stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראובן שניר
מחקריו > ספרות ערבית מודרנית: מודל היסטורי פונקציונלי דינמי

ספר זה ( Modern Arabic Literature: A Functional Dynamic Historical Model) יצא לאור בהוצאת יורק שבטורונטו בשנת 2001. בספר נעשה ניסיון לבנות מודל למחקר הספרות הערבית המודרנית, תוך התבססות על תיאורית הרב-מערכת, ההבחנה בין ספרות קנונית לבין ספרות לא-קנונית, ויחסי הגומלין בין המערכת הספרותית למערכות חברתיות אחרות. התבוננות באופי המחקר של הספרות הערבית לאורך המאה העשרים ומעקב אחר הפרסומים המחקריים בתחום, כולל עבודות הדוקטור הנכתבות באוניברסיטאות שונות בעולם, מגלה שרובו ככולו של המחקר האקדמי מתרכז בפלח צר מאוד של הספרות הערבית: ספרות קנונית למבוגרים, הכתובה בלשון הספרותית. שאר המגזרים נתפסים כדחויים ולא ראויים למחקר אקדמי רציני. המודל ששניר מציע כופר בטענה שהספרות הפופולרית, הנצרכת על ידי ההמונים, חסרת ערך ספרותי ומתבסס על ההנחה שבכל מגזרי הספרות, הן הקנוניים והן הפופולריים, יש פסגות ושיאים ספרותיים, לצד יצירות חסרות ערך ספרותי. אין כל סיבה להניח, כפי שכל קורא יודע מתוך ניסיונו האישי, שהשתייכותה של יצירה כלשהי למגזר ספרותי קנוני - שירה, רומן, ספור קצר או מחזה - מבטיח את ערכה הספרותי והפואטי. לעומת זאת, העובדה שיצירה מסוימת היא יצירה פופולרית ונצרכת על ידי המונים, כמו למשל שיר הכתוב בלשון הערבית המדוברת או סיפור בלשי, לא יכולה למנוע ממנה להיות בעלת ערך ספרותי נשגב. די להתבונן בתהפוכותיה של יצירה כמו אלף לילה ולילה, שעד למאה התשע עשרה נתפסה כיצירה פופולרית חסרת ערך ספרותי אך כיום נחשבת לאחת מפסגות הספרות הערבית בכל הדורות, כדי להיווכח שערכן של יצירות ספרות חורג מקטלוגן ליצירות קנוניות ופופולריות. המודל שמציע שניר רואה בספרות הערבית רב-מערכת הכוללת את כל הטקסטים הספרותיים הכתובים ערבית, כולל טקסטים המיועדים לילדים וספרות מתורגמת. הכתיבה הספרותית הערבית מתפרשת אפוא על שישה מגזרים, הנחלקים בין הספרות הקנונית והלא-קנונית:
ספרות קנונית למבוגרים
ספרות קנונית לילדים.
ספרות קנונית מתורגמת.
ספרות לא-קנונית למבוגרים.
ספרות לא-קנונית לילדים.
ספרות לא-קנונית מתורגמת.
בין המגזרים דלעיל מתקיימים יחסי גומלין הדוקים ולא פעם סופר, המפרסם יצירות בתחום הספרות הקנונית למבוגרים, שולח ידו גם בכתיבה לילדים, יוצר בתחום הספרות העממית ולעיתים עוסק גם בתרגום. כך, למשל, המשורר המצרי אחמד שוקי (1932-1868), "נסיך המשוררים" בשליש הראשון של המאה העשרים, נחשב לאחד היוצרים המרכזיים בספרות הערבית בחצי הראשון של המאה העשרים, אך הדבר לא מנע ממנו לכתוב גם לילדים ואף ליצור בתחום השירה העממית. מובן מאליו שכאשר אותו יוצר שולח ידיו בתחומים שונים יש לצפות להפריה הדדית בין התחומים הללו, הן במישור של מכלול יצירתו והן במישור הכלל ספרותי. המודל מאפשר הפניית מבט מחקרי לתחומים כמו ספרות ילדים קנונית ולא קנונית, ספרות מתורגמת וז'אנרים פופולריים כמו שירה עממית, ספרות בלשית, ספרות מדע בדיוני וכדומה. עוד מראה שניר שהמערכת הספרותית היא אוטונומית ופועלת על פי חוקים פנימיים אך בעת ובעונה אחת היא מקיימת יחסי גומלין דיאכרוניים עם מערכות אחרות: דת, תקשורת, לשון, מגדר, פוליטיקה, כלכלה. שניר פרסם מאמר ראשוני בעברית המציג את המודל הזה שנים מספר לפני צאתו לאור של הספר. 

