היסטוריה של הרפובליקה הדומיניקנית: טרוחיו, ולאחריו
עידן טרוחיו

רפאל לאונידס טרוחיו שלט באי באופן מוחלט, בשלטון שהיה תערובת של ייצוב ושיפור המצב הכלכלי (שיפור ממנו נהנו בעיקר המקורבים לשלטון), ודיכוי אכזרי של זכויות האדם. טרוחיו התייחס למפלגתו "המפלגה הדומיניקנית" (Partido Dominicano) כאל חותמת גומי להכרעותיו. המקור האמיתי של כוחו היה "המשמר הלאומי", אותו הגדיל וחימש, והעניק לו תפקיד מרכזי במערכת השליטה באוכלוסיית האי. כאשר פירק חיל הנחתים האמריקאי את הכנופיות המקומיות מנשקן, חיסלו האמריקנים את המקור העיקרי לאופוזיציה אפשרית לשלטון המרכזי, והעניקו לכוח המשטרה המרכזי שיצרו מונופול על הכוח ברפובליקה. משטרו של טרוחיו הפך את המשמר הלאומי לאחד מהכוחות הצבאיים הגדולים והחמושים באמריקה הלטינית. עד 1940 הייתה ההוצאה לצורכי צבא 21% מהתקציב הלאומי. בה בעת פיתח טרוחיו מערכת מסובכת של סוכנויות מודיעין. בסוף שנות ה-50 היו לפחות שבע קטגוריות של סוכנויות ביון, שריגלו אחר הציבור וגם זו אחר זו. כל האזרחים נדרשות לשאת תעודות זהות ו"אישורי התנהגות טובה" מאת המשטרה החשאית. טרוחיו קידם את פולחן האישיות של עצמו. כאשר נפגעה סנטו דומינגו בסופת הוריקן בשנת 1930, ולמעלה מ-3,000 תושבים נהרגו, בנה מחדש את האזורים שנחרבו והעניק לעיר את השם "סיודאד טרוחיו" (Ciudad Trujillo - עיר טרוחיו). הוא גם העניק להר הגבוה במדינה, פיקו דוארטה, אשר נקרא על שם אחד האבות המייסדים של האומה, חואן-פבלו דוארטה, את השם "פיקו טרוחיו". למעלה מ-1,800 פסלים של טרוחיו הוצבו במקומות ציבוריים, ובכל מקום בו בוצעה עבודה ציבורית הוצב שלט בו הכיתוב "עידן טרוחיו, מיטיב המולדת".
כאשר בעלי מטעי הסוכר הגדולים פנו להאיטי בחיפוש אחר כוח עבודה זול, הביא הדבר להתיישבות של בני האיטי רבים ברפובליקה. על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1920 על ידי הממשל הצבאי האמריקני, היו בשטח הרפובליקה 28,258 תושבי קבע מהאיטי. ב-1935 עלה מספרם ל-52,657. ב-1937 הורה טרוחיו על טבח של בין 17,000 ל-36,000 מתושבים אלה, בתואנה של תמיכתה של האיטי בגולים דומיניקנים מתנגדי המשטר. אירוע זה מוכר כ"טבח הפטרוזיליה". רציחתם של עשרות אלפי האיטים לא חמושים החיים באזורי הגבול שבין האיטי והרפובליקה הדומיניקנית ספגה ביקורת בינלאומית הרצח נבע ממדיניות של טרוחיו ל"דומיניקניזציה של אזורי הגבול". שמות של אזורים, כפרים וערים לאורך הגבול שונו מקריאולית וצרפתית לספרדית, הוודו נאסר והוצא אל מחוץ לחוק, והוצבו מכסות קשיחות לאחוזי העובדים הזרים שיכלו החברות להעסיק, כאשר שהייתם של ההאיטיים בתחומי הרפובליקה לאחר עונת קטיף הסוכר נאסרה.
אף על פי שטרוחיו ניסה לחקות את הגנרליסימו פרנסיסקו פרנקו, הוא קיבל בברכה את זרם הפליטים מן הרפובליקה הספרדית השנייה שהגיע בעקבות מלחמת האזרחים בספרד. ב-1938, לפני השואה, כאשר גורלם של הפליטים היהודים נדון בועידת אוויאן, הסכים טרוחיו לקלוט 100,000 יהודים, והיה השליט היחיד שהתחייב לקלוט מספר רב של פליטים. ארגון ה"ג'וינט" הורשה לפעול בשטחה של המדינה, ולקדם את יישובם של הפליטים מאירופה. מלחמת העולם השנייה סיכלה נכונות זו, ובפועל נקלטו כ-600 יהודים ברפובליקה. רובם שוכנו בכפר בשם סוסאו, שם הועסקו בחקלאות. יהודים רבים נצלו בזכות העובדה שהחזיקו באשרת יציאה אל הרפובליקה הדומיניקנית, ומספרם מוערך בין 5,000 ל-10,000. אין לדעת מהו שהביא את טרוחיו לפעולה זו, אם הרצון לשאת חן בעיני ארצות הברית, או מדיניות של "הלבנה" (blanquismo) של האוכלוסייה באמצעות עידוד הגירה מאירופה. כחלק מ"מדיניות השכן הטוב" של ארצות הברית כלפי מדינות אמריקה הלטינית בשנות משטרו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, חתמה ארצות הברית אמנה עם טרוחיו שביטלה את השליטה האמריקנית במכס הדומיניקני. כאשר הצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בעקבות המתקפה על פרל הארבור הכריז טרוחיו מלחמה על מדינות הציר, על אף שהביע את הערצתו לאדולף היטלר ובניטו מוסוליני בגלוי. הכרזת מלחמה זו לא לוותה בכל צעד מעשי. בניגוד למדינות כברזיל ששלחו כוחות ללחימה באירופה, הסתפקה הרפובליקה הדומיניקנית בהקפאת נכסי מדינות הציר שהוחזקו ברפובליקה.
