stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' אליסון
קריירת העיתונאות

בתחילת דרכו אליסון עבד כמזכירו של שופט, במקביל להשתתפות כשחקן חובב בקבוצה של כפר מגוריו. אליסון כתב על קבוצתו, ולבסוף שוכנע על ידי עורך העיתון לעבוד כעיתונאי במשרה מלאה. אליסון הקדיש את עיקר זמנו לקליבלנד ולמידלסברו, למעט שנה אחת בדבונפורט, ולמשך תקופה קצרה היה עוזרו של מאמן מידלסברו.
אליסון עבר ללונדון ב-1906, והחל לעבוד ככתב ספורט עבור קבוצת העיתונים של אדוארד הלטון. לאחר ארבע שנים הוא התמנה לתפקיד הכתב המסקר מרוצים של כלבי גרייהאונד מטעם העיתון Sporting Life. זמן קצר לפני הכתרתו של ג'ורג' החמישי ב-1911 הוא התמנה לשליח של הניו יורק פוסט בלונדון, ושנה אחת לאחר מכן הוא הצטרף לצוותו של ויליאם רנדולף הרסט. הוא עבד אצל הרסט עד 1934.
אליסון עבד עבור משרד המלחמה הבריטי והאדמירליות בזמן מלחמת העולם הראשונה, עסק בכתיבת תעמולה ומאוחר יותר הצטרף לגדודים המעופפים המלכותיים (אחד מהגופים שממנו נוצר חיל האוויר המלכותי). לאחר המלחמה הוא החל לעבוד כשדרן, הצטרף ל-BBC והפך לאדם הראשון המפרשן ברדיו על אירועים כגון דרבי אפסום או הגראנד נשיונאל (ביחד עם מייריק גוד שהיה כתב המרוצים של ה-BBC). בנוסף, אליסון היה הפרשן במשחק השנתי הקבוע בין נבחרת אנגליה לנבחרת סקוטלנד, והיה גם הפרשן בגמר גביע ה-FA של 1927 שבו שיחקו ארסנל וקארדיף סיטי. בתקופה זו כבר היה לו קשר הדוק עם ארסנל.
מאמן ארסנל

אליסון עסק בפעילות הקשורה לוולוויץ' ארסנל מאז הגעתו ללונדון ב-1906. הוא התמנה לתפקיד העורך של תוכניות המועדון, והמשיך בכך גם לאחר המעבר לאצטדיון הייבורי ושינוי השם ל"ארסנל". זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה הוא הצטרף לדירקטוריון המועדון; בהתחלה הוא היה מזכיר המועדון ולאחר מכן שימש בתפקיד דירקטור-מנהל.
אליסון התמנה לתפקיד המאמן הקבוע של ארסנל בקיץ 1934, זמן קצר לאחר מותו הפתאומי של המאמן הידוע הרברט צ'פמן. המועדון זכה בשתי אליפויות רצופות (1932/1933 ו-1933/1934) תחת הדרכתם של צ'פמן ועוזרו ג'ו שו, ובעונה הראשונה שלו בתפקיד אליסון הוביל את ארסנל לאליפות שלישית ברציפות. הוא זכה עם ארסנל בגביע ה-FA‏ (1935/1936) ובאליפות נוספת (1937/1938).
ב-1939 הופיע אליסון בתפקיד עצמו בסרט "The Arsenal Stadium Mystery" שעלילתו התרחשה בהייבורי.
אליסון לא היה מעורב בניהול המועדון כמו צ'פמן; ג'ו שו וטום ויטאקר עסקו באימונים ובמשמעת השחקנים, כאשר אליסון מקדיש את עיקר זמנו למדיניות העברת שחקנים ולקשר בין המועדון לאמצעי התקשורת. ברנרד ג'וי ששיחק בארסנל באותה תקופה אמר עליו "[הוא היה] מלא טאקט, ידידותי וטוב לב. אך הייתה לו בעיה בטיפול בכדורגלנים והיה לו מחסור בידע מקצועי על המשחק". מקורביו של אליסון הזכירו את התארים שבהם זכה עם ארסנל, אם כי בשלהי שנות ה-30 המועדון לא היה בעל עוצמה כבעבר. אליסון לא הצליח למצוא מחליפים לכוכבים ששיחקו בארסנל בתחילת העשור, ובייחוד אלכס ג'יימס.
משחקי הכדורגל הרשמיים הושהו לאחר פריצתה של מלחמת העולם השנייה; רוב השחקנים של ארסנל שהובילו את המועדון להצלחותיו הרבות (כגון קליף באסטין וטד דרייק) כבר היו מעבר לשיאם (או אפילו פרשו) עם סיום המלחמה. המועדון סיים במקום ה-13 בעונת 1946/1947. אליסון כבר היה בן 60 ועייף מחייו כמאמן, והחליט לעזוב את תחום הכדורגל. הוא מת ב-1957 לאחר מספר שנים של בריאות לקויה.
לקריאה נוספת

