stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקס פיין (סדרת משחקים)
הערות שוליים

↑  משחקי מקס פיין מקבלים רימייק מאת היוצרים המקוריים, באתר www.gadgety.co.il, ‏2022-04-07
↑  Max Payne movie, IGN Movies, June 27th 2005
קומיקסאי

מאייר הקומיקס צ'ארלס דנה גיבסון, שנות השלושים של המאה ה-20
קומיקסאי (מכונה לעיתים גם יוצר קומיקס, עלילונאי, קרטוניסט, צייר רומנים גרפיים, צייר קומיקס, אמן קומיקס או כותב קומיקס) הוא אמן חזותי, הכותב או מצייר קריקטורה (תמונה יחידה) או קומיקס (אמנות רצף). הקומיקסאי לעיתים יוצר בעצמו את כל הקומיקס, כולל כתיבה ואיור, ולפעמים רק לוקח חלק ביצירה משותפת עם קומיקסאים נוספים, כמקובל בחברות הקומיקס הגדולות. קומיקסאי הוא מושג רחב הכולל אמנים היוצרים קומיקס בכל הפורמטים השונים שלו: קריקטורות, רומנים גרפיים, חוברות קומיקס, רצועות קומיקס, פוסטרים, חולצות, פרסומות, סרטים מצוירים וכל גרסה אחרת של אמנות חזותית בה ניתן להעביר אמנות רצף.
שני האמנים הנחשבים לקומיקסאים הראשונים בהיסטוריה המודרנית הם רודולף טפפר וריצ'רד פ. אווטלקט (יוצר "הילד הצהוב"). אמן נוסף הוא סנטו קיודן (יוצר "ארבע העונות" היפני), אשר נחשב לאחד מאמני המאנגה הראשונים שיצרו בפורמט המודרני שלה. עם השנים קומיקסאים פיתחו את סגנונם והשפיעו על הז'אנר כולו.
אטימולוגיה

בעברית מתבססת המילה על שם העצם "קומיקס". בדומה ל"קומיקאי" - אדם היוצר קומדיה - קומיקסאי הוא אדם היוצר קומיקס. יש המייחסים את יצירת המילה לקומיקסאי אורי פינק, יוצר "זבנג!", שטוען כי המציא את המילה לאחר שלא מצא מילה עברית מתאימה לרשום על כרטיס הביקור שלו.
אחת המילים המקובלות באנגלית לקומיקסאי היא "קרטוניסט" (Cartoonist) שהיא שילוב של המילה "קַרְטוּן" והסיומת הלועזית "[X]יסט". המילה מגיעה מסגנון הקרטון - סגנון א-ריאליסטי המאופיין בקווים מהוסים ובדמויות מוקצנות ומזוהה לרוב עם ציורי קומיקס. הקומיקסאי נקרא לעיתים גם יוצר קומיקס, כותב קומיקס או אמן קומיקס (כולל אמן דיו, לטרר, וכיוצא בזה), ולעיתים רחוקות מוזכר בתואר צייר רומנים גרפיים או קריקטוריסט.
היסטוריה

שני האיורים הראשונים מתוך סדרת האיורים "Marriage à la Mode" של הוגארת. הציור הראשון מתאר את החתימה על חוזה נישואין בין אב החתן, לורד סקוונדרפילד העשיר, לאב הכלה, הסוחר המסכן. הציור השני מתאר בוקר בבית הזוג לאחר בילוי לילי. הכלב (שמאל) מוציא מצנפת מכיסו של הבעל, מה שעשוי לרמוז על בגידה באישה, מאחר שהיא כבר חובשת מצנפת. זהו אחד מהסיפורים הראשונים שסופרו בעזרת ציורים.
היסטוריה > במערב

ההיסטוריה של הקומיקסאים ראשיתה עוד לפני ההיסטוריה של הקומיקס המודרני עצמו. אין הסכמה ברורה מיהו "הקומיקסאי הראשון", מכיוון שלא ברור באופן מובהק היכן עובר הגבול בין קריקטורה לקומיקס. קריקטורות היו קיימות מאז אמצע האלף השני, וקיבלו תאוצה גדולה במאות ה-17 וה-18, כאשר המצאת מכונת הדפוס היוותה כלי להפצת כתבים ודעות באופן המוני. אחד האנשים הראשונים שהשתמשו במדיום של שילוב טקסט וציורים לשם סיפור עלילה מסוימת היה ויליאם הוגארת (1697–1764). הוגארת יצר שבע קבוצות של תמונות רצופות שנקראו יחדיו "נושאים מוסריים מודרניים". אמנם יצירתו רחוקה מהאופן בו נבין קומיקס מודרני, אך היסודות שהניח הוגארת שימשו בסיס לקומיקס מאוחר יותר.
היסטוריה > במערב > קומיקסאים במאה ה-19

