stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פחד אלוהים
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 17 |  |
|  ישראל | היטליסט | 1 |  |
|  ישראל | העשירייה | 1 |  |
|  ישראל | המצעד הרשמי של גלגלצ | 1 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (התשפ"ד)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (התשפ"ד)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (התשפ"ד)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (התשפ"ד)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 16 |  |
|  ישראל | היטליסט | 3 |  |
|  ישראל | גלגלצ | 24 |  |
|  ישראל | כאן גימל | 4 |  |
|  ישראל | רדיו דרום | 15 |  |
הערות שוליים

1 2  מערכת mako מוזיקה, ‏"פחד אלוהים" של כפיר צפריר יצא לפני כמעט שנה - והפך עכשיו ללהיט, באתר ‏מאקו‏, 29 בנובמבר 2023
↑  Top 100: IsraelTop 100: Israel, באתר אפל מיוזיק
↑  המצעד השבועי של מדיה פורסט, באתר מדיה פורסט, ‏1 בינואר 2024
↑  היטליסט – מצעד המוזיקה הרשמי של ישראל, באתר מאקו, ‏2 בינואר 2024
↑  העשירייה סוגרת שבוע נוסף עם נס וסטילה בפסגה 🎤 האם מישהו יצליח להדיח אותם משם? בחמישי הבא נגלה!, באתר אינסטגרם, ‏21 בדצמבר 2023
↑  המצעד הישראלי 4.1.2024, באתר גלגלצ, ‏4 בינואר 2024
אברהם גייגר

| --- | --- |

 לידה:  24 במאי 1810 כ' באייר ה'תק"ע פרנקפורט דמיין, הדוכסות הגדולה של פרנקפורט 
 פטירה:  23 באוקטובר 1874 (בגיל 64) י"ב בחשוון תרל"ה ברלין, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית 
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 השכלה:  אוניברסיטת בון  אוניברסיטת היידלברג 
 מקום פעילות:  נסיכויות גרמניה
 תקופת הפעילות:  ? – 23 באוקטובר 1874 
 השתייכות:  יהדות רפורמית 
 תחומי עיסוק:  פילוסופיה יהודית, תאולוגיה
 מעסיק:  בית המדרש הגבוה למדעי היהדות 
 בן או בת זוג:  Emilie Geiger (1 ביולי 1840–?) 
 אב:  אהרן יחיאל מיכל גייגר 
 צאצאים:  לודוויג גייגר  Berthold Geiger 
 
 חתימה:   
 
הרב ד"ר אברהם גַיְיגֶר (בגרמנית: Abraham Geiger;‏ כ' באייר תק"ע, 24 במאי 1810 – י"ב בחשוון תרל"ה, 23 באוקטובר 1874) היה מגדולי "חכמת ישראל" ותורם חשוב לביקורת המקרא והתלמוד, אביה הרוחני של היהדות הרפורמית. היה אחיו הצעיר של ר' שלמה זלמן גייגר, ודודו של לצרוס גייגר.
כתביו ומחקריו

מאמרו הראשון של גייגר, "Was hat Mohammed aus dem Judenthume aufgenomen" ("מה לקח מוחמד מהיהדות"), פורסם ב-1833 ועסק בהשפעות היהודיות, ובייחוד יהדות חז"ל, על הקוראן. המאמר זכה לשבחים וזיכה אותו בתואר דוקטור מאוניברסיטת מרבורג.
מחקרו המרכזי ראה אור בספרו Urschrift und Übersetzen der Bibel ("המקרא ותרגומיו"' 1857). בספר מנתח גייגר את המגמות התאולוגיות השונות העולות מנוסחי התרגום על רקע המאבקים הכתתיים בימי בית שני, ובעיקר על רקע המאבק בין פרושים לצדוקים. הספר עורר סערה גדולה, שנעה בין הערצה לביטול מוחלט של טיעוניו.
תרומה מכרעת תרם גייגר לחקר לשון חכמים, עם פרסום ספרו "Lehr und Lesebuch der Sprache der Mischna" ("ספר לימוד וקריאה בלשון המשנה", 1845). בספרו טען גייגר שלשון חז"ל היא לשון מלאכותית, שהתהוותה בין כותלי בית המדרש ומעולם לא שימשה כשפה מדוברת, בעוד שהמוני העם דיברו ארמית כבר תקופה ארוכה. קביעתו, שהתנגדו לה בני זמנו כמו שד"ל וצבי גרץ, הייתה מקובלת במחקר עד שהבלשן משה צבי סגל הפריך אותה ב-1908 תוך שימוש בטכניקות חדשניות, והוכיח כי היו בשפה יסודות שמקורם יכול להיות רק בלשון דיבור וכי היא הייתה המשך של העברית בתקופת בית שני. מחקרי שניהם הניחו את היסודות לחקר לשון חז"ל כרובד עצמאי של הלשון העברית.
גייגר פרסם חיבורים רבים נוספים, בהם מחקרים על הרמב"ם (1850) על אבן גבירול (1867), על יהודה אריה ממודנה (1856) ועל הקראי יצחק טרוקי (1853). נוסף לכך, הוא תרגם לגרמנית חלק משיריהם של יהודה הלוי ואבן גבירול והוציא לאור כמה כתבי יד חשובים. סדרת הרצאות על ההיסטוריה היהודית שנשא בפרנקפורט פורסמה באוסף בן שלושה כרכים, "Judentum und seine Geschichte" (היהדות ותולדותיה, 1864-1871).
התנועה הרפורמית

