stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע רימון 20
רקע

במלחמת ההתשה התקשה הצבא המצרי בהתמודדותו מול חיל האוויר הישראלי, שהפגין עליונות אווירית הן בתקיפות לאורך תעלת סואץ והן בפשיטות ובמבצעים בעומק מצרים כנגד יעדים צבאיים עורפיים ויעדים אסטרטגיים. בעיקר בלט חוסר יכולתו לעצור את רצף מבצעי פריחה של מטוסי חיל האוויר מדגם F-4 פנטום ו־A-4 סקייהוק שנכנסו לשירות מבצעי במהלך המלחמה. בגיחות חוזרות ונשנות ללב מצרים הוטלו פצצות במשקל של מאות קילוגרמים על יעדי איכות וזאת ללא נפגעים לצה"ל.
מצב דברים זה הביא את נשיא מצרים נאצר, בביקורו במוסקבה בסתיו 1969 וב-24‏–25 בינואר 1970, לבקש הרחבה של הסיוע הצבאי לדגמים חדישים יותר של טילי קרקע-אוויר ומטוסים. כן ביקש נאצר סיוע בהגנה על שמי מצרים בעזרת חיל משלוח סובייטי שיוצב על אדמת מצרים.
הסובייטים נענו לבקשתו של נאצר והקימו חיל משלוח סובייטי גדול שכלל בין היתר דיוויזיה שלמה של טילי קרקע-אוויר חדישים, שלוש טייסות מטוסי מיג 21MF וציוד רב נוסף, וכן את כל הצוותים המקצועיים להפעלתם - טייסים, בקרים, מפעילי מכ"ם, טכנאים ועוד. חיל המשלוח נשלח בים והחל את פריסתו בינואר 1970 באזור קהיר, אסואן ובאתרים אחרים בעומק מצרים. נוכחותם של צוותים רוסיים נשמרה בסוד הן על ידי המצרים והן על ידי הסובייטים, אך יחידה 848 יירטה את תשדורותיהם ודיווחה על נוכחותם. ממשלת ישראל חששה מעימות ישיר עם ברית המועצות והורתה לחיל האוויר להימנע מתקיפתם. עקב כך, באפריל 1970 פסקו חדירות מטוסי חיל האוויר למצרים ובכך הסתיים רצף של מבצעי פריחה מוצלחים.
כתוצאה מכך, החלו הסובייטים לקדם בהדרגה סוללות טילים מאוישות על ידי מפעילים רוסיים לכיוון תעלת סואץ. שינוי זה גרם למגבלה משמעותית בחופש פעולתו של חיל האוויר הישראלי. הרעה נוספת מבחינתה של ישראל אירעה כאשר בחודשים יוני ויולי באותה השנה הצליחו מפעילי סוללות הטילים להפיל מספר מטוסי פנטום ישראליים. הצלחותיהם של המפעילים הרוסים עודדה הסלמה של פעילות חיל המשלוח, שהתבטאה במשטר הטיסות של טייסיהם תוך ניסיון ליצור מגע עם מטוסי חיל האוויר במטרה להפיל אותם. ב-25 ביולי נצפתה הסלמה נוספת כאשר מטוסי מיג 21 מוטסים על ידי טייסים רוסיים רדפו אחר מטוס סקייהוק אל תוך סיני, שיגרו לעברו טיל אוויר אוויר אטול, פגעו בו ואילצו אותו לנחות נחיתת חירום ברפידים. ביטחונם של הטייסים הרוסים ניכר גם בתעבורת הקשר בין הטייסים הרוסים שנקלטה ביחידה 848.
בשלב זה התעורר בישראל חשש ממשי כי העליונות האווירית של חיל האוויר תאבד אל מול הכוחות הרוסיים במצרים. בממשלת ישראל התגבשה התובנה כי מדיניות ההבלגה התפרשה כחולשה והביאה להתגרות הולכת וגוברת מצד הסובייטים, וכי על ישראל לנקוט פעולה שתבהיר לסובייטים את מחירה הגבוה של ההסלמה. לנוכח התנהגות הבוטחת של הרוסים הוחלט לתכנן קרב אווירי יזום שבו הרוסים יתפתו לרדוף אחר מטוסי חיל האוויר שיחדרו לשטח מצרים ושם יופלו על ידי מטוסים אחרים שיירטו אותם בתכנון מוקפד, ובכך לנצל את יתרונם היחסי של טייסי חיל האוויר הישראלי על מקביליהם הסובייטים.
את תכנון המבצע הטיל ראש מחלקת מבצעים, יעקב אגסי, על רס"ן דוד פורת, ראש מדור הגנה בענף המבצעים. המבצע אושר על ידי מפקד חיל האוויר אלוף מוטי הוד והרמטכ"ל רא"ל חיים בר-לב וב-25 ביולי הובא המבצע לאישור הממשלה בראשות גולדה מאיר. למבצע נבחרו אנשי צוות אוויר בעלי ניסיון קרבי רב. תחילה נקבע המבצע ל-29 ביולי, אך לאחר מכן נדחה ביום אחד לתאריך 30 ביולי.
תכנון המארב

