stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסאודו-אקראיות
רקע

ליצירת מספרים אקראיים יש שימושים רבים, כגון לדגימה אקראית, שיטת מונטה קרלו, משחקי לוח והימורים. בפיזיקה, לעומת זאת, רוב התהליכים הם דטרמיניסטיים, כלומר הם תמיד מייצרים את אותה תוצאה מאותה נקודת התחלה. כמה יוצאי דופן בולטים הם דעיכה רדיואקטיבית ומדידה קוונטית, שניהם תהליכים אקראיים לפי הפיזיקה שביסודם. כיוון שתהליכים אלו אינם מקורות מעשיים למספרים אקראיים, נעשה שימוש במספרים פסאודו-אקראיים, אשר באופן אידיאלי הם בלתי צפויים בדומה לרצף אקראי באמת, למרות שהם נוצרים על ידי תהליך דטרמיניסטי.
ביישומים רבים, התהליך הדטרמיניסטי הוא אלגוריתם מחשב הקרוי מחולל מספרים פסאודו-אקראיים, אשר תחילה יש לספק לו מספר הנקרא גרעין אקראי. כיוון שאותו גרעין יניב את אותו רצף בכל פעם, חשוב שהגרעין ייבחר היטב ויישמר מוסתר, במיוחד ביישומי אבטחת מידע, שבהם אי-חיזוי הדפוס הוא מאפיין קריטי.
במקרים מסוימים, שבהם חשוב שהרצף יהיה בלתי ניתן לחיזוי בעליל, נעשה שימוש במקורות פיזיים של מספרים אקראיים, כגון דעיכה רדיואקטיבית או רעש אלקטרומגנטי אטמוספירי שנאסף ממקלט רדיו המכוון בין תחנות. השקעת הזמן הדרושה להשגת המספרים הללו מובילה לפשרה: שימוש בכמה מקריאות הפיזיקה הללו כגרעין למחולל מספרים פסאודו-אקראיים.
היסטוריה

לפני המחשוב המודרני, חוקרים שנזקקו למספרים אקראיים יצרו אותם באמצעים שונים (קוביות, קלפים, גלגלי רולטה וכו') או השתמשו בטבלאות מספרים אקראיים קיימות.
הניסיון הראשון לספק לחוקרים אספקה זמינה של מספרים אקראיים היה בשנת 1927, כאשר הוצאת אוניברסיטת קיימברידג' פרסמה טבלה של 41,600 מספרים שפותחה על ידי הסטטיסטיקאי L. H. C. Tippett. בשנת 1947, מכון ראנד יצר מספרים על ידי הדמיה אלקטרונית של גלגל רולטה; התוצאות פורסמו בשנת 1955 כספר בשם A Million Random Digits with 100,000 Normal Deviates (אנ').
בתורת הסיבוכיות

במדעי המחשב, התפלגות היא פסאודו-אקראית מול קבוצה של בודקים אם אף בודק אינו יכול להבחין במידה משמעותית בינה לבין התפלגות אחידה. מושג זה של פסאודו-אקראיות נחקר בתורת הסיבוכיות ויש לו יישומים לקריפטוגרפיה.
בניסוח פורמלי, יהיו S ו-T קבוצות סופיות ותהי F = {f: S → T} קבוצה של פונקציות. התפלגות D מעל S היא ε-פסאודו-אקראית מול F אם לכל f ב-F המרחק הסטטיסטי בין ההתפלגויות  f(X) ו- f(Y), כאשר X נדגם מ-D ו-Y נדגם מהתפלגות אחידה על S, הוא לכל היותר ε.
ביישומים טיפוסיים, הקבוצה F מתארת מודל של חישוב עם משאבים מוגבלים ואדם מעוניין לתכנן התפלגויות D עם תכונות מסוימות שהן פסאודו-אקראיות כנגד F. התפלגות D מצוינת לעיתים קרובות כפלט של מחולל מספרים פסאודו-אקראיים.
לקריאה נוספת

Donald E. Knuth (1997) The Art of Computer Programming, Volume 2: Seminumerical Algorithms (3rd edition). Addison-Wesley Professional, מסת"ב 0-201-89684-2
הערות שוליים

↑  Mark Ward (9 באוגוסט 2015). "Web's random numbers are too weak, researchers warn". BBC. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  George Johnson, Connoisseurs of Chaos Offer A Valuable Product: Randomness, The New York Times, ‏June 12, 2001
1 2  "A Million Random Digits". RAND Corporation. בינואר 2001. נבדק ב-2017-03-30. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Oded Goldreich, Computational Complexity: A Conceptual Perspective, Cambridge University Press, 2008
פאנד פליטזאר

| --- | --- |

Fend Flitzer, שנת 1950
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Fend Flitzer 101
 יצרן:  מהנדס "Fritz Fend"
 שנות ייצור:  1948–1951
 הרכבה:  גרמניה גרמניה
 מודל אחריו:  Messerschmitt Kabinenroller 
 אורך:  2,000 מ"מ
 רוחב:  1,151 מ"מ
 גובה:  1,100 מ"מ
 משקל:  120 ק"ג
 בסיס גלגלים:  1,500 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  1 צילינדרים, 2 פעימות, 98 סמ"ק המפיק 4.5 כ"ס (מנוע סוג "ZF Sachs") (מנוע אחורי)  1 צילינדרים, 2 פעימות, 100 סמ"ק (משנת 1950)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות
 מהירות מרבית:  75 קמ"ש
 מעצב:  Fritz Fend
 
