stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מליסנדה, מלכת ירושלים
הערות שוליים

↑  עמנואל גרשטיין, שמות ורחובות בירושלים, מעריב, 2 באוקטובר 1966
↑  ראו למשל: פ. סמולנסקין הובא למנוחות בירושלים, הצופה, 29 במאי 1952; שינויים בתכנית בחינות בגרות באנגלית, הצופה, 6 במרץ 1955; תורנות בתי מרקחת, הצופה, 30 במרץ 1956; תורנות לילה של רופאים, חרות, 28 באפריל 1953
↑  דרושים, מעריב, 21 בדצמבר 1965
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: בלדווין השני | מלכי ירושלים עם בלדווין השלישי 1143–1153 | הבא: בלדווין השלישי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007333029105171  PLWABN: 9811342162705606  GND: 123808367  ISNI: 0000 0001 1510 9672  LCCN: n96073422  VIAF: 18140799   WorldCat (עם VIAF): 18140799 
איור מתוך "ספר התהילים של מליסנדה"
הקפלה בה נקברה מליסנדה
מעגל האוריאה

מעגל האוריאה (או מעגל השתנן) הוא מסלול מטבולי המתרחש במרבית היצורים החיים שמטרתו היא לסלק את עודפי האמוניה מהגוף על ידי המרתה לאוריאה. מעגל האוריאה התגלה על ידי הרופא והביוכימאי ממוצא יהודי הנס אדולף קרבס בשנת 1932 והיה למסלול המטבולי הראשון שהתגלה אי פעם. ביונקים מתרחש המסלול בתאי הכבד בלבד.
חשיבות המסלול

בשל היותה של האמוניה רעילה לתאים, הצטברותה עלולה לגרום לנזקים פיזיולוגיים רבים ולכן קיים הצורך להרחיקה במהירות. מרבית היצורים החיים אינם מסוגלים להפריש ביעילות את האמוניה בצורתה החופשית (צורת יון האמוניום), עקב כך נחוצה מערכת אשר תמיר את האמוניה לאוריאה אשר פחות רעילה מהאמוניה וניתנת להפרשה הרבה יותר יעילה ומהירה מהגוף.
התהליך

מעגל האוריאה מורכב משני שלבים עיקריים: השלב המיטוכונדריאלי והשלב הציטוזולי. השלב המיטוכונדריאלי מורכב משתי ריאקציות בעוד שהציטוזולי משלוש.
אולם היות שביונקים מתרחש מעגל האוריאה רק בתאי הכבד יש צורך במספר שלבים מקדימים על מנת להבטיח את שינוע האמוניה מתאי הגוף השונים אל הכבד. השינוע עצמו מתבצע על ידי שתי חומצות האמיניות: גלוטמין ואלנין כשהשינוע על ידי הגלוטמין מתרחש מכל תאי הגוף והשימוש באלנין מתרחש ספציפית רק מתאי השריר.
התהליך > שלב מקדים ראשון

השלב המקדים הראשון כולל את פירוק קבוצות האמינו (בצורת יון האמוניום) מחומצות האמינו (שמתקבלות מצריכת חלבונים במזון או בפירוק רקמות המכילות חלבונים בגוף כגון רקמת שריר וחלבוני הפלזמה) בתגובה הנקראת דיאמינציה, ושתילתן במולקולות של אלפא קטו גלוטרט או פירובט (בתאי השריר בלבד).
בתאי הגוף מתרחש התהליך של יצור חומצה אמינית גלוטמט על ידי שתילה של קבוצות האמינו במולקולה של אלפא קטו גלוטרט על ידי אנזימים ספציפיים הנקראים אמינוטרספראז המותאמים כל אחד לחומצת אמינו שלו.
בתאי השריר מתרחשת ריאקציה שונה, שבה לאחר יצור הגלוטמט, מועברת הקבוצה האמינית שלה למולקולה של פירובט ההופכת אותה לאלנין. ריאקציה זו מזורזת על ידי האנזים אלנין אמינוטרנספראז. מולקולת האלנין מסוגלת כעת לנדוד בזרם הדם אל עבר הכבד, אולם מולקולת הגלוטמט שנוצרה אינה נודדת לכבד לפני הפיכתה לגלוטמין, מפני שיש עדיפות לשנע גלוטמין אשר מורכבת משתי קבוצות אמינו על פני גלוטמט בעלת קבוצה אחת בלבד (יתרון הכמות של האמוניה המסולקת).
התהליך > שלב מקדים שני