המבצע תוכנן כמארב שבו יחדרו מטוסי חיל האוויר לשטח מצרים כשהם חמושים וערוכים לניהול קרבות אוויר אך מדמים את עצמם למטוסי תקיפה או צילום חסרי הגנה מפני מיירטים. צפוי היה שהסובייטים, שהתנהלו בתקופה זו בצורה תוקפנית ובוטחת, יתפתו להזניק כנגד המטוסים הישראלים מטוסי יירוט מדגם מיג 21, ובעודם מצפים לרדוף מזרחה אחר מטוסי הפצצה וצילום ישראלים הנסים לעבר התעלה, יופתעו על ידי רביעיית פנטום ורביעיית מיראז' 3, וייאלצו לנהל קרב אוויר בלתי מתוכנן עם טייסים ישראלים מנוסים בעלי היסטוריה של הפלות רבות. שלביו הראשונים של הקרב תוכננו כך שיתרונות יחסיים של מטוסי חיל האוויר הישראלי יבואו לידי ביטוי בקרב.
עוד תוכנן שרביעיית מיירטים נוספת תסייר במערב סיני באזור שאינו מכוסה מכ"מים מצריים ורביעייה נוספת תמתין בכוננות על המסלול. שתי הרביעיות נועדו לשמש עתודה ולהתווסף למיירטים הישראלים במידת הצורך.
לשם הבטחת כניסתם של הסובייטים לקרב, נבחר מיקום הקרב בסמוך לשדות התעופה שבהם שהו בסיסי חיל האוויר המצרי, בהם גם שהו המטוסים הסובייטים. אזור זה נקרא בפי הטייסים "טקסס".
כיסוי וליווי מודיעיני של המבצע

יחידת האזנה 848 הייתה בשיתוף פעולה צמוד עם חיל האוויר הן לפני המבצע והן במהלכו. הכוחות המודיעיניים שהשתתפו כללו הן את בסיסי הקבע של היחידה, והן צוות שמוקם על מטוס בואינג 377 סטרטוקרוזר ייעודי עם מערכות האזנה, שהמריא ב-12:00, ושכיסה את המבצע בזמן אמת מתחילתו ועד כשעתיים לאחר סיומו.
שתי יכולות של היחידה בלטו בכיסוי המודיעיני:
מחלקות המתמחות בתחום הערבית שכיסו את ההערכות כוחות האוויר והקרקע המצריים.
מחלקת "מסרגה" בפיקוד טוביה פיינמן, שהוקמה ב-1967 והורכבה מדוברי השפה הרוסית -שנקראו גם "גרצ'קואים" (כינוי שמקורו בשמו של שר ההגנה הרוסי המרשל אנדריי גרצ'קו) שכיסתה את הכוחות הסובייטים.
התרומה המודיעינית הורכבה ממספר רבדים שנתנו לחיל האוויר יתרון משמעותי במהלך המבצע, כולל מודיעין על סדרי הכוחות ומיקומם לפני תחילת המבצע, זיהוי ביצוע הזנקות של מטוסים בזמן אמת, וקליטת הקשר של הכוחות עם בקרי הטיסה וההוראות שניתנו להם בערוצים המבצעיים.
ביצוע המארב

במטרה לשמור על מערכת ההגנה האווירית המצרית-סובייטית דרוכה, בוצעו החל מהשעה 8:10 בבוקר הפצצות של מטוסי תקיפה ישראלים בשטח מצרים בסמוך לתעלה ברמת אינטנסיביות נמוכה. ההפצצות בוצעו בהפרשי זמן בין הפצצה להפצצה. בכל פעם הופצץ מבנה אחד על ידי זוג או רביעיית מטוסי תקיפה. לאחר הטלת הפצצות על המטרות שבו התוקפים לשטח ישראל. מטרות ההפצצה היו מחפורות של טילי קרקע-אוויר, סוללות ארטילריה, רכבת שהובילה ציוד להקמת מחפורות לחזית התעלה ועוד. ההנחיה לטייסים הייתה שאם אינם מזהים את המטרה המיועדת להם, עליהם לתקוף מטרה מזדמנת אחרת במטרה להשיג את הדריכות הדרושה מהצד המצרי. הטייסים דווחו על פגיעות טובות במטרות. אחרון המטוסים המפציצים נחת בשעה 11:41, מבלי שהמצרים-סובייטים הספיקו להזניק מיירטים כנגדם. בשלב זה ניתן היה להוציא את המארב לטייסים הסובייטים כמתוכנן.
המארב החל כאשר רביעיית מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר הישראלי הוזנקו מרמת דוד ותקפו מעט אחרי השעה 14:00 תחנת מכ"ם מצרית בסוחנה, ליד מפרץ סואץ. מטוסי הפנטום הפציצו תוך ביצוע תמרונים שאופייניים למטוסי הסקייהוק כאשר הם חגים יחד מעל המטרה וכל טייס בתורו מודיע בקשר ומבצע צלילת הפצצה תלולה, בזווית של 45 מעלות ולאחריה חוזר לחוג מעל המטרה. בה בעת חדרו ארבעה מטוסי מיראז' 3 שהוזנקו מתל נוף בגובה 20,000 רגל (6,100 מטרים) לשמי מצרים במסלול טיסה ישר ואופקי במבנה צמוד – שני מטוסים צמודים לפנים ושניים צמודים לאחור – ובכך נחזים על צגי המכ"ם כמטוס יחיד או כזוג המבצעים טיסת צילום שגרתית בנתיב שהיה מוכר למצרים מגיחות קודמות. טייסי המטוסים פרצו לקשר בצורה שמדמה גיחת צילום ו"דווחו" לבקרה על התחלת צילום והפסקת צילום. רביעייה נוספת של מיראז'ים הוזנקה לפטרול בסיני מזרחית לתעלה בגובה נמוך מעבר לרכסים, מחוץ ליכולת גילוי המכ"ם המצרי. רביעייה נוספת של מיראז'ים המתינה בתחילת המסלול של שדה התעופה ביר גפגפה (רפידים) שבסיני להמראה מיידית. סך הכל השתתפו במארב 16 מטוסי יירוט ישראליים כשהם מסודרים בארבע רביעיות - שלוש רביעיות באוויר ורביעייה ערוכה להזנקה מיידית.
הקרב

