stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קיפודן חרטומני אטנבורו
הערות שוליים

↑  קיפודן חרטומני אטנבורו באתר הרשימה האדומה של IUCN
| דייוויד אטנבורו |
| --- | --- | --- |
| משפחה | פרדריק אטנבורו (אבא) • ריצ'רד אטנבורו (אח) • מייקל אטנבורו (אחיין) • ג'ון אטנבורו (אח) |  |
| פילמוגרפיה | פילמוגרפיה |  |
| סדרת החיים | החיים עלי אדמות (1979) • הכוכב החי (1984) • מעגל החיים (1990) • החיים במקפיא (1993) • חייהם הסודיים של הצמחים (1995) • חיי הציפורים (1998) • חיי היונקים (2002) • החיים בסבך (2005) • החיים בדם קר (2008) |  |
| סדרות נוספות | חידת גן החיות (1954-1963) • עולם הטבע (1983-הווה) • העדן הראשון (1987) • העולמות האבודים, החיים הנכחדים (1989) • חיי בר מיוחדים (1995-הווה) • מצב הכדור (2000) • הכוכב הכחול (2001) • עולם מופלא (2006) • עולם מופלא: העתיד (2006) • צ'ארלס דרווין ועץ החיים (2009) • האירועים הגדולים של הטבע (2009) • חיים מופלאים (2009) • ראשית החיים (2010) • מדגסקר (2011) • עולם קפוא (2011) • אטנבורו: 60 שנה בטבע (2012) • אפריקה (2013) • עליית בעלי החיים (2013) • סיפור החיים (2014) • המצוד (2015) • שונית המחסום הגדולה (2015–2016) • עולם מופלא 2 (2016) • הכוכב הכחול 2 (2017) • שושלות (2018) • כוכב הלכת המופלא (2019) • ההוכחות לשינויי האקלים (2019) • שבעה עולמות, כוכב אחד (2019) • הוכחות להכחדה (2020) • כוכב מושלם (2021) • החיים בצבע (2021) • הכוכב הירוק (2022) • כוכב פרהיסטורי (2022) • עולם קפוא 2 (2022) • איים פראיים (2023) • עולם מופלא 3 (2023) |  |
| סרטי ותוכניות תלת-מימד | מפלצות מעופפות 3D‏ (2010) • מלך הפינגווינים (2011) • ממלכת הצמחים 3D‏ (2012) • גלאפגוס (2013) • המוזיאון להיסטוריה של הטבע בחיים (2014) • כיבוש השמים (2015) • החיים הזוהרים (2016) • החיים בכוכב הלכת שלנו (2020) • היום האחרון של הדינוזאורים עם דייוויד אטנבורו (2022) |  |
| שמות שנקראו להוקרתו | כדנית אטינבורו • קיפודן חרטומני אטנבורו • Auroralumina • אטנבורוזאורוס |  |
צביר הבתולה

מרכז צביר הבתולה: משמאל למטה (דרום-מזרח) M87, בצד ימין (מערב) M84 (הכי ימנית) ו-M86, ביניהן NGC 4387 ומתחת להן NGC 4388, מעל M86 נמצאת NGC 4402 ומשמאל לה "העיניים" - NGC 4435 ו-NGC 4438. הכי למעלה NGC 4477 ומתחת לה NGC 4473
צביר הבתולה הוא צביר גלקסיות גדול, המכיל כ-2,000 גלקסיות, אשר מסתו הכוללת נאמדת ב-1015 מסות שמש, וקוטרו כ-15 מיליון שנות אור. הצביר נמצא בקבוצת הכוכבים בתולה (וגולש לתוך קבוצת שערות ברניקי) במרחק של כ-54 מיליון שנות אור משביל החלב, והוא הצביר הגדול הקרוב ביותר לקבוצה המקומית. צביר זה נמצא במרכזו של צביר-על הבתולה, הכולל את הקבוצה המקומית, כמו גם קבוצות גלקסיות וצבירי גלקסיות נוספים.
היסטוריה

בשנת 1771 גילה האסטרונום הצרפתי שארל מסיה את הגלקסיה הראשונה בצביר, M49. כשמונה שנים לאחר מכן, גילו מסיה, יוהאן גוטפריד קלר ובארנבוס אורייאני את הגלקסיות M58‏, M59,‏ M60 ו-M61, בזמן שעקבו אחרי שביט שעבר באזור. בשנת 1781 גילו מסיה ועוזרו, פייר מאשן, 11 גלקסיות נוספות (M84‏ - M91, ו-M98‏ - M100). אי לכך, מספרן הכולל של גלקסיות הצביר המצוינות בקטלוג מסיה עומד על 16. בשנים שלאחר מכן, נרשמו עשרות גילויים חדשים של גלקסיות גדולות בצביר. מספרן הנוכחי מוערך כאלפיים; כמאתיים מתוכן הן גלקסיות גדולות, והשאר גלקסיות ננסיות. הקטלוג הכללי החדש מכיל כ-160 גלקסיות החברות בצביר.
מאפיינים

