stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קאלוואלה
תוכן הקאלוואלה שיר אחרי שיר > המחזור הראשון על אודות למינקיינן

השירים י"א עד ט"ו:
למינקיין חוטף את קיליקי, ארוסתו, מן האי סארי. אחר כך הוא נוטש אותה ונוסע לפוהיולה, שם הוא מבקש את ידה של אחת מבנות לוהי, ובתמורה מתחייב לבצע שלוש משימות. אחרי שהורג את האייל (ה"אלאן") מהיסי (דמות מרושעת בקאלוואלה) וחוטף את גורו, עליו להרוג את טואונלה, הברבור מממלכת המתים. על גדת הנהר הוא פוגש רועה צאן, חותך את לגזרים ומשליך אותם למים. לאם של למינקיינן נודע על מות בנה, ואז היא בעזרת מגרפה מאחדת מחדש את חלקי גופתו ומחייה אותה.
תוכן הקאלוואלה שיר אחרי שיר > המחזור השני על ויינמיינן

השירים ט"ז - כ"ה:
ויינמיינן מתחיל לבנות ספינה כדי להפליג בה לפוהיולה. לשם משימה זו הוא נזקק לנוסחאות מגיות אותן מחפש לשווא בארץ המתים, טואונלה. לבסוף הוא מגלה את נוסחאות הקסם בבטנו של ענק מת - הקוסם אנטרו ויפונן. אילמרינן מעודכן על ידי אחותו אניקי לגבי תוכניותיו של ויינמיינן ויוצא גם הוא למסע לפוהיולה. הבתולה מפוהיולה בוחרת באילמרינן, לאחר שהוא מילא את שלוש עבודות העל-טבעיות שנדרש לבצען: לחרוש שדה ששורץ נחשים, ללכוד את הדוב מטואוני ואת הזאב ממאנאלה, ולהצליח לתפוס את השטירל הגדול מן הנהר טואונלה. בעקבות זאת נושא אילמרינן את הבתולה מפוהיולה לאשה.
תוכן הקאלוואלה שיר אחרי שיר > המחזור השני על למינקיינן

שירים כ"ו - ל:
למינקיינן מתקומם על כי לא הוזמן לחתונה. הוא נוסע לפוהיולה והורג את בעל המקום. נאלץ משום כך לברוח ולהתחבא על אי. הוא משתעשע שם בחברת נשים נשואות, עד שבעליהם מגרשים אותו. בשובו, מוצא את ביתו מוצת באש וחוזר לפוהיולה כדי לנקום. אולם נאלץ לוותר.
תוכן הקאלוואלה שיר אחרי שיר > המחזור על קולרבו

שירים:ל"א - ל"ו:
בעקבות ריב אונטמו מנצח את אחיו קלרבו וטובח בכל המשפחה, פרט לאשה הרה שיולדת את קולרבו. אונטמו מוכר את קולרבו כעבד לאילמרינן. אשתו של אילמרינן משעבדת אותו כרועה פרות ומתעללת בו. פעם היא שולחת לחם שבתוכו אבן לקולרבו והוא שובר את סכינו בניסיון לחותכו. כדי לנקום בה, נותן קולרבו לעדר הפרות ללכת לאיבוד בתוך ביצה. במקומו, מביא להקת חיות פרא שטורפות את אשתו של אילמרינן. קולרבו נמלט מבית אילמרינן ומוצא את הוריו, אותם חשב למתים. קולרבו יוצא לאסוף מיסים ובדרך פוגש את אחותו, אותה הוא לא מזהה. קולרבו מפתה את אחותו ושוכב איתה. כשנודעה לאחותו על האמת היא משליכה את עצמה למפלי הנהר. קולרבו מגיע לביתו של אונטמו ומחפש דרך לנקום בו. רוצח שם את כולם וכשחוזר לבני ביתו, מוצא גם אותם מתים. אז הוא שם קץ לחייו.
תוכן הקאלוואלה שיר אחרי שיר > המחזור על אילמרינן

שירים ל"ז-ל"ח:
אילמרינן מבכה את מות אשתו ומייצר לעצמו אשה חדשה מזהב. אבל זאת נשארת קרה ואילמרינן דוחה אותה. הוא מתחיל לחזר לשווא אחרי בתו הקטנה של פוהיולה. הוא חוטף אותה. אך הצעירה בוגדת בו ואז אילמרינן הופך אותה לשחף. בשובו הבייתה הוא מספר לויינמיינן על השגשוג שהביא ה"סמפו" לאנשי פוהיולה.
תוכן הקאלוואלה שיר אחרי שיר > המחזור השלישי על ויינמיינן

