stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט לאב טיילור

רוברט לאב טיילור (באנגלית: Robert Love Taylor‏; 31 ביולי 1850 – 31 במרץ 1912) היה פוליטיקאי, סופר ומרצה אמריקאי. כחבר במפלגה הדמוקרטית, כיהן שלוש קדנציות כמושל טנסי ה-24, מ-1887 עד 1891, ושוב מ-1897 עד 1899, ולאחר מכן כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מ-1907 ועד מותו. הוא גם ייצג את המחוז הראשון של טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1879 ל-1881, והוא הדמוקרט האחרון שהחזיק במושב המחוז.
כנואם כריזמטי, טיילור זכור בגלל שניצח את אחיו הבכור, אלפרד א. "אלף" טיילור, במסע הבחירות לתפקיד המושל ב-1886 שנודע בשם "מלחמת השושנים". הקמפיין כלל סיפורים, ניגון כינורות ובדיחות מעשיות, בניגוד למסעות הבחירות הקודמים לתפקיד המושל, שכללו בדרך כלל רטוריקה חריפה והתקפות אישיות. למרות שרוברט טיילור ניצח ב-1886, אלפרד טיילור נבחר כמושל בתחילת שנות ה-20.
לצד הפוליטיקה, טיילור היה מרצה ציבורי ועורך מגזינים. הוא פרסם כמה אוספים של הרצאותיו וסיפוריו הקצרים בשנות ה-1890 ותחילת המאה ה-20, והיה עורך שותף של Taylor-Trotwood Magazine.
ביוגרפיה > ראשית חייו וקריירה

טיילור נולד ב-31 ביולי 1850 בהפי ואלי, מחוז קרטר, טנסי, בנם השלישי של נתניאל גרין טיילור, כומר מתודיסט, ואמלין היינס, פסנתרנית מוכשרת.  אביו, חבר במפלגה הוויגית, הובס על ידי אנדרו ג'ונסון בקמפיין לקונגרס ב-1849, אך זכה במושב באמצע שנות ה-1850. משפחתה של אמו תמכה במפלגה הדמוקרטית, ואחיה, לנדון קרטר היינס, היה פוליטיקאי דמוקרטי בולט. רוברט טיילור אימץ את הנטיות הפוליטיות של אמו ויהפוך לדמוקרט, ואילו אחיו הבכור, אלפרד, הלך בעקבות אביו למפלגה הוויגית (ולאחר מכן הרפובליקנית).
נתניאל טיילור תמך באיחוד במהלך מלחמת האזרחים, והמשפחה עברה לפילדלפיה ב-1861 כאשר טנסי פרשה מהאיחוד וצבא הקונפדרציה כבש את מזרח טנסי. בשנת 1864, האחים טיילור נרשמו לסמינר פנינגטון בניו ג'רזי. המשפחה עברה לוושינגטון בשנת 1867 כאשר נתניאל טיילור מונה לנציב לענייני האינדיאנים על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון. רוברט טיילור קיבל תפקיד במשרד האוצר.  המשפחה חזרה לטנסי ב-1869, שם למד רוברט במכון באפלו (מכללת מיליגן המודרנית) ובקולג' איסט טנסי ווסליאן. בהיותו במכללה, הוא כתב מחזה עם אחיו, אלפרד.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, טיילור ניסה כמה מיזמים עסקיים, כולל חקלאות, הפעלת מפעל עצים וניהול מפעל הברזל של אביו בנהר דואו. עם זאת, הוא נכשל במידה רבה בכל אלה, מכיוון שהוא היה פזיז עם הכסף, שילם יותר מדי לעובדיו והעדיף שיחה וסיפורים על פני עבודה. הוא למד משפטים בתקופה זו עם ס. ג'. קירקפטריק בג'ונסבורו.
בשנת 1878, אלפרד טיילור התמודד על המועמדות הרפובליקנית למושב מחוז הקונגרס הראשון של טנסי נגד אוגוסטוס ה. פטיבון. בכינוס המפלגה נראה היה שלאלפרד היו יותר צירים, אך פטיבון הצליח לזכות במועמדות, מה שהוביל את תומכיו של אלפרד לחשוד בשחיתות. רוברט טיילור השתכנע להתמודד מול פטיבון מטעם הדמוקרטים בבחירות הכלליות. הציבור קיבל את הטעימה האמיתית הראשונה שלו מיכולת הנאום שלו בוויכוח בבריסטול, כאשר טיילור הביס את פטיבון עם "קליידוסקופ מבלבל של דברי נועם". בעזרת תומכיו הממורמרים של אלפרד, רוברט ניצח את פטיבון בבחירות למושב ב-750 קולות. חקיקה בחסות טיילור כללה הצעת חוק הקוראת למס הכנסה פדרלי.
טיילור הובס על ידי פטיבון במסע הבחירות החוזר שלו ב-1880 והפסיד לפטיבון בפעם השלישית כשהתמודד על המושב ב-1882. הוא השיק עיתון פרו המפלגה הדמוקרטית, The Comet, בג'ונסון סיטי הסמוכה. בשנת 1884, טיילור מונה לאלקטור מהמחוז הראשון של המועמד הדמוקרטי לנשיאות גרובר קליבלנד, וערך קמפיין ברחבי המחוז נגד האלקטור הרפובליקני, סמואל הוקינס. לאחר שקליבלנד ניצח בבחירות, הוא מינה את טיילור כסוכן פנסיה פדרלי בנוקסוויל.
ביוגרפיה > מושל טנסי

