stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כותה
כותה במקורות הכתובים

כותה מופיעה בתנ"ך. היא הייתה אחת מחמש הערים שסרגון השני מלך אשור הביא לארץ ישראל מתושביהן כדי ליישב את המקומות שהתרוקנו לאחר גלות אשור. בספר מלכים ב נכתב:
וַיָּבֵא מֶלֶךְ-אַשּׁוּר מִבָּבֶל וּמִכּוּתָה וּמֵעַוָּא וּמֵחֲמָת וּסְפַרְוַיִם וַיֹּשֶׁב בְּעָרֵי שֹׁמְרוֹן תַּחַת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וַיִּרְשׁוּ אֶת-שֹׁמְרוֹן וַיֵּשְׁבוּ בְּעָרֶיהָ
הם ירשו את ממלכת שומרון וישבו בערים בממלכה. על פי המקרא, המתיישבים שהגיעו מכותה עבדו את האל נרגל. הם הותקפו על ידי אריות שהרגו אותם, והם תלו את הדבר בכך שלא ידעו את משפט אלוהי הארץ. מלך אשור החליט לעזור להם, ושלח להם את אחד הכהנים מממלכת ישראל שהגלה לאשור על מנת ש”יֹרֵם אֶת-מִשְׁפַּט אֱלֹהֵי הָאָרֶץ”. הכהן לימדם את חוקי עם ישראל, והם קיבלו את תורת עם ישראל. על שם הסיפור הזה קיבלו הכותים את הכינוי "גרי אריות" – שהתגיירו מפחד האריות שהרגו בהם. בעקבות כך נקראו אותם מתיישבים בעברית "כותים" ואילו ביוונית נקראו שומרונים.
כותה היה גם שמה של עיר הבירה של אירקלה (אנ'), הוא עולם השאול השומרי. שמה של העיר מופיע בשירי פולחן לאל נרגל, וכן ביצירות פולחניות המספרות על ירידת האלה אשתר לשאול.
במקורות האשוריים השם כותה מופיע על גבי האובליסק השחור של המלך שלמנאסר השלישי. השם מופיע בשורה 82 בה הוא מספר שבשנתו השמינית הוא הלך להקריב קורבנות בבבל, בורסיפה וכותה. הממצא הארכאולוגי תואם את שנכתב בספר מלכים ב, שהמתיישבים שהגיעו מכותה עבדו לאל נרגל. אצל יוסף בן מתתיהו, כותה הוא שמו של נהר ומחוז בפרס.
לדברי האמורא רב חסדא, "עיברא זעירא דכותא" (=המעבר הקטן של כותה) מזוהה עם אור כשדים, בה השליך נמרוד את אברם לכבשן האש. על פי דבריו, כתב רשב"ם שעל הרואה את המקום לברך "ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה".
גם על פי המסורת המוסלמית, השלכת אברם לאש הייתה בכותה. ושם העיר כותה ניתן לה על שם סבו של אברהם. במאה ה-10 לספירה, הגאוגרף המוסלמי אבן-הוקאל (אנ') תיאר את כותה כעיר כפולה כותה-א-טאריק (שמשמעותו ליד הדרך) וכותה-רבה, ששכנה בסביבת בבל, והייתה גדולה ממנה. בעיר הייתה תלולית גדולה של אפר שסימנה את מקומן של משרפות נמרוד.
לקריאה נוספת

הערך "כות, כותה" האנציקלופדיה המקראית, כרך ד, עמ' 73–74
הערות שוליים

1 2  הערך "כות, כותה" האנציקלופדיה המקראית, כרך ד, עמ' 73
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף צ"א, עמוד א'
↑  פירוט האירועים לפי שנים, שנות מלכותו של שומו-ל-אל
↑  פירוט האירועים לפי שנים, שנות מלכותו של חמורבי
↑  The Fall of Samaria: An Historical and Archaeological Study מאת Bob Becking, הוצאת BRILL,‏ 1992, עמ' 97
↑  הערך "כות, כותה" האנציקלופדיה המקראית, כרך ד, עמ' 73–74
↑  Black Obelisk of Shalmaneser שורה 82
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר ט, פרק יד, פסקה א, סעיף 279; פסקה ג, סעיף 288.
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף צ"א, עמוד א'. באתר "מאגרים", מועתקת הגרסה: "עבידא זעירא בכותי".
↑  רשב"ם, מסכת בבא בתרא, דף צ"א, עמוד א'.
↑  The Lands of the Eastern Caliphate: Mesopotamia, Persia, and Central Asia ..., מאת Guy Le Strange, הוצאת Cosimo, Inc, ‏2010, עמ' 68–69
הסרט שלא היה

| --- | --- |

 בימוי:  רם לוי
 תסריט:  רם לוי 
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  רשות השידור 
 הקרנת בכורה:  1993
 שפת הסרט:  ערבית, עברית 
 סוגה:  סרט דוקומנטרי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הסרט שלא היה הוא סרט תיעודי בן שני חלקים ששודר בערוץ הראשון בשנים 1993–1994 ומציג עדויות של נחקרי שב"כ בשטחי הרשות הפלסטינית. הסרט בוים על ידי רם לוי.
הפקה

