stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ערוץ פלא
תוכניות טלוויזיה לפי מדינה > אמריקה

טרו וממלכת הקשת (קנדה קנדה)
ריינג'ר רוב (ארצות הברית ארצות הברית)
דובוני אכפת לי: ברוכים הבאים לארץ אכפתיה (קנדה קנדה)
צוות פיקוויק (קנדה קנדה)
עולמו של אלמו (ארצות הברית ארצות הברית)
ההרפתקאות המופלאות של אריק ובנץ (ארצות הברית ארצות הברית)
עלילות מר מלך (קנדה קנדה)
תוכניות טלוויזיה לפי מדינה > אסיה

רום וראמבל (הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין)
ד"ר פנדה (הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין)
משפחת קטורי (דרום קוריאה דרום קוריאה)
תוכניות טלוויזיה לפי מדינה > אוקיאנה

מועדון ספר הדוב (ניו זילנד ניו זילנד)
קרב אסקולום

קרב אסקולום התרחש ליד אסקולום (אסקולי סטריאנו המודרנית) בשנת 279 לפנה"ס בין הרפובליקה הרומית בפיקודו של הקונסולים פוביוס דקיוס מוס (אנ') ופובליוס סולפיציוס סאווריו, לבין כוחותיו של המלך פירוס מאפירוס. הקרב התרחש במהלך מלחמת פירוס, לאחר קרב הרקלאה בשנת 280 לפני הספירה, שהיה הקרב הראשון במלחמה. ישנם דיווחים על קרב זה מאת שלושה היסטוריונים עתיקים: דיוניסיוס מהליקרנסוס, פלוטרכוס ודיו קסיוס. אסקולום הייתה בשטח לוקאני, בדרום איטליה. קרב אסקולום היה ה"ניצחון פירוס" המקורי.
הצדדים הלוחמים > ממלכת אפירוס

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הצדדים הלוחמים > הרפובליקה הרומית > הצבא הרומי

השירות בצבא הרומי נחשב זכות וחובה של כל אזרח רומאי. באותה תקופה היה מקובל שרק אזרחים בעלי רכוש מינימלי זכאים לשרת בצבא. היו לכך שתי סיבות: הראשונה, שבאותה תקופה היה מקובל שהחיילים רוכשים בעצמם את כלי הנשק, המזון והלבוש. והשנייה הייתה אמונה מקובלת שרק אזרחים שכבר יש להם רכוש יכולים לשרת באמת את המדינה. גיוס חובה הונהג רק לעיתים נדירות, אולם במהלך המלחמה הוא הופעל מספר פעמים בלית ברירה. החיילים חולקו ליחידה צבאית שנקראה לגיון. כל לגיון כלל 3,000 רגלים כבדים מעולים שנקראו לגיונרים, וכן 1,200 קלי נשק. מדי שנה גויסו 4 לגיונות ובנוסף על כך גויסו חיילים מקרב הערים בעלות הברית הלטיניות והאיטלקיות, כאשר הגיוס מהערים השתנה בהתאם לכוח האדם שלהן וצרכיה של רומא. בעלות הברית תרמו חילות עזר שהורכבו מחיילים מאיכות משתנה, בהתאם לאזור שממנו גויסו, ומספר חיילי בעלות הברית היה דומה למספר הרומאים ולעיתים אף עלה עליו. חילות העזר היו מגוונים הרבה יותר מהלגיונות, והם השלימו את יכולות הלגיונות בעזרת מיומנויות מקומיות שנשאו אנשיהם: חלקם היו לוחמי הרים מעולים, אחרים היו קשתים טובים, וכן הלאה. בנוסף לכך, תרמו בעלות הברית את החלק הגדול והאיכותי יותר של חיל הפרשים בצבא הרומי.
בניגוד לקרתגו, ברפובליקה הרומית לא הייתה הפרדה בין הדרג הפוליטי לפיקוד הצבאי. ראשי המדינה (הקונסולים) היו ראשי הצבא בפועל בשדה הקרב. כל שנה נבחרו שני קונסולים, וכל אחד מהם קיבל פרובינקיה מסוימת עם מינויו. הקונסול היה מקבל כוחות צבא לפי הצורך, בהתאם למיקום הפרובינקיה. צבא קונסולרי תקני כלל שני לגיונות רומאים וכוחות בעלות הברית, בסך הכול כ-20,000 רגלים וכ-2,000 פרשים. אם המצב דרש זאת, ניתן היה להכפיל את הכוח העומד לרשות הקונסול. לעיתים נדירות, התייצבו שני הקונסולים לקרב אחד בכוחות משולבים. אם שני הקונסולים היו נוכחים, היה הפיקוד נתון לאחד מהם לפי הטלת גורל יומית, או שהתחלף מדי יום: בימים הזוגיים פיקד אחד הקונסולים ובימים האי-זוגיים חברו.
הלגיון כלל ארבעה סוגי חיילים: וליטים, האסטאטים, פרינקיפים וטריאריים. הווליטים הגיעו לרוב מהשכבות העניות יותר, והיו צעירים יותר מרוב החיילים בצבא הרומי. הם חומשו בחרב קצרה שנקראה גלאדיוס, ומספר כידוני הטלה לשימוש חד פעמי. המיגון שלהם היה דל בהרבה משל רוב החיילים, ועל כן הם היו ניידים למדי. ההאסטאטים היו מוגנים טוב יותר מהווליטים. הם חומשו, כמו הווליטים, בגלאדיוס, וצוידו גם בהאסטה - חנית כבדה שנועדה לדקירה. הפרינקיפים היו מורכבים מאנשים אמידים יותר. הם היו מוגנים היטב וציודם כלל, בנוסף לגלאדיוס והחנית, גם מגן גדול. הטריאריים היו החיילים המבוגרים ביותר ובעלי האמצעים הרבים ביותר, ובהתאם לכך גם היו מוגנים בצורה הטובה ביותר.
הצדדים הלוחמים > הרפובליקה הרומית > הטקטיקה הרומאית

