stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן-ברטראן אריסטיד

ז'אן-ברטארן אריסטיד בפגישה עם נשיא ארצות הברית ביל קלינטון בבית הלבן, ב-14 באוקטובר 1994
ז'אן-ברטארן אריסטיד (בצרפתית: Jean-Bertrand Aristide, בקריאולית האיטית: Jan Bètran Aristid,‏ נולד ב-15 ביולי 1953) הוא מדינאי ופוליטיקאי מהאיטי, כומר קתולי בהכשרתו, שכיהן שלוש פעמים כנשיא רפובליקת האיטי: ב-1991, ב־1996-1994 וב-2004-2001. אריסטיד הוא נשיא האיטי הראשון שנבחר בבחירות חופשיות.
ביוגרפיה

אריסטיד נולד במחוז הדרום, בעיירה פור סאלי. כשהיה בן 3 חדשים נפטר אביו והוא עבר עם אמו לבירה, פורט-או-פרנס. למד אצל כמרים מן המסדר הסלזיאני של דון בוסקו ובשנת 1974 סיים בהצטיינות את לימודיו במכללת נוטר-דאם. בהמשך למד למשך זמן מה תאולוגיה בלה וגה, ברפובליקה הדומיניקנית. בשובו להאיטי למד פילוסופיה במדרשה הגדולה נוטר דאם ולימודי פסיכולוגיה באוניברסיטה הממלכתית של האיטי. אחרי השלמת לימודים פוסט-אוניברסיטאיים, נסע והשתלם בלימודי תנ"ך והברית החדשה באיטליה, בירושלים ובמנזר כרמיזן של המסדר הסלזיאני על יד בית ג'אלא ובקנדה. בשנת 1982 חזר למולדתו והוסמך לכומר סלזיאני, נשלח לנהל כנסיית רובע קטנה באחת משכונות פורט או פרנס.
בשם תאולוגיית השחרור

בצעירותו, המדינה נמצאה תחת רודנות משפחת דובליה, בתחילתה תחת האב פרנסואה דובליה המכונה "פאפא דוק", ואחר כך הבן, ז'אן קלוד, שכונה "בייבי-דוק", שהסתייעו בדיכוי שהופעל על ידי המשטרה החשאית "טונטון מקוט" שהקימו. הכומר הצעיר אריסטיד התקומם נגד מצב העניינים בארצו, שהייתה אחת הנחשלות בעולם, והפך למבקר גלוי של המשטר. כדובר של "תאלוגיית השחרור", גינה אריסטיד את הדיקטטורה של דובלייה כבר בדרשותיו הראשונות. הוא לא חסך שבט ביקורתו אף מהנהגת הכנסייה בהאיטי, שהייתה כנועה לדובליה. לפי הסכם קונקורדט עם הוותיקן משנת 1966, ניתנה לדובליה הסמכות למנות בישופים. פעילותו החתרנית לא חמקה מתשומת לב השלטונות. בלחצם, השליח המחוזי של המסדר הסלזיאני שלח את אריסטיד לשלוש שנות גלות במונטריאול.
ב-1985, כשעלתה בהאיטי הבקורת נגד משטר דובליה, שב אריסטיד להאיטי. בדרשה שנשא בקתדרלה בפורט או פרנס וששודרה בכל רחבי המדינה, הצהיר: "הדרך שבה הולכים אותם בני האיטי המתנגדים למשטר היא דרך הצדק והאהבה".
אריסטיד הפך לדמות מובילה של "תנועת הכנסייה" העממית (Muvman Tilegliz) האופוזיציונית. בספטמבר 1985 התמנה לכומר בכנסיית סן ז'אן בוסקו בשכונת מצוקה של פורט-או-פרנס. מתוקף תפקיד זה התחיל לפעול בקרב הנוער, שהדיר עד אז את רגליו מהכנסייה. בשנת 1986 הקים בית יתומים לנוער רחוב, תחת השם "משפחה היא חיים" (Lafami Selavi). המוסד נוהל לפי עקרונות הדמוקרטיה המשתתפת לילדים.
כשעלתה קרנו בקרב השכבות הנחשלות ביותר, הפך אריסטיד למטרה מצד המשטר. הוא שרד ארבעה ניסיונות רצח. הניסיון המפורסם ביותר היה הטבח של ז'אן בוסקו הקדוש ב-11 בספטמבר 1988, כשמאה חמושים של "טונטון מאקוט", לבושים באדום, חדרו לכנסייה בזמן שאריסטיד החל לשרת את המיסה של יום ראשון. בעוד חיילים ושוטרים עמדו מן הצד, הבריונים ירו בקהל המתפללים ותקפו אותם במצ'טות. 13 אנשים נרצחו ו-77 נפצעו. אריסטיד ניצל והסתתר.
פעם נוספת הורתה הנהגת מסדר הסלזיאנים לאריסטיד לעזוב את המדינה, אבל עשרות אלפי אזרחים האיטיים מחו וחסמו את הגישה לנמל התעופה. בדצמבר 1988 סולק אריסטיד משורות המסדר הסלזיאני. קולות מרומא גינו גם הם את פעילותו הפוליטית כ"הסתה לשנאה ולאלימות" וכבלתי הולמת את תפקידו כאיש כמורה. אריסטיד ערער על טענה זו באומרו: "החטא שבו מאשימים אותי הוא זה שהטפתי למען אוכל לכל גבר ולכל אשה". בראיון בינואר 1988 הוא אמר: "הפתרון הוא מהפכה, מעל לכל ברוח הברית החדשה; ישו לא הסכים שבני אדם יהיו רעבים. זהו סכסוך בין מעמדות, עשירים ועניים. תפקידי הוא להטיף ולארגן". מאוחר יותר, בשנת 1994 עזב אריסטיד את הכמורה ושם קץ לשנים של מתח בין הכנסייה ובין ביקורתו כלפי מנהיגיה בשם "תאולוגיית השחרור". ב-1995 הוא התחתן עם מילדרד טרויו, שילדה לו בהמשך שתי בנות.
נשיאותו הראשונה 1991-1990

