stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סגנון לואי השישה עשר
אדריכלות > ארכיטקטורה פונקציונלית ואוטופית

קלוד-ניקולא לדו התמחה בתכנון מבנים פונקציונליים ניאו קלאסיים בעלי פשטות ותכליתיות אך גם נודע כאדריכל בעל חזון אוטופי. בין המבנים ניתן למנות את שער האגרה של חומת הפרם ז'נרל בפריז (1785–1789), עם החזית הקלאסית והרוטונדה שלו. פרויקט בולט נוסף הוא מפעל המלח המלכותי בארק-א-סנאן שתכנונו החל עוד בימי לואי החמישה עשר, מפעל המלח תוכנן בצורת חצי עיגול מושלם כשביתו בעל העמודים הייחודיים של מנהל המפעל במרכז, מוקף בבתי המלאכה המחסנים והמשרדים.
אטיין-לואי בול (1728–1799) היה גם כן אדריכל אוטופי. הפרויקטים שלו נשארו על הנייר ומעולם לא נבנו. המפורסם שבהם הוא האנדרטה לאייזיק ניוטון אותו תכנן יחד עם לדו. האנדרטה בצורת כיפה עצומה, עם אוקולוס המאפשר לאור להיכנס ונותן רושם של שמים מלאים בכוכבים. אף על פי שאף אחד מהפרויקטים שלו מעולם לא נבנה, התמונות פורסמו בהרחבה והיוו השראה לאדריכלי התקופה.
בית המנהל במפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן, קלוד ניקולא לדו (1775–1779)
Rotonde de la Villette, קלוד ניקולא לדו (1785–1789)
הסנוטף לאייזיק ניוטון, אטיין-לואי בול (1784)
תוכנית לספריה המלכותית, אטיין-לואי בול (1785)
דקורציה ועיצוב פנים

סגנון העיטור של לואי ה-16 סימן את ניצחון הנאו-קלאסיציזם שהתפשט באירופה מאז 1770. הוא שיקף את ציורי הקיר והעיצובים שנמצאו בחפירות הארכאולוגיות המוקדמות בהרקולנאום ובפומפיי, ואת מסעותיהם של קבוצות אמנים ליוון ולאסיה הקטנה.
המוטיבים הדקורטיביים של סגנון לואי ה-16 נוצרו בהשראת העת העתיקה. אלמנטים אופייניים של הסגנון היו לפיד מוצלב עם נדן וחיצים, סרטים מתנופפים, זרי עץ אלון או עלי זית, כתרים של ורדים, אגרטלים עם גפנים, חזרות ליניאריות של מוטיבים קטנים, גביעים או מדליונים פרחוניים, שריגים, Gadrooning, דפוסים יוונים (אנ') ועוד.
גם אלמנטים מיתולוגיים מהעת העתיקה שימשו כמוטיבים דקורטיביים כגון קרן השפע, מסקרונים, דולפינים, ראשי איל ואריות, כימרות וגריפונים. גם מוטיבים ארכיטקטוניים יווניים-רומיים היו פופולריים ביותר כגון חירוצים, פילסטרים מחורצים, עמודים וקריאטידים, קורבלים, וולוטות וטריגליפים.
לפיד מוצלב עם נדן וחיצים על מעקה
אוקולוס בטריאנון הקטן (ורסאי, צרפת), עם סרט בחלק העליון ושני קישוטים תלויים בצדדים
שני עיצובים של רגליים, האחד כולל חריצים ישרים ועלי אקנתוס, והשני פיתולים סביב הרגל. בשניהם הקישוט העליון תחום בקוביה
קישוטים אופייניים
מעקה מעוטר בהשפעות קלאסיות
דוגמה טובה לעיצוב הפנים בתקופת לואי ה-16 הוא השיפוץ שנעשה בפנים טירת מייסון הבארוקית. בהוראת שארל העשירי שיפץ פרנסואה-ז'וזף בלנגר את סוויטות הפנים ועיצב אותם בצורה ניאו קלאסית מובהקת.
סלון דה קומפיין בטריאנון הקטן (1762–1768)
גרם המדריגות בטריאנון הקטן (1762–1768)
הטרקלין בטירת מייסון, פרנסואה-ז'וזף בלנגר (1777–1782)
אחד מחדריה של מארי אנטואנט בארמון ורסאי (1783)
הבודואר של מארי אנטואנט בארמון פונטנבלו, מכונה טעם פומפיי (1785)
חדר שעשועים בסוויטת המלך בארמון ורסאי (1785). הכיסאות מאת ז'אן-בטיסט בולארד (1785), השולחנות הפינתיים מאת ז'אן-אנרי רייזנר (1774)
דקורציה ועיצוב פנים > טפטים

