stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תאודור אדורנו
ביוגרפיה > תקופה בווינה

בפרנקפורט כתב אדורנו מספר מאמרי ביקורת על מוזיקה, אולם בראש ובראשונה רצה להיות מלחין. משנת 1925 למד אדורנו בווינה הלחנה אצל אלבן ברג ופסנתר אצל אדוארד שטוירמן. הוא יצר קשרים עם חברי האסכולה הווינאית השנייה, אנטון וברן וארנולד שנברג. בהשראת האטונאליות המהפכנית של שנברג כתב אדורנו בן ה-22 הערות פילוסופיות על המוזיקולוגיה החדשה (אנ'), שלא התקבלו בעין יפה על ידי חסידיה. מאוכזב, צמצם אדורנו את כתיבתו על מוזיקה, והקדיש את עצמו לקריירה המשגשגת שלו כמורה באקדמיה וכאיש מחקר חברתי (אנ'). עם זאת, הוא נשאר העורך הראשי של מגזין האוונגארד Anbruch.
עם ההשפעות ארוכות הטווח על אדורנו מימי וינה שלו נמנים גם קרל קראוס, שלהרצאות שלו הלך ביחד עם אלבן ברג, וג'רג' לוקאץ'. "תאוריה של הרומן" של לוקאץ' הלהיבה את אדורנו עוד בימי הגימנסיה, ועל ספרו "היסטוריה ותודעה מעמדית" הוא כתב מאמר ביקורת.
ביוגרפיה > שנות הביניים בפרנקפורט

כשחזר מווינה, נתקל אדורנו במכשלה נוספת. בתחילת 1928 הוא משך את הדיסרטציה שלו לקראת פרופסורה – מסה פילוסופית-פסיכולוגית מקיפה – לאחר שהמנחה שלו, האנס קורנליוס (אנ'), ומקס הורקהיימר, שהיה עוזר מחקר של קורנליוס, הביעו הסתייגויות כלפיה. נדרשו לו עוד שלוש שנים עד שהגיש את העבודה Konstruktion des Ästhetischen למנחה החדש שלו, פאול טיליך. הנאצים שללו את תוארו של אדורנו, כמו גם תאריהם של כל חבריו הפרופסורים ה"לא-אריים" בשנת 1933.
נושא הרצאת החניכה של אדורנו היה "חשיבותה של הפילוסופיה היום". בהרצאתו הוא הטיל ספק במושג הטוטליות בפעם הראשונה, וזה היה רמז מוקדם למכתבו המפורסם מתוך המינימה מורליה (אנ'), האומר שהשלם (the whole) הוא השקר (the untrue), מכתם המכוון כנגד הגל.
המסה שכתב אדורנו ב-1932, "על המצב החברתי של המוזיקה" (Zur gesellschaftlichen Lage der Musik), היא תרומתו לגליונות הראשונים של "כתב העת למחקר חברתי" (Zeitschrift für Sozialforschung) של הורקהיימר. רק ב-1938 הוא הצטרף למכון למחקר חברתי.
ביוגרפיה > בין ברלין ובין אוקספורד (1934–1937)

משנות ה-20 המאוחרות והלאה, במהלך ביקורים בברלין, קשר אדורנו קשרים קרובים עם ולטר בנימין ועם ארנסט בלוך. את עבודתו החשובה הראשונה של בלוך – "רוח האוטופיה" (Geist der Utopie) – הוא כבר הכיר עוד ב-1921. ברלין הייתה גם עירה של הכימאית מרגרטה (גרטל) קרפלוס (Margarethe 'Gretel' Karplus 1902-1993), שתינשא לו בלונדון ב-1937. ב-1934, כדי להימלט מהשלטון הנאצי, הוא היגר לאנגליה, בתקווה לקבל משרת פרופסור באוקספורד.
ב-1936 פורסם ב-Zeitschrift אחד מהטקסטים מעוררי המחלוקת ביותר מאת אדורנו, "על הג'אז" (Über Jazz). באותו זמן, המילה "ג'אז" שימשה פעמים רבות כשם כללי לכל סוגי המוזיקה הפופולרית. המאמר לא דן בג'אז כסגנון מוזיקלי אלא יצא נגד צורת הבידור הפורחת הזו ונגד חרושת התרבות. אדורנו האמין שחרושת התרבות היא מערכת המיועדת לשליטה בחברה דרך יצירה של תרבות מתוקננת (standardized) המעצימה את המסחור של הביטוי האמנותי. אדורנו דן בנושא זה גם במאמרו "על האופי הפֶטישיסטי של המוזיקה" (On the Fetish-Character in Music) (Zeitschrift, 1938), שבו הוא מנסח את אמירתו המפורסמת – "כל בידור שמשחרר את עצמו ממחיר השוק מקבל מאפיינים חתרניים".
התכתבות ענפה עם הורקהיימר, שחי אז בגלות בארצות הברית, הובילה להצעת עבודה באמריקה.
ביוגרפיה > מהגר בארצות הברית (1938–1949)

