stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטונין נובוטני
ביוגרפיה

אנטונין נובוטני נולד בעיירה לטניאני (היום - חלק מפראג) למשפחת פועלים צ'כית. מגיל צעיר עבד כמסגר וכנפח. הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית. משנת 1929 מילא שורה של תפקידים במנגנון ההנהגה של המפלגה. בשנת 1937 מונה לראש הסניף של המפלגה בפראג. לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית המפלגה הקומוניסטית הוצאה אל מחוץ לחוק. נובוטני ירד למחתרת עם בכירי המפלגה האחרים. בספטמבר 1941 הוא נעצר על ידי גסטאפו ונכלא במחנה ריכוז מאוטהאוזן. הוא הצליח לשרוד במחנה עד לשחרור על ידי הצבא האמריקאי ב5 במאי 1945.
לאחר תום המלחמה הוא שב לצ'כוסלובקיה והצטרף חזרה אל מנגנון המפלגה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה. כבר בשנת 1946 נבחר לוועד המרכזי של המפלגה. לאחר ההפיכה של פברואר 1948 בה תפסו הקומוניסטים את השלטון בצ'כוסלובקיה, הפך לאחד מן הבכירים בשלטון במדינה. הוא רכש את אמונו של מנהיג המפלגה, קלמנט גוטוולד, אשר קידם אותו לעמדה בכירה בועד המרכזי של המפלגה. בשנת 1951, לאחר הדחתו של רודולף סלנסקי במשפטי פראג, מונה נובוטני לחבר בפוליטביורו. בתחילת 1953 מונה נובוטני לסגן ראש הממשלה. במרץ 1953, לאחר מותו של גוטוולד, הצליח נובוטני (בתמיכת בכירים בברית המועצות) להתמנות למזכיר ראשי של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ובכך הפך למעשה לאיש השני במדינה, לאחר הנשיא אנטנין זפוטוצקי. נובוטני ייצג את הקו הנוקשה במדינה, לעומת הנשיא זפוטוצקי וראש ממשלה ויליאם שירוקי. נובוטני נהנה מתמיכתו של מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב, לכן, לאחר מותו של זפוטוצקי ב-1957, מונה נובוטני לנשיא צ'כוסלובקיה.
בתקופתו כנשיא התנגד נובוטני לשינויים מרחיקי לכת בצקכוסלובקיה, אך יחד עם זאת נאלץ לרכך במידה מסוימת את המשטר (בעיקר בשל בעיות כלכליות במדינה). תהליך הדה-סטליניזציה בצ'כוסלובקיה של נובוטני היה איטי יותר, לעומת המדינות האחרות בגוש המזרחי. בשנת 1960 הוא הכריז על מתן חנינה לאסירים פוליטיים רבים. למרות מתן החנינה הוא עיכב ככל האפשר את תהליכי טיהור שמם של אלה, שנכלאו או הוצאו להורג בתקופת שלטונו של קלמנט גוטוולד. נובוטני הכריז על כך שצ'כוסלובקיה נכנסה לעידן הסוציאליזם, לכן לשם המדינה צורפה המילה "סוציאליסטית" - "הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית". בסוף 1967 החלה להתגבש אופוזיציה פעילה לנובוטני בהנהגת המפלגה הקומוניסטית. בינואר 1968 הוא הודח מתפקיד של המזכיר הראשון של המפלגה, בטענה כי אדם אחד לא יכול למלא שני תפקידים כה בכירים במדינה (גם מנהיג המפלגה וגם נשיא המדינה). במקומו התמנה לתפקיד אלכסנדר דובצ'ק. ההתנגדות לשלטונו של נובוטני התחילה להתגבר גם בתוך המפלגה וגם בציבור הרחב. לאור המצב , ב22 במרץ 1968 התפטר אנטונין נובוטני מתפקיד הנשיא. לודביק סבובודה מונה במקומו לתפקיד הנשיא. התפטרותו של נובוטני הייתה למעשה תחילתו של האביב של פראג.
לאחר פרישה מהתפקיד ניהל נובוטני חיים של גמלאי. בשנת 1971 הירשה לו גוסטב הוסאק לחזור לפוליטיקה - הוא מונה לחבר בוועד המרכזי של המפלגה. בשלב זה לנובוטני כבר לא הייתה השפעה כלשהי בפוליטיקה צ'כוסלובקית. למעשה הוא מילא תפקיד ייצוגי בלבד. ב־28 בינואר 1975 הוא מת בבית נופש ליד פראג ממחלת לב. הוא נקבר ב1 בפברואר בטקס צנוע. אף אחד מבכירי השלטון באותם הימים לא השתתף בהלוויה שלו.
ערכת רוני

ערכת רוני (RONI) היא תושבת עבור אקדחים ממספר דגמים, שמסבה את האקדח למעין תת מקלע או קרבין. הערכה פותחה בישראל.
תיאור הערכה