לטענת לוי, הוא קיבל השראה ליצור את הסרט ב-1991, לאחר שקרא את הדיווחים התכופים בעיתונות על פלסטינים שעונו במהלך האינתיפאדה הראשונה. הוא העלה את הרעיון עם יוסף בראל, שעמד אז בראש הטלוויזיה הישראלית, אך נדחה במהירות. האקלים הפוליטי במדינה לא היה בשל לסרט כל כך שנוי במחלוקת. הנסיבות השתנו ב-1992 כאשר מפלגת השמאל "המערך" בראשותו של יצחק רבין ניצחה בבחירות את מפלגת הליכוד. זמן קצר לאחר הבחירות התבשר ללוי כי הצעתו אושרה. הוא נעזר במפיקה הוותיקה ליאורה עמיר-ברמץ והחל לחקור את הנושא השנוי במחלוקת.
לוי ועמיר-ברמץ החליטו שהסדרה צריכה להיות מורכבת משני חלקים: הראשון יתמקד בחקירות בתחומי הקו הירוק, בעיקר כפי שבוצעו על ידי משטרת ישראל. החלק השני יתמקד בעינויים בגדה המערבית וברצועת עזה, במיוחד בשיטות ששימשו את צה"ל ושב"כ נגד אסירים פלסטינים. הם תכננו ששני החלקים ישודרו במשך שבועיים רצופים כדי להדגיש את הקשר המהותי בין הדרכים שבהן נעשה שימוש בעינויים בשני האזורים הגאוגרפיים. כל פרק יתמקד במקרים רבים ושונים של עינויים על מנת להדגיש שעינויים היו תופעה נפוצה, במיוחד בתקופת האינתיפאדה, בתגובה לגל הטרור. כמו כן הם תכננו להדגיש בצורה ברורה שהמקרים שהם בחנו הם אמיתיים ואינם כלי תעמולה שנועד להשמיץ את ישראל. כל העדויות יאוששו על ידי מספר מקורות ולגוף שניהל את העינויים תוצע פלטפורמה להגיב להאשמות הללו. יחד עם זאת, הם התעקשו שלא יקבלו הסברים כלליים או את הלבנת המקרים במקום הסבר קונקרטי.
בשלב זה הם גם החליטו לקרוא לסדרה "הסרט שלא היה". בביקורת על הסדרה שהופיעה בעיתון מעריב הסביר העיתונאי מאיר שניצר את השם כך: "המשמעות של הסרט שלא היה היא שכל מה שנאמר בו על ידי העדים נכנס לקטגוריה של "מעולם לא היה ומעולם לא קרה", וכל זה הוא לא יותר ממחק שעושה משימה רצחנית על מודעות הציבור. עם תחכום של במאי מנוסה, לוי יודע שאפשר לצעוק דברים גם לשלילה - באמצעות שתיקה."
שני הפרקים היו בפורמט דומה. קורבנות עינויים על ידי הרשויות הישראליות היו מוסרים את עדויותיהם, לעיתים בעילום שם. תשובות הרשויות היו מוצגות אז בשקט בשקופית על המסך.
הסרט כיסה מגוון רחב של טכניקות, פיזיות ונפשיות, ששימשו להוצאת מידע מנחקרים. רבים מהם היו ידועים בשמות ערביים, המציינים מי היו קורבנות העינויים. אחת הטענות שהועלו היא שלפחות במקרה אחד, מכות שהופעלו היו כה קשות עד שקורבן בשם חסן זוביידה, נותר במצב קטטוני במשך חמישה עשר ימי החקירה. בהצהרת השב"כ, שהופיעה בשקופית בעקבות הצילומים של זוביידה הנכה, נכתב כי "לא הוכח שהקטטוניה שלו נבעה מהחקירה."
אחד ההיבטים המצמררים של הסרט הוא עדות אנונימית של אחד החוקרים, שזהותו הוסתרה וקולו שונה כדי להימנע מעונש. לחלקם, עדותו הזכירה את מה שחנה ארנדט תיארה פעם כ"בנאליות של הרוע" בספרה "אייכמן בירושלים" משנת 1963. המענה האלמוני היה חייל במילואים ששירת במשטרה הצבאית.
הקרנת הסרט

