stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המסע הראשון של ג'יימס קוק
המסע > אוסטרליה

האנדוור המשיכה צפונה לאורך קו החוף, כשהיא מקפידה לשמור על החוף בטווח ראייה. קוק מיפה את השטח ונתן שמות לתוואי נוף תוך כדי שיוט. לאחר מעט יותר משבוע, הגיעו אל לשון-ים רחבה אך רדודה, ועם כניסתם אליה עגנו סמוך לשונית נמוכה, שדיונות בקדמתה. ג'יימס קוק ואנשיו הציבו את רגלם לראשונה על היבשת, על חצי האי קורנל (אנ'), ויצרו קשר עם אבוריג'ינים משבט גווגאל (אנ'). ב-29 באפריל קבע קוק למקום את השם "נמל סטינג-ריי" (Sting-Ray), שנהיה בהמשך למפרץ הבוטניקאי (Botanist) ולבסוף למפרץ בוטאני, זאת בשל כמה ממצאים ייחודיים שאספו במקום הבוטניקאים ג'וזף בנקס, דניאל זולאנדר והרמן שפרינג. מדעני המשלחת החלו למעשה בתיעוד המדעי האירופאי הראשון של הפאונה והפלורה של יבשת אוסטרליה.
אתר עגינה ראשוני זה קודם בהמשך השנים כמקום מתאים להקמת קולוניה ומוצב קדמי למושבה בריטית, במיוחד על ידי ג'וזף בנקס. ואולם, כשקפטן ארתור פיליפ והצי הראשון הגיעו לשם כעבור 18 שנים, בראשית 1788, במטרה להקים מוצב קדמי כמו גם מושבת עונשין, מצאו שהמפרץ וסביבותיו אינם עומדים בציפיות אותן הציגה התחזית הראשונית. פיליפ הורה אפוא לשנות מיקום אל מעגן הנמצא קילומטרים אחדים צפונה, מקום אותו קוק כינה בשם פורט ג'קסון, אך לא העמיק לחקור אותו מעבר לכך. במעגן זה, הוקם היישוב, ולימים העיר, סידני.
בעגינה ראשונה זו של קוק, נוצר קשר ראשיתי עם ילידי אוסטרליה, תושבי המקום. כאשר הספינות הפליגו אל תוך המפרץ, הבחינו אנשיהן בילידים על השוניות אשר משני עברי המפרץ. בסביבות השעה 14:00 בצהריים, הטילו עוגן סמוך לקבוצה של שש או שמונה סוכות. שני ילידים, האחד צעיר והשני מבוגר יותר, ירדו אל הסירה. הם התעלמו מן המתנות שקוק הציע וניסו לפגוע ביורדי הים. יריית רובה שנורתה מעל ראשיהם פצעה קלות את המבוגר מבין השניים, והוא רץ אל הסוכות. הוא שב עם עוד כמה אנשים, שהטילו חניתות לעבר אנשי קוק, אך לא פגעו בהם. הם הונסו משם אחרי עוד צמד מטחי ירי. המבוגרים נמלטו, אולם קוק מצא כמה ילדים אבוריג'ינים בסוכות והעניק להם מספר חרוזים כמחוות ידידות.
קוק המשיך בדרכו צפונה, תוך מיפוי קו החוף שלאורכו שייט. ב-23 במאי 1770 עצר במפרץ באסטארד (Bustard Bay). קוק, בנקס ועוד מספר אנשים ירדו אל החוף ותרו את האזור.
ב-11 ביוני 1770 אירעה תקלה חמורה כאשר האנדוור עלתה על שרטון בשונית המחסום הגדולה. הספינה ניזוקה קשות והמסע התעכב בכמעט שבעה שבועות עד תום התיקונים, שנעשו על החוף בשפך נהר אנדוור (אנ'). בתקופת שהותם שם, יצאו ג'וזף בנקס, הרמן שפרינג ודניאל זולאנדר למסעות איסוף של צמחיית אוסטרליה. מפגשי הצוות עם הילידים המקומיים הסתיימו ברובם בשלום. קבוצה שפגשו במקום זה היא המקור לשם קנגורו, שמקורו במילה בשפת המקומיים לקנגורו אפור מזרחי, המבוטאת ɡ̊aŋuru.
לאחר השלמת התיקונים התחדשה ההפלגה. הספינה הפליגה ליד הקצה הצפוני של חצי האי כף יורק (אנ') ומשם שייטה דרך מצר טורס, בין אוסטרליה לגינאה החדשה, שבו ניווט ב-1606 לואיס ואס דה טורס. ב-22 באוגוסט, קוק עגן לחופי האי פוזשן (אנ') ותבע את חזקתו של הכתר הבריטי על כל אורכו של קו החוף שלאורכו סייר זה עתה ואשר ייקרא לימים ניו סאות' ויילס.
בשיוטו דרך מצר טורס ומעבר לכף יורק, שם קוק קץ להשערה, שהולנד החדשה וגינאה החדשה הן חלק מאותה חלקת יבשת.
המסע > בחזרה לאנגליה

