stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קים קונקשיין
קריירה מקצועית > בתקשורת

הופעתה הראשונה הייתה בתיאטרון ואדי סאליב בחיפה וצולמה לערוץ 2 במסגרת התוכנית "חשיפה" בהנחיית מיכה לימור. סיפור חייה של קים והתדמית הפרובוקטיבית שלה עוררו עניין בתוכנית.
במאי 1998 התארחה קים בתוכניתו של מני פאר, לצד משה אבגי. הריאיון שהתמקד בעיקר במיניותה ובגופה ובמהלכו התיישבה קים על ברכיו של פאר בעת ביצוע השיר "הוליווד", גרר את הזמנתו של פאר לשימוע.
ב-1999 התארחה קים בתוכנית הבוקר "קפה טלעד", שם ביצעה את שירה "הוליווד" וסיפרה למנחה ירדנה ארזי על הערצתה אליה כילדה.
בשנת 2009 התמודדה קים בעונה השביעית של התוכנית "כוכב נולד" והייתה לטרנסג'נדרית הראשונה מחוץ לארון שהשתתפה בה. קים עברה כמה משלבי האודישנים, אך במהלך הצילומים נודע לה על אשפוזה של אמה שחלתה בסרטן הדם, והיא פרשה מהתוכנית. חודשיים לאחר מכן נפטרה האם מהמחלה.
החל מ-2019 מנהלת קים את מדורי הרכילות של מקומוני אזור הצפון הד הקריות, צפון 1, חדשות נהריה, חדשות נתניה, חדשות חדרה וידיעון עפולה, והיא הטרנסג'נדרית הראשונה בישראל העוסקת ברכילות ובעלת מדור רכילות. את ידיעותיה במדורים אלו מפרסמת הזמרת תחת הכינוי קים קונקשנ'ס.
דיסקוגרפיה > סינגלים

הוליווד (1996) – הפקה מוזיקלית של שדרן הרדיו והמוזיקאי נינו אורסיאנו
אני רוצה גבר (1997) – שיר פרובוקטיבי בהפקתו של אורסיאנו
נערה עובדת (1997) – מילות השיר עוסקות בזנות, גם כן בהפקתו המוזיקלית של אורסיאנו
אנא מרה [אני אישה] (1998) – הפקתה מוזיקלית של נינו אורסיאנו ושמעון גפני
לא בוכה (2001)
אתה (2001)
מה נתת לי (2004) – גרסת כיסוי לשירה של ירדנה ארזי
Sex‏ (2004)
מכולת (2004) – שיר בסגנון סמבה
Disco‏ (2006)
Harasho‏ (2006) – פרודיה ברוסית לשיר "מרי לנצח" של עברי לידר שזכתה להצלחה במצעדים באירופה ונכללה באוספים שיצאו בארצות הברית
חלומות (2009)
ניצוץ החיים (2009) – גרסת דאנס לשיר הנושא של אלבומה הראשון של שרית חדד
תשקר לי (2011)
הוליווד 2011 (2011) – גרסה אקוסטית ומרוככת ללהיטה הראשון של קים, בה הוחלפה השורה "המצלמה מצלמת עוד רגע אנאלי" בשורה "המצלמה מצלמת והוא לא ענה לי"
אם רק תחכה לי (2012) – שיר אקוסטי
זו אני כולי (2012) – גרסת כיסוי לשיר מאלבומה השני של יהודית תמיר, "פרחים אדומים"
דמעות (2013) – שיר בסגנון מזרחי שכתב והלחין עירד אמוץ
מותק (2013) – שיתוף פעולה עם מלכת הדראג והדי.ג'יי קיארה דופלה
שקרן (2013) – כתב נאור דנין והלחין נינו אורסיאנו
משטרה (2014) – הפקה של דודי שרון
התגעגעתי (2016) – שיתוף פעולה עם ליין המסיבות "הלאון" והיוצר דניאל צדקה
בת שש עשרה הייתי (2016) – גרסת כיסוי ללהיט של להקת הבנות מנגו, כחלק מקמפיין של ליין המסיבות "הליאון" שהובילה קים
Je T'aime‏ (2018) – כתב דודי שרון והפיקו נתי נתן ודן ציפורי
אפ-דאון (2021) – המנון למצעד הגאווה של חיפה
דיסקוגרפיה > אלבומים

