stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישי אדר
ביוגרפיה

אדר, יליד ירושלים, התחנך בבית ספר היסודי "כרמלי" בירושלים ובתיכון לאומנויות, שם הכיר את חבריו ללהקת נושאי המגבעת – אלון כהן, תמיר אלברט ואהד פישוף. הלהקה פעלה בשנים 1984–1992, ואדר פרש ממנה בסוף 1988, עם גיוסו לצה"ל. בשנת 1988 הוציאה הלהקה את "הקסטה", שכללה בין היתר את השירים "האלוהים שלי עייף", "לייב אין בית שמש", "המוהלת", "נושאי המגבעת" ו"קול של אלוהים אחר". אדר חזר לסיבוב הופעות האשכבה של הלהקה "הבא בתור הוא כלום", שנערך בשנת 1991 עם רם אוריון ואהד פישוף.
בתחילת שנות ה-90 פנה לדרך עצמאית, והיה מחלוצי היוצרים האלקטרוניים בארץ ואוטוריטה בתחום. הוא קבע את מושבו במצפה רמון, והתפרנס מכתיבת ביקורת מוזיקה וניהול מוזיקלי של תחנת "רדיו דרום". עסק ביצירה אלקטרונית עצמאית ובשיתופי פעולה שונים, בין השאר עם חברו ללהקת "נושאי המגבעת", אהד פישוף.
ב 1996 עזב את מצפה רמון ועבר לגור בתל אביב, שם התחיל לעבוד על אלבום הבכורה שלו HER שיצא בשנת 1999 בלייבל פאקט.
במקביל ליצירה העצמאית, החל לעסוק בהלחנת פסקולים לקולנוע ולטלוויזיה. בין עבודותיו הבולטות: שנת אפס (2004, בימוי: יוסף פיצ'חדזה), בופור (2007, בימוי: יוסף סידר) ושתיקת הארכיון (2010, בימוי: יעל חרסונסקי). הפסקול של "בופור" יצא גם כדיסק בלייבל אק־דאק.
בשנת 2008 חזרו אדר ואהד פישוף לשתף פעולה, במסגרת ההרכב "בני המה". ההופעה הראשונה של ההרכב הייתה במסגרת האירוע "איש בלי חולצה", בניהולו האומנותי של גיא בכר. אדר ופישוף עבדו על אלבום הבכורה "בני המה" כשלוש שנים, והוא יצא בדצמבר 2011 תחת הלייבל "אנובה". האלבום נמכר בחנויות כדיסק וכן כעותק דיגיטלי. בהופעות מבצעים השניים מספר שירים של "נושאי המגבעת" בעיבודים חדשים: "האלוהים שלי עייף", "לייב אין בית שמש" ו"נושאי המגבעת".
בשנת 2012 יצא הקטע "קאמפאי" ב־The Tapper, דיסק האוסף המצורף למגזין The Wire.
בשנת 2018 הוציא את האלבום "12" בלייבל Confused Machines.
מעבודותיו

פסקול הסרט שתיקת הארכיון.
פסקול הסרט בופור. הפסקול יצא גם כדיסק נפרד.
עיצוב ממשק סאונד לטלפון החכם the first else.
פסקול הסרט שנת אפס.
נירית אנדרמן, "גט" ו"פרינסס" הם הסרטים הזוכים בפרס הראשון בפסטיבל הקולנוע בירושלים, באתר הארץ, 19 ביולי 2014.
פסקול הסרט "מיסטר גאגא".
פסקול הסרט "ירח בבית 12".
פסקול הסרט בית לחם.
הערות שוליים

↑  ישי אדר באתר של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה
↑  יורם בר, צעירים מדי לרוקנ'רול, כל העיר 12 ביוני 1987
↑  יורם בר, סוף טראגי של מערבון ערבי, כל העיר 20 במרץ 1992
↑  בן שלו, קולו של ההר, באתר הארץ, 10 בדצמבר 2007
↑  רוני דורי, איש בלי חולצה, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2011
↑  בן שלו, אהד פישוף וישי אדר חוזרים אל אמנות הפופ, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2011
↑   בן שלו, ישי אדר, יוצא "נושאי המגבעת" ו"בני המה", הוציא אלבום סינתפופ עכשווי ומוצלח, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304761705171  GND: 108954927X  ISNI: 0000 0000 7319 9445  LCCN: no2009189301  MusicBrainz: 2130dffb-2b70-4012-89dc-33983560b502  SUDOC: 130716200  VIAF: 103081345   WorldCat (עם VIAF): 103081345
הבחירות לעיריות במנדט הבריטי (1946)

