דומה במהותה לזו של שפות דרום-ערב העתיקות האחרות. עם זאת, תופעה ייחודית למעינית היא שבכתיבת שמות זרים, האות המייצגת את הצליל /ṯ/ נכתבת במקום שבו השפות האחיות כותבות /s/. לדוגמה, השם "דֵלוֹס" נכתב במעינית [דלתֿ']. עם זאת, מעינית עדיין שומרת על הפונמה /s/ מובחנת במילים מעיניות.
כפי הנראה, מעינית מכניסה "ה" [h] שאינה אטימולוגית בכמה סופיות, כינויים ומיליות שמניים מסוימים; כמה צורות רבים גם כן מציגות את אותה תכונה: ["בהן"] /bhn/ ו-[בהנת] /bhnt/, צורות רבים של [בן] /bn/ ("בן"). השימוש ב"ה" במקרים אלה עשוי להיות שימוש באם קריאה (כתיב מלא) לייצוג תנועה ארוכה מלבד [u:] או [i:].
מאפיינים דקדוקיים ייחודיים

בשל הכמות המוגבלת של טקסטים במעינית ששרדו, צורות רבות אינן מתועדות, אם כי יש לקוות שחשיפת טקסטים חדשים תספק עוד חומר מקורי.
כפי הנראה, צורות ריבוי חיצוני ("רגיל") נפוצות במיוחד.
סופית /-h/ משמשת לעיתים קרובות בסוף המילה בסמיכות, אפילו ביחיד.
מאפיינים דקדוקיים ייחודיים > סופיות שמניות

|  | סמיכות | סמיכות | לא מיודע | לא מיודע | מיודע | מיודע |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| יחיד / ריבוי שבור | -h, ללא סופית | -ה, ללא סופית | -(m) | -(ם) | -n | -ן |
| זוגי | -y, -hy | -י, -הי | -ny | -ני | -nhn, -nyhn | -נהן, -ניהן |
| ריבוי חיצוני ("רגיל") | -hw, -hy | -הו, -הי | -hn | -הן | (לא מתועדת) | (לא מתועדת) |
(השוו עם הטבלה בערך על שבאית)
מאפיינים דקדוקיים ייחודיים > כינויי זיקה

|  | זכר | זכר | זכר | נקבה | נקבה | נקבה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| יחיד | ḏy- | דֿ'י- | "שהוא" | ḏt | דֿ'ת | "שהיא" |
| זוגי | ḏy | דֿ'י | "ששניהם" | ḏtyn | דֿ'תין | "ששתיהן" |
| רבים | 'hl, hl | אהל, הל | "שהם" | (לא מתועדת) | (לא מתועדת) | (לא מתועדת) |
מאפיינים דקדוקיים ייחודיים > מיליות

בעוד ששבאית משתמשת במילת היחס "ל-" במשמעות "ל-, אל", או לסימון יחסת המקבל (דאטיב), במעינית לעיתים קרובות משמשת לכך התחילית "כּ-" (השוו עם "ה-" בחצרמותית).
בנוסף, במעינית המילית "כ-" לעיתים מגיעה עם תחילית נוספת "ש-" /s2/, כמו בצירוף "בּן ש-כּ-דֿ'" /bn s2-k-ḏ/ שמשמעותו "מתוך (האפשרות) ש...".
במעינית, כמו לשפות האחרות בקבוצה מלבד שבאית, יש גם מילת קישור להבעת זמן [מתי] /mty/ ("כאשר").
מילת השלילה המעינית, שעדיין לא תועדה היטב, היא "להם" /lhm/, כנראה שוב עם "ה" לסימון תנועה ארוכה [lām] הדומה ל"לם" בערבית.
מאפיינים דקדוקיים ייחודיים > פעלים

מעינית נבדלת מיתר שפות דרום-ערב העתיקות בצורה נוספת של גזעי פעלים עם עיצור שורש שני מוכפל (פ-ע-ע-ל, fˁˁl), לדוגמה במילה [עללי] /ˁlly/, "הֶעֱלָה".
מאפיינים דקדוקיים ייחודיים > פעלים > נטיית האספקט המוגמר

כמו בשאר שפות דרום-ערב, במעינית "נטיית הסופיות" מייצגת את האספקט המוגמר (מושלם, פרפקט). אולם בניגוד לאחרות, במעינית סופיות הזוגי והרבים לא נכתבות, ועל כן המילים נראות זהות לצורת היחיד, לדוגמה: משמעות הפועל [סלא] s3l' היא "הוא הקדיש", או "שניהם הקדישו" או "הם הקדישו".
ראו גם

ממלכת מעין
לקריאה נוספת

Leonid Kogan and Andrey Korotayev: Sayhadic Languages (Epigraphic South Arabian). Semitic Languages. London: Routledge, 1997, p. 157-183.
Andrey Korotayev. Ancient Yemen. Oxford: Oxford University Press, 1995. ISBN 0-19-922237-1
הערות שוליים

