stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחנה הריכוז דכאו
היסטוריה של המחנה > הקמה ושנים ראשונות

מחנה דכאו היה מחנה הריכוז הנאצי הראשון, ושימש כאב-טיפוס ודגם למחנות אחרים. המחנה הוקם במפעל נטוש לייצור אבק שרפה ותחמושת, כ-16 ק"מ צפונית מערבית למינכן במדינת בוואריה, הממוקמת בדרום גרמניה. הקמתו נשלמה ב-22 במרץ 1933 (51 יום אחר עליית היטלר לשלטון). המחנה הוקם על ידי המפלגה הנאצית ומפלגת העם של גרמניה הגדולה (הקואליציה התפרקה ב-6 ביולי 1933). היינריך הימלר, ראש המשטרה של מינכן, תיאר באופן רשמי את המחנה כ"מחנה הריכוז הראשון של אסירים פוליטיים", אולם אחרי עשרה חודשים שימש המחנה לאסירים מכל הסוגים מרחבי גרמניה הנאצית.
התפקוד הראשי של מחנה הריכוז דכאו היה לשמש כמחנה עבודה: מפעל תחמושת תוך ניצול עבודות כפייה של פועלים להרחבת המחנה. דכאו היה גם מרכז ההדרכה לשומרי האס אס.
אנשיו של היינריך הימלר ציינו שהמחנה יכול להכיל עד 5,000 אנשים, אך אחרי 1942, מספר האסירים גדל ל-12,000 בני אדם. בדכאו הוחזקו בשנת 1933 קומוניסטים, סוציאליסטים ו"אויבי מדינה" בכירים אחרים, כשיהודי גרמניה החלו גם הם להגיע למחנה, בעיקר לאחר ליל הבדולח ב-1938. בתחילה הוצע ליהודים לקבל אישור הגירה למדינות אחרות, אם הם ימסרו את רכושם "מרצון". לאחר סיפוח אוסטריה ותבוסת צ'כוסלובקיה, אזרחי שתי מדינות אלו הפכו לקורבנות הבאים של המאסר בדכאו.
המחנה תוכנן במקור להחזקת אסירים פוליטיים גרמנים ויהודים, אבל בשנת 1935 הוא גם החל להחזיק פושעים רגילים. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא כלל גם לאומים אחרים כגון צרפתים, בשנת 1940 - אסירים פולנים, ב-1941 אנשים ממדינות הבלקן, וב-1942 - רוסים. לפני המלחמה, הקבוצות הגדולות ביותר של אסירים היו גרמנים, אוסטרים ויהודים. במהלך המלחמה הקבוצות הגדולות ביותר היו, לפי סדר הגודל, פולנים, רוסים, צרפתים, יוגוסלבים, צ'כים ויהודים מגרמניה וארצות אחרות.
האסירים חולקו לקטגוריות. בתחילה, הקטגוריות נקבעו בהתבסס על סוג הפשע שביצעו, אולם בסופו של דבר הקטגוריות השתנו. אסירים פוליטיים שנעצרו על ידי הגסטפו לבשו משולש אדום, פושעים מקצועיים שנשלחו על ידי בית המשפט הפלילי ענדו משולש ירוק, אסירים בינלאומיים שנעצרו על ידי המשטרה הפלילית לבשו משולש חום, אנשים "אנטי-סוציאליים" שנשלחו על ידי רשויות הרווחה או הגסטפו לבשו טלאי שחור, עדי יהוה שנעצרו על ידי הגסטפו ענדו טלאי סגול, הומוסקסואלים שנשלחו על ידי בית המשפט הפלילי לבשו משולש ורוד, מהגרים שנעצרו על ידי הגסטפו לבשו משולש כחול, "מזהמי גזע", שנעצרו על ידי בית המשפט הפלילי או הגסטפו היו בעלי סרט שחור, בעלי פיגור שכלי לבשו סרט לבן עם החותם "Blöd" שמשמעותו "אידיוט", ויהודים ענדו את הטלאי הצהוב.
היסטוריה של המחנה > מבנה המחנה