כל פרסומיו של שניר מתבססים, במידה זו או אחרת, על התובנות והמסקנות של המחקר דלעיל.
מחקריו > שירתו של המשורר העיראקי המוסלמי עבד אל-והאב אל ביאתי (1999-1926)

ספרו של שניר 'שתי יחידות תפילה באהבה: עיון ביצירתו של עבד אל-והאב אל-ביאתי' (رؤوبين سنير، ركعتان في العشق : دراسة في شعر عبد الوهاب البياتي (بيروت: دار الساقي، ٢٠٠٢). 

המחקר התפרסם בהוצאת דאר אל-סאקי בביירות בשנת 2002 והוא עדיין הספר היחיד של מחבר ישראלי כלשהו שפרסמה הוצאה לבנונית מרכזית זו. אחד מתנאיה של ההוצאה לפרסום הספר היה שלא יהיה בספר אזכור כלשהו שהוא נכתב על ידי חוקר ישראלי ולכן הושמטו פרטים על המחבר ועל השתייכותו לאוניברסיטה ישראלית. כותרת הספר מבוססת על אמירה מפורסמת של המיסטיקן המוסלמי אל-חסין בן מנצור אל-חלאג', שהוצא להורג בשנת 922 לספירה בעקבות קריאתו האקסטטית "אנא אל-חק (אני האלוהים)". האמירה עושה הבחנה בין תפילתו של המוסלמי הרגיל לאלוהים לבין יחסיו האינטימיים של המיסטיקן עם אהובו האלוהי: "שתי יחידות תפילה ביחסי האהבה של המיסטיקן עם האלוהים מחייבות היטהרות בדם". המוסלמי מחויב בהיטהרות במים לפני התפילה ובהיעדר מים בחול, אולם כדי להיות מוכן ליחסי האהבה האינטימיים עם האלוהים, אומר אל-חלאג', חייב המיסטיקן להקיז את דמו ולהיטהר בו, דהיינו, יחסי האהבה של המיסטיקן עם האלוהים מחייבים הקרבה עצמית ובעצם מוות. יש באמירה זו אלמנטים שנתפסו ככפירה באסלאם, אלא אם מתייחסים אליה באופן מטפורי, שכן האיחוד האקסטטי המוחלט בין המיסטיקן לאלוהים אינו מתיישב עם המערכת הדתית הנורמטיבית המחייבת פער שלא ניתן לסגור אותו בין האל לבין המאמין.
הספר עושה שימוש באמירה דלעיל כבסיס לתפיסה שצמחה בשירה הערבית בראשית שנות השישים ושניסתה לשלב בין המיסטיקה האסלאמית ובין המאבק לתיקון החברה הערבית. משוררים כמו הסורי עלי אחמד סעיד (אדוניס) (נולד ב-1930), המצרי צלאח עבד אל-צבור (1981-1931), והעיראקי עבד אל-והאב אל-ביאתי (1999-1926), שבו עוסק הספר, אימצו תפיסה של "שיר מסכה" והתייחסו לאל-חלאג' כמדיום דרכו הביעו את תפיסותיהם הרוחניות והחברתיות. הספר כולל חמישה פרקים שכל אחד מהם מייצג שלב בהתפתחותו הספרותית של אל-ביאתי וביחסו לשירה, מבעד לניתוח מדוקדק של אחד משיריו בכל פרק. בשל העיסוק בדמותו של אל-חלאג' ובאמירותיו האקסטטיות, הנתפסות ככפירה, הכניס המרכז ללימודים אסלאמיים של אוניברסיטת אל-אזהר בקהיר את הספר לרשימה השחורה של ספרים שאסורים בהפצה: ד”ר טאהא אבו כרישה, שכתב את הנימוקים להחרמת הספר, טען שכותרת הספר משקפת זלזול ופגיעה בקודשי האסלאם מה גם שעבד אל-והאב אל-ביאתי, שביצירתו דן הספר, לא הקפיד על כתיבה בהתאם לכללי הכתיבה הפיוטית הערבית המסורתית.
מחקריו > דת, מיסטיקה וספרות ערבית מודרנית

ספר זה של שניר (Religion, Mysticism and Modern Arabic Literature) יצא לאור בהוצאת הראסוביץ בוייסבאדן בשנת 2006. 
הספר עוסק בזיקות המורכבות שבין האסלאם, בעיקר המיסטיקה האסלאמית, לבין הספרות הערבית המודרנית, ובעצם בין הדיבור והכתיבה, דהיינו הספרות, לבין השתיקה, שהיא משאת נפשם של המיסטיקנים. ההשראה לספר באה מאמירתו של המיסטיקן המוסלמי בשר בן אל-חארת', שהיא המוטוֹ של הספר: "אם אתה אוהב לדבר, אתה צריך לשתוק. ואם אתה אוהב לשתוק, אתה צריך לדבר." חמישה מוקדים בספר: הספרות הנכתבת בחוגים המוסלמים והזיקה הסינכרונית בינה לבין המערכת הספרותית החילונית, יחסי הגומלין בין הספרות הערבית והמערכת הדתית בחתך דיאכרוני, המגמה הנאו-צופית בספרות הערבית המודרנית, יצירתו של המשורר המצרי צלאח עבד אל-צבור (1981-1931), שהוא בעל זיקה הדוקה הן בביוגרפיה שלו והן ביצירתו עם הצופיות, ומורכבותו של טקסט אחד שבו מתגלמת המגמה המיסטית בשירה הערבית המודרנית - "קינה לאל-חלאג'" של הסורי עלי אחמד סעיד המכונה אדוניס (נולד ב-1930). הספר משלים ומסכם את מחקריו הקודמים של שניר בנושא המגמה המיסטית בספרות הערבית המודרנית.
מחקריו > גלויות בבוקר: פלסטינים הכותבים עברית

