stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיי שנים-עשר הקיסרים
ביקורת

כפי הנראה בעת ששימש מזכירו של אדריאנוס, היו גנזכי המדינה הרומית פתוחים בפני סווטוניוס, וניתנה לו גישה למסמכים אישיים ועדויות הנוגעות לחיי הקיסרים. סווטוניוס עשה בחומר זה שימוש, לפחות לגבי שתי הביוגרפיות הראשונות, אולם נראה כי זמן קצר לאחר תחילת עבודתו, גישתו לארכיונים נחסמה.[דרוש מקור]
הביוגרפיות שכתב מתמקדות בחייהם האישיים ואופיים של הקיסרים, ורק לאחר מכן בחייהם הציבוריים ופעולותיהם. מצד אחד ניתן לטעון כי מדובר באוצר בלום של מידע, זניח בדרך כלל, שאין ספק שלא היה משתמר ללא פעולתו של סווטוניוס. מאידך, מקטרגי הספר טוענים כי סווטוניוס גולש לעיתים קרובות לרכילות אנקדוטלית לא אמינה אשר לא הייתה ניתנת לאימות על ידו בעת כתיבת הספר שכן הסתמך על דיווחים ממקורות משניים.
ביקורת נוספת אשר מושמעת לגבי סווטוניוס מתייחסת לנטייתו לאהוד את הצד של הסנט במאבקים מול הקיסרים השונים, עובדה שיוצרת הטיה מודעת ולא מודעת בכתיבתו כנגד עמדת הקיסר.
למרות כל אלו, הספר מספק מידע חשוב על המורשת, ההרגלים הפרטיים, המראה החיצוני, החיים והקריירה הפוליטית של הקיסרים הראשונים. סווטוניוס מציין פרטים שאחרים לא העבירו לנו. למשל, סווטוניוס הוא המקור העיקרי לחיי קליגולה דודו קלאודיוס והמורשת של אספסיאנוס, שכן החלק אודותם בכתבי טקיטוס נעלם.
מהדורות

C. Suetoni Tranquilli opera, vol. I: De vita Caesarum libri VIII ed. Maximilianus Ihm. Leipzig: Teubner, 1908.
מהדורות > החיבור בתרגום לעברית

קאיוס סוטוניוס טראנקויללוס, חיי הקיסרים: 1: בית פלויוס – אספסיינוס, טיטוס, דומיטיינוס; מתורגם ... בצירוף מבוא והערות מאת מנחם שטיין, ורשה: א"י שטיבל, ת"ש 1940. (לא הופיע עוד)
גאיוס סויטוניס טרנקוילוס, חיי שנים-עשר הקיסרים; תרגם מרומית: אלכסנדר שור, תל אביב: מסדה, תשט"ו.
גאיוס סווטוניוס טראנקווילוס, חיי הקיסרים | אישים מפורסמים; תרגום: משה ליפשיץ וברוך מני; דויד ישראל לב, ירושלים: כרמל, תשפ"ד 2024.
לקריאה נוספת

Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism. Jerusalem, Israel Academy of Sciences, 1980, Vol II: XCIV. Suetonius, pp. 108-131
זכירת יציאת מצרים

בני ישראל יוצאים ממצרים. ציור מאת דייוויד רוברטס משנת 1828.
זכירת יציאת מצרים היא אחת ממצוות הזכירה שבתורה, לפיהם חובה על כל יהודי לזכור את נס יציאת מצרים. על פי חז"ל החיוב כולל אמירה בפה של מעשה יציאת מצרים.
להלכה יש לקיים מצווה זו פעמיים בכל יממה, פעם אחת ביום ופעם אחת בלילה.
מלבד חיוב הזכירה בפה, חלק ממצוות התורה נתקנו על מנת לזכור את יציאת מצרים והניסים שנלוו לכך, וכן חלק מחגי ישראל ניתקנו בעקבות יציאת מצרים.
רקע

בתורה מתואר, שעבוד בני ישראל במצרים בעבדות פרך תחת ידי המצרים, במשך מאות שנים. לאחר שהקב"ה שמע את זעקות בני ישראל שיושיעם, שלח הקב"ה את משה ואהרן, על מנת לדרוש מפרעה את שחרור בני ישראל.
לאחר שעשו בפני פרעה אותות ומופתים, הנחית הקב"ה על פרעה ועל מצרים עשר מכות, כאשר לאחר המכה האחרונה מכת בכורות, גירש פרעה את בני ישראל ממצרים, על מנת שילכו שלושה ימים לעבוד את ה', וישובו למצרים. כאשר נוכח פרעה שעם ישראל אינו מתכוון לשוב, יצא למרדף כשפרעה עומד בראש צבאו. המרדף הסתיים בנס קריעת ים סוף, כאשר בני ישראל חצו את הים בבטחה והמצרים, שרדפו אחריהם טבעו בו.
מקור המצווה ודיניה > תוקף חיוב המצווה