צביר הבתולה הוא צביר דליל יחסית, שצורתו בלתי סדורה. הוא מכיל כ-130 גלקסיות ספירליות, כ-50 גלקסיות עדשה וכ-30 גלקסיות אליפטיות. שאר הגלקסיות שבו הן גלקסיות ננסיות, שרובן הגדול אליפטי. ניתן לזהות בצביר שלושה אזורים צפופים יחסית, שמהווים תתי-צבירים: תת-צביר הבתולה A, שמקיף את M87; תת-צביר הבתולה B, שמקיף את M49; ותת-צביר הבתולה C, שמקיף את M59. הגלקסיות האליפטיות וגלקסיות העדשה נוטות להצטופף בצבירים ובקווים המחברים אותם, בעוד שהגלקסיות הספירליות והננסיות מתאפיינות בפיזור אקראי.
בשל מסתו העצומה של הצביר, הגלקסיות שבו נעות האחת ביחס לשנייה במהירויות גבוהות. בזכות אפקט ההסחה לאדום, ניתן לזהות כי מהגלסקיות מתקרב לשביל החלב, ואילו חלקן האחר מתרחק. טווח התנועה משתרע בין 517- קילומטר לשנייה (IC 3258, המתקרבת לשביל החלב) לבין 2,524 קילומטר לשנייה (NGC 4388, המתרחקת משביל החלב). המהירות היחסית בין שתי גלקסיות קיצון אלה היא כ-3,000 קילומטר בשנייה. אף על פי שהקבוצה המקומית וצביר הבתולה מתרחקים זה מזה, הם צפויים להאט עד לעצירה, ואז לחזור ולהתקרב עד שיתמזגו לבסוף לצביר אחד. תחזית זו נגזרת מאומדן המסה הכוללת של הגופים האסטרונומיים, וחישוב האפקט של הכבידה ההדדית ביניהם. המהירות הממוצעת של גלקסיות הצביר ביחס לשביל החלב היא כ-1,100 קילומטר בשנייה.
בצביר זה התגלה לראשונה כוכב תועה.
הערות שוליים

1 2  SEDS: Virgo Cluster
1 2  P. Fouqué, J. M. Solanes, T. Sanchis, & C. Balkowski: Structure, mass and distance of the Virgo cluster from a Tolman-Bondi model
1 2  Bruno Binggeli: Virgo Cluster, NASA/IPAC Extragalactic Database
מסלול שביט משנת 1779 וערפיליות שסומנו על ידי שארל מסיה בקבוצות הכוכבים בתולה ושערות ברניקי: M49 מסומנת על ידי Nebul1771 ‏ M58,‏ - M60 מסומנות על ידי 3Nebul1779 ‏ M61 מסומנת על ידי Neb. 1779 ‏המספרים 1-3 מסמנים את M98‏ - M100 המספרים 4-11 מסמנים את M84‏ - M91
מפת צביר הבתולה וסביבתו
מפה מפורטת של צביר הבתולה
צ'זארה בקאריה

| --- | --- |

ציור דיוקן מאת הצייר אליזאו סאלה
 לידה:  15 במרץ 1738 מילאנו, דוכסות מילאנו 
 פטירה:  28 בנובמבר 1794  (בגיל 56) מילאנו, דוכסות מילאנו 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאיוצה באיזולה, מילנו
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פאביה 
 מוסדות:  אוניברסיטת מילאנו 
 זרם:  רומנטיציזם באיטליה 
 תחומי עניין:  פילוסופיה של המשפט
 עיסוק:  פילוסוף, קרימינולוג, משפטן, כלכלן 
 הושפע מ:  לוק, הלווטיוס
 השפיע על:  וולטר, דני דידרו, רוברט פיל, בנת'ם
 מדינה:  דוכסות מילאנו 
 יצירות ידועות:  על פשעים ועל עונשים 
 צאצאים:  ג'וליה בקאריה 
 
צ'זארה בקאריה (באיטלקית: Cesare Beccaria;‏ 15 במרץ 1738, מילאנו - 28 בנובמבר 1794, מילאנו), או בשמו האמיתי - צ'זארה בונסאנה, מרקיז דה בקאריה (באיטלקית: Cesare Bonesana, marchese di Beccaria), היה משפטן, פילוסוף, כלכלן ואיש ספרות איטלקי, שנמנה עם נציגי עידן הנאורות במילאנו. בספרו '"על פשעים ועל עונשים" (1764) הציע רפורמה כוללת למשפט ולהליכים הפליליים, המבוססת בעיקר על אמות המידה הבאות: הענישה איננה נקמה אלא כלי הגנה על החברה; על ההליכים הפליליים להיות שיטתיים; העונשים צריכים להיות בהתאם לחומרת העבירה ולא מופרזים; יש לשים קץ למעצרי שווא, למשפטים חשאיים, להפקעת רכושם של המורשעים ולמעשים שרירותיים מסוג זה; יש לבטל את עונש המוות ולהפסיק להשתמש בעינויים. בקאריה הדגיש את חשיבות מניעת הפשיעה. כונה "רוסו של האיטלקים" והיה דמות מכוננת בתולדות המשפט הפלילי, הפנולוגיה והקרימינולוגיה.
קורות חייו