מערכת הבקרה האווירית המצרית איתרה את חדירת רביעיית המיראז'ים הישראלים שהתחזתה למטס צילום בשעה 14:28 כשהם טסים מדרום לצפון אל עבר מרכז דלתת הנילוס. כצפוי, כעבור דקות מעטות הוזנקו לעברם שתי רביעיות מיג 21, מוטסים בידי טייסים סובייטים. רביעייה ראשונה משדה התעופה קום אושים בהובלת קפיטן קמנייב הוזנקה צפונית למיראז'ים לקראת מפגש בהמשך מסלול הצילום. שתי דקות לאחר מכן הוזנקה רביעיית מיגים נוספת משדה התעופה בני סואף בהובלת מפקד הטייסת קפיטן יורצ'נקו. הרביעייה השנייה טסה דרומית למיראז'ים המצלמים במטרה לרדוף אחריהם וללכוד אותם במעין צבת יחד עם הרביעייה הצפונית. רביעיית מיגים שלישית הוזנקה שלוש דקות לאחר מכן משדה התעופה בני סואף בהובלת קפיטן סראנין והתקרבה גם היא למיראז'ים ממערב.
בשלב זה היה ברור שהמיגים נכנסו למארב. כשהתקרבו המיגים למרחק של 20 קילומטרים מצפון מערב ודרום, פרץ לקשר מפקד חיל האוויר האלוף מוטי הוד והורה להתקיף. בהתאם לתוכנית נערכו המטוסים הישראליים לקראת הקרב:
רביעיית המיראז'ים המכונסים בהובלת עמוס עמיר, התרחקו זה מזה, הטילו את מכלי הדלק הנתיקים ופנו ישירות לרביעיית המיגים שהתקרבה אליהם.
רביעיית הפנטומים בהובלת אביהו בן-נון שטסו במעגלים כמטוסי סקייהוק נסקו לגובה רב במטרה לזנב במיגים שימלטו ממתחם קרבות האוויר.
רביעיית המיראז'ים שהמתינה מעברה המזרחי של התעלה דילגה מערבה במהירות אל מאחורי המיגים שנסקו לכיוון הפנטומים.
רביעיית המיראז'ים שהמתינה בביר גפגפה הוזנקה לסייע בקרב שעתיד להתפתח.
חיילי יחידת הלוחמה האלקטרונית של חיל האוויר 545 בשיתוף עם יחידת מודיעין 848, הפעילו חסימה אלקטרונית למכ"מי הגילוי האווירי המצרי. הבקר הרוסי שלא הייתה בפניו תמונת המצב בשל המכ"מים החסומים לא יכול היה להנחות את טייסי המיג והם נותרו לנהל את הקרב בעצמם ללא הכוונה מהקרקע בניגוד לנוהל הקרב הסובייטי ומבלי שידעו את תמונת המצב האמיתית.
חיילי יחידת האזנה 848 כיסו את האירוע מודיעינית מן הקרקע ומן האוויר ודיווחו בזמן אמת לכוחות צה"ל על ההוראות אותן קיבלו המטוסים הסובייטים ועל תגובתם לפעולות צה"ל
מיד ביעף ההתקפה הראשון של רביעיית המיראז'ים (שהתחזתה למטוס צילום) הופלו שני מטוסי מיג שהתכוונו לתקוף את "מטוס הצילום". מאחד המיגים המופלים נפלט הטייס וצנח אל תוך המרחב העמוס מטוסים משני הצדדים. הפאנטומים שכבר נסקו לגובה רב צללו למרדפים אחר מיגים והפילו שניים נוספים. בינתיים הגיעה לזירה הרביעייה שהוזנקה מביר גפגפה. מיד עם הגעתה הצליח יפתח ספקטור לזהות מיג ולהפילו. מבוכת הבקרים הסובייטים הייתה גדולה ובתגובה הם הורו לרביעיות נוספות לצאת לאזור הקרב, אך מיד לאחר מכן הורה מפקד חיל האוויר להפסיק את הקרב.
בסך הכול השתתפו בקרב האוויר 16 מטוסים ישראליים ו-24 מטוסים סובייטים.
בקרב האוויר הפילו מטוסי חיל האוויר הישראלי חמישה מיגים - שלושה טייסים סובייטים נהרגו ושניים נטשו בשלום. מטוס מיראז' שהוטס על ידי אשר שניר נפגע בזנבו על ידי טיל אטול (של קפיטן ולדימיר איבלב), אך הצליח לנחות ברפידים.
מהצד הישראלי השתתפו בקרב טייסי מיראז' 3 מטייסת 119 ("טייסת העטלף"), עמוס עמיר, אשר שניר (הפלה אחת בקרב), אברהם שלמון (הפלה והפלה משותפת) ואבי גלעד, טייסי מיראז' מטייסת 117 ("טייסת הסילון הראשונה"), אורי אבן ניר, יהודה קורן, קובי ריכטר ואיתמר נוינר, טייסי מיראז' מטייסת 101 ("טייסת הקרב הראשונה"), יפתח ספקטור (הפלה משותפת), מיכאל צוק, ישראל בהרב וגיורא פורמן, וצוותי פנטום מטייסת 69 ("טייסת הפטישים"), אביהו בן-נון והנווט שאול לוי (הפלה אחת), אביאם סלע והנווט ראובן רשף (הפלה אחת), אורי גיל והנווט ישראל פרנס ואהוד חנקין עם נווטו.
לאחר הקרב > בישראל

