הדוויג קליין
קורות חיים

הדוויג קליין נולדה באנטוורפן כבת השנייה של סוחר הנפט ההונגרי אברהם וולף קליין ואשתו רחה. בשנת 1914 עברה המשפחה להמבורג. שנתיים לאחר מכן נפל האב כחייל בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה. בינואר 1927 התאזרחו בגרמניה הדוויג קליין, אמה ואחותה, שהייתה בת שנה.
הדוויג קליין למדה בבית הספר לבנות יהודיות בהמבורג ועברה לבית הספר ליכטוורק בשנת 1928. שם קיבלה בשנת 1931 בגרות ונרשמה ללימודים באוניברסיטת המבורג בחקר האסלאם, בלימודים שמיים ובפילולוגיה אנגלית. הפרופסורים באוניברסיטה באותה תקופה, על פי הפרופסור הערביסט אלברט דיטריך (גר'), היו אנשים קוסמופוליטיים וליברליים, שעבורם חשיבה אנטישמית הייתה חסרת כל היגיון, וזו הסיבה שהדוויג קליין הרגישה "בטוחה" במוסד. הוא אמר על קליין עצמה:
היא הייתה קטנה ועדינה במבנה גופה, קצרת רואי למדי, שקטה, לא מתבלטת וצנועה עד אין קץ. אבל היו לה חושים ביקורתיים, היא הייתה ספקנית ביחס לטיעונים דוגמטיים, והשמיעה מדי פעם בפעם את ספקותיה בקול שקט. זה זיכה אותה [...] בכינוי המכובד "شَكّاكة" ("שַׁכָּّאכַּה"), "הספקנית הקבועה", שאותו קיבלה בחיוך [...]
המקור בגרמנית
Sie war von kleiner, zierlicher Statur, stark kurzsichtig, still, zurückhaltend und unendlich bescheiden. Aber sie hatte einen kritischen Verstand, war skeptisch gegen thetisch vorgebrachte Äußerungen und meldete von Zeit zu Zeit mit leiser Stimme ihre Zweifel an. Das trug ihr den […] respektvollen Spitznamen Šakkāka, die gewohnheitsmäßige Zweiflerin, ein, den sie schmunzelnd akzeptierte […]
בשנת 1937 סיימה קליין את עבודת הדוקטורט שלה על "ההיסטוריה של אנשי עומאן, מקבלתם את האסלאם לחילוקי דעותיהם" (Geschichte der Leute von 'Omān von ihrer Annahme des Islam bis zu ihrem Dissensus), מהדורה ביקורתית של כתב יד ערבי על ההיסטוריה האסלאמית הקדומה. עם זאת, בשל מוצאה היהודי, היא בתחילה לא קיבלה את תואר הדוקטור. היא כתבה לפריץ יגר (גר'), הדקאן של הפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת המבורג. במכתבה התייחסה, בין היתר, למותו של אביה כחייל במלחמת העולם הראשונה, ולפיכך "אושרה [בקשתה] בצורה חריגה". עבודת הדוקטורט שלה התקבלה בהצטיינות "summa cum laude". המנחה שלה רודולף שטרוטמן (גר') כינה את עבודתה "תרומה יקרת ערך לחקר האסלאם", ועמיתו ארתור שאדה (Arthur Schaade) העיד שהיו לקליין "רמה של חריצות וחריפות שכל שכמה ערביסטים מבוגרים היו שמחים שהיה להם". את שלב ההגנה על התזה, Rigorosum, שנערך בפני חוקרים בעלי-שם, עברה עם ציון "מעולה". אולם כאשר הדקאן יגר היה אמור להעניק את ההסכמה (Imprimatur) לפרסום תזת הדוקטורט, ההכרחית לקבלת התואר, הוא נסוג בטענה ש"המצב החמיר", וזאת לאחר התייעצות עם הרשויות. היה זה זמן קצר לפני אירועי ליל הבדולח בשנת 1938, ויגר מנע מקליין לקבל את ההסכמה.
הדוויג קליין החליטה לעזוב את גרמניה. לדברי חוקר היהדות פטר פריימרק (גר'): "במצבה הנואש מקבלת הדוויג קליין עזרה ותמיכה מאדם שיש לשבח את מאמציו הפעילים והאמיצים, ושעבודתו בנושא לא הוכרה עד כה". הגאוגרף קרל ראתיינס (אנ') שלח לה הזמנה לעבוד בהודו. היא עזבה את המבורג ב-19 באוגוסט 1939 על סיפונה של ראואנפלס (גר'). ב-21 באוגוסט 1939 כתבה קליין מאנטוורפן גלויה לראתיינס: "אני מרגישה מאוד בנוח על הסיפון במזג האוויר היפהפה ואני לא מודאגת כרגע מהעתיד. אללה יעזור. פגשתי פעם את אחד מחבריו ומאז אני מאמינה בכך".
הספינה יצאה באיחור של יומיים ועשתה עצירת ביניים של ארבעה ימים באנטוורפן. אולם בגלל איום המלחמה הוחזרה הספינה להמבורג. פריימרק כתב: "המירוץ להצלה [...] נכשל". בהמבורג חזרה הדוויג קליין למשפחתה וסבלה "מכל סוגי הסבל", כפי שתיאר מאוחר יותר ראתיינס – מנשיאת הטלאי הצהוב על דש הבגד וכלה בגירוש מדירתה ובשליחה לבית יהודים. ראתיינס עצמו הוכנס ל"מעצר מונע" (שוצהאפט, (גר')) במשך חודש אחד במחנה הריכוז פולסביטל (גר') בשנת 1940.
בגלל המצב, פרופסור שאדה קישר בין קליין לערביסט הנס ור, שעבד על מילון לערבית מודרנית. העבודה על המילון, שהתחילה כמיזם עצמאי של ור כמה שנים קודם לכן, מומנה במהלך שנות ה-40 על ידי ממשלת הרייך במטרה לבדוק את איכות התרגום של הספר "מיין קאמפף" מאת אדולף היטלר לערבית, כדי להפוך את העמים הערבים לבני ברית של גרמניה הנאצית. לצורך כך קראה הדוויג קליין יצירות ספרות ערביות מודרניות. היא כתבה על פתקים את משמעותם המילולית של המילים, ושלחה אותם לעורכים; עבור כל פתק היא קיבלה 10 פפניגים. עובדיו של ור היללו את "האיכות המעולה" של תרומתה. "עם זאת, כמובן שאי אפשר שהיא תוזכר אחר כך כאחת המשתתפות [בפרויקט]", כתב משתתף אחד ב-8 באוגוסט 1941 לארתור שאדה.
עבודתה של קליין על המילון הצילה אותה מגירוש לריגה בדצמבר 1941. במכתב לרשויות הנאציות ציין שאדה כבר קודם לכן כי "הוורמאכט והתעמולה המלחמתית מעוניינים מאוד בהשלמת העבודה". לדבריו, היא "עומדת בצורה מצוינת בדרישות" לעבודה על הלקסיקון, ו"כמות העובדים האריים לא מספיקה". אחותה תרזה גורשה בדצמבר 1941, ונרצחה בריגה. למרות התערבותו של שאדה, הדוויג קליין גורשה ביולי 1942 ברכבת הראשונה שנסעה מהמבורג למחנה ההשמדה אושוויץ. אמה גורשה לגטו טרזיינשטט ארבעה ימים לאחר מכן; היא, כמו בתה הדוויג, אבדה ללא עקבות באושוויץ. סבתה של הדוויג קליין נפטרה בטרזיינשטט בנובמבר 1943.