stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לואיס פאלאו
ביאורים

↑  לפי אתר chessmetrics
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 9448 7931  NTA: 075053659  VIAF: 288974841   WorldCat (עם VIAF): 288974841
לאופולד גרינברג

לאופולד גרינברג, 1903
לאופולד יעקב (ג'ייקוב) גרינברג (Leopold Jacob Greenberg, נודע בראשי התיבות L. J. Greenberg;‏ 1861–1931) היה עיתונאי בריטי יהודי, עורך העיתון "ג'ואיש כרוניקל" ופעיל בהסתדרות הציונית. היה מכרו של בנימין זאב הרצל ושליחו בקרב פוליטיקאים בריטיים להפצת רעיונותיו, בהם תוכנית אוגנדה.
קורות חיים

גרינברג נולד בברמינגהאם בשנת 1861 כבנו של תכשיטן מצליח בשם סימיון גרינברג. הוא חונך בבתי-ספר בלונדון, תחילה בבית הספר היהודי באזור מיידה ווייל, ולאחר מכן בבית הספר (הלא יהודי) המפורסם "University College School".
גרינברג התחבר עם מספר דמויות בולטות בפוליטיקה הבריטית של תחילת המאה העשרים. בנימין זאב הרצל, שהוזמן לביתו של גרינברג בלונדון, תיאר לו את שאיפותיו וחלומותיו, וזה הושפע מאוד מהם ושאף להגשים אותם עבורו. מטרתו הייתה להשפיע תחילה על יהודי אנגליה לקבל את הציונות של הרצל. אלא שבשנת 1900, מרבית יהודי אנגליה היו אדישים לרעיון. עם זאת, גרינברג ערך ירחון בשם "ישראל הצעירה" בשנות ה-90 של המאה התשע-עשרה, ודרכו ניסה להפיץ את הרעיונות של הרצל.
קורות חיים > העיתון ג'ואיש כרוניקל

גרינברג חיפש במה מתאימה להפיץ את רעיונותיו. לכן, כששמע שהשבועון ג'ואיש כרוניקל עומד למכירה, הוא הציע להרצל שההסתדרות הציונית תרכוש אותו. ההצעה עלתה בפני הקונגרס הציוני של 1903 ונדחתה. שנה לאחר מכן הקים גרינברג חברה על מנת להפיץ מניות לקניית העיתון. הוא צירף אליו ארבעה יהודים שעמדו מאחוריו, בהם לאופולד קסלר, מהנדס מכרות שחזר מדרום אפריקה עם רכוש רב. בשנת 1907 קנו את העיתון, וגרינברג הפך לעורך העיתון, משרה בה החזיק עד סוף ימיו. במאמרי המערכת שלו לאורך השנים בעיתון כתב בעד הציונות וכנגד העמדה חסרת הכבוד של ממשלת בריטניה כלפי התנועה הציונית. כן כתב כנגד התבוללות יהודי בריטניה.
קורות חיים > השפעה פוליטית

עורך הדין שגרינברג בחר לכתוב עבורו את מאמרי האגודה של העיתון ג'ואיש כרוניקל, היה חבר הפרלמנט הבריטי דייוויד לויד ג'ורג'. הם קיימו מערכת יחסים טובה הרבה לפני שלויד ג'ורג' הפך לראש ממשלת בריטניה.
חבר טוב נוסף שלו היה חבר המפלגה הליברלית ג'וזף צ'מברלין. צ'מברלין הפך מאוחר יותר, בשנת 1902, לשר המושבות, וגרינברג סבר שהוא יוכל להפנות אליו את הבקשה לתת ליהודים מדינה במקום כלשהו ברחבי אימפריה הבריטית, עם עדיפות לארץ ישראל. בימים ההם, אותו מקום היה מחוז עות'ומני, ולכן צ'יימברלין לא היה יכול לעזור לו. עם זאת, בשנת 1901 הוא הציע לעם היהודי את סיני, שהיה נפרד ממצרים; החום והמחסור במים היוו מניעה לקבל אוכלוסייה גדולה, וההצעה נכשלה.
בשנת 1903, צ'מברלין הציע לגרינברג שטח במזרח המושבה מזרח אפריקה הבריטית, במה שנודע כ"תוכנית אוגנדה", בתור בית ליהודים, שם האקלים היה יותר טוב. ההצעה התקבלה במכתב שנשלח אל גרינברג, והובא לעיון בקונגרס הציוני השישי בבזל ב-1903. הציונים מרוסיה דחו רעיון זה, ודגלו בגישת "בארץ־ישראל או לא־כלום".
קורות חיים > מלחמת העולם הראשונה