מתחם המחנה הוקף בגדר אבן ופנימה לה גדר חשמלית. לאורך הגדר הייתה רצועת דשא רחבה. שומרי המחנה ירו למוות במי שדרך על רצועת הדשא, בדרכו אל הגדרות. לאורך החומות היו שבעה מגדלי שמירה, מהם אחד גדול שהשגיח על רציף הרכבת ושער כניסת האסירים, שמעליו הכתובת "העבודה משחררת".
בחזית המחנה עמד "בית המשק" (כיום מוזיאון המחנה). בניין זה שימש כמטבח, מחסן בגדים, מכבסה, חדרי מלאכה ומנהלה. בחזית הבניין נראתה הכתובת: "קיימת דרך אל החופש, שאבני היסוד המציינות אותה הן: צייתנות, כנות, ניקיון, פיכחות, שקדנות, סדר, רצון, הקרבה, יושר ואהבת המולדת".
מאחורי בניין המנהלה, בסמוך לגדר הדרומית של המחנה היה ה"בונקר". זהו כלא המחנה ששימש לחקירות אכזריות, ענישה קשה, עינויים, בידוד. בבונקר בוצעו הוצאות להורג, הלקאות בשוט ותלייה על מוט. אחדים מחדרי הכלא הם חדרי עמידה, שהאסירים בהם עמדו בחושך, עד 72 שעות רצופות.
בחזית בניין המינהלה היה מגרש המסדרים. המסדר שימש לספירה, אך גם להתעללות סתמית, ללא מטרה מסוימת. אם הצליח אסיר לברוח יכול היה המסדר להמשך שעות.
הצריפים של האסירים עמדו בשני טורים של 17 צריפים בכל אחד. הצריפים הראשונים, הקרובים לבניין המשק, שמשו כמוזיאון האס-אס, ספרייה לחיילים גרמנים, חדר אוכל וחדר כתיבה, חדרי הכשרה לאסירים במלאכות שונות, סדנת יצור תחמושת, וצריף למתים, שהורחב בהמשך לצריפים נוספים.
שניים מהצריפים שמשו לניסויים רפואיים אכזריים, במסווה של מרפאה. הניסויים כללו ניסויי דה-קומפרסיה בתא לחץ עבור הלופטוואפה, ניסויי מלריה ושחפת, ניסויי תרופות חדשות וניסויי היפותרמיה, כאשר האסירים משמשים כשפני ניסיונות אנושיים. מאות אסירים מתו או נותרו נכים לצמיתות בעקבות ניסויים אלה. המדען הנאצי אדוארד מיי, גידל שם יתושי אנופלס כדי להופכם לנשק ביולוגי כנגד צבאות בעלות הברית. מיי גם ניסה אותם על אסירים יהודים, וההדבקות עבדו כמתוכנן. בכל זאת, הפרויקט הושבת עקב תנאי מזג האוויר הקרים שלא אפשרו לגדל כמות גדולה של היתושים, הזקוקים למזג אוויר חם ולח.
אחרי שני טורי הצריפים היה שטח ובו בתי מלאכה, גינת המחנה ופינה לגידול ארנבות, והחל מ-1944 גם מתחם לניצול מיני של אסירות שכונה "בית בושת", בו נאנסו אסירות באופן שיטתי.
מחוץ לגדרות המחנה שכנו מחנה האס אס, המשרפות שבשטחן בוצעו רציחות והוצאות להורג, המטווח - ששימש ב-1941 להוצאה להורג של 400 שבויים רוסים, וכן אזור חממות ומטע, בו הועבדו אסירים בפרך בתנאים קשים ורובם מתו.
היסטוריה של המחנה > נתוני אוכלוסייה ומקרי המוות

אומדנים דמוגרפיים של המחנה משתנים מעת לעת וממקור למקור. אחד הנתונים נותן הערכה כללית של מעל ל-200,000 אסירים מלמעלה מ-30 מדינות במשך שנות שלטון הרייך השלישי, מהם שני שלישים היו אסירים פוליטיים, בהם כמרים קתולים רבים, וכמעט שליש היו יהודים. 25,613 אסירים מתו על פי הערכה זו במחנה וכמעט 10,000 אחרים במחנות המשנה שלו בעיקר ממחלות, תת-תזונה והתאבדות. לפי אומדן אחר, 206,206 אסירים שהו במחנה ונרשמו 31,951 מקרי מוות.
הגורמים למקרי המוות האלה, מלבד המדיניות הרצחנית של האס אס, היו מגפת טיפוס והרעב, שגבו חייהם של אלפי אסירים. מספר האסירים הגיע לשיאו בשנת 1944 עם הגעת משלוחים של יהודים ממחנות ההשמדה המפונים במזרח (כמו אושוויץ) והצפיפות הובילה לעלייה בשיעור התמותה. בתחילת 1945, התפשטה מגפת הטיפוס עקב צפיפות יתר במחנה בעקבות זרם אסירים שהגיעו ממחנות אחרים ואחרי פינויים, מתו מספר גדול של אסירים. לקראת סוף המלחמה, הנאצים שהובילו את היהודים בצעדות מוות מהמחנה גרמו למותם של מספר גדול של אסירים. גם לאחר השחרור, אסירים חלשים פיזית המשיכו למות. במחנה נבנו משרפות לשריפת הנרצחים. אין ראיות לרצח המוני בדכאו, אף על פי שהשתמשו בתנורים לשריפת גופות, שהסתירו את הראיות למקרי מוות רבים.
היסטוריה של המחנה > מחנות משנה