ב-1886, הרפובליקנים, בתקווה לנצל את המחלוקות במפלגה הדמוקרטית בין הפלגים התומכים בחקלאים והדמוקרטים הבורבונים, הציעו את אלפרד טיילור לתפקיד מושל. (התפקיד כלל באותה תקופה קדנציה של שנתיים.) הדמוקרטים, שהבינו שהם צריכים דמות מאחדת ואפקטיבית למאבק נגד אלפרד, הציעו את רוברט טיילור כמועמד שלהם, והעמידו את שני האחים זה מול זה. מפלגת האיסור הציעה את מועמדותה לאביו של האחים טיילור, נתניאל, אך הוא סירב.
מסע הבחירות לתפקיד המושל ב-1886 זכור בזכות ההתלוצצות הפוליטית הקלה יחסית והנאומים המשעשעים של האחים טיילור. בסיורים יחד, הם בילו את החלק הראשון של כל קמפיין להפסיק "להתעלל זה בפוליטיקה של זה" ולספר סיפורים ובחלק השני לנגן מנגינות כינור בזמן שהקהל רקד. בעצירה במדיסונוויל, רוברט הציע שגם הוא וגם אלפרד הם כמו ורדים, אבל הוא ורד לבן ואילו אלפרד הוא ורד אדום. לאחר שתומכיהם החלו לענוד ורדים לבנים ואדומים, הקמפיין נודע בשם "מלחמת השושנים" (השם התייחס גם לסכסוך האנגלי מהמאה ה-15). עצירות הקמפיין שלהם משכו קהל רב, שנע בין כ-6,000 בעיירות קטנות יותר ל-25,000 בנאשוויל. בשיא ההצבעה ביום הבחירות, רוברט טיילור ניצח את אלפרד ב-16,000 קולות.
למרות שטיילור חש לא בנוח עם הביקורת וההתקפות שהגיעו עם משרד ההנהלה, הוא הצליח לחוקק רפורמה במס ובחינוך כאחד. הוא הותקף על מתן חנינות רבות מדי ודרש מהמדינה לבנות מכון רפורמה לנוער. כשלא קיבל אישור חקיקתי לרפורמטורית כזו, הוא הוציא חנינה למעשה לכל נער שביקש כזו. ב-1888, סיעת הדמוקרטים הבורבונים הזועמת ביקשה לסכל את מינויו לבחירה מחדש אך לא הצליחה. הוא ניצח בבחירות הכלליות מאוחר יותר באותה שנה, עם 156,799 קולות מול 139,014 קולות עבור המועמד הרפובליקני, סמואל הוקינס, ו-6,893 קולות עבור מועמד מפלגת האיסור, ג'יי ק. ג'ונסון.
בשנת 1889, טיילור חתם על חוק מס בחירות ומספר הצעות חוק אחרות שמטרתן לדכא את שיעור ההצבעה בקרב שחורים ועניים. כמו כן בוטלו מספר חוקי יובש. כשהוא סובל מבריאות לקויה ומאוכזב מהפילוגים בתוך מפלגתו שלו, הוא לא ביקש להיבחר מחדש ב-1890.
בתחילת שנות ה-1890, טיילור, שנאבק בחובות מקמפיין מתמיד, ביקש עצה מאחיו, אלפרד (שהיה כעת חבר בית הנבחרים). אלפרד הציע לרוברט לצאת לסיור הרצאות והזמין את משפחתו של רוברט לעבור לגור עם משפחתו עד שיסדר את ענייני הכספים שלו. רוברט פתח את סיורו ב-29 בדצמבר 1891 באולם ג'וב בג'ונסון סיטי, שם הציג את הרצאתו "הכינור והקשת", במחיר כניסה של 50 סנט לאדם. לאחר שאלפרד עזב את הקונגרס, הוא הצטרף לרוברט לסיור, והשניים כתבו והציגו את "ינקי דודל ודיקסי". הסיור זכה להצלחה כלכלית גדולה בכך שהניב לאחים עשרות אלפי דולרים.
ב-1896, המפלגה הדמוקרטית הייתה שוב מודאגת מהסיכויים של הרפובליקנים לזכות בתפקיד המושל והאמינה שהמושל המכהן, פיטר טרני, זכה בתפקיד על ידי שימוש בטקטיקה מפוקפקת שנתיים קודם לכן. כאשר מספר מנהיגים דמוקרטים הזמינו את טיילור להתמודד, הוא הסכים באי רצון והביס את טרני בבחירות למועמדות המפלגה באוגוסט 1896. לאחר מערכת בחירות כללית סוערת, הוא הביס את המועמד הרפובליקני, ג'ורג' טילמן, עם כ-49% מהקולות לעומת 47% של טילמן. הרפובליקנים הציעו כי אי-סדרים בהצבעה עזרו לטיילור לנצח, אך בית המחוקקים של המדינה שנשלט על ידי הדמוקרטית בלם כל ניסיון חקירה.
האירוע הבולט ביותר בקדנציה השנייה של טיילור כמושל היה המאה של טנסי, שציינה את יום השנה ה-100 להצטרפת המדינה לאיחוד. המדינה חגגה על ידי הפקת התערוכה הבינלאומית של טנסי, יריד עולמי בן חמישה חודשים שנערך בפארק המאה של נאשוויל בשנת 1897, עם טיילור הופעות רבות.
ביוגרפיה > אחרית חייו

