stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדולף זילברשטיין
ביוגרפיה

זילברשטיין נולד במשפחה יהודית הונגרית ממוצא גרמני והוא בנם של ליפוט זילברשטיין ושל לואיזה וייס. הוא השלים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הפיאריסטית בפשט. שם התיידד עם לאיוש הבשי, אישטוואן טולדי, גאבור קארויאי והרוזן טיבור קארויאי. בשנת 1861 נרשם כסטודנט למדעי הרוח באוניברסיטת לייפציג, שם חקר, בין היתר, את עבודותיהם של גדולי הפילוסופים הגרמנים קאנט, פיכטה והגל. הוא למד סנסקריט ובלשנות השוואתית באוניברסיטת ברלין ולאחר מכן המשיך את לימודיו בהיסטוריה, כלכלה, משפטים ומדע המדינה באוניברסיטת היידלברג. בגיל עשרים ואחת קיבל את הדוקטורט בלייפציג.
לאחר מכן הפך לעיתונאי. מאמריו פורסמו על ידי הטאגבלאט (Tagelblatt) בלייפציג, הדויטשה אלגמיינה צייטונג (Deutsche Allgemeine Zeitung) ועיתונים אחרים בגרמניה, והוא מונה אחר כך לעורך של פרמדנבלט (Fremdenblatt). מוקדם יותר הוא תרגם להונגרית את יצירתו של טיטוס מאקיוס פלאוטוס "האסירים" (Captivi) בחיקוי נאמן לשירה העתיקה. אגודת קישפלודי הייתה מוכנה לפרסם את התרגום, אך רצתה להפוך את השפה לעממית יותר. עבודתו האסתטית של זילברשטיין על רודולף גוטשאל זכתה לשבחים רבים. בשבועון Dramaturgische Blätter, שערך בשלישייה, הוא עורר את עניין הציבור הגרמני באמנות ההונגרית.
אביו נפטר בשנת 1866. הוא חזר להונגריה רק כעבור ארבע שנים וערך את טימישוארה צייטונג (Temesvarer Zeitung) בטימישוארה במשך שנה (16 באוגוסט 1870 עד מאי 1871). בשנת 1871 הפך לעובד של עיתונים גרמניים בפשט. הוא כתב טורים עבור פסטר לויד, מאמרי מערכת של כתב העת פסטר ג'ורנל הישן והיה העורך של שני מגזינים מאוירים. מאוחר יותר עבר מפסטר לויד לוולדשטיין אונגרישר לויד (Waldstein Ungarischer Lloyd). בשנת 1874 הפך למו"ל ולעורך כתב העת פסטר ג'ורנל, אותו עזב אחרי שש שנות עריכה. משנת 1880 עבד שוב במערכת העורכים של פסטר לויד, שם כתב את רוב הביקורות המקצועיות בנושאי תיאטרון ועוד. זילברשטיין זכה להישגים על ידי תרגום לגרמנית של יצירותיהם של מור יוקאי, קלמן מיקסאט, לאיוש ברטוק ואחרים.
הוא היה אסתטיקן ופילוסוף משכיל. זילברשטיין כתב היטב גם בהונגרית, אך ההכרח להתפרנס הפך אותו לסופר בשפה הגרמנית. מאמריו, ביקורות התיאטרון ומחקריו פורסמו בכמה כתבי עת הן בהונגרית והן בגרמנית.
עבודותיו

Die Katharsis des Aristoteles. Leipzig 1867.
Rede zur Feier der 25 jähr. dichterischen Wirksamkeit von Rudolf Gottschall gehalten, Leipzig, 1867.
Rudolf Gottschall... Leipzig, 1868.
Philosophische Briefe an eine Frau. Budapest, 1873; Magyarul: Bölcsészeti levelek egy barátnőmhöz Budapest, 1873; fordította Simonyi Zsigmond.)
Dichtkunst des Aristoteles. Versuch eines Systems. Budapest, 1876.
Strategie der Liebe. Studien. Lipcse, 1880. (2. kiadás. Berlin 1884.)
Bibel der Natur. Leipzig, 1880. (Négy kiadást ért meg. Angol fordításban is megjelent; Oroszországból kitiltották.)
Egy pesti Don Juan. Regény. Budapest, 1885. (Ötvös Adolf בשם)
Christ before Pilate. by M: de Munkácsy / Opinions of the English press and of the American correspondents; tan. E. von Bukovics, A. Guéneau de Mussy, Adolf Silberstein; Sedelmeyer, Paris, 1886
Karpathenlieder. Von Ludwig v. Bartók. Dem Magyarischen nachgedichtet. Budapest, 1886.
Anna von Bartfeld. Historisches Schauspiel von Ludwig v. Bartók. Aus dem Ungarischen übertragen. Budapest, 1889.
Dramaturgiai dolgozatok.
I. kötet. Társadalmi arcképek. Magyar esztétika. Szerelem és vallásosság. Budapest, 1894.
II. kötet. Aristoteles: A költészetről. (Fordította és a magyarázatokat írta.) A természet bibliája. Budapest, 1895.
Im Strome der Zeit. Budapest, 1894–1895. Négy kötet. (Publicisztikai, filozófiai, képzőművészeti, színházi és irodalmi tanulmányok gyűjteménye.)
I. Unglaube. Christenthum. Juden und Judenchristen. Buddhismus. Liebesgeschichten.
II. Premiéren der Nationaltheaters. (Ungarische Dramas). Sarah Bernhardt. Eleonore Duse. 1894.
III. Theater-Jubiläen (Ungarisches nationaltheater. Théâtre français.) Der Roman des Gegenwart. Ungarns junge Garde.
IV. Bildende Künste. Budapester „Salon” 1890–1894. Philosophie für's Haus. 1895.
לקריאה נוספת

Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái XII. (Saád–Steinensis). Budapest: Hornyánszky. 1908.(חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים)
Magyar életrajzi lexikon II. (L–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1969.(לקסיקון ביוגרפי הונגרי)
Pintér Jenő A magyar irodalom története: tudományos rendszerezés Budapest, 1930–1941; 7. kötet: Visszapillantás / A magyarországi német, tót, szerb és román irodalom a XIX. század utolsó harmadában c. alfejezet (Arcanum Kiadó)(ינה פינטר תולדות הספרות ההונגרית: שיטתיות מדעית בודפשט, 1930–1941; כרך 7: ספרות רטרוספקטיבית / גרמנית, סרבית ורומנית בהונגריה במאה ה-19).
לקסיקון יהודי הונגרי, עמוד 788.
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség születési akv. 167/1845. folyószáma alatt".
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 89/1899. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303757105171  PLWABN: 9810549216905606  GND: 139961585  ISNI: 0000 0000 7971 9384  LCCN: n85033809  NKC: xx0211900  NTA: 315486015  RERO: 02-A003831645  VcBA: 495/255272  VIAF: 23562651   WorldCat (עם VIAF): 23562651
אנטל פליישר (כימאי)

זהו שם הונגרי; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 ביולי 1845 קצ'קמט, הונגריה 
 פטירה:  28 בנובמבר 1877 (בגיל 32) קלוז'-נאפוקה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 
אנטל פליישר (בהונגרית: Fleischer Antal; קצ'קמט, 19 ביולי 1845 – קלוז'-נאפוקה, 28 בנובמבר 1877) היה כימאי יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה ששם קץ לחייו בגיל צעיר מאוד. פליישר היה הפרופסור היהודי הראשון באוניברסיטה בהונגריה. הוא היה בין עשרות המדענים היהודים שלא התנצרו כדי לקבל תואר פרופסור.
קורות חיים

אנטל פליישר היה בנם של ברנאט פליישר, סוחר ושל יוזפין שווייגר. את לימודיו התיכוניים סיים בגימנסיה הראשית הקלוויניסטית בקצ'קמט. הוא רצה להיות רוקח ולכן אביו סידר לו התמחות אצל הרוקח אמיל גאלה בקצ'קמט, שם בילה שנתיים כמתמחה ושנה נוספת כעוזר. בגיל שמונה עשרה עבר לפשט לבית המרקחת פאוזר ואחר-כך לבית המרקחת ביטינגר בעיר שטייר באוסטריה עלית. הוא בילה שם שנה ועשרה ימים. בין השנים 1865 – 1866 למד רוקחות באוניברסיטת וינה ואחר כך קיבל משרת רוקח בעיר מושון בהונגריה מזרחית לגבול אוסטריה של היום, שם הזמין אותו הרופא הראשי של המחוז באופן רשמי להציג את תעודת הטבלתו לנצרות ואת תעודת הסמכתו לרוקחות. לאחר שהראשון לא קרה, הוא קיבל מכתב דחייה פרטי מהרופא הראשי וכתוצאה מכך עזב את העיירה מושון וחזר הביתה להוריו. באותה תקופה עדיין היה בתוקף חוק שאסר על אנשים ממוצא יהודי לעסוק ברוקחות. מכשול זה פגע עמוקות בצעיר בעל ההערכה העצמית והפך לנקודת מפנה של ממש בחייו.
בעקבות התעניינותו הישנה, החל ללמוד כימיה באוניברסיטת בודפשט (שמשנת 1951 שמו אטווש לוראנד), במכון לכימיה של פרופסור קארוי תאן. בשנת הלימודים 1867–1868. הוא סיים בהצלחה את הדוקטורט שלו ברוקחות בשנת הלימודים 1868, משנת 1868 עד 1872 עבד כמרצה עוזר פרופסור. בנוסף לתפקידי ההוראה הוא עסק גם במחקר מדעי עצמאי שאת תוצאותיו פרסם באקדמיה ההונגרית למדעים ובעיתונים זרים. כהכרה בכך מינה אותו המלך לפרופסור מן המניין במחלקה לכימיה בשנת 1872 לרגל הקמת אוניברסיטת קלוז'-נאפוקה. לשנת הלימודים 1872–1873 הוא קיבל חופשה משר החינוך הציבורי לבדיקת מעבדות כימיות זרות כדי לנקוט בצעדים הנדרשים לריכוז והצטיידות המוסדות מקומיים. את רוב הזמן הוא בילה במעבדת הכימיה שנבנתה מאובזרת היטב באוניברסיטת בון. כשחזר החל את תפקידי ההוראה שלו בכל הכוח והלהט הצעיר; הוא היה במעבדה כל יום מהבוקר עד הצהריים ומאוחר אחר הצהריים שוב. בשנת 1874 הפך לנשיא כבוד קבוע של התאחדות הסטודנטים לרוקחות של אוניברסיטת קלוז'-נאפוקה, בשנת 1875, ב-10 במאי נבחר לחבר כבוד ב"אגודת הרוקחים ההונגרית". בשנת 1877 קרא שר החינוך הציבורי לאוניברסיטה להציע הצעה להכשרה יסודית יותר של סטודנטים לרוקחות; על פליישר הוטל לנסח הצעה זו.
הוא התאבד בגלל ההפרעה בחייו הפרטיים. בהלווייתו ספדו לו הרופא אנטל גנרזיך והמתמטיקאי לאיוש מרטין.
במהלך קריירת ההוראה הקצרה שלו, בת חמש השנים, הוא קנה את שמו עם תגליות רבות בכימיה. לא רק בספרות הכימיה המקומית אלא גם הזרה. הוא עסק בעיקר בניתוח מים מינרליים ובתרכובות ציאניד.
עבודותיו

