stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות ליבורנו
מוסדות הקהילה > ניהול הקהילה – הפרנסים והמועצה

הבחירה לתפקיד פרנס הייתה כרוכה בעבודה קשה. בתקופת כהונתו הפרנס נאלץ להפסיק את עסקיו הפרטיים ולכן נקבע במרוצת השנים כי הכהונה של הפרנסים תצומצם לשלושה חודשים, כל פרנס יכהן רבע שנה ולאחר מכן שנתיים לא ניתן יהיה לבחור בו שוב. פתרון נוסף היה הקמת ועדות. חשובה הייתה הוועדה הממונה על האדמיניסטרציה הכספית, כולל הטלת מיסים, שמנתה 45 חברים. לוועדה זו היה חשוב הגיבוי הציבורי שלה. הייתה גם ועדה לאישור נשיאת נשק ובה היו חמישה חברים. נשיאת נשק במקום ציבורי, הליכה בליווי שומרי ראש ונסיעה במרכבה היו בין הזכויות המיוחדות הכלולות ב"הליוורנינה". מינוי חברי הוועדות היה לפי ראות עיניהם של הפרנסים.
הוועדות לא יכלו להיות מכשיר יעיל לניהול הקהילה. מה עוד שמספר הנפשות בקהילה הלך וגדל במרוצת השנים עד שהגיע ל-6,000. הקהילה החליטה על הקמת מועצת ה-12. הפרנסים מינו המועצה הראשונה בשנת 1663. תפקידה היה לנהל את ענייני הקהילה. כשהדוכס של טוסקנה אישר את קיומה היא הפכה לאחת מהמוסדות הרשמיים וכונתה : "מועצת השנים-עשר" (Doze או dodici deputati). המינוי היה לכל החיים. הפרנסים מינו חבר חדש כאשר חבר במועצה נעדר מהעיר או נפטר.
לדוכס הוגשה הצעת חוק לפיה יהיה גוף של 40 איש שינהל את ענייני הקהילה:
האנשים המוכשרים ביותר (Le piu' abili a capaci) – שנים-עשר איש, מהם יבחרו שני פרנסים.
הבינוניים (i mediocri) – יבחרו ועדה של שנים-עשר ומהם יבחרו שני פרנסים.
הפחות מתאימים (Li meno idonei) – הוועדה שלהם תכלול שישה-עשר חברים וזכותם תהיה לבחור פרנס אחד.
נקבע גם כי בעת הצורך תוקם ועדה של מומחים למשפט. הגבלה חדשה הוטלה על הפרנסים: בני משפחה אחת לא יוכלו לכהן, זה אחרי זה, אלא בהפרש של שנה לפחות.
מוסדות הקהילה > ארגון הקהילה ומוסדותיה

הקהילה שצמחה במהירות הקימה רשת של מוסדות חינוך, סעד, מינהל ומשפט.
מוסדות הקהילה > הגבאים

עושרה של הקהילה הביא לכך שבקשות כספיות לעזרה הגיעו אליה מקהילות יהודיות רבות בעולם. פעילות רבה הייתה בתחום פדיון שבויים ועזרה לתושבי ארץ ישראל העניים והתלמידי חכמים. על כך היו מופקדים כשמונה גבאים. היו גבאים שהיו מופקדים על כל תחום ותחום.
גבאי של צדקה
גבאי של ארץ ישראל
הגבאי של פדיון שבויים
הגבאי של הבניין
גבאי של משמרות
גבאים נוספים היו: ממונה על אסירים עניים ועל חברה קדישא. משרות הגבאים לא היו משרות בשכר. הגבאים נבחרו אחת לשנה, בראשית השנה האזרחית. בשנת 1661 הוחלט כי הבחירות ייערכו ביום ראשון של ראש השנה.
מוסדות הקהילה > מערכת החינוך

מערכת החינוך כללה: כיתות לימוד לנערים לאוכלוסייה מוגבלת, בתי מדרש וישיבות. מוכרות הישיבות הבאות: בית מדרש ולנסיה בראשות הרב נתן אשכנזי 1653, הישיבה של מרדכי דה סוריה בה ר' יעקב ששפורטש ובסוף המאה ה-19 ישיבת "ראשית חכמה" שבראשה עמד הרב דוד ניטו, בטרם יציאתו לכהונת רבה של יהדות לונדון.
התערבות פרנסי הקהילה בחינוך החלה בשנת 1664, כאשר נקבעה תקנה כי בני הקהילה חייבים לשלוח את בניהם לתלמוד תורה ונאסר עליהם לשכור מורים פרטיים או לשלוח אותם לבתי ספר פרטיים. באותה הזדמנות ה"מלמדים" נדרשו לפקח את התנהגות התלמידים גם מחוץ למסגרת הלימודים, כולל בזמן קריאת התורה בבית הכנסת.
מוסדות הקהילה > ועדת האיסור והיתר