זהו מחקר של יצירתם של הסופרים הפלסטינים הכותבים עברית בישראל, בעיקר של נעים עריידי (נולד ב-1948) ואנטון שמאס (נולד ב-1950). 

התיזה המרכזית במאמר היא שהתרבות הישראלית סובלת מדיסוננס קוגניטיבי מובנה: מצד אחד, היא מזלזלת בתרבות הערבית ורואה בה תרבות נחותה והעדות הטובה ביותר לכך היא שהערבית איננה נחשבת בישראל כנכס אינטלקטואלי. מצד שני, התרבות הישראלית רואה עצמה כתרבות פתוחה וליברלית המעניקה הזדמנות שווה למיעוט הפלסטיני. הדיסוננס הזה גורם מאז הקמת המדינה אי נוחות רבה ומתמשכת לאינטלקטואלים יהודיים, בעיקר לאלה השייכים לצד השמאלי של המפה הפוליטית, אשר מטיפים לפתרון צודק לבעיה הפלסטינית וליחס הוגן למיעוטים. הפתרון שנמצא לדיסוננס הזה ואשר מאפשר לאינטלקטואלים היהודים הישראלים לחיות בשלום עם עצמם, הוא ההקפדה לשלב נציגים ערבים בפעילויות תרבותיות שונות. אשר על כך, תמיד ניתן למצוא נציג ערבי, מעין ”ערבי מחמד” תורן, בתרבות הישראלית, הגם שאין התעניינות ממשית ביצירתו מלבד עצם קיומו כנציג המאפשר הקהיית אי הנוחות דלעיל. דא עקא שנציגים אלה מעולם לא ייצגו את התרבות הערבית הפלסטינית המקומית, גם מפני שעצם ה”בחירה” בנציג מסוג זה חותרת תחת מעמדו בתרבות הפלסטינית והוא הופך אט אט לשייך יותר לתרבות העברית מאשר לתרבות הערבית. מעניין לעקוב אחר תגובותיהם של ”נציגים” אלה לאורך השנים: כך למשל, אנטון שמאס נלחם על מעמדו כנציג ואף ניסה לשנות את גישתה של התרבות העברית, אלא שכשלונו המוחלט התחוור גם לו, ולאחר פרסום הרומן העברי ערבסקות (1986) נטש את הכתיבה בעברית, ונטישת הכתיבה בעברית התלוותה גם בנטישת המולדת והוא כעת פרופסור לספרות באוניברסיטת מישיגן האמריקאית. לעומתו נעים עריידי נהנה ממעמדו על קו התפר בין שתי התרבויות. סייד קשוע (נולד ב-1975) כבר מודע למעמדו כערבי מחמד ומתייחס באירוניה לתרבות הישראלית וליחסה לתרבות הערבית.
מחקריו > היברידיות, הדרה, וטיהור תרבותי: יהודי עיראק והממסד הישראלי האשכנזי ההגמוני

שניר כתב על המאבק שהתנהל בשנות החמישים של המאה העשרים בישראל בין הנרטיבים השונים, בעיקר בין הנרטיב הציוני-אשכנזי לזה היהודי-ערבי, שבו דגלו לטענתו יהודים שהיגרו מארצות ערב.

הנרטיב הציוני-אשכנזי הצליח לכפות עצמו על יהודי ארצות ערב, בעוד הנרטיב היהודי-ערבי נמחק לחלוטין. לדעתו של שניר ההדרה של הזהות היהודית-ערבית מן השיח הדומיננטי בישראל הסתייעה במידה רבה בהדרה דומה של אותה זהות מצד הלאומיות הערבית. מפגש אינטרסים נדיר זה, מצד שתי תנועות עוינות ומתחרות, לא הותיר כל סיכוי לזהות הערבית-יהודית והיא כעת נחלתם של אינטלקטואלים בודדים העושים בה שימוש לניגוח הציונות מבלי שיהיה להם סדר יום תרבותי כלשהו.
מחקריו > יבואו ברברים אחרים

זהו מחקר של הקובץ ורד אקל (ורדים פחות) של מחמוד דרוויש (2008-1941) מן היפים בקבציו השיריים, וניתוח מדוקדק של אחד משיריו, "יבואו ברברים אחרים".