פנד פליטזאר (בגרמנית: Fend Flitzer) היא מכונית מיקרו בתצורת תלת אופן, אשר יוצרה על ידי מהנדס המטוסים פריץ פנד, בגרמניה, בעיר רוזנהיים, בין השנים 1948–1951.
סך הכול יוצרו 252 יחידות.
פריץ פנד

בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת פריץ פנד כקצין טכני בלופטוואפה, הזרוע האווירית של הוורמאכט, צבא הקבע של גרמניה הנאצית.
בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים הועסק פריץ פנד במסרשמיט כמהנדס מעצב מכוניות מיקרו.
תצורות "פאנד פליטזאר"

דגם סגור
דגם פתוח (רודסטר)
פאנד פליטזאר

1 מושב
היגוי: כידון
תאורה קדמית: פנס בודד (משמאל)
3 צמיגי אופנוע במידות "4.00x10
תמונות

פאנד פליטזאר
פאנד פליטזאר
פאנד פליטזאר
פאנד פליטזאר
פאנד פליטזאר, שנת 1950
פאנד פליטזאר, שנת 1950
פאנד פליטזאר - קבריולט
פאנד פליטזאר - קבריולט
פאנד פליטזאר - קבריולט
פאנד פליטזאר - קבריולט
פאנד פליטזאר קבריולט - מבט לתא הנהג
ראו גם

מכונית מיקרו
תלת-אופן
לקריאה נוספת

פאנד פליטזאר - היסטוריה ותמונות (autopasion18.com/HISTORIA-FEND%20FLITZER)
דגם פאנד פליטזאר - מידות ומפרט (auta5p.eu/lang/en/katalog/auto)
פאנד פליטזאר - תמונות(הקישור אינו פעיל) (oppositelock.kinja)
הערות שוליים

↑  פאנד פליטזאר - מכונית מיקרו promotex.
↑  דגם "פאנד פליטזאר"revolvy
↑  פאנד פליטזאר - מידות ומפרט טכניmicrocarmuseum.com/tour/fend-flitzer-101
↑  דגם פאנד פליטזאר3wheelers
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פאנד פליטזאר".
פרדיננדו ברטוני

| --- | --- |

 לידה:  15 באוגוסט 1725 סאלו, איטליה 
 פטירה:  1 בדצמבר 1813 (בגיל 88) דסנזאנו דל גראדה, איטליה 
 מוקד פעילות:  הרפובליקה של ונציה 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  צרפתית, איטלקית 
 כלי נגינה:  עוגב, עוגב 
 
פרדיננדו ברטוני (באיטלקית: Ferdinando Bertoni;‏ 15 באוגוסט 1725 - 1 בדצמבר 1813) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי.
חייו

ברטוני נולד בסאלו והחל ללמוד מוזיקה בברשה, לא רחוק מעיר הולדתו. בסביבות 1740 יצא לבולוניה, שם למד עד 1745 אצל תאורטיקאי המוזיקה הנודע ג'ובאני בטיסטה מרטיני. מבולוניה עבר לוונציה ושם התמנה, בשנת 1752, לנגן עוגב ראשון בקתדרלת סן מרקו. משנת 1755 עד 1777 היה מנצח מקהלה ב"אופספדאלה דאי מנדיקנטי", גם הוא בוונציה. בתקופה שבין 1778 ל-1783 שהה בלונדון, שם חיבר אופרות לתיאטרון המלכותי. בשנים אלה מילא את מקומו תלמידו, ג'ובאני בטיסטה גראציולי. הוא שב לוונציה בשנת 1784 ובשנה שאחריה החליף את בלדאסארה גאלופי כמנצח המקהלה בסן מרקו, שם נשאר עד פרישתו ב-1808. הוא מת בדזנצאנו דל גארדה.
ברטוני, מלחין פורה של מוזיקה כנסייתית, חיבר גם 70 אופרות, שכולן, פרט ל"אורפיאו" (ונציה, תיאטרון סן בנדטו 1776), נשכחו מלב. "אורפיאו" כתובה לאותו לברית מאת קלצאביגי של "אורפיאו ואורודיצ'ה" של גלוק, אשר הוצגה בבורגתיאטר בווינה ב-1762. ברטוני כתב אופרה זו במיוחד לידידו, זמר הקסטרטו גאטנו גואדאני, שביצע אותו תפקיד באופרה של גלוק. ברטוני התעלם באופן כללי מחידושיו של גלוק וכתב את היצירה בסגנון הישן של אופרה סריה.
יצירותיו של ברטוני כוללות לפחות 200 יצירות קודש, בהן כ-50 אורטוריות, קנטטות, יצירות אינסטרומנטליות ומוזיקה קאמרית.
פרדיננד רדזיוויל