מרטין טיילר ופיל סואר, The Official Illustrated History of Arsenal (עמוד 69), המלין, 2005 (ISBN 0-600613-44-5)
ג'ורג' בולין, הוויקונט השני מרוצ'פורד

| --- | --- |
 לידה:  1504? בליקלינג הול, ממלכת אנגליה 
 הוצאה להורג:  17 במאי 1536 (בגיל 32 בערך) לונדון, ממלכת אנגליה 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 מקום קבורה:  כנסיית סנט פיטר אד וינקולה 
 בן או בת זוג:  ג'יין בולין 
 פרסים והוקרה
 Knight Bachelor 
 חתימה:   
 
ג'ורג' בולין, הוויקונט השני מרוצ'פורד (באנגלית: George Boleyn, 2nd Viscount Rochford‏; 1503 או 1504 - 17 במאי 1536) היה אציל ופוליטיקאי אנגלי. דמות בולטת בפוליטיקה האנגלית בשנות ה-30 של המאה ה-16. היה אחיה של אן בולין, גיסו של הנרי השמיני, מלך אנגליה ודוד של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. במהלך משפטה של אן, בולין הואשם בגילוי עריות עם אחותו והוצא להורג.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

ג'ורג' היה בנם היחיד של השגריר סר תומאס בולין ואשתו, ליידי אליזבת בולין, הרוזנת מווילטשייר, בתו של הדוכס השני מנורפוק. היו לו שני אחים בשם הנרי ותומאס שלא הגיעו לבגרות. שתי אחיותיו שהגיעו לבגרות היו אן ומרי. ג'ורג' נולד ב-1504 אך יש המצביעים על 1503. ככל הנראה הוא היה צעיר ממרי, אך לא ברור האם אן הייתה מבוגרת ממנו או צעירה ממנו. ג'ורג' ואחיותיו נולדו בנורפוק, אולם ילדותם עברה עליהם בטירת היבר שבקנט.
כבר בגיל צעיר, קיווה אביו שג'ורג' יירש אותו כחצרן ופוליטיקאי. בשל כך, הוא קיבל חינוך מעולה. הוא למד אנגלית, צרפתית, לטינית ואיטלקית. לא ברור אם כמו אחיותיו, הוא השלים את חינוכו בצרפת, או שנותר באנגליה כל ימיו. יש הטוענים שהוא למד באוניברסיטת אוקספורד, אם כי הוא לא נזכר בשם רשימה של האוניברסיטה. על חייו הפרטיים ידוע מעט. ידוע הוא שהוא התחתן עם ג'יין פארקר מתישהו במהלך 1525. בינואר 1526 הם כבר נזכרים כנשואים. לא ידוע האם היו אלו נישואי אהבה או נישואים פוליטיים. כמו כן לא ידוע האם הם העמידו צאצאים. ככל הנראה שלא, כיוון שבמכתבה לתומאס קרומוול לאחר מותו של ג'ורג', לא מזכירה ג'יין שום ילד שהיא אחראית עליו. לג'ורג' היה מוניטין של רודף נשים. הוא היה כל חייו ביחסים קרובים עם אחותו אן, מה שחיזק לימים את השמועה על יחסי גילוי עריות ביניהם.
ביוגרפיה > בחצר המלכות

