stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוס
אקלים

בקוס שורר אקלים ים תיכוני מתון. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 18oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-10.7oc בפברואר ועד 26oc ביולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 602 מילימטרים והחודש הגשום בשנה הוא דצמבר בו יורדים בממוצע 120 מילימטרים של גשם.
| אקלים באי קוס> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים באי קוס> ינואר.13.6.8.8.91 | אקלים באי קוס> פברואר.13.2.8.1.86.9 | אקלים באי קוס> מרץ.15.0.9.5.86.4 | אקלים באי קוס> אפריל.18.8.12.3.31.9 | אקלים באי קוס> מאי.23.3.15.8.11.1 | אקלים באי קוס> יוני.28.0.19.6.9.5 | אקלים באי קוס> יולי.30.4.21.7.2.2 | אקלים באי קוס> אוגוסט.30.0.21.8.26 | אקלים באי קוס> ספטמבר.27.4.19.9.19.4 | אקלים באי קוס> אוקטובר.23.0.16.6.36.1 | אקלים באי קוס> נובמבר.17.8.12.8.81.9 | אקלים באי קוס> דצמבר.14.8.10.2.119.9 | אקלים באי קוס> שנה.21.3.14.8.602.3 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: האי קוס, באתר dafni.net.gr (באנגלית)
דמוגרפיה וכלכלה

ב-1905, אחרית תקופת שלטונו של עבדול חמיד השני סולטאן האימפריה העות'מאנית נערך באי מפקד אוכלוסין ובו נמנו 13,052 תושבים, קרוב למחציתם מוסלמים, מחציתם נוצרים ומקצתם יהודים. ב-1909, לאחר הפיכת הטורקים הצעירים החלה הגירת מוסלמים מקוס לאסיה הקטנה וכמות האוכלוסין החלה לרדת בהדרגה. ב-1912 נכבש האי על ידי ממלכת איטליה ובמועד זה 94% מאוכלוסיית קוס הייתה נוצרית. ב-1947, לאחר איחוד האיים הדודקאנסיים עם יוון נערך מפקד ובקוס נמנו 18,545 תושבים. בעת ההיא התבססה כלכלת האי על חקלאות והתמ"ג לנפש בקוס היה נמוך יחסית.
בין 1967 ל-1973 שררו ביוון חוסר יציבות פוליטית ומשבר כלכלי, לאחר הפיכת הקולונלים וביטול המלוכה. לעניין נודעה השלכה על אוכלוסיית האי שהחלה להגר ממנו. ב-1971 נמנו בקוס 16,650 תושבים, 11.32 אחוזים פחות מב-1951. החל מאמצע שנות ה-70, עם התייצבות המערכות השלטונית והכלכלית ביוון החלה התאוששות הדרגתית גם בכלכלת האי ומאזנו הדמוגרפי. הכלכלה המבוססת על חקלאות פינתה את מקומה לטובת כלכלה המבוססת על ענף התיירות והנושא הביא לעלייה משמעותית בתוצר המקומי הגולמי וכמות התושבים, בשל מאזן הגירה חיובי לקוס, בעיקר הגירת עבודה. בין 1981 ל-2001 גדלה אוכלוסיית האי קוס ב-52.06 אחוזים.
הקהילה היהודית > העת העתיקה

ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו מציין בספרו קדמוניות היהודים כי יהודים התגוררו באי קוס בתקופת בית שני. בין יתר המקורות מתבסס בן מתתיהו על כתביהם של ההיסטוריונים סטראבון ודיודורוס סיקולוס. האי קוס מוזכר גם בספר מקבים א וכפי הנראה בתקופתו של הורדוס התקיימה מערכת סחר ענפה בין האי קוס לארץ ישראל. מתקופה זו בחיי הקהילה לא נותרו עדויות ארכאולוגיות באי.
הקהילה היהודית > ימי הביניים וראשית העת החדשה

עדויות כתובות לקהילה יהודית רומניוטית מצויות מהמאה ה-14 עת שלטו ההוספיטלרים על האי. מן העדויות עולה כי אוכלוסיית הקהילה מנתה כ-1,500 נפשות וב-1502 גורשו כל בני הקהילה לניס.
לאחר כיבוש האי בידי העות'מאנים הורשו היהודים להתיישב בקוס ובראשית המאה ה-18 תועדו באי מספר משפחות יהודיות ממוצא איטלקי. ב-1747 נבנה בית הכנסת המרכזי באי. במחצית השנייה של המאה ה-19 תועדו בקוס 40 משפחות יהודיות, אך מספרן ירד בהדרגה בשל הגירה מהאי לאנטוליה וב-1910 מנתה הקהילה רק 4 משפחות.
ב-1850 אירעה בקוס עלילת דם במסגרתה הואשמו היהודים במעשה רצח לאחר ביצוע טקס ברית מילה ומספר מבני הקהילה גורשו על ידי הואלי העות'מאני לרודוס.
הקהילה היהודית > מהמאה ה-20 ועד ימינו