לאחר כהונתו האחרונה כמושל, טיילור חזר למעגל ההרצאות, אם כי הוא חיפש ללא הרף להשיג את אחד ממושבי המדינה בסנאט האמריקאי, שנבחר אז על ידי בית המחוקקים. ב-1907, הוא הביס את הסנאטור המכהן אדוארד וו. קארמק בפריימריז פומבי, וטיילור נבחר על ידי בית המחוקקים של המדינה למושב מאוחר יותר באותה שנה. הוא כיהן מ-1907 ועד מותו ב-1912. חלק מהחקיקה שבה תמך הייתה התיקון ה-16, שאישר לממשלה הפדרלית לגבות מס הכנסה. הוא עזר להבטיח את העברת התיקון בסנאט ב-1909.
בשנת 1910, כאשר המושל הדמוקרטי המכהן מלקולם ר. פטרסון פרש מהמרוץ לתפקיד מושל המדינה בגלל המהומה במפלגת האיסור, טיילור הסכים לשמש כמועמד מחליף. הוא הפסיד בבחירות הכלליות למועמד הרפובליקני, בן וו. הופר, שהביס את אחיו של טיילור, אלפרד, על המועמדות הרפובליקנית מוקדם יותר באותה שנה.
ב-31 במרץ 1912, טיילור לקה בהתקף אבן כיס מרה ומת בעקבות ניתוח לא מוצלח בבית החולים פרובידנס בוושינגטון הבירה. רכבת שהושכרה במיוחד הסיעה את גופתו לנאשוויל, שם היא הוצבה בבירה במשך מספר ימים. לאחר מכן הוא נלקח לנוקסוויל, שם השתתפו במסע ההלוויה יותר מ-40,000 איש, ההלוויה הגדולה בתולדות העיר, והוא נקבר בבית הקברות אולד גריי.
שרידיהם של רוברט לאב טיילור ואשתו, שרה אליזבת הלברט טיילור, הוצאו מבית הקברות אולד גריי בנוקסוויל ב-5 באוקטובר 1938 ולאחר מכן נקברו בפארק הזיכרון של מונטה ויסטה בג'ונסון סיטי, טנסי.
משפחתו

סבא רבא של טיילור, הגנרל נתניאל טיילור (1771 – 1816), שירת במהלך מלחמת 1812. סבא רבא אחר, לנדון קרטר (1760 – 1800), היה ותיק מלחמת העצמאות ומחוז קרטר נקרא על שמו. אביו של טיילור, נתניאל גרין טיילור (1819 – 1887), כיהן שתי קדנציות בקונגרס (1853 – 1855 ו-1866 – 1867), ופרסם שירה ומאמרים דתיים. אחיו של טיילור, אלפרד, כיהן שלוש קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית (1889 – 1895), וקדנציה אחת כמושל טנסי (1921 – 1923). נתניאל אדווין האריס, שכיהן כמושל ג'ורג'יה מ-1915 עד 1917, היה בן דודו הראשון של טיילור.
טיילור התחתן עם שרה ביירד ב-1878, ונולדו להם חמישה ילדים. לאחר מותה בשנת 1900, הוא התחתן עם אליס היל במהלך ספטמבר 1901. נישואים שניים אלו הסתיימו בגירושים לאחר מספר שנים. העיתון Comet בג'ונסון סיטי דיווח ב-5 במאי 1904 שהמושל טיילור התגרש מאשתו שהגישה נגד טיילור אישומים על "נטישה ועריקה ואי-פרנסה".
טיילור התחתן בפעם השלישית עם מיימי סיינט ג'ון בשנת 1904. בתם של טיילור ושרה קתרין ביירד טיילור נישאה למת'יו הילסמן "רד" טיילור; בנם פיטר טיילור הפך לסופר עטור פרסים.
הערות שוליים

