stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס פין
קורותיו

פין נולד בלונדון לאב אירי קתולי שהמיר את דתו והפך לפרוטסטנטי אדוק. הוא גדל במשפחה ענייה ומרובת ילדים. הוא למד בבית ספר כנסייתי ומשך את תשומת לבו של הלורד ג'ורג' קלרנדון, לימים שר החוץ של בריטניה. בעזרתו החל בגיל 17 לשמש כמורה פרטי בבתי אצילים.
קורותיו > פין כקונסול

פין שירת כקונסול הבריטי השני בירושלים, בין השנים 1846–1863. למרות היותו נוצרי, הוא עסק רבות בהיסטוריה של היהודים (בעיקר יהודי ספרד וסין). במסגרת תפקידו כקונסול היה אמור לפעול גם לטובת יהודים בעלי נתינות בריטית, אך הוא הרחיב את פעילותו לטובת יהודים בכלל. הוא השתדל להגן על יהודים מפני השלטונות הטורקיים, ואף פעל לטובת היישוב היהודי החלוצי בארץ (שקדם לעלייה הראשונה). הקים מספר חוות חקלאיות בארץ בעיקר בסביבות ירושלים (למשל בכפר ארטאס שליד בית לחם), כדי לקדם את האזור והאוכלוסייה היהודית מבחינה כלכלית. הידועה שבין החוות היא "כרם אברהם" ("מושבת החרושת"). חווה זו התפתחה מאוחר יותר לכדי שכונה ונבלעה בעיר. בשכונה הקים ב-1855 את ביתו (כיום ברחוב עובדיה 24).
פין מעיד בספרו כי הוא ובני משפחתו הבינו עברית ויידיש ללא מתורגמן, בעל-פה ובכתב. הוא מעיד כי העברית נשמעה בקונסוליה שלו לעיתים קרובות כ"כלי לניהול עניינים" עם היהודים ובינם לבין עצמם.
הוא היה הראשון שמינה לסגל הקונסוליה מתורגמנים יהודים לעברית, כמו גם ליידיש וללאדינו.
ב-15 בספטמבר 1857 הגיש תזכיר לשר החוץ הבריטי, בו הציע ליישב יהודים בארץ ישראל בתור חקלאים שיפריחו את השממה.
היו שחשדו בו ובאשתו שפעלם בקהילה היהודית נועד להביא להתנצרותם של יהודים.
פין הודח ממשרתו ועזב את ארץ ישראל ביולי 1863. יש סיבה להאמין שסיום שירותו כקונסול בא כיוון שעבר לפעמים, למען היהודים, על ההוראות שקיבל ממשרד החוץ הבריטי.
עם סיום שירותו כקונסול פנו רבנים ויהודים נתיני בריטניה בעצומה למלכה ויקטוריה ולפין עצמו, כדי להודות על הפעילות הרבה לטובתם.
פין שב לאנגליה ונפטר שם. שתיים מבנותיו מתו ונקברו בארץ ישראל.
ג'יימס פין נזכר רבות בספרה של מרי אליזה רוג'רס, אחותו של סגן-הקונסול בחיפה, אדוארד תומאס רוג'רס, בו תיארה את שנות שהותה בארץ ישראל (1859-1855). כמו כן, הוא נזכר גם בספרו של החוקר האמריקני ויליאם פרנסיס לינץ' על מסעו בארץ ישראל (1848), בו ציין לטובה שפין סייע למשלחתו כאילו היה הקונסול של מדינתם, מכיוון שלארצות הברית לא היה באותה עת קונסול בירושלים.
זמן רב אחרי פטירתו של פין, מכרה אלמנתו אליזבת אן פין את "כרם אברהם" לידיים יהודיות. כמו פין עצמו, גם אשתו שלטה בעברית, אותה למדה בזמן שהות משפחתה בוורשה. היא הייתה שותפה פעילה ליוזמות רבות של בעלה ואף ערכה ספר על חייהם בארץ ישראל 'עתות סופה'. היא נפטרה ב-1921, בגיל 91.
ספרו "עתות סופה"