אחרי הבחירות הנשיאותיות משנת 1987 שלהן התלוותה אלימות רבה, הבחירות משנת 1990 עוררו תשומת לב רבה. אריסטיד הציג את מועמדותו לנשיאות מטעם "החזית הלאומית לשינוי ודמוקרטיה" ואחרי מערכת בחירות בת שישה שבועות, נבחר לנשיא עם 67% מן הקולות. כך הוא הפך לנשיא הראשון של האיטי שנבחר בבחירות דמוקרטיות וחופשיות. אולם שמונה חדשים אחרי בחירתו הודח בהפיכה צבאית.
כבר לפני השבעתו של אריסטיד כנשיא, ב-6 בינואר 1991 התרחש ניסיון הפיכה, כשרוז'ה לאפונטאן, מנהיג לשעבר של טונטון מאקוט, חטף את הנשיאה הזמנית ארת'ה פסקל-טרוליו, והכריז על עצמו נשיא. אחרי הפגנות גדולות של תומכי אריסטיד וניסיון של לאפונטאן להכריז על מצב חירום, הצבא דיכא את ניסיון ההפיכה.
בעת הקדנציה הקצרה של אריסטיד בראש המדינה, הוא ניסה לבצע רפורמות מהותיות שעוררו התנגדות נסערת של אליטת העסקים והצבא במדינה. ניסה להביא את הצבא תחת שליטה אזרחית, הוציא לגמלאות את מפקד הצבא, אראר אברהם, התחיל חקירות של הפרות זכויות אדם והביא להעמדת מספר אנשים מצמרת ה"טונטון מאקוט" לדין. כמו כן עצר את הגירתם של אנשים ידועים רבים, לפני שייבדקו היטב חשבונות הבנק שלהם. יחסיו עם הפרלמנט של האיטי הידרדרו במהרה והוא ניסה לעקוף אותה על ידי מינויים של שופטים, חברי ממשלה ושגרירים.
מינוי ידידו הקרוב ובן בריתו הפוליטי, רנה פרבאל, כראש ממשלה, עורר ביקורת חריפה מצד דמויות פוליטיות אחרות של תנועת ההתנגדות שהרגישו מקופחים. כשהאסיפה הלאומית התכוננה באוגוסט 1991 להצבעת אי-אמון בראש הממשלה החדש, כ-2,000 אנשים הצטופפו ליד הארמון הלאומי תוך איומים באלימות. הימנעותו של הנשיא לגנות את אלימות ההמונים היווה בסיס לטענת הכת הצבאית שהדיחה אותו כי הפר את זכויות האדם.
ההפיכה ב-1991

ב-29 בספטמבר 1991 הצבא בפיקודו של הגנרל ראול סדראס, שמונה על ידי אריסטיד למפקד-על של הצבא, הדיח את הנשיא. אריסטיד נעצר וכעבור ימים אחדים נשלח לגלות. חייו ניצלו הודות להתערבות דיפלומטים מארצות הברית, צרפת וונצואלה. בהתאם לסעיף 149 של החוקה, השופט העליון ז'וזף נרט התמנה לנשיא זמני עד לבחירות שהיו עשויות להתקיים 90 יום אחרי התפטרותו של אריסטיד. אך הכוח במדינה רוכז בידי הגנרל סדראס. הבחירות שתוכננו, בוטלו תחת לחצים של הממשל האמריקאי.
אריסטיד ומקורות אחרים טוענים שגם ההפיכה וגם ביטול הבחירות היו תוצאה של לחצים של ממשלת ארצות הברית. נטען על ידי אחדים שבהפיכה היו מעורבים חברים בעלי מעמד בשרות הלאומי למודיעין של האיטי, שהוקם ומומן על ידי הסוכנות למודיעין המרכזית של ארצות הברית - ה־CIA- כחלק מן המלחמה בסמים. לפי טענה זאת, הם עדיין בזמן ההפיכה, זכו לקבל מימון ואימונים. העיתון "ניו יורק טיימס" שלל בהמשך את הטענות הנ"ל.
אריסטיד שהה קודם בוונצואלה ואחר כך בארצות הברית ועשה מאמצים לגייס תמיכה בינלאומית. מועצת הביטחון של האומות המאוחדות קראה להחרמת הכת הצבאית. אולם בגלל המצוקה הכלכלית של האיטי הנשיאים בוש וקלינטון נאלצו להעניק פטורים מהחרם לחברות אמריקאיות שעשו עסקים עם ארץ זו.
השיבה בשנת 1994