השלב המקדים השני כולל את הפיכת מולקולת הגלוטמט לגלוטמין, שינועה לעבר הכבד והפיכתה מחדש למולקולת גלוטמט באתר המטרה.
בריאקציה הראשונה בעצם "מוקרבת" מולקולת גלוטמט אחרת שנוצרה בשלב המקדים הראשון כלומר, נחתכת הקבוצה האמינית שלה על ידי האנזים גלוטמט דהידרוגנאז ומושתלת על מולקולת גלוטמט אחרת. ריאקציה זו מזורזת על ידי האנזים גלוטמין סינתאז והתוצאה היא קבלת הגלוטמין. כעת מולקולת הגלוטמין מסוגלת לנדוד בדומה לאלנין בזרם הדם לכבד, וברגע כניסתה לתאי הכבד הופכת מחדש למולקולת גלוטמט על ידי הריאקציה המתווכת על ידי האנזים גלוטמינאז. התוצאה היא כאמור גלוטמט וקבוצה אמינית חופשית אחת הנכנסת ישירות למעגל האוריאה.
מולקולת האלנין שהגיעה מתאי השריר "מחזירה" את קבוצת האמינו שלה לאלפא קטו גלוטרט ובכך חוזרת להיות פירובאט חופשי שהופך לגלוקוז בתהליך הגלוקונאוגנזה. האלפא קטו גלוטראט הופך, בקבלת קבוצת האמין, לגלוטמאט שנכנס לשלב המיטוכונדריאלי של מעגל האוריאה.
התהליך > השלב המיטוכונדריאלי

זהו השלב הראשון במעגל האוריאה עצמו והוא מתרחש במיטוכונדריה של תאי הכבד.
לגלוטמט אשר התקבל מהגלוטמין יש כעת שתי אפשרויות: או באמצעות האנזים, שכבר השתתף בשלב המקדים השני - גלוטמט דהידרוגנאז לוותר על קבוצת האמינו שנותרה לו או להידחס יחד עם מולקולת אוקסלואצטט אשר מקורה במעגל קרבס ולהרכיב חומצת אמינו אספרטט שתכנס למעגל האוריאה בשלב מאוחר יותר.
הקבוצה האמינית שמתקבלת מהאפשרות הראשונה עוברת שלב של דחיסה עם מולקולת ביקרבונט בנוכחות ATP והאנזים קָרְבּוֹמוֹאִיל פוספט סינתאז I והתוצר שמתקבל היא מולקולת קרבומואיל פוספט אשר נכנסת למעגל האוריאה על ידי התרכבות עם מולקולת האוֹרְנִיטִין שהוא גם המטבוליט האחרון במעגל והתוצר שמתקבל הוא המטבוליט הראשון במעגל - צִיטְרוּלִין. מולקולת הציטרולין מוצאת אל מחוץ למיטוכונדריה אל עבר הציטוזול על ידי חלבון נשא מתאים.
התהליך > השלב הציטוזולי

בציטוזול של תאי הכבד על ידי הוספת מולקולת ATP וחומצת האמינו אספרטט (שהתקבלה מדחיסת גלוטמט עם האוקסלואצטט) לציטרולין נוצרת מולקולת אַרְגִּינִינוֹסוּקְסִינָט.
בשלב הבא עוזבת מולקולת הפומרט את מעגל האוריאה ומועברת אל מעגל קרבס, כתוצאה מזה הופך הארגינינוסוקסינט לחומצת אמינו ארגינין טהורה. לאחר מכן בנוכחות האנזים ארגינאז משתחררת האוריאה שמועברת בזרם הדם לעבר הכליות והתוצר שמתקבל במעגל הוא האורניטין מחדש שחוזר בעזרת נשא מתאים חזרה אל המיטוכונדריה ומאפשר התחלת המסלול מחדש.
בקרה על התהליך

מעגל האוריאה צורך כמות יחסית גבוהה של אנרגיה (3 מולקולות של ATP שמתפרקות ל-2 מולקולות ADP ומולקולת AMP אחת) ועל כן עולה חשיבות הבקרה על מעגל. הבקרה המרכזית והחשובה ביותר מתאפשרת הודות ליצירת מולקולת ה N-אציל גלוטמט הנוצרת מריאקציה בין הגלוטמט לאצטיל קואנזים A, אשר מזרזת את האנזים קרבומואיל פוספט סינתאז I ובכך את יצירת קרבומואיל פוספט בשלב המיטוכונדריאלי של המעגל.
היות שמעגל האוריאה ומעגל קרבס קשורים אחד לשני דרך הפומרט והאוקסלואצטט ניתן לראות את האחרון בתור מבקר קצב מעגל האוריאה על ידי פעילותו עצמו.
בקרה נוספת מתבצעת על סמך ריכוז המטבוליטים במעגל עצמו בכלל ובפרט ריכוז הארגינין אשר גורם לזירוז ריאקציית בניית ה N-אציל גלוטמט (שבעצמו מתפקד כזרז בתהליך).
פתולוגיות במעגל האוריאה

בני אדם עם פגם כלשהו במעגל האוריאה הקשור באנזימים המשתתפים במסלול יראו סימנים של הצטברות אמוניה או/ו תוצרי הביניים במעגל.
הצטברותה של האמוניה מסוכנת במיוחד שכן היא עלולה לגרום להפרעות במעברי אותות עצביים בגוף. כמו כן תאי עצב עלולים למצוא את עצמם במחסור חמור באנרגיה מכיוון שעודפי האמוניה יגרמו להגברת פעילותם של האנזימים גלוטמט דהידרוגנאז וגלוטמין סינתאז (המשתתפים בשלבים המוקדמים) הדורשים אנרגיה לפעילותם.
הצטברותם של תוצרי הביניים השונים בתהליך עלולים להוביל לתופעות קליניות כגון בצקות במוח.
ראו גם