לאחר מותו של הרצל, חלה ירידה באנשי ההסתדרות הציונית, ונותרו בעיקר כמה ממעריציו במשרד קטן בווינה. בתקופה זו גרינברג המשיך בעריכת העיתון ג'ואיש כרוניקל, ונקט במספר צעדים על מנת להבטיח את עתידו כקול יחידי המבטא את רצונותיה של הקהילה היהודית בבריטניה, בעזרתם של ג'ייקובס קאן, ג'וזף קאואן ולאופולד קסלר. חיים ויצמן שהה אף הוא בבריטניה ולימד כימיה באוניברסיטת מנצ'סטר, אך הוא וגרינברג לא דיברו זה עם זה, משום שוויצמן היה בראש השתדלנות של "בארץ־ישראל או לא־כלום".
הפערים בציונות לא נסגרו בשנת 1914 כשפרצה מלחמת העולם הראשונה. לפני שנת 1914, העיתון ג'ואיש כרוניקל לא חסך בביקורתו נגד הצאר הרוסי, בשל הסבל של העם היהודי תחת שלטונו. גרינברג אף הביע את דעתו בכתבת עורך, שבריטניה צריכה להצטרף לאוסטריה וגרמניה נגד רוסיה ולפתוח במלחמה. אך כאשר גרמניה הפרה את הסכם הנייטרליות של בלגיה, גרינברג שינה את דעתו וכתב על חובתה של בריטניה להצטרף לרוסיה במלחמה נגד אוסטריה וגרמניה. מחוץ למשרדי מערכת העיתון בלונדון נתלה שלט, בו נכתב: "אנגליה מילאה את חובותיה ליהודים; היהודים ימלאו את חובותיהם לאנגליה." באותה רוח, ב-4 בספטמבר 1914, נכתב בעיתון: "מהרוסים, היהודים מעולם לא קיבלו שום דבר חוץ מסימפתיה, ועם העם הרוסי, הם בהסכם מלא."
בשנת 1916 אמריקה המשיכה לאמץ עמדה נייטרלית, בעוד בריטניה ממשיכה בלחימה גם בחזית המזרח התיכון. באותו זמן, ויצמן מצא דרך יעילה לייצור אצטון, שהיה חיוני ליצירת חומרי נפץ, וכך עלה מעמדו בבריטניה, ובשלו התנאים להצהרת בלפור על ההצעה להקמת בית לאומי לעם היהודי. במקביל, ראש הממשלה לויד ג'ורג' שאל את גרינברג מה לדעתו ניתן לעשות על מנת למשוך את הציבור האמריקאי ואת הרוסים לתמוך שוב בבריטניה, וגרינברג השיב: "תן ליהודים את המדינה עליה הם חולמים אלפיים שנה". כך, בסמוך ליציאת כוחותיו של אלנבי מקהיר לכבוש את ארץ ישראל ב-1917, יצאה הממשלה הבריטית בהודעת שר החוץ הבריטי, ארתור ג'יימס בלפור, שמציע בית לאומי לעם היהודי בפלשתינה, מסמך שברבות הימים תרם לתהליך הקמת מדינת ישראל.
למרות תרומתו של ויצמן להצהרת בלפור, גרינברג המשיך לכתוב נגד ויצמן בעיתונו. כך למשל כתב שעל ויצמן היה לבקש מדינה יהודית במקום בית לאומי, והתלונן על כך שפירוש הביטוי "פלשתינה" כולל את שתי גדות הירדן. הוויכוח המשיך עד מותו של גרינברג בשנת 1931.
קורות חיים > קבורתו

גרינברג ביקש שישרפו את גופתו ושיקברו את האפר ללא טקס דתי, ליד הר הצופים. הקופסה עם אפרו הגיעה לחיפה בנובמבר 1931, אך רבני ירושלים עמדו על כך שהיות וההלכה אוסרת את שריפת המת, אסור לקבור את אפרו באדמת קודש. מכתבים רבים הוחלפו בין לונדון וארץ ישראל כשבנו אייבן ניסה לפתור את הבעיה. בינואר 1932, ג'ו לינטון שהיה אחד מעוזריו של ויצמן, הציע לקבור את האפר בגינה פרטית של הרברט בנטוויץ' ליד הר הצופים, אך הרבנות התנגדה. בחודש מאי 1932, עדיין התעכבה קופסת האפר במכס בחיפה, והפקידים איימו להשליכה אם לא ייעשה משהו בנידון. בסופו של דבר, בזכות מאמציו של משה שרת וחיים ארלוזורוב, שניהם פקידים בעלי מעמד גבוה בסוכנות היהודית, נמצא מקום קבורה לגרינברג בקיבוץ דגניה א', על שפת הכנרת.
הערות שוליים

↑  Cesarani 1994 עמ' 107
↑  "Leopold Jacob Greenberg (1861-1931), journalist and Zionist". Museum of the Jewish People. אורכב מ-המקור ב-2007-12-04. נבדק ב-2008-04-03.
↑  Cesarani 1994 עמ' 101
↑  ויצמן 1949, עמ' 117
↑  Cesarani 1994
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6699 5718  VIAF: 91606129   WorldCat (עם VIAF): 91606129
לודיווין דדונדר

