stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמק המוות

ערך זה עוסק בעמק מדברי בקליפורניה שבארצות הברית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

עמק המוות כפי שנראה ממעבורת החלל "קולומביה" באוקטובר 1995
 מידע כללי
 סוג:  מדבר, אטרקציה תיירותית, עמק, גראבן 
 נתונים ומידות
 גובה:  86- מטרים
 שטח:  7,800 קמ"ר
 מיקום
 מיקום:  קליפורניה בארצות הברית
 קואורדינטות:  36°14′49″N 116°49′01″W﻿ / ﻿36.24694°N 116.81694°W﻿ / 36.24694; -116.81694
 
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה עמק המוות(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה עמק המוות(למפת קליפורניה רגילה) סקרמנטו לוס אנג'לס סן פרנסיסקו סן דייגו סן חוזה פרזנו בייקרספילד אורגון נבדה א ר י ז ו נ ה  מקסיקו האוקיינוס השקטעמק המוות(למפת קליפורניה מוגדלת) סקרמנטו לוס אנג'לס סן פרנסיסקו סן דייגו סן חוזה פרזנו בייקרספילד אורגון נבדה א ר י ז ו נ ה  מקסיקו האוקיינוס השקטעמק המוות
 
עמק המוות (באנגלית: Death Valley) הוא עמק מדברי במזרח מדינת קליפורניה שבארצות הברית, בצפון מדבר מוהאבי, הגובל במדבר האגן הגדול (אנ'). במהלך הקיץ, זהו אחד המקומות החמים ביותר על פני כדור הארץ, יחד עם מדבריות במזרח התיכון ובסהרה.
אגן בדווטר (אנ') של עמק המוות הוא נקודת הגובה הנמוכה ביותר באמריקה הצפונית, בגובה 86 מטרים מתחת לגובה פני הים.
עמק המוות שוכן 136.2 קילומטרים מזרחית-דרום מזרחית להר ויטני, הנקודה הגבוהה ביותר ב-48 המדינות הרצופות של ארצות הברית בגובה של 4,421 מטרים. באחר הצהריים של 10 ביולי 1913, מדדה לשכת מזג האוויר של ארצות הברית (אנ') טמפרטורה גבוהה של 56.7 מעלות צלזיוס בפרנס קריק בעמק המוות, שנקבעה כטמפרטורת האוויר הגבוהה ביותר שנרשמה אי פעם בכדור הארץ. עם זאת, מומחים מודרניים מטילים ספק באמינות מדידה זו, ובכמה אחרות שנערכו באותה תקופה, לפני מאה שנה.
עמק המוות שוכן בעיקר במחוז איניו, בקליפורניה, סמוך לגבול קליפורניה ונבדה, באגן הגדול, מזרחית להרי סיירה נבדה, ומהווה חלק גדול מהפארק הלאומי עמק המוות והוא המאפיין העיקרי של "שמורת הביוספירה של מדבריות מוהאבי וקולורדו" (Mojave and Colorado Deserts Biosphere Reserve). כיוונו של העמק מצפון לדרום בין רכס אמרגוסה (אנ') במזרח לרכס פנאמינט (אנ') במערב; הרי גרייפוויין (Grapevine) והרי אוולסהד (Owlshead) יוצרים את גבולותיו הצפוניים והדרומיים, בהתאמה. שטחו כ-7,800 קמ"ר. הנקודה הגבוהה ביותר בפארק הלאומי עמק המוות היא פסגת טלסקופ (אנ') ברכס פנאמינט, שגובהה 3,366 מטרים.
גאולוגיה

עמק המוות הוא גראבן – גוש סלע ששקע בין שני רכסי הרים. הוא שוכן בקצה הדרומי של מרזבה גאולוגית, "ווקר ליין" (Walker Lane), שכיוונה צפונה עד לאורגון. העמק חצוי על ידי מערכת של העתקי הסטה אופקיים ימניים, הכוללת את "העתק עמק המוות" (Death Valley Fault) ואת "העתק פרנס קריק" (Furnace Creek Fault). הקצה המזרחי של העתק ההסטה האופקי השמאלי "העתק גארלוק" (Garlock Fault) חוצה את העתק עמק המוות. הנחלים פרנס קריק ואמרגוסה (אנ') זורמים דרך חלק מהעמק ובסופו של דבר נבלעים בחולות קרקעית העמק.
עמק המוות מכיל גם מדבריות מלח. על פי הקונצנזוס הגאולוגי הנוכחי, בזמנים שונים במהלך אמצע תקופת הפליסטוקן, שהסתיימה לפני כ-10,000–12,000 שנים, נוצר בעמק המוות אגם יבשתי, אגם מנלי (אנ'). אורכו של האגם היה כמעט 160 קילומטרים ועומקו 180 מטרים. האגן האחרון בשרשרת אגמים שהחלה באגם מונו בצפון, והמשיכה דרך אגנים במורד עמק אוונס, דרך אגמי סירלס (Searles) וצ'יינה (China) ועמק פנאמינט, לכיוון מערב.
כשהאזור הפך למדבר, המים התאדו, והותירו שפע של מלחי אידוי, כגון מלחי נתרן ובוראקס, אשר נוצלו מאוחר יותר במהלך ההיסטוריה המודרנית של האזור, בעיקר בשנים 1883 עד 1907.
שיטפונות