הבחירות לעיריות במנדט הבריטי נערכו ב-1946.
רקע

הבחירות הקודמות לעיריות נערכו ב־1934. כהונת העיריות נקבעה לחמש שנים, כאשר הבחירות הבאות נועדו להיערך ב־1939. מעוראות המרד הערבי הגדול מ־1936 עד 1939 הביאו את הנציב העליון לפזר חלק מהעיריות ולמנות ועדות ללא בחירות תחתיהן. בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה ב־1939 נדחו הבחירות בכלל רחבי האימפריה הבריטית, ובכלל זה הבחירות לעיריות במנדט הבריטי.
בדו"ח ועדת פיל שפורסם ב־1937 הוקדש מקום נרחב לביקורת על ההגבלות של ממשלת המנדט על העיריות. ממשלת המנדט פרסמה תיקונים לפקודת העיריות במהלך שנות הארבעים, אך אלו לא הביאו לכדי שינוי מהותי ביחסי העיריות וממשלת המנדט. ביולי 1945 הודיעה ממשלת המנדט על כוונתה לקיים בחירות לעיריות.
הבחירות נועדו להיערך ב־21 מתוך 22 העיריות שהיו בארץ קודם לכיבושה בידי הבריטים, כאשר בעיריות היהודיות בתל אביב (הוקמה ב־1921 תחת עיריית יפו וקיבלה מעמד עצמאי ב־1934, הבחירות האחרונות נערכו ב־) ופתח תקווה (הוקמה ב־1937, הבחירות האחרונות נערכו ב־1942) לא נכללו בהם.
הבחירות

הבחירות התקיימו בפועל ב־16 מתוך 22 ערים, וב־7 ערים נבחר לראשות העירייה מי שנבחר לראשותה ב־1934. בינואר 1948 הורה המזכיר הראשי של ממשלת המנדט על עצירת ההכנות לבחירות בערים טרם התקיימו בחירות. מבין הערים המעורבות התקיימו בחירות רק ביפו, אותן החרימו היהודים. במרבית הערים הערביות התקיימו בחירות.
הבחירות נחשבו לניצחון יחסי למחנה הנשאשיביים והאופוזיציה על מחנה החוסיינים. בחלק מהערים ניצל הנציב העליון את סמכותו ומינה ראשי עירייה המזוהים עם מחנה הנשאשיבים, כך בג'נין, בית לחם, לוד, עזה ושכם.
| עיר | תאריך הבחירות | בעלי זכות בחירה | הצבעה | ראש העירייה הנבחר |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| באר שבע | 27 בפברואר | 775 |  | שפיק אפנדי ערפאת מושתהא |
| ביסאן | 4 במרץ |  |  | אחמד אפנדי מוחמד עלי |
| בית לחם | 1 באפריל | 590 | 516 | עיסא בנדק |
| בית ג'אלא | 15 במאי |  |  | ודיע אפנדי מוסא א-דאעמש |
| ג'נין | 23 במרץ | 327 | 313 | פהמי אפנדי אעבושי |
| ח'אן יונס | 8 בספטמבר | 450 |  | א-סיידי עבד א-רחמן מוחמד אל-פרע |
| חברון | 22 בדצמבר | 980 |  | שייח' מוחמד עלי אל-ג'עברי |
| חיפה | – | אומדנים שונים |  | שבתי לוי |
| טבריה | – | 1,900 |  | שמעון דהאן |
| טולכרם | – |  |  | האשים אל-ג'יוסי |
| יפו | 28 באפריל 1947 | 20,000 |  | יוסוף הייכל |
| ירושלים | לא התקיימו | 26,700 |  |  |
| לוד | 29 בנובמבר |  |  | מוחמד אל-חיאלי |
| מג'דל | 6 במאי | 329 |  | א־סייד אבו שארח' |
| נצרת | 19 במאי | 1,150 | 980 | סלים אפנדי בישארה |
| עזה | 4 בפברואר | 1,622 | 1,493 | רושדי א-שאווה |
| עכו | 28 ביולי | 1,341 | 1,191 | חוסיין אפנדי מוחמד ח'ליפה |
| צפת | – | 510 |  | זאכי קודורה |
| רמלה | 10 בנובמבר |  |  | שייח' מוסטפא אל־ח'יירי |
| רמאללה | 15 באפריל | 800 |  | חליל סלאח |
| שכם | 6 במאי | 1,619 |  | לא מונה עקב ערעורים על תוצאות הבחירות |
| שפא עמר | ? |  |  | ג'בור יוסף ג'בור |
מקור
הבחירות > חיפה

