stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כוח הקצב

| --- | --- |

 סוגה:  ילדים
 כותבים:  דנה שץ בראון נטע לי גבירץ
 בימוי:  שבתאי קמינר   רני מגר   טל פיטל
 שחקנים:  דרור טייכנר (עונות 1–2)   לירון חי ביטון (עונה 3)   גל לב   ציון אשכנזי   גיל אלון
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  3
 מספר פרקים:  69
 הפקה
 מפיק:  גיל אלון, מיכל בר חיים, גאיה נחמני, אסנת חסון
 חברת הפקה:  ברוש הפקות איכות
 עורכים:  רני מגר רן ברדוגו אירית עפרון
 אתר צילומים:  אולפני הרצליה, אולפני מימד
 צלמים:  שי שרף, דנית סיגלר, חוליו קורן, יזהר טרמו, צביקה רוזן, תומר פרידמן, שמיל זיו, רן ספיר, איציק אסף, שי מנביץ'
 מוזיקה:  דנה שץ בראון, אמיר לקנר, אורן אלדור, אבי סינגולדה
 אורך פרק:  10 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ הופ!
 תקופת שידור בישראל:  2011 – 2012
כוח הקצב היא סדרת ילדים ששודרה בערוץ הופ! בשנים 2011–2012. הסדרה מהווה גם כסדרת המשך ל"Doodlebops" הקנדית.
עלילה

החבורה נמצאת בתחנת הצ'אקננה, שם הם מקבלים בקשות מילדים ומסייעים להם.
עלילה > העונה הראשונה

בעונה זו להקה בשם כוח הקצב עוזרת לילדים (שמאותתים במראה באמצעות השתקפות השמש) לפתור בעיות בעזרת שיר. כשהשיר מוכן "הצ'יקיבומבום" מתחילה לפעול.
עלילה > העונה השנייה

עונה זו דומה מאוד לראשונה והיא מביאה את כוח הקצב לבמה (בשונה מהעונה הראשונה שמביאה אותם למסך לבן).
עלילה > העונה השלישית

בעונה זו מצטרף אויבם של כוח הקצב "קאפופו". קאפופו רוצה להפוך את חבורת "כוח הקצב" ל"כוח העצב" ולגנוב את הלב של הצ'יקיבומבום. בתחילת כל פרק בעונה השלישית מטיל קאפופו כישופים רעים אך כוח הקצב מערימים עליו ומזהירים אותו. בסוף כל פרק קאפופו מתחפש במטרה להתקרב ללב של הצ'יקיבומבום. בתחילה החבורה לא מזהה אותו, אך בהמשך הם מגלים את זהותו.
סקירת סדרה

עונה 1: בעלת 26 פרקים. שודרה מ-12 בינואר 2011.
עונה 2: בעלת 20 פרקים. שודרה מ-14 בדצמבר 2011.
עונה 3: בעלת 23 פרקים. שודרה מ-18 באוגוסט 2012.
דמויות

צ'אק (דרור טייכנר (עונות 1–2)/לירון חי ביטון (עונה 3)) - הכוח הכחול, מנגן באורגן ובעונה השלישית מנגן על גיטרה.
בום בום (גל לב) - הכוח הצהוב, מנגן בתופים.
צ'יקי (ציון אשכנזי) - הכוח האדום, מנגן בגיטרה חשמלית.
קאפופו (גיל אלון) (עונה 3) - האויב של כוח הקצב, רוצה להפוך אותם לכוח העצב ולגנוב את הלב של הצ'יקיבומבום. בפרק "נתפייסה", הוא הפך לכוח הסגול, וניגן גם הוא בגיטרה חשמלית.
אהרן איזנטל

| --- | --- |

 לידה:  12 בפברואר 1951  (בן 74) ו' באדר תשי"א תל אביב
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  חיספין
 השתייכות:  ציונות דתית
 תחומי עיסוק:  אגדה, גמרא, הלכה ועוד
 רבותיו:  הרב עוזי קלכהיים, הרב חיים גולדוויכט
 חיבוריו:  טל אמרתי
 
 תפקידים נוספים:  ר"מ בישיבת הגולן
 
אהרֹן איְזנטל (נולד בו' באדר ה'תשי"א, 12 בפברואר 1951) הוא רב ישראלי אשר שימש החל משנת תשמ"ז (1987) עד שנת תשפ"ה (2025) כרבו של היישוב חיספין. בשנת תשמ"ה החל לשמש כר"מ בישיבת הגולן.
ביוגרפיה