קים (2008)
הערות שוליים

1 2  רפי ברבירו, כוכבה נולד: קים קונקשן כבר זכתה, מבחינתה, באתר ynet, 27 במאי 2009
1 2 3 4  היא הייתה הוא | כרמיאלי, באתר www.karmieli.co.il
↑  דנה נחמני, מפגש נשים: דנה נחמני פוגשת את קים קונקשיין, באתר חיפה טיימס, ‏11 בפברואר 2016
1 2 3 4 5  רותי קדוש, הכי גאווה: המורה לפרובוקציה מאוהבת, באתר ישראל היום, ‏26 ביוני 2018
1 2  מערכת WDG, קים קונקשיין | Je T'aime, באתר wdg.co.il, ‏16 באוגוסט 2018
↑  TLVFest » 3 קצרים של מור ויטל
↑  KIM CONNECTION- Yalla Gila- WIGSTOCK 2017, נבדק ב-2022-10-09
↑  וויגסטוק 2017: מחווה לגילה גולדשטיין, באתר ynet, 23 במאי 2017
1 2  דני זאק, ‏שומרת על קשר: הזמרת קים עם סינגל חדש, באתר ‏מאקו‏, 31 במרץ 2013
↑  קים לוי, קים לוי, באתר בלינקר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007400565405171  VIAF: 2845154923698263780008   WorldCat (עם VIAF): 2845154923698263780008
בית כחלאני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 על שם:  סעיד בן משה כחלאני
 מיקום:  צנעא
 מדינה:  תימן תימן
 רב בית הכנסת:  מארי יוסף קארה  מארי סלימאן קארה  מארי סלימאן צאלח  מארי סאלם חבשוש
 נוסח תפילה:  נוסח שאמי ודרדעי
 הקמה ובנייה
 תאריך פירוק:  ה'תש"ט (1949)
 
 קואורדינטות:  15°20′52.6″N 44°11′38.2″W﻿ / ﻿15.347944°N 44.193944°W﻿ / 15.347944; -44.193944
  (למפת צנעא מוגדלת) בית כחלאני(למפת צנעא רגילה) בית כחלאני
 
בית כֻּחְלַאנִי היה בית כנסת ברובע היהודי בצנעא שבתימן.
היסטוריה

לא ידוע מתי נבנה בית הכנסת. האזכור הראשון של בית הכנסת הוא במסוודה בשנת ה'תקמ"ז (1787), בה נכתב שטר צוואה של סעיד בן משה כחלאני לבניו, בו הוא מוריש להם את הזכויות בבית הכנסת.
נוסח התפילה בבית הכנסת היה הנוסח השאמי.
בט"ז בניסן ה'תרצ"ג (12 באפריל 1933) נסגר בית הכנסת, עקב חילוקי דעות בנוסח התפילה בין הפלג הדרדעי לפלג העיקשי. לאחר כשנתיים נפתח בית הכנסת מחדש וחולק לשני חלקים, כשליש לדרדעים ושני שלישים לעיקשים.
בית הכנסת המשיך לתפקד עד עליית יהודי תימן לארץ ישראל בשנת ה'תש"ט (1949) במבצע על כנפי נשרים.
פיצול בית הכנסת

למרות המחלוקת שהייתה בקהילת צנעא על אמיתות הקבלה וספר הזוהר, פסיקה על פי הרמב"ם, ונוסח התפילה, בתי הכנסת נשארו מאוחדים כל זמן שהרבנים יחיא קאפח, ויחיא יצחק הלוי היו בחיים. לאחר פטירתם החל הפילוג בבתי הכנסת.
בית הכנסת הראשון שאירע בו פיצול היה בית כחלאני. ראש בית הכנסת בתקופת הפיצול (שנות ה-30 של המאה ה-20) היה יוסף צאלח (אלג'יילי), נכדו של הראב"ד מארי סלימאן צאלח. יוסף עמד בראש קבוצת המתפללים שתמכו בשינוי נוסח התפילה לבלדי, ושאר המתפללים תמכו בהשארת מנהג בית הכנסת ולהמשיך להתפלל בנוסח שאמי.
בט"ז בניסן ה'תרצ"ג (12 באפריל 1933) כנראה הייתה התרחשות, ויוסף נאלץ לקרוא למפקד הערבי של קאע אל-יהוד. המפקד הגיע, המתפללים לא היו מוכנים לקבל את הכרעת האימאם יחיא, ולכן נסגר בית הכנסת למשך שנתיים.
בית הכנסת נפתח מחדש לאחר שנתיים, כאשר הוא מחולק בקיר באמצעו, שליש מבית הכנסת לדרדעים בראשות יוסף צאלח ושני שלישים לעיקשים.
מנהיגים מפורסמים בבית הכנסת

מארי יוסף קארה
מארי סלימאן קארה
מארי סלימאן צאלח
מארי סאלם חבשוש
הרב אהרן חמדי
הרב אברהם צדוק
לקריאה נוספת

יחיאל נחשון, בתי כנסת בצנעא (מאות י"ח-י"ט), הוצאת האגודה לטיפוח חברה ותרבות, נתניה ה'תש"ס (2000), עמודים 103–104
הערות שוליים