לודיווין דדונדר (בצרפתית: Ludivine Dedonder נולדה ב-17 במרץ 1977) היא פוליטיקאית בלגית הפועלת במפלגה הסוציאליסטית ומשמשת מאז 1 באוקטובר 2020 כשרת ההגנה של בלגיה.
ביוגרפיה

דדונדר נולדה בטורנה ב-17 במרץ 1977. היא סיימה תואר בניהול באוניברסיטת לייז' והחלה לעבוד בתאגיד RTBF (רדיו וטלוויזיה לבלגים דוברי צרפתית). במקביל החלה לכתוב בעיתון NoTélé היוצא לאור בטורנה. ב-2002 היא החלה לעבוד כיועצת עברו השר מישל דארדן. בשנת 2006 נבחרה למועצת העיר טורנה ושימשה בתפקיד עד שנת 2019. באותה שנה נבחרה במקום השני בפריימריז של המפלגה הסוציאליסטית ובבחירות הכלליות של אותה שנה נכנסה לפרלמנט. ב-1 באוקטובר 2020 מונתה לשרת ההגנה - האשה הראשונה בבלגיה בתפקיד זה.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1319074618  VIAF: 4174170868665622930005   WorldCat (עם VIAF): 4174170868665622930005
כף פנק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  66°43′45″S 87°55′20″E﻿ / ﻿66.7292°S 87.9222°E﻿ / -66.7292; 87.9222
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיכף פנק(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיכף פנק
 
כף פנק (באנגלית: Cape Penck) הוא לשון יבשה המכוסה קרח, בארץ קייזר וילהלם השני, שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה בולטת אל תוך מדף הקרח המערבי, 67 קילומטרים צפונית-מערבית להר גאוס.
לשון היבשה מפרידה בין חוף לאופולד ואסטריד, לבין חוף קייזר וילהלם השני.
היסטוריה > גילוי ומיפוי לשון היבשה

לשון היבשה מופתה באופן גס על ידי קבוצת הבסיס המערבי (Western Base Party) של משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1911–1914, בפיקודו של דאגלס מוסון.
היסטוריה > מקור השם

מוסון קרא ללשון היבשה על שמו של אלברכט פנק, גאוגרף גרמני בעל שם עולמי.
לקריאה נוספת

• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, , P 286
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי
לואיס פדריקו ללואר

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1906 פריז, צרפת
 פטירה:  2 בדצמבר 1987 (בגיל 81) בואנוס איירס, ארגנטינה
 ענף מדעי:  כימיה, פיזיקה
 מקום מגורים:  בואנוס איירס 
 מקום קבורה:  בית הקברות לה רקולטה
 עיסוק:  ביוכימיה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בואנוס איירס
 מנחה לדוקטורט:  ברנרדו אלברטו הוסיי 
 מוסדות:  אוניברסיטת בואנוס איירס, אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לכימיה
 מספר צאצאים:  2 
 
לואיס פדריקו ללואר (בספרדית: Luis Federico Leloir;‏ 6 בספטמבר 1906 – 2 בדצמבר 1987) היה כימאי ארגנטינאי יליד צרפת, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1970 "על גילוי נוקליאוטידים סוכריים ותפקידם בביוסינתזה של פחמימנים".
ביוגרפיה

לואיס ללואר נולד ב-6 בספטמבר 1906 בפריז שבצרפת להורים ארגנטינאים אשר חזרו לארגנטינה בשנת 1908.
ללואר נפטר ב-2 בדצמבר 1987 בבואנוס איירס שבארגנטינה ונקבר בבית הקברות לה רקולטה.
פרסים והוקרה

ללואר היה חבר בחברה המלכותית מאז שנת 1972 ובשנת 1982 קיבל את עיטור לגיון הכבוד.
לורנס בראונלי

| --- | --- |

 לידה:  24 בנובמבר 1972 (בן 51) ינגסטאון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Lawrence Everston Brownlee Jr 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  Anderson University, בית הספר למוזיקה ג'ייקובס 
 סוג קול:  טנור 
 פרסים והוקרה:  פרס מריאן אנדרסון (2006)  פרס ריצ'רד טאקר 
 www.lawrencebrownlee.com
 
לורנס בראונלי (אנגלית: Lawrence Brownlee; נולד ב-1972, יאנגסטאון, אוהיו) הוא זמר טנור אמריקאי הקשור במיוחד עם שירת הבל קנטו.
בשנת 2001 הוא זכה בתחרות לזמרים צעירים במטרופוליטן אופרה, בניו יורק.
הוא קיבל גם פרסים שונים ביניהם את הפרס על שם ריצ'רד טאקר לזמרי אופרה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במטרופוליטן אופרה בניו-יורק ב -26 באפריל 2007 וזכה לתשואות על קולו, אך גם לביקורת על כישורי המשחק שלו.
הופיע והקליט עם זמרי אופרה מפורסמים בהם רנה פלמינג וג'ניפר למור.
לודיטים