ספרו Stirring Times, יצא לאור בשנת 1878 בלונדון, שש שנים לאחר מותו, על ידי אלמנתו. אהרן אמיר תרגם את הספר לעברית וקרא לו בשם "עתות סופה" (1980).
בספר יש תיאור של ארץ ישראל בתקופת מלחמת קרים (1853–1856), אליה מכוונת המילה "סופה" בשמו של הספר, וסקירה של התקופה שלפניה.
בין היתר יש בספר תיאור מפורט של מצב היישוב היהודי בתקופה זו. בין האירועים המתוארים: העוני והרעב הקשה ממנו סבלו יהודי ירושלים ב-1854,
ביקורו של פין ב-7 באפריל 1855 בהר הבית כחלק מביקורם התקדימי של הדוכס והדוכסית של בראבאנט (מאוחר יותר הפכו למלך והמלכה של בלגיה), ביקור נוסף שלו בהר הבית ב-26 ביולי 1855 עם סר משה מונטיפיורי והתנגדות הרבנים היהודים לעלייתו להר, בניית טחנת-הרוח שבמשכנות שאננים, מצוקת המים בירושלים בשנות החמישים של המאה ה-19, ביקורו אצל השומרונים בשכם והתפילה לשלום המלכה ויקטוריה בבית הכנסת "החורבה" המתחדש, לאות הכרת תודה לממשלת בריטניה על עזרתה בקבלת האישור להקמתו.
פין ציין בספרו את "הלאומיות העזה המפעמת את בני העם היהודי בכל מקום".
הוא מעיד כי העברית הייתה לשון חיה ונמצאה בשימוש יומיומי בירושלים, משום שהיא השפה המשותפת ליהודים מכל העולם הבאים לירושלים, כמו למשל בין יהודי מקאבול ליהודי מקליפורניה.
במספר מקומות בספרו, מופיעות במקור מילים עבריות באותיות עבריות.
על השקפתו בנוגע למצב היהודים בארץ כתב: "לעולם לא יוכלו היהודים בארץ־ישראל לשוב אל מצב הדיכוי בו מצאנום בראשונה ואשר ממנו נגאלו בעיקר הודות לחסות שפרשׂה עליהם הקונסוליה הבריטית... ראוי היה שיתפללו ויתנו תודות להוד־מלכותה רבּת־החסד, המלכה ויקטוריה".
פין מתאר בספרו את אופי הזהות המשותפת של ערביי ארץ ישראל ואת יחסם אל השלטון הטורקי: "רוחם קצרה בשלטון הזרים, אף שנאמנים הם לשליט העליון באשר הוא ראש הדת המוסלמית... המילה 'פאטריוטיות' אינה מצויה בלשונם. המילה היחידה מסוג זה שאימצו להם העיתונים הערביים בחינת שוות-ערך היא 'אהבת הבית'...'אהבת המולדת'...אבל זו אינה פאטריוטיות: יכולה היא להיות תכונתו האופיינית של איכר שלא יצא ממקומו...אין לה שום נגיעה לארצות-חוץ ביחסיהן עם ארצך שלך...אין זה הרגש הגדול שפיעם בבני ישראל הקדומים, הרגש שתפקידו להגן על כבוד ארצך...זה שמכוחו מקנא אדם לייחוד היותו צרפתי, אמריקאי, רוסי או בריטי; המעוררו...להקריב את נפשו לטובת ארצו. המוסלמים של סוריה, הרוב האיכרי, יש להם קשר מאחד בדתם המוסלמית...הפלאחים של ארץ ישראל יש להם סיעות שבטיות משלהם, שבאין דרכים ומרכבות תחומיהן מצומצמים; אך אפילו על חלקים אחרים של אותה ארץ קטנה אין הבריות יודעים דבר. המחוזות השונים אין להם ממש כל מגע-ומשא זה עם זה. מסכימים הם ביניהם רק בתיעוב שמם ואופיים של מושליהם העותמאנים".
מכתביו

ג'יימס פין, עתות סופה : עלים מדפתרי הקונסוליה בירושלים משנת 1853–1856, (תרגום: אהרן אמיר), הוצאת יד יצחק בן-צבי, תש"ם-1980.
James Finn, Byeways in Palestine ("נתיבים צדדיים בפלשתינה") באתר פרויקט גוטנברג. (באנגלית)
ראו גם

בית פין
לקריאה נוספת

מרדכי (מרק) טננבוים, ‏הקונסוליה הבריטית בירושלים 1856 - 1890, קתדרה 5, אוקטובר 1977, עמ' 108-88
נתן שור, ‏משפחת הקונסול פין בירושלים – שנים אחרונות (מכתב משנת 1864 של אליזבת אן פין), קתדרה 30, דצמבר 1983, עמ' 90-64
צבי אילן ודוד עמית, ‏חוותו של הקונסול פין בכפר פע'ור שבהרי-יהודה, קתדרה 32, יולי 1984, עמ' 181-175
ישעיהו פרידמן, ‏תוכניות בריטיות ליישוב יהודים בארץ-ישראל בשנות הארבעים של המאה הי"ט (1850-1840), קתדרה 56, יוני 1990, עמ' 63-60
רות קרק, ‏משפחת פין, חקלאות, יהודים ומשיחיות, קתדרה 66, דצמבר 1992, עמ' 179-175
מרדכי אליאב, ‏עלייתו ונפילתו של הקונסול הבריטי ג'יימס פין, קתדרה 65, תשרי תשנ"ג, ספטמבר 1992, עמ' 81-37
הערות שוליים

