stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנץ ולטר שטאלקר
ביוגרפיה > ראשית חיים

שטאלקר נולד למשפחה עשירה בשטרננפלס ב-10 באוקטובר 1900. הוא היה השני מבין שלושת בניו של הכומר ומנהל הלימודים אוגן שטאלקר ואשתו אנה צייסר. הוא שירת בצבא בין 21 בספטמבר ל-7 בדצמבר 1918. בין השנים 1919–1920 היה שטאלקר חבר ב-Deutschvölkischer Schutz und Trutzbund, הארגון האנטישמי הגדול והמשפיע ביותר בגרמניה אחרי מלחמת העולם הראשונה, ובארגון דומה בשם Organisation Consul. הוא למד באוניברסיטת טיבינגן, שם קיבל תואר דוקטור למשפטים בשנת 1927. ב-14 באוקטובר 1932 התחתן עם לואיז-גבריאל פריין פון גילטלינגן ונולדו להם ארבעה ילדים.
ביוגרפיה > קריירה נאצית מוקדמת

ב-1 במאי 1932 הצטרף שטאלקר למפלגה הנאצית (מספר חבר 3,219,015) וכן לאס אס (מספר חבר 73,041). ב-29 במאי 1933 מונה לסגן מנהל המשרד הפוליטי של משטרת מדינת וירטמברג. בשנת 1934 מונה לראש הגסטפו במדינת וירטמברג ובמהרה הוצב למשרד הראשי של האס דה. ב-11 במאי 1937 הפך לראש הגסטפו בברסלאו. לאחר האנשלוס בשנת 1938, הפך שטאלקר לראש האס דה של מחוז הדנובה (וינה), תפקיד בו המשיך לכהן גם לאחר שהועלה לדרגת אס אס שטנדרטנפיהרר. בקיץ 1938 מונה לתפקיד מפקח משטרת הביטחון באוסטריה, לאחר ראש הגסטפו היינריך מילר. החל מ-20 באוגוסט 1938 היה שטאלקר ראש הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה, אף שמנהיגו בפועל היה אדולף אייכמן. חילוקי דעות עם ריינהרד היידריך הניעו את שטאלקר לעבור למשרד החוץ הפדרלי (Auswärtiges Amt), ולאחר מכן מילא תפקידים כמפקד משטרת הביטחון והאס דה בפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה בפיקודו של בריגדפיהרר האס אס קרל הרמן פרנק. באמצע אוקטובר 1939 החליטו אייכמן ושטאלקר להתחיל ביישום תוכנית לובלין.
ב-29 באפריל 1940 הגיע שטאלקר לאוסלו, שם מילא תפקידים שונים, בעיקר כמפקדם של כ-200 אנשי איינזצגרופה במשטרת הביטחון ובאס דה. הוא הועלה לדרגת אס אס אוברפיהרר. הוא הוחלף בתפקיד זה בסתיו 1940 על ידי היינריך פהליס.
ביוגרפיה > איינזצגרופה A