טפטים מצוירים ביד שימשו מאז המאה ה-16 לעיצוב פנים. האריסטוקרטים הצרפתים השתמשו לעיתים קרובות בשטיחי קיר בחדרים הגדולים, אך בחדרים הקדמיים ובחדרים הקטנים השתמשו בציורים ודוגמאות מודפסים או צבועים שיובאו מאנגליה הודו וסין. בשנת 1765, ממשלת צרפת הטילה מס כבד על טפטים מיובאים, מה שהמריץ את הייצור הצרפתי. לואי ה-16 בחר להעניק את התואר מפעל מלכותי לאחד מיצרני הטפטים הצרפתיים אשר פתחו בית מלאכה גדול ליד ארמון טווילרי, והעסיקו קבוצה של אמנים ומאיירים ידועים ביניהם בנו של הצייר בושה. במפעל זה גם פותח תהליך להדפסת הטפט בגלילים ארוכים. המפעל שלהם בפאובורג סן אנטואן הפך לאחד הגדולים בפריז, והיה יעד להפגנות בתחילת המהפכה הצרפתית.
צורת קישוט פופולרית נוספת הייתה כותנה משובחת מודפסת, עם ערבסקות משוכללות ודפוסי פרחים. הזן המפורסם ביותר היה toile de Jouy . הבד שימש לכיסוי מיטות, לווילונות ולכיסויי רהיטים. גם מוצרי משי שימשו לחיפוי קירות. המשי האיכותי ביותר נעשה בליון והיה מבוקש בבתי המלוכה באירופה הוא מופיע בארמונה של קתרין הגדולה ברוסיה, בארמונו של פרידריך הגדול בפרוסיה ואצל לקוחות מלכותיים אחרים. אריגי משי מסוג Lampas עם מוטיבים של ערבסקות ומדליונים כיסו את קירות חדר הביליארד של מארי אנטואנט ב-1779, ולאחר מכן הפכו לאופנתיים בבתי מגורים בפריז.
טפט קיר (1775)
טפט קיר (1780)
משי Lampas ארוג על קירות חדר הביליארד בורסאי (1779)
ריהוט

רהיטים בסגנון לואי ה-16, במיוחד הריהוט שייוצר עבור ארמונות המלוכה, הם מהמעוצבים והיקרים ביותר שיוצרו אי פעם בצרפת. חלק ניכר ממנו הופק ב-Garde-Meuble du Roi, בית המלאכה המלכותי לריהוט, בניהולו של פרנסואה השני פוליו (1748–1808). בין בעלי המלאכה הבולטים של התקופה היו ז'ורז' ג'ייקוב, שיצר ספות וכיסאות לסוויטת של מארי אנטואנט בוורסאי ולאלה של הרוזן ד'ארטואה. העצים הנפוצים ביותר היו אלון, מהגוני ואגוז. הכיסאות של התקופה המוקדמת שנעשו עבור מארי אנטואנט היו מגולופים ומוזהבים מעוטרים בכבדות בדרך כלל עם דוגמאות פרחוניות. הכיסאות והספות לרוב היו מרופדים בסאטן ועליו רקומים מדליונים ממשי. בתקופות המאוחרות יותר הופיעו גם עיטורים אקזוטיים יותר שנלקחו לעיתים קרובות מהפקות תיאטרון פופולריות בפריז. אלה כללו דוגמאות סיניות, ואטרוסקיות.
בשונה מהכיסאות בתקופת לואי ה-15, לכיסאות לואי ה-16 צורה יותר גאומטרית ופחות חופשית. הופיעו חריצים ודפוסים בקווים ישרים, קישוטי פרחים תחומים בתוך מסגרות מרובעות ועוד.
נוצרו מגוון רהיטים מיוחדים למטרות ספיציפיות כגון כיסאות למשחקי הימורים וקלפים, וכיסאות מיוחדים עבור סלוני הנשים (אנ'), חדרי הלבשה, ספריות וחדרי קדומים.
המיטות בחדרי השינה המלכותיים אשר כונו à la Duchesse, היו בעלות פרופורציות מונומנטליות ובדרך כלל הופרדו משאר החדר על ידי מעקה, ומקורות בחופה מקושטת.
כורסא מאת ג'ורג' ג'ייקוב בסוויטה של מארי אנטואנט בורסאי
כורסא עם ריפוד מיצרני השטיחים בבווה (1780–1785)
כורסא מאת ג'ורג' ג'ייקוב
שרפרף בטריאנון הקטן, ג'ורג ג'ייקוב (1787)
מיטתה של מארי אנטואנט בארמון פונטנבלו, ז'אן בטיסט סנה (1787)
כיסא מתקפל, ז'אן-בטיסט-קלוד סנה
מיטת יום או Lit de repos ז'אן-בטיסט-קלוד סנה (1788)
פרט של מיטת היום, ז'אן-בטיסט סנה
כיסא למשחקים, ז'אן-בטיסט סנה
ריהוט > ארונות ומרקטרי

