stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריצ'רד ג' ברנשטיין
ביבליוגרפיה נבחרת > ספריו

John Dewey (Washington Square Press, 1966)
Praxis and Action: Contemporary Philosophies of Human Activity (Univ. of Pennsylvania Press, 1971)
The Restructuring of Social and Political Theory (Univ. of Pennsylvania Press, 1978)
Beyond Objectivism and Relativism: Science, Hermeneutics, and Praxis (Univ. of Pennsylvania Press, 1983)
Philosophical Profiles: Essays in a Pragmatic Mode (Univ. of Pennsylvania Press, 1986)
The New Constellation: The Ethical-Political Horizons of Modernity/Postmodernity (MIT Press, 1992)
Hannah Arendt and the Jewish Question (MIT Press, 1996)
Freud and the Legacy of Moses (Cambridge Univ. Press, 1998)
Radical Evil: A Philosophical Interrogation (Blackwell Publishers, 2002)
The Abuse of Evil: The Corruption of Politics and Religion since 9/11 (Polity Press, 2006)
The Pragmatic Turn (Polity Press, 2010)
Violence: Thinking without Banisters (Polity Press, 2013)
Pragmatic Encounters (Routledge, 2016)
Ironic Life (Polity Press, 2016)
Diálogos: Taylor y Bernstein (Gedisa Editorial, 2017)
Why Read Hannah Arendt Now? (Polity Press, 2018)
Pragmatic Naturalism: John Dewey's Living Legacy (Kindle Direct Publishing, 2020)
The Vicissitudes of Nature: From Spinoza to Freud (Polity Press, 2022)
ביבליוגרפיה נבחרת > ספריו > בעריכתו

John Dewey: On Experience, Nature, and Freedom (Liberal Arts Press, 1960)
Perspectives on Peirce (Yale University Press, 1965)
Habermas and Modernity (MIT Press, 1995)
The Rorty Reader, ed with Christopher J. Voparil (Blackwell, 2010)
ביבליוגרפיה נבחרת > ספרי יובל

Pragmatism, Critique, Judgment: Essays for Richard J. Bernstein. ed. Seyla Benhabib and Nancy Fraser (MIT Press, 2004)
The Pragmatic Century: Conversations With Richard J. Bernstein. ed. Sheila Greeve Davaney and Warren G. Frisina (State University of New York Press, 2006)
Richard J. Bernstein and the Expansion of American Philosophy: Thinking in the Plural. ed. Edward S. Casey, Megan Craig, and Marcia Morgan (Lexington Books, 2017)
הערות שוליים

↑  Bernstein, R.J. (2007). "The Romance of Philosophy". Proceedings and Addresses of the American Philosophical Association. 81 (2): 110.
↑  Bernstein, R.J. "WSS Interview #4: Richard Bernstein". Wilfrid Sellars Society.
↑  Westbrook, Robert (2010). "A Tale of two Dicks": 25. {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
↑  "Students & Tenure at Yale", Time Magazine, 22 באוקטובר 1965, אורכב מ-המקור ב-5 בינואר 2012 {{citation}}:  (עזרה).
↑  "Fifty Yale Students Picket Over Faculty Tenure Rule". The Stanford Daily. 147. במרץ 1965. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Bernstein, R.J. (2007). "The Romance of Philosophy". Proceedings and Addresses of the American Philosophical Association. 81 (2): 118.
↑  "Carol L. Bernstein: Mary E. Garrett Alumnae Professor Emeritus of English and Professor Emeritus of Comparative Literature". Inside Bryn Mawr. Bryn Mawr College. נבדק ב-9 ביולי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Richard J. Bernstein, 1932-2022". Haverford College. נבדק ב-9 ביולי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Meyer, Thomas (5 ביולי 2022). "Philosophie: Nachruf auf Richard J. Bernstein". Süddeutsche Zeitung (בגרמנית). נבדק ב-7 ביולי 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Benhabib, Seyla; Fraser, Nancy (2004). Pragmatism, Critique, Judgment: Essays for Richard J. Bernstein. MIT Press. pp. VIII.
↑  Greeve Davaney, Sheila; Frisina, Warren G. (2006). The Pragmatic Century: Conversations with Richard J. Bernstein. State University of New York Press. p. VIII.
↑  Benhabib, Seyla; Fraser, Nancy (2004). Pragmatism, Critique, Judgment: Essays for Richard J. Bernstein. MIT Press. pp. IX.
1 2  Bernstein, Richard J. (1983). Beyond Objectivism and Relativism: Science, Hermeneutics, and Praxis. University of Pennsylvania Press. p. 18. ISBN 0-8122-1016-6.
↑  Bernstein, R.J. (2010). The Pragmatic Turn. Polity Press. p. 30. ISBN 978-0-7456-4908-5.
↑  Bernstein, R.J. (2005). The Abuse of Evil: The Corruption of Politics and Religion since 9/11. Polity Press. p. 43. ISBN 9780745634937.
↑  Bernstein, Richard J. (1983). Beyond Objectivism and Relativism: Science, Hermeneutics, and Praxis. University of Pennsylvania Press. p. 219. ISBN 0-8122-1016-6.
↑  Bernstein, Richard J. (1983). Beyond Objectivism and Relativism: Science, Hermeneutics, and Praxis. University of Pennsylvania Press. p. 146. ISBN 0-8122-1016-6.
↑  Bernstein, R.J. (1992). The New Constellation: Ethical-Political Horizons of Modernity/Postmodernity. MIT Press. pp. 335–36. ISBN 9780262521666.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258491405171  PLWABN: 9810629872605606  BIBSYS: 90090749  BNE: XX877995  BnF: cb12030642n (data)  CiNii: DA00489760  GND: 123865824  ICCU: TO0V081660  ISNI: 0000 0001 2131 4365  LCCN: n50007709  LNB: 000193152  NDL: 00433134  NKC: mub2013740168  NLA: 35562779  NLK: KAC199602376  NTA: 07014981X  RERO: 02-A002998057  SUDOC: 028478797  Trove: 996831  VIAF: 47305544   WorldCat (עם VIAF): 47305544
יחסי ישראל–מאלי