מעגל קרבס
חומצת אמינו
מעגל האלנין
לקריאה נוספת

Albert L. Lehninger, Principles Of Biochemistry 4th edition 665-671
| מטבוליזם |
| --- | --- | --- |
| נשימה תאית | גליקוליזה • מעגל קרבס • זרחון חמצוני |  |
| מסלולים נוספים | גלוקונאוגנזה • גליקוגנזה • גליקוגנוליזה • מסלול הפנטוז פוספט • מעגל קורי • מעגל האוריאה • חמצון בטא • תסיסה   מעגל קלווין • מעגל הגליוקסילט • פוטוסינתזה • ניטריפיקציה |  |
| תרכובות עיקריות | גלוקוז • פירובט • NAD • כלורופיל |  |
| מגוון מטבולי | אורגניזם אווירני • אורגניזם אל-אווירני • הטרוטרוף • אוטוטרוף |  |
שני השלבים של מעגל האוריאה: החלק העליון, זה שמוקף בעיגול מתרחש במיטוכונדריה בעוד שהחלק התחתון מתרחש בציטוזול
מרדכי רוזן

| --- | --- |

רוזן על רקע הטאג' מאהל שבהודו
 לידה:  1942 (בן 82 בערך)
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  ישראל
 תרומות עיקריות
 ספרי האטימולוגיה שחיבר
מרדכי (מוטי) רוזן (רוזנפלד) (נולד ב-1942) הוא בלשן, אטימולוג ומורה ללשון העברית.
בין מפעלי חייו בולטים ספרי האטימולוגיה שחיבר, ובהם סיפורי התפתחותן של אלפי מילים עבריות וזרות שחדרו לעברית במרוצת השנים. רוזן יזם, בין היתר, את תוכנית ההכנה לבחינות הבגרות בלשון עברית "יוצא מן הכלל" (שודרה בטלוויזיה החינוכית) ואף השתתף בה. כמו כן, השתתף בתוכנית הטלוויזיה "פיצוחים" ובתוכניות הרדיו "על קצה הלשון", "מילה ברגע" (תוכנית יומית ששודרה כשנתיים בקול ישראל) ובסדרת משדרים על לשונות העולם בתוכנית "אקדמיה באל"ף" ברשת א' של קול ישראל.
מספריו

"עברית כתיקונה" ספר הלימוד וקובץ התרגילים (הודפסו בשנים: 1974–1980), הוצאת "אור עם" תל אביב
"דייק בלשונך", לקט דיאלוגים לתיקון הלשון ולשיפורה, הוצאת "יסוד", תשל"ח (1978), בשיתוף עם יעקב דרור
"פרקי לשוננו", סדרת ספרי לימוד ללומד לבגרות וללומד העצמאי, הוצאת רכס (שנות ה־80)
"דקדוקנו" (יחד עם צבי בצר), הוצאת עם עובד, תל אביב תשמ"ב 1982
"ידיעת הלשון לחטיבת הביניים", ספרון לימוד תורת ההגה, אותיות השימוש ושם המספר בעברית. נכתב עם אסנת רייכמן ונדפס בהוצאת "דיק" בחולון, 1988
"אטימולוגיה: מילה ברגע". ספר המקבץ מאות מילים ומקורן הגיזרוני בהשוואה לשפות זרות, חולון (1999)
"אטימולוגיה: עוד מילה ברגע", ספר ההמשך, תל אביב תשס"ב (2002)
"לקסיקון מקורות המילים", אטימולוגיות של כ-6,000 מילים, הוצאת רכס (2011)
מקס גדג'

| --- | --- |

 לידה:  8 ביוני 1913 סוסה, תוניסיה
 נהרג:  15 בינואר 1945 (בגיל 31) מעל נמל לרוויק, נורווגיה
 מדינה:  צרפת 
 כינוי:  מקס מוריס
 צאצאים:  Sarah Dars 
 השתייכות:  צרפת החופשית צבא צרפת החופשית
 תקופת הפעילות:  1940–1945 (כ־5 שנים)
 דרגה:  לויטננט קולונל
 תפקידים בשירות
 טייס קרב, מפקד טייסת 143
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
   אות השירות המצוין    צלב התעופה המצוינת (2)   אות לגיון הכבוד (צרפת)    חבר מסדר השחרור   צלב המלחמה   מדליית הרזיסטנס עם רוזטה
 
מקס גדג' (בצרפתית: Max Guedj; ‏8 ביוני 1913 - 15 בינואר 1945) היה עורך דין יהודי צרפתי ממוצא צפון אפריקאי ששירת כטייס, מפקד טייסת וכקצין בכיר בחיל האוויר של צבא צרפת החופשית במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא נודע כאחד מגדולי הטייסים של צבא צרפת החופשית במלחמה.
קורות חייו