זהו אחד הקבצים הבודדים של דרויש שבו המכלול של השירים מציג פואטיקה ייחודית ובעלת משמעות כוללת: הקובץ כולל 50 שירים הכתובים בסגנון "השירה החופשית" (שער חר), אותה רגל שירית בעוד מספר הרגלים בכל שורה משתנה, החריזה פונקציונלית ולא אחידה, כל השירים בערך באותו אורך, כולם עושים שימוש באותה רגל פרוזודית (מתקארב), וקריאתם ברצף עשויה לשמש כהיסטוריה חליפית של ה"נכבה" והמתרחש בנפש הפלסטינית מאז ועד היום. הזיקה ההדוקה בין השירים והיותם חלקים בפסיפס פואטי ייחודי איפשר למשורר הפלסטיני סלמאן מצאלחה (נולד ב-1953) לעשות שימוש בכל כותרות השירים ולפרסם שיר הבנוי רק מהכותרות הללו בסדר שקבע מצאלחה (אל-אתחאד, 24 ביולי 1987.)
ספרים שכתב

Reuven Snir, Modern Arabic Literature: A Functional Dynamic Historical Model, Toronto: York Press, 2001.
Reuven Snir, Palestinian Theatre (Literaturen im Kontext, vol. 20), Wiesbaden: Reichert, 2005.
Reuven Snir, Religion, Mysticism and Modern Arabic Literature, Wiesbaden: Harrassowitz Verlag, 2006.
Reuven Snir, Baghdad ― The City in Verse, Cambridge, MA: Harvard University Press, 2013.
Reuven Snir, Who Needs Arab-Jewish Identity? Interpellation, Exclusion, and Inessential Solidarities, Leiden: Brill, 2015.
Reuven Snir, Modern Arabic Literature: A Theoretical Framework, Edinburgh: Edinburgh University Press, 2017
Reuven Snir, Arab-Jewish Literature: The Birth and Demise of the Arabic Short Story, Leiden: Brill, 2019
Reuven Snir, Contemporary Arabic Literature: Heritage and Innovation, Edinburgh: Edinburgh University Press, 2023
Reuven Snir, Palestinian and Arab-Jewish Cultures: Language, Literature, and Identity, Edinburgh: Edinburgh University Press,2023
رؤوبين سنير، ركعتان في العشق : دراسة في شعر عبد الوهاب البياتي، بيروت: دار الساقي، ٢٠٠٢
ראובן שניר, ערביות, יהדות, ציונות: מאבק זהויות ביצירתם של יהודי עיראק, ירושלים: מכון בן צבי, 2005.
ראובן שניר, אדוניס, מפתח פעולות הרוח, הוצאת קשב לשירה, תשע"ב 2012
ראובן שניר, מחמוד דרויש - חמישים שנות שירה, הוצאת קשב לשירה, 2015.
ספרים שערך

S. Ballas and R. Snir (eds.), Studies in Canonical and Popular Arabic Literature, Toronto: York Press, 1998.
Ronny Someck and Amir Or, Poésie israélienne contemporaine (traduction et introduction par Reuven Snir), Paris: Faradis, 1996.
ראובן שניר (עורך), בקורת הספרות הערבית החדשה, ירושלים: אקדמון, תשמ"ו.
ראובן שניר (עורך), אנתולוגיה לספרות ערבית אסקטית, מיסטית ומטפיזית מן המאה השמינית לסה"נ ועד ימינו, ירושלים: אקדמון: תשמ"ו.
ראובן שניר (עורך), המיתוס בספרות הערבית החדשה, ירושלים: אקדמון, תשמ"ז.
הערות שוליים