הלוּדיטים (באנגלית: Luddites) היו קבוצה של פועלים אנגלים בתחילת המאה ה-19, אשר נקראה על שמו של נד לוד (ככל הנראה דמות אגדית מסוף המאה ה-18) שמחו – לעיתים על ידי הריסת מכונות – נגד השינויים שגרמה המהפכה התעשייתית, שינויים שראו כאיום על פרנסתם.
מנהיג הלודיטים (איור משנת 1812)
היסטוריה

נד לוד היה לכאורה, בסוף המאה ה-18, פועל במפעל טקסטיל בליקסטר ששבר מכונת אריגה אוטומטית, כמחאה נגד הטכנולוגיה שלטענתו תגזול את פרנסתו, אם כי ככל הנראה אין המדובר באדם שאכן חי. כהמשך לאותו סיפור, רבים מחבריו הצטרפו אליו והשחיתו גם הם מכונות אוטומטיות, עד להיווצרות תנועת לודיטים גדולה באזורים הכפריים של הממלכה המאוחדת. התנועה התפשטה במהירות בשנים 1811 ו-1812 ברחבי אנגליה ומפעלי צמר וכותנה רבים נהרסו, עד לדיכויה של התנועה בידי ממשלת בריטניה. הלודיטים נפגשו בלילות בשדות שסביב הערים התעשייתיות והתאמנו בתמרונים שונים. אזורי ההתפרעות העיקריים היו בנוטינגהאמשייר בנובמבר 1811, ואחר כך בנפה המערבית של יורקשייר בתחילת 1812, ובלנקשייר במרץ 1812. קרבות שקולים בין הלודיטים לצבא הבריטי ניטשו בטחנת ברטון במידלטון, ובטחנת ווסטְהוֹטֶן, שתיהן בלנקשייר. שמועות מאותו הזמן טענו כי סוכנים של הממשל היו מעורבים בגרימת ההתפרעויות והקרבות. שופטים וסוחרי מזון היו מטרות לאיומי רצח ולהתקפות בידי לוד ותומכיו.
בעקבות ההתפרעויות, הוגדרה "הריסת מכונות" (חבלה תעשייתית) כפשע שעונשו מוות, ושבעה עשר אנשים הוצאו להורג ב-1813. רבים אחרים הוגלו לאוסטרליה. במהלך העימותים היו יותר חיילים בריטים שנלחמו בלודיטים מאשר חיילים שנלחמו בנפוליאון בספרד.
במחקר ההיסטורי

בספרו על ההיסטוריה האנגלית, "יצירתו של מעמד הפועלים האנגלי", הביע אדוארד פאלמר תומפסון את דעתו על ההיסטוריה הלודיטית.
שמם של הלודיטים נעשה שם נרדף לאנשים המתנגדים לכל שינוי, בעיקר לשינוי טכנולוגי כדוגמת זה שהתרחש באותו הזמן בתעשיית האריגה באנגליה. הם מוצגים בדרך כלל כאלימים, בריונים ולא מאורגנים.
תומפסון מציג טענות רבות כנגד תפישה זו של הלודיטים: הוא מנסה להראות כי הלודיטים לא התנגדו לטכנולוגיה החדשה אלא לשינוי המחירים שנקבעו באופן מסורתי, כלומר הם התנגדו להנהגתו של "השוק החופשי", כפי שהוא נקרא כיום.
תומפסון טוען כי השימוש ברטוריקה של שוק חופשי נעשה כה רגיל ומשכנע היום, שקל לשכוח כי הבסיס הרעיוני לשוק חופשי פותח רק לאחרונה, בערך בתקופתם של הלודיטים. לפני תקופה זו היה בעל מלאכה מבצע את עבודתו עבור מחיר נתון. הרעיון של חישוב המחיר על פי העבודה, החומרים והרווח היה זר להם, וכן לרוב האנשים בתקופה ההיא.
תומפסון מציג כמה דוגמאות המראות כי הדבר שהלודיטים התנגדו לו היה השיטה הכלכלית החדשה. לדוגמה, השיר הלודיטי, "ניצחונו של הגנרל לוד":
האשם עלול לפחד, אך הוא לא מתנקם 

בחייו או רכושו של האדם הישר.

כעסו הוא רק על מסגרות האריגה

ולאלה שמפחיתים את המחירים הישנים.
ראשית, תומפסון מצטט תיאורים היסטוריים של ההתקפות הלודיות על בתי מלאכה שבהם הרסו חלק ממסגרות האריגה, לעומת אחרים (שבעליהם כיבדו את המנהגים הכלכליים הישנים, ולא ניסו להוריד מחירים) שלא נהרסו.
שנית, תומפסון מתנגד לדעה כי הלודיטים היו בריונים. היו מעט מאוד מעצרים והוצאות להורג של הלודיטים, ובכל זאת הם פעלו באופן יעיל ביותר כנגד כוחות המדינה. תומפסון תולה את ההסבר בכך שהם פעלו בהסכמתן של הקהילות המקומיות.
כמו כן, תומפסון טוען כי הלודיטים היו מאורגנים. הוא מציין כי בחלק מהפעילויות שלהם היו מעורבים יותר ממאה איש.
לסיכום, דעתו של תומפסון היא כי בהצגת הלודיטים כבריונים וונדליסטים אנו ממשיכים את התעמולה של אז, בשעה שבמציאות הלודיטים היו אנשים רגילים שמחו כנגד שינויים מסוימים.
הדעה ההפוכה היא כי הלודיטים היו כוח צבאי למחצה שניסה לכפות מונופול ייצור למען רווחת חבריו, על ידי חבלה.
לויד בייקון

