stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייוויד בנאטר
מחקר > אפליה מינית נגד גברים ונערים

ספרו של בנאטר The Second Sexism: Discrimination Against Men and Boys (2012) (הסקסיזם השני: אפלית גברים ובנים) בוחן סוגיות שונות הנוגעות למיזאנדריה וההיבטים השליליים הנכפים חברתית על זהות גברית. כיצירה בתוך התנועה לשחרור הגברים, היא אינה מבקשת לתקוף או להפחית את רעיונות הפמיניזם, אלא להאיר את קיומה המקביל של אפליה מערכתית ותרבותית נגד גברים ונערים, וכיצד היא תורמת בו-זמנית לדיכוי של נשים.
בביקורת על הספר כתב הפילוסוף סיימון בלקבורן (Simon Blackburn) כי בנאטר יודע שדוגמאות כאלה עשויות להיתקל בנחרות של חוסר אמון או לעג, אבל הוא מקפיד לגבות את טענותיו בנתונים אמפיריים, ובאמצעות ספר זה, הוא מראה שאם לעיתים קרובות מדי קשה להיות אישה, זה גם לפעמים קשה להיות גבר, ושכל כישלון להכיר בכך עלול לעוות את מה שאמור להיות המטרה של כולם, כלומר אהדה אוניברסלית וצדק חברתי לכולם, ללא קשר למגדר.
בסקירה אחרת, הפילוסוף הישראלי עדו לנדאו מאוניברסיטת חיפה שיבח את היצירה כ"ספר מתוחכם מאוד המציג תזה לא שגרתית ומגן עליה בכישרון", כי "כדי להתמודד עם הסקסיזם השני שעד כה זכה להתעלמות, עלינו לא רק להכיר בכך, אלא גם להקדיש הרבה יותר מחקר אמפירי ופילוסופי לנושא זה שלא נחקר, וכמובן, לנסות לשנות גישות רבות, נורמות חברתיות וחוקים".
השפעה תרבותית

ניק פיצולאטו (אנ'), יוצר ותסריטאי הסדרה בלש אמיתי ציין את Better Never to Have Been כהשפעה ישירה על סדרת הטלוויזיה שלו, לצד Nihil Unbound (כלום בלתי־תחום) של ריי בראסייה, The Conspiracy Against the Human Race (הקונספירציה כנגד המין האנושי) של תומאס ליגוטי, Confessions of an Antinatalist (ווידויים של אנטינטליסט) של ג'ים קרופורד The Dust of This Planet (אבק הפלנטה הזו) של יוג'ין ת'קר (אנ').
חיים אישיים

בנאטר הוא אתאיסט והצהיר שאין לו ילדים משלו.
בנאטר הוא טבעוני, והשתתף בוויכוחים על טבעונות. הוא טען שבני אדם אחראים לסבל ולמוות של מיליארדי בני אדם אחרים וחיות לא אנושיות. אם רמת הרס זו נגרמה על ידי מין אחר, היינו ממליצים במהירות שלא להביא לידי קיום חברים חדשים ממין זה. הוא גם טען שהתפרצות של מחלות זואונוטיות, כמו מגפת הקורונה, הן לעיתים קרובות תוצאה של האופן בו בני אדם מתעללים בבעלי חיים.
ביבליוגרפיה > בתרגום לעברית

"מוטב בלי ילדים", תרגום: תומר בן אהרון, באתר אלכסון (כתב עת)
ביבליוגרפיה > באנגלית > ספרים

Benatar, David (2001). Ethics for Everyday. McGraw-Hill. ISBN 978-0-07-240889-8.
Benatar, David (2006). Better Never to Have Been: The Harm of Coming into Existence. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-929642-2.
Benatar, David (2012). The Second Sexism: Discrimination Against Men and Boys. John Wiley & Sons. ISBN 978-0-470-67451-2.
Benatar, David; Wasserman, David (2015). Debating Procreation: Is It Wrong to Reproduce?. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-027311-8.
Archard, David; Benatar, David (2016). Procreation and Parenthood: The Ethics of Bearing and Rearing Children. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-874815-1.
Benatar, David (2017). The Human Predicament: A Candid Guide to Life's Biggest Questions. Oxford University Press. ISBN 9780190633813.
ביבליוגרפיה > באנגלית > בעריכתו

Benatar, David, ed. (2006). Cutting to the Core: Exploring the Ethics of Contested Surgeries. Rowman & Littlefield. ISBN 978-0-7425-5001-8.
Ethics for Everyday. New York: McGraw-Hill, 2002.
Life, Death & Meaning: Key Philosophical Readings on the Big Questions (2004)
הערות שוליים