1 2 3  ג'יימס פין, עתות סופה, על הספר ומחברו (מבוא מאת שמואל אביצור), עמ' ז.
↑  ג'יימס פין, עתות סופה, פתח-דבר מאת העורכת, עמ' יז: "מ-1845 עד 1863, ויותר משבע-עשרה שנה ישב בארץ"; לעומת זאת, במבוא מאת שמואל אביצור, עמ' ה: "בראשית 1846...כמעט שבע-עשרה שנה כיהן בתפקידו זה"; עמ' ח: "ב-1863 כבר בא לירושלים קונסול בריטי אחר".
↑  ג'יימס פין, עתות סופה, עמ' ו.
↑  ג'יימס פין, עתות סופה, עמ' 74, 341-334.
1 2  ג'יימס פין, עתות סופה, עמ' 79-78.
↑  יצחק בן-צבי, האם הייתה התיישבות יהודית בארטס?, דבר, 3 ביוני 1938
↑  מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ־ישראל, מבוא, עמ' 44.
↑  מרי אליזה רוג'רס, חיי יום-יום בארץ ישראל
 (תרגמה מאנגלית: שולמית הרן, ההדיר: רחבעם זאבי), הוצאת משרד הביטחון, תשמ"ד–1984.
↑  ויליאם פראנסיס לינטש, מסע מחקר אל הירדן וים המלח, ההדיר: רחבעם זאבי, תרגם מאנגלית: שלמה גונן, הוצאת משרד הביטחון, תשמ"ד 1984; עמ' 74, 106, 206, 295, 299.
↑  ג'יימס פין, עתות סופה, מבוא מאת שמואל אביצור, עמ' ח.
↑  ג'יימס פין, עתות סופה, על הספר ומחברו, עמ' ה.
↑  ג'יימס פין, עתות סופה, פרק 16, עמ' 269-262; פרק 20, עמ' 332-330.
↑  ג'יימס פין, עתות סופה, עמ' 431, 454-446.
↑  ג'יימס פין, עתות סופה, עמ' 497–498, 500.
↑  ג'יימס פין, עתות סופה, עמ' 522.
↑  ג'יימס פין, עתות סופה, עמ' 579–580.
1 2  ג'יימס פין, עתות סופה, עמ' 496.
1 2  ג'יימס פין, עתות סופה, פרק 29, עמ' 516.
↑  ג'יימס פין, עתות סופה (תרגום: אהרן אמיר), פרק שלושים וששה, עמ' 580.
↑  ג'יימס פין, עתות סופה, עמ' 405-404.
| היציאה מן החומות |
| --- | --- | --- |
| היציאה הנוצרית מהחומות | בית הספר התיכון של הבישוף סמואל גובאט בהר ציון (1850) • החווה החקלאית כרם אברהם ובית הקיץ של ג'יימס פין (1850) • מגרש הרוסים (1860) |  |
| היציאה היהודית מהחומות | משכנות שאננים (1860) • מחנה ישראל (1865) • נחלת שבעה (1869) • בית דוד (1873) • מאה שערים (1874) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007525170805171  BnF: cb12455663x (data)  GND: 104061766  ISNI: 0000 0000 8168 9073  LCCN: n79124675  NTA: 30374619X  RERO: 02-A024192196  SNAC: w6hk0nr2  SUDOC: 033717737  VcBA: 495/305690  VIAF: 97814059   WorldCat (עם VIAF): 97814059 
ספרו של פין, "עתות סופה".
גלובנו

גלובנו (בפולנית: Głowno) היא עיר קטנה במחוז זגייז' שבפרובינציית לודז' בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ההתיישבות באתרה של גלובנו החלה במאה ה-11. בשנת 1420 נחנכה ביישוב כנסיית יעקב הקדוש, וכעבור מספר שנים קיבל היישוב זכויות עיר. זכויות העיר ניטלו מהיישוב בשנת 1870, אך הושבו לו בשנת 1925.
יהודי גלובנו

יהודים החלו לשבת בגלובנו במאה ה-18, ובראשית המאה ה-19 נעשתה הקהילה במקום לעצמאית. בין מלחמות העולם התקיימה בעיר פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל והבונד.
בשנות השלושים סבלו יהודי העיר ממספר תקריות אנטישמיות, ומצבם הכלכלי הורע. בתקופה זו נמנו בעיר כ-2,100 יהודים, רוב תושביה.
יהודי גלובנו > בשואה

בימים הראשונים לכיבוש גלובנו בספטמבר 1939, הוציאו הגרמנים להורג מספר מיהודיה, ובינואר 1940 ערכו פולנים מקומיים פרעות ביהודי העיר, וחיללו את בית העלמין היהודי בה. בתקופה זו הגיעו לגלובנו פליטים יהודים רבים ממערב פולין, עד שבקיץ 1940 עמד מספר יהודי העיר על כ-5,600 איש. לראשות היודנרט בעיר מונה אברהם רוזנברג.
במאי 1940 הועברו יהודי העיר לגטו בן ארבעה רחובות שהוקם במרכזה, אשר הוקף בגדר תיל, אך נותר פתוח. יהודי העיר נשלחו מדי יום לעבודות כפייה בחוות הסביבה, וחלקם נלקחו למחנות עבודה, מהם רובם לא שבו.
בספטמבר 1940 האשימו הגרמנים את יהודי העיר בדליקה שפרצה בבתים שהיו שייכים להם בעבר, וכעונש על כך צומצם שטח הגטו, והוא נסגר. בסוף פברואר 1941 החלו הגרמנים בגירוש יהודי העיר לגטו ורשה, תוך עריכת מצוד אחר יהודים מסתתרים, עד שנותרה העיר ריקה מיהודים.
גייבראש ת'ריפווד

