stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משרד הפנים והתקשורת (יפן)

| --- | --- |
סמליל המשרד

בניין משרד הפנים והתקשורת בטוקיו
 מידע כללי
 מדינה:  יפן יפן
 תחום שיפוט:  יפן 
 תאריך הקמה:  6 בינואר 2001 
 חוק:  Act for Establishment of the Ministry of Internal Affairs and Communications 
 ממשלה:  ממשלת יפן
 שר:  סיצ'ירו מורקמי
 מטה מרכזי:  צ'יודה, טוקיו, יפן
 עובדים:  4,841 (נכון ל־31 ביולי 2024) 
 www.soumu.go.jp
 קואורדינטות:  35°40′33″N 139°45′05″E﻿ / ﻿35.67577222°N 139.75145°E﻿ / 35.67577222; 139.75145
 he
 
משרד הפנים והתקשורת (ביפנית: 総務省, תעתיק: סוֹמוּ-שוֹ) הוא משרד ממשלתי בממשלת יפן. המשרד שוכן ברובע צ'יודה שבטוקיו, והוא מפקח על המערכת המנהלית של יפן, ומסדיר את פעילות הממשלות המחוזיות, את הבחירות, את אמצעי התקשורת, את הדואר ואת הלשכה לסטטיסטיקה. המשרד נוסד ב-6 בינואר 2001 על ידי מיזוג בין המשרד לענייני פנים, המשרד הדואר והתקשורת והסוכנות לתיאום ולניהול.
שר הפנים והתקשורת הוא חבר בדיאט של יפן. החל מ-1 באוקטובר 2024 ממלא סיצ'ירו מורקמי תפקיד זה.
תחומי אחריות

תחומי האחריות של משרד הפנים והתקשורת הם:
ארגון מנהלי של המדינה.
שירותים ציבוריים.
המנהל המקומי וכלכלתו.
בחירות.
טיפול באסונות טבע וצמצום נזקיהם.
מידע ותקשורת.
שירותי הדואר (על אף ההפרטה בענף).
סטטיסטיקה.
אגפי המשרד

מזכירות המשרד (大臣官房)
הלשכה למשאבי אנוש ולפנסיה (人事恩給局)
הלשכה לניהול מנהלי (行政管理局) - אחראית על המערכת המנהלית, ברמה המקומית והארצית.
הלשכה להערכת המנהל (行政評価局) - אחראית על הערכת המדיניות וייעוץ למנהל המקומי.
הלשכה למנהל מקומי (自治行政局) - פועלת לביזור הממשלה ולסיוע לרשויות מקומיות. כוללת גם את מחלקת הבחירות.
הלשכה לכלכלה מקומית (自治財政局) - אחראית למנהל הכלכלי התקין של הרשויות המקומיות והעברת משאבים אליהן.
הלשכה למיסוי מקומי (自治税務局) - אחראית למערכת המיסוי ברשויות המקומיות.
הלשכה לאסטרטגיית טכנולוגיות מידע ותקשורת (情報通信国際戦略局) - אחראית על תחום אמצעי התקשורת.
הלשכה למידע ולתקשורת (情報流通行政局) - אחראית על תחום התקשורת.
הלשכה לסטטיסטיקה (統計局)
אלי יפה

ערך זה עוסק במנצח וחזן. אם התכוונתם לקצין תותחנים ראשי וראש חטיבת המבצעים, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1953 (בן 71 בערך) ירושלים 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 עיסוק:  מוזיקאי, מנצח, מלחין, מורה, מעבד
 סוגה:  מוזיקה קלאסית, חזנות
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  פסנתר
 ellijaffe.com
 
יפה יחד עם פרופ' אנדור איזק (גר') c-2013.
אלי יפה (נולד ב-1953) הוא חזן, מוזיקאי, מנצח, מלחין, מורה ומעבד במוזיקה קלאסית ובחזנות ישראלית.
ביוגרפיה