1 2  https://prabook.com/web/solomon_robert.benatar/338231
↑  Steyn, Mark (14 בדצמבר 2007). "Children? Not if you love the planet". Orange County Register. נבדק ב-29 באפריל 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  מקור השם בן עטר, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי"
↑  "David Benatar". Department of Philosophy (באנגלית). נבדק ב-2020-04-15.
↑  "Editorial Board". Journal of Controversial Ideas. נבדק ב-2020-04-20.
↑  Benatar 2006.
↑  MOWE (2018-07-22), #060 - The Curse of Existence (Prof. David Benatar), נבדק ב-2019-04-05
↑  CosmicSkeptic Podcast (2020-04-26), Is It Immoral To Have Children? - Talking with David Benatar, נבדק ב-2021-04-26
↑  Benatar, D. (1997). "Why it is Better Never to Come Into Existence". American Philosophical Quarterly. 34 (3): 345–355.
↑  Benatar 2006, pp. 30-40.
↑  "מוטב בלי ילדים", תרגום: תומר בן אהרון, באתר אלכסון (כתב עת)
↑  Benatar 2006, pp. 30-57.
↑  Benatar 2006, pp. 64-69.
↑  Times Higher Education review, 5 July 2012, retrieved 27 August 2012.
↑  Metapsychology online reviews, 21 August 2012, retrieved 27 August 2012.
↑  Calia, Michael (2014-02-02). "Writer Nic Pizzolatto on Thomas Ligotti and the Weird Secrets of 'True Detective'". WSJ (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-04-15.
↑  "Antinatalism – should we let humanity go extinct? David Benatar vs Bruce Blackshaw". YouTube. 13 במרץ 2020. נבדק ב-14 במרץ 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Harm of Coming Into Existence". YouTube. 13 ביוני 2020. נבדק ב-13 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The Species Barrier, around 30 minutes in
↑  Benatar, David (2015-07-15). "'We Are Creatures That Should Not Exist': The Theory of Anti-Natalism : The Critique". The Critique. ארכיון מ-17 ביולי 2015. נבדק ב-2019-04-05. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Do Humans Have a Moral Duty to Stop Procreating?". Big Think (באנגלית). 2015-08-18. נבדק ב-2019-04-05.
↑  Benatar, David (13 באפריל 2020). "Our cruel treatment of animals led to coronavirus". The New York Times. נבדק ב-22 באפריל 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007442590605171  PLWABN: 9811472241205606  BNE: XX6386048  BnF: cb16037505d (data)  GND: 1037383451  ISNI: 0000 0000 5960 1012  LCCN: n2001093597  LNB: 000221544  NKC: jo2007376725  NLK: KAC201904810  NTA: 272609331  SUDOC: 106958070  VIAF: 75664282   WorldCat (עם VIAF): 75664282
קלודיה מוציו

| --- | --- |

 לידה:  7 בפברואר 1889 פאביה, ממלכת איטליה 
 פטירה:  24 במאי 1936 (בגיל 47) רומא, ממלכת איטליה 
 מוקד פעילות:  ממלכת איטליה 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 
קלודיה מוציו, 1916
קלודיה מוציו (באיטלקית: Claudia Muzio; ‏7 בפברואר 1889 - 24 במאי 1936) הייתה זמרת סופרן אופראית איטלקייה, שהקריירה הבינלאומית שלה הייתה בין המצליחות ביותר בראשית המאה ה-20.
ילדות ונעורים

קלודיה מוציו נולדה בפאביה, בתו של מנהל בימת אופרה, שעבודתו לקחה את המשפחה לבתי אופרה ברחבי איטליה כמו גם בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון והמטרופוליטן אופרה בניו יורק. היא הגיעה ללונדון בגיל שנתיים ולמדה שם, עד שובה לאיטליה בגיל 16 ללמוד אצל אנטה קאזאלוני, מורה לפסנתר וזמרת מצו סופרן אופראי לשעבר, הראשונה ששרה בתפקיד מאדאלנה בביצוע הבכורה העולמי של ריגולטו מאת ורדי. מוציו המשיכה את לימודי השירה ופיתוח הקול במילאנו, אצל אלטרה קאלרי-ויויאני.
קריירה

