stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1816
רקע

ארבע השנים הקודמות נשלטו על ידי מלחמת 1812. למרות שהיא לא הסתיימה בניצחון, השלום סיפק מאוד את האנשים האמריקנים, והדמוקרטים-רפובליקנים קיבלו את הקרדיט על המשכו. הפדרליסטים הוקעו בגלל התנגדותם למלחמה ובגלל ועידת הרטפורד, שביססה את ההתנגדות למלחמה בניו אינגלנד. יותר מכך, הנשיא מדיסון אימץ עקרונות פדרליסטיים כמו בנק לאומי ומכסי מגן, מה שנתן לפדרליסטים מעט מאוד נושאים לעשות עליהם קמפיין.
מועמדים > המועמדים הדמוקרטים-רפובליקנים

ג'יימס מונרו, מזכיר המדינה מווירג'יניה
מועמדים > המועמדים הדמוקרטים-רפובליקנים > פרשו לפני האספה

סיימון שניידר, מושל פנסילבניה
דניאל טומפקינס, מושל ניו יורק
מועמדים > המועמדים הדמוקרטים-רפובליקנים > סירבו לרוץ

יושב ראש בית הנבחרים הנרי קליי מקנטקי
הסנאטור אנדרו ג'קסון מטנסי
מונרו היה המועמד המועדף על הנשיא לשעבר תומאס ג'פרסון ועל הנשיא היוצא, מדיסון. אולם מונרו נאלץ להתמודד עם התנגדות מצד מזכיר המלחמה, ויליאם קרופורד מג'ורג'יה. בנוסף לכך הייתה תחושה, בעיקר בניו יורק, שהגיע הזמן לבחור נשיא שאינו מווירג'יניה (מלבד ג'ון אדמס, כל הנשיאים באו מווירג'יניה). אולם הרקורד הציבורי של מונרו הפך אותו למועמד מוביל. קרופורד מעולם לא הכריז שיתמודד, כי האמין שהיה לו מעט מאוד סיכוי מול מונרו ולא רצה שמונרו לא ימנה אותו לתפקיד בקבינט. עדיין, תומכיו של קרופורד היו אתגר רציני.
הוועידה הדמוקרטית-רפובליקנית במרץ 1816 העמידה את מונרו כמועמד לנשיאות ואת המושל דניאל טומפקינס לסגנות-הנשיאות. מונרו קיבל 65 קולות לעומת 54 לקרופורד.
מועמדים > המועמדים הפדרליסטים

רופוס קינג, סנאטור מטעם ניו יורק
הוועידה הפדרליסטית אפילו לא טרחה לעשות הגשת מועמדות מעשית, למרות שרבים מהפדרליסטים תמכו ברופוס קינג, שנוצח פעמיים לפני כן כמועמד הפדרליסטי לסגנות-הנשיאות. ג'ון א. האוורד ממרילנד היה המועמד הפדרליסטי לסגנות הנשיאות.
בחירות כלליות > סכסוך על אינדיאנה

ב-12 בפברואר 1817, בית הנבחרים והסנאט נפגשו כדי לספור את הקולות. הספירה הלכה חלק עד שהגיע תורה של אינדיאנה לתת את קולותיה. ג'ון טיילור, נציג ניו יורק, התנגד לספירת קולותיה של אינדיאנה. הוא טען שהקונגרס הכיר בהצטרפותה של אינדיאנה לאיחוד ב-11 בדצמבר 1816, בעוד שהקולות נספרו ב-4 בדצמבר. לכן, אינדיאנה הייתה רק טריטוריה בזמן הבחירות ולא מדינה. נציגים אחרים טענו שהחלטת הקונגרס הייתה פורמלית בלבד, ושאינדיאנה הצטרפה לאיחוד כבר כשיצרה ממשלה וחוקה ב-29 ביוני. הם טענו שלאינדיאנה יש נציגים בבית הנבחרים והסנאט, דבר שלא יכול היה להיות אם אינדיאנה לא הייתה מדינה בזמן בחירתם. הוחלט לדחות את ספירת הקולות, החלטה שאושרה פה אחד.
בחירות כלליות > תוצאות

לאחר ספירת הקולות, התברר שמונרו ניצח בכל 19 המדינות פרט לשלוש. קינג היה בטוח שניצחונו של מונרו היה בלתי נמנע, ולא ניהל מסע בחירות באופן רציני.
כל אחת משלוש המדינות שקינג זכה בהן הצביעה למועמד אחר לסגנות הנשיאות. מסצ'וסטס הצביעה להאוורד, דלאוור בחרה ברוברט ג'. הרפר, וקונטיקט התפצלה בין גיימס רוס לג'ון מארשל.
מרילנד לא בחרה באלקטורים שלה כמקשה אחת. היא חילקה את עצמה למחוזות, וכל מחוז בחר באלקטור אחד. שלושה מתוך אחד-עשר מחוזות שלחו נציגים פדרליסטים, אולם הם לא הצביעו לקינג או לפדרליסטים, אלא נמנעו במחאה, וכך מונרו קיבל את כל האלקטורים ממרילנד.
האלקטורים הצביעו כמפורט להלן בטבלה:
| המועמד לנשיאות | מדינה | מפלגה | מספר קולות האלקטורים שקיבל |
| --- | --- | --- | --- |
| ג'יימס מונרו | וירג'יניה | דמוקרטית-רפובליקנית | 183 |
| רופוס קינג | ניו יורק | פדרליסטית | 34 |
בחירות כלליות > בחירת האלקטורים לפי מדינות