מלאכתו של ה- ébéniste, או יצרן הארונות, נפרדת מזו של יצרני רהיטים אחרים. כשליש מהאבניסטים בפריז היו ממוצא זר, דור שני למהגרים מבלגיה והולנד או דור ראשון מאזור הריין. הקבוצה האחרונה כללה כמה מבעלי המלאכה המפורסמים ביותר, אשר זכו לחסות מיוחדת ממארי-אנטואנט, שהעריצה את האמנות הגרמנית.
בתקופת לואי ה-16 הוצגו כמה סוגים חדשים של רהיטים, שידה בצורת חצי ירח, שידה פינתית עם דלת בחזית ומדפים משני הצדדים. ה-commode bonheur-du-jour היה שולחן איפור המיועד לבודואר, משולב עם ארונית קטנה ומראה. השולחן à la Tronchin, על שמו של ז'אן רוברט טרונצ'ין, היה שולחן קריאה עם מדף מובנה הניתן להגבהה באמצעות מנגנון. חלק מהרהיטים היו קטנים ותוכננו להזזה בקלות, כדי לארגן מחדש סלונים במהירות.
השולחנות והארונות היו מעוטרים בדרך כלל בקישוטים מפוסלים מברונזה מוזהבת, בצורות של ורדים מסוגננים, סרטים קשורים או אצטרובלים. המשטחים היו משובצים באם הפנינה או בשיטת המרקטרי בלוחות עץ אקזוטיים בצבעים שונים או בכיווני סיבים שונים אשר יצרו דוגמת לוח שחמט, דוגמה של קוביות או עיצובים מורכבים יותר. האבניסט ז'אן הנרי רייזנר (אנ') היה ידוע במיוחד במשטחים מעוטרים עשירים. עמיתו דייוויד רונטגן (אנ') היה מפורסם במיוחד בשל התכונות המכניות המורכבות בשולחנות הכתיבה שלו.
שולחן הכתיבה של מארי אנטואנט, ז'אן הנרי רייזנר (1780–1785)
שידה פינתית, ז'אן הנרי רייזנר (1785)
שולחן עבור מארי אנטואנט, הנרי רייזנר (1785)
שולחן, דייוויד רונטגן (1785)
ריהוט > שטיחי גובלן

סדנת השטיחים המלכותית של גובלינס אשר פעלה מאז ימי לואי ה-14 המשיכה לייצר עבודות גדולות באיכות גבוהה עבור בתי המלוכה והאצולה, אך טעמם השתנה. שטיחי הקיר העצומים שחגגו אירועים היסטוריים יצאו מהאופנה. וכמו בתי המלאכה האחרים ליצור שטיחי קיר באובוסון ובווה הם התמקדו בעיקר בייצור ריפודים לרהיטים.
ריפוד גובלינים למשענת כיסא (1740–1780)
כורסה מרופדת בשטיחי בווה (1786–1792)
ציור ופיסול

הצייר המפורסם ביותר של הבארוק הצרפתי המאוחר יותר היה פרנסואה בושה, שביטא בצורה מושלמת את הרוח והסגנון של התקופה. מותו ב-1770, זמן קצר לפני תחילת שלטונו של לואי ה-16, הותיר וואקום ולא נמצא לו יורש ממשי בסגנון הבארוק. מה שהביא לקדמת הבמה את האמן הנאו-קלאסי הראשון, ג'וזף מארי ויין (אנ'). ויין צייר סצנות רומאיות בהשראת התגליות בהרקולנאום ובפומפיי, והיה למחזיק האחרון בתואר הצייר הראשון של המלך, בו החזיק בין 1789 ל-1791.
הצייר הנאו-קלאסי הבולט של התקופה היה ללא ספק ז'אק-לואי דוד, שעבודותיו הרבה לפני המהפכה ביטאו את הנורמות הרומיות של פשטות אצילית ומוקפדת. יצירותיו המוקדמות העיקריות כללו את בליסריוס מתחנן לנדבות (1781), אנדרומאקה אבלה הקטור (1783), ובמיוחד את שבועת ההוראטים (1784), ציור זה הפך למייצג של הסגנון ששלט באמנות הצרפתית במהלך ולאחר המהפכה.
ציירת ניאו קלאסית נוספת היא אליזבת ויז'ה לה ברון שנודעה בזכות דיוקנאותיה של משפחת המלוכה והאצולה, כולל של מארי אנטואנט וילדיה.
שתי נשים מתרחצות, ג'וזף-מארי ויין (1763)
אפרודיטה, דיומדס ואיריס, ג'וזף-מארי ויין (1775)
שבועת ההוראטים, ז'אק-לואי דוד (1786)
מארי אנטואנט וילדיה מאת אליזבת ויז'ה-לברון (1787)
הפיסול נטה מהצורות המונפשות יותר של הבארוק לסגנון הנאו-קלאסי השלו יותר. הפסלים הבולטים ביותר בתקופה כללו אטיין מוריס פלקונט, שיצר פסלי שולחן קלאסיים ורומנטיים עבור סלונים פריזאיים רבים, כמו גם פרש הנחושת המפורסם, בסנט פטרסבורג. פסל דיוקנאות בולט נוסף היה אוגוסטין פאז'ו, שיצר פסלים של אלים יווניים ורומיים. פסל הדיוקנאות המהולל ביותר היה ז'אן-אנטואן אודון, הידוע ביצירה של דמויות מובילות בתקופה, כולל פסל של לואי ה-16 עצמו שיצר ב-1790, בעיצומה של המהפכה. לואי-סימון בואיזוט בלט ביצירת פסלים של האצולה, כולל מארי אנטואנט, אך גם בעבודותיו הידועות במפעל הפורצלן של סבר, ביניהם הטואלט של מאדאם, העשוי מחרסינה, מותקן על לוח שיש עם עיטורים קלאסיים עשויים ברונזה מוזהבת.
פרש הברונזה מאת אטיין מוריס פלקונט
פסל שולחן של קופידון, אטיין מוריס פלקונט
מרקורי, אוגוסטין פאז'ו (1780)
מארי אנטואנט, מאת לואי-סימון בואיזוט, 1781
הטואלט של מאדאם, לואי סיימון בואיזוט (1775)
ראו גם