אהרן איזנטל נולד בתל אביב בשנת תשי"א (1951) ליחזקיהו יצחק דוד, ששירת בלח"י, ולרעייתו רחל. למד בישיבת היישוב החדש ואחר כך בישיבת כרם ביבנה. במסגרת ההסדר שירת בשריון כנהג טנק. במילואים הוצב בחטיבה 679 ולחם עימה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים. נוהג לספר על שירותו במלחמה בבמות שונות.
במהלך המלחמה נישא לציפורה לבית קוטנר, השניים הורים לשמונה. לאחר המלחמה למד בכולל האברכים של ישיבת כרם ביבנה. רבותיו הם הרב חיים גולדוויכט והרב עוזי קלכהיים.
בשנת תשמ"ב נמנה עם מייסדי המכון הגבוה לדיינות ביישוב פסגות. בשנת תשמ"ה הצטרף לצוות הר"מים של ישיבת הגולן. בתש"ן הקים את כולל ההלכה של הישיבה. מאז שנת תש"ס הוא עומד בראש הכולל ללימוד סדרי נשים ונזיקין.
החל משנת תשמ"ז (1987) שימש הרב איזנטל כרבו של היישוב חיספין. במהלך תשפ"ג (2023) הודיע כי ביקש לסיים את תפקידו, אולם יישאר בתפקיד עד איתור רב חדש למקום. שנתיים לאחר מכן הוכתר הרב שי וינטר לרבה של היישוב חיספין ולכן סיים את תפקידו כרב היישוב.עמד בראש מחלקת המקוואות ומחלקת העירובין במועצה הדתית גולן. היה שותף רבות במאבק על הגולן יחד עם סמי בר לב ושותפיו. היה חבר הנהלת מועצת יש"ע וחבר בארגון רבני צהר.
גיסו הוא הרב יהושע ויצמן, ראש ישיבת מעלות. אחד מבניו הוא הרב חיים איזנטל, ראש ישיבה תיכונית חיספין.
ספריו

טל אמרתי - עיונים במדרש אגדה על ספר בראשית וספר שמות
הערות שוליים

↑  כך הובא באתר כיפה
↑  דביר עמר, חיספין פותחת בהליך לבחירת רב חדש, באתר ערוץ 7, 27 במרץ 2024
↑  הרב שי וינטר נבחר לרב היישוב חיספין, באתר www.inn.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007450717205171  VIAF: 66148874357349620357   WorldCat (עם VIAF): 66148874357349620357 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המארב בהר דב (2015)

המארב בהר דב (בערבית: عملية حزب الله في مزارع شبعا; או המארב בחוות שבעא) התרחש ב-28 בינואר 2015, כאשר סיור ממונע צבאי של צה"ל נכנס למארב נ"ט מאורגן ומתוכנן של ארגון הטרור חזבאללה בהר דב שבחוות שבעא על גבול ישראל–לבנון. כתוצאה מהמארב נהרגו שני חיילי צה"ל ונפצעו שבעה. המארב בא כתגובה לתקיפה האווירית הישראלית בגבול ישראל-סוריה מספר ימים לפני כן, וקדם לו ירי מרגמות לעבר מוצבים בהר החרמון שנועד להטעיה. ישראל הגיבה בירי ארטילרי לשטחה של לבנון שכתוצאה ממנו נהרג חייל יוניפי"ל, אולם נמנעה מתגובה רצינית כדי למנוע הסלמה. חילופי האש נעצרו בצהרי אותו יום לאחר תיווך של יוניפי"ל. אירוע זה היה האירוע החמור ביותר בגבול ישראל–לבנון מאז תום מלחמת לבנון השנייה ועד אותה עת.
רקע

במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, חזבאללה החל להיות נוכח יותר ויותר בדרום סוריה כחלק מהסיוע המקיף שהעניק לצבאו של בשאר אל-אסד. בין השאר נבנו בסיסים בשטח סוריה ולבנון שבהם אוחסן נשק של החזבאללה, ושיירות נשק העבירו לעיתים נשק שובר שוויון מסוריה ואיראן לידי החזבאללה; במקביל, ישראל ביצעה סדרת תקיפות אוויריות נגד שיירות הנשק ואתרי חזבאללה כמו גם פגיעה באזורים אסטרטגיים של צבא סוריה בעקבות זליגות מכוונות או טועות לשטח ישראל אם כי הכחישה את מעורבותה. מזכ"ל החזבאללה חסן נסראללה הזהיר שארגונו יגיב מפני התקפות ישראליות אפשריות נגד החזבאללה בשטח סוריה.
ב-18 בינואר 2015, שיירת כלי רכב הותקפה מהאוויר סמוך לכפר מזרעת אל-אמל בקוניטרה שבגולן הסורי, ובה נהרגו שישה פעילי חזבאללה, כולל מפקד חזבאללה בגולן ג'יהאד מורנייה, יחד עם אנשי משמרות המהפכה האיראניים, ביניהם, הגנרל מוחמד עלי אללה-דדי. החזבאללה ומשמרות המהפכה ראו בישראל אחראית לתקיפה ואיימו בנקמה. באופן רשמי ישראל שמרה על זכות השתיקה, אולם גורמים ביטחוניים אנונימיים אישרו שהיא אחראית לכך. ג'יהאד מורנייה יחד עם הגנרלים האיראנים זממו להקים בגולן תא טרור נגד ישראל אשר יוציא לפועל פיגועי ירי וחטיפה והסיבה המרכזית לתקיפה הייתה ככל הנראה כדי למוטט את רשת הטרור הזאת.
ב-27 בינואר, כשתי רקטות נורו מסוריה ופגעו בשטח הגולן שבשליטת ישראל, ומלבד פינוי אתר הסקי שבחרמון לא היו נפגעים ולא נגרם נזק. צה"ל הגיב עם מטח של 20 פגזי ארטילריה לעבר עמדות ארטילריה של צבא סוריה, אשר לטענת ישראל אחראי לנעשה בשטחו. מפקד בכיר בצה"ל טען שחזבאללה עמד מאחורי הירי.
בעקבות המתיחות הוחלט לשלוח את גדוד צבר של חטיבת גבעתי לתגבר את גזרת הר דב, וכהכנה לכך עלו קציני הגדוד לסיור בגזרה.
המארב