1 2 3  יחיאל נחשון, בתי כנסת בצנעא (מאות י"ח-י"ט), הוצאת האגודה לטיפוח חברה ותרבות, נתניה ה'תש"ס (2000), עמודים 103–104
1 2 3  הרב שלום סעדיה גמליאל, פקודי תימן – מס החסות בתימן, הוצאת מכון שלום לשבטי ישורון, ירושלים ה'תשמ"ב (1982), עמודים 165–166
1 2  יחיאל חבשוש, שני המאורות, הוצאת משפחת חבשוש, תל אביב ה'תשמ"ז (1987), עמוד 339
1 2  חיים צדוק, באהלי תימן, דפוס ד. בן-נון, תל אביב ה'תשמ"א (1980), עמוד 292
בית הכנסת בקאבול

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מבנה דת 
 מדינה:  אפגניסטן 
 
 קואורדינטות:  34°31′53″N 69°10′22″E﻿ / ﻿34.5315°N 69.1729°E﻿ / 34.5315; 69.1729
 he
 
בית הכנסת בקאבול, המכונה בפי המקומיים "המסגד היהודי", הוא בית כנסת יהודי נטוש בקאבול, אפגניסטן. הוא נבנה בשנות ה-60, אז חיו באפגניסטן, כמה אלפי יהודים. במחצית השנייה של המאה ה-20 היגרה האוכלוסייה היהודית מהמדינה ובית הכנסת פסק לפעול. במהלך מלחמת האזרחים 1992–1996 ניזוק בית הכנסת.
בשנים הראשונות של המאה ה-21 נותרו בקאבול רק שני יהודים: זבלון סימנטוב ויצחק לוין, שהשגיחו על בית הכנסת. לוין נפטר ב-2005, וסימינטוב פונה מאפגניסטן ב-2021, לאחר השתלטות הטליבאן על המדינה.
היסטוריה > תיאור והיסטוריה מוקדמת

בשנת 1948 מנתה האוכלוסייה היהודית באפגניסטן כ-5,000 איש. בתחילת שנות ה-60, הקהילה בנתה בית כנסת סביב חצר קטנה ברחוב הפרחים (באנגלית: Flower Street; בפשטו: کوچه گًل فروشی) במרכז העיר קאבול. הבניין בן שתי הקומות נחנך ב-29 במרץ 1966. דלת בית הכנסת הייתה עשויה מברזל ועטרה במגני דוד.
עד שנות ה-60 חלק גדול מהאוכלוסייה היהודית היגר מאפגניסטן, בעיקר לארצות הברית וישראל. באותה תקופה אפגניסטן הייתה המדינה היחידה בעולם המוסלמי שאפשרה ליהודים להגר ולשמור על אזרחותם.
היסטוריה > סוף המאה ה-20

הרב האחרון של המדינה עזב ב-1988, אך תפילות התקיימו בבית הכנסת עד שנת 1990. באמצע שנות ה-90, עבר זבלון סימנטוב לגור בבית הכנסת, לאחר שביתו ניזוק במהלך מלחמת האזרחים. בבית הכנסת גר יהודי נוסף בשם יצחק לוין. זבלון עבר לגור, תקופה קצרה בטורקמניסטן וב-1998 או 1999 חזר לגור בבית הכנסת בקאבול ושניהם טיפלו בו.
הטליבאן ראה את בית הכנסת כתועבה והם בזזו את תכולתו ולעיתים קרובות עצרו את סימנטוב ואת לוין. ב-1998 החרימו הטליבאן כמעט את כל פריטי הערך של בית הכנסת, כמו "יד" כסף לקריאת התורה וארבעה פעמוני כסף. מפקד בטליבאן שעל פי הדיווחים הוחזק מאוחר יותר במחנה המעצר במפרץ גואנטנמו, החרים את ספר התורה של בית הכנסת שגילו הוערך כ-400 שנה.
סימנטוב ולוין התגוררו באגפים שונים בבית הכנסת והתווכחו תדיר מיהו הבעלים החוקי של המקום. הם התלוננו בפני הטליבאן, זה על זה, עד שנכלאו שניהם.
היסטוריה > המאה ה-21

יצחק לוין נפטר בשנת 2005, כשהוא בן 80 שנה וסימנטוב הפך ליהודי האחרון הידוע באפגניסטן והמשיך לגור ולשמור על בית הכנסת. בשנת 2009 הוא הקים בחזית בית הכנסת מסעדת קבב, כדי להסוות את המקום. מדי שבת סימנטוב קרא בתורה מעל בימת בית הכנסת.
סימנטוב עזב את אפגניסטן בשנת 2021.
ראו גם