ב-6 בפברואר 1941 הועלה שטאלקר לדרגת בריגדפיהרר, גנרלמיור במשטרה ולתפקיד מפקד איינזצגרופה A, בתקווה להמשך דרכו במשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA). ביוני 1941, איינזצגרופה A עקבה אחר קבוצת ארמיות צפון ופעלה במדינות הבלטיות וברוסיה עד לנינגרד. משימתה הייתה ללכוד ולרצוח את היהודים, הצוענים, הקומוניסטים ושאר חברי הקבוצות ה"בלתי רצויות". בדו"ח של 15 באוקטובר 1941 כתב שטאלקר:
בהתחשב בכך שאוכלוסיית המדינות הבלטיות סבלה קשות תחת ממשלת הבולשביזם והיהדות בברית המועצות, ניתן היה לצפות שלאחר השחרור מאותה ממשלה זרה, לאחר הנסיגה של הצבא האדום, הם יהפכו את רוב האויבים שנותרו לחסרי אונים. חובתה של משטרת הביטחון הייתה להניע תנועות טיהור עצמי אלה ולכוון אותן לערוצים הנכונים על מנת להשיג את מטרת פעולות הניקוי במהירות האפשרית. לנוכח העתיד היה חשוב לא פחות לבסס את העובדה הבלתי מעורערת כי האוכלוסיות המשוחררות נקטו בעצמן בצעדים החמורים ביותר נגד האויב הבולשביסטי והיהודי, כך שההנחיה מצד הרשויות הגרמניות לא תוכל להתגלות. בליטא הושג יעד זה לראשונה על ידי פעילויות פרטיזנים בקובנה. להפתעתנו, לא היה קל בהתחלה להניע פוגרום נרחב נגד יהודים. קלימטיס, מנהיג יחידת הפרטיזנים שהוזכרה לעיל, ששימש למטרה זו בעיקר, הצליח להתחיל פוגרום על בסיס עצות שניתנו לו על ידי פלוגה מקדימה קטנה שפעלה בקובנה, ובאופן שלא היה שום צו גרמני או הנחיה גרמנית המובחנת מבחוץ. במהלך הפוגרום הראשון, בלילה בין התאריכים 25–26 [ביוני], הפרטיזנים הליטאים נפטרו מלמעלה מ-1,500 יהודים, הציתו כמה בתי כנסת או השמידו אותם באמצעים אחרים ושרפו מחוז מגורים יהודי המורכב מכ-60 בתים. בלילות הבאים, כ-2,300 יהודים נוטרלו באופן דומה.
בחורף 1941 דיווח שטאלקר לברלין כי איינזצגרופה A רצחה כ־249,420 יהודים. הוא מונה למפקד האס אס והמשטרה (Höhere SS- und Polizeiführer ; HSSPF) של נציבות הרייך אוסטלנד, שכללה את השטח הכבוש אסטוניה, לטביה, ליטא ובלארוס, בסוף נובמבר 1941. שטאלקר נהרג ב-23 במרץ 1942 על ידי פרטיזנים סובייטים ליד גטצ'ינה, רוסיה. היינץ יוסט קיבל אז את הפיקוד על איינזצגרופה A.
ראו גם

פוגרום קובנה
לקריאה נוספת

Hale, Christopher (2011). Hitler's Foreign Executioners: Europe's Dirty Secret. The History Press. ISBN 978-0-7524-5974-5.
Gerwarth, Robert (2011). Hitler's Hangman: The Life of Heydrich. New Haven, CT: Yale University Press. ISBN 978-0-300-11575-8.
Longerich, Peter (2012). Heinrich Himmler: A Life. Oxford; New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-959232-6.
הערות שוליים

↑  Benz, Wolfgang; Kwiet, Konrad; Matthäus, Jürgen, eds. (1998). Einsatz im "Reichskommissariat Ostland": Dokumente zum Völkermord im Baltikum und in Weißrußland 1941–1944 (בגרמנית). Berlin: Metropol. pp. 31, 263. ISBN 3-932482-01-8. OCLC 40486576.
1 2 3 4  "Stahlecker, Franz Walter" (PDF). Shoah Resource Center. Yad Vashem. 2003. נבדק ב-2009-04-05.
1 2  Headland, Ronald (1992). Messages of murder: a study of the reports of the Einsatzgruppen of the Security Police and the Security Service, 1941-1943 (2nd ed.). Fairleigh Dickinson University Press. p. 152. ISBN 0-8386-3418-4.
↑  Longerich 2012, p. 404.
↑  Saul Friedländer: Nazi Germany and the Jews: The Years of Persecution, 1933-1939, New York : HarperCollins, 1997, pp. 244–245
↑  Longerich 2012, p. 441.
↑  Gerwarth 2011, p. 158.
↑  Gerwarth 2011, p. 175.
↑  Crowe, David (2008). The Holocaust: Roots, History, and Aftermath (illustrated ed.). Westview Press. p. 200. ISBN 978-0-8133-4325-9.
↑  Longerich 2012, p. 492.
↑  שאול פרידלנדר. The Years of Extermination: Nazi Germany and the Jews, 1939-1945, HarperCollins, 2007, p. 223 ISBN 978-0-06-019043-9
↑  Encyclopedia of the Holocaust, ישראל גוטמן, editor-in-chief. New York: Macmillan, 1990. 4 volumes. ISBN 0-02-896090-4, p. 1404
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010304957505171  GND: 120259796  ISNI: 0000 0000 2592 1616  VIAF: 3567266   WorldCat (עם VIAF): 3567266 
מפת פעילותן של האיינזצגרופן בברית המועצות, 1941
מפה מסומנת מדו"ח שטאלקר שנשלחה להיידריך ב-31 בינואר 1942 ובה סיכום 220,250 מעשי רצח שביצעה איינזצגרופה A בפיקודו של שטאלקר באוקטובר 1941; אסטוניה מסומנת כ-"JudenFrei" (ללא יהודים)
שטאלקר לאחר מותו
מקס פון אופנהיים

| --- | --- |

 לידה:  15 ביולי 1860 קלן, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  15 בנובמבר 1946 (בגיל 86) לנדסהוט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 מקום קבורה:  לנדסהוט 
 השכלה:  אוניברסיטת שטרסבורג  אוניברסיטת גטינגן 
 חתימה:   
 
