stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולטר הנגיד

ולטר נכח בקרב אגר סאנגויניס, עליו כתב את הספר השני בחיבורו "מלחמות אנטיוכיה"
ולטר הנגיד (לטינית: Galterius cancellarius; אנגלית: Walter the Chancellor) היה אדמיניסטרטור בכיר בנסיכות אנטיוכיה בראשית המאה ה-12. הוא כתב את החיבור "מלחמות אנטיוכיה" (לטינית: "Bella Antiochena") המכיל שני ספרים נפרדים. חיבור זה משמש כמקור ההיסטורי העיקרי לתקופת שנות העשרה של המאה ה-12 באזור צפון סוריה. בתקופה זו החלו להיווצר בריתות ויריבויות שונות בין הנסיכות שנוצרה בעקבות מסע הצלב הראשון ובין הנסיכויות המוסלמיות השכנות.
לא ידוע דבר על ולטר ממקורות נוספים מלבד חיבורו. ככל הנראה הוא היה ממוצא צרפתי או נורמני, מקרב האוכלוסייה שהרכיבה את נסיכות אנטיוכיה המוקדמת. לפי סגנון כתיבתו, השזור בפרפראזות על פסוקים תנ"כיים לצד אזכורים של כותבים קלאסיים כמו קיקרו, ניתן להניח כי היה בעל רקע קלריקלי משכיל. כמו כן, ולטר מסביר בראשית חיבורו שמטרת הכתיבה היא להראות את השגחת האל על הנוצרים, ומכאן ראיה נוספת למוצאו הדתי האדוק. ולטר שימש בתפקיד הנגיד (Chancellor) של נסיכות אנטיוכיה, לכל הפחות בשנים 1114–1122. עם זאת, שמו לא מוזכר בחוזים רשמיים כלשהם של הנסיכות מהתקופה. ידוע ששימש בתפקיד הנגיד לכל היותר עד לשנת 1127.
הספר הראשון של ולטר סוקר את האירועים בשנים 1114–1115, אז התגבשה ברית בין רוג'ר מסלרנו, עוצר נסיכות אנטיוכיה  שליט אנטיוכיה לבין השליטים המוסלמים השכנים אל-גאזי (Najm ad-Din Ilghazi ibn Artuq) וטוגתכין (אנ') שליט דמשק כנגד בורסוק בן בורסוק (Bursuq of Hamadan). הברית התפרקה לפני המערכה, שהתרחשה לבסוף ב-14 בספטמבר בקרב תל דנית, אז הביס הצבא הצלבני את המוסלמים.
הספר השני נכתב לאחר התבוסה הצלבנית של רוג'ר בשנת 1119. ולטר בוודאות נכח בקרב אגר סאנגויניס ב-28 ביוני 1119, אז הובסו הכוחות של רוג'ר בידי אל-גאזי (בעל-בריתו לשעבר). ככל הנראה ולטר נלקח בשבי בקרב זה, והובל לחלב, שם עברו השבויים הנוצרים עינויים רבים. הוא שוחרר לאחר מספר חודשים, כנראה רק בראשית 1120. רק לאחר שחרורו החל לכתוב את הספר השני של "מלחמות אנטיוכיה". הספר השני עוקב אחר האירועים שהובילו לקרב וסוקר את תוצאות הקרב ואת אחריתו. ולטר מתאר אירועים שהתרחשו במחצית השנייה של שנת 1119, אף שהיה בשבי באותה תקופה. כך למשל, הוא מספר על ההכנות בעיר אנטיוכיה למקרה של מצור מוסלמי, וכן על הגעתו של בולדווין השני מלך ירושלים לנסיכות ועל התבוסה שהנחיל לאל-גאזי באוגוסט של אותה שנה. ניתן להניח כי ולטר כתב על האירועים בשבי ממקור ראשון, ואילו ביחס לאירועים שהתרחשו באותה תקופה מחוץ לחאלב הסתמך על עדויות שמיעה. הספר השני מסתיים במותו של אל-גאזי בשנת 1122.
חיבורו של ולטר שימש את ויליאם מצור בכתיבתו ההיסטורית במחצית השנייה של המאה ה-12. חיבורים אחרים בני התקופה, כמו מתיה מאדסה או אלברט מאאכן, נכתבו ללא השפעה מכתביו של ולטר. הספר "מלחמות אנטיוכיה" הופיע בימי הביניים בסמיכות לחיבורים של פולקו משארטר ושל ריימונד מאגילר (אנ'). בשנת 1611 הספר נדפס לראשונה לאחר עריכה, והדפסות נוספות בשפת המקור התרחשו בשנים 1876, 1895 ו-1896. בשנת 1999 הספר תורגם לאנגלית ויצא לאור במהדורה מדעית מורחבת.
לקריאה נוספת