↑  Inscription: R3570/3.
↑  Roger D. Woodward: The Ancient Languages of Syro-Palestine and Arabia. Article of Nebes and Sterin: Ancient South Arabian. Pg. 150.
↑  Inscription R 2980/13 = Shaqab 19/13)
↑  Inscription: M 203/2.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563602505171  LCCN: sh98002463 
כתובת מעינית מנווה המדבר העתיק דדן (היום אל-עולא בערב הסעודית).
מרגרט מאהלר

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1897 שופרון, הונגריה 
 פטירה:  2 באוקטובר 1985 (בגיל 88) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  הונגריה, ארצות הברית 
 מקום מגורים:  ניו יורק 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1917)  אוניברסיטת פרידריך שילר (1922)  אוניברסיטת מינכן 
 
מרגרט שנברגר מאהלר (בהונגרית: Schönberger Margit, בגרמנית: Margaret Schönberger Mahler;‏ 10 במאי 1897 – 2 באוקטובר 1985) הייתה פסיכיאטרית ופסיכואנליטיקאית יהודייה-הונגרייה, מהתורמות החשובות לתאוריית יחסי אובייקט ומפתחת תאוריית תהליך הספרציה-אינדיבידואציה. השפעתה של מאהלר על תחום הפסיכיאטריה של הילד הוא משמעותי הן כמנחה של אחרים והן כמי שיזמה ופתחה מספר תוכניות הכרה ברחבי ארצות הברית..
קורות חיים

מרגרט שנברגר נולדה בשופרון, עיר (של כ-63,000 תושבים) במערב הונגריה, למשפחה יהודית. אביה, גוסטב היה רופא ואמה, יוג'ניה, עקרת בית. הזוג נישא כשיוג'ניה הייתה בת 19 ומרגט נולדה כ-8 חודשים לאחר נישואי הוריה. האם, דוברת גרמנית שעברה לגור בשופרון, בעקבות בעלה הרגישה צעירה מדי כדאי להנשא ולהיות אמא. גוסטב שנברגר היה פקיד בריאות הציבור הראשי במחוז ונשיא הקהילה היהודית. שנברגר ואחותה הקטנה עברו ילדות קשה כתוצאה מבעיות הנישואין של הוריהן. יחסיה עם אמה היו מרוחקים, היא הרגישה כל השנים מקורבת יותר לאביה. הוא זה שעודד אותה להצטיין במדע ובמתמטיקה. מאהלר עזבה את שופרון בגיל 16 לגמנסיה בבודפשט, ללימודי מדעים עיסוק שנחשב יוצא דופן עבור אישה צעירה באותה העת. בבודפשט היא התגוררה עם אחותה של אמה שגם איתה לא היו לה יחסים טובים. מאהלר בילתה זמן רב עם חברתה לכיתה שהייתה חברתה הטובה אליס שקל קובאץ'. בביתה של קובאץ' פגשה את שנדור פרנצי שעודד אותה לקרוא את פרויד.
בספטמבר 1916 התחילה מאהלר ללמוד היסטוריה של האמנות באוניברסיטה בבודפשט, אך בינואר 1917 עברה ללימודי רפואה. לאחר שלושה סמסטרים מאהלר וכמה חברים ללימודים הועברו לאוניברסיטת מינכן כדי להתחיל את ההכשרה הקלינית שם. אולם, זמן קצר לאחר מכן, ב-1920 היא החלה לסבול מאנטישמיות ואפליה בגלל יהדותה. באותה תקופה, יהודים מעטים הורשו בהונגריה להמשיך ללמודים גבוהים. היא קיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת יינה בשנת 1922 ולאחר מכן עברה לווינה, משום לא יכלה להישאר בגרמניה משום שלא הייתה סטודנטית או תושבה. באוסטריה קבלה את הרישיון הרפואי שלה והקימה מרפאה פרטית לרפואת ילדים.
עבודתה