הוועדה מנתה שלושה תלמידי חכמים והם היו פוסקים בענייני הלכה. כן שימשו בתפקיד בית הדין של הקהילה. הם עסקו רק בענייני הלכה. וגם זאת רק כאשר התבקשו לכך על ידי "המעמד" – דהיינו: הפרנסים. החלטותיהם היו רק בגדר המלצה לפרנסים. אם פעלו בניגוד לדעתם, משרתם לא הוארכה מעבר לשנה.
מוסדות הקהילה > המינהל הכספי

תפקידיהם של הממונים על האדמיניסטרציה הכספית היו רבים ומורכבים, לכן נדרשה מומחיות רבה לביצועם. בקובץ התקנות הם נקראו "הממונים על בית הכנסת" או "הממונים על כספי הקהל" (gabay des caxetas). הם נבחרו בנפרד משאר נושא התפקידים ולתקופה ארוכה יותר. בתקנות נקבע דרכי בחירתם וכיצד יש לפקח על פעולותיהן. הקהילה מנתה בסוף המאה ה-17 3,000 נפש והיקף פעולתם היה רחב. כאמור, גביית מיסי הקהילה נאכפה על ידי השלטונות.
מוסדות הקהילה > ה"חברות"

אלה פעלו מחוץ למנגנון הקהילה. החברות פעלו בתחומי הסעד, חברה ותרבות. בפעילותם השלימו את המערכת הארגונית של הקהילה. ניתן למנות את החברות החשובות האלה שפעלו במאה ה-17: "מוהר בתולות", "מלביש ערומים", "ביקור חולים" ו"גמילות חסדים".
יוצאי ליבורנו

צאצאי יהודי ספרד היו עשירים ובעלי קשרים בין-לאומיים. הקהילות הספרדיות והפורטוגזיות היו קשורות בינן לבין עצמן בקשרי משפחה ובקשרי מסחר. קהילות חשובות היו בערים: אמסטרדם, טריפולי, אלג'יר, תוניס, אלכסנדריה, איסטנבול, ונציה, ומאוחר יותר גם לונדון (משה מונטפיורי) ובליבורנו.
בחלק מקהילות התפוצה הליבורנזית, כינויים היה "פראנקוס". בני הקהילות היו לרוב עשירים ובעלי זכויות יתר מטעם האימפריה העות'מאנית (קפיטולציות) ונהנו מהגנת הקונסול האיטלקי.
הסוחרים היהודים של ליבורנו נטלו חלק גם בסחר עבדים אשר התנהל באגן הים התיכון ובייחוד בצפון אפריקה. במקביל, הסוחרים עסקו בתיווך בין המשפחות שבניהם נחטפו על ידי שודדי ים לבין שודדי הים, שפעלו בים התיכון. הם העבירו את הכופר מטעם המשפחות לשודדים והחזירו את בן המשפחה לביתו. הם עסקו גם בשחרור חטופים יהודים בהתאם לפדיון שבויים של יהודים מגלות ספרד ופורטוגל שנפלו בשבי בעת הגירוש ממולדתם.
יהודי ליבורנו, שהיגרו לתוניסיה וללוב במאה ה-17 עד המאה ה-19, הקימו בה קהילה נפרדת וכונו בפי יהודי תוניסיה ויהודי לוב בשם גראנה (Grana או Gornim). קהילה זו פעלה בחלק מהזמן בשיתוף פעולה עם יהודי המקום ובחלק מהזמן פעלה בנפרד מהם. למהגרים מליבורנו היה סטטוס חוקי כמו לשאר המהגרים מאירופה, הדומה לזכויות שהיו למוסלמים, זכויות שעלו על אלה שהיו ליהודים המקומיים. הגורני לא חויבו לגור בשכונה מיוחדת וללבוש לבוש מיוחד, כפי שנדרש מיהודי המקום. לפי חיבורו של ונטורה דה פרדיסו (Venture di Paradiso) היה לסוחרים יוצאי ליבורנו תחום מיוחד בנמל תוניסיה עם רציפים משלהם ואף שלטונות המכס העניקו להם שירות מיוחד. לסוחרים יוצאי ליבורנו היה זיכיון למסחר עם ארצות הלבנט וקשרי מסחר הדוקים עם נמלי אירופה, שהיו חשובים לשליטים המקומיים.
לקריאה נוספת

Dora Liscia Benporad and Annamarcella Tedeschi Falco, Tuscany Jewish Itineraries , Marsilio Regione Toscana, 1995.
לוצ'יאנו טאס, יהודי איטליה, ספרית מעריב, 1978.
בצלאל רות, תולדות היהודים באיטליה, הוצאת מסדה, תל אביב, 1962.
יעקב פינקרפלד, בתי הכנסת באיטליה, מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ד
דבורה הכהן, "הקהילה (היהודית) בליוורנו ומוסדותיה, במאה ה-י"ז", בקובץ ראובן בונפיל, מריה מאיר מודנה, יוסף ברוך סרמוניטה, דניאל קארפי, ג'ורג'ו רומאנו (עורכים), ספר זיכרון לשלמה אומברטו נכון: קובץ מחקרים לתולדות היהודים באיטליה, מוסד שלמה מאיר, מוסד רפאל קאנטוני ירושלים, תשל"ח–1978
הערות שוליים