Thomas S. Asbridge & Susan B. Edgington (translators), 1999. Walter the Chancellor's "The Antiochene Wars": A Translation and Commentary, (Ashgate)  ISBN 1-84014-263-4
Thomas S. Asbridge, The Creation of the Principality of Antioch, 1098-1130, The Boydell Press, Woodbridge, 2000, pg. 1-13, 47-91
Thomas S. Asbridge, 'The significance and causes of the battle of the Field of Blood', in: Journal of Medieval History, Vol. 23, Issue 4, 1997
Alex Mallett, 'The "Other" in the Crusading Period: Walter the Chancellor's Presentation of Najm al-Din Il-Ghazi', in: Al-Masaq: Islam and the Medieval Mediterranean, Vol. 22, Issue, 2010
הערות שוליים

↑  אין בכך לפקפק על עצם קיומו של ולטר. באופן כללי, בעלי תפקידים בירוקרטיים כמעט שלא הופיעו בחוזים רשמיים באותה התקופה.
↑  מכונה גם בשם "קרב שדה הדם" (Field of Blood)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281958905171  BnF: cb13761777s (data)  GND: 100943829  ISNI: 0000 0001 2275 9673  LCCN: no00010952  NTA: 243213816  RERO: 02-A000075939  SUDOC: 086831534  VIAF: 5114300   WorldCat (עם VIAF): 5114300
הקרב על מדגסקר

הקרב על מדגסקר (הידוע גם כ"מבצע שריון מגן"; באנגלית: Operation Ironclad) היה מבצע של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה לכיבוש האי מדגסקר שהוחזק בידי כוחות צרפת של וישי. הנחיתה בחופי האי אירעה ב-5 במאי 1942, והלחימה נמשכה שישה חודשים ויום אחד, עד 5 בנובמבר 1942.
רקע גאו-פוליטי

עיר הנמל דייגו סווארס (מ-1975 נקראת העיר אנטסירננה) במדגסקר נמצאת בקצהו הצפוני של האי, במפרץ גדול הפונה מזרחה דרך תעלה צרה הנקראת "מעבר אורונג'יה" (Oronjia Pass). הבסיס הצבאי בנמל נמצא על חצי אי השוכן בין שניים מארבעת המפרצונים הטבעיים במפרץ דייגו סווארס. המפרץ חודר עמוק לתוך קצהו הצפוני של האי וכמעט מנתק אותו מיתר האי.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 השתלטה צרפת על האזור, והקימה במקום תחנה לציוד ספינות קיטור בפחם. ב-1885 חתמו שלטונות האי הסכם עם צרפת ולפיו יינתן לצרפת פרוטקטורט על המפרץ וסביבותיו, וכן על האיים הסמוכים. המקום בוצר והוגן בסוללות תותחי חוף.
בשנת 1940, לאחר תבוסת צרפת במערכה על צרפת, והקמת משטר וישי משתף הפעולה, נותרו שלטונות האי נאמנים למשטר וישי, וסירבו להצטרף אל צרפת החופשית. השליטה בנקודה אסטרטגית זו קיבלה חשיבות יתר עם הצטרפותה של יפן למלחמה בדצמבר 1941, לאחר המתקפה על פרל הארבור, ועליית חשיבותם של נתיבי השיט באוקיינוס ההודי לבלימת התקדמות היפנים.
המצב האסטרטגי בתחילת 1942 עורר את בעלות הברית לפעולה. התקדמותו של רומל במדבר המערבי, הביאה לדחיית התוכניות לנחיתת בעלות הברית בחופי צפון אפריקה, ועמדתם של המרשל אנרי פיליפ פטן ואנשיו הפכה לחשובה פחות. החשש מתוצאותיה הפוליטיות של פעולה צבאית כנגדם פחת. כמו כן, שובו של משתף הפעולה פייר לאוואל לעמדת כוח במשטר וישי, הגביר את החשש ממסירת האי האסטרטגי ליפנים.
רקע גאו-פוליטי > המצב מנקודת הראות של מדינות הציר

בעקבות כיבוש דרום-מזרח אסיה בידי היפנים, והפריצה אל בורמה עד סוף פברואר 1942, שקל הפיקוד הגבוה של הצבא היפני הקיסרי תנועה מערבה אל האוקיינוס ההודי. צוללות הצי הקיסרי היפני נעו באופן חופשי בצפון האוקיינוס ההודי ובמזרחו. במרץ 1942 ביצעו נושאות מטוסים יפניות את הפשיטה באוקיינוס ההודי, שאילצה את הצי הבריטי באוקיינוס ההודי לסגת אל מזרח אפריקה ולהיערך מחדש בבסיס קילינדיני במומבסה שבקניה.
האפשרות כי היפנים ישתמשו במדגסקר כבסיס ימי נראתה עתה ריאלית. השימוש האפשרי במתקני הנמל במדגסקר היווה סיכון של ממש לתנועה הימית של בעלות הברית, ולנתיב האספקה של הארמייה השמינית שלחמה נגד רומל בצפון אפריקה.
לצוללות היפניות היה אז את טווח הפעולה הארוך ביותר, במקרים מסוימים יותר מעשרת אלפים קילומטרים. שימוש במדגסקר כבסיס לצוללות היה עשוי להשפיע על כל האזור מאוסטרליה ועד המזרח התיכון ודרום האוקיינוס האטלנטי.
באותו השלב במלחמה היה הצי היפני מתואם עם הפיקוד העליון של הקריגסמרינה, והאדמירל פריקה, ראש מטה הצי הגרמני, נפגש מספר פעמים עם האדמירל נומורה מהצי היפני. בפגישות אלו עלתה חשיבות האוקיינוס ההודי, ופריקה הדגיש את התועלת שתצמח למאמץ המשותף אם יפעלו היפנים כנגד נתיבי השיט של בעלות הברית בצפון האוקיינוס ההודי, וכן את חשיבות ציילון, איי סיישל ומדגסקר לפעולות בעלות הברית. ב-8 באפריל הודיעו היפנים לפריקה כי בכוונתם להציב ארבע או חמש צוללות ושתי סיירות לפעולה במערב האוקיינוס ההודי בין עדן וכף התקווה הטובה, אך סירבו להתחייב לפעולה נגד מדגסקר או ציילון.
רקע גאו-פוליטי > המצב מנקודת הראות של בעלות הברית