מוציו הופיעה לראשונה באופרה בארצו (15 בינואר 1910) בתפקיד הראשי ב"מאנון" של מאסנה, ועל אף גילה הצעיר התקדמה במהירות בבתי האופרה של איטליה, ששיאה בהופעת בכורה בלה סקאלה במילאנו ב-1913 (בתפקיד דסדמונה ב"אותלו" של ורדי. משם יצאה לפריז (כדסדמונה) וללונדון בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן (כ"מאנון לסקו" של פוצ'יני) ב-1914. היא נשארה בלונדון לשיר תפקידים שונים, בהם מימי ב"לה בוהם" ו"טוסקה" (שתיהן עם קארוזו). היא הוזמנה למטרופוליטן אופרה בניו יורק בדצמבר 1916 (ל"טוסקה") והצלחתה שם הייתה גדולה כל כך, שהמשיכה להופיע שם שש עונות רצופות. במטרופוליטן הופיעה מוציו בפעם הראשונה בתפקיד ג'ורג'טה ב"איל טאבארו", בהצגת בכורה עולמית של שילוש האופרות של פוצ'יני, "איל טריטיקו", ב-14 בדצמבר 1918.
קלודיה מוציו יצרה קשר מיוחד עם קהל המאזינים בתיאטרו קולון בבואנוס איירס, ארגנטינה, שם הופיעה לראשונה ביוני 1919 (ב"לורליי" של קאטאלאני). מאז ועד 1934 שרה שם ב-23 אופרות שונות ונודעה בכינוי "קלודיה האלוהית".
בין 1922 ל-1932 גם הופיעה בקביעות בשיקגו (אחרי סכסוך עם הנהלת המטרופוליטן בניו יורק). ב-15 באוקטובר 1932 הופיעה בתפקיד הראשי של "טוסקה" לחנוך את בית האופרה - יד לנופלים החדש בסן פרנסיסקו. תפקידים אחרים ראויים לציון בקריירה שלה הם "אאידה" של ורדי, סנטוצה ב"אבירות כפרית" של מסקאני, מאדאלנה ב"אנדראה שנייה" של ג'ורדאנו ולאונורה ב"טרובדור". (כולם בניו יורק) וכן ויולטה ב"לה טרוויאטה" ולאונורה ב"כוחו של גורל" (בשיקגו ובואנוס איירס). תפקידה האחרון, ולדעת חלק מן המבקרים, הגדול ביותר, היה ברומא בשנת 1934, כצ'צ'יליה באופרה באותו שם, שכתב בשבילה ליצ'יניו רפיצ'ה. תפקידה הפופולרי ביותר, מכל מקום, היה ויולטה, שבו לא היו לה מתחרות ברחבי עולם האופרה הלטיני (איטליה, ספרד, דרום אמריקה).
קלודיה מוציו נודעה ביופי ובחמימות של קולה, שגם אם לא היה גדול במיוחד, רכש עושר בלתי מבוטל של גוני-צליל ככל שהוסיפה שנים. היו שביקרו לעיתים את הופעותיה בשל נטייה להקצין בדינמיקה עד הפרזה, כולל שירת הפיאניסימו שלה, המפליאה בעושר ביטוי ורגש. הייתה לה נוכחות בימתית מרשימה, בהיותה גבוהה, אלגנטית ומלאת-גזרה. משחקה שידר תמיד הזדהות עמוקה עם הדמויות שהציגה. היא הייתה מבצעת מסורה ושקדנית, שנשארה צנועה ואפילו פרושה מן הציבור על אף תהילתה ועושרה הגדלים והולכים. היא שרה בקביעות לצד כמה מגדולי הטנורים של תקופתה - קארוזו, ג'ילי, מארטינלי - ורבים מעמיתיה הזמרים ביטאו את הערכתם הגבוהה לכשרונה (בהם אבה סטיניאני, אווה טרנר ואלפרד פיקאבר.
שנים אחרונות

בשנותיה המאוחרות הייתה מוציו שרויה במצוקה כלכלית, בגלל הפסדי כספים ניכרים עקב בזבזנותו של מנהל העסקים שלה (ועל פי השמועה, מאהבה) ואחר נפילת הבורסה בשפל הגדול. היא נישאה בשנת 1929 לרנאטו ליבראטי, שהיה צעיר ממנה בשבע-עשרה שנים. ב-1930 החלה לסבול בעיות בריאות מסוימות, אבל המשיכה לשיר ולהקליט. ב-24 במאי 1936, אחרי מחלה קצרה, מתה בבית מלון ברומא, כנראה מהתקף לב. בת 47 הייתה במותה. כתב הטיימס הלונדוני דיווח: "מותה התקבל כאן בצער רב, מחמת ההערכה הגבוהה שזכתה לה, הן כזמרת והן כשחקנית."
קלודיה מוציו נקברה ב"צ'ימיטארו דל וראנו" ברומא.
לקריאה נוספת