תחת סמכותו של דכאו הוקמו החל מ-1944 מחנות משנה בסמוך למפעלי חימוש ברחבי דרום גרמניה, על מנת להגדיל את ייצור החימוש למלחמה. לדכאו היו יותר מ-30 מחנות משנה גדולים שעבדו בהם למעלה מ-30,000 אסירים כמעט אך ורק על חימוש. בסך הכל כללה מערכת המחנות 123 פלוגות, ומפעלים נבנו בסמוך למחנה הראשי כדי לנצל את האסירים בעבודת כפייה. מתוך 30 מחנות המשנה, 11 מהם נקראו "קאופרינג" ושלושה היו מסופחים למחנה מילדורף. אסיריהם נועדו לספק את העבודה הדרושה להקמת מתקנים תת-קרקעיים על מנת לייצר מטוסי קרב באזור לנדסברג והם הוקמו במיוחד כדי לבנות שלושה מפעלים תת-קרקעיים (הפצצות בעלות הברית אלצו אותם להיות מתחת לאדמה) לפרויקט בשם "רינגלטאובה" ("Ringeltaube"), שבו נבנה מטוס קרב הסילון הגרמני מסרשמיט Me-262. בימים האחרונים של המלחמה, באפריל 1945, פונו מחנות המשנה וכ-15,000 האסירים של קאופרינג נשלחו למחנה דכאו, ואסירי מילדורף נשלחו למחנה מטנהיים. כ-14,500 אסירים במחנות הקאופרינג מתו מרעב, מתנאי מזג האוויר הקר יתר על המידה, ומטיפוס.
היסטוריה של המחנה > חודשים אחרונים, הפינוי והמרידה

באוגוסט 1944 נפתח בדכאו מחנה נשים. בחודשים האחרונים של המלחמה, התנאים במחנה הפכו לגרועים אף יותר. כשכוחות בעלות הברית התקדמו לעבר גרמניה, החלו הגרמנים להעביר את האסירים במחנות ריכוז הקדמיים למחנות שנמצאו יותר במרכז. הם קיוו למנוע את שחרורם של מספר גדול של אסירים. משלוחים מהמחנות המפונים הגיעו לרציפים בדכאו. לאחר ימים שלמים של נסיעות ברעב וטלטולים, האסירים הגיעו חלשים ומותשים, לעיתים קרובות קרובים למוות. מגפת טיפוס הפכה לבעיה חמורה כתוצאה מהצפיפות, העוני, תנאים סניטרים בלתי מספקים ועוד. בשל הובלות האסירים המתמשכות מהחזית, המחנה היה צפוף כל הזמן ובתנאי היגיינה איומים. החל מסוף 1944 ועד ליום השחרור, 15,000 אנשים מתו, כמחצית מהקורבנות במחנה הריכוז דכאו. חמש מאות שבויי מלחמה סובייטיים הוצאו להורג על ידי כיתת יורים.
כשהמערכה החלה להתקדם בתוך גרמניה הנאצית, האס אס החל לפנות את מחנות הריכוז הראשונים בקיץ 1944. המשלוח הראשון של נשים הגיע מבירקנאו. אלפי אסירים נרצחו לפני הפינוי בשל היותם חולים או לא מסוגלים ללכת. בסוף 1944, הצפיפות של המחנה החלה לתת את אותותיה על האסירים, בעקבות התנאים ההיגייניים הגרועים והאספקה המועטת של מנות המזון. בחודש נובמבר פרצה מגפת טיפוס הבהרות ממנו נפטרו אלפים.
כשהבינו אנשי האס אס שגרמניה עומדת להיות מובסת במלחמת העולם השנייה, החלו להשקיע את זמנם בהסרת ראיות לפשעים שביצעו במחנות הריכוז. הם החלו להרוס את הראיות המפלילות באפריל 1945 ותכננו לרצוח את האסירים שנותרו, אך דבר זה לא התבצע לבסוף.
בשלב השני של הפינוי, באפריל 1945, הימלר נתן צירי פינוי ישירים למחנות הנותרים. אסירי מחנות שהיו מחלקה הצפוני של גרמניה פונו לחופי הים הצפוני לים הבלטי. האסירים מהחלק הדרומי נאספו בהרי האלפים. ביום 28 באפריל 1945, התרחש מרד מזוין בעיירה דכאו אך כוחות האס אס דיכאו אותו בתוך שעות ספורות.
באמצע אפריל, מבצע פינוי המחנה התחיל על ידי שליחת אסירים לכיוון טירול. ב-26 באפריל, מעל ל-10,000 אסירים נאלצו לעזוב את דכאו ברגל, ברכבות או במשאיות. קבוצה גדולה של כ-7,000 אסירים הולכה בצעדת מוות דרומה. יותר מ-1,000 אסירים לא שרדו את המצעד הזה. הפינוי גבה את חייהם של רבים מהאסירים. ב-28 באפריל נציג של הצלב האדום החל במשא ומתן על הסכם כניעת האזור לחיילים אמריקאים. בינתיים, ועדה בינלאומית של אסירים שהוקמה בחשאי השתלטה על המחנה.
היסטוריה של המחנה > שחרור המחנה