מקס גדג' נולד ב-6 ביוני 1913 בעיר סוסה שבתוניסיה כבן יחיד למשפחה יהודית-תוניסאית בעלת אזרחות צרפתית. בילדותו עבר לגור עם משפחתו בקזבלנקה, מרוקו. אביו פליקס גדג' היה עורך דין ולימים הפך לראש לשכת עורכי הדין בקזבלנקה. בנעוריו נשלח מקס ללימודים גבוהים בצרפת ושם השלים את תעודת הבגרות הצרפתית בשנת 1930, וכן השלים תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת פריז. בשנת 1933 יצא לטיול חובק עולם בגרמניה הנאצית, בברית המועצות של סטלין, ובארצות הברית, וכתב את רשמיו מהטיול במאמר (Instantanés de Berlin : choses vues, 1933). לאחר הטיול חזר למרוקו ועבד כעורך דין בפירמה של אביו.
במהלך שנות ה-30 התגייס לצבא צרפת ובמהלך שירותו הצבאי בחיל ההגנה האווירית הצרפתי גילה את אהבתו לתעופה. בשנת 1938 הוציא באופן פרטי רישיון טיס אזרחי. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נקרא גדג' לשירות מילואים, ושירת ביחידת הגנה אווירית באזור העיר מקנס במרוקו עד כניעת צרפת ב-1941, אף על פי שביקש תפקיד קרבי יותר.
קורות חייו > כטייס בצבא צרפת החופשית

לאחר כניעת צרפת גדג' רצה להמשיך לקחת חלק במאמץ המלחמתי נגד גרמניה הנאצית ולשם כך נסע בחשאי ללונדון, שהייתה בסיס חיל האוויר של צבא צרפת החופשית. בלונדון קיבל גדג' הכשרה כטייס קרבי בבית הספר לטיס של חיל האוויר המלכותי של בריטניה. הוא הצטיין במהלך קורס הטיס ושבר שיאים קודמים שנחשבו לבלתי שבירים במהלך אימוני קרבות אוויר מדומים. לאחר שקיבל את ה"כנפיים" שלו הוצב בטייסת 242 של חיל האוויר של צבא צרפת החופשית. הוא השתתף בפעולות מבצעיות רבות בהגנה על חופי בריטניה ובהתקפות ברחבי מערב אירופה, וזכה להערכה רבה ממפקדיו. כטייס מצטיין זכה גדג' למדליות גבורה מאנגליה וצרפת החופשית, כולל צלב התעופה המצוינת. בעת קבלת המדליה נכתב עליו: "מידתו השקטה והצנועה כשהוא על האדמה, ותשוקתו היוצאת דופן לטוס ולהילחם, מהווה דוגמה מעוררת השראה לכל הסובבים אותו". המטוס הראשון שהטיס היה מטוס קרב מסוג בריסטול בופייטר והמטוס השני היה מסוג דה הבילנד מוסקיטו.
בשנת 1942 נעצר בקזבלנקה אביו של מקס, עו"ד פליקס גדג', על ידי רשויות משטר וישי בגין תמיכתו בצרפת החופשית והפעילות של בנו. השתייכות לצבא צרפת החופשית הייתה פשע חמור עבור רשויות משטר וישי, ותומכים של צרפת החופשית סבלו ממעצרים והתעללויות. פליקס גדג' נשלח לכלא בעיר פורט ליוטה במרוקו, שהיה ידוע לשמצה עקב אופיו הסדיסטי של המפקד הצרפתי שלו, והוא נפטר שם בעודו במאסר. בתקופה זאת יצא מקס עד לשלוש גיחות ביום, ומותו של אביו רק הגביר את המוטיבציה שלו להילחם.
בבוקר 10 במרץ 1943 יצא גדג' עם מטוס מסוג בריסטול בופייטר ביחד עם הנווט הבריטי הראשון שלו צ'ארלס קורדר למשימת סיור מעל מפרץ ביסקאיה. במהלך משימת הסיור נתקלו השניים במטוס קרב גרמני מסוג יונקרס Ju 88. גדג' הצליח ליירט ולהפיל את המטוס הגרמני לים, אך הירי הגרמני פצע אותו, השבית את מערכות התקשורת של המטוס והשבית את אחד ממנועיו. במבצע הרואי גדג' הפצוע והנווט הבריטי הצליחו להגיע לחופי בריטניה, ולנחות נחיתת אונס עם מנוע אחד מושבת ומנוע שני שעולה באש. התקרית קיבלה סיקור רב בעיתונות הבריטית של התקופה ובעקבותיה הוא נהפך לטייס הצרפתי הראשון שמקבל את אות השירות המצוין הבריטי.
בדצמבר 1944 מונה למפקד טייסת 143 של חיל האוויר של צבא צרפת החופשית, והגיע לדרגה המקבילה לסגן-אלוף.
ב-15 בינואר 1945 יצא מקס גדג' למשימתו האחרונה, והוביל את הטייסת שלו לכיוון נורווגיה במטרה להטביע ספינות קרב. מעל לנמל של העיר לרוויק התחולל קרב, וגדג' הספיק להטביע ספינת קרב אחת ולפגוע בשנייה. אולם מספר רב של מטוסי קרב גרמניים מסוג פוקה-וולף Fw 190 הגיחו לפתע, ומטוסו הופל. הוא נפל בקרב בגיל 32 ביחד עם הנווט הבריטי שלו, והותיר אחריו אלמנה ובת יחידה.
במהלך שירותו היה גדג' אחראי בין השאר להטבעתן של 27 ספינות מהאוויר ויצא ליותר מ-100 משימות הפצצה. הוא מוזכר כאחד מגדולי הטייסים של צבא צרפת החופשית.
מדליות