גייגר נחשב למייסדה של התנועה הרפורמית ולהוגה המרכזי שלה. בראש ובראשונה פעל לכך בתחום הרוח: בכתביו ובפרסומיו זיקק את תפישתו לפיה ליהדות יש יסוד עמוק אחד שאינו משתנה, והוא ערכי המוסר והצדק להם הטיפו נביאי ישראל. גייגר הצביע על האופן בו גינו פולחן דתי שלא הייתה כוונה בצדו כראיה לכך שההיבטים הטקסיים אינם בעלי חשיבות כשלעצמם. גייגר העריץ גם את הפרושים והחשיב אותם כמי שהביאו את היהדות לשלב גבוה יותר בכך שדחו את הריטואליזם הנוקשה של הצדוקים. זיקתו לנביאים וניסיונו לפשר את היהדות עם הפילוסופיה הגרמנית המקובלת בימיו באה לידי ביטוי במשנתו התאולוגית על התגלות מתמדת של רצון האל בכל דור מחדש, המחייבת שינוי מתמיד של הדת יחד עם התקדמות האנושות, כהמשך של דפוס החוזר על עצמו מאז ומתמיד. היהודים הם בעלי גניוס מיוחד לקלוט ולהבין התגלות זו, והתפתחות הדת שלהם לאורך ההיסטוריה משקפת הבנה מחודשת של רצון הבורא. הוא ניסח רעיון זה בבהירות רק בעשור האחרון של חייו, אך ההיסטוריון מיכאל מאיר עמד על כך שהביע רעיונות ברוח זו כבר בדרשתו הראשונה בברסלאו, בשבת מטות-מסעי תקצ"ח (21 ביולי 1838). במבוא לדרשה, שכתב בדיעבד שבועיים לאחר מכן, הוא מזכיר את "היהדות הנבואית" (prophetischen Judenthume), מושג החוזר בחיבוריו ושנעשה לרווח בקרב אוהדיו וממשיכיו בגרמניה. ההתגלות המתמדת – רעיון שהובע גם על ידי הוגים מקורבים לגייגר כמו שלמה פורמשטכר, שכתב על כך רבות כבר ב-1841 – היא אחד העיקרים המרכזיים של היהדות הרפורמית.
בפועל חתר גייגר תמיד לפשרה עם גורמים יהודיים אחרים, אם כי תרם רבות לגיבוש הזרם. כבר ב-1837 כינס בוויסבאדן ועידה של 14 רבנים רפורמים. מטרת הוועידה הייתה הכרות והחלפת דעות בין המשתתפים. בשנים 1844–1846 נערכו שלוש ועידות רבנים נוספות, שבהן לקחו חלק רבנים רבים ונודע בהן מקום מרכזי לו. בוועידות אלו עוצבה דמותה ודרכה של התנועה לעתיד לבוא. הוועידות נוהלו באופן פתוח לציבור ובצורה פרלמנטרית, ועסקו בסוגיות הפולחן, התפילה, החינוך, השבת וניהול הקהילות. ב-1868, לאחר שנים של תהפוכות פוליטיות בגרמניה, שהשפיעו רבות על יהודי גרמניה, כונסה ועידת הרבנים בקאסל. בנוסף לדיונים בנושאים דתיים הכינה הוועידה מפגש בינלאומי (סינוד) של רבנים רפורמיים.
ב-1869 התכנסה ועידת לייפציג, שבהּ נכחו 83 רבנים ואישים יהודים אחרים מרחבי העולם. גייגר לקח חלק פעיל בארגון הסינוד והיה חבר בנשיאותו. הסינוד אישר את השימוש בעוגב בבית הכנסת, שם דגש על המאפיינים הכלל-אנושיים בתפילה ואיפשר קריאת הפטרות בשפת המדינה.
תפיסת היהדות של גייגר