בחיפה עמד בראשות העירייה שבתי לוי, שמונה לתפקיד לאחר מותו של ראש העירייה הקודם חסן שוכרי בינואר 1940. מינויו של ראש עירייה יהודי לעיר עורר התנגדות בקרב ערביי העיר, ואלו עשו מספר ניסיונות להביא למינוי ראש עירייה ערבי לעיר. ממשלת המנדט דחתה דרישות אלו.
בנובמבר 1946 הוקמה ועדת בחירות עירונית בת 16 חברים, בהם שמונה יהודים, ארבעה מוסלמים וארבעה נוצרים. הוועדה קיימה עשרה ישיבות, האחרונה שבהם ב־13 בנובמבר 1947. מפקד משלמי המיסים העירוניים ובעלי הקרקעות בעיר בעלי זכות הבחירה נעצר בפברואר 1947 לאחר תם התקציב שנועד לכך. לאחר פרוץ מעשי האיבה בעקבות קבלת תוכנית החלוקה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות בכ"ט בנובמבר פסקה עבודת הוועדה.
הבחירות > יפו

בראשות עיריית יפו עמד יוסוף הייכל, שמונה לתפקיד כממלא מקום במרץ 1945 ובאופן מלא ביוני 1945. מינויו בא עקב התפטרות מרבית חברי העירייה הערבים עקב דרישת מושל המחוז מהעירייה לשלם את חובה לעיריית תל אביב על שירותים שהאחרונה העניקה לשכונות היהודיות פלורנטין ומרכז שפירא כחלק מהסכם ביניהם. בעירייה שמונתה במרץ 1945 היו שמונה חברים ערבים ולא נציג יהודי אחד, לאחר שייהודי העיר החליטו להימנע מלהענות לבקשתו של מושל המחוז לבחור רשימת מועמדים ממנה ימונה חבר יהודי לעירייה, עקב רצונם להסתפח לתל אביב.
לאחר ההכרזה על קיום בחירות לעיריות ביולי 1945 מונתה ועדת בחירות עירונית בת שבעה חברים ערבים ושלושה יהודים, מייצגי פלורנטין, שפירא וכרם התימנים. ועדי השכונות והנהגת היישוב החליטו שלא להשתתף בוועדה אם לא ימצא פתרון לבעיית השירותים העירוניים לשכונות. בסוף 1946 הצהיר מושל המחוז על חלוקת העיר לשלושה אזורי בחירה - ערבי (7), נוצרי (2) ויהודי (2). ועדי השכונות היהודיות התנגדו לחלוקה הזו, והחרימו את הבחירות.
הבחירות בעיר נערכו ב־28 באפריל 1947. שתי הסיעות המתמודדות העיקריות היו "הרשימה להצלת יפו" של ראש העירייה יוסוף הייכל, והגוש העממי של מוסא כיאלי ועבד א־רחמן סיקסיק. בנוסף לאלה התמודדו מספר מועמדים עצמאיים, וביניהם סלים בק א-סעיד, בנו של ראש העירייה לשעבר עסאם בק א-סעיד, אשר נתמך סגן ראש העירייה לשעבר עלי מוסתקים. בנוסף התמודדו המועמדים העצמאיים ח'אלד חמו, סעיד ביידס, נסוח נאבולסי, ואחמד אל-חות, ששימש כסגן מזכיר העירייה והתפטר. למרות שהייכל היה מוכר כמשתייך למחנה האופוזיציה הנאשאשיבית, נתמכה רשימתו על ידי חלקים מהמפלגה הערבית הפלסטינית החוסיינית, בה התגלה פילוג על רקע הבחירות. מרכז המפלגה תמך במועמדותו של סלים א-סעיד, בעוד הסניף המקומי החליט לתמוך בראש העירייה הייכל. הייכל ניצח ושבעת המושבים המוסלמים בעירייה אויישו על ידי חברי סייעתו: הייכל, ראשיד כנעען, רבאח אבו חדרא, אחמד אבו לבן, חסן דג'אני, ח'ליל מקדאדי ועאדל מחאדי.
על שני המושבים היהודים ושני המקומות הנוצריים במועצה לא התקיימו בחירות: מוחמד עבד א-רחים, ממנהיגי מפלגת החוסיינים ביפו הפעיל לחצים על שבעה מועמדים נוצרים שהסירו את מועמדותם לטובת עורכי הדין באשר עאזר ואדוארד ביירותי, תומכי הייכל. תושבי שכונות יפו היהודים החרימו את הבחירות בטענה שאינם מקבלים שירותים נאותים מהעירייה וכי הם רוצים להצביע בתל אביב, ושני מועמדים מוסלמים, איברהים נובאני, ושוואקי אבו זנאד, נחברו למקומות היהודים. הארגונים הנוצריים תמכו במועמדותו של ד"ר הייכל, וכן חתמו על כרוז תמיכה עשרות נכבדים וראשי המשפחות החשובות ביפו.
הבחירות > ירושלים

באוגוסט 1944 מת ראש עיריית ירושלים מוסטפא אל-ח'אלידי וסגנו דניאל אוסטר תפס את מקומו. חברי העירייה הערביים סירבו להשתתף בעירייה תחתיו, וביולי 1945 פיזר הנציב העליון את העירייה ומינה ועדה קרואה בראשות ג. ה. ובבסטר במקומה. במקביל הוקמה ועדת חקירה למצב המוניצפאלי בראשות זקן השופטים ויליאם ג'יימס פיצג'רלד. עקב עבודת הוועדה לא נקבעו בחירות בעיר.
הבחירות > עזה