בריטניה אות השירות המצוין
בריטניה צלב התעופה המצוינת, פעמיים
צרפת לגיון הכבוד
צרפת חבר מסדר השחרור
צרפת צלב המלחמה
צרפת מדליית הרזיסטנס עם רוזטה
הנצחה

לאחר המלחמה רחוב במלאח של קזבלנקה נקרא על שמו ושם אביו (rue Félix et Max Guedj).
בשנת 1951 לשכת עורכי הדין של קזבלנקה הוציאה ספרון לזכרו.
ב-15 בינואר 2001 נערך לזכרו אירוע אזכרה גדול בפריז.
הגנרל דה גול שפיקד בתקופת המלחמה על צבא צרפת החופשית שיבח בספר הזיכרונות שלו את מקס גדג' כאחד מגדולי טייסיה.
פייר קלוסטרמן כתב את סיפור משימתו האחרונה של מקס גדג' בספרו "להבות בשחקים" (Feu du Ciel, 1957)
הערות שוליים

↑  Max Guedj באתר ordre de la liberation
↑   Flight Lieutenant Charles Corder (Obituary), The Telegraph, 23 June 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb144887703 (data)  ISNI: 0000 0004 5094 4093  Léonore: 173609  VIAF: 316736871   WorldCat (עם VIAF): 316736871
מרצ'לו גנדיני

| --- | --- |

 לידה:  26 באוגוסט 1938 טורינו, איטליה 
 פטירה:  13 במרץ 2024 (בגיל 85) ריבולי, איטליה 
 מדינה:  איטליה
 ידוע בשל:  עיצוב הלמבורגיני קונטאש והמיורה
 תקופת הפעילות:  1965–2024 (כ־59 שנים)
 מקצוע:  מעצב רכב
 מעסיק:  אלפא רומיאו 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד (2024) 
 
מַרְצֵ'לוֹ גַנדִינִי (באיטלקית: Marcello Gandini;‏ 26 באוגוסט 1938 – 13 במרץ 2024) היה מעצב רכב איטלקי, שנודע בעבודתו עם בית עיצוב הרכב מקבוצת ברטונה, בו בין היתר עיצב את הלמבורגיני קונטאש הנודעת. גנדיני היה שייך לשלישייה, יחד עם ג'ורג'טו ג'וג'ארו ולאונרדו פיורוונטי, של מעצבי רכב איטלקים ידועים, אשר נולדו בשנת 1938, בהפרש של חודשים ספורים זה מזה.
בראיון שהעניק בשנת 2009 יחד עם רוברט קאמברפורד, עורך במגזין רכב, גנדיני ציין כי "האינטרסים בעיצוב שלו התמקדו בארכיטקטורת הרכב, הבנייה, ההרכבה והמכניזם – לא ההופעה". גנדיני היה אחד מעשרים וחמישה המעצבים אשר היו מועמדים לתואר מעצב הרכב של המאה בתחרות מכונית המאה.
ביוגרפיה

בשנת 1963, הוא פנה לנוצ'יו ברטונה, ראש קבוצת ברטונה, במטרה להצטרף אליה, אולם ג'ורג'טו ג'וג'ארו, אז המעצב הראשי של ברטונה, סירב לעבוד איתו. כאשר ג'וג'ארו עזב את ברטונה שנתיים מאוחר יותר, גנדיני נשכר לעבודה, ועבד עבור החברה במשך 14 שנה.
כמייסד זרוע העיצוב הנודעת של החברה, Stile Bertone, בקפרי וכמנהל כללי של בית העיצוב, עיצב מכוניות תצוגה. בנוסף, עסק בניהול הבנייה ואבות הטיפוס של כלי רכב.
גנדיני עיצב את הלמבורגיני מיורה, למבורגיני אורראקו, למבורגיני אספאדה, Cizeta-Moroder V16T וקונטאש וכן מכוניות עממיות רבות, כולל סיטרואן BX, הדור הראשון של ב.מ.וו סדרה 5, אינוצ'נטי מיני ורנו 5 סופרסניק. גנדיני הציג את הרעיון של דלתות המספריים באב טיפוס אלפא רומיאו 33 קאראבו, בזמן שמכונית העל לנצ'יה סטרטוס הייתה עיצוב נוסף שלו.
בשנת 1967 עיצב את מכונית הקונספט של יגואר, ברטונה פיראנה.
גנדיני עזב את ברטונה בשנת 1980 במרדף אחר עצמאות עיצובית.
גנדיני עבד גם בתחומים אחרים, כולל אדריכלות בית, עיצוב פנים של מועדוני לילה, ועיצוב הגוף של המסוק Heli-Sport CH-7.
נפטר ב-13 במרץ 2024.
הערות שוליים