| יחסי ישראל–מאלי |
| --- | --- |
ישראל: מאלי
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

ישראל: מאלי
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 1,240,192
אוכלוסייה
10,023,983: 24,839,058
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 20,905
תמ"ג לנפש (בדולרים)
50,868: 842

יחסי ישראל–מאלי הם יחסי החוץ שבין ישראל לבין מאלי. היחסים בין המדינות ידעו עליות ומורדות. נכון להיום לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים בין ישראל למאלי.
עם פירוק הפדרציה של מאלי מספר חודשים לאחר הקמתה, קיבלה מאלי עצמאות. מנהיגה הראשון, מודיבו קייטה, ראה בקשר עם ישראל חיוני והתקיימו יחסים מלאים בין המדינות, כאשר ב-27 בספטמבר 1960 הודיעה מדינת ישראל כי היא מכירה במאלי כמדינה.
עם השנים הלך היחס של קייטה לישראל והדרדר, בין היתר במסגרת התרחקות מצרפת, אשר ישראל הייתה בת ברית קרובה שלה, והתקרבות לנאצר, נשיא מצרים ואויבה של ישראל בתקופה זו. ב-1967 עזב שגריר את מעונו ולא הוסכם על ידי קייטה שיבוא מישהו במקומו. לאחר שהודח על ידי מוסא טראורה בשנת 1968 שופרו היחסים ואף מאיר שמיר מונה לשגריר הישראלי החדש במדינה. אך בשנת 1973 הודיעה מאלי על ניתוק הקשרים עם ישראל בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
ב-4 ביוני 2017, בעת השתתפות ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בפורום הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה, נפגש איברהים בובאכר קייטה נשיא מאלי עם נתניהו. במסגרת הפגישה הסכימו המדינות על חימום היחסים.
בינואר 2019 דווח בישראל על מגעים לחידוש היחסים עם מאלי.
לקריאה נוספת

משה יגר, ראשיתו של שירות החוץ 1948–1967, הוצאת כרמל, 2021, עמ' 246–248.
תחנת איסקוב

תחנת איסקוב היא אחת מהתחנות של הקו האדום כחלק מהמערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב הממוקמת בשדרות ירושלים ביפו.
מיקום

תחנת איסקוב שוכנת ביפו בשדרות ירושלים, סמוך לרחוב איסקוב. בקרבת התחנה שוכנים, בין היתר, תיכון עירוני ז וסניף של ארגון נעמת.
ב-18 באוגוסט 2023, עם השקת הקו האדום, נפתחה התחנה לשימוש ציבור הנוסעים.
ראו גם

