stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מתקן 1391
הערות שוליים

↑  המוקד להגנת הפרט(הקישור אינו פעיל)
↑  אביב לביא, הפינה האפלה ביותר בישראל, באתר הארץ, 1 בינואר 2005
↑  העתירה בבג"ץ 9733/03 המוקד להגנת הפרט מיסודה של ד"ר לוטה זלצברגר נגד מדינת ישראל
↑  גד קרויזר, ‏'חזרה לשליטת התחנה' - פרשת תכנון מבצרי המשטרה ('טגארטים') בארץ-ישראל, קתדרה מרץ 2004, עמ' 95–128
↑  מתקן 1391 במפת גוגל
↑  ג' קרויזר, "חזרה לשלטון התחנה – פרשת תכנון מבצרי המשטרה ('טגארטים') בארץ ישראל", קתדרה 111 (תשס"ד) 95, 120-119
↑  הערה מספר 102 במאמר של קרויזר: תחנה נוספת שאיננה מופיעה ברשימת התחנות ולא במסמך רשמי אחר, וכן מופיעה במפת התחנות שבמסמכי פוסטר-טרנר - היא תחנת מרץ (Merez)(033). התחנה ממוקמת ליד הכפר הערבי מיסר וקיבוץ מצר דהיום, בין חדרה לטול-כרם. אין לתחנה כל משמעות אסטרטגית. ייתכן שסיכול האותיות בשם התחנה מיסר-מרץ נעשה בכוונה. להערכתי, זו הייתה תחנה שנבנתה באופן חשאי כמתקן חקירות וכליאה. טגארט ראה בחקירות כלי מרכזי להשגת מודיעין, ואף החל בהקמת מרכז חקירות בירושלים אליו קית-רוש התנגד לו נמרצות (ראו לעיל: קית-רוש, הערה 39, עמ' 191). ייתכן וטגארט העביר את המתקן לאזור שהוא רחוק גם מן העין של הפקידות הבריטית. מדינת ישראל עושה שימוש במתקן זה לצורכי חקירה, עד היום. ראו: א' לביא, 'תחקיר: מה קורה בין כותלי מתקן הכליאה הסודי 1391 – הפינה האפלה ביותר בישראל', מוסף הארץ, 22 באוגוסט 2003, כ"ד באב תשס"ג. שמו הרשמי של המתקן במשרד הביטחון: מתקן 'ברק'. ראו: המוקד להגנת הפרט נגד מדינת ישראל, בגץ 9733/03
↑  בג"ץ 8102/03 המוקד להגנת הפרט מיסודה של ד"ר לוטה זלצברגר נ' מדינת ישראל, ניתן ב-20.1.2011
דליה מור

| --- | --- |

דליה מור
 לידה:  1953 (בת 72 בערך)
 ענף מדעי:  מדעי ההתנהגות
 מקום מגורים:  ישראל
 בן או בת זוג:  אברהם מור (1978–2012) 
 מספר צאצאים:  2 
 תרומות עיקריות
 מחקרים בתחומי פסיכולוגיה חברתית, עמדות תפיסות ויחסים בין ישראלים ופלסטינים, מגדר, משפחה ועבודה, שיטות מחקר כמותניות
 
דליה מור (נולדה ב-1953) היא פרופסור למדעי ההתנהגות. משמשת ראש צוות הקמה ונשיאה מיועדת של המכללה האקדמית מזרח ירושלים. שימשה נשיאת האגודה הסוציולוגית הישראלית, סגנית הנשיא לעניינים אקדמיים במכללה האקדמית תל אביב-יפו, דיקאן בית הספר למדעי ההתנהגות במסלול האקדמי המכללה למנהל וחברת הנהלת ועד ראשי המכללות האקדמיות הציבוריות (ור"מ).
ביוגרפיה

נולדה בתל אביב. בשנת 1962 נסעה לחמש שנים עם משפחתה לשליחות בניגריה ובגאנה. עם חזרתם ארצה עברו לרמת חן ברמת גן. את לימודי התיכון התחילה בתיכון בליך ברמת חן וסיימה בפנימיית הדסים, כשהוריה נסעו שוב לשליחות, לטנזניה במזרח אפריקה. שירתה בצה"ל בשנים 1971–1973.
בשנת 1978 נישאה לשחקן התיאטרון אברהם מור (2012-1935) ולהם שני בנים.
בשנת 2018 נישאה בשנית, לפרופ' מוטי רביד, מנהל המרכז הרפואי מעייני הישועה. מתגוררת בתל אביב.
ביוגרפיה > השכלה גבוהה