מצווה זו לרוב הפוסקים היא מדאורייתא. מצווה זו נזכרת בתורה בכמה מקומות, המקור הראשון הוא בפרשת בא:
זָכוֹר אֶת הַיּוֹם הַזֶּה אֲשֶׁר יְצָאתֶם מִמִּצְרַיִם
במשנה נחלקו תנאים בביאור הפסוק ”לְמַעַן תִּזְכֹּר אֶת יוֹם צֵאתְךָ מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם כֹּל יְמֵי חַיֶּיךָ” (ספר דברים, פרק ט"ז, פסוק ג'):
לדעת בן זומא המילה 'כל' בפסוק, באה לרבות שישנו חיוב להזכיר את יציאת מצרים אף בלילות, מלבד החיוב שישנו בימים.
לדעת חכמים, שחלוקים על בן זומא, המילה 'כל', באה לרבות שמצווה זו של זכירת יציאת מצרים, תהא תקפה אף לאחר שהמשיח יתגלה, "להביא לימות המשיח".
בדעת חכמים, נחלקו הראשונים, האם לדעתם החיוב הוא רק ביום, והריבוי הוא שחיוב זה יימשך אף לימות המשיח. או שאף לדעתם ישנו חיוב נוסף בלילה, אך הם סבורים שחיוב זה אינו צריך לימוד מיוחד.
להלכה נפסק ברמב"ם ובעקבותיו בשולחן ערוך, שהחיוב להזכיר יציאת מצרים, הוא פעם אחת בלילה ופעם אחת ביום. אך באחרונים נחלקו בתוקף חיוב זה:
לדעת רוב הפוסקים, החיוב הוא מהתורה להזכיר יציאת מצרים פעם אחת ביום ופעם נוספת בלילה.
יש שכתבו שמהתורה החיוב הוא ביום בלבד, והחיוב בלילה הוא רק מדרבנן, וכדעת חכמים, שאין חיוב מהתורה להזכיר יציאת מצרים בלילה.
יש שכתבו שאף ההזכרה ביום, היא רק מדרבנן, והפסוקים המבואים בתלמוד הן אסמכתא בלבד.
הזכרת יציאת מצרים בקריאת שמע

כחלק מחיוב זכירת יציאת מצרים בכל יום, תיקנו חז"ל להוסיף פרשה נוספת כחלק ממצוות קריאת שמע, את פרשת ויאמר מתוך פרשת שלח לך, מאחר שנזכר בסיומה פסוק העוסק ביציאת מצרים:
אֲנִי ה' אֱלֹהֵיכֶם אֲשֶׁר הוֹצֵאתִי אֶתְכֶם מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם לִהְיוֹת לָכֶם לֵאלֹהִים, אֲנִי ה' אֱלֹהֵיכֶם.
כמו כן תיקנו לומר בתפילת שחרית את הקטע 'אמת ויציב', כחלק מברכות קריאת שמע, ובתפילת ערבית, את הקטע 'אמת ואמונה', כשעיקרם של קטעים אלו מדבר על גאולת עם ישראל ממצרים.
הזכרת יציאת מצרים בקריאת שמע > משך זמנה

בזמן חיוב ההזכרה ביום, כתבו האחרונים, שאין זמנה כפוף לזמן קריאת שמע שהיא עד שלוש שעות זמניות, אלא זמנה הוא כל היום עד שקיעת החמה.
אך יש שכתבו שזמנה הוא כזמן קריאת שמע, עד סוף שעה שלישית.
סיפור יציאת מצרים

מלבד מצוות זכירת יציאת מצרים הנוהגת בכל יום מימי השנה, ישנה מצווה נוספת, שזמנה בליל הסדר - "בשעה שמצה ומרור מונחים לפניך" - מצוות סיפור יציאת מצרים.
תמיהה ידועה מופיעה בספרות ההלכתית ובספרי האחרונים, מאחר שבכל יום ישנו חיוב לזכור את יציאת מצרים, איזה חיוב התווסף בליל הסדר. תירוצים רבים נאמרו ליישב תמיהה זו, ואכן יש שכתבו מכורח קושיה זו, שאכן מצוות זכירת יציאת מצירם בכל יום, הוא רק מדברי חז"ל, ומהתורה החיוב הוא רק בליל הסדר. אך כמעט כל האחרונים סבורים, שאף כל השנה המצווה היא מדאורייתא. ותירוצים רבים נאמרו ליישב תמיהה זו, שלושה מהם נזכרו ברבים מהם, ונראה שהם מוסכמים על הכל:
המצווה בכל השנה זכירה בלבד, בניגוד לליל הסדר שהחיוב הוא דווקא דרך 'שאלה ותשובה', וכפי שמסודר בהגדה של פסח, שלאחר אמירת "מה נשתנה", בהם תמהים על השינויים שנעשים בליל הסדר, באה התשובה בחלק "עבדים היינו לפרעה במצרים".
בכל השנה המצווה היא רק לזכור, ואילו בליל הסדר 'החיוב הוא 'לספר', ולתאר את פרטי השעבוד ואת היציאה ממצרים.
בכל השנה המצווה היא לזכור לעצמו, ואילו בלילה סדר המצווה היא לספר לאחרים: כמאמר הפסוק 'והגדת לבנך'.
בזכירה שבכל השנה, החיוב הוא להזכיר, בניגוד לפסח שיש גם להוסיף טעם והסבר לזכירה זו.
חגים ומועדים 'זכר ליצאת מצרים' > מועדים מהתורה