הבחירות בעזה נערכו ב־4 בפברואר 1946. 35 מועמדים התמודדו על 10 מושבים בעירייה, שחולקה ל־4 אזורי בחירה. בבחירות נוצר שווין בין מומעמדי משפחת א-שאווה ממנה בא ראש העירייה המכהן רושדי א-שאווה שזכתה בחמישה מושבים, ומועמדי משפחת חוסייני וסיעת אל-אחראר בהובלת חמיד אל-חוסייני, קומוניסט שאף שהה בברית המועצות לתקופה, שזכתה אף היא בחמישה מושבים. אל־חוסייני זכה לתמיכת אגודת הפועלים הערבית הפלסטינית והליגה לשחרור לאומי. שניים ממועמדי משפחת א-שאווה הודיעו כי יתמכו באל־חוסייני לראשות העירייה. למרות זאת, מינה הנציב העליון מינה את א-שאווה לראש העירייה ביולי.
הבחירות > שכם

בשכם נערכו הבחירות ב־6 במאי. ראש העירייה המכהן ממפלגת ההגנה הלאומית סולימאן טוקאן נבחר למועצת העירייה יחד עם חיכמת מסרי ואחמד סאקה. המפלגה הערבית הפלסטינית החוסיינית זכתה בארבעה מושבים: עבד א־רחים תמימי, פריד ענתבי, ד"ר בושנק, עבד א־רחים נבלוסי, וכן נבחר מוחמד אחמד, נציג הפועלים הערביים שהיו מזוהים עם החוסיינים. ביולי 1947 קיבל בית המשפט המחוזי בשכם ערעור על התוצאות, בטענה שרשימת הבוחרים נקבעה על ידי ועדת משנה של ועדת הבחירות שלא הוסמכה לכך וכן שאחד מחברי ועדת הבחירות מונה באופן לא חוקי. בדצמבר 1947 הפך בית הדין לערעורים את החלטת המחוזי וקבע כי הבחירות היו חוקיות. בעקבות כך הגיש טוקאן ערעור בפני המועצה המלכותית. טוקאן המשיך לכהן כראש העירייה עד 1950.
הערות שוליים

1 2 3 4  Zeedan, Rami (בפברואר 2020). "The Palestinian political parties and local self-governance during the British Mandate". The British Mandate in Palestine: 83–101. doi:10.4324/9780429026034-5. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  תמיר גורן, שאלת ראשות עיריית חיפה וההיערכות לקראת הבחירות המוניציפליות בשלהי תקופת המנדט, מדינה וחברה 6 (1), 2007, עמ' 123–55‏, JSTOR 23638633
1 2  בחירות ככל העיריות פרט לירושלים, משמר, 1 באוגוסט 1945
↑  א. בן חיים, הבחירות לעיריות הערביות, דבר, 4 בנובמבר 1946
1 2  Goren, Tamir (2016). "The Jewish Neighbourhoods of Jaffa and the Question of Annexation to Tel Aviv at the End of the British Mandate". Middle Eastern Studies. 52 (6): 917–37. JSTOR 44157732.
1 2  שמואל גילר, "מערכות הבחירות העירוניות ביפו" בפרויקט בן-יהודה
↑  פירוק עירית ירושלים ומנוי ועדת־הנהלה בריטית, ידיעות עיריית תל אביב, 15 ביולי 1945
↑  היום בחירות לעירית עזה, הארץ, 4 בפברואר 1946
↑  35 מועמדים לבחירות בעזה, הארץ, 1 בפברואר 1946
↑  הכנות לבחירות בעזה, משמר, 9 בינואר 1946
↑  הפונים מריעים לנבחר השמאלי בעיריית עזה, משמר, 8 בפברואר 1946
↑  רשימה קרובה לקומוניסטים ניצחה בבחירות בעזה, משמר, 6 בפברואר 1946
↑  לצד מי תכריע הממשלת בראשות עיריית עזה?, משמר, 26 בפברואר 1946
↑  הכלל והפרט, הארץ, 12 ביולי 1946
↑  החוסיינים נצחו בשכם, הַבֹּקֶר, 8 במאי 1946
↑  עירית שכם אינה חוקית, הַבֹּקֶר, 10 ביולי 1947
↑  הבחירות נשכם נתאשרו, הַבֹּקֶר, 12 בדצמבר 1947
ז'אן גאבן

