stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תחנת הרכבת ראש העין – דרום
היסטוריה

תחנת הרכבת הוקמה בשנת 1915 בשם "ראס אל-עין" בשלהי השלטון הטורקי בארץ ישראל, עם הקמת המסילה המזרחית והמשיכה לשמש גם בתקופת המנדט הבריטי.
בשנת 1920 החלה הקמתה של שלוחה מתחנת ראש העין לכיוון פתח תקווה לצורך יצוא פרי הדר מפרדס בחר-יה. סביב התחנה נבנו מחסנים. בדצמבר 1937 התנגשו שתי רכבת משא בתחנה, רכבת שהובילה משלוח תפוזים מפתח תקווה לנמל חיפה ורכבת שהגיעה מכיוון קלקיליה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה שימשה התחנה את המחנות הבריטים הרבים שנבנו באזור ראש העין ובשנת 1946 פוצץ האצ"ל את אולם הנוסעים בתחנה.
במלחמת העצמאות התחנה נכבשה על ידי צה"ל ב-13 ביולי 1948.
לאחר קום המדינה התחנה המשיכה לשמש עד סגירת קווי הנוסעים במסילה המזרחית עם פתיחת מסילת איילון ב-1993.
ב-3 ביוני 2000 תחנת הרכבת נפתחה מחדש כחלק מקו הרכבת תל אביב-ראש העין, ונסגרה שוב לאחר פתיחת הקו בין תל אביב לכפר סבא, והקמת התחנה החדשה ראש העין צפון בשנת 2003, זאת מאחר שקו הרכבת לכפר סבא פונה צפונה ממסילת הירקון למסילה המזרחית ולא דרומה לכיוון התחנה.
המצב הנוכחי

לתחנה שני רציפי צד, והיציאה ממנה אפשרית משני הצדדים באמצעות מעבר תת-קרקעי.
התחנה משמשת כתחנת משא בקו ראש העין-לוד, ויש בה פעילות נרחבת של רכבות משא ומטען.
רכבות העוברות בתחנה יכולות גם להמשיך צפונה לכיוון חיפה בעזרת משולש תל ברוך הנמצא צפונית לתחנת האוניברסיטה, או באמצעות מחלף שמריהו מזרח.
תוכניות עתידיות

תחנת ראש העין דרום עתידה הייתה לשוב לשימוש עם הפעלת המסילה המזרחית. לפי התכנון, התחנה הייתה צפויה להתרחב, ועם סיום תוכנית החומש של רכבת ישראל אשר אושרה על ידי הוועדה לתשתיות לאומיות ב-31 בינואר 2012, הייתה אמורה לחזור ולשמש כתחנת נוסעים על מנת להסיר את העומס מציר מסילות האיילון, באמצעות קו ראש העין-לוד שמתחבר למסילת תל אביב אוניברסיטה-הוד השרון סוקולוב.
בשנת 2016, אושר כי התחנה תיפתח מחדש במסגרת המסילה המזרחית, התכנון כלל הקמת גשר למעבר הולכי רגל ורוכבי אופניים מעל כביש 6 לחניון חנה וסע שהעירייה מקדמת ברחוב המרץ בכניסה לעיר.
במסגרת הסכם גג שנחתם בין מדינת ישראל לעיריית ראש העין, על מנת להגדיל את היצע הדירות בעיר, נקבע שהפעלת תחנת הרכבת ראש העין דרום מחדש היא תנאי למימוש התוכנית.
עם זאת, לאחר הגשת תקציב המדינה לשנים 2021–2022 ביולי 2021, פורסם כי הוחלט לבטל את חידוש התחנה ולבטל תחנות נוספות בפרויקט משיקולים תקציביים וכדי להגביר את מהירות הרכבת ותפעולה.
תמונות

צילום אוויר של אזור התחנה בשנת 1932
התחנה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, כוח של נוטרים במסדר. הנוטרים עסקו בהגנה על התחנה בזמן המרד הערבי.
התחנה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, כוח של נוטרים שעסקו בהגנה על התחנה.
בית מנהל התחנה (דצמבר 2012)
הכניסה לתחנה (דצמבר 2012)
רציף התחנה
מבנה הנהלה
מעבר תת-קרקעי לרציפים 2,3 מרציף 1
מבט דרומה
ראו גם

תחנת הרכבת ראש העין – צפון
המסילה המזרחית החדשה
הערות שוליים

↑  מסלת הברזל פתח תקוה-ראס אל-עין, הארץ, 23 בדצמבר 1920
↑  התנגשות רכבות משא בראש-העין, הארץ, 3 בדצמבר 1937
↑  תומוקמ
↑  שלמה טנאי, ראש העין ומבצר משטרת לוד בידינו, הארץ, 14 ביולי 1948
↑  דוד חיון, ‏ממוצ"ש: לוח-זמנים חדש לרכבת, תוספת רכבות וקו מראש-העין לת"א, באתר גלובס, 30 במאי 2000
↑  אביעד שר שלום, ‏קוראים לה תחנת ראש העין, אבל הנהנית תהיה מועצת דרום השרון, באתר גלובס, 21 ביולי 2002
↑  הודעת רכבת ישראל על אישור תוואי המסילה המזרחית על ידי הוועדה לתשתיות לאומיות, 31 בינואר 2012.
↑   מירב מורן, אורן דורי, הפקק שתוקע אלפי דירות באזור המרכז - והפתרון הקל שישחרר אותו, באתר TheMarker‏, 8 באוקטובר 2017
אלפי מנשה