ב-28 בינואר 2015, בשעה 11:25, צוות של החזבאללה אשר כלל 5 חמושים וכונה "קבוצת חללי אל-קוניטרה" (مجموعة شهداء القنيطرة) לזכר התקיפה שלפני כן, המתין במארב סמוך להר דב בחוות שבעא שבשליטת ישראל בסמוך לגבול לבנון, וירה טילי נ"ט (כנראה 9M133 קורנט) לעבר שיירה צבאית של 9 כלי רכב מגדוד צבר שבחטיבת גבעתי אשר סיירה באזור ופגעו בשניים מהם. חזבאללה פרסם מיד לאחר מכן הצהרה קצרה על נטילת אחריות לאירוע. דובר צבא לבנון אמר שהטילים לא נורו משטח לבנון.
שעתיים לאחר ההתקפה הראשונית, ישראל ירתה לפחות 50 פגזים לתוך חוות השבעא, הגבעות שמסביב ו-5 כפרים בדרום לבנון הסמוכים לגבול, ומטוסים של חיל האוויר הישראלי ביצעו יעפים מעל האזור הסמוך לזירת האירוע. חזבאללה הגיב בירי של פצצות מרגמה לעבר עמדות צה"ל באזור הר דב.
מפקד כוחות יוניפי"ל, הגנרל לוצ'אנו פורטולנו קרא לכל הצדדים לגלות איפוק כדי למנוע הסלמה של המצב. לאחר קריאתו אשר התרחשה בסביבות השעה 2 אחר הצהריים לא נשמעו הפגזות נוספות. עם זאת, מטוסי קרב של חיל האוויר עדיין ריחפו באזור.
תוצאות

על פי צה"ל, כתוצאה מהתקיפה של חזבאללה על השיירה, נהרגו שני חיילים ונפצעו שבעה, מתוכם שניים באורח בינוני והשאר באורח קל (ביניהם סגן מפקד גדוד צבר נתנאל שמכה). החיילים ההרוגים היו סמ"ר דור חי ניני (20) ורס"ן יוחאי קלנגל (25). 2 כלי רכב של צה"ל (איסוזו די-מקס וג'יפ צבאי קל), נפגעו, ולטענת ישראל נפגע כלי רכב שלישי אזרחי של תושבי הכפר עג'ר אם כי לא ברור אם יושבי הרכב נפצעו. ערוץ אל-מיאדין המזוהה עם החזבאללה הצהיר שלפי מקורותיו נהרגו בתקיפה לא פחות מ-15 חיילים. היו דיווחים סותרים בתחילה על חטיפת חייל שנשללו לאחר מכן. במהלך חילופי האש שלאחר מכן נהרג חייל ספרדי מכוח יוניפי"ל רב"ט פרנסיסקו חאבייר סאוריה טולדו, כשישראל הודתה לאחר מכן שהוא נורה בטעות על ידי כוחותיה ולא הייתה כל כוונה לפגוע בכוחות האו"ם.
מיד לאחר האירוע התושבים באזור גבול לבנון הוזהרו להישאר בבתים ולסגור חלונות, אך זמן קצר לאחר מכן ההתראה הוסרה. הטיסות הושעו למשך זמן מסוים בשדות התעופה שבחיפה ובראש פינה. בביירות נשמעו יריות שמחה בצהריים שלאחר האירוע, ודווח שחלק מתושבי רובע הדאחייה ארזו את מטלטליהם מחשש לתקיפה ישראלית על הרובע. אתר אל-נשארה הלבנוני דיווח ששתי ספינות מלחמה ישראליות חדרו לגבול הימי של לבנון, וסוכנות הידיעות הלאומית הלבנונית דיווחה על מזל"טים ישראליים שחגים באזור.
לדברי רוברט טייט מהדיילי טלגרף, ישראל עמדה על סף עימות חורמה עם החזבאללה על ידי ביצוע תקיפות אוויריות וקרקעיות נגדו כנקמה על האירוע, אף על פי שלמרות המצב המתוח אף אחד מהצדדים לא היה מעוניין בהסלמה. מכיוון שלא גויסו חיילי מילואים לאחר התקרית, נראה היה שישראל אינה מתכוונת להגיב בחומרה על התקרית.
תחקיר