בשנת 1926 מאהלר החלה את ההכשרה בפסיכואנליזה אצל הלן דויטש. דויטש התנגדה לרעיון, וטענה שהיא לא יכולה לעבור אנליזה אך בעידודו של פרנצי היא הסכימה לעבוד עם מאהלר. לאחר 14 חודשים של ביטולים חוזרים ונשנים, טענה דויטש שמאהלר אינה ניתנת לשינוי. דויטש עמדה על כך שהדרך היחידה בה ההכשרה יכולה להמשך אם היא תהייה בתשלום. שבע שנים לאחר מכן, ב־1933, הוסמכה מאהלר כאנליטיקאית. במקביל להסמכתה היא עבדה והייתה מטופלת של המחנך והפסיכואנליטקאי אוגוסט אייכורן (אנ') ועשתה מחקר בהנחייתו על עבריינות נוער. הם נשארו בקשר גם לאחר שעזבה את וינה.
ב-1936, נישאה מרגרט לפול מאהלר, דוקטור לכימיה ובעלים מפעל משפחתי כושל. בעקבות אנשלוס, במרץ 1938, הזוג הצליח להגר לבריטניה, ואחרי שהות קצרה בלונדון הם המשיכו לארצות הברית והשתקעו בניו יורק. מאהלר לא התקבלה בחום על יד עמיתיה, כפי שציפתה, כשהגיעה לניו-יורק ב-1938, החברה הפסיכואנליטית של ניו יורק נידתה אותה. לא זאת בלבד, שמאהלר לא התקבלה מקצועית במולדתה החדשה, היא ניסתה להביא את הוריה לארצות הברית אבל הם סירבו. אביה של מאהלר נפטר לפני הפלישה הנאצית, אך אמה הועברה לאושוויץ ושם נרצחה. לאחר שקיבלה מאהלר את רישיון רפואה, היא פתחה קליניקה פרטית. היא התיידדה עם ד"ר ספוק, ששלח אליה מטופלים צעירים. ב-1940 הצטרפה לצוות המכון האמריקאי ללמידה ופיתוח אנושי ולימדה פסכיאטריה של הילד. בשנות ה-40 עבדה ללא שכר כיועצת במכון הפסיכיאטרי של מדינת ניו יורק ובבית החולים הר סיני, ולימדה פסיכיאטריה באוניברסיטת קולומביה, עד שהצטרפה לפקולטה לרפואה של מכללת אלברט איינשטיין ב-1950. מאהלר נסעה בקביעות מניו יורק לפילדלפיה בסופי שבוע, שם ניהלה את תוכנית ההכשרה לטיפול בילד של המכון הפסיכואנליטי של פילדלפיה.
תאוריה

התאוריה ההתפתחותית של מאהלר תופסת מקום חשוב בפסיכולוגיה התפתחותית, ומדגישה את יכולת הפרט לשלוט על עולמו בצורה בריאה. מאהלר מייחסת תפקיד חשוב לעצמאותו של האני ביחס לדמות האם. התפתחות האישיות הבריאה, המסתגלת והשולטת בעולמה מותנית בנוכחות אימהית, המאפשרת את קיומו של תהליך הדרגתי, בו האני נעשה עצמאי יותר ויותר. אחד המונחים המרכזיים בה הוא תהליך הספרציה-אינדיבידואציה; תהליך רב שלבי, המתאר את היפרדות התינוק מהאם והתפתחות אגו וזהות עצמית מובחנים משלו, אל מול האתגרים שמציבה סביבתו ומגבלות יכולותיו.
ב-1950 ייסדה מאהלר את מחלקת הילדים הטיפולית לילדים עם הפרעות התפתחותיות קשות, יחד עם מנואל פורר. במכללת איינשטיין. המחלקה סייע לחקור את התפתחותה של פסיכוזה אצל ילדים עד גיל שנתיים. בתחילה צפתה מאהלר רק בתינוקות בעלי דרגות שונות של הפרעות, אולם הבינה כי על מנת להבין את תהליכי ההתפתחות עליה לצפות גם בהפרעות בילדים. התצפיות הובילו אותה למסקנה כי לידתו הביולוגית של האדם איננה זהה ללידתו הפסיכולוגית, אשר מתרחשת במספר שלבי התפתחות הדרגתיים, שמובילים להיפרדות מהקשר "אם-תינוק". תהליך הספרציה אינדיווידואציה מתרחש בקשר בין התינוק לבין אמו, כשלאב יש חשיבות רבה בתור הדמות הראשונה שמייצגת את העולם מחוץ ליחידה "אם-תינוק".
לפי מאהלר, תהליך הלידה הפסיכולוגית מתחיל בלידה, אמור להסתיים עד גיל שלוש, וכולל מספר שלבים:
תאוריה > שלב ראשון: שלב האוטיזם הנורמלי

נמשך מהלידה ועד גיל חודש. התינוק שקוע בצרכיו ואינו מבחין בין "אני" ל"עולם". הוא מגיב רק לצרכיו הפנימיים ולא קולט את הסביבה.
תאוריה > שלב שני: שלב הסימביוזה הנורמלית

נמשך מגיל חודשיים ועד חצי שנה. התינוק מודע לקיומה של אימו, אך איננו מבין שהיא נפרדת ממנו. אין לו הבחנה בין צרכיו שלו לבין צורכי האם, וברור לו שהיא הממלאת את צרכיו. בגיל שלושה חודשים מתחיל תהליך ההיפרדות והאינדיבידואציה, הכולל מודעות לסביבה, רגישות לגרויים חיצוניים, ותחילת התפתחות הזיכרון.
תאוריה > שלב שלישי: שלב הדיפרנציאציה (ההבחנה)