מקס (פרייהר) פון אופנהיים (בגרמנית: Max Freiherr von Oppenheim; ‏15 ביולי 1860 – 17 בנובמבר 1946) היה דיפלומט גרמני, הרפתקן, ארכאולוג חובב ואספן אמנות. הוא היה בן למשפחת אופנהיים (אנ') שהייתה במקורה משפחת בנקאים יהודייה גרמנית שייסדה את בנק סל. אופנהיים (אנ'). הוא נטש את הקריירה שלו כדיפלומט וחפר באתר הארכאולוגי תל חלף לאחר שגילה אותו ב-1899 במסע שערך בסוריה. ממצאים רבים מהאתר הובאו על ידו לברלין. אופנהיים ניסה למכור את הממצאים למוזיאון פרגמון, אך הם סירבו להיענות לדרישותיו הכספיות. בסופו של דבר הם הוצגו במוזיאון פרטי אותו פתח. המוזיאון הופצץ ב-1943 במלחמת העולם השנייה על ידי בעלות הברית וכל הממצאים שהוצגו בו נפגעו קשות ונשברו לחלקים רבים. רוב הממצאים שוחזרו בין השנים 2001–2010 והוצגו במוזיאון פרגמון ובבון.
חֲתִימָה
אופנהיים היה דמות שנויה במחלוקת לפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה. הוא תמך מאוד בשליטת גרמניה על מרחב המזרח התיכון, וכתוצאה מכך עם בת בריתה האימפריה העות'מאנית. בעת שירותו בצוות הקונסוליה הגרמנית בקהיר, נחשד על ידי הצרפתים והאנגלים בריגול. הוא אכן עסק בתעמולה נגד מדינות אלה, שמטרתה הייתה לעורר את האוכלוסייה המוסלמית שבשליטתן למלחמת ג'יהאד נגד הקולוניאליזם הצרפתי והאנגלי.
ילדותו נעוריו ולימודיו

מקס אופנהיים נולד ב-1860 בעיר קלן, כבנו של אלברט אופנהיים (Albert Oppenheim) ופאולין אנגלס. אביו אלברט נולד כיהודי למשפחת הבנקאים אופנהיים, והיה ממנהלי הבנק. הוא המיר את דתו ב-1858 כדי להינשא לפאולין אנגלס הקתולית, שהייתה בת למשפחת סוחרים עתיקה מקלן. ב-1867 קיבל סימון אופנהיים (Simon Oppenheim), סבו של מקס ששמר על יהדותו, את התואר פרייהר (תואר המקביל לברון). התואר ניתן באימפריה האוסטרו-הונגרית, אבל היה לו גם תוקף בפרוסיה. לאחר קבלת התואר, החלה המשפחה להשתמש בשם פון אופנהיים.
למקס היו ארבעה אחים ואחיות. מגיל צעיר הוא נחשף ליצירות אמנות. כמו אביו, הוא היה אספן אמנות נלהב ופטרון של האמנויות. אביו רצה שהוא יצטרף לעבודה בבנק, אבל הוא העדיף לעסוק בדברים אחרים. על פי זיכרונותיו, העניין שלו במזרח התעורר לאחר שקיבל כמתנת חג המולד את הספר סיפורי אלף לילה ולילה. מקס למד בבית הספר בקלן בין השנים 1866–1879. הוא סיים את לימודיו ב-Apostel Gymnasium עם תעודה גרמנית המקבילה לתעודת בגרות. לאחר מכן נענה לבקשת אביו והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת שטרסבורג, אבל במקום ללמוד הוא הרבה לבלות את זמנו בפעילות סטודנטיאלית המקבילה לבית אחווה. לאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת ברלין, אבל מכיוון שגם בה לא השקיע בלימודיו, החזירו אביו לקלן, שם סיים את לימודיו. את בחינת הדוקטורט עבר ב-1883. בתקופת ההתמחות הוא למד ערבית והחל לאסוף אמנות אוריינטלית. באותה תקופה הוא השלים גם את השירות הצבאי כאולאן במסגרת רגימנט המשמר ה-15, שהיה רגימנט שיועד לאריסטוקרטים. ב-1879 בעת שירותו הצבאי, פגש את הנסיך וילהלם, פגישה שהשאירה עליו רושם גדול. הוא השלים את ההתמחות שלו ב-1891, כשעבר את הבחינה שלו כשמאי. ב-1892 התפטר מהשירות הציבורי, אותו לא אהב.
חפירות בתל חלף

לדברי הארכאולוג ארנסט הרצפלד, הוא דחק בשנת 1907 באופנהיים לחפור באתר. הם הכינו מספר תוכניות להשגת המטרה. אופנהיים ניסה להמשיך בקריירה דיפלומטית, שנתקלה בקשיים בגלל מוצאו היהודי. באוגוסט 1910 הוא כתב לאופנהיים מכתב הקורא לו לחקור את האתר. מכתב זה הופץ למזרחנים וארכאולוגים ידועים כמו תיאודור נלדקה, יצחק יהודה גולדציהר ונוספים, כדי שיחתמו על המכתב. לאחר שעזב את השירות הדיפלומטי ב-1 בנובמבר 1910, פנה לאביו הבנקאי בבקשה לקבל מימון לחפירות.
החפירות באתר החלו ב-5 באוגוסט 1911. אופנהיים הגיע לאתר עם משלחת של חמישה ארכאולוגים, וציוד רב לביצוע החפירות נשלח מגרמניה, כולל רכבת קיטור קטנה. העלות הגיעה ל-750,000 מארק, שכוסו על ידי אביו. בעת הגעת המשלחת לאתר, הם גילו שמאז גילוי האתר ב-1899, חפרו המקומיים באתר כדי להוציא את הממצאים שכוסו. לממצאים נגרם נזק, חלקו בגלל אמונה טפלה וחלקו בשל הרצון להשתמש בהם כחומר גלם לבניין.
בחפירות התגלתה עיר ארמית ששמה היה גוזאנה או גוזן. אחד הממצאים החשובים היה "הארמון המערבי" בסמוך ל"שער העקרב", שנבנה על ידי המלך כפרא (Kapara), שמלך במאה ה-10 או ה-9 לפנה"ס. בארמון המערבי נמצאה כמות גדולה של פסלים ותבליטים. נחפר גם הארמון הצפון-מזרחי, ששימש כמרכז השלטון בתקופת השלטון האשורי. מצפון לארמון המערבי נחפרו שני מבני קבורה מסיביים עשויים לבני בוץ. קברים נוספים נחפרו ליד השער הדרומי של המצודה. בשניים מקברים אלה נמצאו פסלי נשים שהוקדשו לפולחן האבות. בעיר התחתונה נמצא חדרי פולחן, שגם הם הכילו פסלים שהוקדשו לפולחן האבות, מקדש אשורי ושני מבני מגורים. חלק מהפסלים נמצאו בשימוש משני במבנים מהתקופה ההלניסטית.
בנוסף, נמצאה קרמיקה מהתקופה הנאוליתית, מסוג שלאחר מכן שויכה לתרבות חלף. באותה עת זאת הייתה הקרמיקה הצבועה העתיקה ביותר שנמצאה (יחד עם הקרמיקה שהתגלתה על ידי הרצפלד בסאמרא).
ב-1913 הוא גילה גם את התבליטים באתר Djebelet el Beda. לאחר מכן החליט לחזור זמנית לגרמניה. הממצאים של תל חלף הושארו באתר, במבנה אותו אכלסה המשלחת בעת החפירות. רובם אוחסנו בצורה מאובטחת.
מלחמת העולם הראשונה

פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע מאופנהיים לחזור לחפירות בתל חלף. מאחר שנחשב מומחה למזרח, ביקש ממנו משרד החוץ הגרמני לסכם את כל הרעיונות האסטרטגיים השונים שהועלו על ידי אנשים שונים במשרד החוץ. כתוצאה מכך הוא הפיץ באוקטובר 1914 מסמך בן 136 עמודים שנקרא "תזכיר בנושא עידוד מהפכה בטריטוריות האסלאמיות של אויבינו" (Denkschrift betreffend die Revolutionierung der islamischen Gebiete unserer Feinde). המסמך הציע לגייס את הסולטאן העות'מאני לקרוא לכל המוסלמים לעסוק במלחמת קודש כנגד צרפת ובריטניה, המעצמות הקולוניאליות. כדי לפתח את התעמולה הנדרשת הוקם בברלין המשרד "Nachrichtenstelle für den Orient", "הלשכה למודיעין לענייני המזרח" (אנ'), ואופנהיים הועמד בראשו. הלשכה כללה צוות של מומחים בנושאים שונים אקדמיים, דיפלומטים, קציני צבא ומוסלמים ששיתפו פעולה עם הגרמנים.
בנובמבר 1914 קרא הסולטאן למלחמת ג'יהאד כנגד אויביי האימפריה העות'מאנית. ב-1915 נשלח אופנהיים לשגרירות הגרמנית בקונסטנטינופול במטרה להפיץ תעמולה ברחבי האימפריה העות'מאנית. באחד מהמסעות הרבים שערך, הוא נפגש בתחילת 1915 עם הנסיך פייסל (שהפך לאחר מכן למלך עיראק). מטרת הפגישה הייתה לשכנע אותו לעבור לצד הגרמני. באותה עת היה אביו של הנסיך, חוסיין בן עלי, עסוק במשא ומתן עם הבריטים שניסו לשכנע אותו למרוד בסולטאן. התוצאה הייתה הצלחה לבריטים שהביאה למרד הערבי במדבר, ואילו אופנהיים נכשל במשימתו.
בסוף 1915 כתב הנרי מקמהון, ששימש כנציב הבריטי העליון במצרים, שאופנהיים נהג לנאום במסגדים תוך שהוא מאשר את מעשי רצח העם הארמני שנעשו על ידי ממשלת הטורקים הצעירים מוקדם יותר באותה שנה.
אופנהיים היה בעל גישה שיש להילחם בבריטים ובצרפתים בשתי חזיתות, הראשונה על ידי מלחמה בשטח של גדודי צבא, ובמקביל עידוד התקוממות על ידי ההמונים. חלק מהערבים התייחסו אליו בכינוי "אבו גיהאד" (האבא של מלחמת הקודש).
ב-1917 חזר אופנהיים לברלין והחל לעבוד על פרסום תוצאות החפירות שלו בתל חלף.
רפובליקת ויימאר והחפירות השניות בתל חלף

ב-1920, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, הוקם חבר הלאומים, אבל גרמניה לא הייתה חלק ממנו. אי לכך, לא היה יכול אופנהיים לחדש את חפירותיו בתל חלף בסוריה, שהייתה תחת שליטה צרפתית. הוא החליט לפעול כמלומד פרטי. ב-1922 ייסד אופנהיים בברלין את המכון "Orient-Forschungsinstitut" (המכון לחקר המזרח), ששימש לחוקרים צעירים בתחומים שונים מקום לעבוד יחדיו כדי לקדם את חקר ההיסטוריה ותרבות המזרח. ב-1923, במסגרת האינפלציה הגדולה (אנ') שהתקיימה ברפובליקת ויימאר, איבד אופנהיים את רוב כספו. לאחר מכן נאלץ להסתמך למימון פעולותיו על הלוואות ותמיכה של חברים וקרובים.
ב-1926 הצטרפה גרמניה לחבר הלאומים. הצטרפות זאת אפשרה לאזרחים גרמניים לחפור בשטח המנדט הצרפתי על סוריה. בשנת 1927 הוא חזר לתל לקראת פתיחת עונת חפירות חדשה. הוא גילה שחלק מהממצאים נפגעו בירי ארטילרי שהתקיים בין הצבא העות'מאני והצבא הצרפתי בימי המלחמה האחרונים. בנוסף, נגרם שוב נזק על ידי המקומיים לחלק מהאבנים. בעת החפירה המקורית, דאג אופנהיים ליצור יציקות גבס של הממצאים. על פי היציקות הוא יכול היה לתקן את רוב הנזקים שנגרמו לפסלים ולתבליטי האורתוסטטים. הוא ניהל משא ומתן עם השלטונות הצרפתיים לגבי הממצאים שנמצאו במשלחת הקודמת והצליח לקבל שני שלישים מהממצאים. את הממצאים העביר לברלין ואת היתרה העביר לחלב, שם הקים מוזיאון שהיה הבסיס למוזיאון הלאומי של חלב.
החפירות התחדשו בשנת 1929 וגם הממצאים מהחפירות החדשות חולקו בין אופנהיים והשלטונות הצרפתיים. באותה שנה, ייסד אופנהיים את "קרן מקס פון אופנהיים" כדי להבטיח שהעבודה על ממצאיו תימשך גם לאחר מותו.
הקמת מוזיאון תל חלף וחייו בעת המלחמה ולאחריה