לאחר מלחמת טורקיה-יוון הגיען לקוס פליטים יהודים רבים מאנטוליה ורודוס ואוכלוסיית הקהילה גדלה לכדי 160 נפשות. ב-1933 חרב בית הכנסת במהלך רעידת אדמה ושנה מאוחר יותר הוקם בית הכנסת החדש "קהל שלום". בני הקהילה עסקו במסחר ובייצוא פירות ובדים. בשלהי שנות ה-30 הטיל המשטר הפשיסטי מגבלות על יהודי קוס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה אוכלוסיית האי 20 משפחות. ב-3 באוקטובר 1943 כבשו הגרמנים את האי. שמונה משפחות הצליחו להימלט מקוס לטורקיה ו-120 היהודים הנותרים נעצרו, הובלו בספינה לנמל פיראוס וממנו, ביחד עם יהודי רודוס למחנה הריכוז חיידרי. ב-3 באוגוסט 1944 הועלו יהודי קוס על רכבות בקר והובלו למחנה ההשמדה אושוויץ. ב-16 באוגוסט 1944 הגיעו בני הקהילה לאושוויץ ורובם נרצחו שעות ספורות לאחר הגעתם,. ארבעה מבני הקהילה שוחררו מאחר שהחזיקו באזרחות טורקית ו-12 מבניה שרדו את השואה.
במהלך שנות ה-60 התגוררה בקוס משפחה יהודית אחת, משפחת מנשה. ב-1995, לאחר שהיהודי האחרון יליד קוס מיכאל מנשה הלך לעולמו, נסגר בית הכנסת במקום והפך למרכז תרבות וספרייה. ב-2010 בוצעו פעולות שיקום בבית העלמין היהודי החרב בקוס על ידי מתנדבים מישראל. ביולי 2013 חולל בית העלמין באי ונגרמו נזקים לקברים ולמצבות.
הערות שוליים

↑  Giorgos Bourogiannis, Who hides behind the pots? A Reassessment of the Phoenician Presence in Early Iron Age Cos and Rhodes, ANES 50, 2013, עמ' 139-189
↑  Giorgos Bourogiannis, The Phoenician presence in the Aegean during the Early
Iron Age: Trade, settlement and cultural interaction, Rivista di Studi Fenici 46, 2018, עמ' 43–88
↑  EARTHQUAKES AT ISLAND OF KOS
1 2  וסיליקי, ספירופופולו, האי קוס - היסטוריה, דמוגרפיה, תרבות ואמנות, באתר egeonet.gr (באנגלית).
1 2 3  הקהילה היהודית בקוס, באתר הספרייה היהודית המקוונת (באנגלית).
↑  מקבים א, פרק טו, סעיף 23.
1 2 3  "הקהילה היהודית בקוס", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית).
↑  הקהילה היהודית ברודוס, באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
↑  גליל, נעמה, היום בו הגיעו יהודי רודוס לאושוויץ, באתר יד ושם.
↑  הר שפי, יואלה אחרון היהודים על האי קוס, ידיעות אחרונות, 3 בנובמבר 1969, באתר yavan.org.il, אוחזר ב-8 באוגוסט 2011.
↑  דרזי, אריה, המסע לקוס 2010, באתר yavan.org.il.
↑  חולל בית הקברות בקוס, באתר cfca.co.il, אוחזר ב-7 בפברואר 2014.
| דגל יוון האיים הדודקאנסיים |
| --- | --- | --- |
| 12 האיים העיקריים | אסטיפליה • טילוס • לרוס • ניסירוס • סימי • פטמוס • קאסוס • קוס • קלימנוס • קסטלוריזו • קרפאתוס • רודוס |  |
| איים נוספים בעלי חשיבות | אגתוניסי • אלימיה • ארקי • זפורס • חאלקי • טלנדוס • כמילי • ליפסי • סירנה • פסרימוס • פרמקוניסי |  |
| היסטוריה | מערכת הדודקאנס במלחמת העולם השנייה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548351905171  BNE: XX458667  BnF: cb11971869q (data)  GND: 4032541-6  LCCN: n78078667  NKC: ge131509  SUDOC: 027740579  VIAF: 130167104   WorldCat (עם VIAF): 130167104 
בית הכנסת באי קוס
מצבה מבית העלמין היהודי בקוס
מצבה שנהרסה בעת חילול בית העלמין ביולי 2013
מכתבי אל-עמארנה