תחבורה בתל אביב
הערות שוליים

↑  תחנת איסקוב, באתר נת"ע – נתיבי תחבורה עירוניים
המפלגה הליברלית הישראלית

| --- | --- |
סמליל המפלגה הליברלית
 מדינה:  ישראל ישראל
 מנהיגים:  פרץ ברנשטיין, שמחה ארליך
 תקופת הפעילות:  25 באפריל 1961 – 25 באוגוסט 1988 (27 שנים)
 אפיון:  מפלגת ימין ליברלית
 אידאולוגיות:  ציונות, ליברליזם
 כנסות:  הרביעית - האחת עשרה
 ממשלות:  13 - 15, 18 - 22
 אותיות:  ל
 שיא כוחה:  18 מנדטים (הכנסת העשירית)
 שפל כוחה:  11 מנדטים (שישית והשביעית)
 נוצרה מתוך:  הציונים הכלליים, המפלגה הפרוגרסיבית
 התמזגה לתוך:  גח"ל ולאחר מכן הליכוד
 מטה:  בית המפלגה הליברלית, אבן גבירול 68, תל אביב
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין
המפלגה הליברלית הישראלית הייתה מפלגה שהתקיימה בין השנים 1961 עד 1988, ולבסוף התמזגה לתוך הליכוד.
המפלגה הליברלית קמה כתוצאה מאיחוד המפלגות הציונים הכלליים והמפלגה הפרוגרסיבית ב-25 באפריל 1961, שני הפלגים ההיסטוריים של תנועת הציונות הכללית (ציונים כלליים א', האגף השמאלי, אשר יחד עם העובד הציוני ומפלגת "עליה חדשה" הקימו את המפלגה הפרוגרסיבית, וציונים כלליים ב', הימנית יותר).
אידאולוגיה

בחזית המצע שלה עמד הרעיון לפיו על שירותי הרווחה במדינה להיות מנוהלים בידי המדינה ולא בידי ארגונים וגופים שיש להם זיקה פוליטית. כמו כן כללה משנתה רעיונות כלכליים ליברליים, ובהם הפחתת התערבות המדינה בכלכלה, הפרדה בין איגודים מקצועיים לגופים המעסיקים, ביטול אפליות ומונופולים, עידוד יזמות כלכלית פרטית וכיוצא בזה. בתחומים אחרים גרס מצע המפלגה הלאמה של שירותי הבריאות מקופות החולים ותמיכה בחוקה. בעניינים מדיניים הייתה המפלגה בעלת אופי מתון.
היסטוריה

גישושים למיזוג בין הציונים–הכלליים והמפלגה הפרוגרסיבית נעשו על ידי נחום גולדמן בין סוף 1953 לקיץ 1954. גולדמן ניהל שיחות עם יוסף סרלין ופנחס רוזן כדי לגבש גוש פרלמנטרי של שתי המפלגות שיפעל במשותף כשלב ראשון לקראת איחוד.
בציונים הכלליים תמכו בהצעה, וכך גם פנחס רוזן, אולם בקרב העובד הציוני הייתה התנגדות עזה, והרעיון נדחה.
כמפלגה עצמאית כיהנה המפלגה בכנסת ה-4 (מ-1959, בזמן כהונתה התאחדו שתי הסיעות הנ"ל) עם יצוג של 14 חברי כנסת, ולאחר הבחירות לכנסת החמישית ב-1961 בהן התמודדה לראשונה, זכתה להישג נאה, עם 17 חברי כנסת. המפלגה הליברלית היוותה חלק מהאופוזיציה לממשלת מפא"י באותם ימים. במרץ 1965 פרשו שבעה חברי כנסת מהמפלגה, והקימו את "המפלגה הליברלית העצמאית". באפריל 1965 התאחדה המפלגה הליברלית עם תנועת החירות לגוש פרלמנטרי משותף - "גח"ל", גוש חירות ליברלים. על רקע איחוד זה פרשו מן המפלגה הליברלית חברים רבים שהגיעו מן המפלגה הפרוגרסיבית, והקימו את המפלגה הליברלית העצמאית. בראש המפלגה עמד אותם ימים פרץ ברנשטיין. לאחר הקמת גח"ל התחזקו הסממנים הרעיוניים הימניים במפלגה. ב-1971 נבחר ליו"ר המפלגה יוסף ספיר. עם מותו ב-26 בפברואר 1972, החליף אותו בתפקיד אלימלך רימלט, וזאת עד 1975.
ב-1973 הוקם הליכוד והמפלגה הליברלית התמזגה לתוכו (אך התקיימה כגוף העומד בפני עצמו) הדבר אירע בעיקר הודות ליוזמתו של אריאל שרון אשר פרש זמן קצר קודם לכן מצה"ל והצטרף למפלגה. המפתח לקביעת מספר חברי המפלגה לרשימת הליכוד לכנסת עמד על 1 ל-2 לעומת מספר חברי חירות. ב-1976 נבחר שמחה ארליך לעמוד בראש המפלגה. ב-1977, שנת המהפך, נכנסה לראשונה המפלגה הליברלית לקואליציה השלטונית. ארליך התמנה על ידי מנחם בגין לשר האוצר והנהיג את "המהפך הכלכלי" ברוח אידאולוגיית הכלכלה החופשית של הליברלים. אולם הרפורמות נחלו כישלון, וארליך התפטר מתפקידו ב-1979. מטעם המפלגה כיהן גם יצחק מודעי, שהיה לראשון ברשימת הליברלים לאחר פטירתו של ארליך, כשר אוצר בממשלת האחדות של 1984. ביולי 1985 הוביל ראש הממשלה שמעון פרס יחד עם שר האוצר מודעי ועם נגיד בנק ישראל מיכאל ברונו את התוכנית לייצוב המשק, מהלך דרמטי לבלימת האינפלציה שהגיעה למאות אחוזים בשנה, והורדתה לקצב שנתי של כ-20 אחוז. כשנה מאוחר יותר הסתכסך פרס עם מודעי, שחש שפרס לוקח לעצמו את כל הקרדיט על הצלחת התוכנית. אחרי שמודעי כינה את פרס "ראש ממשלה מעופף", העביר אותו פרס מתפקידו, והחליפו, ב-1986, במשה ניסים, מחברי הכנסת של הליברלים, אשר היה גם יו"ר הנהלת המפלגה (לצד יצחק קעטבי שהיה היו"ר של המועצה הארצית). המפלגה הליברלית תרמה רבות להעצמת והעמקת הכלכלה החופשית, ליברליזציה של המטבע והעלאת רמת החיים, בניגוד חד לכלכלה הריכוזית הסוציאליסטית של מפא"י בטרם "המהפך". המאבק בין שתי השקפות עולם אלה נמשך גם כיום במדיניות ממשלות ישראל.
בשנת 1988 נטמעה המפלגה סופית על סניפיה ומוסדותיה בתנועת הליכוד וחדלה לפעול כגוף עצמאי. עם זאת קיימים שרידים ממנה בדמות "המדרשה הליברלית בישראל ע"ש פרץ ברנשטיין" (מדרשה המקיימת הרצאות באזור המרכז), גוף של חברי הליברלים בקבוצת ה"וותיקים" במרכז הליכוד, וכן קבוצה שהוקמה ב-2013 בשם "הליברלים בליכוד" שמטרותיה הן קידום ערכי השוק החופשי וחירות הפרט בליכוד.
המפלגה הליברלית הישראלית לא הותירה אחריה קורפוס נרחב של ספרות תאורטית, כלכלית או היסטורית העוסקת בעקרונותיה ובתולדותיה, וזאת חרף העובדה כי רבים מבין נציגיה בכנסת בלטו בהשכלתם הרחבה. תיאור והסבר לעלייתה ונפילתה של המפלגה מפי אחד ממנהיגיה מצוי בספרו של ש.ז. אברמוב "על מפלגה שנעלמה ועל ליברליזם" (דביר 1995).
ראשי המפלגה