ב-31 ביולי 1994 נכנע המשטר הצבאי ללחצים והסכים לוותר על השלטון. ארצות הברית שיגרה כוחות צבאיים להאיטי מסגרת המבצע "תמיכת הדמוקרטיה" (Uphold Democracy). ב-15 באוקטובר 1994 ממשל קלינטון אישר לאריסטיד לחזור להאיטי על מנת להשלים את הקדנציה שלו כנשיא, זאת בתנאי שיאמץ תוכנית כלכלית שהוצעה על ידי היריב שלו המובס בבחירות בשנת 1990. הבנק העולמי הודיע ששיקום המדינה "צריך להתמקד באנרגיה והיוזמה של החברה האזרחית, במיוחד המגזר הפרטי, הלאומי והזר". בעקבות חזרתו בהתאם להחלטה 948 של מועצת הביטחון של האו"ם בוטלו כול העיצומים.
אריסטיד פיזר את הצבא והקים כוח משטרתי אזרחי. הקדנציה הרשמית שלו עמדה להסתיים בפברואר 1996 ללא אפשרות להיבחר מחדש בהמשך. לא התאפשר לו לקבל פיצוי על ידי הארכת קדנציה בשל שנות הגלות האבודות. רנה פרבאל, בן ברית שלו וראש ממשלה תחת שלטונו ב-1991, הציג את מועמדותו בבחירות הנשיאותיות החדשות ב-1995 וזכה ל-88% מהקולות, כשבערך 25% מבעלי זכויות ההצבעה השתתפו בבחירות.
באופוזיציה

בסוף שנת 1996 פרש אריסטיד ממפלגת OPL בנימוק שהיא "התרחקה מהעם" והקים מפלגה חדשה בשם Fanmi Lavalas ("פאנמי לאוולאס" - כלומר "משפחה - מפולת שלגים"). מפלגת השלטון OPL בעלת הרוב בסנאט ובבית הנבחרים, שינתה את שמה ל"ארגון העם במאבק" (Organisation du Peuple en Lutte), תוך שמירה על ראשי התיבות OPL.
בבחירות לפרלמנט במאי 2000 ניצחה מפלגתו של אריסטיד, "פאנמי לאוולאס". הועלו טענות רבות על אי סדירויות, כמו אי קיום סיבובים שניים במספר מושבים בסנאט. באותה שנה ניצח גם אריסטיד עצמו בבחירות לנשיאות, בחירות שהוחרמו על ידי רוב סיעות האופוזיציה שהתארגנו ב"קונוורז'אנס דמוקרטיק" (Convergence Démocratique). הנתונים לגבי אחוזי השתתפותם של בעלי ההצבעה היו שנויים במחלוקת.
הנשיאות השנייה 2004-2001

כנשיא, דרש אריסטיד מצרפת, המעצמה הקולוניאלית לשעבר, להחזיר לארצו 21 מיליארד דולר, כספים שהאיטי נדרשה בזמנו לשלם (90 מיליון פרנקים של זהב) בין השנים 1825–1947 לצרפת עבור הנכסים הצרפתיים שהופקעו על ידי המורדים האנטי-צרפתים בעבר.
הנשיאות השנייה 2004-2001 > ערעור היציבות במדינה וההפיכה ב-2004

אחרי עלייתו החוזרת של אריסטיד לשלטון, ארצות הברית קיצצה מאות מיליונים דולר בסיוע הבינלאומי להאיטי. ממשלו של אריסטיד קבל בפני ארצות הברית על ההתחזקותן במחצית מהמדינה של כנופיה מרדניות של סוחרי סמים ומנהיגים לשעבר של המיליציות הרצחניות של פעם וביקש שליחת כוח בינלאומי לשמירת השלום. המארינס שנמצאו בהאיטי לא עשו מאמץ כלשהו להחרים את הנשק מהכנופיות המורדות. מתוך ארצות הברית חוגים רפובליקנים עוינים למדיניותו של אריסטיד ושתמכו במעמדות ששלטו בעבר, הקימו את המכון הרפובליקני הבינלאומי שעזר למתנגדיו של הנשיא להתלכד ולהתחזק.
בפברואר 2004 רציחתו של אמיו מטאייה, מנהיג כנופיה, גרמה להתפרצות של מרד אלים שהביא להדחתו של אריסטיד בפעם השנייה משלטון. אחיו של אמיו, ביטר מטאייה, האשים את הנשיא ברצח אחיו וקרא להקמת "חזית לאומית מהפכנית לשחרור האיטי". המורדים השתלטו במהירות על צפון המדינה ובסופו של דבר הטילו מצור על עיר הבירה ופלשו אליה. בנסיבות אלה אריסטיד נמלט לארצות הברית.
לדברי אריסטיד, שלטונות ארצות הברית וצרפת החליטו ל"חוטפו" ולשלוח אותו לגלות דרום אפריקה דרך הרפובליקה המרכז-אפריקאית. ראש ממשלת ג'מייקה, פ. ג'. פטרסון שכיהן כיו"ר הקהילה הקריבית באותה עת, סבר שהדחתו של אריסטיד הייתה תקדים מסוכן והוביל החלטה שלא להכיר במשטר החדש.
הגלות 2011-2004