↑  הקהילות בפיימונטה נוסדו אחריה
↑  ההזמנה הייתה של Medici, Ferdinando I De’,
ובה הזמנה: [Inviting Jewish Merchants to Settle in Livorno and Pisa], in Italian. Manuscript on אשר פורסמה .ל Vellum מ: Florence, Italy, 10 June 1593
LA LIVORNINA 1593
↑  בצלאל רות, עמוד 249
↑  לפירוט חלקי של הדיונים ראו [לוצ'אנו טאס] עמוד 89
↑  הם לא היו היחידים בדרישה מעין זו. בעת גירוש היהודים מדרום איטליה על ידי המלכים הקתוליים, בעקבות גירוש ספרד בשנת 1492 סרבה יהדות רומא לקלוט את אחיה היהודים, רק החלטת מנהיגי העיר הביאה לכניסת המגורשים לעיר רומא.
↑  המקורות מצויים בחיבורה של דבורה הכהן. בנושא זה: עמוד 107 והמקור הוא: צילום מיקרופילם בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי בירושלים - סימונו H.M.2802 על פי Rescritos Antiguos
↑  Dora Liscia Benporad and Annamarcella Tedeschi Falco, עמ' 96
↑  הוצגה בשנת 2006 בפירנצה על ידי להקת בני קדם באירוע של יהודי העיר
↑  בצלאל רות עמוד 241
↑  למעמד קהילה זכו, בין השאר, גם יוצאי הארצות הבאות: גרמניה, טורקיה, ארמניה ויון
↑  Escamot e Estatutos do K.K.do Liorne בקובץ זה 45 תקנות בפורטוגזית - מצוי ביד בן צבי, סימונו 1707 מקור: שם, עמוד 110
↑  לסעיף זה יש חשיבות בעיר שבה עוסקים במסחר בינלאומי שבאים אליה סוחרים רק לתקופה קצובה. בעיה נוספת הייתה של האנוסים שבאו ויצאו מספרד ופורטוגל וגרמו לחיכוכים בעיר על רקע אי דבקותם במסורת ישראל. המקור: שם, עמוד 113
↑  לדוגמה: לא מונו פרנסים מהמשפחות המכובדות הבאות : האחים משה ויוסף מאסא מאנקונה - בעלי קרקעות רבים ופרנקו אלבובקרקי יוצא אלגיר שהיה בעל המונופול לטווית צמר בליבורנו המקור: שם עמ' 111
↑  בין השאר הסיבה לכך היה שהיהודים לא גרו בליבורנו ברובע מסוים אלה היו מפוזרים בעיר בין הלא-יהודים
↑  המקור: שם, עמוד 123
↑  דרישה זו באה אחרי שנקבע נוהג כי התורם לתלמוד תורה יזכה לברכה: "כי בי ירבו ימיך ויוסיפו לך שנות חיים" ואילו האחרים זכו לגידוף האומר : "gasavaro" שפרושו גזלן, קמצן. אפילו נקבע שאם המורים לא יצליחו לכפות על התלמידים התנהגות נאותה, ינוכה סכום מסוים משכרם
↑  Etsion Koren, Nimrod, The Livornese Jewry in Tunis: Experiences of the Diasporic Community in the Unification of Italy and Beyond, 1830s-1939, (July 21, 2018). Journal of Education, Society and Behavioural Science, Vol. 26, Issue. 2, 1-3, 2018.
↑  , החיים הפנימיים של יהודי סוריה בשלהי התקופה העות'מאנית, נפתלי זנר
| חיי הקהילה היהודית |
| --- | --- | --- |
| תפקידים על-קהילתיים | חכם באשי • שד"ר • אדמו"ר • גדול הדור • רב ראשי |  |
| תפקידים מקומיים | מרא דאתרא • רב • דיין •  פרנס • שליח ציבור • גבאי • גבאי צדקה • בעל קורא • מוהל • שוחט • מלמד • דרשן  • סופר סת"ם • בלנית • משגיח • משגיח כשרות |  |
| מוסדות | תלמוד תורה • ישיבה • ישיבה קטנה • ישיבה גדולה • כולל אברכים • מקווה • בית כנסת • בית מדרש • חברה קדישא |  |
| דברים שבקדושה | מניין • היכל/ארון קודש • חזנות • תפילת עמידה • שחרית • מנחה • ערבית • מוסף • קריאת התורה • שמע ישראל • ברכה • קידוש • רשימת תפילות וברכות |  |
| ניהול חיי הקהילה | בית דין • תקנות הקהילה • פדיון שבויים  • כתב מגידות |  |
| תפקידים היסטוריים | אב הכנסת |  |
כלי קודש ופרנסים • מוסדות יהודיים
הדפסה מבית דפוס ליבורנזי
שלט הנצחה לעץ זית שניטע לרגל אירוע חתימת הסכמי אוסלו
המנזר הרוסי (גוש עציון)