↑ באנציקלופדיות הבאות:
Encyclopedia of Modern Middle East (New York: Simon & Schuster MacMillan, 1996).
Encyclopedia of Arabic Literature (London: Routeledge, 1998).
Jewish Writers of the Twentieth Century (New York & London: Fitzroy Dearborn, 2003).
Encyclopedia of Modern Jewish Culture (London & New York: Routledge, 2005).
Encyclopedia of Jews in the Islamic World (Leiden: Brill, [forthcoming]).
זמן יהודי חדש: תרבות יהודית בעידן החילוני (ירושלים: כתר, 2007).
↑  על ייחודה של האנציקלופדיה
↑  "הספרות הערבית במאה העשרים: מודל היסטורי פונקציונלי-דינאמי", המזרח החדש ל"ו [תשנ"ד]), 1994, עמ' 80-49).
↑  הספר
↑  על החלטת ההחרמה ראו
מקור 1
מקור שני
מקור שלישי
↑  על הספר ראו במאמרו של עבדה ואזן, העורך הספרותי של העיתון אל-חיאת היוצא לאור בלונדון:
1 2 3 4  אלמוג בהר, יהודי-ערבי פרה-פוסט-ציוני, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2005
↑  “‘Postcards in the Morning’: Palestinians Writing in Hebrew,” Hebrew Studies XLII (2001), pp. 197-224.
↑  “Hybridity, Exclusion, and Cultural Cleansing: Iraqi-Jews and the Hegemonic Israeli Ashkenazi Hebrew Establishment,” in: Atef Botros (ed.), Der Nahe Osten - ein Teil Europas? (Berlin: Ergon Verlag, 2006), pp. 191-216.
↑  “Other Barbarians Will Come”: Intertextuality, Meta-Poetry, and Meta-Myth in Mahmud Darwish’s Poetry,” in: Hala Khamis Nassar and Najat Rahman (eds.), Mahmoud Darwish, Exile’s Poet : Critical Essays (Northampton, MA : Interlink Books, 2008), pp. 123-166.
↑  תרגום עברי של השיר פורסם בהליקון 12, 1994
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268120405171  BIBSYS: 10045256  BnF: cb146119042 (data)  CiNii: DA18183181  GND: 1069384372  ISNI: 0000 0001 0780 2514  LCCN: no98072864  LNB: 000280056  NKC: jo2017975510  NTA: 173420001  ORCID: 0000-0002-4505-2918  RERO: 02-A025262775  SUDOC: 076471934  VIAF: 42092960   WorldCat (עם VIAF): 42092960
קרייזי הורס (קברט)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אולם תיאטרון, מועדון חשפנות 
 מיקום:  פריז 
 מדינה:  צרפת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 19 במאי 1951
 תאריך פתיחה רשמי:  19 במאי 1951 
 קואורדינטות:  48°51′57″N 2°18′06″E﻿ / ﻿48.86583333°N 2.30166667°E﻿ / 48.86583333; 2.30166667
 www.lecrazyhorseparis.com
  (למפת פריז מוגדלת) קרייזי הורס(למפת פריז רגילה) קרייזי הורס
 
לה קרייזי הורס סלוּן (Le Crazy Horse Saloon) או לה קרייזי הורס דה פארי (Le Crazy Horse de Paris) הוא מועדון קברט פריזאי שנודע בשל המופעים שהוא מציג, של רקדניות עירומות, שעורכות את ההופעה על במה, ובשל הופעות הקסמים ושאר ההופעות המגוונות שמוצגות בין מופעי העירום. בעלי המועדון השתתפו ביצירתם של מופעים דומים בערים אחרות, וישנם אף עסקים אחרים, שאינם קשורים למועדון זה, שאימצו את השם "קרייזי הורס" בשמותיהם.
היסטוריה

מועדון קרייזי הורס ממוקם במשכן שאכלס בעבר 12 מרתפי יין, שחוברו יחדיו, בבניין אוסמני בשדרת ג'ורג' החמישי מספר 12.
ב-1951 פתח את המועדון אלה ברנרדה (Alain Bernardin), והוא ניהל את המקום במשך כמה עשורים, עד מותו בהתאבדות בשנת 1994. רבים מהמלצרים הראשונים במקום היו שותפים מרכזיים בבעלות של המועדון. בעת עבודתם, היו שמותיהם של המלצרים תפורים באותיות גדולות לצדה האחורי של חליפתם.
הרקדניות במועדון נבחרות בכוונה כך שיהיה קשה להבחין ביניהן בעת הופעתן על הבמה, מבחינת גובה ומבחינת מידת וצורת החזה. נכון ל-2008, העסק מנוהל עדיין כעסק משפחתי, תחת בעלותם של שלושה מבניו של ברנרדה. סניפים נוספים של המועדון נפתחו ברחבי העולם, וכך נפתח מועדון דומה בסינגפור בדצמבר 2005, שכבר אינו פעיל מאז פברואר 2007, בשם "לה קרייזי הורס דה סינגפור", בדומה לשם המועדון המקורי "לה קרייזי הורס דה פארי", וכן נפתח מועדון בלאס וגאס, במלון MGM Grand, בשם "קרייזי הורס פריז" (בעבר נקרא La Femme - "לה פאם", כלומר: 'נשים' בצרפתית).
לצד הופעות הריקוד של רקדניות המועדון, היה הקרייזי הורס למיקום פופולרי להופעות של אמנים אחרים, ובהם קוסמים, להטוטנים ופנטומימאים. ברנרדה אמר כי הוא חיבב מופעי קסם, מאחר שאלו מתכתבים עם האופן שבו הוא ראה את המועדון: "[הקסם] הוא חלום. אין הופעה אחרת שנושאת אופי עז יותר של חלום לעומת הופעת קסמים. ומה שאנו עושים עם הבנות גם הוא קסם, מאחר שהן אינן באמת יפות כפי שהן על הבמה. מדובר בתעלולי קסם של תאורה ותלבושות. אלו הם חלומותיי וחזיונותיי שמוצגים על הבמה."
תחת ההנהלה החדשה, אירח המועדון אמניות ידועות-שם שונות, שערכו מופעי עירום במספר הופעות מוגבל; בהן ניתן למנות את דיטה פון טיז, כרמן אלקטרה, אריה קרסנדו מהפרדיסו גילרז, אריאל דומבסל ופמלה אנדרסון. כמו כן, הועסק במקום הכוריאוגרף הידוע פיליפ דקופל כמנהל אמנותי.
להקת הפרדיסו גירלז (Paradiso Girls) קראה לאחד מאלבומיה "Crazy Horse" על שם המועדון, מאחר שאריה קרסנדו (Aria Crescendo), אחת מחברות הלהקה, עבדה במועדון. המועדון אף אוזכר בשירה של להקת מוטלי קרו "Girls, Girls, Girls".
המועדון כיכב בכמה סרטים דוקומנטריים, סרט בהפקת המועדון מ-1977 וסרטים נוספים מ-2004, מ-2009 ומ-2011. הסרט מ-2011 אף הוצג בפסטיבל הקולנוע בירושלים 2012.
הערות שוליים