Douglas, Nigel. [1994]. "Claudia Muzio", in More legendary voices, pp.183-206. London, André Deutsch. [[Special:BookSources/0233988890|ISBN 0233988890]].
Richards, J.B. [1968]. "Claudia Muzio". Record Collector, XVII (1968) nos.9-10, pp.197-237; no.11, p.256 (with discography by H. Barnes). [Not consulted.]
Steane, John. [1989]. "Claudia Muzio: a centenary tribute". Musical Times, v.130, no.1752 (Feb.1989), pp.72-73,75.
דאגלס, נייג'ל. (1994), "קלודיה מוציו" ב"עוד קולות אגדיים", עמ' 183–206, לונדון, אנדרה דויטש.
ריצ'רדס, ג'. ב. (1968). "קלודיה מוציו". "אספן תקליטים", XVII משנת 1968, מס' 9–10, עמ' 197-237; מס' 11, עמ' 256 (עם רשימת הקלטות של ה. ברנס).
סטיין, ג'ון. (1989). "קלודיה מוציו: הוקרת המאה", "מיוזיקל טיימס", כרך 130, מס' 1752 (פברואר 1989), עמ' 3–72, 75.
אלכסנדר בובין

| --- | --- |

צילום משנת 1991
 לידה:  9 באוגוסט 1930 סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 פטירה:  29 באפריל 2004 (בגיל 73) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרויקורובסקויה 
 מדינה:  ברית המועצות   הפדרציה הרוסית
 השכלה:  אוניברסיטת מוסקבה 
 מעסיק:  האוניברסיטה הרוסית הלאומית למדעי הרוח 
 פרסים והוקרה:  עיטור לנין (1980)  עיטור הדגל האדום של העמל (1967)  פרס ברית המועצות (1981)  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית (1999)  עיטור מהפכת אוקטובר (1971)  תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית 
 
אלכסנדר יבגנייביץ' בובין (ברוסית: Александр Евгеньевич Бовин - מבוטא "בּוֹבין"; 9 באוגוסט 1930 – 29 באפריל 2004 מוסקבה) היה עיתונאי ודיפלומט רוסי, פרשן פוליטי של העיתון "איזבסטיה", כיהן ימים אחדים כשגריר האחרון של ברית המועצות ולאחר מכן כשגריר הראשון של רוסיה הפוסט-קומוניסטית (הפדרציה הרוסית) במדינת ישראל, תומך במדיניות ה"דטאנט", כמגיש תוכניות בטלוויזיה וכותב נאומים של מנהיגים בעת השלטון הקומוניסטי. בסוף ימיו היה פרופסור לעיתונאות ותמך בחופש הביטוי בתקשורת ההמונית.
ילדותו ולימודיו

בובין נולד בסנקט פטרבורג, אז לנינגרד, בשנת 1930, בן ליבגני בובין, קצין בצבא הסובייטי, ואגנסה בוריסוב. בגלל עיסוקו של אביו בילה את שנות ילדותו באזורים שונים ברחבי ברית המועצות. בשנת 1952 התקבל למפלגה וב-1953 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת רוסטוב והתחיל את הקריירה שלו בבית המשפט בעיר הדיז'נסק באזור קרסנודר, אחר כך עבד כאחראי על תעמולה פוליטית "אגיטפרופ" במחוז נפטגורסק ובשנת 1955 כסגן מנהל תעשיית העץ בהדיז'נסק וב-1955–1956 כשופט בהדיז'נסק. הרגיש אי שביעות רצון מבחירה מקצועית זו ונרשם ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת מוסקבה. סיים לימודיו עם תואר "קנדידט למדעים פילוסופיים", השקול כנגד תואר דוקטור. נושא העבודה היה ברוח התקופה הפוסט-סטליניסטית "קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים: כמה סוגיות בהתפתחות תנועת הפועלים".
פעילותו בעת השלטון הקומוניסטי