כל המועדים שבתורה נזכר כי הם זכר ליציאת מצרים, אך לכל אחד מהם משמעות שונה ולרובם מצוות המיוחדות להם:
חגים ומועדים 'זכר ליצאת מצרים' > פסח ושביעי של פסח

ט"ו בניסן, היום הראשון של חג הפסח, והוא היום בו יצא עם ישראל ממצרים, כמו שנאמר:”אֶת־חַג הַמַּצּוֹת תִּשְׁמֹר שִׁבְעַת יָמִים תֹּאכַל מַצּוֹת כַּאֲשֶׁר צִוִּיתִךָ לְמוֹעֵד חֹדֶשׁ הָאָבִיב כִּי־בוֹ יָצָאתָ מִמִּצְרָיִם וְלֹא־יֵרָאוּ פָנַי רֵיקָם.” (ספר שמות, פרק כ"ג, פסוק ט"ו) וכן: ”כִּי בְּחֹדֶשׁ הָאָבִיב הוֹצִיאֲךָ ה' אֱלֹהֶיךָ מִמִּצְרַיִם לָיְלָה.” (ספר שמות, פרק ט"ז, פסוק א')
שביעי של פסח הוא היום בו אירעה קריעת ים סוף.
חגים ומועדים 'זכר ליצאת מצרים' > סוכות

חג הסוכות הוא זכר לענני כבוד שבהם הקיף ה' את עם ישראל בצאתם ממצרים, וכפי שנאמר בתורה:
בַּסֻּכֹּת תֵּשְׁבוּ שִׁבְעַת יָמִים כָּל־הָאֶזְרָח בְּיִשְׂרָאֵל יֵשְׁבוּ בַּסֻּכֹּת. לְמַעַן יֵדְעוּ דֹרֹתֵיכֶם כִּי בַסֻּכּוֹת הוֹשַׁבְתִּי אֶת־בְּנֵי יִשְׂרָאֵל בְּהוֹצִיאִי אוֹתָם מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם אֲנִי ה' אֱלֹהֵיכֶם.
.
לדעת הטור התורה ציוותה לחוג את חג הסוכות בחודש תשרי ולא בחודש ניסן מפני שגם בלי ציווי התורה הרבה אנשים יוצאים בניסן מהבית לשדה בגלל החום ובונים סוכות, ואז לא היה היכר שהסוכה היא זכר ליציאת מצרים ולא מפני שחם בבית.
חגים ומועדים 'זכר ליצאת מצרים' > שבועות

חג השבועות, על אף שאין לי זיקה ישירה ליציאת מצרים, עם זאת בתורה מופיע בתוך פסוקי החג, חיוב לזכור את יציאת מצרים: ”וְעָשִׂיתָ חַג שָׁבֻעוֹת לַה' אֱלֹהֶיךָ מִסַּת נִדְבַת יָדְךָ אֲשֶׁר תִּתֵּן כַּאֲשֶׁר יְבָרֶכְךָ ה' אֱלֹהֶיךָ.... וְזָכַרְתָּ כִּי עֶבֶד הָיִיתָ בְּמִצְרָיִם וְשָׁמַרְתָּ וְעָשִׂיתָ אֶת הַחֻקִּים הָאֵלֶּה.” (דברים, ט"ז, י'–י"ב).
מצוות שהן 'זכר ליציאת מצרים'

התורה מצווה כ-32 מצוות שונות שהן זכר ליציאת מצרים או לאירועים שונים הכרוכים בה, ביניהן ניתן למנות מצוות שונות:
פדיון בכור, לזכר מכת בכורות
התחשבות בעבד, תוך זכירת עבדות ישראל במצרים
הנחת תפילין על הזרוע, לזכר הזרוע הנטויה שהתגלתה במצרים
בחלק מהמצוות אף ישנה אריכות בתורה, שכאשר ישאל הבן מדוע עושים זאת, יספרו לו את המסורת ההיסטורית של התורה, ועל הברית שה' כרת עם בני ישראל:
"כי ישאלך בנך מחר לאמר מה העדות והחקים והמשפטים אשר צוה ה' אלהינו אתכם ואמרת לבנך עבדים היינו לפרעה במצרים ויוציאנו ה' ממצרים ביד חזקה ויתן ה' אותות ומופתים גדולים ורעים במצרים בפרעה ובכל ביתו לעינינו ואותנו הוציא משם למען הביא אתנו לתת לנו את הארץ אשר נשבע לאבותינו ויצונו ה' לעשות את כל החוקים האלה ליראה את ה' אלהינו לטוב לנו כל הימים לחיותנו כהיום הזה" (ספר דברים, פרק ו', פסוק כ').
לדעת הרא"ש אין צורך להזכיר בזמן קיום המצווה כי אותן מצוות הן זכר ליציאת מצרים.
אך לדעת הב"ח כאשר התורה כותבת במפורש שהמצווה היא על מנת לזכור את יציאת מצרים, כגון במצוות סוכה, שנאמר בה: ”בַּסֻּכֹּת תֵּשְׁבוּ שִׁבְעַת יָמִים וגו' לְמַעַן יֵדְעוּ דֹּרוֹתֵיכֶם כִּי בַסֻּכּוֹת הוֹשַׁבְתִּי אֶת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל בְּהוֹצִיאִי אוֹתָם מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם” (ספר ויקרא, פרק כ"ג, פסוקים מ"ב–מ"ג), יש חובה לכוון בעת קיום המצווה, מלבד הכוונה הרגילה מדין מצוות צריכות כוונה, יכוון אף על קיום מצווה של זכירת יציאת מצרים. דבריו הובאו להלכה במשנה ברורה.
מצוות שהן 'זכר ליציאת מצרים' > מצוות קידוש