אחרי שביקר בניו יורק סיטי בפעם הראשונה ב-1937, החליט אדורנו לעקור לשם. הוא נפרד מהוריו בבריסל, ושנתיים אחר כך הם הצטרפו אליו. מולטר בנימין הוא נפרד בסן רמו. בנימין בחר להישאר באירופה, והתקשורת ההדוקה ביניהם הוגבלה מאז למכתבים בלבד. ההסדרים שאפשרו את המעבר של אדורנו לארצות הברית קבעו שחלק מזמנו יוקדש למכון למחקר חברתי, שהועתק אז לאוניברסיטת קולומביה, ובשאר יהיה מנהל מוזיקלי בפרויקט הרדיו של הסוציולוג האוסטרי פול לזרספלד באוניברסיטת פרינסטון.
ההסדר הזה נמשך עד 1941. עיקר עניינו של אדורנו היה אז בשיתוף פעולה ישיר עם הורקהיימר. הם עברו ללוס אנג'לס ביחד, ושם הוא לימד במשך שבע שנים והיה שותף לניהול יחידת המחקר ב-UCLA. עבודתם המשותפת התבטאה לראשונה במהדורה הראשונה של ספרם "הדיאלקטיקה של הנאורות" (Dialektik der Aufklärung) ב-1947. לנוכח אירועי השואה שהלכו והתחוורו אז, נפתחה העבודה במילים האלה:
במובנה הכללי ביותר כהגות פרוגרסיבית, מטרתה של הנאורות הייתה תמיד לשחרר את האדם מן הפחד, ולבסס את ריבונותו. והנה העולם הנאור קורן כולו פורענות ניצחת.
בספר זה, שזכה בעיקר להתעלמות עד שיצא שנית לאור ב-1969, מציגים אדורנו והורקהיימר דינמיקה בקרב ציוויליזציה שנוטה להרס עצמי. הם טוענים שהנאורות הפכה את מושג התבונה לכוח לא רציונלי. כתוצאה מכך, התבונה השתלטה לא רק על הטבע, אלא גם על האנושיות עצמה. את הרציונליזציה הזאת של האנושיות הם זיהו כגורם לפשיזם ולמשטרים טוטליטריים אחרים.
אחרי 1945 הפסיק אדורנו את עבודתו כמלחין. בשנות ה-40 הוא עבד על "הפילוסופיה של המוזיקה החדשה" (Philosophie der neuen Musik) ועל "הלחנה לסרטים" של הנס אייזלר. הוא גם תרם איטרפרטציות איכותניות ל"מחקרים על דעות קדומות" שערכו כמה מכוני מחקר בארצות הברית וחשפו את האופי האוטוריטרי של הנבדק דרך שאלות עקיפות.
ביוגרפיה > התקופה האחרונה בפרנקפורט (1949–1969)

אחרי מלחמת העולם השנייה שב אדורנו לגרמניה, אליה התגעגע. ב-1949/1950, בזכות השפעתו של הורקהיימר, הוא קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת פרנקפורט, וחזר אל הקריירה האקדמית שלו לאחר הפסקה ממושכת. זו הגיעה לשיאה עם מינויו הכפול לפרופסור מן המניין (Ordinarius) לפילוסופיה ולסוציולוגיה. מנהיגותו של אדורנו במכון למחקר חברתי, שחזר אף הוא לאוניברסיטה, הלכה והתחזקה, בעוד הורקהיימר, שהיה מבוגר מאדורנו בשמונה שנים, נסוג מן הניהול בהדרגה עד שב-1958/1959 השאיר אותו בידיו של חברו הצעיר ממנו.
אוסף המכתמים (אפיגראמות) של אדורנו, "מינימה מורליה", יצא לאור בגרמניה שאחרי המלחמה. הוא הציג בו "מדע מלנכולי" (כהיפוך של "המדע העליז") על הרקע האפל של הפשיזם, הסטליניזם וחרושת התרבות, שאיננו מציע, לכאורה, אלטרנטיבות פוליטיות או כלכליות: "אין דרך נכונה לחיות חיי טעות" ("Es gibt kein richtiges Leben im falschen").
עם הספר הזה היה אדורנו לדמות אינטלקטואלית מכוננת ברפובליקה המערב גרמנית. ב-1953 נעשה ניסיון אחרון לשתף אותו במחקר בארצות הברית, אך הוא נכשל.
להלן רשימה חלקית של הישגיו של אדורנו:
ב-1952 השתתף אדורנו בניסוי קבוצתי שחשף גישות נאציונל-סוציאליסטיות בקרב הדמוקרטים הגרמנים החדשים. הניסוי ספג ביקורת מפי פטר ר. הופשטטר (Peter R. Hofstätter).
החל משנת 1954 לימד מוזיקולוגיה בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט.
השתתף בדיונים רדיופוניים רבים, בין השאר עם ארנסט בלוך, אליאס קנטי וארנולד גלן (Arnold Gehlen).
הרצה אדורנו בברלין וברחבי אירופה (בפריז, בווינה, באיטליה, ב"דוקומנטה" בקאסל ב-1959, בצ'כוסלובקיה ב-1968).
פרסם מכתבים וכתבים של ולטר בנימין.
ב-1961 פתח בוויכוח כנגד הגישה הפוזיטיביסטית בפגישה של "האגודה הסוציולוגית הגרמנית" בטובינגן.
בין השנים 1963 ו-1967 כיהן אדורנו כיושב ראש של "האגודה הסוציולוגית הגרמנית" (Deutsche Gesellschaft für Soziologie, DGS ).
בתפקידו זה, עמד בראש הכינוס הסוציולוגי ה-15 ב-1964 – "מקס ובר והסוציולוגיה היום" – ובראש הכינוס הסוציולוגי ה-16 ב-1968 – "קפיטליזם מאוחר או החברה התעשייתית".
ביוגרפיה > השנים האחרונות (1967–1969)