בין השנים 1960–1963 עבד בכתב העת התאורטיקני של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, "קומוניסט". בהמשך צורף לצוות היועצים של יורי אנדרופוב במחלקה של הוועד המרכזי של המפלגה, האחראית ליחסים עם שאר "העולם הקומוניסטי". בין האנשים המגויסים אז על ידי אנדרופוב נמצאו לאוניד זמייטין, גיורגי ארבטוב ופיודור בורלצקי. עלה לתפקיד ראש צוות היועצים ונותר במנגנון של הוועד המרכזי של המפלגה עד שנת 1972.
לעיתים כתב נאומים למנהיגי המפלגה - ברז'נייב ואחריו, לזמן קצר, אנדרופוב, ה'בוס' שלו לשעבר בוועד המרכזי. אף בתפקיד זה הקטעים שכתב היו בין הכי "נאורים" והפחות משעממים שנאמו מנהיגים אלו. מספרים שבאחד הימים מישהו שאל אותו אם קרא את הנאום האחרון של לאוניד איליץ' (ברז'נייב). "אם קראתי? ...הרי אני כתבתי אותו!" ענה בובין. למחרת הועבר מהתפקיד - אומרת האנקדוטה.
בשנת 1968, בימי "האביב של פראג", השתתף בובין בשיחות בצ'רנה נאד טיסו עם הנהגת המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ובעת פלישת כוחות ברית ורשה לצ'כוסלובקיה, הביע בעניין עמדות עצמאיות למדי, ויש האומרים[דרוש מקור] שעמדות אלה הביאו בסופו של דבר להעברתו בשנת 1972 אל מערכת העיתון "איזבסטיה". שם עשה חיל והתפרסם בכל ברית המועצות בזכות מאמריו כפרשן פוליטי. במגבלות הצנזורה הצליח בובין לכתוב בצורה איכותית ומסקרנת יותר מעמיתים אחרים.
הוא הביע הסתייגויות לגבי השלכות המהפכה האסלאמית באיראן, שנהנתה מאהדת מנהיגי ארצו, ועורך עיתונו הודה בדיעבד שלבושתו סירב לפרסם את המאמר שבובין כתב בזמנו בנושא זה. לעומת זאת, מאוחר יותר, כשברית המועצות פלשה לאפגניסטן, קיבל פרס על סרט תיעודי שהציג באור חיובי צעד צבאי הזה.
בובין עבד ב"איזבסטיה" כמעט עשרים שנה, עד שנת 1991. בינתיים התפרסם גם כמגיש פופולרי של התוכנית "פנורמה בינלאומית" בטלוויזיה הממלכתית בשנים האחרונות של העידן הסובייטי. חוזק רוחו הביא לו מעמיתו גנריך בורוביק את הכינוי "בובין 747" מלשון "בואינג 747".
שגריר בישראל

לאחר שבתקופת הגלאסנוסט והפרסטרויקה הפך לאחד מתומכיה הכנים של המדיניות החדשה, התחיל בובין בנובמבר 1991 בקריירה דיפלומטית בתפקיד יוצא דופן, כשגריר ראשון של רוסיה בישראל, אחרי 24 שנים שבמהלכן היו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות מנותקים, והיסטוריה ארוכה עוד יותר של מדיניות סובייטית עוינת כלפי ישראל.
בובין היה השגריר האחרון של ברית המועצות בישראל. ב-13 בדצמבר 1991 הגיש בובין את כתב האמנתו לנשיא הרצוג. היו אלה ימיה האחרונים של ברית המועצות ובובין הופיע בטקס הגשת כתב ההאמנה כשהוא לבוש במדים של שירות החוץ הסובייטי ובטקס הושמע ההמנון הסובייטי. כשבועיים לאחר הגשת כתב האמנתו, ב-25 בדצמבר 1991, חדלה ברית המועצות להתקיים ובובין הפך לשגריר הראשון של הפדרציה הרוסית בישראל.
בובין, שהיה מוכר לחלק מהציבור הישראלי (העולים מברית המועצות מתקופת פעילותו בטלוויזיה הסובייטית) נעשה לאחד השגרירים הפופולריים בישראל בכל הזמנים.
מורה לעיתונאות

בחזרתו למולדתו ב-1997 חידש את עבודתו ב"איזבסטיה". בשנת 2000 התקבל כפרופסור ודיקן בפקולטה לעיתונאות באוניברסיטה העצמאית למדעים הומניים שהקים יורי אפנסייב במוסקבה, על יסוד המכון להיסטוריה וארכיביסטיקה לשעבר.
בשנותיו האחרונות חלה בובין ועבר ניתוח בברכיו. הוא התקשה בהליכה אך המשיך בפעילותו ב"רדיו רוסיה", בטלוויזיה (ניהל וערך תוכנית בערוץ "ט-ב-צנטר"), בעיתונים ובפאנלים שונים.
בובין נפטר מאירוע מוחי בליל 29 באפריל 2004 בביתו בבירה מוסקבה והובא לקבורה בבית הקברות טרוייקורבסקי בעיר. היה נשוי פעמיים והיו לו בן, בת ונכדה.
פרסים ואותות כבוד

1981 - הפרס הממלכתי של ברית המועצות
1980 - עיטור לנין (ברית המועצות)
1971 - עיטור "מהפכת אוקטובר" (ברית המועצות)
1967 - עיטור הדגל האדום של העבודה (ברית המועצות)
1999 - העיטור לשרות מצטיין למען המולדת, דרגה 3 (רוסיה)
ספריו

"חמש שנים בין יהודים ודיפלומטים - או ישראל כפי שרואים אותה דרך חלון השגרירות", או "מיומנו של שגריר לא אמיתי"
"המאה ה-20 כחיי אדם" - זיכרונות. הוצאה לאור זכרוב, מוסקבה 2003.
Александр Евгеньевич Бовин. XX век как жизнь. Воcпоминания Изд. «Захаров», Москва, 2003.
הערות שוליים

