stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המוזיאון הארכאולוגי של אדנה
מבנה ותצוגה

מבנה המוזיאון הוא בעל שתי קומות. ברחבת הכניסה למבנה המוזיאון פסלים שונים: פסל אריה גדול מהתקופה החתית, שני פסלים של אוגוסטוס קיסר מסיליפקה (Silifke) ואוזונג'אבורצ' (Uzuncaburç) ופסלים נוספים. התצוגה כוללת סרקופגים עם עיטורים עשירים, פכים, קטפולטות, כתובות, מזבחות ופריטים אדריכליים שונים. אוסף המוזיאון כולל יותר מ-18,100 מוצגים ארכאולוגיים ו-26,500 מטבעות.
התצוגה בקומת הקרקע מורכבת בעיקר מחפצים וממצאים עשויים מאבן. הממצאים החשובים כוללים סרקופג עשוי משיש מטרסוס, המתאר בתבליט את מלחמת טרויה. סרקופג זה ידוע בשם הסרקופג של אכילס גיבור מלחמת טרויה. סרקופג נוסף מתאר את מדוזה, דמות נשית מפלצתית במיתולוגיה היוונית, שהמביט בה ישירות היה הופך לאבן. סרקופג זה הוא מהעיר העתיקה אוגוסטה (Augusta), ששכנה מצפון לאדנה ועתה היא שקועה במימי אגם סייהאן, שנוצר בעקבות בניית סכר סייהאן (Seyhan Dam) על נהר סייהאן ב-1950. פסל ברונזה בגודל אדם מהעיר העתיקה מגארסוס (Magarsus), היום העיר הטורקית קאראטאש (Karataş) בנפת אדנה. כתובת דו לשונית (Çineköy inscription) (אנ') בשפות לווית ופיניקית מהמאה ה-8 לפנה"ס, שנמצאה ב-1997 בכפר צ'ינקוי (Çineköy), השוכן 30 ק"מ דרומית לאדנה. הכתובת עוסקת במלכי אדנה בעת העתיקה.
הקומה השנייה במוזיאון שוכנת באולמות המאורגנים לפי נושאים שונים. במוזיאון אולם מוקדש לממצאים המסודרים לפי סדר כרונולוגי. באולם מגוון רחב של ממצאים מתקופות פרהיסטוריות, החתית, אשורית, פיניקית, פריגית, פיסול הלניסטי. וממצאים מהתקופה הרומית והביזנטית ועד התקופה העות'מאנית. הממצאים כוללים מנחות, כלי חרס, מנורות שמן, פסלי אלילים ואלילות, דמויות של בעלי חיים ועוד. באולם מוצג פסל אל מתל חלף, ופסיפס אורפיאוס מנגן בכלי נגינה לירה. פסיפס זה התגלה ב-Tepebağ, שכונה עתיקה באדנה.
אולם אחר במוזיאון מוקדש לממצאים מהאזור שהגיעו מהחפירות ארכאולוגיות באזור ובאמצעות רכישות. הממצאים כוללים כלים מזכוכית, אריחים סלג'וקים וחתומות מתרבויות השונות.
באולם המטבעות מוצגים תכשיטים וחותמות. מטבעות מלידיה, שלה מיוחסת המצאת המטבע. בנוסף, מוצגות מנחות קבורה שנמצאו באזור אדנה.
הערות שוליים

↑  Adana Archaeology Museum to open soon באתר דיילי ניוז, 4 בפברואר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 895156434625712120005   WorldCat (עם VIAF): 895156434625712120005
אילנה זינגר בליין

| --- | --- |

 לידה:  1961 (בת 64 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 
אילנה זינגר בליין (נולדה ב-1961) היא האוצרת הראשית של מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בחיפה ומרצה לאמנות ולאסתטיקה יפנית.
קורות חיים