| מס | שם | התחלת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | פרץ ברנשטיין | הקמת המפלגה | 1971 |
| 2 | יוסף ספיר | 1971 | 26 בפברואר 1972 (מותו) |
| 3 | אלימלך שמעון רימלט | 26 בפברואר 1972 | 1975 |
| 4 | שמחה ארליך | 1975 | 19 ביוני 1983 (מותו) |
תפקיד היו"ר לא אוייש
| 5 | יצחק מודעי | אפריל 1984 | 1988 (התמזגות המפלגה לליכוד) |
לקריאה נוספת

מנחם פורטוגלי, פרופ' יוסף גולדשטיין וד"ר אופירה גראוויס קובלסקי, המפלגה הליברלית בישראל: לידתה, פועלה וניצחון דרכה, המכון לחקר החברה והכלכלה, 2020.
דרור זייגרמן, המהפך הליברלי: מיזוגים פוליטיים: חקר המפלגה הליברלית בישראל, הוצאת שוקן, 2013. (הספר בקטלוג ULI)
אמיר גולדשטיין, שקיעת הציונים הכלליים וכישלון האלטרנטיבה הליברלית, 1959-1961, עיונים בתקומת ישראל 16, 2006, עמ' 293–342
Amir Goldstein, '"We Have a Rendezvous With Destiny"--The Rise and Fall of the Liberal Alternative', Israel Studies;Spring2011, Vol. 16 Issue 1, pp. 26-52
הערות שוליים

↑  סופר "הבוקר", הוקמה המפלגה הליברלית בישראל, הבוקר
↑  ש. רולבנט, גבורים נופלים תחילה, דבר, 11 ביוני 1954
↑  פלתיאל, המפלגה הפרוגרסיבית, עמ' 340-335
↑  ישראל 50 בעמוד על שנת 1965
פרץ ברנשטיין, מראשי המפלגה
כ"ו באייר

כ"ו באייר הוא היום העשרים ושישה בחודש השמיני 
בשנה העברית, למניין החודשים מתשרי, והיום העשרים ושישה בחודש השני 
למניין החודשים מניסן. כ"ו באייר לעולם לא יחול, בלוח העברי הקבוע, בימים ראשון, שלישי וחמישי, ועל כן הוא משתייך לקבוצת הימים הנקראת "לא אגה".
חגים ואירועים החלים ביום זה

