stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירגזי מצוי
התנהגות ואקולוגיה > תזונה

הירגזי ניזון בקיץ בעיקר מחרקים, במיוחד חיפושיות ופרפראים) ופרוקי-רגליים קטנים, ובחורף תזונתו כוללת גם פירות, בלוטים, אגוזים וערמונים, והציד אחר חרקים פעיל יותר. החיפוש אחר החרקים בחורף, הוא אקטיבי מאוד מצדו של הירגזי אשר מרבה לחטט ולנקר בקליפות עצים, בענפים ובין עלים יבשים. אז הוא גם נצפה פעמים רבות כשהוא תלוי במהופך, בוחן ובודק את הסביבה מכל זווית אפשרית. בקיץ, כאשר החרקים מצויים בשפע וזחלים רבים מצויים על העלים, עולה גובה החיפוש אחר מזון ל-9 מטרים ומעלה.
הירגזי הוא עוף אינטליגנטי ויכול לפתור בעיות מורכבות ומסובכות. הוא מכה במקורו על כל חפץ שעשוי להיאכל, מחטט בקליפות עצים, ומרבה לטפס על ענפים אנכיים. הירגזי מסוגל למשוך ולהרים בוטן הקשור בקצה חוט, כדי לאכול אותו. בבריטניה, הירגזים למדו לפתוח את מכסה האלומיניום של בקבוקי החלב שנהגו החלבנים להשאיר ליד דלתות הצרכנים, ולאכול את השמנת שהצטברה בהם. התיעוד הראשון לתופעה זו היה ב-1921.
ב–2009, פטר אשטוק, שאנדור ז'בק וביורן סימרס דיווחו כי ירגזים מצויים נצפו תוקפים וטורפים עטלפונים אירופיים במערת אישטאלוש-קיי במחוז הווש, בהונגריה. הירגזים זיהו את קריאות העטלפים, ניקרו והרגו אותם, ואז אכלו אותם, החל מהראש, הגב או הבטן. הירגזים טרפו עטלפונים רק בחורף, כשהעטלפים שרויים בשנת חורף ויש חוסר במקורות מזון אחרים.
התנהגות ואקולוגיה > רבייה

הירגזים הם מונוגמיים. הירגזי מקנן באביב, בקיץ, ולפרקים בסתיו. הזכר מחזר אחרי הנקבה תוך שירה ממקומות גבוהים. את הקן בונה הנקבה והזכר מסייע לה בדגירה ובגידול הצאצאים. הירגזים נוהגים לקנן מחדש בטריטוריות קינון בהם היה קינון מוצלח, גם אם אחד מבני הזוג מת. עם זאת, תופעה של גירושין מוכרת בירגזי המצוי. כשזוג מתגרש, הציפורים יתפזרו, כאשר הנקבה תעוף רחוק יותר מהזכר בכדי להקים זוג חדש. לרוב, נקבות שביציהן או גוזליהן נטרפו מתרחקות מטריטוריית הקינון הקודמת, ונמנעות מלקנן באתר הקינון הקודם אם נשארו באותה הטריטוריה. על אף המונוגמיות, הורות חוץ-זוגית נפוצה בירגזים. מחקר משנת 1998 מצא שב–40% מהקינים היה לפחות צאצא אחד שאביו אינו בן הזוג המקנן וש–8.5% מכל הגוזלים היו ממזרים.
הקנים נבנים בחללים חשוכים בעצים, בקירות, ובחפצים כמו כדים. הקן הוא כוס עשויה טחב, עשב, וסיבים רכים לריפוד. הנקבה מטילה עד 18, לרוב 5–10 ביצים לבנות ומנוקדות בצבע חום. הדגירה אורכת לרוב כשבועיים. נקבות צעירות נוטות להטיל מוקדם יותר תטולה קטנה יותר בהשוואה לנקבות בוגרות. נוסף על כך, באוכלוסיות מבודדות באיים התטולה קטנה יותר והביצים גדולות יותר מביצים שהוטלו ביבשת. מועד הבקיעה של הירגזים מושפע מכמות הזחלים שניתן למצוא לאורך השנה, שמושפעת בתורה מהטמפרטורה. כאשר תנאי הסביבה משתנים לאחר הטלת הביצה הראשונה, הנקבה תטיל יותר ביצים או תשהה את הדגירה בכדי שהגוזלים יבקעו בזמן המתאים.
הגוזלים בוקעים עיוורים ומכוסים בפלומה אפורה על חלקם העליון. צבע הפלומה על גחון הגוזל הוא צהוב בוהק ועל עורף הגוזלים יש כתם צהוב בוהק ומחזיר אור אולטרה-סגול. הכתם מושך את תשומת לב ההורים. ייתכן שהסיבה לקיום הכתם היא בשביל להקל על ההורים למצוא את הגוזל בקנים חשוכים, או על מנת להעריך את כושר הישרדותו. הכתם הופך לבן אחרי השרת הנוצות הראשונה וקטן עם הזמן. גוזלים צאצאי נישואי קרובים לרוב מפגינים שרידות קטנה יותר, ולכן, הפרחונים מתרחקים מהקן, דבר שמקטין את הסיכוי לרבייה עם פרט קרוב.
שני ההורים מאכילים את הגוזלים, שפורחים בגיל שלושה שבועות. לאחר עזיבת הקן הפירחונים עדיין תלויים בהוריהם לפרק זמן של 1-3 שבועות. לפעמים הירגזים מקיימים מחזור קינון שני לאחר צאת הגוזלים מהקן. מספר הביצים בקן קטן ככל שהן הוטלו מאוחר יותר וככל שתנאי הסביבה קשים יותר. הירגזים נצפו מקננים בחפצים מעשי ידי־אדם פעמים רבות, ביניהן בכדים, תיבות דואר, עמודים חלולים ותיבות קינון. בשל הסתגלותו לקינון בתיבות מעשה ידי־אדם, הפך לציפור מחקר מרכזית באירופה ובישראל.
בין השנים 1967–2018, מחד, מספר הפרחונים בכל מחזור קינון, מספר הביצים בקן, מספר הגוזלים בקן, ומאידך, תמותה בשלב הביצה, ומועד התטולה נמצאים בירידה ליניארית. כתוצאה מכך, הצלחת הרבייה אינה תורמת במידה ניכרת לשינוי האוכלוסייה, ושיעור ההישרדות של בוגרים הוא הגורם העיקרי לשינוי האוכלוסייה. לפי מחקר משנת 2006, ההתחממות הגלובלית ועליית הטמפרטורה הממוצעת באביב גרמו להפחתת כמות המזון הזמין עבור גוזלי הירגזי שבתורה הובילה לירידה בשיעורי הצלחת הרבייה באירופה.
בית גידול ותפוצה