בשנת 1980 השלימה תואר ראשון בסוציולוגיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1984 קיבלה תואר שני בסוציולוגיה (בהתמחות פסיכולוגיה חברתית) באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1988 הוענק לדליה מור תואר דוקטור בסוציולוגיה מאוניברסיטת תל אביב. הגישה את עבודת הדוקטור "סגרגציה בשוק העבודה והשלכותיה לאי שוויון בשכר ותחושות קיפוח", בהנחיית פרופ' אפרים יער ופרופ' גדעון פישלזון.
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

תחומי המחקר של דליה מור הם פסיכולוגיה חברתית (צדק חברתי, מיקוד שליטה זהויות חברתיות); עמדות תפיסות ויחסים בין ישראלים ופלסטינים; מגדר; משפחה ועבודה; ושיטות מחקר כמותניות.
משנת 1988 עד 2006 שימשה מרצה באוניברסיטה העברית, במחלקה לסוציולוגיה ובביה"ס לעבודה סוציאלית.
בשנת 1995 נסעה לשנת הוראה בקליפורניה כמרצה אורחת (Distinguished Visiting Faculty) במחלקה לסוציולוגיה של אוניברסיטת קליפורניה.
בשנת 1996 החלה לעבוד במכללה למינהל כמרצה בכירה בבית הספר למדעי ההתנהגות. שימשה בהמשך ראש תוכנית מצטיינים לתואר ראשון בבית הספר למדעי ההתנהגות, וראש התוכנית לתואר שני בייעוץ ארגוני בבית הספר למדעי ההתנהגות. בשנים 2009–2015 שימשה דיקאן בית הספר למדעי ההתנהגות במכללה.
בשנים 2015–2018 שימשה סגנית הנשיא לעניינים אקדמיים במכללה האקדמית תל אביב יפו. משנת 2018 מור היא ראש צוות ההקמה ונשיאה מיועדת של המכללה האקדמית מזרח ירושלים.
בשנת 2005 קיבלה תואר פרופסור חבר, ובשנת 2011 מונתה לפרופסור מן המניין.
ביוגרפיה > ניסיון מקצועי

דליה מור הייתה יועצת בכירה בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, יועצת הוועדה המייעצת להערכת עיסוקים בסקטור הציבורי וחברה בוועדת ההיגוי במרכז המחקר של כנסת ישראל, שדולת הנשים.
בשנים 1998–2005 שימשה חוקרת בכירה במכון טרומן לחקר השלום. שימשה חברת הוועדה המייעצת בנציבות שירות המדינה לקידום שוויון בתעסוקה שבמשרד המסחר והתעשייה בשנים 2008–2013.
בשנים 2010–2015 הייתה חברת הנהלה באגודה הסוציולוגית העולמית. נבחרה לנשיאת האגודה הסוציולוגית הישראלית ב-2013 ושימשה בתפקיד זה עד 2015.
פרסומים > ספרים

Moore, D. Labor Market Segmentation and its Implications: Inequality, Deprivation, and Entitlement. New York: Garland Publishing, 1992
Moore, D. & Aweiss, S. Bridges over Troubled Water: Political, Economic and Social Attitudes (Cross-cultural comparisons of Palestinians and Israelis). Greenwood Publishing Group, 2004
Moore, D. Two Steps Forward, One Step Back… Changing Women; Changing Society. Boston, MA: Academic Studies Press, 2012
דליה מור, 70 שנות אישה: ערכים, תפיסות והתנהגויות, סטימצקי, 2019
פרסומים > מאמרים נבחרים