אחד ממכתבי אל עמרנה, מכתבו של עַזירוּ מלך ממלכת אמורו לפרעה. (א"ע 161)
מכתבי אֶל-עַמַארְנָה (לעיתים נקראים בטעות "מכתבי תל אל-עמארנה") הם מכתבים המתוארכים לאמצע המאה ה-14 לפנה"ס, שנכתבו על ידי שליטים שונים, ברובם שליטים כנעניים, ונשלחו אל מלך מצרים במשך תקופה של כ-20 שנה, בימי המלכים אמנחותפ השלישי, אח'נאתון ותות ענח' אמון. חלק מועט מהמכתבים נכתבו על ידי אמנחותפ השלישי לשליטים אחרים.
מכתבים אלה התגלו באל-עמארנה שבמצרים התיכונה ומהווים מקור עיקרי להכרת ארץ ישראל בתקופת הברונזה המאוחרת. צבר המכתבים מכיל 382 תעודות, חלקן בשברים קטנים. 350 מתוכם הם מכתבים או רשימות של מתנות, ואילו 32 לוחות מכילים מסמכים אחרים: ספרות מיתולוגית מסופוטמית, חיבורים דידקטיים, מילונים ורשימות אלים. חלק מהלוחות נמצאו שבורים וקטועים עד שלא ניתן לסווגם. רוב המכתבים נשלחו על ידי שליטי כנען, שהייתה תחת חסות מצרית, ומקצתם ממעצמות אחרות באזור.
גילוי המכתבים

בשנת 1887 חפרה פלאחית מצרית באדמת אל-עמארנה ומצאה לוחות חומר לא שרופים עם כתב עליהם. לוחות אלה הגיעו לפקידי ממשל מצריים והגיעו באמצעות סוחרי עתיקות גם למוזיאונים. בשנים 1891–1892 נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות על ידי פלינדרס פיטרי. חפירות נוספות נערכו בשנים 1911–1914 על ידי משלחת גרמנית. משלחת בריטית חפרה בשנים 1921–1922 וב־1926–1937 וכן בשנות ה-70 של המאה ה-20.
המכתבים

אמנחותפ הרביעי, אחד ממלכי השושלת הי"ח, המתוארך לאמצע המאה ה-14 לפנה"ס, החל במהפכה דתית בעלת מאפיין מונותאיסטי - עבודת אל אחד הוא אל השמש, אתון, באופן כמעט בלעדי. במסגרת המהפכה שינה המלך את שמו לאח'נאתון ובשנת 6 למלכותו, העביר את בירתו לעיר חדשה שייסד – אח'תאתון (היא אל־עמארנה בימינו). בעת ייסוד העיר, העביר אח'נאתון את המכתבים שהטיפול בהם עדיין לא הסתיים מהעיר נא אמון לעיר החדשה.
המכתבים הם לוחות טין שנכתבו בכתב יתדות רובם בשפה האכדית, אשר הייתה השפה הבינלאומית באותה התקופה.
ארכיון אל-עמארנה הוא בין המקורות האפיגרפיים המשמעותיים ביותר מתקופתו. מהמידע באיגרות ניתן ללמוד על עוצמתה של מצרים, יחס הערים הכנעניות לשלטון המצרי, המבנה השלטוני והחברתי של הארץ.
רוב המכתבים שנמצאו בארכיון נשלחו למצרים על ידי מושלים ומלכים ממדינות אחרות. רק חלק קטן מן המכתבים נכתבו במצרים, ורובם ממוענים לווסלים. דעות החוקרים חלוקות באשר לסיבת הימצאות מכתבים שנכתבו במצרים בארכיון. השערת החוקר ויליאם מורן היא שעקב טעות מכתבים אלה לא נשלחו ליעדם, או שבגלל חשיבותם נשמר מהם עותק במצרים. החוקר אנסון רייני משער שמכתבים אלה היו דוגמאות או טיוטות למכתבים לווסלים. מכתב א"ע מס' 1 שנכתב במצרים מכיל טעויות סופר והוא ארוך ומסורבל. ההנחה היא שמכתב זה היה טיוטה.
המכתבים שנמצאו בארכיון מייצגים מכתבים שהטיפול בהם הסתיים על ידי הפקידים ולכן נשארו באל-עמארנה כאשר הבירה הוחזרה לנא אמון על ידי תות ענח' אמון בשנת 3 או 4 למלכותו. מכתבים פעילים עברו ביחד עם הפקידות. על גבי המכתבים אין תאריכים, ולכן אי אפשר לדעת בוודאות את סדר התרחשות המאורעות כפי שבאים לידי ביטוי במכתבים. ניתן רק לשער זאת על פי תוכנם.
קורפוס מכתבי אל-עמרנה, כולל גם את מכתב א"ע 333 שהתגלה באתר תל אל-חסי וצורף על ידי קנודטזון לספרו.
המכתבים > מכתב מס' 365