גישתו של גייגר הייתה גישה של ביקורתיות היסטורית. הוא לא ראה בטקסטים הדתיים טקסטים מקובעים אלא טקסטים ששיקפו התפתחויות היסטוריות, ומכאן שהטקסטים והנורמות הדתיות שהוגדרו בהם היו יחסיים. לפי גייגר ניתן היה, אם כן, לבקר את הציוויים הדתיים, לקבלם או לשלול אותם בהתאם למציאות בהווה. גייגר לא היה רפורמטור קיצוני, ולכן השתדל לשלב את בעלי הדעות השונות בקהילה אחת; שפת התפילה בקהילותיו נותרה עברית, והוא שם דגש על התפילה והטקסים הדתיים המסורתיים.
גייגר הכריז: "ירושלים היא זיכרון מושלמי מהעבר וערש דתנו, אך אין בה תקווה לעתיד. חיים חדשים לא ייוולדו שם. אל נא נפריע את מנוחתה".
לקריאה נוספת

אברהם גייגר, המקרא ותרגומיו בזיקתם להתפתחותה הפנימית של היהדות, בתרגומו של ד"ר יצחק ליב ברוך, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים תש"ט.
מיכאל מאיר, בין מסורת לקידמה, תולדות תנועת הרפורמה ביהדות, הוצאת מרכז שז"ר, 1990.
Ken Koltun-Fromm, Abraham Geiger's Liberal Judaism: Personal Meaning and Religious Authority, Indiana University Press, 2006.
Susannah Heschel, Abraham Geiger and the Jewish Jesus, University of Chicago Press, 1998.
Christian Wiese (עורך), Jüdische Existenz in der Moderne: Abraham Geiger und die Wissenschaft des Judentums, הוצאת ולטר דה גרויטר, 2013.
הערות שוליים

↑  Susannah Heschel, Abraham Geiger and the Jewish Jesus, University of Chicago Press, 1998. עמ' 24. (להלן: השל). על הסב ראו: מרדכי הלוי הורוביץ, רבני פרנקפורט, מוסד הרב קוק, 1972, עמ' 235–236.
↑  השל, עמ' 25.
↑  סוזנה השל, "לקראת היסטוריוגרפיה ארוטית: חקר הממדים החושיים והרגשיים של האנטישמיות", בתוך: אנטישמיות: בין מושג היסטורי לשיח ציבורי (עורכים: סקוט אורי, גיא מירון), ציון, רבעון לחקר תולדות ישראל, שנה פה, תש"ף, עמ' 87 [15] (ראו גם: עמ' 27 בספרה על גייגר).
↑  השל, עמ' 28.
↑  Moshe Aberbach, Jewish Education and History: Continuity, Crisis and Change, Routledge, 2009. עמ' 89.
↑  השל, עמ' 30-31.
↑  The New Era, 1874. עמ' 626.
1 2  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 286.
↑  Randall Buth, R.Steven Notley, The Language Environment of First Century Judaea: Jerusalem Studies in the Synoptic Gospels—Volume Two, Brill, 2013. עמ' 210-211.
↑  (Michael Meyer, Response to Modernity: A History of the Reform Movement in Judaism, Wayne State University Press (1995f. עמ' 71, 89-101, ובהערות השוליים שם. ראו את הדרשה כאן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261655705171  PLWABN: 9810663973905606  BIBSYS: 90109508  BNE: XX945649  BnF: cb148523055 (data)  CiNii: DA07035626  GND: 11933304X  ISNI: 0000 0001 0855 2262  LCCN: n80118345  NKC: kup19960000030795  NLA: 35116736  NLG: 163724  NTA: 070199256  RERO: 02-A005820028  SELIBR: 254004  SNAC: w6m63k13  SUDOC: 055289088  TDVİA: geiger-abraham  Trove: 831360  VcBA: 495/204474  VIAF: 12573634   WorldCat (עם VIAF): 12573634 
גייגר הצעיר כמשנה-לרב בברסלאו; צויר סביב 1840.
הנס-אולריך גשקה

| --- | --- |

 לידה:  16 במאי 1907 פרנקפורט על האודר, פרובינציית ברנדנבורג, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  המאה ה־20 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית, גרמניה הנאצית 
 מעסיק:  גסטפו 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
הנס-אולריך גשקה (בגרמנית: Hans-Ulrich Geschke; מאי 1907 פרנקפורט על האודר) היה עורך דין גרמני, פקיד גסטפו ואס אס אוברפיהרר (דרגה מקבילה לקולונל) פושע מלחמה, שהיה מעורב בשואת יהודי הונגריה.
ביוגרפיה