הירגזי חי בכל אזורי האקלים מלבד הטונדרה, ומקנן בחורשים, יערות, ומקומות מעשי ידי־אדם. הירגזי המצוי נפוץ יותר ביערות של עצים רחבי עלים מאשר ביערות מחטניים. הוא מצוי גם במטעים, בגנים ובפארקים ושכיח מאוד ביישובים במקומות בהם יש צמחייה. הירגזי נפוץ בכל רחבי אירופה, במרכז אסיה ובמערבה. תפוצתו העולמית התרחבה בעקבות התפשטות שטחים חקלאיים ועירוניים, אך בשל ההתחממות הגלובלית ועליית הטמפרטורה הממוצעת באביב, האוכלוסייה המקננת באירופה מצטמצמת.
הערכות גודל האוכלוסייה (430,000,000–710,000,000 פרטים) ושטח התפוצה (89,800,000 קמ"ר) גבוהות מאוד, ולכן הוא אינו עומד בקריטריונים אלו של סכנת הכחדה. מגמת האוכלוסייה בעלייה, ולכן אין ירידה מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. עקב כך, הירגזי המצוי הוא מין ללא חשש. בבריטניה, הירגזי המצוי מוגן על ידי חוק חיות הבר והכפר (1981), וציד, החזקה ללא אישור, הפרעה לקינון, סחר, הרס קינים וביצים או איסופם אינם חוקיים ויש עליהם עונש מאסר. בישראל חלה הגנה דומה על ידי החוק להגנת חיית הבר (1955).
אוכלוסיית הירגזי המצוי נמצאת בעלייה מאז שנות ה־60, ומכאן שאינה מהווה דאגה ואין צורך בפעולות שימור כיום. עלייה בשיעורי ההישרדות, בשל אספקת מזון נרחבת יותר בגינות במהלך החורף היא הסבר אפשרי לגידול באוכלוסייה. חוקרים מצאו כי שיעורי ההישרדות באסטוניה גבוהים יותר באוכלוסיות עירוניות מאשר בכפריות והציעו כי הדבר נובע בחלקו מהאכלה משלימה בגינות. ייתכן ועליית טמפרטורת החורף גם מילאה תפקיד. באוכלוסייה פינית, דווח כי שיעורי ההישרדות הגבוהים של פרטים צעירים לאחר אוגוסט חם עשויים להיות מיוחסים לזמינות המזון בתקופה שבה הציפורים מחליפות נוצות. עם זאת, תת־המין Parus major newtoni נמצא בסיכון, ונכלל ב"רשימת הענבר".
הירגזי יציב ונפוץ בארץ ישראל ומרחיב את אזורי תפוצתו במקביל להרחבת השטח המיושב בארץ ישראל. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הירגזי היה מצוי בצפון ובמרכז הארץ, ובשנות ה-80 של המאה ה-20 תחום תפוצתו התרחב והוא התפשט לכל החבל הים תיכוני, הגיע למערב הנגב ונצפה בערד ובוואדיות שופעי צמחייה בשוליו של החבל המדברי. בישראל מצוי תת-מין יחיד של הירגזי המצוי, Parus major terraesanctae, והוא מכונה בשם "ירגזי הארץ הקדושה", בהתאם לשמו המדעי.
הירגזי המצוי יציב ולא נודד ברוב תחום תפוצתו, ונוהג לקנן לרוב באותו אתר אם הקינון הקודם היה מוצלח. עם זאת, הוא נודד באופן חלקי בצפון מזרח אירופה לעיתים רחוקות וחורף באגן הים הבלטי ובמזרח אירופה. לא נמצא קשר בין עוצמת הנדידה לבין אחוז העופות הצעירים, אחוז הזכרים, יבול אגוזי האשור באזורי החריפה, ומרחקי הנדידה.
הירגזי המצוי הובא בעבר לארצות הברית ללא הצלחה; ציפורים שוחררו לחופשי ליד סינסינטי שבאוהיו בין השנים 1872–1874 אך לא הצליחו להתבסס. בסתיו 1897 הופיע מאמר בעיתון באיידהו שתמך בייבוא הציפור לארצות הברית בשל התועלת החקלאית שבשימוש בירגזי לשם הדברה ביולוגית. המאמר משך את תשומת לבם של בוסתנאים ברחבי צפון מערב ארצות הברית ועורר דיונים לגבי הבאה מחודשת של הירגזים, אם כי התכנית לא יצאה לפועל, ככל הנראה משום שהירגזי נודע כמזיק לעצי פירות ובמיוחד אגסים, וכמין תוקפני כלפי עופות אחרים. נכון לשנת 2004, קיימת אוכלוסייה קטנה במערב ארצות הברית, שוער כי עופות אלו הם צאצאיהם של ציפורים ששוחררו בשיקגו ב-2002 יחד עם ציפורי שיר אירופאיות אחרות, אם כי אין בסיס לכך, ותצפיות על חלק מהמינים קודמות לתאריך הגעת הציפורים המשוער.
הירגזי המצוי והאדם