| אופן בחירת האלקטורים | המדינות שבהן התקיים |
| --- | --- |
כל מדינה מחולקת למחוזות, ונבחר אלקטור אחד לכל מחוז על ידי בוחרי המחוז: קנטקי, מרילנד, טנסי
כל אלקטור נבחר על ידי בחירות כלליות: ניו המפשיר, ניו ג'רזי, צפון קרולינה, אוהיו, פנסילבניה, רוד איילנד, וירג'יניה
האלקטורים ממונים על ידי בית המחוקקים של המדינה: קונטיקט, דלאוור, ג'ורג'יה, אינדיאנה, לואיזיאנה, מסצ'וסטס, ניו יורק, דרום קרולינה, ורמונט.
אלכסנדר סטוב

קאי-גוראן אלכסנדר סטוב (בפינית: Cai-Göran Alexander Stubb; נולד ב-1 באפריל 1968) הוא פוליטיקאי פיני, מנהיג מפלגת הקואליציה הלאומית בפינלנד מאז 2014. בשנים 2014–2015 כיהן כראש הממשלה ה-43 של פינלנד. ב-2024 נבחר לנשיא פינלנד ה-13.
בין השנים 2004–2008 כיהן סטוב כחבר הפרלמנט האירופי, בין 2008–2011 כשר החוץ של פינלנד, ומ-2011 עד 2014 כשר לענייני אירופה ולסחר חוץ. ביוני 2014 התמנה לראשות ממשלת פינלנד בהצבעה שנערכה בפרלמנט, לאחר התפטרותו של ראש הממשלה הקודם יורקי קאטאינן, אך באפריל 2015 הפסיד בבחירות, שהתנהלו על רקע המצב הכלכלי הקשה בפינלנד, ליריבו יוהה סיפילה מן המרכז, ומפלגתו "הקואליציה הלאומית" הפכה למפלגה השלישית בגודלה עם 37 מושבים בלבד בפרלמנט הפיני.
ויליאם ה. ה. רוס

ויליאם הנרי הריסון רוס (באנגלית: William Henry Harrison Ross;‏ 2 ביוני 1814 –  30 ביוני 1887) היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל דלאוור ה-37 בשנים 1851–1855.
ראשית חייו

ויליאם רוס נולד בעיר לאורל שבדלאוור, כבנם של קיילב ולטישה לופלנד רוס. הוא למד באקדמיית לאורל ובהמשך עבר ללמוד באקדמיית קלרמונט שבפנסילבניה. למשפחת רוס היו אינטרסים עסקיים רבים, ורוס הצטרף אליהם כאשר החל לגדל אפרסקים על קרקעות המשפחה. כמו אביו, הוא היה בהמשך מנהל בנק החוואים של דלאוור. ב-1840 נשא רוס לאישה את אמלין הול, ולשניים נולדו עשרה ילדים.
קריירה פוליטית

בשנים, 1844, 1848, 1856 ו-1860 היה רוס נציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית. ניסיונו היחידי להיבחר למשרה ציבורית היה ב-1850, כאשר הוא התמודד על משרת מושל דלאוור מול נציג מפלגת האיסור, תומאס לוקווד, שהיה יריבו המרכזי במערכת הבחירות, מאחר שלא התמודד בהן אף נציג משמעותי של המפלגה הוויגית. במערכת בחירות זו התמודד על המושב של דלאוור בבית הנבחרים של ארצות הברית ג'ורג' ר. רידל, ולשניים הייתה סיסמת בחירות משותפת, "רוס, רידל ורפורמה". השניים ניצחו בבחירות, ורוס כיהן כמושל מ-21 בינואר 1851, ועד 14 בינואר 1855. בגיל 36 הוא היה האדם הצעיר ביותר שנבחר למשרת מושל דלאוור (חמש שנים קודם לכן הושבע ויליאם טמפל שהיה צעיר יותר, אך הוא החליף מושל שנפטר מתוקף היותו יושב ראש בית הנבחרים של דלאוור ולא נבחר בבחירות).
ב-1852 יצאה סוף סוף לדרך עבודת הסלילה של מסילת הברזל של דלאוור. ההכנות החלו כאשר הוקמה החברה ב-1836 ולבסוף גויסו הכספים למימון הבנייה. באותה תקופה נשקלה ברצינות קבלת רפורמה חוקתית. ב-1850, מנתה אוכלוסיית מחוז ניו קאסל כמעט מחצית מאוכלוסיית המדינה, אך הייצוג שלה היה רק בשליש מחברי האספה הכללית. מצב זה, ושיקולים פופוליסטים נוספים, הובילו את הדמוקרטים לקרוא לכינוסה של ועידת חוקה כדי לטפל בהם. תוך נקיטה בצעדים שנגדו ככל הנראה את החוקה, הצליחו הדמוקרטים להוביל לכינוס הוועידה בדצמבר 1852, אך רוב הנציגים היו ויגים. לאחר כמה חודשים של משא ומתן, הושגו פשרות שלא השביעו את רצונו של אף אחד מהצדדים, ורעיון שינוי החוקה ירד מעל הפרק. עקב כך נותרה אז חוקת 1831 החוקה התקפה של דלאוור.
מלחמת האזרחים