סגנון לואי השלושה עשר
סגנון לואי הארבעה עשר
סגנון לואי החמישה עשר
ביבליוגרפיה

Droguet, Anne (2004). Les Styles Transition et Louis XVI. Les Editions de l'Amateur. ISBN 2-85917-406-0.
Cabanne, Perre (1988). L'Art Classique et le Baroque. Paris, France: Larousse. ISBN 978-2-03-583324-2.
Ducher, Robert (1988). Caractéristique des Styles. Paris, France: Flammarion. ISBN 2-08-011539-1.
Fierro, Alfred (1996). Histoire et dictionnaire de Paris. Robert Laffont. ISBN 2-221-07862-4.
Prina, Francesca; Demartini, Elena (2006). Petite encylopédie de l'architecture. Paris, France: Solar. ISBN 2-263-04096-X.
Hopkins, Owen (2014). Les styles en architecture. Dunod. ISBN 978-2-10-070689-1.
Renault, Christophe (2006). Les Styles de l'architecture et du mobilier. Paris, France: Gisserot. ISBN 978-2-877-4746-58.
Texier, Simon (2012). Paris- Panorama de l'architecture de l'Antiquité à nos jours. Paris, France: Parigramme. ISBN 978-2-84096-667-8.
Dictionnaire Historique de Paris. Le Livre de Poche. 2013. ISBN 978-2-253-13140-3.
Vila, Marie Christine (2006). Paris Musique- Huit Siècles d'histoire. Paris, France: Parigramme. ISBN 978-2-84096-419-3.
הערות שוליים

↑  "Louis XVI style". Encyclopædia Britannica.
↑  Droguet 2004, p. 13.
↑  Droguet 2004, p. 20.
↑  Droguet 2004, p. 22.
↑  Renault 2006, pp. 69–70.
↑  Renault 2006, p. 74.
1 2 3  Prina & Demartini 2006, p. 249.
↑  Renault 2006, p. 77.
↑  Droguet 2004, p. 25.
↑  Ducher 1988, pp. 162–163.
1 2  Prina & Demartini 2006, pp. 250–251.
↑  Sylvie, Chadenet (2001). French Furniture - From Louis XIII to Art Deco (באנגלית). Little, Brown and Company. p. 72.
1 2 3  Droguet 2004, pp. 58–59.
↑  Droguet 2004, pp. 92–102.
↑  Droguet 2004, pp. 115–139.
1 2  Renault 2006, p. 82.
↑  Cabanne 1988, pp. 134–136.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545610905171  GND: 4570168-4  LCCN: sh85036247
חמש שנים על מיכאל

| --- | --- |

 שיר
 סוגה:  שיר ילדים
 שפה:  עברית
 כתיבה:  יצחק קצנלסון
 לחן:  עממי
 ביצועים מאוחרים:  מרים אביגל, סימונה בונאר, יפה ירקוני, הגבעטרון, רוחמה רז, עוזי מאירי ואופירה גלוסקא, נורית גלרון ואריק לביא, חנן יובל, שלמה ארצי, עוזי חיטמן, מיקי קם, אפרת גוש, חנה אהרוני, אהובה צדוק, אריק איינשטיין, חדווה עמרני, להקת האחים והאחיות, חני דינור
חמש שנים על מיכאל (ידוע גם בשם "חמש שנים", במקור נקרא "הפרידה") הוא שיר ילדים שכתב המשורר יצחק קצנלסון. זהו שיר בעל לחן נוגה, המתאר את המעבר של הילד מיכאל מעולם המשחקים והחופש אל עולם המשמעת והעבודה של בית הספר. המקור ללחן השיר אינו ידוע, אך יש המייחסים אותו למשורר הרוסי מיכאיל לרמונטוב.
אודות השיר