תחקיר של צה"ל מצא שאמ"ן העביר התראה לפיקוד הצפון על כוונת חזבאללה לפגוע בחיילי צה"ל, אך שלא הייתה התראה נקודתית. המתחקרים סברו שמפקד החטיבה המרחבית שאישר את נסיעת השיירה, אל"ם דן גולדפוס, הציג "הסבר משכנע" על היקף המידע המודיעיני שהיה ברשותו, שבהתאם אליו מתן האישור היה הגיוני..
לגבי השאלה מדוע החיילים נסעו ברכבים שאינם ממוגנים נטען שאילו היו ברכבים ממוגנים התוצאות היו קשות יותר.
בעקבות האירוע נסלל כביש עוקף קצר לחלקו התחתון של ציר העלייה הפנימי להר דב שהיה חשוף לגבול הלבנוני, ומשמש את צה"ל.
דברי חסן נסראללה

מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, נשא נאום יומיים לאחר האירוע במהלך טקס זיכרון לקורבנות התקיפה בקוניטרה. הוא ציין שההתקפה היא מידה כנגד מידה, ואמר:
הם הרגו אותנו לאור היום, אנחנו הרגנו אותם לאור היום. הם הרגו אותנו בסביבות השעה 11:30 בבוקר, הרגנו אותם בשעה 11:30. הם התמקדו בשתי מכוניות, אנחנו התמקדנו בשתי מכוניות. הם הרגו ופצעו גם אנחנו נהיה קדושים מעונים....החזבאללה תגיב נגד כל ההתקפות הישראליות בעתיד, ואנחנו לא מודאגים ממה שנקרא "הוראות פתיחה באש". זוהי זכותנו, הזכות החוקית והמוסרית שלנו להתעמת עם התוקפנות בכל עת, בכל מקום ובכל צורה שהיא...אנחנו לא רוצים מלחמה, אבל אנחנו לא חלשים ולא מפחדים ממלחמה.
הערות שוליים

↑  Tel Aviv Diary: Netanyahu Loses His Security Edge
↑  Israel admits its fire killed Spanish UN peacekeeper
↑  'Israel strike' kills Hezbollah men in Syria's Golan Heights
↑  "Israel unaware killed Iranian general was in Hezbollah convoy in Syria"
↑  ‏ Hezbollah seeks revenge but not war over Israeli strike
↑  ‏ "Israel: IDF soldiers wounded in Hezbollah anti-tank missile attack from Lebanon"
1 2 3  "Spain blames Israel for death of UN peacekeeper"
1 2  אמיר בוחבוט‏, "אם הרכב שנפגע מנ"ט בצפון היה ממוגן - היו נהרגים יותר", באתר וואלה, 8 בפברואר 2015
↑  ‏ "Hezbollah Describes Shebaa Farms Operation + Video"
↑  ""مجموعة شهداء القنيطرة" في حزب الله تتبنى عملية مزارع شبعا"
1 2 3 4  ‏ Hezbollah ambush kills at least 2 Israeli soldiers
1 2 3  "Two Israeli soldiers killed in Hezbollah missile attack"
↑  Two Israeli Soldiers Killed in Attack Claimed by Lebanon’s Hezbollah
↑  15 Israeli Soldiers Killed in South Lebanon
↑  Israel admits its fire killed Spanish UN peacekeeper
↑  ‏ "Hezbollah ambush kills at least 2 Israeli soldiers"
↑  '"`UNIQ--nowiki-0000001F-QINU`"' Robert Tait, ‏Israel on brink of new conflict with Hizbollah after two soldiers killed, The Telegraph, 28 January 2015
↑  יואב זיתון ואיתמר אייכנר,'"`UNIQ--nowiki-00000021-QINU`"'התחקיר: ההוראה של המח"ט לרדת מההר, העצירה במחסום וזינוק שמנע פגיעה קשה יותר, באתר ynet, 29 בינואר 2015
↑  אמיר בוחבוט‏, הפיגוע בהר דב: אמ"ן התריע, פיקוד הצפון לא הצליח לסכל, באתר וואלה, 22 בפברואר 2015
↑  NewsPoliticsCulture & SocietyEconomyOpinionPortraitsIn FocusBlogsGI FilesSyria FilesArabic EditionNasrallah: The Rules of Engagement with Israel Are Over
↑  ‏ Hezbollah: we don't want war with Israel but do not fear it
כיפת ברזל (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |
 סוגה:  דרמה 
 יוצרים:  יואב שוטן גושן, איילת שוטן גושן, אבנר ברנהיימר, רעיה שוסטר
 כותבים:  יואב שוטן-גושן, איילת גונדר-גושן, עמיחי חסון,  שחר בר יאיר פרי
 בימוי:  אלון זינגמן 
 שחקנים:  רועי ניק דולב מסיקה יעל פולמן יובל שבח דני שטג אבי מצליח (עונה ראשונה) סוזנה פפיאן (עונה ראשונה) איליה ציבולסקי (עונה ראשונה) עופרי ביטרמן (עונה ראשונה) רותם קינן (עונה ראשונה) עדי אלון (עונה ראשונה) ישי גולן (עונה ראשונה) מיכאל גבעתי (עונה שנייה) גל פופולר (עונה שנייה) יהונתן וילוז'ני (עונה שנייה) אלון חמאווי (עונה שנייה)
 פסקול:  חיים פרנק אילפמן
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  2 
 מספר פרקים:  16 
 הפקה
 מפיק:  דקלה ברקאי
 מפיקים בפועל:  קרן נוימן
 עורכים:  גלעד אריאל, אתי לי-און זינגמן
 צלמים:  רואי רוט
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2, קשת (עד 1 בנובמבר 2017) קשת 12 (מ-1 בנובמבר 2017)
 תקופת שידור מקורית:  17 באוקטובר 2017 – 27 בינואר 2018
 קישורים חיצוניים
 "כיפת ברזל" באתר mako
 דף התוכנית ב-IMDb
 