בראשית ימיו של הצבא הרומי, הייתה טקטיקת הקרב הרומאית מבוססת על הפלנקס היווני. הרומאים למדו במהרה את חולשותיו של הפלנקס - חוסר גמישות, הקושי להיערך בקרקע לא שטוחה והקושי להתגונן כאשר הפלנקס מותקף מהאגפים. חולשות אלו הודגמו כאשר הצבא הרומי נאלץ להילחם בשבטים גאלים בהרי צפון איטליה. התורה החדשה שיושמה במהלך המלחמות נגד הסאמניטים ומלחמת פירוס, הייתה מבוססת על יחידה צבאית חדשה שנקראה מאניפולוס. המאניפולוס הורכב מקבוצה הומוגנית של חיילים רגלים, בת 60 או 120 חיילים (כתלות בסוג החיילים). בכל מאניפולוס היו שני קצינים בדרגת שר מאה, מפקד וסגן. מאניפולוס בן 120 חיילים, נערכו לקרב בשש שורות בנות עשרים חיילים כל אחת. במאניפולוס של 60 חיילים, נערכו הלוחמים בשלוש שורות, כך שאורך המאניפולים היה זהה. כל מאניפולוס כלל שלושה סוגי חיילים. על האגפים הגנו 10 להקות בנות 30 פרשים כל אחת. בכל להקה היו שלושה דקוריונים מלפנים, שאחד מהם פיקד על הלהקה כולה, ושלושה אופטיונים מאחור.
בתחילת הקרב, נערך הלגיון כאשר בחזיתו שורת וליטים רציפה, ומאחוריה שלושה דרגים של רגלים כבדים, שכל אחד מהם כלל עשרה מאניפולים, העומדים זה לצד זה עם רווחים ביניהם. המאניפולים של הדרג השני והשלישי של הלגיון הוצבו מאחורי הרווחים במערך המאניפולים של הדרג שלפניהם, ויצרו תבנית של לוח שחמט. כאשר הגיע הלגיון לטווח מגע, נפתח הקרב: בתחילת הקרב הטילו הווליטים את כידוניהם, לאחר מכן הם נסוגו בין הרווחים של המאניפולים, והמשיכו להילחם בחרב. לדעת חלק מהחוקרים, לאחר הטלת הכידונים נסוגו הווליטים לאגפים. אחרי שהווליטים הטילו את כידוניהם, הטילו ההאסטאטים את חניתותיהם, ולאחר מכן נלחמו בחרבות. הפרינקיפים נלחמו מאחורי ההאסטאטים, ויכלו גם כן להטיל את כידוניהם מעל ראשי הלוחמים בקו הקדמי. הטריאריים נשארו מאחור והצטרפו לקרב רק במידת הצורך. לאחר הקרב, ערכו הרומאים בדרך כלל מרדף, שסייע להגדיל את אבדות הצד השני. חיל הפרשים הרומי היווה באופן מסורתי זרוע משנית ולא מפותחת בקרב הצבא הרומי, והוא גויס לרוב מקרב בעלות הברית.
הצדדים הלוחמים > הרפובליקה הרומית > הפיקוד הרומאי

על הלגיון פיקדו במשותף שישה טריבונים צבאיים, שמונו בידי אספת העם, נדרשו לוותק צבאי של חמש שנים לפחות, וכיהנו למשך חודשיים. הטריבונים שימשו בעיקר בתפקידי מטה, שימשו כעוזרי הקונסול, והיו אחראים על המשמעת בלגיון, לפעמים הם שימשו גם כמפקדים ישירים של חלקים מלגיון, מיחידות בסדר גודל קוהורטה ומעלה. הלגיון חולק לקנטוריות, שכללו לרוב בין 100 ל-80 חיילים. על כל קנטוריה פיקד "קנטוריון" (שר מאה). בתחומי אחריותו של הקנטוריון היו ענייני השגרה של החיילים: לאמן אותם לקרב, ולוודא שהם שומרים על הציוד שלהם במצב תקין ומקפידים על משמעת. לקנטוריון הייתה סמכות שיפוט על חייליו במקרים של עברות פעוטות והוא יכול היה להטיל עונשים גופניים. על הפרשים פיקדו ה"דקוריונים", שכל אחד מהם פיקד על "טורמה" (להקה) בת 30 פרשים.
שרשרת הפיקוד המסודרת אפשרה מקצועיות רבה וביצוע יעיל של הפקודות שניתנו על ידי הפיקוד הגבוה. יתרה מכך, הקצונה המקצועית בדמותם של הקנטוריונים אפשרה לגייס לגיונות חדשים ולאמנם תוך כדי המלחמה ובכך לדאוג להזרמה מתמדת של כוח אדם איכותי לצבא שהתדלדל בקרבות.
שני הצבאות > הכוחות