יהדות אפגניסטן
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Laura E. Adkins, The last Jews in Afghanistan argued so much the Taliban kicked them out of prison and stole their Torah, Jewish Telegraphic Agency, ‏31 באוקטובר 2021 (באנגלית)
1 2 3  Judah, Tim (2002-01-05). "A very private war". The Guardian (באנגלית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-07-14.
1 2 3 4  N.C. Aizenman, Afghan Jew Becomes Country's One and Only, W.P, January 27, 2005
↑  Judah, Tim (2002-02-02). "A very private war". The Guardian. נבדק ב-10 יולי 2024.{{cite news}}:  תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  EZZATULLAH MEHRDAD, Afghanistan’s last Jew fights to keep his home — the country’s sole synagogue, timesofisrael, 28 בנובמבר 2018
↑  עזתוללה מהרדאד, נעים מאוד, אני זבולון, היהודי האחרון באפגניסטן, באתר זמן ישראל, 21 במאי 2019
↑  Jessica Donati, Mirwais Harooni, Last Jew in Afghanistan faces ruin as kebabs fail to sell, reuters.com, ‏November 12, 2013
↑  Laura E. Adkins, The last Jews in Afghanistan argued so much the Taliban kicked them out of prison and stole their Torah, Jewish Telegraphic Agency, ‏31 באוקטובר 2019 (באנגלית)
↑  Siddique, Abubakar (2021-09-10). "Last Afghan Jew Leaves Amid Minority Exodus In Fear Of Taliban". Radio Free Europe. ארכיון מ-2023-08-01. נבדק ב-2024-07-10.
פיטר וילם בותה

פיטר וילם בותה (באפריקאנס: Pieter Willem Botha‏; 12 בינואר 1916 - 31 באוקטובר 2006) היה מנהיג דרום אפריקה במשך 11 שנה. בותה כיהן כראש ממשלה משנת 1978 עד שנת 1984, ולאחר שינוי בחוקת המדינה שהפך את הממשל לנשיאותי, המשיך כנשיא עד שנת 1989. בותה הנהיג את המדינה על פני מרבית הרבע האחרון של שלטון האפרטהייד, תקופה קשה וסוערת בתולדות דרום אפריקה.
במדינתו ידוע בותה בראשי התיבות P. W., וכן בכינויו "הקרוקודיל הגדול" ("die groot krokodil"). במהלך כהונתו נעצרו אלפים ללא משפט, חלקם עונו ונרצחו, ואי לכך בותה נתפס בעולם כמנהיג סמכותני, כמעט דיקטטורי, פשיסטי וגזעני. אולם הצורה בה יישם את מדיניות האפרטהייד לדעת רבים הייתה מתונה בהרבה מזו של כל קודמיו וכללה שורת רפורמות מרחיקות לכת למדי, שבמידה רבה הכשירו את הקרקע לרפורמות הרדיקליות יותר של יורשו דה קלרק.
בצעירותו

בותה נולד בחווה במדינת אורנג' החופשית (אחת הפרובינציות המרכיבות את דרום אפריקה). בצעירותו פיתח חיבה לסוסים וכלי נשק, תחביב שליווה אותו גם בשנותיו המאוחרות. ב-1934 החל לימודי משפטים באוניברסיטת גריי בבלומפונטיין, שם החלה גם הקריירה הפוליטית שלו. הוא החל מתעניין בלאומנות אפריקאנרית, הצטרף למפלגה הלאומית (NP) והיה יושב ראש הסניף שלה באוניברסיטה. עינו של מנהיג המפלגה ולימים ראש הממשלה, דניאל פרנסואה מאלאן קלטה אותו בעת ביקור באוניברסיטה, והוא הציע לו להשתלב בפעילות הארצית של המפלגה.
פעילות פוליטית

בהשפעת מאלאן, נטש בותה את לימודיו ב-1936 ועקר לקייפטאון כפעיל פוליטי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 דגל בותה, כלאומנים אפריקאנרים אחרים, בעמדות פרו-נאציות והיה בין מקימי ומנהיגי ה-Ossewabrandwag ("משמר עגלות השוורים") - ארגון מיליטריסטי-ימני שפעל נגד הצטרפותה של דרום אפריקה למלחמה לצד בעלות הברית. על פעילות זו כמעט שנאסר. בותה נטש במהרה את האידאולוגיה הנאצית, וב-1941 פרש מהארגון והפך לאחד ממבקריו החריפים.
לאחר המלחמה פרחה הקריירה הפוליטית של בותה, והוא נבחר כחבר פרלמנט במערכת הבחירות של 1948. בחירות אלה העלו את המפלגה הלאומית לשלטון בראשות מאלאן, ובשלב זה החלו מאלאן וממשלתו ליישם את מדיניות האפרטהייד. בשנת 1958 מונה בותה כסגן שר הפנים בממשלתו של "אדריכל האפרטהייד" הנדריק פרוורד, וב-1961, לאחר פרישת דרום אפריקה מחבר העמים הבריטי והפיכתה לרפובליקה, קיבל את משרת השר לפיתוח קהילתי וענייני צבעונים. ב-־1964 מונה לשר העבודות הציבוריות, וב-1966 היה לשר ההגנה בממשלתו של ג'ון פורסטר, תפקיד שבו כיהן עד 1980. תפקיד זה העניק לו פרספקטיבה צבאית ומבט בינלאומי, ובמסגרתו הנהיג את המעורבות הצבאית של דרום אפריקה באנגולה המרקסיסטית לצד ארצות הברית, ונגד הסובייטים והקובנים שבחשו במדינה.
כמנהיג האומה > ראש ממשלה

