גדוד לינקולן
היסטוריה > 1937

הרפובליקנים אשר ביקשו סיוע במאבק במרד המזוין, חיפשו לוחמים מתנדבים מרחבי תבל. המתנדבים האמריקאים הגיעו לספרד ב-1937. בארצות הברית הוקם גדוד לינקולן בידי תומכי הקומוניזם ואורגן בינואר 1937 כחלק מהבריגדה הבינלאומית ה-15. בגדוד לינקולן היו בתחילה שלוש פלוגות: שתי פלוגות חיל רגלים ופלוגת מקלעים אחת. בפברואר 1937, לאחר פחות מחודשיים אימונים, הצטרף גדוד לינקולן ללחימה. רבים מהמתנדבים זכרו כי אומנו מעט מאד: "הם נתנו לי רובה, נתנו לי 100 כדורים, ושלחו אותי להילחם".
הבריגדה הבינלאומית נפרסה בדרך כלל ככוח מסתער, עובדה שהביאה לאבדות כבדות בקרב החיילים. עד סוף המלחמה, גדוד לינקולן איבד 22.5% מן הכוח הלוחם.
גדוד לינקולן ספג אבדות קשות במהלך קרב חראמה (Jarama). ב-27 בפברואר 1937 איבדה היחידה שני שלישים מכוחה, כולל מפקדה, רוברט הייל מרימן שנפצע קשה, לאחר הסתערות חסרת תוחלת על עמדות לאומניות. מרימן התחנן בפני סגן אלוף ולדימיר אופיץ' (אשר תואר כ"בלתי כשיר למדי") שלא יפתח בהתקפה, מחשש לטבח. אופיץ' התעקש לבצע את ההסתערות והבטיח שהכוח יזכה לסיוע אווירי וכוח שריון, סיוע שלא הגיע. מרימן נפצע כבר בתחילת ההסתערות ולגדוד היו 136 הרוגים.  גדוד לינקולן נשאר בלחימה ושוקם לאיטו מחדש תוך שנותר בקו החזית. הגדוד יצא מקו החזית למנוחה קצרה לפני שהצטרף למתקפה בברונט (Brunete) ממערב למדריד, ביולי 1937.
גדוד לינקולן, לצד גדוד ג'ורג' וושינגטון שסיים אימוניו זמן קצר לפני כן, חטיבה ה-15 יצאה לקרב בווילנואבה דה לה קניאדה ביום השני של מתקפת ברונט והצליחה לשמור על העיר לאחר לחימה קשה.
החטיבה ה-15 נפרסה אז מול "רכס היתושים", אך למרות התקפות חוזרות ונשנות, הם לא הצליחו להרחיק ממקומם את החיילים הלאומנים שהחזיקו בשטח שולט זה. מפקד הגדוד, אוליבר לאו, נהרג במהלך פעולה זו. החטיבה ה-15 ספגה שוב אבדות כבדות, ובשל שיעור הנפגעים הגבוה אוחדו גדודי לינקולן וושינגטון. לאחר מכן, היחידה נקראה רשמית כגדוד לינקולן-וושינגטון, אם שהמשיכו לכנותה גדוד לינקולן.
במהלך אוגוסט, ספטמבר ואוקטובר, בשנת 1937, גדוד לינקולן-וושינגטון לחם בסדרה של קרבות במתקפת אראגון. הגדוד לחם בהצלחה בקינטו (Quinto) וגם בבלשיט (Belchite). בקרב בקינטו גדוד לינקולן-וושינגטון הובל להסתערות חוזרת על העיירה על ידי טנקים סובייטים, טנקי T-26, בהם צוותים סובייטים. בבלשיט ניהל הגדוד קרב קשה, עם קרבות מבית לבית, שהותירו אבדות כבדות.
לאחר קרב בלשיט, חטיבה ה-15 אורגנה מחדש. הגדוד הקנדי, מקנזי-פפינאו, הצטרף לחטיבה, והגדוד הבלקני הוותיק דימיטרוב יצא מן החטיבה. ב-13 באוקטובר 1937, החטיבה ה-15 לחמה בקרב פואנטס דה אברו (Fuentes de Ebro). אנשי גדוד 24 (הספרדי) של החטיבה הצטרפו להתקפה בטנקים רוסיים. הגדודים הנותרים היו אמורים ללכת בעקבות הטנקים, אך ההתקפה נכשלה בגלל חוסר תאום בין הטנקים לפלוגות הרגלים. גדוד 24 וגדוד מקנזי-פפינו ספגו אבדות כבדות בקרב זה. לאחר הקרב בפואנטס, החטיבה ה-15 הוחזרה לעורף וזכתה לתקופת מנוחה ממושכת, לראשונה מאז שנכנסה לקרב בחראמה .
בשלהי דצמבר, גדוד לינקולן-וושינגטון הוזעק לחזית בקרב טרואל. החטיבה ה-15 נפרסה כדי לשמור על העיר טרואל שנכבשה זמן קצר לפני כן, נגד מתקפת הנגד הצפויה. חורף 1937/38 היה מהקרים שנרשמו, וחיילים רבים סבלו מכוויות קור במהלך המערכה. תחילה החזיק גדוד לינקולן-וושינגטון בעמדות משקיפות על טרואל, אותן כינו החיילים "הקוטב הצפוני". מאוחר יותר עבר הגדוד לתוך העיר. במהלך ינואר 1938מפתחו הלאומנים במתקפות מתואמות נגד ההגנות של כוחות הרפובליקה. הגדוד הבריטי של החטיבה ה-15 וגדוד מקנזי-פפינו איבדו פלוגה שלמה שניסתה לאחוז בשטח. העליונות הלאומית הן במספר הלוחמים והן בנשק, דחקה בסופו של דבר את החטיבה ה-15 מטרואל. החטיבה, כולל גדוד לינקולן-וושינגטון, עזבו את החזית למנוחה, לאחר שלושה שבועות בקרב. אולם בדרכם לאזורי המנוחה נעצרו רכבות החיילים ומשאיות הציוד, והם הועברו מחדש לחזית, כדי להשתתף במתקפה שמטרתה הייתה להוריד חלק מהלחץ על העיר טרואל. בהסתערות עם שחר, חטיבה ה-15 תקפה סדרה של ביצורים לאומניים בסגורה דה לוס באניוס (Segura de los Baños). אף שהמתקפה הצליחה, הכוחות הלאומנים לא העבירו כוחות שתקפו בטרואל.