ב-29 באפריל 1945 מחנה הריכוז דכאו שוחרר באופן רשמי על ידי הצבא האמריקאי, שקיבל את כניעת מפקד המחנה היינריך וויקר ושחרר את האסירים. בתחילת מאי שחררו כוחות אמריקנים את שורדי צעדת המוות.
בזמן שחרור המחנה נחשפו הזוועות לעיני המשחררים, חיילי הדיוויזיה ה-45 מהארמייה השביעית של צבא ארצות הברית. עוד לפני כניסתם למחנה, מצאו 40 מכוניות משא וקרונות נטולי גג, מלאים בגופות בשלבי ריקבון מתקדמים, וככל שנכנסו לשטח המחנה ראו את המתים בשטחו. חלקם מתו ימים רבים טרם השחרור והושארו בשטח הפתוח ובמחנה עצמו. חיילים דיווחו שראו חדרי בטון שהכילו מאות גופות עירומות. בסמוך למחנה נמצאו למעלה מ-30 קרונות רכבת מלאים בגופות אסירי מחנות אחרים שנשלחו לדכאו.
החיילים האמריקנים, בהשפעת המראות הקשים, הרגו במהלך השחרור חיילים גרמנים שנמצאו במחנה, באירוע שכונה לימים "נקמת שחרור דכאו" או "טבח דכאו". לוטננט קולונל פליקס ל. ספארקס, מפקד רגימנט הרגלים ה-157 בדיוויזיה ה-45, כתב על אחד האירועים, במהלכו ראה כ-50 שבויים גרמנים שנתפסו, ולאחר שהתרחק משם שמע מכונת ירייה. כשחזר בריצה, בעט בחייל שאייש את מכונת הירייה, לא לפני שזה הספיק להרוג חלק מהם בטענה שהם ניסו לברוח. בספרו של ביכנר (Buechner) משנת 1986 הוא חוזר על התיאור, ומונה את מספרי ההרוגים מקרב השבויים הגרמנים. לטענתו מדובר על מספרים הנאמדים בין 346 (בירי הראשוני) ל-520, כולל אלה שנהרגו כנקמה על ידי אסירים משוחררים.
לאחר המלחמה

דכאו נחשב לרבים בעולם כסמל למחנות הריכוז הנאציים, ונחקק בזיכרון הציבורי כמחנה השני ששוחרר על ידי כוחות בריטיים או אמריקאיים. הוא היה ממחנות הריכוז הראשונים שנחשפו לעולם בתקשורת, בדיווחים עיתונאיים ממקור ראשון ובאמצעות יומני חדשות.
משנת 1945 ועד 1948 שימש המחנה כבית כלא לקציני אס-אס לפני משפטם. משפטי דכאו נערכו במתחם המחנה ונוהלו במלואם על ידי אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית. במסגרת המשפטים הורשעו, בין היתר, 116 נאשמים באשמת פשעים שבוצעו במחנה הריכוז דכאו. 36 ממפקדי המחנה נידונו למוות, ועוד חמישה נאשמים נידונו למוות מסגל מחנה המשנה מילדורף.
אחרי 1948 שוכנה בו האוכלוסייה הגרמנית שגורשה מצ'כוסלובקיה והוא שימש גם כבסיס של ארצות הברית.
המחנה נסגר בשנת 1960 ולאחר מכן, על פי דרישתם של אסירים לשעבר, החלו להיבנות בו אנדרטאות שונות.
צריפי העץ המקוריים סולקו עם השנים כי העלו ריקבון. שניים מהצריפים שוחזרו, עם דרגשי העץ, שוקת הרחצה ואסלות השירותים. בבניין המינהלה בקדמת המחנה שוכן כיום מוזיאון לתולדות המחנה, ואילו ה"בונקר" נשמר היטב, וניתן לראות את חדרי הכלא והעינויים, חדרי חקירות וחדרי רישום, קליטה וסיווג. אזור בתי המלאכה והשירות נוקה לחלוטין וכיום יש בו שלוש כנסיות ואתר הנצחה יהודי. גדר המחנה, מגדלי השמירה והשערים נשארו.
ב-20 באוגוסט 2013 ביקרה במחנה הקאנצלרית אנגלה מרקל – הביקור הראשון של קנצלר גרמניה במקום.
ב-18 באוגוסט 2020 קיימו חיל האוויר הישראלי והלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), בהובלת מפקדיהם עמיקם נורקין ואינגו גרהרץ בהתאמה, את "מטס זיכרון לעתיד" - מטס של מטוס נחשון מטייסת 122 ושני מטוסי ברק מטייסת 105 בלוויית שני מטוסי יורופייטר טייפון גרמנים אשר עבר מעל מחנה הריכוז דכאו ומעל בסיס חיל האוויר פירסטנפלדברוק, המקום בו נרצחו תשעה ישראלים בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972.
לקריאה נוספת