בשנת 2005 ירדו בעמק המוות פי ארבעה מכמות המשקעים השנתית הממוצעת של 38 מילימטרים. כפי שקרה בעבר במשך מאות שנים, המקום הנמוך ביותר בעמק התמלא באגם רחב ורדוד, אך החום והצחיח הקיצונים החלו מיד לאדות את האגם הזמני.
צמד התמונות (משמאל) מהלוויין לאנדסאט 5 של נאס"א מתעד את ההיסטוריה הקצרה של אגם בדווטר של עמק המוות: נוצר בפברואר 2005 (למעלה) והתאדה בפברואר 2007 (למטה). בשנת 2005, בריכה גדולה של מים ירקרקים השתרעה רוב הדרך על פני קרקעית העמק. עד מאי 2005, חזרה קרקעית העמק לתפקידה המוכר יותר כאגן בדווטר, מדבר מלח. עם חלוף הזמן, המלח שזה עתה הומס והתגבש מחדש מתכהה.
בשוליים המערביים של עמק המוות יש מניפות סחף. בזמן שיטפונות בזק, גשמים היורדים על ההרים התלולים במערב זורמים דרך קניונים צרים, ולוכדים בדרכם הכל, מגרגירי חרסית קטנים ועד סלעים גדולים. כאשר הזרמים הללו מגיעים לשפך של הקניונים, הם מתרחבים ומאטים, ומתפצלים לערוצים רבים והחומר שלכדו בדרכם שוקע. ככל שלמניפות הסחף יש גוון בהיר יותר, כך הן צעירות יותר.
אקולוגיה

למרות החום העז והמשקעים הדלים, יש בעמק המוות מגוון ביולוגי ניכר. פרחים, מושקים במי הפשרת שלגים, מרבדים את קרקעית המדבר בכל אביב, ונמשכים עד חודש יוני. ניתן לראות כבש גדול-קרניים, עקב אדום-זנב וחמורים שהתפראו. בעמק המוות יש למעלה מ-600 מעיינות ובריכות. בסולט קריק (Salt Creek), שקע רדוד באורך קילומטר וחצי במרכז העמק, חי מין דג אנדמי, Cyprinodon salinus (אנ'). אוכלוסיות דגים מבודדות אלו הן שרידים של האקלים הגשום יותר בתקופת הפליסטוקן.
המים במפלי דרווין (Darwin Falls), בקצה המערבי של מונומנט עמק המוות, צונחים מגובה של 30 מטר לתוך בריכה גדולה מוקפת ערבות ועצי צפצפה. למעלה מ-80 מינים של עופות תועדו מסביב לבריכה.
תפרחת מלח (אנ'), המכונה גם פרחי מלח, היא תופעה נדירה בעמק המוות המתרחשת כאשר גשם נספג באדמה וממיס מלח מתחת לפני השטח וגורם לאדמה להיראות כאילו יש אבק קל של שלג.
פרסי הקולנוע הלאומי (בריטניה)

| --- | --- |
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקופת הפרס:  2007–2011 (כ־4 שנים)
 www.nationalmovieawards.com
 
פרס הסרט הלאומי (באנגלית: National Movie Awards) היה פרס קולנוע בריטי שאת טקס הענקתו שידר ITV ובו נבחרו הזוכים בפרס באמצעות הצבעה. הענקת הפרס החלה בשנת 2007 והענקתו הופסקה ארבע שנים אחר כך, ב-2011.
זוכים ומועמדים > 2007

טקס חלוקת הפרסים הראשון נערך ב-28 בספטמבר 2007, בהנחיית אלכסנדר ארמסטרונג.
| קטגוריה | הסרט הזוכה | מועמדים |
| --- | --- | --- |
| אקשן/הרפתקאות | קזינו רויאל | מת לחיות 4.0 300 רובוטריקים |
| אנימציה | משפחת סימפסון - הסרט | חיים בזרם תזיזו ת'רגליים שרק השלישי |
| קומדיה | שוטרים לוהטים | בוראט החופשה של בין לילה מוטרף במוזיאון |
| משפחה | הארי פוטר ומסדר עוף החול | ספיידרמן 3 ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף שודדי הקאריביים: סוף העולם |
| הופעה (זכר) | דניאל רדקליף (הארי פוטר ומסדר עוף החול) | אורלנדו בלום (שודדי הקאריביים: סוף העולם) דניאל קרייג (קזינו רויאל) ג'וני דפ (שודדי הקאריביים: סוף העולם) רופרט גרינט (הארי פוטר ומסדר עוף החול) |
| הופעה (נקבה) | אמה ווטסון (הארי פוטר ומסדר עוף החול) | ג'ודי דנץ' (קזינו רויאל) אווה גרין (קזינו רויאל) קירה נייטלי (שודדי הקאריביים: סוף העולם) ג'מה ארטרטון (טירוף של קולג' (אנ')) |
| הכרה מיוחדת | סרטי ג'יימס בונד | — |
זוכים ומועמדים > 2008