יפה נולד בירושלים לאלה לבית שניאורסון ולד"ר משה אברהם יפה, שהיה ממנהלי היכל שלמה. הוא שר כנער במקהלות בית הכנסת, ונחשב ילד פלא כחזן. השכלתו המוזיקלית עד גיל 19 הייתה דלה, וכללה לימודי חלילית, מעט פסנתר ושירה.
בגיל 19 האזין לקונצרט בניצוחו של זובין מהטה והחליט כי ברצונו להיות מנצח. אז החל ללמוד באקדמיה על שם רובין, כאשר הוא משלים פער עצום בלימודי תאוריה, ניצוח, קומפוזיציה ואף נגינה על מספר כלים (צ'לו, אבוב, פסנתר וקרן יער). לעיתים הקדיש ללימודים 18 שעות ביממה.
יפה סיים את האקדמיה למוסיקה בתואר אמן בהצטיינות. הוא תלמידו של מנדי רודן, וקומפוזיציה ותאוריה למד בין השאר אצל עמי מעייני, מרק קופיטמן, חיים אלכסנדר, צבי אבני, שבתי פטרושקה ואחרים. הוא אף השתתף בכיתת אמן בניצוח אצל ליאונרד ברנשטיין ואיגור מרקביץ'.
יפה החל את דרכו כיועץ של התזמורת הקאמרית חולון, וניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, סימפונט רעננה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע והתזמורת הסימפונית חיפה.
משמש כמנצח כבוד בתזמורת הסימפונית של פראג, וניצח על תזמורות שונות, בהן התזמורת הפילהרמונית המלכותית בלונדון, הסימפוניות של בולטימור, ברצלונה, מקסיקו, הקאמריות של וינה וציריך, תזמורת רדיו וינה, האופרה של בודפשט, תיאטרון בולשוי ועוד.
הוא ניצח על קונצרט מיוחד במקסיקו לציין 60 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה. בקונצרט ניגנו תחת שרביטו הכנר שלמה מינץ, גיורא פיידמן, המלחין פיליפ גלאס, הזמרת אוטה למפר והזמרת דניס גרייב שהחליפה ברגע האחרון את ג'סי נורמן.
חזנות

כאמור, יפה הושפע רבות מהחזנות, והוא ממשיך להשקיע בפיתוחה עד היום. הוא משמש כמנצחה של מקהלת בית הכנסת הגדול בירושלים, אשר ליוותה את החזנים שכיהנו בה נפתלי הרשטיק, חיים אדלר, אברימי קירשנבאום וצבי וייס אשר ניהלו את התפילות במקום. המקהלה בניצוחו ליוותה את מיטב חזני העולם, בתפילות ובקונצרטים בכל רחבי העולם. יפה עיבד, תיזמר והביא לביצוע יצירות חזנות קלאסיות בעיבוד תזמורתי מחודש. הוא ייסד סדרה מיוחדת בתזמורת הסימפונית ירושלים בשם "זהות", אשר שילבה תוכנית של חזנות ופרקי שירה יהודיים עם יצירות קלאסיות.
יפה הכשיר חזנים רבים. הוא ממייסדי מכון תל אביב לחזנות ומנהלו הראשון, עמד בראש מכון בירושלים ולימד ברמת גן. הוא אף הגיש תלמיד לבחינת בגרות במקצוע החזנות; הייתה זו הפעם הראשונה בה הוכר מקצוע זה לתעודת הבגרות. הוא נקרא להרצות במקומות שונים על החזנות בכלל ועל ההבנה המוזיקלית בתפילה היהודית בפרט.
כיום משמש מאסטרו אלי יפה גם כמנהל בית הספר לחזנות בפתח תקווה, בו מלמדים גם החזנים ישראל רנד ויחזקאל קלאנג.
יעקב פרץ

יעקב פרץ (נולד ב-7 בדצמבר 1960) הוא ראש עיריית קריית אתא.
ביוגרפיה

יעקב פרץ נולד וגדל בקריית אתא. שירת בחיל שריון שימש כחבר דירקטוריון מפעל הפיס; וסגן יו"ר מרכז השלטון המקומי. הוא מכהן בתפקידו משנת 1996, לאחר שהחליף את דוד ראם שנבחר לשמש כחבר כנסת. במקביל לתפקיד ראש העיר, שימש משנת 1996 כיו"ר חברת המשקם.
פרץ התמודד בבחירות לעיריית קריית אתא מטעם מפלגתו הליכוד. בבחירות לראשות העיר ב-1998 זכה ברוב של 76%, בבחירת בשנת 2003 נבחר ברוב של 57% בסיבוב הראשון וניצח את ראש העיר הקודם דוד ראם. בשנת 2008 ניצח שוב בבחירות את דוד ראם, ברוב של 55%, ובבחירות בשנת 2013 נבחר ברוב של 87%. בשנת 2014 התמודד לתפקיד יושב ראש מרכז השלטון המקומי, אך לאחר פניות של גורמים בליכוד שביקשו להציב מועמד אחד מן הליכוד, הוא הסיר את מועמדותו יום לפני מועד הבחירות.
בבחירות 2024, נבחר לכהונה נוספת לאחר שהתמודד מול הילה שלם וקיבל מעל 63% מהקולות.
ביוגרפיה > חקירות במשטרה