נמשך מגיל שבעה חודשים ועד עשרה חודשים. הילד מבין בוודאות שגופו נפרד מאחרים. הוא מזהה את אימו ומעדיף אותה על פני אחרים. הילד חוקר את עולמו וסביבתו באמצעות זחילה, אך תמיד חוזר לבסוף לאימו.
תאוריה > שלב רביעי: שלב האימון

נמשך מגיל עשרה חודשים ועד 15 חודשים. עם התפתחות יכולותיו הפזיולוגיות, זחילה, עמידה והליכה, הילד יכול להתרחק מאימו ולחקור את העולם סביבו. הוא חוזר לאימו לעיתים תכופות על מנת לקבל "תדלוק רגשי" שיאפשר לו להמשיך במסעות המחקר.
תאוריה > שלב חמישי: ההתקרבות מחדש

נמשך מגיל 15 חודשים ועד שנתיים. בשנה השנייה לחיי הילד מתרחשת התפתחות פיזית ולשונית מואצת. הילד מתחיל להתרחק מהאם ומחפש מפגשים ויחסי גומלין עם הסביבה. ההתרחקות מהאם מתרחשת בהדרגה. הילד מתרחק על מנת ללמוד את הסביבה ומתקרב כדי לקבל אהבה וביטחון. הוא מבין שאמו היא ישות נפרדת ממנו.
תאוריה > שלב שישי: שלב התגבשות העצמיות

נמשך מגיל שנתיים ועד שלוש שנים. הילד מבין שהוא נפרד מהאם ומהאחרים.
על פי מאהלר, כשלים בכל אחד משלבי תהליך הספרציה-אינדיבידואציה עשויים להוביל לפתולוגיות שונות. ככל שהכשל המוקדם יותר, כך הפתולוגיה תהייה חמורה יותר.
ספריה

1968: On Human Symbiosis and the Vicissitudes of Individuation Vol. 1 : Infantile Psychoses
1975: The Psychological Birth of the Human Infant
1977: Separation - Individuation Vol. 2 : The Selected Papers of Margaret S. Mahler
1979: Selected Papers of Margaret S. Mahler
1988: The Memoirs of Margaret Mahler
הערות שוליים

1 2  Cordón, Luis A., Freud's world : an encyclopedia of his life and times, Santa Barbara, Calif.: Greenwood, 2012, עמ' 296
1 2 3 4  Margaret Schonberger Mahler, faculty.webster.edu
1 2 3  Margaret Mahler - Psychology's Feminist Voices, www.feministvoices.com(הקישור אינו פעיל)
1 2 3  Margaret Mahler | Jewish Women's Archive, jwa.org
↑  Sibylle Quack (Editor), Between sorrow and strength : women refugees of the Nazi period, Washington, D.C.: German Historical Institute, 1995, עמ' 255
↑  Bond, Alma Halbert., Margaret Mahler : a biography of the psychoanalyst, Jefferson, N.C.: McFarland & Co, 2008, עמ' 49-52
↑  Smith, David Livingstone, 1953-, Approaching psychoanalysis : an introductory course, London: Karnac Books, 1999
↑  בטיפולנט | ספרציה-אינדיבידואציה, באתר בטיפולנט | פורטל לשירותים פסיכולוגיים בישראל
↑  Reubins, Beatriz Markman,, Pioneers of child psychoanalysis : Influential theories and practices in healthy child development, London: Routledge, 2014, עמ' 167-170
↑  סולברג, שאול, תפיסות התפתחות ייחודיות של חוקרים שונים, פסיכולוגיה של הילד והמתבגר, שלישית, פסיכולוגיה של הילד והמתבגר, 2010
| פסיכולוגיה |
| --- | --- | --- |
פסיכולוג • פסיכותרפיה • פילוסופיה של הפסיכולוגיה
| ענפי מחקר | פסיכוביולוגיה • קוגניטיבית • התפתחותית • חברתית • אישיותית • השוואתית • פסיכופתולוגיה • פסיכופיזיקה • פסיכובלשנות • פסיכולוגיה אבולוציונית • נוירופסיכולוגיה  • פסיכולוגיה תרבותית • פסיכולוגיה בין תרבותית • ראו גם: פסיכיאטריה |  |
| תחומי עיסוק | קלינית • חינוכית • ארגונית/תעסוקתית • שיקומית • רפואית • משפטית • צבאית • ספורט |  |
| אסכולות | סטרוקטורליזם • פונקציונליזם • פנומנולוגיה • פסיכואנליזה • אינדיבידואלית • הומניסטית • ביהביוריזם • אקזיסטנציאליזם • גשטלט • פסיכולוגיה חיובית • פסיכודינמיקה |  |
| מושגים כלליים | תודעה • תפיסה • לא-מודע • זיכרון • למידה • רווחה נפשית • הפרעה נפשית •  טראומה נפשית • מבחני אישיות • אינטליגנציה • מיינד • רגש |  |
הקטגוריה "פסיכולוגיה" במיזמים אחרים של קרן ויקימדיה: ויקימילון • ויקיספר • ויקיציטוט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007421404905171  PLWABN: 9812620144205606  BIBSYS: 90145602  BnF: cb119139368 (data)  CiNii: DA01379167  GND: 118576313  ISNI: 0000 0000 8173 9990  LCCN: n79061337  NDL: 00448528  NKC: mzk2006363338  NLA: 35322481  NLK: KAC200703817  NSK: 000072444  NTA: 06857097X  RERO: 02-A003550821  SELIBR: 251481  SNAC: w6n881fr  SUDOC: 027001849  VIAF: 108955019   WorldCat (עם VIAF): 108955019
חטיפת עדי שרון