מיד לאחר הקרב תודרכו עיתונאים ישראלים בידי הרמטכ"ל חיים בר-לב בנוגע לקרב ולמשמעותו, והתבקשו לשמור את דבר המעורבות הסובייטית בסוד. למחרת הקרב, פורסם בעיתונות הישראלית שארבעה מטוסי מיג 21 הופלו בקרב אוויר, ופורסמה השערה שבקרב השתתפו טייסים רוסים. בידיעה ב"מעריב" הודגשה הודעת דובר מצרי כי כל המטוסים המצריים חזרו בשלום.
כבר ב-2 באוגוסט נכתב במעריב כי על פי מקורות זרים הטיסו את המטוסים טייסים סובייטים. יום למחרת ב-3 באוגוסט ציטטו במעריב את העיתון טיים שטען כי נהרגו בתקרית טייסים סובייטים. בסוף אוקטובר הודתה ראש הממשלה גולדה מאיר בכך שישראל נלחמה במטוסים סובייטים.
לאחר הקרב > בברית המועצות

למחרת יום הקרב הגיע מפקד חיל האוויר הסובייטי המרשאל פאוול קוטאחוב למצרים. במהלך שהותו ביקש מהטייסים הרוסים לשמור את דבר קיומו של הקרב בסודיות. ב-3 באוגוסט ביצעו הסובייטים פעולת תגמול על ידי מארב טילים ממנו הופל מטוס פנטום ישראלי ומטוס נוסף ניזוק.
שלטונות ברית המועצות הבינו כי לעימות ישיר עם ישראל עשוי להיות מחיר שיתבטא לא רק באובדן ציוד וחיי אדם, אלא גם באובדן יוקרה בקרב בעלות בריתם (השמחה לאיד של הטייסים המצרים לא נעלמה מעיניהם), והעובדה שישראל נמנעה מלחשוף בפומבי את מפלתם לא מבטיחה התנהגות מרוסנת מצד ישראל להבא. כן עלה בקרב השלטונות הסובייטים חשש כי המשך ההסלמה עלול לסבך אותם בעימות ישיר עם ארצות הברית, ממנו ביקשו להימנע בכל מחיר.
לאחר הקרב > במצרים

לימים כתב רמטכ"ל צבא מצרים סעד א-שאזלי בספרו חציית התעלה כי הפלת הטייסים הרוסיים שימחה במידת מה את טייסי חיל האוויר המצרי שסבלו עד אז מיחס מזלזל מצד האורחים הרוסים שלגלגו על יכולות ההטסה הירודות של הטייסים המצריים והטילו עליהם את האשמה לעליונות האווירית של חיל האוויר הישראלי.
לאחר הקרב > בארצות הברית

לאחר כחודשיים פרסם הוושינגטון פוסט, על סמך מקורות מצריים, את דבר קיומו של קרב האוויר בין מטוסים ישראלים לסובייטים ואת תוצאותיו.
לאחר הקרב > ההשלכות על המלחמה ואחריה

כבר בשבוע האחרון של יולי העלתה ארצות הברית הצעה להפסקת אש, שכללה הפסקת גיחות הן אוויריות והן יבשתיות ושמירה על הסטטוס קוו הצבאי ברצועה של 50 ק"מ משני עברי תעלת סואץ. ישראל קיבלה את ההצעה ב-6 באוגוסט ולמחרת קיבלה אותה מצרים. הפסקת האש נכנסה לתוקפה בליל 7–8 באוגוסט, אך למרות הפרתה הברורה בהמשך על ידי מצרים שניצלה אותה לקידום מערכי הטילים נ"מ לעבר תעלת סואץ, נמנעה ישראל מלהפר את ההסכם ולתקוף את המערכים ההולכים ונבנים. עם זאת, הכירה ארצות הברית בהפרות המצריות של הפסקת האש ובאיפוק הישראלי, וכתוצאה מכך הסכימה לצייד את מדינת ישראל באמצעי לחימה חשובים כמערכות לוחמה אלקטרונית מוטסות, טילי אוויר קרקע נגד מכ"ם ופצצות מצרר.
ראו גם