ערך זה עוסק ביישוב אלפי מנשה. אם התכוונתם לספר אלפי מנשה, ראו .
תצלום אוויר של אלפי מנשה, 2017
בניין המועצה המקומית אלפי מנשה
מצפה הבנים ממנו נשקף מראה פנורמי של מישור החוף
אַלְפֵי מְנַשֶּׁה היא התנחלות ישראלית במערב השומרון, סמוך לקו הירוק אך מערבית לגדר ההפרדה. היישוב ממוקם דרומית-מזרחית לקלקיליה, מזרחית לעיר כפר סבא ודרומית לכביש 55. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1987. אלפי מנשה מוקפת מספר כפרים בדואים ופלסטינים. ממערב ליישוב שוכנים הכפרים הבדואיים ערב א-רמאדין וערב אבו פרדה, מדרום-מערב ואדי א-ראשה וראס עטייה, מדרום-מזרח כפר ת'ולת', מדרום מעארת א-דבה וראס א-טירה, ממזרח עסלה ועזון ומצפון נבי אליאס.
היסטוריה > הקמת היישוב

הרעיון להקמת אלפי מנשה הועלה לראשונה בשנת 1979 על ידי סגן שר הביטחון מרדכי צפורי, על גבעה בגובה של 280 מטר מעל פני הים החולשת על קלקיליה וכפר סבא. צפורי סבר שזהו מיקום אסטרטגי שיש חשיבות ליישבו. לצורך הקמת היישוב הופקעו קרקעות מתושבי הכפר נבי אליאס, שהחזיקו בבעלות על חלק מהשטח. היישוב קיבל תחילה את השם "קרני שומרון ג'". מרדכי צפורי פנה לדוד שטרן, שהיה קבלן וחבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסת התשיעית, בכדי שינהל את הקמתו באמצעות קבלנים פרטיים. שטרן הקים מיזם משותף, בשם חברת "צוותא", שהוקמה ב-1980, בו היו שותפים באופן שווה שמונה קבלנים וחברות: דוד שטרן עצמו, זכריה דרוקר, אריה ברנוביץ, יעקב פריצקר, אבי ארנסון, האחים גולדשטיין, חברת 'עפר וסלע' וחברת 'בינוי ופיתוח בנגב'. התוכנית יצאה לפועל עם מינויו של אריאל שרון לשר הביטחון בשנת 1981, לאחר שנתן לה אישור, והוחלט שהיישוב יוקם לעובדים של מערכת הביטחון ולמשפחות אנשי צבא קבע. את הקרקע קיבלה חברת "צוותא" בתשלום סמלי. חברת "צוותא" החליטה לשנות את שם היישוב מ"קרני שומרון ג'" ל"אלפי מנשה", מאחר שקרני שומרון א', שהוקמה שנתיים קודם ממזרח, הייתה מזוהה עם גוש אמונים ואילו הם רצו לשווק אותו לציבור הכללי.
הקמת היישוב בפועל החלה בשנת 1982, היישוב שווק לאנשי קבע במחיר מסובסד, שחלק מעלות הקמתו ממונה בידי משרד הבינוי והשיכון. עד קיץ 1983 הוקמו כ-280 יחידות דיור, מתוך 500 שתוכננו בשלב הראשון. אולם רק 170 יחידות נמכרו לאנשי קבע והוחלט להתחיל לשווק אותו גם לציבור הרחב. אכלוס היישוב החל בסוף 1983. במאי 1984 פרסם מבקר המדינה יצחק טוניק דו"ח ביקורת על הקמת היישוב, בו חשף כי משרד הבינוי והשיכון סיפק לחברת "צוותא" מימון של כחצי מיליארד שקל ישן, מעבר לתוכנית המקורית. בקיץ 1984 פרץ סכסוך בין המתיישבים הראשונים וחברת "צוותא", על רקע אי השלמת הקמת התשתיות, השטחים הציבוריים ומבני ציבור ביישוב, בניגוד להבטחות שנתנה עם מכירת הבתים. המבנים ביישוב עוד לא חוברו לקווי טלפון ולא הושלמה סלילת הרחובות והמדרכות. עם זאת נערך טקס הנחת אבן פינה לשלב ב' של היישוב בנוכחות שר השיכון דוד לוי.
ראש המועצה הראשון היה שלמה קטן.
בשנים הראשונות היו היחסים עם התושבים הערבים בכפרים הסמוכים ובעיר קלקליה טובים באופן יחסי. רבים מהם הועסקו בבנייה ביישוב. אך בקיץ 1985 אירעו מספר תקריות של ירי ויידוי אבנים על כלי רכב שנסעו בכביש המוביל ליישוב, בעיקר מכיוון הכפר חבלה. עם זאת בט"ו בשבט 1986 נערך טקס נטיעות עם תושבי הכפרים חבלה, עזון, ראס א-טירה וראס עטייה. ראש עיריית קלקיליה, עבד אבו סנאנה, אף נטע עץ באירוע.
היסטוריה > בזמן האינתיפאדה הראשונה