בגיל צעיר הוא הוצג בפני הנרי השמיני, מלך אנגליה, ובשל שנינותו ופקחותו התחבב עליו עד מהרה. הוא בילה עם המלך במשחקים, ציד והימורים. ב-1519 החל המלך לנהל רומן עם אחותו של ג'ורג', מרי. רומן זה קידם מאוד את מעמדם של הבולינים בחצר המלוכה. ב-1525 מונה ג'ורג' לאחד מעוזריו האישיים של המלך. הוא הפסיד את התפקיד כעבור שישה חודשים, בעקבות פועלו הנמרץ של הקרדינל תומאס וולזי - אויבם המושבע של הבולינים. ב-1526 החל המלך להתעניין באחותו השנייה של ג'ורג' - אן. ב-1527 הוא רצה להתחתן אתה. ג'ורג' פעל במרץ לקידום הנישואים וסייע למלך להתגרש מאשתו הראשונה קתרין מארגון ולחולל בכך את המשבר עם הכנסייה הקתולית. לאחר שהמלך נישא לאן, נסקה הקריירה של ג'ורג'. הוא קיבל מהמלך מענקים, תארים, ותפקידים חשובים. ב-1529 הוא נשלח למשימה מיוחדת מטעם מלך אנגליה בצרפת והוא בן 25 בלבד. הוא שימש כסנדק של אחייניתו אליזבת.
בנוסף לקריירה הפוליטית שלו, ג'ורג' גם נודע כמשורר, בלשן ומתרגם מוכשר. הוא תמך ברפורמות הדתיות שהעביר המלך הנרי במדינה, וסייע בתרגום טקסטים דתיים. הוא ואחותו שימשו כצוות מושלם ובדרך כלל הצליחו להשיג מהמלך כל מה שרצו. הוא היה מעורב במשפטו של תומאס מור ובהוצאות להורג של נזירים קתוליים שבאו בעקבותיו. ביוני 1534 העניק לו המלך את התואר לורד חמשת הנמלים ומנהל טירת דובר - שניים מהתפקידים החשובים והמכובדים ביותר בחצר המלוכה. נפילתם של הבולינים החלה ב-29 בינואר 1536, כאשר אן הפילה את העובר בן 15 השבועות שנשאה בקרבה. המלך השתוקק לבן זכר, והתייאש מהרעיון שאן תוכל להוליד לו כזה. בו בזמן הוא התאהב בג'יין סיימור - אחת מנשות חצרה של אן. הנפילה החלה להיות ממשית כאשר ג'ורג' לא התקבל למסדר הבירית ובמקומו התקבל ניקולס קרו - אויב מושבע של הבולינים. ב-2 במאי של אותה שנה נעצרו אן וג'ורג'. אן הואשמה בניאוף, ותחת עינויים, הצליחו החוקרים להוציא הודאות מארבעה מבני לווייתה כי הם היו מאהביה. כמו כן הואשמו ג'ורג' ואן בקיום יחסי גילוי עריות.
ביוגרפיה > ההוצאה להורג

אן נשפטה לפני ג'ורג', ונמצאה אשמה בכל הסעיפים. ג'ורג' נשפט לאחר מכן רק על גילוי עריות. המהלך נעשה בחכמה, כיוון שלאחר שאחותו כבר הואשמה לא ניתן היה לזכות אותו. אסטאס שאפווי, שגריר האימפריה הרומית הקדושה בלונדון, ציין שג'ורג' הקים חומת הגנה מפוארת, ומרבית הנוכחים באולם בית המשפט האמינו שהוא יזוכה. לא נמצאו שום ראיות לגילוי עריות פרט לכך שפעם הוא בילה זמן רב מדי עם אחותו. ההימורים היו שג'ורג' יזוכה, אלא שלמרבה ההפתעה הוא נמצא אשם ונגזר עליו למות בתלייה. מאוחר יותר הומתק גזר הדין לעריפת ראש בגרזן. נכסיו הוחרמו, אולם הוא ביקש שחובותיו ישולמו מהם, כיוון שהוא לא רוצה שאף אחד יסבול ממותו. ג'ורג', יחד עם ארבעה גברים אחרים שהואשמו בניאוף עם אן, נלקחו לגבעת מצודת לונדון בבוקר ה-17 במאי 1536. ג'ורג' נשא נאום ארוך מאוד בו ביקש את סליחת כל מי שפגע בו, ולאחר מכן הגיש את ראשו בשלווה תחת הגרזן. ראשה של אן נערף יומיים לאחר מכן. מותם סימן את קץ השפעתה של משפחת בולין באנגליה.
לקריאה נוספת

פיליפה גרגורי, בת בולין האחרת, אופוס, 2005
Antonia Fraser, "The Six Wives of Henry VIII", 1992.
Eric Ives, "The Life and Death of Anne Boleyn", 2004.
Marie-Louise Bruce, "Anne Boleyn", 1972.
Kelly Hart, "The Mistresses of Henry VIII".
Alison Weir, "Henry VIII: The King and His Court".
Karen Lindsey, "Divorced, Beheaded, Survived: A Feminist Reinterpretation of the Wived of Henry VIII", 1995.
Bruce, Marie-Louise: Anne Boleyn, 1972
Denny, Joanna: Anne Boleyn: A New Life of England's Tragic Queen, 2004
Fraser, Antonia: The Wives of Henry VIII, 1992
Hart, Kelly: The Mistresses of Henry VIII The History Press, 2009
Ives, Eric: The Life and Death of Anne Boleyn, 2004
Lindsey, Karen: Divorced Beheaded Survived: A Feminist Reinterpretation of the Wives of Henry VIII, 1995
Lofts, Norah: Anne Boleyn, 1979
Weir, Alison: The Six Wives of Henry VIII, 1991
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267266705171  GND: 1125551267  ISNI: 0000 0000 6796 3689  LCCN: nb2021003627  VIAF: 98154952   WorldCat (עם VIAF): 98154952
גאנינג בדפורד ג'וניור