חטיפת עדי שרון הייתה פרשיית חטיפה של שני ישראלים, אב ובנו, על ידי חברי כנופיה צ'צ'נית, בעבור תשלום דמי כופר נפש. האב, יוסף, שוחרר לאחר יום ונדרש לשלם מיליוני דולרים תמורת בנו. הבן, עדי, שוחרר לאחר עשרה חודשים שבמהלכם עבר עינויים.
רקע

הוא נולד בארץ, בן יחיד לאמה וליוסי שרון (בניאשווילי). כשהיה בן ארבע אמו נפטרה ממחלת הסרטן. לאורך ילדותו של עדי, סבל אביו מקשיים כלכלים ולאחר שקיבל הצעת עבודה לעבוד ברוסיה, החליט לעשות לשם רילוקיישן. את בנו השאיר יוסי אצל הוריו, שטיפלו בנכדם לאורך השנים בחולון.  בקיץ 1999, נסע עדי לבקר את אביו במוסקבה. לאורך אותו הקיץ, בה היה מסתובב עם אביו באופן קבוע ברחובות העיר.
אירוע החטיפה

עדי שרון ואביו, איש העסקים הישראלי יוסף שרון, נחטפו ב-23 באוגוסט 1999, בקוטוזובסקי פרוספקט במוסקבה. למחרת שוחרר האב והוצגה בפניו דרישה לשלם 9 מיליון דולר תמורת בנו.
שרון פנה למשטרת מוסקבה. הפושעים הפחיתו את הכופר לשני מיליון דולר. ב-21 בינואר 2000 קיבל שרון את זרת בנו. במהלך המשא ומתן, סכום הכופר הופחת שוב ל-80,000 דולר. ב-5 במאי קיבל שרון את הזרת השנייה של בנו באזהרה שהוא יקבל את הראש בפעם הבאה. עדי שרון הוחזק כל אותו זמן במרתף, למעט פרקי זמן קצרים, בעיקר בחורף, בו נאלצו החוטפים להוציאו ולשכנו בביתם, בעקבות הצפת המרתף. מצבו הבריאותי הידרדר מאוד לאורך הזמן. במקביל, החל עדי תהליך של חזרה בתשובה בשבי.
כשנה לאחר החטיפה, ב-1 ביוני 2000, שוחרר עדי שרון בפנזה.
לכידת החוטפים

ביום שחרורו של עדי שרון נעצרו 16 עבריינים בראשות האחים ויטייב, מארגני החטיפה.
החוטפים נידונו לתקופות מאסר ממושכות. רוסלן, חיזיר ושמשאן ויטייב נידונו לתקופות מאסר שונות (משמונה עד עשר שנים). גוריאצ'ב קיבל 10 שנים וסאליא כ־9 שנות מאסר. אחד מהם, מת בכלא לאחר עימות עם אסירים אחרים.
ראש ממשלת ישראל, אהוד ברק, הודה לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין ואמר כי "הפעולות הנחרצות של הכוחות המיוחדים הרוסיים הוכיחו בפני קבוצות טרור מכל הסוגים שממשלה רצינית ואחראית לא תתמסר לאיום באלימות".
הערות שוליים

↑  מקרי חטיפה בולטים של ישראלים מתחילת שנות ה-90, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2003
↑  סוף הסיוט: ילד ישראלי שנחטף ברוסיה שוחרר לאחר עשרה חודשים, באתר וואלה, 3 ביוני 2000
↑  כתבי ידיעות אחרונות, הנער שנחטף ברוסיה: "הייתי הורג אותם", באתר ynet, 14 באפריל 2002
↑  http://www.trud.ru/article/06-06-2000/7103_adi_sharon_vernulsja_domoj.html
נסוג אחור

נָסוֹג אָחוֹר היא תופעה בדקדוק העברי והארמי במקרא ובספרות העברית המאוחרת יותר. תופעה דקדוקית זו חלה בצמדי מילים בעלי קשר הדוק. במקרה שהמילה השנייה בצמד מוטעמת בראשה, ההטעמה של המילה הראשונה, עשויה לסגת מההברה האחרונה של המילה אל ההברה הקדם-אחרונה או אפילו אל ההברה הראשונה, ממלרע למלעיל, כדי למנוע סמיכות הטעמות.
במקרא