בתקופת האינתיפאדה הראשונה סבל היישוב משורה של פיגועי טרור.
ב-11 באפריל 1987 אירע רצח עופרה וטל מוזס, כאשר תושב קלקיליה השליך בקבוק תבערה לעבר מכונית בה נסעה משפחת מוזס בדרכה ליישוב, סמוך לכפר חבלה. בפיגוע נרצחו אם המשפחה עופרה מוזס, והילד טל מוזס שמת מפצעיו לאחר שלושה חודשים.
ב-6 באוגוסט 1987 בני זוג נפצעו בינוני מבקבוק תבערה שהושלך לעבר מכוניתם בדרך ליישוב.
ב-8 בפברואר 1989 נשרף למוות ברכבו תושב היישוב אלברט ג'רסי. דיווחים ראשונים מסרו שאבן ובקבוק תבערה הושלכו לעבר רכבו. עם זאת, בדיקות ממושכות שערכו חוקרי המעבדה לזיהוי פלילי של המשטרה וזרועות הביטחון הבהירו מעל לכל צל של ספק, כי לא היה מדובר בבקבוק תבערה. תשעה חודשים אחר כך הוכר כנפגע פעולת איבה, למרות שהמשטרה סברה שייתכן ונהרג כתוצאה מתאונה.
בעקבות האינתיפאדה הראשונה המשך פיתוח היישוב נעצר. לאחר שהושלם שלב א' ונבנו 500 יחידות דיור, ביקשה חברת "צוותא" להתחיל בהקמת שלב ב' ולבנות עוד 500 יחידות דיור, אך הביקוש היה נמוך והבנייה נפסקה למספר שנים.
היסטוריה > בשנות ה-90

בעקבות גלי העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 והמחסור בדיור, הוחלט לחדש את הבנייה ביישוב ולהקים 1,500 יחידות דיור ביישוב. התוכנית גם השתלבה בתוכנית יישובי הכוכבים שיזם אריאל שרון, שר הבינוי והשיכון. אך לאחר עליית ממשלת רבין השנייה, ביולי 1992, הוקפאה הבנייה. לאחר עליית ממשלת נתניהו הראשונה, בלחץ תנועות הימין, אישר משרד הביטחון את חידוש הבנייה ביישוב.
בשנת 1998 הוציא מינהל מקרקעי ישראל מכרז להקמת שכונה חדשה ביישוב, "גבעת טל", הנמצאת בדרום היישוב ונקראת על שמו של טל מוזס, תושב המקום, שנרצח ביולי 1987 בפיגוע. בארבעת המכרזים הראשונים ל-300 דירות זכו ארבעה קבלנים שונים. אחרי תחילת הבנייה, כשפרצה האינתיפאדה השנייה, בוטלו ההתקשרויות עם רוכשים פוטנציאליים, הבנקים עצרו את המימון ופועלים סירבו לעבוד במקום, מה שהוביל לסכסוכים משפטיים. עקב כך בניית השכונה נפסקה, אך לאחר האינתיפאדה הבעיות הוסדרו והבנייה התחדשה.
היסטוריה > האינתיפאדה השנייה והקמת גדר ההפרדה