| --- | --- |

 לידה:  17 במאי 1904 הרובע התשיעי של פריז, צרפת 
 פטירה:  15 בנובמבר 1976 (בגיל 72) ניי-סיר-סן, או-דה-סן, צרפת 
 מקום קבורה:  ים אירואז 
 שם במה:  Jean Gabin 
 שם לידה:  Jean Gabin Alexis Moncorgé 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1928–1976 (כ־48 שנים) 
 מקום לימודים:  תיכון ז'אנסון-דה-סאי 
 בן או בת זוג:  גבי באסה (26 בפברואר 1925–1930)  ז'אן מושן (20 בנובמבר 1933–18 בינואר 1943)  כריסטיאן פורנייה (28 במרץ 1949–?)   מרלן דיטריך 
 צאצאים:  פלוראנס מונקורז'ה-גאבן 
 פרסים והוקרה:  גביע וולפי לשחקן הטוב ביותר (1954)  קצין במסדר ההצטיינות הלאומי (1976)  גביע וולפי לשחקן הטוב ביותר (1951)  דוב הכסף  צלב המלחמה  צלב המלחמה 1939-1945  המדליה הצבאית הצרפתית  קצין בלגיון הכבוד 
 http://www.musee-gabin.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
ז'אן גאבן (בצרפתית: Jean Gabin,‏ 17 במאי 1904 – 15 בנובמבר 1976) היה שחקן קולנוע צרפתי, אחד מהכוכבים האגדיים של הקולנוע הצרפתי במאה ה-20, אשר שיחק ב-94 סרטים.
קורות חייו > ילדותו ונעוריו

נולד ב-1904 בפריז כז'אן-גאבן-אלכסיס מונקורז'ה (Jean-Gabin-Alexis Moncorgé) כבן לאמני הקברט פרדינאן מונקורז'ה והלן פטי.
גדל בכפר Mériel מריאל במחוז סן-אֵה-אואז, מצפון לפריז.
עבד בהתחלה כפועל, לאחר מכן מגיל 19 השתלב בעולם הבידור כחלק מלהקת פולי ברז'ר.
עד לשירות הצבאי המשיך לשחק תפקידים משניים בתיאטראות.
קורות חייו > תחילת דרכו כשחקן וזמר

אחרי השחרור מהצבא חזר לעולם הבידור תחת שם הבמה "ז'אן גאבן". שיחק וזימר במופעי מיוזיק הול ואופרטות תוך כדי חיקוי הסגנון של מוריס שבלייה שהיה אז באופנה.
היה לפרק זמן חבר בלהקה שסיירה בדרום אמריקה ובחזרתו לצרפת התקבל למולן רוז'. עם הזמן עורר תשומת לבם של המפיקים ושולב בתפקידים חשובים יותר, כולל בשני סרטים אילמים בשנת 1928.
התחלת הקריירה כשחקן קולנוע

כעבור שנתיים עבר לשחק בסרטים עם פס-קול כשהראשון, בהפקת האחים פאטה, היה Chacun Sa Chance (לכל אחד המזל שלו). שיחק עדיין תפקידי משנה במשך ארבע שנים בכתריסר סרטים בבימוים של מוריס וז'ק טורנר. בפרסומו האמיתי זכה על ידי המשחק בסרט "מרי שאפדלן" משנת 1934 בבימויו של ז'וליין דיביבייה. ב-1936 שיחק כגיבור רומנטי בסרט אחר - דרמת מלחמה - של דיביבייה, "לה בנדרה", מה שהעלה אותו ככוכב על מפת הקולנוע הצרפתי. להכרה בינלאומית גורפת זכה ז'אן גאבן הודות למשחקו בסרט המצליח "פפה לה מוקו" ("Pépé le Moko ")‏ (1937).
כיכב בהמשך בכמה מיצירות הגדולות של ז'אן רנואר - "האשליה הגדולה" (La Grande Illusion), סרט אנטי-מלחמתי, וב "מפלצת האנושית" לפי הרומן של אמיל זולא יחד עם השחקנית סימון סימון. כמו כן הופיע באחד מהסרטים המוערכים של מרסל קרנה - Le Quai Des Brumes ("נמל הצללים").
בימי מלחמת העולם השנייה: שחקן וגיבור

בשנות ה-1930 דחה ז'אן גאבן הצעות להשתתף בהפקות של ההוליווד מעבר לאוקיינוס. אבל אחרי כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית הצטרף לז'אן רנואר וז'וליין דיביבייה שנמלטו לארצות הברית. אחרי גירושיו השניים ב-1939 בהוליווד ניהל גאבן רומן סוער עם מרלן דיטריך.
אופיו הבלתי ממושמע של גאבן סיכן את החוזה שלו עם אולפני RKO בגלל התעקשותו לצרף את מרלן דיטריך לליהוק סרט מסוים בניגוד לדעת המפיקים. לבסוף פוטר ופרויקט הסרט אורכב.
בשלב מסוים השחקן התגייס לכוחות צרפת החופשית של שארל דה גול והצטיין בקרבות נגד כוחות הציר בצפון אפריקה. בגלל גבורתו זכה אף במדליה הצבאית ובצלב המלחמה. אחרי הפלישה לנורמנדי נמנה גאבן עם חברי היחידה הצרפתית שנכנסה לפריז המשוחררת.
אחרי המלחמה