אופנהיים היה מעוניין להציג את אוסף תל חלף במוזיאון פרגמון, שבנייתו עמדה להסתיים, אבל המוזיאון סירב לקבל את דרישותיו הכספיות. הוא הביא את הממצאים לברלין ב-1928. ביולי 1930 הוא פתח מוזיאון פרטי במתחם תעשייתי ששכן בשכונת שרלוטנבורג (Charlottenburg) בברלין. התצוגה במוזיאון נחשבת מודרנית גם בסטנדרטים של היום. המוזיאון היה ידוע בקרב הארכאולוגים בין המבקרים נמנו הארכאולוג מקס מלוואן ואשתו הסופרת אגאתה כריסטי וכן הסופר והמשורר האירי סמואל בקט. מדריך בדקר של 1936 המליץ על ביקור במוזיאון.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, הפך הרקע היהודי של אופנהיים בעייתי. אולם כנראה בעזרתם של מכרים וידידים בקהילה המדעית, הוא הצליח להמשיך בעבודתו המדעית. זה דרש גם ממנו מאמצים להתאים את דבריו לאקלים הפוליטי בזמנו. ההיסטוריון שון מקמיקין (Sean McMeekin) מציין שבעת שאופנהיים נשא נאום בפני מנהיגים נאצים הוא תיאר את הפסלים שמצא בתל כבעלי תרבות ארית, והוא אפילו הצליח לקבל תמיכה מהממשלה הנאצית. במסגרת פעילותו כתב מסמך נוסף על האסטרטגיה הפוליטית של המזרח הקרוב. ב-1939 נסע אופנהיים שוב לסוריה במטרה לחדש את החפירות. הוא הגיע קרוב לאתר, אבל השלטונות הצרפתיים סירבו לתת לו אישור חפירה. הוא נאלץ לעזוב את המקום עם חובות של 2 מיליון רייכסמארק. בגלל חובותיו הכספיים הגדולים הוא ניסה למכור חלק מהממצאים בניו יורק וניהל שוב משא ומתן עם הממשלה הגרמנית למכור להם את הממצאים מהתל. בעת ניהול המשא ומתן, הופצץ המוזיאון בנובמבר 1943, על ידי הבריטים בפצצות זרחן. המוזיאון נשרף לחלוטין וכל הממצאים מאבן גיר ועץ נהרסו לחלוטין. הממצאים שהיו עשויים מבזלת נחשפו להלם תרמי במהלך הניסיונות לכבות את השריפה וניזוקו קשה. פסלים רבים ותבליטים נשברו לחלקים רבים. אגף מוזיאון המזרח התיכון במוזיאון פרגמון החל לטפל בשיקום הפריטים, אבל עד לשיקום הם שהו חלק מהזמן בתנאים של קרה וחום קיץ שגרמו לנזק נוסף.
ההפצצה ב-1943 הרסה גם את דירתו של אופנהיים בברלין, ויחד אתה נהרסו רוב ספרייתו ואוסף האמנות שלו. בעקבות כך הוא עבר לדרזדן, בה חי בעת הפצצת דרזדן שהתרחשה בפברואר 1945. בהפצצה זאת הוא איבד את כל שארית רכושו. לאחר מכן עבר לבית אחותו שגרה ב-Schloss Ammerland (אנ') בבוואריה. אופנהיים מת ב-15 בנובמבר 1946 בלנדשוט (Landshut (אנ')) בבוואריה ונקבר שם.
מורשת

לאחר מלחמת העולם השנייה, מוזיאון פרגמון נשאר בתחומה של גרמניה המזרחית. שברי הממצאים אוחסנו במרתפי המוזיאון ללא כל טיפול. בשנת 1990 אוחדו גרמניה המזרחית והמערבית. בשנת 1999 הוכנה תוכנית לשקם את חזית הארמון המערבי מתל חלף. המימון לתוכנית התקבל מבנק סאל. אופנהיים (Sal. Oppenheim) וקרן המחקר הגרמנית (German Research Foundation). אגף המזרח התיכון החל בפרויקט שיקום השער. פרויקט זה הוא פרויקט השיקום הגדול ביותר של המוזיאון מאז שיקום שער אשתר. בין השנים 2001–2010 שוקמו ושוחזרו 30 פסלים מתוך 27,000 שברים. הפסלים הוצגו במוזיאון פרגמון ב-2011. תוכנית השיקום משתרעת עד שנת 2025. חזית שער הארמון המערבי יהפוך לשער הכניסה לאגף החדש של המזרח התיכון במוזיאון.
התצוגה הוצגה גם במוזיאון בבון בשנת 2014, התערוכה עסקה, בנוסף לממצאים הארכאולוגיים, גם בדמותו ובמורשתו של אופנהיים. הוא כונה בתערוכה "אחרון הארכאולוגים החובבים הגדולים של המזרח הקרוב".
פרסומיו