ב-2008 עלה חשד לעשיית שימוש פסול בעובדי העירייה ובנכסיה לטובת קמפיין הבחירות של פרץ לראשות העיר. בפרשה זו לא מצאה המשטרה תשתית ראייתית מספקת נגד ראש העיר. ב-2009 המליצה המשטרה להעמיד את יעקב פרץ לדין באשמת שוחד, מרמה והפרת אמונים. גם פרשה זו נסגרה בשל היעדר ראיות.
בנובמבר 2019 נעצר במסגרת חקירה של פרשת שחיתות שבה עלו חשדות לקבלת שוחד, קשירת קשר לביצוע פשע, הפרת אמונים, הלבנת הון ועבירות נוספות. באוגוסט 2020 הודיעה המשטרה שלא התגבשה תשתית ראייתית מספקת להוכחת החשדות שנחקרו נגדו.
לפרץ תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו. הוא נשוי לעפרה, שהייתה מלכת היופי של הקריות וסגנית מלכת החן בשנת 1986. השניים הורים לחמישה.
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים, באתר nevo‏, 3 בדצמבר 1998
↑  ילקוט הפרסומים, באתר nevo‏,17 בנובמבר 2003
↑  עדי שמחוביץ, נעמה טלמור, קובי מנדל ויהושע בריינר‏, בחירות 2008 - כל תוצאות האמת, באתר וואלה, 12 בנובמבר 2008
↑  mynet ורועי אלמן, קריית אתא: יעקב פרץ ממשיך לכהונה נוספת, באתר mynet‏, 23 באוקטובר 2013
↑  אדי גל, פרץ פרש מהמירוץ לראשות השלטון המקומי, באתר mynet‏ קריות, 8 בינואר 2014
↑  קריית אתא: ראש העיר יעקב פרץ ימשיך לקדנציה נוספת, באתר ynet, 28 בפברואר 2024
↑  המשטרה: להעמיד לדין את ראש עיריית קרית אתא, באתר וואלה, 26 בנובמבר 2009
↑   חגי עמית, "גם אם ביבי יתמודד פה, הוא יפסיד": הכירו את "השריף של הקריות", באתר TheMarker‏, 5 במרץ 2021
↑  רועי רובינשטיין, אחיה ראב"ד ורענן בן צור, בין החשודים בשחיתות: ראש העיר קריית אתא וראש מועצת תל מונד, באתר ynet, 4 בנובמבר 2019
↑  תשתית ראייתית נגד מספר חשודים בחקירות שחיתות ציבורית, באתר משטרת ישראל, 16 באוגוסט 2020
↑  Israel 1985-89, archive.ph, ‏2015-09-05
מרים הרי

| --- | --- |

 לידה:  21 בפברואר 1869 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  10 במרץ 1958 (בגיל 89) ניי-סיר-סן, צרפת 
 שם לידה:  Maria Rosette Shapira 
 מדינה:  צרפת 
 שפות היצירה:  צרפתית, גרמנית, אנגלית 
 הושפעה מ:  פייר לוטי, Claude Farrère, Marius-Ary Leblond, ז'רום ת'ארו, ז'אן ת'ארו, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 בן או בת זוג:  Émile Perrault-Harry (1904–1938) 
 פרסים והוקרה:  פרס פמינה (1904)  אבירה בלגיון הצרפתי (1934)  מפקד במסדר התהילה התוניסאי  קצין במסדר ההצטיינות החקלאית 
 
מרים הרי (בצרפתית: Myriam Harry; שם העט של מריה-רוזט שפירא ‏ Maria Rosette Shapira; ‏ 21 בפברואר 1869 - 10 במאי 1958) הייתה סופרת צרפתיה, בתו של סוחר העתיקות המומר מוזס וילהלם שפירא.
חייה בירושלים