בשנת 1911, הותקף השומר של ההתיישבות מרחביה בעמק יזרעאל, מרדכי יִגָּאֵל, על ידי תשעה מערביי הסביבה. יִגָּאֵל, הצליח להיחלץ מהתוקפים ואף לפגוע בשלושה מהם. בעקבות מעשה גבורתו, שהדהד ביישוב העברי, חיבר הסופר אהרון ראובני את השיר "שיר ערש של שומר", המאחל לילדי העמק, לגדול ולהיות אמיצי לב כמו השומר יגאל.

ראובני, איש העלייה השנייה, חבר בתנועת "פועלי ציון" ואחיו של מי שהיה לימים נשיא המדינה השני יצחק בן צבי, חיבר את השיר בעקבות שיר ביידיש ותוך זמן קצר מצאו את עצמן אמהות מכפר תבור, יבנאל ובית גן שרות לעולליהן את השיר בלחן המוכר לנו היום כלחן השיר "חמש שנים". 

ראובני, יליד פולטבה שבאוקראינה, נעזר בכתיבת שירו בשיר ביידיש מאת יוס'ל גויכברג, בשם "וויגליד" ("שיר ערש"), שהכיר לפני שעלה לארץ.

ראובני שאל משירו זה של גויכברג את שלושת הבתים הראשונים, ועליהם הוסיף חמישה בתים משלו, המתייחסים לשומר יגאל ולאירוע בעמק.

לכאורה, ניתן היה לראות בשיר הערש ביידיש את המקור ללחן השיר, אולם ישנן עדיויות ששיר הערש ביידיש שאל למעשה את לחנו מלחן שקדם לו של שיר רוסי בשם "תפילה", שחיבר המשורר מיכאיל לרמונטוב בשנת 1837.
אודות השיר > הגרסה בעברית

הגרסה העברית הראשונה שהושרה בארץ לצלילי לחן זה, נכתבה על ידי משה דפנא, מורה במושבה גדרה, בהשראת שירו של אהרון ראובני. דפנא הצטרף למתעדי עלילותיו של השומר יגאל במרחביה. הוא חיבר לילדי העמק, שיר בשם "עם שחר עורה ילד חן". גם הוא כמו ראובני הושפע משירו של גויכברג ביידיש, אך בעוד שירו של ראובני היה שיר ערש, דפנא חיבר שיר השכמה. כמן כן בשירו של דפנא היו ארבעה בתים בלבד, לעומת שמונה בתים בשירו של ראובני. שמו של השומר יגאל לא הוזכר במפורש בשיר, אך הוא נזכר בשיר בצירוף: "ארצו יִגְאַל".

תחנה נוספת בדרכו של הלחן, עוד טרם הוצמד לשיר "חמש שנים", הייתה כאשר המשורר יצחק קצנלסון חיבר שיר ילדים עם פתיחה דומה ל"עם שחר":
עִם שֶׁמֶשׁ קוּמָה יֶלֶד חֵן,

וְאֶל הַמִּזְרָח פְּנֵה.

הַשֶּׁמֶש עוֹלֶה צַח וַזָךְ,

כָּמוֹהוּ בְּנִי הֱיֵה!
זה היה גלגול נוסף של הלחן הרוסי-יידישאי שהותאם למילים עבריות. רק כעבור שנים אחדות, חיבר המשורר יצחק קצנלסון את השיר "חמש שנים" וקרא לו בשם "הפרידה".

המלחין יואל אנגל, הלחין לראשונה את הנוסח הראשוני של השיר "הפרידה", בשנת 1923 בעת שהותו בגרמניה. את המילים והלחן, שאינו מוכר היום, הוא פרסם בשירון "שירי ילדים" שנדפס בלייפציג ויצא בהוצאת "יבנה" ירושלים, מטעם קבוצת "המנגן" במוסקבה. 