Vom Mittelmeer zum persischen Golf durch den Haurän, die syrische Wüste und Mesopotamien, 2 vols., 1899/1900
Rabeh und Tschadseegebiet, 1902
Der Tell Halaf und die verschleierte Göttin. Leipzig: Hinrichs 1908.
Die Revolutionierung der islamischen Gebiete unserer Feinde. 1914.
Der Tell Halaf: Eine neue Kultur im ältesten Mesopotamien. F.A. Brockhaus, Leipzig 1931.
Tell Halaf I, 1943 (with Hubert Schmidt)
Tell Halaf II, 1950 (with R. Naumann)
ראו גם

פרידריך קרל פון אופנהיים
לקריאה נוספת

The Berlin-Baghdad Express,(The Berlin-Baghdad Express) מאת Sean McMeekin, בהוצאת Harvard University Press, ‏ 2012, עמ' 16–31, 90-82
The Passion of Max Von Oppenheim: Archaeology and Intrigue in the Middle East from Wilhelm II to Hitler, by Lionel Gossman, Open Book Publishers, 2013
הערות שוליים

1 2  The Berlin-Baghdad Express עמ' 17
↑  The Berlin-Baghdad Express, עמ' 18-17
↑  The Berlin-Baghdad Express, עמ' 18
↑  The Berlin-Baghdad Express, עמ' 20-19
↑  The Berlin-Baghdad Express, מאת Sean McMeekin, הוצאת Harvard University Press, שנת 2012, עמ' 20
1 2 3  The Berlin-Baghdad Express, עמ' 21-20
1 2  אתר חפירות תל חלף
↑  The Berlin-Baghdad Express, עמ' 23
↑  The Berlin-Baghdad Express עמ' 24
↑  The Berlin-Baghdad Express עמ' 25
↑  אורי קציר, פגישה באום רשרש בבלוג "אפלטון", 10 בינואר 2011
↑  The Berlin-Baghdad Express עמ' 26
↑  The Berlin-Baghdad Express עמ' 28-27
↑  The Berlin-Baghdad Express עמ' 26-25
↑  באתר האינטרנט של התערוכה במוזיאון פרגמון
↑  אתר תערוכה מוזיאון פרגמון
↑  Beteen the musku and the aramaens the early history of Guzana/Tel Halaf, עמ' 295-294
↑  היטלר והמוסלמים מאת סטיב קול
↑  Archaeometric Investigation of basalticfrom Tell Halaf, Syria
↑  How a 27,000-piece jigsaw puzzle was solved באתר CNN, ‏ 23 בפברואר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266267105171  PLWABN: 9810602957205606  BIBSYS: 90381681  BnF: cb124689552 (data)  CANTIC: a12286965  GND: 118736418  ISNI: 0000 0000 8077 5850  LCCN: n85819901  NKC: zmp2017939200  NLA: 35226042  NTA: 073481726  SNAC: w63n58xm  SUDOC: 033877238  Trove: 872750  VcBA: 495/195787  VIAF: 64104508   WorldCat (עם VIAF): 64104508 
מקס פון אופנהיים ב-1899 עם איברהים פשה
פון אופנהיים, עומד שני משמאל, בחזית הקונסוליה הגרמנית בקהיר
מקס פון אופנהיים בחפירות תל חלף
יצור מיתי מתל חלף לאחר שעבר שיקום ושחזור
תבליט אריה על אורתוסטט לאחר שעבר שחזור מ-900 חלקים.
פסל בזלת מעוצב כציפור מהארמון המערבי היה מוצב במרפסת הארמון. גובה הפסל 1.84 מטר. מאחורי הפסל חלק מעיטורי האורתוסטטים. מוזיאון פרגמון. ראו קישור לתמונה כפי שהפסל נמצא באתרו.
קברו של מקס פון אופנהיים בלנדשוט Landshuter Stadtkreis בבוואריה, גרמניה
קהילת יהודי אוטבוצק

