כעס
הכעס ביהדות

חז"ל גינו אנשים כעסנים, ואמרו שכל הכועס כל מיני גיהנום שולטים בו (נדרים כב א) עוד אמרו שכל הכועס אם נביא הוא – נבואתו מסתלקת ממנו, ואם חכם הוא – חכמתו מסתלקת ממנו; שכל הכועס יהיה בעיניך כמי שעובד עבודת אלילים; ואף חיברו את האיסור ”לֹא יִהְיֶה בְךָ אֵל זָר” (תהילים פ"א, י) לכעס. במסכת נדרים רבה בר רב הונא אומר "כל הכועס – אפילו שכינה אינה חשובה כנגדו". הסיבה שהכעס שווה בחומרתו לעבודת אלילים, היא משום שהאמונה היא שכל מה שאלוהים עושה הוא לטובה (נאמר בשתי דרכים על ידי נחום איש גמזו ורבי עקיבא), ומי שכועס מראה שהוא לא מאמין שמה שהתרחש לו, וגרם לו לכעוס, הוא לטובה, או בכלל מהלך אלוהי. הרמב"ם טוען שעיקר חטאו של משה רבנו (חטא מי מריבה), שבעטיו לא נכנס לארץ ישראל, היה הכעס שכעס על עם ישראל במי מריבה והכעס שבעטיו הכה את הסלע.
סיבה נוספת לכך שהכעס מהווה הפרעה ישירה בעבודת השם היא, משום שלתוצאה של הכעס יש את אותה התוצאה כמו לרגש הגאווה, והיא, חוסר האמונה באלוקי ישראל. כי גם הכועס וגם הגאוותן, לא מאמינים שהכל מאת השם, כי אם הם היו מאמינים שהכל מאת השם (ושהכל לטובה) מה להם לכעוס או להתגאות על או בדבר-מה. ואמרו חז"ל (סוטה ה' א') על הבעל-גאווה, שהקדוש ברוך הוא אומר עליו: "אין אני והוא יכולין לדור בעולם".
במשנה תורה מרחיב הרמב"ם בגנות הכעס:
הכעס מדה רעה היא עד למאוד וראוי לאדם שיתרחק ממנה עד הקצה האחר, וילמד עצמו שלא יכעוס ואפילו על דבר שראוי לכעוס עליו. ואם רצה להטיל אימה על בניו ובני ביתו או על הציבור, אם היה פרנס ורצה לכעוס עליהן כדי שיחזרו למוטב, יראה עצמו בפניהם שהוא כועס כדי לייסרם ותהיה דעתו מיושבת בינו לבין עצמו, כאדם שהוא מדמה כועס בשעת כעסו והוא אינו כועס. אמרו חכמים הראשונים כל הכועס כאילו עובד עבודת כוכבים. ואמרו שכל הכועס אם חכם הוא חכמתו מסתלקת ממנו ואם נביא הוא נבואתו מסתלקת ממנו. ובעלי כעס אין חייהם חיים. לפיכך צוו להתרחק מן הכעס עד שינהיג עצמו שלא ירגיש אפילו לדברים המכעיסים וזו היא הדרך הטובה.
הריה"ל כותב כי יש לתת ביטוי לכח הכעס באפיקים אחרים:
וכן הוא חוסם את הכחות הכעסניים השואפים להגלות שלטונו, לאחר שספקם ונתן להם חלקם בנצחנות עד כמה שזו נחוצה לוכוחים בחכמות או בדעות, ולשם גערה באנשים רעים
בסדרת הספרים "אגרות קודש" של הרבי מלובביץ' מופיעים מספר מכתבים ששיגר הרבי לאנשים, העוסקים בנושא הכעס.
הנה 2 עצות שכתב הרבי לאנשים בזמנים שונים, הראשון לגבר והשני לתלמידה צעירה:
1. להמתין ולא להביע את הכעס או הגאוה בדבור, שעל ידי זה התחושות לא צוברות תאוצה, כפי שרואים במוחש
2. תקיימי את המצווה המופיעה בשולחן ערוך, שכאשר פוגעים בכבוד מישהו, אפילו אם הדבר נעשה מתוך כעס, יש להתנצל בפניו ולבקש מחילה גמורה. קשה לאדם בטבעו להתנצל, ובכל זאת תתגברי על הקושי ותעשי זאת. כך, בכל פעם שתעמדי לכעוס תזכרי שלאחר-מכן יהיה עלייך להתגבר ולבקש סליחה... הדבר יעזור לך להחליש את מידת הכעס
מספר פעמים אף ייעץ הרבי למתמודדים ולמתמודדות עם תחושת הכעס, ללמוד את פרק מ"א בספר התניא.
אדמו"ר הזקן כותב בספר התניא שהטעם לכך שחז"ל השוו בחומרתם את הכעס לעבודה זרה הוא:
לפי שבעת כעסו נסתלקה ממנו האמונה, כי אילו היה מאמין שמאת השם היתה זאת לו לא היה בכעס כלל, ואף שבן אדם שהוא בעל בחירה מקללו או מכהו או מזיק ממונו ומתחייב בדיני אדם ובדיני שמים על רוע בחירתו אף-על-פי-כן על הניזק כבר נגזר מן השמים והרבה שלוחים למקום ולא עוד אלא אפילו בשעה זו ממש שמכהו או מקללו מתלבש בו כח השם ורוח פיו יתברך המחייהו ומקיימו
הראי"ה קוק טען שהמניע העמוק והפנימי לכעס, הוא היעדר ביטוי עצמי של האישיות, וכישלון של האדם להוציא את עצמו אל הפועל ולבטא את כישוריו ומהותו הפנימית. הוא ביאר גם את המושג "רתחא דאורייתא" (=כעס התורה; תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף ד', עמוד א'), שהוא כעס מוצדק על פי חז"ל, כהתנגשות בין האידיאל רחב ההקף והלא-גבולי לבין ההגבלות והשפלות של העולם הזה, שיוצר כעס עצור (מידות הראי"ה עמ' פ"ג).
הרמב"ם כתב במורה נבוכים(חלק שלישי ,פרק מ"ח) שנשים כעסניות עקב כך שנפשן רגישה.