ההצלחה לא האירה פנים לשיר בלחנו של אנגל והוא לא נקלט היטב בגני הילדים.
על פי עדותו של לוין קיפניס, המשורר משה דפנא פישט את נוסח השיר, נמנע מעברית מסורבלת שהייתה עלולה להקשות על הילדים, והעמיד במקומה לשון שוטפת וקליטה. הוא התאים לשיר את הלחן של שירו שלו "עם שחר עורה ילד חן", כך שתוך זמן קצר נקלט שירו המעודכן של קצנלסון בכל גני הילדים.
אודות השיר > חמש שנים עברו על דן / רן

קיימות גרסאות נוספות של השיר, בה שם הילד הוא "דן" או "רן" ולא "מיכאל". לא ידוע מי יזם את שינוי השם. ככל הנראה הסיבה לשינוי השם, היא שיפור החריזה, היות שמיכאל לא תאם לחרוז בשיר. ייתכן גם ששינוי השם ממיכאל לדן, נבע מהרצון להפוך את השיר משיר יידישאי-גלותי לשיר עברי-צברי.
ביצועים > חמש שנים על מיכאל

מרים אביגל, סימונה בונאר, יפה ירקוני, הגבעטרון, רוחמה רז, עוזי מאירי ואופירה גלוסקא, נורית גלרון ואריק לביא, חנן יובל, שלמה ארצי, עוזי חיטמן, מיקי קם, חני דינור, ואפרת גוש.
ביצועים > חמש שנים עברו על דן

חנה אהרוני, אהובה צדוק, אריק איינשטיין
ביצועים > חמש שנים עברו על רן

חדווה עמרני, להקת האחים והאחיות
ביצועים > חמש שנים (לחן אנגל)

מקהלת סמינר לוינסקי, גיתית שובל, רונה קינן
הערות שוליים

1 2  אליהו הכהן, כיצד נולד השיר 'חמש שנים על מיכאל', באתר הספרנים, ‏30.8.2017
↑  חמש שנים, באתר זמרשת
טיפון

ערך זה עוסק במפלצת אגדית מן המיתולוגיה היוונית. אם התכוונתם לסופת טייפון, ראו .
| --- | --- |

 אלים מקבילים:  סת 
 אב:  טרטרוס 
 אם:  גאיה 
 בן או בת זוג:  אכידנה 
 צאצאים:  הידרה, אורתוס, קרברוס, כימרה, דרקון קולכיס, ספינקס, האריה מנמאה, אנמוי תולאי, החזירה מקרומיאון, סקילה, לאדון, Aethon, גורגון 
 
טיפון
טיפון או טיפאוס (ביוונית, Τυφάων או Τυφωεύς) היא מפלצת אגדית מן המיתולוגיה היוונית.
תיאורו

המשמעות המקורית של המפלצת, כסופה, השתמרה, ואילו דמותו של טיפאוס תוארה כבן הזקונים של טרטרוס וגאיה (או של הרה לבדה, עקב זעמה על זאוס שאתנה נולדה ממצחו). פינדרוס מתאר את טיפאוס כמפלצת בעלת מאה ראשים, עיניים מטילות אימה וקול מבעית.
טיפון מתואר לעיתים כסופה מחריבה ולעיתים כענק יורק אש. טיפון מוזכר אצל הומרוס ואילו אצל הסיודוס מתוארים טייפאון וטיפאוס כשתי ישויות נפרדות. טייפאון מוצג אצל הסיודוס כבנו של טיפאוס וכסופה מבעיתה, שיחד עם אכידנה הוליד את הכלבים אורתוס וקרברוס, את ההידרה, כימרה ואת הספינקס. פרטים אלו מתוארים גם ב"ביבליותקה" של פסבדו-אפולודורוס. בסיפורים אחרים מתואר טיפון כדרקון ענק נושף אש, שמכתפיו יוצאים נחשים ויצורים בעלי מאה ידיים.
במצרים התלמיית זוהה טיפון עם האל המצרי סת, אשר תואר בתקופה זו כחמור. על פי עלילת החמור, זוהה טיפון-סת גם כאלוהי היהודים.
המלחמה עם האלים

לפי הסיודוס ביקש טיפאוס לקנות לו שליטה בכל האלים, אך הוכנע על ידי זאוס במכת ברק. לפי תיאורים אחרים, מת טיפאוס אחרי הקרב עם זאוס ונקבר בטרטרוס, תחת הר אטנה, נפחייתו של הפייסטוס, אך תיאורים אחרים גורסים כי הוא גר במערה בסיציליה. 
טיפאוס נחשב אבי הרוחות המזיקות ואבי ההרפיות, אך הרוחות המיטיבות לא נחשבו בניו. אצל המשוררים המאוחרים יותר מקושר טיפאוס לעיתים תכופות עם מצרים, שם אין האלים מסוגלים להתמודד עמו ועל כן הם הופכים, בפחדם, לבעלי חיים (מלבד זאוס ואתנה).
לפי אחד המיתוסים, הוא תוקף את האולימפוס ורק זאוס נשאר להתמודד מולו. טיפון לוקח את זאוס למערתו, מנקר את עיניו וכובל אותו, עד שהרמס ואיגיפאן באו לעזור לו ויחד הם מביסים אותו וכולאים אותו מתחת להר אטנה.
בתרבות הפופולרית