רוס היה מחזיק עבדים, וברור היה שהוא חש אהדה לטיעונים השונים שכוונו לשימור העבדות. "סופה של העבדות בדלאוור לגווע", הוא אמר, אך הוא היה משוכנע שרוב אזרחי המדינה תמכו בזכויותיהן של מדינות העבדות. כדי להסכים עם דבריו, סירבה שוב האספה הכללית להצעות לאפשר לאפרו-אמריקאים להעיד בבתי משפט ולזכות בחופש תנועה.
רוס היה מודע למוניטין שלו, ועם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית בראשית 1861, ובמיוחד לאחר שאחד מבניו הצטרף לצבא הקונפדרציה, הוא עזב לאנגליה מתוך כוונה לשוב תוך כמה חודשים. שנה לאחר מכן הוא ניסה לשוב, אך ב-1863 הוא האריך את היעדרותו עד לתום המלחמה. בעת שהיה בגלות, הוא כתב, "לא שאני אשם על מעשה כלשהו נגד ממשלת ארצות הברית, אלא שאני נחשב למי שמחזיק בדעות שהובעו על ידי אנשים בלתי נאמנים. מסיבה זו נותרתי מחוץ לארץ, בתקווה שהעם האמריקאי ישוב ביום מהימים להיגיון שלו, [כאשר] אשוב בבטחה לבלות את שארית חייה בארץ שהוחרבה על ידי השיגעון והקיצוניות של אנשיה שלה". בסופו של דבר שב רוס לדלאוור, אך איבד רבות מהשקעותיו, אך בזכות היעדרותו, הוא מנה מעצמו הפסדים נוספים.
רוס היה האדם האמיד ביותר והבולט ביותר מבין אלו בדלאוור שחשו אהדה למטרות הקונפדרציה. רוב עמיתיו ושכניו הסכימו עמו, ועוצמת תחושותיהם בעד העבדות השתוותה רק למודעות שלהם שעצם קיומה של דלאוור היה תלוי בחוזקו של האיחוד.
מותו

ויליאם ה. ה. רוס נפטר בפילדלפיה ב-29 ביוני 1887. הוא נטמן בכנסיית סנט לוקס האפיסקופלית שבסיפורד.
ביתו שבסיפורד צורף ב-1977 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 227.
הערות שוליים

↑  John Andrew Munroe, History of Delaware, University of Delaware Press, 2006, p. 120.
↑  Hoffecker, Carol E. (2004). Democracy in Delaware. Wilmington, Delaware: Cedar Tree Books., p. 95.
↑  James Diehl, Remembering Sussex County: From Zwaanendael to King Chicken, Arcadia Publishing, 2009.
↑  Edward F. Heite (May 1977). "National Register of Historic Places Inventory/Nomination: Gov. William H. Ross House".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1194700470  LCCN: no2015105590  VIAF: 317111577   WorldCat (עם VIAF): 317111577
אוצר יין

.
אוֹצֵר יין
אוֹצֵר יין (בצרפתית: sommelier), או אחראי היין, הוא אונולוג (בצרפתית: œnologue) בעל השכלה בתחום, שבדרך כלל עובד במסעדות יוקרה ומתמחה בכל ההיבטים של שירות היין, כולל התאמת היין לאוכל. תפקידו דורש ידע רב יותר מאשר זה של מלצר היין.
תיאור התפקיד

תפקידו העיקרי של אוֹצֵר היין הוא ברכישת יינות, אחסונם, תחזוקת מרתף היינות של המסעדה (חידוש המלאי ושמירתם בתנאי הטמפרטורה והלחות המתאימים) ושירות ייעוץ ללקוחות השותים יין. הוא אחראי גם על מלאי כוסות היין והתאמתן ליינות השונים. אוֹצֵר היין גם אחראי לשיפורו של תפריט היין, לשירות היין ללקוחות ולאימון צוות המסעדה בנושא. ביחד עם הצוות הקולינרי, הם בוחרים את היינות שיתאימו ביותר לכל מנה בתפריט האוכל. הדבר כרוך בידע מקיף בנוגע לאיך אוכל ויין, בירה, אלכוהול ומשקאות אחרים משתלבים בהרמוניה. על חוש הריח של אוֹצֵר היין להיות מפותח במיוחד, ולעיתים קרובות אוֹצְרֵי יין ימנעו מפעולות שעלולות לפגום בחוש הריח וחוש הטעם שלהם כגון עישון ואכילת מאכלים חריפים. על אוֹצְרֵי היין להתאמן ולטעום יין באופן סדיר.
ישנן תחרויות אוֹצְרֵי יין שבהן משתתפים אוֹצְרֵי יין מכל העולם.
טקס יין

