stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלה רייקי
קריירת ספורט

רייקי שנולד במשפחה יהודית החל לשחות בקבוצת "הלאומי SC" ב-1925 ואז עבר לכדורמים. בהמשך הפך לשחקן כדורמים במועדון הספורט בשם BSzKRt SE (Budapest Székesfővárosi Közlekedési Részvénytársaság) שפירושו בהונגרית "חברת המניות של תחבורת הבירה בודפשט" וביטאו אותו בֶּסְקַארְט, שם עבד כמאמן כבר ב-1929. בשנת 1936 מונה למאמן הראשי של מועדון הספורט של בסקארט, אחר כך מונה ראש המחלקה ומנהל בריכת השחייה. בתקופת השואה אין מידע עליו. בשנת 1945 שימש כסגן נשיא המועדון, ובשנת 1946 התמנה למאמן הלאומי של נבחרת השחייה ההונגרית. בשנת 1948 מונה למנהל "בריכת השחייה הלאומית לספורט", ובשנת 1950 למאמן הלאומי של נבחרת הכדורמים ההונגרית. תחת הנהגתו, נבחרת הכדורמים זכתה במדליית זהב אולימפית באולימפיאדת הלסינקי (1952). בשנת 1954 עזב את שלוש המשרות, אך שנתיים לאחר מכן אימן שוב את נבחרת הכדורמים, כשהקבוצה הגנה בהצלחה על תוארה ועל מדליית הזהב האולימפית שלה באולימפיאדת מלבורן (1956). בשנת 1958 הוחלף על ידי תלמידו, דז'ה למהניי. לאחר הפוגה ארוכה, מונה שוב למאמן הנבחרת בשנת 1969, הוא זכה איתה במדליית כסף באולימפיאדת מינכן (1972). עוזריו היו שני תלמידיו לשעבר, דז'ה דיארמטי וג'רג' קרפאטי. את קריירת האימון שלו הוא סיים אחרי אולימפיאדת מינכן. במהלך אימוניו זכה גם בשתי אליפויות אירופה עם הנבחרת.
קריירת מנהל ספורט

בנוסף לחברות בדירקטוריון של "בריכת השחייה הלאומית לספורט", רייקי השתתף במספר ארגוני ספורט מקומיים ובינלאומיים. בשנת 1954 נבחר לסגן נשיא ליגת השחייה האירופית (LEN) ואז בשנת 1958 לנשיאותו, אותה החזיק עד 1962. בשנת 1958 ובשנת 1960 מונה לחבר המועצה ההונגרית לחינוך גופני וספורט (MTST). הוא גם נבחר לסגן נשיא פדרציית השחייה הבינלאומית (FINA) בשנת 1960 ובשנת 1961 התמנה ליו"ר הגוף שהגדיר את תקנוני הכדורמים של FINA. במהלך שלוש שנות פעילותו הניח את היסודות לכללי התחרות של משחק הכדורמים המודרני. בנוסף לפעילות הניהולית, הוא יצר כמה סרטים חינוכיים וספרי לימוד שקשורים לשחייה ולכדורמים.
כתביו

טכניקת השחייה התחרותית (1955)
משחק כדורמים (1958)
ללמד לשחות, ללמוד לשחות (1978)
כדורמים מודרני (עם רז'ה גלוב, 1985)
האנטומיה של כללי הכדורמים (1985)
פרסים והוקרה

מדליית כסף של רפובליקת הונגריה (1949)
מדליית כסף של הרפובליקה העממית ההונגרית (1951)
מדליית זהב של הספורט (1955)
פרס מורשת הונגריה (1998)
לקריאה נוספת

ביוגרפיה קצרה באתר קטאצה
https://web.archive.org/web/20070427233212/http://www.jewishsports.net/biopages/BelaRajki-Reich.htm
היכל התהילה Jewish Post
הערות שוליים

↑  The Technique of Competitive Swimming
↑  Teaching to Swim, Learning to Swim
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012798110205171  PLWABN: 9810566928405606  CiNii: DA16992450  GND: 107036630  ISNI: 0000 0001 1627 6579  LCCN: no00092849  NDL: 00453635  NLA: 35946945  NTA: 134485254  Trove: 1158245  VIAF: 41391652   WorldCat (עם VIAF): 41391652
בלה רייניץ

| --- | --- |

 לידה:  15 בנובמבר 1878 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  26 באוקטובר 1943 (בגיל 64) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 
בלה רייניץ (בהונגרית: Reinitz Béla; בודפשט, 15 בנובמבר 1878 – בודפשט, 26 באוקטובר 1943) היה מלחין ומבקר מוזיקה יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה

בלה רייניץ נולד במשפחה יהודית כבנם של עורך הדין מרק רייניץ ושל לאורה מילר (1853–1943). הוא קיבל דוקטורט במשפטים ורישיון עורך דין, אך לא עסק במשפטים. בשנים 1906–1917 היה מבקר המוזיקה של היומון נפסבה ולאחר מכן בשנת 1918 של "וילאג" (Világ). בין השנים 1910–1918 היה מזכיר "קרן ביטוח העובדים הלאומית". ב-16 בדצמבר 1909 פנה להתקבל לתא מרטינוביץ' של הבונים החופשיים, שם התקבל ב-31 במרץ 1910. הוא היה תומך מאמין ומעורר השראה במוזיקה הונגרית מודרנית ובמאמריו תמך במלחינים בלה ברטוק וזולטאן קודאי. הוא היה מלחין מצוין של שירי קברט ושאנסונים, והפך למלחין שאנסונים מפורסם. הוא היה הראשון שהלחין משירי המשורר אנדרה אדי, ומאוחר יותר, כאוהד תנועות שמאל, היה אחת הדמויות המצטיינות בכתיבת שירי עבודה. בשנת 1919, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, לקח על עצמו תפקידים בנכונות לעזור והפך לקומיסר העם לענייני אמנות, ודובר התיאטראות שהולאמו. בין השאר ארגן באותה תקופה את מנהלת המוזיקה בת שלושה החברים, שחבריה היו ברטוק, ארנסט פון דוהנאני וקודאי. בשל מעורבותו ברפובליקה, לאחר נפילתה היגר לווינה בשנת 1920 בשל הרדיפות אחריו והופיע לאורך זמן בקונצרטים בערים גרמניות, אוסטריות ושווייצריות.
בשל חיי הציבור הפוליטיים המשתנים בגרמניה (התחזקות המפלגה הנציונל-סוציאליסטית הימנית), שב רייניץ לבודפשט בשנת 1931. לאחר מכן הוא חי בהונגריה במשך 12 שנים עד מותו כאדם נסבל שלא יכול היה אפילו "להתקרב" לבמה אופן רשמי. שיריו נשכחו אט אט, והוא היה מוקף בדממה מתוחה. לא היה מסוגל לעבוד כמלחין. רק כמה שחקנים אמיצים, כמו שני אישים יוצאי הדופן של אמנות השאנסון, וילמה מדיאסאי ולילי נמיני (לימים זמרת אופרה), שרו את שיריו של אנדרה אדי שהוא הלחין. בקיץ, בשל החלונות הפתוחים לרחבה יכלו כמה אנשים מהבתים הסמוכים להאזין לנגינת הפסנתר של רייניץ, צלילים שבקעו מתוך הווילה של השחקן המפורסם פאל יאבור שהתחיל את הקריירה שלו בתיאטרון הילדים של הדוד לאקנר. בריאותו של רייניץ התערערה, הוא הפך לתושב קבע בבית החולים היהודי בפשט. הבידוד שנכפה עליו גם בגין הכניסה לתוקף של החוקים ה (אנטי) יהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלושי רק החמיר את המצב. אהבתם השקטה של החברים טובים, האמנים, המשוררים, הסופרים, השחקנים הייתה החוט הדק היחיד שהחזיק אותו בחיים. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
שיריו ושאנסוניו העיקריים

בלה רייניץ - אנדרה אדי: אני מתהלך במים חדשים - (9 בפברואר 1909) במה מודרנית
בלה רייניץ - אנדרה אדי: קטו במיסה - (9 בפברואר 1909) במה מודרנית
בלה רייניץ - אנדרה אדי: האמת ההונגרית - (9 בפברואר 1909) במה מודרנית
בלה רייניץ - אנדרה אדי: שירי קורוצים - (15 באוקטובר 1909) במה מודרנית
בלה רייניץ - אנדרה אדי: תפילת ערב עדינה - (3 באפריל 1911) במה מודרנית
בלה רייניץ - אנדרה אדי: חתונת מעטפת - (31 בינואר 1914) קברט מדיאסאי
בלה רייניץ - מיהאי באביץ': שיר ערב - (26 באוגוסט 1911) במה מודרנית
בלה רייניץ - מיהאי באביץ': המשורר מדבר - (2 בדצמבר 1912) במה מודרנית
בלה רייניץ - אנדור גאבור: חיים חדשים בהריסות - (6 בפברואר 1917) קברט אפולו
בלה רייניץ - דז'ה קוסטולאני: העצים של דרך אילאי
בלה רייניץ - לאיוש זילהי: מטאטאי הרחובות - (12 באוקטובר 1917) קברט אפולו
השירים מתוארכים על בסיס דפי התוכניות שפורסמו בדפוס, אשר נותנים מידע על זמן הביצוע הראשון של השיר ומקורו.
מחזמרים, אופרטות