| --- | --- |

 יוצרים:  רון גילברט 
 מידע
 מקצוע:  שודד ים
 
גייבראש ת'ריפווד (אנגלית: Guybrush Threepwood) הוא דמות בדיונית המשמשת כגיבורה הראשי של סדרת משחקי ההרפתקאות אי הקופים מאת לוקאס ארטס. מדובב על ידי השחקן דומיניק ארמאטו במשחק השלישי, הרביעי, החמישי והשישי, כמו גם במשחקים המחודשים והמשופרים של הסוד של אי הקופים ואי הקופים 2: נקמתו של לה צ'אק. למרות שהוא "פיראט אדיר" לפי השקפתו, הוא גיבור די מגושם ולא מאורגן לאורך כל הסדרה. הבדיחה שרצה לאורך כל המשחקים היא כאשר דמויות מבלבלות את שמו החריג של גייבראש ת'ריפווד, בכוונה או בטעות.
שם

מקור השם "גאיבראש" מגיע בחלקו מ"דלקס פיינט" (Deluxe Paint), בתוכנה בה יצרו את הדמות. מכיוון שלדמות לא היה שם בשלב זה, הקובץ נקרא פשוט "גאי" (בחור). כאשר הקובץ נשמר, סטיב פרסל, האמן האחראי על הדמות, הוסיף "בראש" לשם הקובץ, המציין שזה היה "קובץ המברשת" של Deluxe Paint עבור הדמות "גיא". שם הקובץ היה אז "guybrush.bbm", כך שהמפתחים בסופו של דבר פשוט התחילו להתייחס ל'בחור' חסר השם הזה בתור "גאיברש". שם המשפחה של "גייבראש ת'ריפווד" הוחלט בתחרות חברה והוא נגזר ממשפחת הדמויות של פ. ג'. וודהאוס, כולל גלאד ת'ריפווד ופרדי ת'ריפווד (עימו הוא חולק מאפיינים דומים). על פי השמועות, "ת'ריפווד" היה גם השם של דמות ה-RPG של דייב גרוסמן.
הופעות במשחקים

גילו של גייבראש אינו מוגדר במשחק, למרות שהוא עשוי להיות בן שבע עשרה בסוד אי הקופים; במשחק השני, אי הקופים 2: נקמתו של לה צ'אק, תוך השגת זיהוי מזויף (כרטיס ספרייה) בספריית פאט סיטי, פליטת לשון ("תשע....טועה, עשרים ואחת") מעידה על כך שהוא עשוי להיות תשע עשרה. הוא בן עשרים ב"קללת אי הקופים" כשהוא מוכיח ל - דינגי דוג (Dinghy Dog) כשהוא מנסה לנחש את גילו של גאיברש ו-גאיברש מוכיח זאת עם כרטיס החבר שלו באגודת השחקנים של סקאם (SCUMM Actors Guild), אם כי, ב-מעשיות אי הקופים, איליין מציינת שזה היה שלוש שנים בין אי הקופים 2 ל -3 (היא הייתה בזעם אבעבועות במהלך ההצהרה הזו, ושסטן הזכיר שזה שלושה חודשים). הבריחה מאי הקופים מתרחשת שלושה חודשים אחרי קללה, בעקבות ירח הדבש של גאיבראש ואיליין, בעוד שצוין במשחק שמעשיות אי הקופים מתרחשים בערך עשר שנים מאז שגיאבראש הפך להיות פיראט, מה שהופך אותו לגיל 27-28. עם זאת, גאיבראש משקר לעיתים קרובות לגבי גילו, למשל אומר לספרן שהוא בן 21 בספריית פאט סיטי הנזכרת לעיל ב"נקמתו של לה צ'אק".
קידום וקבלה