בשל תחום התפוצה הרחב שלו, והסתגלותו לתזונה ממקור אנושי וקינון בתיבות קינון, בהן קל יותר לתעד את התנהגותו, הירגזי הוא אורגניזם מודל מרכזי במחקר, ורבים מהמודלים האקולוגיים על עופות מתבססים על המידע הרב שנאסף ממחקרים אלה. במסד הנתונים של Biosis Previews נמצאו 1,349 מאמרים על הירגזי המצוי שפורסמו בין השנים 1969–2002.
הירגזי המצוי והאדם > מחייה בערים

אוכלוסיית ותפוצת הירגזי נמצאות בעלייה, ועל אף שהירגזי המצוי משגשג בעיקר בסביבת החורש הטבעי, הוא מפגין הצלחה בהסתגלות לתנאי המחיה בעיר. לדוגמה, בעיר שפילד שבדרום יורקשייר, בבריטניה, חיים כ–17,000–30,000 ירגזים מצויים. באסטוניה נמצא שסיכויי הישרדותו בסביבה עירונית גבוהים יותר מאשר בשטחים מיוערים. הסבר אפשרי לכך הוא שתושבי הערים מאכילים את הירגזים ובכך מספקים מקור מזון חיוני בתקופת החורף. נוסף על כך, הטמפרטורה הממוצעת הייתה גבוהה יותר בעיר מאשר ביער, דבר שמקל על הירגזי לשמור על חום גוף בחורף. נראה שהאכלה משלימה בחסרי חוליות חיונית להישרדות גוזלים בערים; שרש, שאנדור, אוונס וליקר (2020) מצאו שגוזלים שגדלו ללא האכלה משלימה בערים היו קטנים יותר ובעלי אחוזי הישרדות נמוכים יותר מגוזלים שגדלו עם האכלה משלימה בערים ומגוזלים שגדלו בחורשים. נצפתה השפעה קטנה יותר של האכלה משלימה בחורשים, וממדי ואחוזי ההישרדות של גוזלים שגדלו עם האכלה משלימה בערים היו קרובים לאלו של גוזלים שגדלו בחורשים. דבר זה מראה שהעיור הקטין את כמות המזון הזמין לגוזלים, ושזו הסיבה העיקרית לירידה בהצלחת הרבייה בערים. החוקרים מצאו, שעל מנת שהצלחת הרבייה בערים ובחורשים תהיה זהה, כמות הזחלים בערים צריכה לגדול פי 2.5. המרחקים הגדולים בין העצים מגדילים את כמות האנרגיה שנצרכת תוך חיפוש אחר מזון לגוזלים, מה שככל הנראה הוביל לגודל הגוזלים הקטן יותר, ולהקטנת גודל התטולה בערים. במחקר שפורסם ב–2018 הראו הארדמן ודיילסמן שירגזים עירוניים הם יותר טריטוריאליים. עם זאת, סוג ההתנהגות הטריטוריאלית היה פחות עקבי בערים; זכרים עירוניים נדרשים להפגין גמישות רבה יותר בהתנהגויות אגרסיביות כדי לשמור על הטריטוריות שלהם ובו בזמן להפחית את העלויות האנרגטיות הכרוכות במצגי איום כאשר הם אינם דרושים. נמצא קשר בין צפיפות אוכלוסין גבוהה ותוקפנות טריטוריאלית מוגברת. מחקר משנת 2017 הראה שהסביבה המשתנה במהירות בערים משפיעה על חומרי הבנייה של הקן. עם זאת, לא נצפה הבדל בגודל בין קנים. ביישובים רועשים, הירגזי שר בתדרים גבוהים יותר על מנת להישמע על רקע רעשי העיר. היכולת להתאים את גובה צליל השיר לרעש הסביבה יכולה להיות אחת מהגורמים שהופכים את הירגזי המצוי למין המסתגל לערים בקלות.
הירגזי המצוי והאדם > הדברה ביולוגית