ב-1966 נוסדה בגרמניה האופוזיציה החוץ-פרלמנטרית APO נגד שתי מפלגות הקואליציה הגדולות – CDU/CSU ו-SPD. ה-APO פעלה בעיקר נגד חקיקת חוקים לשעת חירום. אדורנו היה מבקר גלוי כנגד החוקים לשעת חירום, והשתתף באירוע שארגן ועד הפעולה "דמוקרטיה במצב חירום". כשהסטודנט בנו אונזורג (Benno Ohnesorg) נורה בידי שוטר בהפגנה נגד ביקורו של השאה הפרסי, הקצינו העמדות של APO השמאלנית והתחילו מהומות באוניברסיטאות. במידה רבה היו אלה סטודנטים של אדורנו שתרגמו תאוריה של התקוממות למעשה, וגזרו פרקסיס מתוך תאוריה ביקורתית. ב-31 בינואר 1969 ביקש אדורנו את עזרת המשטרה בסילוק סטודנטים שהשתלטו על המכון בפרנקפורט, מתוך פחד מוונדליזם, וכתוצאה מכך נעצרו 76 מחברי תנועת ה-SDS של רודי דוצ'קה. אדורנו עצמו נעשה אז למטרה לפעולות של הסטודנטים. הוא ביקר בחריפות את הנטייה האנטי-אינטלקטואלית בשמאל של שנות ה-60, וקרא ל"מחשבה פתוחה": "מעבר לכל תוכן מסוים, המחשבה היא בראש ובראשונה כוח ההתנגדות". ב-1969 התגברו ההפרעות בהרצאות שלו, והמפורסמת שבהן הייתה השתלטותן של סטודנטיות חשופות-חזה על בימת המרצה, עד שאדורנו הפסיק את סדרת ההרצאות. במכתב לסמואל בקט, הוא כתב: "ההרגשה להיות מותקף פתאום כריאקציונר – יש בה מן ההפתעה, לכל הפחות".
ביוגרף של אדורנו בשם סטפן מולר-דום (Stefan Müller-Doohm) טוען שאדורנו היה משוכנע שהתקפות הסטודנטים מכוונות כלפי התאוריות שלו כמו כלפיו עצמו ושהוא חשש שהמצב הפוליטי באותו זמן עלול להוביל לטוטליטריזם.
אדורנו יצא עם אשתו לחופשה בשווייץ, ובניגוד לאזהרות רופאיו יצא לטפס במעלה הר שגובהו 3,000 מטר, וכתוצאה מכך חש בפעמת. באותו יום נסעו הוא ואשתו אל העיר השכנה ויספ, ושם חזרה התופעה על עצמה, והוא הובהל למרפאה העירונית. בבוקר שלמחרת, ב-6 באוגוסט, הוא נפטר מהתקף לב, בגיל 65.
תאוריה