↑  "Kevin James at the New Crazy Horse", September 1992, Magic Magazine
↑  Pamela Anderson at Paris' Crazy Horse cabaret for Valentine's Day AFP
↑  Pamela Anderson to perform at nude revue Reuters
↑  סוכנויות הידיעות, עכבר העיר אונליין, כוריאוגרף צמרת למועדון החשפנות, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2008
↑  קרייזי הורס, באתר פסטיבל הקולנוע בירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13166695m (data)  GND: 4043285-3  LCCN: no2011134474  MusicBrainz: f9311466-ecf0-4f6b-a3e4-b131ec394ef5  SUDOC: 159053951  VIAF: 159367241   WorldCat (עם VIAF): 159367241
קרייזלר ביי קרייזלר

| --- | --- |

Chrysler by Chrysler, דגם "CH" סדאן
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Dodge SE (בדרום אפריקה)
 יצרן:  Chrysler Australia (אנ') (שם רשמי: "FCA Australia", שם מלא: "Chrysler Australia Ltd / FCA Australie")
 שנות ייצור:  1971–1976
 הרכבה:  אוסטרליה אוסטרליה
 מודל קודם:  קרייזלר ויפ 
 מודל אחריו:  קרייזלר וליאנט CL 
 חברת אם:  קרייזלר
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 אורך:  4,996 מ"מ 
 רוחב:  1,885 מ"מ 
 גובה:  1,427 מ"מ (דגמי סדאן, 4 דלתות)  1,402 מ"מ (דגמי הרדטופ, 2 דלתות)
 משקל:  1,620 ק"ג (דגם סדאן, מנוע V8)
 בסיס גלגלים:  2,921 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 4.3 ליטר  V8 צילינדרים, 5.2 ליטר המפיק 150 כ"ס, מנוע קרייזלר "Chrysler LA engine" (אנ') מסוג "LA 318"  V8 צילינדרים, 5.9 ליטר
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות
 מהירות מרבית:  175 קמ"ש (מנוע V8)
 
קרייזלר ביי קרייזלר (באנגלית: Chrysler by Chrysler) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב האוסטרלית קרייזלר אוסטרליה ("Chrysler Australia" (אנ')) (שם רשמי: "FCA Australia",שם מלא: "Chrysler Australia Ltd / FCA Australie"), חברת בת של קבוצת קרייזלר, אשר יוצרה בין השנים 1971–1976.
תצורות

4 דלתות - סלון
2 דלתות - הרדטופ (דגם "CH")
סדרות

"CH Series" (יוצרה מנובמבר 1971)
"CJ Series" (יוצרה ממאי 1973)
"CK Series" (יוצרה מאוקטובר 1975)
תמונות

"קרייזלר ביי קרייזלר" דגם "CH" בתצורת 2 דלתות הרדטופ
"קרייזלר ביי קרייזלר" דגם "CH" בתצורת 2 דלתות הרדטופ
"קרייזלר ביי קרייזלר" דגם "CH", שנת 1971 בתצורת 2 דלתות הרדטופ
"קרייזלר ביי קרייזלר" דגם "CH", שנת 1971 בתצורת 2 דלתות הרדטופ
"קרייזלר ביי קרייזלר" דגם "CH" בתצורת 2 דלתות הרדטופ
"קרייזלר ביי קרייזלר" דגם "CH" בתצורת 2 דלתות הרדטופ
"קרייזלר ביי קרייזלר" דגם "CJ" סדאן
"קרייזלר ביי קרייזלר"
"קרייזלר ביי קרייזלר" דגם "CJ" סדאן - מבט לתא הנהג
"קרייזלר ביי קרייזלר" דגם "CJ" סדאן, שנת 1974
"קרייזלר ביי קרייזלר" דגם "CJ" סדאן, שנת 1974
"קרייזלר ביי קרייזלר" דגם "CJ" סדאן, שנת 1974
ראו גם