| --- | --- |

 לידה:  13 באפריל 1747 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  30 במרץ 1812 (בגיל 64) וילמינגטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  Wilmington and Brandywine Cemetery 
 מקום מגורים:  וילמינגטון 
 השכלה:  אוניברסיטת פרינסטון 
 תפקיד:  חבר הסנאט של דלאוור (1788–1788)  Judge of the United States District Court for the District of Delaware (26 בספטמבר 1789–30 במרץ 1812)  Delegate to the Continental Congress (1 בפברואר 1783–8 באפריל 1784)  Delegate to the United States Constitutional Convention (25 במאי 1787–17 בספטמבר 1787)  התובע הכללי של דלאוור (26 באפריל 1784–26 בספטמבר 1789)  Delegate to the Continental Congress (26 באוקטובר 1784–27 באוקטובר 1786) 
 חתימה:   
 
גאנינג בדפורד ג'וניור (.Gunning Bedford Jr‏; 13 באפריל 1747 - 30 במרץ 1812) היה שופט אמריקאי, ששימש נציג לקונגרס הקונפדרציה (הקונגרס הקונטיננטלי) והתובע הכללי של מדינת דלאוור; נציג בוועידת החוקה של ארצות הברית בשנת 1787 שניסחה את חוקת ארצות הברית. הוא אחד מהחותמים על חוקת ארצות הברית.
ביוגרפיה

בדפורד נולד בשנת 1747, בפילדלפיה, מחוז פנסילבניה, אמריקה הבריטית, החמישי מתוך אחד עשר ילדים למשפחה עשירה.
הוא סיים לימודי המשפטים בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) ב־25 בספטמבר 1771 בהצטיינות, והיה בן כיתתו של ג'יימס מדיסון.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור ונכנס לפרקטיקה פרטית בעיר דובר בדלאוור, בין השנים 1779 ל־1783. הוא היה נציג בקונגרס הקונפדרציה בין השנים 1783 ל־1785, והיה התובע הכללי של דלאוור מ־26 באפריל 1784 ועד ל־26 בספטמבר 1789.
הוא מונה לנציב ב"ועידת אנאפוליס" בספטמבר 1786, אך לא השתתף בה. הוא היה נציג בוועידת החוקה בשנת 1787, אשר ניסחה את חוקת ארצות הברית והיה אחד מהחותמים עליה. היה חבר בוועידת דלאוור שאשררה את החוקה בשנת 1787. החל משנת 1788, היה חבר במועצה המחוקקת של דלאוור (שהפכה אחר כך לסנאט של דלאוור).
ב־17 ביולי 1775 החליט הקונגרס הקונטיננטלי השני לבחור את בדפורד לסגן המפקד הכללי בניו יורק של הצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית. ב־28 בפברואר 1776 הוא הוצב בקנדה כדי לגייס שם חיילים. ב־18 ביוני 1776 הועלה לתפקיד פיקודי בכיר והועבר לניו יורק. הוא שימש זמן קצר כעוזר לגנרל ג'ורג' וושינגטון.
במדינת מולדתו דלאוור, בדפורד היה תומך מוביל בביטול העבדות.
בדפורד מונה על ידי הנשיא ג'ורג' וושינגטון ב־24 בספטמבר 1789 לשופט בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית בדלאוור. מינויו אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב־26 בספטמבר 1789, והוא קיבל את המינוי עוד באותו יום. שירותו הסתיים ב־30 במרץ 1812 עקב מותו בווילמינגטון שבדלאוור.
ביוגרפיה > מותו ומורשתו

בדפורד האמין גם בחשיבות החינוך. הוא קבע כי חינוך "הוא, מכל דבר אחר, מוכר בצדק כבעל חשיבות ראשונה במעלה". הוא פעל לשיפור החינוך בווילמינגטון. היה נשיא מועצת המנהלים של האקדמיה בווילמינגטון ומאוחר יותר, כשהפכה ל"מכללת וילמינגטון" הוא מונה לנשיא המכללה.
בדפורד היה אח במסדר הבונים החופשיים. כיהן כנשיא הגדול הראשון של הלשכה הגדולה בדלאוור משנת 1806 עד 1808.
הוא נקבר בתחילה בבית העלמין הפרסביטריאני בווילמינגטון. בבית קברות זה נמצאת כיום הספרייה של מכון וילמינגטון ולכן שרידיו הועברו לאחר מכן לבית העלמין של הבונים החופשיים בכריסטיאנה שבדלאוור.
הערות שוליים