אולפני סימביוט (Symbiote Studios) ו-לוקאס ארטס הכינו פסל שכולל קרב חרבות בין גייבראש ת'ריפווד מול לה צ'אק.
IGN חשבה שגיאברוש הוא אחת הדמויות הבודדות שיהיו חזקות מספיק כדי לסדרת סרטים משלהן, כינתה אותו "משעשע להפליא" וציינה שההומור הוא אחת התכונות המכרעות שלו. גאיבראש נכלל בהצבעה של GameSpot לגיבור משחקי הווידאו הגדול בכל הזמנים. גאיבראש הודח בסיבוב הראשון כשהתמודד מול וונדר (Wander) מ - Shadow of the Colossus, וגרפה 46.5% מהקולות. מגזין אמפייר הכתירה את גאיבראש בתור הדמות השביעית בגודלה במשחקי הווידאו, ואמרה שהוא "ככל הנראה הדמות האהובה ביותר בהיסטוריית משחקי הרפתקאות הצבע והקלק". UGO Networks רשמה את גאיבראש כאחד הגיבורים הטובים ביותר שלהם בכל הזמנים. כאשר דיברו על פיראטים, UGO כינו את גאיבראש "הגיבור המושלם להרפתקת פיראטים קלילה". טום צ'טפילד, שכתב עבור האובזרבר, ציין את גאיבראש כאחת מ-10 הדמויות הטובות ביותר במשחקי הווידאו, ואפיין את גאיבראש כ"נוכחות בלתי נשכחת באינספור חיי משחק מתהווים, מברכיו המפותלות ועד כישורי החרב הפחות ממשיים שלו". גאיבראש גם היה רשום בשיאי גינס כדמות משחק הווידאו ה-38 ברשימת המובילים. בשנת 2012, GamesRadar דירג אותו כגיבור העשירי הטוב ביותר במשחקי וידאו, והוסיף "הוא אולי לא הגיבור המפחיד ביותר[...], הוא מסתדר עם השנינות החדה והתושייה שלו", וש"הוא לא רק פיראט לא סביר, אבל גם גיבור לא סביר". בשנת 2021, רייצ'ל ובר מ - GamesRadar דירגה את גייבראש ת'ריפווד במקום ה-30 מתוך "50 דמויות משחק הווידאו האייקוניות שלהם". HobbyConsolas כללה את גאיבראש ב"30 הגיבורים הטובים ביותר ב-30 השנים האחרונות".
הערות שוליים

↑  Tong, Sophia (2010-03-10). "Monkey Island 2 SE takes LeChuck's Revenge on consoles, PC this summer". GameSpot. אורכב מ-המקור ב-14 במרץ 2010. נבדק ב-15 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Grossman, Dave (2009-10-11). "Guybrush Threefoot". Telltale Games. ארכיון מ-2013-10-06. נבדק ב-2009-12-01.
1 2  GameSpot, "Storytime with Ron Gilbert - PAX Australia 2013 Keynote" (אורכב 07.03.2016 בארכיון Wayback Machine), Ron Gilbert, 7 July 2013, accessed 22 March 2015
↑  "Frequently asked questions about Monkey Island". אורכב מ-המקור ב-2007-08-17. נבדק ב-2006-08-27.
↑  "How old is Guybrush exactly? - Page 3 - Telltale Games Forums". Telltalegames.com. ארכיון מ-2012-10-09. נבדק ב-2012-08-03.
↑  "Monkey Island Statue". Symbiote Studios shop. אורכב מ-המקור ב-15 בדצמבר 2010. נבדק ב-20 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jesse Schedeen (8 באפריל 2008). "Franchise Players". IGN. ארכיון מ-31 באוגוסט 2011. נבדק ב-20 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "All Time Greatest Game Hero". GameSpot. 1 בספטמבר 2009. אורכב מ-המקור ב-18 באוקטובר 2012. נבדק ב-20 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  James Dyer; David McComb; Alastair Plumb; David Scarborough. "The 50 Greatest Video Game Characters". Empire. ארכיון מ-24 במרץ 2012. נבדק ב-10 במאי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  UGO Team (21 בינואר 2010). "Best Heroes of All Time". UGO Networks. אורכב מ-המקור ב-25 באוגוסט 2012. נבדק ב-3 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Treasure Chest: UGO's Pirate Guide". UGO Networks. אורכב מ-המקור ב-7 בינואר 2009. נבדק ב-20 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Chatfield, Tom (8 באוגוסט 2010). "The 10 best video-game characters". The Observer. ארכיון מ-27 בספטמבר 2013. נבדק ב-7 במאי 2011. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Jube (17 בפברואר 2011). "Guinness World Records Top 50 Video Game Characters". VE3D. IGN. אורכב מ-המקור ב-21 בפברואר 2011. נבדק ב-8 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "100 best heroes in video games". GamesRadar. ארכיון מ-11 בנובמבר 2012. נבדק ב-20 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Weber, Rachel (8 בנובמבר 2021). "50 iconic video game characters". gamesradar. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Los 30 mejores héroes de los últimos 30 años". במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
ג'ודו בישראל

איגוד הג'ודו בישראל אחראי על תחרויות הג'ודו בישראל. אחת לשנה מתקיימת אליפות ישראל בג'ודו.
במשחקים האולימפיים זכו הג'ודוקא הישראלים ב-9 מדליות אולימפיות, מהן 3 כסף ו-6 ארד. יעל ארד זכתה במדליית כסף (ברצלונה 1992) ובכך הייתה לספורטאית הישראלית האולימפית הראשונה שזכתה במדליה אולימפית ולמחרת היום אורן סמדג'ה זכה במדליית ארד. ענבר לניר ורז הרשקו (פריז 2024) זכו במדליות כסף אולימפיות בג'ודו. אריק זאבי (אתונה 2004), ירדן ג'רבי, אורי ששון (ריו דה ז'ניירו 2016), נבחרת ישראל בג'ודו (טוקיו 2020) ופיטר פלצ'יק (פריז 2024) זכו במדליות ארד נוספות.
באליפויות העולם זכו הג'ודוקאים הישראלים ב-15 מדליות, מהן 3 זהב, 4 כסף ו-8 ארד. אלופי העולם הישראלים הם: ירדן ג'רבי (ריו דה ז'ניירו 2013), שגיא מוקי (טוקיו 2019) וענבר לניר (דוחה 2023). סגני אלופי העולם הם: יעל ארד (המילטון 1993), אורן סמדג'ה (צ'יבה 1995), אריק זאבי (מינכן 2001) וירדן ג'רבי (צ'ליאבינסק 2014). זוכי מדליות ארד באליפויות העולם הם: יעל ארד (ברצלונה 1991), אליס שלזינגר (רוטרדם 2009), גולן פולק (אסטנה 2015), טל פליקר (בודפשט 2017), גפן פרימו (בודפשט 2021), נבחרת ישראל בג'ודו (טשקנט 2022), פיטר פלצ'יק (דוחה 2023) ורז הרשקו (דוחה 2023).
במסגרת אליפויות אירופה זכו הג'ודוקאים הישראלים ב-41 מדליות, מהן 8 זהב, 9 כסף ו-24 ארד.
ישראל אירחה באקספו תל אביב את אליפות אירופה בג'ודו לשנת 2018. בתחרות השתתפו 368 ג'ודוקאים מ-44 מדינות.
היסטוריה

הג'ודו החל בפריצתו הגדולה בישראל עם העלייה הגדולה של שנות ה-50, אז הקימו צעירים שעסקו בג'ודו בארצות מולדתם מועדונים להדרכת ועיסוק בג'ודו ביניהם: רוז'ה מטודי בתל אביב, מוריס סמדג'ה בבאר שבע, אמיל (חיים) ועקנין בחיפה, שרלי אויזרט באשדוד, יהודה ון דיאז ברמת חן, נתן סימון בחיפה ובירושלים. אחריהם פעלו דניס הנובר ושלמה פייגה במולדת, אדמונד בוזגלו בעפולה ובחיפה וגדי סקוניק בתל אביב.
היסטוריה > שנות ה-60 של המאה ה-20 > 1961

הג'ודו הוכנס למכביה השישית (1961) אך עדיין לא כענף מן המנין.
היסטוריה > שנות ה-60 של המאה ה-20 > 1965

ב-1965 הוקמה ה"התאחדות הישראלית לג'ודו", שבראשה עמד משה פלדנקרייז ונערכו תחרויות לקביעת הייצוג במכביה, שהתפתחו לאליפויות ישראל בג'ודו.
היסטוריה > שנות ה-70 של המאה ה-20

"התאחדות הישראלית לג'ודו" בראשות עמוס גרינשפן הצליחה להתקבל לאיגוד האירופי לג'ודו.
היסטוריה > שנות ה-70 של המאה ה-20 > 1971

ב-1971 נערך קורס מאמני ג'ודו ראשון במכון וינגייט. השתתפו: עמוס גרינשפן, אלי קרסנטי, מוריס סמדג'ה, לב, אדמונד בוזגלו, עמוס גלעד, יעקב אזולאי, רוברט קריאף, יורם הדר וורנר לאופולד.
היסטוריה > שנות ה-70 של המאה ה-20 > 1972

ב-1972 מוזגה התאחדות הישראלית לג'ודו אל ההתאחדות לספורט בישראל.
במחצית השנייה של שנות השבעים הופיעו הישגים בינלאומיים ראשונים, כולל מדליות באליפויות בריטניה, בלגיה, סקנדינביה וארצות הברית.
היסטוריה > שנות ה-70 של המאה ה-20 > 1976

הג'ודוקא הראשון שייצג את ישראל במשחקים האולימפיים היה יונה מלניק, שהשתתף באולימפיאדת מונטריאול (1976). הוא הפסיד בסיבוב הראשון.
היסטוריה > שנות ה-80 של המאה ה-20 > 1984

באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) קבע אדי קואז את ההישג הטוב ביותר של המשלחת הישראלית, לאחר שסיים במקום שביעי בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג. ישראלי נוסף שהתחרה היה משה פונטי (עד 78 ק"ג) שהפסיד בסיבוב הראשון.
היסטוריה > שנות ה-80 של המאה ה-20 > 1988

המשלחת הישראלית לאולימפיאדת סיאול לא כללה אף ג'ודוקא.
היסטוריה > שנות ה-90 של המאה ה-20 > מדליה אולימפית ראשונה לישראל

לראשונה ספורטאים ישראלים זכו במדליות אולימפיות. המשלחת הישראלית לאולימפיאדת ברצלונה כללה 4 ג'ודוקא. יעל ארד זכתה במדליית כסף (משקל עד 61 ק"ג) ובכך הייתה לספורטאית הישראלית הראשונה שזכתה במדליה אולימפית. יממה לאחר מכן, אורן סמדג'ה זכה במדליית ארד (משקל עד 71 ק"ג). עמית לנג (משקל עד 60 ק"ג) הפסיד בסיבוב הראשון ובקרב השני ברפסג' וסיים מבקום 13 וסימון מגלשווילי (משקל עד 95 ק"ג) הפסיד בסיבוב הראשון ודורג במקום 21.
ראו גם