"Relative deprivation in the labor market. Israel Social Science Research, 5, 121 137, 1987
"Discrimination and deprivation: the effects of social comparisons". Social justice research, 4, 49 64, 1990
"Entitlement and justice evaluations: who should get more and why". Social Psychology Quarterly.54, 208-224, 1991
"Attitude (in)congruence: Sociopolitical orientation and the gendered division of labor". Sociological Imagination. 32, 3-4, 143-163, 1995
"Role conflict: Not only for women? A comparison of five nations". International Journal of Comparative Sociology. 36, 1-2, 17-35, 1995
"Gender role attitudes and the division of labor: Sex or occupation type differences?" Journal of Social Behavior and Personality. 10, 6, 215-234, 1996
"Gender identities and social action: Arab and Jewish women in Israel". Journal of Applied Behavioral Science. 34,1, 5-29, 1998. (על עבודה זאת זכתה בפרס מקרגור)
"Intolerance of ‘Others’ among Palestinian and Jewish Students in Israel". Sociological Inquiry, 70, 3, 280-312, 2000
"Gender Identity, Nationalism, and Social Action among Jewish and Arab Women in Israel: Redefining the Social Order?" Gender Issues, 18, 2, 3-28, 2000
"Future expectations of Young Jews and Arabs in Israel: The Impact of Discrimination". Journal of Mediterranean Studies, 11, 1, 189-214, 2001
"Reasons for Work in a ‘Masculine’ Organization: Why Men and Women Join the Police Force (The case of Israel)". Knowledge, Work, and Society/ savoir, Traveile é Société, 3, 1, 75-100, 2005
"Why don’t they demand more?: Entitlement and work values of religious and secular men and women in Israel". Journal of Applied Social Psychology, 36, 8, 1924-1960, 2006
"Self Perceptions and Social Misconceptions: The Implications of Gender Traits for Locus of Control and Life Satisfaction". Sex Roles, 56, 11-12, 767-780, 2007
"Job Concessions, Role Conflict and Work Satisfaction in Gender-typical and atypical Occupation: The Case of Israel". Gender Issues, 26, 1, 42-64, 2009
פרסומים > פרקים בספרים

Moore, D. " Towards a More Just World: What Makes People Participate in Social Action?" Series edited by Edward Lawler and Shane R. Thye, Special Volume on Justice edited by Karen A. Hegtvedt and Jody Clay-Warner, 2008
Moore, D. "Feminism in Israel: A slow but noticeable change in women’s Psychology". In Rutherford, A., Capdevila, R., Undurti, V., and Palmary, I. (Eds.). Handbook of International Feminism. New York: Springer (International and Cultural Psychology Book Series), 2011
Moore, D. "What makes them happy?: Comparing working and non working men and women in typical and atypical occupations". In Tanucci, G., Cortini, M., Morin, E. (eds) Boundaryless careers and occupational wellbeing. An interdisciplinary approach. London, Palgrave Macmillan, 2011
Moore, D. and Guy, A. "The Israeli-Palestinian conflict: Changes in attitudes and identities". In Landis, D. and Albert, R. (eds). Handbook of Ethnic Conflict: International Perspectives. New York: Springer, 2012
Moore, D. "Israeli Women – Changes and their Consequences". In Natasza Kosakowska and Saba Safdar (eds.) Psychology of Gender through the lens of culture: An examination of contemporary societies. New York: Springer, 2015
פרסים

1988 - פרס עבודת דוקטורט מצטיינת, קרן שניצר לחקר בעיות כלכליות וחברתיות.
2000 - פרס מק'גרגור למאמר המצטיין של העשור בכתב העת The Journal of Applied Behavioral Science
הערות שוליים

↑   נרי ליבנה, שחרור האישה, בלי לעלות על בריקדות - ריאיון עם דליה מור, באתר הארץ, 20 במרץ 2014
↑  הכנס ה-47 של האגודה הסוציולוגית הישראלית, ‏נלקח ב-22 בינואר 2020
↑   טלי חרותי-סובר, "כשגם הגברים ידרשו גמישות בשעות העבודה, המעסיקים ייאלצו להתחשב", באתר TheMarker‏, 7 במרץ 2019
יוסף יואל ריבלין

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1889 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  15 באפריל 1971 (בגיל 81) 
 ענף מדעי:  מזרחנות 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 פרסים והוקרה:  פרס טשרניחובסקי 
 
קבוצת סופרים ומורים בירושלים, שנות ה-30: דב קמחי, דוד אבישר, יהודה בורלא, יוסף יואל ריבלין, אביעזר ילין ומשה כרמון
יוסף יואל ריבלין (ט"ז בתשרי ה'תר"ן, 11 באוקטובר 1889 – כ' בניסן ה'תשל"א, 15 באפריל 1971) היה מזרחן ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר האקדמיה ללשון העברית. אביו של ראובן ריבלין, נשיא מדינת ישראל העשירי.
ביוגרפיה