עם התפטרותו של פורסטר בשנת 1978 על רקע חשיפת סקנדל פוליטי, מונה בותה כראש ממשלה. התקופה הייתה קשה לדרום אפריקה: היא נותרה לבדה במערכה מול הכוחות המרקסיסטיים באנגולה לאחר שארצות הברית פרשה ממעורבותה, פעילות גרילה לשחרור לאומי בעידוד אנגולה הייתה גם בדרום-מערב אפריקה (לימים נמיביה) הנשלטת על ידי דרום אפריקה, והחריף המאבק לשוויון זכויות לשחורים בתוך דרום אפריקה, אשר קיבל תאוצה לאחר מהומות סווטו (1976). במקביל, הלכו וגברו הלחץ הבינלאומי, הגינויים, הנידוי, ההחרמה והאמברגו עקב מדיניות האפרטהייד. גידול ניכר בתקציב הביטחון וירידה עולמית של מחירי הזהב, מטה לחמה העיקרי של דרום אפריקה, הביאו למשבר כלכלי קשה.
תוכניתו של בותה לטיפול במצב הייתה רדיקלית למדי, וכללה הנהגת רפורמות מסוימות במבנה החברתי והפוליטי של דרום אפריקה. הוא הבין כי נדרשת נסיגה מחלק מעקרונות האפרטהייד על מנת למנוע את המשך הידרדרות המצב ולנסות להחזיר את היציבות למדינה. לעם הדרום אפריקני (בהגדרתו, הלבנים שבו) הטיף "הסתגלו - או מותו" ("Adapt or die"). שאיפתו הייתה להפחית את הלחץ הפנימי והבינלאומי על ידי שיתוף קבוצות אתניות נוספות בשלטון, אך מבלי לאבד את ההגמוניה הלבנה. במקביל, פיתח בותה מאוד את עוצמתה הצבאית של דרום אפריקה, כולל יכולת גרעינית (על פי הערכות, בשיתוף פעולה ישראלי). על רקע הנידוי הבינלאומי שקד מאוד על פיתוח העצמאות הצבאית והכלכלית של דרום אפריקה, שכלל תיעוש נרחב – הן ביטחוני והן בתחום הצריכה.
כמנהיג האומה > נשיא

ב-1984 הוביל בותה מהלך של שינוי החוקה, שכלל מתן זכות בחירה לאזרחים ממוצא הודי ולצבעונים (בני תערובת), והפיכת הפרלמנט לתלת-ביתי – בית ללבנים, בית לצבעונים ובית להודים. עדיין, הרוב השחור במדינה נשאר מחוץ למשחק הפוליטי, אך בותה ביטל חלק נרחב מחוקי האפרטהייד, שלטענת מבקרים מבפנים לא שירתו כל מטרה למעט פגיעה במעמדה של דרום אפריקה בעולם, ומרחבי המדינה נעלמו השלטים המגבילים שימוש במתקנים ושירותים ללבנים בלבד. כמו כן, שונתה שיטת המשטר לממשל נשיאותי – בוטל התפקיד הקודם, הייצוגי גרידא, של נשיא המדינה והוחלף בנשיא ביצועי העומד בראש הקבינט – בותה עצמו, עם הרבה יותר עוצמה פוליטית שנועדה לסייע לו להתגבר על התנגדויות למהלכיו מצד גורמים שמרניים. ניסיונו לצמצם את המנגנון הביורוקרטי המסורבל לא צלח, היות ששיתוף קבוצות נוספות בשלטון בעקבות הרפורמות שלו חייב דווקא הרחבת כוח האדם הממשלתי. בותה התקשה לקדם עוד את תוכנית הרפורמות שהגה, ואיבד תמיכה במפלגתו ובממסד השלטוני שראו בו מנהיג בעל סגנון "אימפריאלי".
במקביל, בניגוד לתחזיותיו, נמשכו ואף התעצמו הלחצים הבינלאומיים על דרום אפריקה ומאבק השחורים מבית, ובותה הנהיג מדיניות של יד קשה לטיפול בהפרות הסדר, על רקע מצב הולך ומידרדר. הוא נקט בשורה של צעדים אכזריים נגד הפגנות של שחורים, כולל ירי חי על מפגינים. במהלך כהונתו נעצרו אלפים ללא משפט, חלקם עונו ונרצחו. ועדת הפיוס האשימה את בותה בהפרות רבות של זכויות אדם, בין השאר בכך שאישר לכוחות הביטחון להשתמש באמצעים חריגים ובלתי-חוקיים לדיכוי המחאה.
לאחר הנשיאות