כיפת ברזל היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה המתארת מחלקה של טירונים חרדים בצה"ל, ועוסקת במורכבות שבשירות הצבאי של חיילים חרדים במסלולים כמו נצח יהודה (הנח"ל החרדי).
שידורה של העונה הראשונה החל ב-17 באוקטובר 2017 בערוץ 2 במסגרת הזכיינית "קשת", וב-1 בנובמבר 2017 עבר שידורה לקשת 12, עד לסיומה ב-14 בדצמבר 2017. העונה השנייה כללה חמישה פרקים ושודרה בין 30 בדצמבר 2017 ל-27 בינואר 2018. התסריטאי הראשי שלה היה יוסי מדמוני.
שיר הנושא של הסדרה, "גם כי אלך", הוא לחן מקורי על מילים מספר התהילים. הלחן נכתב ובוצע על ידי אליסף בשארי ויקיר ששון, הרכב האתנו-גרוב הישראלי "רבע לאפריקה".
סקירת הסדרה

| עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 11 | 11 | 17 באוקטובר 2017 | 14 בדצמבר 2017 |
| 2 | 5 | 5 | 30 בדצמבר 2017 | 27 בינואר 2018 |
שחקנים ודמויות > שחקנים ראשיים

טוראי עמרם אלקיים (רועי ניק) - הגיבור הראשי. עבריין שבבניק שעלה לאוטובוס לבקו"ם כשברח עם שימי חברו אחרי גנבה.
טוראי/סמל יעקב אנילביץ' (דולב מסיקה) - חסיד ויז'ניץ, שהתגייס לצבא בניגוד לעמדת משפחתו. חבר של עמרם. בעונה שנייה הופך לסמל מחלקה 1.
טוראי גור-אריה כהן (אבי מצליח) - עונה 1. חרדי לאומי שמשרת ביחידה ופעיל לשעבר בנוער הגבעות. גרם לתקרית במסגד שבסופה התאבד בירייה.
סג"ם/סגן אלישבע גליקמן (יעל פולמן) - קצינת ת"ש. חברה של עמרם.
סמל תמר (סוזאנה פפיאן) - עונה 1. סמלת שמשוחחת ברשת הקשר עם יעקב ומתאהבת בו.
טוראי יונתן גליקמן (יובל שבח) - אחיה של אלישבע. דתי לייט. בעונה השנייה משרת יחד עם עמרם ויעקב וגורם יחד עם הלל לתקרית.
טוראי הלל (מיכאל גבעתי) - עונה 2. חייל מתנחל שהרג את אליהו, וכלא את יעקב בעזרת יונתן.
שחקנים ודמויות > שחקנים נוספים