לאחר סיום בית הספר התיכון האנס-אולריך גשקה למד משפטים באוניברסיטת טובינגן, באוניברסיטת הומבולדט של ברלין וב אוניברסיטת גטינגן. הוא קיבל את הדוקטורט בשנת 1931 באוניברסיטת גטינגן עם תזה על "אחריותם של צדדים שלישיים בגין נזק שנגרם עקב הפרת חוזה או עוולה כנגד ביצוע נזק מנהלי".
הוא היה חבר במפלגה הנאצית (NSDAP - מספר חברות 945.891). מפברואר 1935 עד 1938 גשקה היה ראש משטרת המדינה בקיל ולאחר מכן בתחנת הסטאפו (משטרת המדינה) בזארבריקן. אחרי חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה הועבר גשקה לפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה בפראג שם הוא הפך לראש הגסטאפו (מבצע מיוחד פראג - Sonderaktion Prag). שם מונה למועצה הממשלתית הבכירה בשנת 1941. במהלך כהונתו בתפקיד חשף הגסטפו ראיות מסוף שנת 1941 כי מכינים יותר ויותר פעולות התנגדות נגד הכיבוש הגרמני וכי התקפות תוכננו על ריינהרד היידריך, סגן מושל הרייך בבוהמיה ובמורביה, שמונה רק באוקטובר באותה השנה. במרץ 1942, במהלך בדיקה שגרתית, נתפס אדם אשר לאחר ימים של חקירה בעינויים הודה בתכנון לרצוח את היידריך. התייחסות דומה הובאה בדו"ח של ה-SD מ-18 באפריל 1942 כולל אזהרות. למרות אזהרות אלה, לא ננקטו אמצעי ביטחון מוגברים. ב-28 במאי 1942 ניסיון ההתנקשות בהיידריך הצליח למעשה, ראש המשטרה הרגולטורית הגרמנית קורט דליגה הורה על צעדים ממוקדים. בתחום אחריותו על אזור פראג, תיאם גשקה את המצוד רב ההיקף אחר המתנקשים. ביממה שלאחר מכן נעצרו למעלה מ-500 איש, אך לא היה להם שום קשר לתקיפה. אפילו רמזים שמישים או רמזים לחשדות אפשריים לא נחשפו בדרך זו. בספטמבר 1942 ירש ארנסט גרקה את גשקה כראש הגסטפו של פראג.
מסתיו 1942 קיבל על עצמו הנס-אולריך גשקה את התפקיד כמפקח של משטרת הביטחון וה-SD בפוזנן. בדצמבר 1942 אותו תפקיד בדרזדן. ביום 19 במרץ 1944, יום כיבוש הונגריה על ידי הוורמכט (מבצע מרגרטה), מונה גשקה למפקד משטרת הביטחון וה-SD בפיקודו של האס אס אובר-גרופנפיהרר (מקביל לגנרל שלושה כוכבים) אוטו וינקלמן. שם הוא היה למעשה ממונה על קומנדו אייכמן שנשלח לבודפשט. אדולף אייכמן ופקודיו מ"יודנרפרט" IV B 4 של המשרד הראשי לביטחון הרייך פעלו במידה רבה ללא תלות בו. בעזרת מדריך הטלפונים של בודפשט, בין היתר, צוותו של גשקה (קומנדו אייכמן) בחר 200 שמות שנשמעו חשודים כיהודים, היה רצוי שיהיו בעלי תואר דוקטור. אנשים אלה - בעיקר רופאים ועורכי דין - נעצרו מיד ובערב הוא דיווח לברלין על מעצרם של כ־2,000 בכירים מובילים של יהדות הונגריה.
הנס אולריך גשקה נעלם אחרי מלחמת העולם השנייה והוכרז כמת בשנת 1959 על ידי הפרקליטות הראשית של פרנקפורט. הם סברו שהוא מת במצור על בודפשט.
פרסומיו