1 2 3  Governor Robert Love Taylor Papers, 1887-1891 (finding aid) (אורכב 12.07.2013 בארכיון Wayback Machine), Tennessee State Library and Archives, 1965. Retrieved: 10 November 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1200907027  ISNI: 0000 0000 4575 2370  LCCN: no99003078  SNAC: w6j12c1w  US Congress: T000098  VIAF: 21771622   WorldCat (עם VIAF): 21771622 
מסע הבחירות של משפחת טיילור מ-1886, כפי שמתואר על שער ה-2 באוקטובר 1886 של העיתון המאויר של פרנק לסלי
טיילור, צולם במהלך יום המאה של טנסי
סנאטור טיילור, בערך 1910
שמעון דה פריס

| --- | --- |

 לידה:  4 באוקטובר 1870 Neede, הולנד 
 נרצח:  24 במרץ 1944 (בגיל 73) ברגן-בלזן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
שמעון דה פריס (בהולנדית: Simon de Vries; ‏4 באוקטובר 1870, נדה (Neede), הולנד – 24 במרץ 1944, ברגן-בלזן) היה רב וסופר הולנדי. ספרו הידוע ביותר הוא "טקסים וסמלים יהודיים" (Joodse riten en symbolen).
ביוגרפיה

דה פריס היה בנו של מנואל דה פריס, אורג וסוחר בקר. בעיר נדה לא הייתה קהילה יהודית, ולכן למד בבית מדרש בבורקולו (Borculo) הסמוכה. בהמלצת מוריו, שהתרשמו מכישרונו, החל ללמוד לימודי רבנות אורתודוקסית בסמינר יהודי-הולנדי באמסטרדם.
בשנת 1892 קיבל הסמכה לדרשנות. בהסכמת רב אמסטרדם, יוסף צבי דינר, הורשה לקרוא לעצמו "רב", אם כי לא סיים לימודיו לרבנות. לאחר מכן החל ללמד עברית ויהדות בהארלם ולטפל במטופלים יהודים בבית החולים הפסיכיאטרי במרנברג (Meerenberg).
בין 1928 ל-1932 פרסם מאמרים רבים בכתב העת Opregte Haarlemsche Courant, שנועדו להסביר את היהדות ולקרב אותה ללא-יהודים. המאמרים פורסמו מאוחר יותר בספר שכותרתו Joodse riten en symbolen – טקסים וסמלים יהודיים – ותורגמו לגרמנית. היום נחשבים כתבים אלה כמורשתו החשובה ביותר.
דה פריס היה ציוני נלהב ואחד ממנהיגי תנועת "המזרחי", ובכתביו, בהם "מענה לציון – בעד ציונות מסורתית" (Maäneh le-Zion: Een betoog voor het zionisme van joods-traditioneel standpunt), יצא נגד מתנגדי הציונות. בשנת 1894 נישא ליהודית דה יונג (de Jong) ולהם נולדו שבעה בנים ושלוש בנות. נינו - בנה של נכדתו יהודית - הוא השופט העליון נעם סולברג.
עם כיבוש הולנד בידי גרמניה עבר לאמסטרדם. משם גורש בשנת 1943 למחנה הריכוז וסטרבורק. משם גורש לברגן-בלזן, שם נספה לאחר חודשים מעטים, בשנת 1944.
לאחר 1945 לא היו זמינות יצירותיו בהולנד במשך למעלה מעשרים שנה. רק ב-1968 פורסמה שוב יצירתו "טקסים וסמלים יהודיים" על ידי בית ההוצאה לאור ההולנדי De Arbeiderspers (אנ').
נינו הוא שופט בית המשפט העליון נעם סולברג.
ספרות

Eli Dasberg: Rabbijn Simon Philip de Vries, Neede 1870 - Bergen Belsen 1944. De geschiedenis van zijn leven. De Tijdstroom, Lochem, 1973.
הערות שוליים

↑  עדותה של יהודית סולברג, נכדתו של שמעון דה פריס, באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269635505171  PLWABN: 9810533934305606  BIBSYS: 90913251  BNE: XX1543373  BPN: 82419482  GND: 110043383  ISNI: 0000 0001 2142 3983  LCCN: n87809432  NKC: xx0091940  NTA: 071108459  RERO: 02-A003161368  SUDOC: 123388120  VIAF: 86470832   WorldCat (עם VIAF): 86470832
תמול שלשום

ערך זה עוסק ברומן שכתב ש"י עגנון. אם התכוונתם לבית קפה, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ש"י עגנון
 שפת המקור:  עברית 
 תורגם לשפות:  גרמנית, ספרדית, צרפתית, אנגלית, הונגרית, איטלקית
 סוגה:  רומן
 מקום התרחשות:  ירושלים 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת שוקן
 תאריך הוצאה:  1945
 מספר עמודים:  607
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001215954, 002635774
 