באמצע 2004 הגיע אריסטיד עם משפחתו ושומרי ראשו לדרום אפריקה וזכה לקבלת פנים בהשתתפות כמה משרי המדינה המארחת, 20 דיפלומטים בכירים ומשמר כבוד. בשנות שהותו שם סופקו לו שכר ופרסונל על ידי ממשלת דרום אפריקה. הוא חי בווילה ממלכתית בפרטוריה. בעת שנות הגלות שם, עסק אריסטיד במחקר באוניברסיטה, למד את שפת הזולו וב-25 באפריל 2007 קיבל תואר דוקטור בשפות אפריקאיות.
ב-21 בדצמבר 2007 בנאום ששודר באמצעי תקשורת, מתח אריסטיד ביקורת על הבחירות לנשיאות שהתקיימו בשנת 2006 בהם נבחר רנה פרבאל ותיאר אותם כ"סכין בגב העם ההאיטי".
כמה מהפעילים החשובים של תנועתו של אריסטיד בהאיטי סבלו מרדיפות, לפעמים נחטפו או נעלמו.
החזרה להאיטי - 2011

הדלפות של ויקיליקס גילו שהשלטונות של ארצות הברית נרתעו מאוד ממדיניות המנוגדת לכלכלת השוק שניהל אריסטיד והתנגדו לתנועתו. מצד שני פופולריותו של אריסטיד בקרב העם הייתה גדולה. לפי בקשת ארצות הברית, המזכיר הכללי של האו"ם ביקש מנשיא דרום אפריקה להבטיח השארתו של אריסטיד בגלות. אחרי בחירת פרבאל לנשיא, הוא הצהיר שיעשה ככל שביכולתו כדי להביא להחזרת אריסטיד להאיטי. ב-16 בדצמבר 2009 צעדו מפגינים בפורט או פרנס תוך דרישה להחזרת אריסטיד ומחאה נגד סילוק מפלגתו "פאנמי לאוואלאס" מהשתתפות בבחירות הבאות. ב-12 בינואר 2010, אחרי רעידת האדמה הקטלנית שהכתה את מולדתו, שלח מיד אריסטיד תנחומים לקרבנות והביע רצונו לחזור על מנת לסייע בשיקום האומה. בנובמבר 2010 הוא התלונן שהבחירות שהתקיימו לא היו הוגנות מפני שלא אפשרו את השתתפות מפלגתו. בינואר 2011 התאפשרה חזרתו של הדיקטטור לשעבר ז'אן קלוד דובליה להאיטי. למרות בקשות לעיכוב יציאתו מדרום אפריקה מצד הממשל אובמה, ב-18 במרץ 2011 חזר אריסטיד גם הוא להאיטי, מספר ימים לפני הבחירות לנשיאות. אריסטיד פרש מן החיים הפוליטיים. ב-18 בספטמבר 2014 הועמד במעצר בית בגלל חדשות לשחיתות בתקופת נשיאותו.
הערות שוליים

↑  "From Slave Revolt to a Blood Pact with Satan: The Evangelical Rewriting of Haitian History" by Elizabeth McAlister, web.archive.org, ‏2020-07-22
↑  אי פי, האיטי: 14 הרוגים במהומות, באתר nrg‏, 3 באוקטובר 2004
↑  טום בלוק, ביקורת על הספר: Portrait of a Folk-Hero: Father Jean-Bertrand Aristide, ‏אוקטובר 1990
↑  איי.פי, נשיא האיטי נמלט מהמדינה; האו"ם אישר שיגור כוחות, באתר ynet, 29 בפברואר 2004
↑  צבא האיטי מנע החזרת אריסטיד, חדשות, 31 באוקטובר 1993
↑  מועצת הביטחון מטילה אמברגו על האיטי, חדשות, 18 ביוני 1993
↑  Randal C. Archibold, Ex-President of Haiti Put Under House Arrest, The New York Times, ‏13 בספטמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007435899105171  BIBSYS: 2105763  BNE: XX1065339  BnF: cb12253081c (data)  CiNii: DA05863398  GND: 11911383X  ISNI: 0000 0001 1440 9606  LCCN: nr90007762  NLA: 35799021  NLK: KAC200702289  NTA: 118013580  RERO: 02-A002938057  SNAC: w6c55zw3  SUDOC: 031285511  VIAF: 32199807   WorldCat (עם VIAF): 32199807 
אריסטיד בחזרתו כמנצח להאיטי ב-15 באוקטובר 1994
האספה הלאומית של בלארוס