עוד ב-27 בנובמבר 1941, לפני המתקפה על פרל הארבור, זיהה הצי הבריטי את הסכנה להשתלטות יפנית על מדגסקר. מומחי הצי דחקו בצ'רצ'יל להשתלט על האי כאמצעי זהירות. יחסי בריטניה עם משטר וישי הגיעו בעבר למשברים שחייבו פעולה צבאית. כך, השמדת השייטת הצרפתית במרס אל כביר ביולי 1940, הקרב על דקר בספטמבר 1940 שבו ניסו הבריטים לסייע לכוחות צרפת החופשית להשתלט על המושבה דקר שהוחזקה בידי אנשי וישי, וכן המערכה בסוריה ובלבנון ביוני 1941, שבה כבשו בעלות הברית את מושבות וישי בסוריה ובלבנון. הפעולה במארס אל כביר הייתה הצלחה צבאית, אך הייתה בעייתית מאוד מבחינה פוליטית, והפעולה בדקר הייתה כישלון צבאי שהרתיע את הבריטים משיתוף פעולה נוסף עם אנשי דה גול. צ'רצ'יל חש בסוף 1941 כי לבעלות הברית חסרים המשאבים לפעולה במדגסקר, ולא רצה להסתכן בצירוף אנשי צרפת החופשית לפעולה.
הצטרפותה של יפן למלחמה ונפילת מושבות בריטניה במזרח אסיה שינתה את התמונה, והביאה לצורך הדחוף בפעולה. ב-12 במרץ 1942 נפלה ההכרעה על פעולה במדגסקר, בה לא ישותפו אנשי צרפת החופשית. צ'רצ'יל נתן לצי ולצבא את ההנחיות הבאות:
כוח H, השייטת השומרת על מערב הים התיכון, תנוע דרומה מגיברלטר ותוחלף בידי כוח משימה אמריקאי.
יוקם כוח בן 4,000 חיילים לביצוע המשימה במדגסקר.
המשימה תבוצע עד סוף אפריל 1942.
במקרה של הצלחה יוחזרו הלוחמים לחזית ויוחלפו בחיילי משמר.
ב-14 במרץ הוקם באופן רשמית "כוח 121" בפיקודם של מייג'ר ג'נרל רוברט גרייס סטרג'ס ואדמירל משנה אדוארד נוויל סייפרט שפיקד על כוח H, כוח הצי שהוקצה לתמיכה במשימה.
ההכנות למבצע

כוח 121 עזב את אנגליה ב-23 במרץ והצטרף לספינותיו של אדמירל סייפרט בפריטאון. משם המשיך דרומה בשתי שיירות לנקודת מפגש בדרבן שבדרום אפריקה. כאן חברו לקבוצת הגדודים ה-13 של הדיוויזיה ה-5, כוחותיו של גנרל סטרג'ס, שכללו שלושה גדודי רגלים. הכוח הימי כלל את אוניית הדגל רמילס (Ramilles), את נושאות המטוסים אילסטריוס ואינדומיטבל (Illustrious and Indomitable), שתי סיירות, אחת עשרה משחתות, שש שולות מוקשים, שש קורבטות וכוחות עזר נוספים. היה זה כוח רב עוצמה כנגד מגני העיר דייגו סווארס, 8,000 חיילים רובם ילידי מדגסקר, אך ראשי המטות היו נחושים להביא להצלחת המבצע, וסברו שיש סיכוי שאם יראו מגני העיר את הכוח שנצבר נגדם, ייכנעו ללא לחימה. הייתה זו הנחיתה הראשונה מן הים של חיילים בריטים מאז הנחיתה הרת האסון במערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה, שהותירה את רישומה על הצבא הבריטי, ועל צ'רצ'יל באופן אישי.
במהלך כינוס הכוחות בדרבן, העיר הפילדמרשל יאן סמטס כי אם יסתיים המבצע בתפיסתה של העיר דייגו סווארס לא תהיה בכך ערובה להפסקת התוקפנות היפנית, והאיץ לתפוס גם את נמלי מג'ונגה וטאמאטאווה. בשל מחסור בכוח אדם, החליטו ראשי המטות לשמור על דייגו סווארס כמטרה היחידה של המבצע. צ'רצ'יל העיר כי ניתן יהיה לשמור על מדגסקר באמצעות צי חזק באזור ובתמיכה אווירית מציילון, ושלח הוראה אל הגנרל ארצ'יבלד וייוול, מפקד זירת הודו, ובה הטיל עליו את האחריות לשמירה על מדגסקר ברגע שיושגו יעדיו הראשוניים של המבצע. הוא הוסיף כי לאחר עזיבת אנשי הקומנדו יישמר האי בידי שני גדודים מאפריקה הבריטית וגדוד אחד מקונגו הבלגית או ממושבות צרפת בחופה המערבי של אפריקה.
במרץ ובאפריל ערך חיל האוויר הדרום-אפריקאי טיסות סיור מעל העיר דייגו סווארס, והזירה חוזקה במטוסים נוספים שהגיעו ממושבות בריטניה במזרח.
הנחיתה מן הים והקרב הימי