הערכה עשויה פולימר קשיח יצוק על שדרת אלומיניום תעופתי, יש לה ארבע מסילות פיקטיני להתאמת עזרים טקטיים שונים, כגון כוונת, פנס ואביזרים נוספים. ניתן לחבר לה רצועת נשיאה ולהשתמש בה עם קת פתוחה או סגורה. פעולת הירי נעשית מהאקדח עצמו, כלומר בלחיצה על הדק האקדח נורה כדור ממחסנית האקדח דרך קנה האקדח.
משקל ההתקן כולו קטן בהרבה ממשקל תת-מקלע, או קרבין, דומים.
ערכת רוני תואמת לאקדחים גלוק 17, גלוק 19, יריחו, HS 2000, זיג זאואר, CZ 75 P-07 DUTY ולבול צ'ירוקי (אנ').
הערכה משווה לאקדח מראה גדול ומרתיע ומאפשרת אחיזה יציבה ונוחה ליורה, בכך היא מייעלת את הירי ומשפרת את טווח הפגיעה של האקדח ואת הדיוק שלו, מפחיתה שגיאות ירי ומאפשרת פגיעה בטווח של 50 עד 100 מטר.
הערכה פותחה בישראל על ידי חברת CAA, היושבת בקריית גת, אשר יוסדה על ידי משה עוז.
ראו גם

קורנרשוט
הערות שוליים

↑  אבי מור, ערכת רוני לאקדחים, באתר Shotgun
↑  יובל אזולאי, ‏הסיפור על החברה הישראלית שמוכרת בארה"ב אביזרי כלי נשק, באתר גלובס, 13 בנובמבר 2013
כוונת ברזל

כוונות ברזל של רובה M-16.
הדגמת שימוש בכוונות ברזל לשם כיוון. הכוונת החרירית מצויה על ידית הנשק, סמוך לעינו של החייל, בעוד הכוונת הלהבית ניצבת על כן משולש סמוך לקצהו של קנה הרובה.
כוונת ברזל היא הכוונת הסטנדרטית של רוב כלי היריה כיום, ובפרט רובים. בסוף המאה ה-20 נכנסו לזירה כוונות אופטיות מתקדמות, כגון כוונת רד פוינט, ההופכות את מלאכת הקליעה לקלה ומהירה יותר, אך למרות זאת, רוב כלי היריה כוללים גם כוונות ברזל לגיבוי, מאחר שהן פשוטות ואמינות ולא דורשות מקור אנרגיה חיצוני (כגון סוללה חשמלית).
כוונות הברזל מאפשרות כיוון גאומטרי, כלומר המסתמך על יישור העין ושתי נקודות נוספות (כוונת אחורית וכוונת קדמית) על קו אחד, שעובר גם דרך הנקודה אליה מכוונים. הכוונת האחורית מורכבת בדרך-כלל מחריר כלשהו, ונקראת "כוונת חרירית" והכוונת הקדמית - שנקראת "כוונת להבית" - מורכבת מבליטה גבוהה, ונמצאת בחלקו הקדמי של הקנה. כדי לפגוע במטרה יש להביא את המטרה למצב כזה שבו הכוונת הלהבית שמצביעה עליה נמצאת במרכז הכוונת החרירית.
קו הכוונות שהוא קו דמיוני העובר במרכז הכוונות אינו מקביל לקנה אלא שהוא מונמך במטרה לתקן את הסטייה שנוצרת בין קו הכוונות לבין המסלול הבליסטי שעושה הקליע לאחר שנפלט מהקנה. זווית ההנמכה של הכוונות מותאמת למרחק שבו ממוקמת המטרה והולכת ועולה ככל שהמטרה רחוקה יותר. את כוונות הברזל יש לאפס עם הקנה כדי להבטיח שאכן הכוונות מכוילות כראוי עם הקנה והרובה יפגע במטרה.
ראו גם

כוונת השלכה
חרם על ישראל

קריאה לחרם במהלך הפגנה של BDS, במלבורן, אוסטרליה
חרם על ישראל הוא הטלת עיצומים על מדינת ישראל מתוך מטרה לפגוע בה או לגרום לה לפעול בצורה הרצויה למטיל החרם, או משום שלמטיל החרם יש ביקורת על מדיניותה של ישראל (אנ'). היא ננקטת לרוב על מנת להביע ביקורת על מדיניותה ופעולותיה ביחס לפלסטינים, לגרום לישראל לפעול מדינית בצורה הרצויה למטיל החרם (יציאה משטחים, התרת שיבת פלסטינים לתחומיה או הכרה במדינה פלסטינית), להביא לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני או אפילו על מנת להביא לחיסולה של ישראל כמדינה יהודית על ידי פגיעה כלכלית. ניתן להבחין בין ארבעה סוגי חרמות עיקריים המופעלים על מדינת ישראל: אקדמי, תרבותי, מדיני וכלכלי.
ישנם מספר קמפיינים בינלאומיים המעודדים חרם על ישראל, הידועים שבהם כוללים את שבוע האפרטהייד הישראלי, מסעות התעמולה של חג המולד ומסע התעמולה של ה-BDS. עיקר מאמצי החרם על ישראל מאורגנים על ידי הפלסטינים וארגוני שמאל רדיקלי.
לפי הליגה נגד השמצה, החרם על ישראל ובפרט תנועת ה-BDS הן תנועות המבקשות להפלות את ישראל על בסיס לאום והיותה מדינת העם היהודי.
מלחמת חרבות ברזל הובילה לחרם על ישראל בשלל תחומים במדינות רבות.
חרם מדיני