טקס חלוקת הפרסים השני נערך ב-8 בספטמבר 2008, בהנחיית ג'יימס נסביט.
| קטגוריה | הסרט הזוכה | מועמדים |
| --- | --- | --- |
| אקשן/הרפתקאות | אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח | אני האגדה המומיה: שובו של קיסר הדרקון מבוקש |
| קומדיה | ג'ונו | סקס והעיר הגדולה טירוף של קולג' (אנ') גורו האהבה (אנ') |
| משפחה | וול-E | קונג פו פנדה סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן מצפן הזהב |
| מוזיקה | מאמא מיה! | מכושפת סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט שודדי הקאריביים: סוף העולם |
| גיבורי על | האביר האפל | איירון מן הנקוק הענק הירוק |
| הופעה (זכר) | ג'וני דפ (סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט) | כריסטיאן בל (האביר האפל) פירס ברוסנן (מאמא מיה!) ויל סמית' (אני האגדה/הנקוק) |
| הופעה (נקבה) | מריל סטריפ (מאמא מיה!) | איימי אדמס (מכושפת) הלנה בונהם קרטר (סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט) אליוט פייג' (ג'ונו) |
| הכרה מיוחדת | פיקסאר | — |
זוכים ומועמדים > 2010

טקס חלוקת הפרסים השלישי נערך ב-26 במאי 2010, בהנחיית ג'יימס נסביט והיה הראשון ששודר בשידור חי.
| קטגוריה | הסרט הזוכה | מועמדים |
| --- | --- | --- |
| אקשן/מותחן | שרלוק הולמס | שאטר איילנד ממזרים חסרי כבוד 2012 קיק אס |
| משפחה | הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם | אווטאר אלווין והצ'יפמאנקס נני מקפי 2: הקסם חוזר (אנ') |
| פנטזיה | דמדומים 2: ירח חדש | אליס בארץ הפלאות התנגשות הטיטאנים |
| סרט הקיץ הנצפה ביותר של Vue | דמדומים 3: ליקוי חמה | סקס והעיר הגדולה 2 צעצוע של סיפור 3 |
| סרט פורץ דרך | אשתו של הנוסע בזמן | קוקו לפני שאנל פעילות על-טבעית הארי בראון (אנ') |
| ההופעה הטובה ביותר | רוברט פטינסון (דמדומים 2: ירח חדש) | — |
| הכרה מיוחדת | הארי פוטר | — |
| אייקון מסך | טום קרוז | — |
זוכים ומועמדים > 2011

טקס חלוקת הפרסים הרביעי והאחרון עד כה נערך ב-10 במאי 2011, בהנחיית קריסטין למפרד (אנ'). JLS, אליזה דוליטל (אנ') וטייק ד'את הופיעו בו.
| קטגוריה | הסרט הזוכה | מועמדים |
| --- | --- | --- |
| פנטזיה | הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 1 | מסעות גוליבר סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר טרון: המורשת |
| דרמה | נאום המלך | 127 שעות ברבור שחור הרשת החברתית |
| סרט הקיץ הנצפה ביותר | הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 2 | שודדי הקאריביים: זרמים זרים בדרך לחתונה עוצרים בבנגקוק אקס-מן: ההתחלה |
| קומדיה | פול | אל תלחצי, אני בדרך לזרום עם זה פגוש את הפוקרס הקטנים |
| אנימציה | גנוב על הירח | נומיאו ויוליה מגה-מוח |
| אחד לצפייה: Brits Going Global | ג'יימי קמפבל באוור | הנרי קאביל לוק אוונס אנדרו גארפילד טום הארדי פליסיטי ג'ונס אלכס פטיפר אנדראה רייסבורו אד וסטוויק |
| הופעת השנה | קולין פירת' (נאום המלך) | ג'יימס פרנקו (127 שעות) רופרט גרינט (הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 1) דניאל רדקליף (הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 1) אמה ווטסון (הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 1) ג'ניפר אניסטון (לזרום עם זה) בן בארנס (סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר) ג'ורג'י הנלי (סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר) ניק פרוסט (פול) סיימון פג (פול) נטלי פורטמן (ברבור שחור) הלנה בונהם קרטר (נאום המלך) ג'פרי ראש (נאום המלך) ג'סי אייזנברג (הרשת החברתית) ג'ף ברידג'ס (טרון: המורשת) |
| אייקון מסך | ג'וני דפ | — |
| הכרה מיוחדת | נאום המלך | — |
הערות שוליים