מרים נולדה בירושלים בשם מריה-רוזטה שפירא, "בבית ערבי עתיק על הר ציון" לפי עדותה, לסוחר העתיקות מוזס וילהלם שפירא, יהודי ממוצא רוסי שעלה לארץ ישראל והמיר את דתו לנצרות פרוטסטנטית ולרעייתו רוזטה, אחות גרמניה במסדר הדיאקוניסות. למרים הייתה אחות גדולה ממנה, אוגוסטה.
מרים גודלה מינקות על ידי אומנת בת בית לחם, שחינכה אותה על ברכי אגדות אֵימה ואמונות טפלות. הקהילה שבה חיה, הקהילה הגרמנית-פרוטסטנטית הלא-טמפלרית הייתה זעירה, אדוקה וחמורת-סבר. הדבר עמד בניגוד לרוחו של אביה ובניגוד לרוחה החופשית ובעלת הדמיון העשיר שחיפשה הרפתקאות. הרפתקאות הילדות של הרי, כפי שהן מונצחות בספרה האוטוביוגרפי "בת ירושלים הקטנה", כוללות הפגשה שלה בהיותה כבת עשר, עם אחד משייח'י שבטי הבדואים מעבר הירדן (אל-דיב, דיבון) במטרה להשיאה לו כביכול. הרי האמינה וקיוותה להילקח אל המדבר והמהתלה של אביה נחרטה בנפשה כעלבון ואכזבה. מאורע נוסף שנחרט בנפשה הוא מותו של נער שאהבה, אשר טבע לנגד עיניה בבריכת חזקיהו, שעה שבא לבקרה בחנותו של אביה בניגוד לדעת הוריו. גם אומנתה גררה אותה לעיתים להתחזות כקבצנית בכנסיית הקבר. היא התחנכה בבית הספר הגרמני-פרוטסטנטי שליד כנסיית המשיח וקנתה לה ידיעה רבה במקרא. אביה לימד אותה היסטוריה, יסודות של ארכאולוגיה וקריאת כתב עברי קדום. היא אף סייעה בידו ליצור דמויות "מואביות" ולחרוט עליהן את אותיות הכתב. כבת 12 סיימה את חוק לימודיה ואביה סידר לה תוכנית לימודים שכללה קריאה בכתבי גתה, שייקספיר, שילר, פושקין, דנטה, התלמוד והקוראן וכן גאולוגיה ובוטניקה. מוזיקה לא למדה, למרות ניסיונותיה של אמה, משום, שלדבריה "אוזנה שהוקסמה מטל ילדותה מצליל תכשיטי הערביות ומחריפות זמרתן התקשתה בהבנת ההרמוניה של בני תרבות. כמו כן לא למדה צרפתית כיוון שבירושלים היו באותה עת רק מורים קתולים ואמה לא הסכימה שתלך ללמוד אצלם.
שפירא חי מעל ומעבר ליכולתו הכלכלית, תוך שהוא תולה תקוות במכירת עתיקות מזויפות וספרי תורה אותנטיים-כביכול למוזיאון הבריטי בסך מיליון לירות שטרלינג. המשפחה עברה מהבית הקטן על הר ציון לווילת רשיד ליד רחוב הנביאים (לימים בית טיכו). בבית ידעה הרי חיי פאר. אחותה, אוגוסטה, נשלחה ללמוד בברלין בבית ספר לבנות אצילים, כהכנה לנישואין עם בן-אצולה. אולם בגיל 14 התגלה שאביה חשוד בזיוף עתיקות  ושהוא התאבד ברוטרדם. מספר חודשים חלפו מהיום שבו נותק הקשר עם האב ועד שהגיעה הידיעה אל בני המשפחה. במהלכם ירדו מנכסיהם עקב חובות כבדים שצבר שפירא ולא היה מאין להחזירם. כעבור חודשיים נוספים עזבה הרי את ירושלים.
כך יצאה ה"שולמית", "מלכת שבא הקטנה" לדרכה לאירופה. עלובה ואומללה תעבור היא בדרך זו שאחותה הגדולה עברה בה לפני שלוש שנים מתוך שמחה והרווחה... בעניות ובמצוקה תעשה דרכה ממזרח למערב... העגלון הצליף בשוטו, העגלה זזה, הצעיף הלבן של בית-הלחמית ריחף באוויר וציונה [היא מרים הרי] נשבעה רתת: "אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני".
בפריז