בתקופת האינתיפאדה השנייה שוב סבל היישוב משורה של פיגועי טרור בסביבתו. ב-22 במאי 2001 ירה תושב היישוב למוות בפלסטיני שפרץ לביתו. ב-5 באוגוסט 2001 נהרגה תחיה בלומברג, אם לחמישה שהייתה בחודש השמיני להריונה, בפיגוע ירי ליד אלפי מנשה. בעלה ובתם הבכורה נפצעו קשה וטרמפיסט שנסע עמם נפצע בינוני.
בעקבות האינתיפאדה, החלה מדינת ישראל בהקמתה של גדר הפרדה, שתחצוץ בין חלק מהשטחים שבהם מתגוררים הפלסטינים ביהודה ושומרון ובין חלק מהשטחים הישראלים. באזור אלפי מנשה, קביעת תוואי הגדר היה מסובך, מאחר שההתנחלות והיישובים הפלסטינים קרובים ואין רצף טריטוריאלי לשום צד. ב-19 ביוני 2002, הודיע ראש הממשלה, אריאל שרון, כי גדר ההפרדה תוקם מזרחית לאלפי מנשה. זאת לאחר שתושבים מהישוב הביעו בפני שרון חשש שהגדר תוקם מערבית ליישוב, כך שלמעשה הם יישארו "מבודדים" מעבר לקו הירוק. תוואי הגדר הפך את העיר קלקיליה וכפרים סביבה למובלעת עם יציאה אחת מזרחה.
בשנת 2003 החלה הקמתה של גדר הפרדה, כך שהיא מקיפה את אלפי מנשה, את כביש הגישה וכביש 55. עם זאת בתוך מתחם הגדר של היישוב נכללו היישובים הפלסטינים ערב א-רמאדין, ערב אבו פארדה, ואדי א-ראשה, מעארת א-דבה וראס א-טירה. גדר ההפרדה יצרה מובלעת שגודלה כ-11,000 דונם (11 קמ"ר), כאשר החיבור של הכפרים לאזור נעשה באמצעות מעבר אליהו בקרבת הכניסה לקלקיליה ומעבר תת-קרקעי מתחת לכביש 55 המחבר בין קלקיליה לחבלה.
בשנת 2005 הודיעה המדינה כי תוקם גדר הפרדה בינם לבין העיר קלקיליה לאחר שבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג פסק שבניית גדר ההפרדה, הכוללת אותם יחד עם אלפי מנשה, אינה חוקית, פנו הפלסטינים לקבלת סיוע משפטי מבג"ץ. לטענתם, במצב החדש יש לתושבי הכפרים במובלעת אלפי מנשה רק יציאה אחת מקלקיליה ומעברים עם פיקוח ביטחוני בשאר היציאות לשטחים החקלאיים מסביב לעיר. ב-15 בספטמבר 2005 ניתן פסק דין שקבע כי גדר ההפרדה במתכונתה הנוכחית תבוטל. בג"ץ פסק כי יש לקבוע לוח זמנים לביצוע ההחלטה.
בעקבות הפסיקה נעשו שינויים בתוואי המוצע של הגדר, אך הוגשו שתי עתירות נוספות על ידי המועצה המקומית אלפי מנשה, שביקשה לתקן את התוואי כך שיאפשר ליישוב להתרחב בעתיד, ומועצות חמישה כפרים פלסטינים, שביקשו לתקן את התוואי כך שיורחק מאדמותיהן ומבתיהן לכיוון הקו הירוק. בית המשפט קבע כי הפגיעה בעותרים הפלסטינים היא מידתית, דחה על הסף את העתירה של מועצת אלפי מנשה, וקיבל את התוואי שקבעה הממשלה.
במאי 2010 השלים משרד הביטחון את ביצוע הוראת בג"ץ מספטמבר 2005, לשנות את תוואי גדר ההפרדה באזור אלפי מנשה. עם ביטולו והזזתו של תוואי הגדר, שלושה כפרים פלסטיניים הוצאו מהמובלעת שיצרה גדר ההפרדה: ראס א-טירה, א-דבעה וואדי רשא. בעוד שניים אחרים נשארו בה, הכפרים הבדוויים ערב א-רמאדין וערב אבו פרדה. את הכפרים הקימו בתחילת שנות ה-50 פליטים בדווים שגורשו מאזור באר שבע. הם קנו וחכרו אדמה מהכפר חבלה והתיישבו במקום. הכפרים צמודים לאלפי מנשה ומקבלים את אספקת המים שלהם ממנה.
היסטוריה > המשך התפתחות היישוב

לאחר בניית גדר ההפרדה חודשה הקמתה של שכונת "גבעת טל" בצידו הדרומי של היישוב. אכלוס השכונה החל בשנת 2007, חלק מרוכשי הבתים היו עולים מצרפת. חלק גדול מהבתים בשכונה בנתה חברת "צמח המרמן". בפברואר 2013 התגלה כי החברה בנתה ללא היתר-בנייה 5 קומות נוספות (8 במקום 3 קומות) ויותר מ-20 דירות בפרויקט בנייה ב"גבעת טל", ולאחר אכלוס הדירות, אף ביקשה להכשירן ולקבל אישור לדירות נוספות. אך מועצת התכנון העליונה במנהל האזרחי אישרה אותן בדיעבד.
בשנת 2001 יזמה מועצה מקומית אלפי מנשה את הקמתה של שכונת "נוף השרון" סמוך ליישוב נירית, הנמצא במרחק אווירי של מעל 3 קילומטר ומרחק נסיעה של כ-15 קילומטר, מאלפי מנשה. נירית נמצאת מצידו המערבי של הקו הירוק, אך שכונת "נוף השרון" נבנתה מצידו המזרחי. בעקבות הסכמים שנחתמו בין היזמים לנירית, הוסכם שהשכונה תשתייך חוקית לאלפי מנשה, אך תתנהל כחלק מנירית ותקבל שירותים מוניציפליים ממועצה אזורית דרום השרון. תושבי נירית התנגדו להקמת השכונה ועתרו לבג"ץ. בפברואר 2005 דחה בג"ץ את העתירה נגד הקמת השכונה. באוקטובר 2013 עתרו תושבי נוף השרון לבית המשפט בבקשה להצביע בבחירות המקומיות של המועצה אזורית דרום השרון, בטענה כי קיימת זיקה בינם לבין המועצה המספקת להם שירותים מוניציפליים; בית המשפט קיבל את בקשתם.
באפריל 2013 בית המשפט המחוזי בתל אביב הורה להחזיר לפלסטינים 100 דונמים שנמצאים בתוך תחום אלפי מנשה, לאחר שהוכח שהעסקה למכירת הקרקע זויפה. את האדמות רכשה ב-2001 חברת "ג.ר.א" שבבעלות אשת הנדל"ן רחל רהט, כביכול מפלסטיני מקלקיליה ששמו חסוי, תמורת 150 אלף דולר. אך התברר שמסמכי הבעלות בעסקה זויפו.
מקור שם היישוב