הפרק הראשון של הסרט שודר ב-28 באוקטובר 1993, והפרק השני היה אמור לעלות שבוע לאחר מכן, ב-4 בנובמבר. בעוד הסרט אושר על ידי רוב הבכירים בטלוויזיה הישראלית, מוטי קירשנבאום, המנכ"ל החדש של רשות השידור, היה נחוש לדחות את הפרק השני עוד לפני הקרנת הפרק הראשון. הוא התעקש כי למשטרה, לצבא ולשב"כ תינתן הזדמנות להגיב שוב להאשמות. זו תמיד הייתה כוונתם של יוצרי הסרט. למרות שהמשטרה והשב"כ הגיבו לכל אחת מהעדויות, בצה"ל סירבו להגיב לעדותו של חייל המילואים האלמוני שהשתתף בעינויים.
לוי וצוותו קיוו לקבל את תשובותיהם של המענים הצבאיים עצמם, ואף היו מוכנים להסוות את זהותם. כאשר הדבר נדחה על ידי צה"ל, צוות הצילום התפשר והיה מוכן לקבל במקום זאת הצהרה בכתב. אבל אפילו זה לא הגיע. בינתיים, "המענה האלמוני" ביקש לעמת את צה"ל עם מה שאירע והיה מוכן להעיד בפני הפרקליט הצבאי, בתנאי שתובטח לו אנונימיות. הצבא סירב להעניק לו זאת. לאחר מכן החלו מספר חודשים של משא ומתן אינטנסיבי בין רשות השידור לצה"ל. לוי רצה לשדר את הסרט ולהודיע שהצבא סירב להגיב. הוא טען שזו אחריותה של רשות השידור ושלא יתנו את אותו פטור לאף ארגון אחר. קירשנבאום סירב, ככל הנראה בטענה שהצבא אינו רק "עוד ארגון". הוא אחראי בסופו של דבר לביטחון ישראל. לאחר חודשים ארוכים, נציגי צה"ל סוף סוף התרצו. חייל המילואים האנונימי נתן תצהיר לנציג הפרקליטות וכעבור מספר ימים הגיב צה"ל. התגובה כללה הבטחה לערוך חקירה רשמית של ההאשמות. הפרק השני שודר ב-14 ביוני 1994, כמעט שמונה חודשים לאחר הפרק הראשון.
התגובות לסרט

למרבה האירוניה, הסרט עורר תגובה נלהבת יותר בעת יצירתו מאשר לאחר שידורו. במהלך יצירת הסרט, בשנת 1993, הוענק ללוי פרס ישראל, על תרומתו לאורך חייו לטלוויזיה הישראלית. למחרת נכתב בכותרת בעמוד הראשון של עיתון ידיעות אחרונות, "חתן פרס ישראל עושה סרט על 'תאי העינויים' של שירות הביטחון הכללי". השימוש בעינויים היה זה מכבר נושא חם בישראל, ובשנת 1987 קבעה ועדה רשמית בראשות נשיא בית המשפט העליון לשעבר משה לנדוי כי לפעמים יש צורך ב"לחץ פיזי מתון" ככלי חקירה. בעוד שפסק דין זה זכה לתשומת לב רבה, ההגדרה המדויקת של "לחץ פיזי מתון" הופיעה בדוח שני שנותר חשאי. במילים אחרות, בעוד שצורות קשות של עינויים, היו ככל הנראה בלתי חוקיות לפי פסיקת ועדת לנדוי, ניתן להפעיל לחץ פיזי ופסיכולוגי "מתון" על עצורים. לאלו שתמכו בשימוש בעינויים כדי להשיג מידע חיוני, נראה היה כאילו לוי מערער אפילו על זה. בדברי המבוא שלו לרטרוספקטיבה של 2006 על עבודתו של לוי, ציין ענר פרמינגר כי: "לממסד הישראלי לא הייתה ברירה אלא לחבק את לוי ולהעניק לו את פרס ישראל ב-1993, אבל גם זה לא הצליח להשתיק את קולו החודר ולהאיר את נקודת המבט הבלתי מתפשרת שלו על החברה הישראלית. כשהשמאל הישראלי היה באופוריה ומשוכנע שהשתלט על השלטון, רם לוי עשה סרט חתרני לטלוויזיה הישראלית והעז לראשונה לגעת ולנער את טאבו השתיקה סביב עינויי אסירים ביטחוניים על ידי השב"כ.
עם זאת, לוי אימץ גישה צנועה יותר בנוגע לשאלת ההשפעה של סרטו, והביע עצב על מה שהוא מכנה האדישות שבה התקבל הסרט. מצד שני, הוא ציין לטובה את העובדה שהסרט מומן על ידי ערוץ ממשלתי ולקח על עצמו להתעמת עם הכוחות החזקים ביותר בממסד הישראלי, "הפרות הקדושות" המטפוריות של הביטחון הלאומי וארגונים כמו צה"ל והשב"כ. לדבריו, "במבט לאחור על התקרית כולה, אני מוצא את זה מרתק ואיכשהו מרומם שרשות השידור הציבורי בישראל הסכימה לממן ולשדר סרט שחקר את הזוועות שחוללו כוחות ישראליים על הפלסטינים. מעניין כמה מדינות אחרות היו מסכימות לעשות את זה." אף על פי כן, בסימפוזיון שהתקיים ב-2009 בתל אביב, הוא גם ציין כי צה"ל טרם קיים את הבטחתו ל"מענה האלמוני" כי יערוך חקירה רשמית בנוגע להאשמות.
הערות שוליים