בנוסח ברכת הקידוש של ליל שבת מופיעה הנמקה לשבת כ'זיכרון למעשה בראשית', וכ-'זכר ליציאת מצרים'. אזכור השבת בהקשר יציאת מצרים מעורר קושי, מאחר שאין קשר ברור בין השבת ליציאת מצרים (אף כי הקשר הזה מובא בעשרת הדיברות בפרשת ואתחנן, ומשפט זה הוא בעקבות גמרא שבה מובא כי יש להזכיר את יציאת מצרים בקידוש השבת). לשאלה זו (המובאת בטור) ניתנו מספר הסברים:
משפט זה עולה על המילים הקודמות לו, ששבת היא 'תחילה למקראי קודש', כלומר מקראי הקודש (חגי ישראל) הם זכר ליציאת מצרים (הסבר הטור).
יציאת מצרים מורה על קיום אלוהים, שציווה על שמירת השבת, ועל כן יציאת מצרים היא ההוכחה לחובת שמירת השבת (הסבר הרמב"ם).
הערות שוליים

↑  משנה, מסכת ברכות, פרק א', משנה ה'.
↑  ראו פרי חדש, אורח חיים, סימן נ"ח, סעיף קטן א'.
1 2 3  אור שמח על הרמב"ם בהלכות קריאת שמע פרק א הלכה ג.
↑  שאגת אריה סימנים ח-י, פרי חדש, אורח חיים, סימן מ"ו, סעיף קטן ט'.
↑  שו"ת הרא"ש סימן כד ב.
↑  ב"ח על או"ח ח, ז
↑  ארבעה טורים, אורח חיים, סימן רע"א
סדר פסח, ברלין, שנות העשרים
סוכה, זכר לענני הכבוד שהקיפו את בני ישראל לאחר יציאת מצרים
אמנות בודהיסטית

אמנות בודהיסטית
ייצוג הבודהה באמנות הלניסטית-בודהיסטית  של גנדהארה, המאה ה-1 לספירה
פסל מאיטריה  יושב, עמק קטמנדו, נפאל, 1250–1350
תאנקה  של שאקיאמוני בודהה, טיבט, סביב המאה ה-18
אמנות בודהיסטית היא אמנות חזותית המיוצרת בהקשר של בודהיזם. היא כוללת ייצוגים של גאוטמה הבודהה (אנ') והבודהיסטוות, דמויות בודהיסטיות בולטות, הן היסטוריות והן מיתיות, סצנות סיפוריות מחייהן, מנדלות, וחפצים פיזיים הקשורים לתרגול בודהיסטי, כגון ואג'רות (אנ'), פעמונים, סטופות ואדריכלות מקדשים בודהיסטיים (אנ'). מקור האמנות בצפון תת-היבשת ההודית, בהודו המודרנית, בפקיסטן ובאפגניסטן, כאשר השרידים המוקדמים ביותר מתוארכים למאות ספורות לאחר חייו ההיסטוריים של סידהרתה גאוטמה מהמאה מה-6 עד המאה ה-5 לפני הספירה.
כשהבודהיזם התפשט והתפתח בכל מדינה מארחת חדשה, האמנות הבודהיסטית הלכה בעקבותיו. היא התפתחה צפונה דרך מרכז אסיה ואל מזרח אסיה כדי ליצור את הענף הצפוני של האמנות הבודהיסטית, וממזרח עד דרום-מזרח אסיה כדי ליצור את הענף הדרומי של האמנות הבודהיסטית. בהודו, האמנות הבודהיסטית שגשגה והתפתחה יחד עם אמנות הינדואיסטית וג'יינית, עם מתחמי מקדשי מערות שנבנו ביחד, כל אחד כנראה משפיע על השני.
בתחילה הושם הדגש על פסלים של אדיקות דתית של הבודהה ההיסטורי, כמו גם סצנות מפורטות בתבליטים של חייו לאחר שזכה בהארה וחייו הקודמים, אך כשהפנתאון הבודהיסטי התפתח וכלל דמויות של בודהיסטוות ודמויות אחרות הן הפכו לנושאים נפוצים בפני עצמם באמנות הבודהיסטית הצפונית, ולא רק למלווים של הבודהה, ובסוף האלף הראשון שלטו באמנות.
היסטוריה > שלב פרה-אייקוני (המאה ה-5 עד המאה ה-1 לפני הספירה)