הרי התקבלה ללימודים בבית הספר בברלין בו למדה אחותה, כצדקה. היא למדה שם שלוש שנים, ברובן הייתה ככל הנראה שרויה בדיכאון. היא נכשלה במספר מקצועות, בהם צרפתית (שפה שתהפוך לשפתה העיקרית) וממסלול הוראה לבית ספר תיכון הועברה למסלול פחות-דרגה של הוראה בבית ספר יסודי. היא הכירה בדרך מקרה את הסופר לאופולד פון זאכר-מאזוך, בבית אמה בהסן והוא מצא לה עבודה כמורה לגרמנית בפריז.
בתחילת שנת 1888 הגיעה הרי לפריז. במשך עשר שנים סיגלה לעצמה שליטה בשפה הצרפתית ובתרבות צרפת, תוך שפרנסה את עצמה במתן שיעורים פרטיים בגרמנית. ושימשה בין היתר כמזכירתו של ד"ר מאזוך. בשנת 1898 התפרסם סיפור פרי עטה בעיתון סופרג'יסטי. העיתון המשיך לפרסם סיפור או מסה (חיבור עיוני) פרי עטה מדי כחודש. רוב כתיבתה עסקה בחוויות ילדותה במזרח התיכון ברוח האוריינטליזם. בשנת 1904 התפרסם הרומן הראשון פרי עטה, "כיבוש ירושלים" ("La Conquête de Jérusalem") אותו הקדישה לזכר אביה. הרומן התקבל בחום רב. בין יתר משבחיו היה אחד מהחשובים בקובעי דעת הקהל בצרפת באותה עת, אנטול פראנס. הרי זכתה על ספרה בפרס "פמינה", שהיה המקבילה הנשית לפרס גונקור. באותה שנה נישאה לצייר לאון פרו (Leon Perrault).
הרי פרסמה כארבעים רומאנים, רבים מהם על רקע ירושלים עיר ילדותה וחלקם בנושאי מסעות, בעיקר במזרח התיכון, אך גם במזרח הרחוק, מדגסקר ועוד. ב-1914 פרסמה את ספרה האוטוביוגרפי (תוך שינוי שמה ל"ציונה") "בת ירושלים הקטנה" (La Petite Fille de Jérusalem) המתאר את פרשת ארבע-עשרה שנות חייה הראשונות כסיפור אגדה מלא דימויי-תנ"ך ושירה. דמותה של ציונה תככב ברומאנים נוספים של הרי, גם הם אוטוביוגרפיים במידה זו או אחרת, כגון "ציונה בין הברברים", "ציונה בברלין" ו"ציונה בפריז".
החל מ-1919 נסעה עם בעלה הפסל הצרפתי אמיל פרו-הרי למספר מסעות וביקרה בין היתר בסוריה, בלבנון, בעיראק ובטורקיה. בשנת 1922 יצאה למסע לארץ ישראל שבמסגרתו ביקרה לראשונה בתל אביב. היא הוקסמה מתל אביב ומן המפעל הציוני ושנה לאחר מכן יצא ספרה "מאהבי ציון" (Les amants de Sion). בהקדמה לספר זה מצהירה הרי שלא הייתה מעולם ציונית, אבל לאחר מסעותיה ב-1920 וב-1922 לפלשתינה הייתה לציונית נלהבת:
מדן עד באר שבע ראיתי את גדודי העבודה הסוללים את הדרכים המובילות לציון. ראיתי אומה יהודית חדשה מייערת את 'הרי הנצח', מכשירה את 'מרחבי האלוהים'. שמעתי חדווה צעירה שרה את 'השירים החדשים' בשפתו של המלך דוד, בציפייה לגאולת ישראל. הבנתי שהציונות היא שירה. אהבתי אותה. האמנתי בה.
ב-1934 הפכה הרי לאבירת לגיון הכבוד הצרפתי ונסעה למדגסקר, מקום שבו שהתה כחודשיים.
מרים הרי המשיכה לחיות בפריז גם במהלך השואה, לאחר שהוכיחה שאינה יהודיה. חלק מספריה צונזרו, אולם היא המשיכה לכתוב ואף פרסמה מספר ספרים, בהם את חוויות מדגסקר. הרי נפטרה בפריז בשיבה טובה בגיל 89. לא היו לה ילדים משלה, פרט לבן מאומץ.
לקריאה נוספת

מרים הרי, בת ירושלים הקטנה, תרגם יעקב אסיא, הוצאת לוינסון, 1975, הוצאה מחודשת על ידי הוצאת אריאל, 1999
מרים הרי, בת ירושלים הקטנה, תרגם שירן בק, אחרית דבר מאת ססיל שומבר-גודן, הוצאת מנגד, 2022
הערות שוליים

↑  בת ירושלים הקטנה, משפט ראשון
↑  בת ירושלים הקטנה, עמוד 92
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262308205171  PLWABN: 9810560189105606  BIBSYS: 90088860  BNE: XX1181719  BnF: cb12448490s (data)  CANTIC: a11091551  GND: 130627976  ISNI: 0000 0000 8376 521X  LCCN: nr93045193  Léonore: 291768  NDL: 00442583  NKC: xx0065641  NLG: 105528  NTA: 073571326  SUDOC: 033637202  VcBA: 495/316754  VIAF: 42201087   WorldCat (עם VIAF): 42201087
ממונה על היחסים

chargé d'affaires (נהגה: "שַׁרְזֵ'ה דָאפֵר"; צרפתית; מילולית: "ממונה על העניינים", ובעברית לעיתים: "ממונה על היחסים") הוא מונח בינלאומי בתחום הדיפלומטיה, המתייחס לשתי דרגות של שליחים דיפלומטיים העומדים בראש משלחת דיפלומטית באופן זמני.
Ministres chargés d'affaires