↑  Bioguide Search, bioguide.congress.gov
↑  Gunning Bedford, www.granite-corinthian34.org
↑  Dennis Brindell Fradin, The Founders: The 39 Stories Behind the U.S. Constitution, Bloomsbury Publishing USA, 2005-09, ISBN 978-0-8027-8972-3. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1194597475  LCCN: n88057245  SNAC: w6zb04js  US Congress: B000300  VIAF: 40920954   WorldCat (עם VIAF): 40920954
בלון-בלון

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  3 בנובמבר 1919 אוראן, צרפת 
 פטירה:  15 באוגוסט 1999 (בגיל 79) 15th arrondissement of Marseille, צרפת 
 שם לידה:  אלבר רואימי Albert Rouimi
 מוקד פעילות:  אוראן, פריז
 זרם:  מוזיקה אתנית עירונית, מוזיקה קלה
 סוגה:  והראני, שעבי, חאוזי  יהודי-אנדלוסי, Francarabe
 שפה מועדפת:  ערבית, צרפתית 
 
בְּלוֹן-בְּלוֹן (בצרפתית: Blond-Blond, בתרגום לעברית: בלונד-בלונד או "בלונדיני-בלונדיני", שמו האמיתי: אלברט רואימי; 1920, תלמסאן, אלג'יריה – 1999, מרסיי, צרפת) היה זמר יהודי-אלג'יראי, שהרפרטואר שלו כלל מוזיקת והראני שמקורה בעיר אוראן באלג'יריה, שירים בסגנון שעבי מאלג'יר וחאוזי מתלמסאן, מוזיקה בעלת מקצבים ויסודות מלודיים מן המסורת הערבית-אנדלוסית ובסגנון francarabe, תערובת של מוזיקה קלה בערבית אוראנית מדוברת, צרפתית וספרדית, שהייתה באופנה לפני מלחמת העולם השנייה. אחרי 1946 היגר לצרפת.
ביוגרפיה

אלברט רואימי, שהוענק לו הכינוי "בלון-בלון" בשל הלבקנות שלו, נולד בשנת 1919 בתלמסאן באלג'יריה וגדל באוראן. מגיל צעיר פקד את בתי הקפה שהופיעו בהם אמן ה"חאווזי" שייח לערבי בן סארי מתלמסאן ומוזיקאים יהודים אוראנים אגדיים כמו שייח זוזו, סעוד ל'אוראנהֻֻ, דודו של מוריס אל מדיוני, והמורה של רנט ל'אוראנז, והזמרת הזאת עצמה. השפעותיו המוזיקליות באו משני צידי הים התיכון, הוא הושפע עמוקות מהטנגו והפלמנקו, ומהמוזיקה והטקסטים של שארל טרנה עם דימויהם הכאילו מטורללים וכן מסגנונו ההומוריסטי של מוריס שבלייה ומצא את עצמו מדלג בין צרפת לאלג'יריה במשך חלק גדול מהקריירה שלו. בשנת 1937 עזב לפריז בה השתתף בתחרויות רדיו לזמרים שנודעו בשם radio-crochet כשביצע שירים בסגנון פלמנקו של חואניטו ואלדראמה ושל טרנה ושבלייה. בלון-בלון עזב את פריז ושב לאוראן בשנת 1939 ולא חזר לצרפת אלא רק אחרי תבוסת הנאצים וסיום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946.
באוראן התוודע ללילי לעבאסי שהשפיע עליו מאוד. זכה לכינוי "l’Ambianceur" ("יוצר אווירה") בגלל סגנון השירה המוחצן הייחודי שלו והמילים שהגה בסטקטו. בלון-בלון היה מוזיקאי מיומן, אבל גם ידע להצחיק את הקהל. הוא שלט היטב ברפרטואר האנדלוסי, וגם במוזיקת שעבי (בעיקר בסגנון המוזיקלי של לילי לעבאסי) והיה לחלוץ של הסגנון Francarabe ("צרפתי-ערבי"), תערובת של שאנסונים צרפתיים ושל חאווזי או שעבי אלג'יראי וקצבי ג'אז לטיני. באוראן הופיע במועדוני לילה וקברטים כמו הבראסרי "לה פרגולה" בשדרת פרון דה מר (Front de mer), שבה התארח יחד עם מוריס מדיוני, אמל וחיד ויוסוף חג'ג'. מפורסמים במיוחד היו המופעים שבהם השתתף יחד עם מדיוני ואחרים ב"פרגולה" ובקזינו "קאנאסטל" במוצאי יום כיפור. הופיע גם במופעי גאלה באופרה של אוראן ובאופרה של אלג'ר.
בלון-בלון הוציא עשרות תקליטים לאורך הקריירה שלו, כולל רבים בפורמט של 78 rpm, והקליט בכל חברות התקליטים, מ-Pathé ועד Samyphone ו-Dounia. הוא לא רק הופיע עם יצירותיו שלו ועם תזמורת משלו, אלא גם שיתף פעולה עם כמה מהמוזיקאים המשובחים של ימיו כמו רנט ל'אוראנז, סמי אלמגריבי ולין מונטי.
בפריז שר בלון-בלון במועדוני הקברט ה"מזרחיים" שפעלו ברובע הלטיני כמו "Au Soleil d’Algérie" ("השמש של אלג'יריה") "El Djezaïr" (אלג'זאיר - אלג'יריה), ‏ "Les nuits du Liban" ("לילות לבנון") ‏ "Le Nomade " ("הנווד"), שוב לצידם של זמרים כמו לין מונטי וסאמי אל מע'ריבי, לפעמים שימש כ"טרג'י" שליווה אמנים אחרים בתוף. נוסף על כך, הופיע בחתונות יהודיות ובמסיבות ברית מילה. אחד ממוקדי המוזיקה החשובים של יוצאי צפון אפריקה מבצעי מוזיקה ערבית-אנדלוסית בהם הופיעו ליל לעבאסי עם כינורו, מוריס אל-מדיוני בפסנתר, בלון-בלון מתופף בטמבורינה, רנט ל'אורנז עם עוד, לוק שרקי עם גיטרה, וסמי אלמגריבי עם מאראקס, היה מסעדת Le Poussin Bleu ברחוב פובור מונמארטר, ממול ל"פולי ברז'ר"
בלון-בלון היה אחד המוזיקאים היהודיים האלג'יריים היחידים שהופיעו בחגיגות לכבוד העצמאות של אלג'יירה באנייר-סיר-סן בשנת 1962, וכן אחד המוזיקאים היהודים ילידי אלג'יריה שביקר במדינה זו לאחר העצמאות - בשנים 1970 ו-1974 - והעניק בה שתי הופעות באולם הקברט "כותוביה" (כיום "ללה מינא") באלג'יר.
רואימי נפטר בשנת 1999 בגיל 80 ונקבר בבית הקברות היהודי במרסיי.
מבחר להיטים