במהלך המאה ה-2 עד ה-1 לפני הספירה, הפסלים נעשו מפורשים יותר, וייצגו פרקים בחייו ובתורתו של הבודהה. אלה לבשו צורה של לוחות מקודשים או אפריזים, בדרך כלל ביחס לקישוט של סטופות. אף על פי שלהודו הייתה מסורת פיסול ארוכה ושליטה באיקונוגרפיה עשירה, הבודהה מעולם לא היה מיוצג בצורה אנושית, אלא רק באמצעות סמלים בודהיסטיים (אנ'). ייתכן שהתקופה הזו הייתה אניקוניסטית (אנ').
אמנים נרתעו מלהציג את הבודהה בצורה אנתרופומורפית, ופיתחו סמלים אניקוניסטיים מתוחכמים כדי להימנע מכך (אפילו בסצנות סיפוריות שבהן יופיעו דמויות אנושיות אחרות). נטייה זו נשארה תקופה ארוכה עד המאה ה-2 לספירה בחלקים הדרומיים של הודו, באמנות אסכולת אמראווטי (אנ'). נטען שייתכן כי ייצוגים אנתרופומורפיים מוקדמים יותר של בודהה היו עשויים מעץ ואולי נרקבו מאז. עם זאת, לא נמצאו עדויות ארכאולוגיות לכך.
היצירות המוקדמות ביותר של אמנות בודהיסטית בהודו מתוארכות למאה ה-1 לפני הספירה. מקדש מהאבודהי בעיר בודגאיה הפך למודל למבנים דומים בבורמה ובאינדונזיה. אומרים שציורי הקירות בסיגירייה עתיקים אפילו יותר מציורי מערות אג'אנטה.
אמנות בודהיסטית צפונית

התפשטות הבודהיזם באמצעות דרך המשי (אנ') למרכז אסיה, סין ובסופו של דבר לקוריאה ויפן החלה במאה ה-1 לספירה עם תיאור אגדי למחצה של משלחת שנשלחה למערב על ידי הקיסר הסיני מינג (אנ') (58–75 לספירה). עם זאת, מגעים נרחבים החלו במאה ה-2 לספירה, כנראה כתוצאה מהתרחבות אימפריית קושאן לשטח הסיני של אגן טארים, עם הפעילות המיסיונרית של מספר רב של נזירים בודהיסטים ממרכז אסיה לשטחי סין. המיסיונרים והמתרגמים הראשונים של כתבי קודש הבודהיסטים לסינית, כגון לוקקסמה (אנ'), היו מבני פרתיה (אנ'), קושאן, סוגדיאנה או קוצ'ה (אנ').
מאמצי המיסיונרים של מרכז אסיה לאורך דרך המשי לוו בשטף של השפעות אמנותיות, הנראות בהתפתחות האמנות הסרינדיאנית (אנ') מהמאה ה-2 עד המאה ה-11 באגן טארים, שינג'יאנג המודרנית. האמנות הסרינדיאנית נבעה לעיתים קרובות מהאמנות ההלניסטית-בודהיסטית (אנ') של גנדהארה של מה שהיא כיום פקיסטן, המשלבת השפעות הודיות, יווניות ורומיות (אנ'). ייתכן שהאיקונוגרפיה היוונית-בודהיסטית של דרך המשי השפיעה על אל הרוח היפני פוג'ין (אנ').
אמנות התוואי הצפוני הושפעה מאוד גם מהתפתחות הבודהיזם מזרם המהאיאנה, ענף כולל של הבודהיזם המאופיין באימוץ טקסטים חדשים, בנוסף לאגאמות (אנ') המסורתיות, ושינוי בהבנת הבודהיזם. מהאיאנה חורגת מהאידיאל הבודהיסטי הקדום (אנ') המסורתי של שחרור מסבל (דוקהה) של ארהאטים (אנ'), ומדגישה את נתיב הבודהיסטווה. סוטרות (אנ') המהאיאנה מעלות את הבודהה להוויה טרנסצנדנטית ואינסופית, וכוללות פנתאון של בודהיסטוות המתמסרות לששת השלמויות, לידע האולטימטיבי (פראז'נה פרמיטה), להארה ולשחרור כל היצורים החיים. האמנות הבודהיסטית הצפונית נוטה אפוא להתאפיין בפנתאון בודהיסטי עשיר וסינקרטי, עם שפע של דימויים של הבודהות (אנ'),הבודהיסטוות והישויות השמיימיות (דוואות (אנ')).
אמנות בודהיסטית צפונית > אפגניסטן

האמנות הבודהיסטית באפגניסטן (באקטריה העתיקה) נמשכה במשך כמה מאות שנים עד להתפשטות האסלאם במאה ה-7. זה מודגם על ידי פסלי בודהה בבאמיאן. פסלים אחרים, בסטוקו, צפחה או חימר, מראים מיזוג בולט מאוד של מנייריזם פוסט-גופטה הודי והשפעה קלאסית, הלניסטית או אולי אפילו יוונית-רומית (אנ').
אף על פי שהשלטון האסלאמי היה סובלני עד גבול מסוים כלפי דתות אחרות "אנשי הספר", הוא הראה אפס סובלנות לבודהיזם, שנתפס כדת התלויה בעבודת אלילים. צורות אמנות פיגורטיביות אנושיות אסורות גם תחת האסלאם, אמנות בודהיסטית סבלה מפיגועים רבים, שהגיעו לשיא עם ההרס השיטתי של משטר הטליבאן. פסלי בודהה בבאמיאן, הפסלים של האדה (אנ'), ורבים מהחפצים הנותרים במוזיאון אפגניסטן הושמדו.
הסכסוכים המרובים מאז שנות ה-80 הובילו גם לביזה שיטתית של אתרים ארכאולוגיים, כנראה בתקווה למכור מחדש בשוק הבינלאומי את החפצים שניתן למצוא.
אמנות בודהיסטית צפונית > מרכז אסיה