↑  ראו ההספד באתר הרוסי אס. אם. אי, לפי העיתון "קומרסאנט".
↑  מאמר הספד בעיתון "איזבסטיה" באתר peoples.ru ב-1 במאי 2004. גישה ב-25 במרץ 2011
| ראשי הנציגות הדיפלומטית של ברית המועצות ורוסיה בישראל ישראל |
| --- | --- | --- |
| ברית המועצות (1923–1955)ברית המועצות | פבל ירשוב • אלכסנדר אברמוב • מיכאיל בודרוב • דמיטרי צ'ובאחין • אלכסנדר בובין |  |
| רוסיה רוסיה | אלכסנדר בובין • מיכאיל בוגדנוב • גנאדי טראסוב • פיוטר סטגני • סרגיי יאקובלב • אלכסנדר שיין • אנטולי ויקטורוב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302006305171  PLWABN: 9810656503005606  BnF: cb15022832k (data)  GND: 123429226  ISNI: 0000 0001 0916 2530  LCCN: n81149602  LNB: 000101716  NKC: js20020805532  NTA: 074327852  SELIBR: 234916  SNAC: w6f04ksq  SUDOC: 07802305X  VIAF: 74132404   WorldCat (עם VIAF): 74132404
ואלרי יעקובי

| --- | --- |

 לידה:  15 במאי 1834 (יוליאני) Kazan Governorate, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  13 במאי 1902 (בגיל 67) ניס, צרפת 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1861) 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב גדולה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1861) 
 בן או בת זוג:  Aleksandra Nikolajewna Jakobi 
 
ואלרי יעקובי (ברוסית: Валерий Якобий; ‏15 במאי 1834 – 13 במאי 1902) היה צייר, מהפכן ואתנוגרף רוסי.
ביוגרפיה

ואלרי יעקובי נולד למשפחה של בעל אחוזה והחל את לימודיו באוניברסיטת קאזאן, אך הפסיק את לימודיו כדי להתגייס לצבא הרוסי במהלך מלחמת קרים. בשנת 1856 לאחר פרישתו מהצבא החליט לנטוש את לימודיו באוניברסיטה ולעסוק בקריירה אמנותית במקום זאת.
בשנים 1856–1861 למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות, וקיבל מדליית זהב קטנה על ציורו "החג של הקבצן" (1860). בשנת 1861 הוא צייר את מה שהיות ציורו החשוב ביותר "מנוחת האסיר". בשנים 1861–1869 נסע יעקבי לאירופה עם מענק מהאקדמיה, וביקר בגרמניה, שווייץ, צרפת ואיטליה.
בשנת 1870 הפך יעקובי לאחד מהחברים המייסדים של אגודת האמנות הנוודים. אבל בשנת 1872 הוא הוצא מהאגודה, בשל כישלונו להשתתף בתערוכת חבריה וחוסר הסכמתו הכללית עם האידיאלים של החברה. מאוחר יותר הוא נחשב לשמרן וספקן ברעיונותיהם.
יעקובי היה חבר באקדמיה הקיסרית לאמנויות לאחר 1868, הפך לפרופסור ב-1871 ולימד באקדמיה בין השנים 1878–1889. הוא התגורר בעיקר בסנקט פטרבורג ויצר ציורים היסטוריים כמו "הליצנים בחצר אנה יונובנה" (1872), "ארמון הקרח" (1878)
לאחר ארגון מחדש גדול של האקדמיה ב-1891, הוא פוטר והחל לחלק את זמנו בין סנט פטרסבורג, אלג'יריה וצרפת.
יעקובי מת בניס ב-1902.
גלריה

מנוחת האסיר
ארמון הקרח
נערה
נוף המזרח
הערות שוליים

↑  КУРИХИН, ФЕДОР НИКОЛАЕВИЧ | Энциклопедия Кругосвет, www.krugosvet.ru (ברוסית)
↑  Якоби Валерий Иванович (БСЭ, цитаты), www.oval.ru
↑  Valery Jacobi
↑  Якоби Павел Иванович (БСЭ, цитаты), www.oval.ru
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810548524805606  ISNI: 0000 0004 2381 1754  NKC: js2017949303  RKD: 41252  ULAN: 500057675  VIAF: 96065686   WorldCat (עם VIAF): 96065686
פיוטר ורשצ'אגין

| --- | --- |

 לידה:  14 בינואר 1834 (יוליאני) פרם, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 בינואר 1886 (יוליאני) (בגיל 52) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1865) 
 תחום יצירה:  ציור 
 
פיוטר ורשצ'אגין (ברוסית: Пётр Верещагин;‏ 14 בינואר 1834 – 16 בינואר 1886) היה צייר נוף ונוף עירוני רוסי בסגנון אקדמי. הוא היה הראשון שצייר נופי הטבע של הרי אורל.
ביוגרפיה