Kouftanek mahlul
Lellah yal ghadi lassahra - אתה הנוסע לסהרה (לחן ומלים:לילי לעבאסי)
On m'appelle l'oriental (קוראים לי אוריינטל - בצרפתית, לחן ומלים:יוסוף חג'ג')
Ghnaït Robert Cohen (השיר של רובר כהן - 1954) - הולחן על ידו לכבוד ניצחון המתאגרף באגרוף תאילנדי רובר כהן, יהודי מאלג'יריה
Wahran al bahiya (אוראן הקורנת - מוזיקה: לילי לעבאסי)
דיסקוגרפיה > אלבומים

Musique algérienne - 1981 - בעיבוד לתזמורת מאת מוסטפא סכנדראני, כינור: עבד אל-ר'אני (Les Artistes Arabes Associés)
דיסקוגרפיה > סינגלים ומיני אלבומים

?L'Albinos /Où vous étiez mademoiselle (הלבקן/העלמה, איפה היית?) Dounia
Le père et la mére/N'oublie pas tes amis (האב והאם/אל תשכח את חבריך) Dounia
Carmelita/ Tes yeus bleux (כרמליטה/ עינייך הכחולות) Disque Pyramide/Starway
(twist) - Les Merguez/La bouteille d'huile (המרגז/בקבוק השמן) - Samyphone
Yasmina
Aalach-Mat'Habinich ?/ Zahoua (מדוע אינך אוהבת אותי?)
Hekkli Dahri
Kouftanek mahloul/El Bonco Hannouca
Mazal mansit/Chekchouca
Chérie, c'est formidable (יקירתי, זה נהדר)
Lalla ya Lalla/ Ya heirati
Ya bechar
Viens à Juan-les-Pins/La Bombe atomique (בואי לז'ואן-לה-פן/ הפצצה הגרעינית)
Darladirladada
דיסקוגרפיה > קומפילציות

Trésors de la Musique Judéo-Arabe - 2006 (אוצרות המוזיקה היהודית-ערבית)
לקריאה נוספת

Maurice El -Medioni A Memoir (1938-1992):From Oran to Marseille, Repeater, 2017
Hisham Aidi, Rebel Music: Race, Empire, and the New Muslim Youth Culture, Knopf Doubleday Publishing Group, 2014
Ruth F.Davis Musical Exodus:Al-Andalus and its Jewish Diaspora, Scarecrow Press 2015
הערות שוליים