ב-5 במאי 1942 נחת הכוח העיקרי הבריטי שהורכב מגדוד הרגלים ה-29 הבריטי ומגדוד הקומנדו ה-5 על חופי מדגסקר. הנחיתה בוצעה באמצעות נחתות שהורדו לחוף מפרץ קורייר ומפרץ אמבראראטה, מערבית לנמל המרכזי של דייגו סווארס, בקצהו הצפוני של האי. הפצצות הסחה בוצעו במזרח, וכללו הנחתת צנחני דמה. חיל האוויר הבריטי, בסיוע חיל האוויר הדרום-אפריקאי ביצע טיסות סיוע שכללו הפצצת כלי שיט של וישי.
הלחימה נמשכה כיומיים, וב-7 בחודש נכנעה דייגו סווארס, אך כוחות וישי נסוגו לדרום והמשיכו את הלחימה משם.
בעקבות הפלישה לאי הפיצו אנשי וישי שמועה כאילו הבריטים מתכוונים לספח את האי. ב-15 במאי נשא דה גול נאום ברדיו, בו מסר כי בריטניה היא בת ברית נאמנה, וכי אין בכוונתה לספח את האי.
שלושה שבועות לאחר הפלישה, ב-29 במאי, הגיעו שלוש צוללות של יפן לזירה. אוניית הדגל של הצי הבריטי, רמילס, עגנה בנמל דייגו סווארס. הצוללות שלחו למקום שתי צוללות ננסיות. אלו הצליחו לפגוע קשות ברמילס, ולהטביע מכלית. אחת הצוללות הוטבעה, ואילו השנייה עלתה על החוף, ואנשי צוותה המשיכו את דרכם לפנים האי על מנת לחבור לאנשי וישי, אך נהרגו בדרכם בחילופי אש.
הקרב היבשתי באי

גם לאחר הנחיתה וכיבוש דייגו סווארס, נמשכה הלחימה במשך כחצי שנה עד כיבושו הסופי של האי. הגדודים הבריטיים הוחלפו ברובאי המלך האפריקנים שהגיעו לאי ב-22 ביוני, להם נשלח לסיוע הגדוד הממונע ה-7 של הצבא הדרום אפריקני, וגדוד הרגלים ה-27 של צבא דרום רודזיה.
ב-10 בספטמבר וב-29 בספטמבר בוצעו נחיתות נוספות מן הים על ידי הגדוד הבריטי ה-29 והגדוד הבריטי ה-22, במטרה להשלים את כיבוש האי לפני עונת הגשמים. ההתקדמות לאורך האי, מצפון לדרום, הייתה קשה. האויב נקט בטקטיקה של אדמה חרוכה, והדרכים באי היו משובשות מלכתחילה. בספטמבר נכבשה בירת האי אנטננריבו ללא התנגדות, אך פעולות האיבה נמשכו עד ראשית נובמבר. המושל אנה נכנע ב-5 בנובמבר בעיירה אילהוסי שבדרום האי. מועד זה, חצי שנה ועוד יום למן נחיתת בעלות הברית באי, איפשר לחייליו קבלת מענק הניתן בעבור שירות בשדה הקרב במשך למעלה מחצי שנה.
במהלך הנחיתה בדייגו סווארס ספגו בעלות הברית 500 אבדות. 30 חיילים נוספים נהרגו ו-90 נפצעו במהלך כיבוש האי לאחר מכן. רוב אנשי וישי שנפלו בשבי הביעו את רצונם להצטרף לצבא צרפת החופשית.
תוצאות הקרב

לאחר הקרב נמסר האי לידיהם של אנשי צבא צרפת החופשית. הגנרל פול לואי לז'נטיום מונה לנציב מדגסקר. לאחר המלחמה ביקשה מדגסקר את עצמאותה. ב-1947 אירעה התקוממות עממית, שדוכאה לאחר לחימה עזה, והובילה לעצמאותו של האי ב-1958. בהערכה שלאחר מעשה של כוונותיה של יפן, נראה כי לא היו ליפנים אינטרסים מיוחדים באוקיינוס ההודי, וכי האיום שכנגדו כוון המבצע היה איום סרק. המבצע אך הביא להחרפת היחסים בין אנשי וישי ובין בריטניה, שהיו גרועים ממילא.
ראו גם