אביו, פיוטר פרוקופוביץ' (1795–1843) וסבו, פרוקופי דנילוביץ' (1764–1811 לערך) היו ציירים. אחיו, ואסילי ורשצ'אגין ומיטרופן (1842–1894) הפכו גם הם לציירים. הוא לא היה קשור לצייר הצבאי הידוע, וסילי ורשצ'אגין.
אביו היה המורה הראשון שלו. מאוחר יותר למד אצל סבו מצד אמו, צייר אייקונים מקומי בשם איבן באבין. מ-1858 עד 1865, הוא נרשם לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות, שם המדריך המשפיע ביותר שלו היה סוקרט וורוביוב, צייר נוף שבילה שנים רבות באיטליה.
תערוכתו הראשונה הייתה באקדמיה בשנת 1860 ולאחר מכן קיבל מספר מדליות כסף. בשנים אלו הציג גם ציורים של נופים עירוניים, החל ממוסקבה ועד טאלין. הוא סיים את לימודיו כ"אמן, תואר שלישי" ועבד כמורה בלודז'; אז חלק ממחוז וילנה. ב-1870 הוא ויתר על ההוראה ונסע במשך שנה, וצייר. לאחר מכן, הוא חזר לסנט פטרבורג. בשנת 1873 הוא זכה בתואר "אקדמי".
מאוחר יותר הציג בתערוכות בינלאומיות וברוסיה, והשתתף בתערוכת המאה בפילדלפיה ובתערוכה יוניברסל (1878) בפריז.
בשנים 1875 ו-1876 עבד גם עבור רשת הרכבות של אורל, שרטט סצנות לאורך נהר צ'וסוביה, כהכנה להארכת מסילת הברזל לשם.
במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה הוא צייר את הקרבות של חיילים רוסים בבלקן ובשובו יצר פנורמה של הקרב .
גלריה

מראה באקו מהים, 1872
המזח בנהר נייבה
נוף הקרמלין, 1879
הערות שוליים

↑  Directory of the Imperial Academy of Arts 1915, p. 36.
↑  Верещагин Петр Петрович | это... Что такое Верещагин Петр Петрович?, Словари и энциклопедии на Академике (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKD: 210131  ULAN: 500064008  VIAF: 96118725   WorldCat (עם VIAF): 96118725
Home Children

Home Children (מילולית: "ילדי בית") היא תוכנית משנת 1869, שהופעלה בידי הממשל הבריטי ונוסדה בידי אנני מקפרסון. במהלך התוכנית בוצעה הגירת ילדים כפויה ממשפחות בריטיות עניות, במטרה לחסוך כספי מדינה, אל מדינות כמו אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד וחלקים אחרים של חבר העמים הבריטי. רבים מהילדים שהוגרו בידי התוכנית סבלו מהתעללויות כולל אונס, הצלפות ועבודת פרך. התוכנית נעשתה ללא ידיעת ההורים כי מדובר בהגירה. בעוד להורים סופר, על פי רוב, כי הילדים הועברו לאימוץ ברחבי בריטניה, לילדים נאמר כי הוריהם נפטרו. לדברי מרגרט המפריס, חושפת הפרשה, כ-150,000 ילדים הוגרו במסגרת התוכנית. לאחר חשיפת התוכנית, אוסטרליה התנצלה על מעורבותה. בפברואר 2010, ראש ממשלת בריטניה, גורדון בראון, התנצל רשמית בפני משפחות הילדים.
ראשית הגירת ילדים