קטע ממכתבו של בִּירִדְיה מושל מגידו: 

”אל ה[מל]ך, אדוני, ו[שמ]שי, אמור: כה (אמר) ברדי העבד הכן של המלך לרגלי המלך, אדוני, ושמשי שבע ושבעתיים אני נופל! ידע נא המלך על עבדו ועל עירו. הנה אנוכי בעצמי חורש ה (שדות) בשונם וכן אני בעצמי מוביל אנשי מס (עובד)! אך, ראה, הנציבים אשר איתי אינם עושים כמוני ואינם מעבדים את חלקם בשונם ואינם מובילים אנשי מס (עובד)!”
המכתבים > מכתב מס' 287

קטע ממכתבו של עַבְּדִ-חֶבָּה מושל ירושלים המתייחס לתקיפת העפירו:

”ראה, ארץ גזר, ארץ אשקלון ול[כיש] נותנים להם ל<עפירו> מזון, שמן ואת כל מחסורם. לכן ידאג נא המלך לצבא הסדיר וישלח נא צבא סדיר נגד האנשים הפושעים במלך אדוני! אם יהיה (עוד) בשנה הזאת צבא סדיר, יישארו הארצות ומושלי הערים נאמנים למלך אדוני; אולם אם אין צבא סדיר, למלך ל יהיו ארצות ומושלי ערים. ראה, את ארץ ירושלים זו – לא אבי ולא אמי נתנו לי (אותה). – ראה מעשה מִלכֲּאִלֻ ומעשה בני לַבּאַיַ: אשר נתנו את ארץ המלך לעפרו.”
המכתבים > מכתב מס' 273

קטע ממכתבה של "בעלת הלביאות" (אנ'), ככל הנראה שליטת בית שמש:

”למלך אדוני, אלוהי, שמשי, אמור: דבר "בעלת הלביאות" אמתך. לרגלי המלך אדוני שבע פעמים ושבע פעמים נפלתי. ידע־נא המלך אדוני כי (מעשי) איבה נעשים בארץ, ואבודה היא ארץ המלך אדוני בשל עריקתה לעפירו. ידע־נא המלך אדוני על ארצו, וי[דע]־נא ה[מ]לך אדוני כי העפירו כתבו לאילון ולצרעה ושני בני מִלְכִּאִילוּ כמעט הוכו למוות. ידע־נא המלך אדוני על מעשה זה.”
פרסום המכתבים וספרורם

לאחר התגלותם בשנת 1887 ניסו הפלאחים שגילו את הלוחות למכרם. בתחילה לא הוכרה חשיבותם של הלוחות ולכן חלקם ניזוקו ואף אבדו. בסופו של דבר נמכרו המכתבים למוזיאונים בברלין, בלונדון וחלקם נאסף על ידי רשות העתיקות המצרית והועברו למוזיאון המצרי בקהיר, ובנוסף נתגלגלו מקצת המכתבים לאוספים פרטיים. בשנת 1915 פרסם החוקר הנורווגי יורגן אלכסנדר קנוּדטזוֹן מהדורה מדעית ראשונה של כלל המכתבים שהיו ידועים בעת ההיא. הוא העתיק 358 לוחות ונתן את הספרור ללוחות שבו משתמשים עד היום. מהדורתו כללה תעתיק, תרגום ופירוש לשוני קצר וכן הוסף פירוש היסטורי של אוטו ובר (Weber) והערות לשוניות של אריך אבלינג (Ebling).
בשנת 1939 יצא לאור ספרו של מרסר (S.A.B Merce) הכולל תעודות נוספות שפוענחו ופורסמו עד שנת 1938. מרסר שמר על הספרור של קנודטזון והוסיף את האות a למכתבים שנוספו. אחרי מלחמת העולם השנייה פורסמו שמונה כתבים נוספים על ידי גורדון (C.H Gordon) שסיפרר אותם בהמשך לספרור של קנודטזון החל מהמספר 359. משנת 1970 החוקר הישראלי אנסון רייני החל להוציא לאור מהדורות חדשות של "תעודות אל עמרנה", ספרו של מרסר באנגלית, אשר כללו לוחות נוספים שנחשפו באתר החפירות או נמצאו באוספים פרטיים. רייני גם תרגם מחדש את הלוחות שלא נכללו אצל קנודטזון מתעודה 359 ועד 379.
אוספי שברים קטנים שהגיעו למוזיאון ברלין זוהו ונרשמו בשתי קבוצות כמכתב 380 ו-381 של מכתבי אל עמרנה על ידי הורסט קלֶנגל (גר') שפיענח אותם, והדבר התקבל בספרות המחקר, אך החוקר פנחס ארצי מסופק בנכונות הזיהוי. המספור נקבע על פי ההנחיות שפרסם החוקר הצרפתי ז'אן ג'ורג'ה היינץ (Jean Georges Heintz).
שבר 382 היה שבר שנחשף כנראה על ידי פיטרי ופורסם על ידי ווקר (C.B.F Walker).
ויליאם מורן (W.L Moran) תרגם את המכתבים בשנת 1987 לצרפתית ובשנת 1992 לאנגלית. בשנת 1998 פרסם מריו ליוורני (Liverani) תרגום מעודכן לאיטלקית.
בנוסף לפרסומים אלה, פרסם היינץ בשנת 1995 ביבליוגרפיה ממוינת של כל הספרות המדעית אשר נכתבה על התעודות, כולל עדכון לפרסומים שהוצאו עד שנת 2003. בשנת 1996 פרסם אנסון רייני ארבעה כרכים הדנים בלשון מכתבי אל עמרנה.
בשנת 2005 פורסמו 350 המכתבים בתרגום לעברית על ידי ציפורה כוכבי-רייני בספרה "למלך אדוני - מכתבי אל-עמארנה".
פרסום המכתבים וספרורם > ספרור המכתבים