ב-1989 לקה בותה בשבץ מוחי, שזמנית נטל ממנו את כושר התפקוד. מפלגתו ניצלה את המצב ואילצה אותו להתפטר, מהלך שהעלה לכס הנשיאות את יורשו פרדריק וילם דה קלרק. דה קלרק הדהים את שמרני המפלגה כשיזם מיד שורה של רפורמות רדיקליות בהרבה מאלה של בותה, שמשמעותן המעשית הייתה ביטול מוחלט של האפרטהייד והענקת זכות בחירה מלאה ושווה לשחורים, היינו העברת השלטון לידי הרוב. בותה היה מראשי המוחים נגד הרפורמות של דה קלרק, ללא הועיל.
לאחר עליית נלסון מנדלה לשלטון זומן בותה להתייצב בפני ועדת האמת והפיוס כדי למסור את עדותו על חלקו בהנהגת האפרטהייד. בותה סירב, הואשם בביזיון והורשע, אך בית משפט לערעורים קיבל את ערעורו וביטל את ההרשעה.
חיים אישיים

בותה התגורר בכף המערבי, היה נשוי לאליזה, ונולדו להם שני בנים ושלוש בנות. אשתו מתה בשנת 1997, כאשר היה בגיל 81. לאחר שלושה חודשים התארס לפקחית תנועה בת 46, ומאוחר יותר נפרד ממנה והתחתן עם בריטית בת 57.
בותה הלך לעולמו בביתו ב-31 באוקטובר 2006, בגיל 90.
הערות שוליים

↑  דן ואן דר ואט, הספד לבותה, באתר הגארדיאן, ‏2 בנובמבר 2006 (באנגלית).
↑  The Former South African Government and its Security Forces, עמ' 74, באתר ההיסטוריה של דרום אפריקה (באנגלית).
| נשיאי דרום אפריקה |
| --- | --- | --- |
| חוקת 1961 (תפקיד ייצוגי) | צ'ארלס רוברטס סווארט • תאופילוס אבנהעזר דונגס • ז'וזואה פרנסואה נודה • יאקובוס יוהנס פושה • יוהאנס דה קלרק • ניקולאס יוהאנס דידריקס • מרה פיליון • ג'ון פורסטר • מרה פיליון |  |
| חוקת 1983 (תפקיד ביצועי) | פיטר וילם בותה • כריס היוניס • פיטר וילם בותה • פרדריק וילם דה קלרק |  |
| חוקת 1996 (תפקיד ביצועי) | נלסון מנדלה • תאבו מבקי • קגאלמה מוטלנטה • ג'ייקוב זומה • סיריל רמפוזה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440447805171  BNE: XX5400645  BnF: cb14432795z (data)  CiNii: DA08647989  GND: 118969234  ISNI: 0000 0000 5538 513X  LCCN: n81149981  NKC: js20061110001  NTA: 270844953  SNAC: w6c37j9k  VIAF: 45101847   WorldCat (עם VIAF): 45101847
יוסף גרפינקל

| --- | --- |

 לידה:  1956  (בן 68 בערך) חיפה, ישראל 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1 באוקטובר 1993) 
 פרסים והוקרה:  פרס פולונסקי (2006)
 תרומות עיקריות
 חפירות בעמק הירדן התיכון ובשפלת יהודה, ישראל
 
יוסף גרפינקל (נולד ב־23 ביולי 1956 בחיפה) הוא ארכאולוג ישראלי, פרופסור מן המניין לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, המתמחה בארכאולוגיה מקראית ובתקופה הפרוטו-היסטורית. גרפינקל ניהל מספר רב של חפירות באתרים מן התקופה הנאוליתית של המזרח הקרוב, ופרסם 15 ספרים וכמאה מאמרים על מגוון נושאים בארכאולוגיה של ארץ ישראל, שבמרכזם אומנות, פולחן וריקוד.
ביוגרפיה