תמול שלשום הוא רומן מאת ש"י עגנון שפורסם בשנת 1945. הרומן עוסק בחיי גיבור הספר, יצחק קומר, החל מעלייתו לארץ ישראל בתקופת העלייה השנייה ועד מותו (השנים המדויקות אינן מצוינות ברומן, אך לפי תוכנו, עלילתו מתרחשת בשנים 1908–1911). הרומן הוא מהנחשבים ביותר של עגנון, ויש אף מי שאומרים שהוא החשוב ביותר שנכתב בעברית.
ברומן מתאר עגנון שלל דמויות מאוכלוסיית ארץ ישראל: בני היישוב הישן, איכרים בני העלייה הראשונה, חלוצים בני העלייה השנייה, חרדים שעלו בזקנתם ועוד. מהם שמתוארים בקצרה ומהם שמתוארים בפירוט ניכר. מתיאורים אלה ניתן ללמוד רבות על חיי היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת העלייה השנייה. לאורך הרומן נגלים קשייו של יצחק קומר, הגיבור, למצוא פרנסה, למצוא אהבה, ולמצוא מקום מגורים. לאורך הרומן נד יצחק קומר בין יפו לירושלים מספר פעמים, כאשר באחת הפעמים מוזכרת הקמתה של העיר תל אביב. נדודים אלו מסמלים את לבטיו של קומר בין העולם הישן לעולם החדש, בין דתיות לחילוניות, ובין חיים גלותיים לחיים ציוניים.
כמו רבות מיצירותיו האחרות של עגנון, כולל הרומן התייחסויות לתנ"ך, לספרות החכמים על רבדיה השונים, ולספרות החסידית והעממית היהודית לדורותיה.
פרשנויות

סופו הטראגי של יצחק קומר, והמשמעות מאחורי דמות הכלב "בלק", היוו מקור לדיונים ארוכים סביב הרומן. הביקורת נוטה לראות בבלק ביטוי לתשוקותיו החבויות של יצחק קומר, אך קשת הפרשנויות רחבה מאוד: מאמירה על אופייה של היצירתיות והאמנות (מיכל ארבל בספרה "כתוב על עורו של הכלב"), ועד לתובנות פסיכולוגיות המושתתות על השקפותיו של פרויד.
פרשנויות > פרטים אוטוביוגרפיים

ישנם פרטים אוטוביוגרפים רבים בתמול שלשום, המקבילים לתחנות בחייו של עגנון עצמו. הפרטים האוטוביוגרפיים מופיעים הן במישור הישיר, והן במטפורי. למשל העלייה של יצחק לארץ ישראל מתאימה לזו של עגנון, תיאור משפחתו של קומר מרמז על משפחת צ'צ'קס (משפחתו של הסופר) בגולה, שניהם הגיעו לארץ לראשונה בתקופת העלייה השנייה דרך נמל יפו, ועוד. את מוטיב הצביעה בספר אפשר לראות כאנלוגיה לכתיבה של עגנון, החל מהמלאכה עצמה, דרך הקשיים שבהם הוא נתקל והדרך שלו להתמודד אתם.
פרשנויות > בין יפו לירושלים

לאורך הרומן נד יצחק קומר בין שכונת נווה צדק ביפו לירושלים. עם עלייתו הוא מתגורר ביפו, ממנה הוא עובר לירושלים, חוזר ליפו וחוזר לירושלים, שבה מסתיימים חייו. השינוי אינו רק במקום המגורים אלא גם באופי הקשרים החברתיים, כפי שציינה מיכל ארבל: "מחברת גברים ונשים צעירים, רווקים חילונים וציונים ביפו עובר יצחק להסתופף בחיקן של משפחות יראות שמים בירושלים."
נדודיו של יצחק מתבטאים גם במבנה הרומן: לאחר פרולוג בשם "ראשית הדברים", המתאר את חייו של יצחק בגליציה ומסעו משם ליפו, מחולק הרומן לארבעה ספרים:
ספר ראשון: ארץ חפץ – שהייתו הראשונה של יצחק ביפו וקשריו עם סוניה.
ספר שני: ירושלים – מעברו של יצחק לירושלים ופגישתו הראשונה בשפרה.
ספר שלישי: בין עניין לעניין – חזרתו של יצחק ליפו לשם סיום קשריו עם סוניה.
ספר רביעי: סוף דבר – חזרתו של יצחק לירושלים, נישואיו לשפרה ומותו.
בביקורת מוזכרת יפו כעיר המסמלת את החומר, ואילו ירושלים את הרוח.
אורי סלע ציין ש"סיפורו של יצחק קומר הוא סיפורה של היקלעות בין שני עולמות – עולמה של הציונות, ההשכלה והחילוניות, שמוקדו ביפו; ועולמה של החרדיות, שמוקדו בירושלים.
לפי פרופ' דן מירון, ניסיונו של יצחק לגשר בין שני עולמות אלה "חייב להסתיים בכישלון טרגי; שהרי הפיצול הטרגי של העולמות, שרק חיבורם היה מאפשר את 'הגאולה השלמה', הוא עובדת היסוד, נקודת המוצא, שממנה יוצא הרומן להערכת התקופה ומשמעותה בחיי ישראל."
פרופ' בעז ערפלי דן בניגודים שבין יפו וירושלים כהצגתן ברומן:
פרשנויות > יצחק קומר