מקור שם היישוב בפסוק מספר דברים: ”בְּכוֹר שׁוֹרוֹ הָדָר לוֹ וְקַרְנֵי רְאֵם קַרְנָיו בָּהֶם עַמִּים יְנַגַּח יַחְדָּו אַפְסֵי אָרֶץ וְהֵם רִבְבוֹת אֶפְרַיִם וְהֵם אַלְפֵי מְנַשֶּׁה” (ל"ג, יז).
שכונות ביישוב

אלפי מנשה מורכבת מ-7 שכונות (ע"פ סדר הבנייה):
צוותא א'
צוותא ב'
כפיר יוסף
שגיא
נופיה
יובלים
גבעת טל
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים באלפי מנשה 8,071 תושבים, מתוכם 8,033 תושבי ישראל (מקום 200 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎-0.7% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 85.6%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 14,117 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
מוסדות ביישוב

באלפי מנשה גני ילדים, שני בתי ספר יסודיים וחטיבת ביניים: צופי שרון, נופי החורש וחטיבת הביניים חצב. כמו כן ישנם מרכז קהילתי, מועדון ספורט, ספריה עירונית וארכיון היסטורי.
באלפי מנשה הוקם כבר בשנת 1984 שבט הצופים הראשון בשומרון, שבט "נחשון", ביוזמת תושבי היישוב בוגרי התנועה. כוונת אנשי החינוך ביישוב, הייתה להקים תנועת נוער שאינה מזוהה פוליטית כחלק מהקו החינוכי הכללי ביישוב. תנועת הצופים העבריים התלבטה תחילה האם לאשר את הקמת השבט, בגלל צביונה הבלתי מפלגתי והמדיניות לא להיות מעורבת במיזמים פוליטיים, אולם לבסוף התקיים תהליך הצבעה דמוקרטי בקרב השכבות הבוגרות וגרעיני הנח"ל והתקבלה החלטה גורפת לאשר את צירוף השבט לתנועה. ביישוב פועל גם סניף של בני עקיבא.
תרבות

ביישוב פעילות חבורת זמר, קבוצת תיאטרון למבוגרים, להקת הנוער "מעיין אלפי מנשה" ולהקת המחול "פנים וגוף".
ראשי המועצה

1985–1998: שלמה קטן
1998 – מרץ 2012: חסדאי אליעזר (נפטר במהלך כהונתו)
מרץ–יוני 2012: אהוד לוי (ממלא מקום)
יוני 2012 – אוקטובר 2018: שלמה קטן (כהונה שנייה)
אוקטובר 2018 – מכהן: שי רוזנצוויג
רבני המועצה

הרב דוד אוחיון
סמל היישוב

בשנת 1985 התקיימה תערוכת סמלים במזכירות היישוב. הסמל שנבחר עוצב על ידי שלומי גולן, וכולל את המוטיבים הבאים:
שם היישוב – משולב בטופוגרפיה של גבעות מערב השומרון, שבו הוא שוכן
שמש – המסמלת את מיקום היישוב במזרח
ארובה – המסמלת את ארובות חדרה, שניתן לראות אותן ממצפה הנוף ביישוב
מסגד – מסמל את הכפרים השכנים והשאיפה לדו-קיום עם הסביבה הערבית
שכונת נוף השרון

נוף השרון היא שכונה המשתייכת לאלפי מנשה. השכונה שהוקמה ב-2005, משתרעת על 37 דונם וכוללת 51 משפחות, יושבת מחוץ לקו הירוק. על אף שהשכונה משתייכת מוניציפלית לאלפי מנשה, היא למעשה התמזגה עם היישוב נירית, והיא מקבלת שירותים מוניציפליים ממועצה אזורית דרום השרון. השכונה ממוקמת כשלושה ק״מ אוויריים מאלפי מנשה ואין גישה ישירה בין השכונה ליישוב.
שכונת נוף השרון > ההיסטוריה של השכונה

השכונה החלה להיבנות ב-2004. השכונה נתקלה בהתנגדות רבה ונחרצת של תושבי נירית הסמוכה. באותה עת טענו תושבי נירית שהשכונה עשויה להפוך את היישוב נירית להתנחלות, שכן השכונה נמצאת מעבר לקו הירוק.
בפברואר 2005 דחה בג"ץ את עתירת תושבי נירית נגד הקמת השכונה.
באוקטובר 2013 עתרו תושבי נוף השרון לבית המשפט בבקשה להצביע בבחירות המקומיות של המועצה אזורית דרום השרון, בטענה כי קיימת זיקה בינם לבין המועצה המספקת להם שירותים מוניציפליים, בית המשפט קיבל את בקשתם.
אנילין