chargés d'affaires (או בתוארם המלא "ministres chargés d'affaires"), אשר נקבעו בדרג הרביעי של שליחים דיפלומטים כפי שהוגדר בקונגרס וינה, הם ראשי משלחת דיפלומטית קבועה בעלי הרשאה לשרת במדינה המארחת ואשר, עקב סיבות שונות, לא ניתן, או לא רצוי, לשלוח לאותה מדינה נציג דיפלומטי בדרגה גבוהה יותר (אף שהמדינה השולחת ומדינת החוץ מקיימות יחסים דיפלומטיים). במקרים מסוימים ה-chargé d'affaires עשוי להתמנות כשליח לתקופות ארוכות. כך למשל, כאשר בראש המשלחת עומד שגריר שאינו תושב, או כאשר מדינות קשרו ביניהן קשרים דיפלומטיים אך לא החליפו שגרירים, או כאשר השגריר נקרא לשוב למדינתו לתקופת מה (כדי להביע חוסר שביעות רצון, או חילוקי דעות בין המדינות) אולם המדינה המוחה אינה חפצה עדיין לנקוט בצעד הקיצוני של ניתוק היחסים הדיפלומטיים.
קיימים מקרים בהם ה-chargé d'affaires נותר בשליחותו לפרקי זמן ללא הגבלה. כיוון ש-chargé d'affaires לא צריך להציג כתב האמנה לראש המדינה המארחת, במינויו לשליחות ניתן להימנע ממפגשים רגישים מבחינה מדינית, או מצעד העלול להתפרש כאישור או הכרה בממשל המדינה המארחת. באופן דומה, המדינה המארחת עשויה להביע את הסתייגותה בסירובה לקבל שגריר ממדינת החוץ, אולם תרצה להמשיך בקיום יחסים דיפלומטיים באמצעות ה-chargés d'affaires.
Chargés d’affaires ad interim

Chargé d’affaires ad interim (ממונה על יחסים זמני) הוא שליח דיפלומטי העומד באופן זמני בראש משלחת דיפלומטית בהיעדרו של ראש המשלחת המואמן. המידע על היות שליח דיפלומטי Chargé d’affaires ad interim מועבר על ידי ראש המשלחת הדיפלומטית לשר החוץ של המדינה המארחת בכל עת שראש המשלחת יוצא באופן זמני את גבולות המדינה המארחת, או בעת שראש המשלחת נעדר מן המדינה המארחת לתקופת ביניים של חילופי ראש משלחת. יש ומדינות מארחות מעניקות אף לממונה על היחסים הזמני את התואר minister, המדרג אותם לצד ראשי משלחות דיפלומטיות אחרות.
ההבדל במינוי Ministre chargé d'affaires להבדיל מ-Chargé d’affaires ad interim הוא בכך שכתב האמנה של הראשון מועבר משר החוץ של המדינה השולחת לשר החוץ של המדינה המארחת. ל-Ministres chargés d'affaires יש קדימה על פני Chargés d’affaires ad interim.
ראו גם

אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים
דרג דיפלומטי
אלי בר-נביא

| --- | --- |

 לידה:  1946 (בן 78 בערך) בוקרשט, ממלכת רומניה 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פריז-סורבון (1980)  אוניברסיטת תל אביב  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  Marianne 
 פרסים והוקרה:  פרס ע״ש מונטן של בורדו (2009)  קצין בלגיון הכבוד  פרס הפרנקופוני של האקדמיה הצרפתית (2007)  קצין במסדר הדקל האקדמי 
 תרומות עיקריות
 חקר ההיסטוריה של אירופה
 
אלי בר-נביא (נולד ב-1946) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1998–2000 נמנה בר-נביא עם מייסדי ומנהלי המוזיאון של אירופה בבריסל. בשנים 2000–2002 הוא כיהן כשגריר ישראל בצרפת. בין השאר, התמחה בר-נביא בהיסטוריה הצרפתית ותקופת הרנסאנס וכמו כן בהיסטוריה המודרנית של ישראל.
חייו ופועלו > ילדות וצעירות

אלי בר-נביא נולד ב-1946 וגדל בבוקרשט שברומניה. הוא היה בן יחיד להורים יהודים ילידי בסרביה. אביו מיכאל יחיאל שקולניק, יליד 1910, היה צאצא למשפחת רבנים וכהנים מהאימפריה הרוסית. האב נלחם בימי מלחמת העולם השנייה כקצין בשורות הצבא הסובייטי ומאוחר היה לציוני. תחת השלטון הקומוניסטי ברומניה הוא נעצר פעם לשלושה חודשים אחרי בקשות חוזרות לעלייה. לפני אלי נולדו להוריו שני ילדים שנפטרו ממחלות בתנאי האווקואציה באוזבקיסטן הסובייטית. האם חלתה נפשית.
ב-1961 עלה בר-נביא לישראל. הוא שהה שנה בקיבוץ בצפון הנגב. אחר כך המפגש המחודש עם הוריו היה מתסכל. אימו אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי ואביו עבר מאוחר יותר לבית אבות. הנער התקשה להסתגל בתיכון בבאר שבע. דודו, אברהם בר-נביא, ששימש לו כמנטור ושממנו בא שם משפחתו העברי – "בר-נביא", רשם אותו ללימודי תיכון בפנימייה קולז' דה פרר "סן ז'וזף" ביפו  אותו סיים בהצלחה. הוא עבד כדי לממן את לימודיו שם. בזמן הלימודים ביפו התוודע בר-נביא לתרבות הצרפתית, דבר שהייתה לו השפעה מכוננת בחייו. בר-נביא שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים והשתתף במלחמת ששת הימים. מאוחר יותר השתתף כלוחם מילואים במלחמת יום כיפור ובמלחמת לבנון הראשונה (1982) שעליה מתח ביקורת. הוא למד באוניברסיטה העברית בירושלים ואחר כך לימודי תואר שני בהיסטוריה ובמדע המדינה באוניברסיטת תל אביב. בהמשך עשה דוקטורט באוניברסיטת סורבון שבפריז בתחום ההיסטוריה של צרפת ושל אירופה בעת החדשה המוקדמת.
חייו ופועלו > הקריירה האקדמית, הדיפלומטית והחברתית