מחקר כימי של מים מינרליים של מלח-גופרית של סובראנץ. (MTA. עבודות גמר בתחום מדעי הטבע III.  REAL-ELOD
על הרכב הרקמות של תרכובות חומצה ציאנית, 1877. REAL- EOD
מאמרים בכימיה ופרסום עבודותיו בכתב העת למדעי הטבע, 1870.
הערך התזונתי של לחם, 1871.
שינוי מונוכימי של אנתרציום גופרית, Berichte d. deutschen chemischen Gesellschaft (ברלין, 1871).
שינוי האיזומר של Schwefelciancaliums, 1872 Die Einwirkung des übermangan-sauren Kaliums auf Weinsäure 1873 Oxicymol a Campfer, שנבחר באופן לא שכיח מהקבוצה המורכבת מ-Campfer, Carvol-Carvacrol;
לקריאה נוספת

משפחת פליישר - מילהופר
יוז'ף סיניאי:חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים,
לקסיקון יהודי הונגרי. אנטל פליישר. פטר אויווארי. בודפשט: 1929
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 143734407  VcBA: 495/101680  VIAF: 169070036   WorldCat (עם VIAF): 169070036
אדן לכנר

| --- | --- |

 לידה:  27 באוגוסט 1845 פשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  10 ביוני 1914 (בגיל 68) בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט (1866)  האקדמיה לבניין (1879) 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 יצירות ידועות:  המוזיאון ההונגרי לאמנויות שימושיות 
 פרסים והוקרה:  פרס המורשת ההונגרית (2001) 
 צאצאים:  János Ödön Lechner 
 
פסל דיוקנו
אדן לכנר (בהונגרית: Lechner Ödön‏; 27 באוגוסט 1845 – 10 ביוני 1914) היה אדריכל הונגרי. נודע במיוחד בשל סגנונו, סגנון הזצסיון ההונגרי המקורי, השואב את מקורותיו מאר נובו פריזאי, יוגנדסטיל גרמני ומהזצסיון הווינאי, יחד עם השפעות מטורקיה ופרס ואמנות מדיארית הונגרית-עממית. בנייני הציבור אשר תכנן במפנה המאה העשרים נדמים לארמונות מקושטים בסגנון המשלב מזרח ומערב וניכרים בעבודות השימוש בפרזול בברזל (חומר חדש באותה עת) ובאריחי טרה קוטה מזוגגים המופיעים בעיקר על גבי הגגות ושואבים את עיצובם מאדריכלות עממית. זכה לכינוי "גאודי ההונגרי". מקבץ המבנים שתכנן הוצעו ב-2008 על ידי הונגריה להכלל כאתר מורשת עולמי. אחד מתלמידיו ועובדי משרדו היה מרצל קומור האדריכל ההונגרי-יהודי שנרצח בשואה והאדריכל ההונגרי-יהודי אף הוא, דז'ה יאקאב.
תולדות חייו

לכנר נולד בבודפשט והתחנך בברלין. לאחר סיום לימודי האדריכלות נסע לסיור לימודי באיטליה, שארך כשנה. לאחר שחזר לבודפשט ב-1869 השתתף בתנופת הבנייה שאפיינה את הקמת השדרות המרכזיות של פשט במסגרת שותפות עם האדריכל גיולה פרטוש. לאחר מות רעייתו ב-1875 נסע לפריז ושהה שם כשלוש שנים במסגרתן התוודע לרעיונות האר נובו. ב-1889, לאחר כעשור של עבודה בהונגריה, במסגרתו תכנן את בתי העירייה של סגד, של נאג'בצ'קרק (כיום זרניאנין בסרביה) ושל קצ'קמט, נסע למסע בלונדון.
פעילות האר נובו