הגירתם של ילדי עניים ויתומים תועדה לראשונה בשנת 1618, עם שליחתם של כמאה ילדים משוטטים מאנגליה למושבה וירג'יניה . במאה ה-18, בעקבות מחסור בעבדים במושבות גברה חטיפת ילדים לעבדות באמריקה וכן מספר לא מבוטל של ילדים, רובם מסקוטלנד, נאלץ להגר. נוהל זה המשיך עד שנחשף בשנת 1757, בעקבות תביעה אזרחית נגד סוחרי אברדין ושופטים במעורבותם בסחר בבני אדם.
בשנת 1830 הוקמה בלונדון אגודת "Children's Friend Society" (אגודת חברי הילדים) שמטרתה הייתה לדכא את השוטטות בקרב בני נוער באמצעות החזרתם למוטב והגירתם. הארגון שלח בשנת 1832 לראשונה ילדים אל מושבות בדרום אפריקה ובאוסטרליה. באוגוסט, שנת 1833, כ-230 ילדים נוספים נשלחו לטורונטו ולניו ברונסוויק, קנדה.
במאה ה-19 התבצעה הגירתם של נערים בעיקר בידי אנני מקפרסון, לואיזה בירת ומריה ריי. מקפרסון, אשר נחרדה לגלות את תנאי עבודת ילדים בתעשיית קופסות הגפרורים, החליטה בשנת 1870 לקנות סדנה גדולה ולהפוך אותה לבית מלאכה בו הילדים יוכלו לעבוד ולקבל תזונה וחינוך. מאוחר יותר, השתכנעה כי הפתרון האמיתי לאותם ילדים יהיה הגירה. כך הוקמה קרן הגירה.
בשנה הראשונה להפעלתה של הקרן, נשלחו לקנדה כ-500 ילדים, שהוכשרו בבתים בלונדון. מקפרסון פתחה שני בתי הפצה באונטריו, ושכנעה את אחותה, לואיזה, לפתוח בית עסק שלישי בכפר נולטון. זו הייתה תחילתו של מבצע מאסיבי שביקש למצוא בתים וקריירה ל-14,000 ילדים בריטים נזקקים.
מריה ריי עבדה אף היא עם נזקקים בלונדון. היא הגיעה לאונטריו יחד עם 68 ילדים, קצת לפני הגעת מקפרסון. היא התקבלה בברכות של הארכיבישוף מקנטרברי והעיתון "טיימס". בשנת 1896, שנתיים לאחר הגירת ריי לקנדה, היא פתחה את ביתה ועד סוף המאה יישבה כ-5,000 ילדים, בעיקר בנות, באונטריו.
במהלך השנים גדלה מעורבות הממשל עם ארגוני הצדקה וכן עידוד הגירת ילדים, בעיקר בשל החיסכון הכלכלי כביכול שהיה במימון ילדים בחו"ל. כך למשל הגירת ילד לאוסטרליה חסכה חלק ניכר מעלויות גידולו במוסד בריטי. בעוד במוסד רווחה בריטי עלות הטיפול בילד אחד היה כחמישה ליש"ט, באוסטרליה עמד על עשרה שילינג.
ביקורות

ביקורות נשמעו כנגד התוכנית והיו שמועות רבות על התעללות בילדים בידי מעסיקיהם, הספונסרים ומארגני התוכנית, במיוחד כנגד מריה ריי. בשנת 1874 שלח הממשל את אנדרו דויל כדי לבקר בבתי הילדים ולבדוק מצבם. הדו"ח של דויל שיבח את הנשים ואנשי צוות שלהם, במיוחד מקפרסון. מנגד הוא גינה את התערבבותם של נערים מחונכים עם ילדי "רחוב" וראה בכך פתח לצרות עבור ממשל קנדה. בנוסף הוא ציין כי לא פעם, המחסור במשאבים בקנדה הוביל להעסקה יתרה של הנערים בתנאי עבדות. בית הנבחרים הקנדי דן גם הוא בנושא. לא הייתה מחלוקת עם הדו"ח של דויל אולם התוכניות המשיכו עם כמה שינויים והועתקו במדינות אחרות של האימפריה הבריטית.
בשנת 1909 הקים פיירברג קינגסלי בדרום אפריקה את "האגודה לקידום הגירת ילדים למושבות", שמאוחר יותר התאגדה לחברה שעסקה בהגירת ילדים. המטרה של החברה הייתה לחנך ילדי יתומים ולאמן אותם בשיטות חקלאות בבתי ספר חקלאיים הממוקמים ברחבי האימפריה הבריטית. לאחר הגירתו לאוסטרליה, בשנת 1912, קיבלו רעיונותיו תמיכה ועידוד.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הושעו פעולות להגירתם של ילדים בכפייה בשל קשיים כלכליים. הגירתם של נערים הופסקה לחלוטין בשנת 1970.
חשיפה והתנצלות

ביולי 1987, בשני מאמרים גדולים אשר פורסמו בידי אנבל פרימן, בעיתון "אובזרוור", נחשפה חקירתה של העובדת הסוציאלית הבריטית, מרגרט המפריס. בנוסף, הוקמה הקרן לסבסד איחוד ילדים עם משפחותיהם ומציאת זהותם. תחילה הקרן הייתה במימון מועצת מחוז נוטינגהאמשייר ומאוחר יותר על ידי ממשלות בריטניה ואוסטרליה.
רק בשלהי שנת 1998, במהלך חקירה פרלמנטרית בבריטניה, נחשפו פרטים מלאים על התוכנית. החקירה מצאה כי רבים מילדים שהוגרו היו נתונים להתעללות שיטתית בבתי ספר דתיים באוסטרליה, ניו זילנד ומדינות אחרות. בשנת 2001 הכנסייה הקתולית של אוסטרליה התנצלה בפומבי לפני הילדים.