↑  "יגואר פיראנה"  באמצעות "ברטונה" היחיד שיוצר silodrome.com/jaguar-pirana-bertone
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2013074692  ULAN: 500239956  VIAF: 150006354   WorldCat (עם VIAF): 150006354
מרצ'נט ואייבורי הפקות

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 מייסדים:  אסמאעיל מרצ'נט, ג'יימס אייבורי 
 תקופת הפעילות:  1961–הווה (כ־63 שנים) 
 מיקום המטה:  לונדון 
 ענפי תעשייה:  יצירת קולנוע 
  
 www.merchantivory.com
 
מרצ'נט ואייבורי הפקות (באנגלית: Merchant Ivory Productions) היא חברה להפקת סרטים שנוסדה ב-1961 על ידי הבמאי ג'יימס אייבורי והמפיק איסמעיל מרצ'נט. רוב סרטי החברה בוימו על ידי אייבורי והופקו על ידי מרצ'נט, לתסריט מאת רות פראוור-ג'אבוולה והיו מבוססים על רומנים או סיפורים מאת א.מ. פורסטר, הנרי ג'יימס וג'אבוולה עצמה. עלילות הסרטים מתרחשות לרוב במאה ה-19 או במפנה המאה העשרים (תקופה הנקראת בבריטניה "התקופה האדוארדית") באנגליה, ארצות הברית או הודו והם עשירים בעיצוב סגנוני, תלבושות תקופתיות וכדומה.
למרות שהמטרה המוצהרת של החברה עם הקמתה הייתה ליצור סרטים בהודו ועל נושאים הקשורים בהודו, הדוברים אנגלית ומיועדים לקהל בינלאומי, רוב סרטי החברה אינם כאלה.
מספר שחקנים בריטיים נודעים הופיעו לראשונה בסרטי מרצ'נט ואייבורי ובהם הלנה בונהם קרטר, אומה תורמן, אמה תומפסון, אנתוני הופקינס, יו גרנט ואחרים.
מרצ'נט התלוצץ פעם ואמר: אני מוסלמי-הודי, רות היא יהודיה ממוצא גרמני ואייבורי הוא אמריקאי-פרוטסטנטי, פעם מישהו אמר שאנחנו אל תלת-ראשי, אולי אנחנו מפלצת-תלת-ראשית".
מבחר מסרטי בית ההפקות

בית ההפקות יצר עד מותו של מרצ'נט ב-2005 כ-40 סרטים. הבולטים שבהם הם:
שייקספיר-וואלה (Shakespeare Wallah,‏1965)
סרט מבומביי (Bombay Talkie, ‏ 1970)
האירופאים (The Europeans,‏ 1979)
קוורטט (1981)
אבק לוהט (Heat and Dust, ‏ 1983)
הבוסטונים (The Bostonians,‏ 1984)
זכרונות אהבה מפירנצה (A Room with a View, ‏ 1985), זוכה שלושה פרסי אוסקר על עיצוב, עיצוב תלבושות ועיבוד קולנועי
מוריס (Maurice,‏ 1987), בפסטיבל הסרטים של ונציה לשנת 1987 זכו השחקנים ג'יימס וילבי ויו גרנט בפרס השחקן הטוב ביותר, אייבורי זכה בפרס "דב הכסף" כבמאי וריצ'רד רובינס זכה בפרס מלחין השנה. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר על עיצוב התלבושות.
מר וגברת ברידג' (Mr. & Mrs. Bridge, ‏ 1990)
בלדה לבית קפה עצוב (The Ballad of the Sad Cafe,‏ 1991)
זיכרונות מאחוזת הווארד (Howards End, ‏ 1992), זיכה את רות פראוור-ג'אבוולה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר ואת אמה תומפסון בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר
שארית היום (The Remains of the Day, ‏ 1993), היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר
ג'פרסון בפריז (Jefferson in Paris, ‏ 1995)
אהבותיו של פיקאסו (Surviving Picasso, ‏ 1996)
A Soldier's Daughter Never Cries‏, 1998)
גבהים (Heights, ב-2005)
הערות שוליים

↑  ריאיון עם אסמעיל מרצ'נט ב"טיימס אונליין"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572222305171  ISNI: 0000 0001 2295 7928  LCCN: n82249872  SUDOC: 050344854  VIAF: 147871981   WorldCat (עם VIAF): 147871981
מרד העבדים בהאיטי

הקרב בסנטו דומינגו
מרד העבדים בהאיטי (או המהפכה בהאיטי) התרחש בין 1791 ל-1804. במהלך המרד, התקוממו העבדים במושבה סן דומנג נגד השלטון הצרפתי וכוננו את הרפובליקה של האיטי.
רקע