סג"ם אלכסיי (איליה ציבולסקי) - עונה 1. מפקד מחלקה 1 בעונה הראשונה שלבסוף מודח.
סמל בנג'י גליקמן (עופרי ביטרמן) - עונה 1. סמל במחלקה החרדית ואחיה של אלישבע. בסוף העונה הראשונה הופך למפקד המחלקה אך פורש לפני העונה השנייה.
רס"ן הרב אליהו גרנות (דני שטג) - רב הבסיס.
אביגדור (אורן כהן) - עונה 1. עבריין מסוכן שרדף אחרי עמרם ושימי לאחר שגנבו ממנו יהלומים.
טוראי משה (אורי עטיה) - עונה 1. חייל חרדי שהופך למנודה עקב הלשנתו למפקד על חיילים אחרים.
ספי (רותם קינן) - עונה 1. איש השב"כ, המנסה לגייס את גור אריה לשב"כ.
סמל ליאת (איאן פינקוביץ) - עונה 1. חיילת שמשרתת יחד עם תמר ברשת הקשר.
רונן דוידוב - עונה 1. כתב של mako העורך כתבה על הגדוד החרדי.
שימי אלבז (עדי אלון) - עונה 1. חברו הטוב של עמרם שלבסוף בוגד בו.
מאיר אנילביץ' (יואב הייט) - משגיח בחסידות ויזניץ' ואביו של יעקב שהתנגד להתגייסות בנו ומגרש אותו מהבית.
חנה אנילביץ' (דוית גביש) - אמו של יעקב שהתנגדה להתגייסות בנה.
הרב ישראל מנשה (ישי גולן) - עונה 1. רב מתנחל שלימד את גור אריה ופגע בו מינית.
הרב ערבליך (יהודה בארקן) - ראש ישיבת ויז'ניץ. מתנגד בתקיפות לגיוס חרדים.
לאה מליקובסקי (מאיה קורן) - בחורה שהשתדכה עם יעקב אך האירוסין שלהם בוטל ובכל זאת הם נפגשו שוב.
סגן בניה (גל פופולר) - עונה 2. מפקד מחלקה 1. קצין דתי העובד לצד אלישבע.
טוראי אלחנן (יהונתן וילוז'ני) - עונה 2. חייל מתנחל שאחיו נרצח על ידי מחבלים. חבר של עמרם.
ג'ו (אלון חמאווי) - עונה 2. סוכן שב"כ העובד עם עמרם.
גב' מליקובסקי (רותי בורנשטיין) - עונה 2. אמא של לאה.
אליהו נוימן (רפאל עבאס) - עונה 2. חסיד ויז'ניץ ובן אחותו של הרב ערבליך. נהרג במהלך קטטה עם יונתן והלל.
שחקנים ודמויות > שחקנים אורחים

אביגדור (אורן כהן) - עונה 1. עבריין מסוכן שרדף אחרי עמרם ושימי לאחר שגנבו ממנו יהלומים.
אביו של אלכסיי (סלבה ביברגל) - עונה 1. אביו של אלכסיי העובד כשומר בחניון.
מר אלקיים (אייל רוזלס) - אביו של עמרם שאינו בקשר עמו. נפטר בסוף העונה השנייה.
טוראי פנחס רויזמן (עדיאל ברזל) - עונה 1. חייל חרדי, ה"צדיק" של המחלקה.
אור בן מלך - עונה 1. חייל חילוני שגונב מהגדוד החרדי חפצים עד שעמרם תופס אותו.
חדווה (דורית לב ארי) - עונה 1. אמא של אלישבע.
יפעה שוורץ (מור פולנוהר) - עונה 1. חברתו וארוסתו לשעבר של גור אריה.
סא"ל אבנר (ארז דריגס) - מפקד הגדוד.
סמל אורן (לירן דוד) - עונה 1. אפסנאי העובד בבסיס.
חוקר מצ"ח (בר פלד) - עונה 1. חוקר את עמרם בכלא על גנבת התחמושת, ולאחר לחץ מוציא ממנו הודאה כוזבת.
הערות שוליים

↑  '"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"' יואב בירנברג,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'ציציות בקנה, באתר "ידיעות אחרונות", 16 באוקטובר 2017
שאנגחאי פורט

מועדון כדורגל שאנגחאי פורט (בסינית: 上海海港足球俱乐部; בפין-יין: Shànghǎi Shànggǎng) הוא מועדון כדורגל סיני המשחק בליגת העל הסינית מהעיר שאנגחאי. האצטדיון הביתי הוא אצטדיון שאנגחאי (אנ') בעל קיבולת ישיבה של 56,842 מקומות. הבעלים הנוכחים של המועדון היא קבוצת "שאנגחאי אינטרנשיונל פורט גרופ" (Shanghai International Port Group או בקיצור SIPG).
לפי פורבס, שאנגחאי פורט הוא המועדון הכדורגל הסיני השלישי בגודל השווי שלו, שווי המועדון עמד על 159 מיליון דולר, וכן למועדון היו הכנסות המוערכות בסכום של 37 מיליון דולר בשנת 2015.
היסטוריה

