אדולפו קמינסקי
בשואה

עם השתלטות הנאצים על חברת SGE בזמן כיבוש צרפת ב-1940 גורשו כל העובדים היהודים מן המפעל, וקמינסקי מצא דרך מודעה עבודה כשוליה במפעל לצביעת בדים במסגרתה צבע מעילים צבאיים כך שישמשו כמעילים אזרחיים. בעבודה זו פיתח עניין בכימיה של צבעים, ושם למד מן הבעלים של המפעל, מהנדס כימי, את ההתמחות בהסרה ושינוי הגוון של כתמי צבע. במקביל פתח מעבדה משלו בעזרת רוקח מהאזור, ועבד בעבודה צדדית כעוזר כימאי במחלבה, שם השתמשו במתילן כחול כאינדיקטור לרמת השומן בגבינה. האינדקציה הייתה על בסיס הזמן שלקח לחומצה לקטית לפרק את הצבע הכחול. בידע הזה השתמש קמינסקי מאוחר יותר כדי לפרק את הצבע ששימש אז בכתיבת מסמכים וחתימה על תעודות. באותה תקופה רכש בשוק פשפשים חיבור של הכימאי והפוליטיקאי מרסלין ברתולת (אנ').
בנובמבר 1940 נרצחה אמו על ידי הנאצים בעת נסיעה ברכבת כשחזרה מאחיה, אליו נסעה כדי להזהירו שהוא עלול להישלח למאסר. באותה שנה גם השתלטו הגרמנים על ביתו בויר והוא נאלץ לעבור זמנית למיקום אחר, בו התארח גם אביו של העיתונאי והמגיש הצרפתי מישל דרוקר.
בשנת 1942 הצטרף לרזיסטאנס כתצפיתן על תחנת הרכבת בויר, שם עברו הרכבות של ארגון טודט הנאצי עם חומרי בניה לחומה האטלנטית, משם היה שולח ללונדון עדכונים על תנועת הרכבות.
בדומה למשפחות אחרות באזור, היו משפחת קמינסקי רשומים כיהודים, לפיכך הכניסו הגרמנים את המשפחה ב-22 באוקטובר 1943 לכלא לה מאלאדררי (צר') בעיר קן, ולאחר שבוע העבירו אותה למחנה הריכוז דראנסי ליד פריז, ששימש כמחנה מעבר בדרך למחנות המוות. בסרט הקצר "הזייפן" שהפיק הניו יורק טיימס ב-2016 העיד קמינסקי שידע מה הגורל הצפוי למגורשים.
פול, אחיו הבכור של אדולפו העביר לעובדי רכבת מכתבים שכתבה המשפחה לקונסוליה הארגנטינאית בפריז ואף פיזר מכתבים כאלו בזמן הנסיעה לדראנסי. המכתבים הגיעו ליעדם, ומאחר שהמשפחה נשאה תעודות זהות ארגנטינאיות, שוחררו לאחר שלושה חודשי מאסר בהתערבות הקונסול. על מנת לצאת מכלל סכנה פנתה המשפחה למחתרת לקבלת מסמכים מזויפים. כאשר חיפש אדולפו תעודה מזויפת לאביו, נתקל ברשת הזיוף המחתרתית שהייתה מורכבת מיהודים חברי הבונד ונקראה "השישית". מאחר שאלו התקשו במחיקת דיו כחול של עטי ווטרמן (אנ') ממסמכים, יעץ להם אדולפו להשתמש בחומצה לקטית. כשלמדו ברשת הזיוף שאדולפו מומחה במחיקת דיו ובכימיה של צבעים, גויס לרשת וקיבל אחריות על המעבדה הכימית., תחת פיקודו של מוריס לובנברג (אנ') מהתנועה לשחרור לאומי (צר') (MLN). האתגר הגדול ביותר בו נתקל בזיוף היה השימוש בסימן מים, שהיה אז בראשיתו.
את המלחמה העביר קמינסקי, תחת השם הבדוי ז'וליאן קלר, בזיוף בלתי פוסק של מסמכים, תעודות נישואין, תעודות הטבלה ותלושי מזון במעבדה תת-קרקעית בפריז, עבודה מאומצת שלבסוף גרמה לעיוורון באחת מעיניו. פעילותו הצילה יהודים ולא-יהודים רבים מרדיפות ואלפי ילדים יהודים מגירוש, והוא זכה לכינוי "הזייפן של פריז". אחת העבודות הגדולות ביותר שהגיעו לשולחנו הייתה ייצור של תשע מאות מסמכים לשלוש מאות ילדים בתוך שלושה ימים. בעבודה מאומצת והימנעות משינה יצר בכל שעה תעודות ל-30 איש.
תוך זמן קצר למד אדולפו גם הדפסת תמונות, והקים מעבדה חדשה לזיוף מסמכים. המעבדה שלו הפכה ליצרנית העיקרית של תעודות זהות מזויפות בצפון צרפת ובמדינות בנלוקס, על אף שקמינסקי ניתק קשרים עם קבוצות חשאיות אחרות וכל קבוצה עבדה באופן עצמאי.
במהלך הכיבוש הגרמני חיפשה המשטרה בפריז אחר המורדים שהתמחו בזייפנות. יום אחד בשנת 1944, במהלך בדיקה שגרתית, נבדק גם קמינסקי שנשא תיק ובו חמישים תעודות לזיוף, וכלי העבודה שלו. הוא הצליח לשכנע את השוטרים שמדובר בתיק עם חטיפים, ואף הציע לשוטרים לטעום. הם בתגובה שחררו אותו.
במהלך שחרור פריז באוגוסט 1944 התגייס לצבא הצרפתי, בו קיבל את מדליית הרזיסטנס, וצעד לגרמניה. השירותים החשאיים של הצי הצרפתי שכרו גם הם את שירותיו כדי לייצר תעודות זהות מזויפות למרגלים שנשלחו לחקור ולמצוא את מיקומם של מחנות הריכוז לפני שפורקו בידי הנאצים. עם תחילת מלחמת הודו-סין שוחרר מאחר שסירב לשתף פעולה במלחמה קולוניאלית.