אוֹצֵר יין מקצועי גם עובד באולם המסעדה והוא בקשר ישיר עם לקוחותיה. אוֹצֵר היין מתייצב בפני הלקוחות לאחר שהוא הזמין מתפריט האוכל ומתאים את היין ללקוחות לפי טעמם וכיסם והוא בעל ידע להשיב ללקוח על כל שאלה שלו בנוגע להבדלים בין סוגים שונים של יין, מקורו של כל יין, אופיו של היין והיקב והשוני בין שנות הבציר השונות. לאחר שהוזמן היין, בוחר אוֹצֵר היין את הכוס המתאימה לו, מביא אותו ללקוח ומגיש אותו בטמפרטורה המתאימה. הוא פותח את היין למול עיניו של הלקוח, אם כי הנימוס האירופי דורש שהפעולה תתבצע בזווית העין, כאילו בהיחבא. הוא מגיש ללקוח כמות קטנה מהיין ושואל אותו אם הוא לרוחו, אם הלקוח מאשר הוא מוזג לו ולסועדים הנוספים את היין לפי סדר הישיבה. הוא צריך למזוג בין חצי לשלושה רבעים מהבקבוק, אסור שהבקבוק יבוא במגע עם הכוס ובעת המזיגה אסור שידו תסתיר את התווית שעל הבקבוק. אוֹצֵר היין דואג במהלך כל הארוחה למלא את כוסות הסועדים, ולבדוק אם הם מעוניינים ביינות נוספים.
במסעדות היוקרה ההכנסות ממכירת היין הן חלק נכבד ממחזור המכירות של המסעדה וחשיבות של אוֹצֵר היין הוא גם בהעלאת ההכנסות.
בתקופה המודרנית, תפקידו של אוֹצֵר היין רחב יותר מאשר עבודה עם יין גרידא, ויכול לכלול את כל היבטים של השירות במסעדה, עם דגש על יינות, בירות, מיני משקאות, קוקטיילים, מים מינרליים וטבק.
היסטוריה

במקור אוֹצֵר היין (sommelier) היה נזיר שהיה אחראי על האוכל והיין במנזרים הצרפתיים. במהלך המשטר הישן בצרפת היו במשק ביתו של המלך כמה אוֹצְרֵי יין שתפקידם היה לקבל את היין שהגיע מה sommiers (בצרפתית: bêtes de somme, בהמת משא). בזמן שלטונו של לואי ה-14 אוֹצֵר היין היה הפקיד שהיה אחראי על העברת המשא כשהחצר עברה ממקום למקום. במשק הבית של אנשי האצולה תפקידו של אוֹצֵר היין לבחור את היינות ולערוך את השולחן לסעודה.
ראו גם

אוצר בירה
לקריאה נוספת

Larousse Gastronomique, Clarkson Potters Publishers, New York, 2001, p. 1108.
שלמה פפירבלט. עולם היין. כפר סבא, אריה ניר, 2002, עמ' 198–200.
חולץ פקקים חד שלבי של אוֹצֵר היין
קריאת התורה

קריאת התורה מתוך ספר תורה אשכנזי
קריאת התורה מתוך ספר תורה ספרדי
קריאת התורה היא הקראה של פרשה או מספר קטעים מתוך ספר תורה בפני ציבור המונה עשרה גברים לפחות, לרוב כחלק מתפילת שחרית. קריאת התורה היא מהתקנות העתיקות ביותר ביהדות.
קוראים בתורה מידי שבת, שני וחמישי וכן בראשי חודשים, ימים טובים, ימי חול המועד, חנוכה, פורים ותעניות.
קריאת התורה נעשית מתוך ספר תורה בו כתובים הפסוקים ללא ניקוד, פיסוק וטעמי המקרא. על הקורא בתורה, המכונה "בעל קורא", לקרוא בתורה באופן מדויק, על פי הניקוד, הפיסוק וטעמי המקרא אותם הוא משנן בעל פה.
קריאה בתורה ועלייה לתורה מהוות מרכיב מרכזי בטקסי בר מצווה כיום.
מקור הדין

קריאה בתורה במועדים קבועים היא תקנת חז"ל. ישנן דעות שלפיהן חיוב קריאת כמה מארבע פרשיות הוא מהתורה.
בזמן שבית המקדש היה קיים נהגה מצוות הקהל, שעיקרה קריאה בתורה על ידי המלך במוצאי יום טוב ראשון של סוכות בשנה שאחרי שנת השמיטה (פעם ב־7 שנים) בבית המקדש.
על פי המסורת, התקנה הראשונית של קריאת התורה בכל שבת, שני, וחמישי, מיוחסת לנביאים בתקופת דור המדבר. בני ישראל לא למדו תורה במשך שלושה ימים, וכתוצאה מכך נחלשו, ולכן תקנו הנביאים קריאה מידי כמה ימים, על מנת שלא יעברו שלושה ימים בלי לימוד תורה. התקנה לקרוא בכל מועד פרשייה הקשורה בעניינו מיוחסת למשה רבינו.
עזרא הסופר תיקן את הקריאה בתורה במנחה של שבת, וכן את צביון קריאת התורה: כמות העולים, אורך הקריאה ומספר הפסוקים לכל עולה.
קריאת התורה בעבר > קריאת התורה בתנ"ך