צרפת החופשית
צרפת של וישי
דרום אפריקה במלחמת העולם השנייה
הערות שוליים

↑  http://usswashington.com/worldwar2plus55/dl05no42.htm
↑  E. Bauer, World War II, Orbis, london, 1985, pp. 219
↑  Fact File : Madagascar Captured אתר ה-BBC
↑  דה גול לצרפתים - הבריטים לא יספחו את מדגסקר, דבר, 15 במאי 1942
↑  מגיני מדגסקר מצטרפים לדה גול, דבר, 13 באוקטובר 1942
↑  הגנרל ג'נטיום ־ נציב מדגסקר, המשקיף, 19 בנובמבר 1942
↑  E. Bauer, World War II, Orbis, london, 1985, pp. 219
הצוללת היפנית I-10 שהייתה בין אלו שנשלחו לזירת מדגסקר
חיילי בעלות הברית נוחתים בחוף טאמאטאווה, ספטמבר 1942
ויו אנדרסון

ויויאן אלכסנדר אנדרסון (אנגלית: Vivian Alexander Anderson; נולד ב-29 ביולי 1956 בנוטינגהאם) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת המגן, וידוע בין השאר בשל היותו האדם השחור הראשון שהשתתף במשחק בינלאומי של נבחרת אנגליה.
קריירת מועדונים

אנדרסון החל את הקריירה שלו בנוטינגהאם פורסט ב-1974, וזכה למקום קבוע בהרכב עם הגעתו של המאמן בריאן קלאף שנתיים לאחר מכן. הוא היה חלק מההרכב שהעלה את הפורסט לליגה הראשונה ב-1977. באותה עונה זכה עם נוטינגהאם בגביע האנגלו-סקוטי, לאחר ניצחון 5 - 1 על לייטון אוריינט במשחק הגמר. עונה אחת לאחר מכן זכה עם נוטינגהאם באליפות ובגביע הליגה.
זימונו לנבחרת אנגליה עורר עניין תקשורתי רב בגלל היותו האדם השחור הראשון בנבחרת, וזאת לאחר מספר שנים שבהן עלתה קרנם של שחקנים שחורים בכדורגל האנגלי. ההצדקות לזימונו גברו עוד יותר לאחר שהיה חלק מההרכב של פורסט שזכה פעם נוספת בגביע הליגה וגבר על מאלמה בגמר גביע אירופה לאלופות 1979.
אנדרסון המשיך להפגין יכולת טובה במדי הפורסט, וזכה עם המועדון בגביע אירופה בפעם השנייה לאחר הניצחון על המבורג במשחק הגמר שנערך באצטדיון סנטיאגו ברנבאו שבמדריד. בתשע השנים הבאות לא זכו שחקני הפורסט בתואר כלשהו.
במקביל לחזרתו לנבחרת ב-1984 הוא ניסה להמריץ את הקריירה שלו מחדש, ועבר לארסנל תמורת 250,000 לירות שטרלינג. ב-1987 הוא זכה בתואר המועדונים הראשון שלו מזה שמונה שנים, לאחר שמשחק גמר גביע הליגה מול ליברפול הסתיים בניצחון של ארסנל בתוצאה 2 - 0.
לאחר מכן הוא עבר למנצ'סטר יונייטד תמורת 250,000 לירות שטרלינג, והפך לשחקן הראשון שהוחתם על ידי אלכס פרגוסון ביונייטד. אוהדי ארסנל מחו על כך וטענו שלג'ורג' גרהאם אין מחליף ראוי לאנדרסון. עד להגעתו של לי דיקסון נאלץ גרהאם להשתמש במספר שחקנים בעמדה של אנדרסון, אך לא בהצלחה רבה.
אנדרסון שיחק ביונייטד במשך שלוש שנים, אך סבל ממספר פציעות קלות ובינואר 1991 שוחרר לשפילד ונסדיי בהעברה חופשית. הוא סייע לוונסדיי להעפיל מהליגה השנייה, אך החמיץ את הניצחון על מנצ'סטר יונייטד בגמר גביע הליגה. התוכנית המקורית הייתה שהוא יישחק בוונסדיי במשך זמן קצר בלבד, אך לבסוף הוא זכה למקום קבוע בהרכב ופעמים רבות אף זכה לענוד את סרט הקפטן. הוא היה חלק חשוב שהרכב שסיים את עונת 1991/1992 במקום השלישי בליגה הראשונה, ובמקום השביעי בעונה הראשונה של הפרמייר ליג. הוא הוביל את ונסדיי למשחקי הגמר של גביע הליגה וגביע ה-FA ב-1993, אך שניהם הסתיימו בהפסד לארסנל.
ביוני 1993 הוא עזב את שפילד ונסדיי והתמנה לתפקיד מאמן-שחקן בבארנסלי, לאחר שהמאמן הקודם מל מאצ'ין עזב את תפקידו. עונתו הראשונה בבארסנלי לא הייתה טובה, והמועדון הצליח במאמצים רבים להימנע מירידה לליגה השנייה.
קריירת אימון