| --- | --- |

 לידה:  4 בדצמבר 1889 סן חוזה, ארצות הברית 
 פטירה:  15 בנובמבר 1955 (בגיל 65) ברבנק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פארק הזכרון פורסט לוון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סנטה קלרה 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
לויד פרנסיס בייקון (באנגלית: Lloyd Bacon‏; 4 בדצמבר 1889 - 15 בנובמבר 1955), שחקן קולנוע, תיאטרון ומופעי וודוויל ובמאי קולנוע אמריקני.
ביוגרפיה

בייקון החל את צעדיו הראשונים בתעשיית הראינוע, בשנת 1914. במהלך שלוש השנים שלאחר מכן הופיע בתפקידים משניים בסרטים קצרים שהיו בעיקר קומדיות, אשר מתוכם 12 סרטים קצרים בהשתתפות צ'ארלי צ'פלין ובניהם ב"הקבצן" (1915) ו"רחובות נוחים" (1917). ב-1922 החל גם לביים. בארבע השנים הראשונות כבמאי הוא ביים סרטי קומדיה קצרים. בייקון קנה לו שם של במאי מסחרי, אחד שיודע לקלוע לטעם הקהל, על חשבון אמירה אומנותית ואישית שלו עצמו. הוא ביים מעל 100 סרטים באורך מלא, שחלקם הגדול הוא קומדיות עתירי כוכבים. בין סרטיו המפורסמים נמנים "רחוב 42" (1933), שהיה מגדולי הסרטים המוזיקליים של אולפני "האחים וורנר", בו כיכבה ג'ינג'ר רוג'רס, שהופיעה בעוד מספר סרטים בבימויו.
בנוסף ביים את "Footlight Parade" משנת 1933 בו כיכב ג'יימס קאגני, "Marked Woman" משנת 1937 בו הופיעו בטי דייוויס והמפרי בוגרט, שכיכב גם בסרטיו "סן קוונטין", "אחד מול המאפייה", "אוקלהומה סיטי" ו"אקשן באוקיינוס הצפוני", "קאובוי מברוקלין" (1938), בכיכובו של רונלד רייגן, "משפחת סאליבנס" (1944) הנחשב לטוב בסרטיו (על פי IMDb), בו כיכבו אן בקסטר ותומאס מיטצ'ל, "זה קורה כל קיץ" (1949), בו הופיע ריי מילאנד, ורבים אחרים. סרטו משנת 1928, "The Singing Fool", בו כיכב אל ג'ולסון היה לאחד הסרטים המצליחים ביותר של אולפני "האחים וורנר" בכל הזמנים.
אחיו הוא השחקן ארווין בייקון, שכיכב בלמעלה מ-500 סרטים באורך מלא, סרטים קצרים, וסדרות טלוויזיה.
לואיס פביאנו

לואיס פביאנו קלמנטה (בפורטוגזית: Luís Fabiano Clemente; נולד ב-8 בנובמבר 1980) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים

פביאנו, יליד קמפינאס, סאו פאולו, החל את הקריירה שלו בקבוצת פונטה פרטה הברזילאית, אך לא היה שחקן הרכב קבוע במשך שלוש העונות שלו שם, והשתתף ב-11 משחקים בסך הכל. לאחר מכן הוא שיחק בקבוצת רן הצרפתית במשך עונה אחת, אך גם שם לא שותף במשחקים רבים.
בתום עונת משחקים אחת במדי רן הוא חתם בסאו פאולו מברזיל, ושם החל להתבלט. הוא החל להתפרסם בשל שליטתו החזקה בכדור, בעיטות חזקות מול השער וקצב משחק, והיה חלק משמעותי מהסגל שהודח בחצי גמר גביע ליברטדורס בשנת 2004, שלוש שנים לאחר שזכה עם הקבוצה בטורניר ריו-סאו פאולו. אולם, למרות יכולתו הטובה הוא נודע גם בשל מספר אירועים שליליים על המגרש, שהקנו לו תדמית של שחקן לא ממושמע.
בשנת 2004 הוא עבר לפורטו תמורת 10 מיליון אירו. הוא שיתף שם פעולה עם עמיתו לנבחרת דייגו, עמו שיחק בקופה אמריקה בשנת 2004. הוא לא היטיב לשחק, והבקיע 2 שערים ב-22 משחקים. בסיום העונה החליטה ההנהלה של פורטו להעבירו לסביליה מלה ליגה.
ב-10 במאי 2006 הבקיע פביאנו שער בנגיחה במהלך הניצחון 4 - 0 של סביליה על מידלסברו בגמר גביע אופ"א. בעונתו הראשונה בסביליה הצליח פביאנו להבקיע 10 שערים, והוביל את קבוצתו למקום השלישי בליגה. עונה לאחר מכן סייע לה לזכות פעם נוספת בגביע אופ"א, לאחר ניצחון על אספניול במשחק הגמר. הוא המשיך להצליח במדי המועדון הספרדי גם בעונת 2007/2008, בה סיים במקום השני מבחינת מספר שערים עם 24 הבקעות (2 בפנדלים), במרחק של 3 שערים מדניאל גוויסה שזכה בתואר מלך השערים, ובשל יכולתו הטובה הוא זכה לזימון מחודש לנבחרת ברזיל. ב-29 בנובמבר הורחק במשחק מול ברצלונה, לאחר שפגע באופן מכוון עם המרפק שלו בסרחיו בוסקטס, וצוות הקבוצה נאלץ לרסנו. בשנת 2009 הוא האריך את חוזהו בסביליה עד לשנת 2011. במרץ 2011 חתם במפתיע בקבוצת הפאר הברזילאית סאו פאולו, לאחר שכבש 105 שערים בכל המסגרות עבור קבוצתו סביליה. בתחילת חלון העברות של ינואר 2016 חתם בטיינג'ין קואנג'יאן מהליגה הסינית השנייה. בהמשך שב לברזיל ושיחק עונה אחת בואשקו דה גאמה לפני שהודיע על פרישה.
נבחרת ברזיל

פביאנו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברזיל במשחק הידידות מול נבחרת ניגריה ב-11 ביוני 2003, ולפני שהוחלף הוא הספיק להבקיע שער. הוא נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע הקונפדרציות 2003, אך לא שותף בפועל במשחק כלשהו.
הוא זכה עם נבחרתו בקופה אמריקה בשנת 2004, ופתח בכל חמשת המשחקים לצידו של החלוץ אדריאנו. אולם, בשל יכולתו באירופה בפורטו ובסביליה הוא לא שיחק במשך כשלוש שנים, עד לזימונו בנובמבר 2007 למשחק במסגרת מוקדמות המונדיאל. החל מאותו זימון הוא זכה למקום קבוע בסגל לצידו של רוביניו. ב-19 בנובמבר 2008 הוא הבקיע את השלושער הראשון שלו בנבחרת, במסגרת משחק הידידות מול נבחרת פורטוגל בברזיליה. המשחק הסתיים בניצחון 6 - 2 לטובת ברזיל.
פביאנו זומן לסגל הנבחרת לקראת גביע הקונפדרציות 2009, והבקיע בו חמישה שערים שזיכו אותו בתואר מלך השערים. שניים מתוך חמשת השערים הובקעו במשחק הגמר מול נבחרת ארצות הברית, וסייעו לברזיל לחזור מפיגור 0 - 2 ולזכות בתואר בפעם השנייה ברציפות בעקבות שער הניצחון של הבלם לוסיו.
לאחר גביע הקונפדרציות הוא לא הצליח להבקיע במדי הנבחרת במשך תשעה חודשים, ושבר את הרצף השלילי עם שער מול חוף השנהב במחזור השני של שלב הבתים במונדיאל 2010. לאחר מכן הבקיע שער נוסף במשחק. שערו השלישי בטורניר הובקע במשחק שמינית הגמר מול צ'ילה ב-29 ביוני 2010, בו ניצחה ברזיל 3 - 0.
הערות שוליים

↑  לואיס פביאנו חתם בסאו פאולו, באתר וואלה, 12 במרץ 2011
| נבחרת ברזיל – קופה אמריקה 2004 (מקום ראשון) |
| --- | --- | --- |
|  1 ז'וליו סזאר •  2 מנסיני •  3 לואיזאו •  4 חואן •  5 רנאטו •  6 גוסטבו נרי •  7 אדריאנו •  8 קלברסון •  9 לואיס פביאנו •  10 אלכס •   11 אדו •  12 פאביו • 13 מאייקון •  14 בורדון • 15 כריס • 16 דודו סראנסה • 17 אדריאנו קורייאה • 18 ז'וליו בפטיסטה • 19 דייגו • 20 פליפה • 21 ריקרדו אוליביירה • 22 ואגנר לאב • מאמן: פריירה |  1 ז'וליו סזאר •  2 מנסיני •  3 לואיזאו •  4 חואן •  5 רנאטו •  6 גוסטבו נרי •  7 אדריאנו •  8 קלברסון •  9 לואיס פביאנו •  10 אלכס •   11 אדו •  12 פאביו • 13 מאייקון •  14 בורדון • 15 כריס • 16 דודו סראנסה • 17 אדריאנו קורייאה • 18 ז'וליו בפטיסטה • 19 דייגו • 20 פליפה • 21 ריקרדו אוליביירה • 22 ואגנר לאב • מאמן: פריירה | ברזיל |
| נבחרת ברזיל – מונדיאל 2010 |
| --- | --- | --- |
|  1 ז'וליו סזאר •  2 מאייקון •  3 לוסיו •  4 חואן •  5 פליפה מלו •  6 באסטוס •  7 אלאנו •  8 ז'ילברטו סילבה •  9 לואיס פביאנו •  10 קאקה •   11 רוביניו •  12 גומש • 13 דניאל אלבס •  14 לואיזאו • 15 טיאגו סילבה • 16 ז'ילברטו • 17 ז'וזואה • 18 רמירס • 19 ז'וליו בפטיסטה • 20 קלברסון • 21 נילמר • 22 דוני • 23 גראפיטה • מאמן: דונגה |  1 ז'וליו סזאר •  2 מאייקון •  3 לוסיו •  4 חואן •  5 פליפה מלו •  6 באסטוס •  7 אלאנו •  8 ז'ילברטו סילבה •  9 לואיס פביאנו •  10 קאקה •   11 רוביניו •  12 גומש • 13 דניאל אלבס •  14 לואיזאו • 15 טיאגו סילבה • 16 ז'ילברטו • 17 ז'וזואה • 18 רמירס • 19 ז'וליו בפטיסטה • 20 קלברסון • 21 נילמר • 22 דוני • 23 גראפיטה • מאמן: דונגה | ברזיל |
לואיס פאולסן

| --- | --- |

 לידה:  15 בינואר 1833 בלומברג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  18 באוגוסט 1891 (בגיל 58) בלומברג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה
 הערות:  אחיו הצעיר של וילפריד פאולסן
 
לואיס פאולסן (בגרמנית: Louis Paulsen‏; 15 בינואר 1833 - 18 באוגוסט 1891) היה שחמטאי גרמני. אחיו הצעיר של וילפריד פאולסן.
פאולסן היה אחד השחקנים הראשונים שתקפו את הרעיון שניתן ליצור התקפה על ידי הברקה. הוא קידם את הטיעון שכל התקפה מבריקה נועדה לכישלון מול הגנה נכונה. הרעיונות של פאולסן הובנו היטב על ידי וילהלם שטייניץ שהצהיר שלהתקפה ולהגנה יש מעמד שווה, ובמיוחד על ידי אהרון נימצוביץ' שדירג את פאולסן בין ששת השחקנים ההגנתיים טובים ביותר. פול מורפי ופאולסן היו אמנים מוקדמים של המשחק ושל משחק עיוור; הם היו מסוגלים לשחק 10 משחקים בו זמנית ללא טעויות משמעותיות. בשנת 1862 פאולסן התמודד מול אדולף אנדרסן על תואר אלוף העולם. הדו-קרב הסתיים בתיקו ובהתאם לתקנון אנדרסן שמר על תוארו.
דו-קרב בין פאולסן לאנדרסן
הרגלים של פאולסן

"הרגלים של פאולסן" הוא מונח שהוטבע על ידי נימצוביץ' לרגלים הממוקמים במרכז הלוח, עם שני רגלים על ערוגות ד6 ו-ה6 לשחור או ד3 ו-ה3 ללבן, בדרך כלל מלווים בטור ג' פתוח. מרכז מוגבל זה עורם קשיים על היריב להביס את היריב בהתקפה מהירה על ידי קידום המרכז. "הרגלים של פאולסן" מהווים את היסוד האיתן של
הסתעפות בהגנה הסיציליאנית המכונה הגנת פאולסן.
התקפת פאולסן בפתיחה הסקוטית

המסע 7. רב5 בפתיחה הסקוטית משויך לפאולסן, ונקרא "התקפת פאולסן":
1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. ד4 ה:ג4 4. פ:ד4 רג5 5. רה3 מה-ו6 6. ג3 פזה7 7. רב5
דו-קרבות

| שנה | מיקום | המתמודד השני | תוצאה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1861 | לונדון | איגנץ קוליש | 16 מ-31 | ניצחון |
| 1862 | לונדון | סרפינו דובוא | 2 מ-4 | תיקו |
| 1862 | לונדון | אדולף אנדרסן | 4 מ-8 | תיקו |
| 1864 | לייפציג | מקס לנגה | 5 מ-7 | ניצחון |
| 1864 | ברלין | גוסטב נוימן | 6.5 מ-10 | ניצחון |
| 1870 | באדן-באדן | אדולף אנדרסן | 2.5 מ-3 | ניצחון |
| 1876 | לייפציג | אדולף אנדרסן | 5.5 מ-10 | ניצחון |
| 1877 | לייפציג | אדולף אנדרסן | 5.5 מ-9 | ניצחון |
| 1879 | לייפציג | אדולף שוורץ | 5 מ-7 | ניצחון |
למרקוס אדנה תומפסון

| --- | --- |

 לידה:  8 במרץ 1848 אוהיו, ארצות הברית 
 פטירה:  8 במאי 1919 (בגיל 71) גלן קוב, ארצות הברית 
 תרומות עיקריות
 פיתוח רכבות הרים
 