↑  M.Medioni
↑  R.Davis 2015
1 2 3 4  judaicalgeria
1 2 3 4  From Algeria with love - a song for Hanucah, באתר jewishrefugees.blogspot.com, 20 בדצמבר 2011
1 2 3 4  Happy Hannouka from Jewish Algeria and Blond Blond, באתר jewishmorocco.blogspot.com, 19 בדצמבר 2011
↑  M.El Medioni Memoir
↑  M.El-Medioni Memoir
↑  Hisham Aidi
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0183 1068  MusicBrainz: d9355bc5-75e7-4f15-a174-17508f40522f  SUDOC: 133002446  VIAF: 296924752   WorldCat (עם VIAF): 296924752
גאנינג בדפורד סניור

גאנינג בדפורד סניור (באנגלית: .Gunning Bedford Sr;‏ 7 באפריל 1742 –  30 בספטמבר 1797) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הפדרליסטית, שכיהן כמושל דלאוור ה-11 מינואר 1796 ועד מותו. במלחמת העצמאות של ארצות הברית היה בדפורד קצין בצבא הקונטיננטלי. בדפורד כיהן גם כחבר האספה הכללית של דלאוור, ולעיתים מבלבלים אותו עם דודנו, גאנינג בדפורד ג'וניור, שהיה נציג לועידת החוקה של ארצות הברית ב-1787.
ראשית חייו

גאנינג בדפורד סניור נולד בחווה ליד העיירה ניו קאסל שבמושבת דלאוור, כבנם של ויליאם וקתרין זאקט בדפורד. ויליאם בדפורד נקרא על שם סבו שהגיע לדלאוור ממושבת וירג'יניה בערך ב-1680, והוא עצמו היה נכד של מהגר שהגיע לג'יימסטאון ב-1621. גאנינג בדפורד התחנך באקדמיית פנסילבניה (כיום חלק מאוניברסיטת פנסילבניה), ונשא ב-1769 לאישה את מרי ריד, אחותו של ג'ורג' ריד. לשניים לא נולדו ילדים, והם חיו בניו קאסל והיו חברי כנסיית עימנואל האפיסקופלית. בדפורד החל את הקריירה שלו כסוחר בניו קאסל, אך מאוחר יותר למד משפטים, וב-1779 התקבל ללשכת עורכי הדין של דלאוור.
קריירה פוליטית

בדפורד נבחר לארבע תקופות כהונה באספה הכללית של דלאוור בשנים 1783–1787. הוא נבחר כנציג בקונגרס הקונפדרציה על פי תקנון הקונפדרציה ב-1786, אך התפטר זמן קצר לאחר מכן ב-15 בינואר 1787. לאחר מכן הוא נבחר לתקופת כהונה אחת במועצה המחוקקת החל מ-1788. באוקטובר 1795 נבחר בדפורד כמועמד מטעם המפלגה הפדרליסטית למשרת מושל דלאוור, לאחר שניצח את ארצ'יבלד אלכסנדר, רופא צבאי לשעבר. הוא כיהן כמושל מ-19 בינואר 1796 ועד מותו.
מותו

גאנינג בדפורד סניור נפטר ב-30 בספטמבר 1797 בניו קאסל. הוא נטמן בבית הקברות של כנסיית עימנואל האפיסקופלית. הוא היה השני מבין מושלי דלאוור שנפטרו בעת כהונתם.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 211-212.
גספאר גוסטב קוריוליס

| --- | --- |

 לידה:  21 במאי 1792 צרפת (1790–1794) פריז, ממלכת צרפת
 פטירה:  19 בספטמבר 1843 (בגיל 51) ממלכת הצרפתים פריז, ממלכת הצרפתים
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  צרפת
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מקום לימודים:  אקול פוליטקניק (1810)  École des Ponts ParisTech (אפריל 1811) 
 מוסדות:  אקול פוליטקניק (1839–1843)  אקול סנטרל פריז (1829)  École des Ponts ParisTech (1831–1838)  אקול פוליטקניק (10 בינואר 1817) 
 פרסים והוקרה:  האקדמיה הצרפתית למדעים  72 השמות החרוטים על מגדל אייפל 
 תרומות עיקריות
 גילוי כוח קוריוליס שנקרא על שמו.
 
גספאר גוסטב קוריוליס (בצרפתית: Gaspard-Gustave Coriolis;‏
21 במאי 1792 - 19 בספטמבר 1843) היה מתמטיקאי, ופיזיקאי צרפתי. נודע בזכות גילוי כוח קוריוליס, שנקרא על שמו. כוח זה הוא השפעתה של תנועה על גוף מסתובב, ויש לו חשיבות רבה למטאורולוגיה, לבליסטיקה ולאוקיינוגרפיה. כוח קוריוליס בכדור הארץ קובע את כיווני הרוח הכלליים ואחראי לסיבוב סופות ההוריקן וסופות הטורנדו.
קוריוליס נולד בפריז. בשנת 1816 הוא החל להיות מרצה באקול פוליטקניק, שם עסק בניסויים בנושא חיכוך והידראוליקה.
הוא הציג את המונחים עבודה ואנרגיה קינטית במשמעויותיהם המדעיות המודרניות בספרו הגדול הראשון, Du calcul de l'effet des machines (1829; " על חישוב הפעולה המכנית"), שבו ניסה להתאים עקרונות תאורטיים למכניקה יישומית.
הערות שוליים