בסיום עונת 1993/1994 הוא עזב את בארנסלי, והתמנה לעוזרו של בריאן רובסון במידלסברו. אף על פי שהודיע על פרישה ב-1994 הוא נותר רשום כשחקן של מידלסברו באופן רשמי, ובעקבות משבר פציעות השתתף בשני משחקים בעונת 1994/1995 שבסופה זכה המועדון באליפות הפוטבול ליג והעפיל לפרמייר ליג. לאחר העלייה לפרמייר ליג הוא פרש סופית ממשחק פעיל.
אנדרסון סייע לרובסון בהובלת מידלסברו להפסדים בשני טורנירי הגביע של עונת 1996/1997, שבסיומה ירד המועדון לליגת המשנה בעקבות הפחתת שלוש נקודות ליגה. בעונה שלאחר מכן המועדון הצליח להעפיל בחזרה לפרמייר ליג, והעפיל לגמר שני ברציפות של גביע הליגה. רובסון ואנדרסון עזבו את מידלסברו בינואר 2001, והוחלפו על ידי סטיב מקלארן. למרות שלא הצליחו להשיג מיקום יותר גבוה מהתשיעי, רובסון ואנדרסון ביססו את המעמד של מידלסברו בפרמייר ליג. לאחר שעזב את מידלסברו הוא נטש כליל את תחום האימון.
נבחרת אנגליה

אנדרסון נאלץ להתמודד עם תחרות קשה על מקומו בהרכב הנבחרת, בין השאר עם שחקנים כגון פיל ניל (ליברפול), שהיה המגן הימני הבכיר בשלהי שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, וטרבור צ'רי שהיה הקפטן של לידס יונייטד. הופעתו השנייה הייתה רק ביוני 1979 במשחק הידידות מול נבחרת שוודיה. משחקו הרשמי הראשון (והשלישי בסך הכל) היה בניצחון 2 - 0 על נבחרת בולגריה במסגרת מוקדמות יורו 1980.
אנגליה העפילה למשחקי יורו 1980 באיטליה, והמאמן רון גרינווד החליף את ניל באנדרסון בהרכב במשחק האחרון של שלב הבתים, מול נבחרת ספרד. הופעת הבכורה שלו במשחק מוקדמות מונדיאל הייתה בניצחון 4 - 0 על נבחרת נורווגיה במוקדמות מונדיאל 1982. ההתמודדות העיקרית על מקום בהרכב הנבחרת בתקופה זו הייתה עם ניל, אך בעקבות שינויים בסגל הנבחרת בעקבות פציעתו של קווין קיגאן לא הצליח אנדרסון לזכות במקום בהרכב בזמן הטורניר.
בתקופה שלאחר המונדיאל נראה היה כי הקריירה של אנדרסון בנבחרת נמצאת על סף סיום, כיוון שהמאמן החדש בובי רובסון לא זימן אותו עד 1984 והעדיף בעיקר את ניל. בתקופה זו כשלה הנבחרת בניסיונה להעפיל ליורו 1984. ההופעה ה-11 שלו במדי הנבחרת נערכה באפריל 1984, כשנתיים לאחר העשירית.
לאחר מעברו לארסנל הוא השתתף בשישה משחקים נוספים, כולל ארבעה במוקדמות מונדיאל 1986 שנערך במקסיקו; במשחק הראשון מבין השישה הוא הבקיע את שני שעריו הראשונים בנבחרת, והוביל אותה לניצחון 8 - 0 על נבחרת טורקיה. לאחר מכן הוא הודח מהרכב הנבחרת פעם נוספת, כיוון שרובסון העדיף את המגן הימני הצעיר גארי סטיבנס, ששיחק אז באברטון. לאחר מכן חילק רובסון את דקות המשחק בין אנדרסון לבין סטיבנס, שבדרך כלל זכה ליותר זמן על המגרש. שניהם היו בסגל הנבחרת לקראת המונדיאל, אך סטיבנס השתתף בכל המשחקים עד להדחה ברבע-הגמר על ידי נבחרת ארגנטינה של דייגו מראדונה. בכך היה אנדרסון לשחקן השני בתולדות נבחרתו (הראשון היה ג'ורג' איסטהאם במונדיאל 1962 ומונדיאל 1966) הנכלל בסגל בשני מונדיאלים שונים ולא משחק בכלל.
בשלהי 1986 הוא השתתף בשלושה משחקים נוספים, כחלק מניסיון ההעפלה ליורו 1988 שנערך בגרמניה. במשחק מול נבחרת יוגוסלביה הוא הבקיע את שערו השני והאחרון במדי הנבחרת.
במקביל למעברו למנצ'סטר יונייטד הוא השתתף במשחקו ה-30 (והאחרון) בנבחרת, ואף נכלל בסגל לקראת אליפות אירופה בגרמניה. למרות יכולת לא טובה הצליח סטיבנס להימנע מאיבוד מקומו בהרכב לטובת אנדרסון.
לאחר הכדורגל