המכתבים מוינו על פי מוצאם מן הממלכות שהתקיימו בתקופת הברונזה המאוחרת לה מתוקפים מכתבי אל-עמרנה. לציטוט המכתבים, הקידומת המקובלת לפני המספר היא "EA", או בעברית "א"ע" (ראשי תיבות של El Amarna או אל־עמארנה).
1–14 – בבל הכשית.
15–16 – אשור.
30–17 – מיתני.
31–32 – אַרזָוָה – מערב אנטוליה, המכתבים נכתבו בחתית.
33–40 – אלשיה – קפריסין.
41–44 – חתים.
45–226, 363 – סוריה ולבנון מתוכם מכתבים 68–140 מגבל, אוגרית, קטנה, ברגה, עמקו, ממלכת אמורו, ביירות, צור, צידון, קדש, דמשק, אמיה ועוד.
227–339, 362, 364–367, 369–371, 378 – דרום כנען, מכתבים מחצור, מגידו, עכו, גזר, ירושלים, אשקלון, לכיש, שכם, פחל ועוד.
340–361, 368, 372–377, 379–382 – אינם מכתבים.
לשון התעודות

המכתבים נכתבו בשפה מעורבת שהביאה לידי ביטוי גם את הניב המקומי והשפה המקומית של שליט המקום שכתב את המכתב. השפה האכדית לא הייתה טהורה. המכתבים מבבל נכתבו בשפה הבבלית התיכונה. במכתבים ממיתני באו לידי ביטוי הניב של מיתני. בחלק מהמכתבים היה אפילו עירוב של צורות אשוריות ובבליות באותה איגרת. מורן חקר את ההיבטים הניביים של מכתבי ירושלים שסגנונם היה ייחודי ונעשה בהם שימוש בניב האשורי והבבלי ביחד. במכתבים מכנען נכתבו מילים כנעניות רבות בכתב היתדות האכדי. שלמה יזרעאל חקר את מכתבי אמורו. יזרעאל קרא לשפה שבה נכתבו מכתבי השליטים הכנעניים "כנענו-אכדית" שהיא שפה מעורבת. שפת האם של הסופרים השפיעה על התחביר והמורפולוגיה של השפה בה נכתבו המכתבים. בתוך הטקסט מופיעות גם מילים בכנענית טהורה בכתב יתדות הברתי. השפה המעורבת במכתבים דורשת מחוקרי לשון מכתבי אל-עמארנה להיות בקיאים באכדית, וכן בשפות שמיות ובמיוחד בלשונות שמיות צפון-מערביות כמו אוגריתית. שני מכתבים בקורפוס שנשלחו על ידי שליט ארזווה נכתבו בשפה החיתית. במכתב 32 מבקש המלך תַרחוּנדַַרדוּ מאמנחותפ השלישי שמכתבי המענה ייכתבו בשפה החיתית בכותבו ”את הלוחות המובאים לכאן, תמיד כתוב חיתית!”.
חקר מוצא מכתבי אל עמארנה