לפי דיוניסיוס מהליקרנסוס, לפירוס היו 70,000 חיילי רגלים. לרומאים היו יותר מ-70,000 חיילי רגלים, מתוכם כ-20,000 רומאים (ארבעה לגיונות שהיו אז 4,000 איש כל אחד), השאר היו חיילים מבעלי בריתם. לרומאים היו כ-8,000 פרשים ולפירוס היו מעט יותר, בתוספת 19 פילי מלחמה. הסנאטור הרומי פרונטינוס מהמאה ה-1 לספירה העריך כוח של 40,000 איש לשני הצדדים. לפירוס היו גברים מתספרוטיה, אמברקיה וחאון (אנ'), שתי ערים ומחוז באפירוס, ושכירי חרב מהאייטולים, האקארנאנים והאתמנים (אנ'). יוונים אלה לחמו במערך הקרב הפלנקס המוקדוני (אנ'). היו לו פלוגות פרשים מתסליה. היוונים של העיר טרנטום, בדרום איטליה, היו בני ברית של פירוס. לפירוס היו גם בעלי ברית משלושה עמים איטליים בדרום איטליה: הברוטים, הלוקאנים והסאמניטים. בין בעלות בריתה של רומא שהוזכרו על ידי דיוניסיוס מהליקרנסוס היו הפרנטנים (אנ'), מרוקינים (אנ'), הפאליגנים (אנ'), הדאוניאנים (אנ') והאומברים. ייתכן שהיו גם נציגים מהמרסים (אנ') והווסטינים (אנ'), שהיו גם בעלי ברית של רומא.
שני הצבאות > קרונות נגד-פילים

מכיוון שהפילים של פירוס גרמו לטרור והרס רב בקרב הרקלאה, הרומאים המציאו קרונות מיוחדים נגדם. הם היו בעלי ארבעה גלגלים והיו להם מוטות שהותקנו לרוחב על קורות זקופות. ניתן היה להניף אותם לכל כיוון. לחלקם היו תלושי ברזל, קוצים או חרמשים, ולחלקם היו "עגורנים שהטילו ברזלים כבדים". מוטות רבים בלטו לפני הקרונות ובהם כדומים (אנ') נושאי אש עטופים בבד מכוסה בזפת. הקרונות נשאו קשתים, זורקי אבנים וקלעים שהשליכו קלטרופי (אנ') ברזל ואנשים שהשליכו כדומים שעליהם אש על החדקים והפנים של הפילים. לרומאים היו 300 קרונות כאלה.
שני הצבאות > מבני הצבאות

פירוס העמיד בשורה את הפלנקס המוקדוני של האפירוטים והאמברקים, שכירי חרב מטרנטום עם מגנים לבנים, ובעלי ברית ברוטים ולוקאנים באגף הימני. התספרוטיאנים והצ'אונים נפרסו במרכז ליד שכירי החרב האייטולים, האקארנאנים והאתמנים. הסאמניטים היוו את האגף השמאלי. באגף הימני של הפרשים היו פלוגות הסאמניטים, התסלים והברוטים ושכירי חרב טרנטינים. באגף השמאלי היו פלוגות האמברקים, הלוקאנים והטרנטינים ושכירי חרב אקארנאנים, אייטולים, מוקדונים ואתמנים. פירוס חילק את חיל הרגלים הקל והפילי המלחמה לשתי קבוצות והציב אותם מאחורי האגפים, בעמדה מוגבהת מעט. לפירוס הייתה קבוצה של 2,000 פרשים מובחרים מאחורי קו הקרב כדי לעזור לחיילים בלחץ קשה. לרומאים היו הלגיון הראשון והשלישי שלהם באגף הימני. הראשון התמודד מול הפלנקס האפירוטי והאמברקי ושכירי החרב הטרנטינים. השלישי התמודד מול הפלנקס הטרנטיני עם מגנים לבנים הברוטים והלוקאנים. הלגיון הרביעי יצר את המרכז. הלגיון השני היה באגף הימני. הלאטינים, הוולסקים והקמפאנים (שהיו חלק מהרפובליקה הרומית) ובנות בריתה של רומא חולקו לארבעה לגיונות אשר התערבבו עם הלגיונות הרומיים כדי לחזק את כל הקווים. חיל הרגלים הקל והקרונות שהיו אמורים להיפרס נגד הפילים היו מחוץ לקו. גם הרומאים וגם הפרשים של בעלות בריתם היו באגפים.
מהלך הקרב