יוסף יואל ריבלין נולד בירושלים ב-11 באוקטובר 1889 לראובן ריבלין, נצר למשפחת ריבלין, ולאיטא רבקה שפירא (אחותו של אברהם שפירא), שנפטרה בלדתה אותו.
למד בתלמוד תורה "עץ חיים", ב"בית הספר למל" ובבית המדרש למורים של חברת עזרה. מאוחר יותר היה אחד היהודים היחידים אשר למדו בבית הספר המוסלמי העצמאי רָוְדַת אל-מעארף (روضة المعارف). הוא היה מן המורים הראשונים בבית המדרש העברי למורים מייסודו של דוד ילין ומראשי התומכים בחינוך עברי במלחמת השפות.
בשנת 1917 נכלא בדמשק לאחר שגויס בעל כורחו לצבא העות'מאני, ולאחר שחרורו נשאר בה ולימד בבית הספר העברי לבנות. ביחד עם קבוצת מחנכים ארץ ישראליים חזר לארץ ישראל בסוף 1918, ובינואר 1919 נשלח שוב לדמשק על ידי דוד ילין וראשי מערכת החינוך כדי לנהל את בית הספר העברי לבנות. יחד עמו נשלח יהודה בורלא לנהל את בית הספר העברי לבנים. מדמשק הרבה לכתוב בעיתון "דואר היום" תחת שם העט "מקומי".
בשנת 1922 לימד בטבריה. למד באוניברסיטת פרנקפורט וקיבל בה תואר דוקטור לערבית ולימודי האסלאם. ב-1927 נתמנה לעוזר מחקר באוניברסיטה העברית, ובהמשך מונה לפרופסור באוניברסיטה זו. ב-1929 נתמנה חבר בוועד הלשון העברית. משקמה האקדמיה ללשון העברית, היורשת של ועד הלשון, ריבלין נעשה אחד מחבריה עד מותו.
בשנים 1930–1941 כיהן כיו"ר הסתדרות המורים.
בשנים 1944–1948 שימש כיו"ר המכון הארץ ישראלי לפולקלור ואתנולוגיה.
תרגם מספרות האסלאם לעברית, כולל תרגום של הקוראן (יצא לאור בשנת 1936) וסיפורי אלף לילה ולילה (32 כרכים יצאו לאור בשנים 1947–1971). תרגומו לקוראן נצמד לטקסט הערבי ולכן הוא מליצי וקשה לקריאה שוטפת, אולם הוא מצטיין בנאמנות לַכָּתוּב כמעט ללא סטייה. פרסם מחקרים על תולדות היישוב ומזרחנות. בשנת 1932 פרסם את "חיי מחמד", ביוגרפיה עברית של נביא האסלאם מוחמד.
מאז קום המדינה היה פעיל בתנועת החרות ובשנת 1957 נזכר כמועמד אפשרי לנשיאות מטעמה.
עמד בראש הוועד להנצחת ידידו מילדות ד"ר פסח חברוני וערך את ספרו "כתבים מתימטיים".
ביום העצמאות התשכ"ח 1968 נמנה עם משיאי המשואות.
על שמו נקרא רחוב בשכונת המדע בעיר רחובות.
משפחתו

ריבלין היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה רחל, בתו של יצחק יחזקאל יהודה. היא נפטרה ב-1935 ללא ילדים. אחרי מותה נישא בשנית, לרחל "ריי" ריבלין, חברת מועצת העיר ירושלים, מראשי "בני ברית", אלמנתו של יהושע בנזימן, לה היו שני ילדים, אתי ואבנר. לזוג נולדו שני ילדים נוספים, ראובן (רובי), נשיא מדינת ישראל העשירי, ואליעזר (לייזי).
פרסומים

חוברת ללימוד הקריאה הערבית, הוצאת אומנות, תל אביב, תרצ"ג.
(כמתרגם:) אלקראן, הוצאת דביר, תל אביב, תרצ"ו. ראו גם: תרגום הקוראן לעברית.
מאה שערים, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער – המדור הדתי של ההסתדרות הציונית, תש"ז.
(כמתרגם:) אלף לילה ולילה, 30 כרכים, קריית ספר, ירושלים, 1947–1978.
(כמתרגם:) יצחק יהודה גולדציהר, הרצאות על האסלאם (בעריכת המדעית של מאיר פלסנר), מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"א.
פירוש הרמב"ם למגילת אסתר מתורגם לראשונה לעברית, תשי"ב.
"סיפור יוסף ומשה בקראן", בתוך: שמעון ברנשטיין וגרשון א. חורגין (עורכים),  ספר יובל לכבוד שמואל קלמן מירסקי: למלאת שלשים שנה לעבודתו הברוכה בשדה המדע והרבצת התורה באמריקה, הוצאת ועד היובל, ניו יורק (גרסה אלקטרונית באתר "דעת").
שירת יהודי התרגום: פרקי עלילה וגבורה בפי יהודי כורדיסתן, מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ט.
"קידוש השם ביהדות המזרח", בתוך: מחניים, גיליון מ"א (תש"ך). (גרסה אלקטרונית באתר "דעת").
"ימים נוראים אצל עדות המזרח", בתוך: מחניים, גיליון ס' (תשכ"א), עמ' 164–167. (גרסה אלקטרונית באתר "דעת").
"נשואין בישוב הישן של האשכנזים בירושלים", בתוך: מחניים, גיליון פ"ג (תשכ"ג). (גרסה אלקטרונית באתר "דעת").
"עלילת דמשק", בתוך: מחניים, גיליון קי"א (תשכ"ז). (גרסה אלקטרונית באתר "דעת").
ראו גם