קרייזלר
Chrysler VIP
הערות שוליים

↑  "קרייזלר ביי קרייזלר" (chrysler_by_chrysler_ch) uniquecarsandparts.com.au/car_info_chrysler_by_chrysler_ch
↑  Joe Kenwright, 1971-73 CH Chrysler by Chrysler 360 Hardtop, Australian Muscle Car, Issue 42, pages 86 to 90
קרייזי טאון

| --- | --- |

קרייזי טאון, 2018
 מקום הקמה:  לוס אנג'לס 
 תקופת הפעילות:  1995–2003, 2007–הווה
 סוגה:  רוק אלטרנטיבי, ראפ רוק 
 חברת תקליטים:  קולומביה רקורדס 
 חברים
 סת' "שיפטי" בינזר ריק דיקסון סטיבן הנדריקס מארק ווייט רובי סלק שון הינאן
 חברים לשעבר
 די. ג'יי. AM Anthony Valli Doug Miller Kraig Tyler Kyle Hollinger Adam Bravin Rust Epique Epic Mazur James Bradley Jr. 
 
קרייזי טאון (באנגלית: Crazy Town) היא להקת ראפ רוק אמריקאית שהוקמה בלוס אנג'לס ב-1995 על ידי ברט מאזור ושיפטי שלשוק (סת' ברוקס בינזר). הלהקה הצליחה לזכות להצלחה רבה בשנת 2000 כאשר הם הוציאו לשווקים את הסינגל "Butterfly"(אנ') אשר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 בארצות הברית. השיר נכלל באלבום הבכורה של הלהקה "The Gift of Game", שיצא לשווקים ב-1999, ומכר מעל ל-1.6 מיליון יחידות. האלבום השני של הלהקה "Darkhorse", שיצא לשווקים ב-2002, לא זכה להצלחה רבה, ובעקבות כך התפרקה הלהקה ב-2003.
הלהקה התאחדה מחדש ב-2007 בהרכב מחודש, ובעקבות כך בשנת 2015 הם הוציאו לשווקים את אלבומם השלישי "The Brimstone Sluggers". ב-2017 עזב מאזור את הלהקה, ובינזר שינה את שם הלהקה ל-Crazy Town X.
חברי הלהקה > חברי הלהקה בהווה

סת' "שיפטי" בינזר – שירה (1995–2003, 2007–הווה)
ריק דיקסון - שירה, פטיפון (2014-הווה)
סטיבן הנדריקס - גיטרה (2023-הווה)
מארק ווייט - גיטרה (2023-הווה)
רובי סלק - גיטרת בס (2023-הווה)
שון הינאן - תופים (2023-הווה)
חברי הלהקה > חברים לשעבר

ברט "epic" מאזור - שירה, קלידים (1995–2003, 2007–2017)
אנטוניו לורנצו ואלי - גיטרה (1999–2003)
דאג מילר – גיטרת בס (1999–2003)
ג'יימס בראדלי ג'וניור - תופים (1999–2001)
קייל הולינגר - תופים (2001–2003)
קפה נח

קפה נֹח היה בית קפה ומתחם הופעות שפעל בין השנים 1951–1989, ברחוב דרך לח"י 98 (כיום נקראת דרך בר-לב) בשכונת הארגזים, תל אביב. במהלך שנות פעילותו, שימוש בית הקפה כמרכז הופעות למוזיקה הערבית הקלאסית ולמוזיקה ערבית-יהודית ואירח את גדולי המוזיקאים היהודים שהיגרו לישראל מארצות האסלאם.
היסטוריה

קפה נח הוקם על יד משפחת לוי שהיגרה לישראל המנדטורית בראשית שנות ה-30 מסוריה. ב-1947 עברה משפחת לוי מקריית חרושת לתל אביב. ב-1948, קיבל אבי המשפחה שלמה לוי שהיה חבר באצ"ל פרדס שננטש על ידי תושביו הפלסטינים במלחמת העצמאות. על שטח זה שהתפרש על כשני דונאמים הקים לוי ראשית את בתי המשפחה בחלקו הדרומי של המתחם, וב-1951 את בית הקפה בחלקו הצפוני. מתחם הקפה שכלל בוסתן, בריכת דגים גדולה, בר, במה ואזור ישיבה היה ממוקם כולו תחת כיפת השמיים. בשנים הראשונות, פעל המקום רק בסופי שבוע ובחודשים הלא גשומים של השנה, ועד 1953 לא חובר לרשת החשמל הראשית. המקום נחל הצלחה כבירה ומספר המבקרים בערב עמד על 400–800 איש.
היסטוריה > אומנים בולטים ורפרטואר