עש התפוח (Cydia pomonella) הוא מזיק מפתח לעצי פרי בעולם ובישראל, הפוגע בעיקר בעצי תפוח, אגס, חבוש, אגוז ושזיף. עש התפוח אחראי לאחוזים גדולים מהנזק ליבול השנתי, והחקלאים משקיעים סכומים גבוהים כל שנה בהדברת מזיקים כדי לנסות לצמצם את נזקי עש התפוח. לחומרי הדברה מסורתיים יש חסרונות רבים, ביניהם אי־יעילות, רעילות והשפעות אקולוגיות לא רצויות. ציפורי שיר בכלל וירגזים מצויים בפרט נצפו טורפים את זחלי עש התפוח ומפחיתים את הנזק במטעי התפוחים באירופה. מחקר משנת 2007 הראה שירגזים תרמו להפחתת נזקי זחלים למטעי תפוחים: במטעי תפוחים באזורים עם ירגזים מקננים נזקי הזחלים ליבול היו קטנים ב–50%. ברם, במטעים אורגניים, הנזקים במטעים עם ירגזים מקננים היו נמוכים רק במעט מהנזקים במטעים ללא ירגזים. צמצום נזקי הזחלים במטע על ידי בניית תיבות קינון לירגזים הוא אמצעי זול יחסית שיכול להוביל לעלייה ממוצעת בתפוקה של תפוחים לא פגומים של 120 ק"ג לדונם. בניית תיבות קינון למשיכת ציפורי שיר אוכלות חרקים במטעים עשויה להוביל לשימוש מוגבל יותר בחומרי הדברה, ובכך לתרום למגוון הביולוגי הטבעי בשטחים חקלאיים, תוך שמירת רווחיות כלכלית למגדלי הפירות. כמות הזחלים הנאכלת על ידי ירגזים לא מקננים עולה במהלך החורף עד אפריל, ואז יורדת בחזרה עד החורף. בממוצע, ירגזי לא מקנן צורך כ–12–23 גרם זחלים ביום, קרוב למשקל גופו. אצל ירגזים מקננים, כמות המזון הנצרך גבוהה יותר, בממוצע 20–34 גרם זחלים ביום. בשנה, ירגזי לא מקנן אוכל כמות זחלים השווה לכ–6.1 קילוגרם, וירגזי מקנן אוכל כ–6.7 קילוגרם. התרומה של הירגזים להדברה ביולוגית נמוכה יותר בחורף כאשר הם ניזונים גם ממזון צמחי וכאשר צפיפותם במטעים נמוכה יותר, וגבוהה יותר בעונת הקינון.
הירגזי המצוי והאדם > הירגזי המצוי בתרבות

הירגזי המצוי הוא אחד מציפורי השיר האירופאיות הפופולריות ביותר. הוא אף נבחר על ידי ה–MME לציפור השנה של 2011 ועל ידי ה–EOÜ לציפור השנה של 2016. הירגזי לא מפחד מבני אדם ואף יאכל מכף יד אנושית והוא גם משתמש לעיתים קרובות במתקני האכלה ובתיבות קינון. בבריטניה קיימת אמונה שקריאות הירגזי המצוי מבשרות על גשם קרב. באיטליה, שיר הירגזי, אותו הזכר משמיע בתחילת עונת הקינון שבאביב, מקושר עם מועד הקטיף. בימטלנד, מאמינים כי מזל רע יגיע לצייד אם הוא ראה ירגזי מצוי. באופלנד מאמינים שירד שלג אם הציפור התיישבה על יד החלון. בקרב הסאמים הירגזי נחשב לציפור מבשרת אסון.
הירגזי מוזכר גם במיתולוגיה היוונית: אייגיפיוס, שחי בתסליה, היה המאהב של אלמנה בשם טימנדרה. ניאופרון, בנה של טימנדרה ובן גילו של אייגיפיוס, לא ראה זאת בעין יפה. הוא פיתה את בוליס, אמו של אייגיפיוס. ניאופרון למד מראש באיזו שעה אייגיפיוס היה רגיל לבקר את טימנדרה, הרחיק את אמו מביתה, הכניס במקומה את בוליס, ואמר שיחזור אליה מאוחר יותר. בכך, הוא גרם לאייגיפיוס לשכב עם אימו, כששניהם חושבים כל אחד שהם שוכבים עם אדם אחר. כשנרדם אייגיפיוס, בוליס זיהתה את בנה. היא הרימה חרב ועמדה לנקר את עיניו ואז להתאבד כאשר אייגיפיוס יתעורר. כשהתעורר, אייגיפיוס הבין מה ניאופרון זמם, והתפלל לאלים שיעלימו את ארבעתם. זאוס הפך אותם לציפורים: אייגיפיוס וניאופרון הפכו לנשרים, כל אחד תחת אותו שם, ואכן, שמותיהם מתאימים לשמות המדעיים של העוזנייה השחורה (Aegypius) ושל הרחם (Neophron); בוליס הפכה לאנפה וזאוס הורה לה לאכול אך ורק עיני דגים, ציפורים ונחשים, משום שעמדה להוציא את עיני בנה; טימנדרה הפכה לירגזי.
טקסונומיה