האספה הלאומית של הרפובליקה של בלארוס (Nacyjanalny schod Respubliki Biełaruś) הוא הפרלמנט הדו-ביתי של בלארוס. שני בתי האספה הלאומית הם:
מועצת הרפובליקה – הבית העליון
בית הנבחרים – הבית התחתון
בעוד שלכל בית יש תפקידים ספציפיים, לשניהם יש את היכולת להטיל וטו על צווי הממשלות המקומיות החורגות מחוקת בלארוס.
בתי האספה הלאומית מתכנסים לשני מושבים קבועים מדי שנה: הישיבה הראשונה נפתחת ב-2 באוקטובר ומשך הזמן שלה לא יכול להיות יותר מ-80 יום; הישיבה השנייה נפתחת ב-2 באפריל ואינה נמשכת יותר מ-90 יום.
בית הנבחרים ומועצת הרפובליקה עשויים להתכנס לישיבה יוצאת דופן. ישיבות חריגות מתקיימות תחת סדר יום מסוים ביוזמת הנשיא או על פי בקשה של לפחות שני שלישים מכלל החברים בכל אחד מהבתים.
ראשית יש לשקול כל הצעת חוק בבית הנבחרים ואחר כך במועצת הרפובליקה.
בפועל, לאספה הלאומית יש מעט כוח אמיתי. המערכת הפוליטית בבלארוס מרכזת כמעט את כל הכוח בידי הנשיא אלכסנדר לוקשנקו. יש לציין כי לאספה הלאומית אין שליטה מועטה על הוצאות הממשלה; על פי החוקה, כל הצעת חוק שמשפיעה על תקציב המדינה חייבת להיות מאושרת על ידי הנשיא או הממשלה לפני שתיבחן. לצווי הנשיא יש משקל גדול יותר מאשר חקיקה רגילה. עם זאת, מאז לבשה את צורתה הנוכחית בשנת 1996, נשלטה האספה הלאומית על ידי תומכי לוקשנקו בכל מקרה, ואין כל התנגדות מהותית להחלטות הנשיא.
קודמתה הייתה המועצה העליונה של בלארוס (עד 1996).
ראו גם

מועצת הרפובליקה של בלארוס
בית הנבחרים של בלארוס
פוליטיקה של בלארוס
בתי מחוקקים לפי מדינה
הערות שוליים

↑  http://pravo.by/gosudarstvo-i-pravo/parlament-natsionalnoe-sobranie-respubliki-belarus/
↑  Why Does Europe Engage With Belarus's Rubber Stamp Parliament? (אורכב 26.07.2017 בארכיון Wayback Machine)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no98119617  NKC: ko20241223441  VIAF: 133102885   WorldCat (עם VIAF): 133102885
הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית 1987

הבחירות הפדרליות נערכו במערב גרמניה ב-25 בינואר 1987. בבחירות אלו נבחרו 519 חברי הבונדסטאג ה-11. זאת בניגוד ל-520 חברי הבונדסטאג שנבחרו ב-1983. אחוז ההצבעה עמד על כ-84.3%, כמעט חמישה אחוזים פחות מהבחירות הקודמות. אלו היו הבחירות הפדרליות האחרונות שהתקיימו במערב גרמניה לפני איחוד גרמניה שהתרחש כשלוש שנים מאוחר יותר.
למרות שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הייתה הגדולה ביותר עם 193 מושבים, הוקמה ממשלת ימין בהנהגת המפלגה הנוצרית דמוקרטית. בכך הקנצלר המכהן הלמוט קוהל המשיך בכהונה נוספת.
תוצאות

| מפלגה | מושבים | שינוי |
| --- | --- | --- |
| המפלגה הסוציאל-דמוקרטית | 193 | 9- |
| המפלגה הנוצרית-דמוקרטית | 185 | 17- |
| המפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה | 49 | 4- |
| המפלגה הדמוקרטית החופשית | 48 | 13+ |
| מפלגת הירוקים | 44 | 16+ |
המפלגה הנציונל-דמוקרטית: 0
מפלגת המרכז הגרמנית: 0
מפלגת בוואריה: 0
יחסי אינדונזיה–פיג'י

| יחסי אינדונזיה–פיג'י |
| --- | --- |
אינדונזיה: פיג'י


אינדונזיה: פיג'י
שטח (בקילומטר רבוע)
1,904,569: 18,274
אוכלוסייה
284,238,567: 930,254
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,371,171: 5,495
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,824: 5,907

יחסי אינדונזיה–פיג'י הם היחסים היחסים הדו-צדדיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין הרפובליקה של פיג'י. שתי המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים מאז 1974. היחסים בין שתי השכנות קיבלו דחיפה ב-22 באוגוסט 2002, לאחר שאינדונזיה פתחה שגרירות בסובה, פיג'י. ב-6 באפריל 2011 פיג'י פתחה שגרירות בג'קרטה.
סחר