| --- | --- |

 לידה:  19 באוקטובר 1834 ברלין, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  28 בפברואר 1926 (בגיל 91) רומא, ממלכת איטליה 
 מדינה:  ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 תפקיד:  חבר הרייכסטאג של האימפריה הגרמנית  חבר הסנאט הפרוסי  member of the Sejm of the Second Polish Republic 
 מפלגה:  המפלגה הפולנית 
 בן או בת זוג:  פלאגיה סאפיחה (19 ביולי 1864–ערך בלתי־ידוע) 
 פרסים והוקרה:  מפקד עם כוכב של מסדר פולוניה רסטיטוטה  המסדר הריבוני הצבאי של מלטה 
 
הנסיך (אנ') פֶרְדִינַנְד פרידריק רַדְזִיוִיל (בפולנית: Ferdynand Fryderyk Radziwiłł; 19 באוקטובר 1834 –  28 בפברואר 1926), היה אציל פולני ממחוז פשיגודיצ'ה (אנ') (פרובינציית פוזן) ואחד הפוליטיקאים המובילים של המיעוט הפולני (אנ') בקיסרות הגרמנית.
הוא היה חבר ברייכסטאג בין 1874 ל-1918, שבו היה יושב ראש המפלגה הפולנית (אנ') מ-1889, וחבר בבית הלורדים הפרוסי (אנ') בין השנים 1879–1918. לאחר שפולין קיבלה מחדש את עצמאותה היה חבר באספה המכוננת הלאומית (אנ') מ-1919 עד 1922.
משפחתו וחייו הפרטיים

הוא היה בנם הבכור של בוגוסלב רדזיוויל (אנ') ושל אשתו הרוזנת לאונטינה קלרי אונד אלטרייבן. אחד מאחיו היה התאולוג הגרמני אדמונד פון רדזיוויל (אנ'). משפחת רדזיוויל השתייכה לאצולה הפולנית-ליטאית הבכירה (מגנאטים). הענף שממנו הגיע פרדיננד היה קשור קשר הדוק לפרוסיה ולבית הוהנצולרן מאז חלוקת פולין. לאחר 1815, סבו אנטון היינריך רדזיוויל היה המושל הפרוסי בדוכסות הגדולה של פוזן וסבתו לואיזה (אנ') הייתה נסיכת פרוסיה. פרדיננד פון רדזיוויל היה אפוא בן דודו מדרגה שלישית של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, שהיה מאוהב גם בדודתו של רדזיוויל, אליזה (אנ'), בצעירותו. בן דודו אנטון פון רדזיוויל (אנ') היה השליש הראשי של הקיסר במשך שנים רבות.
רדזיוויל למד משפטים והשלים את הסטאז' הרגיל כמתלמד ללא תשלום בבית המשפט בעיר ברלין וחניך ממשלתי בפוטסדאם. בשנת 1855 הוא הפך לחבר באגודת הקריאה הקתולית של ברלין, כיום Katholischer Studentenverein Askania-Burgundia Berlin. את שירותו הצבאי עשה כמתנדב של שנה אחת (אנ') בשנת 1855 בגדוד ההוסרים השביעי. לאחר מכן ניהל את אחוזות המשפחה. כבעלים של אוליקה בווהלין (אז באימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) ורכוש אחר, הוא היה בעל קרקעות גדול.
בשנת 1864 נישא לנסיכה פלאגיה סאפיחה (Pelagia Sapieha‏; 1844–1929). לזוג נולדו חמישה ילדים. אחד הבנים היה הפוליטיקאי הפולני לעתיד יאנוש רדזיוויל. המשפחה התגוררה בברלין ובטירת אנטונין ליד אוסטרוב ויילקופולסקי (אנ') בנפת אדלנאו (אנ') (פרובינציית פוזן).
לרדזיוויל היו קשרים משפחתיים לבית הוהנצולרן וקשר עם נכבדים חשובים בגרמניה וברוסיה. כקצין מילואים בגדוד ברנדנבורג אוהלאן הראשון, עלה לדרגת לוטננט קולונל במילואים. הוא נפצע במלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870. ב-1879 מונה למיור גנרל של חיל הפרשים כתואר בלבד.
פוליטיקה