בלה רייניץ - רכבת המערות - מחזמר
בלה רייניץ - אנדור גאבור: בניכר - סצנה מוזיקלית (10 בדצמבר 1914) קברט מדיאסאי
בלה רייניץ - ז'ולט הרשאני: קונצרט אזורי - אופרטה / מערכה אחת. מיום 28 באוגוסט 1917) קברט אפולו
בלה רייניץ - ז'ולט הרשאני: האופרטה המהירה של וינה / מערכה ראשונה. מיום 13 בנובמבר 1917 ) קברט אפולו
בלה רייניץ - גאבור דריגיי: מבט על שריפת הבית - אופרטה / מערכה אחת. מיום 17 בדצמבר 1918) תיאטרון מדיאסאי
לקריאה נוספת

Ez a szócikk a www.szineszkonyvtar.hu „Reinitz Béla”-anyagának engedéllyel történő átvételével indult Színészkönyvtár - Reinitz Béla
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. בלה רייניץ.
Reinitz Béla. Szabadkőműves Wiki. (Hozzáférés: 2013. január 15.)
Csáth Géza: Reinitz Béla és Farkas Ödön Ady-dalai - Nyugat, 1910. 17. sz., http://epa.oszk.hu/00000/00022/00063/01809.htm
F. Gy.: Reinitz Béla - Zenei Szemle, 1918. 10. sz.
Tóth Aladár: Reinitz Béla és új Ady-dalai - Nyugat, 1932. 5. sz., http://epa.oszk.hu/00000/00022/00532/16613.htm
Torday Lajos: Dalművek könyve - Szerzői magánkiadás, Bp., 1936.
Kristóf Károly: Reinitz Béla - Új Zenei Szemle, 1953. 10. sz.
Somogyi Vilmos: Reinitz Béla - Muzsika, 1959. 3. sz.
Fejes György: Egy halott, aki énekelhetne - Reinitz Béla halálának 20. évfordulójára - Magyar Zene, 1963. 5. sz.
Gách Marianne: Reinitz idézése - Film Színház Muzsika, 1973. december 8.
Flórián László-Vajda János: Reinitz Béla, Zeneműkiadó, 1978.
Kerényi Mária: Neményi Lili - Zeneműkiadó, 1986
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Pesti Izraelita Hitközség születési akv. 1606/1878. folyószáma alatt".
↑  "Reinitz Márkné Müller Laura halotti bejegyzése a Budapest II. kerületi polgári halotti akv. 144/1943. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007403416405171  PLWABN: 9810696437005606  BnF: cb16414896x (data)  GND: 103938214  ISNI: 0000 0000 8094 9814  LCCN: n79030485  NKC: mzk2014851583  NTA: 353575666  VIAF: 15195858   WorldCat (עם VIAF): 15195858 
תעודת האמן של בלה רייניץ
קברו של בלה רייניץ בבודפשט בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה: 5B-8-5.
הספרייה הציבורית של קריית טבעון

| --- | --- |
הספרייה הציבורית של קריית טבעון, אוקטובר 2021
הספרייה הציבורית של קריית טבעון, אוקטובר 2021
 מיקום:  קריית טבעון, ישראל
 קואורדינטות:  32°42′44″N 35°07′36″E﻿ / ﻿32.71225°N 35.126666666667°E﻿ / 32.71225; 35.126666666667
 http://www.tivon-lib.co.il
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) הספרייה הציבורית של קריית טבעון(למפת הגליל המערבי רגילה) הספרייה הציבורית של קריית טבעון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הספרייה הציבורית של קריית טבעון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הספרייה הציבורית של קריית טבעון
 
הספרייה הציבורית של קריית טבעון היא הספרייה המרכזית של המועצה המקומית קריית טבעון שוכנת ברחוב רח' המגדל 2 קריית טבעון בתוך מבנה הספרייה ומרכז ההנצחה.
בספרייה ישנם בסביבות 70,000 ספרים ופריטים שונים המגוון שפות והנהלת הספרייה שמה דגש על ספרות השואה, הספרייה נגישה ללקויי שמיעה וקיים בה לרשות הציבור "לולאת שמע" ללקויים בשמיעה.
בספרייה שלושה אגפים, אגף ספרות יפה המשמש כספריית השאלה וקיים בו אגף של ספרים קוליים, אגף העיון בו מתרכזים בעיקר ספרי לימוד ומחקר, ואגף הילדים והנוער עם מגוון ספרים לילדים.
בספרייה ישנם אוספי מאגרי מידע מתחומים שונים, קטלוג הספרייה נמצא זמין באינטרנט.
הערות שוליים