תרגום הקוראן לעברית
לקריאה נוספת

אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, פרק טו: ראשית היישוב היהודי בירושלים מחוץ לחומה, מזכרונות יוסף יואל ריבלין, תרט"ו–תרכ"ט (1855–1869), עמ' 191–193.
יוסף אביב"י, "קול התור - דור אחר דור", מכילתא א (תש"פ), עמ' 159–336.
הערות שוליים

1 2  יוסף יואל ריבלין באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  פרופסור ריבלין - בן 70, למרחב, 31 בינואר 1960
↑  משואות בהר הרצל במלאת 20 למדינה, למרחב, 3 במאי 1968
↑  ביוגרפיה של יוסף יואל ריבלין, באתר Geni
↑  אריה בנדר, ההגדה לבית ריבלין, מעריב, 4 במאי 1984
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306915605171  PLWABN: 9811408528805606  BIBSYS: 90238221  BnF: cb11160869w (data)  GND: 173363660  ISNI: 0000 0000 7268 7105  LCCN: nr93024943  NTA: 21660978X  SUDOC: 240245369  VIAF: 97384382   WorldCat (עם VIAF): 97384382
תהלוכת הנסיכים

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  וילהלם ולטר 
 תאריך יצירה:  העשור הראשון של המאה ה־20 
 טכניקה וחומרים:  מפעל החרסינה של מייסן, plasterwork 
 ממדים בס"מ
 אורך:  101.9 מ' 
 גובה:  10.5 מ' 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  Langer Gang
 קואורדינטות:  51°03′10″N 13°44′21″E﻿ / ﻿51.0527°N 13.7392°E﻿ / 51.0527; 13.7392
 
תהלוכת הנסיכים על הקיר החיצוני של חצר האורוות ברחוב אוגוסטוס.
תהלוכת הנסיכים (בגרמנית: Fürstenzug) הוא ציור קיר ענק בדרזדן של תהלוכת שליטי סקסוניה רכובים על סוסים. הוא נמצא על הקיר החיצוני של חצר האורוות (גר') של טירת דרזדן (אנ').
הציור הוזמן אצל הצייר וילהלם ולטר (גר') לרגל מלאת 800 שנה לשלטון בית וטין בסקסוניה ונעשה בשנים 1871–1879.
לאחר שהציורים החלו לדהות, הם הוחלפו בשנים 1904–1907 ב־23,000 אריחים של חרסינת מייסן. אורך הציור הוא 102 מטר וגובהו 10.5 מטר.
הציור ניזוק באופן קל בהפצצת דרזדן ב־13–15 בפברואר 1945.
התייחסות בכתב לעבודת הנחת האריחים ב-1907.
בציור מופיעים 35 אצילים, נסיכים-בוחרים ומלכים מהשנים 1127–1902 ומתחתם שמם ושנות תפקידם. בנוסף להם מופיעים חיילים מלווים, חצוצרנים ובעלי מלאכה, ביניהם הצייר וילהלם ולטר שצייר לראשונה את ציור הקיר הזה. בסך הכל מופיעים בציור 93 אנשים.
באמצע הציור נמצא "אוגוסט החזק" ומתחת לפרסת סוסו נמצא פרח שושנה רמוסה, ביקורת על שהמיר את דתו מפרוטסטנטית לקתולית כדי להיות מלך פולין.
פנורמה

התהלוכה, מתחילה ממרקיז קונרד במאה ה-12 (משמאל) ועד המלך גאורג ששלט בתחילת המאה ה־20 (מימין)
אצילים