בשנים 1874 עד 1918 היה רדזיוויל חבר הרייכסטאג כחבר במחוז הבחירה פוזנן 10 (אדלנאו - שילדברג), שם נבחר עם קולות בין 74 ל-85 אחוזים. ברייכסטאג הוא היה יושב ראש המפלגה הפולנית (אנ') משנת 1889 ועד סוף המלוכה, וחבר בבית הלורדים הפרוסי (אנ') בין השנים 1879–1918. היה לו מושב תורשתי המבוסס על רכוש אחוזת פשיגודיצ'ה (אנ').
בתקופת ה-Kulturkampf (אנ') רדזיוויל, כקתולי, היה מתנגד נחרץ של אוטו פון ביסמרק. ביתו בברלין נחשב לעיתים למרכז ההתנגדות למדיניות הכנסייה של הממשלה. מחשש לפגיעה חברתית, חלקים מהמעמדות הגבוהים הקתולים ואפילו פולנים התרחקו מרדזיוויל.
במהלך כמעט שלושים שנות הנהגתו של המפלגה הפולנית, עבד רדזיוויל תמיד בצמוד למפלגת המרכז הגרמנית. בגלל מיעוט חברי המפלגה הפולנית, היא הייתה תלויה בתמיכה ממפלגות אחרות, בעיקר מהמרכז. בפרלמנט נקט רדזיוויל בדרך מתונה וניסה לשמור על זכויות המיעוטים לקיים את מנהגי דתם בחופשיות ולדבר בשפתם.
בשנת 1917, בבית האחוזה שלו, רדזיוויל הכריז שוב על הצהרת נאמנות של הפולנים לרייך הגרמני, אך גם דרש שינוי מהותי במדיניות הפרוסית כלפי פולין. מטעם הממשלה הסכים פאול פון ברייטנבך (אנ') לבטל את חוקי ההפקעה ולהקל על השימוש בשפה הפולנית.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והקמתה מחדש של המדינה הפולנית, היה רדזיוויל חבר באספה המכוננת הלאומית (אנ') מ-1919 עד 1922. ב-1919 היה חבר בכיר (מרשל בכיר) של האספה.
ביאורים

↑  מתגייס שהסכים לשלם בעצמו את עלויותיו עבור רכש ציוד, מזון וביגוד, בתמורה לשירות קדנציה קצרה מהרגיל בשירות צבאי פעיל והזדמנות לקידום כקצין במילואים.
↑  מילולית "מלחמת התרבות", סכסוך פוליטי בן שבע שנים (1872–1878) שהתרחש בין הכנסייה הקתולית בגרמניה, בראשות האפיפיור פיוס התשיעי, לבין ממלכת פרוסיה, בראשות הקנצלר אוטו פון ביסמרק. העימות נסב סביב על השליטה הישירה של הכנסייה הן בחינוך והן במינויים כנסייתיים בממלכה הפרוסית
הערות שוליים

↑  Prince Janusz Radziwill
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810586102805606  GND: 117686042  ISNI: 0000 0000 2218 7006  VIAF: 5714896   WorldCat (עם VIAF): 5714896
פיקוד התקיפה של חיל האוויר המלכותי

| --- | --- |

 הגן ותקוף Defend and Strike
 פרטים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  חיל האוויר המלכותי חיל האוויר המלכותי
 סוג:  לוחמה אווירית
 בסיס האם:  בסיס חיל האוויר המלכותי היי ויקומב
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  30 באפריל 1968 – 1 באפריל 2007 (38 שנים)
 נוצרה מתוך:  פיקוד מטוסי הקרב פיקוד החופים 
 התמזגה לתוך:  פיקוד האוויר של חיל האוויר המלכותי
 מלחמות:  המלחמה הקרה
 פיקוד
 דרגת המפקד:  מרשל אוויר או מרשל אוויר ראשי
פיקוד התקיפה של חיל האוויר המלכותי (באנגלית: RAF Strike Command) היה פיקוד שריכז את רוב יחידות האוויר של חיל האוויר המלכותי.
הפיקוד הוקם בשנת 1968 על ידי מיזוג הדרגתי של הפיקודים השונים שהתקיימו בחיל. החל מ-1975 תפקד הפיקוד גם כמפקדת כוחות האוויר של הממלכה המאוחדת (UKAIR) כחלק מכוח נאט"ו, כך שבשעת מלחמה הפיקוד ניהל את כלל כוחות האוויר כולל יחידות חיל האוויר השלישי של ארצות הברית ששכנו בבריטניה. הוא פעל לאורך המלחמה הקרה ובשנותיו האחרונות כלל שני להקים ופעל לצד פיקוד האימון וההכשרה, עד שהשניים התמזגו ליצירת פיקוד האוויר של חיל האוויר המלכותי באפריל 2007.
היסטוריה

