קולנוע אפריקאי
היסטוריה > העידן הקולוניאלי

במהלך התקופה הקולוניאלית, אפריקה יוצגה באופן בלעדי על ידי יוצרי סרטים מערביים. בעשורים הראשונים של המאה העשרים, יוצרים אלו הוציאו סרטים המתארים אפריקאים שחורים כאקזוטיים, עבדים כנועים, או בהיפוך - כפראיים או כקניבלים, כדוגמת הסרטים Kings of the Cannibal Islands משנת 1909, Voodoo Vengeance משנת 1913 ו-Congorilla משנת 1932. בעידן זה, גם אפריקה עצמה הצטיירה אך ורק כמקום מסתורי ואקזוטי, ללא היסטוריה או תרבות. שפע הדוגמאות כוללות את אפוסי הג'ונגל המבוססים על דמותו של טרזן מאת אדגר רייס בורוז, וכן את סרט ההרפתקאות "מלכה אפריקאית" (1951), וכן עיבודים שונים של הרומן של הנרי ריידר הגרד, "מכרות המלך שלמה" (1885). הרבה אתנוגרפיה מוקדמת "התמקדה על ההבדלים בין הילידים לבין האדם הלבן המתורבת, ובכך חיזקה את התעמולה הקולוניאלית".
במושבות הצרפתיות, חל איסור על אפריקאים לייצר קולנוע משלהם, על פי חוק לאבאל משנת 1943. האיסור עיכב את הצמיחה של הסרט כאמצעי ביטוי, פוליטי, תרבותי ואמנותי אפריקאי.נוצרו בתקופה זו סרטים ספורים של אפריקאים שחורים: הבמאי הקונגולזי אלבר מונג'יטה יצר את הסרט The Cinema Lesson ב-1951 ב-1953 מאמדו טורה יצר את Mouramani, המבוסס על סיפור עם אודות אדם וכלבו. ב-1955, פולאן סומנו וייריה - שהיה במקור מבנין אך התחנך בסנגל - יחד עם עמיתיו מקבוצת Le Group Africain du Cinema, צילם סרט קצר בפריז, Afrique-sur-Seine ‏(1955). וייריה רכש את הכשרתו במכון הקולנוע בפריז Institut des hautes études cinématographiques - ‏(IDHEC), ולמרות האיסור על עשיית סרטים באפריקה, ניתנה לו רשות לייצר סרט בצרפת. Afrique Sur Seine נחשב בדרך כלל לסרט הראשון בבימויו של שחור אפריקאי, והוא בוחן את הקשיים של להיות אפריקאי בצרפת של שנות ה-1950.
המדינות שהיו קודם לכן קולוניות פורטוגזיות הגיעו לעצמאותן ללא תשתית כלשהי ליצירת קולנוע, מכיוון שהממשלה הקולוניאלית הגבילה יצירת סרטים לצילום סרטי תעמולה, תוך שימת דגש על נחיתות האוכלוסיות המקומיות. לכן במקומות אלו לא הושקעה כל מחשבה לפיתוח קולנוע ככלי להבעת קולות אפריקאים אותנטיים עד לאחר העצמאות.
באמצע שנות ה-1930, הבריטים הקימו את פרויקט "הניסוי הקולנועי-חינוכי של הבנטו", שהיה ניסיון "לחנך את הבנטו, בעיקר בנושאי היגיינה". רק שלושה סרטים מתוך הפרויקט שרדו, והם מוחזקים על ידי מכון הסרטים הבריטי.
לפני השחרור מהקולוניאליזם, הופקו אך מעט סרטים אנטי-קולוניאליסטים. יש את הסרט של כריס מרקר ואלן רנה, שניהם קולנוענים צרפתיים לבנים, Les statues meurent aussi (גם פסלים מתים), שעסק בגנבה של אמנות אפריקאית. החלק השני של הסרט נאסר להקרנה או שידור בצרפת במשך 10 שנים.הסרט Afrique 50 של הבמאי הצרפתי רנה ווטייה הציג מהומות אנטי-קולוניאליות בחוף השנהב ובוולטה העליונה (בורקינה פאסו).
גם במאי הקולנוע האתנוגרפי הצרפתי ז'אן רוש יצר סרטים בתקופה זו, ועבודתו עוררה מחלוקת הן בקרב הקהלים הצרפתיים והן בקרב הקהלים האפריקאיים. הוא יצר בעיקר סרטים דוקומנטריים כגון Jaguar (1955),Les maitres fous (1955), Moi, un noir (1958) ו - La pyramide humaine (1959). Rouch הסרטים לא היו במפורש אנטי-קולוניאליים, אך הם בכל זאת אתגרו את התפישות לגבי הקולוניזציה של אפריקה, ונתנו קול אחר לאפריקאים. למרות האשמותיהם של יוצרים אפריקאים מחלוצי התנועה השחורה, כמו עוסמן סמבן, שרוש ראה אפריקאים "כאילו הם חרקים", רוש היה דמות מרכזית בפיתוח תחום הקולנוע באפריקה, והיה הראשון שעבד גם עם אפריקאים, מהם רבים המשיכו לקריירות משמעותיות בקולנוע האפריקאי (ביניהם אומארו גנדה, סאפי פאי ומוסטפא אלאסאן).
במיוחד בשל הגזענות הבוטה של רוב הסרטים שנעשו לפני העצמאות של מדינות אפריקה, יוצרים אפריקאים של עידן העצמאות, כמו עוסמאן סמבן ואומארו גנדה, בין היתר, ראו ביצירת סרטים כלי פוליטי חשוב כלי לתקן את התדמית השגויה של אפריקאים בעולם אשר קידמו היוצרים הלבנים, וכדי לנכס מחדש דימוי אפריקאי עבור אפריקאים.