stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נועה רוזין
חיים אישיים

רוזין מתגוררת בתל אביב. היא אם לשלושה בנים. בן אחד מנישואיה הקודמים, ושניים מנישואיה עם אריאל לייזגולד, ברמן במקצועו, מסעדן ואיש עסקים, לו נישאה בשנת 2021.
הערות שוליים

↑  תבנית:מעריב תל אונליין
משתנה טבעי

בתרמודינמיקה, משתנים טבעים הם סט המשתנים הנשלטים המתארים פוטנציאל תרמודינמי. באמצעותם נוח לתאר את המערכת התרמודינמית. רק מאנרגיה חופשית הנכתבת לפי המשתנים הטבעיים המגדירים אותה ניתן לגזור את משוואות המצב - כלומר מתאפשרת גישה לכל התכונות הפיסקליות של המערכת. בנוסף לכך, רק כאשר האנרגיה חופשית נכתבת לפי המשתנים הטבעיים שלה ניתן לעבור,על ידי התמרת לז'נדר, ליתר האנרגיות החופשיות וכן להגיע לקשרי מקסוול.
פוטנציאלים תרמודינמיים ומשתנים טבעים

בתרמודינמיקה מערכת הנמצאת בשיווי משקל תרמודינמי יכולה להיות מתוארת על ידי גדלים מקרוסקופיים מדידים כמו: מסה, אנרגיה, נפח המערכת, מספר החלקיקים במערכת, הלחץ, הטמפרטורה והפוטנציאל הכימי. מערכת הכפופה לתנאים שונים, תתואר באמצעות המשתנים הטבעים הרלוונטיים לה ולכן נכון יהיה להגדיר עבורה את הפוטנציאל התרמודינמי המתאים. פוטנציאלים אלו, כמו: האנרגיה הפנימית, האנרגיה החופשית של הלמהולץ, האנתלפיה והאנרגיה החופשית של גיבס, הנכתבים באמצעות המשתנים הטבעיים של המערכת-מכילים את כל המידע התרמודינמי של המערכת.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שם | דיפרנציאל | נוסחה ומשתנים טבעיים |
| אנרגיה פנימית |  dU=TdS-PdV+\textstyle \sum _{i}^{\displaystyle }\mu _{i}dN_{i} |  U(S,V,\{N_{i}\}) |
| אנרגיה חופשית של הלמהולץ |  dF=-SdT-PdV+\textstyle \sum _{i}^{\displaystyle }\mu _{i}dN_{i} |  F(T,V,\{N_{i}\})=U-TS |
| אנתלפיה |  dH=TdS+VdP+\textstyle \sum _{i}^{\displaystyle }\mu _{i}dN_{i} |  H(S,P,\{N_{i}\})=U+PV |
| אנרגיה חופשית של גיבס |  dG=-SdT+VdP+\textstyle \sum _{i}^{\displaystyle }\mu _{i}dN_{i} |  G(T,P,\{N_{i}\})=U+PV-TS |
| פוטנציאל גראנד קנוני |  d\Omega =-SdT-PdV-\textstyle \sum _{i}^{\displaystyle }N_{i}d\mu _{i} |  \Omega (T,V,\{\mu _{i}\})=U-TS-\textstyle \sum _{i}\displaystyle \mu _{i}N_{i} |
כאשר המשתנים הצמודים:
T-טמפרטורת המערכת; S-האנטרופיה.
P-הלחץ; V-הנפח
N_{i}-מספר החלקיקים מסוג i;  \mu _{i}-הפוטנציאל הכימי עבור חלקיקים מסוג i.
דוגמה