אינדונזיה רואה בפיג'י שער לשוקי דרום האוקיינוס השקט. בהתאם לכך, בשנת 2019 פורסם כי אינדונזיה, פיג'י ופפואה גינאה החדשה הסכימו לכונן הסכם סחר חדש, שמטרתו להקל על העברת הסחורות בין המדינות.
פיג'י, שהיא מדינת אי קטנה, נסמכת רבות על ייבוא סחורות, בשל העובדה שרבות מהן לא מיוצרות או מגודלות בשטחה. על שותפות הסחר הגדולות שלה נמנות אוסטרליה וניו זילנד, ואינדונזיה רואה בפיג'י יעד נחשק לייצוא. אינדונזיה מייצאת לפיג'י ציוד רב כמו נייר, סיבים, טקסטיל וציוד יומיומי נוסף שפיג'י אינה יכולה לייצר בעצמה.
בשנת 2018 עמד היקף הסחר בין המדינות על כ-33 מיליון דולר, כשרובו המוחלט, למעלה מ-32 מיליון דולר, הוא ייבוא סחורות מאינדונזיה. עם זאת, אינדונזיה הייתה המקור ל-1.11% מהסחורות שיובאו לפיג'י, ורק 0.12% מכלל ייצוא הסחורות מפיג'י.
שיתוף פעולה

בעשור השני של המאה ה-21 הסכימו אינדונזיה ופיג'י להרחיב את היחסים ביניהן על ידי שיתוף פעולה בתחומים נוספים, כמו תיירות, עסקים וחינוך. פיג'י שלחה עשרות סטודנטים על מנת שאלו ילמדו באוניברסיטאות אינדונזיות. בינואר 2014 תרמה ממשלת אינדונזיה מיליון דולר פיג'י (שווה ערך לחצי מיליון דולר אמריקאי), להקמת האקדמיה למדיניות אזורית בסובה. האקדמיה עוסקת במדיניות אזורית ולומדים בה פקידי ממשל ממזרח טימור, פיג'י, אינדונזיה, קלדוניה החדשה, פפואה גינאה החדשה, איי שלמה, ונואטו ופפואה המערבית.
ג'יימי ווליס

ג'יימי המילטון ווליס (באנגלית: Jamie Hamilton Wallis; נולד ב-2 ביוני 1984) הוא פוליטיקאי בריטי מהמפלגה השמרנית הבריטית, חבר הפרלמנט (MP) של ברידג'נד ויילס מאז הבחירות הכלליות ב-2019. ווליס ניצח את חברת הפרלמנט ממפלגת הלייבור מדלן מון, שייצגה את המחוז מאז 2005. ווליס הוא חבר הפרלמנט הטרנסג'נדר הראשון הגלוי בבית הנבחרים הבריטי.
ביוגרפיה

ווליס נולד ב-ביטוויס ולמד בבית הספר הקתולי סנט רוברט באברקנפיג, בבית הספר סנט קלייר בפורטקאוול ובבית הספר ברינטג בברידג'נד. לאחר מכן למד כימיה בכרייסט צ'רץ' (אוקספורד), וסיים את לימודיו ב-2006. ב-2014 הוענק לו תואר דוקטור באסטרוביולוגיה מאוניברסיטת קארדיף, תוך התמקדות בפנספרמיה.
ווליס הוא אחד הבעלים של חברה בשם Fields Holdings Limited, חברת האם של Action Direct (UK) Limited, חברה לשעבר לניהול תביעות שבה ווליס היה דירקטור ב-2011 כאשר משרד המשפטים אסר עליה לקחת חלק בעבודת תביעות, לאחר חקירת התנהלות החברה.
קריירה פוליטית

ווליס היה חבר במועצת העיר פנסואד, שייצג את מחלקת הנדרה, עד 2018, אז הודח בשל אי נוכחות. בהמשך הצהיר כי התפטר מהמועצה במכתב, אך המועצה לא קיבלה את המכתב. הוא אמר שסיבת ההתפטרות שלו הייתה שהוא עבר לקאוברידג', שם הצטרף למועצת העיר.
לפני שנבחר לתפקיד חבר הפרלמנט של ברידג'נד ב-2019, הוא ניסה ללא הצלחה להתמודד באוגמור בבחירות הכלליות בבריטניה ב-2017 ובאוגמור בבחירות לאספה הלאומית לוויילס ב-2016. בבחירות הכלליות של 2019 הוא ניצח את חברת הפרלמנט המכהנת ממפלגת הלייבור מדלן מון, שייצגה את ברידג'נד מאז 2005.
חיים אישיים