יצחק קומר חש שהוא "בן חנווני עני, בן עיר קטנה". הוא הגשים את חלומו הציוני לעלות לארץ ישראל, אך הוא מאוכזב שלא הצליח להפוך לעובד אדמה, ומספר: "עליתי לארץ ישראל לעבדה ולשמרה, ולבסוף מה אני, צבע, לכלכן."
עמוס עוז עמד על אופיו הציוני של יצחק:
"כל זמן שהיה יצחק דר בעירו לא שח עם אשה חוץ מאמו ואחיותיו, כדרך בני טובים שאין מכירים בנשים קודם לאירוסיהם." מאפיין זה של יצחק מעיב על יחסיו עם סוניה, עד שהיא מואסת בו. ההבדל בין יפו לירושלים, המוזכר לעיל, ניכר גם בנשים שאתן מתחבר יצחק בערים אלה – סוניה המשוחררת, שיצחק נבוך פעמים אחדות מהתנהגותה, לעומת שפרה הצנועה והחסודה, שהתנהגותו של יצחק מביכה אותה.
המספר מציג את מאפייני השינויים בגישתו של יצחק לקיום המצוות:
פרשנויות > בלק וכלבים אחרים

הכלב בלק הוא דמות מרכזית ברומן, שנייה רק ליצחק קומר בחשיבותה. ברומן מוזכרים עוד כלבים אחדים, בהם כאלה החיים עם בעליהם:
"שומר לילה יש סמוך לביתו של יצחק, ערבי עני ומרוד שאין לו כלום חוץ מכלבו. בא יצחק ומשיח עמו, מושך באוזני הכלב ומגיד שבחו בפניו."
על "הרגל המתוקה" מסופר: "כשם שמספר על בני אדם כך מספר על כלביו. על הכלב שהיה לו ועל הכלב שיש לו ועל הכלב שנתגלגל ובא בין שניהם." הכלב שיש לו מופיע בשמו, צוציק.
הרומן מספר כיצד הכיר רבינוביץ את אשתו: "כלב קטן היה לה והיה רבינוביץ נותן לו שוקולד וצוקר, נתחבב רבינוביץ על הכלב ועל אדונתו של הכלב."
ואחרים שהם כלבי חוצות:
"עם שיצחק מהלך פגע בו כלב. הביט הכלב בבריה של אדם שנתקל בו ואינו בועט בו, הביט יצחק בכלב שפגע בו ואינו נובח בו."
"אחד מאבות אבותיו של בלק. זה תובל הכלב שהיה מנהיג כת של כלבים בירושלים ומושל בכפה משער יפו עד לרחוב מוכרי ירקות שבקצה שוק העליון סמוך לרחוב הכנסייה האנגליקנית."
תיאוריהם של כלבים אלה קצרים למדי. התנהגות הכלבים הללו שגרתית, ואין בה דבר החורג מהתנהגותם של כלבים. אף בלק, שהוא "כלב חוצות, שאזניו קצרות וחוטמו חד וזנבו דלול ומראה שערו ספק לבן ספק חום ספק צהוב, מאותם הכלבים שהיו משוטטים בירושלים עד שלא נכנסו האנגלים לארץ", מוצג תחילה ככלב שהתנהגותו שגרתית: "בלק כלב פשוט היה ולא נתעסק במה שמחוץ לשכל. ... כל התנהגותו של בלק מצוות כלבים מלומדה היתה." הרומן מתאר בהרחבה את מחשבותיו והחלטותיו של בלק, ואלה רחוקות מלהיות פשוטות, וחורגות במידה רבה מעומק המחשבה המיוחס לכלב. דוגמה: כאשר החנוונים שומעים שבלק הוא כלב משוגע, הם סוקלים אותו במשקלות ובאבנים, ובלק "הבין מדעתו ששלח בית דין צדק לבדוק את המשקלות. התחיל צועק הב הב, כלום יכולני לבלוע כל המשקלות הפסולים ולהעלימם מעיניהם של שליחי בית דין." אברהם הולץ ציין כי בלק "מוצג לאורך הרומן ההיסטורי־דוקומנטרי כיצור בעל דעה, בעל דמיון ובעל רגשות." בעז ערפלי מציין שבפרקי בלק "מדובר במעבר דרסטי מן הריאליסטי לפנטסטי או לסוריאליסטי, שהוא בה בעת גם גרוטסקי וסימבולי. בדמותו של הכלב בלק, גיבורו של הסיפור הפנטסטי הזה, נשתלבו מאפיינים כלביים נטורליסטיים ממש, עם מאפיינים אנושיים, תת-אנושיים ואולי גם על-אנושיים."
לדמותו של בלק ניתנו שלל פרשנויות מתוחכמות. על כך כתב עמוס עוז:
לבלק שתי פעולות מרכזיות בהנעת הרומן: נביחתו מבהילה את ר' פייש וגורמת לשיתוקו, ובכך מתאפשר הידוק הקשר בין יצחק לשפרה עד לנישואיהם, ונשיכתו את יצחק גורמת למותו. בשתי פעולות אלה בלק פועל כאחד הכלבים, אך מחשבותיו שהובילו לפעולות אלה עמוקות מאוד. כיוון ששם לב לשינוי ביחסם של האנשים אליו, יוצא בלק למסע לחקר האמת, בניסיון להבין מה גרם לשינוי. בעמל רב הוא מצליח במשימה זו. וכך מתוארים רגשותיו ומחשבותיו של בלק טרם הנשיכה הקטלנית: "נתעוררה בלבו של בלק שוב בקשת האמת. ומשנתעוררה בו בקשת האמת התחיל לבו מקיש בו. מה נספר ומה נאריך, מחמת געגועיו שהיו לו לבלק על האמת היה לבו מקיש כעלי במכתשת. והיה מתמה על עצמו, הרי צריך אני לשמוח ולבסוף איני שמח. ... חזר וכבש פיו בקרקע עד שלא ישיאהו יצרו להגביה קולו, שאם יגביה קולו יבעט בו הצבע, והרי אין בכוחו לקבל ייסורים חדשים. אבל בקשת האמת גברה על מוראו."
המספר מגלה פרטים לא ידועים על עולמם של הכלבים:
"יש דעה בין הכלבים שאף הם בריות בני אדם היו, ומשום שמרדו ברבונם עשאם כלבים. חזרו קצתם בתשובה והוחזרו לצורתם הראשונה, וקצתם שעמדו במרדם נשתיירו כלבים. אין צריך לומר שאין לדעה זו שום סמך מדעי."
בלק "היה יודע שבעים לשון כרוב כלבי ירושלים", אך לא הבין אנגלית, "שעדיין לא הייתה לשונה של אותה אומה מהלכת בארץ."
פרשנויות > אינטרטקסטואליות