אילנה זינגר בליין נולדה וגרה בחיפה. את התיזה ללימודי תואר שני (1989) כתבה בנושא "יישומה של תיאורית הריק באסתטיקת הזֶן" באוניברסיטת חיפה. המחקר זכה בפרס פולבר הקנדי. את הדוקטורט (2000) כתבה בנושא: "מַא - ההעדר הטעון - וביטויו באסתטיקה היפנית". התיזה עוסקת בהגדרת המושג "מַא" (ההעדר הטעון) לא רק כערך אסתטי יפני, אלא גם ככלי מתודולוגי בחשיבה היפנית. זינגר היא מבין החוקרים הבודדים העוסקים בתחום זה.
זינגר בליין החלה לעבוד במוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בשנת 1988. משנת 1996 ועד שנת 2021 אצרה כמאה וחמישים תערוכות בנושא אמנות יפנית מסורתית, מודרנית ועכשווית. בשנת 2000 זכה המוזיאון בפרס המיוחד של "קרן יפן" בזכות המגוון הרב של התערוכות שאצרה, פעילות ענפה וקידום ההבנה ההדדית והיחסים בין ישראל ליפן. זינגר בליין נסעה ליפן לטקס שהתקיים בארמון הקיסרי בטוקיו בו פגשה את הקיסר אקיהיטו ואת הקיסרית מיצ'יקו. בשנת 2009 זכה מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בציון לשבח מטעם שר החוץ היפני.
בשנת 2021 קיבלה את "העיטור הקיסרי של מסדר השמש העולה": קרני זהב עם שושנת צוואר מאת קיסר יפן עבור הפצת ידע על יפן, ועל קירוב לבבות והידידות בין יפן וישראל.
בשנת 2014 הוענק לד"ר זינגר בליין פרס שר החוץ היפני. הפרס הוענק כאות הוקרה על פועלה למען קירוב לבבות בין ישראל ויפן ועל הפצת האמנות והתרבות היפנית בישראל. הטקס התקיים במעונו של שגריר יפן בישראל, מר מאטסוטומי שיגאו.
בשנת 2007 זכתה ד"ר זינגר בליין בפרס האוצר היוקרתי מטעם משרד המדע, התרבות והספורט. בין השנים 2002 – 2008 זינגר בליין כיהנה כחברה במועצת המנהלים של איקו"ם (איגוד המוזיאונים) ישראל.
בשנת 1997 הקימה את החטיבה ללימודי יפן באוניברסיטת חיפה ועמדה בראשה. בין הקורסים שלימדה באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת תל אביב: "מבוא לאמנות יפן", "העולם הצף – טעם אמנותי חדש והתפתחות רובעי השעשועים בתקופת אֶדוֹ", "זֶן – פילוסופיה ואסתטיקה", "האסתטיקה היפנית וביטויה המסורתי והמודרני", "'מַא' - ההעדר הטעון וביטויו באמנות ובאסתטיקה היפנית המסורתית והעכשווית".
פרסומים ביפנית

1998 Singer I., 森－柳澤紀子の芸術. Mori – Yanagisawa Noriko no geijutsu.
2008. Singer I., 永遠なる瞬間 すなわち移ろう永遠 柳澤紀子の芸術. Noriko Yanagisawa - The Eternal Moments: The Body Beyond boundaries, Sakata city Museum of Art, Japan
2013. Singer Blaine I., 煌く日本の書　刻字と現代書　国際書道文化発展協議会　株 式会社　創美 東京 (Jewels of Living Japan-sho, Kokuji and sho
masters of present Japanese Calligraphy. Association International
Advancement of Calligraphic Culture,
Shobi Co. Ltd., Tokyo.).
2017. Singer Blaine I., MORI－柳澤紀子により銅版画. MORI - The Etchings of Noriko Yanagisawa, in 柳澤紀子全作品 1964-2017. Noriko Yanagisawa, The works 1964-2017. ABE Publishing Ltd., Tokyo.
מאמרים בעברית

1998. זינגר א., "נטסקה", מכירה פומבית, 7, יולי-אוגוסט 1998, עמ' 25-20
1998. זינגר א., "הסמוראים - הרמוניה במכחול ובחרב", מכירה פומבית, 9, נובמבר-דצמבר 1998, עמ' 35-30, חלק א'
1999. זינגר א., "הסמוראים - הרמוניה במכחול ובחרב", מכירה פומבית, 10, ינואר-פברואר, 1999, עמ' 35-30, חלק ב'
1999. זינגר א., "זהב שחור- קופסאות לכה יפניות", מכירה פומבית, 12, ספטמבר-אוקטובר, 1999.
2000. זינגר א., "אנשי הרשת - פסליה של יוקו הישיאמה," מכירה פומבית, מס' 12, מרץ 2000.
2008. זינגר א., "שגעון העפיפונים- עפיפוניו של מיקיו טוקי", מכירה פומבית, אוקטובר 2008.
לקריאה נוספת

הערך "אילנה זינגר בליין" בלקסיקון החיפאים, אישים ודמויות בחיפה, מאת ד"ר שי חורב, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 161, 2018, חיפה.
האובליסק הלבן

האובליסק הלבן משמאל לאובליסק השחור, מוזיאון הבריטי
האובליסק הלבן הוא אבן מונוליתית גדולה, שנמצאה בעיר האשורית העתיקה נינוה בצפון עיראק. האבן נחפרה על ידי הארכאולוג הורמוזד רסאם ב-1853. זהותו של המלך אשורנצירפל המופיע על גבי האובליסק נתונה במחלוקת במחקר בין המלך אשורנצירפל הראשון לאשורנצירפל השני. באתר של המוזיאון הבריטי, זהות המלך רשומה כאשורנצירפל הראשון. האובליסק הוא אחד משני אובליסקים שלמים ששרדו מהממלכה האשורית. השני הוא האובליסק השחור של המלך שלמנאסר השלישי. שני האובליסקים הם חלק מאוסף המוזיאון הבריטי.
גילוי האובליסק