בתחילת דרכו הושפע אדורנו מסרן קירקגור, והעביר קורס (ראשון) בהשפעתו אודות מגבלות הפילוסופיה. בהמשך, שכלל את רעיונותיו, וטען כי דרך ההסתכלות שלנו על העולם מושפעת מאוד מהתרבות בה אנו חיים. כתוצאה מכך, חקר האמת נידון כמעט תמיד לכישלון מאחר שהסביבה שלנו יוצרת עבורנו שפה – עולם מושגים, או תפישה – הממסכים על האמת. לפעולת מיסוך זו קרא "חרושת תרבות" וטען כי הסיכוי היחיד להימלט ממנה ולהתקרב להתבוננות על האמת נמצאת באמנות. יחד עם התאורטיקנים הרמן ברוך וקלמנט גרינברג הרחיב גם את המושג קיטש, המסמל את מוצרי חרושת התרבות, ואת המושג אוונגרד, המסמל את האמנות הצועדת על קרקע שלא "נכבשה" עדיין על ידי חרושת התרבות. הנושא מטופל בהרחבה בספרו "תאוריה של האסתטיקה" (Ästhetische Theorie) שפורסם ב-1970.
את אמירתו המפורסמת של אדורנו משנת 1949, "לכתוב שירה אחרי אושוויץ זו ברבריות", ניתן לפרש בכמה צורות. משה צוקרמן רואה בה הבעה של אי-אמון באמנות נוכח כישלונה הבוגדני אל מול הברבריות, הוא שומע בה גם פקפוק לגבי יכולתה של האמנות להיחלץ מהפקת עונג, אפילו בהקשר של עימות עם הזוועה האולטימטיבית, והוא גם חש בה את מועקת התודעה, שהשואה איננה ניתנת לייצוג, לא באופן מושגי-שכלתני ולא באופן אסתטי-אמנותי. בערוב ימיו חזר בו אדורנו מן הנחרצות של אמירתו. בספרו "דיאלקטיקה שלילית" הוא טען שהסבל זכאי לייצוג כשם שהמעונה זכאי לצרוח, ועל-כן "ייתכן שהייתה זו טעות לקבוע שאחרי אושוויץ לא ניתן עוד לכתוב שירה".
מספריו

הדיאלקטיקה של הנאורות, 1947
הפילוסופיה של המוזיקה החדשה, 1949
מינימה מורליה, 1951
מטה-ביקורת של תאוריית ההכרה
מבוא לסוציולוגיה של המוזיקה
דיאלקטיקה שלילית, 1966
תאוריה של האסתטיקה, 1970
תרגומים לעברית

חינוך לעצמאות מחשבתית, תרגום: אסף אנגרמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017
הימין הקיצוני החדש, תרגום: ניב סבריאגו, בתוספת ריאיון שערך גידי וייץ עם זאב שטרנהל, ופרולוג מאת אווה אילוז ואיל חוברס. הוצאת הקיבוץ המאוחד בשיתוף הוצאת מכון ון ליר, 2021
הערות שוליים

↑  אדורנו, תאודור ו', חינוך לעצמאות מחשבתית, הקיבוץ המאוחד, 2017, עמ' 211-220
↑  ראו מאמרו משנת 1933, "Vierhändig, noch einmal," נדפס מחדש ב-Adorno, Impromptus (Frankfurt: Suhrkamp, 1968), 142–145.
↑  מקס פאדיסון, מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  Melissa Ursula Dawn Goldsmith, “Adorno on Strauss, Mahler, and Berg” (master’s thesis, Smith College, 1995), pp. 32–34.
↑  Blomster, Wes (1978). "Introduction to Adorno Essays". Telos (35): 123.
↑  Adorno (1938) On the Fetish-Character in Music and the Regression of Listening, Zeitschrift für Sozialforschung. This essay will be republished in the 1956 collection Dissonanzen. Musik in der verwalteten Welt.
↑  Letter from Adorno to Benjamin, November 27, 1937 in "The Complete Correspondence 1928–1940", Polity Press, 1999
↑  Dialectic of Enlightenment, tr.John Cumming, Verso ed.London 1979 p.3.='Seit je hat Aufklärung im umfassendsten Sinn fortschreitenden Denkens das Ziel verfolgt, von den Menschen die Furcht zu nehmen und sie als Herren einzusetzen. Aber die vollends aufgeklärte Erde strahlt im Zeichen triumphalen Unheils.' German ed.Querido, Amsterdam,1947 reprinted S.Fischer Verlag, Frankfurt am Main,1969 p.1
↑  http://www.ldb.org/adorno.htm Quotes: Theodor W. Adorno
↑  Leslie, Esther (1999). "Introduction to Adorno/Marcuse Correspondence on the German Student Movement". New Left Review (I/233, January–February 1999): 118–122.
↑  Adorno, Theodor (1969). "Resignation". Telos (35): 165–168.
↑  משה צוקרמן, על המהדורה העברית של ספרה של מרי לוונטל-פלסטינר, מציירת את חייה. שרלוטה סלומון בצל הנאציזם, זמנים, גיליון מספר 97.
↑  לילך לחמן, "ואיך אפשר לאכול לאנץ'": שירה אחרי אושוויץ, באתר הארץ, 13 באפריל 2004.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257443105171  PLWABN: 9810546214905606  BIBSYS: 90069741  BNC: 000036014  BNE: XX1727509  BnF: cb11888125w (data)  CANTIC: a10430519  CiNii: DA00328105  GND: 118500775  ICCU: CFIV004888  ISNI: 0000 0001 2144 2113  LCCN: n80002956  LNB: 000010013  MusicBrainz: b2d80fb6-a565-421a-a04c-ebb3bc0c3167  NDL: 00431032  NKC: jn19990000039  NLA: 35001503  NLG: 304002  NLK: KAC199600199  NSK: 000091452  NTA: 068468342  RERO: 02-A000003828  RKD: 363315  SELIBR: 208955  SNAC: w64m93hn  SUDOC: 026678047  Trove: 784992  ULAN: 500225672  VcBA: 495/126783  VIAF: 95247377   WorldCat (עם VIAF): 95247377 
אנדרטת אדורנו בפרנקפורט (שולחן, כיסא, מנורה, שטיח ועוד אביזרים, כגון מטרונום, מחדר העבודה שלו)
"אדורנו צדק" - גראפיטי בתל אביב
תאון (מדקדק)