נסוג אחור נמנה עם האסטרטגיות שהדקדוק המקראי נוקט על מנת למנוע סמיכות הטעמות.
בתנאים מסוימים, כאשר רצף המילים מביא לסמיכות הברות מוטעמות, נודדת ההטעמה הראשונה מההברה האחרונה של המילה להברה הקדם-אחרונה: ”וְקָ֥רָא ל֖וֹ אֹ֣הֶל מוֹעֵ֑ד” (שמות לג ז).
לפעמים ההטעמה נסוגה אפילו להברה הראשונה במילה: ”וּבְר֤וּחַ אַפֶּ֙יךָ֙ נֶ֣עֶרְמוּ מַ֔יִם ” (שמות טו יח).
מההיבט הדיאכרוני (אנ'), יש מהחוקרים המשערים, שההטעמה לא עברה נסיגה, אלא שבמקרים אלה יש שימור של הטעמת מלעיל המקורית הקדומה, בניגוד לצורות הסטנדרטיות שבהן ההטעמה המקורית לא השתמרה.
הנסיגה תלויה בפרוזודיה של המשפט: באינטונציה, ההפסקות, ובמקצב.
במקרא > מבנה המילה

נסוג אחור בא רק כשההברה הקדם-אחרונה במילה הראשונה היא הברה פתוחה.
כאשר ההברה האחרונה סגורה, נסוג אחור מצוי פחות, ובא בעיקר בפעלים או בצירוף סמיכות, לדוגמה: ”וְיָ֥שַׁב שָׁ֖ם” (שמואל א א כב) או ”וַעֲצ֥וּבַת ר֖וּחַ” (ישעיהו נד ו).
כאשר מתרחשת נסיגה כשההברה האחרונה סגורה, הניקוד בהברה האחרונה עשוי להשתנות מצירי לסגול ”לָ֥תֶת ל֖וֹ” (דברים 10:18), במקום לָתֵ֥ת לָ֝הֶ֗ם שבו האות ת האמצעית במילה לתת היא בצירי (ירמיהו 32:22), ובמקרים נפוצים פחות גם מחולם לקמץ קטן, לדוגמה: ”תָּ֥שׇׁב נָ֛א נֶפֶשׁ־הַיֶּ֥לֶד הַזֶּ֖ה עַל־קִרְבּֽוֹ” (מלכים א יז כא) הקמץ באות ש של המילה תשב - במקום וְתָשֹׁ֥ב יָדִ֖י אֵלָ֑י (במלכים א 13:6), שם היא בחולם חסר שהיא תנועה ארוכה יותר. ניתן להבחין בנסוג אחור במקרא באמצעות טעמי המקרא המופעים בהברה המוטעמת או באמצעות הניקוד השונה.
תנועת העזר, המסומנת בפתח גנובה, אינה מובאת בחשבון בהקשר זה, ולכן הנסיגה במקרים אלה היא להברה השלישית מהסוף (מלעיל דמלעיל): ”כָּל־בֹּ֣צֵֽעַ בָּ֑צַע” (משלי א יט) או ”בּ֤וֹקֵֽעַ מַ֙יִם֙ מִפְּנֵיהֶ֔ם” (ישעיהו סג יב).
נסיגה אינה מתרחשת במילים המסתיימות בכינויים החבורים הכבדים: -הֶן, -הֶן, -כֶן, -כֶם.
לעיתים נסיגה מבטלת את ההבחנה בין מילים בעלות משמעות שונה. לדוגמה, המילה וְנָתַתִּי במלעיל היא בזמן עבר לדוגמה: ”וְנָתַ֣תִּי אֶת־לִבִּ֗י לִדְר֤וֹשׁ וְלָתוּר֙ בַּֽחׇכְמָ֔ה” (קהלת א יג), ואילו וְנָתַתִּי במלרע היא בזמן עתיד כמו בפסוק: ”וְנָתַתִּ֧י מְטַֽר־אַרְצְכֶ֛ם בְּעִתּ֖וֹ” (דברים יא יד), אך במקרה שחלה נסיגה, משתוות הצורות - גם בזמן עתיד המילה מלעילית: ”וְנָתַ֨תִּי לָ֤הּ אֶת־כְּרָמֶ֙יהָ֙ מִשָּׁ֔ם” (הושע ב יז).
במקרא > מבנה המשפט ומשמעותו