שלושה חוקרים מאוניברסיטת תל אביב: נדב נאמן כהיסטוריון, יחד עם חוקר המיקרוארכאולוגיה (ענף העוסק ביישום שיטות מיקרוסקופיות בארכאולוגיה ובדיקת ההרכב והמוצא של חומר) יובל גורן והארכאולוג ישראל פינקלשטיין, חברו כדי לנסות לקבוע את מוצאם של הלוחות מאל עמארנה. יובל גורן הסיר דגימות ממאות לוחות, בדק וקבע מאיזה חומר הם עשויים ומאיזה מקום ברחבי כנען יכול לבוא חומר בעל הרכב כימי ומינרלוגי כזה, ובשילוב עם הנתונים ההיסטוריים העולים מן הלוחות והנתונים הארכאולוגיים מהאתרים ברחבי כנען קבעו החוקרים את מוצא הלוחות שנבדקו. שלושתם כתבו ספר הנושא את השם Inscribed in Clay (חקוק בחומר), ובו הציגו את כל הנתונים ממחקרם, כולל מסקנות על מוצא הלוחות ומה שמשתמע מכך למחקר תעודות אל עמארנה. בדרך זו יכלו לקבוע את מוצאם של לוחות רבים ששם שולחם אבד, או כלל לא נזכר, או שהלוח שבור, ורק מעט שרד ממנו. וכן ישנם מקרים בהם נזכרים שמות של מקומות, אבל חוקרים היו חלוקים בשאלת זיהוים, ובדיקה פטרוגרפית של החימר מאפשרת להכריע בוויכוח זה. שיטת מחקר זו הייתה חלוצית.
ראו גם

מכתבי תענך
מכתבי כומידו
כתבי אוגרית
Amarna letters–localities and their rulers - ערך בוויקיפדיה האנגלית המפרט בטבלה את המקומות והשליטים המוזכרים במכתבי אל-עמארנה לפי מספרי המכתבים.
Amarna letters#Amarna letters list - טבלה של המכתבים לפי סדר, תוך ציון שם הכותב, העיר ומקבל המכתב, בערך בוויקיפדיה האנגלית.
לקריאה נוספת

למלך אדוני: מכתבי אל-עמראנה, כמד, תענך, ומכתבים נוספים מהמאה הארבע-עשרה לפסה"נ (ספריית האנציקלופדיה המקראית, כ), תרגמה: ציפורה כוכבי-רייני, מוסד ביאליק, ירושלים; והוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2009, 345 עמודים
אסתר הבר, ילקוט השורשים השלם למילים ולצורות הכנעניות מלוחות אל־עמארנה, שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום כג, 2014, עמ' 93–124
נדב נאמן, תעודות עמארנה בין מחקר היסטורי לממצא ארכאולוגי: במלאת 120 שנה לגילוי ארכיון עמארנה, זמנים, 2008, עמ' 4–12 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
אמנון אלטמן, ‏מכתבי אל-עמארנה בלבוש עברי, קתדרה 123, מרץ 2007, עמ' 167–172
גרשון גליל, ‏ערי הממלכה הכנעניות במאה הי"ד לפה"ס: היקפן ומעמדן המדיני, קתדרה 84, יולי 1997, עמ' 7–52
יצחק מייטליס, לחפור את התנ"ך: על מקרא וארכאולוגיה, הוצאת ראובן מס, עמ' 167–172, ודפים נוספים
Jörgen A. Knudtzon, Die El-Amarna-Tafeln, mit Einleitung und Erläuterungen, J. C. Hinrichs’schke Buchhandlung, 1915
The Tell el-Amarna Tablets in the British Museum with Autotype Facsimiles, London: Harrison and Sons, 1892
Cyrus H. Gordon, The New Amarna Tablets, Orientalia 16, 1947, עמ' 1–21
Yuval Goren, Israel Finkelstein and Nadav Na'aman, Inscribed in Clay: Provenance Study of the Amarna Tablets and Other Ancient Near Eastern Texts, (Monograph Series of the Sonia and Marco Nadler Institute of Archaeology), Tel Aviv, Tel Aviv University: Emery and Claire Yass Pub, in Aracheology, 2004
Yuval Goren, Shlomo Bunimovitz, Israel Finkelstein, Nadav Na'aman, The Location of Alashiya: New Evidence from Petrographic Investigation of Alashiyan Tablets from El-Amarna and Ugarit, American Journal of Archaeology 107, 2003, עמ' 233–255‏, JSTOR 40026076
Konstantinos Kopanias, The King's Household, Royal Gifts and the International Trade in the Amarna Age, KTÈMA 40, 2015, עמ' 27–34
הערות שוליים