לפי חשבונו של פלוטרכוס, הקרב נערך במשך יומיים. בחשבונות של דיו קסיוס ודיוניסיוס מהליקרנסוס הקרב נמשך יום אחד. לפי פלוטרכוס בקרב ניצח פירוס, על פי דיו קסיוס, בקרב ניצחו הרומאים. דיוניסיוס מהליקרנסוס לא ציין את תוצאות הקרב.
מהלך הקרב > תיאורו של פלוטרכוס

לפי חשבונו של פלוטרכוס הקרב נמשך יומיים. לאחר שהנח את צבאו, צעד פירוס לאסקולום כדי להתעמת עם הרומאים. עם זאת, הוא נאלץ להיכנס לאזור שבו, בשל גדות הנהר המיוערות, הוא לא יכול היה לפרוס את הפרשים או להשתמש בפיליו נגד הרומאים. הלחימה הייתה עזה ורבים נהרגו או נפצעו, לפני שהקרב הופסק עם רדת הלילה. במהלך הלילה שלח פירוס קבוצת חיילים לכבוש את האזורים הלא נוחים של השדה כדי שיוכל להילחם ולפרוס את הפילים שלו על קרקע ישרה. הוא הוסיף קשתים וקלעים רבים בין הפילים והסתער במבנה קומפקטי. הרומאים לא יכלו להשתמש במשמרות צדדיות או לבצע תנועות נגד כמו ביום הקודם. הם נאלצו להילחם על קרקע ישרה בהתקפה חזיתית. הם נלחמו בחירוף נפש בחרבותיהם נגד המוקדונים החמושים בחנית, בניסיון להדוף את חיילי האויב לפני שהפילים יכלו להסתער. למרות התנגדותם, בסופו של דבר הם גורשו לאחור על ידי הפילים וברחו למחנה שלהם.
מהלך הקרב > תיאורו של דיו קסיוס

דיו קסיוס כתב ששני הצדדים נמנעו זה מזה במשך מספר ימים. היו שמועות שפובליוס דקיוס מוס (אנ') (אחד משני הקונסולים לשנת 279 לפנה"ס) מתכונן להתמסר כמו אביו וסבו. במסירות נפש (אנ') מפקד רומי הקריב את חייו על ידי פריצה לשורות האויב כנדר לאלים בתמורה לניצחון כאשר הכוחות הרומאים הוצפו. זה עורר את החיילים הרומאים. השמועה הבהילה את חסידי פירוס, שהאמינו שמותו של דקיוס יהרוס אותם. פירוס השתדל להרגיע אותם והורה להם לתפוס בחיים את כל מי שלבש את הבגדים שבהם השתמשה משפחת דקיה (אנ') כשהתמסרה. הוא שלח אדם לומר לפובליוס דקיוס שהוא לא יצליח בכוונתו ולאחר שיילקח בחיים הוא ימות אומלל. הקונסולים הרומיים השיבו שאין צורך לנקוט במסירות משום שהרומאים יביסו אותו בלעדיה.
בגרסתו של דיו קסיוס לקרב, את הנהר בין שני המחנות לא היה קל לחצות. הרומאים הסתפקו האם פירוס יבחר לחצות אותה ללא הפרעה או שמא יאפשר להם לעשות זאת ללא פגע כדי ששני הכוחות ילחמו בשלמותם, ובכך ייתן מבחן מדויק לגבורה. פירוס, בטוח בכוחם של הפילים שלו, אפשר לרומאים לחצות את הנהר. עם זאת, הרומאים פרסו את הקרונות שלהם נגד הפילים, ירו באש וקליעים. הרומאים אילצו בהדרגה את האפירוטים לסגת, עד שפירוס העביר את הפילים לקצה השני של הקו, הרחק מהקרונות. הוא השתמש בהם כדי להסתער על הפרשים הרומיים, שניתבו על ידי הפילים עוד לפני שהתקרבו. בינתיים, כמה דאונים יצאו נגד מחנה האפירוטים. הם הפסידו בקרב, מכיוון שכאשר פירוס שלח כמה מאנשיו נגדם, השאר חשדו שהמחנה נפל ושחבריהם נמלטו. בגלל זה הם נכנעו. רבים נפלו ופירוס ורבים מקציניו נפצעו. אחרים מתו מאוחר יותר בגלל מחסור במזון ובציוד רפואי. פירוס נסוג לטרנטום לפני שהרומאים התוודעו לכך. הרומאים לא רדפו אחריו כי רבים מאנשיהם נפצעו. הם נכנסו למגורי חורף באפוליה, בעוד פירוס שלח חיילים וכסף מהבית והמשיך בהכנותיו האחרות.
מהלך הקרב > תיאורו של דיוניסיוס מהליקרנסוס