בשנת 1946 בחר בו מרסל קרנה כדי לככב בסרטו "Les Portes de la Nuit " (שערי הלילה) אבל בגלל בעיות בהתנהגות פוטר גם הפעם. לאחר שמצא מפיק ובמאי בשביל הפקה שבה יוכל לשחק כמבוקשו יחד עם מרלן דיטריך, הסרט, שנקרא "מרטן רומניאק" לא קטף הצלחה והיחסים בין שני הכוכבים עלו על שרטון. אחרי עוד כישלון קופות ב-1947, ניסה גאבן ללא הצלחה רבה לחזור אל במת התיאטרון. עם זאת, שיחק תפקיד ראשי בסרט של רנה קלמאן, Au-Delà Des Grilles (מאחורי הסורגים) (1949) שזכה בפרס אוסקר על הסרט הזר הטוב ביותר.
לאחר מכן באה עוד סדרה של כישלונות והקריירה שלו נראתה גמורה לתמיד. אולם בשנת 1954 חזר גאבן לכותרות עם מותחן הפשע של ז'אק בקר Touchez pas au grisbi (הביזה). משחקו זכה לשבחי המבקרים והסרט היה להצלחה עולמית.
עם ז'אן רנואר שיתף גאבן פעולה גם בסרט "פרנץ' קנקן" French Cancan יחד עם מריה פליקס ופרנסואז ארנול. במשך מעל עשרים שנה ז'אן גאבן שיחק במעל שלושים סרטים, הרבה מהם מוצלחים מבחינה מקצועית ומסחרית, כולל כאלה שהופקו על ידי חברת גאפר פילמס Gafer films (שהייתה עסק משותף שלו ושל פרננדל).
בין השחקנים שהופיעו יחד איתו אחרי המלחמה יש לציין את בריז'יט בארדו ("En cas de malheur"), אלן דלון ("Le Clan des Siciliens" "החוב הסיציליאני" 1969, ו-"Deux hommes dans la ville "-"שני גברים בעיר"), ז'אן-פול בלמונדו
("Un singe en hiver" - "קוף בחורף") ולואי דה פינס ("Le Tatoué") ("המקועקע").
גאבן נפטר מלוקמיה ב-15 בנובמבר 1976 בבית החולים האמריקאי בפאריס, בפרבר ניי-סיר-סן. לפי בקשתו, נשרפה גופתו ואפרו פוזר בים בטקס צבאי על סיפונה של אוניית חיל הים הצרפתי.
פרסים ואותות כבוד

חבר מסדר לגיון הכבוד של צרפת
ב-3 באפריל 1976 בתחרות הראשונה של פרס סזאר של הקולנוע הצרפתי מונה ליושב ראש חבר השופטים הראשון של התחרות.
מבחר מסרטיו