ב-28 בנובמבר 2021, נעצר ווליס בחשד לנהיגה כשהוא לא כשיר לאחר שמכוניתו התנגשה בעמוד תאורה ב-Llanblethian Vale of Glamorgan. בפברואר 2022, הוא נקנס ב-270 ליש"ט וקיבל שלוש נקודות על רישיון הנהיגה שלו לאחר שהודה באשמה באי ציות לתמרור. ב-30 במרץ 2022, סיפר שהוא "נמלט מהזירה" של התנגשות המכונית שלו עקב סוג של הפרעת דחק פוסט-טראומטית לאחר שנאנס בספטמבר 2021.
ב-30 במרץ 2022, ווליס יצא מהארון כטרנסג'נדר, והפך לחבר הפרלמנט הטרנסג'נדרי הראשון בגלוי בבית הנבחרים. בנוסף סיפר שנאנס ונסחט באפריל 2020. עוד הוסיף שהאדם הועמד לדין, הודה באשמה ונידון לשנתיים ו-9 חודשי מאסר.
הערות שוליים

1 2  אלעד שמחיוף, ‏סערה בפרלמנט הבריטי: "אני טרנסג'נדר וניסו לסחוט ממני 50 אלף פאונד", באתר ‏מאקו‏, 30 במרץ 2022
↑  Abby Bolter, General Election 2017: Who are the candidates standing in Ogmore?, WalesOnline, ‏17 במאי 2017 (באנגלית)
↑  Martin Shipton, New Tory MP's firms had 800 complaints to trading standards, says council, WalesOnline, ‏10 בינואר 2020 (באנגלית)
↑  Class of 2019: Meet the new MPs, Politics Home, ‏25 בפברואר 2020 (באנגלית)
↑  "Bridgend parliamentary constituency - Election 2019 - BBC News" (באנגלית בריטית). נבדק ב-2022-03-30.
↑  "Bridgend MP arrested on suspicion of driving while unfit". BBC News (באנגלית בריטית). 2021-12-19. נבדק ב-2022-03-30.
↑  "Bridgend MP Jamie Wallis fined for road traffic offence". BBC News (באנגלית בריטית). 2022-02-15. נבדק ב-2022-03-30.
↑  "Jamie Wallis MP comes out as trans and speaks of rape ordeal". BBC News (באנגלית בריטית). 2022-03-30. נבדק ב-2022-03-30.
↑    Christopher Hope; Izzy Lyons, ‏Jamie Wallis praised by MPs after coming out as trans, The Telegraph, 30 March 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 5358 744X  UKPARL: cZSnsqZl
בולגריה אייר

אמבראר E-190 של החברה
בולגריה אייר היא חברת התעופה הלאומית של בולגריה. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה של סופיה. החברה מפעילה טיסות לאירופה, לצפון אפריקה, ולמזרח התיכון.
תולדות החברה

החברה נוסדה בשנת 2002, לאחר התפרקות חברת התעופה הלאומית של בולגריה עד לאותה שנה, "בלקן בולגריאן איירליינס", שנקלעה לקשיים כספיים, נמכרה לאיש העסקים הישראלי גד זאבי ונסגרה. עם הקמתה של החברה החדשה היא הוכרזה כחברת התעופה הלאומית של בולגריה. החברה החלה את פעילותה בדצמבר אותה שנה.
בשנת 2006, החליטה ממשלת בולגריה להפריט את החברה, וחברת התעופה הבולגרית הפרטית "חמוס אייר" קנתה את מניותיה של החברה. מיד לאחר הקנייה, החלו החברות במיזוג פעילותן תחת המותג "בולגריה אייר".
פעילות החברה בישראל

החברה מפעילה 5 טיסות שבועיות מסופיה לתל אביב. כמו כן, החברה מבצעת גם סדרת טיסות מבורגס וורנה לתל אביב בעונת הקיץ. הטיסות מבוצעות במטוסי איירבוס A220.
צי המטוסים

צי המטוסים של החברה, נכון לנובמבר 2018:
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים>  C | נוסעים> Y | נוסעים> סה"כ | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| איירבוס A319-100 | 2 | — | 8 | 132 | 140 |  |

| איירבוס A320-200 | 3 | — | 8 | 156 | 164 |  |
| איירבוס A320-200 | 3 | — | — | 180 | 180 |  |
| אמבראר E-190 | 4 | — | 8 | 100 | 108 |  |

| סה"כ | 9 | — |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  מאת זוהר בלומנקרנץ, ותודה שקניתם את בלקן אייר, באתר הארץ, 5 במרץ 2001
↑  דרור מרום, ‏חברת בלקן אייר הבולגרית חידשה את טיסותיה לישראל בלא מעורבות קבוצת זאבי, באתר גלובס, 12 ביולי 2001
↑  "Bulgaria Air fleet".
אברהם רונאי

| --- | --- |

אברהם רונאי בשנות ה-40
 לידה:  14 בספטמבר 1932 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  28 באפריל 2005 (בגיל 72) רמת גן, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1941–2005 (כ־64 שנים)
 פרופיל ב-IMDb
 
אברהם רונאי בהצגה בהונגרית, 1964
אברהם רונאי (בהונגרית: Rónai András, ‏14 בספטמבר 1932 – 28 באפריל 2005) היה שחקן תיאטרון "הבימה" ושחקן קולנוע ישראלי.
ביוגרפיה