האובליסק התגלה בנינוה על ידי הארכאולוג הבריטי הורמוזד רסאם ביולי 1853. על פי דוח החפירה, האובליסק נמצא שוכב על צידו כ-60 מטר מצפון-מזרח לארמון סנחריב בעומק של כ-5 מטר מתחת לפני השטח של התל. השטח בו נמצא הייתה חצר ששכנה בין ארמון סנחריב והמקדש לאלה אשתר. האובליסק נשלח במרץ 1854 מבצרה לבומביי בהודו, על גבי אוניית הצי המלכותי הבריטי "HMS אכבר" (HMS Akbar). משם נשלח על גבי אוניית סוחר והגיע ללונדון בפברואר 1855. מיד לאחר הגעתו הועבר מידית לאחסון כחלק מהאוסף הלאומי.
תיאור האובליסק וזהות המלך

האובליסק הלבן הוא עמוד גדול בעל ארבע צלעות, עשוי מאבן גיר לבנה. גובהו של האובליסק הוא 285 ס"מ, רוחב שתי צלעות נגדיות, המסומנות באותיות A ו-C, נע בין 70 ס"מ למטה ועד 48 ס"מ למעלה. רוחב שתי הצלעות הנגדיות האחרות המסומנות באותיות B ו-D, נע בין 54 ס"מ בחלקו התחתון, ו-42 ס"מ בחלקו העליון. האובליסק מתחדד כלפי ראשו. קודקודו המחודד הוא דמוי פירמידה בעל ארבע מדרגות. על כל ארבע צלעותיו חרותים עיטורים. בראש האובליסק מופיעה כתובת על שתי הצלעות הצמודות A ו-D. התבליטים המגולפים מציגים מסעות מלחמה, ופעילויות פנאי כגון ציד. זהותו של המלך נתונה בוויכוח בין החוקרים בין אשורנצירפל הראשון, שמלך במאה ה-11 לפנה"ס, ואשורנצירפל השני, שמלך במאה ה-9 לפנה"ס. בין הטיעונים שהועלו היה סגנון הלבוש של אנשי החצר המופיע על גבי התבליטים, כולל כובע דמוי תרבוש. סגנון לבוש זה תואם את הלבוש מתקופה קדומה יותר והוא מוכר מעבודות פיסול מהמאה ה-13 לפנה"ס. טיעון אחר הוא שהמלך המתואר על גבי המרכבה מלווה באדם אחד, נהג המרכבה, ואילו כמעט בכל התיאורים של אשורצירפל השני ושלמנאסר השלישי, המרכבה כללה אדם שלישי שתפקידו היה להגן על המלך. רמת עבודת הגילוף של התבליטים לא תואם לסגנון האלגנטי יותר של התבליטים מהמאה ה-9 לפנה"ס. לעומת זאת, סצנות הציד ומסעות המלחמה שהופיעו על גבי האובליסק, מתאימות יותר לאשורנצירפל השני. הפרסום המדעי הראשון על האובליסק פורסם ב-1883 על ידי תיאופילוס פינצ'ס (אנ'), והוא זוהה עם אשורנצירפל השני. כך היה עד 1928, המועד שבו פרסם אקהארדט אונגר (Eckhardt Unger) מאמר, בו העלה טענות שהאובליסק שייך למלך אשורנצירפל הראשון. אשורולוגים רבים קיבלו את דעתו של אונגר. רעיון נוסף שהוצע כפתרון לבעיה על ידי מקס מלוואן, היה שהתבליטים הם מתקופה קדומה יותר, ואילו הכתובת הוספה בשלב מאוחר יותר. בשנת 1975 פרסם ג'וליאן ריד (Julian E Reade) מחקר המתייחס לאיקוניגרפיה, הספרות והקונטקסט בו נמצא, שבו סיכם שמדובר באשורנצירפל הראשון.
תיאור האובליסק וזהות המלך > הכתובת והתבליטים