כברבים מסיפוריו של עגנון, גם ברומן "תמול שלשום" ניכרת האינטרטקסטואליות. המחיש זאת עמוס עוז, בדבריו על פסקת הפתיחה לרומן:
פרשנויות > אינטרטקסטואליות > אינטרטקסטואליות לסיפורים אחרים של עגנון

ברומן זה, בדומה למנהגו של עגנון בסיפורים נוספים שלו, מוזכרות דמויות מסיפורים אחרים שלו:
יצחק קומר הוא צאצא של ר' יודיל חסיד, גיבור הרומן "הכנסת כלה": "שמעון קומר אביו של יצחק בן בנה של בת בתו של ר' יודיל".
עם הדמויות שיצחק קומר פוגש ביפו נמנית יעל חיות, גיבורת הסיפור "גבעת החול", שגרסתו הראשונה פורסמה בשנת 1911 בעיתון "הפועל הצעיר" בשם "תשרי", ואותה קורא יצחק ביום חתונתו.
בביקורו ביפו פוגש יצחק קומר את חמדת, המופיע באחדים מסיפוריו של עגנון ובהם "גבעת החול" ו"לילות".
בשיחתו של יצחק קומר עם רעיו ביפו מזכירה סוניה את חוקר האצות יעקב רכניץ, גיבור הסיפור "שבועת אמונים". המספר אף מגלה מה עשה רכניץ לאחר התקופה המתוארת ב"שבועת אמונים": "באותם ימים לא היינו נוהגים בימות החמה לילך בצהרים אצל הים, חוץ מדוקטור רכניץ, שהיה מחזר אחר אצות, ועכשיו שיצא לאמריקא אין רואים אדם בצהרים אצל הים."
המספר מציין כי "סוניה אינה מצוינת בנוי. רחל היילפרין נאה הימנה, לאה לוריא נאה הימנה, אסנת מגרגוט ויעל חיות נאות הימנה." נשים אלה מוזכרות בסיפור "שבועת אמונים" כידידותיו של יעקב רכניץ.
המספר מתאר את יצחק קומר: "באה פתאום חטאתו ועמדה לנגד עיניו, ועצבות גדולה הקיפה את לבו, וכמנשה חיים בשעתו, הרהר בלבו, כמה קל היה הדבר שלא יעשה." מנשה חיים המוזכר כאן הוא גיבור הסיפור "והיה העקוב למישור".
האינטרטקסטואליות מתקיימת גם בכיוון ההפוך: בסיפור "מזל דגים" מעיר המספר "והרי היה יכול לצייר על עורו של הדג, כשם שעשה יצחק קומר שכתב על עורו של בלק, אלא בלק כלב היה, שעורו קולט את העין, מה שאין כן בריה מפולמת מלאת ליחה, שהצבע מתפשט בתוך הליחה ואינו עושה צורה."
דרך נוספת של אינטרטקסטואליות, המופיעה בסיפורים נוספים של עגנון, מוצגת על ידי אמונה ירון בתיאור יצירתו של הסיפור "כנגן המנגן", שנכלל בקובץ "פתחי דברים" שיצא לאור לאחר פטירתו של עגנון:
דמויות אלה כוללות את מירה רמישווילי כרצונעליון ומאשא יסינובסקי כרצונעליון, גרושותיו של ויטוריו כרצונעליון, ודמויות נוספות.
פרשנויות > אינטרטקסטואליות > אינטרטקסטואליות נוספת