התהוות מדיום הקומיקס המערבי כפי שאנו מכירים אותו כיום החלה באמצע המאה ה-19, כמעט במקביל, בארצות הברית ובשווייץ. בשנת 1831 בשווייץ פרסם לראשונה רודולף טפפר את הקומיקס הראשון בצורתו המודרנית. אלא שבתחילה, הקומיקס כלל לא היה מיועד להתפרסם. טפפר היה מורה ומנהל פנימייה, וכדי לשעשע את תלמידיו החל מצייר סיפורים קצרים בעלי מבנה של בדיחה - סיפור קצר שבסופו שורת מחץ (Punch Line). אלו היו רצועות הקומיקס הראשונות. מי שלחץ על טפפר לפרסם את סיפוריו היה ידידו יוהאן וולפגנג פון גתה, שנהנה גם הוא מהסיפורים והמליץ לטפפר להפיץ אותם. וכך, רצועות הקומיקס של טפפר אוגדו לכדי ספרים, ובמהלך חייו פרסם שבעה מהם, אשר איגדו רצועות שפרסם בעיתונים אירופאים שונים. על רצועות הקומיקס שלו זכה טפפר לכינוי "אבי רצועות הקומיקס" על ידי חוקרי ההיסטוריה של הקומיקס.
אמן נוסף שנחשב לאחד מראשוני הקומיקסאים בהיסטוריה הוא ריצ'רד פ. אווטקלט. אווטקלט היה תושב אוהיו, מהנדס במקצועו, ובשעות הפנאי נהג ליצור סיפורים קצרים מאויירים. הוא ראה בקומיקס שלו דרך להעביר סיפור אמיתי, ולא רק דרך להצחיק. הוא החל לכתוב את הקומיקס "סמטת הוגאן", אשר עסק בכמה ילדים יתומים המתגוררים בשכונות העוני בניו יורק. אמנם, אווטקלט לא השתייך מעולם למעגל העוני, אך היה זה נושא הכתיבה המרכזי שלו במשך שנים. הקומיקס שלו, שהיה הומוריסטי אך גם מחאתי, הפך לפופולרי בניו יורק, ושני איילי עיתונות רצו לשים את ידם על הקומיקס - ויליאם רנדולף הרסט וג'וזף פוליצר. השניים ניהלו עיתונים פופולרים בניו יורק, וניהלו 'מלחמה' על פרסום הקומיקס בעיתונם. בעקבות המריבות על פרסום "הילד הצהוב", קיבלה העיתונות הרדודה של הרסט ופוליצר את הכינוי "עיתונות צהובה". הקומיקס "סמטאת הוגאן" היה לפריצת דרך במדיום הקומיקס, וניכר בו השימוש בבועות דיבור ייחודיות - תחילה, דברי הילד הצהוב הופיעו על חולצתו. לאורך הזמן הפסיקו הכתוביות להופיע על חולצתו, והופיעו בתוך בלוני דיבור, ובכך הידק את החיבור בין בועת דיבור לקומיקס, וזאת בניגוד לקומיקס של טפפר, שהיה כותב את הדיאלוג מתחת לפאנלים.
היעדר אכיפה מחמירה של חוקי זכויות יוצרים במאה התשע-עשרה הוביל לריבוי השימוש בקומיקס. הקומיקס של טפפר הועתק ושוכפל פעמים רבות, והופץ בצורה פיראטית ברחבי אמריקה ואירופה. הפרסום שלו במקומות רבים הוביל ליצירת רצועות דומות, שהלכו והשתכללו. כך החלו קומיקסאים נוספים לצוץ במקומות שונים בעולם ויצרו רצועות חדשות, כדוגמת מקס ומוריץ מאת וילהלם בוש ואלי סלופר מאת אמיליה דה טסלר.
היסטוריה > במערב > תור הזהב והכסף