נולד במילאנו כבן הבכור במשפחה אריסטוקרטית. בין השנים 1747–1755 למד במכללה ישועית בעיר פארמה, שם הצטיין בעיקר במתמטיקה. מאוחר יותר תיאר את החינוך שם כ"קנאי" ומדכא את הרגשות. מנעוריו הצטייר כבעל מזג משתנה, ככל הנראה ציקלותימי עם תקופות של התלהבות ורוממות רוח ותקופות של דיכאון וחוסר פעילות.
היכרות עם כתביו של מונטסקיה הביאה אותו להתעניין בכלכלה. ב-1758 סיים לימודיו באוניברסיטת פאביה עם תואר במשפטים - משפט קנוני ומשפט רומי. מרד באביו וב-1761 נשא לאשה את תרזה די בלסקו, בת 17, ללא הסכמת הוריו. בתחילת דרכם בני הזוג חיו בעוני. לאחר מכן, התפשר אביו והסכים לקבל את הכלה הצעירה לחיק משפחתו.
ב-1762 נולדה להם בת, הראשונה מבין שלושת ילדיהם.
פעילותו ותורתו

בחזרתו למילאנו השתתף בקאריה בחוג האחים הרוזנים פייטרו ואלסנדרו ורי (Verri), כתב מאמרים בכתב העת "Il Caffé" "איל קפה" ("בית הקפה") הבנוי לפי דוגמת העיתון האנגלי "The Spectator" ולקח חלק בהקמת "האקדמיה דיי פוניי" Accademia dei Pugni ("אקדמיית האגרופים") שבה נידונו בוויכוחים, לעיתים סוערים (משם שמה), סוגיות פילוסופיות, פוליטיות וספרותיות.
במיוחד תחת השראתו ובעידוד של אלסנדרו ורי, מגן האסירים, החל בקאריה להתעניין במצב המשפט בארצו. הוא למד על הגותם של לוק, הלווטיוס, קונדייאק ואחרים.
ואף פרסם מספר מסות בתחום הכלכלה, כולל פמפלט על הרפורמה המוניטרית (1762).
פעילותו ותורתו > הספר "על פשעים ועל עונשים"

בשנת 1764 פרסם בקארה את הספר הקצר "על פשעים ועל עונשים" ("Dei delitti e delle pene") שבו גינה בחריפות את העינויים ואת עונש המוות כ"ברבריים" אף והגדיר את ההוצאות להורג כ"פשע משפטי". הספר, שאותו חיבר כשהיה רק בן 26, זכה בהצלחה גדולה בכל אירופה ובפרט בצרפת, שם תורגם ב-1766. בהמשך תורגם לשפות רבות בהן, אנגלית, גרמנית, ספרדית, הולנדית, פולנית. נהנה מההערכה הנלהבת של הפילוסופים האנציקלופדיסטים, של וולטר ודני דידרו, והוגים אחרים שהחשיבו אותו כיצירת מופת. ספר זה נחשב הניסוח המתומצת והשיטתי הראשון של עקרונות הענישה הפלילית. בכך הוא בישר את תורתו של פאול פון פוירבך, שניסח את העיקרון: nullum crimen, nulla pœna sine lege praevia "אין פשע, אין עונש ללא חוק".
פעילותו ותורתו > כתיבתו לאחר מכן