1930: Ohé! les valises
1930: On demande un dompteur or Les lions מחפשים מאלף או "האריות"
1930: Mephisto - מפיסטו (מאת אנרי דבן וז'ורז' ונטר)
1930: Chacun sa chance לכל אחד המזל שלו (במאי: האנס שטיינהוף)
1933: Du haut en bas מלמעלה עד למטה
1934: Maria Chapdelaine מריה שאפדלן (במאי:ז'וליין דוביבייה)
1934: Zouzou זוּזּו* 1935: Golgotha גלגלתא (במאי:ז'וליין דוביבייה)
1935: La Bandera (במאי:ז'וליין דוביבייה)
1936: Les Bas-fonds בשפל (במאי:ז'אן רנואר)
1936: La belle équipe צוות לעניין או חמשה חברים (במאי:ז'וליין דוביבייה)
1937: Pépé le Moko פפה לה מוקו (במאי:ז'וליין דוביבייה)
1937: La Grande illusion האשליה הגדולה (במאי:ז'אן רנואר)
1937: Le Messager השליח
1937: Lady Killer -  Gueule d'amour
1938: Le Récif de corail שונית האלמוגים
1938: Port of Shadows - Le quai des brumes נמל הצללים, או רציף הצללים
1938: La Bête humaine החיה שבאדם (במאי:ז'אן רנואר)
1939: Le Jour se lève  ׁ(במאי:מרסל קרנה) היום עולה
1941: Remorques ספינת גרר Stormy Waters
1942:  Moontide  ירח של גאות ושפל (סרט של ארצ'י מאיו ופריץ לנג
1946: מרטן רומניאק  Martin Roumagnac(החדר למעלה) The Room Upstairs
1949: Au-delà des grilles מאחורי הסורגים או חומות מאלאפאגה (בימוי:רנה קלמאן)
1951: È più facile che un camello
- His Last Twelve Hoursׁ(בימוי: לואיג'י זאמפה)
1952: La Vérité sur Bébé Donge האמת על בבה דונז'
1952: Le Plaisir העונג (בימוי:מקס אופולס)
1952: La Minute de vérité
1954: Touchez pas au grisbi (Don't Touch the Loot)
1954: Razzia sur la chnouf (Razzia in Paris)
1955: French Cancan
1955: Chiens perdus sans collier על פי ספרו של ז'ילבר ססברון
1956: Des gens sans importance
1956: La Traversee de Paris|Four Bags Full
1956: Voici le temps des assassins
1956: La Traversée de Paris
1958: Les Misérables (1958 film)|Les Misérables
1959: Archimède le clochard (The Magnificent Tramp) - זכה בפרס דוב הזהב לשחקן הטוב ביותר
1960: Le Président (film de 1960)|Le Président
1961: Le cave se rebiffe (The Counterfeiters of Paris)
1962: Un singe en hiver
1962: Le Gentleman d'Epsom
1963: Mélodie en sous-sol
1963: Maigret
1964: Monsieur
1964: L'Âge ingrat
1965: Le Tonnerre de Dieu
1965: Du rififi à Paname
1966: Le Jardinier d'Argenteuil
1967: Le Soleil des voyous
1968: Le Pacha
1968: Le tatoué
1969: Sous le signe du taureau
1969: Le Clan des Siciliens
1970: La Horse
1971: Le Chat - זכה בפרס דוב הכסף עבור השחקן הטוב ביותר.
1971: Le Drapeau noir flotte sur la marmite
1972: Le Tueur
1973: L'Affaire Dominici
1973: Deux hommes dans la ville
1974: Verdict - Leguen
1976: Échos de plateau
1976: L'Année sainte - Max Lambert
הנצחה

בעיר הולדתו, מריאל, הוקם מוזיאון לזכרו.
בין 1981-2006 כתב העת "לה מונד דו סינמה" העניק לזכרו של גאבן את "פרס ז'אן גאבן" לשחקן הפרנקופוני המבטיח. משנת 2007 ואילך בוטל הפרס והוחלף בפרס ע"ש פטריק דוואר, בעקבות סכסוך בין בתו של גאבן, פלורנס מונקורז'ה-גאבן ובין מקימי הפרס, הזוג מואנו.
בשנת 2008 נחנכה כיכר גאבן ברובע ה-18 של פריס, בנוכחות שני ילדיו – פלורנס ומתיאס.
הערות שוליים

↑  "Berlinale 1959: Prize Winners". berlinale.de. נבדק ב-2010-01-05.
↑  "Berlinale 1971: Prize Winners". berlinale.de. נבדק ב-2010-03-14.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007432836605171  PLWABN: 9811718164805606  BNE: XX1166026  BnF: cb11960691w (data)  CANTIC: a12193197  GND: 118536982  ICCU: RAVV089169  ISNI: 0000 0003 6864 2600  LCCN: n83142897  LNB: 000185486  MusicBrainz: 18ed52aa-e44b-40f8-bd54-92464c35e8e5  NDL: 00620698  NKC: jn20000700576  NLA: 35066346  NLK: KAC2020L1035  NTA: 074833340  RERO: 02-A003273017  SNAC: w65t3ttg  SUDOC: 027602265  Trove: 816646  VIAF: 59091290   WorldCat (עם VIAF): 59091290
פתחיה אבסייא

| --- | --- |

 לידה:  סומליה
 מדינה:  ארצות הברית, סומליה 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 מספר צאצאים:  2 
 www.fathiaabsie.com
 
פתחיה אבסייא (בסומלית: Fadxiya Cabsiiye, בערבית: فتحية إبسيآ) היא סופרת, מפיקה, במאית ושחקנית קולנוע סומלית-אמריקאית. היא יוצרת סרטים תיעודיים ועלילתיים, וגם פרסמה רומן גרפי בשם The Imperceptible Peace Maker. אבסייא היא מייסדת שותפה של הפרויקט "לאכול עם מוסלמים" אשר נועד לחבר בין מוסלמים ולא-מוסלמים במסגרת ארוחה עם סיפורים בתקווה לבנות גשרים בין שכנים וקהילות שונות, מדתות ותרבויות שונות.
קריירה

