stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחמוד אל-מבחוח
ביוגרפיה > פרשת הריגתו > בתקשורת ובתרבות הישראלית

אף שמדינת ישראל הרשמית לא התייחסה כלל להריגתו (אישור או הכחשה), העיתונות בישראל הניחה זאת כדבר ידוע ופרסמה את האירוע כפעולה ישראלית. כך, למשל, הייתה כותרתו הראשית של "ידיעות אחרונות" ב-22 בפברואר 2010: "בעקבות סוכני המוסד". יוסי מלמן כתב במאמר פרשנות ב"הארץ" ב-3 בפברואר:
ממשלת ישראל לא צריכה לענות על השאלה אם לוחמי המוסד הם שחיסלו בדובאי את איש החמאס מחמוד אל-מבחוח; החיוכים של שרי הממשלה בצאתם מהישיבה השבועית ביום ראשון אמרו הכל. אכן, אפשר לחוש שביעות רצון. המודיעין היה אמין ומדויק והביצוע ללא תקלות. אף שאל-מבחוח ידע שהוא נמצא על הכוונת של המודיעין הישראלי ונקט אמצעי זהירות קפדניים, הצליחו המתכננים להגיע אליו.
כעבור למעלה משנתיים כתב הפרשן רונן ברגמן:
הכישלון המיוחס למוסד בחיסול בדובאי לפני כשנתיים, שגרם נזק קשה מאוד ליחידות המבצעיות של הארגון, עדיין מוסיף לתת אותותיו... נתניהו, שנכווה כבר במבצעים שאישר אחרי שהמוסד הבטיח ש"הכל יהיה בסדר" - בניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל ב-1997 ובחיסול מבחוח ב-2010 - מגלה יתר ביקורתיות כלפי המוסד.
לעומת זאת העיתונאי גד שמרון כתב בספרו:
למרות הרעש התקשורתי, המטרה הושגה. מבחוח סולק, ארגון הרכש של החמאס נפגע קשה, אף לא אחד ממבצעי הפעולה נלכד וכל העקבות שהשאירו לכאורה המבצעים בשטח הובילו לסמטה ללא מוצא.
בהשראת הפרשה הוציא לאור יומי עיני את הרומן "דובאי" (תשע"א 2010), ב-2013 יצא לאקרנים סרט קומדיה בשם "כידון" וב-2015 שודרה סדרת הטלוויזיה "כפולים". פרשת מבחוח נתנה השראה לעלילה בעונה השנייה של הסדרה "עספור". במאי 2024, שודר מערכון קצר הלועג לפרשה, בפרק השלישי של העונה השישית בתוכנית המערכונים הסאטירית "היהודים באים"
הערות שוליים

↑  החיסול בדובאי: "אל-מבחוח עונה למוות", באתר וואלה, 29 בינואר 2010
↑  רון בן ישי, חיסול מפקד הברחות הנשק, ומסר לחוטפי שליט, באתר ynet, 29 בינואר 2010.
↑  שלמה צזנה, דיסקין: "ככל שהמשא ומתן יתקדם - הטרור יתגבר", באתר ישראל היום, 13 בספטמבר 2010
↑  יואב זיתון, חוסל אחיינו של מחמוד אל-מבחוח, באתר ynet, 3 באוגוסט 2014
↑  ההתנקשות באיש חמאס מעוררת הדים בעולם, דיווח של Associated Press, 8 במרץ 2010 (באנגלית)
↑  אבי יששכרוף, עיזאת ירישק, בכיר בחמאס: ישראל חיסלה בדובאי את מחמוד אל מבחוח, רוצחם של אילן סעדון ואבי סספורטס, באתר הארץ, 29 בינואר 2010
↑  אבי יששכרוף, דיווח באירלנד: מחסליו של מחמוד אל-מבחוח השתמשו בדרכונים איריים, באתר הארץ, 5 בפברואר 2010
ג'קי חורי, מחמוד נאסר, סגנו של אל-מבחוח: מדינה ערבית עומדת מאחורי החיסול, באתר הארץ, 2 במרץ 2010
↑  יוסי מלמן ודן רביב, "מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין", הוצאת ידיעות ספרים, 2012, עמודים 441–450.
↑  מתוך הסרט "סיכול במעגל סגור" של יואב לימור
↑  ג'קי חורי ואבי יששכרוף, מפקד משטרת דובאי: מחסלי אל-מבחוח - 11 אירופאים במדי טניס, באתר הארץ, 15 בפברואר 2010
↑  "מחסלי מבחוח השתמשו בזהות חלל צה"ל", באתר ynet, 10 באוקטובר 2010
↑  עוד 16 חשודים מבוקשים על ידי האינטרפול, באתר הארץ, 8 במרץ 2010
↑  "בריטי השתמש בדרכון אמיתי בחיסול מבחוח", באתר ynet, 16 במאי 2010
↑  איי.פי, אורי ברודסקי החשוד כסוכן מוסד ערער על הסגרתו לגרמניה מפולין, באתר הארץ, 20 ביולי 2010
↑  אסף אוני, ברלין, פרשת "אורי ברודצקי": גרמניה תסתפק בקנס, באתר ynet, 16 בינואר 2011
↑  אפקט דובאי: בריטניה מגרשת דיפלומט ישראלי, אתר רשת
↑  זיוף הדרכונים: אוסטרליה מגרשת דיפלומט ישראלי, באתר ynet, 24 במאי 2010
↑  ברק רביד, "השלום של טראמפ: הסכמי אברהם והמהפך במזרח התיכון", הוצאת ידיעות ספרים, 2021; עמ' 127
↑  יוסי מלמן, מלכוד החיסולים, באתר הארץ, 3 בפברואר 2010
↑  כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי (2024-05-25), היהודים באים | חיסול מבחוח (מתוך עונה 6, פרק 3), נבדק ב-2024-05-26
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007461489105171  GND: 1204059683  ISNI: 0000 0001 1501 8412  LCCN: no2011017196  VIAF: 167570144   WorldCat (עם VIAF): 167570144
שמחה הכהן פרוידמן