↑  ספריית טבעון - חיפוש מתקדם, באתר tivon.libraries.co.il
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספריות ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'יימס דהפריסט

| --- | --- |

 לידה:  21 בנובמבר 1936 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  8 בפברואר 2013 (בגיל 76) סקוטסדייל, ארצות הברית 
 שם לידה:  James Anderson DePreist 
 מקום קבורה:  Eden Cemetery 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר וורטון, האוניברסיטה לאמנויות, פילדלפיה, בית הספר לתקשורת על שם אננברג באוניברסיטת פנסילבניה 
 שפה מועדפת:  אנגלית, צרפתית 
 פרסים והוקרה:  המדליה הלאומית לאומנויות (2005)  פרס דיטסון לניצוח (2000)  מפקד במסדר האריה של פינלנד  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לאוול  קצין במסדר ההצטיינות בתרבות של מונקו 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'יימס אנדרסון דֶהפְּריסְט (בשם מלא באנגלית: James Anderson DePreist; ‏21 בנובמבר 1936 – 8 בפברואר 2013) היה מנצח אמריקאי, אחד המנצחים האפרו-אמריקאים המעטים על בימות העולם. דה פריסט היה מנהל לימודי ניצוח ותזמורת בג'וליארד ומנהל מוזיקלי של כבוד של התזמורת הסימפונית של אורגון.
קורות חייו

דהפריסט נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה לג'יימס (נפטר ב-1942) ולאתל אנדרסון (1902 - 1990). דודתו (אחות אמו) היא זמרת האלט מריאן אנדרסון. במשך למעלה משלושה עשורים כיהן כמנהל מוזיקלי בתזמורות שונות, בהן התזמורת הסימפונית של קוויבק בקנדה, התזמורת הסימפונית של מאלמה בשוודיה, התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו והתזמורת הסימפונית של אורגון. במשרתו האחרונה כיהן כיועץ אמנותי לתזמורת הסימפונית והתזמורת הקלה של פסדינה, קליפורניה.
כמנצח אורח, הופיע דהפריסט עם כל אחת מן התזמורות החשובות באמריקה. כן ניצח על תזמורות באמסטרדם, ברלין, בודפשט, קופנהגן, הלסינקי, מנצ'סטר, מלבורן, מינכן, פראג, רומא, רוטרדם, סיאול, סטוקהולם, שטוטגרט, סידני, תל אביב, טוקיו ווינה. הופעתו הראשונה בלונדון הייתה עם התזמורת הסימפונית של לונדון במרכז ברביקן, באפריל 2006.
ג'יימס דהפריסט הופיע בקביעות בפסטיבל המוזיקה של אספן, עם התזמורת הסימפונית של בוסטון במרכז המוזיקה ברקשייר בטנגלווד, עם תזמורת פילדלפיה במרכז מאן למוזיקה ובבית הספר למוזיקה ג'וליארד.
דפריסט הוציא יותר מ-50 הקלטות. הרפרטואר המגוון שלו כולל סדרה מצליחה של סימפוניות מאת שוסטקוביץ' עם הפילהרמונית של הלסינקי, כמו גם חמש-עשרה הקלטות עם תזמורת אורגון. יצירה הנמנית עם סימני ההיכר המובהקים שלו, הסימפוניה השנייה של פרוקופייב, קיימת בהקלטה עם תזמורת זו. ההקלטה האחרונה שלו, הסימפוניה החמישית של מאהלר עם התזמורת הסימפונית של לונדון, יצאה בדצמבר 2006 וקיבלה ביקורות מעורבות.
דהפריסט למד הלחנה אצל וינסנט פרסיקטי בקונסרבטוריון למוזיקה של פילדלפיה, משם המשיך לתואר ראשון ושני באוניברסיטת פנסילבניה.[דרושה הבהרה] בשנת 1962, בסיור מטעם משרד החוץ האמריקאי בבנגקוק, חלה בפוליו. בתקופת ההחלמה שקד על לימוד פרטיטורות ובשנת 1963 ניצח על תזמורת בבנגקוק. ב-1964 זכה בפרס ראשון ומדליית זהב בתחרות הניצוח הבינלאומית על שם דימיטרי מיטרופולוס. ליאונרד ברנשטיין בחר בו כמנצח עוזר לפילהרמונית של ניו יורק בעונת 66–1965. הופעתו הראשונה עתירת השבחים של דהפריסט באירופה הייתה עם התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם ב-1969. ב-1971 מינה אותו אנטל דוראטי למנצח חבר של התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית בוושינגטון הבירה.
ג'יימס דהפריסט חיבר כמה בלטים.
פרסים ואותות הוקרה