↑  Bravo Otto – Sieger 2003, Bravo magazine
↑  Voting underway for 2011 National Movie Awards, UK Cinema Association
ג'ורג' מתיוס

ג'ורג' מתיוס (באנגלית: George Mathews;‏ 30 באוגוסט 1739 –  30 באוגוסט 1812) היה איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-20 בשנים 1787–1788 ושוב בשנים 1793–1796. בשנים 1789–1791 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה. במלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא לחם כקצין בדרגת ייצוג של בריגדיר גנרל בשורות הצבא הקונטיננטלי, והיה מהמשתתפים המובילים במלחמה הפטריוטית של מזרח פלורידה ב-1812.
מתיוס נולד במחוז אוגוסטה שבמושבת וירג'יניה, ובראשית חייו היה סוחר ובעל אחוזת מטעים. כקצין במיליציה הקולוניאלית, הוא זכה לתהילה ברחבי המושבה בזכות חלקו בקרב פוינט פלזנט במהלך מלחמת הלורד דנמור. לאחר מכן הוא נבחר לבית השועים של וירג'יניה מטעם מחוז אוגוסטה, אך לא נכח במושב הבית. עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית, הוא שירת כקולונל ברגימנט התשיעי של וירג'יניה של הצבא הקונטיננטלי. יחד עם כל חיילי הרגימנט הוא נפל בשבי ב-4 באוקטובר 1777, כאשר לחם בקרב גרמנטאון (אנ'). את ארבע השנים הבאות הוא העביר בשבי, כולל שנתיים באוניית כלא בריטית. בתום המלחמה הוענקה לו דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל.
לאחר המלחמה עבר מתיוס לג'ורג'יה, ועד מהרה הוא נבחר למשרת מושל ג'ורג'יה. הוא כיהן בתפקיד בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות, הצביע בעד אשרור חוקת ארצות הברית, וכיהן בקונגרס הראשון של ארצות הברית. תקופת כהונתו השנייה כמושל עמדה בצילה של מעורבותו בשערוריית הקרקעות של יאזו, שהובילה לנפילתו הפוליטית.
לאחר מכן עבר מתיוס לטריטוריית מיסיסיפי, וב-1810 הוא נשלח על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון כסוכן חשאי בעניין סיפוח הטריטורייה הספרדית של מזרח פלורידה לארצות הברית. מתיוס לא הצליח לקבל את הטריטוריה בדרכי שלום, ובשל כך הוא הקים כוח התקוממות שלכד את פרננדינה ביץ' ואת האי אמיליה והעביר אותם לארצות הברית. פעולה זו, שכיום קרויה "המלחמה הפטריוטית של מזרח פלורידה" (Patriot War of East Florida), גונתה על ידי ספרד ועל ידי בעלות בריתה. הנשיא מדיסון, תחת לחץ פוליטי, התנער ממעשיו של מתיוס. העמימות שבהוראותיו של מדיסון למתיוס הובילו ויכוח משמעותי בקרב ההיסטוריונים בשאלה אם מתיוס פעל בניגוד למנדט שניתן לו על ידי הנשיא.
ראשית חייו

ג'ורג' מתיוס נולד במחוז אוגוסטה שבמושבת וירג'יניה כבנם של אן (לבית ארצ'ר) וג'ון מתיוס. הוריו היגרו לאמריקה במסגרת גל ההגירה של האירים-סקוטים שהתרחש בהשנים 1717–1775. אביו היה מראשוני החברים הבולטים של הקהילה במחוז אוגוסטה, שירת כקפטן במיליציה המקומית וכבעל תפקיד במחוז הכנסייתי המקומי. משפחת מתיוס הייתה חלק מהמיעוט האנגליקני במחוז שרוב אוכלוסייתו הייתה פרסביטריאנית. למתיוס הצעיר היו שישה אחים וארבע אחיות. הוא היה "ללא ספק, הכי גס, דינמי, אנרגטי, צבעוני ומוכשר מבין שבעת הבנים במשפחה". ככל הנראה הוא התחנך בבית הספר המקומי, אף על פי שלאחר כל תקופות הלימודים בחייו הוא נשאר נטול אוריינות עד יומו האחרון. כנער, שיחק מתיוס משחקים ביערות שמסביב לחוותו של אביו וחקר אותם, ועד מהרה הוא צבר ניסיון בכל שנגע הדבר לסכנות אזור הספר מצידם של שבטי האינדיאנים המקומיים שפלשו ליישובי הספר.
ראשית הקריירה