בכתבי עגנון, ו"תמול שלשום" בכלל זה, נפוצה אינטרטקסטואליות לספרות התורנית לדורותיה, אך נדירה אינטרטקסטואליות לספרות העולם. בתיאורו של בלק נכללת אינטרטקסטואליות כזו (ובניגוד למנהגו, עגנון אף רומז לקיומה): "כיוון שנינער רואה היה את עצמו כאותו גרמני שפייט עליו פייטנם, הנה אנכי עומד אני שוטה עלוב, והרי אני חכם כמות שהייתי." "אותו גרמני שפייט עליו פייטנם" הוא פאוסט, גיבור מחזהו של גתה, "פאוסט", והמשך התיאור הוא תחילת המונולוג של פאוסט בחלק "לילה" של המחזה.
בהמשך מתאר המספר: "ועדיין היה בלק רחוק מן האמת, מכל מקום חקירת האמת הייתה מנחמתו קצת בצרתו, כמליצת המשורר האלקי
"המשורר האלקי", שדבריו מצוטטים ברומן, הוא רמח"ל, והציטוט נלקח מתוך מחזהו "לישרים תהילה". חוקר הספרות דן מירון נתן פרשנות נרחבת לשני קטעים אינטרטקסטואליים אלה.
אינטרטקסטואליות נוספת, הפעם ללא רמז של המספר לקיומה, מופיעה בתיאור מחשבותיו העמוקות של בלק על קיומם של השדים. חוקר הספרות אברהם הולץ חשף שמחשבות אלה מתייחסות לדבריו של משה הגולה מקיוב בספר שושן סודות.
יצירת הספר ופרסומו

הרומן "תמול שלשום" יצא לאור בהוצאת שוקן. תחילה פורסם בשני חלקים - הראשון יצא לאור בנובמבר 1945, והשני - בינואר 1946. מאוחר יותר יצא לאור בכרך אחד.
סיפורים ששולבו ברומן פורסמו שנים רבות קודם לכן, החל משנת 1909, כסיפורים קצרים עצמאיים. סיפורים אלה כוללים את:
"בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש", הפועל הצעיר, 1909.
"ר' גרונם יקום פורקן", מאזנים, תרצ"א.
"בלק", ספר השנה של ארץ ישראל, תרצ"ד.
"תחלתו של יצחק", ספר השנה של ארץ ישראל, תרצ"ה.
"שמונה פרקים מחייו של אדם אחד", דבר, כ"ח באייר תרצ"ה.
"יום אחד", דבר, י"ב באדר תרצ"ו.
"עורו של בלק", תש"א.
גיבורם של אחדים מסיפורים אלה הוא יצחק קומר, וגיבורם של סיפורים אחדים הוא הכלב בלק, המופיעים שניהם ביצירה המוגמרת. בנוסף לסיפורים אלה, התפרסמו גם פרקים מהרומן השלם קודם צאתו לאור.
במכתב לברוך קורצווייל כתב עגנון שהשקיע ברומן "תמול שלשום" למעלה מעשרים ואחת שנה. אברהם הולץ העיר על כך:
בעזבונו של עגנון נמצא בכתב ידו אפילוג אידילי ל"תמול שלשום", שאותו החליט עגנון שלא לכלול ברומן. באפילוג, שתחילתו במילים "כדי לסיים בנחמה" מסופר ששפרה ילדה בת ליצחק קומר, יהודית שמה. הבת הצטרפה לקבוצה של עובדי אדמה, שאליה הצטרף גם גדעון, בנם של סוניה וירקוני. "ראו זה את זה ונתחבבו זה על זה". פרופ' גרשון שקד, שהביא לדפוס אפילוג זה, הצדיק את החלטתו של עגנון שלא לכלול את האפילוג ברומן.
ככל סיפוריו של ש"י עגנון, "תמול שלשום" ממשיך לצאת לאור בהוצאת שוקן. בנוסף נכלל הספר בשנת 2008 בסדרת הספרים "עם הספר" של הוצאת ידיעות אחרונות, בצירוף מבוא מאת ניצה בן-דב.
בתחילת דצמבר 1949 פנה המשורר אברהם שלונסקי לעגנון, לאחר שקיבל הסכמה לכך מהוצאת שוקן, וביקש את רשותו לפרסם את 14 פרקי בלק מתוך "תמול שלשום" במסגרת סדרת "דורון" (סדרת מנויים של ספרי זוטא בהוצאת ספריית פועלים), שבה נדפסו יצירות מופת מספרות הארץ והעולם. עגנון נענה בחיוב, ותוך חודש נשלחו אליו דפי ההגהה. הספר, "כלב חוצות : פרשה קטנה של תמול שלשום", בן 144 עמודים בפורמט קטן (8X12 ס"מ), יצא לאור במהירות שיא – כבר בסוף מרץ 1950, ו"זכה למכירות טובות". בשנת 1960 "כלב חוצות" יצא לאור מחדש בהוצאת "תרשיש" של משה שפיצר, בפורמט גדול (בגובה של 27.3 ס"מ וברוחב של 18.5 ס"מ) בלוויית איורים של אביגדור אריכא.
התקבלות הספר

הרומן זיכה את עגנון בפרס אוסישקין לשנת תש"ו וזכה לשבחים מופלגים מפי חוקרי ספרות.
פרופ' ברוך קורצווייל כתב:
פרופ' לאה גולדברג כתבה:
פרופ' בעז ערפלי כתב: