stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאלי טרוסטינץ
תולדות המחנה

קולחוז מאלי טרוסטינץ היה ממוקם במרחק של כ-10 קילומטר ממינסק. במקום שררו תנאי מזג אוויר קשים, עם חורפים קרים מאוד וקייצים גשומים. לאחר כיבוש המקום על ידי הגרמנים במבצע ברברוסה, הוא נועד לשכן אסירי מלחמה סובייטיים שנתפסו לאחר המתקפה הגרמנית על ברית המועצות. למקום הובאו עובדי כפייה רוסיים מקומיים שעבדו בחווה וסיפקו את תוצרתה למפקדת האס אס במינסק. לקראת סוף שנת 1941 בחרו הנאצים בחורשה סמוכה, שכונתה בלאגובשצ'ינה (ברוסית – "יער טוב"), המרוחקת מהקולחוז כ-3.5 קילומטר, לאתר רצח. החורשה גודרה והוצבו סביבה מגדלי שמירה.
המחנה הפך למחנה השמדה באביב 1942. המטרה העיקרית הייתה השמדתה של הקהילה היהודית הגדולה של מינסק והסביבה. בין 28 ל-31 ביולי 1942 נרצחו ונקברו בכפר זה ובכפר בולשוי טרוסטינץ יהודים מהאקציות האחרונות במינסק, כשחלקם הובאו לאזור במשאיות גז.
ממאי 1942 החלו להגיע למחנה יהודים רבים בטרנספורטים מגרמניה, מאוסטריה, מפולין ומצ'כיה. רוב היהודים שהובאו למקום נרצחו מיד עם הגעתם ביערות ההרג, ורק מעטים הועסקו בעבודות שונות, בבניית המחנה ובתחזוקתו, ובטיפול בחפציהם של הנרצחים. במחנה השתמשו גם במשאית גז, אם כי היא לא שימשה כגורם משמעותי בתהליך ההשמדה. מרבית הנרצחים בבלאגובשצ'ינה היו יהודים.  באוקטובר-נובמבר 1943 הפסיקו הנאצים את ההשמדה במחנה בלאגובשצ'ינה והחלו לבצע אותה באתר סמוך, ששקובקה. עד אז שימש מחנה ששקובקה את הגרמנים כאתר לעבודות כפייה, על בסיס הקולחוז שהתקיים בו בתקופה הסובייטית. מנובמבר 1943 העבירו הגרמנים את הרצח למחנה זה. הרצח התבצע במשאיות גז או בירי, ולאחריו נשרפו הגופות בתנורים. מרבית הנרצחים בששקובקה לא היו יהודים.
ב-28 ביוני 1944, כשהצבא האדום התקרב לאזור, פוצצו הגרמנים את המחנה כחלק מתוכנית 1005, שמטרתה הייתה להשמיד ראיות על רצח עם. אבל הסובייטים גילו 34 בורות קבורה שהיו ממוקמים בחורשת בלאגובשצ'ינה, כ-500 מטרים מהכביש המהיר מינסק-מוגילב. רק שני אסירים יהודים הצליחו לשרוד את המחנה ורק אחד מהם שרד את המלחמה, אך זהותו אינה ידועה והוא מעולם לא נתן עדות.
הערכות מקוריות של מספר האנשים שנספו במחנה נעות בין 200,000 איש ליותר מחצי מיליון. סימנים באתר מעידים על כ-206,000 איש שנרצחו שם. בין הרוגי המחנה הייתה הזמרת גרטה פורסט.
כיום

שום דבר לא נשאר מהמחנה מלבד שורה של עצי צפצפה שניטעו על ידי האסירים כחלק מגבולות המחנה. אנדרטה שנבנתה באתר המחנה מושכת אליה מבקרים רבים, במיוחד מאז פירוקה של ברית המועצות. לרגלי האנדרטה נכתב: "כאן בשטח טרוסטינץ רצחו ושרפו הכובשים הגרמנים 201,500 נפש, אזרחים שלווים, פרטיזנים ושבויי הצבא האדום 1944-1941…" היהודים אינם מוזכרים בשלט. ביולי 2018 נחנך במקום אתר הנצחה רשמי של ממשלת בלארוס. האתר תוכנן על ידי האדריכל היהודי-בלארוסי ליאוניד לוין.
אנדרטה נוספת לזכר קורבנות המחנה הוקמה במינסק.
לקריאה נוספת

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
יעקב צור, "מחנה השמדה מאלי טרוסטינץ", בתוך: ילקוט מורשת, ניסן תשנ"ה, גיליון נ"ט, בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ, עמודים 31–52
שרידיהם המפוחמים של קורבנות יהודים שנשרפו על ידי הגרמנים ליד מאלי טרוסטינץ
אנדרטה לזכר הנספים המוצבת במינסק
אוניברסיטת לינשפין

| --- | --- |


בניין המנהלה
 אוניברסיטה
 תקופת הפעילות:  1969/1975–הווה (כ־56 שנים)
 בעלי תפקידים
 נשיא:  הלן דאנטון
 צוות:  3,703
 סגל:  1,562
 תלמידים
 :  17,432
 סטודנטים לתואר שלישי:  1,308
 מיקום
 מיקום:  לינשפין, נורשפין ולידינגה שוודיה
 מדינה:  שוודיה שוודיה
 קואורדינטות:  58°23′57″N 15°34′37″E﻿ / ﻿58.399166666667°N 15.576944444444°E﻿ / 58.399166666667; 15.576944444444
 www.liu.se
  (למפת שוודיה מוגדלת) סטוקהולם אופסלה גטבורג האלמסטד מאלמה קרלסקרונה אומאו יבלה קירונה קרלסטד ויסבי נורווגיה פינלנד לטביה ליטא אסטוניה דנמרק האוקיינוס האטלנטי  הים הבלטי אוניברסיטת לינשפין(למפת שוודיה רגילה) סטוקהולם אופסלה גטבורג האלמסטד מאלמה קרלסקרונה אומאו יבלה קירונה קרלסטד ויסבי נורווגיה פינלנד לטביה ליטא אסטוניה דנמרק האוקיינוס האטלנטי  הים הבלטי אוניברסיטת לינשפין
 
אוניברסיטת לינשפין (בשוודית: Linköpings universitet, בקיצור LiU) היא אוניברסיטה ממלכתית בלינשפין (אנ') בשוודיה. המוסד זכה למעמד מלא של אוניברסיטה בשנת 1975 והוא אחד המוסדות האקדמיים הגדולים ביותר במדינה. הוא מונה ארבע פקולטות – אמנויות ומדעים, מדעי החינוך, רפואה והמכון לטכנולוגיה. משימותיהן המוגדרות הן: חינוך, מחקר והכנת עבודות דוקטורט. על מנת לעודד עבודה בינתחומית פועלות באוניברסיטה 14 מחלקות גדולות המחברות מידע שנאסף מתחומים שונים ולעיתים קרובות הן משתייכות ליותר מפקולטה אחת. אוניברסיטת לינשפין שמה דגש על שיח עם עולם העסקים שסביבה ועם הקהילה, בתחום המחקר והחינוך כאחד. בשנת 2015 היו באוניברסיטה 27,000 סטודנטים ו-4,000 עובדים.
היסטוריה

ראשיתה של האוניברסיטה לעתיד בשנת 1965 כשהחליטה האספה המחוקקת הלאומית של שוודיה (ריקסדאג) להקים בלינשפין תוכניות אקדמיות בתחום הטכנולוגיה והרפואה. בשנת 1967 קמה בלינשפין שלוחה של אוניברסיטת סטוקהולם שהעניקה שירותי חינוך אקדמי בתחום מדעי הרוח, המדעים החברתיים ומדעי הטבע. כעבור שנתיים הוקמו המכון הטכנולוגי ויחידה ללימודי רפואה. בשנת 1970 כל התוכניות הללו מוזגו בתוך שלוש פקולטות במסגרת המכללה האוניברסיטאית לינשפין. בשנת 1975 התארגנה על יסוד זה אוניברסיטת לינשפין.
בשנת 1977 המכללות למורים בלינשפין ובנורשפין הועברו אל אוניברסיטת לינשפין ובשנת 1986 נוסדה הפקולטה למדעי הבריאות (בימינו – הפקולטה לרפואה), על בסיס הפקולטה לרפואה ומערכת החינוך האזורי למקצועות בריאות.
בשנת 1997 נפתח קמפוס חדש בעיר הקרובה נורשפין. החל משנת 2000 סופח לאוניברסיטה גם בית הספר הידוע על שם קרל מלמסטן (אנ') לעיצוב רהיטים. אחרי 60 שנות קיום במרכז העיר בית ספר זה הועתק בשנת 2009 לבניינים חדשים בלידינגה באיי סטוקהולם.
פקולטות

הפקולטה למדעים ולאמנויות ("פקולטה לפילוסופיה" - Filosofiska fakulteten)
הפקולטה לרפואה ולמדעי הבריאות ("פקולטה לרפואה" Medicinska fakulteten/Hälsouniversitetet) עם בית החולים האוניברסיטאי לינשפין
המכון הטכנולוגי לינשפין ("בית הספר הטכני הגבוה" Linköpings tekniska högskola)
הפקולטה למדעי החינוך (Utbildningsvetenskap)
קמפוסים

לאוניברסיטה 4 קמפוסים בשלוש ערים:קמפוס ואלה וקמפוס US בלינשפין, קמפוס נורשפין וקמפוס לידינגה (באיי סטוקהולם) של בית הספר קרל מלמסטן לעיצוב רהיטים.
אוניברסיטת לינשפין במדיה האומנותית

שם האוניברסיטה מוזכר בסרט המרגלים האמריקאי "Agent Cody Banks" ("המבחינים המיקרוכירורגיים המרשימים ביותר בוצעו באוניברסיטת לינשפין בשוודיה").
בניין קיי והספרייה - מראה מדרום האוניברסיטה
מקס מרגוליס

ערך זה עוסק בפילולוג אמריקאי ממוצא ליטאי. אם התכוונתם לפיזיקאי וכימאי שפעל באוסטריה, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  15 באוקטובר 1866 מרקינה, ליטא 
 פטירה:  2 באפריל 1932 (בגיל 65) פילדלפיה, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  בלשנות, חקר המקרא
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  אוניברסיטת קולומביה 
 תרומות עיקריות
 העורך ראשי של תרגום התנ"ך לאנגלית שיצא על ידי Jewish Publication Society  מהדורה מדעית לספר יהושע ביוונית
 
מקס לאופולד מרגוליס (שם עברי: מרדכי יום-טוב מרגליות; באנגלית: Max Leopold Margolis) ‏ (15 באוקטובר 1866 מרץ, פלך וילנה, האימפריה הרוסית – 2 באפריל 1932, פילדלפיה) היה פילולוג אמריקאי ממוצא יהודי-ליטאי, חוקר שפות שמיות.
ביוגרפיה

מרגוליס, בנו של יצחק מרגוליס, למד בבית ספר יסודי בעיירת הולדתו, לאחר מכן בגימנסיה ע"ש לייבניץ בברלין. ב-1889 היגר לארצות הברית והתחיל ללמוד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, שם קיבל ב-1891 תואר דוקטור. באותה שנה מונה כחבר סגל במחלקה לשפות שמיות באוניברסיטת קולומביה ומ-1892 עד 1897 היה מרצה זוטר. מאוחר יותר לימד שפות שמיות ותנ"ך כמרצה בכיר בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי אוהיו. ב-1897 מונה למרצה בכיר לשפות שמיות באוניברסיטת קליפורניה. מ- 1902 היה ראש המחלקה לשפות שמיות. כשהוקם דרופסי קולג' ב-1907 התמנה לפרופסור לפילולוגיה מקראית ונשאר שם עד מותו ב-1932.
מרגוליס היה עורך ראשי של תרגום התנ"ך לאנגלית שיצא על ידי Jewish Publication Society שהסתיים ב- 1917. הוא כיהן כנשיא החברה לספרות מקראית (Society of Biblical Literature) ועורך כתב העת לספרות מקראית (Journal of Biblical Literature) בשנים 1914–1921. כמו כן היה עורך כתב העת Journal of the American Oriental Society.
כתבים נבחרים

טעויות סופרים בתרגום השבעים, בתוך: זיכרון לאברהם אליהו, פטרבורג (ברלין), תרס"ט, באתר היברובוקס
עד קדמון לנוסח התנ"ך, בתוך: מאמרים לזיכרון ר' צבי פרץ חיות, וינה, תרצ"ג, באתר היברובוקס
"The Columbia College MS. of Megilla", New York, 1892
"Notes on Semitic Grammar", parts i.-iii., in "Hebraica" ("American Journal of Semitic Languages and Literatures"), 1894, 1896, 1902
"The Theology of the Old Prayer-Book", in "Year Book of the Central Conference of American Rabbis", 1897
"The Theological Aspect of Reformed Judaism", Baltimore, 1904
A History of the Jewish People, Philadelphia: Jewish Publication Society of America, 1927. (יחד עם אלכסנדר מרקס)
לקריאה נוספת

"מרגלית, מרדכי יום־טוב", האנציקלופדיה העברית (כרך כד), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשל"ב, עמ' 366
שמעון פדרבוש, חכמת-ישראל באירופה, כרך ג' עמ' 404. ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשכ"ה
הערות שוליים

↑  פדרבוש, חכמת ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265062805171  PLWABN: 9810701147505606  BIBSYS: 2025227  BnF: cb122566347 (data)  CANTIC: a11295697  CiNii: DA08806029  GND: 116771011  ISNI: 0000 0001 2264 3419  LCCN: n86115309  NKC: zmp20231177891  NLA: 35327836  NTA: 068651805  SELIBR: 234735  SNAC: w6fr183g  SUDOC: 031330576  Trove: 913135  VcBA: 495/147163  VIAF: 27462828   WorldCat (עם VIAF): 27462828
קרב סופה

ערך זה עוסק בקרב בקיבוץ סופה. אם התכוונתם לקרב במוצב סופה הסמוך, ראו .
קרב סופה נערך בשמחת תורה ה'תשפ"ד ב-7 באוקטובר 2023. במסגרת טבח שבעה באוקטובר הסתערו על קיבוץ סופה עשרות מחבלים של ארגון חמאס. שלושה חברי הקיבוץ נרצחו ביניהם אחד מחברי כיתת הכוננות.
רקע

בבוקר 7 באוקטובר 2023, יום שבת, שמחת תורה, כ"ב בתשרי ה'תשפ"ד, פתחו ארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בטבח שבעה באוקטובר. בחסות שיגור כ-4,300 רקטות, חדרו כ-6,000 מחבלים מרצועת עזה לעשרות יישובים ישראליים ומתקנים צבאיים באזור עוטף עזה ובסביבתו, מ-119 פרצות שונות בגדר, תוך ניהול קרבות ירי נגד כוחות ביטחון מעטים. המחבלים ביצעו מעשי טבח ואונס, רצחו והרגו 1,163 בני אדם, מתוכם טבחו ב-779 אזרחים, וחטפו לרצועת עזה כ-251 אנשים, ובהם גברים, נשים, קשישים ותינוקות. בשעות הראשונות נלחמו נגדם כיתות הכוננות, שוטרי משטרת ישראל, לוחמי הימ"מ וחיילי צה"ל, שהיו בנחיתות מספרית. בקרבות נהרגו כ-1,609 מחבלים בשטח ישראל, ובצד הישראלי נהרגו 329 חיילים, 58 שוטרים ו-10 אנשי שירות הביטחון הכללי.
הקרב

המחבלים הגיעו לקיבוץ ב-06:55 לאחר שהתחלקו לשתי קבוצות, האחת לקיבוץ, והשנייה לכבוש את מוצב סופה. בקיבוץ, אליה לילינטל, הרבש"ץ של סופה, זיהה את המחבלים בשלב מוקדם, הרג כמה מהם באמצעות ירי מחלון חדר השירותים בביתו ואסף את כיתת הכוננות שמנתה שישה אנשים.
כיתת הכוננות הרגה את המחבלים שחדרו לקיבוץ, בלמה חלק המחבלים בגדר הקיבוץ, והרגה כ-15 מחבלים. עדו חוברה, חבר כיתת הכוננות, נפצע קשה, ואביו, זוהר חוברה, חובש מד"א בן הקיבוץ, נקרא לטפל בו. גלגלי האמבולנס נורו קודם לכן בידי המחבלים ולכן האב לא יכול לפנותו החוצה. האב זיהה את הפגיעה הקשה בראש בנו ולאחר שעות איתו נאלץ לקבוע את מותו, ואף לבשר על כך למשפחת בנו. מלבדו נרצחו שני חברי קיבוץ נוספים – אופיר ארז וברנרד כהן.
לאחר כארבע שעות הצליח כוח של לוט"ר אילת להגיע לקיבוץ. גם צוות טנקיסטיות מפלוגת פרא של גדוד קרקל הצטרף לחיפוי. 7 מחבלים נהרגו על ידי הכוחות בתוך הקיבוץ ו-25 מערבית לגדר. בין גופות המחבלים התגלה גם דגל המדינה האסלאמית.
במקביל התרחש בסמוך לקיבוץ קרב מוצב סופה, שבו נבלמו מחבלים במוצב עצמו ובאנדרטת דנגור.
ראו גם

טבח שבעה באוקטובר
לוחמות השריון בטבח שבעה באוקטובר
הערות שוליים

↑  ※ ישראל במלחמה - תמונת מצב, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי (טבח ה-7 באוקטובר, שקף 4) מעודכן ל-20 באוקטובר 2024
↑  ※ 100 ימי לחימה: 779 אזרחים נרצחו, 52,571 נפגעו, באתר ערוץ 7, 13 בינואר 2024
↑  ※ ישראל במלחמה - תמונת מצב, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי מעודכן ל-20 באוקטובר 2024
↑  ※ עמית סגל, ‏הבקשה של פיקוד הדרום בלילה שלפני הטבח - והסירוב, באתר ‏מאקו‏, 26 בפברואר 2024
↑  ※  מערכת את"צ, סיכום מספר הנפגעים בצה"ל בשנתיים החולפות, באתר צה"ל, 2 בינואר 2025
↑  ※ אלון חכמון, ‏גיבורים בכחול: 67 שוטרים ושוטרות חירפו נפשם בהגנה על ישראל בשנת המלחמה, באתר מעריב אונליין, 7 באוקטובר 2024
↑  ※ יואב זיתון, ההקפצה של צוות "טקילה" והאובדן של שב"כ, באתר ynet, 13 באוקטובר 2023
↑  עד הנשימה האחרונה: החובש שנאלץ לקבוע את מות בנו, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 18 בנובמבר 2023
↑  אמיר בוחבוט‏, הטנקיסטיות שחיסלו עשרות מחבלים: "הוכחנו מה אנחנו מסוגלות לעשות", באתר וואלה, 24 בנובמבר 2023
↑  יניר יגנה‏, שישה תושבים מול עשרות מחבלים: גיבורי הקרב בקיבוץ סופה משחזרים, באתר וואלה, 13 באוקטובר 2023
↑  הגיבור של קיבוץ סופה: קצין הביטחון שהציל יותר מ-200 תושבים, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 11 באוקטובר 2023
קהילת יהודי רוסטוב על הדון

בית הכנסת החייל, בית הכנסת הפעיל היחיד ברוסטוב-על-דון.
הקהילה היהודית ברוסטוב-על-דון מתוארכת לפחות לשנת 1811. רוסטוב-על-דון הייתה חלק מתחום המושב של היהודים עד 1888, ולאחר מכן נכללה בשטח הצבאי של הקוזקים דון (אנ').
היסטוריה

בחפירות ארכאולוגיות בזרם הדרומי של הדון נמצאו מצבות יהודיות מלפני 2,000 שנה. אזור רוסטוב נכלל בממלכת הכוזרים בין המאה השישית לתשיעית וככל הנראה התגוררו בו יהודים בתקופה זו. ראשוני היהודים הגיעו לרוסטוב לאחר היווסדה. מבצר רוסטוב והיישוב נוסדו ב-1761 והעיירה קיבלה מעמד רשמי ב-1796. באותה שנה נמנו בעיר שישה יהודים. הקהילה היהודית ברוסטוס הייתה קטנה עד שהאחים פוליאקוב (שמואל, לזר ויעקב) הפכו את רוסטוב על הדון למרכז תחבורה מרכזי תוך חיבור היישוב לרשת מסילות הברזל של רוסיה. עד 1880 גדלה האוכלוסייה היהודית ל-5,000 נפש. בשנת 1900 חיו ברוסטוב כארבעה עשר אלף יהודים, על אף היות העיר מחוץ לתחום מושב היהודים. בין השנים 1900–1910 הצביון היהודי ברוסטוב התחלק לזרמים שונים: שומרי דת ושאינם; בעלי אידאולוגיות שונות. הקהילה היהודית ברוסטוס הייתה קטנה עד שהאחים פוליאקוב (שמואל, לזר ויעקב) הפכו את רוסטוב על הדון למרכז תחבורה מרכזי תוך חיבור היישוב לרשת מסילות הברזל של רוסיה. בשנת 1901 הוקם בית הכנסת בעלי המלאכה (המבנה נשרף במהלך מלחמת העולם השנייה).
היסטוריה > מהפכת 1905 ומלחמת העולם הראשונה

בשנת 1906 היה פוגרום ברוסטוב, מהקשים ברוסיה. עשרות יהודים נרצחו ורכוש יהודי רב נבזז הם היו מהמהפכה הראשונה ברוסיה, מהפכת 1905. בין השנים 1910-1906הקהילה היהודית השתקמה התפתחו בקצב מואץ מוסדות הקהילה: בתי הכנסת, תלמודי התורה, בתי הספר וארגוני צדקה וחסד. בשנת 1913, יהודי רוסטוב התוודעו לחסידות חב"ד. יהודים רבים שלחו את ילדיהם (ביוזמת הארגון היהודי מרוסטוב "אורתודוקס") לישיבת תומכי תמימים. עבור ילדי רוסטוב שלא ידעו יידיש, הוקמה מסגרת מיוחדת ללימודי קודש בשפה הרוסית, שנקראה "חדר רוסטוב". במסגרת זו שובצו מאוחר יותר ילדים גם מערים אחרות. בשנת 1916 הרבי מליובאוויטש החמישי, אדמו"ר הרש"ב, (שלום דובער שניאורסון) קובע את מגוריו בעיר רוסטוב. במהלך מלחמת העולם הראשונה בין השנים 1918-1916, פליטים יהודיים רבים מגיעים לעיר מאזורי המלחמה בפולין וברוסיה, ביניהם רבנים וראשי ישיבות. ישיבת נובהרדוק עוברת זמנית לרוסטוב. בין השנים 1917–1918 הרב שלום דובער שניאורסון שולח את בחירי תלמידיו ללמד תורה ודעת ולחלק סידור תפילה שנקראו "תהילת ה' ", שהוא הדפיס ברוסטוב בקרב הקהילות היהודיות בגרוזיה ובבוכרה. פעולה זו הביאה למהפך רוחני חשוב באותן קהילות ולהתבססות חצר חב"ד ברוסטוב כמרכז החסידות. בין השנים 1919–1920, בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה, העיר רוסטוב עברה מיד ליד ויהודי רוסטוב עוברים ימים קשים. הרג ואבדן רכוש בקרב רבים מבני הקהילה.
היסטוריה > שנות העשרים של המאה העשרים

בשנת 1920 מספר לאחר סיום מלחמת האזרחים באזור והחלת השלטון הבולשביקי ברוסיה, נסתלק כמעט בפתאומיות, הרבי מליובאוויטש, הרב שלום דובער שניאורסון והוא במיטב שנותיו. זו הייתה המכה אנושה לקהילה היהודית ברוסטוב, אך בנו יחידו אדמו"ר הריי"צ (יוסף יצחק שניאורסון י"ב בתמוז ה'תר"ם, 21 ביוני 1880 – י' בשבט ה'תש"י, 28 בינואר 1950) נתבקש למלא את מקום אביו והקהילה החלה שוב לפרוח. בין השנים 1920–1921, ישיבת חב"ד שגלתה מהעיירה ליובאוויטש (ושהתה זמנית בקרמנצ'וג, אוקראינה) עברה לעיר רוסטוב. תוך פרק זמן קצר הגיעו לעיר כמאה צעירים ששקדו על לימוד התורה ועל העבודה ה'. עבור יהודי רוסטוב זו הייתה תופעה שלא ראו מימיהם. ב-1921, התקיים משפט ראווה בתואנות קש שונות, שערכה ה"יבסקציה" בתיאום עם השלטון הקומוניסטי, הביא לסגירת הישיבה. בין השנים 1921–1924, מרכז חב"ד ברוסטוב הפך להמרכז בה"א הידיעה להפצת יהדות בתפוצות ישראל בכל רחבי ברית המועצות. מרוסטוב נשלחו שלוחים לקהילות ישראל כדי לעוררם ולעודדם, לחזק את בתי הכנסת, החדרים, המקוואות וגם מועברים סכומי כסף גדולים למטרת השתתפות בהוצאות של כל קהילה. בשלב זה שירותי הביטחון הסובייטים הצֶ'קַה הסתפקו בעיקר באיסוף מידע על פעילותו הענפה של הרב יוסף יצחק שניאורסון. ב-1924, הישיבה שנסגרה בשנת 1921 חזרה לפעול ברוסטוב בבית הכנסת המרכזי הכוראלי ברוסטוב על הדון או בשמו בלשון יידיש "כאראלנע סינאגוגא", בקומה השנייה באולם ששימש כבית הכנסת לחסידי חב"ד. באותה שנה המשטרה החשאית איימה על הרב שתאסור אותו בגין פעילותו; הוא נדרש לעזוב את רוסטוב ולעבור לפטרבורג. (בדרך הספיק להיות הרב הראשי של מוסקבה, למשך כחודש ימים. לאחר שנתפס מעשיו עונה, נשפט והוגלה לעיר קוסטרומה). במקביל הישיבה עזבה את רוסטוב ונדדה בין ערים שונות. עד 1927 נושאי משרות קודש יהודיים, בעיר, שוחטים ומלמדים נרדפו על ידי השלטונות והחל גל מעצרים של פעילים ציוניים. בשנת 1928 הרב נאלץ לעזוב את רוסיה ללטביה אך הוא המשיך לשמור על קשר הדוק מצידו השני של הגבול, וגייס את דעת הקהל העולמית וארגוני חסד יהודיים, לבוא לעזרת יהודי רוסיה.
היסטוריה > סטלין, השואה והק.ג.ב.

עם התבססות שלטונו של סטלין בין השנים 1928–1930, אימה משתררת בקהילת יהודי רוסטוב, כמו בכל המדינה. בתי כנסת נסגרו בזה אחר זה. הרבנים ירדו למחתרת ויהודים רבים הוגלו לסיביר למחוז בירוביז'אן. בין השנים 1933–1938, התקיימו מעצרים של רבני הקהילה וחסידי חב"ד בעיר. רבים מבני הקהילה לא שבו יותר. בשנת 1939 מספר היהודים בעיר הגיע ל-27,039 נפש. בשנת 1940 כתוצאה מרדיפת השלטונות בשנות השלושים, נתרו ברוסטוב רק שני בתי כנסת פתוחים, מתוך ארבעה עשר שפעלו לפניכן. הקהילה היהודית המשיכה לצמוח ובשנת 1939 מספר היהודים בעיר הגיע ל-27,039 נפש. במהלך השואה, הנאצים רצחו 13,000 מיהודי העיר בזמייבסקיה בלקה וב-11 באוגוסט 1942. מספר ימים לאחר מכן, הם רצחו עוד 2,000–5,000 יהודים שנורו למוות בבית הקברות היהודי הישן. בשנת 1942 בהפצצה גרמנית נהרס עד היסוד אחד משני בתי הכנסת. ב-1943 לפחות שמונה עשר אלף מיהודי רוסטוב הובלו ל"נקיק הנחשים"  (זמיובסקאיה באלקה); חלקם הומתו בתאי גזים שבמשאיות, האחרים כרו לעצמם בורות ענק ונורו על ידי הגרמנים הנאצים. שאר היהודים ברחו מבעוד מועד לאסיה התיכונה. בשנת 1944 באישור רשויות המדינה שופץ בית הכנסת. בין השנים 1948–1953, סטלין פתח במצוד אחרי כל אנשי הרוח והתרבות היהודיים ברוסיה, וכך גם ברוסטוב; עורכי דין ורופאים מהוללים נשלחו לסיביר, למחוז היהודי האוטונומי בבירוביג'ן או שנעלמו. יהודים פחדו להיכנס לבית הכנסת מפחד שיתפסו. בשנת 1953בשעה שרכבות המשא המתינו בתחנת הרכבת ברוסטוב להובלת היהודים, סטלין נפטר בפתאומית וגזירות הגירוש בוטלו. בין השנים 1967-1954 השלטונות הקלו בגישתם ליהודי העיר וברוסיה בכלל, מאידך החלה התבוללות ונישואי תערוכת של היהודי בקרב הגויים. הסיבה העיקרית להתבוללות הפחד מרדיפות בעתיד במיוחד אחרי השואה ובנוסף קבלת כביכול "חסות" מהשלטונות. יהודים רבים שינוי את שמותיהם ושמות המשפחה לשמות רוסיים כדי שלא לבלוט. בשנת 1960, הלך לעולמו הרב ש.מ. ארונוביץ' ע"ה. המנהיג הרוחני של הקהילה הדתית החליף אותו הרב מרדכי ליפשיץ ע"ה. בשנים 1960–1962, נאסרה אפיית מצות או קבלתן מחוץ לארץ. נאסרה השחיטה (שהייתה מתבצעת בצריף קטן בחצר בית הכנסת). ב-1967, מלחמת ששת הימים זקפה באחת את קומתם השחוחה של יהודי רוסיה, אך זו רק החמירה את יחסה לישראל וליהודים. בין השנים 1970–1987 הק.ג.ב. בצע מעצרים ומעקבים אחרי שומרי המסורת בקהילה או חובבי ציון מאידך מתגברות הבקשות לעליה לארץ.
היסטוריה > סוף המאה העשרים וראשית המאה העשרים ואחת

בין השנים 1988–1990, הוכרז על חופש דת כמעט מלא ברוסיה. בקהילה מתחילה פעילות קבועה של שיעורי תורה ועברית, וכן תפלות במניינים מלאים. יו"ר הקהילה בשלב זה הוא מר יוסף בקשן. ב-1991, הרב חיים בער סטמבלר שימש כרב בית הכנסת, נבנה מקווה חדש במרתף בית הכנסת ונפח "בית הספר של יום ראשון" ללימודי יהדות. ב-1994 מגיעים לעיר נציגי הסוכנות היהודית והג'וינט. בין השנים 1998–1999, בחסות הג'וינט מוקם ברוסטוב מרכז עזרה לנזקקים "חסד שלום בער" על שמו של הרבי יו"לויוצא לאור לראשונה העיתון "שמע" על ידי בית חב"ד והקהילה. ב-1999, לאחר 75 שנה, נפתחת מחדש ישיבת תומכי תמימים בביתו של הרבי. ב-2003 לאור גל השמצות מגורש מהעיר הרב קפלון והרב חיים פרידמן מלא את המקומו. במהלך התקופה הסובייטית פחתה האוכלוסייה היהודית בהתמדה בין שנות ה-50 של המאה ל-1990, ועד שנת 2002 נותרו ברוסטוב-על-דון פחות מ-5,000 יהודים. ב-2003, על רקע השמצה חסרת תקדים בעיתונות המקומית על ידי גורם עוין לקהילה היהודית, הרב קפלון מגורש מהעיר והרב חיים פרידמן ממלא את מקומו. בשנת 2008 הרב חיים דנצינגר ורעייתו קאילה, עברו מביתם בקליפורניה והקימו בית חדש וקבוע ברוסטוב. במטרה לשרת את הצרכים החומריים והרוחניים של 15,000 היהודים החיים ברוסטוב וסביבתה. נכון לשנת 2023 הרב חיים דנצינגר הוא הרב של קהילת יהודי רוסטוב על הדון.
בתאריך 25 ביוני 2023 כוח קבוצת וגנר בפיקודו של יבגני פריגוז'ין, שלחם באוקראינה מטעם רוסיה במלחמת אוקראינה–רוסיה, מרד ברוסיה כתוצאה מסכסוך עם הקרמלין. הכוח פנה לאחור והחל לתקוף את הכוחות רוסיים. בדרכו צפונה במטרה לכבוש את מוסקבה, הכוח כבש את העיר רוסטוב ואת בסיסי הצבא שבה. כיבוש העיר גרם לבהלה ופחד בקרב יהודי העיר וכלל האוכלוסייה, כתוצאה מכך תוך פרק זמן קצר התרוקנו מוצרי המזון מהחנויות.
האוכלוסייה היהודית בעיר

| 1796 | 1811 | 1836 | 1846 | 1853 | 1880 | 1897 | 1939 | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2002 |  2008 | 2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 6 | משפחות 20 | 73 | 289 | 500 | 5,000 | 11,838 | 27,039 | 16,341 | 14,397 | 12,165 | 8,272 | 5,000> | 15,000 | 12,000 |
בתי כנסת

עד שנת 1940 פעלו בעיר 14 בתי כנסת בתום מלחמת העולם השנייה נותרו רק 2 בתי כנסת פעילים ונכון לשנת 2023 נותר בית כנסת אחד פעיל בלבד.
בתי כנסת > בית הכנסת הכוראלי

בית הכנסת הכוראלי, היה, בית הכנסת הראשי של הקהילה היהודית ברוסטוב. בניין בית הכנסת ממוקם ברחוב באומן 70. הוא נפתח לציבור המתפללים בשנת 1868. נכון ל-2023 הבניין משמש כבית חולים ממלכתי למחלות עור ומין, לאחר שבמהפכת אוקטובר הבניין הולאם ולאחר מכן נבנה מחדש. לבניין בית הכנסת יש מעמד של אתר מורשת תרבותית בעלת משמעות מחוזית.
בתי כנסת > בית הכנסת החייל

בית הכנסת החייל או בית הכנסת הקנטוניסטי, על שם הילדים היהודים הקנטוניסטים שאולצו להתגייס לצבא בתקופת הצאר ניקולאי הראשון. (הם כונו חיילי ניקולאי ; ברוסית: Николаевские солдаты), הוא בית הכנסת היחיד שפעיל ברוסטוב, נכון ל-2023. הבניין נבנה בשנת 1872 על ידי חיילים, גמלאים יהודים קנטוניסטים, ששרתו בצבא הצאר. בשנת 1905 בית הכנסת נשרף בפוגרום 1905, בשנים 1913–1914 בית הכנסת שופץ ושוחזר. ב-1935, בית הכנסת נסגר לתפילה. לאחר מלחמת העולם השנייה הבניין הועבר לידי הקהילה היהודית המקומית. לאחר התפרקות ברית המועצות, בשנת 2005 נערך שיפוץ גדול של בית הכנסת כשבמסגרתו שוחזר תבליט מגן דוד שהוסר ב-1940. עבודות השיפוץ נערכו לאורך כל שנת 2005 והמבנה נחנך מחדש ב-26 בדצמבר אותה שנה. לאדריכלות המבנה ישנם אלמנטים של אר נובו וסגנונות מזרחיים. החזית מעוטרת ברוזטות מטיח. נכון לשנת 2023 לבית כנסת החייל יש מעמד של אתר מורשת תרבותית בעל משמעות אזורית.
בתי כנסת > בית הכנסת בעלי המלאכה

בית הכנסת נבנה בשנת 1901 על ידי קבלן הבנייה אברם מויסייביץ' גרונימוס. המבנה היה בן שתי קומות בסגנון גותי ובעל שטח של 323 מטרים רבועים. בשנת 1904 תרם גרונימוס את המבנה לחברה היהודית לבעלי מלאכה. בשנת 1942 נשרף הבניין במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים. בתום המלחמה נשאר רק קיר אחד מהמבנה ועל כן הוא לא נבנה מחדש.
בית הקברות היהודי

בשנת 1820, הוקם בית קברות היהודי הראשון בעיר על הגדה השמאלית של הנהר טמרניק (הוא יובל של נהר הדון. באזור רוסטוב הנהר זורם מצפון לדרום עד שהוא מתחבר לנהר הדון). ב-1871 נסגר בית הקברות למטרות בנייה במקום. בשנת 1938, השלטון הקומוניסטי הודיע על כוונתו לסגור את בית העלמין היהודי הישן, להרסו ולבנות בשטחו בתים. על אף הסכנה העצומה הכרוכה בכל קשר שהוא למשפחת שנאורסון, מנין חסידים נועזים העביר באישון לילה את גופתו של הרב שלום דובער שניאורסון לבית העלמין החדש. בית הקברות החדש פעל בין השנים 1922–1971. באוגוסט 1942, ימים ספורים לאחר טבח של 13,000 מיהודי העיר על ידי הנאצים, הם רצחו ביריות, עוד כ-5,000 יהודים מהעיר ומסביבתה, בבית העלמין היהודי החדש. בשנת 1997 חודשה הקבורה בבית העלמין היהודי "החדש" (השלישי במספר).
עיתונים וכתבי עת יהודיים

פרסומים, עיתונים וכתבי עת יהודיים חדשו את הופעתם. בשנים 1995–1996 הוציאה הקהילה את RASEA, בתמיכת הסוכנות היהודית, את כתב העת Rostovskaia evreiskaia (חמישה גליונות בשנה), בנוסף ב-1995 החל לצא עלון המידע "רגע" (שלושה גליונות בשנה). בדצמבר 1996 החל לצאת העיתון "יחד" (6–7 גליונות בשנה), ובשנת 1998 החלה הקהילה הדתית היהודית ברוסטוב להוציא את העיתון החודשי "שמע".
יהודים בולטים מרוסטוב-על-דון

יורי בשמט, מנצח, כנר וכנר רוסי.
אלכסנדר פצ'רסקי מפקד המרד במחנה סוביבור (מחנה ההשמדה סוביבור). היה בן העיר ואף חזר להתגורר בה לאחר המלחמה עד ליום מותו.
יעקב פרנקל, פיזיקאי סובייטי הנודע בעבודותיו בתחום הפיזיקה של החומר המעובה.
מיכאיל גנסין, מלחין ומורה יהודי רוסי.
צאזר קוניקוב, קצין בחיל הרגלים הימי הסובייטי.
ראיסה מריטיין, משוררת ופילוסוף רוסית-יהודיה שהמירה את דתו לקתולית.
ליאוניד שמקוביץ', רב-אמן שחמט וכותב שחמט.
סבינה שפילריין, רופאה רוסייה ואחת הפסיכואנליטיקאיות הראשונות.
סביאלי טרטקובר, שחמטאית פולנית וצרפתייה.
ורה ויצמן, רופאה, פעילה ציונית ואשתו של חיים ויצמן.
ראו גם

היסטוריה של היהודים ברוסיה
תולדות היהודים בברית המועצות
בית הכנסת המרכזי של הפזמונים (רוסטוב-על-דון)
בית הכנסת לחייל, רוסטוב-על-דון
זמיבסקאיה באלקה