בספר נחמיה מתואר אירוע ובו קריאה בתורה בפומבי בתחילת ימי בית המקדש השני:
ויאספו כל העם כאיש אחד אל הרחוב אשר לפני שער המים ויאמרו לעזרא הסופר להביא את ספר תורת משה אשר צוה ה' את ישראל. ויביא עזרא הכהן את התורה לפני הקהל, מאיש ועד אשה וכל מבין, לשמוע ביום אחד לחדש השביעי. ויקרא בו לפני הרחוב אשר לפני שער המים מן האור עד מחצית היום נגד האנשים והנשים והמבינים. ואזני כל העם אל ספר התורה...
קריאה פומבית זו הייתה במטרה ללמד את המון העם על חוקי התורה והמצוות, ובעקבותיה חזר העם בתשובה בתחומים שונים.
קריאת התורה בעבר > קריאת התורה במקורות חיצוניים

אזכור לקריאת התורה מופיע בכתבי יוספוס פלביוס, ופילון האלכסנדרוני, שניהם מהמאה הראשונה לספירה (סוף ימי בית שני). גם מחברים רומאים אחרים בני התקופה מוסרים כי היהודים עוסקים בבתי הכנסת בקריאה בתורה ובלמידת חוקיה, אף שתפילת הציבור עדיין אינה מוזכרת בוודאות. על פי זה נראה שהנהגת קריאת התורה מוקדמת לתפילה בציבור, כמקובל במסורת.
קריאת התורה בעבר > מחזור הקריאה

בתקופת התלמוד הונהגו שני מנהגים מקבילים: בארץ ישראל השתמשו בחלוקה לסדרים, המחלקת את התורה למקטעים קצרים יחסית, כך שסיום התורה נערך אחת לשלוש עד שלוש וחצי שנים, ואילו בבבל השתמשו בחלוקה לפרשות, כך שסיום התורה נערך אחת לשנה. ייתכן שבארץ ישראל נהגו בקריאה בחלוקה נוספת במקביל, על מנת לסיים את התורה מדי שנה, בשבת שלאחר שמיני עצרת. מנהג בבל התפשט בארץ ישראל, ככל הנראה, החל מהמאה התשיעית, בעקבות עולים שעלו לארץ ישראל באותה תקופה. החל מן המאה ה-13 בערך, נהוג בכל קהילות ישראל המנהג הבבלי לקרוא בתורה במחזור של שנה אחת, המסתיים בשמחת תורה.
סדרי הקריאות > שבת

מידי שבת, בין תפילת שחרית למוסף, קוראים את פרשת השבוע. לקריאה עולים שבעה 'עולים', חוץ מה'מפטיר'. לאחר הקריאה קורא ה'מפטיר' את ההפטרה; קטע מספרי הנביאים הקשור לפרשת השבוע או המועד.
בתפילת מנחה קוראים קריאה קצרה כבימי שני וחמישי, כדלהלן.
בשבת ראש חודש, חנוכה ופורים משולש מוציאים ספר תורה נוסף, וקוראים את המפטיר מתוך הקריאה של המועד, וכן בשבתות שסביב פורים, קוראים למפטיר את ארבע פרשיות מתוך ספר תורה נוסף. לעומת זאת, כאשר חל יום טוב או חול המועד בשבת, קוראים את הקריאה של המועד במקום פרשת השבוע. חלק מהספרדים נוהגים לקרוא בשבת חתן קריאת 'ואברהם זקן'.
סדרי הקריאות > שני וחמישי

בתפילת שחרית שמידי שני וחמישי, בין תחנון ל'אשרי', קוראים קריאה קצרה מתוך הפרשה של השבת הבאה, לרוב את עליית 'ראשון'. לקריאה עולים שלושה עולים. כאשר חל מועד כל שהוא בשני או בחמישי נדחית הקריאה לחלוטין.
סדרי הקריאות > יום טוב