החלק שנשמר מהכתובת בקודקוד האובליסק מתאר את מלך אשור ככובש גדול, הלוקח בשבי אסירים ועדרי בהמות אל העיר אשור. כל אחת מארבע צלעותיו של האובליסק מחולקת לשמונה שורות של לוחות עם תבליטים. חלקה התחתון של כל צלע אינו מעוטר. סה"כ 32 לוחות עם תבליטים. התיאורים על גבי התבליטים כוללים סצנות מגוונות כולל משלחות צבאיות של המלך, תיאור של המלך מקבל מנחות, נשפים של אנשי החצר, וציד חיות בר. קבוצה של סצנות דתיות מעוטרת בכותרת כתובת המסבירה שהמלך נוסך נסך לפני האלה אשתר, שהייתה האלה הראשית של העיר נינוה. הכתובת מופיעה על גבי קודקוד האובליסק, על גבי צלע A על המדרגה התחתונה של הפירמידה בראש האובליסק, ועל גבי צלע D על שתי המדרגות התחתונות של הפירמידה. צלע A נמצאת מימין לצלע D. רוב החוקרים (למעט פינצ'ס) מסכימים שסדר הקריאה צריך להיות קודם צלע A ולאחריו הכתובת בצלע D. בנוסף, מופיעה כותרת כתובה על גבי צלע A מעל הלוח השלישי מלמעלה (השישי מלמטה) וכן על גבי שלוש רצועות שבין לוחות 4-1 מלמעלה של צלע D.
שורות 1–4 [בשנה הראשונה לשלטוני, כאשר] ישבתי בתהילה [על כס המלכות] העברתי את מרכבותיי וכוחות רבים; כבשתי מבצרים קשים לכיבוש מסביב. קיבלתי תרומות של סוסים מארץ גילזנו ....שאני ה[קמתי] כתשלום קבוע.

שורות 4–6 [בגלל] שהם לא (המשיכו) לש[לו]ח סוסים לכאן, אני נ[עשתי כועס ו] צעדתי כנגד העיר של חרירה (ו)העיר של חלחלאוש (ערים) של [ש]ליטים [פו]שעים.

שורות 7–8 אלה כבשתי באפונים של אשורנצירפל: הוצאתי את מרכולתם, השבויים שלהם, רכושם, עדריהם (ו)לקחתי אותם לאשור, העיר שלי.

שורות 9–11 העיר ... הגדולה שלהם, יחד עם האוכלוסייה שלה, הצגתי בפני אשור, האל שלי ואדוני.
שורות 12–18 [...] של [...] הגעתי. האדונים [...] שאחריהם [רדפתי] לתוך ארץ שופריה, בטחו [מא]ד בכוחות הגדולים [שלהם] ו-[...] ...[...] ...[...] והם התקבצו.

שורות 18–23 בפקודתה של אשור [ההר הגדול], האל הגדול, האדון שלי העברתי את המרכבות [(ו)...] של הצבא שלי. כבשתי את העיר. [האויב] נטש את העיר, [...] הסוסים, שוורים, [...] ..., הוא גרם למרכבות (שלו) לתפוס עמדות

שורות 23–25 [הגבתי] בעוז: הרמתי לפיד, חציתי [במהירות] ברגל לאזור של קאשיארי (ו)צעדתי כנגד הערים האלה. 

שורות 26–29 [...] במשך הלילה השקעתי עריהם [ו ...] ובעת הזריחה נלחמתי נגד מרכבות וחיילים רבים (ו)גרמתי להם הפסדים כבדים. 

שורות 30–33 כבשתי את העיר אמלאטו, העיר שבוראם, העיר רוזידאק, העיר בוגו, העיר אוסתו, הערים המורדות בארץ דנונה, הועלו באש (הוצאתי) את השבויים שלהם, רכושם, העושר שלהם...
"בית נאתי" של העיר נינוה: בצעתי את היין (נסך) והקרבן של המקדש של האלה הנשגבת
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  The White Obelisk באתר המוזיאון הבריטי
↑  Aššurnaṣirpal I and the White Obelisk מאמרו של J. E. Reade, ב-"Iraq" עמ' 145
↑  Relations of Power in Early Neo-Assyrian State Ideology, מאת Mattias Karlsson, הוצאת Walter de Gruyter GmbH & Co KG, ‏ 2016, עמ' 55
↑  Aššurnaṣirpal I and the White Obelisk מאמרו של J. E. Reade, עמ' 130
↑  Aššurnaṣirpal I and the White Obelisk מאמרו של J. E. Reade, עמ' 133–134
↑  חלק ממקדש אשתר בנינוה
ג'ייק סאליבן

ג'ייקוב "ג'ייק" סאליבן (באנגלית: Jacob "Jake" Sullivan; נולד ב-28 בנובמבר 1976) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כהיועץ לביטחון לאומי בשנים 2021–2025. בהכשרתו עורך דין ויועץ מדיני. הוא שימש יועץ מדיני לממשלו של ברק אובמה למשא ומתן עם איראן ובתחום תוכנית הגרעין שלה והיה יועצה המדיני הבכיר של הילרי קלינטון.
ביוגרפיה