בסיפורו של דיוניסיוס מהליקרנסוס, הפרשים הרומיים עסקו בלחימה פנים אל פנים ולחימה נייחת, והפרשים היווניים עסקו בתמרוני אגף. כשהרומאים נרדפו על ידי היוונים, הם הפכו את סוסיהם ונלחמו בחיל הרגלים. כשהקרב היה שקול, היוונים סטו ימינה, צעדו נגד זה על פני זה ואז פנו להסתער על האויב. הזרוע הימנית של חיל הרגלים של כל צבא הייתה החזקה יותר. הפלנקס המוקדוני הדפה את הלגיון הרומי הראשון ואת הלאטינים שלחמו לצידו. פירוס ציווה על הפילים להסתער על חלק הקו הרומי שהיה בקושי. הרומאים שלחו את הקרונות נגדם, בהצלחה ראשונית מסוימת. ואז הגברים שהובילו את הפילים הפסיקו להסיע אותם קדימה והשליכו חניתות. חיילים יוונים חמושים קלות תקפו את הקרונות ואלו שאיישו אותם נמלטו לקו החי"ר הקרוב, וקלעו אותו לבלבול. הברוטים והלוקאנים באמצע המערך של פירוס ברחו כאשר נהדפו על ידי הלגיון הרביעי הרומי. כשנפרץ הקו, ברחו גם הטרנטינים. פירוס שלח חלק מהאגמה (אנ') וחלק מהפרשים באגף ימין כדי לעזור לקו המוחלש הזה.
חלק מהדאונים מארפי (אנ') (4000 רגלים ו-4000 פרשים), שנשלחו לעזור, התקרבו למחנה של פירוס במקרה תוך כדי נסיעה בדרך שהובילה לעורף האויב. הם החליטו לתקוף את המחנה, ולאחר ששמעו מכמה אסירים שיש בו רק כמה שומרים, תקפו מכל עבר. פירוס שלח את הפילים ואת הפרשים האמיצים ביותר למחנה, אך הוא נכבש והוצת לפני שהגיעו. הדאונים ברחו לגבעה שלא ניתן היה לעלות עליה סוסים או פילים. לאחר מכן תקפה מחלקת האויב את הלגיון השלישי והרביעי, שנסוגו. לאחר שנמלטו במעלה גבעה תלולה ומיוערת, הם התייצבו בסדר קרב. למרות שהסוסים והפילים של פירוס לא יכלו לרדוף אחריהם, רבים נהרגו או נפצעו על ידי קשתים וקלעים. פירוס שלח קדימה את האתמנים, האקארנאנים וכמה מהסאמניטים. הרומאים שלחו קדימה כמה פלוגות פרשים, ושני הכוחות התעמתו עם נפגעים רבים בתחתית הגבעה. שני הצדדים הזכירו את החיילים שלהם רגע לפני השקיעה. הרומאים חצו את הנהר כדי להגיע למחנה שלהם. פירוס, שכוחותיו איבדו את האוהלים, בהמות המשא והמטען שהוחזקו במחנה, חנה על גבעה ובילה את הלילה בחוץ וללא אוכל. רבים מהפצועים מתו כתוצאה מהתנאים.
לאחר מעשה

פלוטרכוס ציין כי לפי הירונימוס מקארדיה הרומאים איבדו 6,000 איש וכי לפי פירושיו של פירוס עצמו, הוא איבד 3,505 איש. הוא כתב שדיוניסיוס מהליקרנסוס "לא הזכיר שני קרבות באסקולום, וגם לא תבוסה של הרומאים" וכי (בקטע שאבד כעת) דיוניסיוס כתב כי יותר מ-15,000 איש משני הצדדים נפלו בקרב. פלוטרכוס כתב גם שפירוס אמר למישהו שבירך אותו על הניצחון: ”אם ננצח את הרומאים בעוד קרב אחד, נאבד אובדן גמור.” הסיבה לכך הייתה שהוא איבד חלק גדול מהכוחות שהביא לאיטליה ואת רוב מפקדיו. הוא לא יכול היה לקרוא עוד גברים מהבית ובני בריתו באיטליה נעשו אדישים. הרומאים, במקום זאת, יכלו לחדש את כוחותיהם במהירות "כאילו ממזרקה שפורצת בתוך הבית", ולא איבדו אומץ או נחישות בתבוסה.
למרות הניצחון, עמדת צבאו של פירוס הייתה נואשת, והוא הציע הפסקת אש לרומא. אבל הסנאט הרומי סירב לעשות הסכם עם פירוס כשצבאו עדיין בחצי האי האפניני. פירוס נאלץ להישאר באיטליה כדי להגן על ערי יוון. עם זאת, בכך הוא מנע מהיוונים את ההזדמנות לעשות שלום עם רומא, כתוצאה מכך רבים מהם סירבו לתמוך בו. משהבין כי אינו יכול לנצח במלחמה נגד הרומאים, קיבל פירוס בקשה מערי-המדינה היווניות של מזרח ודרום סיציליה לסייע להן נגד הקרתגים במערב סיציליה. הוא נסע לסיציליה ופעל שם שלוש שנים. בעלי בריתו בדרום איטליה נפגעו כי הוא נטש אותם. הוא השתלט על כל השטחים הקרתגיים בסיציליה למעט מעוז ליליבאיום. המצור שלו על עיר זו לא צלח. לאחר מכן הוא רצה לבנות צי גדול כדי לפלוש לשטח הבית של קרתגו באפריקה. הוא היה צריך לאייש ולצייד את הספינות הללו ולשם כך התייחס בעריצות לערי-המדינות של יוון. הערים הללו פנו נגדו. הוא נאלץ לחזור לדרום איטליה. בזמן שעבר, רומא כרתה ברית נגד פירוס עם קרתגו. הוא נלחם ברומאים בקרב בנוונטום, שם הובס. לאחר מכן עזב את איטליה וחזר לאפירוס.
ביאורים