יוסף גרפינקל השלים לימודי תואר ראשון בגאוגרפיה וארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1981, ולימודי תואר שני בארכאולוגיה מקראית בשנת 1987.
בין השנים 1987–1983 שימש גרפינקל כעוזר מחקר באוניברסיטה העברית וניהל את החפירות באתר הארכאולוגי שביפתחאל בגליל התחתון. גרפינקל חשף חמישה מפלסי התיישבות, רצפות טיח, בורות, קברים, אתרי קבורה ועצמות בעלי חיים מן התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב'. בחפירות נתגלו זרעי פול, שהם העדות הקדומה ביותר בעולם לביות קטנית מסוג זה, וכן כמויות גדולות של זרעי עדשים.
בין השנים 1986–1987 ניהל גרפינקל את החפירות הראשונות באתר הארכאולוגי בגשר בעמק הירדן. החפירות הובילו למסקנה על קיומו של כפר קטן מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית א' ששכן באזור. בין היתר נחשפו בחפירות ממצאים נדירים שלא הופיעו באתרים אחרים מאותה תקופה, ביניהם בית מלאכה לייצור כלי בזלת.
בשנים 1989–1990 ניהל גרפינקל חפירות באתר הארכאולוגי שליד שער הגולן, בו שוכן הכפר הירמוכי המתוארך לתקופה הנאוליתית הקרמית. גרפינקל ניהל חפירות נוספות באותו אזור במהלך 2004–1996. בחפירות נחשפו ממצאים רבים הקשורים לתרבות הירמוכית, ובנייה בהיקף נרחב שאין לו אח ורע באותה תקופה. בנוסף ניהל גרפינקל בשנים 1989–1990 שתי חפירות בתל עלי שמדרום לכנרת, בעמק הירדן.
בשנת 1992 השלים את הדוקטורט תחת הדרכתם של פרופ' אמנון בן תור ופרופ' נעמה גורן-ענבר בנושא "התרבות החומרית בעמק הירדן בתקופות הנאוליתית הקרמית והכלקוליתית הקדומה". לאחר מכן השלים באותה שנה (1992) גם את הפוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית.
במהלך השנים שימש גם כחוקר במכון אולברייט לארכאולוגיה (1985–1993) וכעוזר מחקר במרכז הצרפתי למחקר בירושלים (1987–1992).
בשנת 1994 מונה גרפינקל לאוצר מוזיאון התרבות הירמוכית ע"ש יהודה רות שבקיבוץ שער הגולן.
בין השנים 1995–1998 שימש כראש המחלקה לארכאולוגיה בשלוחה של האוניברסיטה העברית ברחובות, כאשר בין השנים 1997–1998 ניהל גרפינקל חפירות באשקלון הנאוליתית, השוכנת מצפון לתל אשקלון, לחופי הים התיכון. בחפירות נחשפו כ-100,000 עצמות בעלי חיים ואלפי פריטים מאבני צור.
בשנת 2004 ערך גרפינקל סקר ארכאולוגי בתל צף יחד עם יורק ראון. בשנים 2007-2005 חפר באתר בהיקף נרחב וחשף מבני חצר גדולים ובהם ממגורות עגולות מאורגנות בשורות. באתר נתגלו קשרים ארוכי טווח לאנטוליה (אובסידיאן), למסופוטמיה (כלי חרס של תרבות עובייד) ולמצרים (צדף נילוטי).
בין השנים 2004–2006 שימש כראש המדור לארכאולגיה מקראית, ולאחר מכן החל לכהן כפרופסור בקתדרה על שם יגאל ידין לארכאולוגיה של ארץ ישראל.  כמו כן, גרפינקל זכה בשנת 2006 ב"פרס פולונסקי ליצירתיות ומקוריות במדעי הרוח" מטעם האוניברסיטה העברית.
משנת 2007 ועד 2013 ניהל גרפינקל חפירות בחורבת קייאפה בסמוך לעמק האלה יחד עם הארכאולוג סער גנור. בחפירות נחשפה עיר קדומה המתוארכת לתקופת בית ראשון ביהודה (כ-1000 לפנה"ס), ובה נמצאו ממצאים חריגים שאינם מוכרים מאתרים אחרים באזור יהודה. בנובמבר 2008, הודיעו הארכאולוגים כי חשפו אוסטרקון (שבר של קנקן חרס) שעליו כתובת בעברית בכתב פרוטו-כנעני הכתובה בדיו, וכתובת זה היא הטקסט העברי הקדום ביותר שנחשף עד כה.
בין השנים 2013–2017 ניהל את משלחת החפירה הרביעית בתל לכיש.
ביולי 2019 זיהה פרופ' גרפינקל, יחד עם סער גנור מרשות העתיקות ופרופ' קייל קיימר מאוניברסיטת מק-קווארי בסידני שבאוסטרליה את צקלג באתר חורבת אל-ראעי שבשפלת יהודה – בין קריית גת ללכיש.
גרפינקל נשוי לטל אילן, פרופסור ללימודי מגדר מהאוניברסיטה החופשית של ברלין.
תגליות מדעיות > התרבות הירמוכית