תאון (ביוונית: Θέων; פעל במאה ה-1 לפנה"ס) מאלכסנדריה הייתה מדקדק שלימד ברומא בתקופת הקיסרים אוגוסטוס וטיבריוס. הוא ירש את מקומו של אריוס בתפקיד "הפילוסוף האישי" של הקיסרים, ואת מקומו ירש אפיון. הוא היה בנו של המדקדק ארטמידורוס מטרסוס וראש בית הספר באלכסנדריה.
תאון היה מחבר של "לקסיקון לקומיקאים היוונים" (Κωμικαὶ λέξεις), אשר מצוטט על ידי הסיכיוס מאלכסנדריה (אנ') בהקדמה (Prooemium) ללקסיקון שלו עצמו. ספק אם הוא היה המחבר של הלקסיקון הקומי שמצוטט על ידי מחבר הסכוליה לאפולוניוס מרודוס. הוא אחד המחברים שחיבוריהם שימשו מקור לסכוליה לאריסטופאנס. "פירוש על האודיסיאה" מאת מחבר בשם "תאון", מצוטט בלכסיקון הביזנטי אטימולוגיקון מגה (המאה ה-12) בערך πύελος. באחת הפרשנויות על אריסטופאנס (שהאותנטיות שלה נתונה לוויכוח), לקומדיה "העננים", תאון נזכר כאחד הפרשנים על אפולוניוס מרודוס. עם זאת, ייתכן שיש לייחס את אחת הפרשנויות הללו על הומרוס ואפולוניוס לסופיסט איליוס תאון, שגם הוא מאלכסנדריה.
הערות שוליים

1 2 3  המילון לביוגרפיה ומיתולוגיה יוונית ורומאית בעריכת ויליאם סמית, כרך שלישי, עמ' 1080, THEON (1).
↑  Edward Vernon Arnold, Roman Stoicism: Being Lectures on the History of the Stoic Philosophy, p. 111
↑  סודא, תאון – Suidas, s.v. Θέων
↑  המילון לביוגרפיה ומיתולוגיה יוונית ורומאית בעריכת ויליאם סמית, כרך שלישי, עמ' 1080–1081, THEON (1).
1 2 3  המילון לביוגרפיה ומיתולוגיה יוונית ורומאית בעריכת ויליאם סמית, כרך שלישי, עמ' 1081, THEON (1).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 102407851  VIAF: 61941785   WorldCat (עם VIAF): 61941785 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ए

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

אלפבית דוונאגרי
תנועות
| अ | आ | इ | ई | उ | ऊ | ऋ |  |
| ए | ऐ | ओ | औ |  |  |  |  |
עיצורים
| क | ख | ग | घ | ङ | च | छ |  |
| ज | झ | ञ‌ | ट | ठ | ड | ढ |  |
| ण | त | थ | द | ध | न | प |  |
| फ | ब | भ | म | य | र | ल |  |
| व | श | ष | स | ह |  |  |  |
הגיית האות ए
האות ए היא האות ה-8 (אחרי ऋ) באלפבית הדוונאגרי. 
המקבילה העברית הקרובה ביותר היא האות העברית א' מנוקדת בסגול (כהגיית e). האות הבאה אחריה היא ऐ.
ערך זה הוא קצרמרבנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תוכנית ספדיה