מבצע קווקז
לקריאה נוספת

אהוד יונאי, עליונות אווירית, הוצאת כתר, 1995, עמודים 231–234
דימה אדמסקי, מבצע קווקז - ההתערבות הסובייטית וההפתעה הישראלית במלחמת ההתשה, הוצאת מערכות/משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, 2006, עמודים 170–175
דני שלום, רוח רפאים מעל קהיר, 2007, עמודים 1045–1069
עמוס גלבוע, מר מודיעין - ארל'ה - אלוף אהרון יריב ראש אמ"ן, משכל הוצאה לאור, 2013, עמוד 720
מירב הלפרין, אהרון לפידות, חליפת לחץ - דפים בספר הטיסות של חיל האוויר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000, הפרק "מלכודת לרוסים", עמ' 116–112 - סיפור המבצע מנקודת מבטו של אביאם סלע
הערות שוליים

↑  עתונאים זרים מניחים שטייסי 4 מיגים שהופלו היו רוסים, מעריב, 31 ביולי 1970
ארבעה מיג 21 הופלו מדרום לתעלה, מעריב, 31 ביולי 1970
גולדה מאיר אישרה את העימות הישיר מול הסובייטים
מיראז' 159, אחד משני מטוסי המיראז' בחיל האוויר שלהם 13 הפלות של מטוסי אויב
מיכאי סטלסקו

מיכאי סטלסקו (ברומנית:  Mihai Stelescu;‏ 1907 - 16 ביולי 1936) היה פוליטיקאי, עיתונאי ועורך רומני, מנהיג אחוות הצלב, בגיל 25 חבר פרלמנט מטעם התנועה הלגיונרית, מייסד מסע הצלב של הרומניות.
קורנליו זליה קודריאנו בחברת מיכאי סטלסקו בבית הירוק ב-1933
ביוגרפיה

סטלסקו נולד בגאלאץ, רומניה וכבר בבית הספר התיכון הצטרף לתנועה הלגיונרית. הוא היה מיליטנטי מאוד, לכן גם זכה בצלב הלבן, העיטור הגבוה ביותר של התנועה הלגיונרית. סטלסקו התקדם במדרג התנועה הלגיונרית במהירות והצטייר כשני רק למנהיג התנועה ומייסדה, קורנליו זליה קודריאנו. ב-1932 נבחר לפרלמנט הרומני מטעם התנועה הלגיונרית ועם בחירתו החל לקבל משכורת של חבר פרלמנט, מה ששינה בצורה חדה את רמת הכנסותיו ואת סגנון חייו. הבחירות החדשות, ללא רשימות של לגיונרים, שנערכו בסוף 1933, החזירו אותו למצבו הכלכלי הקודם, אך הוא כבר התרגל להוצאות גבוהות יותר. בתקופה בה היה חבר פרלמנט הצטיין בנאומיו יותר מכל הלגיונרים. לאחר שהניקדורים רצחו את יון ג. דוקה היה בין העצורים והנאשמים במשפט, אך בדומה ליתר הצמרת הלגיונרית, פרט לניקדורים, זוכה במשפט.
בתקופה בה היה עצור בבית הסוהר התחיל סטלסקו לייצור סביבו קבוצת נאמנים ולראות בעצמו שווה ערך לקודריאנו. לאחר שחרורו מהכלא הוא ביקר את רצח דוקה והתחיל להיות ביקורתי כלפי המנהיג ונוצר הרושם שהוא מתכנן פיצול התנועה או השתלטות עליה.
הקונספירציה ומשפט החברים

נאמני קודריאנו החלו לעקוב אחר מעשיו של סטלסקו. הם העריכו שסטלסקו עמד בקשר עם חוגי המלך באמצעות גיסו, לוקה גאורגיאדה (Luca Gheorghiade), זכה לתמיכה כספית והבטחות פוליטיות, הכל במטרה לפגוע בתנועה הלגיונרית.
סטלסקו פתח מחנה הבראה על חוף הים השחור עבור לגיונרים שחלו או נחלשו בבתי הכלא. פתיחת המחנה הייתה, לדברי המקטרגים, בכסף שמקורו בחוגי המקורבים לארמון המלוכה. למחנה זה הגיעו המקורבים לסטלסקו ולגיונרים שסטלסקו קיווה לקרב אליו. במחנה היה לגיונר צעיר, שרק סיים סמינר למורים, בשם וסילה קוטאה (Vasile Cotea), שביקר שוב ושוב, כנראה בהשפעת סטלסקו, את קודריאנו ללא תגובה של סטלסקו. חלק מהלגיונרים עזבו וסיפרו לקודריאנו על הנעשה. לדברי קוטאה סטלסקו השפיע עליו להתנקש בחיי קודריאנו ולשם כך יצא למחנה שם התאמן בירי באקדח. הוא נסוג מתוכניתו ולדבריו סטלסקו הציע לו חלופה, להרעיל את קודריאנו וגם סיפק לו את הרעל. נאמני קודריאנו, שכבר עקבו אחריו, התחברו אליו תוך העמדת פנים שהם חלק מהמזימה, לכן קוטאה דיבר חופשי וחשף את התוכנית. הוא הובא לקודריאנו והתוודה לפניו על המזימה. קבוצת לגיונרים יצאה לביתו של סטלסקו ומצאה שם רעל.
ב-25 בספטמבר 1934 דן בית דין כבוד לגיונרי בראשותו של גנרל קנטקוזינו-שומר הגבול בעניינו של סטלסקו ומצא אותו אשם בבגידה כלפי התנועה וקודריאנו - קודריאנו גזר את דינו להרחקה לתמיד מהתנועה. סטלסקו התכחש להאשמות וטען שקודריאנו הוא זה שניסה להרעיל אותו.
הנשרים הלבנים והחיבור עם פנאיט איסטרטי