35 האצילים; מרקיזים, נסיכים-בוחרים, דוכסים ומלכים, מוצגים רכובים על סוסים בזמן שחיילים רגליים, חצוצרנים ובעלי מלאכה, מלווים אותם. שמו של כל אציל ושנות כהונתו רשומים מתחת לתמונתו. להלן רשימת האצילים:
קונרד, מרקיז מייסן (אנ') (1127–1156)
אוטו השני, מרקיז מייסן (אנ') (1156–1190)
אלברכט הראשון, מרקיז מייסן (אנ') (1190–1195)
דיטריך הראשון, מרקיז מייסן (אנ') (1195–1221)
היינריך השלישי, מרקיז מייסן (אנ') (1221–1288)
אלברכט השני, מרקיז מייסן (1288–1307)
פרידריך הראשון, מרקיז מייסן (1307–1324)
פרידריך השני, מרקיז מייסן (1324–1349)
פרידריך השלישי, רוזן תורינגיה (1349–1381)
פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1381–1428)
פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1428–1464)
ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1464–1486)
אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה (1486–1500)
פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1486–1525)
יוהאן, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1525–1532)
יוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1532–1547)
גאורג, דוכס סקסוניה (1500–1539)
היינריך הרביעי, דוכס סקסוניה (1539–1541)
מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1547–1553)
אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1553–1586)
כריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1586–1591)
כריסטיאן השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1591–1611)
יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1611–1656)
יוהאן גאורג השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1656–1680)
יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1680–1691)
יוהאן גאורג הרביעי, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1691–1694)
אוגוסט השני, מלך פולין (1694–1733)
אוגוסט השלישי, מלך פולין (1733–1763)
פרידריך כריסטיאן, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1763)
פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה (1763–1827)
אנטון, מלך סקסוניה (1827–1836)
פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה (1836–1854)
יוהאן, מלך סקסוניה (1854–1873)
אלברט, מלך סקסוניה (1873–1902)
גאורג, מלך סקסוניה (1902–1904)
אצילים > כתובות

מוטו של כמה מהאצילים (מסודרים מעל האנשים משמאל לימין)
Verbum Domini manet in aeternum (דברי האל נמשכים לעד) הרפורמטור הלותרני - "פרידריך החכם" - פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה
Laus Tibi Deo (השבח לאל) - "יוהאן האיתן" - יוהאן, הנסיך הבוחר מסקסוניה
Spes Mea In Deo Est (תקוותי היא באל) - "יוהאן אציל הנפש" - יוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה
Der Name des Herrn sei gelobt (ישתבח שם האל) - "גאורג המזוקן" - גאורג, מלך סקסוניה
Gott ist mein Helfer und Erretter (אלוהים הוא העוזר והמושיע שלי) - "היינריך החסיד" - היינריך הרביעי, דוכס סקסוניה
Endlich überwindet die gute Sache (סוף סוף הדבר הטוב מתגבר) - מוריץ או אוגוסט
Die Furcht des Herrn ist der Weisheit Anfang (יראת האל היא ראשית החכמה) - כריסטיאן השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה
Christus meines Lebens Ziel (משיח מטרת חיי) - יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה
Gott und dem Vaterlande (אלוהים והמולדת) - יוהאן גאורג השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה
Der Herr ist mein Panier (האל הוא הדגל שלי) - יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה
Der Vorsehung eingedenk (זיכרונות ההשגחה) - פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה
גלריה

תהלוכת הנסיכים-מראה כללי
כתובת בקצה תהלוכת הנסיכים
חצר האורוות בטירת דרזדן שעל הקיר החיצוני שלה מצוירת תהלוכת הנסיכים
ראו גם

רשימת שליטי סקסוניה (אנ')
לקריאה נוספת

Reinhard Delau: Der Fürstenzug in Dresden. Edition Sächsische Zeitung, Dresden 2005, ISBN 3-938325-12-7
Karlheinz Blaschke: Der Fürstenzug zu Dresden. Urania, Freiburg 1991, ISBN 3-332-00377-1
Clemens Freiherr von Hausen: Der Fürstenzug auf dem Sgraffito-Fries am Königlichen Schlosse zu Dresden. Dresden 1903
אוגוסט השני ומאחריו אוגוסט השלישי בתהלוכת הנסיכים בדרזדן
"קונרד הגדול (אנ')" מהמאה ה־12, יורש העצר הראשון של התהלוכה.
וילהלם ולטר כדמות הסופית של תהלוכת הנסיכים.
השושנה הרמוסה מתחת לפרסת סוסו של "אוגוסט החזק".
לוח זיכרון מאבן חול ועליה חקוקה כתובת לציון השחזור ב-1979.
ג'יימס מדיסון