האנדוור ביקרה באי סאבו (כיום באינדונזיה) ולאחר שלושה ימים המשיכה בדרכה אל בטאוויה, בירת איי הודו המזרחיים ההולנדיים, בכוונה לשהות שם לצורך תיקונים. בטאוויה הייתה ידועה בהתפרצויות מלריה, ולפני שובם הביתה ב-1771, חלו רבים מאנשיו של קוק במחלה זו ובאחרות, דוגמת דיזנטריה. בין אלו שהלכו לעולמם בעקבות מחלות אלו היו טופאיה בן טהיטי, האסטרונום צ'ארלס גרין, המדען הפיני הרמן שפרינג והמאייר סידני פרקינסון.
לאחר השהייה בבטאוויה, שם קוק פעמיו דרום-מערבה, אל עבר כף התקווה הטובה. לאחר שהקיף אותה, עצר באי סנט הלנה שבאוקיינוס האטלנטי. ב-10 ביולי 1771 הבחין ניקולס "ניק" יאנג, הנער שהבחין ראשון בחופי ניו זילנד, בחצי האי ליזארד (אנ') הנקודה הדרומית ביותר בקורנוול ובאי הבריטי כולו. האנדוור הפליגה אל תוך התעלה האנגלית ובשעה 6 בבוקר ב-12 ביולי עברה על פני מצוקי אבן הגיר ביצ'י הד (אנ'). אחר הצהריים של אותו היום עגנה האנדוור בדאונס הסמוכה לעיירה דיל שבמחוז קנט. חזרתה הייתה בלתי צפויה, שכן עיתונים וכתבי עת דיווחו זה מכבר על חששותיהם שהאנדוור אבדה בים או שמא הושמדה בקרב כנגד הצרפתים.
בעקבות המסע > מניעת צפדינה

עד לסיום ההפלגה בחופי ניו סאות' ויילס, לא איבד קוק ולו אדם אחד למחלת הצפדינה, הישג ראשון מסוגו בהפלגות למרחקים גדולים. צפדינה מתפתחת בגלל פגיעה בייצור הקולגן. ויטמין C, אשר מצוי בשפע בפירות ובירקות, אך לא בבשר או בדגים, הוא מרכיב חשוב בייצור תקין של הקולגן. בתקופה ההיא היה ידוע, שתזונה דלה בפירות ובירקות גורמת לצפדינה, אבל לא שחסך בוויטמין C הוא האחראי למחלה. נאמן למדיניות הצי המלכותי שראתה אור בשנת 1747, שכנע קוק את אנשיו לאכול מזונות כגון פירות הדר וכרוב כבוש.
יורדי הים נודעו לשמצה בימים ההם בהתנגדותם לחידושים, ובראשית הדברים סירבו לאכול את הכרוב הכבוש. קוק נקט ב"שיטה שמעולם לא נכשלתי בה עם ימאים", לדבריו. הוא פקד להגיש את הכרוב הכבוש לו ולקצינים, והותיר לצוות את אפשרות הבחירה, כרצונם. בתוך שבוע, המלחים, שראו את החשיבות שהבכירים מייחסים למזון זה, החלו לדרוש אותו לעצמם במידה כזו שהיה הכרח לקבוע מנות קצובות. במקרים אחרים, מכל מקום, נאלץ קוק להסתייע גם בהטלת משמעת כמסורת הצי. "הענשתי את הנרי סטיבנס, ימאי, ואת תומאס דאנסטר, מלח בצי, בשתים-עשרה הצלפות האחד עקב סירוב לאכול את מנת בשר הבקר הטרי שהוקצבה להם."
במהלך המסע קוק עודד דיאטה רחבה ככל שהתירו הנסיבות והורה לאסוף כל ירק שניתן היה למצוא על החופים. כל אנשי הספינה אכלו את אותו מזון וקוק הקפיד לחלק באופן שוויוני כל מה שניתן לחלוקה (ואף המליץ על נוהל זה לכל מפקד ספינה - ראו רשומת יומן מה-4 באוגוסט 1770).
שני מקרי צפדינה אירעו בכל זאת על הסיפון, שטופלו ולא הובילו לאובדן חיי אדם - האסטרונום צ'ארלס גרין והנווט בן טהיטי טופאיה לקו בה. קוק יכול היה לרשום בגאווה ביומנו עם הגיעם אל בטאוויה, ש"אין ולו אדם אחד ברשימת החולים" (רשומת יומן מה-15 באוקטובר 1770). זאת בניגוד למסעות ימיים רבים אחרים, שהגיעו אל נמל זה ורבים מאנשי הצוות על סיפונם חולים.
הצלחתו של קוק במניעת צפדינה המשיכה גם במסעו השני. כששב לבריטניה לאחריו הוענקה לו על פועלו בתחום זה מדליית קופלי לשנת 1776.
בעקבות המסע > פרסום היומנים