Die Haftung des Dritten für den durch Vertragsverletzung oder unerlaubte Handlung gegenüber dem Kommissionär verursachten Schaden des Kommittenten: Zum Problem von der Schadensliquidation aus fremdem Interesse, Dissertation, Bühler Verlag Urach (Würtemberg) 1931.
ספרות בנושא

Robert Gerwarth, Reinhard Heydrich, Biografie, Siedler Verlag München 2011,
Gerhard Paul: Staatlicher Terror und gesellschaftliche Verrohung. Die Gestapo in Schleswig-Holstein. Unter Mitarbeit von Erich Koch. Ergebnisse, Hamburg 1996, ISBN 3-87916-037-6.
Jan Björn Potthast: Das jüdische Zentralmuseum der SS in Prag – Gegnerforschung und Völkermord im Nationalsozialismus. Campus-Verlag, München 2002, ISBN 3-593-37060-3.
הערות שוליים

1 2  Gerhard Paul: Staatlicher Terror und gesellschaftliche Verrohung. Die Gestapo in Schleswig-Holstein. Hamburg 1996, S. 100.
↑  Ernst Klee: Das Personenlexikon zum Dritten Reich. Frankfurt am Main 2007, S. 181 f.
↑   Abschlussbericht über die Polizeiaktion von Dr. Geschke, datiert zum 24. Juni 1942, in: Robert Gerwarth, Reinhard Heydrich, Biografie, Siedler Verlag München 2011, S. 30ff.
↑  Jan Björn Potthast: Das jüdische Zentralmuseum der SS in Prag – Gegnerforschung und Völkermord im Nationalsozialismus. München 2002, S. 303.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 126048630  ISNI: 0000 0000 1444 1561  VIAF: 57593484   WorldCat (עם VIAF): 57593484
דז'ה ציגאן

| --- | --- |

 לידה:  1 ביוני 1883 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 התאבד:  31 בדצמבר 1937 (בגיל 54) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Wimmer Dezső 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפע על ידי:  סימון הולוסי 
 
טבע דומם עם תפוחים ותפוזים (בערך 1910 או בערך 1930)
דז'ה ציגאן (במקור וימר, בהונגרית: Czigány Dezső; 1 ביוני 1883, בודפשט – 31 בדצמבר 1937, בודפשט) היה צייר יהודי-הונגרי. בתחילת המאה העשרים, תוך היכרות עם מגמות הסגנון המודרני, הוא פיתח את סגנונו האישי, וצייר דיוקנאות בעלי גוונים עמוקים ומעוצבים, עירום וטבע דומם בביצוע של הדגשת הצורה.
ביוגרפיה

ציגאן נולד במשפחה יהודית כבנם של הפחח איגנץ וימר ושל האני פייפר. הוא למד בבודפשט ולאחר מכן במינכן, וכן אצל שימון הולושי במושבת האמנים בבאיה מארה. בשנת 1905 למד באקדמיה ז'וליאן בפריז אצל הצייר ההיסטורי הצרפתי ז'אן-פול לוראן (אנ'). הוא הציג לראשונה בשנת 1906 בתערוכות Salon des Indépendants. הוא לא הושפע מהציור האקדמי וההיסטורי, אלא מהאמנות של פול סזאן, פול גוגן, אנרי מאטיס ופליקס ואלוטון. במחצית השנייה של העשור הוא משך תשומת לב עם דיוקנאותיו שצוירו בסגנון Wilds Wild. הדיוקן העצמי שלו צבוע בשיער ירוק, שהופיע בתערוכה הראשונה של השמונה, ששמו היה "תמונות חדשות", בשנת 1909, עורר טינה רבה מצד המבקרים בני זמנו. מתחילת העשור הציור שלו הושפע יותר ויותר מפול סזאן.
הוא הציג גם עם ציירי מושבת האמנים של באיה מארה והשמונה בשנת 1911. כאשר הוקמה מושבת האמנים של קצ'קמט, הוא העדיף את קצ'קמט במקום את באיה מארה, ציגאן היה צייר מודרני. הוא היה בידידות טובה עם המשורר אנדרה אדי, הוא צייר אותו כמה פעמים. זוהי גם סדרת דיוקנאות עצמיים מפורסמים המתארים את עצמו כקרדינל, פועל או נזיר וכו'. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא התגורר בצרפת וחזר לביתו לארגן תערוכת אוספים של נופיו מדרום צרפת בשנת 1927 בסטודיו של בודפשט של הצלם אלדר סקיי ברחוב ואצי.
מותו