Albert Panebianco (ed). Dachau its liberation 157th Infantry Association, Felix L. Sparks, Secretary 15 June 1989. (backup site)
R.H. Perez (2002). "Dachau Concentration Camp Liberation (A Documentary)". Humanitas International. Retrieved January 14, 2011.
רוקדים עם כוכבים (קשת)

ערך זה עוסק בעונות התכנית בזכיינית קשת. אם התכוונתם לעונות התכנית בזכיינית רשת, ראו .
| --- | --- |

 מבוסס על:  "Strictly Come Dancing" (הממלכה המאוחדת)
 סוגה:  ריאליטי
 יוצרים:  BBC, גיל הפקות, אסף גיל, דואניאס הפקות
 מנחים:  לוסי איוב (עונות 1–3) אסי עזר (עונה 2)
 שופטים:  אנה ארונוב דוד דביר אלי מזרחי רונה-לי שמעון (עונות 1–2) לאה ינאי (עונה 3)
 זוכים:  אלכס שטילוב ונינה סולוביוב (עונה 1) עדי חבשוש וארטיום ליאסקובסקי (עונה 2) דור הררי וג'וליה שחר (עונה 3)
 פרסים:  כסף לתרומה
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  3
 מספר פרקים:  78
 תוכנית מקור:  רוקדים עם כוכבים (רשת)
 הפקה
 אורך פרק:  כשעה וחצי
 שידור
 רשת שידור:  קשת 12
 תקופת שידור מקורית:  13 בפברואר 2022 – הווה
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
רוקדים עם כוכבים היא תוכנית מציאות ישראלית. הפורמט שלה לקוח מהתוכנית הבריטית "Strictly Come Dancing" (אנ') של רשת BBC, ושמה נלקח מן הגרסה האמריקאית "Dancing with the Stars". בשנים 2005–2012 שודרה התוכנית במסגרת שידורי "רשת" בערוץ 2. בפברואר 2022 עלתה לשידור העונה הראשונה של התוכנית בקשת 12 בלבד, במאי 2023 עלתה לשידור העונה השנייה ובמאי 2024 עלתה לשידור העונה השלישית.
פורמט

השופטים עוקבים אחר תחרות ציוותים של מספר זוגות, המורכבים מרקדן מקצועי ומאדם מוכר וחסר ניסיון בריקודים סלוניים, אשר מתחרים על התואר "מלך ומלכת רחבת הריקודים". הזוגות, אשר במהלך התוכנית מספרם מצטמצם עקב ניפוי על בסיס שבועי, מופיעים עם ריקוד חדש עליו התאמנו במהלך השבוע. על הריקוד מוערכים המתמודדים על ידי שופטים מקצועיים בתחום וכן על ידי הקהל בבית, הבוחר באמצעות מסרונים. הזוג שקיבל את הניקוד הנמוך ביותר באותו השבוע, על סמך שקלול ניקוד השופטים והצבעות הקהל בבית (באופן שווה), מודח מהתוכנית וכך עד לזוג שנותר אחרון בתוכנית, שהוא "הזוג הזוכה".
סקירת התוכנית

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה> הפרק הראשון | שודרה לראשונה> הפרק האחרון | מספר זוגות | מקום ראשון | מקום שני | מקום שלישי | מקום רביעי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 20 | 20 | 13 בפברואר 2022 | 11 באפריל 2022 | 16 | אלכס שטילוב ונינה סולוביוב | עדי אשכנזי וחיים פרשטיין | מעיין אדם וארטיום ליאסקובסקי | — |
|  | 2 | 28 | 28 | 30 במאי 2023 | 30 באוגוסט 2023 | 18 | עדי חבשוש וארטיום ליאסקובסקי | גיה באר גורביץ' וחיים פרשטיין | לי בירן ונינה סולוביוב | — |
|  | 3 | 30 | 30 | 29 במאי 2024 | 4 בספטמבר 2024 | 21 | דור הררי וג'וליה שחר | מאיה קיי ולוטם מדמוני | לינוי אשרם ורפאל פליישמן | טל מורד וסנה סוקול |
שופטים ומנחים > המנחים

לוסי איוב (עונות 1–3) – מנחת טלוויזיה, דיגיטל ורדיו ושחקנית.
אסי עזר (אורח בעונה 1; עונה 2 [החל משלב הלייבים]) – מנחה טלוויזיה ובמאי.
שופטים ומנחים > השופטים

אלי מזרחי (עונות 1–3) – רקדן, כוריאוגרף ושופט ריקודים בינלאומי. שופט התוכנית בעבר, בגרסתה הקודמת.
אנה ארונוב (עונות 1–3) – רקדנית וכוריאוגרפית. משתתפת התכנית בעבר.
דוד דביר (עונות 1–3) – רקדן וכוריאוגרף.
רונה-לי שמעון (עונות 1–2) – שחקנית, רקדנית וזמרת.
לאה ינאי (עונה 3) – רקדנית וכוריאוגרפית בין-לאומית.
רקדנים

| רקדן/ית | עונות> עונה 1 | עונות> עונה 2 | עונות> עונה 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| חיים פרשטיין | עדי אשכנזי | גיה באר גורביץ' | יאנה יוסף |
| סנה סוקול | עומר דרור | עפרשכטר | טל מורד |
| ארטיום ליאסקובסקי | מעיין אדם | עדי חבשוש | לירז צ'רכי |
| ג'וליה שחר | לירן דנינו | יוגבמלכה | דור הררי |
| נינה סולוביוב | אלכס שטילוב | לי בירן | שלומי טפיארו |
| רפאל פליישמן | סנדי בר | נסרין קדרי | לינוי אשרם |
| דני יוחטמן | עידית מטות | יסמין לוקץ' | ירדן ג'רבי |
| ג'ניה ליבמן | משה אשכנזי | דורון בן-דוד | אלישע בנאי |
| ליטל לכטמן כהן | אוראל צברי | קובי מימון | אבי אבורומי |
| לוטם מדמוני |  | ניבר מדר | מאיה קיי |
| רומי נוף |  | שי גל | מריאנו אידלמן |
| אלון דוידובסקי |  | אורלי לוי-אבקסיס | נטע ברזילי |
| עידן אטיאס |  | קים אור אזולאי | דנית גרינברג |
| אדיר בלומנפלד |  |  | דניאל גל |
| איתן קריפס |  |  | רומי פרנקל |
| יאנה דוברובסקי |  |  | און רפאלי |
| פולינה צ'יקטונוב |  |  | יזהר כהן |
| מיכל איטלמן |  |  | אורי ששון |
| ענבר לובלסקי |  |  | חזי דין |
| נדב שחם |  |  | גאולה אבן-סער |
| רוי גורביץ' |  |  | ואלרי חמאתי |
| מישל ריאבוי | רותם כהן | נרקיס |  |
| מתנאל קונבסקי | בר זומר | אלה לי להב |  |
| קארין סורוצ'ינסקי | יובל סגל | דידי הררי |  |
| אלי גוחמן |  | דנהגרוצקי |  |
| אליסה שריקי |  | ברק שמיר |  |
| אנטון לפידוס | יעל בר זוהר |  |  |
| אוראל כאלף | עדן פינס |  |  |
| אלונה דיסקין | אלי אילדיס |  |  |
| סרגיי סטפנוב | אסטלהמושקוביץ' בלפר |  |  |
אלינור גרשפלד: לא הייתה
פרסים ומועמדויות

| שנה | טקס | קטגוריה | מועמדות | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי 2022 | תוכנית הריאליטי של השנה | עונה ראשונה | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2022 | תוכנית מציאות (ריאליטי) | עונה ראשונה | מועמדות |  |
| 2023 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2022 | ליהוק בתוכנית ריאליטי ו/או דוקו-ריאליטי | קארין יעקובסון אשמואלי | מועמדות |  |
| 2024 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2023 | תוכנית מציאות (ריאליטי) | עונה שנייה | מועמדות |  |
| 2024 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2023 | עיצוב תלבושות | דני בר שי, ריקי דלאל | מועמדות |  |
| 2024 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2023 | ליהוק בתוכנית ריאליטי ו/או דוקו-ריאליטי | קארין יעקובסון אשמואלי | מועמדות |  |
| 2025 |  | ליהוק בתוכנית ריאליטי ו/או דוקו-ריאליטי | קארין יעקובסון אשמואלי | בהמתנה |  |
| 2025 | פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2024 | תוכנית מציאות (ריאליטי) | "רוקדים עם כוכבים" · עונה 3 | בהמתנה |  |
ראו גם

רוקדים עם כוכבים (רשת)
הערות שוליים

↑  אסי זומן להנחות את התוכנית במהלך העונה השנייה בעקבות לידתה של לוסי איוב
↑  מערכת tvbee, ‏ערב טוב בפעם האחרונה: לוסי איוב נפרדת מ"רוקדים עם כוכבים", באתר ‏מאקו‏, 19 ביולי 2023
↑  דרמה ברוקדים עם כוכבים: זו הכוכבת שפורשת ברגע האחרון, באתר אייס, 5 באפריל 2024
↑   המועמדות והמועמדים לפרסי הטלוויזיה 2024, סרטון בערוץ "האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה", באתר יוטיוב, 2 במרץ 2025
↑  אלעד ליפשיץ, רוקדים עם כוכבים - אסקפיזם ששומר על השפיות, באתר אייס, 12 באפריל 2022
שבוע ויום

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  אסף פולונסקי 
 הופק בידי:  נעמי לבארי, סער יוגב
 תסריט:  אסף פולונסקי
 עריכה:  טלי הלטר-שנקר
 שחקנים ראשיים:  שי אביבי תומר קאפון יבגניה דודינה
 מוזיקה:  רן בגנו
 צילום:  משה משעלי
 מדינה:  ישראל 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2016
 משך הקרנה:  98 דקות
 שפת הסרט:  עברית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   oneweekandaday
 דף הסרט ב־IMDb
 
שבוע ויום הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2016 בבימויו של אסף פולונסקי, עם שי אביבי, יבגניה דודינה ותומר קאפון בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי אסף פולונסקי והעלילה היא על זוג הורים שצריכים לחזור לתפקוד ביום שאחרי השבעה על מות בנם. האב מבטא את יגונו במעין מרד נעורים מאוחר בעזרת שכן צעיר. העלילה מתרחשת ביום האחרון לשבעה וביום למחרת ומכאן שם הסרט.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל קאן במסגרת שבוע המבקרים, שם אף זכה בפרס יוקרתי להפצה בצרפת.
אסף פולונסקי זכה בפסטיבל הקולנוע ירושלים בפרס ענת פרחי לסרט ביכורים ובפרס ע"ש ענת פרחי לתסריט ובפרס פדרציית מבקרי הקולנוע הבינלאומית (FIPRESCI) לסרט ביכורים ישראלי.
בטקס פרסי אופיר לשנת 2016 היה הסרט מועמד לפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר, לפרס אופיר לבמאי הטוב ביותר, לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר (שי אביבי), לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר (יבגניה דודינה), לפרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר (אסף פולונסקי), ולפרס אופיר לעריכה הטובה ביותר (טלי הלטר-שנקר).
תומר קאפון זכה בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
המלחין רן בגנו שילב בפסקול הסרט שירים של תמר אפק ובביצועה.
תקציר העלילה

אייל ספיבק (שי אביבי) ואשתו ויקי (יבגניה דודינה) מקבלים בביתם ידידם שבאו לנחם אותם על מות בנם רוני מסרטן. כעת היום האחרון לשבעה והאורחים נפרדים מהם. אייל וויקי ממהרים לבית הקברות וברגע האחרון מגיעים שכניהם שמוליק זולר (שרון אלכסנדר) ואשתו קרן (כרמית מסילתי קפלן) ואייל מקבל אותם בזלזול מופגן היות שהם נתקו את הקשר אתם כל ימי מחלתו של רוני.
אייל מחליט ללכת להוספיס בתל השומר בו היה רוני מאושפז. הוא מוצא בחדר שקית של קנאביס רפואי שהיה בשימוש של רוני ולוקח אותה לעצמו. באותה הזדמנות הוא מתוודע לילדה קטנה (אלונה שאולוף) שסועדת את אמה (רז דדי) המאושפזת שם.
אייל מנסה לעשן בבית אך הוא לא מצליח ליצור סיגריה בעזרת נייר מגולגל על הגראס.
הוא מתקשר לזולר (תומר קאפון), בנם של שמוליק וקרן. זולר עובד כשליח במסעדת סושי ונוהג לעשן להנאתו ג'וינטים, להתמסטל ולהתאמן לקראת תחרות ריקוד של גיטרת אוויר.
זולר מלמד אותו לגלגל ג'ונט ושניהם מעשנים ביחד ומתמסטלים למורת רוחה של ויקי. היא רוצה לחזור מיד למקום עבודתה כמחנכת בבית ספר אך מגלה שהמנהלת דפנה (ריטה שוקרון) הביאה במקומה מורה מחליף (ליאור גרטי) שלא רוצה לעזוב כל כך מהר.
אייל מגיע לבית זולר ומתלונן בפני קרן שקולות ההזדווגות הרועמים שלהם מפריעים לו. היא עונה לו בחוצפה והוא סוטר לה. בתגובה מגיע שמוליק ותוקף אותו. מתחיל מאבק שמופסק על ידי ויקי.
אייל חוזר להוספיס ומבקש מהרופאה (נילי צרויה) שתרשום לו גראס אך היא מסרבת. ביחד עם זולר והילדה הם נוסעים להשתעשע בחוף הים. הוא נזכר ששכח לסכם עם הקברן יהודה (אלי פלח) כי ישמור שני חלקות ליד קברו של רוני, לו ולוויקי.
מתברר שאיחר וליד קברו של רוני נמצא קבר חדש של אחת בשם מירב. אייל מתפרע ומשליך את השלט של מירב. הוא מאזין לדברי ההספד הנוגעים ללב של רפאל (אורי גבריאל) אחיה של מירב ומצטער על מעשהו ומחזיר את השלט. הוא מודיע לרפאל כי רצה להיקבר על יד בנו אבל נראה לו שלרוני ומירב יהיה טוב שם למעלה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| שי אביבי | אייל ספיבק | אב שכול |
| תומר קאפון | זולר | בן של שכנים |
| יבגניה דודינה | ויקי ספיבק | אם שכולה |
| שרון אלכסנדר | שמואל זולר | שכן |
| כרמית מסילתי קפלן | קרן זולר | שכנה |
| אלונה שאולוף |  | ילדה בהוספיס |
| רוני בליץ |  | אח בהוספיס |
| רז דדי |  | אמא של הילדה בהוספיס |
| אורי גבריאל | רפאל | אח שכול |
| נילי צרויה |  | רופאה בהוספיס |
| ריטה שוקרון | דפנה | מנהלת בית ספר |
| ליאור גרטי |  | מורה מחליף |
| אלי פלח | יהודה | קברן |
התזמורת הקאמרית האנגלית