במהלך המאה ה-17 השתלטה צרפת בהדרגה על חלקו המערבי של האי היספניולה. ראשוני המתיישבים היו שודדי ים, אך בהמשך החלה התיישבות רשמית. ב-1697 הכירה גם ספרד בשלטונה של צרפת בשליש המערבי של האי, כחלק מההבנות שהושגו בהסכם רייסווייק שחתם את מלחמת תשע השנים. במהלך המאה ה-18 פיתחו הצרפתים את גידולי הסוכר במושבה, ועד אמצע המאה הייתה, לצדה של ג'מייקה, לספקית הסוכר הגדולה בעולם. כדי להפיק כמויות כה גדולות של סוכר, נדרש כוח עבודה רב. על כן, הביאו הצרפתים מספר רב של עבדים מאפריקה. עד סוף המאה, היו במושבה כ-500 אלף עבדים אפריקאים, לעומת כ-32 אלף צרפתים.
ב-1758 החלו בעלי האדמות הלבנים להטיל מגבלות על קבוצות האוכלוסייה האחרות, מה שהוביל ליצירתן של קאסטות. בראש הפירמידה ניצבו הלבנים; תחתם ה"שחורים החופשיים" (בעיקר מולאטים), שזכו להשכלה ולמידה מסוימת של חירויות, ובדרך כלל מילאו תפקידי מנהלה או שירתו בצבא; בתחתית הפירמידה היו העבדים השחורים.
ב-1789 ייצאה סן דומנג כ-40% מהסוכר של צרפת ושל בריטניה וכ-60% מהקפה בעולם, והייתה המושבה המשגשגת ביותר באיים הקריביים, והמושבה הצרפתית הרווחית בעולם. מספר העבדים הגיע לכחצי מיליון, כמחצית ממספר העבדים באיים הקריביים כולם. שיעורי התמותה בין העבדים היו גבוהים, בשל תנאי העבודה הקשים, תת-תזונה ותנאי תברואה ורפואה לקויים. שיעורי הילודה היו נמוכים יחסית, מאחר שמספר הגברים היה גבוה באופן משמעותי ממספר הנשים. על כן, הקפידו הצרפתים להביא עוד ועוד עבדים במקומם. כתוצאה מכך, התאפשר שימור המסורת האפריקאית בקרב העבדים. מאחר שהעבדים הובאו ממקומות שונים באפריקה, התפתחה ביניהם שפה שעירבה בין הלשונות השונות אותן דיברו לבין הצרפתית, היא הקריאולית ההאיטית.
כמה מהעבדים הצליחו להימלט והקימו קהילות מבודדות ביערות, שכונו מארונים. המארונים נהגו לפשוט על האחוזות והמטעים, אך בהיעדר מנהיגות ויעדים ברורים, היו פעולותיהם ספורדיות. המנהיג הראשון שהצליח ללכד סביבו את המארונים היה פרנסואה מקנדל. מקנדל אף הצליח ליצור התארגנויות בקרב העבדים במטעים. הוא הנהיג את המארונים בין 1751 ל-1757, עד שנתפס והועלה על המוקד ב-1758.
למהפכה הצרפתית הייתה השפעה מכרעת על ההיסטוריה של המושבה. האוכלוסייה האפריקאית קיוותה כי אף היא תיהנה מהצהרת זכויות האדם והאזרח, שקבעה כי "בני אדם נולדו והם חופשיים ושווים בזכויותיהם". עד מהרה הפכה התקווה לחשש שמא בעלי האחוזות יתנערו מהשלטון בצרפת, ויהפכו את חייהם לקשים עוד יותר. על כן, מצאו במלוכנים, שהתנגדו למשטר החדש, ובבריטים, שלטשו עיניים על המושבה, בעלי ברית. השחורים החופשיים והמולאטים, לעומת זאת, ראו במהפכה מנוף להשגת שוויון זכויות מלא. אחד מהם, ונסן אוז'ה דרש למלא אחר החלטות האספה הלאומית ולהעניק זכות הצבעה לשחורים החופשיים. מושל המושבה סירב להיענות לדרישה, ובראשית 1791 הוציא את אוז'ה להורג. עם זאת, במאי אותה שנה החליטה הממשלה המהפכנית בצרפת להעניק אזרחות לשחורים החופשיים העשירים. החלטה זו גרמה לחיכוכים בינם לבין הלבנים.
המרד

ב-14 באוגוסט 1791 ערך כהן הוודו דאטי בוקמן טקס למען שחרור העבדים. בשבוע שלאחר מכן נערכו העבדים בצפון סן דומנג, ובליל ה-21 באוגוסט 1791 פרץ המרד. בתוך שבועות ספורים הצטרפו להתקוממות כ-100 אלף עבדים, והם שלטו בחלקים ניכרים מצפון המושבה, למעט מתחמים מבוצרים שבהם נותרו הלבנים. במהלך שני החודשים הראשונים, הרגו העבדים כ-4,000 לבנים, והציתו מאות מטעים. עד 1792 כבר שלטו בכשליש מהמושבה. בוקמן עצמו נלכד זמן קצר לאחר פרוץ המרד, והוצא להורג.
כדי לנסות להרגיע את ההתקוממות, ומחשש מהתקוממויות דומות במושבות נוספות, החליטה האספה הלאומית בצרפת במרץ 1792 על הענקת זכויות פוליטיות ואזרחיות לכל השחורים החופשיים, ובמקביל שלחה 6,000 חיילים לתגבור כוחותיה במושבה.
ב-1 בפברואר 1793 הכריזה צרפת מלחמה על בריטניה. החוואים הלבנים ראו באי-היציבות הפוליטית הזדמנות, והזמינו את הבריטים להשתלט על המושבה. גם ספרד, ששלטה בחלקו המזרחי של האי, הצטרפה, וכוחותיה נלחמו בצרפתים לצדם של הבריטים. כדי למנוע מפלה צבאית, החליט המושל המקומי ב-29 באוגוסט על שחרור כל העבדים בחלק הצפוני של המושבה, ובמהלך החודשים הבאים הוחלו הוראות אלה על יתר חלקיה. ב-4 בפברואר 1794 אשררה האספה הלאומית את ההחלטה, ואף החילה אותה על יתר המושבות. רק לאחר שנודע דבר החלטת האספה הלאומית, באמצע 1794, העבירו העבדים את תמיכתם אל השלטון הצרפתי. בשלב זה, לפי הערכות, נהרגו כ-100 אלף שחורים וכ-24 אלף לבנים.
שלטון ל'אוברטור