יומניו של קוק, יחד עם אלה של בנקס, נמסרו לאדמירליות לשם פרסום עם חזרתו. ג'ון מונטגיו, הרוזן הרביעי מסנדוויץ' (אנ') שכר תמורת 6,000 ליש"ט[דרושה הבהרה] את שירותיו של ג'ון הוקסוורת' (אנ'), מבקר ספרות, מסאי ועורך כתב העת לגברים The Gentleman's Magazine למטרת הוצאה לאור של דין וחשבון מקיף של חקר האוקיינוס השקט: לא רק מסעותיו של קוק אלא גם אלה של סמיואל ווליס (אנ'), ג'ון ביירון (אנ') ופיליפ קרטרט (אנ'). בכרך הראשון הציג הוקסוורת' את דיווחיהם של שלושת מגלי ארצות אלו ובכרך השני והשלישי מיזג בין יומניהם של רב החובל קוק ושל ג'וזף בנקס והוסיף כמה מהגיגיו הוא. לבסוף הוציא תחת ידיו סיפור בגוף ראשון, שהוצג כדבריו של קוק. לספר ניתנה הכותרת הארוכה:
"תיאור המסעות שיצאו בפקודת הוד מלכותו הנוכחי לשם תגליות בחצי הכדור הדרומי ובוצעו בזה אחר זה על ידי קומודור ביירון, קפטן ווליס, קפטן קרטרט וקפטן קוק, בדולפין, בסוולואו ובאנדוור: מסתמך על היומנים שניהלו כמה מפקדים, ועל המסמכים של ג'וזף בנקס; מאת ד"ר ג'ון הוקסוורת'. בשלושה כרכים. מאויר בתחריטים ובמבחר גדול של תרשימים ומפות המתייחסים לארצות שאך זה נתגלו, או שנודעו קודם אך לא בשלמותן"
או בגרסת המקור באנגלית:
AN ACCOUNT OF THE VOYAGES undertaken by Order of His Present Majesty for making Discoveries in the Southern Hemisphere, and successively performed by Commodore Byron, Captain Wallis, Captain Carteret and Captain Cook, in the Dolphin, the Swallow and the Endeavour: Drawn up from the Journals which were kept by the several Commanders, and from the Papers of Joseph Banks, Esq.; by John Hawkesworth, LL.D. In three volumes. Illustrated with Cuts, and a great Variety of Charts and Maps relative to Countries now first discovered, or hitherto but imperfectly known
הספר הוצא למכירה ב-9 ביוני 1773. הביקורות כלפי הספר בעיתונות היו צוננות מאוד. המבקרים קבלו, שאין לקורא כל דרך לדעת איזה חלק מן הטקסט הוא של קוק, איזה של בנקס ואיזה של הוקסוורת'. מבקרים אחרים ראו את התיאורים של המפגשים המיניים של הימאים עם בנות טהיטי כפוגעניים.
קוק חזר לים עוד לפני פרסום הספר, אך לאחר מכן היה מוטרד מכמה מן ההגיגים שהוקסוורת' ייחס לו. הוא גמר אומר להוציא בעצמו את יומניו בעתיד.
בעקבות המסע > שחזורים מודרניים של המסע

בשנת 1970 צילם הביולוג והצוללן האוסטרי הנס האס (אנ') תוכנית טלוויזיה תיעודית בשם "המסע שלנו עם ג'יימס קוק" (המקור בגרמנית: Unsere Reise mit James Cook), בו הוא משחזר את צעדיו של קוק בשונית המחסום הגדולה בעזרת יומנו. כחלק מהמסע האס ביצע צלילות במספר מוקדים.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-21, יצרו ה-BBC סדרה תיעודית בשם The Ship (אנ') ("הספינה"), בה שיחזרו מקטע מן המסע. אחד ההיסטוריונים שהשתתף בצילומים, אלכסנדר קוק (Alexander Cook, איננו צאצא של רב החובל), פרסם מאמר בשנת 2004 על חוויותיו מהמסע.
ראו גם

אה"מ אנדוור
אבל טסמן
המרד על הבאונטי
מעבורת החלל אנדוור - קרויה על שם האנדוור
לקריאה נוספת