הפיקוד הוקם ב-30 באפריל 1968 במהלך של ארגון מחדש של חיל האוויר המלכותי כאשר הוא סיפח עליו בהדרגה את הפיקודים המבצעיים ופיקודי הסיוע שפעלו בחיל האוויר המלכותי ברובם משנות ה-30. עם הקמתו איחד הפיקוד את פיקוד מטוסי הקרב שהפך ללהק 11, ופיקוד המפציצים שהפך ללהק 1.
בינואר 1969 הצטרף פיקוד הקשר ואוחד לתוך הפיקוד החדש ובנובמבר של אותה השנה גם פיקוד החופים אוחד לתוך הפיקוד בתור להק 18, בספטמבר 1972 גם פיקוד הסיוע האווירי אוחד לתוך פיקוד התקיפה. בשנת 1993 פיקוד חיל האוויר המלכותי בגרמניה הפסיק גם הוא לפעול כפיקוד נפרד (לאור סיום המלחמה הקרה) ואוחד גם הוא לתוך פיקוד התקיפה בתור להק 2 שבהמשך פורק וסופח לתוך להק 1 בשנת 1996.
מבנה

עד לסוף שנות ה-90 כלל הפיקוד מספר להקים שברובם החליפו את הפיקודים שהתמזגו לתוכו. סך הכל לאורך ארבעת העשורים שהתקיים הפיקוד שירתו בו שמונה להקים: להק 1, 2, 3, 8, 11, 18, 38, 46 ו-90, בנוסף לקורפוס התצפיתנים המלכותי (עד דצמבר 1995). החל מינואר 2000 כל אלו התמזגו לשני להקים בלבד:
להק 1 - להק לוחמה אווירית (מטוסי קרב, הפצצה ותקיפה).
להק 2 - להק סיוע אווירי (תובלה, חילוץ, תדלוק וסיור).
מפקדים

| דרגה | שם | כניסה לתפקיד | סיום תפקיד |
| --- | --- | --- | --- |
|  מרשל אוויר ראשי | סר וולאס קייל | 30 באפריל 1968 | 26 באוגוסט 1968 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר דניס ספוטסווד | 26 באוגוסט 1968 | 5 בינואר 1971 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר אנדרו המפרי | 5 בינואר 1971 | 1 בפברואר 1974 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר דני סמולווד | 1 בפברואר 1974 | 21 במאי 1976 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר ניג'ל מיינארד | 21 במאי 1976 | 26 במרץ 1977 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר דייוויד אוונס | 26 במרץ 1977] | 15 בספטמבר 1980 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר קיית' ויליאמסון | 15 בספטמבר 1980 | 20 בספטמבר 1982 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר דייוויד קרייג | 20 בספטמבר 1982 | 29 באוגוסט 1985 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר פיטר הרדינג | 29 באוגוסט 1985 | 9 בספטמבר 1988 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר פטריק היין | 9 בספטמבר 1988 | 31 במאי 1990 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר מייקל גריידון | 31 במאי 1990 | 4 בנובמבר 1992 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר ג'ון תומאס | 4 בנובמבר 1992 | 30 ביוני 1994 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר ריצ'רד ג'ונס | 30 ביוני 1994 | 10 ביולי 1994 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר ויליאם ראטן | 10 ביולי 1994 | 25 ביולי 1997 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר ג'ון אליסון | 25 ביולי 1997 | 30 במרץ 1999 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר פיטר סקווייר | 30 במרץ 1999 | 6 באפריל 2000 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר אנטוני בגנאל | 6 באפריל 2000 | 5 באפריל 2001 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר ג'ון דיי | 5 באפריל 2001 | 31 ביולי 2003 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר בריאן בארידג' | 31 ביולי 2003 | 13 בינואר 2006 |
|  מרשל אוויר ראשי | סר ג'וזף פרנץ' | 13 בינואר 2006 | 1 באפריל 2007 |
ראו גם

פיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי
פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי
טיסה מיוחדת של מפציץ אוורו וולקן ורביעיית מטוסי אינגליש אלקטריק לייטנינג לציון 50 שנים לחיל האוויר המלכותי ומיזוג פיקוד מטוסי הקרב והמפציצים לכדי פיקוד התקיפה החדש, 30 באפריל 1968.
פלאביה פנטה

| --- | --- |

פלאביה פנטה באליפות ארצות הברית הפתוחה, 2010
 לידה:  25 בפברואר 1982 (בת 42) ברינדיסי, איטליה
 מדינה:  איטליה איטליה
 מקום מגורים:  שווייץ ורבייה, שווייץ
 בן או בת זוג:  פאביו פוניני (11 ביוני 2016–?)  קרלוס מויה (?–2007) 
 מספר צאצאים:  3 
 גובה:  1.72 מטר
 יד חובטת:  ימין
 פעילות כמקצוענית:  2000 – 29 באוקטובר 2015 (כ־15 שנים) 
 סה"כ פרסים שצברה:  14,197,886 דולר אמריקאי 
 יחידים
 מאזן קריירה:  582–365 
 דירוג שיא:  6 (28 בספטמבר 2015)
 זכיות בטורנירים:  18 (11 WTA ו-7 ITF)
 זוגות
 מאזן קריירה:  393–243 
 דירוג שיא:  1 (28 בפברואר 2011)
 זכיות בטורנירים:  23 (14 WTA ו-9 ITF)
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 1
 אליפות אוסטרליה הפתוחה:  רבע גמר (2014)
 אליפות צרפת הפתוחה:  סיבוב רביעי (2008, 2010, 2015)
 וימבלדון:  סיבוב רביעי (2005, 2006, 2013)
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  זכייה (2015)
 תאריך עדכון דצמבר 2016
 