הירגזי המצוי סווג לראשונה טקסונומית על ידי קארולוס לינאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של ספרו "סיסטמה נטוראה" (Systema Naturæ, "מערכת הטבע"). שמו המדעי מורכב משתי מילים בלטינית: Parus – שמשמעה ירגזי ו–major – גדול. עם זאת, השם היה שייך לירגזי המצוי גם לפני כן. כך, לדוגמה כינה האורניתולוג והאיכתיולוג פרנסיס וילובי את הירגזי המצוי במאה ה–17. המין ירגזי מצוי נבחר להיות הטיפוס של הסוג ירגזי (Parus) על ידי הזואולוג הבריטי ג'ורג' רוברט גריי ב–1840.
טקסונומיה > קומפלקס הירגזי המצוי

קומפלקס הירגזי המצוי מכיל ארבע קבוצות עיקריות: major, minor, cinereus ו–bokharensis. בעבר נחשב הירגזי המצוי לבעל 36 תת־מינים, כלומר לענף הכולל את הקבוצות major, minor ו–cinereus, וקבוצת תתי־המינים bokharensis נחשבה למין עצמאי. שני מינים אלו נחשבו למיני טבעת, עם זרימת גנים בין כל הקבוצות. תאוריה זו נזנחה עקב מחקר שהראה על בסיס מידע דנ"א מיטוכונדריאלי, שהקבוצות major, minor, cinereus ו–bokharensis נפרדות. הכלאות הן נדירות, ומתרחשות כתוצאה ממגע משני בין אוכלוסייות מבודדות.
ב-2005 פורסם מחקר שהתבסס על נתונים גנטיים, מורפולוגיים וקוליים, ואישר שהקלייד שמכיל את הירגזי האפרפר והירגזי היפני והקלייד שמכיל את major ואת bokharensis נפרדים. החוקרים העריכו כי הם התפצלו לפני כמיליון וחצי שנים, ושהפיצול בין major ו–bokharensis קרה לפני כחצי מיליון שנים. המחקר גם בדק הכלאות בין הירגזי היפני והירגזי המצוי מהמזרח הרחוק הרוסי. הכלאות אלו נדירות מאוד, מה שמראה שקיימים מכשולים לרבייה בין הירגזי המצוי לירגזי היפני.
כיום יש שלושה מובנים עיקריים לשם ירגזי מצוי:
Parus major sensu lato – במובן הרחב, השם ירגזי מצוי מתייחס לכל הקלייד הכולל את ארבע הקבוצות. מדענים בעלי גישה מאחדת יראו בקלייד זה מין. כך, לדוגמה, יוהנסון ואחרים (2013) המליצו לאחד את כל הקבוצות למין אחד, כפי שביצעו IUCN.
Parus major sensu stricto – במובן הצר, השם ירגזי מצוי מתייחס לענף הכולל את שתי הקבוצות major ו–bokharensis. פקרט, מרטנס, ואחרים מחשיבים את ענף זה למין, וכך מופיע המין במיון איגוד האורניתולוגים הבינלאומי, ו–ITIS.
הספר (Handbook of the Birds of the World) בחר במיון המיושן, איחד את הירגזי המצוי עם הירגזי היפני והירגזי האפרפר ופיצל את קבוצת תתי־המינים bokharensis, דבר שאותו ביקרו פקרט ומרטנס.
העץ הפילוגנטי של הסוג, מבוסס על פקרט ואחרים (2005):
טקסונומיה > סיסטמטיקה ברמת הסוג ואבולוציה