אף על פי ששום דבר ממה שכתב אינו עולה בחשיבות על ספרו "על העבירות ועל העונשים", תרם בקאריה תרומות לא מבוטלות גם בתחומים אחרים, למשל כחלוץ של האנליזות הכלכליות.
עוד בעבודתו מ-1762 על הרפורמה המוניטרית "Del Disordine e dei remedi delle Monete" הראה שערך הסחורות נמצא ביחס הפוך לכמותן ולמספר מוכריהן וביחס ישר לתחרות הקונים, למסים, לכוח העבודה לאמצעי התובלה. במאמרו מ-1764 "Tentativo analitico sui Contrabbandi" ניתח יחסים בין תעריפים ובין הברחות. טען שמכסים גבוהים מעלים את התמריץ להבריח סחורות ועל ידי כך מביאים לירידת ההכנסות.
הרצאותיו בבית הספר הפאלאטיני במילאנו, שם כיהן כפרופסור לכלכלה ציבורית ומסחר בשנים 1768–1770, נקבצו בספר שהופיע בשנת 1804, אחרי מותו, תחת הכותרת "יסודות הכלכלה הציבורית" (Elementi di economia pubblica). בהרצאות אלה שהושפעו על ידי רישאר קנטיון (Cantillon) פיתח מושגים שהקדימו כמה מרעיונותיו של אדם סמית ותומאס מלתוס כמו מושג חלוקת העבודה והיחס בין אספקת המזון והאוכלוסייה.
נכתב רבות על ביקורו של בקאריה בפריז בשנת 1766 שקוצר, ככל הנראה, עקב געגועיו לבית ולאשתו הצעירה. עזיבתו את פריז בחפזון לאחר שלושה שבועות הביאה לריב עם חברו הטוב פייטרו ורי.
על אף קבלת האורחים הנלהבת לה זכה, היו בין בני שיחו הצרפתיים שהתאכזבו ממנו עקב חוסר הברקתו האינטלקטואלית לכאורה. ייתכן כי לרושם הזה גרם אופיו הביישני ואולי אף אפיזודה מלנכולית שפגעה בו באותם ימים.
בשנת 1771 מונה על ידי השלטונות האוסטריים חבר במועצה הכלכלית העליונה של מילאנו ונשא בתפקידים ציבוריים עד יום מותו. לקח חלק פעיל בנקיטת החלטות ורפורמות חשובות בתחום המטבע, יחסי העבודה והחינוך הממלכתי. ב-1791 השתתף בוועדה לרפורמת קודקס החוקים.
דוח שכתב השפיע על אימוץ שיטת המדידה המטרית בצרפת.
בחייו האישיים התמודד עם בעיות משפחתיות ובריאותיות רבות. אשתו תרזה נפטרה בשנת 1774 אחרי מחלה ממושכת. בקאריה התחתן שנית שלושה חודשים לאחר פטירתה. במשך מספר שנים נאלץ לעמוד במאבקים משפטיים על ירושה שניהלו נגדו שני אחיו ואחותו.
קיבל בשמחה את המהפכה הצרפתית אך התאכזב עמוקות משיטות הטרור של שלטון המהפכנים.
בתו ג'וליה בקאריה (צר') הייתה אמו של הסופר אלסנדרו מנצוני.
פעילותו ותורתו > ביקורת

היו לתורה המשפטית של בקאריה מבקרים בחייו ואחרי מותו, לא רק מצד נציגי הריאקציה הפאודלית מזמנו. חלק מהביקורות נובעות מנקודות מבט של עידנים מודרניים ואינן לוקחות בחשבון את התקופה שבה חי ופעל.
היו שטענו שהיה "מחבר של ספר אחד" ושתורתו אינה מקורית אלא תמצות של דעות ורעיונות נאורים של האחים ורי והוגים, איטלקים ואחרים. נטען כי בעת חיבורו את ספרו המפורסם לא היה לו די ניסיון משפטי. הקפדתו על עקרון ההפרדה בין הרשויות גרמה לכך שלא השאיר מקום לגמישות בעבודת השופטים שהיו אמורים לפי שיטתו לפסוק פסקי דין קבועים לפי חוקים נוקשים בהתאם לסוג העבירות. התברר מאוחר יותר שיישום עקרונות אלה בתחום הענישה לא היה מעשי והיה צורך להנהיג רפורמות נוספות - למשל שקילת נסיבות מקלות בכל מקרה בהתאם לנסיבות.
בדיעבד טענה אחרת כלפי בקאריה הייתה שלא התייחס מספיק לנושא שיקום העבריינים.
ציטוטים

Parmi un assurdo che le leggi, che sono l'espressione della pubblica volontà, che detestano e puniscono l'omicidio, ne commettono uno esse medesime, e, per allontanare i cittadini dall'assassinio, ordinino un pubblico assassinio.
... "נראה לי אבסורד שהחוקים, המבטאים את רצון הציבור, המוקיעים ומענישים את הרצח, יביאו לידי בדיוק אותו מעשה, ועל מנת להרתיע את האזרחים ממעשי רצח, יורו על רצח בפומבי"
הנצחה

לזכרו אסטרואיד 8935 נקרא בקאריה.
ספריו

המהדורה האיטלקית של Dei delitti e delle pene (על פשעים ועל עונשים), 1764
צ'זארה בקריה, על פשעים ועל עונשים, תרגמה עתליה זילבר, הוצאת שלם, 2018.
(1804, פורסם לאחר מותו) (Elementi di economia pubblica (יסודות כלכלה ציבורית)
(Ricerche intorno alla natura dello stile (1770 (מחקרים על טבעו של הסגנון)
לקריאה נוספת

Coleman Phillipson, Three Criminal Law Reformers: Beccaria, Bentham, Romilly (1923)
Marcello T. Maestro, Voltaire and Beccaria as Reformers of Criminal Law (1942), and Cesare Beccaria and the Origins of Penal Reform (1973 ).
Joseph A. Schumpeter, History of Economic Analysis (1954).
חגית לרנאו, עבריינות ואכיפת חוק. חיפה: פרדס, 2016.
שחף הגפני, "אגרופים" ו"קפה" במילאנו: מקומה של "אסכולת מילאנו" ביחס לאירופה, 1800-1760, חולון: אוריון, 2014.
הערות שוליים