↑  חוק ומודיעין: דברים שנישאו בסדנה בנושא חוק שירות הביטחון הכללי והמודיעין, באתר המרכז למורשת המודיעין
↑  Lelyveld, Joseph (2005-06-12). "Interrogating Ourselves". The New York Times (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2022-12-04.
↑  כרונולוגיה של קולנוע ותחביר, עמ' 142, מאת ענר פרמינגר
נחום מלצר

| --- | --- |

 מקום לימודים:  תיכון עירוני ה' (תל אביב)  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 
נחום מלצר (נולד ב-1945) הוא אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה

נחום מלצר נולד לטובה (לבית ניסנבוים) ולזכריה מלצר, ילידי פולין שעלו לישראל בראשית שנות ה-30 של המאה העשרים. גדל והתחנך בתל אביב. למד בתיכון עירוני ה' בעירו.
בשנים 1963–1965 שירת שרות חובה בחיל האוויר.
לאחר שסיים את שירותו הצבאי למד אדריכלות בטכניון בין השנים 1965–1970, וסיים את לימודיו בהצטיינות.
עם סיום לימודיו עבר להתגורר בירושלים.
עבודתו כאדריכל

בראשית שנות ה-70, התחיל מלצר לעבוד כשכיר במשרדו של אדריכל דוד אנטול ברוצקוס, שהקשר עמו היה בעל משמעות עבורו, והשפיע על המשך עבודתו כאדריכל.
בשנים 1973–1974 שהה מלצר באנגליה ועבד במשרדי אדריכלות שונים בלונדון.
עם שובו לישראל עבד כשכיר במשרדו של אדריכל דרור חרובי, וב-1977 החל לעבוד כאדריכל עצמאי.
בתקופות שונות פעל לסירוגין בשותפות עם אדריכל נחמיה גורלי, שאיתו תכנן, בין היתר, את תוכנית הבינוי הכוללת לשכונת "בנה ביתך" ברמות בירושלים, עם אדריכל גיא איגרא, שאיתו תכנן, בין היתר, את שיקום מדרחוב סלומון ושכונת נחלת שבעה, ועם אדריכל ארי כהן, שאיתו תכנן, בין היתר, את התב"ע של שכונת רחביה בירושלים.
מאוחר יותר, ועד סוף שנת 2021, עבד מלצר לצד אדריכל יצחק אפריל ואדריכל ניסים אללו, במסגרת המשרד "מלצר אפריל אדריכלים".
כיום, מקדיש את עיקר זמנו לציור (ראו הפרק "עיסוקו בציור").
במהלך השנים, תכנן מלצר בתי מגורים, מוסדות חינוך ושיקום, בתי כנסת ומקוואות, וכן תוכניות בנין עיר נרחבות בערים קריית גת ובית שמש.
עבודתו כאדריכל > עבודותיו הבולטות כאדריכל > שנים 1990-1980