דיר שאער או בית זאכאר (ברוסית: Бейт-Захар) המוכר בעיקר בתור "המנזר הרוסי"היה מנזר רוסי-אורתודוקסי ובית הארחה לצליינים שנבנה על הר בגובה של 954 מטרים (המכונה "ההר הרוסי"), ואחד המשלטים החשובים בגוש עציון במהלך הקרבות על הגוש במלחמת העצמאות.
ארכאולוגיה

על פסגת "ההר הרוסי" ובמורדותיו נתגלו שרידים ארכאולוגיים של מקוואות, מערות קבורה, כנסייה ביזנטית מהמאה ה-9 עם רצפת פסיפס ובה כתובת הקדשה ביוונית, מערות חצובות בסלע עם עיטורי צלבים (המבוססות על מערה טבעית שהורחבה בעת העתיקה לצרכים חקלאיים), שרידי בית בד וכן אבן מיל רומאית המציינת את המיל ה-13 בדרך שבין ירושלים לחברון. במדרון הצפוני מערבי ישנה מנהרה תת-קרקעית באורך של כ־40 מטר. חרסים נמצאו באחת המערות, מהתקופה הישראלית, מהתקופה ההלניסטית, מהתקופה הרומית, מהתקופה הביזנטית ומהעת המודרנית.
תולדות המנזר

ב-1 במאי 1903 הגבעה נרכשה על ידי הכנסייה הרוסית, מתוך כוונה לבנות במקום בית הארחה לצליינים רוסים שעשו את דרכם מירושלים ובית לחם לחברון (בעיקר לאלוני ממרא), סמוך לח'אן שפעל בקרבת מקום עוד לפני כן. תחילה, לא איפשרו השלטונות העות'מאניים והתושבים המוסלמים בסביבה לבנות בשטח, אך ב-1904 הוחל בבניית מתחם הארחה ומנזר בעבור הנזירים שהחזיקו את המקום, על חורבות הכנסייה הביזנטית. המתחם כלל מבנה גדול ושלושה ביתנים קטנים, ונועד להכיל כאלף איש. מסביבם טיפחו המאמינים ובראשם מנהל האתר הנזיר לאזאר (1852–1932) אחוזת עצי פרי פורייה. לאזאר גם הרחיב את מערכת המערות כדי להקים מספר כנסיות ותאים מגורים לנזירים. בניית המנזר ובית ההארחה נסתיימה בשנים 1913–1914.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוכרחו כל הנתינים הרוסית לעזוב את שטחי האימפריה העות'מאנית, והמנזר נעזב, אך בניגוד לנכסים אחרים של הכנסייה הרוסית, הוא לא נתפס על ידי השלטונות ונשאר בידי הכנסייה.
במהלך פרעות תרפ"ט, מצאו מקלט במנזר תושבי היישוב העברי הסמוך מגדל עדר (שננטש וחרב בפרעות), שם הגנו עליהם ערבים תושבי בית אומר.
בשנים 1932–1936 רכשה חברת "אל ההר" של שמואל צבי הולצמן שטחים בסמיכות להר הרוסי. הולצמן השיג את אישורו של מושל ירושלים ג'יימס אדוארד פרנסיס קמפבל, ושל ראש הכמרים בכנסייה הרוסית, לחכור את המנזר ב-1934. קבוצת פועלים יהודים הגיעה למנזר והשתכנה בו, בעת שהכשירו את הקרקע לעליית קיבוץ כפר עציון לקרקע. אנשי "אל ההר" גם טיפחו את גן עצי הפרי ששתלו הרוסים במקום, והקימו בו משתלה. הקבוצה נטשה את המנזר במהלך מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, וב-1938 פעלו בו חיילים בריטים.
תולדות המנזר > במלחמת העצמאות

בינואר 1948, השתלטו על המנזר הרוסי כוחות של הלגיון הערבי, וממנו תקפו את גוש עציון.
מפקד גוש עציון במלחמת העצמאות, עוזי נרקיס, חכר את המנזר וסביבותיו מהכנסייה הרוסית בירושלים, ולאחר מכן כבש את המקום והקים בו משלט. המשלט חלש על כביש ירושלים-חברון, על כביש הגישה אל הגוש ועל עמק ברכה, ולכן היה בעל חשיבות עליונה בעבור מגיני הגוש, והוא היווה חלק משרשרת משלטים שנועדה לשמור על הגוש (ראו מפה). את הפיקוד על המשלט קיבל במרץ 1948 איש החי"ש המשורר צבי בן יוסף, שאף כתב שיר על המנזר. המשלט הפך בסיס להתקפות על כלי רכב ערביים שנעו בכביש הראשי.
ב-12 באפריל 1948, בעקבות תקיפה של לוחמים גוש עציון על כלי רכב ערביים בכביש ירושלים חברון, פתח הלגיון הירדני בהפגזה ובהתקפה על המנזר הרוסי, ולוחמים כפריים מהאזור ניסו להסתער על המנזר, אך נהדפו.
תולדות המנזר > במלחמת העצמאות > קרב 4 במאי