בשנותיה הראשונות מדינת ישראל סבלה מבידוד מדיני יחסי מצד המדינות הערביות, לאור הסכסוך על ארץ ישראל עם המדינות הערביות. בתקופה זו היחסים המדיניים והכלכליים של ישראל עם ארצות הברית והמדינות האירופאיות היו די נייטרליים וזאת על רקע המלחמה הקרה, מאפייניה הסוציאליסטים של ישראל והשאיפה האמריקאית למנוע מהמדינות המוסלמיות לחבור לברית המועצות, וכן הרצון המערבי להשיג גישה למשאבי הטבע ולשוק הצרכנים הגדול במדינות הערביות. החל מראשית שנות השבעים עם התחזקות הסוציאליזם והתנועות האנטי-קולוניאליות, אנטי-אימפריאליות ואנטי-מערביות באמריקה הלטינית ובמזרח התיכון, חברו תנועות השמאל עם התנועות האסלאמיות, בשיתוף ברית המועצות, נגד המערב; ואימצו את ישראל לסמל כל אלו. בתקופה זו ישראל נעשתה ליותר ויותר מבודדת מהעולם הלטיני, אנטי-מערבי והסוציאליסטי, כמו לאויבת תנועות השמאל ברוב מדינות העולם; דבר שגרם לישראל להתקרב יותר לארצות הברית וזה גרם להגברת האיבה נגדה. השיא הגיע בהחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שם הציונות הוגדרה כביטוי לגזענות וישראל למדינת אפרטהייד. לאורך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 גדל כוחן והשפעתן של תנועות השמאל בעולם ובציבור, בפרט במערב. בהתאם גם התגברה איבת הציבור והמדינות בראשות תנועות השמאל נגד ישראל, לאור החברות המתגברת בין ישראל לארצות הברית וכן לאור התפיסה כי ישראל מייצגת את כל מה שהשמאל מתנגד לו - אימפריאליזם, קולוניאליזם ומערביות.
במהלך שנות השמונים החלה מצרים להתקרב לארצות הברית ובמקביל להתרחק מהסובייטים, גורם אחד מני רבים שיצרו את התנאים שאפשרו את הסכם השלום בין ישראל למצרים. עם התפרקות ברית המועצות בשנות התשעים וההטבה ביחס כלפי המערב, גם היחס כלפי ישראל החל להטיב וישראל החלה ליצור קשרים מדיניים עם מדינות שטרם היה לה את ההזדמנות לכך. ביניהן מדינות שונות מאירופה, דרום אפריקה, אמריקה הלטינית ואף ירדן, בחתימה על הסכם השלום בין ישראל לירדן. עם זאת באופן כללי היחס שקיבלה ישראל מיתר המדינות הערביות המשיך להיות קר. השיפור במצבה המדיני של ישראל בשנות התשעים בא לידי ביטוי בנקודת השיא, החלטה 4686 של העצרת הכללית של האו"ם, שביטלה את החלטה 3379 הקודמת.
במהלך המאה ה-21 עם התחזקות תנועות האסלאם הפונדמנטליסטי, החל שיתוף פעולה מסוים בין ישראל למספר מדינות הערביות וזאת לאור האיום שתנועות פונדמנטליסטיות אלו מציבות לא רק על העולם המערבי והלא-אסלאמי, אך גם על האסלאם המתון. תנועות כדוגמת אל-קאעידה, דאעש, האחים המוסלמים וחמאס.
נכון לשנת 2013 כ-160 מדינות מכירות בישראל ומקיימות עמה יחסים דיפלומטיים. 36 מדינות אינן מקיימות איתה יחסים דיפלומטיים, 26 מדינות אינן מכירות בישראל, רובן הגדול מדינות מוסלמיות.
חרם מדיני > מדינות ערב והליגה הערבית > מדינות ערב במזרח התיכון ואפריקה והליגה הערבית