1 2  לרנאו חגית, עבריינות ואכיפת חוק, עמ' 30 - 32, חיפה: פרדס, 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258318005171  PLWABN: 9810597350405606  BIBSYS: 90326188  BNC: 000085808  BNE: XX934658  BnF: cb11890868c (data)  CANTIC: a10349376  CiNii: DA00479257  GND: 118855263  ICCU: CFIV016390  ISNI: 0000 0001 2102 2100  LCCN: n50006242  LNB: 000026751  NDL: 00432653  NKC: ola2002152283  NLA: 35072077  NLG: 82429  NLK: KAC199632828  NSK: 000014697  NTA: 068318324  RERO: 02-A000017441  SELIBR: 177043  SNAC: w6v12857  SUDOC: 026713357  Trove: 818239  VcBA: 495/29466  VIAF: 71387114   WorldCat (עם VIAF): 71387114
ציש"א

"ציש"אָ" (נהגה: "צישוֹ"; ראשי תיבות ביידיש: צענטראַלער יידישער שול-אָרגאַניזאַציע אין דער פוילישער רעפובליק – "ארגון בתי הספר היידים המרכזי ברפובליקה הפולנית"; בתעתיק פולני: CYSZO) הייתה רשת בתי ספר יהודיים סוציאליסטיים יידישיסטים שפעלה בפולין בין שתי מלחמות העולם.
רשת בתי הספר של "ציש"א" הוקמה בשנת 1921, על ידי אנשי המפלגות הסוציאליסטיות ("הבונד", "פועלי ציון", מה"מאוחדים" ומהבלתי-תלויים). "ציש"א" דגלה בחינוך חילוני-סוציאליסטי, המבוסס על סולידריות בינלאומית של מעמד הפועלים, ללא השפעה דתית, בשפת היידיש. רוב בתי הספר של הרשת התרכזו בחבלי הסְפָר המזרחי, ורוב התלמידים השתייכו למעמד חברתי נמוך.
לרשת ציש"א היה מרכז פדגוגי בוילנה: הסמינר להכשרת מורים. מוסד זה שימש גם מרכז לגיבושן והפצתן של יוזמות פדגוגיות חדשות. שנות השיא של רשת החינוך היידית כולה היו בשנות העשרים של המאה העשרים, עד לסגירתו של הסמינר להכשרת מורים בשנים הראשונות של שנות השלושים (כנראה בהוראת השלטונות).
ראו גם

שול קולט
רשת החינוך "תרבות"
רשת החינוך "יבנה"
רשתות החינוך "חורב" ו"בית יעקב"
בתי הספר הפולניים-העבריים
שאבאסובקי
פוליטיקה וחינוך ביהדות פולין בין שתי מלחמות העולם
הערות שוליים

↑  בר-אל, עדינה, עיתונות ילדים ביידשי ובעברית בפולין, 1918-1939, כרך כרך א', חיבור לשם קבלת תואר דוקטור לפילוסופיה, האוניברסיטה העברית, 2001, עמ' עמ 45-51
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007392700105171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה ובנושא יידיש. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קירואן (מחוז)

| --- | --- |

 מדינה:  תוניסיה תוניסיה
 בירת המחוז:  קירואן
 תאריך ייסוד:  21 ביוני 1956
 שטח:  6,712 קמ"ר
 גובה:  163 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  570,559 (2014)
  ‑ צפיפות:  85 נפש לקמ"ר (2014)
 קואורדינטות:  35°40′00″N 10°06′00″E﻿ / ﻿35.666666666667°N 10.1°E﻿ / 35.666666666667; 10.1 
 אזור זמן:  UTC +1
 https://www.getyourguide.co.uk/kairouan-governorate-l2212/?visitor-id=HKC0F19TSX2EJ272G21OEF6AYMZBDPNZ&locale_autoredirect_optout=true
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחוז קירואן (בערבית: ولاية القيروان; בצרפתית: Gouvernorat de Kairouan) הוא אחד מ-24 מחוזות תוניסיה. המחוז שוכן בצפון מרכזה של תוניסיה ובירתו בעיר קירואן. הוא הוקם ב-21 ביוני 1956, והוא משתרע על פני שטח של 6,712 קמ"ר, שהם כ-4.1% משטח המדינה.
בשנת 2007 מנתה אוכלוסיית המחוז כ-551,900 תושבים, וכחמישית מהם התגוררו בעיר הבירה. עיקר כלכלת המחוז היא על החקלאות.
הערות שוליים

↑  Données générales sur la population
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562453005171  LCCN: n85346713  VIAF: 134944719   WorldCat (עם VIAF): 134944719 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של תוניסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קאריה