בשנת 1937 הוא שם קץ לחייו במו ידיו. לפני שהתאבד, הוא הרג את משפחתו, את בתו, נכדו, אשתו השלישית, בורבאלה סילאשי, אחותו של וילמוש סילאשי.
הנצחה

בשנת 1944 הוצג חומר האוסף שלו בתערוכת מורשת. רבים מציוריו נרכשו לאוספים פרטיים, אך כיום יותר ויותר מיצירותיו נשמרות בגלריה הלאומית של הונגריה ובמוזיאונים אזוריים איכותיים, כגון מוזיאון יאנוס פנוניוס בפץ', אוסף דיאק בסקשפהרוואר, ומוזיאון ריפל-רונאי בקאפושוואר. עבודותיו חוזרות אט אט למוזיאונים מאוספים פרטיים. כך, למשל, אספן האמנות המפורסם מרצל נמש תרם את החומרים שלו לגלריית קצ'קמט, והיו גם תמונות של דז'ה ציגאן שעדיין ניתן לראות ב"ארמון ציפרה" (Cifrapalota).
מעבודותיו

דיוקן ילדה (Merengő) (1903) (שמן על בד, 76x60 ס"מ) (פרטי)
נוף (1906–1908) (שמן על בד על קרטון, 49x58,5 ס"מ) (בבעלות פרטית)
טבע דומם בסטודיו (1910 בקירוב) (שמן על בד, 96x71 ס"מ)
הלווית ילדים (1910) (שמן, קרטון, 60.5x77 ס"מ) (MNG)
דיוקן עצמי (1912) (שמן על בד, 58x40 ס"מ) (מוזיאון ריפל-רונאי, קאפושוואר)
נוף פרובנס (1926–1927)
גלריית תמונות

דיוקן של בת (1903)
נוף (1906–1908)
טבע דומם של סטודיו (1910)
הלוויית ילדים (1910)
מאמרים קשורים

השמונה (ציירים)
לקריאה נוספת

קריסטיאן ניארי : אהבות ציוריות. בודפשט; 2016. ISBN 978 963 13 6386 9 "'הכל נהרס סביבו. דז'ה ציגאן
ביוגרפיה ויצירות של ציגאן (בהונגרית ובאנגלית)
דז'ה ציגאן: נוף פרובאנס
עבודות של דז'ה ציגאן - TerminArtors.com
לקסיקון יהודי הונגרי. דז'ה ציגאן. 1929
(אתה) גלריית פורטרטים
תערוכה של השמונה רוברט ברני, דז'ה ציגאן וכו'. מעבודותיו בסלון הלאומי, 1911
בלה הורבאט: ציורי אנדרה אדי של דז'ה ציגאן ; 1977
אטילה רום: דז'ה ציגאן ; הוצאה לאור פרטית, 2004
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Pesti Izraelita Hitközség születési akv. 861/1883. folyószáma alatt".
↑  1901 és 1903 nyarán tanult a nagybányai művésztelepen. Réti István i. m. 165-166. o.
↑  1911 májusában részt vett Nagybányán az ottani festők nagybányai kollektív kiállításán is. L. Réti István i. m. 161. o.
↑  L. Kieselbach Galéria Czigány Dezsőről írt életrajzát
↑  Halálesete bejegyezve Budapest VI. ker. polgári akv. 10/1938. folyószám alatt. Online dokumentum: https://familysearch.org/pal:/MM9.3.1/TH-266-11019-130484-49 (Letöltés ideje: 2015. október 17.)
↑  http://hvg.hu/kultura/20110727_nyolcak_nyomaban_orban_dezso_nagy_akt
↑  Műtermi lakásán, mialatt családja aludt, elővette revolverét és azzal először leányát, Ingusz Istvánnét majd annak 2 éves kis leányát, végül saját feleségét, született Szilassy Borbálát lőtte agyon. Amikor velük végzett, magára emelte fegyverét és önmagával is végzett. - Zalai Közlöny 1938. január 1.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1026075297  ISNI: 0000 0000 7895 0875  LCCN: n78068043  SUDOC: 171623460  ULAN: 500091095  VIAF: 77574549   WorldCat (עם VIAF): 77574549 
נוף פרובאנס 1927-1926
היהודים האדומים