אחד ממנהיגי העבדים הבולטים בתקופת המרד היה טוסן ל'אוברטור. ל'אוברטור לחם בתחילה לצדם של הספרדים, אך לאחר ההחלטה על שחרור העבדים העביר את תמיכתו לצרפת. כוחותיו הצליחו לסלק מסן דומנג את הבריטים ואת הספרדים, ולהשתלט על המושבה כולה. לאחר שהשיג את השליטה במושבה, שאף לצמצם את ההשפעה הצרפתית עליה, ופעל למעשה באופן אוטונומי. הוא ביצר את מעמדו לאחר שניצח מתנגדים מקומיים, הדף ניסיון פלישה בריטי ב-1798 ובעקבות כך מונה על ידי הממשל המהפכני בצרפת למושל מטעמה, הוא פעל לחיזוק האוטונומיה של האיטי. ל'אוברטור כבש את סנטו דומינגו ב-1801, כדי לשחרר את עבדיה.
ב-1801 כונן ל'אוברטור חוקה שעיגנה את מעמדה של סן דומנג כבעלת ממשל עצמי, והגדירה אותו כמושל לכל החיים. בתגובה, שלח נפוליאון בונפרטה, שתפס בינתיים את השלטון בצרפת, כוח בפיקודו של גיסו שארל לקלרק. הכוח נהנה מתמיכה הן של יריבו של ל'אוברטור, אלכסנדר פטיון ובהמשך ערק אליו בעל בריתו ז'אן-ז'אק דסאלין. ב-1802 נכנע ל'אוברטור ללקלרק, ועזב לצרפת.
חידוש המרד והעצמאות המחודשת

בחודשים הראשונים נשמר השקט במושבה, אך עד מהרה התברר כי בכוונתו של נפוליאון להשיב את העבדות, כפי שעשה בגוואדלופ. פטיון ודסאלין חידשו את המאבק בשלטון הצרפתי באוקטובר 1802. זמן קצר אחר כך מת לקלרק מקדחת צהובה, שפגעה גם ברבים מחייליו, והוחלף בוויקונט מרושמבו. הוויקונט ניסה לדכא את המרד באכזריות, שקוממה עליו כמה מנאמני הצרפתים, ואלו העבירו את תמיכתם למורדים. כוחותיו נחלשו בהדרגה, נוכח סירובו של נפוליאון, שאיבד עניין במערכות נוספות בחצי הכדור המערבי לאחר רכישת לואיזיאנה ב-1803, לשלוח כוחות נוספים לסיוע, ובשל מצור ימי שהטילו הבריטים.
ב-18 בנובמבר 1803 נערך הקרב האחרון בין הצדדים, בסמוך לקאפ-האיסיין, ובו הביסו כוחותיו של דסאלין את אלו של הוויקונט מרושמבו. ב-1 בינואר 1804 הכריז דסאלין על עצמאות מלאה. למדינה החדשה קרא האיטי, על שם כינויו המקורי של האזור בשפתם של בני הארוואק. עם הקמתה, הייתה האיטי למדינה העצמאית הראשונה באמריקה הלטינית, ולמושבה הקולוניאלית הראשונה בעולם שעברה לידי שחורים.
כתוצאה משנות המלחמה נהרסה החקלאות שעליה התבססה כלכלת האיטי, והמסחר עם אירופה פסק לחלוטין. המדינה הצעירה הפנתה משאבים רבים למטרות צבאיות ולהקמת מבצרים להגנתה. ב-1825 אילצה צרפת את האיטי לשלם פיצויים בסך 150 מיליון פרנק (ב-1838 הופחת הסכום ל-60 מיליון) לבעלי אחוזות ולסוחרי עבדים צרפתים בתמורה להכרה מלאה בעצמאותה ולהסרת טענת הריבונות של צרפת עליה, שהייתה איום מתמיד. ההסכם הקשה על ייצוב כלכלתה של האיטי, והיא נותרה מדינה ענייה. גם במישור החברתי לא הצליחה האיטי להתרומם. אף שהעבדים שוחררו, המבנה החברתי שלה לא השתנה באופן מהותי.
טוסן ל'אוברטור