לאחר מות אביו, ירש מתיוס אדמת חווה בשטח של 300 אקרים. ב-1762, כבר החלו מתיוס ואחיו סמפסון במיזם מסחרי בעיר סטנטון שבווירג'יניה, ועד מהרה הם רכשו רכוש רב לאורך אזור הספר המערבי שהשתרע מערבה עד מחוז גרינברייר (כיום בתחומי וירג'יניה המערבית). האחים הקימו מאחזים לאורך השטח הזה, בהם הם מכרו מוצרים שהיו נחוצים באזור הספר, מוצרים מיוחדים ומוצרים מיובאים שהגיעו לשם מעבר לים. בנוסף עסקו האחים בהעסקת עובדי כפייה, בעיקר במסגרת חוזים להעסקת גולים מאירלנד, אך גם עבדים אפריקאים. הם היו בין האנשים בווירג'יניה שרכשו גולים מורשעים ישירות מספינות בריטיות בנמל, נסעו איתם לאורך נתיבים מוסדרים, ומכרו אותם לחוואים, בעלי מטעים ואחרים. ג'ניפר לודין צ'פי טוענת שהיחס של האחים הן לגולים המורשעים והן לעבדים היה מפוקפק, זאת על סמך התדירות של הבריחות של העובדים והעבדים. ב-1769 דיווחו האחים על שלושה עבדים שנמלטו וב-1773 על עשרה גולים מורשעים. בסך הכול, המיזמים שלהם היו חלק משמעותי מתנועת המסחר באזור.
ב-1763 נבחר מתיוס לגוף המנהל של הכנסייה במחוז אוגוסטה, וכך הוא הצטרף לאחיו סמפסון שהיה חבר בגוף זה מאז 1761. האחים החזיקו במושביהם בגוף המנהל עד ששינוי במאזן הכוחות הפוליטי הוביל להדחתם בידי הרוב הפרסביטריאני.
ב-1772 נבחרו האחים מתיוס כחברי מועצת העיר סטנטון. באותה תקופה, הייתה סטנטון מרכז מסחרי חשוב באזור הספר, ויחד עם מרכזים מסחריים אחרים כמו סולסברי שבקרוליינה הצפונית, תרמה תרומה משמעותית להתרחבות הכלכלית של המושבות, כולל פיתוח ערי נמל כמו בולטימור, נורפוק ואלכסנדריה. שגשוג כלכלי זה של אמצע המאה ה-18 נחשב לגורם מרכזי להתחוללותה של המהפכה האמריקאית. מתיוס השתתף בהדרגה ביותר ויותר פעילות אזרחית באותה תקופה. במחוז אוגוסטה הוא היה חבר הגוף המנהל של הכנסייה בשנים 1763–1768, כיהן כשריף בשנים 1770–1771, וכשופט שלום בשנים 1769 - 1770 ובשנים 1773–1775. ב-1766 הוא מונה כקפטן של המיליציה.
מתיוס זכה לראשונה להכרה משמעותית בפועלו לאחר שהשתתף ב-4 באוקטובר 1774 בקרב פוינט פלזנט (אנ'). באותו סתיו, ארגן המושל המלכותי הלורד דנמור פלישה לשטחי האינדיאנים לאורך נהר אוהיו, כשאת הכוחות לפלישה זו הוא קיבץ בעיקר מאזורי הספר של וירג'יניה. האינדיאנים, בהנהגתו של הצ'יף של שבטי השוואני, קורנסטוק, תקפו את המיליציה של וירג'יניה, בניסיון לבלום את התקדמותה לעבר ארץ אוהיו (Ohio Country). רמברט פטריק תיאר את הקרב כ"קרב אינדיאני טיפוסי בו כל אדם מצא עץ, ומשמעת צבאית על פי עולם המושגים האנגלי לא התקיימה". מתיוס, שהיה לבוש בבגדי ציד ונעול במוקסינים, הרג תשעה אינדיאנים ולא נפצע כלל. שיא הקרב הגיע כאשר ביצעו אנשי המיליציה תנועת איגוף לקראת סוף היום, וכך נסוגו האינדיאנים. הקרדיט לתמרון זה ניתן לאנדרו לואיס או למתיוס. כמי שהפך לידוען בעקבות הקרב, ניצח מתיוס בבחירות המיוחדות למושב האחרון של בית השועים (House of Burgesses) של וירג'יניה ב-1775. בבית השועים שירת מתיוס לצד סמואל מקדואל והחליף את צ'ארלס לואיס שנהרג בקרב לפני תחילת מושב הבית. הוא כבר ייצג את מחוז אוגוסטה בוועידה המהפכנית הראשונה של וירג'יניה באוגוסט 1774, לצד לואיס ומקדואל. על כל פנים, המושל דנמור פיזר את האספה לפני שהיא התכנסה שוב ב-1776.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית

עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית, התגייס מתיוס לשירות צבאי. עם הקמת הרגימנט התשיעי של ג'ורג'יה במסגרת הצבא הקונטיננטלי בינואר 1776, הוא הוצב בו כלוטננט קולונל. בדצמבר אותה שנה הצטרף הרגימנט לארמייה של הגנרל ג'ורג' וושינגטון, שבו הוא השתתף במערכת פילדלפיה. בפברואר 1777 קודם מתיוס לדרגת קולונל ברגימנט התשיעי.
הרגימנט של מתיוס לקח חלק בפעולה הקרבית המשמעותית שלו ב-11 בנובמבר 1777 בקרב ברנדיויין (אנ'). הקרב שהתנהל בין הארמייה של וושינגטון לבין הארמייה של הגנרל סר ויליאם האו, היה הקרב הגדול ביותר במלחמה, ובו השתתפו כמעט 30,000 חיילים, והקרב הארוך ביותר שנמשך יום אחד, עם לחימה ממושכת של 11 שעות. הבריטים הביסו את האמריקאים ואילצו אותם לעבור לנסיגה שכמעט והפכה למנוסת בהלה. הרגימנט של מתיוס היה אחד האחרונים שעזבו את שדה הקרב, וכך הוא זכה לתהילה על כך שהציל את הצבא האמריקאי מתבוסה.
לאחר ניצחונם, הקימו הבריטים מחנה בגרמנטאון. ב-4 באוקטובר שיגר הגנרל וושינגטון מתקפה על המחנה הבריטי, וכך פתח בקרב גרמנטאון (אנ'). מתיוס הוביל את המתקפה בראשית היום שהסתיימה בשבייתם של כמעט מאה חיילים בריטים. על כל פנים, עם התקדמות היום, חדר מתיוס כה עמוק אל תוך הקווים הבריטים כך שהוא מצא את עצמו מופרד מהארמייה של וושינגטון ומוקף בכוחות אויב. מצב זה גרם לשבייתם או למותם של כמעט כל חיילים הרגימנט, כשמתיוס עצמו נפצע קשה. הסיבות לנפילתו בשבי מגוונות. יש הטוענים שהוראתו של וושינגטון לנסיגה לא הגיעו אליו, בעוד שאחרים טוענים שהרגימנט שלו איבד את דרכו בערפל ובעשן הקרב. ברמה הלאומית הוא זכה לשבחים והמוניטין שלו התחזק כתוצאה מתעוזתו. מתיוס בילה את רוב הזמן עד לתום המלחמה כשבוי. בתחילה הוא הוחזק בפילדלפיה, ובהמשך הועבר לאוניית כלא שעגנה בנמל ניו יורק. חומרת פציעתו של מתיוס גרמה לרופא בריטי להכריז עליו כ"חשוך מרפא".
על כל פנים, ב-1779 כבר החלים מתיוס מפציעתו, הוא קיבל שחרור על-תנאי חלקי והותר לו לחיות בעיר ניו יורק. הוא כתב למושל וירג'יניה תומאס ג'פרסון ולקונגרס הקונטיננטלי, והאיץ בהם להשיג עסקת חילופי שבויים. ג'פרסון כתב למתיוס והסביר לו את החלטתו להשאירו בניו יורק כאסיר משוחרר על-תנאי ותחת זאת לבצע חילופי שבויים שסבלו מתנאים הרבה יותר קשים באוניות הכלא. מתיוס הפנה את תשומת ליבו של ג'פרסון לשיפורים בתנאי המחיה של עמיתיו השבויים, ודאג להקצאת כספים למטרה זו מהקונגרס וממדינת וירג'יניה. ב-5 בדצמבר 1781 הוא שוחרר רשמית, ובנקודת זמן זו ניתן לו הפיקוד על הרגימנט השלישי של וירג'יניה והוא יצא עם מייג'ור גנרל נתנאל גרין אל הזירה הדרומית, כך שהוא השתתף בפעולות לחימה נוספות במלחמה. בתום המלחמה הוענקה למתיוס דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל.
הערכת פועלו