בר-נביא שב לישראל ולימד באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1998 מונה למנהל הוועדה המדעית של מוזיאון אירופה השוכן בבריסל. המוזיאון הוקם בידי בלגיה והאיחוד האירופי. בשנת 2000, בימי ממשלת אהוד ברק, מינה אותו שר החוץ ועמיתו מאוניברסיטת תל אביב, שלמה בן-עמי, לשגריר ישראל בצרפת, והוא כיהן בתפקיד זה שנתיים. הוא נשאר בתפקיד גם בהתחלת ממשלת אריאל שרון אך לבסוף הודח על ידי שר החוץ החדש שמעון פרס. בר-נביא חזר ללמד באוניברסיטת תל אביב.
בר-נביא היה בהתחלה חבר בוועד המרכזי של מפלגת העבודה ומאוחר יותר, בבחירות לכנסת השש עשרה הוצב במקום ה-99 ברשימת מרצ.
בתחום ההיסטוריה בר-נביא התמחה בעיקר בהיסטוריה האינטלקטואלית, החברתית והפוליטית של צרפת במאות ה-16 וה-17.
בין היתר, במסגרת תנועת שלום עכשיו, פעל בר-נביא למען קידום תהליך השלום בין הישראלים לפלסטינים ובעד הקמת מדינה פלסטינית שוחרת שלום לצידה של ישראל. ב-2010 הוא השתתף, לצד דוד שמלה, זאב שטרנהל אלן פינקלקראוט ואחרים בהקמת הארגון היהודי האירופי ג'יי קול שדגל ב"קריאה יהודית אירופית לשכל הישר", תוך אימוץ קו דומה לזה של "שלום עכשיו" וג'יי סטריט שבארצות הברית. הוא כתב תקופה במגזין הצרפתי "מריאן" וכתב מאמרים פוליטיים פולמוסיים על דפי עיתונים כמו "לה מונד ואחרים. 
בנובמבר 2014, בעצומה שנחתמה על ידי 660 אישי ציבור ישראלים, הוא קרא לחברי הפרלמנט האירופי להכיר במדינת פלסטין. באותם ימים הוא סבר ש"אינתיפאדה שלישית" היא בלתי נמנעת.
בצרפת הוא עמד בראש קולוקוויום לרגל מלאת יובל למשרד התרבות הצרפתי והשתתף במפגשי תרבות בין-לאומיים באביניון ובמפגשים בחסות הוועד הבין-לאומי של מוזיאון הציוויליזציות של אירופה והים התיכון במרסיי.
"הדתות הרצחניות", ספרו האחרון של בר-נביא שיצא לאור בצרפת ב-2006, נכנס לרשימת רבי המכר של ספרי העיון ונמכר בעשרות אלפי עותקים. עניינו של הספר הוא במאבק בפונדמנטליזם אסלאמי, שאותו רואה בר-נביא כסוגיה המרכזית שהמערב יעסוק בה במאה העשרים ואחת. הוא כותב כי ההרג בשם האל הוא תופעה בלתי מובנת ומפחידה בעיני החברה האירופית, העומדת חסרת אונים למולה, ומציע דרכים להיאבק בה.
חייו ופועלו > חייו הפרטיים

בר-נביא מתגורר בתל אביב עם אשתו השנייה. יש לו שלושה בנים.
פרסים ואותות הוקרה

הפרס הספרותי "אוז'ורדאוי"  (Aujourd'hui - היום) על ספרו "הדתות הרצחניות"(Les religions meurtrières)
2007 - הפרס הגדול של הפרנקופוניה מטעם האקדמיה הצרפתית על סך כתביו
הפרס מישל דה מונטן מטעם העיר בורדו עבור הספר "אירופה פריגידית - הרהורים על מיזם בלתי גמור"
אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת קצין
אות מסדר הדקל האקדמי של צרפת בדרגת קצין
2022 - פרס ז'אן-ז'אק רוסו - על ספר האוטוביוגרפיה  שלו
פרס קונסטנטינופול  (צרפת) - עבור ספר האוטוביוגרפיה Confession d'un bon a rien, מקביל עם הסופר הפלסטיני אליאס סנבר (עבור Dictionnaire amoureux de la Palestine שפורסם ב-2010)
ספרים שכתב