שירים ל"ט - מ"ג:
ויינמיינן, אילמרינן ולמינקיינן נוסעים לפוהיולה כדי לגנוב את הסמפו. במהלך המסע ויינמיינן הורג זאב ים ענק ובונה מלסתו כלי נגינה בשם "קנטלה". צלילי הקנטלה מרדימים את תושבי פוהיולה ווינמיינן וחבריו גונבים את הסמפו ונמלטים. כשהתעורר, לוהי הופכת עצמה לנשר אימתני ויוצאת עם צבאה בעקבות הגנבים. הקנטלה הולך לאיבוד בתוך גלי הנהר והסמפו נשבר בעת הקרב: חלק ממנו שוקע אל קרקעית הים, בעוד חלק אחר נזרק אל הגדות ומביא שגשוג לפינלנד.
שירים מ"ד -מ"ט:
לוהי שולחת מחלות ומגפות המחריבות את קאלוואלה. היא מסתירה את הכוכבים וגונבת את האש, אותה ויינמיינן ואילמרינן מצליחים לתפוס בחזרה.
תוכן הקאלוואלה שיר אחרי שיר > המחזור על מאריאטה

השיר נ:
בשיר זה, שהוא הד לברית החדשה, מתוארת הבתולה מאריאטה - המזוהה עם הבתולה מרים - מתעברת מאכילת פרי יער (בשם Vaccinium vitis-idaea) ממשפחת החמוציות. התינוק שנולד ניחן בתבונה יוצאת דופן, והוא נידון למוות על ידי ויינמיינן אך ניצל מהמזימה. הילד מוכתר למלך קרליה. ויינמיינן מפליג למסע על ספינתו. האפוס מסתיים עם דברי המשורר.
הגיבורים > ויינמיינן

הגיבור הראשי של קאלוואלה הוא ויינמיינן, גיבור שמאניסטי בעל כוחות מגיים של שירה וצלילים, בדומה לאורפאוס. הוא בנה של אילמטר ותרם לבריאת האדמה כפי רואים אותה בימינו. רבים ממסעותיו דומים למסעות שמאניסטיים, כשהמפורסם שבהם היה ביקורו בתוך הבטן של הענק אנטרו ויפונן, בחיפוש אחרי שירי בניין הסירות.
ויינמיינן היה יוצר ומנגן בקנטלה, כלי מיתר פיני הדומה לציתר.
במרכזם של סיפורים רבים בפואמה עומדים נסיונותיו הכושלים של ויינמיינן למצוא אשה. אחותו של יוקאהיינן, אינו, הטביעה את עצמה במקום להינשא לו. ויינמיינן הוא הדמות המובילה של הקבוצה הגונבת את הסמפו מאנשי פוהיולה.
הגיבורים > אילמרינן

ספו אילמרינן הוא אומן עטור תהילה, בדומה לווילנד הנפח הגרמאני. ולדדלוס היווני. הוא יצר את הרקיע, את הסמפו וכלי כישוף אחרים המוזכרים בקאלוואלה. הוא גם החבר השני בקבוצה שגנבה את הסמפו.
בדומה לויינמיינן, גם על אילמרינן מספרים סיפורים רבים על חיפושיו אחרי אשה, עד שברגע מסוים יצר לעצמו אחת מזהב.
הגיבורים > למינקיינן

למינקיינן הוא אדם יפה-תואר, יהיר ומחזר בלתי נדלה אחרי נשים. הוא בנה של למפי (שמשמעות שמה "תאווה או מועדפת").
למינקיינן קשור קשר הדוק לאמו, המשיבה אותו לחיים אחרי שטבע בנהר טואונלה תוך כדי מרדף אחרי אשה נחשקת. חלק זה של קאלוואלה מזכיר את המיתוס של אוסיריס. למינקיינן הוא החבר השלישי בקבוצה ההגונבת את הסמפו מידי פוהיולה.
הגיבורים > אוקו

אוּקוֹ ("הזקן") (אנ') הוא אל השמיים והרעם, והאליל הראשי בין האלים המוזכרים בקאלוואלה. הוא שקול כנגד ת'ור או זאוס. לדעת ג'ון מרטין קרופורד ייתכן כי השם "אוקו" קשור למילה ההונגרית הקדומה ששימשה למוזג "זקן":"אג" (agg).
הגיבורים > יואוקהיינן

יוֹאוּקַהיינן הוא צעיר שפל ושחצן הקורא לויינמיינן להתחרות איתו בתחרות שירה שבה הוא מפסיד. בתמורה לחייו מבטיח יואוקהיינן לויינמיינן את אחותו הצעירה איינו. יואוקהיינן מנסה להתנקם בווינמיינן ולרצוח אותו בעזרת חץ וקשת אך מצליח להרוג רק את סוסו של ויינמיינן. מעשיו של יואוקהיינן מביאים את ויינמיינן להבטיח כי יבנה סמפו כגמול להצלתו על ידי לואוהי.
הגיבורים > לואוהי

לוֹאוּהי, היא גבירת הצפון, המלכה, ה"מטריארכית" השאמאניסטית של בני ארץ פוהיולה, יריבים של בני קאלוואלה. היא מביאה צרות רבות על קאלוואלה ועל אנשיה.
בשלב מסוים לואוהי מצילה את חיי ויינמיינן. יש לה בנות רבות אותן גיבורי קאלוואלה מנסים לפתות, לפעמים בהצלחה. לואוהי משחקת תפקיד מרכזי בקרב שנועד למנוע מגבורי קאלוואלה לגנוב בחזרה את הסמפו שבסופו של דבר נהרס. לואוהי היא מכשפה חזקה שכישוריה מקבילים לאלו של ויינמיינן עצמו.
הגיבורים > קולרבו