היום הארבעים ואחד של ספירת העומר
אירועים היסטוריים ביום זה

ה'תש"ה – יום השחרור וההצלה
ה'תש"ח – מלחמת העצמאות: קרב ימי ראשון בהשתתפות חיל הים
ה'תשכ"ז (5 ביוני 1967) – מבצע מוקד, פרוץ מלחמת ששת הימים
ה'תשמ"ו – ג'ונתן פולארד מודה בבית המשפט שריגל עבור מדינת ישראל
נולדו

ה'תשכ"ה – אלון אבוטבול, שחקן ישראלי
ה'תשל"ג – אופיר אקוניס, חבר כנסת מטעם הליכוד
נפטרו

ד'תש"ב – רב סעדיה גאון, גאון ישיבת סורא, פוסק, מדקדק, פרשן המקרא, פייטן ופילוסוף חלוצי.
ה'תכ"ז – רבי אהרן לפפה
ה'תק"ז – רבי משה חיים לוצאטו (הרמח"ל)
ה'תר"ט – הרב יצחק איצקוביץ מוולוז'ין, הנודע בכינוי רבי איצלה וולוז'ינער; רב העיירה וראש ישיבת וולוז'ין, ממנהיגי יהדות רוסיה (נולד ב-ה'תק"מ)
ה'תרי"ז – הרב יצחק אייזיק אפשטיין, מגדולי חסידי חב"ד ורב העיר הומיל.
ה'תרמ"ג – הרב פרץ חן, מגדולי חסידי חב"ד ורב ערים.
ה'תרמ"ח – רבי שמואל אליהו מזוואלין.
ה'תש"ה – רבי שלמה גולדמן מזוועהיל (ר' שלומק'ע).
ה'תשנ"ד – חיים בר-לב, הרמטכ"ל השמיני, חבר הכנסת ושר (נולד ב-ה'תרפ"ה).
ה'תשס"ו – יעל רום, טייסת, האישה הראשונה שסיימה קורס טיס בצה"ל.
ה'תשפ"ג – דבורה קידר, שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית (נולדה ב-ה'תרפ"ד)
כ"ה באייר – כ"ז באייר
אייר
המצבה על קבר הרמח"ל בטבריה
התפטרות

התפטרות היא סיומם של יחסי עובד-מעביד ביוזמת העובד, בדרך של פרישה מעבודתו כשכיר, זאת בשונה מפיטורים הנעשים ביוזמת המעסיק. התפטרות קיימת גם בקרב נושאי משרה שאינם שכירים, כגון חברי דירקטוריון ושרים.
התפטרות של שכיר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
סיבה נפוצה להתפטרות היא מעבר למקום עבודה אחר, אך בנוסף קיימות שלל סיבות אחרות, כגון התפטרות מחמת מצב בריאות לקוי או מחמת הגירה למדינה אחרת.
עובד שמתפטר חייב למסור הודעה מוקדמת, לפיה התפטרותו אינה מיידית, אלא תיכנס לתוקף בתום תקופה מסוימת שבה נקב.
התפטרות של שכיר מזכה בפיצויי פיטורים רק כאשר היא נעשית בנסיבות מיוחדות, כגון התפטרות של הורה לשם טיפול בתינוקו.
התפטרות של שכיר > התפטרות שלא-מרצון

קורה שעובד מתפטר לאחר שמעסיקו הבהיר לו שזה הצעד המצופה ממנו, ושאם לא יקבל הצעה זו – יפוטר. התפטרות זו מכונה בסלנג גם הִתפּוּטר (הלחם הבסיסים "התפטר" ו"פוטר") מצבים נפוצים שנחשבים כעובד ש"התפוטר" כוללים עובד שנקט בתנהגות לא נאותה שעלולה להמיט עליו קלון פומבי אם תיחשף, וההנהלה מאפשרת לו להתפטר מתפקידו, בתמורה לאי-חשיפת הפרשה שהיה מעורב בה. דוגמה לכך היא עובד שנתפס במעילה, ומקבל הצעה להתפטר תוך החזרת כספי המעילה, ואם לא יעשה כך, יתחיל המעסיק בהליך פלילי שיוביל לפיטוריו. בעסקה זו יש יתרון לעובד – נחסך ממנו הקלון שבפרסום מעשיו, ויש יתרון למעסיק – קיצור ההליכים של החזרת הכספים. דוגמה שונה היא מצב שבו מתמנה מנכ"ל חדש המעוניין לאייש את סוללת הבכירים בחברה באנשיו, וכדי להשיג זאת משכנע את הבכירים הנוכחיים להתפטר תוך הבטחת זכויותיהם כאילו פוטרו.
הביטוי החל להופיע בעיתונות העברית בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20‏, תחילה במירכאות. הבלשן יצחק אבינרי הזהיר ב-1951 מפני החידוש, ובמקומו הציע להשתמש בבניין הנדיר "הותפעל", אשר מופיע במספר מקומות בתנ"ך.
התפטרות של נושא משרה ציבורית