לאחר חזרתו מלונדון ב-1890 החל לכנר לשלב בתכנוניו יותר מוטיבים עממיים-הונגריים ומזרחיים. הוא יצר קשר עם מפעל האריחים של וילמוש ז'ולניי (Vilmos Zsolnay) ואריחי הטרה קוטה המזוגגים היו לסימן היכר שלו. ב-1896 פירק סופית את שותפותו עם פרטוש. באותה שנה תכנן את אחד מגולות הכותרת של עבודתו, מוזיאון האמנות השימושית בבודפשט, כמו כן הקים באותה שנה את המועדון האלגנטי להחלקה על הקרח בפארק העירוני של בודפשט העשוי בעיקר ברזל וזכוכית. יחד עם מבני המוזיאון לגאולוגיה בבודפשט (1899–1896) ובנק הדואר לחסכון (Postatakarékpénztár;‏ 1902–1899) מהווה קבוצת מבנים זו את פסגת יצירתו המקורית וסגנונו הייחודי.
סגנונו, כפי שבא לידי ביטוי בקבוצת מבנים זו בפרט, מתאפיין בעיטורים השואבים את השראתם מן המזרח התיכון, שילובי צבעים עזים, שימוש נועז בחומרים כברזל וזכוכית בנוסף לאריחי הטרה קוטה המזוגגים והעדר קווים ישרים, המקנה למבנים איכות "טבעית" כשל צמחים. עקב מאפיינים אלה זכה לכנר לכינויו "גאודי ההונגרי".
ב-1912 תכנן את כנסיית סנט לסלו בסאות' נורווק, קונטיקט, בארצות הברית. כמו כן עבד בערוב ימיו בפרסבורג (דאז בהונגריה כיום ברטיסלאבה, סלובקיה) והקים בה את "הכנסייה הכחולה" והקומפלקס המקיף אותה. עבודתו המאוחרת מתאפיינת בחזרה לקווים נקיים עם פחות קישוטים ועיצוב פונקציונלי ומודרני יותר.
גלריה

בנק הדואר לחסכון
המוזיאון לאמנות שימושית
המוזאון הגאולוגי
הכנסייה הכחולה בברטיסלאבה (1907–1913)
אולם הספורט סנט לסלו (1914–1915)
הערות שוליים

↑  תמונה יומית מבודפשט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007434057205171  PLWABN: 9810657459905606  BNE: XX5573035  BnF: cb169251113 (data)  CiNii: DA04525888  GND: 119299801  ISNI: 0000 0001 0887 4018  LCCN: n83025442  NDL: 00620986  NKC: xx0142470  RKD: 303758  SUDOC: 153586869  ULAN: 500018844  VIAF: 35263153   WorldCat (עם VIAF): 35263153
יה אכסוף

יָהּ אֶכְסֹף הוא פיוט לשבת שחיבר רבי אהרן הגדול מקרלין, וחתם שמו באקרוסטיכון 'אהרן' לאחר המילה הראשונה שבכל בית.
פיוט זה הוא אחת היצירות החסידיות הבודדות שנכנסו לקאנון זמירות השבת. בהרבה מקהילות אשכנז, בעיקר בקרב החסידים, נהגו לשיר את הפיוט בסעודת ליל שבת.
רקע

את הפיוט חיבר רבי אהרון הגדול מקרלין בהוראת רבו המגיד ממזריטש, כאשר ישב אצלו בשולחן השבת. כשנשאל רבי אהרן על ידי בנו רבי אשר מהיכן לקח את הזמר הנפלא, ענה: מבית אהרן; ועל שום זאת קרא נכדו, רבי אהרן השני מקרלין, את שם ספרו "בית אהרן".
הזמר מושר בשבת ברוב הקהילות החסידיות והוא חדר אף לציבור הליטאי והדתי לאומי. במיוחד בולט הזמר בכינוסי חסידים ובטישים הנערכים בחצרות האדמו"רים החסידיים, בליל שבת. בקהילות רבות מזמרים את השיר גם בסעודה שלישית, ובקהילות בודדות גם בסעודת הבוקר של השבת.
ייחודיות הפיוט היא בכך שהוא עוסק רק בענייני הרוח והנשמה של השבת, ולא בענייני אכילה ושתייה, ומשום כך יש הנוהגים לשיר אותו אף ביום כיפור שחל בשבת.[דרוש מקור] הפיוט נותן מבט לצורת השבת בחצרו של המגיד ממזריטש, שם עיקר העיסוק היה להרגיש את קדושת השבת ולקבל ממנה שפע רוחני.
הפיוט לא מותאם לפי כללי השירה המקובלים (כמו משקל, יתדות ותנועות).
לחנים