↑  בקרב זה נטבע המונח.
1 2  16,000 יוונים והשאר ילידים בעלי בריתם.
1 2 3  בקרב הרקלאה היו כ-20 פילים, מה שאומר שפיל אחד מת באותו הקרב ושרדו 19 לקרב אסקולום.
↑  20,000 רומאים והשאר ילידים בעלי בריתם.
↑  בהמשך השתנה מנהג זה, והפרובינקיות הוכרזו עוד בטרם נערכו הבחירות - זאת על מנת למנוע מצב שבו קונסול מסוים זוכה בבחירות ואז מקבל, בדרך לא דרך, פרובינקיה עשירה שיוכל למצוץ את לשדה.
↑  חולשות אלו הודגמו מאוחר יותר במהלך קרב קינוסקאפאלאי, במהלכו לחמו חיילים רומאים המסודרים במאניפולוס בחיילים מוקדונים מסודרים בפלנקס. הגמישות של המאניפולוס והכבדות של הפלנקס הכריעו לבסוף את הקרב.
הערות שוליים

↑  Michael Grant, The History of Rome, Wiley, 2004, עמ' 79, ISBN 9781405110839
↑  Roman Warfare in the Age of Pyrrhus (לוחמה רומאית בימיו של פירוס), באתר World History Encyclopedia
↑  יוסטינוס, 1, היסטוריקה פיליפיקה, כרך 18
↑  The Initial Clash: Republican Rome vs. Pyrrhus of Epirus by Jeff Jonas (העימות הראשוני: רומא הרפובליקנית נגד פירוס מאפירוס מאת ג'ף ג'ונס), ‏28 בינואר 2011
1 2 3  דיו קסיוס, 9, היסטוריה רומית, עמ' 5
1 2  פלוטרכוס, חיי אישים, כרך חיי פירוס, עמ' 21
↑  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1990, עמ' 244
1 2  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1990, עמ' 245
↑  פוליביוס, היסטוריות, כרך שישי, עמ' 20-21
1 2  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1990, עמ' 246
↑  פוליביוס, היסטוריות, כרך שישי, עמ' 21-24
↑  תמונות ותיאורים של חרבות גלאדיוס, באתר romancoins (באנגלית)
↑  וליטים, באתר הקולוסיאום הרומי (באנגלית)
↑  הצבא הרומי המוקדם, באתר האימפריה הרומית (באנגלית)
↑  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1990, עמ' 247
↑  פוליביוס, היסטוריות, כרך שישי, עמ' 25
↑  Delbrück, Hans (1964). "I Teil: Das Altertum". Geschichte der Kriegskunst im Rahmen der politischen Geschichte. Walter de Gruyter & Co. pp. 423–424.
↑  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1990, עמ' 248
↑  סקסטוס יוליוס פרונטינוס, סטראטגמאטה, עמ' 122
↑  דיוניסיוס מהליקרנסוס, 1.1, קדמוניות הרומאים, כרך 20, עמ' 8
↑  דיוניסיוס מהליקרנסוס, 1, קדמוניות הרומאים, כרך 20, עמ' 6-7
↑  דיוניסיוס מהליקרנסוס, 1, קדמוניות הרומאים, כרך 20, עמ' 1-6
↑  פלוטרכוס, 21, חיי אישים, כרך חיי פירוס, עמ' 5-7
↑  דיוניסיוס מהליקרנסוס, קדמוניות הרומאים, כרך 20, עמ' 23-29
↑  פלוטרכוס, 21, חיי אישים, כרך חיי פירוס, עמ' 8-10
| מלחמת פירוס |
| --- | --- | --- |
| זירת חצי האי האפניני | הרקלאה • אסקולום • ונוסיה • רגיום • קרניטה • בנוונטום |  |
| הזירה הסיציליאנית | סירקוסאי • אריקס • ליליבאיום • מסינה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295753505171  LCCN: sh85009561 
לגיונר רומאי טיפוסי
פרש רומאי, נמצא כיום בקלן, גרמניה.
דוד ביגמן