| --- | --- |
 לידה:  1621
 פטירה:  1671 (בגיל 50 בערך)
 מקום פעילות:  האימפריה העות'מאנית (1453–1844) בלגרד, האימפריה העות'מאנית, בודה
 תקופת הפעילות:  ?–1671 
 רבותיו:  יהודה לירמה
 תלמידיו:  יוסף אלמושנינו
 חיבוריו:  "שמות הגיטין"
 
הרב שמחה אפרים בן גרשון הכהן פרוידמן (1621, בלגרד, האימפריה העות'מאנית – 1671, בלגרד, האימפריה העות'מאנית) היה הרב הראשי של יהודי בלגרד בשנים 1642–1668 ולתקופה קצרה גם הרב הראשי של יהודי בודה.
ביוגרפיה

שמחה הכהן פרוידמן נולד בבלגרד למשפחה אשכנזית. אמו הייתה ילידת בודה ובת למשפחת רבנים במקום. חמיו היה הרב אפרים הכהן בעל ה"שער אפרים" ורב הקהילה בבודה. למד בישיבה שהקים רבי יהודה לירמה והיה תלמידו המובהק.
ב-1642, לאחר פטירת רבו מונה לרב הראשי של יהודי בלגרד. הוא היה הרב האשכנזי הראשון בבלגרד אשר כיהן בקהילה ספרדית.
ב-1647 הוציא לאור בוונציה 29 מתשובותיו של רבו יהודה לירמה בשם "פליטת בית יהודה".
ב-1657 פרסם בוונציה את ספרו "שמות הגיטין" שעסק בכתיב נכון של שמות ושמות משפחה יהודיים, לאור זרם הפליטים היהודים שעבר באירופה מארצות שונות. הרב שמחה הכהן דיבר יידיש ולאדינו, ופסיקותיו נודעו מחוץ לבלגרד בקרב אשכנזים ובקרב ספרדים.
ב-1668 הוצעה לשמחה הכהן משרת הרב הראשי של בודה והוא עזב את בלגרד, ובמקומו מונה חתנו יוסף אלמושנינו. לאחר מינויו הוברר שקיימת תקנה הלכתית שאדם שלו קרובי משפחה לא יוכל לכהן במשרת הרב הראשי, ומאחר ולרב שמחה הכהן היו קרובי משפחה בעיר, הוא נאלץ לעזוב את תפקידו ולשוב לבלגרד.
הרב משה בן נסים בנבנישתי מקושטא מתאר בספרו "פני משה" את הרב שמחה בן גרשון הכהן:
”החכם השלם, הדיין מצוין, סיני ועוקר הרים”
הרב שמחה בן גרשון הכהן הלך לעולמו בבלגרד ב-1671 והוא בן 50 ובה גם נקבר. קברו אבד או נהרס, ככל הנראה במהלך כיבוש העיר על ידי מלוכת הבסבורג במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה ב-1688.
ביאורים

↑  הקהילה בבודה נהגה לפי הלכות קהילת וינה בעניין זה, ובהתאם לתקנות הדיין אריה שרגא פייביש מווינה.
הערות שוליים