לפיוט לחן מפורסם המיוחס למחבר הפיוט רבי אהרן מקרלין[דרוש מקור], ומושר ברוב הקהילות וכן בישיבות ליטאיות וציוניות. לחן זה נחשב בציבור הדתי והחרדי לאחד מניגוני הרגש הטובים ביותר. השיר יצא בין היתר, בדיסק "לחיים טיש" בהפקת "לחיים הפקות" של יוסף משה כהנא.
בחסידות קרלין עצמה שרים את הלחן הנפוץ באירועים מיוחדים, ואילו בכל שבת מזמרים באחד מעשרות הלחנים של חסידות קרלין[דרוש מקור].
בחסידות סלונים ישנם עשרות לחנים לשיר. אחד מאבות חסידות סלונים, רבי משה מקוברין, נהג להלחין מדי שבת שני לחנים לשיר.
בחסידות ויז'ניץ השיר נאמר בנעימה מיוחדת, בסגנון תפילה והשתפכות.
לחסידות תולדות אהרן ניגון קצר שמקורו בחסידות דינוב, אף הוא בעיקר מבטא השתפכות ותפילה.
בחסידות בעלז לא היה נהוג לשיר את הפיוט, והאדמו"ר הנוכחי הנהיג לשיר את הניגון, ומאז הולחנו שני לחנים לניגון, על ידי הרב יוסף צבי ברייער (אביו של פנחס). אחד מהם התפרסם גם כשיצא בדיסק שהוציאו תלמידי ישיבת ירושלים לצעירים לזכר הנרצחים בהפיגוע בישיבת מרכז הרב.
לחן נוסף הוא לחנו של יהודה גרין, באלבומו "נועם הנשמות".
לחנים נוספים על קטעים מהפיוט:
לחנים רבים הולחנו לבית "השבת נועם הנשמות" בהם לחנו של יצחק אונגר מחסידות ויז'ניץ, של משה גולדמן, של רבי מרדכי לייפר, האדמו"ר מפיטסבורג, של הרב יוסף צבי ברייער מחסידות בעלז, של יהושע אנגלמן, של חסידות סאטמר, של חסידות תולדות אברהם יצחק ושל חסידות קוסון.
"שבת קודש" של שלמה קאליש מחסידות בעלז
"משוך" של משה וורצברגר, הופיע באלבום "לשם שמים" של יעקב שוואקי
"ויהיו רחמיך", אלי ביר. שיר זה זכה לגרסאות כיסוי רבות.
מילות הפיוט