פלאביה פנטה (באיטלקית: Flavia Pennetta; נולדה ב-25 בפברואר 1982) היא טניסאית עבר מאיטליה. מדורגת במקום ה-7 בעולם ביחידות (1 בפברואר 2016), בעבר דורגה במקום שישי בעולם (28 בספטמבר 2015). נוסף לכך, דורגה במקום הראשון בעולם בזוגות נשים (28 בפברואר 2011) בדירוג ה-WTA.
קריירה

פנטה זכתה ב-17 תוארי יחידות (10 WTA ו-7 ITF) וב-23 תוארי זוגות (14 WTA ו-9 ITF).
הישג השיא של פנטה, הוא זכייה באליפות ארצות הברית הפתוחה (גראנד סלאם) בשנת 2015, לאחר ניצחון במשחק הגמר על בת ארצה רוברטה וינצ'י (43 בעולם), 7–6(7–4), 6–2. בעקבות זכייה זו היא זינקה מהמקום ה-26 בעולם למקום שמיני בעולם, דירוג השיא שלה. היא הודיעה שתפרוש בסיום העונה לאחר שקבעה את הישג השיא שלה.
פנטה שיחקה בנבחרת איטליה בין השנים 2003 ו-2011. מאזנה עומד על 21 ניצחונות (20 במשחקי יחידות ו-1 במשחקי זוגות) ו-4 הפסדים (כולם במשחקי יחידות). פנטה הייתה שותפה לזכייה של נבחרת איטליה בגביע הפדרציה בשנים 2006, 2009 ו-2010. בשנת 2006 גברה הנבחרת האיטלקית על נבחרת בלגיה, ובשנים 2009 ו-2010 ניצחו האיטלקיות את נבחרת ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  תודה ושלום: הטניסאיות שפרשו מוקדם מדי, באתר ynet, 10 בנובמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICCU: MODV647624  ISNI: 0000 0003 6145 0497  LCCN: no2011194666  VIAF: 220954067   WorldCat (עם VIAF): 220954067 
ערך זה הוא קצרמרבנושא טניס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרדיננד ריימונד

| --- | --- |

 לידה:  1 ביוני 1790 וינה, ממלכת הבסבורג 
 התאבד:  5 בספטמבר 1836 (בגיל 46) פוטנשטיין, אוסטריה 
 שם לידה:  Ferdinand Jakob Raimann 
 מדינה:  האימפריה האוסטרית 
 מקום קבורה:  Gutenstein 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 www.ferdinandraimund.at
 
פֶרְדִינַנְד רַיימוּנְד (בגרמנית: Ferdinand Raimund), נולד פרדיננד יאקוב ריימן (Ferdinand Jakob Raimann; 1 ביוני 1790 –  5 בספטמבר 1836) היה שחקן ומחזאי אוסטרי.
קורות חיים

ריימונד נולד בווינה כבנו של אומן העץ מבוהמיה יאקוב ריימן. בגיל 18 ברח והצטרף ללהקת תיאטרון בעיר שדה, והצליח כקומיקאי. ב-1811 החל לשחק בתיאטראות בעיר וינה. תחילה שיחק בתיאטרון ברובע יוזפשטאדט (אנ'), וב-1817 בתיאטרון ברובע בלאופולדשטאדט (אנ'). ב-1823 כתב את המחזה הראשון שלו, Der Barometermacher auf der Zauberinsel (יצרן הברומטרים באי הקסום), ואחריו יצא Der Diamant des Geisterkönigs ("היהלום של מלך הרוחות", 1824). יצירות המופת של ריימונד, שעדיין פופולריות הן Bauer als Millionär ("האיכר כמיליונר", 1926), Der Alpenkönig und der Menschenfeind ("מלך האלפים ושונא האנשים", 1828) ו-Der Verschwender ("הבזבזן", 1834) עם מוזיקת ליווי מאת קונרדין קרויצר. הקומדיות של ריימונד עדיין מוצגות לעיתים קרובות בגרמניה ובאוסטריה.
כאשר ריימונד ננשך על ידי כלב, שבטעות האמין שהיה חולה בכלבת, הוא ירה בעצמו ב-29 באוגוסט 1836 ומת ב-5 בספטמבר 1836 בפוטנשטיין (אנ') שבאוסטריה תחתית, בגיל 46. ריימונד קבור בגוטנשטיין, הכוללת אנדרטת לזכרו.
ריימונד היה אמן ה-Posse mit Gesang ("פארסה עם שירה") הווינאי; ההומור העשיר שלו נתפס בצורה הטובה ביותר בפורטרטים הריאליסטיים שלו של חבריו האזרחים. תיאטרון ריימונד (אנ') בווינה קרוי על שמו.
מחזותיו