דהפריסט עוטר בשלושה-עשר תוארי דוקטור לשם כבוד. הוא היה חבר נבחר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאקדמיה השוודית המלכותית למוזיקה (Kungl. Musikaliska Akademien). התזמורת הסימפונית של אורגון הכתירה אותו בתואר מנהל מוזיקלי של כבוד. הוא החזיק באות מסדר "האריה של פינלנד", במדליה מן העיר קוויבק ובאות השירות המצוין לתרבות של מונקו. בשנת 2000 קיבל את פרס דיטסון לניצוח ובשנת 2005 העניק לו הנשיא ג'ורג' בוש את המדליה הלאומית לאמנויות, אות הכבוד הלאומי הגבוה ביותר למצוינות אמנותית של ארצות הברית.
כתבים

"הגן המשופע" (1987) ‏(The Precipice Garden)
"הסירנה הרחוקה" (1989) ‏(The Distant Siren)
הערות שוליים

↑  ג'יימס ג'לס ודייוויד שניידר, מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  גרוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007396215105171  PLWABN: 9810672043905606  BnF: cb13924515x (data)  GND: 13482797X  ISNI: 0000 0001 1489 033X  LCCN: n80122905  MusicBrainz: c7de665e-40b3-4619-b4b8-4cb1fc5869b2  NTA: 102970645  SNAC: w6wq049t  SUDOC: 080493238  VIAF: 24789215   WorldCat (עם VIAF): 24789215
הקהילה הבהאית בסין

הקהילה הבהאית בסין היא קהילת מאמיני הדת הבהאית (בסינית מפושטת: 巴哈伊教; בתעתיק פין-יין במנדרינית: Bāhāyī jiào) ברפובליקה העממית של סין, וזוהי אחת הקהילות הבהאיות ששיעור גידולן הוא המהיר ביותר בעולם בעת האחרונה. על אף שאין אומדנים מדויקים, על פי הערכת האו"ם בשנת 2005 היו בסין כ-6,000 מאמינים בהאים. כיום קהילת הדת הבהאית בסין מוערכת בכמה אלפים או עשרות אלפים של מאמינים, ועל פי הערכת המכון ללימודים בהאיים באוניברסיטת שאנדונג (אנ') ייתכן אף כי קיימים יותר מ-20,000 מאמינים בכל רחבי סין.
סמל הדת הבהאית, הכוכב בעל תשע הפינות ובתוכו הכיתוב: "يا بهاء الأبهى"
היסטוריה

את מהלך התפתחות ההיסטוריה הבהאית בסין ניתן לחלק ל-4 תקופות מובחנות:
תקופה ראשונה החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19, עם הגעתה לראשונה של הדת הבהאית לסין (1862) בדמות מהגרים, סוחרים ונוסעים בהאים (בעיקר ממוצא פרסי) שהתיישבו לרוב בערי הנמל הפתוחות שאנגחאי, הונג-קונג ומקאו;
תקופה שנייה החל מתחילת המאה ה-20, עם הופעתן של קהילות בהאים מקומיות של סינים שהמירו את דתם לצד הבהאים אזרחי מדינות זרות, בעיקר בתקופת הרפובליקה הסינית (1949-1912);
תקופה שלישית החל משנת 1949, עם הקמת הרפובליקה העממית של סין, הפסקת חופש הפעילות הדתית במדינה, וניתוק הקשר בין הקהילה הבהאית הבין-לאומית והמוסדות הבהאיים העולמיים לבין הקהילות הבהאיות המקומיות בסין;
ותקופה רביעית ונוכחית החל משנות ה-80 של המאה ה-20, עם הרפורמות והשינויים הפנימיים בסין אשר הובילו להיפתחותה לעולם במידה רבה, להסרת חלק מהמגבלות על פעילות דתית בשטחה, ולחידוש החיים הדתיים הבהאיים במדינה ביתר שאת.
אף על פי שמשלב מוקדם מאוד בהיסטוריית ההטפה והמחשבה הבהאיות קיבלה סין תשומת לב, לא נוצרו קהילות בהאיות משמעותיות במדינה טרם המאה ה-20. יתר על כך, הבידוד מאחורי מסך הברזל שבו הייתה שרויה סין לאחר התבססות שלטון המפלגה הקומוניסטית והקמת הרפובליקה העממית (בשנת 1949) ודיכוי כלל הפעילויות הדתיות במדינה הקשו מאוד הן על המשך פעילותן של הקהילות הבהאיות המקומיות והן על ניסיונות הדת הבהאית העולמית לצרף מאמינים נוספים מקרב תושבי סין.
עם זאת, במקביל לתהליך פתיחתה של סין לעולם שמחוץ לה החל משנות ה-80 ועד ימינו, חודש הקשר בין הקהילות הסיניות לקהילה הבהאית הבין-לאומית ולמוסדות הבהאיים העולמיים והתאפשרה שוב הפעילות הבהאיית הדתית בסין, גם אם באופן בלתי מאורגן או ממוסד וללא היתר או הכרה רשמיים מצד רשויות המדינה. הקהילה הבהאית בסין מסתמנת מאז ועד היום כאחת הקהילות הבהאיות שקצב צמיחתן הוא המהיר ביותר בעולם מבין כלל קהילות הבהאים, כאשר עוד ועוד אנשים בסין בוחרים להמיר את דתם ולהצטרף אליה.
היסטוריה > תחת הרפובליקה העממית של סין (מ-1949 ועד היום)

לאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין וביסוס שלטון המפלגה הקומוניסטית הסינית ב-1949, התקשתה הקהילה הבהאית המקומית בסין לשמר את פעילותה ומוסדותיה במדינה ולשמור על קשר עם מוסדות הקהילה הבהאית העולמיים. אף על פי כן, נראה שהקהילה הבהאית בסין הצליחה להמשיך ולהתקיים כל אותה תקופה ושמרה על קשר עם הקהילה הבהאית הבינלאומית, גם אם באופן מוגבל ובלתי-רציף, עד שנות ה-70, כולל במהלך "מהפכת התרבות הגדולה" (1976-1966). לא כל שכן, הקהילה הבהאית הבין-לאומית ראתה במהלך כל אותה תקופה בסין בפרט, ובמדינות הגוש ה"מזרחי" הפרו-סובייטי בכלל, כיעדים חשובים ביותר להפצת הבשורה הבהאית בהיותם מאגר אנושי אדיר של מאמינים חדשים אפשריים.
בשנות ה-80, מוסדות הוצאה לאור בהאים הוזמנו להשתתף ביריד הספרים הבינלאומי בבייג'ינג. בנוסף דווח כי בכירים סינים בנסיעות רשמיות מחוץ למדינה אף ניאותו לבקר במקדשים בהאים. אל מול תחילתו של תהליך היפתחותה הכללי של סין באותה תקופה של רפורמות הפתיחוּת (1989-1978) לא נותרו הבהאים אדישים, והקהילה הבהאית הבין-לאומית החלה כבר אז בהכנות מצדה לקראת הידוק הקשר עם קהילות הבהאיים שנותרו בסין, כמו גם להשבת הפעילות הדתית הפולחנית במדינה והתנעת מסעות השכנוע וההטפה. מתוך ציפייה זו הוקם כבר אז בהונג קונג הבריטית סניף חדש של משרד הקהילה הבהאית הבינלאומית למידע לציבור (Bahá’í International Community’s Office of Public Information), ובהמשך בשנות ה-90 הוקם במקאו שהייתה אז עוד תחת שלטון פורטוגלי גוף חדש בשם "המועצה הבהאית לסין" (The Bahá’í Committee for China).
החל משנות ה-90 עם הפתיחות היחסית בסין בתחום החברה והדת, גברה בהדרגה ההתעניינות המקומית בדת הבהאית, נפתח תחום חקר הדת הבהאית בהובלת אוניברסיטאות ומוסדות אקדמיה מובילים בסין והוקם המרכז ללימודים בהאים בסין, דמויות בולטות בדת הבהאית העולמית הוזמנו לקיום שיח עם הקהילה האקדמית הסינית, טקסטים בהאים תורגמו מחדש למנדרינית תקנית, והתאפשרה השבה חלקית של הפעילות הדתית הבהאית בסין.
היסטוריה > יחס הממשלה הסינית כיום לדת הבהאית

בסין באופן רשמי רק חמש דתות זוכות כיום להכרה ולחופש מסוים לפעילות גלויה וממוסדת תחת פיקוח של המדינה: בודהיזם, דאואיזם, נצרות קתולית, נצרות פרוטסטנטית ואסלאם. דתות ואמונות אחרות אינן זוכות להכרה מצד המדינה ובעקרון עד כה עדיין לא נהנות מיכולת לערוך את פעילויותיהן באופן גלוי וממוסד, ובהן גם הדת הבהאית. על אף שקיים מידע מועט יחסית אודות הבהאים בסין כיום, אנו יודעים כי הגבלות אלו אוסרות באופן עקרוני על הדת הבהאית לפתוח בתי תפילה רשמיים בסין, להסמיך אנשי דת, או לפעול לצירוף מאמינים חדשים מקרב אזרחי המדינה. על כן הקהילות הבהאיות אינן מאורגנות ואין בסין מוסדות קהילתיים בהאים, כפי שקהילות בהאיות בכל העולם בעקרון מחויבות לקיים. אף על פי כן, סין מהווה כיום יעד מרכזי לפעילות ההטפה הבהאית, ושליחים בהאים זרים ומקומיים פועלים בה במרץ להפצת האמונה הבהאית בקרב אזרחי סין, גם אם לא באופן רשמי ובעיקר במפגשים חברתיים ביתיים, אך בידיעת רשויות המדינה ובהסכמה שבשתיקה מצדן.
דמוגרפיה