אזור מרכז אסיה מילא זמן רב את התפקיד של מקום מפגש בין סין, הודו ופרס. במהלך המאה ה-2 לפני הספירה, התרחבותה של שושלת האן למערב הובילה למגע מוגבר עם התרבויות ההלניסטיות של אסיה, במיוחד הממלכה היוונית-באקטרית (אנ').
לאחר מכן, התפשטות הבודהיזם צפונה הובילה להיווצרותן של קהילות בודהיסטיות ואף ממלכות בודהיסטיות בנאות המדבר של מרכז אסיה. חלק מהערים בדרך המשי כללו כמעט אך ורק סטופות ומנזרים בודהיסטיים, ונראה שאחת ממטרותיהן העיקריות הייתה לקבל את פניהם של נוסעים בין מזרח למערב, ולשרת אותם.
החלק המזרחי של מרכז אסיה (טורקסטן הסינית (אנ') (אגן טארים, שינג'יאנג)) בפרט חשף אמנות סרינדיאנית (אנ') עשירה ביותר (ציורי קיר ותבליטים במערות רבות, ציורים ניידים על קנבס, פסלים, חפצים פולחניים), המציגים השפעות מרובות מתרבויות הודיות והלניסטיות. התגלו עבודות אמנות המזכירות את הסגנון הגנדהארי, כמו גם כתבים בכתב הגנדהארי חרושטי (אנ'). עם זאת, השפעות אלו נטמעו במהירות על די התרבות הסינית הנמרצת, ומאז מתפתחת ייחודיות סינית חזקה.
אמנות בודהיסטית צפונית > סין

הבודהיזם הגיע לסין בסביבות המאה ה-1 לספירה, והביא בכנפיו סוגים חדשים של אמנות לסין, במיוחד בתחום פיסול. לאחר שקיבלו על עצמם דת רחוקה זו, שולבו מאפיינים סיניים בולטים באמנות הבודהיסטית.
אמנות בודהיסטית סינית
בודהה מאיטריה (אנ'), שושלת וי הצפונית (אנ') הסינית, 443 לספירה
פסל מאיטריה (אנ') יושב, שושלת וי הצפונית, 512 לספירה
בודהיסטווה, שושלת טאנג
אמנות בודהיסטית צפונית > סין > השושלות הצפוניות

במאות ה-5 עד ה-6 פיתחו השושלות הצפוניות אופני ייצוג סמליים ומופשטים למדי, עם קווים סכמתיים. הסגנון שלהם הוא חגיגי ומלכותי. היעדר הגשמיות של אמנות זו, והריחוק שלה מהמטרה הבודהיסטית המקורית לבטא את האידיאל הטהור של הארה בצורה נגישה ומציאותית, הובילו בהדרגה לשינוי לעבר יותר נטורליזם וריאליזם, מה שהוביל לביטוי של אמנות טאנג בודהיסטית.
אתרים המשמרים את הפיסול הבודהיסטי של שושלת וי הצפונית (אנ'):
מערות יונגאנג, שאנשי
מערות לונגמן, חנאן
מקדש בינגלינג (אנ'), גאנסו
אמנות בודהיסטית צפונית > סין > מורשת

התאמת הבודהיזם לקהל הרחב בסין הפכה את המדינה לבית לאוספים העשירים ביותר של אמנויות בודהיסטיות בעולם. מערות מוגאו ליד דונחוואנג (אנ') ומערות מקדש בינגלינג (אנ') במחוז גאנסו, מערות לונגמן ליד לוו-יאנג במחוז חנאן, מערות יונגאנג ליד דאטונג במחוז שאנשי ותגליפי הסלע בדאדזו ליד צ'ונגצ'ינג נמנים עם אתרי הפיסול הבודהיסטים החשובים והידועים ביותר. פסל בודהה הענק בלשאן, שנחצב על צלע גבעה במאה ה-8 בתקופת שושלת טאנג ומביט מלמעלה על מפגש שלושה נהרות, הוא עדיין פסל האבן של בודהה הגדול בעולם. מקדשים רבים ברחבי סין עדיין משמרים פסלים וציורים בודהיסטים שונים משושלות קודמות. בנוסף, פסלים בודהיסטים עדיין מיוצרים בתקופות עכשוויות בעיקר לצורך הצבה במקדשים ובמקומות קדושים בודהיסטיים.
אמנות בודהיסטית צפונית > קוריאה

אמנות בודהיסטית קוריאנית משקפת בדרך כלל אינטראקציה בין השפעות בודהיסטיות אחרות לבין תרבות קוריאנית מקורית מאוד. בנוסף, אמנות הערבות, במיוחד השפעות סיביריות וסקיתיות, ניכרות באמנות בודהיסטית קוריאנית מוקדמת המבוססת על חפצים וטובין שהתגלו בחפירות בקברים כגון הכתרים המלכותיים של שילה (אנ'), אבזמי חגורה, פגיונות וקוגוק (אנ') בצורת פסיק. הסגנון של אמנות ילידית זו היה גאומטרי, מופשט ומעוטר בפאר "ברברי" אופייני. אף על פי שהשפעות רבות אחרות היו חזקות, אמנות בודהיסטית קוריאנית "מעידה על פיכחון, טעם לגוון הנכון, תחושה של הפשטה, אבל גם של צבעים שבאופן מוזר מתאימים לטעם העכשווי" (פייר קמבון, Arts asiatiques – Guimet).
אמנות בודהיסטית צפונית > קוריאה > שלוש הממלכות של קוריאה