Beaglehole, J.C., ed. (1968). The Journals of Captain James Cook on His Voyages of Discovery, vol. I:The Voyage of the Endeavour 1768–1771. Cambridge University Press. OCLC 223185477.
Blainey, Geoffrey (2008). Sea of Dangers: Captain Cook and his rivals. Penguin Group (Australia). ISBN 978-0-670-07223-1.
Hawkesworth, John; Byron, John; Wallis, Samuel; Carteret, Philip; Cook, James; Banks, Joseph (1773), An account of the voyages undertaken by the order of His present Majesty for making discoveries in the Southern Hemisphere, and successively performed by Commodore Byron, Captain Wallis, Captain Carteret, and Captain Cook, in the Dolphin, the Swallow, and the Endeavour drawn up from the journals which were kept by the several commanders, and from the papers of Joseph Banks, esq, London Printed for W. Strahan and T. Cadell, Volume I, Volume II-III
Hosty, Kieran; Hundley, Paul (ביוני 2003). "Preliminary Report on the Australian National Maritime Museum's participation in the Rhode Island Marine Archaeology Project's search for HMB Endeavour" (PDF). Australian National Maritime Museum. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2009-07-06. נבדק ב-22 ביולי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
Hough, Richard (1995). Captain James Cook. Hodder and Stoughton. ISBN 0-340-82556-1.
Marquardt, K H (1995). Captain Cook's Endeavour. Naval Institute Press. ISBN 1-55750-118-1.
Parkin, Ray (2003). H. M. Bark Endeavour. Miegunyah Press. ISBN 0-522-85093-6.
Rigby, Nigel; van der Merwe, Pieter (2002). Captain Cook in the Pacific. National Maritime Museum (UK). ISBN 0-948065-43-5.
Robson, John (2004). The Captain Cook Encyclopædia. Milsons Point, NSW: Random House Australia. ISBN 0-7593-1011-4.
Villiers, Alan (1967). Captain Cook. The Seamans Seaman. London: Penguin Books. ISBN 0-14-139062-X.
טוני הורוביץ, "קווי רוחב כחולים", הוצאת אריה ניר, 2003
הערות שוליים

↑  Transits of Venus, spiff.rit.edu
↑  בתקופה זו מדדו את קוטר התותח בעזרת משקל הקליע שנורה מהם
↑  p.18‏Alaln Gurney, "below the Convergence", WW. Norton & co., New York 1997
↑  גארני, עמ' 19
↑  גארני, עמ' 19-21
↑  הוראות סודיות ללוטננט קוק, ‏30 ביולי 1768 (באנגלית)
↑  ארתור ר. הינקס, "Nautical time and civil date", The Geographical Journal, 86 (1935) 153–157
↑  יומנו של ג'יימס קוק בזמן מסעו הראשון, בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
↑  קורות חייו של גיום לה ז'נטיל, באתר www.messier.seds.org (באנגלית)
↑  ארגון גוטנברג|W.J.L. Wharton, Captain Cook's Journal During the First Voyage Round the World, London, 1893. See also J. C. Beaglehole and R. A. Skelton (eds.), The Journals of Captain James Cook on His Voyages of Discovery, Vol. 1, The Voyage of the Endeavor, 1768-1771, Cambridge University Press for the Hakluyt Society, 1955, p.290.
↑  גוטנברג|W.J.L. Wharton, Captain Cook's Journal During the First Voyage Round the World, London, 1893. See also J. C. Beaglehole and R. A. Skelton (eds.), The Journals of Captain James Cook on His Voyages of Discovery, Vol. 1, The Voyage of the Endeavor, 1768-1771, Cambridge University Press for the Hakluyt Society, 1955, pp.272-273
↑  אלכסנדר קוק, Sailing on The Ship: Re-enactment and the Quest for Popular History, History Workshop Journal 57, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, אביב 2004, עמ' 247–255
| --- | --- |
בקרת זהויות :  KulturNav: 1ec43271-a08c-42c9-b1ac-b9aa0d14a3ce  TePapa: 75319 
שרטוט של האנדוור
קפטן ג'יימס קוק
תרשים מתוך מאמר של אדמונד האלי מ-1716 המציג כיצד ניתן למדוד את המרחק בין כדור הארץ לשמש באמצעות מעברי נוגה על פני השמש
רשומה מיומנו של ג'יימס קוק, מיום רביעי ה-13 ביוני 1770
אוניית "הרוזן מפמברוק", שנודעה בהמשך כאנדוור, מפליגה מנמל וויטבי ב-1768. ציור של תומאס לוני מ-1790
תצלום של טהיטי, בחלק הצפוני מסומן פוינט ונוס
רישום תוצאות מדידת מעבר נוגה על פני השמש שערכו חברי המסע, 3 ביוני 1769. ברישום ניתן להבחין באפקט הטיפה השחורה.
תצלום אווירי של האי בורה בורה, אחד מאיי החברה. ביולי 1769, היו אנשי האנדוור לאירופאים הראשונים שהבחינו באי.
המפה של קוק לניו זילנד
מאורי סוחר עם בריטי בסרטן הנהרות, ציור צבע מאת טופאיה, אוקטובר 1769.
איור של קאנו מלחמה מאורי עם מפרש משולש. ציור של הפיני הרמן שפרינג שעל סיפון האונייה, 1769.
"קפטן קוק מגיע למפרץ בוטאני, 1770", עמנואל פיליפס פוקס, 1902
איור של הקנגורו שנצפה ב-23 ביוני 1770, מאת הצייר סידני פרקינסון שהיה על האנדוור.
נתיב השייט של האנדוור במהלך אוגוסט וספטמבר 1770 - ממצר טורס אל ג'אווה, איור מסוף המאה ה-19
נתיב המסע המלא עם תאריכים ונקודות מרכזיות
ג'ון הוקסוורת'
העתק מודרני של אה"מ אנדוור מפליגה מנמל וויטבי שבאנגליה
פוסילייר

פוסיליירים פרוסים, סוף המאה ה-18.
פוסיליירים (בצרפתית: Fusilier  - "פוזילייה" או "פיזילייה") הם חיילים רגליים שבאופן היסטורי נשאו רובה (פוסיל בצרפתית) מסוג מוסקט.
במהלך המאה ה-18 הלכה ופחתה המשמעות המקורית של הפוסיליירים, שכן מוסקטים בעלי מצת חלמיש הפכו לרובה הסדיר של הצבאות המודרניים. החל מהמאה-18 השימוש בכינוי "פוסילייר" קיבל משמעות שונה ממדינה למדינה, החל מכינוי כללי לחייל רגלי סדיר, עד לכינוי לנחתים ימיים וכוחות מיוחדים.
פוסיליירים במדינות שונות > בלגיה

בעוד שבכוחות המזוינים של בלגיה אין כיום יחידת פוסיליירים, הכינוי הניתן לחיילי הרגלים הבלגים הוא "פוסיליירי סער" (בצרפתית: fusilier d'assaut, בהולנדית: stormfuselier). עד לשנות ה-90, חיל הים הבלגי כלל יחידת רגלים להגנה על מתקני החיל אשר נקראה "פוסיליירים נחתים".
פוסיליירים במדינות שונות > ברזיל ופורטוגל

במאות ה-18 וה-19, חיילי הרגלים הפורטוגלים כונו "פוסיליירים" כדי להבדילם מגרנדירים ומחיילי רגלים קלים (קאזדורס ואטילדורס), כינוי זה נפסק ב-1860 בפורטוגל, אך עודנו בשימוש בצבא הברזילאי אשר משמר הרבה מהמסורות ההיסטוריות של הכוחות הפורטוגלים. חיל הנחתים הפוטוגלי והברזילאי נקראים שניהם "פוסיליירים ימיים" (בפורטוגזית: Fuzileiros Navais).
פוסיליירים במדינות שונות > גרמניה

ברחבי ממלכות ונסיכויות גרמניה ובעיקרן פרוסיה השימוש בכינוי "פוסילייר" השתנה לאורך השנים. "פוסילייר" היה בשימוש נרחב לכינוי יחידות משמר הרגלים (Leibgarde zu Fuss) החל מ-1705 בפרוסיה, לאחר מכן היה זה כינוי לציון יחידות רגלים באיכות נמוכה. בתחילת המאה ה-19 ולקראת סוף המאה ה-19 פוסיליירים היו יחידות עילית עם מאפיינים של חיל רגלים קל. עם סופו של צבא האימפריה הגרמנית ב-1918, היו 15 רגימנטים פוסיליירים:
| --- | --- |
 רג' משמר הפוסיליירים  רג' הפוסיליירים ה-33 "הרוזן רון" (מזרח פרוסיה)  רג' הפוסיליירים ה-34 "המלכה ויקטוריה משוודיה" (פומרניה)  רג' הפוסיליירים ה-35 "הנסיך הנרי מפרוסיה" (ברנדנבורג)  רג' הפוסיליירים ה-36 "הרוזן בלומנטל" (מגדנברג)  רג' הפוסיליירים ה-37 "וון שטיינמץ" (מערב פרוסיה)  רג' הפוסיליירים ה-38 "הרוזן מולטקה" (שלזיה)  רג' דרום ריינלנד הפוסיליירים ה-39:  רג' הפוסיליירים ה-40 "הנסיך צ'ארלס אנטון"  רג' הפוסיליירים ה-73 "הנסיך אלברט מפרוסיה" (הנובר)  רג' הפוסיליירים ה-80 "וון גרדסדורף" (הסן)  רג' הפוסיליירים ה-86 "מלכה" (שלזביג-הולשטיין)  רג' הפוסיליירים דוכסות מקלנברג ה-90  רג' הפוסיליירים ה-122 "הקיסר פרנץ יוזף מאוסטריה" (וורטמברג)  רג' הקלעים המלכותי הסקסוני (פוסיליירים) ה-108 "הנסיך ג'ורג'"
כיום בבונדסוור הגרמני אין יחידות פוסיליירים אך במלחמת העולם השנייה, דיוויזיית גרוסדויטשלנד כללה רגימנט "פאנצרפוסיליירים" - שווה ערך ליחידות הפאנצרגרנדירים, כחלק משימור המסורת של יחידות העילית הפרוסיות.
פוסיליירים במדינות שונות > הולנד

אחד משני רגימנטי המשמר הרגליים של הולנד הוא "רגימנט המשמר פוסיליירים הנסיכה איריינה" (בהולנדית: Garderegiment Fuseliers Prinses Irene; על שם איריינה, נסיכת הולנד).
פוסיליירים במדינות שונות > הממלכה המאוחדת

בצבא הבריטי במהלך סוף המאה ה-17 הוקמו שלושה רגימנטים, רגימנט הרגלים ה-7 הפוסלירים המלכותי - כיום רגימנט הפוסיליירים המלכותי; רגימנט הרגלים ה-21 הסקוטי - כיום הרגימנט המלכותי של סקוטלנד; ורגימנט הרגלים ה-23 הוולשי - כיום הרגימנט הוולשי המלכותי. תפקידם ההיסטורי של יחידות הפוסיליירים בצבא הבריטי היה אבטחה של יחידות התותחנים, מתוך מחשבה שמצתי החלמיש בטוחים יותר לשימוש בסמוך לאבק השריפה ששימש את תותחי השדה.
המסורות ואופן הלבוש של הפוסיליירים הבריטים היה דומה לזה של הגרנדירים, עם כובע ברסקין וסמל הרימון המאפיין את הגרנדירים, מה שהקנה להם סטטוס של יחידות עילית במהלך המאות ה-18 וה-19. מאפיין נוסף של הפוסיליירים הוא ענידת נוצת מצנפת בכובע או בכומתה. כיום רגימנט הפוסיליירים המלכותי הוא היחיד בצבא שמשמר את הכינוי "פוסילייר" מבין תשעה רגימנטים פוסיליירים היסטוריים שנוצרו לאורך השנים, רובם במהלך המאה ה-19.
רגימנטים פוסיליירים היסטוריים:
| --- | --- |
 רג' נורת'מברלנד פוסיליירים המלכותי - כיום חלק מרגימנט הפוסיליירים המלכותי.  רג' הפוסיליירים המלכותיים (רגימנט העיר לונדון) - כיום חלק מרגימנט הפוסיליירים המלכותי.  רג' לנקשייר פוסיליירים - כיום חלק מרגימנט הפוסיליירים המלכותי.  רג' הפוסיליירים הסקוטים המלכותי - כיום חלק מהרגימנט המלכותי של סקוטלנד.  רג' הפוסיליירים הוולשים המלכותי - כיום חלק מהרגימנט הוולשי המלכותי.:  רג' הפוסיליירים אניסקילן המלכותי - כיום חלק מהרגימנט האירי המלכותי.  רג' הפוסיליירים האירים המלכותי - כיום חלק מהרגימנט האירי המלכותי.  רג' הפוסיליירים מונסטר המלכותי - פורק עם עצמאות אירלנד ב-1922.  רג' הפוסיליירים דבלין המלכותי - פורק עם עצמאות אירלנד ב-1922.
פוסיליירים במדינות שונות > צרפת

במאה ה-18 השימוש בכינוי פוסילייר בצבא הצרפתי התפתח לכדי השם הניתן לחיל הרגלים הסדיר, בכך להבדילם מהיחידות המיוחדות בהם הגרנדירים, הוולטיגרים, השאסורים והקרבינרים. כיום אין יחידות פוסיליירים בצבא הצרפתי, אך בחיל האוויר והצי הצרפתי יחידות ההגנה על מתקנים יבשתיים "קומנדו פוסיליירים"; "קומנדו הפוסיליירים של האוויר" ו-"כוח קומנדו הפוסיליירים הימי" בהתאמה.
פוסיליירים במדינות שונות > מקסיקו

בשנת 1969 נוסדה "חטיבת הפוסיליירים המוצנחים" (בספרדית: Brigada de Fusileros Paracaidistas) הכוללת שני גדודים מוצנחים וגדוד אימון, החטיבה משמשת עתודה אסטרטגית והיא יושבת במקסיקו סיטי.
פוסיליירים במדינות שונות > קנדה

הצבא הקנדי נוצר כחלק מצבא האימפריה הבריטית וכן חולק הרבה מהמסורות הצבאיות הבריטיות, כאשר רוב היחידות (בהן גם יחידות הפוסיליירים) נוסדו תחת שלטון בריטי ומשרתות כיום כחלק מהצבא הקנדי. בקנדה ישנם חמישה רגימנטים פוסיליירים:
רגימנט ההיילנד פוסיליירים של קנדה
רגימנט הפוסיליירים סנט לורן
רגימנט הפוסיליירים מונט רויאל
רגימנט הפוסיליירים של הנסיכה לואיס
רגימנט הפוסיליירים שרברוק
ראו גם