קאריה באסיה הקטנה
קאריה (יוונית Καρία, טורקית Karya, לשונות חתיות Karkija) החלה את דרכה כממלכה חתית חדשה בדרום-מערב אסיה הקטנה, לאחר התמוטטות האימפריה החתית במאה ה-12 לפנה"ס', במקום בו שכנה לפנים חלק ממלכת ארזוה. אל היסודות החתים נוספו שבטים דורים אשר התיישבו בקאריה בסוף האלף השני ובתחילת האלף הראשון לפנה"ס. לפי מספר מקורות נקרא האזור בתחילה בשם "פיניקיה" בשל התיישבות פיניקית מוקדמת, ואת השם "קאריה" קיבל מהמלך האגדי "קַאר".
קאריה גבלה באיוניה ממערב, בלידיה מצפון ובליקיה ממזרח. העיר החשובה ביותר בממלכה הייתה בירתה הליקרנסוס (בודרום בטורקיה). הרודוטוס, בעצמו בן הליקרנסוס, מסר כי הקארים היו חרשי נשק מוכשרים ועמדו בקשרי מסחר ותרבות עם המצרים, ובמיוחד עם פרעה פסכמתיך הראשון שמלך בין 664 עד 610 לפנה"ס. קשרים אלה היו הדוקים במידה כזו שבני קאריה התיישבו בדלתה של הנילוס ושלחו כוחות צבא לעזרת המצרים כשאלה נזקקו להם.
במאה ה-6 לפנה"ס הייתה קאריה לחלק מממלכת לידיה, ויחד עם כל חלקה המערבי של אסיה הקטנה נכבשה על ידי הפרסים בשנת 546 לפנה"ס, והייתה לחלק מהממלכה האחמנית. בתקופה זו נבנה בהליקרנסוס המאוזוליאום, אחד משבעת פלאי תבל, שהוקם על ידי ארטמיסיה לזכר בעלה, המלך מאוזולוס, והעניק את שמו למושג.
בשנת 334 לפנה"ס נכבש האזור על ידי אלכסנדר הגדול והפך לחלק מהאימפריה ההלניסטית. בהמשך הוא עבר לשליטת האימפריה הרומית. תושבי קאריה דברו יוונית וקארית, לשון הודו-אירופית מקורבת ללשונות לידיה וליקיה. הם האמינו באל-אב שהרודוטוס כינה "זאוס של הקארים", אף שבניגוד לזאוס, היה האל הקארי אל המלחמה. דמות אלילית שמצאה את דרכה מפנתיאון האלים הקארי אל המיתולוגיה היוונית, הייתה הקטה (Hekátē), אלת פרשת הדרכים, שבקאריה נחשבה לאלה מרכזית, אך ביוון תפסה מעמד שולי ובדרך כלל שלילי.
בשטח נערכו חפירות ארכאולוגיות במספר אתרים. באזור העיר העתיקה אפרודיסיאס נמצאו שרידים של מספר מקדשים ובנייני העיר שנהרסה ברעידת אדמה במאה ה-7 ולא שוקמה.
צינור נפט

קטע מצינור הנפט של אלסקה
מפת צינורות הנפט של אירופה
צינור נפט הוא צינור המשמש להובלה של נפט, ממקום הפקתו לבית זיקוק או לנמל שממנו הוא ממשיך את דרכו במכליות, או מבית זיקוק לתחנות הפצה. לצינורות נפט הייתה בעבר וכיום חשיבות כלכלית ופוליטית רבה.
עקב חשיבותם הרבה צינורות הנפט היו מוקד לחבלות ופגיעה מכוונת. בהרבה מקומות הקימו כביש לאורך הצינור כדי לתחזק אותו וגם כדי לשמור עליו מחבלות.
צינורות נפט במזרח התיכון

צינור IPC – צינור מעיר הנפט כירכוכ שבעיראק דרך סוריה לעיר הנמל טריפולי שבלבנון. הצינור נסגר עקב סכסוכים בין סוריה לעיראק.
צינור מכירכוכ לעיר הנמל איכסנדרון שבטורקיה. הצינור נבנה כדי לעקוף את סוריה. האו"ם סגר את הצינור לאחר מלחמת המפרץ כחלק מהצעדים כלפי עיראק.
צינור הנפט כירכוכ–ג'ייהאן
צינור הנפט כירכוכ–חיפה דרך זרקא שבירדן. את הצינור בנו הבריטים והוא נסגר עם קום מדינת ישראל.
צינור הטפ-ליין מערב הסעודית דרך ירדן, סוריה ורמת הגולן ללבנון. הצינור נבנה כדי להעביר כמויות גדולות של נפט למרחק גדול, כתחליף לתעלת סואץ שהייתה סגורה. כשישראל כבשה את רמת הגולן ב-1967 עבר חלק מהצינור בשטח שבשליטתה, והמשיך לפעול עד 1975, אז נסגר עקב מלחמת האזרחים בלבנון.
קו צינור אילת-אשקלון נבנה כדי להזרים נפט איראני ולעקוף את תעלת סואץ. חדל לעבוד תקופה לאחר המהפכה באיראן. כיום מזרים נפט מצרי לישראל.
צינור מהמפרץ הפרסי לעיר ינבוע שלחוף ים סוף. נבנה כדי לעקוף את מצר הורמוז שנתון לאיום איראני.
בתכנון נמצא צינור מערב הסעודית דרך עומאן לחופי האוקיינוס ההודי, במטרה לעקוף את מצר הורמוז.
בתכנון צינור הנפט הטרנס-אנטולי
צינור הנפט סומד – צינור נפט במצרים המוביל נפט גולמי ממסוף עין שוקנה בחופי הים האדום לאלכסנדריה שלחופי הים התיכון.
צינור הנפט חבשאן–פוג'יירה – מוביל נפט גולמי מאבו דאבי לנמל הנפט בפוג'יירה שבמפרץ עומאן. מטרת הצינור לעקוף את מצר הורמוז דרך היבשה.
המדינות שהרויחו הכי הרבה ממעבר הצינורות בשטחיהן הן סוריה וטורקיה.[דרוש מקור]
צזר זליגמן