מכיוון שהנסיגה היא תופעה תלוית-פרוזודיה, ומשפטים עשויים להיקרא באינטונציות שונות, אי אפשר לתת כללים חד-משמעיים וגורפים באילו צמדי מילים תתרחש נסיגה ובאילו לא תתרחש נסיגה. עם זאת, ניתן להציג קווים מנחים המבוססים על התחביר והסמנטיקה של המשפט:
נסיגה חלה כאשר צמד המילים קשור בקשר הדוק: ולכן היא נפוצה יותר במקרים של פועל ונושא עוקב, שם עצם ולוואי, או צירופי סמיכות.
על המילים בצמד להיות קשורות זו לזו, יותר מאשר להמשך הפסוק ויש מעין הפסק יחסי לאחר המילה השנייה, לכן נסוג אחור בא ברצף מילים מחוברות כאשר המילה השנייה קשורה למילה יותר מאשר למילה השלישית העוקבת. לדוגמה, בפסוק ”מִיֶּדְכֶם֙ הָ֣יְתָה זֹּ֔את” (מלאכי א ט) חלה נסיגה, אך בפסוק ”וְהָאָ֗רֶץ הָיְתָ֥ה תֹ֙הוּ֙ וָבֹ֔הוּ” (בראשית א ב) לא חלה נסיגה (כי תֹ֙הוּ֙ וָבֹ֔הוּ הוא צירוף הדוק). כך גם בפסוק ”וַיְהִ֣י ׀ בַּיּ֣וֹם הַשִּׁשִּׁ֗י לָֽקְט֥וּ לֶ֙חֶם֙ מִשְׁנֶ֔ה” (שמות טז כב) אין נסיגה, כי המילה "לחם" מקושרת למילה "משנה" בקשר של סמיכות.
באופן דומה, נסוג אחור עשוי שלא לבוא כאשר המילה הראשונה קשורה בקשר הדוק למילה השלישית, כגון כאשר המילה השנייה היא תואר הפועל החוצץ בין הנשוא והמושא. לדוגמה, בפסוק ”הָ֚בָה נֵֽרְדָ֔ה וְנָבְלָ֥ה שָׁ֖ם שְׂפָתָ֑ם” (בראשית יא ז) לא חלה נסיגה, כי "שפתם" היא המושא הישיר של "ונבלה".
נסוג אחור בדרך כלל לא יבוא כאשר המילה השנייה היא פתיחה לדיבור ישיר, ככל הנראה משום שיש מעין הפרדה בין המילים. לדוגמה: ”וְאָמַ֣ר אָ֑פֶס וְאָמַ֣ר הָ֔ס” (עמוס ו י).
במקרא > בשירה המקראית

נסוג אחור נפוץ יותר בשירה המקראית מאשר בפרוזה, ושכיחותו רבה במיוחד בספרים איוב, משלי ותהלים, מה שעשוי ללמד על קריאה בשורות קצרות שיוצרות צמדי מילים שאחריהם הפסקה:
"תָּֽשֶׁת־חֹ֭שֶׁךְ
וִ֣יהִי לָ֑יְלָה
בּוֹ־תִ֝רְמֹ֗שׂ
כׇּל־חַיְתוֹ־יָֽעַר"
במקרא > נסוג אחור וטעמי המקרא

טעמי המקרא מתפקדים גם כסימני פיסוק וחיבור ולכן יש התאמה חלקית בין הטעמים ותופעת הנסיגה. אך מכיוון שלטעמי המקרא יש גם תפקיד מוזיקלי ההתאמה חלקית בלבד. זו כנראה הסיבה לכך שנסוג אחור שכיח פחות כשהמילה העוקבת מוטעמת טפחא, שכן טפחא באה לפני אתנחתא וסוף פסוק מאילוצים מוזיקליים.
נסוג אחור לא בא בטעם מפסיק (מלבד במקום אחד), אף על פי שטעם מפסיק בא לפעמים מאילוצים מוזיקליים בלבד ואינו משקף סוף יחידה תחבירית או סמנטית.
נסוג אחור שכיח יותר כאשר המילה העוקבת מוטעמת בטעם מפסיק, ובעיקר כשהיא מוטעמת באתנחתא או בסוף פסוק אבל הוא יכול גם לבוא לפעמים כשהיא מוטעמת בטעם משרת.
במסורת ניקוד המשנה והתפילה

במשנה ובתפילות, שבהן אין מסומנים טעמי המקרא, יש מסורות שונות, חלקן מרבות בנסוג אחור וחלקן נמנעות ממנו. קשה לדעת עד כמה המסורות האלה משקפות את המצב בלשון חז"ל ועד כמה הן ניסיון להתאים את ניקוד המשנה והתפילות לדרך ההטעמה המקראית. אף בסידורים בימינו ניתן לראות שיטות שונות. לדוגמה, בחלק מהסידורים מנוקד ”רַחֶם נָא” – ניקוד המעיד על נסיגת ההטעמה, ואילו בסידורים אחרים הניקוד הוא ”רַחֵם נָא” ניקוד – המצביע על היעדר נסיגה. וכן בברכת שים שלום בנוסח אשכנז, נמצא ביטוי השווה למקרא ”וְאַ֣הֲבַת חֶ֔סֶד” (מיכה ו ח) שיש נסוג אחור במילת ״ואהבת״. בחלק מהסידורים המילה מוטעמת מלעיל, בנסיגת ההטעמה, כמו במקרא. ברם בסידורים אחרים מוטעמת מלרע כמו ברגיל.
בעברית המודרנית > בשירת דור התחייה