ג'ודו במשחקים האולימפיים
הערות שוליים

↑  עמוס גלעד, תולדות הג'ודו בישראל. מתוך הספר "דרך הגמישות"
↑  אלכס דורון, אדי קואז קבע "שיא ישראלי", מעריב, 6 באוגוסט 1984
↑  הספורטאים שלנו בלוס אנג'לס, ג'ודו, מעריב, 29 ביולי 1984
גלובסטר

גופה שנסחפה אל החוף בסיינט אוגוסטין, פלורידה בשנת 1896
גלובסטר או בלוב (באנגלית: globster או blob) הוא גוף של אורגניזם לא מזוהה שנסחף לחוף מן הים או כל גוף מים אחר. איוואן סנדרסון(אנ') טבע את המונח בשנת 1962 במאמר שנקרא "הגלובסטר הטזמני" המתאר מחקר שערך על גופה גדולה שנסחפה לחופי טזמניה בשנת 1960 שתוארה כך: "לא ניתן היה לזהות בה עיניים, לא היה לה ראש מוגדר והיא הייתה חסרת מבנה שלדי כלשהו". ההבדל בין גלובסטר לבין גופות אחרות הנסחפות לחוף הוא שגלובסטרים אינם ניתנים לזיהוי בקלות על ידי צופים לא מומחים ובדרך כלל גם יוצר מחלוקת בנוגע לזהותו של האורגניזם. למעשה, גלובסטרים עשויים לעיתים להיראות כה מוזרים עד שהמחלוקת לגבי הזהות ממשיכה גם אחרי שהאורגניזם זוהה כביכול על ידי מדענים, ולכן מהווה בדרך כלל כר פורה לפעילותם של קריפטוזואולוגים.
חלק מהגלובסטרים שהתגלו עד כה היו חסרי עצמות או כל מבנה אחר שניתן לזהות באמצעותו את האורגניזם וחלקם בעלי עצמות, סנפירים, זרועות ציד(אנ'), עיניים ואלמנטים אנטומים אחרים המאפשרים לצמצם את מרחב האפשרויות של האורגניזם המקורי ולעיתים אף לזהותו בוודאות. אלו שלא ניתן היה לזהות בוודאות תוארו לעיתים כמפלצות ימיות והזינו אגדות ומיתולוגיות על יצורים אלו, ומכאן הקשר ההדוק של הגלובסטרים למחקר שנעשה במסגרת הקריפטוזואולוגיה.
פתרון פרשיות גלובסטר

גלובסטרים רבים זוהו בתחילה כתמנונים מפלצתיים למרות שהסתבר לאחר בדיקה מעמיקה יותר כי מדובר בגופות מרקיבות של לווייתנים או כרישים גדולים. בפרשת "הבלוב הצ'יליאני" (באנגלית: "The Chilean Blob") שהתגלה בשנת 2003 הסתבר שהגלובסטר היה בסך הכל גוש שומן שנפלט מגופותיהם של לווייתנים שהרקיבו ולא אורגניזם שחי בעבר כגוף אחד. גלובסטרים אחרים נחשדו תחילה כגופות של פלזיוזאורים עתיקים שנותרו בחיים, אולם מחקר גילה שהם גופות של כריש ענק שהתעוותו עם הזמן. יחד עם זאת, גלובסטרים רבים עדיין לא זוהו באופן המניח את הדעת ונותרים כתעלומות פתוחות. גופות של דיונון ענק ודיונון עצום, אחד היצורים החיים הגדולים ביותר הקיימים כיום, יכולים לספק הסבר לחלק מהמקרים, במיוחד עבור הגלובסטרים שזוהו כתמנונים מפלצתיים.
חלק מהגלובסטרים נחקרו רק אחרי שהם הרקיבו במידה כזו שלא מאפשרת לבסס את קיומו של מין חדש על בסיסם בלבד. במקרים מסוימים, בדיקת סמני DNA יכולה לאשש את השתייכות הגלובסטר למין ידוע, כפי שקרה בפרשת "הבלוב מניופאונדלנד" שהסתיימה בכך שהוכח כי רקמת הגלובסטר היא של ראשתן גדול-ראש. באמצעות הפרשה הזו החוקרים גם יכלו להסיק בדיעבד גם על פרשיות גלובסטרים אחרות בהתבסס על תיאורם הפיזי הדומה של הגלובסטרים.
גלובסטרים מפורסמים

על פי סדר כרונולוגי:
"המפלצת מסטרונסאיי, אורקני, סקוטלנד" (1808)
"המפלצת מסיינט אוגוסטין" (1896)
"הגופה מהאי דאנק" (1948)
"הגופה ממלבורן-הובארט" (1958)
"הגלובסטר הטזמני" (1960)
"הגלובסטר הניו זילנדי" (1968)
"הגלובסטר הטזמני השני" (1970)
"הגלובסטר מחוף מאן היל" (1970)
"הבלוב מברמודה" (1988)
"הגלובסטר מגודטהאב" (1989)
"הבלוב מהאיים ההברידיים" (1990)
"הבלוב הברמודי השני" (1995)
"הגלובסטר מצפון קרוליינה" (1996)
"הבלוב מנאנטוקט, מסצ'וסטס" (1996)
"הבלוב הברמודי השלישי" (1997)
"הגלובסטר מחוף ארבעת המילין, טזמניה" (1997)
"הבלוב מניופאונדלנד" (2001)
"הבלוב הצ'יליאני" (2003)
"המפלצת ממונטאוק" (2008)
גלובליזציה תרבותית