בספר פרסי ג'קסון ותקוות האולימפוס מוזכר טיפון כענק שגופו בעננים ורגליו באדמה ובני האנוש אינם מסוגלים לראותו והם חושבים שהנזק שטיפון גורם הוא סופה טרופית חריגה. טיפון כמעט ומשמיד את האולימפוס לאחר שקרונוס מתעורר, אך הקיקלופים, ובניהם אחיו למחצה של פרסי, טייסון, מפילים אותו לים בעזרת חבלים.
וילסון בנטלי

| --- | --- |
בנטלי בזמן עבודתו
בנטלי בזמן עבודתו
 לידה:  9 בפברואר 1865 יריחו, ארצות הברית 
 פטירה:  23 בדצמבר 1931 (בגיל 66) יריחו, ארצות הברית 
 
וילסון אלווין בנטלי (באנגלית: Wilson Alwyn Bentley ;‏ 9 בפברואר 1865 – 23 בדצמבר 1931) היה צלם ומטאורולוג אמריקאי. הוא האדם הראשון שידוע כי חקר וצילם פתיתי שלג. הוא פיתח תהליך בו תפס את פתיתי השלג על קטיפה שחורה כך שהצליח לצלם אותם לפני שנמסו או עברו המראה.
הפרופסור קנט ליברכט כתב שתהליך הצילום שווילסון פיתח משמש עד היום וש"התמונות שצילם כל כך טובות שאף אחד לא טרח לצלם פתיתי שלג כמעט 100 שנים".
אוסף התמונות הגדול ביותר שצילם שמור במוזאון בעיר מגוריו יריחו שבוורמונט.
תמונה של וילסון, 1902
קורות חייו

בנטלי נולד בחווה בעיר יריחו שבוורמונט. בגיל 15 קיבלו מאמו מיקרוסקופ ישן, הוא ניסה לצייר פתיתי שלג שראה בעזרתו. פתיתי השלג נמסו במהירות והיה קשה לצייר אותם לכן חיבר מצלמה למיקרוסקופ. לאחר ניסיונות רבים הצליח לצלם בבירור פתית שלג ראשון ב-15 בינואר 1885. במשך חייו צילם יותר מ 5000 פתיתי שלג.
בעזרת פרופסור ג'ורג' פרקינס הוא פרסם מאמר שאין שני פתיתי שלג זהים, ולאחר מכן כתב על כך במגזינים שונים כגון נשיונל ג'יאוגרפיק, סיינטיפיק אמריקן, נייצ'ר ועוד.
ב-1931 פרסם ספר בשם Snow Crystals המכיל יותר מ-2500 תמונות של פתיתי שלג.
בנוסף בנטלי צילם סוגים שונים של קרח, עננים וערפל.
הוא נפטר מדלקת ריאות ב-1931. וספרו מודפס עד היום.
הערות שוליים

↑  Historic Bentley snowflake photos for sale in US
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276397505171  BIBSYS: 99038618  BnF: cb125069723 (data)  DSI: 6198  GND: 12244471X  ICCU: PALV047619  ISNI: 0000 0001 1649 973X  LCCN: n79026859  NKC: jn20020912005  NTA: 09501781X  PIC: 4461  RKD: 393018  SNAC: w6rr26vp  SUDOC: 116431962  ULAN: 500088866  VIAF: 57495331   WorldCat (עם VIAF): 57495331
דאנקן ווטס

| --- | --- |

 לידה:  20 בפברואר 1971 (בן 53) גואלף, קנדה 
 ענף מדעי:  מדעי האינפורמציה 
 מקום מגורים:  ניו יורק 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קורנל  אוניברסיטת ניו סאות' ויילס 
 מנחה לדוקטורט:  סטיבן סטרוגאץ 
 מוסדות:  אוניברסיטת פנסילבניה (1 ביולי 2019)  אוניברסיטת קולומביה 
 תלמידי דוקטורט:  מת'יו ג'. סלגניק, Gueorgi Kossinets, רובי מוחמד 
 פרסים והוקרה:  עמית באגודה האמריקאית לקידום המדע (2021)  Carnegie Fellow (2020) 
 everythingisobvious.com
 
