פרק 2 לחוקת ארצות הברית
חלק שני: סמכויות הנשיא > סעיף 3: מינויי פגרה

לנשיא תהיה הסמכות למלא את כל המשרות הפנויות שקרו בזמן הפגרה של הסנאט, על ידי מתן כתב מינוי שתוקפו יפקע בסוף המושב הבא של הסנאט.
המקור באנגלית
The President shall have Power to fill up all Vacancies that may happen during the Recess of the Senate, by granting Commissions which shall expire at the End of their next Session.
סעיף זה מאפשר לנשיא למנות לזמן מוגבל בעלי משרה, ללא הסכמת ועצת הסנאט, כאשר הסנאט נמצא בפגרה ועל כן לא יכול למלא את חלקו בהליך המינוי הרגיל. מטרת הסעיף, שהתקבל בוועידת החוקה ללא דיון וללא מחלוקת, היא הבטחת היכולת של הממשל הפדרלי לפעול בזמן הפגרה של הסנאט, שעד המאה ה-20 נמשכה בממוצע יותר משישה חודשים בשנה. אולם, נשיאים השתמשו בסעיף זה גם כדי למנות באופן זמני בעלי משרה שהיו מתקשים לקבל את הסכמת הסנאט במינוי רגיל.
שתי המחלוקות העיקריות שהסעיף מעלה הם באשר לשאלה מתי הסנאט נמצא בפגרה ומהי המשמעות המדויקת של המילים "משרות פנויות שקרו בזמן הפגרה" (Vacancies that may happen during the recess). לפי גישה אחת, הכוונה היא למשרה שהייתה קיימת לפני הפגרה והתפנתה בזמן הפגרה. לפי פרשנות זו, אם משרה קיימת התפנתה בזמן מושב הסנאט ולאחר מכן יצא הסנאט לפגרה, הנשיא לא יכול למנות למלא את המשרה במינוי פגרה. פרשנות זו נתמכת על ידי ההסבר של המילטון על הסעיף בכתבי הפדרליסט מספר 67, ונשיאים פעלו על פיה בשנים 1792–1823. לפי הגישה השנייה, הנשיא יכול למנות משרות פנויות בזמן הפגרה, גם אם הן התפנו לפני שהחלה הפגרה. ויליאם וירט, התובע הכללי בממשלי מונרו וקווינסי אדמס, ניסח את הפרשנות הזו לראשונה ב-1823. הוא ביסס את פרשנותו על המילה "קרו" (happen), והסביר שמהטקסט של החוקה אמנם טבעי יותר להבין שהיא מתייחסת למשרות שהתפנו בזמן הפגרה עצמה, אך ניתן לפרשה גם, על פי ההיגיון והרוח של החוקה ובהתאם לתכלית של הסעיף, כמתייסת לכל משרה שנותרה פנויה בזמן הפגרה, מבלי להתחשב בזמן שבו היא התפנתה. למעט תקופות קצרות, נשיאי ארצות הברית מאז 1823 הסתמכו על גישה זו.
בנוגע למילה "פגרה" (Recess), התעוררה מחלוקת בין שתי פרשנויות. לפי הגישה הראשונה, הסעיף מתייחס אך ורק להפסקה הארוכה בין המושבים של הסנאט, שאורכה היה בשנים הראשונות של האיחוד חודשים רבים. לפי הגישה השנייה, המילה מתייחסת לכל הפסקה בפעולת הסנאט, כולל נעילה (adjournment), וגם אם מדובר בהפסקה קצרה בזמן המושב של הסנאט. כל הנשיאים עד 1921 פעלו לפי הגישה הראשונה, למעט אנדרו ג'ונסון, שמינה את סמואל בלאצ'פורד ומספר נושאי משרה אחרים במינוי פגרה, אף שזו הייתה פגרה קצרה בזמן מושב הסנאט. ב-1921, הארי דוהרטי, התובע הכללי בממשל וורן הרדינג, כתב חוות דעה לפיה השאלה הרלוונטית היא האם במובן המעשי הסנאט פעיל, כך שהוא יכול לספק את עצתו והסכמתו, ושהפרשנות לפיה מינויי פגרה מותרים רק בין מושבים של הסנאט מתעלמת מהתכלית הרחבה של הסעיף. בעקבות חוות דעה זו, החלו נשיאים להרבות במינויי פגרה בהפסקות קצרות שקרו בזמן מושב הסנאט. הנשיאים ג'ורג' ווקר בוש וברק אובמה ערכו מינויי פגרה בזמן הפסקות קצרות במיוחד, ובתי המשפט לערעורים הגיעו למסקנות שונות בנושא, כאשר מינוייו של בוש אושרו ואלה של אובמה נפסלו.
בניסיון לפתור את שתי המחלוקות, קבע בית המשפט העליון בפסק דין NLRB v. Noel Canning משנת 2014 ש"הסנאט נמצא במושב פעיל מתי שהוא אומר שהוא נמצא במושב פעיל, ובלבד שבהתאם לכללי הסנאט הוא שומר על יכולתו לנהל את ענייניו". על פי דעת הרוב, שכתב סטיבן ברייר, אין זה משנה אם הסנאט נמצא בהפסקה בין שני מושבים או אם הוא ננעל בזמן המושב, אבל מינויי פגרה יכולים להיעשות רק כשההפסקה ארוכה מידי בכדי להשיג את הסכמת הסנאט. בנוסף, נקבע שכאשר הסנאט נמצא במושב לרושם בלבד (pro forma; ראו פרק 1, חלק חמישי, סעיף 4), הסנאט נמצא במושב פעיל, וזאת כל עוד באופן מעשי הסנאט שומר על יכולתו לנהל את ענייניו. בהתאם להלכה זו פסל בית המשפט שלושה מינויי פגרה של הנשיא אובמה לוועד הלאומי ליחסי עבודה (אנ'). ההלכה מגבילה באופן מעשי את היכולת של הנשיאים לערוך מינויי פגרה בזמן הפסקות שאורכן קצר מ-10 ימים. בנוסף, דעת הרוב קבעה שהנשיא יכול להשתמש בסמכות שמקנה הסעיף בנוגע לכל המשרות הפנויות, בין אם הן התפנו בזמן הפגרה או בזמן מושב הסנאט. חלק זה של הפסיקה מאשר את הפרשנות שהתקבעה החל מ-1823. דעת המיעוט, שכתב אנטונין סקאליה ואשר לה הצטרפו שלושה שופטים נוספים, הסכימה עם המסקנה שהמינויים של אובמה היו לא חוקתיים, אך על בסיס הפרשנות המגבילה יותר, לפיה מינויי פגרה אפשריים רק בפגרה שבין מושבי הסנאט ולא במהלך ההפסקות הקצרות שבהן ננעל הסנאט, ושלנשיא מותר להשתמש בסמכות רק במקרים שבהם המשרה התפנתה בזמן הפגרה.