משום שהדת הבהאית אינה דת המוכרת רשמית ברפובליקה העממית של סין, אין אומדנים מהימנים לגמרי לגבי מספרם המדויק של מאמיני הדת הבהאית בסין. על פי הערכת האו"ם בשנת 2005 היו בסין כ-6,000 מאמינים בהאים. כיום קהילת הדת הבהאית בסין מוערכת בכמה אלפים או עשרות אלפים של מאמינים, ועל פי הערכת המכון הסיני ללימודים בהאיים באוניברסיטת שאנדונג (אנ') זוהי הקהילה הבהאית בעלת שיעור הצמיחה הגבוה ביותר בעולם, וייתכן אף כי קיימים יותר מ-20,000 מאמינים הפזורים בעיקר בערים הגדולות הבאות: שאנגחאי, בייג'ינג, גואנגג'ואו, טיינג'ין, ג'וחאי (אנ'), שנג'ן, שן-יאנג, יין-צ'ואן (אנ'), צ'אנגצ'ון, ובאזורים המנהליים המיוחדים של הונג-קונג ומקאו.
דמויות בולטות בקהילה הבהאית בסין

על אף שהדת הבהאית מכירה גם נביאים קודמים מכל רחבי העולם שבשורתם הייתה עמוד תווך לדתות אחרות (למשל: אברהם אבינו ומשה רבנו, קרישנה מהפנתיאון ההינדואי, בודהה סידהארתא, ישו הנוצרי, זרתוסטרה של הדת הזורואסטרית, ומוחמד נביא האסלאם), אף לא דמות דתית-פילוסופית אחת מההיסטוריה הסינית כלולה ברשימה זו של מבשרי הבשורה האלוהית של הבהאים. מלבדם הדמויות החשובות ביותר לדת הבהאית, הן בסין והן בפזורותיה האחרות בכל רחבי העולם, הן נביאי הבהאים המפורשים ומנהיגי הקהילה שבאו לאחריהם:
הבָּאבּ (בסינית מפושטת: 巴孛; בתעתיק פין-יין במנדרינית: Bābèi)
בַּהָאאוּללָּה (בסינית מפושטת: 巴哈欧拉; בתעתיק פין-יין במנדרינית: Bāhā Ōulā)
עַבְּדוּל-בַּהָאא (בסינית מפושטת: 阿博都巴哈; בתעתיק פין-יין במנדרינית: Ābódū Bāhā)
דמויות היסטוריות ממוצא סיני שהמירו את דתן לאמונה הבהאית:
האינטלקטואל הסיני ד"ר צאו יון-שיאנג תבנית:סינ (בסינית מפושטת: 曹云祥; בתעתיק פין-יין במנדרינית: Cáo Yúnxiáng), נשיא אוניברסיטת צ'ינג-חוא שבבייג'ינג בין השנים 1922–1927 והראשון להתחיל במפעל תרגום כתבי הקודש הבהאים לסינית
הדיפלומטית והפעילה החברתית אזרחית ארצות הברית ממוצא סיני הילדה ין (באנגלית: Hilda Yen), אחייניתו של ד"ר צאו יון-שיאנג
טייסת הקרב הסינית הראשונה רות'י טוּ (אנ') (באנגלית: Ruthy Tu)
דמויות בולטות בחברה הסינית העכשווית שהמירו את דתן לאמונה הבהאית:
אשת העסקים המיליארדרית הסינית ג'אנג שין (אנ') (בסינית מפושטת: 张欣; בתעתיק פין-יין במנדרינית: Zhāng Xīn)
הזמר והבדרן ההונג-קונגי ח'ליל פונג (אנ') (באנגלית: Khalil Fong)
ראו גם

הרפובליקה העממית של סין
זכויות האדם בסין
הדת הבהאית
הקהילה הבהאית הבין-לאומית
בית הצדק העולמי
מרתה רוט
שוגי אפנדי
לקריאה נוספת