האותיות הראשונות במילה הראשונה בארבעת הבתים הן ראשי תיבות של השם המפורש, האותיות הראשונות במילה השנייה בארבעת הבתים הן ראשי תיבות של המילה "אהרן", כשם המחבר. האותיות הראשונות במילה השלישית בארבעת הבתים הן ראשי תיבות של המילה "נשמה".
| בתי השיר בלשון הקודש | ביאור בעברית מודרנית |
| --- | --- |
יָהּ אֶכְסֹף נֹעַם שַׁבָּת הַמַּתְאֶמֶּת וּמִתְאַחֶדֶת בִּסְגֻלָּתֶךָ  מְשֹׁךְ נֹעַם יִרְאָתְךָ לְעַם מְבַקְשֵׁי רְצוֹנֶךָ  קַדְּשֵׁם בִּקְדֻשַּׁת הַשַּׁבָּת הַמִּתְאַחֶדֶת בְּתוֹרָתֶךָ  פְּתַח לָהֶם נֹעַם וְרָצוֹן לִפְתּוֹחַ שַׁעֲרֵי רְצוֹנֶךָ: אלוהים, אשתוקק להרגיש את תענוג השבת  המתאימה ומתאחדת עם ישראל עם סגולה  אנא המשך את התענוג הבא מיראת שמים לעם ישראל, המבקשים לעשות את רצונך  קדש אותם בקדושת השבת שמתאחדת עם התורה  ופתח בפניהם את התענוג בעבודת השם והרצון לעשותה
הָיָה הֹוֶה שְׁמוֹר שׁוֹמְרֵי וּמְצַפִּים שַׁבַּת קָדְשֶׁךָ כְּאַיָּל תַּעֲרֹג עַל אֲפִיקֵי מָיִם  כֵּן נַפְשָׁם תַּעֲרֹג לְקַבֵּל נֹעַם שַׁבָּת הַמִּתְאַחֶדֶת בְּשֵׁם קָדְשֶׁךָ  הַצֵּל מְאַחֲרֵי לִפְרשׁ מִן הַשַּׁבָּת  לְבִלְתִּי תִּהְיֶה סָגוּר מֵהֶם  שִׁשָּׁה יָמִים הַמְקַבְּלִים קְדֻשָּׁה מִשַּׁבַּת קָדְשֶׁךָ  וְטַהֵר לִבָּם בֶּאֱמֶת וּבֶאֱמוּנָה לְעָבְדֶּךָ: אתה, שהיית בעבר והינך בהווה, שמור את השומרים והמצפים תמיד לשבת קודש כמו אייל צמא העורג ומשתוקק למצוא נחלי מים  כך נפשם עורגת לזכות בנעימות השבת שהיא משמותיו של הקב"ה  הצל ושמור את המאחרים לפרוש מהשבת  שלא תהיה מרוחק מהם  בשאר ששת ימי השבוע, שכולם ניזונים מקדושת השבת  וטהר את לבם שיעבדוך באמת ובאמונה
וְיִהְיוּ רַחֲמֶיךָ מִתְגּוֹלְלִים עַל מִדּוֹתֶיךָ / עַל עַם קָדְשֶׁךָ לְהַשְׁקוֹת צְמֵאֵי חַסְדֶּךָ מִנָּהָר הַיּוֹצֵא מֵעֵדֶן  לְעַטֵּר אֶת יִשְׂרָאֵל בְּתִפְאֶרֶת הַמְפָאֲרִים אוֹתְךָ עַל יְדֵי שַׁבַּת קָדְשֶׁךָ  כָּל שִׁשָּׁה יָמִים לְהַנְחִילָם נַחֲלַת יַעֲקֹב בְּחִירֶךָ: ויהיו רחמיך מתגברים על מדת הדין / על עם ישראל להשקות את ישראל הצמאים לקבל השפעות וחסדי שמים, מנהר השפע הרוחני העליון  לעטר ולפאר בשפע אלוהי, את ישראל המפארים את כבוד השם על ידי שמירת השבת  כל ימות השבוע, להנחילם את השפע שמגיע ממידתו של יעקב אבינו בחיר השם
הַשַּׁבָּת נֹעַם הַנְּשָׁמוֹת וְהַשְּׁבִיעִי עֹנֶג הָרוּחוֹת וְעֵדֶן הַנְּפָשׁוֹת לְהִתְעַדֵּן בְּאַהֲבָתְךָ וְיִרְאָתֶךָ   שַׁבָּת קוֹדֶשׁ נַפְשִׁי חוֹלַת אַהֲבָתֶךָ  שַׁבָּת קוֹדֶשׁ נַפְשׁוֹת יִשְׂרָאֵל בְּצֵל כְּנָפֶיךָ יֶחֱסָיוּן  יִרְוְיֻן מִדֶּשֶׁן בֵּיתֶךָ: השבת היא נעימות לנשמות יום השביעי הוא תענוג הרוח ועידון הנפש בתענוג רוחני של אהבת השם ויראת השם  שבת קודש, נפשי חולה מאהבתך  שבת קודש, נפשות ישראל חוסים בצל כנפיך  ורווים מדשנך ושפעך
ביצועים שונים

ניצן חן רזאל. יה אכסוף (ניגון קרלין)
יה אכסוף - חסידי קרלין (ניגון קרלין)
קבלת שבת | יה אכסוף אולפנת לכיש (ניגון קרלין)
יה אכסוף / ווקאלי / מדרשת שובה (ניגון קרלין)
יצחק מאיר ומקהלת 'מלכות' - קה אכסוף - חסידות בעלזא (ניגון בעלזא)
יובל דיין - "יה אכסוף" ( ניגון קרלין)
הערות שוליים

↑  בביצוע מקהלת מלכות.
↑  יה אכסוף - ניצן חן רזאל Ya Echsof - Nitsan-Khen Razel, באתר youtube
↑  רחל פרומן קומלוש, יה אכסוף- חסידי קרלין, באתר youtube
↑  קבלת שבת | יה אכסוף אולפנת לכיש, באתר youtube
↑  יה אכסוף / ווקאלי / מדרשת שובה, באתר youtube
↑  יצחק מאיר ומקהלת 'מלכות' - קה אכסוף - חסידות בעלזא, באתר youtube
משה בלוי

| --- | --- |

 לידה:  1885 
 פטירה:  1946 (בגיל 61 בערך) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 
משה בלוי (משמאל), לשמאלו הרב ד"ר יצחק ברויאר, בעת שהעידו בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, בתחילת שנת 1946 .
משה אורי בלויא (י"ט בכסלו ה'תרמ"ו, 27 בנובמבר 1885 – ח' בסיוון ה'תש"ו, 7 ביוני 1946) היה מנהיג העדה החרדית בירושלים, מראשי אגודת ישראל בארץ ישראל ועורך העיתון החרדי קול ישראל.
קורות חייו