פעילות נגד תוכנית ספדיה. בשמאל התמונה דב חנין.
תוכנית ספדיה (ספדי) (תמ"מ 1/37, תוכנית מערב ירושלים) הייתה תוכנית מתאר מחוזית להרחבת העיר ירושלים מערבה בשטח של כ-26,600 דונם. התוכנית, שהועלתה ב-1998, קרויה של שמו של מתכננה, האדריכל משה ספדיה. התוכנית נדחתה בפברואר 2007 על ידי המועצה הארצית לתכנון ובנייה לאחר קמפיין מחאה גדול של ארגוני הסביבה בישראל.
התוכנית

התוכנית כללה הרחבה של השטח הבנוי של העיר לכיוון מערב, בשטחים שסופחו אליה ב-1992 במסגרת ועדת קוברסקי, במטרה לבנות בהם כ-20,000 יחידות דיור. עיקר הבינוי בתוכנית היה בשני מתחמים: הר חרת הסמוך למבשרת ציון ולמעיין הסטף, ורכס לבן, שבמרכזו המושבים אורה ועמינדב. ברכס לבן תוכננו 10,000 יחידות דיור, חלקן במגדלים על קו הרכס. בהר חרת תוכננו 7,400 יחידות דיור, ובמרכז המתחם בתוך המחצבה שאינה פעילה, תוכננו מגדלים שישמשו לתעסוקה. 2,000 יחידות דיור נוספות תוכננו במצפה נפתוח, סמוך לשכונת רמות, שהופרד מתוכנית ספדיה וקודמו בתוכנית נפרדת. בדומה לתוכנית ספדיה, גם תוכנית זו נפסלה בספטמבר 2008, בהוראת בג"ץ.
התוכנית קמה ביוזמת, ראש העיר אהוד אולמרט, מהנדס העיר אורי שטרית (שהיה תלמידו ועמיתו של ספדי עד שנת 1993) ועוזיאל וכסלר מנהל הרשות לפיתוח ירושלים (שהייתה באופן רשמי הגוף שהזמין את התוכנית). לטענתם יזמו אותה מתוך דאגה מהגירה שלילית של צעירים ומשכילים מהעיר אל ערים ויישובים אחרים, כמו גם מגודלה היחסי של האוכלוסייה הערבית בעיר. בנייה של שכונות חדשות אמורה לפי התוכנית לאפשר לירושלים לעודד צעירים לעבור לגור בה. יעד התוכנית הוא רוב יהודי של 70% בתחומי העיר ירושלים. התוכנית אושרה בוועדת המשנה של המועצה הארצית לתכנון ובנייה לנושאים תכנוניים עקרוניים (ולנת"ע) בדצמבר 2002. התוכנית כללה גם את סלילת "כביש הטבעת המערבי" של ירושלים, שהוכרז על ידי הוועדה לתשתיות לאומיות כפרויקט תשתית לאומית במאי 2003 (תוכנית תת"ל 1). הכביש אמור לחבר בין כביש תל אביב-ירושלים (כביש 1) במחלף מוצא לשכונות הצפון-מערביות של ירושלים ולכביש 39 המתוכנן לעבור מצומת האלה לדרום-מערב ירושלים.
המחלוקת סביב התוכנית