ספר התפילות הבהאי המלא בסינית מפושטת
Jimmy Ewe Huat Seow, The Pure in Heart: The Historical Development of the Baha'i Faith in China, Southeast Asia and Far East, Baha'i Publications Australia, 1992
Zhaoyuan Wan & David A. Palmer, The Cosmopolitan Moment in Colonial Modernity: The Bahá’í Faith, Spiritual Networks and Universalist Movements in Early Twentieth Century China, Forthcoming in Modern Asian Studies, Accepted on 16 Mar. 2019
蔡德贵, 当代新兴巴哈伊教研究, 人民出版社, 2006
蔡德貴, 《敎育強國，信仰立人》：清華之父曹雲祥, 2011年6月1日
הספרייה הקיסרית

| --- | --- |

מבנה הספרייה הקיסרית לשעבר, 2008
 מידע כללי
 סוג:  ספרייה לאומית 
 מיקום:  העיר טוקיו 
 מדינה:  האימפריה היפנית 
 מייסדים:  Tanaka Inagi 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1906
 תאריך פתיחה רשמי:  1906 
 תאריך פירוק:  אפריל 1949 
 אדריכל:  Kuru Masamichi 
 קואורדינטות:  35°43′10″N 139°46′25″E﻿ / ﻿35.719583°N 139.773722°E﻿ / 35.719583; 139.773722
 he
 
הספרייה הקיסרית של האימפריה היפנית (ביפנית: 帝国図書館, "טאיקוקו טושוקאן") נוסדה בשנת 1872. עד לאחר מלחמת העולם השנייה היא הייתה הספרייה הלאומית היחידה של המדינה. הספרייה הייתה אחד מהמוסדות שקדמו לספריית הדיאט הלאומית.
היסטוריה

הספרייה נוסדה ב-3 בספטמבר 1872 בשם שוג'אקו קאן (書籍館) תחת סמכותו של משרד החינוך של יפן. מקום מושבה היה במקדש יושימה סאידו (אנ') בטוקיו. היא שילבה את התכונות של ספרייה ומוזיאון. הועברו אליה המסמכים אשר שרדו משוגונות טוקוגאווה, הדיקטטורה הצבאית שמשלה ביפן עד לשנת 1868. ב-1875 נקראה טוקיו שוג'אקוקן (東京書籍館) והייתה לספריית הפקדה של כל הפרסומים שראו אור ביפן. שמה שונה שוב ב-1877 לספריית הפרפקטורה של טוקיו וב-1880 לספריית טוקיו. ב-1885 הועברה לשכונת אואנו (אנ') שברובע טאייטו בטוקיו.
מנהל הספרייה הראשון היה טאנאקה אינאגי (田中稲城). ב-1890 הוא ביקר בספריית הקונגרס בארצות הברית ובספריות לאומיות בולטות באירופה והחל לשאוף לפתח את הספרייה שלו כדוגמתן. ב-1897 הוסב שמה לספרייה הקיסרית והיא החלה לאמץ את התכונות של ספרייה לאומית.
ב-1906 הושלמה הקמתו של מבנה חדש עבור הספרייה בפארק אואנו. בעת המעבר אליו מנה האוסף שלה כ-470 אלף כרכים. מספרם גדל עד לסוף מלחמת העולם השנייה למיליון. עם זאת הספרייה סבלה במשך השנים ממחסור בתקציב וכן ממחסור בשטח מספיק לשיכון האוסף שלה. היא ניצלה מפגיעה במהלך רעידת האדמה ב-1923. במלחמת העולם השנייה פונתה הספרייה אל מחוץ לטוקיו וכך ניצלה מחורבן על ידי ההפצצות האמריקאיות שהונחתו על טוקיו. לצורך צנזורה הפעיל משרד הפנים לשכת פיקוח בתוך הספרייה.
בעקבות כניעת יפן במלחמה והשינויים שהביאה הוחלף שם הספרייה לספרייה הלאומית בדצמבר 1947, וב-1948 הוחלף שוב לספריית הדיאט הלאומית. מבנה הספרייה בפארק אואנו משכן כיום את הספרייה הבינלאומית לספרות ילדים (אנ'), שהיא סניף של ספריית הדיאט.
הערות שוליים

↑  לפי גרסה אחרת היו באוסף הספרייה במרץ 1908 כ-244.5 אלף כרכים, מהם כ-194.5 אלף כרכים ביפנית ובסינית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 277409-4  NDL: 00304654  VIAF: 268831309   WorldCat (עם VIAF): 268831309
גבי קיקי

גבי ז'וניור קיקי (בצרפתית: Gaby Junior Kiki; נולד ב-15 בפברואר 1995 ביאונדה שבקמרון) הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת שריף טירספול מליגת העל המולדובית.
קריירת מועדונים

קיקי החל את הקריירה המקצוענית שלו באדינג ספורט מליגת העל הקמרונית.
ב-31 ביולי 2017 חתם בדנייפר מוהילב מליגת העל הבלארוסית, במדיה ערך 35 הופעות ליגה. ב-2 ביולי 2018 חתם בדינמו ברסט, גם היא מליגת העל הבלארוסית, במדיה ערך 58 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים.
ב-25 בינואר 2021 חתם ברוך ברסט מליגת העל הבלארוסית.
ב-26 בינואר 2022 חתם בשריף טירספול.