↑  הקהילה היהודית בבלגרד, חכמים, רבנים ודיינים, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, 1988, עמודים 59-58.
1 2  ג'ני לבל, עד הפתרון הסופי, היהודים בבלגראד 1541–1942, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006, עמוד 55-54.
↑  Kinga Frojimovics, Jewish Budapest: Monuments, Rites, History, Central European University Press, Budapest, 1999, page 33.
↑  הרב שמחה בן גרשון הכהן פרוידמן, באתר encyclopedia.com (באנגלית).
↑  "פני משה", שאלה יט', בתוך: ג'ני לבל, עד הפתרון הסופי, היהודים בבלגראד 1541–1942, עמוד 35.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524985005171  GND: 1089707290  ISNI: 0000 0000 5464 7820  LCCN: nr94012965  VIAF: 308274798   WorldCat (עם VIAF): 308274798
איניאס

| --- | --- |

 אב:  אנכיסס 
 אם:  אפרודיטה 
 בן או בת זוג:  לביניה, קראוסה 
 צאצאים:  אסקאניוס, אנתמונה, סילוויוס, אטיאס, אימיליה 
 
פדריקו ברוצ'י, "איניאס נמלט מטרויה", 1598
איניאס נושא את אנכיסס על גבו. כד יווני בסגנון הדמויות השחורות, 520–510 לפנה"ס לערך.
אַינֵיאָס (ביוונית: Αινείας; בלטינית: Aeneas) הוא דמות אגדית, נמנה עם גיבורי מלחמת טרויה, אל למחצה, בנם של אנכיסס (אנ') ושל האלה ונוס, ואביה הקדמון של משפחת היוליים, משפחתו של יוליוס קיסר.
המיתוס

כשכבשו היוונים את טרויה, רצה איניאס להישאר בעיר כדי לנקום בהלנה, אך אמו ביקשה שיימלט. בדרכם מתה אשתו קראוסה (אנ'), והוא המשיך עם אביו אנכיסס ובנו להפליג אל מולדת חדשה תוך כדי שהוא נושא את פסל האלה אתנה – הפלאדיום (אנ'). ונוס שכנעה את יופיטר להישבע לה שבנה ימלוך על איטליה, והובילה את איניאס אל המלכה דידו בקרתחדשת. בקרתאגו סיפר איניאס לראשונה את פרשת הסוס הטרויאני.
בהמשך שמע איניאס את הנבואה שעל פיה ימלוך באיטליה ובכל תבל, ובמצוות האל מרקוריוס עזב את קרתאגו והמשיך במסע. דידו המאוהבת זעמה על עזיבתו, והתאבדה בשריפה. במסעו ירד איניאס בהדרכת סיבילה לשאול, שם פגש את דידו, אשר נמלטה מפניו אל בעלה הראשון ושם פגש גם את אביו המת, שהראה לו את צאצאיו העתידים להיות מנהיגי רומא. לאחר נדודים רבים הגיע איניאס לאיטליה, והשתתף בקרבות קשים עם המתנגדים לכניסתו. איניאס נפצע בקרב, ונוס אמו נתנה לו צמח בעל סגולות מרפא. בסיום הפך איניאס ליצור פלאי על־אנושי, התגבר על אויביו, והיה לאביו של מייסד אלבה לונגה, ממנה באו רמוס ורומולוס, מייסדי רומא.
היצירות הספרותיות

ההיסטוריון היווני הלאניקוס מלסבוס (המאה ה־5 לפנה"ס) כתב ביצירתו "טרואיקה" על נדודיו של איניאס לאחר נפילת טרויה. אולם סיפור עלילותיו של איניאס מגולל בעיקר באפוס "אינאיס" (או "איניאדה") של המשורר הרומאי ורגיליוס (נכתבה בין השנים 29–19 לפסה"נ).
על פי עדויות ארכאולוגיות, המיתוס בדבר הקשר בין איניאס לרומא היה ידוע באטרוריה כבר בסוף המאה ה־6 לפנה"ס. ב"טרואיקה" מופיע האזכור המוקדם ביותר בספרות של הקשר בין איניאס לרומא. מיתוס זה נזכר מאוחר יותר אצל הסופרים הרומים: באפוס "המלחמה הפונית" של המשורר גנאיוס נאיוויוס (המאה ה־3 לפנה"ס), באפוס "האנאלים" (אנ') של המשורר קווינטוס אניוס (המאה ה־2 לפנה"ס), ובספר "ההתחלות" (אנ') של קאטו הזקן. המיתוס זכה לתפוצה רבה בזמן המלחמות הפוניות.
סיפור חייו של איניאס מתואר גם בספרה של אורסולה לה גווין, "לאוויניה". בספר זה מוצג הסיפור מנקודת מבטה של אשתו.
ראו גם

איניאידה
דידו ואניאס
לקריאה נוספת

עדית המילטון, מיתולוגיה, מסדה, 1982, פרק טז. הרפתקאותיו של איניאס, עמ' 182–195.
אפי זיו, המיתולוגיה הרומית, כנרת זמורה-ביתן, 2024, עמוד 16–45.
הערות שוליים

1 2  רחל צלניק, רומא: אימפריאליזם ואימפריה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א, יחידה 2, עמ' 105–106.
| המיתולוגיה הרומית ודת רומא העתיקה |
| --- | --- | --- |
| אלים עיקריים | אפולו • דיאנה • וולקן • ויקטוריה • ונוס • יונו • יופיטר • לארס • מינרווה • מרס •  מרקוריוס • נפטון • סול אינוויקטוס • פורטונה • פלוטו • קווירינוס • קרס |  |
| אלים משניים | אדראנוס • אוורונקי • אוורונקוס • אורקוס • איניואוס • בונה דיאה • בלונה • ברומיוס • האדס • וריטאס • טיברינוס • טרה • יאנוס • לופרקוס • לימנטינוס • סטורנוס • פאונוס • פבריס • פולגורה • פומונה • פורינה • פרוסרפינה • פריאפוס • קאלוס • קופידון • קליטוני • קסטור ופולוקס • רומא |  |
| גיבורים מרכזיים | איניאס • הרקולס • רמוס ורומולוס |  |
| נושאי משרה דתית | אוגור • בתולה וסטלית • הרוספקס • פונטיפקס מקסימוס • פלאמן • רקס נומרנסיס |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007575215205171  PLWABN: 9810532505205606  GND: 11850083X  LCCN: no2014109205  NKC: jo2016908793  NLA: 57101293  SUDOC: 027395790  VIAF: 310624824   WorldCat (עם VIAF): 310624824
מחוזות גרמניה

מפת מחוזות גרמניה: בצהוב מחוזות עירוניים ובלבן כפריים.
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה מורכבת מ-16 מדינות משנה המחולקות ל-400 מחוזות ("Kreise" – קְרַייזֶה; בלשון יחיד "Kreis" – קְרַייס).
המחוזות נמצאים מבחינה מנהלית תחת המדינות (Länder) והרגירונגסבצירק (Regierungsbezirk – שיטת החלוקה במספר מדינות) ומעל העיריות המקומיות (Gemeinden).
רוב המחוזות, 294 במספר, הם כפריים (Landkreise). ערים המאוכלסות בלמעלה מ-100,000 תושבים (המוגדרות Großstadt - גרוסשטאט), וכן עיירות קטנות יותר במספר מדינות, בדרך כלל לא שייכות למחוז כלשהו – ולוקחות את האחריות המחוזית (בדומה לקונצפט של ערים עצמאיות). מחוזות אלה מכונים "המחוזות העירוניים" (Kreisfreie Städte – קְרַייסְפרָיֶיה שְטֵדְטֵה), כלומר ערים שהן מחוז – ומספרן 106.
במדינת נורדריין-וסטפאליה ישנן מספר ערים בהן מעל 100,000 תושבים, שאינן משתייכות למחוזות עירוניים. ערים אלו משתייכות למחוזות שונים, למרות שהן מתפקדות כמחוז עצמאי. העיר מורס במדינה זו היא הגדולה בגרמניה שאינה מחוז עירוני ושאינה מנהלת אחריות מחוזית.
הערות שוליים

↑  The Federal Returning Officer, European Parliament election 2024, Rural and urban districts
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4073976-4 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הישות הציונית

הישות הציונית (בערבית: الكيان الصهيوني, בתעתיק מדויק: אלכיאן אלצהיוני, הגייה מקורבת: אל-כיאן א-סהיוני), המשטר הציוני (בפרסית: رژیم صهیونیستی, רז'ים-י סהיוניסתי), או בקיצור הציונים,  הוא כינוי גנאי אנטי-ציוני שניתן על ידי חלק מהערבים והמוסלמים למדינת ישראל, בין היתר על מנת לעשות לה דה לגיטימציה.
משמעות וכוונה

הכינוי מתואר כאמצעי לביטוי עוינות כלפי ישראל תוך התעלמות מקיומה ודרך לביטוי דה-לגיטימציה ולשלילת זכותה להתקיים.
מתאו גרי טוען כי פעמים רבות פועלת התקשורת במדינות המוסלמיות להציג את הציונות כחלק ממזימה יהודית עולמית להשתלטות על העולם כולו, תוך שילוב תכנים התומכים ברעיון הפרוטוקולים של זקני ציון. כך שהמנהיגים משתמשים במונח ציונות "ככלי פוליטי" על מנת להציג את ישראל כ"מדינה לא-לגיטימית", דבר המחזק את האנטי-ישראליות ואת תפיסת ישראל כאיום אפל.
לפי אריק סאנדקוויסט (אנ') מתאר הכינוי את "המבט הערבי, שחוזר בדוקטרינת הליבה של אש"ף: שישראל הציונית אינה מדינה כלל, אלא סרח קולוניאליסטי עודף ובלתי חוקי". אדוארד סעיד טוען בספרו "After the Last Sky: Palestinian Lives" כי אחד מהגורמים המבדילים בין הערבים הישראלים לפלסטינים הוא שהערבים הישראלים מתייחסים לישראל כ"מדינה ישראלית, במקום 'כישות הציונית'". לפיה גישה זו אינו נאבק ה"פת"ח נגד היהודים כקהילה אתנית ודתית, אלא נאבק נגד ישראל כביטוי קולוניאלי המבוסס על מערכת תיאוקרטית, גזענית", השואפת להתפשט כ"'ציונות עולמית' וקולוניאליסטית." וירג'יניה ק. טילי טוענת כי המונח שולל את המדינה היהודית, אך לא את הנוכחות היהודית.
שימוש > במדיה

לפני 1967 היה "הישות הציונית" המונח הסטנדרטי בהתייחס לישראל על ידי הערבים והתקשורת הערבית, והיה פופולרי במיוחד בשידורים הרשמיים של מצרים, סוריה, וירדן בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. השימוש במונח זה נמשך מאז בעיתונים המצריים, העיתונות שבשליטת המדינה בסוריה, "אל-מנאר" בלבנון, ובתקשורת הירדנית. באיראן נעשה שימוש בלעדי במונח "המשטר הציוני" (رژیم صهیونیستی "רז'ים-י סהיוניסטי") לתיאור ישראל לאחר 1979.
שימוש > פוליטי

הביטוי "הישות הציונית" נמצא בשימוש חלק ממדינות ערב ופוליטיקאים ואינטלקטואלים בעולם הערבי, כמו במסמכים רשמיים בינלאומיים והפך ל"מונח הפוליטי הערבי המסורתי לישראל". באו"ם נעשה שימוש קבוע במונח, בין השאר על ידי מדינות כמו לוב, סוריה, עיראק, תימן והארגון לשיתוף פעולה אסלאמי. כמו כן הוא משמש את איראן וקבוצות כגון חזבאללה, גדודי אל-קודס, חמאס, הרשות הפלסטינית, והארגון לשחרור פלסטין. באחרון הפך השימוש במונח ל"פחות בולט" לקראת סוף שנת 1980, לאחר הסכמי קמפ דייוויד והכרת אש"ף בישראל, אך מאז הפך לנפוץ שוב.
ראו גם

אנטי ציונות
האנטישמיות החדשה
תאוריות הקשר על הכוזרים והיהודים
הערות שוליים

↑  Gray, Matthew (2010). Conspiracy Theories in the Arab World. Taylor & Francis. pp. 147-148.
↑  Gray, Matthew (2010). Conspiracy Theories in the Arab World. Taylor & Francis. p. 132.
1 2  Sundquist, Eric J. (2005). Strangers in the Land: Blacks, Jews, post-Holocaust America. Harvard University Press. p. 333.
↑  Said, Edward; Mohr, Jean (1986) (this edition 1999). After the Last Sky: Palestinian Lives. Columbia University Press. p. 51.
↑  Tilley, Virginia Q. (2005). The One-state Solution. University of Michigan Press. p. 202.
↑  Cohen, Getzel M. (2006). The Hellenistic Settlements in Syria, the Red Sea Basin, and North Africa. University of California Press. p. 420.
ויקטור קוזקין

ויקטור גריגורייביץ' קוזקין (ברוסית: Виктор Григорьевич Кузькин;‏ 6 ביולי 1940 -24 ביוני 2008) היה שחקן הוקי קרח סובייטי בעמדת המגן, מהכוכבים הגדולים של צסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות שאיתה זכה 3 פעמים במדליית זהב אולימפית.
ביוגרפיה

ויקטור קוזקין נולד במוסקבה. אביו נהרג במהלך מלחמת העולם השנייה ואימו עבדה בבית החולים בעיר. בילדותו קוזקין שיחק כדורגל במגרש הסמוך לבית החולים בו עבדה אימו. בחורף היה המגרש מכוסה בשכבת מים שלאחר שקפאה איפשרה לקוזקין וחבריו לשחק בו בנדי, ולשפר את יכולת ההחלקה שלו. כמו כן התאמן בכדורעף ובאגרוף. בשנת 1953 קוזקין החל להתאמן בבית הספר להוקי קרח של צסק"א מוסקבה ושיחק כחלוץ. עם המעבר לקבוצת הבוגרים החליט מאמן הקבוצה, אנטולי טראסוב, להעביר את קוזקין לעמדת המגן - העמדה בה שיחק במשך כל קריירת הבוגרים שלו.
בשנת 1963 נכלל קוזקין לראשונה בנבחרת ברית המועצות בהוקי קרח וזכה באליפות העולם. הוא המשיך וזכה עם הנבחרת באליפות העולם ברציפות עד לשנת 1971. בנבחרת שיחק ליד ויטאלי דבידוב ואלכסנדר רגולין ושלושתם זכו ב-3 מדליות זהב אולימפיות. במשך שנים רבות קוזקין היה קפטן הנבחרת.
קוזקין שיחק בנבחרת גם בסדרת הפסגה מול נבחרת קנדה שהורכבה לראשונה משחקני NHL. הוא שותף ב-7 מ-8 משחקי הסדרה.
בזירה הביתית זו הייתה תקופה של שליטה מלאה של מועדון צסק"א מוסקבה בהוקי הסובייטי. בהתאם לכך, קוזקין זכה 13 פעמים באליפות ברית המועצות - שיא סובייטי (משותף עם ולדיסלב טרטיאק).
בשנת 1976 פרש קוזקין ממשחק פעיל ועבר לתפקיד עוזר המאמן של צסק"א מוסקבה, עד 1988. לאחר שעבר ב-1988 לאמן ביפן חזר לתפקידו בצסק"א בין השנים 1991 ו-1999.
תחביבו הגדול היה צלילה. בשנת 2008 סבל מהתקף לב במהלך צלילה לחופי סוצ'י ומת.
האיים הבלאריים

האיים הבלאריים (בקטלאנית: Illes Balears, בספרדית: Islas Baleares) הם ארכיפלג במערב הים התיכון שהוא גם קהילה אוטונומית בספרד. בירת הקהילה היא פלמה דה מיורקה. השפות הרשמיות של האיים הן קטלאנית וספרדית. השם הקטלאני, Illes Balears, משמש את הממשלה הספרדית.
האיים העיקריים הם מיורקה, מנורקה, איביזה ופורמנטרה – כולם אתרי תיירות פופולריים. בארכיפלג נכללים גם האי קבררה (אנ'), שבו יש פארק לאומי, וכן מספר איונים. איים אלו מתחלקים לשתי קבוצות איים עיקריות:
האיים הגימנסיים (בקטלאנית: Illes Gimnèsies, בספרדית: Islas Gimnesias) – מיורקה, מנורקה וקבררה.
האיים הפיטיוסיים, או איי האורן, (בקטלאנית: Illes Pitiüses, בספרדית: Islas Pitiusas) – איביזה ופורמנטרה.
מקור השם

ישנן מספר סברות באשר למקור השם "בלארי". סברה אחת טוענת כי שם זה בא מהמילה היוונית βαλεαρεῖς שפירושה קַלָּעִים, שכן תושבי האיים הצטיינו בקליעה. לפי סברה אחרת, השם הוא ממקור פיניקי – כפי הנראה, התחילית בל- מרמזת על האל בעל, שאליו סגדו תושבי האיים. אולם היוונים עצמם קראו למיורקה ולמנורקה בשם "האיים הגימנסיים" ולא "האיים הבלאריים". הרומאים והקרתגנים הם אלו שהעדיפו לקרוא לשני איים אלו בשם "האיים הבלאריים", ורק מאוחר יותר נכללו שאר האיים בארכיפלג תחת "האיים הבלאריים".
השם "האיים הגימנסיים" בא מהמילה היוונית γυμνήτες שפירושה "עירום". לפי "אלכסנדרה" של ליקופרון (אנ'), השם נובע מנוהג המקומיים ללכת עירומים. אולם, לפי סטראבון, השם מתייחס לחימוש הקל של חיילי האיים. גם השם "האיים הפיטיוסיים" מקורו יווני – המילה פיטיוס ביוונית פירושה אורן, והאיים נקראו כך על שום עצי האורן הרבים שהיו בהם.
גאוגרפיה

הארכיפלג הבלארי נמצא במערב הים התיכון, במרחק של כ-80–90 ק"מ מחופו המזרחי של חצי האי האיברי. שטחם הכולל של האיים הבלאריים הוא 4,992 קמ"ר, כשמיורקה הוא האי הגדול ביותר (3,620 קמ"ר), ואחריו, בסדר יורד: מנורקה (694 קמ"ר), איביזה (571 קמ"ר) ופורמנטרה (83 קמ"ר). המרחק בין הקצוות המזרחי והמערבי של הארכיפלג הוא 270 ק"מ, בעוד שהמרחק בין הקצוות הצפוני והדרומי הוא 160 ק"מ. האיים הם מישוריים ברובם, מלבד חלקו הצפוני-מערבי של מיורקה, שהוא הררי. האקלים השורר באיים הבלאריים הוא אקלים ים תיכוני.
היסטוריה

ההתיישבות הקדומה באיים הבלאריים החלה באלף השלישי לפנה"ס בערך.[דרוש מקור] בין העמים שישבו באיים הבלאריים היו היוונים, הפיניקים והקרתגים. ב-123 לפנה"ס הרומאים כבשו את האיים. האיים הבלאריים היו חלק מהפרובינקיה היספניה טארקוננסיס.
בשנת 534 צבאו של הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון כבש את האיים וסיפח אותם לאימפריה הביזנטית ובשנת 455 לספירה האיים נכבשו על ידי הוונדלים. במאות השמינית והתשיעית האיים היו נתונים להתקפות חוזרות ונשנות מבחוץ, עד שב-903 האיים נפלו בידי אמירות קורדובה. לאחר מכן היו חלק מהטאיפה של דניה (בין השנים 1013–1067), חלק מהאימפריה של המוראביטון (1120–1203) ולבסוף חלק מהאימפריה של אלמוואחידון (1203–1287).
במאה ה-13 ממלכת אראגון החלה להתפשט ולשלוט במערב הים התיכון. חיימה הראשון, מלך אראגון כבש את מיורקה בשנת 1229 ולאחר מכן את איביזה ופורמנטרה בשנת 1235, ואלפונסו השלישי מלך אראגון (אנ') כבש ב-1287 את מנורקה, שהייתה אז טאיפה עצמאית. כחלק מממלכת אראגון האיים הבלאריים נהנו מאוטונומיה והיו להם מוסדות שלטון עצמי. האיים הפכו לממלכת מיורקה, שלזמן קצר אף נהנתה מעצמאות מלאה. בעקבות נישואיהם של המלכים הקתוליים ב-1469 ממלכת אראגון אוחדה עם ממלכת קסטיליה, והאיים הבלאריים הפכו לחלק מספרד.
בעקבות מלחמת הירושה הספרדית הצבא האנגלי כבש ב-1708 את מיורקה, שהפך למושבת חסות בריטית עד שנת 1802. כמו כן, פליפה החמישי, שעלה לכס המלוכה הספרדית בעקבות אותה מלחמה, ביטל את כל הסמכויות האוטונומיות של האיים הבלאריים ואף אסר על השימוש בשפה הקטלאנית והוראתה. בתקופת הרפובליקה השנייה (1931–1939) היה ניסיון כושל להשיג אוטונומיה לאיים הבלאריים. גם בתקופת הדיקטטורה של פרנקו נאסר על התושבים לגלות שאיפות לאוטונומיה וללמד את הקטלאנית, ורק אחרי המעבר לדמוקרטיה ב-1978 האיים הבלאריים קיבלו מעמד של קהילה אוטונומית והשפה הקטלאנית הפכה בהם לשפה רשמית, נוסף על הספרדית.
ב-2011 הביע ראש הממשלה פרנססק אנטיק אי אוליבה את התנצלות ממשלת האיים הבלאריים על רדיפת היהודים והמומרים במיורקה על ידי האינקוויזיציה, והעלאתם על המוקד ב-1691.
דמוגרפיה

החל משנות ה-60 של המאה ה-20 אוכלוסיית האיים הבלאריים גדלה במהירות בעקבות הגאות הכלכלית שיצרה התיירות. בין השנים 1970–2005 גדלה האוכלוסייה ב-76%, בעוד שקצב גידול האוכלוסייה הממוצע בספרד באותן שנים עמד על 30%. נכון לשנת 2006, מונה אוכלוסיית האיים כמיליון תושבים, כ-79% מהם מתגוררים במיורקה.
כ-16% מהאוכלוסייה הם בעלי אזרחות זרה, נתון שהופך את האיים הבלאריים לקהילה האוטונומית בעלת השיעור הגבוה ביותר של אזרחים זרים בספרד. 40% מהזרים מגיעים מהאיחוד האירופי (גרמנים, בריטים, איטלקים, צרפתים), 34% מאמריקה הלטינית (אקוודורים, ארגנטינים, קולומביאנים, אורוגוואים), 11% מצפון אפריקה ו-7.5% ממזרח אירופה.
קטגוריה:דפים עם גרפים מושבתים באופן זמני – 
ההרחבה Graph להצגת תרשימים שיחת תבנית:גרף#שימו לב: הגרפים לא מוצגים בוויקיפדיה!!!.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
ההתפתחות הדמוגרפית של האיים הבלאריים בין השנים 1900 ו- 2010 
| 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 | 2001 |  2010  |
| 311,649 | 326,023 | 338,894 | 365,512 | 407,497 | 422,089 | 443,327 | 558,287 | 685,088 | 745,944 | 878,627 | 1,106,049 |
הערות שוליים

↑  Strab. xiv. p. 654; Plin. l. c "The Rhodians, like the Baleares, were celebrated slingers"

Sil. Ital. iii. 364, 365: "Jam cui Tlepolemus sator, et cui Lindus origo, Funda bella ferens Balearis et alite plumbo."
↑  ספרד: גינוי ראשון לרדיפות היהודים באינקווזיציה - וואלה חדשות, באתר וואלה, 6 במאי 2011
| הקהילות האוטונומיות של ספרד |
| --- | --- | --- |
| קהילות אוטונומיות | אנדלוסיה • אסטוריאס • אקסטרמדורה • אראגון • גליסיה • האיים הבלאריים • האיים הקנריים • ולנסיה • חבל הבסקים • לה ריוחה • נווארה • מדריד • מורסיה • קטלוניה • קנטבריה • קסטיליה-לה מנצ'ה • קסטיליה ולאון |  |
| ערים אוטונומיות | סאוטה • מלייה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564471405171  BNE: XX4575358  BnF: cb11933372w (data)  CANTIC: a11458409  GND: 4069098-2  LCCN: n82047244  MusicBrainz: cef2ba5e-d5e0-4576-a737-f16988288965  NARA: 10044570  NKC: ge134043  SUDOC: 027250199  VIAF: 130205220   WorldCat (עם VIAF): 130205220 
צלמית פיניקית ערומה עם סמל בעל חמון מאיביזה הסמוך
מפת האיים הבלאריים
לורן שוורץ

| --- | --- |

 לידה:  5 במרץ 1915 הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 פטירה:  4 ביולי 2002 (בגיל 87) הרובע הארבעה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Laurent Moise Schwartz 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  צרפת
 מקום לימודים:  תיכון ז'אנסון-דה-סאי (1934)  אקול נורמל סופרייר (1937) 
 מנחה לדוקטורט:  ג'ורג ואלירון 
 מוסדות:  סורבון (1953–1959)  אקול פוליטקניק (1959–1980)  אוניברסיטת פריז 7 (1980–1983)  המרכז הלאומי למחקר מדעי (1940–1942)  אוניברסיטת גרנובל (1944–1945)  Université de Nancy (1945–1953) 
 תלמידי דוקטורט:  אלכסנדר גרותנדיק, François Trèves, Bernard Beauzamy, Erik G. F. Thomas, Andre Unterberger, Paul Krée, Martin Zerner, ברנרד מורי, ז'אק-לואי ליון, Henri Hogbe Nlend, Ali Suleyman Ustunel, Leopoldo Nachbin, בפסקה זו 5 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 פרסים והוקרה:  פרס היינץ פייגלס לזכויות אדם של מדענים (1997)  פרס המדינה (1964)  הפרס הגדול במדעים מתמטיים (1964)  מדליית פילדס (1950)  Prix Francoeur (1946)  הרצאת פקו (1945)  קונקור ז'נרל (1934)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  Marie-Hélène Schwartz 
 צאצאים:  Marc-André Schwartz, Claudine Schwartz 
 תרומות עיקריות
 תרם רבות לתחומי התורת ההתפלגויות.
 
לורן-מואיז שוורץ (בצרפתית: Laurent-Moïse Schwartz;‏ 5 במרץ 1915 – 4 ביולי 2002) היה מתמטיקאי יהודי-צרפתי. שוורץ הוא בוגר אקול נורמל סופרייר וזכה במדליית פילדס על תרומתו בתחום תורת ההתפלגויות, המעניקה משמעות מוגדרת לאובייקטים כגון פונקציית דלתא של דיראק. שוורץ הורה שנים ארוכות באקול פוליטקניק.
לבד מעבודתו המדעית שוורץ אף היה אינטלקטואל נודע בצרפת, שהביע דעות סוציאליסטיות.