בימים טובים קוראים פרשייה הנוגעת בעניינו של המועד, כדלהלן, ולאחריה מפטיר העוסק בקרבן של אותו חג מתוך פרשת פינחס. לקריאה זו עולים חמישה עולים, (וביום כיפור שישה) חוץ מהמפטיר. כאשר חל יום טוב בשבת קוראים את אותה קריאה, אלא שעולים אליה שבעה עולים, במקום חמישה.
יום ראשון של ראש השנה - לידת יצחק (בראשית כ"א).
יום שני של ראש השנה - עקידת יצחק (בראשית כ"ב).
יום כיפור (שחרית) - עבודת יום הכיפורים (ויקרא ט"ז).
יום כיפור (מנחה) - איסורי עריות (ויקרא י"ח).
סוכות יום א ויו"ט שני בחו"ל - ציווי החגים (ויקרא כ"ב - כ"ג).
שבת חול המועד - ציווי שלושת המועדים (שמות ל"ג - ל"ד).
שמיני עצרת בחו"ל - כל הבכור (דברים טו:יט-טז:יז).  ויש נוהגים להתחיל עשר תעשר (יד:כב), וברוב הקהילות (חוץ מהאיטלקים) מתחילים 'עשר תעשר' כאשר חל בשבת.
שמחת תורה - סיום התורה (דברים ל"ג - ל"ד).
יו"ט ראשון של פסח - קרבן פסח ויציאת מצרים (שמות י"ב).
יו"ט שני של פסח בחו"ל - ציווי החגים (ויקרא כ"ב - כ"ג).
שביעי של פסח - קריעת ים סוף (שמות י"ד - ט"ו).
אחרון של פסח בחו"ל - כל הבכור (דברים טו:יט-טז:יז). ברוב הקהילות (חוץ מהאיטלקים) מתחילים 'עשר תעשר' (יד:כב) כאשר חל בשבת.
שבועות - מתן תורה (שמות י"ט - כ').
יום טוב שני של שבועות בחו"ל - כל הבכור (דברים טו:יט-טז:יז). ברוב הקהילות (חוץ מהאיטלקים) מתחילים 'עשר תעשר' (יד:כב) כאשר חל בשבת.
סדרי הקריאות > ראש חודש וחול המועד

בראשי חודשים ובימי חול המועד, בין הלל ל'אשרי', קוראים בתורה פרשייה העוסקת בקרבן המיועד לאותו יום, מתוך קרבנות המועדים שבפרשת פנחס, למעט ימי חול המועד פסח, בהם מוציאים שני ספרי תורה, באחד קוראים פרשייה הנוגעת בעניינו של פסח, ובשני על הקרבן של פסח. לקריאה זו עולים ארבעה עולים.
סדרי הקריאות > חנוכה ופורים

בחנוכה קוראים את קרבנות הנשיאים, נשיא בכל יום ובזאת חנוכה הנשיאים שנשארו, ובפורים קוראים על מלחמת עמלק. בקריאות אלו עולים שלושה עולים.
סדרי הקריאות > תעניות

בתעניות קוראים בשחרית ובמנחה את פרשת ויחל, מתוך פרשת כי תשא, העוסקת בבקשת משה למחילה על חטא העגל. לאחר קריאת התורה במנחה נהגו בני אשכנז לקרוא במנחה את הפטרת דרשו ה' בהמצאו, העוסקת בקריאת ה' אל העם (על ידי הנביא ישעיהו) לחזור בתשובה. אך בקרב בני עדות המזרח נחלקו הדעות, ישנם קהילות שלא נהגו להפטיר, וישנם קהילות שנהגו להפטיר, וקוראים את הפטרת 'שובה ישראל' שבספר הושע, מלבד צום גדליה שבו קוראים את הפטרת 'דרשו ה' בהמצאו'. משום שבשבת הסמוכה לצום (שבת שובה) קוראים את הפטרת 'שובה ישראל' ולא רוצים שיקראו פעמיים בשבוע את אותה הפטרה. בתשעה באב בבוקר קוראים את פרשת "כי תוליד בנים" מתוך פרשת ואתחנן העוסקת בחטאי ישראל ובעקבות זאת גלותם מארץ ישראל, ומפטירים "אסף אסיפם" בספר ירמיהו.
בזרמים הליברליים, כגון היהדות הרפורמית והיהדות הקונסרבטיבית, וכן בחוגים מסוימים גם בציונות הדתית, קוראים בתורה גם ביום העצמאות.
סביב קריאת התורה בשבתות התפתחה מסורת של לימוד "פרשת השבוע", כלומר הפרשה שקוראים באותה שבוע. לפיכך, נהוג לחלק את התורה ל"פרשות", ולא לפרקים וכדומה.
צורת הקריאה