טיילת החומות בירושלים - הכשרת מסלול הליכה למבקרים.
עכו העתיקה: עבודות פיתוח בכיכר הדייגים, חאן אל-עומדאן וגן החפיר הפנימי של החומה.
שכונת נחלת שבעה בירושלים - הסבת המרחב העירוני לרחובות להולכי רגל ושיפוץ חזיתות.
חוף אמנון בכנרת - הכשרת חוף לנופשים.
החומה הדרומית, טבריה העתיקה - חשיפת החומה ועבודות פיתוח לאורכה.
האתר הארכאולוגי בעיר דוד, ירושלים - פיתוח שטח החפירות שנעשו בהנהלת פרופ' יגאל שילה. שחזור שרידים בשטח G, וגישה לפיר וורן.
מלון הר ציון, ירושלים - הכשרת מבנים קיימים ותוספת בנייה למלון בן 150 חדרים.
בית היצרנים (פינת הרחובות יד חרוצים והסדנא, אזור התעשייה תלפיות, ירושלים) - בניין רב תכליתי לתעשייה ולמסחר.
מנזר רטיסבון, ירושלים - שיפוץ של המנזר והכשרתו כמוסד לימודים קתולי.
חמישה בניינים בקמפוס עיריית ירושלים - שיפוץ לתוספות בנייה (אדריכל ראשי ארכיטקט ג'ק דיאמונד (אנ'), טורונטו).
בית הטורקיז (רחוב פייר קניג 33, אזור התעשייה תלפיות, ירושלים) - בניין רב תכליתי לתעשייה ולמסחר.
בית החברה הכלכלית (רחוב כנפי נשרים, גבעת שאול, ירושלים ) - בניין רב תכליתי לתעשייה ולמסחר.
קפטריה בגן הבוטני האוניברסיטאי בגבעת רם (אחד משני הגנים הבוטניים האוניברסיטאיים בירושלים) - מבנה לצד האגם.
החאן הירושלמי ו"המערה" - הכשרת אולם תיאטרון קטן.
גן הבוסתן (בוסתן אברהם גוזלן), שכונת ימין משה, ירושלים - גינה ציבורית סמוכה לימין משה (ראו תמונות המצורפות לערך) .
מוזאון עוקשי, עכו - מוזאון וגלריה לאמנות.
מדרחוב בן יהודה, ירושלים - עיצוב מחדש של הרחוב.
עבודתו כאדריכל > עבודותיו הבולטות כאדריכל > שנים 2000–2010

הרחבת משכן הכנסת - לשכות לחברי הכנסת, בניין לוועדות הכנסת, משרדים שונים, מבנה כניסה, חניון ובניין אנרגיה.
מוזיאון ישראל, היכל הספר - שיפוץ מבנה ההיכל, בניית אודיטוריום ומעבר להיכל.
ספרייה עירונית, מעלה אדומים.
בית הכנסת החורבה בעיר העתיקה בירושלים, בנייה מחדש של בית הכנסת על חורבות הבניין שנהרס, תכנון המבנה כולו וביצוע עבודות פנים.
תב"ע לשכונת רחביה, ירושלים - תוכנית לשימור ולפיתוח השכונה (לצד אדריכל ארי כהן).
עבודתו כאדריכל > עבודותיו הבולטות כאדריכל > שנים 2010–2021

בית הנסן, ירושלים - הכשרת הבניין ההיסטורי כמוסד לתצוגה ולימודים (לתוכניות ללימודי תואר שני בעיצוב תעשייתי, עיצוב עירוני ומדיניות ותאוריה של האמנויות של בצלאל).
אודיטוריום חדש בחאן הירושלמי - תוכנית לאודיטוריום תת-קרקעי תחת לגבעת התנ"ך (לא בוצע).
"בית הנציב", דרך חברון, ירושלים - בניין משרדים ומסחר.
מרכז יום של איל"ן לאנשים עם מוגבלויות (בבית חולים אלי"ן), קריית יובל, ירושלים.
בית חולים איתנים, בית חולים פסיכיאטרי בהרי יהודה - בניית אגף אשפוז חדש לילדים ולנוער.
מלון נוטרדאם, ירושלים - תוכנית בינוי להרחבת המלון והוספת 145 חדרים.
עבודתו כאדריכל > פרסים בתחום האדריכלות

1993 - פרס נשיא המדינה - פרויקט נחלת שבעה.
1994 - פרס אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל - פרויקט נחלת שבעה.
1997 - זכייה בתחרות תכנון מרכז טכנולוגי (מטע"מ), גבעת רם, ירושלים.
2002 - זכייה בתחרות תכנון הרחבת משכן הכנסת.
הוראה ב"בצלאל"

1978-1977 - מנחה לעיצוב תלת־ממדי, המחלקה לצורפות, בצלאל
2000-1990 - מנחה לפרויקט במשך מספר סמסטרים (כמורה מן החוץ), המחלקה לאדריכלות, בצלאל.
עיסוקו בציור

לצד פעילותו כאדריכל, עסק מלצר באופן חלקי ברישום מודלים, בציור בטכניקות שונות, ובהדפס.
בשנים 2019 - 2022 היה חבר בגלריה מרי, גלריה ירושלמית שיתופית לאמנות, שבה חברים כ-15 אמנים מתחומים שונים. הוא הציג בגלריה שתי תערוכות-יחיד.
עיסוקו בציור > תערוכות יחיד

נחום מלצר, תערוכה, גלריה "קזה-פפה", תל אביב, 1966.
נחום מלצר, תערוכה, הגלריה של תיאטרון ירושלים, 2017.
נחום מלצר, ציורים ורישומים, גלריה מרי, ינואר 2020.
נחום מלצר, בית, חלון, ים, גלריה מרי, דצמבר 2021.
נחום מלצר, ציורים ורישומים, גלריה מרי, דצמבר 2024.
עיסוקו בציור > תערוכות קבוצתיות