קולרבו הוא הבן הנקמן והמעורער נפשית של קאלרבו, דמות טרגית. בילדותו עבר התעללות ונמכר כעבד לאילמרינן. אשתו של אילמרינן משעבדת אותו ומתייחסת אליו ברוע לב ובסופו של דבר נרצחת על ידו. קולרבו הוא צעיר אובד דרך ומופרע. לעיתים קרובות הוא נתון להתפרצויות זעם בלתי נשלטות ובסוף מאבד את עצמו לדעת.
הגיבורים > מריאטה

מריאטה היא בתולה הצעירה של קאלוואלה. נכנסת להריון אחרי שאכלה את פירות צמח המרפא Vaccinium vitis-idaea. כשמקבלת צירים הוריה מגרשים אותה והיא יוצאת לדרך כדי לחפש סאונה וללדת. בהמרבה מקומות היא מגורשת אך לבסוף מוצאת מקום ביער ויולדת בן.
אופייה של מריאטה, כניסתה להריון וחיפושיה אחרי מקום ללדת, מציינים מעין אלגוריה לדמותה של הבתולה מרים ולהתנצרותה של פינלנד. בנה נידון למוות על ידי ויינמיינן בגלל לידתו מחוץ לנישואים, אך מצידו הצעיר מעניש את ויינמיינן ולבסוף הוא מוכתר כמלך קרליה. זה מעורר את כעסו של ויינמיינן, הנוטש את קאלוואלה ומוריש לקאולוואלה את שיריו ולאנשיה את כלי הקנטלה שלו.
השפעות ה"קאולוואלה" על התרבות > מוזיקה > מוזיקה קלאסית

המוזיקה הוא התחום ששאבה מהאופס קאלוואלה את ההשפעה העשירה ביותר
1860 - פיליפ פון שאנץ היה המוזיקאי הראשון שקיבל השראה מקאלוואלה. הוא הלחין את הפתיחה "קולרבו" שבוצעה בבכורה ביום פתיחת הבניין החדש של תיאטריון בהלסינקי בנובמבר 1860.
בעקבות פון שאנץ הולחנו יצירות תזמורתיות נוספות כמו ,,מארש האבל של קולרבו" (1880) והפואמה הסימפונית " איינו" (1885) מאת רוברט קאיאנוס. יש אומרים ש"איינו" משכה את סקרנותו של יאן סיבליוס לחקור את אוצרות קאלוואלה
1890 - קרל מילר-ברגהאוס הלחין את האופרה "הקאלוואיינן בפוהיולה", האופרה הראשונה שהתבססה באופן חופשי על קאלוואלה. אולם יצירה זו לא בוצעה לעולם.
יאן סיבליוס השתמש רבות בנושאים מתוך "קאלוואלה":
Venematka (המסע בסירה) אופוס 18 (מתוך שש יצירות מקהלתיות) מס. 3 מבוסס על שש עשרה השורות הראשונות של הרונו 40 של קאלוואלה
Kullervo קולרבו" (1892), פואמה סימפונית לסופרן, בריטון, מקהלה ותזמורת - הולחנה אחרי מסע שערך סיבליוס בקרליה.
סוויטת למינקיינן (ארבע אגדות מתוך קאלוואלה) אופוס 22, כוללת את Tuonelan joutsen "הברבור מטואונלה" - פואמה סימפונית (1895)
הפואמה הסימפונית "הנערה מפוהיולה" (1906)
הפואמה הסימפונית "טפיולה" (1926)
"יקרימארסי" (מארש הצייד) למלים מאת הסופר ואיש הצבא הייקי נורמיו. שיר הלכת הושר על הפסקה Me nousemme kostona Kullervon (נקום וננקום כמו קולרבו)
מלחינים אחרים ששאבו השראה מ"קאלוואלה":
לוי מדטויה - הפואמה הסימפונית Kullervo "קולרבו" אופוס 15 (1913)
האופרות של איינויוהני ראוטאווארה
אונו קלאמי
טאונו מרטינן - יצירות לתזמורת:
אאוליס סאלינן
וליו טורמיס, מלחין אסטוני,
השפעות ה"קאולוואלה" על התרבות > מוזיקת רוק

להקת המטאל הפינית "אמורפיס" הוציאה לאורמספר אלבומים המבוססים על טקסטים מ"קאלוואלה":
גם להקות הפולק מטאל הפיניות Ensiferum ו-Turisas שואלים נושאים מקאלוואלה.
תרגומים לעברית