הקרב המשמעותי הראשון על המנזר וסביבתו אירע בכ"ה בניסן, 4 במאי, כתגובה על ירי יהודי לעבר תחבורה ערבית בציר ירושלים-חברון. עם שחר הופגז המתחם באש תותחים ומשוריינים (של הצבא הבריטי) שאליהם הצטרפו המוני כפריים מהסביבה, בשיתוף פעולה של הבריטים שטענו כי ברצונם להבטיח תנועה חופשית לירושלים לכשיעזבו. לאחר שעות של לחימה עיקשת, עלה בידי התוקפים לכבוש את המנזר, אך עם רדת הערב שבו כוחות ההגנה והשתלטו על המנזר. בסיכומו של הקרב נמנו לכוחות המגן 12 חללים, עשרה מתוכם בגזרת המנזר, וכ-25 פצועים. על פי דיווחים בעיתונות העברית, לערבים נמנו 30 הרוגים ו-50 פצועים.
בהספד לחללי הקרב טבע מפקד גוש עציון, משה זילברשמידט ("מוש"), את הסיסמה שליוותה את המגינים בגוש, "תשובתנו נחושה נצח ירושלים!".
תולדות המנזר > במלחמת העצמאות > קרב 12 במאי

ב-12 במאי, (ג' באייר ה'תש"ח), הגיע מכיוון מזרח טור משוריינים ירדניים. באותו הזמן, כוחות ההגנה בגוש הנצור היו דלים ומותשים, וסבלו ממחסור חמור באספקה ותחמושת. המנזר הרוסי היה המשלט הראשון שקידם את פני התוקפים, והתנהל בו קרב עקוב מדם. מפקד הגוש, "מוש", הגיע בעצמו להשתתף בהגנה על המנזר, והוא זה שהורה ללוחמים לסגת מהמנזר לכיוון כפר עציון. במהלך הקרב והנסיגה נהרגו 19 לוחמים, בהם "מוש" ומפקד המשלט צבי בן יוסף. נפילת המשלט פתחה את הפתח לנפילתו של כל הגוש ביום המחרת.
תולדות המנזר > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה ערכה משלחת בראשות הרב הראשי לצה"ל שלמה גורן מבצע לליקוט עצמות חללי המלחמה שנשארו מעבר לקווי האויב, ובהם החללים במנזר הרוסי.
הירדנים הרסו את המנזר לחלוטין, והקימו במקום בסיס צבאי.
כיום

כיום, נמצאים במקום שרידי מערות ששימשו למגורי הנזירים ושרידים ספורים נוספים. לאחר מלחמת ששת הימים הוקמה במקום אנדרטה לזכר הלוחמים שנפלו במנזר ובסביבותיו.
הבסיס הצבאי הירדני הפך להיות משכנה של חטיבת עציון ומפקדת התיאום והקישור של בית לחם. את האדמות החקלאיות מכרה הכנסייה לקרן קיימת לישראל, והיום הן משמשות את כרמי קיבוץ כפר עציון.
הערות שוליים

↑  בפי נוצרים רוסים נקרא המקום "בית זאכאר" משום שזוהה על ידם כמקומו של זכריה אבי יוחנן המטביל. במפות ובפי הערבים נקרא המקום "דיר שעאר"
↑  הפסיפס תועד אך לא השתמר, וכבר ב-1935 לא נותר לו שריד (אולמן, עמ' 48)
↑  ראו אצל בן שלום (להלן ב"קישורים חיצוניים")
↑  שמו המקורי היה לאונטי פיודורוביץ' סודומויקין. ראו אודותיו אצל אולמן, עמ' 49 - 51.
↑  דוד דרבקין, על קבר האחים של קדושי חברון, דואר היום, 2 באוגוסט 1931
↑  כיצד קצרו המגינים בהרי חברון במאות הרבות של התוקפים הערבים, הַבֹּקֶר, 16 בינואר 1948 חלק א; כיצד קצרו המגינים בהרי חברון במאות הרבות של התוקפים הערבים, הַבֹּקֶר, 16 בינואר 1948 חלק ב
↑  ההר הרוסי, באתר עמוד ענן
↑  אליהו הכהן, 'וְיָדַעְתָּ, הַבָּחוּר, הַמִּשְׁלָט הַזֶּה אָרוּר': השיר האחרון של צבי בן-יוסף, בבלוג "עונג שבת", 26 באפריל 2021
1 2  30 ערבים נהרגו ו-50 נפצעו בהדיפת ההתקפה על גוש עציון, הצופה, 6 במאי 1948
↑  יוחנן בן-יעקב, גוש עציון במלחמתו, באתר  בית ספר שדה כפר עציון
↑  הרב שלמה גורן, בעוז ותעצומות: אוטוביוגרפיה בעריכת אבי רט, 2013, עמ' 207.
↑  אנדרטה לזכר הנופלים במנזר הרוסי וסמוך אליו במלחמת העצמאות, באתר יזכור
מפת הקרב האחרון על גוש עציון. מקור: תולדות מלחמת הקוממיות
דניה (חיפה)