דאנקן ווטס (באנגלית: Duncan J. Watts; נולד ב-1971 ב־גואלף, אונטאריו, קנדה) הוא פרופסור בבית הספר לתקשורת של אוניברסיטת פנסילבניה. מחברו של ספר המדע הפופולרי "Six Degrees: The Science of a Connected Age", שיצא בשנת 2003. יש לו תואר שני בפיזיקה מאוניברסיטת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה ודוקטורט במכניקה תאורטית שימושית מאוניברסיטת קורנל.
בשנת 1998 הציגו ווטס וסטיבן סטרוגאטס דגם מתמטי שבו נוצרים "עולמות קטנים", תוך כדי שמירה על רמה גבוהה של התקבצות לצבירים בין הצמתים בגרף. בנוסף, מאז שנת 2003 עורכת קבוצת הדינמיקה הקיבוצית מחקר לאישוש השערת העולם הקטן, שבו השתתפו עד כה מעל 60,000 איש.
פרסומים נבחרים

D. J. Watts, P. S. Dodds, R. Muhamad, and D. Medina. Multiscale, recurrent epidemics in a hierarchical compartment model, Proceedings of the National Academy of Sciences, 102(32), 11157-11162 (2005)
D. J. Watts. The “new” science of networks. Annual Review of Sociology, 30, 243-270 (2004).
P. S. Dodds and D. J. Watts. Universal behavior in a generalized model of contagion. Physical Review Letters, 92(21), 218701 (2004).
P. S. Dodds, R. Muhamad, and D. J. Watts. An experimental study of search in global social networks. Science, 301, 827-829 (2003).
D. J. Watts, P. S. Dodds, and M. E. J. Newman. Identity and search in social networks. Science, 296, 1302-1305 (2002).
D. J. Watts. A simple model of global cascades on random networks. Proceedings of the National Academy of Sciences USA 99, 5766-5771 (2002).
D. J. Watts. Networks, dynamics and the small world phenomenon, American Journal of Sociology, 105(2):493-527 (1999).
D. J. Watts and S. H. Strogatz. Collective dynamics of 'small-world' networks, Nature, 393:440-442 (1998)
ראו גם

מקדם התקבצות
רשת מורכבת
הדבקה מורכבת
הערות שוליים

↑  Collective dynamics of 'small-world' networks, Duncan J. Watts, Steven H. Strogatz, Nature, 1998‏ (pdf)
↑  שרה הארט, "ניו סיינטיסט", זה לא צירוף מקרים, זו מתמטיקה, באתר ynet, 27 בדצמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007427847505171  ACM DL: 81100318394  BnF: cb13750003v (data)  CiNii: DA12996154  dblp: w/DuncanJWatts  GND: 140928766  ISNI: 0000 0001 1007 3439  LCCN: n98113043  LNB: 000029238  MGP: 39534  NDL: 00973568  NKC: jn20000703392  NLK: KAC200402220  NTA: 320738094  ORCID: 0000-0001-5005-4961  PIC: 312450  SUDOC: 055755275  VIAF: 117258368   WorldCat (עם VIAF): 117258368 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
התפרצות הר הגעש וזוב (79)

| --- | --- |

"חורבן פומפיי והרקולנאום", איור מאת ג'ון מרטין
 תאריך התרחשות:  אוקטובר 79
 הרוגים:  מספר הגופות שנמצאו הוא 1500 ולכן על פי ההערכות בין 1500 ל-3000 נהרגו באירוע, אך ייתכן שהמספר מגיע ל-16,000
 קואורדינטות:  40°49′17″N 14°26′34″E﻿ / ﻿40.821388888889°N 14.442777777778°E﻿ / 40.821388888889; 14.442777777778
 he
 
התפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79 לספירה, החריבה מספר ערים במפרץ נאפולי ובהן פומפיי, הרקולנאום וערים נוספות.
ההתפרצות הפתיעה את תושבי המפרץ. התושבים לא לקחו כלל בחשבון אפשרות להתפרצות ההר ולא היו ערוכים לה. אומנם היה ידוע כי מדובר בהר געש, אך הסברה הייתה שהתפרצויותיו נדירות ביותר. היחיד שהשווה את הווזוב להר הגעש הפעיל אטנה היה הגאוגרף היווני סטרבו.
המידע על התפרצות וזוב מגיע בעיקר משני מכתבים ששלח פליניוס הצעיר לחברו הטוב, ההיסטוריון הרומי טקיטוס, שביקש מפליניוס דיווח מפורט על מותו של דודו על מנת להשתמש במידע לצורך תיעוד היסטורי שערך. מכתבים אלו הם העדות היחידה שהגיעה לידינו של עד ראייה להתפרצות. תשומת הלב לפרטים והדיוק הרב בתיאור ההתפרצות הובילו לכך שוולקנולוגים מודרניים אימצו את תיאוריו כמאפיינים סוג זה של התפרצות כפליניאנית, על שמו של פליניוס. מידע נוסף על התפרצות מגיע מניתוחים גאולוגיים של אדמת האזור וממצאים שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות.