בלוסטוקינג
התפתחות ורעיונות > דור שני, דעיכה ומורשת

הרעיונות של דור הבלוסטוקינג הראשון השפיעו בשנות ה-70 וה-80 על דור צעיר יותר של נשים אינטלקטואליות, שהגיעו מרקע חברתי ופוליטי מגוון יותר. הסטר ת'רייל הייתה דמות מפתח בהתפתחות הדור השני של הבלוסטוקינג, שכן היא הייתה בקשרי ידידות עם מונטגיו ונשים אחרות בדור הראשון, וכך יצרה קשרים בין שני הדורות. לדוגמה, היא קרבה למעגל את המחזאית והסופרת פרנסס ברני, שנחשבת כיום לדמות בולטת בדור השני ואשר יומניה מהווים כיום מקור למחקר אודות המעגל.
עם זאת, באותן השנים התגלו גם מחלוקות בין הנשים. ת'רייל עצמה נישאה למוזיקאי האיטלקי גבריאל פוצי, למורת רוחן של רוב חברות המעגל האחרות, ובעקבות זאת הפסיקה לקחת חלק בבלוסטוקינג. ברני כתבה ב-1779 את המחזה "The Witlings", שהיה סאטירה על החברה הגבוהה בלונדון וכללה בו סאטירה על המפגשים החברתיים של הבלוסטוקינג. במחזה קיימת דמות בשם Lady Smatter (גברת פטפוט), וקוראי המחזה זיהו את הדמות עם מונטגיו. ברני חששה מהתגובות ולא פרסמה לבסוף את המחזה. דמויות בולטות נוספות בדור השני הן אנה ברבולד והלן מריה ויליאמס (אנ'). ויליאמס הקדישה את הפואמה "פרו" שכתבה ב-1786 למונטגיו, ובהקדמה לפואמה תיארה את מעגל הבלוסטוקינג כזירה שבה "עילוי שננטש" יכול למצוא מחדש "אנרגיות של נשמה" לרוחו.
בתחילת שנות ה-90 השם "בלוסטוקינג" כבר התייחס באופן כללי יותר לכל אישה שלה שאיפות אינטלקטואליות או אקדמיות. הבולטת שבכותבות באותה התקופה הייתה מרי וולסטונקראפט, שהייתה רדיקלית יותר בדעותיה מנשות מעגל הבלוסטוקינג המקורי, אך הושפעה מהן - במיוחד מ"מכתבים על החינוך" של קתרין מקולי ומ"מכתבים על השיפור של השכל" של הסטר צ'אפון. על אף שוולסטונקראפט שיבחה את צ'אפון בספרה "הגנה על זכויות האישה", צ'אפון ונשים אחרות במעגל קראו את הספר בחשדנות ולא היססו לבקר את הרעיונות הרדיקליים שבו. נקודת ממשק בין הרעיונות של וולסטונקראפט לרעיונות של חברות הבלוסטוקינג היא הדגש הרב על השכלה ועל רעיון המידה הטובה.
בשנים האחרונות של המאה ה-18 האקלים האינטלקטואלי באנגליה השתנה כתגובה למהפכה הצרפתית ולאופוזיציה הרדיקלית נגד הממשלה הבריטית. תגובת הנגד השמרנית הובילה לחשדנות גוברת כלפי נשים אינטלקטואליות ולעצירה של התנועה האיטית לכיוון של שוויון בין המינים. באווירה זו השם "בלוסטוקינג" הפך למילת גנאי ולעלבון. אינטלקטואליות בולטות כוולסטונקראפט ומקולי ספגו ביקורת ועלבונות שהתייחסו לחייהן האישיים ולא לגוף טיעוניהם. סאטירות שמציגות נשים אינטלקטואליות באופן מגוחך הפכו שוב לנפוצות. כך למשל, ריצ'רד פולוול פרסם ב-1798 את הפואמה "The Unsex'd Females" שתקפה נשים משכילות והציגה אותן כסטייה מתועבת מדרך הטבע. לדוגמה, מתוך הפואמה: ”סקרו עמי מה שאבותנו מעולם לא ראו,/ להקת נשים שמחוק טבען סלדו,/ כשמזרועותיהן "התרסה גאה" מבזיקה,/ ונקמנות את הרך שבקסמן חנקה”. המסאי המצליח ויליאם הזליט כתב "אני חש דחייה מוחלטת לבלוסטוקינג. אני לא שם קצוץ על אף אישה שיודעת אפילו מה המשמעות של 'מחבר'. אם אני יודע שהיא קראה משהו שכתבתי, אני מפסיק מייד את ההכרות ביננו". גם לורד ביירון השתמש בשם "בלוסטוקינג" כדי להציג בביטול את הטעם והעניין של נשים ביצירות אינטלקטואליות.
למרות התקפות אלה, המוניטין של חברות הבלוסטוקינג לא נהרס לגמרי. בחצי הראשון של המאה ה-19 בני משפחה של נשים מהמעגל פרסמו אוספי כתבים של מספר נשים מהמעגל לאחר מותן. בנוסף פורסמו מספר כתבי הגנה על הבלוסטוקינג, כגון הנובלה "בלוסטוקינג הול", שפורסמה ב-1827 על ידי מחבר אנונימי, והזכרונות של פרנסס ברני. קבוצות אחרות של נשים אינטלקטואליות, כגון הקבוצה של שפרסמה את English Woman's Journal, המשיכו להיפגש בלונדון ובערים אחרות באירופה, ובמובן מסוים המשיכו את דרכן של הבלוסטוקינג.
וירג'יניה וולף כתבה בחדר משלך על כך שבמאה השמונה-עשרה החלו נשים לכתוב כדרך להרוויח כסף, ועל האופן בו תהליך זה האציל כבוד על מה שהיה נראה לפני כן כשרבוטים קלי דעת. לפי וולף, "הפעלתנות הקיצונית של השכל שהופיעה בשלהי המאה השמונה עשרה בקרב נשים - הדיבורים, הפגישות, הכתיבה של המסות על שייקספיר, התרגום של הכתבים הקלאסיים - התבססה על העובדה המוצקה שנשים יכולות היו להרוויח כסף מכתיבה. הכסף כיבד את מה שנראה קל דעת כשאין בצדו שכר. אולי ניתן עדיין לסנוט ב'בלוסטוקינג עם דחף לשרבוט', אך לא ניתן להכחיש שהן שלשלו כסף לארנקן. כך, לקראת סוף המאה השמונה-עשרה, החל שינוי, שאילו הייתי כותבת את ההיסטוריה מחדש, היה עלי לתארו באופן מקיף יותר ולהחשיבו לבעל משקל רב יותר ממסעות הצלב או ממלחמות השושנים".