נולד בירושלים. היה בנם הבכור של יצחק שלמה בלוי, שהיה יליד עיירה קטנה ליד פרשבורג ועלה לארץ ישראל עם הוריו ב-1869, ואסתר שיינה (שיינדל), בת הרב ישעיה אורנשטיין ונכדת הרב משה ריבלין, דור חמישי בירושלים למשפחה שעלתה לארץ-ישראל בשלהי המאה ה-18. בפרעות תר"פ התגורר משה בלוי בבית ויטנברג ברובע המוסלמי. הוא מתאר את הפרעות: ”ראינו דרך חלונות הבית... ערבים עוברים עם מקלות וסכינים וצועקים "על היהודים". ביצרנו את החצר. היינו תשעה בוגרים וגם בית הכנסת נמצא בחצר, ומשם ראינו את הערבים פורצים את דלתות ישיבת 'תורת חיים'. כעבור כמה רגעים שמענו יללות, וראינו את הערבים מוציאים את רהיטי הבית ושלל היהודים לחצר. שמענו את הדפיקות בשער החצר שגרנו בו, וחשבנו שבא קצנו. ר' ירחמיאל הזקן, אחד השכנים, יעץ להתוועד בבית הכנסת ולומר וידוי. עשינו ככה, כינסנו גם את הטף ויחד אמרנו 'וידוי'. כעבור שעה, שנדמה היה לנו כזמן אין קץ, ראינו מכונית חיילים מתקרבת מרחוק, מיהרנו לפתוח את שער החצר וביקשנו מהקצין הבריטי שיציל אותנו. הוא ציווה עלינו לשוב אל החצר והאוטו נסע. מיהרנו שוב לסגור את שער החצר, ופחדנו גדל עוד יותר, מאחר שמציאותנו נתגלתה לערבים שעמדו ברחוב, ואמנם התחילו לזרוק אבנים גדולות לתוך החצר וראינו שמתכוננים לשבור את שער החצר. נואשנו, כמובן, מחיינו וחיכינו לנס. והנה לא אחר הנס לבוא: כעבור איזה רגעים נעצרה על יד פתח החצר מכונית צבא בריטית. פתחנו את השער ויצאנו, הוגד לנו שבאו לקחת אותנו לחוץ לעיר, אולם רק את הנפשות. מיהרנו להידחק 29 נפשות באוטו משא אחד אל קירבו...”.[דרוש מקור]
בלוי נישא לרבקה זיסל בת דודו יעקב אורנשטיין, ראש ישיבת אהל משה. לאחר שחמיו נפטר העביר סבו ישעיה אורנשטיין את ניהול הישיבה אליו. היה תלמידו ועוזרו הראשי של הרב יוסף חיים זוננפלד, מנהיגה של העדה החרדית בירושלים שלפני קום המדינה. משנת התרפ"ד שימש כמנהל המרכז הירושלמי של אגודת ישראל. היה חבר הוועד הפועל העולמי של התנועה.
בשנות השלושים, לאחר שאחיו הצעיר עמרם בלוי נטש את תנועת צעירי אגודת ישראל והקים עם אהרן קצנלנבוגן את נטורי קרתא, החליף אותו משה כעורכו של "קול ישראל", ביטאון אגודת ישראל. הוא כיהן בתפקיד זה ארבע שנים לסירוגין, עם משה גליקמן פרוש, שותפו בהנהגת אגודת ישראל בארץ ישראל באותם הימים.
בלוי שימש במקביל כמנהיג העדה החרדית וכראש הסניף הירושלמי של אגודת ישראל. לאחר מותו של הרב זוננפלד ב-1932, כאשר החל פירוד בין הגופים, היה מאלה שניסו למנוע את הפילוג על רקע פתיחותו לשינויים בתחום החינוך החרדי. ב-1933 הוא הזמין לירושלים את הרב יוסף צבי דושינסקיא על מנת שיחליף את הרב זוננפלד. ביולי 1945, בעת ששהה בלונדון, נערכו בחירות להנהלת "ועד העיר האשכנזי - העדה החרדית", והוא הצליח להיבחר שוב לראשות העדה החרדית ברוב קטן. יתר נציגי אגודת ישראל הפסידו לטובת נציגי נטורי קרתא ובשל כך פרש בלוי מן העדה ונותר באגודת ישראל.
בלוי שיתף פעולה עם מנהיגי היישוב הציוני במשא ומתן עם המנדט הבריטי לשמירת האינטרסים של הציבור היהודי בארץ. הוא ייצג את אגודת ישראל בפני מספר ועדות בריטיות ובינלאומיות. אחיו הצעיר היה עמרם בלוי, לימים מנהיג נטורי קרתא, ואחיינה של אשתו יעקב אורנשטיין היה ממנהיגי ברית הבריונים.
ב-1946 חלה על סיפונה של ספינה כשהיה בנסיעה לחו"ל במסגרת עבודתו, והורד בבית החולים במסינה שבאיטליה. תוך ימים ספורים הוא נפטר, והובא למנוחות בהר הזיתים כעבור תשעה ימים. בניו של בלוי ייחסו את מותו לשיברון לב כתוצאה מהפילוג בין העדה החרדית ואגודת ישראל. בחוגי העדה החרדית טוענים כי הוא הורעל על ידי כוחות ציוניים.
בניו