שאול טשרניחובסקי התוודע לקאלוואלה בעת שהותו בפינלנד בחופשות בשנים 1912-1911. כיוון שלא ידע פינית הוא קרא את התרגום לרוסית של לאוניד בלסקיי (רו') ועל פיו החל את התרגום לעברית. ב-1923 הוא עבר לברלין ושם השלים את התרגום ב-1924. שירים וקטעים בודדים מהאפוס התפרסמו בתרגומו לעברית בעיתונים ובכתבי עת של התקופה עוד קודם לכן, אך חלפו שש שנים בטרם נמצא מימון להוצאת המהדורה העברית הכוללת של האפוס, עד אשר איש העסקים הפיני דוד מורדוך (פי') התלהב מהרעיון ומימן את הוצאת הספר ב-1930 בברלין בהוצאת ועד היובל. ב-1945 כתבה החוקרת הפינית, איינו הנטין, מיוצרות האוסף העברי בספרייה הלאומית של פינלנד, כי התוצאה הייתה ""קיצור של קיצור": בתרגום טשרניחובסקי יש 29 פרקים (אצל בלסקיי יש 50 פרקים), שירי איינו חסרים לחלוטין, כמו גם נקמתו ומותו של קולרבו. שירים 22–23 הושמטו. אולם האירועים המרכזיים וסיפורי הגיבורים של הקאלוואלה מועברים לקוראי העברית.". בביקור שערך טשרניחובסקי בפינלנד ב-1935, לרגל חגיגות 100 שנה לכינוס וחתימת הקאלוואלה, שאליו הוזמן יחד עם כל מתרגמי האפוס לשפות השונות, הוא אמר: "אני שמח שהתאפשר לי להעביר את השירים המקסימים של אומה בוראת מיתוסים לעם יוצר מיתוסים אחר, הלא הוא עם יהודה, לשתול את פרחי הפלא של ארץ אלף האגמים על המצע הסלעי של ארץ השמש הזוהרת." טשרניחובסקי זכה מפינלנד לתואר קצין במסדר החבצלת הלבנה (אנ').
ב-1964 יצא תרגום מחודש לעברית, בתרגומה של שרה טוביה - "קאלוואלה, ארץ הגיבורים" בהוצאת מחברות לספרות.
לקריאה נוספת

נורית גוברין, "שר בשירים בלב היער" — שאול טשרניחובסקי ותרגום הקלוולה. עם וספר, חוברת ט', חורף תשנ"ה 1995, עמ' 118-103
הערות שוליים

1 2 3  Kalevala maailmalla Saul Tschernikovsky, 1930 (בפינית)
↑  עפר גביש-אירועי זמר, שושנת פלאים ברוכת אל, סיפורי שיר, באתר עפר גביש - אירועי זמר
↑  רשימות ביבליוגרפיות - "מולדת" ירחון לבני הנעורים, הצפירה, 3 בינואר 1913
↑  , אתר הספרייה הלאומית של פינלנד
↑  שאול צ'רניכובסקי–אורח הממשלה הפינית, הארץ, 25 במרץ 1935
1 2  מרדכי אבישי, אפוס עתיק בניסוח עברי חדש, למרחב, 22 במאי 1964
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263421505171  BnF: cb120088268 (data)  GND: 4029297-6  LCCN: n79056738  NKC: unn2006374987  SUDOC: 028205987  VIAF: 183875184   WorldCat (עם VIAF): 183875184 
ה"טריפטיך של אינו" המאייר את השירים הראשונים של קאלוואלה - ציור מאת אקסלי גאלן-קאללה, 1891 - המפגש בין איינו ובין ויינמיינן הקשיש, מרדפו אחריה, וסצנת הטביעה של איינו
אמו של למיקיינן לצד גופת בנה, הציור "אמו של למינקיינן" מאת גאלן-קאללה, 1892
קולרבו נשבע להתנקם באשתו של אילמרינן, בציור "קללתו של קולרבו", מאת גאלן-קאללה משנת 1899
מיכאיל סדוביאנו

| --- | --- |

 לידה:  5 בנובמבר 1880 פשקאן, חבל מולדובה, רומניה (הנסיכויות הרומניות המאוחדות) 
 פטירה:  19 באוקטובר 1961 (בגיל 80) ונטור-ניאמץ, חבל מולדובה, רומניה ("הרפובליקה העממית הרומנית") 
 מדינה:  רומניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות בלו 
 שם עט:  M. S. Cobuz 
 שפות היצירה:  רומנית 
 יצירות בולטות:  הגרזן 
 תקופת הפעילות:  מ-1900 
 הושפע מ:  אונורה דה בלזק, יון לוקה קאראג'אלה, אמיל זולא 
 צאצאים:  Profira Sadoveanu, Paul-Mihu Sadovean 
 פרסים והוקרה:  פרס לנין לשלום  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת יאשי 
 חתימה:   
 