תוכנית זו גררה התנגדויות רבות מצד רבים בעיקר בשל העובדה שהיא מתוכננת לפגוע בשטחים פתוחים בהרי ירושלים. מתנגדי התוכנית טענו כי הבנייה תכלה קילומטרים רבים של טבע ונוף ייחודי.
עוד נטען נגד התוכנית שהיא תעודד פרבור ועל ידי כך תגרום לבעיות המיוחסות לפרבור כגון החלשת מרכז ירושלים ומעמדן של חנויות קטנות ושווקים לטובת קניונים מחוץ לעיר, ייקור ההוצאות הציבוריות והפרטיות לתחזוקת מערכות תשתית, הגדלת התלות בנסיעה ברכב פרטי אשר תוסיף לעומסי תנועה, תאונות דרכים, וזיהום אוויר, פגיעה בשוויוניות של קבוצות ללא יכולת תחבורה פרטית, הפקעת המרחב הציבורי לטובת כבישים ומכוניות והקטנת הכדאיות הכלכלית של תפעול תחבורה ציבורית בגלל הקטנת צפיפות המגורים. המתנגדים לתוכנית טוענים כי העירייה מתעלמת מהבעיות במרכז העיר המצריך טיפול דחוף על מנת שלא יצאו ממנו תושבים, וכי הדרך להגדלת האוכלוסייה של העיר אינה הרחבת שטחה אלא עיבוי מרכזה וטיפוחו, במיוחד לאור הפוטנציאל בפרויקט הרכבת הקלה בירושלים הנבנה בתקופה זו. כתוספת מדגישים המתנגדים כי הפרויקט רחב ההיקף יגזול כספים ותשומת לב הנדרשים לשם טיפול במרכז העיר ובשכונות החלשות. על מנת להוכיח טענה זו יזמה מקימת קואליציית הארגונים למען ירושלים "ירושלים בת קימא", נעמי צור, בדיקה של עתודות הקרקע בעיר, אשר הוכיחה כי ניתן להוסיף את כל יחידות הדיור הנדרשות בתוך תחומי העיר.
כמו כן מציינים המתנגדים כי אין צורך בבנייה המאסיבית המתוכננת כחלק מן הפרויקט מכיוון שלירושלים ישנן מספיק עתודות קרקע בתוכניות קיימות בתוך השטח הבנוי של העיר גם ללא יציאה מערבה. לטענתם ניתן להשתמש לדוגמה בטכניקה של פינוי בינוי וכך גם לטפל בכמה מהמוקדים הנחשלים של העיר. טענות נוספות שנשמעות מקרב גורמי ימין גורסות כי יש לבנות את ירושלים מזרחה על השטח המכונה "E1" וכך לשפר את מעמדם של השטחים ממזרח לירושלים כמו גם של מעלה אדומים בדיונים על הסכם שלום עתידי.
מצדדי התוכנית טענו כי מאחר שמחירי הדיור בירושלים עולים, צעירים עוזבים את העיר. עוד טענו כי הגופים הירוקים מכשילים את התכנון בתוך העיר, והופכים אותו למעשה לבלתי ישים.
שיאה של ההתנגדות לתוכנית באה לידי ביטוי בהפגנה שהתכנסה מול משרד הפנים, כאשר הייתה אמורה להתקבל ההחלטה הסופית בנוגע לתוכנית ב- 17 באוקטובר 2006 בכינוס של המועצה הארצית לתכנון ובנייה. ההחלטה נדחתה ל-6 בפברואר 2007, לשם בחינת עתודות קרקע חלופיות לבנייה בירושלים ובעיות נוספות שעלו מהתוכנית.
סופה של התוכנית

ב-24 בנובמבר 2006 הודיע ראש עיריית ירושלים אורי לופוליאנסקי כי הוא מסיר את תמיכתו מהתוכנית, ומתכוון לקדם במקומה תוכניות בנייה בירושלים עצמה, בשיתוף עם הגופים הירוקים. לופוליאנסקי אף כתב זאת במכתב רשמי לרם בלינקוב - מנכ"ל משרד הפנים ויו"ר המועצה הארצית לתכנון ובנייה, וב- 29 בינואר 2007 פורסם דו"ח של המתכנן תומר גוטהלף, אשר מונה על ידי מינהל התכנון, וקבע כי ישנן מספיק עתודות קרקע חלופיות בירושלים, ואין צורך לממש את התוכנית.
ב-6 בפברואר 2007 החליטה הוועדה הארצית לתכנון ובנייה לאחר דיון של 5 שעות, לדחות את תוכנית ספדיה באופן סופי. ההחלטה התקבלה ברוב של 24 חברי מועצה שהתנגדו לתוכנית לעומת 3 שתמכו בה.
מחוץ לבניין משרד הפנים הפגינו כל זמן הישיבה מאות מפגינים, רובם בני נוער וסטודנטים, שקראו לחברי המועצה לבטל את התוכנית ולסגת ממנה.
יוזמות לחידוש התוכנית

החל מ-2015 מקודמים מספר תוכניות באזור, דרך הוועדה לתכנון מתחמים מועדפים לדיור (תוכנית ממשלתית להאצת היצע הדירות בישראל). בין השאר 
ברכס לבן, בו אישרה, בספטמבר 2017, המועצה הארצית לתכנון ובנייה בניית 4,500 יחידות דיור על שטח של 600 דונם. בדצמבר 2018 הופקדה תוכנית לבניית 5,250 יחידות דיור ו-300 חדרי מלון במקום.
ראו גם

פרבור
הרי ירושלים
הפארק המטרופוליני של ירושלים
הערות שוליים

↑  עוזי ברוך, ביהמ"ש: לא תוקם שכונה סמוך לרמות בי-ם, באתר ערוץ 7, 4 בספטמבר 2008
↑  משה ליכטמן, ‏הרכסים כבר בידיכם, לפחות תזהרו בעמקים, באתר גלובס, 15 באפריל 2001
↑  אליסה אודנהיימר, הולנת"ע אישרה התוכנית להרחבת ירושלים מערבה; כוללת 18 אלף יחידות דיור, באתר הארץ, 26 בדצמבר 2002
↑  שרון קדמי, מסלול המכשולים של כביש הטבעת בי-ם, באתר הארץ, 21 ביולי 2005
↑  שרון קדמי, החברה להגנת הטבע: כביש הטבעת המערבי עומד בסתירה למדיניות הממשלה, באתר הארץ, 4 בפברואר 2007
↑  נטע סלע ולילך שובל, המחאה השתלמה: תוכנית ספדי בוטלה, באתר ynet, 6 בפברואר 2007
↑   צפריר רינת, ניר חסון, תוכנית ספדיה חוזרת: יוזמות בנייה מאיימות על הטבע במערב ירושלים, באתר הארץ, 16 ביולי 2015
↑   צפריר רינת, המועצה הארצית לתכנון ובנייה אישרה בנייה נרחבת בהרי ירושלים, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2017
↑  ניר חסון, ועדת התכנון בירושלים הפקידה תוכנית לבניית 5,000 יחידות דיור ברכס לבן, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2018
הר חרת
שיטות אנליטיות לחישוב אינטגרלים מסוימים