בשירת דור התחייה, הייתה נטייה אצל משוררים יוצאי אירופה להרבות בנסוג אחור, מתוך מגמה להיצמד לדרכו של מקרא, אך גם מתוך ניסיון לא להתרחק מההגייה האשכנזית המלעילית שבה הורגלו. יש מהם שאף הרבו בצורות נסוג אחור אף במקרים שאינם מתאימים לדקדוק המקראי. עם הזמן מגמה זו הלכה ודעכה, והיום נסוג אחור אינו שכיח בשירה.
בעברית המודרנית > בעברית המדוברת

בעברית המדוברת נסוג אחור אינו נפוץ. הוא משתקף אמנם בצירופים שהוטמעו כמות שהם ישירות מלשון המקרא כגון "תשומת לב", אך אין זה ביטוי של תופעה פעילה.
נסיגה מדומה קיימת לעיתים בשמות מקומות או בצירופים שהפכו ליחידה לקסיקלית אחת:
באר שבע (לעומת באר טוביה), רמת גן (לעומת רמת מגשימים), קריית גת (לעומת קריית מלאכי), מוצא חן בעיניי, העורך דין, היושב ראש, אך ייתכן שאלה דוגמאות להטעמה משנית ואינן נסיגה רגילה.
יש מהבלשנים שאפיינו נסיגה המתרחשת בשטף הדיבור במילים שעברו רדוקציה: "אתה מְ'בין אותי" [ʔ)ata mvin oˈti)ˈ] כאשר התנועה הראשונה במילה "מבין" מושמטת, או לדוגמה: "הם באו אחְרי שבע" [h)em baˈu ˈ(ʔ)axrej ˈʃeva)]. מקרים אלה אינם נפוצים והנסיגה בהם אינה הכרחית
ראו גם

מתג
דחיק
הטעמה
פרוזודיה
צורת הפסק
לקריאה נוספת

דרכי הנסיגה, ויינקהאפ, באתר HebrewBooks
Nesiga (retraction of Word Stress) in Tiberian Hebrew, Revell, 1987, תצוגה חלקית בגוגל ספרים
מאמר על גישה פרוזודית לתופעת הנסיגה, DeCaen & Dresher
הערות שוליים

↑  המדקדקים הקדומים כינו את התופעה 'נסוג אחור', צירוף שמקורו במקרא: ”לֹא נָסוֹג אָחוֹר לִבֵּנוּ” (תהלים מד יט). בקרב הבלשנים התופעה מכונה לעיתים קרובות "נסיגה", "נסיגת הטעמה" או נסיגת טעם" (באנגלית: stress-retraction), מונח כללי המשמש לתיאור תופעות דומות גם בשפות אחרות.
↑  בערך זה ההברות המוטעמות מסומנות בגופן מודגש
↑  Beer-Meyer, Hebräische Grammatik 1966, Vol 1, P91
↑  בהקשר זה צורת הבינוני אינה נחשבת פועל
↑  או באספקט הפרפקטיב
↑  או באספקט האימפרפקטיב
↑  אין מדובר בהכרח בטעם מפסיק או בהפסקה ברמה המסומנת היום באמצעות הסימן פסיק, אלא גם בסיום יחידה פרוזודית.
↑  אבל חלה נסיגה בפסוק ”וַיֹּ֥אמְרוּ מֵֽת” (שמואל ב יב יט).
↑  למאפיינים נוספים מפורטים ראו "לקריאה נוספת" בסוף הערך
↑  יוצא דופן הוא הפסוק ”מַה־פָּ֖עַל אֵֽל” (במדבר כג כג), שבו חלה נסיגה במילה "פעל" המוטעמת בטעם מפסיק. וייתכן שיש כאן עירוב שיטות ניקוד וטעמים שונות
↑  נסוג אחור נפוץ יותר לפני טעמים מסוימים, להרחבה ראו "לקריאה נוספת" בסוף הערך
↑  פרקים במסורת לשון חכמים של יהודי איטליה, משה בר-אשר, 1980, עמ' 51
↑  ראו "על סימון הקמצים, השוואים וההטעמה בסידור קורן החדש", חנן אריאל
↑  ראו שלמה שפן, מבעיות הריתמוס והמשקל בשירה העברית החדשה; אברהם אברונין, מחקרים בלשון ביאליק, ועד הלשון העברית, 1952, עמ' 59; בנימין הרשב, שירת התחייה העברית: אנתולוגיה היסטורית־ביקורתית, האוניברסיטה הפתוחה, 2000, עמ' 505
↑  Shmuel Bolozky, Remarks on rhythmic stress in Modern Hebrew, Journal of Linguistics 18, 1982-09, עמ' 275 doi: 10.1017/s002222670001361x