2022 - Confessions d'un bon à rien, Paris, Grasset  - ספר אוטוביוגרפיה )"וידויו של לא יוצלח")
2014 - Dix Thèses sur la guerre, Paris, Flammarion, coll. « "Café Voltaire" »,  (ISBN 978-2-08-133308-6) (עשר תזות על המלחמה)
Dieu(x), modes d'emploi, Bruxelles, André Versaille éditeur, 2012, 269 p. (ISBN 978-2-87495-193-0) (אל(ה)ים  - מדריך למשתמש
ז'אנו: תמונות מחייו של ז'אן פרידמן, מצרפתית: רפאל קינן, למשכל - ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2010.
Cinquante ans après. Culture, politique et politiques culturelles. Colloque du cinquantenaire du ministère de la Culture et de la Communication des 13, 14 et 15 octobre 2009, sous la direction d'Elie Barnavi et Maryvonne de Saint-Pulgent, Paris, Comité d'histoire du ministère de la Culture et des institutions culturelles / La Documentation française, (ISBN 978-2-11-008292-3). - חמישים שנה אחרי. תרבות, פוליטיקה ומדיניות תרבותית. קולוקוויום לרגל מלאת יובל למשרד התרבות והתקשורת של צרפת - ב-13,14 ו-15 באוקטובר 2009, בניהולו שלו ושל מאיבון דה בן פילז'אן, פריז
Aujourd'hui, ou peut-être jamais. Pour une paix américaine au Proche-Orient - Élie Barnavi. Paris: André Versaille éditeur, 2009, ISBN 978-2874950629
L'Europe frigide - Élie Barnavi. Paris: André Versaille éditeur, 2008
Le printemps du politique. Pour en finir avec le déclinisme - Michel Wieviorka, Élie Barnavi, Judith Bokser Liwerant, João Caraça et al. Paris: Robert Laffont, 2007
Les religions meurtrières - Élie Barnavi. Paris: Flammarion, 2006
Dieu(x) mode d'emploi : L'expérience religieuse aujourd'hui - Élie Barnavi, Aviad Kleinberg. Paris: Gallimard, 2006
Israël-Palestine : une guerre de religion ? - Élie Barnavi. Paris: Bayard/Centurion, 2006
La France et Israël : Une affaire passionnelle - Élie Barnavi, Luc Rosenzweig. Paris: Perrin, 2002
Lettre ouverte aux Juifs de France - Élie Barnavi, Denis Charbit. Paris: Stock/Bayard, 2002
מקום לכולם: אלי בר-נביא משוחח עם שלמה בן-עמי. תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998.
צמיחתה של המדינה המודרנית. תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, ספריית אוניברסיטה משודרת, תשנ"ה 1995.
with Miri Eliav-Feldon) Le Périple de Francesco Pucci : Utopie, hérésie et vérité religieuse dans la Renaissance tardive, Hachette, Paris, 1988
עם מירי אליאב-פלדון :(מסעו של פרנצ'סקו פוצ'י:אוטופיה, כפירה ואמת דתית ברנסאנס המאוחר)
Une histoire moderne d'Israël (היסטוריה מודרנית של ישראל) - 1988
Lettre d'un ami israélien à l'ami palestinien - Élie Barnavi. Paris: Flammarion, 1988
La Sainte-Ligue, le juge et la potence : l'assasinat du Président Brisson (15 novembre 1591) - Élie Barnavi, Robert Descimon ; préface de Denis Richet (מבוא). Paris: Hachette, 1985
עם רובר דסימון: (הליגה הקדושה, השופט ועמוד התלייה:רצח היושב ראש בריסון)
Tuez-les tous ! : La guerre de religion à travers l'histoire VIIe-XXIe siècle - Élie Barnavi, Anthony Rowley. Paris: Presses universitaires de France, 1982
Le parti de Dieu : Étude sociale et politique des chefs de la ligue parisienne, 1584-1594 - Élie Barnavi. Bruxelles: Nauwelaerts, 1980 (מפלגת האל)
Les seize : Étude sociale et politique des chefs de la Ligue parisienne, 1585-1594 - Élie Barnavi. Paris: 1975
ספרי לימוד שכתב

זמנים מודרניים: היסטוריה לחטיבה העליונה/ אלי בר-נביא, אייל נווה. תל אביב, ספרי תל אביב, תשנ"ח 1989-תשנ"ט 1999.
המאה ה-20: תולדות ישראל בדורות האחרונים: היסטוריה לחטיבה העליונה מותאם ליחידות ו' ט' לבגרות. תל אביב, ספרי תל אביב, 1998.
בימי הסהר והצלב: ימי הביניים וראשית העת החדשה: היסטוריה לכיתה ז'/ אלי בר-נביא, אביעד קליינברג. תל אביב, ספרי תל אביב, תשנ"ז 1997.