לאחר הרחקתו של סטלסקו מהתנועה הלגיונרית הוא השמיע ביתר שאת את ביקורתו על התנהלות התנועה הלגיונרית ובמיוחד התנהלותו של מנהיגה, קודריאנו. סטלסקו ביקר את הזדהותה היתירה של התנועה הלגיונרית עם גרמניה הנאצית, תוך התעלמות מכך שבמלחמת העולם הראשונה גרמניה הייתה האויב העיקרי של רומניה. הוא חשש מכך שרומניה תהפוך לגרורה של גרמניה ותאבד את עצמאותה.
סטלסקו הקים תנועה מתחרה לתנועה הלגיונרית בשם "הנשרים הלבנים" (השם השתנה בהמשך ל"מסע הצלב של הרומניות") וביטאון שנשא אותו שם. הביטאון התאפיין בהתמקדות בביקורת על התנועה הלגיונרית ובעיקר על מנהיגה, קודריאנו. הביקורת של סטלסקו באה מאדם, שהכיר היטב את התנועה הלגיונרית מבפנים ועיתונים אחרים, רבי תפוצה, פרסמו תכנים אלה על דפיהם.
לאחר שפנאיט איסטרטי פנה לכיוון עצמאי, בהיפרדו מהקו של ברית המועצות ולאחר התגובה החריפה נגדו של חוגי שמאל מסוימים, התחיל איסטרטי לפרסם מאמרים בעיתון הימין Cruciada Românismului (מסע הצלב של הרומניות), שייסד מיכאי סטלסקו לאחר סילוקו מהתנועה הלגיונרית. היו שראו בכך שינוי עמדות של איסטרטי והפיכתו לאנטישמי ופשיסט, אך לא כך היה הדבר. איסטרטי תבע מבעל העיתון לשנות את עמדתו האנטישמית, כדי שיתקרב אליו, יתר על כן, פרסם בתחילת 1935, מעל גבי העיתון, מאמר שתקף ושם ללעג את נושא הדגל של האנטישמיים ברומניה, הנומרוס קלאוזוס, שכונה על ידי איסטרטי בשמות "נומרוס דמגוגיקוס" ו"נומרוס פוליטיצ'יאנוס". איסטרטי מת באותה שנה ולא הספיק להיות עד, בשנה שלאחר מכן, לרצח סטלסקו על ידי הלגיונרים.
סטלסקו, כנראה בהשפעת פנאיט איסטרטי, מיתן את הקו האנטישמי שלו, אך המשיך לתמוך בהנהגת "נומרוס קלאוזוס". הוא גם דבק באמונתו השגויה שברומניה של 1935 היו שלושה מיליוני יהודים - במציאות מספרם נע סביב 800,000 בלבד.
הרצח

בקיץ 1936 התאשפז סטלסקו לצורכי ניתוח אפנדיציט. לאחר שדבר האשפוז נודע ללגיונרים התארגנה קבוצה מזוינת של עשרה לגיונרים, שכונו בהמשך הדצ'מווירים, שרצחו אותו בבית החולים, לדברי הלגיונרים ב-200 יריות ולדברי מקורות אחרים ב-38 יריות. לאחר הרצח ביתרו את גופו תוך שירת המנונים וריקודים סביב לגופה. הם נשארו במקום ולא התנגדו למעצרם.
לקריאה נוספת

Cristian Sandache, "Istorie si biografie: Corneliu Zelea Codreanu" (ברומנית)
הערות שוליים

↑  רומניה, דבר, 7 בספטמבר 1934
↑  Cristian Sandache "Istorie si biografie: Corneliu Zelea Codreanu" עמוד 209 (ברומנית)
↑  Rumania Prepares to Oust Anti-Semites, שיקגו סנטינל, 23 ביולי 1936
מיכאל סקופין-שויסקי

| --- | --- |

 לידה:  18 בנובמבר 1586 
 פטירה:  3 במאי 1610 (בגיל 23) מוסקבה, רוסיה הצארית 
 מקום קבורה:  קתדרלת המלאך מיכאל 
 מדינה:  רוסיה הצארית 
 דרגה:  Stolnik, בויאר, וויבוד 
 פעולות ומבצעים
 מרד בולוטניקוב 
 