מדינות ערב (במזרח התיכון ובאפריקה) אשר היו חברות בליגה הערבית הצביעו נגד תוכנית החלוקה של האו"ם, אותה ראו כמפלה לטובת היהודים ואף יזמו חרם כלכלי על יהודי ארץ-ישראל ולאחר מכן על מדינת ישראל (ראו להלן "חרם כלכלי"). לאחר הכרזת ישראל על עצמאותה בשטח אשר לפי תוכנית החלוקה הוכר כשטח מדינת ישראל, הליגה הערבית חזרה בשנית על התנגדותה הרשמית ליישום "פתרון שתי מדינות" במכתב אותו הגישה לאו"ם. באותו היום, צבאות מדינות ערב השכנות פלשו לשטח אשר הוקצה לפי תוכנית החלוקה למדינה היהודית ופרצה מלחמת העצמאות. עם סיומה, סירבו מדינות ערב לחתום על הסכמי שלום לסיום הלחימה והסכימו רק להסכמי שביתת נשק על מנת שצה"ל לא יפלוש לתחומן. כתוצאה ממצב זה הוחרמה ישראל על ידי מרבית מדינות ערב (למעט ירדן, איתה התקיימו קשרים משמעותיים עד 1951) עד לסוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
לאחר מלחמת ששת הימים, בקיץ 1967 מנהיגי שמונה מדינות ערביות נפגשו בועידת חרטום אשר נערכה בסודאן על מנת לדון בעמדה הערבית כלפי ישראל. הם הגיעו להסכמה כי לא תהיה הכרה בישראל, לא יהיה שלום עם ישראל ולא יהיה משא ומתן עם ישראל. לאחר חתימה על הסכמי השלום עם מצרים בשנת 1979, גורשה מצרים מהליגה הערבית. כתוצאה מההסכם ישראל החלה ביחסים עם מדינות מוסלמיות שאינן ערביות כגון ניגריה, ניז'ר, מאלי וצ'אד. יחסים אלו נותקו בעקבות חרם של האיחוד האפריקני על ישראל. חלק מהיחסים שוקמו בשנות התשעים, לאחר חתימה על הסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994.
יוצאת דופן מבין המדינות המוסלמיות היא איראן, אשר הייתה בין המדינות הראשונות אשר הכירו במדינת ישראל בזירה הבינלאומית (במרץ 1950 הכרה "דה-פקטו" בלבד), וכן פיתחה יחסי ידידות ואף נחשבה לידידתה המוסלמית הקרובה ביותר של ישראל עד לפרוץ המהפכה האיראנית, בשנת 1979. שגריר ישראל נמלט מאיראן עוד באותה השנה, לאחר תקיפות אתרים ישראלים. איראן מחרימה את ישראל ומנהיגיה קוראים פעמים רבות להחרים את ישראל ואף להשמידה.
עד היום עדיין מחרימות את ישראל מספר מדינות ערב.
חרם מדיני > מדינות ערב והליגה הערבית > מדינות באפריקה

עם הקמת מדינת ישראל, כינון יחסים דיפלומטים עם מדינות אפריקה לא היו בראש מעייניה. החל מ-1956 החליטה שרת החוץ גולדה מאיר להרחיב את נציגויות ישראל באפריקה, כך שעד לאמצע שנות ה-60 היו לישראל נציגויות דיפלומטיות ב-33 מדינות ביבשת אפריקה. לאחר מלחמת ששת הימים החלה סחיפה, בעידודן של מדינות ערב והגוש הקומוניסטי, ומדינות אפריקה החלו לנתק קשרים דיפלומטים עם ישראל בזו אחר זו. בשנות ה-70 המוקדמות הכריז האיחוד האפריקאי חרם על ישראל והפך קיום קשרים של מדינה אפריקאית עם ישראל לכמעט בלתי אפשריים. באפריקה שמדרום לסהרה נותרו רק שלוש מדינות שהמשיכו לכונן קשרים עם ישראל: מלאווי, לסוטו וסווזילנד.
מנהיגים ישראלים, שהרגישו נבגדים כתוצאה מהמדיניות האפריקאית, העמיקו את קשריהם עם משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, דבר אשר גרם לחוסר שביעות רצון בצד האפריקאי והוביל להצבעה בעד החלטת האו"ם שהשוותה ציונות לגזענות ב-1975. לאחר מכן חזרה ישראל לרכז מאמצים במדינות אפריקה ואסיה והחלה לקשור קשרי שיתוף פעולה בכלכלה ובצבא. מדינות אפריקה לא מיהרו להחזיר את קשריהן המדיניים עם ישראל ורק באמצע שנות השמונים של המאה ה-20 חזרו לקשור קשרים דיפלומטיים עם ישראל כך שבראשית שנות התשעים כוננו קשרים דיפלומטיים רק עם מעט ממדינות אפריקה. עם זאת, בשנות ה-90 חזרו יותר ויותר מדינות לכונן קשרים דיפלומטיים מדיניים עם ישראל, כך שבסופן קיימה ישראל קשרים עם כ-40 מדינות אפריקאיות (יותר ממספר המדינות איתם קיימה יחסים מדיניים בתחילת שנות ה-60), כאשר חלקן מעולם לא קיימו קשרים מדיניים עם ישראל בעבר.
בנובמבר 2013, בעקבות לחץ של הפלסטינים, החליטה דרום אפריקה לנתק מגע עם הממשל הישראלי, ולהימנע מלערוך ביקורים רשמיים של שרים לישראל.
חרם מדיני > איסור כניסה לבעלי דרכון ישראלי