↑  מקור הטעות בשמו של הכפר אַ-תִל, אחד מארבעת הכפרים ששכנו במקום. החוקרים קוראים לאתר אל-עמארנה או עמארנה (רייני, מכתבי אל-עמארנה עמ' 1)
↑  למלך אדוני: מכתבי אל-עמארנה, ציפורה כוכבי-רייני, ירושלים, מוסד ביאליק, 2005 עמוד 4
↑  ציפורה כוכבי-רייני, למלך אדוני: מכתבי אל-עמארנה, ירושלים, מוסד ביאליק, 2005 עמודים 1–2
↑  למלך אדוני: מכתבי אל-עמראנה, כמד, תענך, ומכתבים נוספים מהמאה הארבע-עשרה לפסה"נ, עמ' 14
↑  רבקה גונן, מבוא לארכאולוגיה של ארץ ישראל בתקופת המקרא, יחידה 7 עמוד 101
↑  ציפורה כוכבי רייני, למלך אדוני: מכתבי אל-עמראנה, מוסד ביאליק, ירושלים; והוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ה, עמ' 213–214
↑  תרגום כוכבי־רייני, בתוך: מבוא לארכאולוגיה של ארץ-ישראל, האוניברסיטה הפתוחה, תש"ף 2019, כרך ב, עמ' 23.
1 2  (באנגלית) המצב הנוכחי של חפירות אל עמרנה, פנחס ארצי, 1985 (אתר כתבי העת המדעיים JSTOR)
↑  (באנגלית) סופרים ומדינאות בצומת הדרכים של תרבות כתב היתדות, עבודה לתואר שלישי, שהגישה אליס הלן מנדל לאוניברסיטת קליפורניה ב-2015 (אתר ארגון ההשכלה הגבוהה המקוונת e-scholarship.org)
↑  Jean Georges Heintz, Index Documentaire D'El-Amarna: I.D.E.A. (Wiesbaden: O. Harrassowitz, 1982), 410-411.
↑  נדב נאמן, תעודות עמארנה בין מחקר היסטורי לממצא ארכאולוגי זמנים 101 עמוד 4, 2008
↑  למלך אדוני: מכתבי אל-עמארנה, ציפורה כוכבי-רייני, ירושלים, מוסד ביאליק, 2005 עמודים 3–4
↑  למלך אדוני: מכתבי אל-עמארנה, ציפורה כוכבי-רייני, ירושלים, מוסד ביאליק, 2005 עמוד 209
↑  The Tell el-Amarna Tablets in the British Museum with Autotype Facsimiles, London: Harrison and Sons, 1892, עמ' xiii–xiv
↑  אסתר הבר, ילקוט השורשים השלם למילים ולצורות הכנעניות מלוחות אל־עמארנה, שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום כג, 2014, עמ' 93–124
↑  למלך אדוני: מכתבי אל-עמארנה, ציפורה כוכבי-רייני, ירושלים, מוסד ביאליק, 2005 עמוד 6–9
↑  Shlomo Izre’el, Canaano-Akkadian: Some Methodological Requisites for the Study of the Amarna Letters from Canaan, 1987
↑  למלך אדוני: מכתבי אל-עמארנה, ציפורה כוכבי-רייני, ירושלים, מוסד ביאליק, 2005 עמוד 99
↑  ביקורת: אמנון אלטמן, ‏מכתבי אל-עמארנה בלבוש חדש, קתדרה 123, מרץ 2007, עמ' 167–172
↑  נדב נאמן, Nadav Na'aman, The Amarna Letters: Between Historical and Archaeological Research (on the 120th anniversary of the discovery of the Amarna Archive) / תעודות עמארנה בין מחקר היסטורי לממצא ארכאולוגי: במלאת 120 שנה לגילוי ארכיון עמארנה, Zmanim: A Historical Quarterly / זמנים: רבעון להיסטוריה, 2008, עמ' 4–12
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268707905171  GND: 1137587407  LCCN: n80008500  SELIBR: 402146  VIAF: 209857170   WorldCat (עם VIAF): 209857170 
מפת המזרח התיכון והממלכות החזקות שפעלו בתקופת אל עמרנה
מכתב א"ע 9, מכתבו של בורנבוריאש מלך בבל הכשית לתות ענח' אמון, אוסף המוזיאון הבריטי
התקופה הביזנטית בארץ ישראל

קווי המתאר של ירושלים הביזנטית במפת מדבא
הכנסייה הביזנטית בנהריה – פסיפס של פסיון מרצפת הכנסייה
התקופה הביזנטית היא תקופה בתולדות ארץ ישראל בין השנים 324–638, בה נשלטה הארץ על ידי האימפריה הביזנטית. בתולדות עם ישראל מקבילה תקופה זו לתקופת התלמוד וראשית תקופת הגאונים.
סופה של התקופה הרומית המאוחרת ותחילתה של התקופה הביזנטית בארץ ישראל איננו מוגדר בנקודת ציון ברורה וחד משמעית. מבחינה תרבותית ודתית, ניתן לתקף את המעבר בין התקופות הללו בעלייתו לשלטון של הקיסר קונסטנטינוס בשנת 324, המהווה את ראשית הפיכת הקיסרות לנוצרית. תחת קיסר זה, כוחה של הנצרות החל עולה כדת מועדפת, ואחר כך כדת המדינה בקיסרות הרומית. אולם מבחינה מדינית, ניתן לתקף את ראשיתה של התקופה הביזנטית רק במותו של הקיסר תאודוסיוס הראשון בשנת 395, תאריך המציין את התפלגות הקיסרות הרומית לקיסרות המערבית והקיסרות המזרחית.
התפשטות הנצרות