בתחילת המאה העשרים היה נפוץ הקומיקס בעיקר בצורה של רצועות שהתפרסמו בעיתונים. קומיקסאים שונים החלו משכללים את הטכניקות ומחדדים את חוקי המדיום. קומיקסאים שונים נשכרו על ידי עיתונים ומגזינים כדי שיפרסמו בהם את רצועות הקומיקס שלהם. עד מהרה הפך הקומיקס למזוהה עם העיתונות, ונוצר קשר עמוק בין עיתונאות לקומיקסאים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו קומיקסאים להתאגד בחברות קומיקס. החברה המצליחה הראשונה בתעשיית הקומיקס הייתה National Comics Publications, לעתיד DC קומיקס. החברה נוסדה על ידי מלקולם וילר-ניקולסון בסתיו 1934. במסגרת החברה נכתב ספר הקומיקס המקורי האמריקאי הראשון - Fun New, אשר נכתב על ידי לויד ג'קט. ג'קט יצר את חוברת הקומיקס הראשונה בארצות הברית שחומריה לא הופיעו באף עיתון אחר, ובכך ניתק את התלות של קומיקסאים בעיתונות. החברה התחברה עם חברת Detective Comics, שבמהרה הפכה לחברה המרכזית באיגוד, ושמה שונה לראשי התיבות DC.
תקופת הפריחה של הקומיקסאים באה עם תור הזהב של הקומיקס, כאשר בשלהי שנות השלושים ותחילת שנות הארבעים, חברות הקומיקס הגדולות אפשרו לקומיקסאים להתנתק מהצורך בעיתונות, וז'אנר גיבורי העל החל לפרוח. גם מלחמת העולם השנייה הטיבה עם יוצרי הקומיקס כאשר העם האמריקאי אוחד תחת אויב משותף - הנאציזם. קומיקסאים רבים ביקשו להעלות את המורל הלאומי דרך הקומיקס, ויצרו גיבורי על שמביסים את אדולף היטלר וכדומה. קומיקסאים ראויים לציון מתקופה זו הם ג'ק קירבי, סטן לי, ג'רי סיגל, ביל פינגר, וויל אייזנר. מן הצד השני, עלייתה של חברת מארוול קומיקס בשנים שבאו לאחר המלחמה הובילה ליריבות גדולה בין החברות, והקומיקסאים הפכו אט אט מיוצרים לעובדים, וככל שהתחרות עלתה הקומיקסאים נאלצו ליצור יותר חוברות באיכות ירודה יותר. תור הכסף של הקומיקס הביא עמו פופולריות לקומיקס, אך הקומיקסאים שהועסקו אז בחברות הגדולות סבלו מעומס בעבודה, חוסר יכולת ליצירתיות בקומיקס ושכר נמוך. פרסום ספרו של פרדריק ורתהם, "פיתוי התמימים" ב-1954 הוביל לדרישה ציבורית להגבלות קשות על יצירת קומיקס בעל תוכן בוגר. ז'אנרים שלמים כולל קומיקס אימה וקומיקס פשע, וכל סצנות אלימות ורמיזות מיניות נפסלו כאשר כל החברות האמריקאיות התחייבו לפרסם קומיקס עם התקן של "רשות הקוד [האתי] של הקומיקס" (באנגלית: Comics Code Authority) שבחנה כל חוברת לוודא שהיא מתאימה לילדים.
בניגוד לתעשיית הקומיקס האמריקאית, שהפכה ממוסחרת, זולה, ומוגבלת ביצירתיות האפשרית בה, תעשיית הקומיקס האירופית פרחה. בתקופה זו הקומיקסאי ארז'ה פרסם תחילה ברצועות קומיקס את סיפוריו של טינטין, ומאוחר יותר איגד אותם לספרים. גם הקומיקסאי הצרפתי רנה גוסיני החל לפרסם את סדרת לאקי לוק, שזכתה להצלחה גדולה. תעשיית הקומיקס של אירופה התבססה על אמנים יחידים, שפרסמו קומיקס על פי הראות האמנותית האישית שלהם. בניגוד לארצות הברית, שם הקומיקסאים 'שועבדו' לחברות הקומיקס ולקוד, באירופה הקומיקסאים יצרו בהתאם לחזון היצירתי שלהם. רוב הקומיקס האירופי הגיע מצרפת, בלגיה, איטליה, וספרד ומכונה בצרפת ובבלגיה Bande dessinée ("רצועות מאוירות") או בקיצור BD.
היסטוריה > במערב > השינוי ביחס כלפי הקומיקסאים

התחלת השינוי ביחס ליוצרים בתעשיית הקומיקס האמריקאית בא עם תחילת תור הארד של הקומיקס. קודם לכן, במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20, היו הקומיקסאים בארצות הברית מועסקים בשכר נמוך ואולצו ליצור חוברות קומיקס זולות וממוסחרות, שהותאמו לקהל מצומצם של ילדים ובני נוער. הפריצה בתחום הקומיקס באה בשנות ה-70, כאשר עלילות הקומיקס הפכו למורכבות יותר, אפלות יותר ומחושבות יותר, והקומיקסאים זכו ליותר הערכה וחופש יצירתי. היה אף ניסיונות לאגד יוצרי קומיקס תחת גילדה ולהיאבק על זכויותיהם כיוצרים ותנאי העבודה שלהם, כשהבולט בהם היה של האמן ניל אדמס ב-1978, אולם היוזמות לא צלחו. מרבית המוסכמות בנושאי תוכן ותנאי ההעסקה בתעשיית הקומיקס שנבנו בתורות הזהב והכסף נותרו בעינם.
היסטוריה > במערב > שנות השבעים והמאבק לשוויון זכויות באמריקה