מדינות ערביות רבות מסרבות לאשר כניסה לבעלי דרכון ישראלי. חלקן מסרבות לאשר כניסה גם לאנשים שעל דרכונם מוטבעת חתימת כניסה ויציאה מישראל (למשל בנגלדש ופקיסטן). לעיתים, נאסרת כניסה אף של אנשים אשר מוטבעת בדרכונם חותמת המעידה על כך ששהו בישראל - וזאת ללא חותמת ישראלית. לדוגמה, חותמת מצרית המעידה על יציאה ממעבר טאבה תעיד על כניסה לישראל (ערב הסעודית).
מדינות אשר אוסרות כניסת בעלי דרכון ישראלי נכון ל-2020: איראן, אלג'יריה, אפגניסטן, בנגלדש, ברוניי, ג'יבוטי, כווית, לבנון, לוב, מלזיה,סומליה, סוריה, עיראק, ערב הסעודית (למעט לצורך עלייה לרגל של אזרחים מוסלמים), פקיסטן ותימן. מתוכן, איראן אלג'יריה, כווית, לבנון, לוב, סודאן, סוריה, ערב הסעודית ותימן אף אוסרות כניסת בעלי דרכונים עליהם מוטבעת ויזה או חותמת ישראלית.
חרם מדיני > מדינות אירופה

| --- | --- |
 :  ראו גם – יחסי האיחוד האירופי-ישראל
ארבע המדינות חברות האו"ם, מתוך שש המדינות שהיו הגרעין המייסד של האיחוד האירופי, לוקסמבורג, בלגיה, צרפת והולנד, יצרו קשרים דיפלומטיים עם ישראל, כבר בינואר 1949. בעוד שיחסי החוץ של ישראל עם האיחוד האירופי משתנים בשל יחסיה עם המדינות השונות המרכיבות אותה, הרי שרשמית, אף המתנגדות ביותר לישראל מבין מדינות אירופה המערבית לא החרימו אותה בחרם כללי ומקיף. עם זאת לעיתים נמנעו מדינות אלו משיתוף פעולה עם ישראל, אף שהדבר נעשה לרוב באופן נקודתי ומצומצם.
באירופה המזרחית היה מצב עניינים שונה. ברית המועצות הכירה במדינת ישראל יומיים לאחר הקמתה ויחסיהן בשנים הראשונות היו חמים. היחסים עם ברית המועצות בפרט ומדינות הגוש הקומוניסטי בכלל הידרדרו משמעותית ובשנת 1953 בוצע פיגוע בצירות הסובייטית, אשר גרם לניתוק היחסים באופן זמני. לאחר מלחמת ששת הימים וכיבוש שטחים ממדינות ערב הסמוכות, ניתקו ברית המועצות ומדינות מזרח אירופה (מלבד רומניה) את קשריהן עם ישראל כמחאה על כך שהיא לא נסוגה מהשטחים שכבשה. יחסים אלה חודשו רק לאחר נפילת חומת ברלין והתפוררות הגוש הקומוניסטי. בשנות ה-90 חל שיפור ביחסי החוץ של ישראל וב-1989 28 מדינות מזרח אירופה וברית המועצות לשעבר החלו לקשור קשרים עם ישראל.
טורקיה, הגם שהיא מדינה השוכנת רק חלקית באירופה, מהווה אחת המדינות המוסלמיות הבודדות באירופה ויחסיה עם ישראל הושפעו מהסכסוך הישראלי-פלסטיני. עם עליית רג'פ טאיפ ארדואן החלה טורקיה בהצגת קו אנטי-ישראלי, שהחריף אחרי מבצע עופרת יצוקה והתדרדר עד לנתק ביחסים בעקבות המשט לעזה במאי 2010. ב-2011 גורש שגריר ישראל מטורקיה ועל אף שלא הוכרז חרם מדיני על ישראל, ראש הממשלה הטורקי הודיע על הפסקת כל קשרי המסחר הצבאיים והביטחוניים בין שתי המדינות. ב-2013, לאחר התנצלות ישראלית אשר התקבלה בטורקיה, חזרו היחסים למתכונתם הקודמת.
החרם הערבי