במשאל שנערך בקרב אוהדי מידלסברו ב-1997 הוא נבחר לעמדת המגן הימני בנבחרת כל הזמנים של המועדון. שלוש שנים לאחר מכן הוא זכה בתואר חבר במסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 2004 צורף שמו להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי כהוקרה להשפעתו על הליגה האנגלית. הוא משתתף באירועים רבים של מוזיאון הכדורגל הלאומי שבו שוכן היכל התהילה.
החל משנת 2005 הוא מנהל סוכנות לנסיעות ספורט, ועובד כשגריר של רצון טוב מטעם התאחדות הכדורגל האנגלית.
לקריאה נוספת

טוני מתיוס, WHO'S WHO OF ARSENAL (עמוד 18), מיינסטרים,‏ 2007 (ISBN 1-84596-232-X)
ולטר ויבר

וַלְטֶר וִיבֶּר (גרמנית: Walther Wever) היה גנרל-לויטננט, ששירת כראש מטה הלופטוואפה הראשון של הורמאכט בין הקמת הזרוע האווירית למותו בהתרסקות מטוס בשנת 1936 מעל דרזדן, גרמניה הנאצית. היה מבין האחראים לגיוס מחדש של הצבא הגרמני מאז עליית הנאצים לשלטון והיה גם מהתומכים המוקדמים של שימוש בהפצצה אסטרטגית כאמצעי מלחמה. עם זאת, ויבר התנגד להפצצות מורליות שמיועדות לפגוע באוכלוסייה אזרחית ובכך לשתק אומה, כפי שהציג אותן הטקטיקן האיטלקי ג'וליו דואה.
ביוגרפיה

ולטר ויבר נולד ב-11 בנובמבר 1887 בוילהלמסורט (כיום פולין), בנו של ארנולד ויבר. לאחר שסיים את לימודי הגימנסיה בסטגליץ, למד בבית הספר לקצונה בשווידניצה משנת 1905 ואילך. בסוף שנת 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה, גויס ויבר לשירות בבריגדת חיל הרגלים ה-21 של צבא הקיסרות הגרמנית בחזית המזרחית של המלחמה נגד האימפריה הרוסית. משנת 1915 ואילך היו לו תפקידים ניהוליים זוטרים במטה הכללי ובאביב 1917 הוא הוצב במנהל המבצעים של המטה הצבאי העליון תחת הפיקוח פילדמרשל פאול פון הינדנבורג.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא נשאר ברייכסווהר (צבא רפובליקת ויימאר) ושירת בסגל הכללי של קבוצת קומפקומדו ה-1 בברלין; לאחר מכן, באוקטובר 1921 הועלה למפקד הסגל הכללי של הדיוויזיה ה-7 במינכן. בין השנים 1924–1927 כיהן כראש הסגל של הדיוויזיה במינכן. בשנת 1932, לאחר קריירה ממושכת בחיל הרגלים, ויבר הפך לראש מחלקת הכשרת הצבא במשרד הביטחון, עת תקופת נשיאותו של הינדנבורג. החל מ-11 בספטמבר 1933 ואילך, הוא שימש כראש מחלקת ההכשרה של משרד התעופה. עם תחילת פקודת הגיוס במרץ 1935 שונה שם תפקידו לראש המטה הכללי של הלופטוואפה.
ב-3 ביוני 1936, ויבר טס לדרזדן לקרוא מאמר באוניברסיטת המלחמה האווירית. בעודו שם קיבל הודעה על מותו של גיבור מלחמה גרמני והוא שב מיד לברלין. מטוסו התרסק בטיסת החזרה וויבר נהרג. לאחר מותו נערכה לכבודו הלוויה צבאית. לויבר היו שני בנים ששניהם שירתו בתור קצינים בלופטוואפה במהלך המלחמה, גינטר ויבר (1920-2004) וולטר ויבר (1923-1945), אשר נהרג במהלך מלחמת העולם השנייה מספר חודשים לפני כניעת גרמניה הנאצית.
תיאוריה צבאית

עוד לפני היציאה למלחמת העולם השנייה, הבין ויבר שהסכסוך המזוין הבא יהיה טקטי כמו גם אסטרטגי. בהקפדה על חזונו, ויבר כיוון את התעשייה האווירית הגרמנית לפתח את מה שהוא ראה כנכס היקר ביותר במלחמה הבאה: מפציץ כבד בעל ארבעה מנועים. המפציץ שויבר חזה היה מסוגל לשאת מטען של כ-3,300 קילוגרם ולירות למרחק של לפחות 1,240 מייל.
בפיתוח הרעיון לכלי טיס שכזה, היה לויבר רק מתחרה מרכזי אחד: ברית המועצות; לפי ויבר, על מנת להכניס את המלחמה לתוך התעשייה הרוסית, שנקברה עמוק מאחורי הרי האורל, נדרשה גרמניה למטוס המסוגל לפגוע באותן תעשיות בהפצצה כבדה שעלולה לשבש את זרימת המטוסים, הטנקים, המשאיות, חלקי הארטילריה וכלי המלחמה האחרים ובכך לפגוע בתעשיית המלחמה. הייתה זאת אחת מההגדרות הראשונות להפצצה אסטרטגית. במהלך מלחמת האזרחים הספרדית הכוחות הגרמנים שתמכו בלאומנים היו אחראים על הפצצת גרניקה בצפון המדינה. ההפצצה במקור נועדה לפגוע בגשרים, מפעלי תעשייה ומרכזי פיקוד של כוחות אויב אך בפועל גרמה להשמדת האוכלוסייה האזרחית. תושבי העיר נכנעו לנוכח ההשמדה ואובדן הרצון להילחם אך במונחים הצבאיים של המטרה הראשונית הייתה ההפצצה לכישלון. רק מאוחר יותר אימץ הפיקוד העליון של הוורמאכט את ההפצצה של מטרות אזרחיות בתור דוקטרינה צבאית אשר שומשה במסגרת מלחמת העולם השנייה.
ראו גם