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  חיפה 
 קואורדינטות:  32°46′01″N 35°00′07″E﻿ / ﻿32.767°N 35.002°E﻿ / 32.767; 35.002
  (למפת חיפה מוגדלת) דניה(למפת חיפה רגילה) דניה(למפת הגליל המערבי רגילה) דניה(למפת הגליל המערבי מוגדלת) דניה
 
מעבדות IBM שלצד אוניברסיטת חיפה והמגדלים החדשים של דניה המזרחית, במבט מ"רמת אבא חושי"
דניה, או הוד הכרמל, היא שכונה בדרום חיפה, בחלקה ההררי, שהוקמה החל משנות ה-60 של המאה ה-20.
דניה והשכונות הסמוכות אליה מהוות את רובע המגורים המבוסס ביותר של מטרופולין חיפה. שכונות היוקרה נבנו על שטחי טרשים ויער באזור הפריפריאלי המרוחק של העיר, בסגנונות בנייה מגוונים, שבהם דגש על צמודי-קרקע על מגרשים גדולים מהמקובל, ואוכלוסייתן כוללת את הדמויות המשפיעות ביותר בכלכלה העירונית. דניה היא מהשכונות היוקרתיות בישראל.
היסטוריה

האזור המזרחי של דניה, לרבות קריית אוניברסיטת חיפה של ימינו, נכלל לפנים בשטח מצוקי מיוער שנודע בשם ח'רייבה - והגיע עד ליאג'ור שלמרגלות הכרמל. על שטח זה הוחלה בשנות ה-30 תוכנית פיתוח ובינוי נרחבת שיזמו מוסדות היישוב, שגולת הכותרת שלה הייתה נקודת התיישבות שתיקרא בשם "פסגת הכרמל". רחוק מחיפה, בעומק הכרמל הפראי, תכננה חברת הכשרת היישוב מאמץ חלוצי שיבטיח את התרחבות חיפה העברית – שאת קצה הבנוי סימנה אז השכונה הצעירה אחוזה – עוד דרומה. קרקעות קבוצת "המנחיל" נקנו עוד באמצע העשור הקודם, והדרך הראשית שחיברה את חיפה עם עספיא, לימים שדרות אבא חושי, קיבלה משקל רב במיוחד כחלק מאוטופיה של דרך בין-אזורית שתשרת את כל שכונות הרכס, עם חיבור ליערות הכרמל. רוחבו של הכביש, כפי שנקבע בידי השלטונות, היה 20 מטר, והחזון כלל יצירת שכונות מקבילות משני עבריו. ב-1941, עם התחזקותם של זרמים "ירוקים" בשיח ההתיישבותי והעירוני, הורחבה הדרך ל-30 מטר, וזאת כדי לצמצם את הבינוי שלאורך הכביש וכך להימנע מפגיעה בנוף לעבר הים התיכון. ל"חורשת הארבעים" היה יעוד להישאר גן ציבורי מחוץ לשטח הבנוי האורבני, ולמעשה השטח כולו, מ"המנחיל" ודרומה, הוגדר על ידי הממשלה כשמורת יער, והעירייה תחת שבתי לוי אף היא התנגדה לפיתוח מסיבות אקולוגיות.
בחלוף שני עשורים החלה בנייתה של שכונת דניה - אם כי לא באתר המקורי של "פסגת הכרמל"; וכעבור עשור נוסף, ביולי 1971, אושררה הכרזת מרבית השטחים הפתוחים שנותרו כפארק הכרמל, תוך גניזת חלק מחזונות הבינוי.
עד 1969, שנת מותו של ראש העיר אבא חושי, נקרא הכביש הראשי "דרך דליה", ובשנה זו הוסבה הדרך על שמו.
השכונות הוד הכרמל, רמת גולדה, רמת אלמוגי וסביוני דניה כמו גם קמפוס האוניברסיטה, מהווים כיום חלק מרובע סטטיסטי בשם "רמות הכרמל". אשכול זה קרוי גם "ציר אבא חושי", והוא גובל באחוזה מצפון, בטירת כרמל ממערב, מדרום בפארק הכרמל וממזרח בנשר ובנווה שאנן. ב-2008 גרו בדניה-רבתי 11,090 תושבים, כששטח ממוצע של יחידת דיור ברובע עומד על 154 מ"ר. שני שלישים בקירוב ממשקי הבית מחזיקים בשתי מכוניות או יותר. הילדים לומדים ברובם בבית הספר היסודי "איינשטיין" שבגבול עם אחוזה, ובתיכון אליאנס שב"עמק השמש". כמו כן משרת את הרובע סניף בית הספר התיכון הריאלי שבקמפוס בית בירם באחוזה. לתושבי האזור אין מתנ"ס המשרת אותם כיום, אף כי קיימות תוכניות להקים מתנ"ס כזה עבור שכונות דניה וסביוני דניה בסמוך לבנין יבמ מחקר. אפקטיבית, ממלא מועדון הספורט דניה חלק מתפקידי המתנ"ס השכונתי.
בשנות ה-70 התגלתה תחת מדרכה בדניה מערת נטיפים קטנה, עשירה בזקיפים ובנטיפים בני אלפי שנים.
ב-1992 נוסד מועדון רוטרי "הוד הכרמל", שמאז עוסק ברכישת ציוד לבתי חולים, אימוץ מועדוניות ילדים, מתן מלגות לסטודנטים ואירועי גאלה.
ב-1993 גילתה רשות העתיקות מערת קבורה מסועפת בעת עבודות להרחבת כביש. במערה, שנחצבה בגיר בעידן הסנון, נמצאו 11 דמויות קבורות בשישה כוכים.
דליקות שפרצו ביער הסמוך היוו איום מתמשך על החיים בשכונה, כך בשרפה ב-1989, בשרפה ב-1998 – אז נפגעו 40 בתים, ובשרפה ב-2010.
בחודש יולי 2024 התברר שעיריית חיפה רוצה לכרות 1799 עצים כדי שישמו כאזור חיץ תושבי השכונה מתנגדים. בעקבות הגשת עררים לפקיד היערות הארצי, הרישיון הוקפא.
שכונות > דניה א'