התפטרות היא החלטה אישית לעזוב משרה ציבורית, שנעשית לעיתים בעקבות לחץ ציבורי מבחוץ. למשל, נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון שהתפטר באוגוסט 1974, בעקבות פרשת ווטרגייט, כאשר הוא היה כמעט בטוח שהוא יודח על ידי הקונגרס של ארצות הברית.
התפטרות היא המקבילה של ויתור על הכס של מלך מכהן, אפיפיור, או אדם אחר בעל תפקיד דומה שהתקבל בירושה.
התפטרות יכולה לשמש לצורך ביצוע מהלכים פוליטיים. למשל, כאשר עשרה שרי הקבינט של הפיליפינים התפטרו ביולי 2005 כדי ללחוץ על נשיאת הפליפינים (אנ') גלוריה מקפגל ארויו לפרוש בעקבות האשמות של הונאה בבחירות.
ב-1995 התפטר ראש ממשלת בריטניה, ג'ון מייג'ור מתפקיד המנהיג של המפלגה השמרנית על מנת להתמודד בבחירות על הנהגת המפלגה במטרה להשתיק את מבקריו בתוך המפלגה.
פקידי ממשלה לעיתים מציעים את התפטרותם, בעקבות התרחשות אירוע בעל השלכות שליליות. אולם לעיתים התפטרותם לא מתקבלת, וזה מהווה הבעת תמיכה בהם. למשל, סירובו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש לקבל את התפטרותו של מזכיר ההגנה דונלד רמספלד בעקבות שערוריית ההתעללות בכלא אבו גרייב.
במקרים נדירים סירוב לקבל התפטרות יכול לנבוע מהרצון לנהל הליך הדחה משפיל, כפי שקרה בעקבות ניסיון התפטרותו של אלברטו פוג'ימורי מתפקיד נשיא פרו (אנ'), אבל התפטרותו נדחתה על מנת שהקונגרס של פרו יפעל להדיחו.
עבור אנשי ציבור רבים, בעיקר פוליטיקאים, ההתפטרות היא הזדמנות להעביר מסרים שלהם באמצעות נאום התפטרות, שבו הם יכולים להבהיר את הנסיבות שלהם לפרישה. אקט ההתפטרות לרוב מוסיף עוצמה ותשומת לב ציבורית לנאום. התפטרות שר בממשלה יכולה לשמש כלי פוליטי רב השפעה, במיוחד כאשר, לאחר התפטרות השר, הוא כבר אינו מחויב לאחריות המשותפת והוא יכול להתבטא בחופשיות רבה יותר.
התפטרות מתפקיד פוליטי במקרים מסוימים נכנסת לתוקף רק אחרי 24 או 48 שעות ממועד קבלת ההודעה, בהתאם להוראות החוק.
בישראל > התפטרות של שכיר

בישראל עובד זכאי לפיצויי פיטורים אם הוא פוטר. עם זאת חוק פיצויי פיטורים, תשכ"ג–1963 מונה שורה של מקרים, שבהם דינו של העובד המתפטר הוא כדין מפוטר, כלומר הוא זכאי לפיצויי פיטורים, אף שהפסקת העבודה נעשתה ביוזמתו. בין המקרים שהחוק מפרט: התפטרות של העובד לרגל מצב בריאות לקוי שלו או של בן-משפחתו, התפטרות מחמת הרעה מוחשית בתנאי העבודה ועוד. כמוכן נוצרת זכאות לפיצויי פיטורים בעת פטירת המעסיק או פטירת העובד.
חוק הודעה מוקדמת לפיטורים ולהתפטרות קובע כי עובד המבקש להתפטר מעבודתו ייתן למעסיקו הודעה מוקדמת להתפטרות, לפי הוראות חוק זה, ואם לא עשה כן, ישלם למעסיקו פיצוי בסכום השווה לשכרו הרגיל בעד התקופה שלגביה לא ניתנה ההודעה המוקדמת. אורך תקופת ההודעה המקודמת נקבע בחוק לפי הוותק של העובד, והוא עד חודש ימים. בהסכמי עבודה נקבעת לעיתים תקופת הודעה מוקדמת ארוכה יותר.
עובד שהודיע על התפטרותו בשעת כעס (בעידנא דריתחא), בלי שבאמת התכוון לכך, רשאי לחזור בו מהתפטרותו תוך זמן סביר, ואם המעביד יסרב לקבלו בחזרה לעבודה, יראו זאת כפיטורים, בהתאם לפסיקה.
בישראל > התפטרות של נושא משרה ציבורית