לופטוואפה (ורמאכט)
הפצצה אסטרטגית
פאול פון הינדנבורג
ונצל פוקס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1963 (בן 61 בערך) אינסברוק, אוסטריה 
 מוקד פעילות:  וינה, ברלין 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 כלי נגינה:  קלרינט 
 
וֶנצֶל פוּקס (בגרמנית: Wenzel Fuchs; נולד ב-19 במרץ 1963 באינסברוק) הוא קלרניטן אוסטרי.
חייו

פוקס למד בקונסרבטוריון של אינסברוק עם ואלטר קפר (Kefer) ובאקדמיה למוסיקה של וינה עם פטר שמידל.
הוא הופיע עם האופרה הממלכתית של וינה, התזמורת הפילהרמונית של וינה, האופרה העממית של וינה ועם תזמורת הרדיו של וינה.
בגיל 19 הפך פוקס לסולן תזמורת האופרה העממית בווינה, חמש שנים מאוחר יותר לסולן תזמורת הרדיו של וינה, ומשנת 1993 שימש כנגן הקלרינט הראשון בהתזמורת הפילהרמונית של ברלין.
מאז 2008 הוא מכהן כפרופסור בבית הספר למוזיקה על שם האנס הייזלר בברלין, בנוסף הוא מחזיק בתואר פרופסור לשם כבוד מקונסרבטוריון שנחאי והוא מוזמן רבות להעביר כיתות אומן ביפן וברחבי העולם.
פוקס חבר בהרכב כלי הנשיפה של סולני התזמורת הפילהרמונית של ברלין, אנסמבל השמיניה של הפילהרמונית של ברלין, אנסמבל מטרופוליס ותזמורת ה"סופר וורלד"
פוקס זכה בפרס משרד המדע והאומנות האוסטרי ובמספר פרסים בתחרות הלאומית הגרמנית למוזיקאים צעירים.
ונצל הראשון, דוכס לוקסמבורג

| --- | --- |

 לידה:  25 בפברואר 1337 פראג, ממלכת בוהמיה 
 פטירה:  8 בדצמבר 1383 (בגיל 46) לוקסמבורג, לוקסמבורג 
 בן או בת זוג:  Joanna, Duchess of Brabant (1352–?) 
 
 
ונצל הראשון, דוכס לוקסמבורג (המכונה לעיתים קרובות ונצל מבוהמיה; 25 בפברואר 1337 – 7 בדצמבר 1383) היה הדוכס הראשון של לוקסמבורג מ-1354. הוא היה בנם של יוהאן, מלך בוהמיה וביאטריס מבורבון.
ביוגרפיה

ונצל נולד ב-1337, בפראג, ליוהאן, מלך בוהמיה ולביאטריס, בתו של לואי הראשון, דוכס בורבון. בשנת 1352 התחתן ונצל עם יוהאנה (1322 – 1406), בתם של יאן השלישי, דוכס בראבנט ולימבורג, ומארי ד'אבר. בשנת 1354 העלה קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את לוקסמבורג למעמד של דוכסות. בשנת 1355, יוהאנה ירשה את ברבנט ולימבורג. על מנת למנוע את החלוקה של ברבנט חתם ונצל על ה-"Joyous Entry", אך נאלץ להילחם נגד גיסו לואי השני, רוזן פלנדריה, שתבע את חלקו בדוכסות. הוא לא הצליח למנוע את תפיסת בריסל על ידי הפלמים, אבל אוורארד'ט סרקליס הצליח לגרש אותם מהעיר. לאחר מכן נאלץ ונצל להתמודד בעיקר עם מרידות פנימיות. בשנת 1371 הוא ניהל מלחמה עם וילהלם השני, דוכס ייליך, ונחל תבוסה משפילה בבזוויילר, איבד חלק מצבאו וכמה אצילים. הוא נתפס והיה 11 חודשים בשבי.
ונצל מת בלוקסמבורג, והותיר את יוהאנה כשליטה הבלעדית של ברבנט. ונצל, מלך גרמניה, ירש אותו כדוכס לוקסמבורג. ישנן השערות שהוא מת מצרעת. בקשתו האחרונה הייתה שלבו יעקר מגופתו וישלח לאשתו ששהתה בבריסל. הוא קבור בקריפטה במנזר אורבל בבלגיה.
מקום קבורתו של ונצל