עמרם, היה נשוי לבתו של נפתלי צבי פרוש-גליקמן. עמד יחד עם ד"ר מרדכי בוקסבוים, בראש רשימת היהדות המסורתית שהתמודדה לאספה המכוננת.
ברוך יהודה, הוצב בתחילה במקום ה-12 ברשימת החזית הדתית המאוחדת, אך בעקבות הקמת רשימה נפרדת על ידי אחיו, הוסר מהרשימה. בין בניו: הרב יעקב בלוי, דיין בבד"ץ העדה החרדית, הרב טוביה בלוי, סא"ל הרב יוסף ישראל בלוי, נכדו הרב מענדי בלוי מנכ"ל כולל חב"ד
יעקב. בין בניו: דוד נחמן - מפקח בכיר בחינוך העצמאי.
לבלוי היו שתי בנות, אחת מהן הייתה נשואה לרב אליקים שלזינגר מלונדון.
חיבוריו

"עמודא דנהורא" - תולדות חייו של רבי יוסף חיים זוננפלד
"על חומותיך ירושלים" - רשימות אוטוביוגרפיות וזכרונות.
לקריאה נוספת

'בלוי, משה', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 80. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  כונה "עמרם הלבן" (דער וויסער) להבדיל מדודו ר' עמרם בלוי, שכונה "דער שווארצער", בעל הזקן השחור. ראו "כמה ר' עמרם בלוי ידעה העיר ירושלים" באתר "בחדרי חרדים".
↑  עולה המתח בבחירות לאסיפה המכוננת, דבר, 12 בינואר 1949
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502544605171  GND: 1138265330  ISNI: 0000 0000 6916 3298  LCCN: n85299508  NTA: 306699869  VIAF: 97399968   WorldCat (עם VIAF): 97399968
ז'יגמונד פורייס (רופא, 1896-1845)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1845 סנטש, הונגריה 
 פטירה:  17 בפברואר 1896 (בגיל 51 בערך) טרזווארוש (רובע 6), הונגריה 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  רופא 
 
ז'יגמונד פורייס (בהונגרית: Purjesz Zsigmond; סנטש, 1845 – בודפשט, 16 בפברואר 1896) היה רופא, א.א.ג. יהודי הונגרי פרופסור באוניברסיטה, בן דודו של ז'יגמונד פורייס (רופא, 1918-1846), ואחיו המבוגר של איגנץ פורייס.
קורות חיים

ז'יגמונד פורייס נולד במשפחה יהודית כבנם של שאלאמון (שלמה) פורייס ושל קטלין וייס. הוא למד רפואה באוניברסיטאות וינה ופשט, שם קיבל דוקטורט ברפואה בשנת 1869. לאחר מכן הפך לעוזרו הפרטי של פרידייש קוראני, ולמתמחה במרפאתו. משנת 1873 ועד מותו ערך את לוח השנה כיס של הרופאים. בשנים 1877–1878 הוסמך כמרצה להיסטוריה של הרפואה העתיקה. אשתו הייתה אילונה פליישל אותה נשא לאישה ב-1 ביוני 1879 בבודפשט.
עבודותיו

מאמריו הופיעו בשבועון הרפואי בהונגריה ובכתבי עת מקומיים וזרים (בעיקר גרמניים):
הצטברות מוגלה בחזה ופתיחת בית החזה בעידן היפוקרטס, (1877).
בגרמנית ב- Pester Med.-Chirurg. Presse, 1880–82. XVI.
הסיפילוגרפים (רופאים שעסקו במחלת הסיפיליס=עגבת) הבולטים יותר של המאה ה-16; גם בגרמנית בווינה ובברלין בכתבי העת רפואיים הונגריים וגרמניים בנפרד;
נתונים על תולדות הרפואה והספרים, 1883.
עקרונות בתי ספר לרפואה בקוס ובקנידוס, 1884.
אנתימוס הרופא (511–534) והדיאטיות שלו ב-Wiener Medic. Blätterben בשנת 1884
יואנס דה ויגו כסיפילוגרף; (Wiener Medic. Wochenschriftben (1884
Hieronymus Fracastorius, ein Syphilidolog des 16. Jahrhunderts, 1885.
Joannes Fernelius und die Lehre von der Syphilis) Virchow Archiv (1884. Joannes Fernelius und die Lehre von der Syphilis).
עבודות שפורסמו בצורה עצמאית או תורגמו על ידו:
ספר כיס רפואי למחלות פנימיות וחיצוניות כמו גם מחלות עיניים, אוזניים ועור. 1867
ספר כיס רפואי למחלות גינקולוגיות וילדים. 1868
הקשר בין טמפרטורת הגוף למחלות. 1871
יסודות הפיזיולוגיה האנושית ביחס לבריאות. 1875
הפפירוס הרפואי של אברס; ללמוד מההיסטוריה של הרפואה. 1876
יסודות המיילדות. למתאמנים בבית חולים ורופאים צעירים. 1879
יסודות הנתיחה. למתאמנים בבית חולים ורופאים צעירים. 1881.
ספר לימוד לרפואה פנימית לסטודנטים לרפואה ורופאים. 1885
ספר אבחון, 1888
כתבי יד רפואיים שנשמרו בספריית המנזר סן גאלן. 1882. (מיוחד מהשבועון הרפואי)