מוסקטר
קרבינייר
גרנדיר
רובאי
"פוסיליירים ימיים" (נחתים) של חיל הים הפורטוגלי.
רגימנט משמר הפוסיליירים של צבא האימפריה הגרמנית, 1914.
פוסיליירים בריטים עם סמל הכובע ונוצת המצנפת האופייניים.
"קומנדו הפוסיליירים של האוויר" הכוחות המיוחדים של חיל האוויר הצרפתי
ג'ודי בלום

| --- | --- |

ג'ודי בלום חותמת על ספריה בשנת 2009
 לידה:  12 בפברואר 1938 (בת 86) אליזבת, ארצות הברית 
 שם לידה:  Judith Sussman 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת ניו יורק, בית ספר שטיינהרט לתרבות, חינוך ופיתוח אנושי, Battin High School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  רומן רומנטי 
 יצירות בולטות:  עיני נמר, Smart Women, Letters to Judy: What Kids Wish They Could Tell You, The Judy Blume Diary, Superfudge, Wifey, Just as Long as We're Together, Here's to You, Rachel Robinson, Fudge-a-Mania, Places I Never Meant to Be, אחיות קיץ, Double Fudge, Starring Sally J. Freedman as Herself, Blubber, Iggie's House, Then Again, Maybe I Won't, The One in the Middle Is the Green Kangaroo, אתה שומע אלהים? זו אני, מרגרט, Forever..., Freckle Juice, שילה הגדולה, זה לא סוף העולם, The Pain and the Great One, דיני, In The Unlikely Event 
 תקופת הפעילות:  מ-1969 
 פרסים והוקרה:  פרס מרגרט אדוארדס (1996)  מדליית רג'ינה (2015)  פרס ספרות ע״ש קרל סנדברג (2019)  פרס ספרי הילדים של דורותי קנפילד פישר (1983)  אגדה חיה של ספריית הקונגרס  Young Reader's Choice Award  היכל התהילה של ניו ג'רזי  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 www.judyblume.com
 
ג'ודי בלום (באנגלית: Judy Blume; נולדה ב-12 בפברואר 1938) היא סופרת ילדים יהודייה-אמריקאית.
בלום כתבה ספרים רבים לילדים ולמתבגרים. ספריה נמכרו ביותר מ-80 מיליון עותקים ותורגמו ל-31 שפות ובהן לעברית.
בלום עוסקת בחיי היומיום של ילדים ומתבגרים, וכותבת בשפה ברורה על נושאים שנחשבו לטאבו, כגון גזענות, יחסים בין דתות, התבגרות מינית, המחזור החודשי, אוננות, ומין בין בני נוער. ספריה זכו לפופולריות רבה בין בני הנוער, אך היו מטרה למתקפות של גורמים שמרניים בארצות הברית, ואיגוד הספרנים האמריקאי קבע כי היא הסופרת שלגבי ספריה קיים המספר הגדול ביותר של בקשות להסירם מעל מדפי הספריות הציבוריות במהלך המאה ה-21. כתוצאה מכך מוכרת בלום בציבור כדוברת בולטת נגד צנזורה.
ביוגרפיה > חייה הפרטיים

בלום נולדה בשם ג'ודי זוסמן בעיירה אליזבת' שבניו ג'רזי לרודולף ואסתר זוסמן. אביה היה רופא שיניים ואמה עקרת בית. בילדותה עברה למיאמי ביץ' עם אמה ואחיה המבוגר ממנה בחמש שנים דייוויד, על מנת לאפשר לדייוויד להחלים ממחלת כליות, בעוד אביה נשאר בניו ג'רזי לצורכי עבודתו. ב-1956 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון באליזבת', ולאחר מכן נרשמה ללימודים באוניברסיטת בוסטון. היא הפסיקה את לימודיה בשל מחלה, ולאחר מכן נרשמה לאוניברסיטת ניו יורק וקיבלה תואר ראשון בהוראה בשנת 1961.
בשנת 1959 נישאה לג'ון בלום, אותו פגשה כשהשניים היו סטודנטים, והשניים גרו בניו ג'רזי. ג'ון פיתח קריירה כעורך דין, וג'ודי עבדה כמורה, ונולדו להם שני ילדים. היא התגרשה מג'ון בשנת 1976. זמן קצר לאחר גירושיה נישאה לרופא בשם תומאס קיצ'נס, והתגרשה ממנו כעבור שלוש שנים. בשנת 1980 פגשה בג'ורג' קופר, מרצה למשפטים, וחייתה עמו שבע שנים בטרם נישאו. בלום וקופר חיים בניו יורק. קופר מטפל בענייניה העסקיים של בלום, בקבלת התמלוגים ובניהול אתר האינטרנט שלה.
ביוגרפיה > הקריירה כסופרת