התוכנית לשכונה הראשונה אושרה ב-1961, והיא כללה 600 וילות על שטח של 900 דונם, ממערב לכביש חיפה-עספיא. כשנבנתה, החל משנה זו, היא הייתה מנותקת משאר חלקי חיפה. חברת הבנייה הראשונה שבנתה בה הייתה דניה סיבוס, והשם "דניה" הוענק לרחוב הראשון, ודבק בשכונה. העירייה, אמנם, העדיפה לקרוא למקום "הוד הכרמל", אך שם זה לא אומץ על ידי התושבים. בהמשך יוחס שם הרחוב לדנמרק, והרחובות הבאים שנסללו קיבלו גם הם שמות של מדינות ידידותיות. בשלב מסוים הוצע לקציני חיל הים להתיישב בשכונה. הם סירבו בשל הריחוק מלב העיר. בחלוקה המוניציפלית של שנות ה-70 עדיין סומנו רחובותיה הדלילים של השכונה כחלק מ"אחוזה", ורק בהמשך הפכה לתת-רובע נפרד.
ב-2008, לאחר סדרה של פריצות לבתים שאירעה לאורך השנה החולפת, התאגדו התושבים והציבו מחסומים מאוישים לא-חוקיים בפתח הרחובות דניה ושוודיה, ובכך הביאו לצמצום של מעל 90% בהיקף עבירות הרכוש בשכונה. הגבלת הגישה לשכונה עוררה מחאה ציבורית.
בדניה א' מרכז מסחרי, מרכז קהילתי פעיל, שבט של תנועת הצופים העבריים שבט לטם וקופת חולים. תושביה מבוגרים יחסית לממוצע ברובע, והיא נמצאת בראש המדרג הארצי של שכונות היוקרה. נחלים העוברים בה הם נחל עובדיה - שמפריד בינה לבין רמת גולדה שמצפון, ונחל נדר, מדרום. השכונה היא גם שכונת המגורים הגבוהה ביותר בחיפה, והאזור הוא נקודת התחלה לטיולים בפארק הכרמל הסמוך.
שכונות > דניה ב'

ב-1971 אושרה בנייה בהמשך לדניה על שלוחה שפורצת מערבה במורדות האוכף. חלק מהאדמות נמנות עם אדמותיו של הכפר א-טירה שנחרב במלחמת העצמאות. הבנייה נמשכה עד שנות ה-90, וכיום הרחובות הקיצוניים נושקים לטירת כרמל. בשכונה מועדון ספורט עם בריכת שחייה ומגרשי טניס וכן מרכז מסחרי שכונתי. המגורים הם בעיקר בבתים דו משפחתיים, ובמעט ווילות בודדות. הרחוב הראשי הוא אברהם שלונסקי. השכונה טובלת בוואדיות ירוקים כמעט מכל עבריה. בין רחוב שלונסקי לרחוב הולנד עובר נחל טירה. מחירי הנכסים בשכונה נמוכים בהשוואה לדניה א'. גם משכונה זו ניתן לצאת לטיולים בשמורת הטבע הסמוכה, דרך הכניסה ברחוב רובינשטיין.
שכונות > סביוני דניה

בראשיתה נקראה "רמת אדי", אולם בחרה לאמץ את שם הפרויקט שבנתה חברת דניה סיבוס בשנות ה-80. עיריית חיפה העניקה לשכונה את השם "סביוני הכרמל". סביוני דניה נבנתה בשטח תלול מצדן המזרחי של שדרות אבא חושי, לצד דרך 705 היורדת אל העיר נשר. בשנות ה-90, לאחר עשור של שקט בגזרת הנדל"ן בשכונה המבודדת, באה תנופה של בניית מגדלי מגורים רבים ופנטהאוזים. אלו גובלים כיום במגדלים של שכונת קדמת דניה בנשר, ואוכלוסייתם מבוגרת יחסית, במקרים רבים משפרי-דיור, מהם אף שעברו מדניה הוותיקה.
בסביוני דניה חיו ב-2008, 2,110 תושבים. בשנת 2017, הוקם בשכונה מרכז מסחרי קטן.
חלק מהמבנים שנבנו בשכונה הועברו, בעקבות פסיקת בג"ץ משנת 2007, לשטח השיפוט של נשר.
הערות שוליים