ערך זה עוסק באחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית. אם התכוונתם לכדורגלן, ראו .
ג'יימס מדיסון הבן (באנגלית: James Madison, Jr.‏; 16 במרץ 1751 – 28 ביוני 1836) היה פוליטיקאי אמריקאי, מהאבות המייסדים של ארצות הברית. כיהן כנשיא הרביעי של ארצות הברית בשנים 1809–1817 ונחשב לאבי חוקתה.
מדיסון היה חבר בבית הנבחרים של וירג'יניה וחבר בקונגרס הקונטיננטלי לפני כינוס ועידת החוקה. לאחר הוועידה, הפך למנהיג התנועה לאישור החוקה, במדינתו וירג'יניה ובכל ארצות הברית. יחד עם אלכסנדר המילטון וג'ון ג'יי כתב את כתבי הפדרליסט, שנחשבו לחיבור החשוב ביותר שהגן על החוקה. עמדותיו הפוליטיות השתנו במהלך חייו. בעת ניסוח החוקה, תמך בממשל מרכזי חזק, אולם לאחר מכן תמך בממשל מקומי חזק ומאוחר יותר בחייו נקט גישת ביניים.
ב-1789, הנהיג את בית הנבחרים של ארצות הברית והיה זה שניסח את עשרת התיקונים הראשונים לחוקה ולכן נחשב גם כאבי מגילת הזכויות של ארצות הברית.
בתור מזכיר המדינה במהלך כהונתו של ג'פרסון כנשיא (1801–1809), פיקח על העסקה בה נרכש שטח מדינת לואיזיאנה מצרפת, שהכפיל את שטחה של המדינה. לאחר מכן ירש את ג'פרסון כנשיא ב-1809 ונבחר שוב ב-1813. כהונתו נודעה כתקופה של שגשוג, אף שמלחמת 1812 מול הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד הייתה אסון מנהלי, כיוון שלארצות הברית לא היו צבא חזק ומערכת פיננסית.
ראשית חייו ולימודיו

מדיסון נולד במחוז המלך ג'ורג' בווירג'יניה, ב-16 במרץ 1751 (5 במרץ לפי הלוח היוליאני). הוריו, קולונל ג'יימס מדיסון ואלינור רוז קונוואי, היו בעלי מטע טבק משגשג במחוז אורנג' בווירג'יניה, שם בילה את ילדותו. מדיסון היה הבכור מבין שנים עשר ילדים - שמונה בנים וארבע בנות. שלושה מאחיו מתו כתינוקות, כולל אחד שמת בלידתו. בקיץ 1775 מתו אחותו ואחיו מדיזנטריה. הוריו של מדיסון היו בעלי עבדים והחזיקו באחוזה בשם מונטפילייר.
בין גיל אחת עשרה לשש עשרה, למד אצל מורה פרטי, מתמטיקה, גאוגרפיה, שפות קלאסיות ומודרניות. מדיסון הצטיין במיוחד בלימודי לטינית.
בגיל שש עשרה חזר לאחוזה והחל ללמוד אצל כומר כהכנה לקולג'. בניגוד לרוב תושבי וירג'יניה, לא למד בקולג' ויליאם ומרי, כיוון שחשש שהאקלים שם יפגע בבריאותו. ב-1769 התחיל את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון (שנקראה אז "קולג' ניו ג'רזי"), וסיים את לימודיו, שהיו אמורים להימשך 4 שנים, בשנתיים בלבד, אך התיש את עצמו בתהליך. הוא למד לטינית קלאסית, יוונית עתיקה, מדע, גאוגרפיה, מתמטיקה, רטוריקה ופילוסופיה. לאחר שסיים את לימודיו, נשאר בפרינסטון כדי ללמוד מחשבה מדינית ואת השפה העברית. מדיסון חזר אל מונטפילייר בקיץ 1772. מדיסון היה הנשיא האמריקאי היחיד שדיבר עברית באופן שוטף. בנוסף, למד משפטים, עקב העניין שגילה במדיניות ציבורית.
בגובה 1.63 מטרים, ומשקל 45 קילוגרמים, היה לנשיא האמריקאי הזעיר ביותר.
ראשית חייו ולימודיו > דת

אף על פי שלמד אצל כומר פרסביטריאני, מדיסון תמך בדאיזם. כאדם בוגר לא עסק במיוחד בדת.
שירות צבאי וראשית הקריירה הפוליטית