2019 - ויהי ערב ויהי בוקר, גלריה מרי, במסגרת "מנופים" פסטיבל לאמנות עכשווית, ירושלים. אוצר: ליאב מזרחי.
2019 - נפוטיזם, גלריה מרי, ירושלים.
2020 - בית. דפוס. גלריה מרי, במסגרת "מנופים" פסטיבל לאמנות עכשווית, ירושלים. אוצר: ליאב מזרחי.
2021 - הומאז', גלריה מרי.
2022 - מעשה מרחב, גלריה מרי וגלריה אגריפס 12, במסגרת "מנופים", ירושלים. אוצרת: ד"ר נאוה ט. ברזני.
2022 - ה-DNA של מרי, גלריה מרי, ירושלים.
משפחתו

מלצר נשוי לחגית (לבית גורלי), מורה בשיטת אלכסנדר. אב לארבעה.
מתגורר בשכונת בית הכרם בירושלים.
פרסומיו

נחום מלצר ויצחק יעקבי, "נחלת שבעה", בקובץ: אלי שילר ומנחם לוין (עורכים), מאה ועשרים שנה לנחלת שבעה, אריאל, מס' 71, אריאל (הוצאת ספרים).
נחום מלצר, "תכנונו מחדש ובנייתו של בית -כנסת חורבת רבי יהודה חסיד", בספר: ראובן גפני, אריה מורגנשטרן ודוד קאסוטו (עורכים), החורבה: שש מאות שנים של התיישבות יהודית בירושלים, ירושלים, יד יצחק בן צבי, 2010.
נחום מלצר, תכנונו מחדש ובנייתו של בית-כנסת חורבת רבי יהודה חסיד, אתר משרד האדריכלים מלצר-אפריל, 15.12.2015
נחום מלצר, קטלוג התערוכה "בית, חלון, ים" (עיצוב הקטלוג: יעל בוברמן), ירושלים, גלריה מרי, 2021.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים: הבנייה המודרנית מחוץ לחומות 1990-1948, ירושלים, כתר ומכון ירושלים לחקר ישראל, 1991 (המקומות בהם דן הספר בעבודותיו של מלצר מפורטים בהערות השוליים).
דוד קרויאנקר, סיפור קריית העירייה, ירושלים, הוצאת אריאל, 1993 (בעיקר פרק שמיני "תהליך הבנייה").
ד"ר עמי רן, תוספות הבנייה החדשות במתחם הכנסת, אדריכלות ישראלית, גיליון 77, מאי 2009.
הערות שוליים