הרב דוד ביגמן (נולד בדטרויט, מישיגן, ארצות הברית, י בניסן תשי"ד, 13 באפריל 1954) הוא נשיא ישיבת מעלה גלבוע. עד שנת 2024 שימש כראש הישיבה לצד הרבנים יהודה גלעד ושמואל ריינר. ממייסדי מדרשת עין הנציב ומראשי ישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים לשעבר. הרב ביגמן פיתח שיטה ייחודית ללימוד גמרא, ונמנה עם מייסדי גישת התמורות ללימוד תנ"ך, יחד עם הרב אביה הכהן. פוסק הלכה ומחבר תשובות הלכתיות, ואב בית הדין הבינלאומי לענייני אישות.
ביוגרפיה

נולד בדטרויט שבמישיגן. בשנות התיכון למד בישיבת "סקוקי", הסמוכה לשיקגו, אצל הרב אהרן סולוביצ'יק. אחרי התיכון למד שנה אחת בישיבת כרם ביבנה ולאחר מכן חזר לדטרויט, שם למד ב"בית מדרש לתורה", ישיבתו של הרב אריה לייב באקשט, ובמקביל למד באוניברסיטת המדינה של ויין לתואר ראשון בכלכלה, אותו סיים בהצטיינות. סיפר שהיה קרוב מרחק של קורס אחד מלסיים את התואר הראשון במסלול דו־חוגי (כלכלה וספרות), אך מכיוון שקורס זה היה דוחה את עלייתו לארץ, ויתר על החוג הנוסף.
בשנת 1976 עלה לארץ, ושרת כתצפיתן בחיל מודיעין השדה. במסגרת גרעין הנח"ל הוא השתתף בחיזוק קיבוץ מעלה גלבוע שנקלע לקשיים. לאחר שנישא לאריאלה התגוררו בירושלים במשך כשנתיים, שם למד תקופה קצרה בישיבת מרכז הרב ולאחר מכן בישיבת נצח ישראל בראשות הרב ישראל זאב גוסטמן. לאחר מכן חזרו למעלה גלבוע, שם עבד בחקלאות, בעיקר במטעים. בראשית שנות השמונים נשלח על ידי הקיבוץ ללמוד לקראת סמיכה לרבנות במכון אריאל בחיפה, ומשנת 1982 עד שנת 1986 כיהן כרב הקיבוץ מעלה גלבוע.
עמד בראש ישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים בשנים 1986–1993. משנת 1993 עמד בראש ישיבת מעלה גלבוע ביחד עם הרב שמואל ריינר ועם הרב יהודה גלעד, ובשנת 2024 פרש מראשות הישיבה ומונה לתפקיד נשיא הישיבה. נמנה עם מייסדי מדרשת עין הנצי"ב, מחלוצות לימוד התורה לנשים בארץ.
הרב ביגמן חבר בארגון הרבנים בית הלל החל מהקמתו בשנת 2012. משמש כדיין בבית הדין הבינלאומי לענייני אישות מאז הקמתו בשנת 2013, וכאב בית הדיין משנת 2021.
הרב ביגמן נשוי לאריאלה ולהם שישה ילדים, ונכדים.
משנתו ודרכו > דרכו הלימודית

הרב ביגמן סובר שיש לעודד לימוד תורה מתוך מחויבות הלכתית אדוקה, אך גם מתוך פתיחות והקשבה לקולות הסובבים מבחוץ. הוא נוהג לחזור בפני תלמידיו על המשפט לפיו "בלימוד אין אמונה", כלומר יש ללמוד את המקורות ללא משוא פנים, ואם מסקנות העיון אינן עולות בקנה אחד עם האמונה המקובלת, יש לבחון מחדש את ההנחות האמוניות.
תפיסה זו משתקפת בגישתו ללימוד הגמרא. גישה זו מכונה לעיתים 'שיטת הרבדים', אך אינה זהה לשיטת הרבדים של הרב היימן. התובנה המרכזית העומדת בבסיס שיטת הלימוד היא שיש ללמוד כל מקור בפני עצמו, ב"קריאה יחפה", מתוך הבנה שהפירוש של הרבדים המאוחרים יותר למקור קדום אינם בהכרח הפירוש הפשוט של המקור הקדום, ולא כתוצאה מטעות או מקריאה שגויה, אלא בכוונה תחילה. מדרש ההלכה עשוי לפרש את הפסוקים לא כפשוטם, אמורא יכול להוציא משנה או ברייתא מפשוטן באמצעות אוקימתא, ופעמים רבות משנה "סתם התלמוד", רובד העריכה של התלמוד, את משמעותן של המימרות של האמוראים. המטרה העיקרית של חשיפת הרבדים השונים היא עמידה על התהליכים ההלכתיים, המשפטיים והערכיים שעוברות הסוגיות השונות. לטענת הרב ביגמן, הוא גילה בעצמו את שיטת הלימוד ורק לימים הבין שבאקדמיה יש חוקרים שמשתמשים במתודיקה דומה.
בדומה לכך משתקפת תפיסתו בגישת התמורות, גישה להתמודדות עם ביקורת המקרא שהרב ביגמן הוא מייסדה, יחד עם הרב אביה הכהן. לפי גישת התמורות, בדומה לשינויים בהלכה לאורך הדורות שלאחר המקרא (תורה שבעל פה), כך הפערים והסתירות לכאורה בחוקי המקרא נובעים משינויים שהתרחשו במהלך התהוות התורה עצמה.
הרב ביגמן מלמד גם מחשבת ישראל, בעיקר מכתבי הרב קוק והרב הוטנר, והוא גם הוגה דעות עצמאי. לאורך השנים פרסם מאמרים הגותיים רבים, רובם עוסקים בשאלת השפה הדתית מכיוונים שונים. גם הדרשות בספרו יודוך רעיוני מבקשות להציע "התבוננות הגותית בפרשת השבוע".
משנתו ודרכו > פסיקת הלכה