היסטוריונים חלוקים בנוגע למורשת של המלחמה הפטריוטית של מזרח פלורידה. חלקם הגיעו למסקנה שמתיוס חרג מסמכותו במכוון ביחס לכוונותיו של מדיסון. אחרים טוענים שמתיוס מילא אחר כוונותיו של מדיסון, ושמדיסון התכחש למתיוס ממניעים פוליטיים. הבדלים אלו בניתוח הדברים מחריפים עוד יותר לאור העובדה שמדיסון ומתיוס לא הותירו שום רישומים מפגישותיהם שבהן דנו במערכה.
במאמרו על המלחמה, ציין ג'. סי. א. סטאג, "ברור כעת שמעשיהם של מתיוס ומקי בפלורידה ובחוף המפרץ בשנים 1810–1812 חרגו הרבה מעבר למדיניות של ממשל מדיסון מאשר שיקפו אותה". בנוסף, הוא סבור שהמלחמה הפטריוטית הייתה "רגע של מבוכה ובושה בהיסטוריה המוקדמת של מדיניות החוץ של ארצות הברית".
ג'יימס ג. קיוזיק, בספרו "המלחמה האחרת של 1812", מציין, "למען האמת, אי שביעות הרצון של הממשל מההתקפה על מזרח פלורידה התבסס על התיזמון שלה ועל הפרסום חסר המזל שהיא קיבלה, לא על תוצאותיה". ג. מלווין הרנדון מגיע למסקנה זהה. במאמרו על המלחמה הוא כתב, "מוסכם באופן כללי שמתיוס היה קורבן של ממשל הפכפך שהוא פעל בנאמנות על פי הנחיותיו על פי השקפותיו. הוא הרחיק לכת יתר על המידה בהצלחותיו, ובשל לחץ מגורמים שונים, הנשיא מדיסון ומזכיר המדינה מונרו ראו שיהיה זה נחוץ להקריב את מתיוס כדי להרגיע את הביקורת על מדיניותם בפלורידה". באופן דומה, מציין פרנק אוסלי בספרו, "ככל הנראה מתיוס פירש את משאלותיו של מדיסון בדייקנות, וסביר להניח שההוראות בעל פה מהממשל הבטיחו לו שהאופן שבו הוא הבין את ההוראות היה נכון לחלוטין".
פול קרוז, במאמרו על מתיוס בתקופת המלחמה, מבחין בכך ש"יהיו ההוראות שקיבל מתיוס אשר יהיו, מכתב שהוא שלח למונרו, שנכתב יותר משבעה חודשים לפני הפלישה, חשף במלואו את התכנון המהפכני שלו במזרח פלורידה. כאשר הממשלה לא בדקה את התוכנית על פי מכתב זה, היא הפכה את עצמה לשותפה לתוכנית". סטיבן פ. נוט, בספר שכתב אודות מבצעים חשאיים והנשיאות האמריקאית, מציין: "אני מאמין שהצידוק של מתיוס שהוא לא יצליח להשיג את כיבושה של מזרח פלורידה ללא סיוע צבאי אמריקאי גלוי, דחף את הממשל אל מעבר לקצה. חודשים של הסכמה שבשתיקה של מדיסון הגיעו לקיצם".
הנצחתו

מספר לוחיות זיכרון ברחבי ארצות הברית מנציחות את מתיוס. באנדרטה לקרב פוינט פלזנט במחוז מייסון שבווירג'יניה המערבית, מצוין שמו כקפטן בארמייה של הגנרל אנדרו לואיס. באתר בו ניצב ביתו בג'ורג'יה, "גוז פונד", שבמחוז אוגלתורפ, ניצבת לוחית זיכרון המנציחה אותו. לוחית זיכרון נוספת, במחוז גרין שבג'ורג'יה, ניצבת באתר שבו היה פורט מתיוס, מוצב בו כתב תומאס יוטון למתיוס את הדוח שהוביל לנפילת רפובליקת טרנס-אוקוני. לוחית זיכרון במחוז אלברט שבג'ורג'יה מציינת את חלקו של מתיוס בהקמת המחוז.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 281.
ביאורים

↑  מתיוס היה בעל יכולת כתיבה וכתב מכתבים עם כתיב מיוחד משלו, כולל כתיבת המילה "צחוק" (laugh) באיות laf, המילה "נקישה" (knock) באיות nok, והמילה "קפה" (coffee) באיות kaughphy.
ג'ון קלהון

ג'ון קולדוול קַלהוּן (באנגלית: John Caldwell Calhoun; ‏18 במרץ 1782 – 31 במרץ 1850) היה סגן נשיא ארצות הברית, מזכיר המדינה ה-16, ומזכיר המלחמה ה-10, הוגה דעות פוליטי והנציג הבולט של מדינות הדרום בבתי המחוקקים ובממשל האמריקאי במחצית הראשונה של המאה ה-19.
ביוגרפיה