↑  עיקר המידע כאן נלקח מאתר משרד האדריכלים, אודות - נחום מלצר, באתר מלצר אפריל אדריכלים, ‏2021
↑  ביוגרפיה קצרה של מלצר (עד שנת 1990) מובאת בספר: דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים: הבנייה המודרנית מחוץ לחומות 1990-1948, ירושלים, כתר ומכון ירושלים לחקר ישראל, 1991. עמ' 438-437.
↑  הילית מזור, "הגשר לפילגש - הילית מזור מראיינת את אדריכל נחמיה גורלי", אדריכלות ישראלית, נובמבר 2015, עמ' 9
↑  דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים: הבנייה המודרנית מחוץ לחומות 1990-1948, ירושלים, כתר ומכון ירושלים לחקר ישראל, 1991. עמ' 252-250.
1 2  דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים: הבנייה המודרנית מחוץ לחומות 1990-1948, ירושלים, כתר ומעון ירושלים לחקר ישראל, 1991.עמ' 278.
↑  מלצר אפריל אדריכלים, נחום מלצר יצחק אפריל ניסים אללו אדריכלים
↑  חלק מעבודותיו הבולטות של מלצר בירושלים בשנים 1980–1990, נזכר בספר: דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים: הבנייה המודרנית מחוץ לחומות 1948-1990, ירושלים, הוצאת כתר, 1991.
↑  דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים: הבנייה המודרנית מחוץ לחומות 1990-1948, ירושלים, כתר ומכון ירושלים לחקר ישראל, 1991. עמ' 437.
↑  נחום מלצר ויצחק יעקבי, "נחלת שבעה" בקובץ: אלי שילר ומנחם לוין (עורכים), מאה ועשרים שנה לנחלת שבעה, אריאל 71, הוצאת אריאל
↑  דוד קרויאנקר, סנט ג'והן – תוכנית רעיונית להחייאת המתחם: שימור, שיפוץ ובנייה חדשה ותוכנית שחזור הרכבל להר ציון, המחלקה לתכנון העיר בעיריית ירושלים, 1978. וכן בפרסום מאוחר יותר: דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים: הבנייה המודרנית מחוץ לחומות 1990-1948, ירושלים, כתר ומכון ירושלים לחקר ישראל, 1991. עמ' 282, 346, 428. קרויאנקר מציין, כי האדריכלים מואיז בן־בונן ונחום מלצר עיבדו את התכנית הרעיונית המוקדמת לתוכנית אדריכלית מפורטת, שביצועה הושלם בשנת 1986 עם חנוכת מלון "הר ציון".
↑  דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים: הבנייה המודרנית מחוץ לחומות 1990-1948, ירושלים, כתר ומכון ירושלים לחקר ישראל, 1991. עמ' 384-383.
↑  דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים: הבנייה המודרנית מחוץ לחומות 1990-1948, ירושלים, כתר ומכון ירושלים לחקר ישראל, 1991. עמ' 438.
↑  דוד קרויאנקר, שמיני "תהליך הבנייה", סיפור קריית העירייה,, ירושלים: הוצאת אריאל, 1993
↑  דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים: הבנייה המודרנית מחוץ לחומות 1990-1948, ירושלים, כתר ומכון ירושלים לחקר ישראל, 1991.עמ' 377.
↑  ד"ר עמי רן, תוספות הבנייה החדשות במתחם הכנסת, אדריכלות ישראלית 77, מאי 2009
↑  אדם אקרמן, הפינה ההיסטורית: הגן הארכאולוגי בכנסת ישראל, כל העיר (ירושלים), 2.12.2020
↑  נחום מלצר, "תכנונו מחדש ובנייתו של בית-כנסת חורבת רבי יהודה חסיד", בספר: ראובן גפני, אריה מורגנשטרן ודוד קאסוטו (עורכים), החורבה: שש מאות שנים של התיישבות יהודית בירושלים, ירושלים, יד יצחק בן צבי, 2010.
↑  יובל ניסני, בית הנסן: תאורת לילה חדשה במתחם התרבות, כל העיר (ירושלים), 8.01.2018
↑  שני מזרחי, הוועדה המחוזית: אושרה התוכנית להרחבת מלון "נוטר דם" בירושלים, כל העיר (ירושלים), 6.11.2019
↑  נחום מלצר, יעל בוברמן (עיצוב הקטלוג) (ע), קטלוג התערוכה "בית, חלון, ים", ירושלים: גלריה מרי, 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500978005171 
בוסתן אברהם גוזלן בשכונת ימין משה שתוכנן על ידי אדריכל נחום מלצר
שלט זיכרון בכניסה לבוסתן אברהם גוזלן שתוכנן על ידי אדריכל נחום מלצר
יבגני ניקיטין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 במאי 1933 (בן 91) סראטוב, ברה"מ 
 ענף מדעי:  כימיה פיזיקלית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סראטוב 
 מוסדות:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  מכון סמיונוב לפיזיקה כימית 
 
יבגני ניקיטין (רוסית: Евгений Никитин; ‏נולד ב־9 במאי 1933) הוא כימאי פיזיקלי ישראלי[דרושה הבהרה], פרופסור אמריטוס בפקולטה לכימיה של הטכניון.
חייו

בין השנים 1955-1950 ניקיטין היה תלמיד במחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת סראטוב ברוסיה. בשנת 1958 סיים לימודי דוקטורט במכון לכימיה פיזיקלית באקדמיה למדעים במוסקבה. בין השנים 1991-1965 היה חבר סגל במכון מוסקבה לפיזיקה וטכנולוגיה והתקדם עד לדרגת פרופסור מן המניין. החל משנת 1992 ועד לשנת 2002 היה פרופסור לכימיה פיזיקלית בטכניון ומאז הוא פרופסור אמריטוס. משנת 2002 הוא משמש פרופסור אורח במכון מקס פלאנק בגוטינגן, גרמניה.
במהלך עבודתו כחוקר פרסם ניקיטין 18 ספרים ולמעלה מ-320 מאמרים בתחום התמחותו.
בשנת 1977 התקבל ניקיטין כחבר לאקדמיה לאופולדינה, האקדמיה הלאומית למדעים של גרמניה. בשנת 1983 התקבל כחבר באקדמיה האירופית למדעים ואמנויות(אנ'). מאז שנת 1987 הוא חבר באקדמיה הבינלאומית למדע קוונטי ומולקולרי(אנ'). בשנת 1991 הוענק לו פרס אלכסנדר פון הומבולדט, מאוניברסיטת גטינגן. בשנת 2012 הוא התקבל כחבר באקדמיה למדעים ולמדעי הרוח של גטינגן(אנ').
הערות שוליים