Der Barometermacher auf der Zauberinsel, 1823
Der Diamant des Geisterkönigs, 1824
Das Mädchen aus der Feenwelt oder Der Bauer als Millionär, 1826
Die gefesselte Phantasie, 1828
Moisasurs Zauberfluch, 1827
Der Alpenkönig und der Menschenfeind, 1828
Die unheilbringende Zauberkrone oder König ohne Reich, Held ohne Mut, Schönheit ohne Jugend, 1829
Der Verschwender, 1834
פיקוד התעופה ארוכת הטווח של רוסיה

| --- | --- |

דגל חיל האוויר הרוסי
 פרטים
 כינוי:  פיקוד המפציצים
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 שיוך:  פיקוד כוחות האוויר והחלל
 סוג:  פיקוד
 בסיס האם:  מוסקבה מוסקבה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1914 / 2009 – הווה
 מלחמות:  מבצע הרוסי בסוריה
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  מפציצים אסטרטרגיים מדגמי Tu-22M3, ‏Tu-95MS, ‏Tu-160
 פיקוד
 יחידת אם:  חיל האוויר הרוסי
 מפקד נוכחי:  גנרל לויטננט סרגיי קובילאש
 מפקדים:  ראו רשימה
 עיטורים
 מסדר סובורוב 
 
מפציץ Tu-95MS בשירות חיל האוויר הרוסי, 2011.
מפציץ ה-Tu-160, שנת 2011.
Tu-22M3, 2011.
פיקוד התעופה ארוכת הטווח של רוסיה הוא גוף בחיל האוויר הרוסי הכפוף לכוחות האוויר והחלל של רוסיה ואחראי לתפעול כל צי המפציצים האסטרטגיים של רוסיה.
היסטוריה

של התעופה ארוכת הטווח הוקמה ב-23 בדצמבר 1914, כאשר הקיסר ניקולאי השני אישר את ההחלטה להקמת טייסת המטוסים מדגם "איליה מורומץ". מפקד הטייסת היה מיכאיל שידלובסקי (לשעבר קצין הצי ויו"ר דירקטוריון מפעל הקרונות הבלטי-רוסי, אשר בנתה את מטוסי "איליה מורומץ"). עד אפריל 1917 הטייסת כללה ארבע יחידות קרביות וכ-20 מפציצים. בחודש ספטמבר 1917, הצבא הגרמני הגיע לויניצה, היכן שבאותה עת הוצבה הטייסת והוחלט ליישם את מדיניות האדמה החרוכה והמטוסים הובערו על מנת שלא יפלו לידי האויב.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה, הסובנרקום החליטה ב-22 במרץ 1918, להקים טייסת שהורכבה ממטוסי "איליה מורומץ" בהיקף של שלוש יחידות תעופה. כך החלה למעשה הקמת התעופה ארוכת-הטווח של רוסיה, במתכונתה המודרנית.
בשנת 1933, בפעם הראשונה הוקמה טייסת של מפציצים כבדים, שצוידו במפציצים מדגם TB-3. בינואר 1936 הוקמה "הארמייה למטרות מיוחדות", כגלגול ראשון של התעופה ארוכת הטווח ובאותה שנה החיל קיבל לשירותו מפציצים ארוכי-טווח מדגם DB-3. בשנים 1936—1938, הוקמו שלוש ארמיות אוויריות למטרות מיוחדות, שהיו כפופות ישירות לקומיסר ההגנה של ברית המועצות (שמו הרשמי של שר ההגנה הסובייטי עד 1946).
ב-1940 הוקמה תעופת המפציצים ארוכת הטווח של הפיקוד הראשי של הצבא האדום (Дальнебомбардировочная авиация Главного Командования Красной Армии,ДБА ГК) כאשר הארמיות למטרות מיוחדות פורקו. עד אמצע 1941, גוף זה כלל חמישה להקי אוויר, ארבעה יחידות אוויר נפרדות: עם סך כולל של כ-1,500 כלי טיס (13.5% מכלל המטוסים של חיל האוויר של הצבא האדום) וכמעט 1,000 צוותים. בצו של ועדת ההגנה הממלכתית מ-5 במרץ 1942, תעופת המפציצים ארוכת הטווח הפכה ל"תעופה ארוכת הטווח" (Авиацию дальнего действия,АДД) והוכפפה ישירות לפיקוד העליון של המטה הכללי. למפקדה מונה גנרל אלכסנדר גולובאנוב.
ב-3 באפריל 1946, התעופה ארוכת הטווח של הכוחות המזוינים של ברית המועצות (Дальняя авиация Вооружённых Сил СССР) אורגנה מחדש כגוף המפעיל את המפציצים האסטרטגיים. מפציץ Tu-4 שנכנס לשירות ב-1948, הפך למטוס הסובייטי הראשון שנשא נשק גרעיני. מועצת השרים של ברית המועצות החליטה ב-29 באוגוסט 1951 להקים יחידות צבאיות החמושות בפצצות אטומיות. תחילה יחידות אלה נקראו בשם "יחידת האימון מספר 8" והורכבו מ-22 מפציצי Tu-4. היחידה היוצבה בשדה התעופה בולבאסובו. בשנת 1954 היחידה אורגנה מחדש והפכה ליחידה 402 ומעט מאוחר יותר הוקם גדוד נוסף בשם יחידה 291. שני הגדודים הוכפפו לחטיבה אווירית מיוחדת בשם יחידה 160, בראשה עמד הקולונל ו. טריוחין, שדיווח ישירות לסגן מפקד חיל האוויר.
בשנת 1954 חיל האוויר קיבל לידיו את מפציץ Tu-16. החל מ-1 בינואר 1955 החיל החזיק ברשותו 30 מפציצים כבדים. בשנים 1954-1955 הוכנסו לשירות מפציצים חמושים בטילי שיוט. ב-1960, עם הקמת חיל הטילים האסטרטגיים שתי יחידות אוויריות שהפעילו מפציצים אסטרטגיים הועברו לאחריות החיל החדש.
לאחר התפרקות ברית המועצות, באפריל 1998, נערך ארגון מחדש בפיקוד המפציצים כשהוכפף לארמייה האווירית ה-37. באוגוסט 2009, במסגרת הרפורמה הצבאית ברוסיה, הארמייה האווירית ה-37 של הפיקוד העליון למטרה אסטרטגית אורגנה מחדש במסגרת הרפורמה הצבאית והפכה לפיקוד התעופה ארוכת הטווח. מאז 2015, מהווה חלק מכוחות האוויר והחלל של רוסיה.
השתתפות במבצעים