| --- | --- |

אנילין
 
 שם סיסטמטי:  Aniline
 שמות נוספים:  Phenylamine Aminobenzene, Benzenamine
 כתיב כימי:  C₆H₇N 
 מסה מולרית:  93.13 גרם/מול
 מראה:  נוזל חסר צבע, הופך אדום-חום כשמתחמצן. מסריח
 מספר CAS:  62-53-3
 צפיפות:  1.0217 גרם/סמ"ק
 מצב צבירה:  נוזל
 מסיסות:  3.6, מסיס במתנול (עד 10.97M)
 טמפרטורת היתוך:  -6.3 °C   266.85 K
 טמפרטורת רתיחה:  184.13 °C   457.28 K
 חומציות:  4.87 ‏pKa
 LD50:  2,500±1 milligram per cubic metre, 175±1 חלקים למיליון, 250±1 חלקים למיליון, 100±1 מיליגרם לקילוגרם, 368±1 מיליגרם לקילוגרם, 420±1 מיליגרם לקילוגרם, 64±1 מיליגרם לקילוגרם, 195±1 מיליגרם לקילוגרם, 400±1 מיליגרם לקילוגרם, 500±1 מיליגרם לקילוגרם, 464±1 מיליגרם לקילוגרם, 750±1 מיליגרם לקילוגרם, 250±1 מיליגרם לקילוגרם, 562±1 מיליגרם לקילוגרם, 254±1 מיליגרם לקילוגרם, 1,290±1 מיליגרם לקילוגרם, 0.82±0.01 מיליגרם לקילוגרם, 1,400±1 מיליגרם לקילוגרם, 200±1 מיליגרם לקילוגרם, 250 מיליגרם לקילוגרם
 
אנילין (Aniline) הנקרא גם פנילאמין או אמינו-בנזן הוא תרכובת שנוסחתה C6H7N.
זהו האמין הארומטי הפשוט והחשוב ביותר המשמש כחומר מוצא לתרכובות מורכבות יותר. השימוש העיקרי לחומר הוא בייצור פוליאוריתן. כאמינים נדיפים אחרים גם לאנילין ריח אופייני המזכיר דגים סרוחים וטעם צורב. החומר רעיל ודליק, בבעירה מעלה עשן רב. האנילין משמש כממס בתעשיות כימיות רבות וכחומר מוצא בסינתזות אורגניות.
מבנה וסינתיזה

אנילין מורכב מטבעת בנזן אליה קשורה קבוצת אמין. החומר מיוצר בשני שלבים:
הכנת ניטרו-בנזן (אנ') בתגובה של בנזן עם חומצה חנקתית וחומצה גופרתית
חיזור הניטרו-בנזן לאנילין באמצעות מימן בקטליזה של ניקל
לחלופין, ניתן להכין אנילין מתגובת אמוניה ופנול.
אנילין הופך בתהליך חימצון לאזו-בנזן (אנ') (azobenzene), חומר שיש בו קשר כפול בין שני אטומי חנקן שנקרא תרכובת אזו. צבעי אזו הם צבעים בהם קיימת קבוצת אזו.
שימושים

אנילין הוא חומר מוצא לצבעים רבים וזה היה השימוש הראשון בחומר מאז הופק מהצבען הצמחי אינדיגו ב-1826, ובאופן בלתי תלוי מזפת פחם (אנ'), בשנת 1834. השם אנילין מקורו בצמח ממנו הופק האינדיגו Indigofera anil (אחד המינים מהסוג ניל).
צבעי אנילין (מכונים גם צבעי זפת פחם) משמשים כחומרי צביעה: מובאין (אנ') (mauveine) פוקסין (אנ') (fuchsine) וספראנין (אנ') (safranine). צבעי האזו משמשים כיום כחומרי צביעה וכצבעי מאכל. בין צבעי המאכל ניתן למצוא את אלה המצוינים על ידי הקודים E102, E104, E107, E110, E122, E123, E124, E127, E129, ועוד.
כיום, עיקר השימוש באנילין הוא כחומר מוצא למתילן דיפניל דיאיזוציאנט (אנ') המשמש להכנת פוליאוריתן.
בטיחות ורעילות

אנילין רעיל בשאיפת אדים, ספיחה דרך העור ובליעה. חשיפה לאנילין גורמת לכאבי ראש, סחרחורת, כיחלון (הכחלה של העור והריריות עקב הצטברות המוגלובין לא מחומצן), בלבול ובמקרים חמורים: עוויתות. חשיפה ממושכת לאדים או מגע עור בחומר פוגעת במערכת העצבים והדם וגורמת עייפות כרונית, אובדן תיאבון, כאבי ראש וסחרחורות.
אנילין לא הוכח כמסרטן אך צבעי אנילין הם גורם סיכון לסרטן שלפוחית השתן.
הערות שוליים