לחלק מהאינטגרלים לא ניתן מצד אחד לקבל פתרון עבור האינטגרל הלא מסוים אולם מהצד השני ניתן לקבל פתרונות אנליטיים (כלומר כאלו שאינם מצריכים אנליזה נומרית) עבור גבולות מסוימים של אינטגרל מסוים.
להלן רשימה חלקית של שיטות לביצוע תהליך האינטגרציה כזה:
זוגיות ואי-זוגיות

כאשר יש פונקציות שהיא אי-זוגית ביחס לנקודה  a, כלומר מתקיים  f(a+x)=-f(a-x) והאינטגרל סימטרי סביב הנקודה  a, כלומר הגבולות הם מהצורה  (a-b,a+b) אזי האינטגרל הוא אפס; למשל  \int \limits _{\pi }^{3\pi }\sin(x)dx=0.
פונקציה זוגית סביב הנקודה  a ניתנת לחישוב רק בחצי מהתחום (מעל או מתחת לנקודה  a) תוך הכפלה בשניים. למשל:
חישוב במסלול סגור במישור המרוכב

כאשר מבצעים המשכה אנליטית של פונקציה ממשית למישור המרוכב, ניתן להשלים את מסלול האינטגרציה במישור המרוכב כך שייווצר מסלול סגור שניתן לחשב אותו באמצעות משפטים המתאימים לאינטגרל קווי במישור המרוכב כמו משפט האינטגרל של קושי, נוסחת האינטגרל של קושי, ובעיקר משפט השאריות. השיטה מתבססת על יצירת מסלול סגור  C המכיל את הקטע  (a,b) המופיע באינטגרל המקורי (אותו נסמן ב- I), וחישוב האינטגרל במסלול  C (אותו נסמן ב-IC) ובקטעים האחרים המופיעים במסלול. כך מגיעים למשוואה מהצורה:  f(I)=I_{C} כאשר  f היא פונקציה הפיכה בתחום המתאים ל- I (בפרט אינטגרל של פונקציה ממשית הוא תמיד ממשי).
חישוב במסלול סגור במישור המרוכב > דוגמה

{\begin{aligned}\int \limits _{0}^{2\pi }{\frac {1}{1+\sin(x)}}dx&=\left[{\begin{matrix}\sin(x)={\dfrac {z-z^{-1}}{2}}\\dx={\dfrac {dz}{iz}}\end{matrix}}\right]\\&=\oint \limits _{|z|=1}{\frac {\frac {dz}{iz}}{1+{\frac {z-z^{-1}}{2}}}}=-{\frac {i}{2}}\oint \limits _{|z|=1}{\frac {dz}{2z+z^{2}-1}}\\&=-{\frac {i}{2}}\oint \limits _{|z|=1}{\frac {\frac {dz}{z+1+{\sqrt {2}}}}{z+1-{\sqrt {2}}}}=-{\frac {i}{2}}\cdot 2\pi i\left[{\frac {1}{z+1+{\sqrt {2}}}}\right]_{z=-1+{\sqrt {2}}}\\&={\frac {\pi }{-1+{\sqrt {2}}+1+{\sqrt {2}}}}={\frac {\pi }{2{\sqrt {2}}}}\end{aligned}}
את האינטגרל  \int \limits _{-\infty }^{\infty }{\frac {\exp \left({\frac {p}{\hbar }}xi\right)}{x^{2}+a^{2}}}dx כאשר  \hbar >0,p,a, ניתן לחשב על ידי סגירת המסלול הסגור המצויר בצד שמאל והשאפת  R לאינסוף. תחילה נפתח אותו לצורה נוחה יותר:
על פי נוסחת אינטגרל קושי על המסלול הסגור מקבלים כי:
על פי הלמה של ז'ורדן מקבלים כי:  \lim _{R\to 0}\int \limits _{C_{R}}{\frac {\exp \left({\frac {p}{\hbar }}zi\right)}{(z+|a|i)(z-|a|i)}}dz=0
ועל ידי הצבה מקבלים:
ובס"ה מתקיים: