טענת קים לי
הערות שוליים

↑  לדעת הרב שבתי הכהן (הש"ך) בספרו "תקפו כהן" (עמ' מ-מב) אם תעמוד בפני הדיינים שאלה הלכתית שלא נפתרה והם ידונו בה, אם יתברר שהנתבע תלמיד חכם, והוא ישכנע את הדיינים בצדקת טענתו, מסתבר שהם לא יחייבו אותו בדין. הלכת 'קים לי' קובעת שגם אם הנתבע הוא עם ארץ, די בכך שידוע לו שקיימת בראשונים דעה הלכתית לזכותו, כדי שיוכל לטעון 'קים לי' כדעה זו ולהיפטר מחיובו בדין.
1 2  הרב הלל גפן, 'הכרעה במחלוקות בימינו', מכון משפטי ארץ, נייר עמדה מספר 14.
↑  כך בבבלי, סנהדרין עב ע"ב. ראה חנינה בן-מנחם, "טענת 'קים לי': המקור ההיסטורי והמשפטי", דיני ישראל ג (תשל"ב), עמ' 89–96. לדבריו שם, ייתכן ש"קים לי" רווח בכמה הקשרים בבבלי. ראה למשל עירובין פו ע"ב. ראוי להדגיש שבהקשרים שונים בתלמוד נעשה שימוש לשוני בביטוי 'קים לי', במשמעות של ידיעה אישית – 'קים לי בגווייה' – ללא קשר לטענה המשפטית הנידונה כאן. ראה, למשל, עבודה זרה עו ע"ב. ראה עוד עבודה זרה ס"ח ע"א, על פי כתב יד מינכן; נידה מד, ע"ב ועוד.
↑  מרדכי, כתובות מ"ז, ע"א [רמז קנד].
↑  זוהי שיטת הש"ך הרואה ב'קים לי' כלל מדיני ה'תפיסה'. ראה ש"ך, תקפו כהן, סימן קכג.
↑  רא"ש, כלל א', סימן ח', שמביא את דעת רבו – המהר"ם. ראו חנינה בן-מנחם, "טענת 'קים לי': המקור ההסטורי והמשפטי", דיני ישראל ג (תשל"ב), עמ' 89–96.
↑  שו"ת חתם סופר, חלק חושן משפט, סימן צ"ה; קונטרס הספקות, פרק ו', ו'.
1 2  חנינה בן מנחם "טענת קים לי: לקראת ניתוח יוריספרודנטי" שנתון המשפט העברי ו-ז (תשלט-תשם).
↑  ערוך השולחן, חו"מ, כה, סע' י"ג.
↑  הלכות קטנות, חלק א, סימן קפב.
↑  הרדב"ז (חלק ד אלף קפז): "דא"כ בטלת מה שכתוב בתורה אחרי רבים להטות".
1 2  נתיבות משפט (דיני תפיסה בעדים, אחרי סימן כה, קיצור כללי דיני תפיסה, בס"ק כ).
↑  אורים ותומים על תקפו כהן, סימן קכג-רכד.
↑  המהרי"ף, סימן סא.
↑  הרב ישועה רטבי, קים לי, אתר בית הדין וישיבה גבוהה קריית משה
↑  אלון, המשפט העברי, תולדותיו, מקורותיו, עקרונותיו, חלק ב, ירושלים, תשל"ג עמ' 1063, הערה 180.
↑  שו"ת רדב"ז, חלק ב, סימן תתכ"ה.
↑  ר' יעקב ריישר, שבות יעקב, כללי 'קים לי', סוף חלק ב, סעיף יד.
↑  ש"ך, סימן קכח, ס"ק ה.
↑  פוסקים רבים מאמצים אפשרות זו. ראה, למשל: ר' אהרם ששון, שו"ת תורת אמת, סימן רז; ר' חיים בנבנישתי, כנסת גדולה, טור חו"מ, סימן כח, ס"ק כה; פסקי דין רבניים, כרך ט, עמ' 226.
↑  חַוֹת יאיר, חות יאיר, סימן קס"ה.
↑  שו"ת חתם סופר, חושן משפט, סימן קע"ג.
↑  הרב רצון ערוסי, "התחשבות בטענת 'קים לי' בבתי הדין לממונות", אמונת עתיך 122 (תשע"ט), עמ' 90 – 96, באתר מכון התורה והארץ
↑  שו"ת מים חיים, קונטרס התשובות, ט. לפי דעה זו, פסק השולחן ערוך מחייב רק באותם מקומות.
↑  כנסת הגדולה, ו הרב בצרי; כללים בתוך: תמיר גרנות, "כללי הקים לי וקבלת השולחן ערוך" מים מדליו כרך 15, התשס"ד, עמ' 27.