קלהון נולד בחווה ליד עיר הנמל צ'ארלסטון במדינת דרום קרוליינה ולמד באוניברסיטת ייל. החל משנת 1808 וכמעט ברציפות עד מותו נבחר קלהון להיות חבר בבתי המחוקקים או כיהן בתפקידים בכירים בממשל האמריקאי. היה חבר בית הנבחרים של דרום קרוליינה (1809-1808) ובית הנבחרים הפדרלי (1811–1817). קלהון כיהן בממשל של הנשיא מונרו בתפקיד שר המלחמה (הצבא) בשנים 1825-1817. הוא נבחר להיות סגנו של הנשיא ג'ון קווינסי אדמס (1829-1825) ושל הנשיא אנדרו ג'קסון (1832-1829). מתפקידו האחרון התפטר קלהון על רקע חילוקי דעות אידאולוגיים וקרע אישי עם הנשיא ג'קסון ועל רקע שערורייה פוליטית שכונתה פרשיית התחתונית ושבה הייתה רעייתו, פלוריד קלהון, הדמות המרכזית. בשנים 1844-1832 וכן בשנים 1850-1846 (עד מותו) כיהן קלהון כסנאטור ונחשב היום לאחד מגדולי הסנאטורים בתולדות ארצות הברית. קלהון כיהן בתפקיד שר החוץ בממשל של הנשיא ג'ון טיילר (1845-1844). בתפקידו זה עשה מאמץ מיוחד לצרף את טקסס העצמאית כמדינת עבדות לארצות הברית, כדי לשמור על האיזון בין מספר מדינות החופש למדינות העבדות.
בשנת 1830, בהיותו סגנו של הנשיא ג'קסון, פרסם קלהון מאמר ובו ניסח את העיקרון של "זכות הביטול" (Nullification). בהתאם לעיקרון זה רשאית כל מדינה בארצות הברית לבטל בתחומה חוק פדרלי הנוגד את האינטרסים שלה. הנשיא ג'קסון התנגד לכך וטען כי הזכות לביטול חוק פדרלי כמוה כזכות לפרוש מהאיחוד הפדרלי (מארצות הברית) וכי הנשיא מחויב לקיים ולשמור על שלמות האיחוד הפדרלי. בשנת 1832 איימה מדינת דרום קרוליינה לבטל חוק מכס פדרלי ואף לפרוש מארצות הברית. הסיבה לכך הייתה העובדה, שבתגובה למכס האמריקאי על מוצרי התעשייה הבריטיים, בריטניה צמצמה את ייבוא הכותנה מארצות הברית, מה שפגע באינטרסים הכלכליים של מדינות הדרום החקלאיות.
בכל שנותיו נאבק קלהון בתוקף כנגד מתנגדי העבדות ונגד המגבלות על הרחבת תחום העבדות אל הטריטוריות החדשות שנכבשו ממקסיקו וסופחו לארצות הברית בשנת 1848. הוא פעל נמרצות לקבלת החוק המחייב את הממשל הפדרלי לפעול להחזרת עבדים שנמלטו מבעליהם למדינות הצפון בהם העבדות הייתה אסורה. חוק זה התעלם מזכותם למשפט הוגן של שחורים החשודים כעבדים נמלטים. קלהון הסתייג מההצדקה המתנצלת של העבדות כ"רוע הכרחי" (למדינות הדרום). הוא הכריז כי העבדות היא "חיובית וטובה".
קלהון התנגד לפרישת מדינות מארצות הברית (למרות דעתו שזכותן לפרוש). הוא השתתף בגיבוש פשרות כדי למנוע פרישה וסכסוך: הפשרה בשנת 1833 בנושא חוק המכס וכן פשרת 1850 בה התקבלה לברית קליפורניה כמדינה חופשית ואושר החוק להחזרת עבדים שנמלטו מבעליהם.
עמדותיו של קלהון הקצינו את חילוקי הדעות בין מדינות הדרום ומדינות הצפון בנושא העבדות. עיקרון "זכות הביטול" היה בסיס אידאולוגי לפרישת מדינות הדרום מהאיחוד הפדרלי (כאחת עשרה שנה לאחר מותו של קלהון) שגרמה למלחמת האזרחים.
קלהון נפטר בשנת 1850 ממחלת השחפת.
אנדרטת קלהון בצ'ארלסטון

בשנת 1878 הוקמה בכיכר מריאן בצ'ארלסטון אנדרטה לזכרו של קלהון. פסל בדמותו של קלהון הוצב על עמוד קצר ולוחות נקבעו בבסיסו. הכיתוב על הלוחות הילל את פועלו. בשנת 1898 פורקה האנדרטה ובמקומה הוקמה אנדרטה חדשה. נרכש פסל חדש שהוצב בראש עמוד גבוה. גובה האנדרטה החדשה היה כ-35 מטר.
לאחר רצח ג'ורג' פלויד והמחאות שפרצו בעקבותיו דרשו המוחים, בין השאר, להסיר אנדרטאות של תומכי עבדות ובעלי עבדים. בעקבות המחאות החליטה מועצת העיר צ'ארלסטון פה אחד לפרק את אנדרת קלהון וב-23 ביוני 2020 היא הוסרה. הפסל מאוחסן, ככל הנראה, במוזיאון בדרום קרוליינה[דרוש מקור].
הערות שוליים

↑  ג'ון קלהון, באתר אוניברסיטת קלמסון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277132605171  PLWABN: 9810671707205606  BIBSYS: 90120398  BNC: 000150041  BNE: XX902592  BnF: cb12028615g (data)  CANTIC: a10777933  CiNii: DA00588616  GND: 11867532X  ICCU: CFIV038088  ISNI: 0000 0001 0884 6869  LCCN: n79137102  MusicBrainz: 0d473df3-7ac4-4752-beff-06876c77e95b  NARA: 10581538  NDL: 00435103  NKC: kup19940000013218  NLA: 35024688  NLG: 244341  NSK: 000285948  NTA: 07036639X  RERO: 02-A003069962  SELIBR: 180893  SNAC: w6rp3z99  SUDOC: 028453999  Trove: 798517  US Congress: C000044  VcBA: 495/193047  VIAF: 32010914   WorldCat (עם VIAF): 32010914