↑  רשימת פרסומים של יבגני ניקיטין
↑  נספחים, עמוד 13, באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007388388505171  GND: 1063979625  ISNI: 0000 0001 1697 7201  LCCN: n80020635  LNB: 000084238  NTA: 072615214  SUDOC: 079839827  VIAF: 108637520   WorldCat (עם VIAF): 108637520
א-תאבעון

התאבִּעוּן (נהגה גם: א-תאבעון; בערבית: التابعون) הם דמויות אסלאמיות שלא פגשו את הנביא מוחמד, וחיו בתקופה מאוחרת יותר לאחר מותו (במאה הראשונה ובמאה השנייה להג'רה) או חיו בתקופתו אך לא ראו אותו. למרות שהתאבעון קיבלו על עצמם את דת האסלאם לאחר מות הנביא, היה להם תפקיד משמעותי: הם למדו את החדית' מן הצחאבה ולימדו  אותו לאחרים. הם חיו בדיוק על פי המסורות ואורח החיים (סונה) של הנביא מוחמד.
הגדרת התאבעון

לפי הגדרת אבן חג'ר: תאבעי הוא מי שפגש באחד מחברי הנביא.

לפי הגדרת אבן א-צלאח: תאבעי הוא מי שהתלווה לאחד מאנשי הצחאבה, ומספיק שהוא שמע או פגש פעם אחד מאנשי הצחאבה.
התאבעון שייכים לגל השני של מוסלמים שקיבלו את הדת והידע שלהם מהצחאבה, והלכו בעקבותיהם כנושאי שליחות האסלאם. התאבעון דבקו בצחאבה כדי ללמוד מהם את הקוראן, החדית' והשריעה. הם גם שימשו כחוליה המקשרת בין הצחאבה לבין הדור הבא של המלומדים שעיצבו את האסכולות השונות.
מעלותיהם

על פי חלק מהפרשנויות, הם הוזכרו בפסוק הקוראני
”ואת ראשי ושרי העוזבים את בתיהם למען עזרך ואת ההולכים בדרכם הטובה רצה אל, והם יתענגו בו; להם הכין גנות ובתוכם נחלי מים, ועד עולמי עד ישבו שם. מה גדול הששון הזה!”
הפסוק כלל שבחים רבים מאלוהים לשני המחנות הראשונים ואלה אשר הלכו בעקבותיהם, אמר אלוהים שהוא מרוצה מהם והם מרוצים.
סחיח אל-בוח'ארי ומוסלם סיפרו כי עמרן בן חוסיין אמר: שליח אללה מוחמד עליו השלום אמר (הטובים ביותר מהאנשים אלה שחיו בתקופה שלי, ואחריהם התקופה שאחריהם ואחריהם התקופה שאחריהם)
תיעוד החדית'

במהלך חייו, הנביא מוחמד לא ביקש ולא אישר לאף אחד מהצחאבה לתעד ולכתוב את החדית'ים שלו. גם בתקופת הצחאבה לא הועלו החדית'ים על הכתב. כאשר הגיע לשלטון הח'ליפה עומר בן עבד אלעזיז, הוא צווה שיאספו את כל החדית'ים, וזאת לאחר שהתאבעין הספיקו כבר לשמוע ולדעת בעל פה את כל החדית'ים מפיהם של הצחאבה.
לימודי החדית'

עומר בן עבד אלעזיז לא הסתפק באיסוף וכתיבת החדיתים אלא הוציא הוראה שכל המלומדים ילמדו חדית'ים במסגדים.
בתקופת התאבעין נעשו מאמצים רבים בסיפור החדת'ים והסונה.
בתקופת התאבעין כתיבת החדית'ים קבלה תאוצה רבה מאוד ובקנה מידה רחבה יותר מאשר בתקופת הצחאבה.
ספרים שנכתבו בעידן התאבעין עד אין ספור, וד"ר מוחמד מוסטפא אל-אעד'מי מזכיר חלק גדול מהן:
כתבי יד  סעיד בן ג'וביר תלמידו של אבן עבאס.
כתבי יד בשיר בן נהיק, שנכתב על ידי אבו הוראיירה ואחרים.
כתבי יד  מג'אהיד בן ג'בר תלמידו של אבן עבאס.
כתבי יד אבו זוביר מוחמד בן מוסלמי בן תדרס  אלמקי תלמידו ג'אבר בן עבדאללה, מספר עותק שלו ושל אחרים.
כתבי יד זיד בן אבי  אניסה אל רהאווי.
כתבי יד אבי- קלאבה שהמליץ עליה לאחר מותו  איוב אל-סוח'טיאני.
כתבי יד איוב אבן אבי תמימה אל - סוח'טיאני.
כתבי יד  הישאם בן ערוה בן זוביר.
כתבי יד חמאם בן מונבה, מאבו הוראיירה יתרצה ממנו אללה.
ראו גם

עמרו בן עות'מאן