אנדרטה ליהודי אוטבוצק בבית העלמין הדרום.
האדמו"ר מאמשנוב ר' שמעון שלום קאליש
האדמו"ר האמרי שאול" ממודזיץ
קהילת יהודי אוטבוצק מנתה
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 כ-5,400 יהודים – שהיוו כמעט שני שלישים מאוכלוסייתה שמנתה כ-8,500 נפשות. אוטבוצק הייתה אתר הנופש הגדול ביותר בסביבות ורשה, ויהודים רבים התפרנסו בה מענפי התיירות.
העיר אוטבוצק הוכרה על ידי טובי הרופאים שבמדינת פולין כמקום מרפא למחלות שונות ובעיקר למחלות ריאות, הייתה מלאה צדקה וחסד, כי אליה נהרו חולים מכל המדינה, ברובם עניים מרודים. (העשירים נסעו למקומות המרפא הגדולים בחו"ל). לאוטבוצק הגיעו מאות ואלפים תלמידי חכמים ובני ישיבות, אשר מחלתם הביאה אותם לאוטבוצק מכל קצווי המדינה, וכדי לעזור לאומללים אלה נוסדו בעיר הזאת חברות ביקור חולים וקופות של צדקה שסיפקו לכל הנצרכים הנזקקים את צורכיהם המרובים. בבתי המלון ובבתי המרפא, היו קיימות קופות של צדקה, וכל אורח שבא להנפש וליהנות מאווירה הטוב של אוטבוצק היה מוסיף למחיר היומי שעלה לו במלון תשלום מיוחד לקופה זו, והכסף שהצטבר לסכומים גדולים היה נמסר לחברות שנוסדו כדי לעזור לכל הנזקקים.
העיר הוכרה גם כבירת האדמו"רים בפולין, כיוון שקבעו את דירתם בעיר רבים מגדולי אדמו"רי פולין, והמקום נהפך למרכז התורה והחסידות במדינה. היו גדולי חסידות שגרו שם רק בחודשי הקיץ, מיד אחרי חג הפסח עד אחרי חג הסוכות.
נוסף על כך עסקו יהודי אוטבוצק במגוון של מקצועות והיו בהם רופאים, נגנים, מלצרים ובעלי אטליזים.
בקרב יהודי אוטבוצק פעלו מפלגות ציוניות וגם אגודת ישראל והבונד. בעיר פעלו מוסדות חינוך ותרבות יהודיים, אגודות ספורט וארגונים של תנועות הנוער. בין שתי מלחמות העולם היו בעיר כמה תקריות אנטישמיות ששיאן במהומות נגד היהודים שפרצו בה ב-1936.
תולדות הקהילה בשואה

העיר אוטבוצק נכבשה בידי הגרמנים ב-29.9.39 ומאותה עת החלה נדידה של האזרחים, בעיקר צעירים, למזרח, שנתפס כמוגן יותר. מספר כלל התושבים (כולל זמניים, שנהנו מאתרי המרפא בעיר) מנה 24,000, ויותר ממחציתם יהודים שבאו להיעזר במוסדות המרפא שבה. רציחתם של היהודים בעיר על ידי הגרמנים החלה מיד וכן שוד רכושם וכפייתם לעבודות שונות. לקראת סוף אותה שנה (1939) הוטלו גזרות ופקודות מגבילות נוספות על יהודי העיר, כמו סימון במגן דוד חנויות יהודיות, נשיאת טלאי צהוב על הזרוע של בני 12 ומעלה.
באוקטובר 1939 הוקם באוטבוצק יודנרט בראשותו של י' לסמן (Lasmann). בין תפקידיו היה איסוף כספי כופר לגרמנים ואספקת כוח אדם לעבודת כפייה ולמחנות העבודה. רוב יהודי העיר גורשו בקיץ 1940 למחנות שבאזור לובלין וטישובצה (Tyszowce) ולמחנה ההשמדה טרבלינקה שרבים מיהודי העיר השתתפו בבנייתו.
אישים בולטים בקהילה

הרבי שמעון שלום מאמשינוב, עליו נאמר: "אילן גדול זה שבצל פארותיו חסינו שמפרותיו אכלנו, שמריחו שהיה נודף הימנו למרחוק נהנינו".
ר' שמחה בונים קאליש מצאצאי רבי יצחק מוורקא, המכונה "האדמו"ר מאוטבוצק".
רבי שאול ידידיה אליעזר טויב ממודז'יץ, בעל מנגן ומלחין מוכשר, אשר קיבץ סביביו חסידים רבים שנמשכו אחרי גדולתו בתורה ובנגינה. רבי שאול הקים באוטבוצק את ישיבת "תפארת ישראל" על שם אביו והעמיד בה תלמידי חכמים רבים.
רבי יוסף יצחק שניאורסון מחב"ד.