↑  מפת הסביבה (תל אהרון) עם ציון 'הוד הכרמל', 1939 בערך, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  אריק מירובסקי, ‏הסקר שגילה: זו השכונה העשירה ביותר בישראל, באתר גלובס, 30 ביולי 2024
↑  הצצה למערה הסודית שמתחת לביוב של חיפה, חדשות ערוץ 2 .
↑  1,799 עצים. זו הכמות העצומה אותה העירייה רוצה לכרות כדי לייצר אזורי חיץ בדניה, אודיה שווץ, רדיו חיפה, 23 ביולי 2024
↑  תכניות לפיתוח מרום הכרמל, למרחב, 10 במאי 1961
↑  אליהו מרקוביץ, הווילות הראשונות של "הוד הכרמל" יהיו מוכנות לדיירים באוקטובר, מעריב, 18 ביוני 1962
↑  אורנה נירנפלד, תושבי כרמליה נואשו מהמשטרה, חברה פרטית תאבטח אותם, באתר nrg‏, 20 ביוני 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007605764005171 
שכונת דניה בתצפית מכיוון "חניון הצוק" לכיוון מערב
שכונת דניה בתצפית מהכרמל
ויקי שאול

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בינואר 1905 אורפה, טורקיה 
 פטירה:  11 בינואר 2008  (בגיל 102) חיפה, ישראל 
 שם לידה:  ויקי סמיקה 
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1933
 ידועה בשל:  פעילות חינוכית וטיפול נפשי פורץ דרך
 השכלה:  השכלה לא פורמלית בתחום בריאות הנפש
 השקפה דתית:  יהדות
 בן זוג:  יוסף (ג'ו) שאול
 
ויקי שאול (26 בינואר 1905 – 11 בינואר 2008) הייתה יועצת חינוכית ומטפלת בתחום הנפש.
ביוגרפיה

נולדה ב-1905 באוּרְפָה שבטורקיה לאב רופא. עד גיל 14 לא ידעה קרוא וכתוב. מעט לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה היגרה עם משפחתה למוסול שבעיראק ומשם לבגדאד. בשנת 1926 נישאה ושנה לאחר מכן נולד בנה היחיד, ביל.
לאחר זמן התגרשה ונישאה בשנית ליוסף (ג'ו) שאול בשנת 1932. שנה לאחר מכן עלתה לישראל.
עבודתה הטיפולית

ויקי שאול החלה את עבודתה הטיפולית בתחום הטיפול הנפשי לאחר לימוד עצמי אוטודידקטי את תורתו של זיגמונד פרויד.
הטכניקה הטיפולית התבססה על פירוש חלומות ועל חיזוק ה"אני" תוך החלשה של ה"אני־העליון" והתעמקות במבנים נפשיים חבויים ב"לא-מודע".
לאחר זיהוי מקור הקושי התחיל תהליך של "חינוך מחדש" שהיה תהליך ארוך ומורכב ובו שימשה ויקי שאול כעוזרת ל״אני" החלש עד לשיקומו והגעת המטופל לתפקוד ראוי.
ויקי שאול שימשה כמטפלת נפש בעיקר בקרב חברי התנועה הקיבוצית. בין מטופליה היה אלי בן-גל שהתייחס לשיטת הטיפול שלה: ”א. חפירה ארכיאולוגית עיוורת עד איתור המבנה החבוי; ב. גילויו והריסתו; ג. מחיקת שרידיו על ידי חינוך עצמי להשתחררות מהרגלי העבר. השיטה: חלומות ואסוציאציות חופשיות, ומשפט המפתח: 'מה זה מזכיר לך? לאן זה לוקח אותך?'" כשהרגישה שמיצתה, היתה פוסקת: 'לך לדרכך'.” (אלי בן-גל "לחיות עם השטן")
ויקי שאול נפטרה בחיפה בשנת 2008, מספר ימים לפני יום הולדתה ה-103.
לקריאה נוספת

ויקי, רון-גולן, 1992
הערות שוליים

↑  יגאל וילפנד, לאט לאט הוא יפתח.., על המשמר, 19 בספטמבר 1975
↑  אורי דרומי, אינטליגנציה רגשית יוצאת דופן, באתר הארץ, 22 בינואר 2008
מימדיון

#invoke:תבנית מידע
מימדיון הוא פארק מים הנמצא בפארק הירקון בצפון העיר תל אביב, בסמוך לפארק השעשועים "לונה פארק תל אביב", ונחשב לאחד הגדולים בישראל. הוא משתרע על פני שטח של 40 דונם.