↑  Anthony S. Travis, Perkin's Mauve: Ancestor of the Organic Chemical Industry, Technology and Culture 31 (1), 1990, עמ' 51-82
↑  ICSC 0011 - אנילין, באתר International Labour Organization, ‏אפריל 2014
↑  Aniline safety data sheet, ‏22-07-2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294056505171  BnF: cb12359525w (data)  GND: 4142482-7  LCCN: sh85005157  NKC: ph669733 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סכמת הסינתזה של אנילין מבנזן: תגובה עם חומצה חנקתית וחומצה גפרתית מרוכזות ב50°-60° לקבלת ניטרובנזן ואחר כך חיזור ב-600°
אזו-בנזן (Azobenzene), תוצר תהליך חימצון של אנילין
Mauveine, צבע סגול שהיה הצבען הסינתטי הראשון שהופק מאנילין בשנת 1856
methylene diphenyl diisocyanate
אריך ולטר שטרנברג

| --- | --- |

 לידה:  31 במאי 1891 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  15 בדצמבר 1974 (בגיל 83) תל אביב-יפו, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיל 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 פרסים והוקרה:  עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 
אריך ולטר שטרנברג (31 במאי 1891 – 15 בדצמבר 1974) היה מלחין ישראלי, ממייסדי התזמורת הפילהרמונית הישראלית וחתן פרס אנגל לשנים 1946 ו-1961.
חייו

שטרנברג נולד ב-1891 בברלין בירת גרמניה. אביו, פיליפ, היה רופא. למד משפטים, תחילה בשווייץ, באוניברסיטת ז'נבה ובהמשך בגרמניה, בקיל ובברלין, שם גם התמחה במקצועו. 
בשנת 1918 החל בלימודי מוזיקה אצל הוגו לייכטנטריט בקונסרבטוריון בברלין. בגיל עשרים ושבע, החל בלימודי הלחנה. ביקורת אוהדת שכתב אדולף וייסמן דרבנה אותו להמשיך בהלחנה.
בשנת 1925 ביקר שטרנברג לראשונה בארץ ישראל, ובסוף שנת 1931 עלה והתיישב בתל אביב, שם נשאר כל חייו. הוא היה שותף להקמת התזמורת הארץ ישראלית וכיהן כנשיא הסניף הישראלי של האגודה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו (ISCM). בשנת 1971 זכה בתואר כבוד מנשיא מערב גרמניה.
שטרנברג זכה בפרס אנגל מטעם עיריית תל אביב-יפו פעמיים: בשנת 1946 על הקנטטה "ישתבח" ליהודה הלוי, ובשנת 1961 על הבלדה לבריטון ותזמורת "העורב" לאדגר אלן פו.
שטרנברג היה נשוי שלוש פעמים: בשנת 1918 נישא לפרידה לבית פינר, ב-1936 נישא לאילזה טניה לבית וולהנר וב-1949 לאלה לבית טל. הוא נפטר בתל אביב בשנת 1974 ונקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
ארכיונו שמור במרכז למוזיקה בספרייה הלאומית.
יצירתו

שטרנברג חיבר מספר רב של יצירות בסוגות שונות, ביניהן מוזיקה תזמורתית, יצירות ווקאליות בליווי פסנתר או תזמורת, מוזיקה קאמרית ומוזיקה למקהלה. שטרנברג גילה עניין בתנ"ך ובנעימות יהודיות מסורתיות. השפעתן של נעימות אלה ניכרת ברביעיות המיתרים מס' 1 ו-2 שלו. השפה העברית השפיעה בעליל על יצירתו וגם יצירות שחיבר בשפות אחרות גילו את השפעת סביבתו הישראלית, אם ברב ואם במועט. גם לפוליפוניה של פאול הינדמית הייתה השפעה על כתיבתו, אך היא ניכרה יותר בטכניקה מאשר בסגנון.
האופרה השנייה שלו, "פאציפיקה, האי הידידותי" הועלתה בביצוע בימתי בניו יורק כשנה לאחר מותו וזכתה לביקורות חיוביות.
מבחר מיצירותיו > מוזיקה קאמרית

רביעיית מיתרים מס' 1 עם סולו לאלט (1924), על פי שיר עממי "המעבורת" מאת אליקים צונזר. ביצוע בכורה: ברלין 1924.
רביעיית מיתרים מס' 2 (1926), ביצוע בכורה: רביעיית גוארנרי, 1928.
שיר ערש לחליליות (1946)
סונאטה לכינור ופסנתר (1945), ביצוע בכורה:  לורנד פניבש ומשה לוסטיג, 1956.
מבחר מיצירותיו > מוזיקה לפסנתר

"חזיונות מזרחיים", ביצוע בכורה: פרנץ אוסבורן, 1925.
סונטה (נדפסה בגרמניה ב-1931)
ריקוד עממי (1949)
טוקטה (1950)
ריקוד (1950)
חמש תמונות מוזיקליות (1951)
אלגרו (1955)
מבחר מיצירותיו > מוזיקה תזמורתית