הרב ביגמן עוסק בפסיקת הלכה בתחומים שונים. רוב תשובותיו ניתנות בעל פה, אך בשנים האחרונות הוא פרסם גם כמה תשובות ומאמרים הלכתיים בכתב.
הרב ביגמן ידוע בגישת פסיקה קשובה ומקלה. את נטייתו להקל הסביר:
אני לא בטוח שיש לי מפתח שאיתו אני ניגש לשאלות, אבל במבט לאחור על פסיקות שנתתי, אני רואה שיש לי נטייה להקל. זה קשור כמובן לכך שלא מעט שאלות נובעות מתוך צרה אנושית מאוד גדולה שעומדת מולי, והמוטיבציה היא לפתור אותה.
הרב ביגמן התפרסם כפוסק בעיקר בעקבות פרסום תשובה המתירה האזנה לשירת נשים, כאשר מדובר בשירה "תמימה", לקראת סוף שנת 2008.
באותה שנה היה שותף לפולמוס גדול מול ד"ר דניאל רוזנק בנושא עקרות הלכתית. רוזנק טען שכדי להתמודד עם בעיית העקרות ההלכתית, יש לבטל כליל את דין שבעה נקיים. הרב ביגמן התנגד לכך, וטען כי כמעט אין מקרה של עקרות הלכתית שאינו ניתן לפתרון בכלים הלכתיים, מבלי לוותר על שבעה נקיים ומבלי להזדקק לפתרונות רפואיים. בשנת 2020 יצא לאור ספרו של הרב ביגמן, יחד עם הרב בנימין הולצמן, עקרות הלכתית: פתרונות למצבי אי־פריון על רקע הלכתי, המפרט פתרונות הלכתיים למקרים שונים של עקרות הלכתית.
תחום הלכתי נוסף שהרב ביגמן עוסק בו באופן אינטנסיבי הוא התרת עגונות ושחרור מסורבות גט. בין השאר הוא מקדם שימוש באמצעים הלכתיים מסוימים של ביטול קידושין או הפקעת קידושין. בשנת 2013 יזם את הקמתו של בית דין בינלאומי שיעסוק בהתרת עגונות. לאחר הקמת בית הדין, בראשות הרב שמחה קראוס ובניהולה של בלו גרינברג, שימש הרב ביגמן כדיין בבית הדין, ובשנת 2021, עם פרישתו של הרב קראוס, מונה הרב ביגמן להיות אב בית הדין.
בזמן מלחמת חרבות ברזל, הרב ביגמן והרבנית מיכל טיקוצ'ינסקי פרסמו מסמך הדרכה בדיני טהרת המשפחה עבור זוגות שאחד מבני הזוג מגויס למילואים.
הרב ביגמן עוסק גם בשאלות של מטא הלכה, ומלמד בישיבה שיעור קבוע לתלמידי שנה א, הנקרא "תושב"ע על תושב"ע" ועוסק בהתפתחות ההלכה.
משנתו ודרכו > פעילות חברתית

הרב ביגמן ידוע בפעילותו בנושאים חברתיים. בין היתר הוא מעורב בתנועת מעגלי צדק ובזמן מחאת האוהלים הוא ניהל שיחות על צדק חברתי בשיח היהודי. הוא מעודד לימוד תורה לנשים, היה ממייסדי מדרשת עין הנצי"ב ומלמד בה עד היום. שותף במפגשי לימוד של דתיים וחילונים, וחבר בחבר הנאמנים של תנועת נאמני תורה ועבודה. כמו כן תומך הרב ביגמן בדיאלוג בין-דתי, והוא אחד מחברי ה-Board of World Religious Leaders של ארגון Elijah Interfaith Institute (אנ') העולמי.
מספריו

יודוך רעיוני: התבוננות הגותית בפרשת השבוע, הוצאת ישיבת מעלה גלבוע, תשס"ט 2009.
The Fire and the Cloud, Gefen publishing house, 2011 (תרגום לאנגלית של יודוך רעיוני).
עקרות הלכתית: פתרונות למצבי אי־פריון על רקע הלכתי, עם הרב בנימין הולצמן, הוצאת ישיבת מעלה גלבוע, תש"ף 2019.
לקריאה נוספת

ראיון ביוגרפי על דרך לימוד הגמרא, מבוע – כתב עת ליצירה יהודית, גיליון מט.
להביע דרך עצמאית בלימוד, ארץ אחרת, גיליון 44.