תקופה זו בארצות הברית, שהתאפיינה בתפיסה שונה של החברה, מאבק לשוויון זכויות וביטול ההפרדה הגזעית, השאירה חותם גם בקומיקס. עד אז, דמויות קומיקס שחורות הופיעו רק לעיתים רחוקות מאוד, ולרוב בתור דמויות נלעגות או קריקטורות. אחת הדמויות השחורות היחידות שקיבלו מקום של ממש בקומיקס היה הקאובוי לובו, אך גם הוא לא פורסם באופן נרחב, ו-90% מהעותקים שהודפסו נשארו אצל המו"ל ולא הגיעו לקהל הרחב. השינוי התחיל באמצע שנות השישים, כשקומיקסאים בעלי תודעה ליברלית החלו לשלב את הנושאים הללו אל תוך הקומיקס, בצורת דמויות כהות עור, כגון פלקון והפנתר השחור מאת סטן לי.
בשנת 1971 יצר גארי פרידריך את דמותה של "באטרפליי", גיבורת העל השחורה הראשונה במגזין Hell-Rider שפרסמה הוצאת Skywald Publications. עם זאת, הסדרה לא זכתה לפופולריות רבה. דמות שחורה ידועה יותר שהופיעה מעט אחר כך הוא לוק קייג', גם הוא דמות אפרו-אמריקאית.
הקומיקסאי הבולט בתרומתו לתפישת העולם השוויונית של הקומיקס הוא סטן לי, שבשלב זה כבר היה במעמד בכיר בחברת מארוול. סטן לי החזיק בדעה ליברלית של שילוב דמויות שחורות בהתאם לאחוזם באוכלוסייה. הוא דאג לכך שבשנת 1972 דמותו של הפנתר השחור קיבלה חוברת קומיקס בלעדית לו. גם שותפו של סטן לי, דון מקגרגור, הציע למארוול לשלב דמויות שחורות בסדרת הקומיקס טרזנידס שבה היו כל הדמויות לבנים. לי סבר שניתן להשתמש בקומיקס על מנת להעביר מסרים פוליטיים, כגון בסדרת האקס-מן, המשקפת כיצד החברה ה'נורמטיבית' כביכול מבוהלת מכל אדם השונה מהמקובל.
בהזדהות עם מאבק תנועת הפנתרים השחורים בארצות הברית לשוויון זכויות בין שחורים ללבנים, נוצרו גיבורי על שחורים נוספים: להב בקבר דרקולה (1973), האח וודו (צר') (1973), ביל פוסטר (אנ') (1975) שיצאו על ידי הוצאת מארוול. מן הצד השני, חברת DC קומיקס הוציאה את גרין לנטרן ג'ון סטיוארט (1972), טיירוק (אנ') (1976) ברק שחור (1977) ועוד.
הסולידריות שהביעו הקומיקסאים עם מחאת הפנתרים השחורים הובילה לחיזוק המאבק. בסדרה התיעודית ההיסטוריה הסודית של הקומיקס ששודרה בערוץ ההיסטוריה בהנחיית רוברט קירקמן, תוארה דמותו של הפנתר השחור כמשפיעה בולטת במחאה בעד שוויון הזכויות באמריקה.
היסטוריה > במערב > הכרה בתרבות המיינסטרים

בעוד קומיקסאים רבים נודעו בין קהל הקוראים שלהם כבר בשנות הארבעים, מספר יוצרי קומיקס בסוף שנות השמונים והתשעים התפרסמו באוכלוסייה הכללית. אלה כללו את טוד מקפרלן, ניל גיימן, אלן מור ופרנק מילר. חלקם, כגון גיימן, עברו מקומיקס לכתוב רומנים מצליחים. אחרים, כגון מילר, הפכו לתסריטאים ובמאים בהוליווד. ובכיוון ההפוך, סופרים, במאים ומפיקי קולנוע וטלוויזיה החלו להיכנס לתחום הקומיקס. ג'יי מייקל סטרזינסקי, יוצר סדרת הטלוויזיה "בבילון 5", גויס לכתוב את סדרת ספיידרמן המרכזית במארוול ומאז כתב סדרות רבות כולל סדרות מקוריות משלו. הבמאי והמפיק רג'ינלד האדלין הפך לכותב של הפנתר השחור של מארוול. ג'וס וידון, יוצר סדרת הטלוויזיה "באפי ציידת הערפדים", כתב בין היתר את סדרות האקס-מן וה-Runaways של מארוול, וסדרות המשך ביקום הטלוויזיוני של "באפי". ריצ'רד דונר, שביים את סרטי סופרמן בשנות השבעים והשמונים, כתב קומיקס של סופרמן בגיליון שיצא בשנת 2006 ביחד עם סופר הקומיקס (ועוזר ההפקה לשעבר של דונר) ג'ף ג'ונס. פול דיני, המפיק והכותב של באטמן: איש העטלף וסופרמן: סדרת האנימציה, החל לכתוב ב-DC בשנת 1994 לפרויקטים מיוחדים ונעשה הכותב של הכותר הראשי של באטמן בשנת 2006. הקריירה של הקומיקסאים פיטר דייוויד וגרג ראקה כסופרי רומנים התפתחה במקביל לקריירת הקומיקס שלהם. מייקל שייבון שזכה בפרס פוליצר בעבור "ההרפתקאות המדהימות של קוואליר וקליי", רומן העוסק בתחילת תור הזהב של ספרי הקומיקס, המשיך וכתב קומיקס עבור DC ודארק הורס קומיקס. הסופר בראד מלצר זכה להצלחה בתחום הקומיקס עם משבר זהות השנוי במחלוקת, וכן ריצות על החץ הירוק וליגת הצדק עבור DC. הבמאי קווין סמית' כתב מספר קומיקסים כולל דרדוויל עבור מארוול, באטמן עבור DC, הצרעה הירוקה עבור דינמייט וקומיקס עצמאי בבעלותו המתרחש ביקום הקולנועי שלו. הבמאי דארן ארונופסקי הוציא גרסאות קומיקס של סרטיו המעיין והמבול, הראשון על פי התסריט המקורי, לאחר שנאלץ לשנות את התסריט בהתאם לאילוצי הפקה ותקציב.
היסטוריה > במערב > קומיקס מקוון – "ובקומיקס"