"מעשה בדוד וגולית", חריזה: מתיאס קלאודיוס, ביצוע בכורה: התזמורת הפילהרמונית של ברלין, 1927. סגנון היצירה הוא שירת זמרי רחוב.
"החייל האמיץ", מחזור שירי היינה לבריטון ותזמורת. ביצוע בכורה: הרמן שרכן, מנצח, קניגסברג, 1931.
סוויטת "עמך" (1935), ששטרנברג עיבד מן המוזיקה שכתב למחזה של שלום עליכם.
"פתיחה לקומדיה" (1933; עיבוד מחודש, 1943) התזמורת הארץ-ישראלית בניצוח ויליאם שטיינברג, 1937.
"יוסף ואחיו",סוויטה באחד-עשר פרקים לתזמורת כלי קשת (1938), ביצוע בכורה: תזמורת קול ירושלים בניצוח קראל שלמון, 1938.
"שנים-עשר שבטי ישראל", נושא ווריאציות לתזמורת (1942), ביצוע בכורה: התזמורת הארץ ישראלית בניצוח מיכאל טאובה, 1942.
"תיבת נוח", יצירה סימפונית בת ארבעה פרקים. ביצוע בכורה: התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוח סרג'ו קומיסיונה, 1961.
מבחר מיצירותיו > מוזיקה ווקאלית

בשנת 1932 חיבר אופרה לילדים בשם "ד"ר דוליטל" לפי ספרו של יו לופטינג. האופרה בוצעה בביצוע קונצרטנטי בשנת 1939 אך לא הוצגה בהפקה בימתית בשל התנגדות אלמנתו של לופטינג. האופרה השנייה שלו, "פאציפיקה, האי הידידותי" נכתבה בשנת 1947 והוצגה לראשונה בהפקה בימתית מלאה בתיאטרון איסטמן ברוצ'סטר, ניו יורק. באופרה זו השתמש שטרנברג בחומר מן האופרה הראשונה שלו.
"עמי", מחזור שירים למילים של אלזה לסקר-שילר, לסופרן או טנור עם תזמורת או פסנתר. ביצוע בכורה: התזמורת הארץ ישראלית בניצוח לואי כהן, עם יוספה שוקן, 1946.
ביצוע בתקליט: נתניה דברת, סופרן ; תזמורת רשות השידור ; גאורג זינגר, מנצח
"העורב", בלדה לבריטון ותזמורת גדולה, על פי שירו אדגר אלן פו. בנוסח העברי התאים שטרנברג את הטקסט לתרגום של זאב ז'בוטינסקי. ביצוע בכורה: תזמורת הרדיו הדרום-מערבי באדן-באדן בניצוח ארנסט בור, עם היינץ רהפוס, בריטון 1953. (היצירה זיכתה אותו בפרס אנגל, 1961.)
"שיחות הרוח" מחזור שירים למילים של המשוררת אלישבע, לאלט ותזמורת. ביצוע בכורה: תזמורת קול ישראל בניצוח גאורג זינגר, עם פרנסס דה בוסי, 1956.
"חליל במרחקים" לאלט או בריטון (יש גם גרסה לסופרן) וחליל למילים של קלבונד על פי לי-טאי-פו.
"תחיית ישראל", אורטוריה לפי חזון העצמות היבשות של הנביא יחזקאל (1959)
"שירי האפיז" לטנור ותזמורת, לשלושה פיוטים פרסיים, ביצוע בכורה: אריאן בלאנקן ותזמורת קול ישראל בניצוח מנדי רודן, 1969
שלשה שירי אכרים : למקהלה מעורבת בלווי פסנתר, לפי שירי עם קדומים (שנות ה-40?)
ישתבח לבריטון, קריין ומקהלה (1962)
אחי יהונתן : לסולנים או מקהלה מעורבת ותזמורת כלי קשת (או פסנתר) (1973)
הערות שוליים

↑  משה ברונזפט, קומפוזיטורים ארץ-ישראליים, דבר, 30 באוגוסט 1946; משה ברונזפט, קומפוזיטורים ארץ-ישראליים: א. ו. שטרנברג, בעל פרס-אנגל, דבר, 6 בספטמבר 1946.
↑  הוענק פרס אנגל למוסיקה: חתניו: שטרנברג, אורגד, שליטא וזהבי, דבר, 10 ביולי 1961.
↑  אריך ולטר שטרנברג באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299803605171  PLWABN: 9810650408805606  BnF: cb164295281 (data)  CiNii: DA12854728  GND: 103951792  ISNI: 0000 0000 8080 1190  LCCN: n88006196  MusicBrainz: d54c51d2-c697-458e-92ad-b1f3b9563c10  SNAC: w6sb4cxk  VIAF: 436173   WorldCat (עם VIAF): 436173
אברהם רביץ

נואם בכנס הארצי הראשון של תנועת דגל התורה (מרץ 1990), לצדו (מימין לשמאל): הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב חיים קניבסקי, הרב שלמה שמשון קרליץ
הרב אברהם רביץ (13 בינואר 1934, כ"ו בטבת תרצ"ד – 26 בינואר 2009, א' בשבט תשס"ט) היה פוליטיקאי, פעיל ציבור וראש ישיבה ישראלי. היה יושב ראש דגל התורה וחבר הכנסת מטעמה ומטעם סיעת יהדות התורה, סגן שר במשרדים שונים וסגן יושב ראש הכנסת.