לאחר סיום לימודיו, החל מדיסון להתעניין במערכת היחסים בין המושבות האמריקניות ובריטניה, שהחלה לתסוס בגלל המיסוי הבריטי. ב-1774 הצטרף לקבוצה מהפכנית שפיקחה על המיליציה המקומית. באוקטובר 1775 מונה לקולונל המיליציה המחוזית, אף על פי שלא לחם בגלל סיבות בריאותיות.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, כיהן מדיסון במועצה המחוקקת של וירג'יניה (1776–1779), והתמנה לעוזרו של תומאס ג'פרסון. הוא חזה בהוצאות להורג של כמרים שהטיפו ללא אישור מטעם הכנסייה האנגליקנית. בתגובה החל לקדם חוקים לחופש דת בווירג'יניה, חוקים שיכנסו בעתיד לחוקה ולמגילת הזכויות.
מדיסון הפך לדמות משמעותית בפוליטיקה של מדינת וירג'יניה, ועזר לג'פרסון לנסח את הצהרת חופש הדת של המדינה, שעברה ב-1786. ההצהרה הגבילה את הכנסייה האנגליקנית וביטלה את כוחה של המדינה בנושאים דתיים. הוא סירב להטיל מיסים על אזרחים לטובת מימון מוסדות דתיים.
בתור הציר הצעיר ביותר בקונגרס הקונטיננטלי (1780-1783), נחשב למחוקק פורה ולמומחה ביצירת קואליציות. הוא תמך במסירת הטריטוריות הצפון מערביות של וירג'יניה (שכוללות את מרבית שטחן של אוהיו, קנטקי, וטנסי של היום) לידי הקונגרס, ויצירת הטריטוריה הצפון-מערבית ב-1783 בה נוצרו מדינות חדשות. מצפון לנהר אוהיו בוטלה העבדות, אולם העבדות לא בוטלה לעבדים שכבר היו בבעלות מתיישבים באזור.
מדיסון נבחר בפעם השנייה לבית הנבחרים של וירג'יניה, בין 1784 ל-1786. בשנותיו האחרונות בבית, הוא החל להרגיש תסכול כלפי דמוקרטיה ישירה מדי. הוא חש שהצירים החלו לתמוך באינטרסים מגזריים ולא באינטרסים לאומיים. הוא בעיקר התנגד לחוק שמנע חסינות דיפלומטית לשגרירים זרים, ולחוק שהוביל להכנסת כסף מנייר למחזור. הוא חשב שעל הצירים לפעול למען המדינה בלבד, אפילו אם יפגעו בבוחריהם. הוא ואחרים (כוושינגטון) הרגישו שהידרדרות חברתית מתחילה להתרחש לאחר המהפכה - למשל, מרד שייז.
אבי החוקה

תקנון הקונפדרציה קבע שארצות הברית היא איגוד של מדינות ריבוניות עם ממשל מרכזי חלש. לאחר המלחמה המודל נחשב לבלתי מוצלח. לקונגרס לא הייתה היכולת להטיל מיסים ולשלם חובות מימי המהפכה, דבר שהדאיג את וושינגטון, מדיסון ואת אלכסנדר המילטון שחששו מפשיטת רגל לאומית ומפילוג.
מדיסון טען שהמשבר הוביל לשעה להחליט האם הניסוי האמריקני יהפוך לדוגמה רפובליקנית ברחבי העולם או לכישלון. ב-1787 הוביל לכינוס ועידה לאומית. הוא שכנע את וושינגטון להגיע לוועידה כדי לאפשר אחדות. הוא עבר על ארגזי ספרים שג'פרסון שלח לו מצרפת בנוגע לסוגי ממשל שונים. מדיסון הגיש תוכנית שנודעה כ"תוכנית וירג'יניה" והפכה לבסיס לחוקה. אף על פי שהיא שונתה רבות, היותה הבסיס לחוקה גרם לכך שמדיסון נחשב בעיני רבים[דרוש מקור] ל"אבי החוקה" האמריקנית.
במהלך הוועידה, נאם מדיסון מאתיים נאומים שהתקבלו בתשואות בקרב הצירים. כתביו על הוועידה הן התיעוד הטוב ביותר שהשתמר לגבי הלך החשיבה בה.
תוכניתו של מדיסון לא הייתה חדשנית, היא התבססה על הממשל הבריטי והייתה בשימוש באמריקה מאז 1776. האלמנטים השנויים במחלוקת שבתוכנית בוטלו. מדיסון קרא לממשל מרכזי חזק, בעל שני בתי מחוקקים. כשעלה נושא ייצוגן של המדינות השונות, היה מהתומכים הבולטים בייצוג לפי גודל האוכלוסייה. הוא האמין שהבעיה הייתה במועצות המחוקקות של המדינות, ושיש לרסן אותן.
מדיסון רצה להעביר את הריבונות לממשל המרכזי, ואילו אחרים רצו רק לתקן את תקנון הקונפדרציה. רוב הצירים התנגדו לשינוי קיצוני במעמד המדינות. המחלוקות היו לגבי ריבונות המדינות מול הממשל, מה שהוביל לריבונות משותפת בין הממשל המרכזי והמקומי.