הקומיקס הראשון ששותף דרך האינטרנט היה "Witches and Stitches" של אריק מיליקין, אותו החל להעלות בשרות CompuServe ב-1985. שירותים כגון CompuServe ו-Usenet היו בשימוש לפני שה-World Wide Web החל לעלות בפופולריות שלו בשנת 1993. קומיקסי רשת מוקדמים היו לעיתים קרובות נגזרות של רצועות קומיקס מעיתוני סטודנטים במכללות, אך כאשר הרשת הפכה פופולרית יותר באמצע שנות ה-90, יותר ויותר אנשים החלו ליצור קומיקס ספציפית למדיום הפצה זה. עד שנת 2000, כבר היו וובקומיקסאים "במשרה מלאה" שהצליחו כלכלית וובקומיקסים שזכו להכרה אמנותית רחבה יותר. ז'אנרים וסגנונות ייחודיים הפכו פופולריים בתקופה זו.
העשור השני של המאה העשרים ואחת היה עד גם לעלייתם של Webtoons בדרום קוריאה, תת-סוגה של מדיום הקומיקס המקוון שהפך לבולט מאוד, וובקומיקסאים נעשו מיני-סלבריטאים, כאשר יותר ויותר יצירות ובקומיקס מעובדות לסדרות אנימה ביפן ובסין. שינוי מהותי נוסף חל במקורות המימון - מעבר מממכר חולצות טי וספלי קפה לקמפיינים למימון המונים באמצעות פלטפורמות כגון Pateron ו-Kickstarter.
היסטוריה > במערב > המאה ה-21

תמורות בתעשיית הקומיקס כגון הדפסת אוגדנים ומכירתם בחנויות ספרים, תרגום והפצה של מאנגה יפני, עלייתם של ובקומיקסאים עצמאיים, המהפיכה של אימג', והגיוון במקורות המימון (כולל העניין בעיבודים קולנועיים וטלוויזיוניים של קניין רוחני שנוצר במקור כקומיקס ומימון המונים), הביאו לפריחה יצירתית מחודשת במדיום האמריקאי. השוק ניתק את מחויבותו ל-Comics Code Authority, ויותר קומיקסאים עצמאיים מוכרים ומוציאים קומיקס מכל סוגה ובתנאים טובים מאי פעם בעבר.
באוקטובר 2019 אנליסט התעשייה מילטון גריפ הציג נתונים בכנס ICv2 בניו יורק שהראו כי לראשונה זה עשרות שנים, שוק הקומיקס לא נשלט על ידי קומיקס חודשי אמריקאי מסורתי מז'אנר גיבורי-העל, אלא רומנים גרפיים ואוגדנים מז'אנרים אחרים, ובמיוחד אלה המיועדים לקוראים צעירים יותר, כגון איש הכלב של דאב פילקי ו"כאב בטן" של ריינה טלגמאייר וספרי מנגה יפניים. ספרים אלה רואים מכירות גבוהות בחנויות הספרים, אם כי השינוי בא לידי ביטוי גם בחנויות קומיקס. על פי נתוני Bookscan, קומיקס ורומנים גרפיים המיועדים לילדים היוו 41% מהמכירה בחנויות הספרים, ומנגה מהווה 28%, בעוד שספרי קומיקס מז'אנר גיבורי העל היוו פחות מ-10%, ירידה של 9.6% בשנה.
היסטוריה > ביבשת אפריקה

ביבשת אפריקה הקומיקס היה ועודנו תחום חדש מאוד באופן יחסי, ולא מפותח. שליטת הקולוניאליזם האירופאי ביבשת מנע יצירה מקורית במשך שנים רבות משום שהשלטון החיצוני הקשה על אמנים מקומיים ילידים להפיץ את יצירותיהם ולעיתים דיכא את היצר היצירתי בקרב העמים הילידים. במשך רוב שנות קיומו, מדיום הקומיקס היה לא מפותח באפריקה, אולם במספר מדינות בלטו יוצאים מן הכלל וקומיקסאים מקומיים או אירופאים השפיעו רבות על המדיום ביבשת ובאמצעות הקומיקס אף קידמו אידאולוגיות ורעיונות שחלקם עזרו בהתהוות הזהות הלאומית של עמי אפריקה.
היסטוריה > ביבשת אפריקה > בניגריה