במהלך המלחמה הקרה שמר על קשרים טובים עם ארצות הברית והכריז כי הוא המתנגד החריף בעולם לקומוניזם, והפך לנשיא הראשון באמריקה הלטינית שחתם על ברית הגנה הדדית עם ארצות הברית.
טרוחיו ומשפחתו היו בעלי מונופול על הכלכלה הלאומית. בעת מותו צבר הון אישי של קרוב לשמונה מאות מיליון דולר. הוא ומשפחתו היו בעלי למעלה מחצי האדמה הניתנת לעיבוד, 2,800 קילומטרים מרובעים, והעסקים שבבעלותו ניהלו 80% מהפעילות המסחרית בבירת הרפובליקה. . טרוחיו ניצל את הרגשות הלאומיים כדי לרכוש לעצמו נתח נכבד מתעשיית הסוכר שהייתה עד אז בידיים אמריקניות. כן החזיק במונופול על המלח האורז, החלב, הבטון, הטבק, הקפה ותחום הביטוח. טרוחיו היה בעליהם של שני בנקים גדולים, מספר מלונות, שירותי נמל, קו אווירי וחברת ספנות. ממשכורתם של עובדי המדינה נוכו עשרה אחוזים לטובתו, לכאורה כתרומה למפלגתו. כן נהג לדרוש חלקים מרווחים שהושגו באמצעות זנות. מלחמת העולם השנייה הביאה לדרישה מוגברת למוצרי הרפובליקה הדומיניקנית ולצמיחה בכלכלה הדומיניקנית, ושנות הארבעים והחמישים היו תקופה של צמיחה כלכלית ובניית תשתיות מפתח. במהלך תקופה זו הפכה "סיודאד טרוחיו" ממרכז מינהלי למרכז הלאומי לספנות ותעשייה, ורוב הדרכים הובילו למפעלים ולמטעים שבבעלות טרוחיו, ונמלים חדשים שימשו לעגינת ספינותיו.
השחיתות שפשתה בכל יצרה שתי בעיות כלכליות קשות. לקראת סוף שנות ה-50 הייתה הכלכלה בקשיים כתוצאה משילוב של הוצאת יתר על חגיגות 25 שנים לשלטון טרוחיו, ורכישת טחנות סוכר ומפעלי חשמל שהיו בידיים פרטיות, שהוכחה ככישלון כלכלי. ב-1956 רצחו סוכניו של טרוחיו בניו יורק אדם בשם חסוס מריה דה גלינדס שבתחילה עבד עבור טרוחיו ולאחר מכן גינה את משטרו בפומבי. דעת הקהל בארצות הברית פנתה כנגד טרוחיו. באוגוסט 1960, ארגון מדינות אמריקה הטיל סנקציות דיפלומטיות על הרפובליקה הדומיניקנית כתוצאה ממעורבותו של טרוחיו בניסיון לרצוח את נשיא ונצואלה רומולו בטאנקור. מחשש שהטינה לטרוחיו תביא בסופו של דבר להשתלטות הקומוניזם על הרפובליקה הדומיניקנית, כשם שהיה עם משטרו של באטיסטה בקובה, סייע ה-CIA לקבוצת מתנגדי משטר דומיניקנים לרצוח את טרוחיו במרדף מכוניות בדרך למעונו הכפרי בסן קריסטובל ב-30 במאי 1961. גם לאחר מותו של טרוחיו המשיכו המקורבים לשלטונו במשטר הטרור במשך זמן מה. בנו, רמפריס טרוחיו השתלט על המדינה, אך הודח על ידי שני דודיו, שרצו להביא לרפורמות ולהקלה במשטר הרודני. בנובמבר 1961 נמלטה משפחת טרוחיו לגלות בצרפת, והשלטון בפועל נמסר לנשיא חואקין בלאגר ששימש כנשיא בובה עוד בימי שלטונו של טרוחיו, ונותר בתפקיד הנשיא אף לאחר מותו.