על אף שנחקרה רבות, הטקסונומיה של משפחת הירגזיים שנויה במחלוקת. מחקרים המבוססים על המורפולוגיה הגיעו לתוצאות שונות ומגוונות, אשר לרוב נטו בהתאם לתפיסת החוקר. הסוג ירגזי כלל בעבר יותר מחמישים מינים, אבל רובם סווגו מחדש לסוגים עצמאיים. כבר במאה ה-19 נעשו ניסיונות לחלק את הסוג ירגזי לתת-סוגים. ב-2005 הוצע להפריד את תת-הסוגים Poecile, Baeolophus, Lophophanes, ו-Periparus מהסוג Parus ולסווגם מחדש כסוגים על סמך האבחנה שהענף הכי קרוב לירגזיים הוא משפחת הרמיזיים. בחלק מהמיונים, שתי המשפחות מסווגות כתת-משפחות של משפחה אחת. כמו כן נמצא כי המין Periparus melanolophus הוא בעצם תת-מין של ירגזי שחור.
האב הקדמון המשותף לירגזיים ולרמיזיים ככל הנראה חי באפריקה הטרופית, ומשם הוא התפשט צפון-מזרחה. האב הקדמון המשותף לכל בני משפחת הירגזיים חי באזור סין. ירגזי כיפת-אש הוא הסוג שהתפצל הכי מוקדם. ירגזי צהוב-גבה התפצל אחרי ירגזי כיפת-אש, באזור דרום סין, ואחריו עשה זאת הירגזי הסולטני. לאחר מכן, חל פיצול בין מיני הירגזי השונים, שמתחלקים לשני ענפים עיקריים. ייתכן והסוג ציאניסטס נמצא בבסיס העץ, אבל יותר סביר שהוא בתוך הענף שבו הירגזים האפריקאים, ירגזי (סוג), והירגזי הקרקעי. מוצא בני הסוג פויסילה בסין, משם הם התפשטו מערבה, כאשר חלק ממיניו התפשטו מאוחר יותר מזרחה, בתקופת הפליסטוקן. כיום רובם חיים באמריקה הצפונית, ורק הירגזי הסיבירי חי בצפון אירואסיה. האב הקדמון של המינים האמריקאיים והירגזי סיבירי יישב את אמריקה לפני 3.5 מיליון שנה, בסוף תקופת הפליוקן. האב הקדמון של בני הסוג באולופוס יישב את אמריקה הצפונית לפני כ-4 מיליון שנים. הפיצול בין בני הסוג פריפרוס לבני הסוג פרדליפרוס הוא יחסית מאוחר, ובחלק מהמיונים הם מופיעים תחת סוג אחד, פריפרוס. האב הקדמון המשותף לבני הסוג ירגזי ולבני הסוג מלאניפרוס ככל הנראה חי מסין ועד אפריקה הטרופית, כאשר בשלב מסוים חל ניתוק, והמינים האפריקאיים התפתחו בנפרד מהמינים האסייתיים. לפי פקרט ואחרים (2005), האב הקדמון המשותף לירגזי המצוי ולירגזי היפני חי לפני 1.5 מיליון שנה והאב הקדמון המשותף של major ו–bokharensis חי לפני כחצי מיליון שנים. עידן הקרח האחרון התחיל לפני כ-120,000 שנה ונמשך כ-100,000 שנים. התקופה הקרה ביותר של עידן הקרח באירופה הייתה לפני 18,000-20,000 שנים כאשר הקרח כיסה את צפון אירופה עד לקו הרוחב 50 מעלות צפון בקירוב. בתקופה הקרה ביותר, הירגזי המצוי ככל הנראה מצא מקלט באגן הים התיכון, ומשם הוא התפשט צפונה. ההתפשטות עדיין נמשכת; החלקים הצפוניים ביותר של פינלנד ונורווגיה יושבו רק בשנות ה-50 של המאה ה-20.
טקסונומיה > סיסטמטיקה ברמת הסוג ואבולוציה > מאובנים

ב-2013 תוארו שלושה מיני ירגזי נכחדים מתקופת הנאוגן בהונגריה, לפני 16–15 מיליון שנה:
Parus robustus – מאובניו נמצאו בצ'ארנוטה ובברמנד. ירגזי רובוסטוס היה גדול יותר מהירגזי המצוי, ומשמעות שמו היא ירגזי חסון, בשל גודלו.
Parus parvulus – מאובניו נמצאו בצ'ארנוטה. ירגזי פארוולוס היה מין קטן יחסית, ומכאן שמו.
Parus medius – מאובניו נמצאו בברמנד. ירגזי מדיוס היה מין בינוני בגודלו, ומכאן שמו.
מאובני ירגזיים נוספים נמצאו בווארסטס, בולגריה (מין לא מזוהה; 17 משל"ז), בסיירה דה קיבאס, ספרד (ירגזי מצוי, 1.6–0.8 משל"ז) בסטרנסקה סקאלה, צ'כיה (ירגזי מצוי, ירגזי מצויץ וירגזי שחור), ובטארחאנקוט, אוקראינה (ירגזי מצוי).
טקסונומיה > תת-מינים