הראשונה מבין שלוש הממלכות של קוריאה להפוך לבודהיסטית באופן רשמי הייתה קוגוריו (אנ') ב-372. עם זאת, תיעודים סיניים והשימוש במוטיבים בודהיסטים בציורי קיר של קוגוריאו מצביעים על הכנסת הבודהיזם מוקדם מהתאריך הרשמי. ממלכת פקצ'ה (אנ') הכירה רשמית בבודהיזם בשנת 384. ממלכת שילה (אנ'), מבודדת וללא גישה קלה לים או ביבשה לסין, אימצה רשמית את הבודהיזם בשנת 535 אף על פי שהדת הזרה הייתה ידועה בממלכה בשל עבודתם של נזירי קוגוריאו מאז תחילת המאה ה-5. אימוץ הבודהיזם גרם לצורך בבעלי מלאכה ליצור פסלים לסגידה, אדריכלים למקדשים, ואוריינים לסוטרות הבודהיסטיות ולציוויליזציה הקוריאנית שהשתנתה. חשובה במיוחד בהעברת סגנונות אמנות מתוחכמים לממלכות הקוריאניות הייתה אומנותם של בני שבט הטְווֹבָּה ה"ברברים", מבני השיינבי, אחת מקבוצות הנוודים הגדולות במקור ממנצ'וריה, שהקימו את שושלת וי הצפונית בסין בשנת 386. סגנון שושלת וי הצפונית היה בעל השפעה במיוחד על האמנות של קוגוריאו ופקצ'ה. מאוחר יותר העבירו אומנים של פקצ'ה את הסגנון הזה יחד עם אלמנטים מהשושלת הדרומית ואלמנטים קוריאניים מובהקים ליפן. אומנים קוריאנים היו בררניים מאוד בבחירת הסגנונות שהם שילבו ושילבו סגנונות אזוריים שונים יחד כדי ליצור סגנון אמנות קוריאני בודהיסטי ספציפי.
בעוד האמנות הבודהיסטית של קוגוריו הפגינה חיוניות וניידות בדומה לאבות טיפוס של שושלת וי הצפונית, ממלכת פקצ'ה הייתה גם בקשר הדוק עם השושלות הדרומיות של סין, והמגע הדיפלומטי ההדוק הזה מודגם בפיסול העדין והפרופורציונלי של פקצ'ה, שהתגלם בפסלי פקצ'ה שהציגו את החיוך האניגמטי המיוחד המוכר להיסטוריונים של האמנות בשם חיוך פקצ'ה (אנ'). גם ממלכת שילה פיתחה מסורת אמנות בודהיסטית ייחודית המתגלמת בפאנגסאיוסנג (אנ'), פסל מהורהר למחצה של מאיטריה (אנ'), שהפסל התאום שלו מתוצרת קוריאנית נשלח ליפן כמתנה למטרת המרת דת, והוא שוכן כעת במקדש קוריו-ג'י ביפן.
הבודהיזם בתקופת שלוש הממלכות המריץ פרויקטים מסיביים של בניית מקדשים, כמו מקדש מירוקסה (אנ') בממלכת פקצ'ה ומקדש הוואנגניונגסה (אנ') בשילה. אדריכלי פקצ'ה היו מפורסמים במיומנותם והיו מרכיבים מרכזיים בבניית הפגודה האדירה בת תשע הקומות בהוואנגניונגסה ובמקדשים בודהיסטים מוקדמים ביפן של תקופת יאמטו (אנ'), כגון הוקו-ג'י (אנ') (אסוקה-דרה) והוריו-ג'י. אמנות בודהיסטית קוריאנית מהמאה ה-6 הפגינה את ההשפעות התרבותיות של סין והודו, אך החלה להראות מאפיינים ילידיים בולטים. ניתן לראות את המאפיינים הילידיים הללו באמנות הבודהיסטית המוקדמת ביפן, וכיום מאמינים שחלק מהפסלים הבודהיסטים היפנים המוקדמים מקורם בקוריאה, במיוחד מפקצ'ה, או אומנים קוריאנים שהיגרו ליפן של תקופת יאמטו. במיוחד, צורת המאיטריה היושבת למחצה הותאמה לסגנון קוריאני מפותח מאוד שהועבר ליפן כפי שמעידים פסלי סידהרתה במקדשי קוריו-ג'י, צ'ונג-ג'י, מירוקו ובוסאצו. אף על פי שהיסטוריונים רבים מציגים את קוריאה כמעבירה בלבד של בודהיזם, שלוש הממלכות, ובמיוחד פקצ'ה, היו גורמים פעילים בהקדמה והיווצרותה של מסורת בודהיסטית ביפן ב-538 או 552.
אמנות בודהיסטית צפונית > קוריאה > ממלכת שילה המאוחדת