מיכאל סקופין-שויסקי (ברוסית: Михаи́л Васи́льевич Скопи́н-Шу́йский; ‏18 בנובמבר 1586 – 3 במאי 1610) היה מפקד צבא ומדינאי רוסי בתקופת הצרות בתחילת המאה ה-17.
ביוגרפיה

מיכאל סקופין-שויסקי נולד במשפחה של בויארין וסילי סקופין-שויסקי שהיה דמות ידוע בתקופת איוואן הרביעי. בשנת 1604 הוא קיבל תפקיד זוטר בחצר של בוריס גודונוב. בשנת 1605 בחצר של דמיטרי הכוזב הראשון הוא היה דמות מפתח והביא לחצר את אלמנתו של איוואן הרביעי שהודיעה שדמיטרי הכוזב הראשון אכן בנה.
בשנת 1606 בן דודו וסילי שויסקי התמנה לצאר. הוא התמנה לוויוודה והיה פעיל בדיכוי התקוממות איכרים בהנהגת איוואן בולוטניקוב. בסביבות קלוגה הצבא בפיקודו הביס את כוחות האיכרים.
בשנת 1608 הוא היה בראש צוות משא ומתן עם השוודים. מטרה השיחות הייתה לקבל את עזרתם בלחימה נגד הפולנים ודמיטרי הכוזב השני. החל משנת 1609 הצבא בפיקודו שכלל בנוסף לרוסים גם כוחות שוודים ושכירי חרב נוספים הביס את תומכי דמיטרי הכוזב השני במספר קרבות. כתוצאה מכך הפולנים היו צריכים להפסיק את המצור על המנזר חשוב בסביבות מוסקבה. באותה שנה, הוויוודה של ריאזן פנה אליו עם הצעה לסלק את בן דודו מהשלטון ולהתמנות במקומו. הוא לא הסכים אך לא דיווח לצאר.
במרץ 1610 הוא הצליח להפסיק את המצור של דמיטרי הכוזב השני והכוחות הפולנים על מוסקבה. לאור ההצלחות בשדה הקרב הוא רכש אהדה גדולה בצבא ואצל חלק של האצילים. בהתאם לפקודת הצאר הוא הגיע למוסקבה. קבלת פנים החמה שהוא קיבל מתושבי העיר רק הגבירה חששות של הצאר ממנו. במהלך החגיגות חלה מיכאל ונפטר תוך שבועיים. לפי הגרסה המקובלת, הוא הורעל על ידי אשתו של אח הצאר. הוא נקבר בקתדרלת המלאך מיכאל במוסקבה.
היה נשוי, בנו נפטר בגיל קטן.
מנזר השילוש בוונדום

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מנזר 
 מיקום:  ואנדום 
 מדינה:  צרפת 
 מייסדים:  Geoffrey II, Count of Anjou 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1035
 תאריך פתיחה רשמי:  1035 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית 
 קואורדינטות:  47°47′28″N 1°04′08″E﻿ / ﻿47.791111111111°N 1.0688888888889°E﻿ / 47.791111111111; 1.0688888888889
 he
 
החזית של כנסיית מנזר השילוש בוונדום, צרפת, בסגנון גותי לוהב
מנזר השילוש בוונדום (בצרפתית: Abbaye de la Trinité de Vendôme) הוא מנזר בנדיקטי שנוסד ב-1035 בוונדום (Vendôme), צרפת. המנזר ידוע בכנסיית המנזר שלו, שלה חזית מרשימה בסגנון גותי לוהב (Flamboyant).
היסטוריה

מנזר השילוש בוונדום נוסד ב-1035 על ידי ז'ופרואה מרטל (צר') ואשתו הראשונה, אגנס מבורגון. הוא נחנך ב-31 במאי 1040, כחודש לפני שז'ופרואה נהפך לרוזן אנז'ו. המנזר היה כפוף ישירות לאפיפיור בהסכמת תיירי משארטר (צר') ואנרי הראשון, מלך צרפת. ב-1063 אב המנזר קודם לדרגת קרדינל.
במהלך השנים למנזר היו עימותים עם רוזני ונדום, ועל כמה מהם (כגון ז'ופרואה ז'ורדן (צר')) הוטל נידוי. במאה ה-17 נעשה המנזר לחלק מקהילת המאוריסטים (Congrégation de Saint-Maur).
מבני הקלויסטר של המנזר נהרסו בידי הצבא בתחילת המאה ה-20, אך מה שנותר נהפך למוזיאון. כתבי היד של המנזר שמורים בספרייה העירונית של העיר ונדום. הכנסייה קיימה עד לאחרונה מיסה אחת באמצע השבוע.
אדריכלות