לירגזי המצוי 15 תת-מינים המוכרים כיום על ידי איגוד האורניתולוגים הבינלאומי (ה-IOU):
| שם מדעי | תפוצה |
| --- | --- |
Parus major aphrodite: מצוי בדרום איטליה, ביוון ובקפריסין
Parus major blanfordi: מצוי באיראן, בצפון מזרח עיראק ובכווית
Parus major bokharensis: מצוי באוזבקיסטן, בטורקמניסטן, בדרום קזחסטן, בצפון איראן ובצפון אפגניסטן
Parus major corsus: מצוי בספרד, בפורטוגל, בדרום צרפת, ובקורסיקה
Parus major ecki: אנדמי לסרדיניה
Parus major excelsus: מצוי בתוניסיה, באלג'יריה, במרוקו ובדרום ספרד
Parus major ferghanensis: מצוי בקירגיזסטן ובטג'יקיסטן
Parus major kapustini: מצוי במזרח רוסיה, בצפון סין, ובדרום קוריאה
Parus major karelini: מצוי בדרום מזרח אזרבייג'ן ובצפון מערב איראן
Parus major major: מצוי בספרד, בצרפת, בבריטניה, בצפון איטליה, באוסטריה, בגרמניה, בשווייץ, בדנמרק, בהונגריה, בפולין, בצ'כיה, בסלובקיה, בסלובניה, בסרביה, באלבניה, בצפון יוון, בקרואטיה, בקוסובו, בבוסניה והרצגובינה, בשוודיה, באיסלנד, בדנמרק, בפינלנד, באוקראינה, בבלארוס, ברומניה, בבולגריה, באזרבייג'ן, בגאורגיה, בארמניה, בקזחסטן, באוזבקיסטן, במערב רוסיה, באסטוניה, בלטביה ובליטא
Parus major mallorcae: אנדמי לאיים הבלאריים
Parus major newtoni: מצוי בבלגיה, בלוקסמבורג, בבריטניה ובהולנד
Parus major niethammeri: אנדמי לכרתים
Parus major terraesanctae: מצוי בישראל, בירדן, בסוריה, בלבנון, ובחצי האי סיני
Parus major turkestanicus: מצוי במזרח קזחסטן, במערב סין ובמונגוליה
גלריה

ירגזי מצוי וירגזי כחול ניזונים משומן במתקן האכלה
ירגזי שר בסטוקהולם, שוודיה
ירגזי יושב על תיבת קינון באדנה, טורקיה
ירגזי מצוי בגן הבוטני בקופנהגן
ירגזי מצוי ונקר עקוד
ירגזי באומנות

בפסיפס בית האמידים הרומי מלוד מתוארים 12 מינים של עופות, ביניהם שלושה עופות בעיצוב יחידאי בפסיפסים מהתקופות הרומית והביזנטית מישראל: ירגזי מצוי, דרור בית ושחף אגמים. הירגזי מתואר בתוך מסגרת גאומטרית בשטיח הדרומי של פסיפס הטרקלין מבית האמידים בלוד. העוף ניצב על שיח ורדים ומלקט חרקים למאכל.
ראו גם

ירגזי ביצות
ירגזי הרים
ירגזי מצויץ
סווגו בעבר כירגזיים:
רמית (עוף)
גנובתן אירופי
שפמתן
לקריאה נוספת

אבי ארבל, אבינעם דנין, נדב לוי, לקסיקון כרטא – החי והצומח בארץ ישראל, כרטא ירושלים, ה׳תשס״ג 2002
יונה זילברמן, מדריך הציפורים בישראל לילדים ולנוער, מודן, 2004
Simon Harrap, Tits, Nuthatches and Treecreepers, A&C Black, 2010-06-30, ISBN 978-1-4081-3458-0. (באנגלית)
S. Eck & J. Martens, Systematic notes on Asian birds: A preliminary review of the Aegithalidae, Remizidae and Paridae, Zoologische Mededelingen 80–5, https://www.aviansystematics.org/uploads/downloads/149/file/ZM80-05_001-064.pdf, 2006, עמ' 1–3, 8–10, 31–36
Dr. Gianfranco Colombo, "Parus major", Monaco Nature Encyclopedia, translated by Mario Beltramini
ד"ר אביטל ענת, יונקים ועופות ייחודיים מפסיפס בית האמידים הרומי בלוד, בתוך: לוד דיוספוליס – עיר האלוהים, כתב עת להיסטוריה, לארכאולוגיה ולמורשת של לוד. שביט א' (עורך). כרך י'. 2024, עמ' 121-99
הערות שוליים > ביאורים והסברים