במהלך תקופת ממלכת שילה המאוחדת (אנ'), מזרח אסיה הייתה יציבה במיוחד כאשר סין וקוריאה נהנו שתיהן מממשלות מאוחדות. אמנות שילה המאוחדת המוקדמת שילבה את הסגנונות של ממלכת שילה ואת הסגנונות של ממלכת פקצ'ה. אמנות בודהיסטית קוריאנית הושפעה גם מהסגנונות החדשים של שושלת טאנג כפי שמעיד מוטיב בודהיסטי פופולרי חדש עם פסלי בודהה בעל הפנים העגולות והמלאות. סין של שושלת טאנג הייתה צומת דרכים של מזרח, מרכז ודרום אסיה ולכן האמנות הבודהיסטית של תקופה זו מציגה את מה שנקרא הסגנון הבינלאומי. אמנות בודהיסטית בחסות המדינה שגשגה בתקופה זו, שהתגלמותה היא מערת סוקגוראם.
אמנות בודהיסטית צפונית > קוריאה > שושלת קוריאו

נפילת שושלת שילה המאוחדת והקמת שושלת קוריאו (אנ') בשנת 918 מציינים תקופה חדשה של אמנות בודהיסטית קוריאנית. מלכי קוריאו גם נתנו חסות בשפע לבודהיזם ואמנות בודהיסטית פרחה, במיוחד ציורים בודהיסטיים וסוטרות מאוירות שנכתבו בדיו זהב וכסף. גולת הכותרת של תקופה זו היא גילוף של כ-80,000 קוביות עץ של הטריפיטאקה קוריאנה (אנ') של מקדש האינסה, שנעשה פעמיים.
אמנות בודהיסטית צפונית > קוריאה > שושלת ג'וסון

שושלת ג'וסון דיכאה באופן פעיל את הבודהיזם החל משנת 1406 ומקדשים בודהיסטים וייצור אמנות מדרדרים לאחר מכן באיכותם בכמות, אף על פי שהחל משנת 1549, החלה תקופה חדשה של אמנות בודהיסטית.
אמנות בודהיסטית צפונית > טיבט ובהוטן

בודהיזם טנטרי התחיל כתנועה בבודהיזם מהאיאנה במזרח הודו בסביבות המאה ה-5 או ה-6. הטנטריזם הנזירי הפך לצורה השלטת של הבודהיזם בטיבט מהמאה ה-8, והוא שרד שם לאחר התמוטטות הבודהיזם בהודו, וההשפעה הגדולה ביותר עליו היא כנראה האמנות שנעלמה ברובה כיום של צפון-מזרח הודו. בשל מרכזיותה הגאוגרפית באסיה, האמנות הבודהיסטית הטיבטית קיבלה גם השפעות מהאמנות ההודית, הנפאלית והסינית.
ציורי תאנקה (אנ') על בד או משי, ציורים בכתבי יד ופסלי ברונזה קטנים הם בדרך כלל הצורות הטובות ביותר של אמנות טיבטית. אחת היצירות האופייניות ביותר של האמנות הבודהיסטית הטיבטית הן המנדלות, דיאגרמות של "מקדש אלוהי" העשוי מעיגול הסוגר ריבוע, שמטרתו לעזור למאמינים הבודהיסטים למקד את תשומת לבם באמצעות מדיטציה ולעקוב אחרי הדרך אל הייצוג המרכזי של הבודהה. דיאגרמות אלו הן בדרך כלל זמניות, מונחות על הרצפה עבור הפסטיבל, ואז נלקחות.
במאות ה-10 עד ה-11, שימש מנזר טאבו (אנ') בהימאצ'ל פרדש בצפון הודו (באותה תקופה חלק מממלכת מערב טיבט) בתפקיד חשוב כמתווך בין הודו לטיבט בחילופי התרבויות, במיוחד אמנות ופילוסופיה בודהיסטיים. דוגמה בולטת לאמנות בודהיסטית טיבטית בטאבו היא ציורי הקיר המעודנים במנזר.
אמנות בודהיסטית צפונית > וייטנאם

ההשפעה הסינית הייתה דומיננטית בצפון וייטנאם (טונקין) בין המאה ה-1 ל-9, וקונפוציאניזם ובודהיזם מהאיאנה היו נפוצים. בסך הכל, אמנות וייטנאם הושפעה מאוד מאמנות בודהיסטית סינית.
בדרום שגשגה ממלכת צ'אמפה לשעבר (לפני שנכבשה מאוחר יותר על ידי הווייטנאמים מהצפון). לצ'אמפה הייתה אמנות הודית מאוד, בדיוק כמו קמבודיה השכנה. רבים מפסליה התאפיינו בקישוטי גוף עשירים. בירת ממלכת צ'אמפה סופחה לווייטנאם ב-1471, והיא קרסה לחלוטין בשנות העשרים של המאה ה-18, אם כי בני הקבוצה האתנית של הצ'אם (אנ') נותרו מיעוט גדול ברחבי דרום-מזרח אסיה.
הילד בודהה קם מתוך הלוטוס. עץ בארגמן וזהב, שושלות טראן (אנ') – הו (אנ'), וייטנאם, המאות 14–15
קוואן אם (אנ') בת אלף הזרועות גולפה בתקופות שושלות לה (אנ') – נגויאן (אנ'), כיום מוצגת במוזיאון גימה