המבצע הרוסי בסוריה, מ-17 בנובמבר 2015.
מפקדים

אלכסנדר גולובאנוב — 1946-1948
סרגיי רודנקו — 1950-1953
אלכסנדר נוביקוב — 1953-1955
ולדימיר סודץ — 1955-1962
וסילי רשטניקוב — 1969-1980
איוואן גורבונוב, 1980-1985
פיוטר דייניקין, 1985-1988 — מפקד הארמייה האווירית ה-37 של הפיקוד העליון
פיוטר דייניקין, 1988-1990 — מפקד התעופה ארוכת הטווח
איגור קאלוגין — 1990-1997
מיכאיל אופארין — 1998-2002
איגור חבורוב — 2002-2007
פאבל אנדרוסוב — 2007-2009
אנטולי ז'יחארב — 2009-2016
סרגיי קובילאש — 16 בספטמבר 2016
חימוש

הפיקוד מצויד במפציצים אסטרטגיים בעל יכולת השמדת נושאות מטוסים, מדגמי Tu-95‏MS ו-Tu-160, כמו גם מפציצים ארוכי-טווח מדגם Tu-22M3:
64 מטוסי Tu-95MS
16 מטוסי Tu-160
כ-150 מטוסי Tu-22M3
הערות שוליים

↑  Голованов А. Е. Дальняя бомбардировочная… Воспоминания Главного маршала авиации 1941—1945. — М.: Центрполиграф, 2007. — (Без купюр). — ISBN 978-5-9524-3033-4.
↑  Массированные авиационные удары крылатыми ракетами и авиабомбами по объектам ИГИЛ нанесли самолеты Дальней авиации ВКС России : Министерство обороны Российской Федерации
מטוס Tu-160 בליווי מטוסי Su-30, בעת משימה בשמי סוריה
פינחס פולונסקי

ערך זה עוסק בחוקר יהדות. אם התכוונתם לאתלט ישראלי, ראו .
פינחס פולונסקי
פינחס פולונסקי (ברוסית: Полонский Петр (Пинхас) Ефимович, נולד ב -11 בפברואר 1958, מוסקבה) הוא חוקר יהדות ישראלי, המפיץ את היהדות בקרב יהודים דוברי רוסית. פרסם כמה ספרים שהפכו פופולריים, והיה עורך ראשי עבור אחרים.
פולונסקי היה בין המייסדים של רשת מחתרתית ללימוד יהדות בברית המועצות. כיום בישראל הוא מרצה על יהדות, בעיקר בקהלים דוברי רוסית, וחוקר את תורתו של הרב קוק. חיבר פירוש על התורה בשם "אבות בתנועה". מפרסם באופן תדיר בעיתונות ומוציא ספרים.