בחפירות באתר הארכאולוגי בשער הגולן מצא גרפינקל ממצאים רבים בכפר הירמוכי, ששינו את הידוע על התרבות הירמוכית שהתקיימה באותו מקום לפני 8,000 שנה, על גדות נחל הירמוך בסמוך לכנרת. נתגלה כי האזור היה מרכז תרבותי שהשפיע רבות על התפתחות התרבות בתקופה הנאוליתית, וכי הוא אחד מן היישובים הקדומים הגדולים בעולם. באתר נמצא המכלול הגדול ביותר של חפצי אומנות מהתקופה הפרה-היסטורית בארץ ישראל.
בין הממצאים שנחשפו באתר היו חלוקי נחל, חלוקי בזלת מחורצים בדגמים גאומטריים שונים, כלי אבן מלוטשים, שברי כלי חרס וצלמיות אדם. בין היתר נמצאו כ-300 פסלונים בדמות אשה שהיקף ירכיה גדול כמעט פי ארבעה מממדי גופה. כל הפסלונים מעוצבים בתנוחה דומה – יד אחת מונחת על החזה והשנייה מונחת על האגן הרחב. פסלונים דומים נתגלו במספר מקומות נוספים בבקעת הירדן, בלבנון ובנחל הירקון בתל אביב. לדברי גרפינקל, הזהות בין הדמויות מוכיחה כי הפסלון שימש למטרות פולחן ולא כחפץ אומנות בלבד. בנוסף סובר גרפינקל כי גם מינה של הדמות מתאים לרוח אותה תקופה, בה הפולחן הדתי התחלק לשתי רמות – ברמה הקהילתית, במקדשים, סגדו לרוב לדמויות גבריות; ואילו ברמה הביתית, במשפחה, שלטה הדמות הנשית. ממצאים מחפירות שער הגולן מוצגים לעשר שנים במוזיאון הלובר בפריז ובמוזיאון המטרופוליטן לאמנות בעיר ניו-יורק.
כמו כן נחשפו באתר בתי חצר גדולים (בין 250 מ"ר ל-700 מ"ר), אשר ביניהם מפרידה מערכת של רחובות מרוצפים בחלוקי נחל ובטיח בוץ. ממערכת הרחובות ומסממנים נוספים שנחשפו המעידים על שילוב בין תכנון כפרי לעירוני ניתן להסיק על דרכי ההיווצרות של הערים הראשונות בעולם. לדברי גרפינקל, ייחודם של הבתים שנמצאו הוא גם בגודלם ובמספר הרב של החדרים אותו הם מכילים, לעומת בתים ביישובים עירוניים מתקופות מאוחרות בהם נמצאו שניים או שלושה חדרים בלבד.
תגליות מדעיות > מבצר האלה

משנת 2007 מנהל גרפינקל יחד עם גנור חפירות ארכאולוגיות בחורבת קייאפה אותה הוא מציע לזהות עם העיר המקראית שעריים. בחפירות חשפו החוקרים מבצר המוקף חומה באורך של כ-700 מטר וסביבה ביצורים רבים. לדברי החוקרים, העובדה כי האתר נמצא על ציר התנועה הראשי בעמק האלה, הביצורים במקום והעדר הממצאים הפלשתיים מעידים כי חורבת קייאפה הייתה עיר מבצר חזקה בגבולה המערבי של ממלכת יהודה.
ביולי 2008, בעונה השנייה של חפירות במבצר, גילו גרפינקל וגנור אוסטרקון (שבר קנקן חרס) ברצפת אחד המבנים, שעליו חמש שורות של טקסט עברי כתוב בדיו בכתב פרוטו-כנעני. שפוענח מאוחר יותר כטקסט עברי מובהק, המכיל פעלים שאינם קיימים בשפות אחרות. על פי אחת הדעות, בטקסט מופיעה קריאה בעלת מאפיינים סוציאליים להגן על המעמדות החלשים, להתייצב לצידם ולתמוך בהם. תיארוך פחמן-14 של השכבה בה נמצאה הכתובת שנעשה באמצעות חרצני זית שנמצאו באתר, מראה כי הכתובת נוצרה בערך בשנת 1000 לפנה"ס. האוסטרקון תוארך לתקופה קדומה אף יותר מאבן תל זית, דבר ההופך אותו לטקסט העברי הקדום ביותר שנחשף עד כה, ולתגלית ארכאולוגית בעלת חשיבות גבוהה.
לדברי גרפינקל וגנור, גילוי המבצר, חשיפת האוסטרקון ושאר הממצאים באתר, מספקים עדות חד משמעית לקיומה של ממלכה בימי דוד המלך ולקיומן של ערים בצורות ביהודה כבר במאה ה-10 לפנה"ס. מכאן כי לא ייתכן שהמעבר מחברה כפרית (תקופת הברזל I) לחברה עירונית (תקופת הברזל II) בישראל ויהודה התרחש רק בסביבות שנת 900 לפנה"ס, כגישת הכרונולוגיה הנמוכה.
רשימת פרסומים > מאמרים נבחרים

Yosef Garfinkel and Saar Ganor, Khirbet Qeiyafa: Sha`arayim, Journal of Hebrew Scriptures - Volume 8: Article 22 (2008)