היהודים האדומים או היהודים האדמונים, (בגרמנית: Rote Juden, ביידיש: רוטן יודן או רויטע יידעלעך) הם דמויות אגדיות של יהודים החיים בארץ רחוקה. הם לוחמים עזים הכלואים מאחורי מכשול בלתי עביר עד לאחרית הימים. הם נזכרים באגדות מקומיות בקרב נוצרים ובקרב יהודים בגרמניה בימי הביניים, ובקרב יהודי מזרח אירופה במאות ה-19–20. בחלק מהמקורות הם מופיעים ככינוי לעשרת השבטים האבודים. הם מוזכרים בתיאורים אפוקליפטיים של קץ העולם וגאולה.
באגדות הנוצריות הם חורשי רע זדוניים העתידים להצטרף באחרית הימים לגוג ומגוג כחלק מהצבאות שיוליך האנטיכריסט כדי להחריב את העולם ולהשמיד את הנצרות. באגדות היהודיות הם לוחמים שומרי מצוות העתידים לבוא עם משיח בן יוסף, כדי להשמיד את אויבי עם ישראל ולהביא את הגאולה.
ראו גם

המיתוס של עשרת השבטים האבודים
לקריאה נוספת

Andrew Colin Gow, The Red Jews: Antisemitism in an Apocalyptic Age, 1200–1600, Brill, Leiden 1995
2023 ,Rebekka Voß, Sons of Saviors: The Red Jews in Yiddish Culture, University of Pennsylvania Press
Rebekka Voß (2012), Entangled Stories: The Red Jews in Premodern Yiddish and German Apocalyptic Lore. AJS Review, 36
שמואל ורסס האגדות על עשרת השבטים והסמבטיון ודרכי קליטתן בספרותנו החדשה מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי, עמ' 38–66, תשמ"ו
הערות שוליים

↑  Rebekka Voß (2012). Entangled Stories: The Red Jews in Premodern Yiddish and

German Apocalyptic Lore. AJS Review, 36, pp 1-41 doi:10.1017/
↑  Andrew Colin Gow

00 Red Jews: Antisemitism in an Apocalyptic Age, 1200-16

Brill, Leiden 1995

Rebekka Voß (2012). Entangled Stories: The Red Jews in Premodern Yiddish and
German Apocalyptic Lore. AJS Review, 36ews: Antisemitism in an Apocalyptic Age, 1200-1600 Brill, Leiden, Netherlands 1995, pp 1-41 doi:10.1017/
↑  Rebekka Voß (2012). Entangled Stories: The Red Jews in Premodern Yiddish and
,German Apocalyptic Lore. AJS Review, 3
↑  Ruth Mellinkoff, “Judas’s Red Hair and the Jews,” Journal of Jewish Art 9 (1982): 31–46;
↑  אלדד הדני נוסח תימן

https://nosachteiman.co.il/category/חדשות/ארכיון-חדשות-2/
↑  ישראל יעקב יובל, שני גויים בבטנך: יהודים ונוצרים – דימויים הדדיים, תל אביב: עלמא/עם עובד, 2000, עמ' 18-25
↑  ANDREW GOW

GOG AND MAGOG ON MAPPAEMUNDI AND EARLY PRINTED WORLD MAPS: ORIENTALIZING ETHNOGRAPHY IN THE APOCALYPTIC TRADITION University of Alberta
↑  כך במפת העולם

Hans Rüst, Mappa mundi (Augsburg, ca. 1480 בפינה שבה מסומן ים כ"ים האדום" סומנו עמים המתוארים כיהודים אדומים

Das rot mer da die rotten iuden in.”
↑  Rebekka Voß (2012). Entangled Stories: The Red Jews in Premodern Yiddish and
German Apocalyptic Lore. AJS Review, 36. Note143
↑  Germany Ma'ase Akdamut Bodleian Laibrary, Oxford, MS Opp.714. fol. 22a-34b (MHM F20496)Edited synoptically with a printing from 1694 Furth in Isaac Rivkind
↑  Rebekka Voß (2012). Entangled Stories: The Red Jews in Premodern Yiddish and
German Apocalyptic Lore. AJS Review, 36.
; Ayn sheyne und vinderlikhe geshikhte fun die royte yudilekh (Lemberg, 1902), JNUL, RO = 2003A5634
↑  פורסם בדער יוד ג' 1901 גליונות 18-19
↑  ש"י אברמוביץ' האבות והבנים, אודיסה 1868 עמ' 57
↑  מנדלי מוכר ספרים, כל כתבי מנדלי מוכר ספרים, תל אביב: דביר, תש"ח
↑  שמואל ורסס, האגדות על עשרת השבטים והסמבטיון ודרכי קליטתן בספרותנו החדשה, מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי תשמ"ו, המכון למדעי היהדות ע"ש מנדל, עמ' 38–66
↑  פרויקט בן יהודה