את ספרה הראשון כתבה לאחר שבמשך כל חייה סיפרה לעצמה סיפורים, ומשבגרה, הצורך לספר סיפורים לא נעלם. כך, שכשילדיה היו עדיין בגיל הגן, כתבה בשנת 1969 את ספרה הראשון לילדים, סיפור מצויר בשם "The One in the Middle Is the Green Kangaroo". על אף שפרסמה שני סיפורים קצרים קודם לפרסום הספר, דחו הוצאות רבות את הספר במשך שנתיים וחצי, עד שהתקבל על ידי בית ההוצאה לאור "ריילי ולי". רק ספרה השלישי "אתה שומע, אלוהים? זו אני, מרגרט" הביא לפריצתה כסופרת, והיה נקודת מפנה בקריירה שלה. שנות ה-70 היו התקופה הפורייה ביותר בקריירה של בלום ובהן פרסמה 13 ספרים, לרבות ספרה המצליח והאהוב ביותר "אתה שומע, אלוהים? זו אני, מרגרט" (1970), "שילה הגדולה" (1972) ו"שמנונית" (1972). ספרים אלו יועדו לילדים בגילאים שונים. "שילה הגדולה" עסק בעולמה של ילדה בת 10 הסובלת מפחדים שונים, אך מנסה להסתיר אותם, בעוד ש"אתה שומע, אלוהים? זו אני, מרגרט" תיאר ברגישות את עולמה של ילדה, בת לאם נוצרייה ואב יהודי, החווה את משברי ההתבגרות המינית בגיל 12, לרבות לבישת החזייה וקבלת הווסת.
כתיבתה לילדים המשיכה גם לאחר שנות ה-70, אם כי בקצב מתון יותר. בין היתר פרסמה את סדרת "פשוש" (Fudge) המספרת על פארלי דרקסל בן ה-5 המכונה "פשוש" ואחיו פיטר, ואת סדרת "קוץ והמושלמת" (Pain and great) המציגים את אביגיל בת השמונה המכונה "המושלמת" ואחיה ג'ק בן השש המכונה "קוץ" (קיצור לקוץ בתחת). ספרים אלו מיועדים לקוראים צעירים בתחילת הקריאה.
בלום כתבה גם שלושה ספרי מבוגרים. "אשתתי" (1980), ו"נשים נבונות" (1983), הגיעו לראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. מ"אשתתי" נמכרו ארבעה מיליון עותקים. בשנת 1998 יצא לאור ספרה "אחיות קיץ" שנמכר אף הוא בלמעלה משלושה מיליון עותקים. ספריה למבוגרים עוסקים בדרך כלל בנושאים "נשיים" ומתארות נשים בשלבים שונים של חייהן החוות חוויות רגשיות ומיניות.
בלום זכתה ביותר מתשעים פרסים ספרותיים, בארצות הברית, בבריטניה, באוסטרליה ובגרמניה הפרס היוקרתי ביותר בו זכתה היה מדליה שניתנה על תרומה מיוחדת לתרבות האמריקאית במסגרת "פרס הספר הלאומי", מדליה שניתנה בעבר לסופרים כארתור מילר ופיליפ רות ב-1996 זכתה בפרס מרגרט א. אדוארדס, המוענק על ידי איגוד הספריות האמריקאי, כאות הוקרה על תרומתה לספרות הילדים. ב-2000 קיבלה מספריית הקונגרס את אות "האגדה החיה של ספריית הקונגרס", על תרומתה למורשת התרבותית האמריקאית.
חייה והקריירה שלה היו נושא למספר ספרים, חלקם נכתבו על ידי בלום עצמה, או מתבססים על חלופת מכתבים שלה, וחלקם נכתבו על ידי אחרים.
חלק מספריה עובד לטלוויזיה. "שלך לנצח" היה לסרט טלוויזיה בשנת 1978. "פשוש" ו"שילה הגדולה" שודרו במסגרת "ABC Weekend Specials" סדרת סרטי ילדים ששודרה על ידי רשת ABC בשבת בבוקר בין 1991 ל-1995. בשנת 1995 שודרה סדרה בת 14 פרקים על פי ספרי "פשוש". בשנת 2011 צולם סרט קולנוע על פי ספרה "עיני נמר". חלק מסרטי הטלוויזיה, והסרט "עיני נמר" בוימו על ידי בנה לורנס. בשנת 2004 הגיעה בלום לסיכום עם אולפני וולט דיסני על הפקת הספר "דיני" לסרט קולנוע, אך הסרט טרם הופק.
בשנת 2023 הופיעה ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.