לפי חוק יסוד: הממשלה אם ראש ממשלת ישראל מתפטר, ממשלתו גם מתפטרת והופכת לממשלת מעבר. הוא ממשיך במילוי תפקידו עד שתיכון הממשלה החדשה. בניגוד לעבר, השרים בממשלת מעבר יכולים להתפטר. שר רשאי להתפטר מן הממשלה על ידי הגשת כתב התפטרות לראש הממשלה; כהונתו בממשלה נפסקת כעבור 48 שעות לאחר שכתב ההתפטרות נמסר לראש הממשלה, זולת אם חזר בו השר מהתפטרותו קודם לכן.
חוק יסוד: הכנסת קובע כי חבר הכנסת רשאי להתפטר מכהונתו; ההתפטרות תהיה בהגשה אישית של כתב התפטרות על ידי המתפטר ליושב ראש הכנסת. חברותו בכנסת נפסקת כעבור ארבעים ושמונה שעות לאחר שכתב ההתפטרות הגיע לידי יושב ראש הכנסת, זולת אם חזר בו מהתפטרותו לפני כן.
חוק יסוד: נשיא המדינה קובע כי נשיא מדינת ישראל רשאי להתפטר מכהונתו על ידי הגשת כתב התפטרות ליושב-ראש הכנסת, ומקומו יתפנה לאחר שכתב ההתפטרות הגיע לידי יושב-ראש הכנסת.
הערות שוליים

↑  הסבר על המונח באתר חילן
↑  בשולי הוועידה, על המשמר, 24 באוקטובר 1949
↑  יצחק אבינרי, פנת הלשון, על המשמר, 6 במאי 1951
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534087505171  LCCN: sh85113140  NARA: 10645601  NKC: ph832285 
נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון במחווה אחרונה של פרידה לאחר נאום התפטרותו ב-1974.
אסטרונאוט בטיסה מסחרית

אסטרונאוט בטיסה מסחרית הוא אדם שפיקד, הטיס או שירת כחבר צוות פעיל של חללית במימון פרטי. הגדרה זו נבדלת מאסטרונאוט לא ממשלתי אחר, למשל צ'רלי ווקר, שטס בעודו מייצג תאגיד לא ממשלתי אך עם מימון או הכשרה או שניהם יחד המגיעים ממקורות ממשלתיים.
קריטריון והגדרה

ההגדרה של "אסטרונאוט" והקריטריונים לקביעה מי קיים טיסה אנושית בחלל משתנים. ה-Fédération Aéronautique Internationale מגדיר את טיסות החלל ככל טיסה מעל 100 קילומטרים (62 מיל) של גובה. בארצות הברית, אסטרונאוטים מקצועיים, צבאיים ומסחריים שנוסעים מעל לגובה של 50 מיל (80 קילומטרים) זכאים להענקת כנפי אסטרונאוט. עד 2003, נוסעי חלל מקצועיים זכו לחסות ואומנו אך ורק על ידי ממשלות, בין אם על ידי הצבא או על ידי סוכנויות חלל אזרחיות. עם זאת, עם הטיסה התת-מסלולית הראשונה על ידי תוכנית Scaled Composites Tier One במימון פרטי בשנת 2004, נוצרה לראשונה קטגוריית האסטרונאוטים המסחריים. התוכנית המסחרית הבאה שעשתה טיסה תת-מסלולית הייתה תוכנית SpaceShipTwo של Virgin Galactic בשנת 2018. קריטריונים לקביעת מעמד של אסטרונאוט בטיסה מסחרית במדינות אחרות טרם פורסמו.
עד שנת 2021, נוצר גידול המשמעותי בטיסות החלל המסחריות - טיסת הנוסעים התת-מסלולית הראשונה של ה-SpaceShipTwo של Virgin Galactic וגם זו של ה-New Shepard של Blue Origin ביולי, וכן, טיסת החלל הפרטית המסלולית הראשונה של SpaceX שהושלמה ב-18 בספטמבר 2021 - בעקבות טיסות אלה, התפקידים והפונקציות של הטסים לחלל הולכים ומתרחבים. לכן, קריטריונים עבור ההגדרה הרחבה יותר של המונח "אסטרונאוט" הפכו פתוחים לפרשנות. אפילו בארצות הברית לבדה, "ל-FAA, לצבא ארצות הברית ולנאס"א יש הגדרות שונות למונח 'אסטרונאוט' ואף אחת מהן לא מתאימה באופן מושלם לאופן שבו Blue Origin או Virgin Galactic מנהלות את עסקיהן. ייתכן אפילו שלפי הגדרת האסטרונאוט המסחרי של ה-FAA, משתתפי טיסת יולי של חברה אחת עשויים לקבל כנפי אסטרונאוט בטיסה מסחרית של ה-FAA בעוד שהאחרת לא תקבל. SpaceNews דיווחה כי "Blue Origin העניקה את הגרסה שלהם לכנפי אסטרונאוט" לארבעת המשתתפים בטיסת הנוסעים הראשונה של Blue Origin, אך לא היה ברור אם אלה כללו את הגדרת האסטרונאוט של ה-FAA.
דירוג אסטרונאוט בטיסה מסחרית של ה-FAA