ב-40 שנות פעילותו של קפה נח הופיעו בו אומנים רבים ביניהם ניתן למנות את זוהר ארגוב, יפה ירקוני, שושנה דמארי, חיים משה, כמו גם אמנים דוגמת הצ'רצ'ילים והאריות.
בשנתיים הראשונות לפעילותו נוגנה בקפה מוזיקה מערבית-אירופאית. עם זאת בתקופה שניתן לכנותה "תור-הזהב" של הקפה הופיעו בו בעיקר אומנים שונים שביצעו מוזיקה ערבית קלאסית. בראשית שנות ה-50 התגבשה להקה קבועה לקפה שהייתה מורכבת מתשעה נגנים מרכזיים: אברהם דוד כהן (קָאנוּן), יעקב כהן (עוּד), אלברט שטרית (כינור), פליקס מזרחי (כינור), אלברט כהן (תופים), אלברט אליאס (נאי), אברהם דאוד (קָאנוּן), יעקב דאוד (עוּד). לצד התזמורת הקבועה הופיעו בקפה נגנים בולטים נוספים כגון ויקטור עידה (קָאנוּן) והאחים סאלח ודאוד אל-כוויתי, וזמרים רבים ביניהם: משה אליהו, פאיזה רושדי, פִלפֶל אל-מַסְרי, האחים סאלח ודאוד אל-כוויתי, פִלפֶל גוּרג'י, ג'ו עמר ורבים אחרים. פרט למופעים מוזיקליים, לעיתים אירח המקום גם אירועים משפחתיים, חתונות ובר מצוות וכן כינוסים פולטיים של מפלגות שונות.
היסטוריה > קפה נח כמוסד תרבותי אלטרנטיבי

מבחינה תרבותית, מיתוס שלילת הגלות, אשר ביקש להותיר מאחור את היהודי הגלותי וכלל גם דחייה של לשונות ותרבויות הגלות, דרש מן המהגרים היהודים בכללותם להשיל את עברם התרבותי ולהשתלב בחברה הישראלית המתהווה. על אף שדרישה זו הופנתה לכלל המהגרים, התרבות הישראלית של ראשית שנות ה-50 הייתה בעלת אוריינטציה מערבית בולטת, עובדה שהקשתה אף יותר על השתלבותם של המהגרים מארצות האסלאם. התרבות הערבית שהייתה חלק מהותי מזהותם של המהגרים מארצות האסלאם נתפסה בישראל במידה רבה כתרבותו של האויב ובתוך כך נדחתה על הסף. אל מול מגמה זו, הגירתם של יהודים רבים מארצות האסלאם לישראל במהלך העלייה ההמונית הותירה בהם חלל תרבותי שהמוסדות המוזיקליים בישראל של אותם ימים לא הצליחו לספק. בתוך כך סיפק הקפה בית למוזיקאים רבים שההגירה לישראל הציבה בפניהם דילמה משמעותית, במסגרתה היה עליהם להיענות לתכתיב כור ההיתוך או לסרב לו. כמו כן הקפה ענה על דרישה תרבותית רחבה של קהל רב מרחבי הארץ, אשר לא היה יכול לצרוך תרבות זו פרט למקומות מעטים. לפיכך הקפה היווה במשך שנים רבות מרכז תרבותי ויצירתי לרבים מן העולים, והיה לאחד המקומות הבודדים שניגנו מוזיקה ערבית קלאסית חיה בישראל.
היסטוריה > סגירת הקפה ואחרית

ב-1989 נסגר בית הקפה לצמיתות. לאחר סגירתו, חלק מבני המשפחה נשארו לגור בבתים שניצבו סמוך לקפה, שהיו חלק משני דונמים שעליהם התיישב אבי המשפחה שלמה לוי ב-1948. ב-1999 זכו היזמים ישעיהו חכשורי, שותפו אבי יוחנן ומאוחר יותר גם אלעד תשובה במכרז של מינהל מקרקעי ישראל לפינוי התושבים ובנייה של רבי קומות בשכונת הארגזים. קרקעות השכונה בכללם, והקרקעות שעליהם עומד הקפה ומתחם הבתים של משפחת לוי בפרט נחשבות אדמות נפקדים, ויושביהם נחשבים חסרי זכויות בקרקע (ללא רישום בטאבו). מאז הזכייה במכרז מתקיים מאבק משפטי בין תושבי השכונה ובין יזמים שונים שזכו במכרז במהלכו הסכימו חלק מתושבי השכונה להתפנות ואחרים סירבו. חלק מבני משפחת לוי סירבו אף הם לפנות את המתחם בטענה שהפיצוי שהוצע אינו הולם. כיום עובר על השטח בו היה פעם הקפה כביש חדש על שם ישעיהו לייבוביץ', כביש שהמשכו הוא דרך משה דיין.
ראו גם

תזמורת קול ישראל בערבית
מוזיקה ערבית יהודית
שכונת הארגזים