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  14 בדצמבר 1860 לנדאו, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  3 ביוני 1950 (בגיל 89) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום פעילות:  גרמניה
 תקופת הפעילות:  ? – 3 ביוני 1950 
 השתייכות:  יהדות רפורמית
 
הרב פנחס חיים [צזר] זליגמן (בגרמנית: Cäsar Seligmann, לעיתים Caesar;‏ 14 בדצמבר 1860 – 3 ביוני 1950) היה מנהיג הזרם הליברלי (רפורמי) ביהדות גרמניה בשליש הראשון של המאה ה-20.
ביוגרפיה > שנים מוקדמות

פנחס חיים זליגמן נולד בלנדאו שבממלכת בוואריה למשה אריה, שהוסמך כרב ושימש כמרצה במכון הכשרה למורים יהודיים, וללאונורה לבית נויגאס. לימים נבחר עבורו 'צזר' כשם לועזי. הוא היה צאצא רחוק של שאול ואהל. הוא גדל בקייזרסלאוטרן ולמד באוניברסיטת מינכן. לבסוף פנה לבית המדרש לרבנים בברסלאו, אם כי סיפר בזכרונותיו שמצא את האווירה במוסד השמרני כבלתי-תואמת את רוחו: הוא נחרד, לדבריו, כשישראל לוי ניסה לשכנע אותו להתחייב לכך שישמור מצוות באופן מלא לפני שהניח לו לגשת לבחינות הסופיות. לאחר שהוסמך לרבנות התנדב לשירות צבאי בן שנה ברגימנט בלנדאו, ואז התמנה ב-1889 לרב "קהל בית חדש" (ההיכל בהמבורג). על אף התפקיד החשוב שמילא בית הכנסת בהיסטוריה הרפורמית (ריב ההיכל), השינויים בנוסח התפילה שנערכו בו ושעוררו שערורייה גדולה בזמנו נחשבו עתה למתונים. בתחילת דרכו ניצב הרב הצעיר מול נוכחות דלילה אפילו בראש השנה ויום כיפור, אך כישרונו כדרשן משך לבית-הכנסת במהרה קהל גדול. ב-1892 נשא לאישה את אלה קאופמן, בתו של נשיא הקהילה היהודית בהנובר; לזוג נולדו שני בנים ושתי בנות.
זליגמן העריך מאוד את הרמן כהן, ההוגה המשפיע ביותר של הרפורמים בגרמניה, ורחש כבוד רב גם לפרנץ רוזנצווייג ומרטין בובר. מתוך היכרותו עם ניטשה ושופנהאואר גיבש בהדרגה תפישה רעיונית שהקדימה במידה רבה את זמנה ודמתה לטיעונים שנעשו דומיננטיים בקרב הרפורמים בעולם כולו: הוא דחק לשוליים את הפילוסופיה האידיאליסטית של אמצע המאה ה-19 והתרכז ב"רצון ליהדות" (Wille zum Judentum) הסנטימנטלי של בני הקהילות כמוקד הדחף שלהם להחזיק בדתם, נימה שצפה כבר בדרשותיו הראשונות בהמבורג. הוא עצמו הודה כי היה רחוק מלהיות פילוסוף של ממש, אך תרומתו להנגשת הרעיונות לציבור ולהנהרתם הייתה רבה. שלהי המאה ה-19 היו תקופה בה נסוגה הרפורמה אחור. אף כי ברוב הקהילות בגרמניה אומצו סידורי תפילה מתוקנים, ועידת לייפציג ב-1869 וועידת אאוגסבורג ב-1871 היו מהוססות וזכו בעיקר להתעלמות. החוק מ-1876 שאפשר ליהודים לפרוש מהקהילה, שפעם היו חייבים בחברות בה, מבלי להמיר את דתם הטה גם הוא יחסי הכוחות: למיעוט האורתודוקסי ניתן אמצעי לאיים בו על פרנסי הקהילות, ואלו הציעו פשרות לאורתודוקסים הקהילתיים שנמנעו מהפרישה; מנגד, רוב הציבור איבד עניין בנושאי הדת. אל מול המצב הקשה – זליגמן כתב כי "דממה השתררה מעל קבריהם של אברהם גייגר ולודוויג פיליפסון" לאחר מותם – והתחזקות השמרנים במוסדות, פנו הרב היינמן פוגלשטיין ורפורמים אחרים לכונן ב-1898 את "איחוד הרבנים הליברלים", מתוך כוונה לייצג את "הליברלים באמת". הרב הצעיר מהמבורג היה אחד ממקורביו.
ביוגרפיה > האיחוד הליברלי