סאליבן נולד בברלינגטון, ורמונט, וגדל במיניאפוליס שבמינסוטה. בעת לימודיו בתיכון היה נשיא מועצת התלמידים ואלוף בדיבייט. ב-1998 סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת ייל וב-2003 סיים תואר JD במשפטים בייל. במהלך לימודיו שימש עורך בכתב העת Yale Law Journal ובמגזין הסטודנטים Yale Daily News. בייל הכיר את הרולד קו, עורך דין המתמחה בזכויות אדם וביחסים בינלאומיים, ולימים נהיה ליועץ המשפטי של מחלקת המדינה של ארצות הברית תחת הילרי קלינטון. סאליבן התנדב לסייע לקו בכתיבת תצהיר לבית המשפט העליון של ארצות הברית, כידיד בית המשפט בנושא תיק לורנס נגד טקסס.
סאליבן זכה למלגת רודז, וסיים תואר שני באוניברסיטת אוקספורד באנגליה. במקביל ללימודיו באוקספורד שימש עורך כתב העת Oxford International Review, עבד במועצה ליחסי חוץ (CFR) וככתב במגזין The Atlantic.
בשובו לארצות הברית שימש עוזרו של שופט בית המשפט לערעורים עבור הסבב השני וכעוזרו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית סטיבן ברייר. הוא עבד בפירמת עורכי הדין Faegre & Benson במיניאפוליס, לימד באוניברסיטת סיינט תומאס המקומית ושימש יועצה הבכיר של הסנאטורית איימי קלובצ'ר ממינסוטה.
ביוגרפיה > ממשל אובמה

במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 שימש תחילה כסגן היועץ הראשי של הילרי קלינטון, ולאחר הפסדה בפריימריז עבר לשמש כיועצו של ברק אובמה וסייע לו בהכנות לקראת עימותי הבחירות מול המועמד הרפובליקני ג'ון מקיין. לאחר מינויה של קלינטון למזכירת המדינה היא מינתה את סאליבן לסגן ראשת המטה שלה ולמנהל תכנון ומדיניות במשרד. עם עזיבתה של קלינטון את התפקיד מונה סאליבן בפברואר 2013 ליועצו הביטחוני הבכיר של סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן. במהלך כהונתו היה מעורב במשא ומתן החשאי עם איראן באשר לתוכנית הגרעין שלה, שהוביל להסכם הביניים בז'נבה. באוגוסט 2014 סיים את תפקידו כיועץ סגן הנשיא והחל ללמד באוניברסיטת ייל. הוא המשיך לשמש יועץ לממשל אובמה בנושא תוכנית הגרעין האיראנית ושימש חבר המשלחת האמריקאית להסכמות לוזאן ולהסכם המעצמות ביולי 2015.
ביוגרפיה > קמפיין הבחירות לנשיאות של הילרי קלינטון (2016)

סאליבן שימש יועצה המדיני הבכיר של קלינטון במסגרת קמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. הוא שותף לקונספט מדיניות "העוצמה החכמה" (Smart power), מונח שטבע פרופסור ג'וזף ניי מאוניברסיטת הרווארד ומהווה שילוב בין עוצמה רכה ועוצמה קשוחה.
ביוגרפיה > ממשל ביידן

עם היבחרו של ג'ו ביידן בבחירות לנשיאות 2020, עלה שמו של סאליבן כמועמד לתפקיד היועץ הביטחון לאומי. החל מ-20 בינואר 2021 סאליבן משמש היועץ לביטחון לאומי תחת הנשיא ג'ו ביידן.
ב-14 בדצמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל, ביקר סאליבן בישראל ונועד עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, ראש המל"ל צחי הנגבי, קבינט המלחמה המצומצם, ועוד. והביע את דעתו בפניהם בנוגע להמשך הלחימה ברצועת עזה. לאחר מכן פורסם, כי הקצה לישראל זמן להמשך הלחימה המסיבית עד השבוע הראשון של 2024, למחרת פרסם הודעה בה הוא טוען כי יש חוסר הבנה בדבריו והם הוצאו מהקשרם, וטוען כי מלכתחילה ישראל הבהירה שהלחימה תתקיים בשלבים, ויהיה שלב בו יעברו לפעילות מודיעינית ממוקדת לצורך סיכול בכירי החמאס, התזמון בו המעבר הזה יקרה היה אחד הנושאים שעליו הוא דן. לבסוף הבהיר שהממשל האמריקאי לא מקציב לישראל זמן, אלא רק מייעץ לישראל איך להביא לניצחון על החמאס, גם אם הדבר ייקח חודשים.
ב-18 במרץ 2024 במהלך מסיבת עיתונאים, אישר סאליבן שמספר 3 בחמאס - מרוואן עיסא אכן חוסל בתקיפה שהתרחשה שבוע קודם לכן ובכך היה הראשון לאשר זאת.
חיים אישיים

סאליבן נישא ב-2015 למגי גודלנדר, עורכת דין המתמודדת  בבחירות מטעם המפלגה הדמוקרטית על מושב מחוז ניו המפשיר השני בבית הנבחרים.
אחיו הצעיר, טום סאליבן, הוא ראש מטה מזכיר החוץ של ארצות הברית.
הערות שוליים

1 2  Hillary Clinton's secret Iran man, פוליטיקו, 3 באפריל 2015
1 2 3  Meet Jake Sullivan, the man behind hawkish Hillary Clinton's foreign policy, אתר vox.com‏, 4 בספטמבר 2015
↑  Vice President Biden Announces Jake Sullivan as New National Security Advisor, אתר הבית הלבן, 26 בפברואר 2015
↑  היועץ של ביידן בישראל: המלחמה תימשך חודשים, תעבור לשלב של פגיעה בצמרת חמאס, באתר ynet, 15 בדצמבר 2023
↑  יונית לוי, ‏בלעדי | היועץ האמריקני לביטחון לאומי: "אני לא כאן כדי להכתיב או להרצות לישראלים", באתר ‏מאקו‏, 14 בדצמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 115576708X  LCCN: ns2019000717  VIAF: 6546152381792801950003   WorldCat (עם VIAF): 6546152381792801950003 
ג'ייק סאליבן (משמאל) יחד עם הילרי קלינטון וברק אובמה
סאליבן עם נשיא המדינה, יצחק הרצוג, דצמבר 2021
הנשיא ג'ו ביידן והיועץ לביטחון לאומי ג'ייק סאליבן באכסדרה הדרומית של הבית הלבן, 2021
בתיה רוזנק

| --- | --- |

 לידה:  23 במרץ 1965 (בת 59) י"ט באדר ב', ה'תשכ"ה שטרסבורג, צרפת
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  ציור, פיסול 
 הושפעה על ידי:  יוסף הירש 
 bityarosenak.com
 
בִּתְיָה רוזנק (נולדה בי"ט באדר ב', ה'תשכ"ה, 23 במרץ 1965) היא אמנית ישראלית רב-תחומית שעוסקת ברישום, ציור ופיסול.
ביוגרפיה

בִּתְיָה רוזנק נולדה בשטרסבורג בצרפת ועלתה לישראל עם הוריה ב-1969. למדה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים. תלמידתו של הצייר יוסף הירש. משנת 2010 חברה בגלריה אגריפס 12. בִּתְיָה רוזנק לימדה ילדים מבוגרים במשך שלושים שנה בסטודיו הפרטי שלה, והנחתה מורים בחינוך הפורמלי והבלתי פורמלי במערכות חינוך שונות. עבודותיה הוצגו בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות בעיקר בירושלים וברחבי הארץ. משנת 2016 עוסקת גם באוצרות.
בִּתְיָה רוזנק היא בתם של הרב אברהם חזן (יליד אלג'יריה, רבה הראשי של המשטרה ובתי הסוהר) ורוחמה חזן; נשואה לפרופסור אבינועם רוזנק. אם למאיירת נועה קלנר, ולמעצב התעשייתי אבשלום רוזנק, דניאל פרלמוטר ו'מאל רוזנק.
על יצירתה כתבה האומנית ד"ר רינה פלד שאצרה את התערוכה "תחילה ותכלה" (2017):
”עבור רוזנק העשייה האמנותית היא מעין מלאכה בה היא משתמשת בחומרים שונים ומאפשרת לתהליכים הטבעיים של החומר להתחולל, תוך ויתור כמעט מוחלט על אמצעי הציור המקובלים, כדי "לברוא עולם". לכל יצירה יש "תחילה", אבל ה"תכלה" (התכלית) עלומה לחלוטין. התערוכה שלפנינו שבמרכזה עומדת האש, מהווה המשך טבעי לתערוכתה הקודמת "אקווה בלה", בה בדקה את האפשרויות הציוריות הגלומות במים. כמעט כל העבודות עשויות מעיגולי פיח הנוצרים על הקנווס בעזרת להבת נר. והתוצאה – יצירות מופשטות, סנסואליות, שופעות יופי, שאין להן כל צידוק מחוץ לעצמן. בעידן שבו אנו עדים לחזרה לציור פיגורטיבי עמוס משמעויות, ממשיכה רוזנק להיות נאמנה לעצמה בלבד, וליצור "אמנות לשם אמנות”.
תערוכות יחיד

1995 – מרכז הפדגוגי לעובדי הוראה, במסגרת תערוכות "אמן מורה" – "ציפור נפש"
1999 – פוייה של תיאטרון הבמה – "זיכרון"
2003 – גלריה לאומנות בעפרה – "רוחות של נוף", אוצרת: רות פסדר.
2007 – גלריה בבית אות המוצר הירושלמי – "שאר רוח", אוצרת: רות פסדר.
2011 – גלריה אגריפס 12 - "עין באין", אוצרת: אורנה מילוא.
2013 - גלריה אגריפס 12 – "רשומה – record", אוצרת: שרה נינה מרידור.
2015 – גלריה אגריפס 12, "לסירוגין", אוצר: גבי יאיר.
2016 - גלריה אגריפס 12, Acqua Bella, אוצרת: אלחנדרה אוקרט.
2016 – גלריה אורייתא, Acqua Bella, אוצרת: ליאורה לוי (אוצרת).
2017 - גלריה אגריפס 12 – "תחילה ותכלה", אוצרת: רינה פלד.
2018 – גלריה סטודיו משלך – "לדעת יער", אוצר: גבי יאיר.
2019 – אגריפס 12 – תערוכת יחיד "מבטים מבפנים", אוצר: עודד זידל.
2021 – אגריפס 12 – "גולם", אוצרת: איילה לנדאו.
2022 – אגריפס 12 – "רחימו", אוצר: גבי יאיר.
תערוכות קבוצתיות