המועדון הוקם ב-25 בדצמבר 2005, בשם שאנחאי דונג יה (דונג יה משמעותו "מזרח אסיה" בסינית) על ידי המאמן הסיני שו גנבאו. המועדון התחיל לשחק בליגה השלישית בעונת 2006. בעונת 2007 המועדון סיים במקום הראשון בליגה השלישית, ועלה לליגה השנייה. בסוף עונת 2012 המועדון עלה בפעם הראשונה בתולדותיו לליגת העל הסינית, לאחר שסיים במקום הראשון בליגה השנייה.
ב-18 בנובמבר 2014, המועדון נרכש עלי ידי קבוצת "שאנגחאי אינטרנשיונל פורט גרופ". בדצמבר 2014, שמו של המועדון התחלף משאנגחאי דונג יה לשאנגחאי SIPG. העונה המוצלחת ביותר של המועדון הייתה עונת 2018, כשהקבוצה זכתה באליפות ראשונה בתולדותיה, קודם לכן העונה הטובה ביותר הייתה בעונת 2015 כשסיימה במקום השני בליגה והעפילה בפעם הראשונה בתולדותיה לליגת האלופות האסייתית.
בינואר 2021 שונה שם קבוצה לשאנגחאי פורט, במסגרת תקנות של מנהלת הליגה האוסרות על שימוש בספונסר כחלק משם הקבוצה.
שחקנים מפורסמים

ברזיל האלק
ברזיל אוסקר
פורטוגל ריקארדו קרבאליו
גאנה אסמואה ג'יאן
אוסטריה מרקו ארנאוטוביץ'
הרפובליקה העממית של סין וו ליי
תארים והישגים

ליגת העל הסינית:
זכייה (3): 2018, 2023, 2024
סגנות (2): 2015 ,2017
ליגת המשנה הסינית:
זכייה (1): 2012
הליגה הסינית השלישית:
זכייה (1): 2007
הסופר קאפ הסיני
זכייה (1): 2019
הערות שוליים

↑  Chinese Soccer's Most Valuable Teams, באתר פורבס ‏, 10 באוגוסט 2016
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000001-QINU`"'"CHINA LEAGUE ONE – 2012". Soccerway.com. נבדק ב-2015-11-09.
אוטובוס מועדון שאנגחאי פורט באצטדיון
שרפת צווי גיוס

גברים צעירים שורפים את צווי הגיוס שלהם ב-15 באפריל 1967, בסנטרל פארק, ניו יורק
שרפת צווי גיוס הייתה פעולת מחאה של אלפי גברים אמריקאים צעירים כחלק מהמחאה נגד המעורבות של ארצות הברית במלחמת וייטנאם. החל ממאי 1964, מועמדים לגיוס שרפו את צווי הגיוס שלהם בעצרות והפגנות נגד המלחמה. באוגוסט 1965, כדי להגביל את המחאה, הקונגרס של ארצות הברית חוקק חוק שמרחיב את הענישה לכל מי ש"ביודעין הורס, ביודעין משחית" צו גיוס בעקבות החוק, בין השנים 1965 – 1973, 46 גברים הואשמו בשרפת צווי גיוס, מתוך כ-25,000 שעשו כן, במסגרת עצרות שונות וארבעה מקרים הגיעו לבתי משפט. אחד מהם, ארצות הברית נגד אובריאן, הגיע לבית המשפט העליון. שם נטען כי שרפת צו גיוס היא מעשה סמלי של חופש הביטוי, זכות חוקתית המובטחת על ידי התיקון הראשון לחוקה. בית המשפט העליון החליט נגד שורפי צווי הגיוס וקבע שהחוק הפדרלי מוצדק ואין קשר בין המעשה לחופש הביטוי. משפטנים ביקרו את החלטה זו.
באוסטרליה, בעקבות גיוס מוגבר של חיילים ב-1966 בהוראתו של ראש הממשלה הרולד הולט, צווי גיוס נשרפו בהפגנות מחאה המוניות נגד מעורבות אוסטרליה במלחמת וייטנאם. ביוני 1968, ממשלת אוסטרליה החמירה את העונשים הקבועים בחוק הגיוס הנוגעים לשרפת צווי גיוס. המחאה נגד המלחמה נפסקה כאשר נבחרה ממשלה חדשה בראשות מפלגת הלייבור ב-1972 שהסיגה את הכוחות האוסטרליים מווייטנאם וביטלה את גיוס החובה.
לתמונות של שרפת צוו גיוס הייתה השפעה חזקה על הפוליטיקה ועל התרבות האמריקאית. תמונות של שרפת צווי גיוס הופיעו בכתבי עת, בעיתונים, בטלוויזיה וסימנו את החלוקה הפוליטית בין מי שגיבה את הממשל האמריקני ואת מטרותיו הצבאיות ואלה שהיו נגד כל מעורבות אמריקאית בווייטנאם חלק מקמפיין הבחירות של ריצ'רד ניקסון לנשיאות בשנת 1968 התבסס על ההבטחה שהוא ישים קץ לשיטת הגיוס לצבא ארצות הברית (המכונה the draft), וייצר צבא התנדבותי, ובכך ביקש גם לערער את השימוש הסמלי בצווי הגיוס כחלק מהמחאה נגד מלחמת וייטנאם. הנשיא ניקסון אכן שינה את תהליך הגיוס בשנת 1973, ובכך הפך את מעשה שרפת צווי הגיוס לאקט חסר משמעות מעשית; אך המשמעות הסמלית נותרה, והפכה לחלק מהזיכרון האמריקאי.
רקע > ארצות הברית