בשנת 1975 כתבו הקומיקסאים הבריטים דון אבנול ונורמן פואר את סדרת הקומיקס "PowerMan" ("איש הכוח"), קומיקס בנאלי באופן יחסי העוקב אחר גיבור על בעל כוחות מיוחדים. את הסדרה איירו דייב גיבונס ובריאן בולנד, שהפכו לימים לקומיקסאים משפיעים בבריטניה, והיא הפכה לסדרת הקומיקס הראשונה שפורסמה בניגריה וגיבוריה היו שחורים. הקומיקס הופץ על ידי חברת 'פיקין' הניגרית, והיווה שינוי משמעותי בתפיסת הקומיקסאים באפריקה. היסטורית, לא היה זה הקומיקס הראשון שיובא על ידי חברות בריטיות לניגריה; קדמו לו סדרות ורצועות נוספות אשר גיבויהן היו לבנים והן נכתבו באנגלית. אלא ש-"PowerMan" היה לסדרה הראשונה שגיבוריה היו שחורים, כתוצאה מפנייה של חברת פיקין למו"ל הבריטית "Bardon Press Features" בכוונה לקדם קומיקס שחור בניגריה ובכך להביא לעידוד אוריינות אפריקאית.
הקומיקסאי המניע מאחורי "PowerMan" היה בריאן בולדן, שראה בכך הזדמנות לקדם את מדיום הקומיקס בניגריה ובאפריקה בכלל. כאשר הסדרה הייתה חדשה יחסית בניגריה, תיאר אותה בולנד כ"פשוטה למדי; שישה פאנלים על כל דף, כאשר כל הפאנלים היו ממוספרים". ככל שהפך הקומיקס לפופולרי יותר הוא הופץ בתדירות גבוהה יותר, עד כי בשנת 1977 כבר פורסמו רצועות שלו אחת לחודש. לבסוף הופסק פרסומו של הקומיקס, מעט לפני שהיה אמור התפקיד היצירתי לעבור לאמן ניגרי מקומי.
בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 פורסמו בניגריה מספר סדרות קומיקס, בעיקר על גיבורי על, מה שהפך אותה לאחת החלוצות המרכזיות בתחום הקומיקס באפריקה שמדרום לסהרה. ד"ר טאדה תומפסון (אנ'), פסיכיאטר ויועץ יליד ניגריה, ציין בראיון עמו כמה סדרות קומיקס מקומיות מניגריה שבלטו בתעשיית הקומיקס במדינה, בהן "PowerMan", "Captain Africa" ו-"Terror Muda". בין היוצרים הידועים של הקומיקס הניגרי באותה תקופה נמנים אנדי אקמן, עבדולכרים באבא אמינו, אג'יבאיו "סיקו" אקינסיקו ודלה ג'ג'דה.
היסטוריה > ביבשת אפריקה > בתוניסיה

ראשית יצירת הקומיקס בתוניסיה נמצאת בשנות השישים, אז הייתה תוניסיה מדינה צעירה מאוד ותחום האמנות בה עוד היה בהתהוות. אף על פי שמדיום הקומיקס בתוניסיה היה נחשב לחובבני ביחס לשכנתה אלג'יריה, תוניסיה החזיקה במספר רב יחסית של כותבי קומיקס עצמאיים מקומיים. הקומיקס התוניסאי הראשון הופיע בשנת 1966 במגזין הקומיקס לילדים הראשון במדינה, "אירפאן". הקומיקס הופיע אך ורק בערבית, מה שייחד אותו מהקומיקס המקורי האלג'יראי שיצא לרוב בצרפתית.
בשנים הבאות יצאו מספר רב של רצועות קומיקס בתוניסיה, כגון מגזין "Chahloui" מבית אירפאן (1968), מגזין "Anis" שפורסם במשך שנתיים (1978) ו-"Présentation" מאת כריסטוף קסיאו-האורי (1984). בין היוצרים המובילים בתקופה זו נמנים לוטפי בן סאסי, חביב בואוול ויאסין אליל.
מעמד הקומיקסאים בתוניסיה חווה קפיצה גדולה עם המהפכה בתוניסיה משנת 2011. לפני כן, לא היה ניתן לפרסם קריקטורות או רצועות קומיקס שמהוות סאטירה על השלטון, מה שצמצם מאוד את התעשייה שמבוססת לרוב על ביקורת כלפי הדרג השלטוני. אולם רוח המהפכה "העירה" קומיקסאים רבים שיש שאמרו כי תרמו עד מאוד להתנגדות העממית במדינה. הבולטת שבהן היא נאדיה ח'יארי, שבזמן המהפכה וחוסר היציבות בתוניסיה פרסמה באופן מחתרתי את הקומיקס "ויליס" שתיאר באמצעות דמות סאטירית של חתול את המצב החברתי והכלכלי הקשה ששרר בתוניסיה, והשפיע באופן ניכר על מהלך המהפכה, עד כדי כך שדמותו של ויליס כונתה "חתול המהפכה". ח'יארי זכתה בפרסים רבים מאוחר יותר על פועלה בעת המהפכה, והוגדרה כאחת מ-100 הנשים המשפיעות ביותר לשנת 2016 של ה-BBC.
היסטוריה > ביבשת אפריקה > במצרים