התזמורת הקאמרית האנגלית (באנגלית: English Chamber Orchestra) היא תזמורת קטנה (מכאן ה"קאמרית"), שמקום מושבה הקבוע בלונדון.
היא התפתחה מתזמורת גולדסבורו, שייסדו בשנת 1948 לורנס ליאונרד וארנולד גלודסבורו. הקבוצה קיבלה את שמה הנוכחי בשנת 1960, כאשר הרחיבה לראשונה את הרפרטואר שלה אל מעבר לתקופת הבארוק. הרפרטואר שלה נשאר מוגבל מפאת גודל הקבוצה, שנשאר יציב למדי, בסביבות גודל התזמורת שהיה מקובל בתקופת מוצרט.
זמן קצר אחר כך התהדק הקשר בין התזמורת לבין פסטיבל אלדבורו והיא ניגנה את ביצועי הבכורה של "חלום ליל קיץ", "אוון וינגרייב", "נהר החרטומנים" ועוד כמה מיצירותיו של בנג'מין בריטן. המלחין עצמו ניצח על התזמורת בכמה הזדמנויות והקליט איתה כמה וכמה תקליטים.
בתקופה ההיא לא היה לתזמורת מנצח ראשי והיא עבדה באופן צמוד עם שורה של מנצחים אורחים, ביניהם ריימונד לפארד, קולין דייוויס ודניאל בארנבוים. בשנת 1985 התמנה ג'פרי טייט למנצח הראשי הראשון של ההרכב.
בשנת 2000 התמנה ראלף גותוני למנצח ראשי. ביוני 2009 מינתה התזמורת הקאמרית את פול ווטקינס למנהל המוזיקלי החדש שלה, החל בעונת 2009-10, בחוזה התחלתי לשלוש שנים. בתקופת הביניים שלפני כניסתו לתפקיד היה רוי גודמן מנצח אורח ראשי. בין נגניה נמנית הצ'לנית אניטה לסקר-וולפיש שהייתה חברה בתזמורת הנשים באושוויץ.
בינואר 2005 עבדה התזמורת עם הקבוצה הכוראלית מדרום אפריקה, "ליידיסמית בלק ממבזו" על אלבום הקבוצה "ללא גבולות", בשיתוף פעולה יוצא מן הכלל.
ב-2023 מינתה התזמורת את רוברטו פורס וסס מספרד-תרפת במנצח האורח הראשי. הכנרת והמנצחת  סטפני גונלי הוכרה באותה שנה כמנהלת התזמורת, בה מנגנת ככנרת ראשית מזה 30 שנה.
נקמתה של ניק

| --- | --- |

 סוגה:  דרמה קומית
 בימוי:  אנדי פיקמן 
 שחקנים:  סיינה אגודונג  שון אסטין  קלאמה אפסטין  לורן לינדזי דונזיס  מליסה ג'ואן הארט 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  2 
 מספר פרקים:  10 
 הפקה
 מפיק:  Pixie Wespiser
 חברת הפקה:  Iron Triangle Productions
 הפצה:  נטפליקס 
 שידור
 רשת שידור:  Netflix
 תקופת שידור מקורית:  15 באפריל 2019 – 5 באוגוסט 2019 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
נקמתה של ניק (באנגלית: No Good Nick) היא סדרת טלוויזיה מסוג דרמה קומית אמריקאית, שנוצרה על ידי דייוויד ה. שטיינברג וקיטגי קוגן. בסדרה מככבים סיינה אגודונג, לורן דונזיס, קלמה אפשטיין, מליסה ג'ואן הארט ושון אסטין. החלק הראשון של הסדרה הוקרן בבכורה ב-15 באפריל 2019 בנטפליקס. החלק השני של הסדרה פורסם ב-5 באוגוסט 2019. אבל בסוף ביטלו את העונה השלישית למרות שזה נגמר בסימן שאלה מטורף אבל כנראה לא מספיק צפו בזה אז ביטלו את זה דרך אגב לכו לעצומה תחתמו באינטרנט חשוב בעצמו באנגלית כי יותר אנשים מגיעים אליה תודה ואולי יחזירו את זה בעזרת כולכם ובעזרת כוח העצומות והדמוקרטיה נחזיר את ניק ובגדול ואולי נוריד את הדיבוב בואו מה זה הקולות האלה