כבר בשנת 1921, 27 שנים לפני הקמת מדינת ישראל, החלו הניסיונות הראשונים להחרמת עסקים יהודיים. לאחר מספר חרמות בעלי היקף מקומי ולכל היותר מזרח-תיכוני הוטל ב-2 בדצמבר 1945 החרם הערבי הרשמי, על ידי הליגה הערבית. הוכרז ש"ייצור יהודי ומוצרים יהודיים אינם רצויים בארצות ערב" וכן נקראו התאגדויות ערביות לסרב להתקשר, בכל צורה שהיא, עם כל סוג של ייצור ציוני. עם הקמת מדינת ישראל, בשנת 1948, הורחב החרם ובעצם כלל שלושה רבדים כאשר הוחרמו גם צדדים שלישיים המנהלים קשרי עסקים עם ישראל ותוכנן להחרים גם צדדים רביעיים, המנהלים קשרים עסקים עם הצדדים השלישיים בעלי הקשרים העסקיים עם ישראל. אין כל ספק שהחרם פגע בישראל אך גם ברור שהחרם לא פגע בישראל ברמה המתוכננת על ידי הליגה הערבית. בשנות ה-80 ועד לשנות ה-90 המוקדמות חלה מגמה של התרופפות בחרם הערבי. למעט סוריה, אין אכיפה של הרובד השני בחרם (החרמת צדדים שלישיים המנהלים קשרי עסקים עם ישראל) אצל חברות הליגה הערבית. עם זאת איראן, אף שאינה מדינה חברה בליגה הערבית, מנסה לאכוף את הרבדים השני והשלישי של הליגה הערבית.
החרם הערבי נאכף בקפידה בעשורים הראשונים לקיום המדינה וגרם לחברות בינלאומיות גדולות להימנע מפעילות בישראל לאורך שנים רבות. למרות זאת כלכלנים רבים טוענים כי לחרם היו גם השפעות חיוביות על הכלכלה הישראלית, והוא תרם לצמיחתה של תעשייה ישראלית עצמאית בתחומים רבים.
רקע לחרמות חברתיים וכלכליים במאה ה-21

על רקע ועידת קמפ דייוויד בין אהוד ברק ליאסר ערפאת פרצה בספטמבר 2000 האינתיפאדה השנייה, גל מהומות אלימות פלסטיניות ששילב גם פעולות טרור פלסטיני. בימים הראשונים של המהומות שידר צוות France 2 כתבה עם סרט המתארת את מותו לכאורה של מוחמד א-דורה, ילד פלסטיני בן 12, מירי חיילי צה"ל בצומת נצרים שברצועת עזה. הכתבה תרמה לשלהוב הרוחות ולעלייה חדה בתקריות אלימות ואנטישמיות כנגד ישראלים ויהודים בארץ ובעולם. בשנתיים שלאחר מכן, האינתיפאדה רק החריפה, ופיגועי ההתאבדות הרבים שביצעו פלסטינים בישראל הכריחו את ישראל לנקוט בפעולות צבאיות חריפות יותר ויותר. צה"ל החל לבצע סיכולים ממוקדים נגד פעילי טרור בכירים ובמקביל כוחות יבשה נכנסו יותר ויותר לשטחי A. במרץ 2002, בעקבות חודש עקוב מדם בו נרצחו למעלה מ-100 ישראלים, ואחרי טבח ליל הסדר, הורה ראש הממשלה אריאל שרון על פתיחת מבצע חומת מגן למיגור הטרור. במבצע זה, הגדול מסוגו שנערך מזה שנים רבות, נהרגו מאות פלסטינים ונגרם נזק קשה לתשתיות בשטחי יהודה ושומרון. השיא היה בקרב בג'נין בו דחפורי D9 משוריינים גרמו להרס רב במחנה כדי להכריע את הקרב. הפלסטינים הפיצו האשמות שקריות על טבח שערך צה"ל בג'נין, והאשמות אלה תרמו לעליה חדה באנטישמיות החדשה ובגינויים למדינת ישראל בעולם. גם בניית גדר ההפרדה, שנועדה למנוע חדירת מחבלים (ובעיקר מחבלים מתאבדים), גררה גינויים לישראל וכונתה "חומת האפרטהייד" בידי מתנגדיה.
על רקע התהודה העולמית שעוררה האינתיפאדה השנייה התקבלה החלטת פורום NGO, פורום הארגונים הלא-ממשלתיים, מטעם ועידת האו"ם נגד הגזענות ושנאת הזר -ועידת דרבן הראשונה. החלטה זו, אף כי לא נכללה בהצהרות הוועידה הסופיות, קראה להטלת סנקציות וחרמות מחייבים ומקיפים ולניתוק כל הקשרים (דיפלומטיים, כלכליים, חברתיים, תמיכות, שיתוף פעולה צבאי ואימונים צבאיים משותפים) בין כל המדינות וישראל. מרי רובינסון, נשיאת הוועידה אשר הייתה נוכחת במקום, אמרה שהייתה בפורום "אנטישמיות נוראית".
קריאות לחרם כלכלי, תרבותי ואקדמי משולב נשמעו לראשונה ב-2002 אך קמפיין משמעותי החל רק ב-2004 עם השקת הקמפיין הפלסטיני לחרם אקדמי ותרבותי על ישראל ברמאללה. קריאות נוספות לחרם נשמעו בהמשך גם על ידי גופים וארגונים נוספים ולעיתים אף על ידי תושבי ישראל. בקרב הארגונים האנטי-ישראליים קיימים ספקות באשר להצלחתו של החרם בייחוד לאור התפיסה הקיימת אצל חלק מהמחזיקים בדעות אנטי-ישראליות, שישראל מצליחה לחמוק מעונש באופן שיטתי.
כמו כן, החל מ-2004 בין החודשים פברואר-מרץ מתקיים בארץ ובעולם שבוע האפרטהייד הישראלי. מטרת אירועי שבוע האפרטהייד הוא לעודד חרם על ישראל על ידי הצגתה כמדינת אפרטהייד, הנוקטת במדיניות אפרטהייד, לטענת המארגנים, כלפי הפלסטינים וכן ליצור תמיכה בנקיטת סנקציות וחרמות כלפי מדינת ישראל. עם זאת, פעילים ישראליים מקומיים המארגנים את אירועי שבוע האפרטהייד טוענים שמטרת הכנסים שנערכו היא לבודד את ישראל מבחינה בינלאומית. אירועי שבוע האפרטהייד מבוססים בחלקם על תעמולה פלסטינית ולעיתים כוללים הסתה כנגד ישראל.
חרם כלכלי