↑  ברכי יוסף, סימן ג, ג; החיד"א, שם הגדולים, מערכת ספרים, ערך טור.
↑  תמיר גרנות, מים מדליו " כללי הקים לי וקבלת השולחן ערוך" כרך 15 התשס"ד, עמ' 43-27.
↑  ר' יונתן אייבשיץ, אורים ותומים, סוף סימן כה, קיצור תקפו כהן, ס"ק קכג-קכד.
↑  תמיר גרנות, מים מדליו " כללי הקים לי וקבלת השולחן ערוך" כרך 15 התשס"ד, עמ' 43.
↑  בהתאם לדעת רבי יונתן אייבשיץ, אורים ותומים, סוף סימן כה.
↑  הריא"ה הרצוג, תחוקה לישראל ע"פ התורה ב, עמ' 138-137; שו"ת דיני אבן העזר, ס' קנט עמוד תתקז.
↑  שו"ת, יביע אומר, חלק ז, סימן ב.
↑  שו"ת יביע אומר א, דברי פתיחה אות יא; שו"ת יביע אומר, ג, חו"מ, ד אות י.
↑  ראו שערי עזרא, הרב עזרא טאראב, סימן כד עמ' שמז.
↑  דיני ממונות חלק ד, שער שלישי, כללי הקים לי, סעיף י"ז, עמוד קנה.
↑  שבחי הפשרה, משפטי ארץ א' (תשס"ב), עמ' 79.
↑  על פי ההלכה אישה אינה יורשת את בעלה, אלא בניו. מזונותיה של אלמנה הם חלק מהתחייבויות הבעל בכתובה ועל כן אלמנה זכאית לקבל מהיורשים, מתוך הנכסים שהשאיר אחריו הבעל, דמי מזונות קצובים, או את מלוא ערך הכתובה.
↑  צוואה ביהדות איננה כצוואה במשפט האזרחי. בעוד במשפט האזרחי אדם יכול לצוות ממון לאחר מותו, במשפט העברי אין לאדם שום כוח לאחר פטירתו. מצד שני מצווה לקיים דברי המת, ובתלמוד אף מופיעה סברה שכופין את היורשים לקיים את דברי המת (מסכת גיטין, פרק ה', משנה ג') (מסכת בבא בתרא, פרק ט', משנה ה'). לבעיה כיצד לקיים את דברי המת, יש שני פתרונות: הראשון הוא כתב צוואה המנוסח בנוסח מיוחד ומהווה מתנה בחיים. כלומר: הקניית הנכסים ליורשים, רגע לפני המיתה. השני הוא הסכמה משותפת בין היורשים הקוראים את הצוואה ופועלים על פיה בכך שכל אחד מוחל על חלקו, ומקנה לאחיו את החלק שמגיע לו על פי הצוואה. בדוגמה שבערך היורשים הציגו צוואה על פי הפתרון הראשון של מתנה בחיים.
↑  הסמכות הניתנת לבית הדין לפרש מה הייתה כוונתו של אדם, נקראת "אומדנא" - מקביל במידה מסוימת ל"ראיות נסיבתיות" במשפט האזרחי.
↑  תחומין, כרך י"ט, בית הדין הגדול לערעורים, כתובה המנוגדת לצוואה.
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
| המשפט העברי |
| --- | --- | --- |
| בית דין והדיינים | סמיכת זקנים • ערכאות של גויים • איגרות בית דין • איסור הטיית משפט • איסור שוחד • כבוד הבריות במשפט העברי |  |
| סדר הדין | לא תגורו מפני איש • בצדק תשפוט עמיתך • דרישה וחקירה • דין מרומה • אנן סהדי |  |
| תובע ונתבע | כתב סירוב • הודאת בעל דין |  |
| דיני ראיות | עדות • כיוון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד • עדים זוממים • פסולי עדות • לא תישא שמע שווא • אין עד נעשה דיין • נמצא אחד קרוב או פסול • שטר • סימנים • קול |  |
| דיני טענות | טענת ברי • ברי ושמא • ספק וודאי • קים לי • מרא קמא • כופר הכל • מודה במקצת • מיגו  • טענו חיטין והודה לו בשעורין • טוען וחוזר וטוען • הוחזק כפרן |  |
| פסק בית דין | הכרעת רוב בדיינים • המוציא מחברו עליו הראיה • יחלוקו • יהא מונח עד שיבוא אליהו • כל דאלים גבר • שודא דדייני • פשרה • עביד איניש דינא לנפשיה • הפקר בית דין הפקר • חזקת ממון • תפיסה • גוד או איגוד |  |