2011 – תל אביב, "צבע טרי 4", אוצר: עודד זידל.
2011 – "מנופים", אגריפס 12 "נקודת מפנה", אוצרים: יוכי נגב ועודד זידל
2012 – אגריפס 12, "הצד האפל", אוצרת: שרה נינה מרידור.
2012 –אגריפס 12, "חולות נודדים", אוצרת: מרב דוד בן משה.
2013 - אגריפס 12, "חמסין".
2013 – בית האומנים במודיעין, "שחור לבן", אוצר: גבי יאיר.
2014 - אגריפס 12, "רשמים", אוצרת: טל יחס.
2014 - אגריפס 12, "הבלתי תלויים", אוצרת: תמר גיספן.
2014 – "אלול", ירושלים, "דיבור ושתיקה", אוצר: גבי יאיר.
2015 - אגריפס 12, "מציאון", אוצר: מקס אפשטיין.
2015 – בית האומנים במודיעין, "פרימה", אוצר: גבי יאיר.
2015 – גלריית "משונע" תל אביב, "בויס בויס בויס", אוצר: ליאב מזרחי.
2015 – בית האומנים במודיעין "פתיחות", אוצר: גבי יאיר.
2016 – בית האומנים במודיעין, "נאחז בסבך", אוצר: גבי יאיר.
2016 – בית האומנים, מודיעין, "כתמים", אוצר: גבי יאיר.
2016 - אגריפס 12, "הסוואה", אוצרת: דינה יקירסון.
2016 - בית האומנים, מודיעין, "יום הולדת", אוצר: גבי יאיר.
2017 - גלריה אגריפס 12 – "כמו לחישה", אוצרת: אלחנדרה אוקרט.
2018 – ארט ספייס בתל אביב – "ספר אומן I", אוצרת: שוש אברבוך.
2018 - גלריה אגריפס 12 - "ספר אומן II" (במסגרת "מנופים"), אוצרת: שוש אברבוך.
2019 - בית האומנים, מודיעין - "מקומי", אוצר: גבי יאיר.
2022 - גלריה אגריפס 12 וגלריה מרי, "מעשה מרחב" (במסגרת "מנופים"), אוצרת: ד"ר נאוה ט' ברזני.
2023 – בית האומנים, מודיעין, "רצות עם זאבים", אוצרת: טל גלפר.
2023 – בית הנסן, ירושלים, "ספרי אומן".
2023 – אגריפס 12, "מנופים", אוצרת: לוטי גומבוש.
אוצרות

2012 – אגריפס 12, אומנים מציירים דיוקן עצמי – "המלך עירום".
2014 - אגריפס 12, "שבור שלם".
2016 – גלריה אפרת, תל אביב, יוסי פניני, "רסיסים".
2016 – בית האומנים, מודיעין, עוזרת אוצרת "יום הומלדת".
2017 – בית אור המוצר, ירושלים, "בין חולין לקדושה".
2017 – בית אור המוצר, ירושלים, "בין שתיקה לדיבור".
2017 – בית אור המוצר, ירושלים, "בין כיסוי לגילוי".
2017 – "ביאנלה לאומנות יהודית", ירושלים, "מה למטה מה למעלה".
2017 – "גלריה מרי", ירושלים, "פתיחה".
2017 – "אגריפס 12", ירושלים, "כמו לחישה".
2017 – "גלריה מרי", ירושלים, "זרימת הימים" – הדסה בארי.
2017 – "אגריפס 12", ירושלים, "דו-קרב 2 – גיבורים" – גבי יאיר.
2018 – "כורש 14", ירושלים, "בצל" (אוצר שותף: גבי יאיר).
2018 – "אגריפס 12", ירושלים, "בצל-אל" (אוצר שותף: גבי יאיר).
2018 – "ביתא", ירושלים, "בצלם" (אוצר שותף: גבי יאיר).
2018 – בית האומנים, מודיעין, "מקומי" (אוצר שותף: גבי יאיר).
2018 –ימק"א – פסטיבל אאוטליין, ירושלים, "ילדותי השנייה".
2019 – "בית אות המוצר", ירושלים, "פוחת ונהייה" – דינה בוזגלו.
2019 – "ביאנלה"-ירושלים, מוזיאון היכל שלמה, "לשם שמים" (אוצר שותף: גבי יאיר).
2019 – "אגריפס 12", ירושלים, "רשומון" – תערוכה קבוצתית.
2021 – "גלריית ישיבת שיח", אפרת, "לאל ידי" – מרים סטיווי.
2022 - תערוך (תערוכה של רות שרייבר), גלריה אגריפס 12 ירושלים
יחייה בן הראש