עם כניסתם של מיזמים פרטיים לטיסות חלל מסחריות בארצות הברית, ה-FAA עמדה בפני המשימה לפתח תהליך הסמכה לטייסי חלליות מסחריות. חוק שיגור החלל המסחרי משנת 1984, הביא להקמת המשרד לתחבורה בחלל מסחרי של ה-FAA וחייב חברות לקבל רישיון שיגור לכלי רכב. אך, בזמנו הטיסה המסחרית של הצוות - ורישוי אנשי הצוות - לא נשקלו. חוק שיגור החלל המסחרי הוביל להנפקת טיוטת הנחיות על ידי ה-FAA בפברואר 2005 לניהול אישורי רכב וצוות. נכון לעכשיו, ה-FAA לא פרסמה הנחיות רגולטוריות להנפקת תעודת אסטרונאוט בטיסה מסחרית, אך כאמצעי ביניים, קבעה את הנוהג של הענקת "כנפי אסטרונאוט בטיסה מסחריתים". אילו ניתנים לטייסים מסחריים שהוכיחו את המיומנות הנדרשת. התוכן של 14 CFR Part 460 מצביע על כך שדרגות טייס (IR) ואישור רפואי מדרגה ב' שהונפקו במהלך 12 החודשים שקדמו לטיסה המוצעת, ייחשבו כסטנדרט מינימלי לטייס מסחרי.
תוכנית כנפי האסטרונאוטים המסחריים של ה-FAA נועדה להכיר באנשי צוות טיסה, המקדמים את משימתה של ה-FAA לקדם את בטיחותם של כלי רכב המיועדים לשאת בני אדם. כנפי אסטרונאוט, ניתנות לצוות הטיסה שהוכיח כי עשה טיסה בטוחה לחלל וחזרה ממנו במשימה מורשית של FAA/AST. על מנת להיות זכאים ל-FAA Commercial Space Astronaut Wings, אנשי צוות שיגור מסחרי חייבים לעמוד בקריטריונים הבאים:
עליהם לעמוד בדרישות לכשירות והכשרה של צוות טיסה תחת כותרת 14 של קוד התקנות הפדרליות (14 CFR) חלק 460.
עליהם לקחת חלק בטיסה מעבר ל-50 מיילים (80 ק"מ) מעל פני כדור הארץ, כחלק מצוות טיסה על רכב שיגור או כניסה חוזרת ברישיון FAA/AST.
עליהם לקיים פעילויות במהלך הטיסה שיהיו חיוניות לבטיחות הציבור, או יתרמו לבטיחות טיסות החלל האנושיות.
דירוג אסטרונאוט בטיסה מסחרית של ה-FAA > כנפי אסטרונאוט

הסט הראשון של כנפי האסטרונאוט המסחרי של ה-FAA שהונפקו ב-2004 כולל במרכזו כדור ירוק על רקע כחול, כאשר סמל האסטרונאוט בעל שלושת השיניים מוצב למעלה. מסביב לכדור הירוק ישנו טקסט על רקע צהוב ובו מופיעות המילים "Commercial Space Transportation" באותיות גדולות. בטבעת זהב מחוץ לחלק הכחול מופיעות המילים "Department of Transportation Federal Aviation Administration" בשחור. הכנפיים שהוענקו לטיסות בשנת 2018, החלו להפוך פשוטות יותר מבחינה עיצובית, סמל האסטרונאוט, מוקף במילים "תחבורה בחלל מסחרי", הכל בזהב על רקע שחור. בדצמבר 2021, ה-FAA שקלה מחדש את תוכנית כנפי האסטרונאוטים המסחריים ככל שהטיסות המסחריות בחלל גדלו, והחליטה לסיים את התוכנית בינואר 2022. למרות זאת, ה-FAA עדיין תמשיך להכיר באסטרונאוטים מסחריים עתידיים ותקיים רשימה של אסטרונאוטים מסחריים שטסו לגובה של 50 מייל ומעלה.
| שנים מוענקות | מדינה | כנפי אסטרונאוט בטיסה מסחרית |
| --- | --- | --- |
| 2004 | ארצות הברית |  |
| 2018 - 2021 | ארצות הברית |  |