הוא נולד בשם אנדראש רונאי (András Rónai) בבודפשט שבהונגריה. בגיל 9 התקבל לתיאטרון הילדים של הדוד לאקנר של הסופר התסריטאי והבמאי ארתור לאקנר ומגיל 10 החל להופיע שם בתפקידים ראשיים. התיאטרון נסגר בעקבות פלישת גרמניה להונגריה במרץ 1944 ורונאי הוסתר מן הנאצים על ידי הונגרים-נוצרים.
שימש כקשר בין קבוצות אנשי בית"ר במחתרת.
מאוחר יותר ניצל בזכות פועלו של האיטלקי ג'ורג'ו פרלסקה (שהתחזה למיופה הכוח הספרדי בבודפשט).
התיאטרון נפתח שוב ב-1945, לאחר שחרור הונגריה בידי הצבא האדום ורונאי שב להופיע בו. שם גם קיבל הכשרה דרמטית. בשנת 1946 נמנה עם השחקנים הראשיים בסרט הקולנוע המצליח "אי שם באירופה" (Valahol Európában) בבימויו של גזה רדבאני (Géza Radványi). הוא הופיע בעוד כמה סרטים, כשהבולט ביניהם היה "הדרך לחופש", ובמקביל המשיך להופיע גם בתיאטרון ובאופרטה.
ב-1949 עלה ארצה והתקבל לכפר החורש. כשהתגייס לצה"ל שירת בלהקת הכרמל, ובהמשך שימש כקצין תרבות בקצין העיר תל אביב.
לאחר שחרורו שיחק בתיאטרון הקאמרי במשך שנה. ב-1951 עבר לתיאטרון "האוהל" שם שיחק במשך עשר שנים. ב-1961 עבר לתיאטרון הבימה שם שיחק עד שנת 1994. בשנתיים האחרונות לפני יציאתו לגמלאות, בשנת 1996, שיחק בתיאטרון חיפה. במהלך הקריירה שלו בתיאטרון הופיע בעיקר בהצגות: "הכתובה", "סאלח שבתי", "פילומנה", "בית ספר לנשים", "אלדורדו", "ריצ'רד השלישי", "נשי וינדזור העליזות", "מעגל הגיר הקווקזי" (1987), "המלך מתיא הראשון", "אמא קוראז'", "גם הוא באצילים", "טרוילוס וקרסידה", "אדם הוא אדם", "דונה גרציה", "שוויק במלחמת העולם השנייה", "דרך הטבק", "רומולוס הגדול", "מארה סאד", "החתול והכנרית", "מתחת לגשר", "לעולם לא מאוחר", "האידיוטית", "עסק משפחתי", "חנות בפינת הרחוב", "בקץ הימים" (1972), "הבית" (1972).
תפקידו האחרון בתיאטרון היה בהצגה "12 המושבעים".
רונאי גם תרגם מספר מחזות והופיע בהצגות בהונגרית. במלחמת יום הכיפורים התנדב לצה"ל וצורף לצוות בידור מתנייע בו היו גם ריקי גל, מני בגר ויוני נמרי.
במקביל לתיאטרון השתתף רונאי בתסכיתים ברדיו, שאת חלקם גם תרגם, כמו כן שיחק בסרטים רבים ביניהם: "חולות לוהטים" (1960), "פיצוץ בחצות" (1965), "שני קוני למל" (1966), "האם תל אביב בוערת?", "נס בעיירה" (1968), "תעלת בלאומילך" (1969), "מרגו שלי" (1969) "42:6 - בן-גוריון" (1970), "אריאנה" (1971), "שוד הטלפונים הגדול" (1972), "נורית" (1972), "קזבלן" (1973), "שרית" (1974), "חגיגה בסנוקר" (1975), "בדרנית בחצות" (1977), "מבצע יונתן" (1977), "השועל בלול התרנגולות" (1978)," "לא לעלות יותר" (1979), "העיט" (1981), "הדודה מארגנטינה" (1984), ו"קומפוט נעליים" (1985).
בתחום הציבורי נמנה רונאי על הנהלת תיאטרון האהל בשנים 1960–1963, היה חבר בנאמנות תיאטרון הבימה מ-1978 ועד 1994 וכן ייסד את אגודת הידידות ישראל-הונגריה ושימש בה כמזכ"ל.
אברהם רונאי נפטר ב-2005 בביתו ברמת גן לאחר מחלה ונטמן בבית העלמין ירקון.
הוא הותיר אחריו את רעייתו ליה, ששימשה כמזכירת תיאטרון הבימה. לזוג לא היו ילדים.
ביוגרפיה > פרסים והוקרה

פרס נורדאו לשחקן המצטיין מקרב עולי הונגריה, 1963
שחקן השנה מטעם המועצה לתרבות ואמנות (משרד החינוך), 1972
פרס קלצ'קין, 1989
פרו קולטורה - אות הוקרה מטעם ממשלת הונגריה, 1992