זליגמן שאף להשפיע על דמותה של יהדות גרמניה. ב-1 באפריל 1903 התמנה לרב בפרנקפורט דמיין, אחת הקהילות הגדולות והחשובות בארץ. כבקהילות מאוחדות אחרות, שירת לצד מספר אחרים, אורתודוקסים וליברלים (ב-1925 היו חמישה רבנים שהועסקו בעדה). הוא נותר לכהן בה עד 1932, ובעשורים הבאים הוציא כמאתיים פרסומים במדעי היהדות ובנושאי דת פופולריים. אולי הידועה שבהם הייתה ההגדה של פסח שחיבר ב-1913, בה השמיט בין היתר את אזכור עשר המכות ואת הקטע "שְׁפֹךְ חֲמָתְךָ אֶל־הַגּוֹיִם אֲשֶׁר לֹא־יְדָעוּךָ". ב-1910 ערך סידור תפילה לקהילתו (Sabbat, Festtage und Werktag), שנעשה נפוץ בארץ כולה. נימת הסידור הייתה גם היא רדיקלית למדי: הוא כלל שיעור גבוה של תפילות בגרמנית יחסית למקובל, וההתייחסויות לתחיית המתים, שבדרך כלל נשמרו במידה כזו או אחרת במרבית הנוסחים הליברליים, הושמטו כליל.
ב-1908, עם הקמת הזרוע הציבורית של הרבנות הליברלית שנועדה לפנות לקהל הרחב, 'הציבור המתורבת אך הלא-מלומד', הוא מילא תפקיד מרכזי בכינוסי הייסוד שכללו נציגים מכל הקהילות המרכזיות בגרמניה. לאחר מותו של פוגלשטיין ב-1911 ירש אותו כיו"ר איחוד הרבנים הליברלים, משרה שהוסיף להחזיק בה עד לעזיבתו את גרמניה. בשנותיו הראשונות נחל הזרם מספר ניצחונות בבחירות למוסדות היהודיים בערים חשובות כברלין, ברסלאו ופרנקפורט, לאחר כמה עשורים של שליטת השמרנים והאורתודוקסיה הקהילתית (העדות הנבדלות-למחצה שדגלו בדרכו של הרב יצחק דב במברגר וסירבו לפרוש לחלוטין מקהילות-האם, כדרישת רש"ר הירש). היה זה זליגמן שריכז את מה שנועד להיות המפעל המכונן של האיחוד הליברלי, גיבוש מצע אחיד, שעל ניסוחו הוחלט בוועידה הארצית ב-1910. הוא עמל על כך יחד עם לאו בק וצעירים אחרים. אחרי כמה שכתובים גורפים וויכוחים עם רבנים ונציגי הקהל, אומצו פה אחד "הקווים המנחים לתוכנית ליהדות הליברלית" (Richtlinien zu einem Programm für das liberale Judentum) ב-2 בספטמבר 1912, מקץ דיון בן שמונה שעות בהשתתפות 45 רבנים. כדי לעקוף מחלוקות, הותיר זליגמן את המבוא התאולוגי מעורפל משהו, אך הקפיד לכלול בו אידיאלים רפורמיים כמו השאיפה לעידן משיחי של שלום ואחווה, עליונות ערכי המוסר של היהדות, חופש המצפון של היחיד והצורך בהתאמת הדת לערכי כל עידן ועידן. המצע קבע כי התבחין לשאלת קיומן של פרקטיקות דתיות הוא אם הן מביאות את האדם להתעלות רוחנית ומקדשות את חייו. הרבנות גם הכניסה סעיפים על כך שחבר הקהילה מחויב להתפלל מדי יום, להגיד קדיש, להתחתן בטקס דתי, למול את ילדיו ולערוך להם קונפירמציה, בעיקר כדי להדוף את טענת האורתודוקסים כי כל עניינם הוא בשלילה ולא על דרך החיוב. המצע הוצג בפני ועידה ארצית שמנתה 131 נציגים מארבעים וחמש קהילות בפוזן, ב-12 באוקטובר. הם התנגדו לסעיפים המחייבים במצע, והוחלט להעמיד להצבעה הצעת החלטה לפיה התוכנית 'מומלצת' וראוי שהרבנים ישכנעו את בני קהילותיהם לפעול לפיה, אך אינה בגדר הכרח וכל העניינים הטקסיים נתונים להכרעת המצפון האישי. אז התקבל המצע ברוב של 129 נגד 2. אשרורו העמיד בפני האורתודוקסים, לראשונה מזה שנים רבות, מטרה ברורה למתקפה: בכיר בבית המדרש לרבנים בברלין, הרב יוסף ווהלגמוט, הוביל את מסע הגינויים נגד ההצהרה. זליגמן יצא להגנת המצע בסדרה של מאמרים בכתב-העת של תנועתו, Liberales Judentum, בהישענות על טיעונים מסורתיים. הדיון הציבורי הדגיש את הפער בין הרבנות הליברלית לקהל שלה, שגילה עניין מועט בדבר.