קריאה התורה בבתי הכנסת נעשית מתוך ספר תורה כשר, הכתוב על קלף בדיו מיוחד. הקריאה היא בניגון טעמי המקרא, כאשר המנגינה של הטעמים שונה מעדה לעדה. בעבר כל עולה לתורה היה קורא בעצמו את חלק הקריאה שלו. אך מאחר שעל הקורא לשנן את הטעמים והניקוד בעל פה לפני הקריאה, שינו את המנהג לנוהג המקובל כיום לפיו כל הפרשה נקראת על ידי "בעל קורא", אשר הכין את הקריאה היטב, בעוד העולה לתורה קורא יחד עמו בלחש. אצל יהודי תימן השתמר המנהג המקורי, והם עדיין נוהגים שהעולה לתורה קורא בעצמו. גם אצל הספרדים נהוג שעולה לתורה המכיר את הקריאה קורא אותה בעצמו במקום הקורא. נהוג להסתייע במהלך הקריאה ביד (נקראת גם אצבע) העשויה לרוב עץ או מתכת איתה מצביעים על מקום הקריאה. הקריאה נעשית רק כאשר יש מניין מתפללים.
הקריאה בשבת, שהיא הקריאה המרכזית בימות השבוע מחולקת לשבעה חלקים ("עליות") ובנוסף לעליית מפטיר (קריאת שלושה פסוקים לפחות מסוף הפרשה) הבאה ביחד עם ההפטרה, כאשר לכל עליה מוזמן אדם אחד, המברך ברכה לפני הקריאה וברכה לאחריה וקורא בלחש עם בעל הקורא (או קורא בעצמו בקול רם). הברכות קרויות "ברכות התורה". הגבאי עומד בסמוך לבעל הקורא משמאלו ואחראי לקריאת האנשים לעלות לתורה, והעולה לימין בעל הקורא. אצל האשכנזים נהוג שלאחר הקריאה מגביהים את ספר התורה ומציגים אותו לציבור - "הגבהה", ולאחר מכן גוללים אותו - "גלילה". אצל הספרדים מגביהים את הספר לפני הקריאה, והכינוי לכך הוא "הקמת ספר תורה". אצל התימנים מגביהים את היריעה בלבד ולא את כל ספר התורה. אצל הספרדים והתימנים ספר התורה מונח בתוך כמין ארון קטן, ובשעת הקריאה מניחים את הארון על הבימה. למנהג הספרדים ספר התורה עומד, מה שאין כן אצל האשכנזים שאין לספר התורה ארון משלו והוא מונח על הבימה שוכב (וכך גם מנהג התימנים). אין נוגעים בספר התורה, ואין העולה יורד מן הבימה לפני שבא העולה שאחריו.
לאחר הקריאה בתורה בשבתות קוראים פרק מיוחד מספרי הנביאים – "הפטרה", הקרויה כך כי היא נוספת לקריאה הרגילה.
נהוג בקהילות אשכנז לעמוד לפני קריאת הפסוק האחרון בכל אחד מחמישה חומשי תורה, וכשהבעל קורא מסיים את קריאת החומש אומר הקהל "חֲזַק חֲזַק וְנִתְחַזָּק", ולאחר מכן חוזר על כך הבעל קורא. מנהג זה מבוסס על דברי הראשונים שהסתמכו על הפסוק בספר יהושע ”לֹא יָמוּשׁ סֵפֶר הַתּוֹרָה הַזֶּה מִפִּיךָ... הֲלוֹא צִוִּיתִיךָ חֲזַק וֶאֱמָץ” (א', ח-ט). בעבר היה נהוג לומר "חזק חזק חזק", ובדורות האחרונים התגבש נוסח המבוסס על הפסוק בספר שמואל ב' ”חֲזַק וְנִתְחַזַּק בְּעַד עַמֵּנוּ וּבְעַד עָרֵי אֱלֹהֵינוּ, וַיהוָה יַעֲשֶׂה הַטּוֹב בְּעֵינָיו” (י', י"ב).
ליהודי תימן מספר מנהגים מיוחדים בקריאת התורה:
שימור המנהג המקורי לפיו העולה לתורה קורא בעצמו.
שימור המנהג שהחל מימות עזרא, לפיו בקריאת התורה בשבת, לאחר כל פסוק נקרא בקול תרגום אונקלוס (פרט לעליית מפטיר, וקטעים מסוימים המפורטים בגמרא שאותם לא מתרגמים), ובהפטרה נקרא תרגום יונתן. ביום שני וחמישי וברוב הקריאות שאינן בשחרית, המקרא נקרא ללא התרגום. יש הנוהגים שהקורא את התרגום הוא ילד או נער פחות מבר מצווה.
נהוג שילד צעיר, מתחת לגיל שלוש עשרה, עולה לקרוא שישי. בפרשת "ויחי" נקרא השישי ("בנימין זאב יטרף") שוב ושוב על ידי ילדים רכים בשנים שזו להם הפעם הראשונה שהם עולים לתורה, ילד אחר ילד לפי תור.
חלוקת העליות בקריאת התורה שונה מעט בנוסח תימן המקורי (בלדי) משל שאר העדות.
תרגום הקריאה

בימי חז"ל היה נהוג לתרגם את הקריאה. נקבע כי הקורא בתורה לא יקרא יותר מפסוק אחד לפני שיתרגמנו המתרגם, ובנביאים (המפטיר) עד לשלושה פסוקים. מנהג זה נועד כדי שגם אלה שאינם בקיאים בשפה העברית יוכלו להבין את הקריאה. התרגום נעשה בעיקרו בארמית או ביוונית. לצד זה נקבעו הבדלים בין הקורא למתרגם: הקורא לא יתרגם, שלא יחשבו שגם התרגום כתוב בספר, הקורא לא יגביה קולו יותר מן המתרגם ולהפך, ונקבעו מספר פסוקים שאין לתרגם, כדי שלא טעו בהם ההדיוטות.
בימינו פסק המנהג הזה, מאחר שהתרגום לארמית כבר אינו מסייע להבנת הקריאה בידי הציבור, למעט בקהילות תימן שנוהגות בו עד היום. בקהילות אירופה, נהגו בימי הביניים לקרוא את התרגום רק בקצת מימי הפסח ובשבועות, כנראה במטרה להוסיף חגיגיות לקריאות משמעותיות. שריד למנהג זה הוא הפיוטים הארמיים אקדמות מילין ויציב פתגם, הנאמרים עד היום סביב קריאת התורה וההפטרה בשבועות.
מספר העולים

על פי המשנה מספר העולים שצריכים לעלות לתורה הולך וגדל ככל ומדובר ביום יותר קדוש: בשני וחמישי - שלושה עולים, בראש חודש וחול המועד – ארבעה עולים, ביום טוב – חמישה עולים, ביום הכיפורים – שישה עולים, בשחרית של שבת – שבעה עולים. במנחה של שבת, שבה הקריאה היא תקנה מאוחרת, יש צורך בשלושה עולים.
המשנה מציינת שמדובר במספר עולים מינימלי שאין לפחות ממנו, אך ניתן להוסיף עולים יותר מהנדרש בשבת. דעת הרשב"ץ ובעל ה'עולת שבת' היא שכיום אין להוסיף עולים מפני שכך הם יצטרכו לברך את ברכות העלייה לתורה, ויש לחשוש לברכה שאינה צריכה. לשיטתם דווקא בעבר היה ניתן להוסיף עולים, כיוון שהתקנה המקורית היא שרק העולה הראשון והעולה האחרון מברכים כל אחד ברכה אחת, וממילא הוספת עולים לא מוסיפה ברכות. לעומתם, דעת הרמב"ם, הטור, השולחן ערוך, הלבוש והאליה רבה היא שגם בימינו ניתן להוסיף עוד עולים לתורה.
המשנה אוסרת על הוספת עולים בראש חודש ובחול המועד. הטעם לכך הוא שבימים אלו מותר לעשות מלאכה, לפחות באופן חלקי, וחכמים חששו שריבוי עולים יגרום לטורח ציבור ומניעת מלאכה.
לגבי הוספת עולים ביום טוב, נחלקו הראשונים: רש"י, רמב"ם, מהר"ם וטור סוברים שגם ביום טוב ניתן להוסיף עולים יותר מהנדרש. וכך נפסק בשולחן ערוך. אמנם, יש מפרשים שהמשנה התירה דווקא בשבת להוסיף עולים, אך ביום טוב אסור. וכתב הרמ"א שכך נוהגים, למעט בחג שמחת תורה בו נוהגים שכל אחד עולה לתורה.
במקרה של פרשיות מחוברות, נחלקו הפוסקים כיצד ראוי להוסיף עולים: הלבוש והאליה רבה כתבו שיש לשמור על האיזון בין שתי הפרשיות, ולהעלות לכל אחת מהן מספר עולים זהה. לדוגמה: אם רוצים להעלות סך הכל עשרה עולים בשבת בה קוראים 'ויקהל-פקודי' - יעלו חמישה ב'ויקהל' ועוד חמישה ב'פקודי'. לעומתם, הטורי זהב, הפרי מגדים והמשנה ברורה סוברים שלא צריך לשמור על איזון של סך כל העליות, אלא העיקר שיהיה איזון בשבעת העולים הראשונים. לכן יקראו 4 עולים את 'ויקהל', והרביעי ימשיך אל תוך 'פקודי', כמו בקריאה רגילה, ובתוך 'פקודי' יוסיפו כמה שירצו.
למרות האפשרות ההלכתית להוסיף עולים, כתב המשנה ברורה שנכון להימנע מכך, מחשש לטורח ציבור. השימוש הראוי לדעתו בתוספת עולים הוא במקרים שיש צורך לכבד חתני שמחה רבים, כגון בברית או חתונה, ואם לא יעלו את אחד מהמכובדים הוא עלול להיפגע. כך גם דעת פניני הלכה
במקומות רבים נוהגים למכור את העליות במכירה פומבית, וכך להכניס תרומות לבית הכנסת. בהרבה מהמקומות נוהגים שמכירות כגון אלו יתרחשו רק בשבתות מיוחדות, או בחגים וכדומה.
דילוג

במקרה שדילגו בקריאה על אחד מהפסוקים - חוזרים ומוציאים ספר תורה וקוראים שוב את הפסוק עליו דילגו יחד עם 2 פסוקים נוספים, שכן אי אפשר לקרוא בתורה פחות מ-3 פסוקים.
עיכוב קריאה

מרכזיותה של הקריאה בתורה בתפילה הפכה אותה גם למוקד חברתי משפטי. לפי מנהג אשכנז בעבר התאפשר למי מבני הקהילה (כולל נשים) שמחה כנגד עוול שנגרם לו על ידי חבר אחר בקהילה או אפילו הציבור עצמו, למנוע את הקריאה בתורה עד אשר התחייב הקהל או אחד מן הפרנסים לסייע בידי הקובל.