| --- | --- |
 :  ראו גם – BDS#חרם עסקי על ישראל
החל משנת 2005 ישנו קמפיין פעיל של מאות ארגונים פלסטינים וארגוני שמאל רדיקלי פרו-פלסטיניים הנקרא BDS (ראשי תיבות של "חרם, משיכת השקעות, סנקציות") הקורא להחרים כלכלית את מדינת ישראל ועסקים וארגונים ישראליים. קמפיין ה-BDS קורא גם לחרם אקדמי וחרם תרבותי על ישראל. במדינות רבות בעולם נערכו קמפיינים מקומיים שנועדו לגרום להוצאת השקעות בישראל ובחברות הקשורות לישראל וכן מחברות מקומיות אשר "מרוויחות מהכיבוש". כתוצאה מכך בוטלו מספר השקעות בארגונים, עסקים ומיזמים הקשורים בצורה כלשהי לישראל. כך למשל, בשנת 2024 פורסם כי עסקים ישראליים נתקלים בקשיים כלכליים בשל קריאות לחרם ברשתות החברתיות ובקרב צרכנים.
חרם כלכלי > תוצרת התנחלויות

התנחלויות נתקלות לעיתים קרובות בעיצומים החריפים ביותר. משום כך, נערכים לעיתים חרמות המכוונים במיוחד נגד כלכלת יישובים אלו. הרשות הפלסטינית אסרה בחוק למכור מוצרי התנחלויות בשטחה. בנוסף, ישנם עסקים ואיגודים המחרימים לחלוטין תוצרת שמקורה בהתנחלויות ומדינה אחת החליטה רשמית על סימון מוצרים המיוצרים בהתנחלויות, כאשר קיים חשש שהסימון יביא לחרם. עם זאת, ישראל חתומה על הסכמי סחר בינלאומיים, כך שניסיונות להחרים תוצרת ישראלית נתקלים בקשיים. תחקיר גרמני שנערך קבע כי הכוונה המסתמנת היא סימון מוצרי התנחלויות כמוצרים שאינם מיוצרים בשטח ישראל על מנת לעקוף את הסכמי הסחר.
לעיתים קיימים קשים בסימון והחרמת מוצרי ההתנחלויות, למשל בשל כך שספקים מערבבים תוצרת זו עם תוצרת אחרת שמקורה בישראל. לפעמים גם קיים כעס מצד אותם ארגונים על כך שעסקים אחרים משתפים פעולה, מבחינה עסקית, עם תוצרת ההתנחלויות. במקרים אלו קיימות קריאות להחרים - ולעיתים גם מוחרמים בפועל - ארגונים בהם קיימת פעילות הן בהתנחלויות והן בישראל וכן ספקים "המשתפים פעולה" עם יצרני ההתנחלויות. כך לדוגמה בהנחיות שפרסם האיחוד האירופי, גופים המקבלים כספים מהאיחוד יצטרכו להתחייב שלא להשתמש בקבלני משנה מתחומי הגדה המערבית או מזרח ירושלים.
חרם אקדמי