אבסייא הייתה עובדת סוציאלית. היא עבדה בשביל מספר ארגונים, כולל המשרד לשירותי תעסוקה ומשפחה בקולומבוס, אוהיו, באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, ובקול אמריקה. היא עברה למינסוטה בסביבות 2010, וב-2013, היא הצטרפה ל-ECHO, עמותה המציעה שירותים לקהילות מהגרים.
ב-2011, יצא הסרט התיעודי הראשון של אבסייא, Broken Dreams, סרט הבוחן את הזעקה הקולקטיבית שהתעוררה במינסוטה נגד הגיוס של נוער סומלי על ידי קנאים דתיים. המקרה הביא תשומת לב לא רצויה של ממשלת ארצות הברית לקהילה הסומלית, במינסוטה וברחבי הארץ. בעקבות היעלמויות של צעירים סומלים, ה-FBI השיקה את חקירת האנטי-טרור הגדולה ביותר מאז טרגדיית 9/11. ב-2014, אבסייא פרסמה את הרומן הגרפי The Imperceptible Peacemaker, דרך פלטפורמת פרסום עצמאי. הספר הוא אלגוריה של לקיחת החוק לידיים, בו גיבור-העל יחד עם מיליארדר היי-טק מייצרים חליפה שמאפשרת לגיבור להפוך לבלתי-נראה, כדי להילחם עבור צדק ונגד עריצים ברחבי העולם. אבסייא גם עבדה ב-PBS, רשת הטלוויזיה הציבורית, שם אירחה מספר רב של תוכניות ויצרה את הסרט התיעודי, Giving Thanks! ב-2016 שיחקה אבסייא בסרט A Stray, דרמה בבימויו של מוסא סעיד על פליטה מוסלמית צעירה במיניאפוליס שפוגשת בכלב תועה.
ב-2015, יצא סרטה השני של אבסייא, סרט עלילתי, The Lobby, אותו היא כתבה וביימה, ובו כיכבה. בכורת הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של מינאפוליס. הסרט מספר על מערכת היחסים בין גבר לבן לבין אישה סומלית-אמריקאית. ב-2017, היא שיחקה בסרטו של ארק טרטבר, First Person Plural, פרשנות מודרנית לסיפור רומיאו ויוליה. ב-2018, החלה אבסייא קדם-הפקה על הסרט Grapes Of Heaven, על סופרת סומלית-אמריקאית שבורת לב, שמבקרת בעיר החוף ברברה, בסומלילנד, שם משורר סומלי מפורסם בשם בודהרי מת מלב שבור בשנות ה-1930..
פילמוגרפיה

Broken Dreams ‏(2011)
The Lobby ‏(2015)
A Stray ‏(2016)
First Person Plural ‏(2018)
ספרים

The Imperceptible Peace Maker (2014)
הערות שוליים

↑  Omar, Farid (1 במרץ 2010). "Somali journalist Farhia Absie explains why she resigned from VOA". Digital Journal. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Fathia Absie". ECHO.
↑  "Fathia Absie Stars In Her Own Film About A Relationship Between A White Man And A Somali-american Woman". Somalia Online.
1 2  "An interview with filmmaker Fathia Absie". Wardheernews. 10 באפריל 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Filmmaker Fathia Absie on 'The Lobby'". MPR News. 28 במאי 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  A, Deeq. "Fathia Absie stars in her own film about a relationship between a white man and a Somali-American woman". Somalia Online.
משרד הבריאות של רצועת עזה

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 תחום שיפוט:  רצועת עזה 
 www.moh.gov.ps/portal/
 
משרד הבריאות של רצועת עזה הוא משרד הבריאות של ממשלת חמאס ברצועת עזה, האחראי על כלל מערכת הבריאות ברצועה, כולל בתי חולים, מרפאות, ומוסדות רפואיים אחרים. שר הבריאות הנוכחי הוא מדחת עבאס (אנ').
היסטוריה

| מבצע | נתוני האו"ם | נתוני המשרד |
| --- | --- | --- |
| מבצע עופרת יצוקה | 1,385 | 1,440 |
| מבצע צוק איתן | 2,251 | 2,310 |
| מבצע שומר החומות | 256 | 260 |
בשטחים הפלסטיניים (יהודה ושומרון ורצועת עזה) פעל בעבר רק משרד הבריאות של הרשות הפלסטינית. לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה וכיבושה מידי הרשות הפלסטינית ב-2007 מינה ממשל חמאס ברצועת עזה שר בריאות חלופי והקים משרד נפרד לרצועה.
עם זאת, לאחר השתלטות החמאס התקיימה שביתה פוליטית של רופאים שנמשכה חודש ונבעה מהתנגדות פוליטית לחמאס. שר הבריאות הראשון היה באסם נעים, שכיהן כשר הבריאות בממשלת הרשות הפלסטינית תחת ראש הממשלה אסמאעיל הנייה. תחת הנהגתו החליפו אנשי החמאס את מנהלי בתי החולים המזוהים עם הפת"ח במנהלים הנאמנים לחמאס. מלבד המנהלים, מנתחים ואנשי צוות רבים שנחשבו לאנשי פת"ח פוטרו מעבודתם בבתי החולים ברצועה. שר הבריאות הנוכחי של הרצועה הוא מדחת עבאס.