| --- | --- |
הרב יחייה בן הראש
הרב יחייה בן הראש
 לידה:  1913 ה'תרע"ג תינדד, תפילאלת, מרוקו
 פטירה:  2000 (בגיל 87 בערך) ה'תש"ס קניטרא, מרוקו
 מקום פעילות:  קניטרא, רבאט וקזבלנקה, מרוקו
 תקופת הפעילות:  ?–2000 
 רבותיו:  הרב מכלוף אבוחצירא, הרב רפאל ברוך טולידאנו
הרב יחייה בן הראש (נקרא גם הרב יחייא בן הרוש) (כ"א אב ה'תרע"ג, 24 באוגוסט 1913 – י"ט אדר א' ה'תש"ס, 25 בפברואר 2000) היה דיין ומורה צדק בעיר הנמל קניטרא שבמרוקו, ברבאט בירת מרוקו, ובקזבלנקה.
קורותיו

נולד בכפר תינדד שבמחוז תפילאלת שבמרוקו, לחנה ולרבי יוסף בן הראש, מחבר ספר הדרושים 'גביע יוסף' והחידושים 'אהל יוסף'. אביו היה רב ומורה צדק בעיר פריקלא. למד אצל רבי מכלוף אבוחצירא וכן אצל רבי רפאל ברוך טולידאנו, שלימים התמנה לרבה של מקנאס. נשא לאשה את ביתו של רבי אברהם דוד ריווח מחבר השו"ת 'ויען אברהם'. התכתב עם רבנים רבים במרוקו ומחוצה לה, כגון רבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ', הבבא סאלי, הרב חיים דוד סירירו, הרב שלום משאש, הרב יהושע מאמאן, ועוד רבים.
התמנה יחד עם הרב ידידיה מונסוניגו לדיין מטעם מלך מרוקו מוחמד החמישי.
השתתף במשך מספר שנים בכינוס השנתי של מועצת הרבנים במרוקו שהתקיים ברבאט. עמד בקשר ידידות וקשר מכתבים ענף עם הרב שלום משאש, ששימש כרבה של קזבלנקה ובהמשך רבה של מרוקו כולה.
קורותיו > השקפתו הציונית

תמך במפעל הציונות, וראה בהרצל - "נביא אמת" ובדוד בן-גוריון וחיים ויצמן - "מושיעים". להשקפתו, אף שאלו לא היו דתיים, הם צדיקים גדולים בזכות פעילותם הכללית להצלת וכבוד ישראל. כשהתבקש לארגן תרומות ל'נטורי קרתא' - סירב בתוקף וכינה אותם: "כופרים בהשגחת ה' ברוך הוא אשר גאלנו והסיר חרפת העמים מעלינו".
גיוריו

הרב יחייה נודע בגישתו המקילה בעניין קבלת המצוות בגיור, ולצד דרישתו מהגר לקבל עליו את מצוות התורה, לא נמנע מלגייר אף אם להערכתו הגר לא יקפיד על שמירת המצוות כראוי. תחת סמכותו כדיין בבית הדין לגיור בקניטרא התגיירו מאות גרים ("גיורי קניטרא"). עם הזמן היווה כתובת לגיור עבור רבים מחכמי מרוקו ומחוצה לה, שהיו רגילים לשלוח לו בקשות לגייר לעיתים תכופות. בין הרבנים השולחים נמנים: הרב שלום משאש, הרב ידידיה מונסונייגו, הרב אברהם עשור, והרב אלעזר מור יוסף.
רבני צרפת לא ראו בעין יפה את גישתו המקילה בגיור, ומעת לעת הטילו ספק ופקפוק בכשרות גיוריו. לעומת זאת, הרבנות הראשית לישראל ובית הדין בארץ ישראל קיבלו ללא כל ספק את מעשי בית הדין בראשות הרב בן הראש.
גם הרב שלמה בן שבת, שבעברו היה רב במרוקו ובהמשך כיהן כרבה של ברצלונה, קבל על גיוריו בפני הראשון לציון הרב מרדכי אליהו. הרב אליהו הורה לו להתמקד בגיור הבאים אליו מארצו, ולמשוך ידיו מלגייר נוכרים הבאים אליו מארצות אחרות, כדי שלא תיראה התורה כשתי תורות.
לקריאה נוספת

הרב חיים אמסלם, ספר ריח ניחוח, תולדות חייו ומשנתו של הרב יחייא בן הראש. ירושלים ה'תשע"ה.