הסגנון העיקרי בכנסיית המנזר הוא סגנון גותי לוהב (Flamboyant), תת-סגנון של האדריכלות הגותית המתאפיין בתחרת חלונות דמוית להבות אש וגילופי אבן עשירים ומורכבים. למרות זאת, הכנסייה כוללת יסודות מהכנסייה הראשונה הפשוטה יותר בטרנספט (בית הרוחב) ועמודי מקום המצלב. בשל משך הבנייה הארוך, הספינה הראשית מציגה מספר סגנונות בנייה, כפי שניתן לראות בשינויי הסגנון והגימור כאשר בוחנים את התמיכות והקישוטים במקום המצלב. האפסיס נבנה מחדש בסגנון גותי בשל (High Gothic) בסוף המאה ה-13, בימי השיא של המנזר. שני המפרצים המזרחיים ביותר של הספינה הראשית נבנו באמצע המאה ה-14. אחרי הפסקה ארוכה, שנגרמה עקב מלחמת מאה השנים, העבודות על הכנסייה חודשו. המפרצים השלישי והרביעי של הספינה הראשית הושלמו ב-1492. שאר הכנסייה הושלמה במאה ה-16, כולל החזית המערבית המרשימה בסגנון הגותי הלוהב.
בעוד החזית החיצונית של הכנסייה היא בסגנון גותי לוהב עשיר בקישוטים, מגדל הפעמונים הסמוך מהמאה ה-12 מציג מבנה פשוט, כמעט ללא קישוטים, שנבנה בסגנון רומנסקי מאוחר וסגנון גותי מוקדם.
חלונות הוויטראז' של הכנסייה הם אחד ממאפייניה הבולטים והמיוחדים. ספסלי בית המקהלה מהמאה ה-16 מעוטרים בדימויים גרוטסקיים של מפלצות וחיות מעוותות.
גלריה

מגדל הפעמונים
מבט על הנרתקס
מבט על החזית הדרומית והתמיכות הדואות
האפסיס, מבט מבחוץ
האפסיס, מבט מבפנים על קומת התאורה
חלונות ויטראז' בקפלה בכנסייה
איור של מנזר השילוש בוונדום, המאה ה-17.
כנסיית המנזר ושרידי הקלוייסטר, מבט ממזרח
מיוריצה

מִיוֹריצָה (רומנית: Mioriţa) היא בלדה עממית רומנית. הבלדה נאספה ממקורות עממיים על ידי וסילה אלכסנדרי ואלקו רוסו באמצע המאה ה-19. וסילה אלכסנדרי פרסם עיבוד של הבלדה ובהמשך פורסמו גרסאות שונות שלה.
המילה "מיוריצה" נגזרה מהמילה הרומנית "מיוֹארה" (mioară), שמשמעותה כבשה צעירה שגילה בין שנה לשנתיים ועוד לא המליטה. "מיוריצה" היא צורה של שם חיבה.
תוכן הבלדה

באחו רחב ידיים נפגשים שלושה רועים המובילים צאן, האחד הונגרי, השני בן מולדובה והשלישי ממחוז ורנצ'אה. שני רועים, ה"הונגרי" (ungurean - הכוונה לרומני טרנסילבני) ובן מחוז ורנצ'אה, מקנאים בבן מולדובה על איכות כבשיו וכלביו וקושרים קשר להרוג אותו. טליה (כבשה צעירה) ששמעה את השיחה, מדוכאת מאוד, לא אוכלת ופועה ללא הפסק. היא מספרת על הקשר לרועה ומציעה לו לשמור לידו את הכלב האמיץ ביותר, כי בקרוב יבואו השניים להרוג אותו. הרועה נותן הנחיות לטליה מה לעשות, אם וכאשר יהרגו אותו. הרועה מבקש מהטליה שתבקש מרוצחיו שיקברו אותו בקרבת מכלאת הצאן, כדי להיות קרוב לכבשיו ולשמוע את כלביו. הוא מבקש שעל קברו יניחו חלילי רועים שונים, מעץ ומעצם, כדי שהרוח הנושבת בהם תנגן וכך יתאספו הכבשים ויבכו אותו. מהטליה הוא מבקש שלא תספר לכבשים על הירצחו, אלא תגיד שהתחתן עם נסיכה בנסיבות נפלאות, חתונה בה השתתפו השמש והירח, ההרים והברושים, הציפורים והכוכבים. הנחיה מיוחדת מקבלת הטליה מה לספר אם תבוא אישה זקנה לשאול עליו - במקרה זה אמורה הטליה להגיד שהתחתן, אך לא להוסיף את הנסיבות הנפלאות ואת המשתתפים.
הבלדה מבטאת את הקשר בין הרועה לצאן שלו ומשום כך אופיינית לעם הרומני שזה היה עיסוקו העיקרי בתקופת התהוותו. היא נחשבת ליצירת מופת של הפולקלור הרומני. מיוריצה קוטלג ב-1940 על ידי ההיסטוריון הספרותי ג'אורג'ה קלינסקו כאחד מארבעת  המיתוסים היסודיים של הספרות הרומנית.
לבלדה כמה גרסאות. באחת מהן, שנאספה ב-1926 במחוז ורנצ'אה, הרועה השלישי שקושר את הקשר עם ה"הונגרי" (הטרנסילבני) נגד המולדבי, הוא יהודי. נוסח זה צונזר בתקופה הקומוניסטית.
הערות שוליים

↑  בחלוקה להברות: Mi-o-ri-ţa; מתוך: mioriță במילון רומני-רומני (ברומנית)
↑  בחלוקה להברות: mi-oa-ră; מתוך: mioară במילון רומני-רומני (ברומנית)