1 2  ארגון צפרות ושמירת טבע הונגרי ללא כוונת רווח, המוציא לאור את כתב העת האורניתולוגי Ornis Hungarica, והחבר ההונגרי בארגון שימור הציפורים BirdLife International.
↑  חלק בגוף הציפור הנמצא בין הבטן וסוככות הזנב התחתונות.
↑  מייצר חום, מיוונית: θερμός (תרמוס) – חם; Γένεσις (גנסיס) – יצירה
↑  במעופו, הירגזי נע בצורה מזכירה גל, מעלה ומטה
↑  הנקבה מטילה את הביצים מספר ימים לפני כן, כך שכאשר הגוזלים זקוקים לכמות מזון גבוהה, כמות הזחלים באזור מקסימלית
↑  כמו אצל הירגזי הבוגר, גם אצל הצעיר הצבע הצהוב נובע מקרוטינואידים המגיעים ממזון הגוזלים, ולכן עוצמת הצבע מהווה אינדיקציה לבריאות הגוזל ולכושר הישרדותו
↑  בשיטת הסימון של BTO, אוכלוסייה ברשימה הירוקה היא ללא חשש, אוכלוסיית ברשימת הענבר נמצאת בסיכון ואוכלוסייה ברשימה האדומה היא בסכנת הכחדה קריטית
↑  תוספת מזון שמקורה אנושי, כמו מתקני האכלה לציפורים
↑  ארגון צפרות ושמירת טבע אסטוני ללא כוונת רווח, והחבר האסטוני בארגון שימור הציפורים BirdLife International.
↑  משל"ז=מיליון שנה לפני זמננו
לירגזי 10 אברות יד, 9 אברות אמה, ו–12 אברות זנב.
סונוגרמת השיר

ירגזי אוכל זרע
הצעירים דהויים יותר מפרטים בוגרים, עם גחון לבן־ירקרק, לחיים צהובות, מקור כתום, וראש וחזה אפורים כהים
השוואת גודל בין ביצי ירגזי ומטבע 1 אירו-סנט (קוטר המטבע – 16.25 מ"מ)
ירגזי מצוי מקנן בתיבת קינון.
ירגזי מביא אוכל לגוזלים, בפתח הקן שנבנה בתוך כד חרס בחצר בית בחיפה
שני גוזלים של ירגזי, בקן שנבנה בתוך כד חרס בחצר בחיפה
ירגזי מצוי מתת־המין Parus major newtoni בגני קיו, לונדון, בריטניה
מפת תפוצה:

   ירגזי מצוי מקבוצת תת-המינים major
   ירגזי מצוי מקבוצת תת-המינים bokharensis
   ירגזי יפני
   ירגזי אפרפר
הירגזי לא מפחד מבני אדם ואף יאכל מכף יד אנושית.
ירגזי מצוי שנתפס ברשת לקראת טיבוע.
תמונה של פרי תפוח נגוע עם זחל של עש התפוח.
ירגזי מצוי מתת־המין Parus major bokharensis באוזבקיסטן
ירגזי מצוי מתת־המין Parus major major בגרמניה
הירגזי היפני נחשב בעבר לקבוצת תת־מינים של הירגזי המצוי
ירגזי מצוי על ענף ורד מפסיפס בית האמידים הרומי בלוד
נסיכת הנילוס

| נסיכת הנילוס |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: לטסיים
סוג:: Lates
מין:: נסיכת הנילוס
שם מדעי
 Lates niloticus ‏ליניאוס, 1758

דג נסיכת הנילוס יכול להגיע לאורך של שני מטרים ולמשקל של 200 ק"ג.
נסיכת הנילוס (שם מדעי: Lates niloticus; שם עברי נוסף: יאורן) הוא שמו של דג מאכל החי במים מתוקים. דג נסיכת הנילוס נפוץ באפריקה המשוונית ומהווה מין ילידי באגם צ'אד, נהר קונגו, נהר הנילוס, נהר סנגל, וולטה ואגם טורקאנה. הדג חי גם במים המליחים של אגם מריוט במצרים. הדג משווק למאכל בישראל, בדרך כלל כפילטים קפואים המיובאים מקניה וטנזניה.
הדג בצבע כסוף כחלחל עם עין שחורה בולטת המוקפת בטבעת צהובה. זהו אחד מדגי המים המתוקים הגדולים ביותר, והוא עשוי להגיע לאורך של יותר משני מטרים ולמשקל של 200 קילוגרם.
דגים בוגרים מאכלסים את כל בתי הגידול באגמים המכילים די חמצן. דגים צעירים חיים במים רדודים ובקרבת הגדות. נסיכת הנילוס הוא דג טורף שולט וניזון מדגים אחרים, כולל בני מינו, חרקים וחסרי חוליות. דגים צעירים ניזונים מזואופלנקטון.
דגי נסיכת הנילוס הוכנסו על ידי האדם למספר אגמים באפריקה כאגם ויקטוריה (ראו להלן) ואגם נאצר המלאכותי. ארגון IUCN סיווג דג זה כאחר מ-100 המינים הפולשים המזיקים ביותר. מדינת קווינסלנד באוסטרליה קונסת בקנסות כבדים כל המכניס דג נסיכת הנילוס חי לתחומיה, שכן זה האחרון מתחרה בדג הברמונדי המקומי ודוחקו.
לנסיכת הנילוס חשיבות כלכלית גדולה כדג מאכל, כדג הנידוג לשם ספורט ובגידול בבריכות.