| --- | --- |
 :  ראו גם – אנטישמיות באוניברסיטאות במאות ה-20 וה-21
תנועת ה-BDS (ראשי תיבות "חרם, משיכת השקעות וסנקציות") וכן יוזמות עצמאיות קראו לאורך השנים להטיל חרם אקדמי על מוסדות האקדמיה הישראלית (אנ'), בטענה כי הם משתפים פעולה עם הממשל הישראלי ותורמים לכיבוש השטחים. באקדמיה הישראלית עצמה, יש מספר מצומצם של אקדמאים שתומכים בחרם זה. התומכים בו מהווים מיעוט של כ-2% מהמרצים בארץ ונתקלים בפעמים רבות בביקורת קשה מצד עמיתיהם, הפרופסורים הישראלים. גם סטודנטים ישראלים מעטים תומכים בחרם האקדמי ועוררו זעם ציבורי. כלפי חלק מתומכי החרם בחו"ל נשמעות טענות על גזענות ואנטישמיות.
מטילי החרם האקדמי הבולטים הם ארגון המורים הארצי באירלנד, אשר קרא לפרלמנט האירי להרחיב את החרם האקדמי "עד ש (ישראל) תסיר את המצור הבלתי חוקי על עזה והכיבוש על אזור הגדה המערבית", "איגוד מרצי האוניברסיטאות" הבריטי אשר החרים החל מ-22 באפריל 2005 את האוניברסיטאות בר-אילן וחיפה לתקופה של כחודש, הפיזיקאי סטיבן הוקינג, ששימש כפרופסור בכיר לפיזיקה באוניברסיטת קיימברידג' והאגודה ללימודים אמריקניים (ASA) בארצות הברית. כמו כן, לאור עצומה ומחאה נרחבת בדרום אפריקה, קיבלה על עצמה אוניברסיטת יוהנסבורג להפסיק כל שיתוף פעולה מחקרי או לימודי עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב הקשור במישרין או בעקיפין לצה"ל וכן לחתוך כל קשר אם יתברר שהוא קשור להפרה של זכויות אדם כלשהן וזאת למרות הקשר המבוסס שלהן, עוד מלפני שנות ה-90. בזו אחר זו החלו אוניברסיטאות אחרות בדרום אפריקה לבדוק את קשריהן עם ישראל ולהצהיר שאין להן כאלה. ב-27 ביולי 2012 הכריזה אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת ויטווטרסראנד (ויטס) על חרם תרבותי ואקדמי על ישראל. במדינות רבות בעולם נשמעו קריאות להחרמת ישראל, אך רובן לא עברו בהצבעות או שבוטלו זמן קצר לאחר מכן. הידועה בהן היא החלטה של "איגוד מרצי האוניברסיטאות" הבריטי להחרים אקדמית את ישראל, החלטה אשר כאמור בוטלה לאחר מכן.
ביולי 2023 החליטה האגודה האנתרופולוגית האמריקנית, שבה חברים 12 אלף אנשי אקדמיה, להטיל חרם אקדמי על ישראל. בהחלטה הועלו טענות למדיניות אפרטהייד על ידי ישראל ונאמר שישראל מבצעת הפרה מתמשכת של זכויות האדם של הפלסטינים, כפי שנקבע בחוק הבינלאומי. כחלק מההחלטה, על מוסדות אקדמיים ישראליים ייאסר שימוש, הפצה או פרסום חומרים של הארגון וחבריו.
במהלך מלחמת חרבות ברזל נקבע חרם אקדמי על ישראל על ידי גופי אקדמיה רבים.
חרם אקדמי > אוניברסיטת אריאל

בשל מיקומה הייחודי של אוניברסיטת אריאל, הפועלת משטח הנמצא מחוץ לתחומי הקו הירוק, הופעלו לחצים, חרם פנימי וביקורת רבות במטרה למנוע את הקמתה. גם בחו"ל נמתחה ביקורת ציבורית שלעיתים החריפה עד כדי קריאה להחרמה אף עוד לפני הפיכת המרכז האקדמי לאוניברסיטה. כאשר ביקר נשיא ארצות הברית אובמה בישראל הוא נמנע מלהזמין לנאומו סטודנטים מאוניברסיטת אריאל, על אף שהזמין סטודנטים מכל אוניברסיטה אחרת בארץ. צעד זה התפרש כחרם מצידו על אוניברסיטת אריאל ועורר ביקורת. כמו כן הוחרמו סטודנטים מהאוניברסיטה עוד כאשר הייתה מכללה, ונפסלו מלהשתתף בתחרות ספרדית בחסות משרד השיכון הספרדי מחמת מיקומה הגאוגרפי של המכללה. מנהל התחרות הסביר כי מדובר בהחלטה של ממשלת ספרד. בעקבות הפסילה החליטה אריאל לתבוע את משרד השיכון הספרדי, ולאחר שהאחרון לא הצליח להמציא אסמכתה לחוקיות פעולתו, נחתם הסכם פשרה שבמסגרתו הודתה ממשלת ספרד כי הפסילה נעשתה שלא כדין, ופִצתה את אוניברסיטת אריאל בסכום של כ-430 אלף ש"ח.