ראשית התקופה הביזנטית עומדת בסימן התחזקות הנצרות באימפריה הרומית. בעת תחילת התפוררותה של האימפריה הרומית, הנצרות כבר שלטה על אוכלוסייה בשטח רחב ידיים שלא נפל מזה של רומא בשיא גדולתה.
בשנת 324, לאחר שנים רבות של אי סדר באימפריה הרומית, תפס את השלטון הקיסר קונסטנטינוס, כשליט יחיד של האימפריה הרומית.
בשנת 326 ביקרה בירושלים הלנה, אמו של הקיסר. במהלך ביקורה זיהתה, לטענתה, את מקום צליבתו של ישו, את מקום קבורתו וקימתו לתחייה, את מקום עלייתו השמימה (בהר הזיתים), את מקום מותה של מריה (בהר ציון) וקבורתה (במורדות הר הזיתים), ואת מקום לידתו של ישו בבית לחם. ביוזמתה בנה קונסטנטינוס מבנה גדול בירושלים במקום שבו עמד קודם לכן מקדש לאלה אפרודיטה ה"בסיליקה של קונסטנטינוס". מבנה זה הפך ברבות הימים לכנסיית הקבר. במהלך התקופה הביזנטית שופץ המבנה מספר פעמים. את השיפוץ הנרחב ביותר ערך, כנראה, יוסטיניאנוס הראשון במחצית השנייה של המאה ה-6. כמו כן, נבנו בתקופה זו עשרות כנסיות ומנזרים נוספים, כחלק מאימוצה של "גאוגרפיה קדושה" ("גאוגרפיה סקרה"), שבמסגרתה נעשה מאמץ לזהות בשטח את מקום התרחשותם של אירועים המוזכרים בספרי הקודש. בין היתר נבנו בירושלים כנסיית ציון הקדושה על הר ציון, כנסיית השילוח ליד בריכת השילוח (במאה ה-5) וכנסיית הניאה (במאה ה-6). ירושלים הפכה לעיר קדושה לנצרות ואוכלוסייתה נוצרית, על היהודים נאסר לגור בעיר. הארץ נעשתה מוקד עלייה לרגל של צליינים ונזירים ולהתפתחות הנזורה במדבר יהודה, אשר השפיעה לטובה על כלכלתה.
הגליל היה לאחד המרכזים החשובים בצליינות הנוצרית. בעקבות כך נבנו בגליל כנסיות רבות ואתרי קודש המתבססים על נסים שונים של ישו, כמו הכנסיות על הר תבור, כפר נחום, כורסי, נין, נצרת, טבחה ועוד. התפתחות היישוב הנוצרי בגליל הביא לבניית כנסיות בעיקר ביישובים נוצריים כמו הכנסייה הביזנטית בנהריה בשבי ציון, בהר ברניקי, כנסיית בן האלמנה בנין, סוחמאתא ועוד. ניסיונות החדירה הנוצרים לאזורי התיישבות היהודים הביאו לבניית כנסיות בציפורי ובטבריה.
פלישות באימפריה

בשנת 400 דיווח ההיסטוריון הירונימוס על פלישתם של הונים, הפלישה הייתה כנראה 4 שנים מוקדם יותר (בהסתמך על פיוט של קורילונה מ-396) ונהדפה, על פי ההיסטוריון זוסימוס, על ידי פרוויטה (Fravitta). ב-406 דיווח הירונימוס על פלישה של איסאוריה (Isauria) מאסיה הקטנה שהחריבו את הגליל.
בשנת 409 פרסם הקיסר תיאודוסיוס השני צו לחלוקת וארגון מחדש של כל הפרובינקיות במזרח האימפריה הביזאנטית. הפרובינקה סוריה-פלשתינה חולקה לשלושה חבלים שמשתרעים בימינו על שטח מדינת ישראל ושטח עבר הירדן: פלשתינה פרימה שהשתרעה על שטחי יהודה ושומרון, מישור החוף, פלשתינה סקונדה שהשתרעה על שטחי הגליל והגולן וחלקים מצפון עבר הירדן ופלשתינה טרטיה שהשתרעה על הנגב ועבר הירדן הדרומי.
בשנת 411 פלשו ברברים מצפון אפריקה. ב-418 פרץ מרד, שדוכא על ידי הגותי פלינתה (plintha).