https://benyehuda.org/read/5947

בְּנֵי משֶׁה אוֹ הַיְּהוּדִים הָאֲדֻמִּים
היהודים האדומים מאחורי נהר הסמבטיון. גרמניה 1523
יהודי אדמונים וקניבלים, פרט מתוך מפת העולם של Andreas Walsperger 1362
יהודים אדומים מאחורי נהר הסמבטיון – ויטראז' בכנסיית מריה בפרנקפורט על האודר
דופניצה

| --- | --- |
סמל דופניצהסמל דופניצה

העיר דופניצה על רקע הרי רילה
 מדינה:  בולגריה בולגריה
 מחוז:  קיוסטנדיל
 ראש העיר:  אטאנאס יאנב
 שטח:  32.32 קמ"ר
 גובה:  535 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  37,631 (15 במרץ 2024)
 קואורדינטות:  42°16′N 23°07′E﻿ / ﻿42.267°N 23.117°E﻿ / 42.267; 23.117
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.dupnitsa.bg
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בולגריה מוגדלת) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור דופניצה(למפת בולגריה רגילה) סופיה פלובדיב וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור דופניצה(למפת מחוז קיוסטנדיל רגילה) קיוסטנדיל בובוב דול ספרבה בניה קוצ'רינובו פרניק סופיה מחוז סופיה  בלגואבגרד מקדוניה הצפונית  סרביהדופניצה(למפת מחוז קיוסטנדיל מוגדלת) קיוסטנדיל בובוב דול ספרבה בניה קוצ'רינובו פרניק סופיה מחוז סופיה  בלגואבגרד מקדוניה הצפונית  סרביהדופניצה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
האנדרטה לזכר בני הקהילה שנפלו במלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה
דוּפְּנִיצָה, (בבולגרית: Дупница) היא עיר במערב בולגריה בשטח מחוז קיוסטנדיל, השוכנת לרגלי הרי רילה, כ-65 קילומטרים דרומית לבירה סופיה. השם דופניג'ה מאוזכר לראשונה, בכתבים עות'מאניים מן המאה ה-15. ב-1948 שונה שמה לסטנקה דימיטרוב, ב-1950 שונה למארק (Marek) וב-1952 הוחזר שוב לסטנקה דימיטרוב. ב-1992 נקבע שמה לדופניצה.
היסטוריה

שרידים ארכאולוגיים אשר נתגלו בסביבות העיר מתוארכים למאה ה-6 לפנה"ס, עידן הממלכה התארקית. בהמשך, נכבש המקום על ידי האימפריה הרומית ונתגלו שרידי מצודה רומית וקברים מראשית המאה ה-1. בשלהי המאה ה-4 עם חלוקת האימפריה הרומית נשלט האזור על ידי האימפריה הביזנטית. החל מהמאה ה-7 עבר היישוב לחזקת האימפריה הבולגרית הראשונה ואחר כך השנייה. באמצע המאה ה-14 נכבש היישוב על ידי צבאות האימפריה העות'מאנית. ב-1660 מתאר סוחר שעבר דרך העיר, כי היא מכילה כ-100 חנויות ובתי מלאכה.
העיר הייתה בשליטה עות'מאנית עד המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ולאחריה הפכה חלק מנסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
כלכלה

עד ראשית המאה ה-20 היה אזור דופניצה חקלאי בעיקרו ומוקף שדות מעובדים ובוסתנים. בנוסף היה האזור מרכז לכריית עפרה. בתקופת שלטונו של פרדיננד הראשון, מלך בולגריה עבר האזור שינוי מהותי והפך לאזור גידול עיקרי לטבק. בשנות ה-60 נוספו מפעלי תעשייה כימיים ומפעל ליצור מכונות חקלאיות. הגידולים החקלאיים העיקריים בשטח הרשות המקומית הם: חיטה, שעורה, שיבולת-שועל, תירס, תפוחי אדמה, עגבניות, מלפפונים, תפוחי עץ ושזיפים. ענף כלכלי מרכזי הוא ענף תיירות הנופש ותיירות המרפא.
בסמוך לעיר עובר הכביש המהיר "חוצה בולגריה" -E79, מופעלים 10 קווי אוטובוס בין עירוניים וקיים קו רכבת מהיר לבירה סופיה.