רכבת ההרים של תומפסון, 1884.
למרקוס אדנה תומפסון (באנגלית: LaMarcus Adna Thompson; ‏8 במרץ 1848 – 8 במאי 1919) היה ממציא אמריקאי, שעסק בפיתוח רכבות הרים.
תומפסון נולד באוהיו. בשנות התבגרותו היה לנגר מיומן. ב-1873 פתח חנות מכולת באלקהרט, אינדיאנה. שם החל בתכנון מכונות סריגה לייצור גרביים ובגדים תחתונים ללא תפרים. עסק זה הכניס לו הון, אך הלחץ הרס את בריאותו והוא מכר את החברה.
תומפסון ידוע בעיקר בזכות עבודתו המוקדמת בפיתוח רכבות הרים ובהמצאת ז'אנר נסיעות הרכבת הנופיות. הוא ידוע כ"אבי רכבת ההרים האמריקאית" ולעיתים קרובות נקרא גם "אבי רכבת הכבידה". במהלך חייו צבר תומפסון כמעט שלושים פטנטים הקשורים לטכנולוגיה של רכבת הרים. עשור לאחר שבנה את רכבת ההרים הראשונה הקים את חברת הרכבת הנופית L.A. Thompson Scenic. לחברה היה בית המלאכה והמשרד הראשי שלה היה בקוני איילנד. במהלך עשר השנים הבאות בנה תומפסון בנה רכבות הרים ציוריות נוספות בקוני איילנד: ליד דרימלנד ובפארק ברייטון ביץ', לונה פארק ופארק סטיפלצ'ייס. ספינת הדגל של החברה, הייתה האוריינטל סניק, הממוקמת בשדרת הגלישה ברחוב שמיני מערב. במהלך חייו  בנה תומפסון 12 רכבות הרים בארצות הברית ובאירופה.
בשנת 1915 פרש "אבי הכבידה" לפארק תומפסון, אחוזתו הנרחבת בגלן קוב, לונג איילנד, שם נפטר ב 1919 בגיל שבעים ואחת.
הערות שוליים

↑  La Marcus Adna Thompson – Famous Inventor, Edubilla.com
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לקרוס בישראל

לקרוס (באנגלית: Lacrosse; תעתיק מיושן בעברית: להקרוס או לאקרוס) הוא ענף ספורט בישראל שולי באופן יחסי, עם כ-700 שחקני לקרוס נכון ליוני 2015.
איגוד הלקרוס הישראלי

איגוד הלקרוס הישראלי (ILA) הוקם ב-2010 על ידי סקוט נייס ששימש בעבר כמנהל בליגה הלאומית לקרוס, יחד עם ויליאם ברוזה והווארד בורקן. האיגוד הוא הגוף המנהל הרשמי של הלקרוס בישראל (לאחר שהוכר רשמית באפריל 2011), והוא חבר ב-World Lacrosse ובפדרציית הלקרוס האירופית. האיגוד נוסד כדי לפתח ולקדם את הלקרוס בישראל ושואף להציע לקרוס לישראלים בכל הגילאים.
איגוד הלקרוס הישראלי גם היה מעורב בהקמת נבחרות וליגות לקרוס לגברים ולנשים. שיאו הבינלאומי של האיגוד היה כשקיבל את אירוח אליפות העולם בלקרוס 2018 בנתניה בהשתתפות 46 נבחרות. ענף הלקרוס נכלל לראשונה בין ענפי הספורט במכביה העשרים שהתקיימה ב-2017. נתניה קיבלה את אירוח אליפות אירופה לנשים בלקרוס שהתקיימה ביולי 2019 בהשתתפות 16 נבחרות.
ליגת העל של ישראל בלקרוס

ליגת העל של ישראל בלקרוס (IPLL) היא ליגת הלקרוס המובילה בישראל, שפעלה לראשונה בשנת 2015. הליגה מתחרה בחודשי הקיץ בלבד, בניסיון למשוך שחקנים מחוץ לישראל להשתתף. נכון לשנת 2016, משחקות בליגה כשש נבחרות. בשנת 2015 האלופה הייתה קבוצת ברק-נתניה, לעומת קבוצת באר שבע ב-2016. בשתי השנים קבוצת חיפה זכתה במקום השני. המשחקים התקיימו בתל אביב, נתניה, קריית גת, באר שבע, אשקלון ואשדוד.
ב-2017 נוסדה ליגת הנשים בלקרוס בישראל. בעונתה הראשונה השתתפו ארבע קבוצות מאשקלון, באר שבע, קריית גת ונתניה.