סניף מקדונלד'ס במוסקבה, 2008
השינויים הכלכליים והפוליטיים הכרוכים בתהליך הגלובליזציה הביאו עימם שינויים עמוקים בתרבותן של רוב החברות בעולם. המרכזי שבהם הוא האחדה של התרבות העולמית. תרבויות שונות רוכשות מאפיינים אחת מהשנייה, במגוון תחומים - החל מהתפשטות המותגים בתחום המזון וההלבשה ועד לפריחתן של התורות הרוחניות של העידן החדש ברחבי העולם.
בראשיתו של התהליך, נראה היה כי מדובר בהשתלטות של תרבות המערב, ובמיוחד של תרבותה של ארצות הברית, על כל שאר התרבויות בעולם (ולכן כונה התהליך אמריקניזציה). אך עם חלוף הזמן, החלו רבים לטעון כי תופעה זו אינה חד-כיוונית, ולראייה הם מצביעים על הגירתן של תופעות תרבותיות דוגמת הבודהיזם ממזרח למערב, הגירה שהחלה בשנות ה-70 ועם חלוף השנים הואצה ונכנסה לזרם התרבותי המרכזי.
הגורמים לשינויים תרבותיים אלו, לפי חוקרים שונים, הם שילוב של הטכנולוגיה החדשה ושל השינויים הכלכליים. מחד, אמצעי התקשורת הבינלאומיים החדשים מאפשרים זרימה של מוצרים תרבותיים בין מדינות. דוגמה בולטת אחת היא רשת MTV, שבאמצעות הפקת תוכניות זולות ושידורן לכל רחבי העולם בטלוויזיה לוויינית הפכה למעצבת תרבות מהחשובות של שנות ה-90. הופעתה של רשת האינטרנט, ובעקבותיה של תרבות האינטרנט הביאה גם היא למאפיינים תרבותיים משותפים מעבר לגבולות גאוגרפיים.
גם לשינויים הכלכליים משקל בהפיכתה של התרבות לגלובלית. הגלובליזציה של הסחר איפשרה יבוא ויצוא של מוצרי צריכה בין מדינות, ולכן איפשרה לבני מדינות שונות לחלוק את אותם מוצרי הצריכה.
לטענת רבים, אופיים הרב-לאומי של התאגידים החדשים, בשילוב עם הגלובליות של אמצעי התקשורת החדשים, איפשרו לפרסום ולמיתוג להגיע לרמות שלא נודעו בעבר, ובכך ליצור חברה שבה המותג הוא בעל חשיבות עליונה. לפי טענה זו, הרדיפה אחר המותגים הכרוכה בתהליך הגלובליזציה מביאה למסחור של החברה, ובכך להשתלטות תאגידים מסחריים על כל המרחבים הציבוריים. כך נע מרכז החיים הציבוריים מהפארק אל מרכז הקניות, ומופעי תרבות הופכים להיות בחסות מסחרית. תופעה זו גוררת, לטענת מתנגדיה, הכתבה של התכנים התרבותיים על ידי התאגידים המסחריים וחוסמת תופעות תרבותיות שאינן אהודות עליהם.
עולם מקומיות

לצד תופעות הגלובליזציה, נראו בשנים האחרונות גם תופעות רבות של לוקליזציה או הסתגרות של חברות בתוך עצמן (ראו גם: אנטי-גלובליזציה). הסוציולוג בנג'מין בארבר ניסה להסביר תופעה זו באמצעות המושג גלוקליזציה, או בתרגומו של אורי רם - עולמקומיות. זהו ניסיון להסביר התפתחות זו בכלים של הדיאלקטיקה ההגליאנית.
אל מול התיזה - השינויים הכלכליים והפוליטיים שנסקרו לעיל - קמה אנטיתיזה - תנועה, שעיקרה תרבותית, המתנגדת לשינויים התרבותיים שבעקבותיהם. אך כפי שמקובל בדיאלקטיקה, התיזה והאנטיתיזה אינם ניצבים זה מול זה ללא שינוי אלא יוצרים סינתזה. הסינתזה, במקרה זה, הוא עולם המורכב משתי תנועות, מק'וורלד ו'ג'יהאד כפי שמכנה אותן בארבר, שמחד נאבקות זו בזו אך מאידך מפרות זו את זו. תוצאתה של דיאלקטיקה זו היא, לדוגמה, ארגונים דוגמת אל-קאעידה, שהם מצד אחד פרטיקולריסטיים ומתנגדים לערכי הגלובליזציה, ומאידך - משתמשים באמצעים שצמחו עם הגלובליזציה, ממבנה רשת ועד דואר אלקטרוני.