מיכאיל סדוביאנו (ברומנית: Mihail Sadoveanu, ‏ 5 בנובמבר 1880 - 19 באוקטובר 1961) היה סופר, פובליציסט ופוליטיקאי רומני, אחד מכותבי הפרוזה החשובים והפוריים של רומניה במחצית הראשונה של המאה ה-20. אמן תאורי הטבע ושל הכתיבה בנושאים היסטוריים, יצירתו ידעה כמה מגמות בהתאם לזרמים הספרותיים שהשפיעו עליו:
הזרם ה"סמנטוריסטי" (לפי כתב העת הספרותי "סמנטורול" - "הזורע") שבא לידי ביטוי בספוריו ובנובלות הראשונים. השלב הריאליסטי בהשפעת הזרם הפופורניזם שהוביל העיתון "ויאצה רומניאסקה". השלב המיתי-סימבולי בתקופה שבין מלחמות העולם ובחלק מיצירותיו בסוף חייו, והכתיבה הריאליסט-סוציאליסטית שהסופר אימץ בהשפעת המדיניות שנכפתה בתרבות המדינה בימי הדיקטטורה הקומוניסטית.
בתקופת הממלכה הרומנית סדוביאנו היה חבר האקדמיה הרומנית החל משנת 1921 ונבחר לזמן- מה כסנאטור ובין השנים 1931–1932 אף כיהן כיושב ראש הסנאט. כמו כן נמנה עם מנהיגי הבונים החופשיים בארצו.
בתקופת הרפובליקה העממית הרומנית כיהן, יחד עם עוד ארבעה אישים, בנשיאות (פרזידיום) הקולקטיבית של האספה הלאומית הגדולה של רומניה (הפרלמנט) - בין דצמבר 1947-אפריל 1948, לאחר מכן כסגן יושב ראש הנשיאות של האספה. מתוקף תפקידו זה, שימש בשנת 1958, כראש המדינה הזמני למשך מספר ימים, אחרי מותו של פטרו גרוזה.
רקע משפחתי ושנות ילדותו ולימודיו

מיכאיל סדוביאנו נולד בשנת 1880 בעיירה פשקאן (Paşcani) שבצפונו של חבל מולדובה ברומניה, כבנו של עורך הדין אלכסנדרו סדוביאנו, יליד אולטניה ושל פרופירה אורסאקי, בת למשפחת איכרים (ממעמד איכרים הקרויים "רזש") ורועי צאן מולדַבים. שם משפחת האב, סדוביאנו, אומץ בסביבות שנת 1891 לפי כפר המקור - סאדובה - מאולטניה. המוצא של הסופר, על הניגוד שבין הזהויות האזוריות והחברתיות, היווה, לדעת המבקר וההיסטוריון טודור ויאנו הסבר לפתיחותו אל ה"האוניברסליות הרומנית", אם כי, לאורך כל הקריירה שלו, סדוביאנו הרגיש קשור במיוחד לשורשיו המולדביים.
לסופר היו שני אחים. אחד מהם - אלכסנדרו, שהתחתן עם מבקרת הספרות איזבלה מורצון, הידועה כסדוביאנו-אוואן (בת דודה של הפעיל הסוציאליסטי הרומני וסילה מורצון). האח השני, וואסילה, היה אגרונום.
מיכאיל סדוביאנו למד החל משנת 1887 בבית הספר העממי בעיירת הולדתו, פשקאן. מורו האהוד ביותר, בשם בוסויוק (שם משפחה שמובנו ברומנית "ריחן") שימש מאוחר יותר השראה לדמות המורה הקרוי "האדון טרנדפיר" מהסיפור בעל אותו שם ("טרנדפיר" ברומנית הוא ורד).
בשעות הפנאי בילה בטיולים ברגל באזור הציורי בו נולד, עסק בציד או בדיג והביט בסקרנות בטבע. את החופשות נהג לבלות בכפר שבו נולדה אמו, ורשן (Verşeni). הכיר את חיי האיכרים והמבקרים סבורים[דרוש מקור] שדעתם ויחסם אל השלטון השפיעו על עיצוב השקפותיו החברתיות.
את לימודי התיכון עשה מיכאיל סדוביאנו בגימנסיה "אלקו אלכסנדרו דוניץ'" בעיר פלטיצ'ן. בגיל 16 גמלה בלבו תוכנית, שלבסוף לא יצאה לפועל, לכתוב יחד עם חבר ללימודים מונוגרפיה על השליט שטפן הגדול, אחד מגיבוריו הלאומיים של העם הרומני והדמות ההיסטורית הנערצת ביותר בחבל מולדובה. מאוחר יותר בחייו סדוביאנו הגשים את משאלתו זו כאשר הרומן ההיסטורי שכתב: "האחים ז'דר" הוקדש לתקופת שלטונו של שטפאן.
סדוביאנו המשיך לימודיו בתיכון ה"נציונל" (לאומי) ביאשי ולאחר מכן נסע לבוקרשט ללימודי משפטים באוניברסיטה.
רקע משפחתי ושנות ילדותו ולימודיו > התחלותיו הספרותיות

פרסם לראשונה בגיל 17, בשנת 1897, בכתב העת הסאטירי "דראקו" ("השד") שהופיע בבוקרשט. היה זו סיפור קצר שנקרא "העלמה מ. מפלטיצ'ן" ונשלח תחת שם העט "מיכאי מפשקאן". בשנת 1898 התחיל לכתוב בעיתון "ויאצה נואה" (החיים החדשים) של אוביד דנסושיאנו לצידם של סופרים צעירים כמו גאלה גאלקטיון, נ.ד. קוצ'ה וטודור ארגזי.
עזב את "ויאצה נואה" בגלל אי שביעות רצון מהמגמה הסימבוליסטית של כתב העת ושל עורכו.
שלח בהמשך יצירות קצרות לכתבי עת לא-סימבוליסטים כמו "אופיניה" ("הדעה") ו"פג'ין ליטרארה" ("דפי ספרות"). במקביל ייסד עיתון ספרות משלו, קצר-ימים, הידוע לחוקרים בשם "אורורה" (השחר) או "לוּמיה" ("העולם").
.
שנות ה-1910 ותקופת מלחמת העולם הראשונה

בשנת 1908 קמה חברת הסופרים הרומנים מיוזמתם של המשוררים צ'ינצ'ינאט פאבלסקו ודימיטריה אנגל. סדוביאנו נבחר ליושב ראש שלה בספטמבר 1909. באותו זמן סדוביאנו ביקר במפגשי המשכילים בבית הקפה "קיבלר" בבוקרשט וחבר לאנגל, ליוסיף ולאמיל גרליאנו והקימו יחדיו את הירחון "קומפנה" (מילה שמשמעותה "מטוטלת של באר") שכוונה נגד האקלקטיזם של המבקר אוביד דנסושיאנו ונגד אסכולה "ז'ונימיה".
ב 1910 פרסם בהוצאת "מינרווה" קבצים נוספים של סיפורים: "סיפורי ערב" (Povestiri de seară), "ג'נובבה מברבאנט" וגם חוברת תחת הכותרת " איך נוכל לצאת מדלות ולזכות באדמה".
באותה שנה סדוביאנו התמנה למנהל התיאטרון הלאומי בבירת חבל מולדובה, יאשי, ונשאר בתפקיד זה עד 1919. התפטר בנובמבר 1911 מראשות חברת הסופרים ומקומו נתפס על ידי אמיל גרליאנו. המשיך עם זאת להיות חבר בהנהגתה.
פרוץ מלחמת הבלקן השנייה בין רומניה ובין בולגריה ב 1913 גרמה לגיוסו כסובלטננט (סגן משנה) לגדוד 15 רגלים "רזבּוייֶן" שהוצב בפלטיצ'ן ואחר כך בין 23 ביוני-31 באוגוסט השתתף בקרבות בבולגריה.
בשנים 1914–1915 רומניה נותרה עדיין נייטרלית במלחמת העולם הראשונה וסדוביאנו יכול היה עדיין להתפנות בשקט לכתיבה ולסיורים ספרותיים יחד עם ידידים כמו המשורר וההומוריסט ג'ורג'ה טופרצ'אנו.
בהתחלה התלהב מכניסת רומניה למלחמה לצד מעצמות "ההסכמה" (ה"אנטאנט" או ההסכמה הלבבית) אבל הניסיון הצבאי החוזר וודאי השתלשלות הדברים בחזיתות לא גרמו לו נחת. גויס כלטננט במילואים במשרד לצנזורה הצבאית ונדרש לערוך עיתון לחיילים בשם România - organ al apărării naţionale ("רומניה - ביטאון להגנה לאומית") שבו השתתפו כמה מחשובי הסופרים - וולחוצה, אוקטביאן גוגה, לוצ'יאן בלאגה ואחרים. חלק מהחומר שפרסם בעיתון זה נקבץ בקבצים "דפים מדממים" File însângerate ‏ (1917). מאוחר יותר פרסם את הספרים "עלים בסערה" (Frunze în furtună), הרחוב לפושניאנו (1932) ו"רכבת הרפאים" (Trenul fantomă). הלך לחזית ונשאר במולדובה, השטח החופשי היחיד שנשאר בשנים 1917–1918 מהממלכה הרומנית שנכבשה על ידי הצבא הגרמני.
אחרי כהונה נוספת קצרה בראש חברת הסופרים, בשנת 1919 ניסה את מזלו יחד עם טופרצ'אנו (שהשתחרר מהשבי הבולגרי) ופתח ביאשי, כתב עת והוצאה לאור משל עצמם - "אֶנסֶמנֶר ליטרארֶה" Însemnări literare (רישומים ספרותיים). בהוצאה זו פרסם את קובץ הנובלות "צללים" Umbre ואת החוברת "לזכרו של קריאנגה" (מוקדשת לגדול מספרי הסיפורים של חבל מולדובה במאה ה־19 - יון קריאנגה
עם המשכיל השמאלני וסילה מורצון עם ארתור גורוביי הקים מגזין נוסף לספרות - "רבאשול פופורולוי" ("איגרת העם"). ניסיונות אלה לא האריכו ימים. בתקופה זו סדוביאנו קנה ביאשי, על גבעת הקופואו, את הווילה " מון רפו" ("Mon repos") הידועה גם כ"הבית עם צריח", שהשתייכה בעבר למדינאי מיכאיל קוגלניצ'אנו ולבנקאי והנדבן היהודי יעקב נוישוץ. בבית זה התארח בימי המלחמה המלחין ג'ורג'ה אנסקו.
שנות ה-1920

בהוצאת לוצ'אפרול פרסם את הקובץ Priveghiuri (ביקורי ניחומים). גיל 41, בשנת 1921 בתור הכרה למקומו בספרות הרומנית נבחר לאקדמיה הרומנית. את נאום הקבלה לאקדמיה בשנת 1923 הקדיש לפולקלור הרומני, ובמיוחד לשירה הפולקלורית. באותה תקופה חידש את קשריו עם החוג של "ויאצה רומניאסקה" של איבראיליאנו, והתחיל לפרסם בכתב העת זה קטעי נובלות שלחלק מהן הופיעו לאחר מכן בבית ההוצאה לאור של העיתון. ביתו הפך למוקד מפגשים של דמויות משפיעות של עולם הספרות כמו ג'ורג'ה טופרצ'אנו, גאלא גלקטיון, אוטיליה קזימיר, יונל ופסטורל תאודוריאנו, ד.ד. פטרשקאנו והמנצח סרג'יו צ'ליבידאקה. עם מקורביו נמנו משורר וסופר סוציאליסטי בשם יואן שאת יצירותיו ניסה לקדם, האריסטוקרט וכותב הזכרונות גאורגה ז'ורגיה-נגרילשט ומחבר סאטירי בשם ראדו קוסמין.
חרף בעיות בריאות, המשיך במנהגו לטייל ברחבי רומניה, ובעיקר לבקר מקומות אהובים עליו שנתנו לו השראה ליצירותיו: המנזרים אגפיה ווראטק ומצודת ניאמץ. אחרי שנת 1923 יחד עם טופרצ'אנו, המשורר דמוסטנה בוטז ועמיתים אחרים מהחוג של "יואצה רומניאסקה", יצא למסעות ציד רבים. אחד הנופים שהקסים אותו במיוחד, בעת טיול בשנת 1927 היה אזור ארייֶש בטרנסילבניה. בשנת 1926 ייצג סדוביאנו, יחד עם ליביו רבריאנו, את חברת הסופרים הרומנים בכנס סופרים בברלין. כעבור שנה נסע שוב לחו"ל ברכבת "אוריינט אקספרס" עד להולנד.
הפופולריות שלו כסופר הלכה וגדלה, עם פרסום שלוש מיצירותיו הכי מוכרות:
הנובלה "שטה טחנה על הסירט" (1925) (Venea o moară pe Siret), והרומנים "מזל סרטן" Zodia cancerului ‏ (1929), ו"הגרזן" Baltagul ‏ (1930). בשנת 1928 ראה אור הקובץ הקלאסי "החאן של אנקוצה" Hanul Ancuței שבו שילב במיומנות כתיבה אפית ולירית. התעניין גם בנושא הוראה השפה והספרות הרומנית ויחד עם טופרצ'אנו ועם המורה ט.ק. סטאן, כתב מספר ספרי לימוד. יום הולדתו ה 50 בשנת 1930 נחגג ברמה כלל-ארצית.
אחרי תקופה של לבטים, הצטרף סדוביאנו בשנת 1926 ל"מפלגת העם" שאחד מפעיליה הבולטים היה ידידו הטרנסילבני המשורר אוקטביאן גוגה. אחר כך הצטרף למפלגה שהקים גוגה עצמו - "המפלגה הלאומית אגרארית". בבחירות הכלליות בשנת 1927 סדוביאנו נבחר לפרלמנט כנציג של המחוז ביהור בטרנסילבניה ובבחריות משנת 1931 זכה למקום בסנאט הממלכה
מטעם המחוז יאש. כיהן לפרק זמן כיושב ראש הסנאט - בימי הממשלה של ניקולאיה יורגה.
בשלב מסוים הצטרף למפלגה הלאומית-ליברלית-הסיעה ברטיאנו הימנית שהייתה באופוזיציה מול מפלגת האם הלאומית ליברלית.
מגמת הסופר הייתה משנות ה-20–30 יותר ליברלית
וכתב מאמרים לעיתון בעל השקפה דמוקרטית-שמאלית "אדברול" Adevărul ("האמת").
בראש הבונים החופשים

נמנה עם חוגים של בונים חופשיים בעלי השקפה מתקדמת ועלה בהדרגה בהיררכיה של התנועה.
בהתחלה נבחר לראש (ה venerabil) לשכת "דימיטריה קנטמיר" ביאש (1927–1930) ובשנת 1932 נבחר
בראש הלשכה "מולדובה" ביאש. בין השנים 1930–1935 היה סגן מגיסטר גדול, אחר כך פרו-מגיסטר גדול ולבסוף מגיסטר גדול של "הלשכה הלאומית הגדולה של רומניה" Marea Lojă Naţională din România ומגיסטר גדול של האיחוד הלאומי של לשכות הבנוים החופשים במקום הנסיך ג'ורג'ה ולנטין ביבסקו.
למשך כמה שנים נאלץ להתמודד עם פילוג באיחוד והצליח לגבור על שתי הסיעות המורדות - זו של ביבסקו והאחרת של יואן פאנגאל, מבלי להשיג את ההכרה של ה"גארן אוריאן דה פראנס".
בשנת 1934 הוכר לבסוף כמגיסטר גדול של איחוד הבונים החופשים הרומנים שכלל את כל הלשכות.
שנות ה-1930 המאוחרות

בשנת 1936, החל מחודש ינואר, יחד עם ג'ורג'ה טופרצ'אנו, מיכאי קודריאנו וד"ר גריגורה ט. ופופה, את הירחון "אנסמנר יֶשֶנֶה" Însemnări ieșene (רישומים מיאשי). בכתב עת זה כתב סדוביאנו הספד נוגע ללב אחרי מותו של גאראבט איבראיליאנו.
המשיך לפרסם יצירות חדשות בקביעות. בשנת 1935 ראה אור הכרך הראשון של הרומן ההיסטורי האפי שלו "האחים ז'דר" Fraţii Jder. הסכים לכהן כיושב ראש לשם כבוד של העיתון אדברול ושל יומון הבוקר "דימיניאצה" Dimineaţa. שני עיתונים אלה נחשבו על ידי הימין שופר של השמאל ושל היהודים.
בשורה של מאמרים סדוביאנו הדף את התקפות התקשורת הפאשיסטית. הלגיונרים שרפו את ספריו בפומבי. סופרים ואנשי אקדמיה רבים - ביניהם ליביו רבריאנו, שרבאן צ'וקולסקו, פטרו גרוזה, אאוג'ן לובינסקו, ויקטור אפטימיו, גם טופרצ'אנו ממיטת חוליו בבית חולים - הביעו סולידריות איתו. בספטמבר 1937 באות הזדהות, אוניברסיטת יאש העניקה לסדוביאנו את התואר דוקטור לשם כבוד.
הסופר התחיל להתרחק מהזירה הפוליטית אך תמך במידת מה במלך קרול השני ובחזית התחיה הלאומית שלו כשאלו ניסו למנוע את ההשתלטות התנועה הלגיונרית על דעת הקהל והשלטון. בימי הדיקטטורה המלכותית, התמנה על ידי קרול השני כחבר בסנאט המצומצם.
באותה תקופה, בשנת 1940 הוצאת הקרנות המלכותיים Editura Fundaţiilor Regale פרסמה את הכרך הראשון של אוסף יצירותיו Opere.
תקופת הדיקטטורה הפאשיסטית-צבאית

אחרי שרומניה הפכה למדינה לאומית-לגיונרית הוריד הסופר את הפרופיל. אחרי שהמרשל אנטונסקו דיכא את מרד הלגיונרים וגרש אותם מהנהגת המדינה, סדוביאנו חידש את הופעותיו הפומביות, תוך הימנעות מהתבטאויות פוליטיות והרצה על סוגיות תרבות ברדיו הרומני. אחרי שפרסם את חלקו האחרון של הרומן "האחים ז'דר" נסוג שוב לאחוזתו באזור ארייֶש שבה בנה בית קיץ וכנסייה.
כתב בתקופה הזאת את "סיפורים מבראדו סטרמב"
Povestirile de la Bradu Strâmb. בגיל 60 פגש עיתונאית פמיניסטית צעירה, ולריה מיטרו והתחתן איתה אחרי חיזור קצר.
ב-23 באוגוסט 1944 המלך מיכאי הדיח ועצר את המרשל אנטונסקו. רומניה ביטלה עקב כך את בריתה עם גרמניה הנאצית וצבאה הצטרף לצבא הסובייטי במאבק נגד בת הברית לשעבר.
בנו של הסופר, פאול מיכו סדוביאנו נפל בקרבות לשחרור טרנסילבניה ב-22 בספטמבר 1944.
אחרי החזרת החוקה הדמוקרטית, סדוביאנו הציג שוב מועמדותו לראשות איגוד הסופרים אבל הובס על ידי הסופר ויקטור אפטימיו,
אף הוא פעיל בחוגי הבונים החופשים.
באותה שנה האקדמיה הרומנית חגגה בכינוס מיוחד את מלאת 40 שנה לקריירה של סדוביאנו כסופר. את הנאום המרכזי בישיבה זו נאם המבקר וההיסטוריון של הספרות טודור ויאנו.
צאצאיו

כאמור לסופר היו 11 ילדים - 3 בנות - דספינה, תאודורה ופרופירה, ו8 בנים.
פרופירה סדוביאנו הייתה לימים סופרת ומשוררת. אחד מבניו - דימיטריה סדוביאנו - היה צייר, בעוד בן הזקונים פאול מיכו סדוביאנו (1920–1944) חיבר רומן שפורסם לאחר מותו
"כמו פרח השדה".