הקומיקס במצרים, ועמו גם הקומיקסאים באופן טבעי, הוא רב שנים והמדינה נחשבת לאחת מהחלוצות בתחום זה מבין ארצות ערב ואפריקה. הקומיקסאים הראשונים פרסמו את עבודותיהם במצרים כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20, אז הייתה מצרים נתונה לשלטון האימפריה הבריטית. מסיבה זו, האמנים המצריים הושפעו מאוד מקומיקס אירופאי בכלל ובריטי בפרט, ומהדורות הקומיקס שפורסמו הושראו באופן ניכר ממגזיני קומיקס אירופאיים לילדים, כנ"ל לגבי סגנון הציור שבו השתמשו.
מגזין הקומיקס הראשון שפורסם במצרים, שכיוון לקהל יעד צעיר למדי, היה סינבד, כתב עת קצר שבוסס בעיקרו על הדמות העממית של סינבד ויצא במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר הגיליון הראשון שוחרר ב-1952. במגזין השתתפו כמה יוצרים בולטים בתחום הקומיקס המצרי, אולם הבולט והמשפיע מביניהם הוא חוסיין עמין בכאר. בכאר נחשב לאחד מחלוצי הקומיקס המצריים, אף על פי שמעולם לא קיבל אזרחות מצרית בשל היוולדו בטורקיה.
בראשית דרכה הייתה תעשיית הקומיקס המצרית מורכבת בעיקר ממהגרים ושוהים חוקיים מאירופה, שהגיעו למצרים בתקופת השלטון הבריטי והשתקעו שם. עם זאת, מהפכת הקצינים החופשיים שהתרחשה בשנת 1952 הובילה לרדיפה של מהגרים ואזרחי חוץ, ורבים מאמני הקומיקס שלמעשה הביאו את התעשייה למצרים נאלצו לנוס ולשוב לארץ מולדתם מחשש לחייהם. בין הקומיקסאים החשובים שברחו ממצרים במהפכה נמנים מריו מורלי דה פופולו האיטלקי, יוצר סדרת הקומיקס "זוזו" שאף הופיעה במגזין סינבד וברני אלמהון הצרפתי-יהודי שיצר את הקומיקס "סמיר", אשר לימים ייקרא על שמו מגזין קומיקס בעל אותו השם. אף על פי כן, היוצרים האירופאים עדיין הותירו מורשת גדולה יחסית של קומיקס במדינה וגם כאשר עזבו ברובם הגדול, מצרים ניצבה במקום גבוה באיכות וכמות הקומיקס שייצרה.
לאחר שמגזין סינבד נסגר עם המהפכה, הוקם מגזין אחר, הפעם בידיי קומיקסאים תושבי מצרים. אותו מגזין נקרא "סמיר", ובניגוד לקודמו הכיל סיפור שאינם קשורים זה לזה עלילתית ולא עקב אחר דמות אחת ויחידה. קומיקסאי בולט מתקופה זו הוא "הארון", אמן מצרי ממוצא ארמני, שאחראי לכמה מהקומיקסים הידועים במצרים באותה תקופה, בהם "באסל" ו"עִיד גֻּבַּה וָוסַמְבוֹ".
במשך זמן רב הקומיקס במצרים, ובעולם הערבי בכלל, היה נחשב כז'אנר לילדים בלבד, גם כאשר במערב כבר פורסמו ספרי קומיקס למבוגרים כגון מאוס: סיפורו של ניצול של ארט ספיגלמן או פלסטיין של ג'ו סאקו. מוסכמה זו נשברה כאשר פורסם הרומן הגרפי הערבי הראשון למבוגרים, במצרים ב-2008: היה זה "מטרו", מאת מגדי א-שאפעי. בתקופה זו נשלטה מצרים על ידי חוסני מובארכ, שהיה שליט אוטוקרט ורודן. בספרו "מטרו" העביר א-שאפעי ביקורת רבה על המשטר המדכא של מובארכ, והאשים אותו בשחיתות, הפרת זכויות אדם וחופש הביטוי. בתגובה, לאחר מספר ימים פשטה המשטרה על הוצאת הספרים "מלמה" שפרסמה את הקומיקס, גנזה את כל העותקים והעמידה את א-שאפעי ואת המו"ל מוחמד אל-שרקווי לדין באשמת "הפרת ההגינות הציבורית". בסופו של המשפט, אשר משך תשומת לב ציבורית בכל העולם, נקנסו א-שאפעי ואל-שארקווי, והעותקים נותרו גנוזים.
אולם תפנית התרחשה עם המהפכה במצרים בשנת 2011 וההפיכה במצרים בשנת 2013, כאשר הוחלף שלטונו של מובארכ בזה של עבד אל-פתאח א-סיסי, ופרסום העותקים אושר מחדש במצרים. הפרסום בא כשנה אחרי תרגום הספר לאיטלקית, אנגלית וצרפתית. מעט מאוחר יותר התגלגלו עותקים נוספים גם לאיחוד האמירויות הערביות ולבנון. א-שאפעי זכה להכרה ופרסום מחדש, ואחריו החלו להופיע אמני קומיקס נוספים במצרים ובמדינות ערב נוספות שהציגו אותו כהשפעה על עבודותיהם והוא הוקר על ידי אונסק"ו כאמן בעל השפעה רבה על תחומו.
היסטוריה > ביבשת אסיה > באינדונזיה