↑  Editors of Encyclopaedia Britannica, Gustave-Gaspard Coriolis|French physicist, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA
↑  Gaspard-Gustave de Coriolis | Biography, Force, & Facts | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009748024205171  BNE: XX1233533  BnF: cb121995330 (data)  GND: 117698660  ISNI: 0000 0000 8395 3034  LCCN: n84160236  NKC: ola2002159016  NTA: 35735981X  SUDOC: 030615313  VIAF: 76363985   WorldCat (עם VIAF): 76363985 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ורג' איסטמן

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1854 ארצות הברית ואטרוויל, ניו יורק
 התאבד:  14 במרץ 1932 (בגיל 77) רוצ'סטר, מדינת ניו יורק מדינת ניו יורק
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  Eastman Business Park 
 עיסוק:  ייסוד קודאק
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לממציאים (1977)  מדליית הזהב של המכון האמריקאי לכימאים (1930)  מדליית התקדמות מטעם אגודת הצלמים המלכותית  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 תרומות עיקריות
 המצאת סרט הצילום
 חתימה:   
 
ג'ורג' איסטמן (באנגלית: George Eastman;‏ 12 ביולי 1854 - 14 במרץ 1932) ממציא ותעשיין אמריקני, מייסד חברת "קודאק".
חייו

בתקופה בה איסטמן החל להתעניין בצילום, הפקת הצילום הייתה מסובכת ויקרה, כשבעיקר בעלי מקצוע או חובבים נלהבים עסקו בו.
בשנת 1880 ייסד בית חרושת ללוחות צילום "יבשים", והחל לפתח סדרה של המצאות שהפכו את הצילום, כעבור שמונה שנים בלבד, לעיסוק במחיר שווה לכל נפש.
המצאתו הראשונה הייתה מצלמת תיבה ובה גליל סרט בן מאה מסגרות. המצאה זו אפשרה לצלם לשלוח את סרט הצילום שלו לפיתוח בחברה ובכך הקל על הצלמים שעד אותו הזמן פיתחו את תמונותיהם בעצמם. 
כעבור שנה המציא איסטמן את סרט הצילום השקוף. 
בשנת 1900 איסטמן ייצר מצלמה מיוחדת לילדים, שהייתה קלה ונוחה לשימוש. 
בשנת 1928 איסטמן פיתח תהליך זול לפיתוח סרטי צילום צבעוניים.
מתחילת המאה ה-20, החברה שלו "איסטמן-קודאק" שלטה בכל ענף הצילום באמריקה ואיסטמן הפך למולטי מיליונר. 
איסטמן תרם כסף רב לצדקה (75 עד 100 מיליון דולר במחירים של אותה תקופה) רוב הכסף הלך לאוניברסיטת רוצ'סטר ולמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. תנאי העבודה במפעליו היו מן הטובים ביותר בזמנם.. בשנת 1918 הוא תרם סכום משמעותי להקמת בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול.
בשנת 1930 חלה איסטמן במחלה חשוכת מרפא וכעבור שנתיים התאבד.
ראו גם

בית הספר איסטמן למוזיקה
לקריאה נוספת

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
George Eastman, הביוגרפיה של איסטמן באתר חברת קודאק (באנגלית)
George Eastman, הביוגרפיה של איסטמן ורשימת הכתבים שלו באתר אוניברסיטת רוצ'סטר (באנגלית)
רפי מן, תשאלו את בריז'יט ברדו, באתר העין השביעית, 29 בדצמבר 2009
הערות שוליים

↑  האנציקלופדיה העברית, כרך ג', עמ' 26, ערך: "איסטמן, ג'ורג'
↑  George Eastman, The Philanthropy Roundtable Hall of Fame
↑  אשר שכטר, פוטו רצח: התרסקותה של קודאק, באתר TheMarker‏, 12 באוקטובר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260656205171  BNE: XX1412930  BnF: cb14512705x (data)  GND: 119399105  ICCU: BA1V021664  ISNI: 0000 0001 1874 695X  LCCN: n81109080  NKC: nlk20000084844  NTA: 07160877X  PIC: 313837  RKD: 381906  SNAC: w651462m  SUDOC: 167310607  Trove: 979447  ULAN: 500063265  VcBA: 495/71495  VIAF: 32805674   WorldCat (עם VIAF): 32805674