החל משנת 1948 גברים בגלאים 18 עד 26 נדרשו להירשם בלשכת גיוס מקומית על פי חוק הגיוס האמריקאי. במקרה של מלחמה, מי שהוכרז ככשיר לגיוס נקרא לשרת בצבא. החוק דרש מגברים לשאת את צווי הגיוס בכל עת. צו הגיוס היה כרטיס לבן קטן המכיל פרטים מזהים, תאריך ומקום הרישום, ומספר ייחודי לכל מועמד לשירות.
התיקון לחוק הגיוס באוגוסט 1965 היה יוזמה של שני חברי קונגרס ל. מנדל ריוורס (דמוקרט) וויליאם ג' בריי (רפובליקן). נוספו לחוק ארבע מילים, "הורס ביודעין, משחית ביודעין" את צו הגיוס. הסנאטור סטרום ת'ורמונד העביר את הצעת החוק בסנאט, כשהוא מכנה את שרפת צווי הגיוס "התנהגות מפרת חוק אשר מהווה איום פוטנציאלי על הפעלת סמכות הצבא לגייס תמיכה". בתקופה המדוברת, משקיפים רבים (כולל בית המשפט של ארצות הברית לערעורים ראשוניים) האמין כי הקונגרס שם לו למטרה לפעול נגד ולהכפיש את מתנגדי המלחמה ששרפו את צווי הגיוס.
רקע > אוסטרליה

חוק שירות לאומי נחקק ב-1964 כתגובה לעימות אינדונזיה-מלזיה. גברים בני 20 נקראו לשירות צבאי על בסיס הגרלה על פי תאריכי לידה. באפריל 1965, ראש ממשלת אוסטרליה סר רוברט מנזיס שלח גדוד סדיר של צבא אוסטרליה לווייטנאם. החלטה זו סימלה את תחילת המעורבות האוסטרלית מחוץ לגבולות המדינה אשר נמשכה שבע שנים ועוררה מחלוקת עמוקה באוסטרליה. בתחילת 1966, מנזיס פרש מתפקידו והרולד הולט מונה לראש הממשלה. במרץ 1966, הודיע הולט כי הוא מגדיל את מספר החיילים האוסטרליים בווייטנאם ל-4,500, פי שלושה ממספר החיילים שגויסו עד אז. בעקבות החלטה זו פרצו הפגנות מחאה שכללו שרפת צווי גיוס מחוץ לביתו של הולט. בסוף יוני 1966 הולט נשא נאום בוושינגטון, בנוכחות הנשיא האמריקאי לינדון ב. ג'ונסון, בו הצהיר על תמיכתו במדיניות האמריקנית. הוא סיים את נאומו באמירה שאוסטרליה היא "ידידה נאמנה" של אמריקה, ומוכנה "ללכת את כל הדרך עם הנשיא ג'ונסון". הצהרה זו עוררה ביקורת קשה באוסטרליה. אנדי בלונדן (Andy Blunden), סופר ופילוסוף מרקסיסטי ממוצא אוסטרלי, ששרף את צו הגיוס שלו, אמר כי ההצהרה של הולט שאוסטרליה תתמוך בארצות הברית במלחמה בווייטנאם משולה לתמיכתה של איטליה ברשות בניטו מוסוליני בגרמניה הנאצית. בדצמבר הממשלה הגדילה את הנוכחות הצבאית האוסטרלית בווייטנאם ב-1,700 חיילים נוספים.
ג'ון גורטון מונה לראש הממשלה בינואר 1968, בעקבות מותו הפתאומי של הולט. ביוני 1968, הממשלה הכפילה את הקנס על שרפת צו גיוס. ב-1971, החלה נסיגה הדרגתית מווייטנאם בעקבות לחץ של דעת הקהל האוסטרלי ושינוי המדיניות האמריקאית. בשנת 1972, כל החיילים חזרו הביתה מווייטנאם. סרבני הגיוס שוחררו מהכלא.