אינדונזיה היא בין המדינות המאוכלסות ביותר באסיה ובעולם, וידועה בתעשיית הקומיקס המפותחת שבה. אינדונזיה היא ארץ מוצאם של קומיקסאים חשובים ומשפיעים ביבשת, כגון דוויניטה לאראסאטי, ר. א. קוסאשי וארדיאן סיאף (אנ').
בשנת 1969, הריה "האסמי" סוראמינאטה, קומיקסאי אינדונזי, המציא את גיבור העל גונדאלה, סטודנט רגיל שהופך לגיבור-על אחרי תאונה מוזרה עם ברק. ספריו הופצו דרך חברת BumiLangit האינדונזית, הנחשבת להוצאת הקומיקס הגדולה במדינה, ועם הזמן, גונדאלה נהפך לאייקון תרבות. בשנת 2019 יצא סרט הנושא את אותו השם, והעלילה התרחשה בג'קרטה, אף על פי שהעלילה בספרים מתרחשת ביוגיאקרטה.
BumiLangit הוציאה עד כה שלל ספרים של דמויות אינדונזיות מוכרות, כגון גודאם, סרי אסיה ודסטי ניקיטה, והדמויות שלה פופולריות מאוד גם במדינות כגון הפיליפינים, תאילנד ומדינות טראנס פסיפיות אחרות.
אף על פי שרשת הובקומיקס הפכה פופולרית יותר בשנות ה-90, באינדונזיה הדבר התבטא בעיקר באמצע שנות האלפיים, שם קומיקסאים אינדונזים שונים החלו להוציא ובקומיקסים משל עצמם, כדוגמת Si Juki (אנ') ו-Tahilalats (אנ').
כיום תעשיית הקומיקס מפותחת במדינה, והיא אחת מבין המדינות היחידות בעולם המארגנות כנס קומיק-קון במדינתם (אנ'). כנס הקומיק קון החל במדינה כבר בשנת 2015 ונמשך עד היום.
היסטוריה > ביבשת אסיה > ברוסיה

קומיקסאים ברוסיה זכו מאז ומעולם לאהדה רבה, ושימשו ככלי משמעותי בהעברת מידע, החל בדעות ורעיונות וכלה בתעמולה באמצעות קריקטורות וקומיקס. אך קומיקסאים רבים גם סבלו מרדיפה שלטונית קשה, צנזורה מגבילה והשתקה מצד השלטון הסובייטי בברית המועצות.
בשנות השלטון הקומוניסטי ברוסיה, ובמיוחד בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, התמקד הקומיקס הרשמי בעיקר בקריקטורות, כרזות וביטאונים מפלגתיים. הוטלו מגבלות מחמירות על כל קומיקס אחר שפורסם ברוסיה, ובמיוחד על קומיקס שמקורו במערב. למרות זאת פרחה תעשיית הקומיקס במחתרת.
הפריחה האמיתית של הקומיקס ברוסיה החלה בעיקר לאחר התפרקות ברית המועצות, כשתורגמו קומיקסים רבים לרוסית מבית מארוול ודי.סי. קומיקס. אחד הקומיקסאים הידועים במדינה הוא דמיטרי יאקובלב, שייסד את הוצאת בומקניגו בסנקט פטרבורג ומוציאה לאור רומנים גרפיים וחוברות קומיקס.
ברוסיה, חוברות קומיקס רוסיות כללו בעיקר סיפורי ילדים והתחום זכה לפריצה מחודשת בייחוד לאחר העשור השני של המאה ה-21, עם הקמת הוצאת Bubble Comics שהחלה להוציא חוברות קומיקס שזכו לפופולריות רבה מאוד במדינה. Bubble Comics הציגה דמויות קומיקס רבות שזכו לפופולריות רבה במזרח אירופה, כמו אינוק, מחסל השדים, מטאורה, פוריה האדומה ומייג'ור גרום, שהוא הדמות הפופולרית ביותר שזכתה לככב בעיבוד קולנועי מצליח בשם מייג'ור גרום: רופא המגפה.
באבל קומיקס מעניקה חסות לכנס קומיק-קון רוסיה הנערך מדי שנה מאז 2014.
תהליך היצירה

הקומיקסאי עוסק בלפחות אחד מהשלבים הבאים בדרך ליצירת קומיקס מוגמר.