נתונה מערכת סגורה הנתונה על ידי האנרגיה הפנימית:  U(S,V,\{N_{i}\}). הצמדתה למאגר חום בטמפרטורה T (כאשר מספר החלקיקים והנפח נותרים קבועים) תאפשר מעבר אנרגיה ממערכת אחת לאחרת בצורת חום (שינוי האנטרופיה). כעת, מפני שהטמפרטורה נותרת קבועה המשתנים הטבעיים הם: T ,V,  N_{i} ולכן הפוטנציאל התרמודינמי המתאים לתיאור המערכת הוא האנרגיה חופשית של הלמהולץ (F). מעבר מהאנרגיה הפנימית לאנרגיה חופשית של הלמהולץ יתבצע באמצעות שימוש בהתמרת לז'נדר:  F(T,V,\{N_{i}\})=U-TS. אנרגיה זו תקרא אנרגיה חופשית היות שזו האנרגיה של מערכת המחוברת לאמבט חום וזמינה לניצול כעבודה בתהליך הפיך בו לא נוצרה אנטרופיה חדשה שאינה חום. קרי, העבודה בתהליך הפיך בטמפרטורה קבועה:  dW=dU-dQ=dU-TdS=d(U-TS)_{T}=dF.
בנוסף לכך עבור האנרגיה חופשית של הלמהולץ:
משוואות המצב:
האנטרופיה:  -S={\partial F \over \partial T}|_{V,N}
הלחץ:  -P={\partial F \over \partial V}|_{T,N}
הפוטנציאל כימי עבור סוג החלקיקים ה-i:  \mu _{i}={\partial F \over \partial N_{i}}|_{T,V,N_{j\neq i}}
קשרי מקסוול:
-{\partial ^{2}F \over \partial T\partial V}|_{N}={\partial P \over \partial T}|_{V,N}={\partial S \over \partial V}|_{T,N}
{\partial ^{2}F \over \partial N_{i}\partial V}|_{T,N_{j\neq i}}=-{\partial P \over \partial N_{i}}|_{T,V}={\partial \mu _{i} \over \partial V}|_{T,N}
{\partial ^{2}F \over \partial N_{i}\partial T}|_{V,N_{j\neq i}}=-{\partial S \over \partial N_{i}}|_{V,T}={\partial \mu _{i} \over \partial T}|_{V,N}
ראו גם

קשרי מקסוול
פוטנציאלים תרמודינמיים
התמרת לז'נדר
משוואת מצב
אנרגיה חופשית
לקריאה נוספת

.C.Kittel,H.Kroemer,Thermal Physics ,New York: W.H. Freeman and Company,second edition,1980
נישואים ביהדות בוכרה

נישואים ביהדות בוכרה הם בדרך כלל פנים-עדתיים, בין יהודים בוכרים לבין עצמם. המנהגים הכרוכים בנישואים אלו מתקיימים בישראל והתקיימו בעבר, בבוכרה ההיסטורית (מרכז אסיה).
לנישואים קודם שידוך, ונהוג שהורי החתן שולחים שדכן להורי הכלה. כאשר שני הצדדים מגיעים להסכם, מתבצע טקס האירוסין, ה-"שירין-חורי" או ה-"ק'אן-חורי" (מילולית: אכילת ממתקים/סוכריות). לאחר מכן מתבצע טקס הנישואין – ה"קידוש".
בימי קדם קיימו יהודי בוכרה, כשאר עדות ישראל, את מנהגי הייבום והחליצה ("חליצו").
לפני שלטון הסובייטים במרכז אסיה, הרוב המוחלט של הנישואין היו מונוגמיים, למרות שהיו מקרים של גברים שנשאו שתי נשים. בדרך כלל אלה היו גברים עשירים או כאלה שהאישה הראשונה שלהם הייתה עקרה.
בימים עברו, היו מקיימים אירוסין בגילאים מוקדמים, ואף מארסים ילדים בעריסתם.
לאחר האירוסין, התקיים טקס ה"ק'ודו-ביני", מפגש הורי החתן והכלה, שם החתן ראה לראשונה את פני הכלה, "רו-בינוטי" (ראיית הפנים). בשבת שלפני החתונה סקרו את הנדוניה של הכלה ונערכה מסיבה לכבוד הכלה. משפחת החתן נתנה מוהר עבור הכלה, "קאלין", אך הנדוניה הייתה בדרך כלל גדולה יותר מהמוהר. ביום ראשון הכלה נלקחה למקווה, וביום שני התבצע טקס ה"ק'וש-צ'ינון", סידור הגבות של הכלה בפעם הראשונה. ביום שלישי  נכתבה הכתובה (ה-"כתובו"). ביום רביעי התבצע טקס הנישואין עצמו, על ידי רב, תחת החופה  (ה-"חופו"). מיד לאחר מכן התקיימה ה-"טוי", מסיבת החתונה. במרכז אסיה מסיבת החתונה הייתה נפתחת ב"אלאנגא" - מדורה לא גבוהה - לקראת כניסתה הראשונה של הכלה לבית החתן. בשבת שלאחר החתונה חגגו את "שבת חתן", באירוח אצל משפחת החתן.
בעלי השמחה ומקורביהם לבשו בדרך-כלל את הג'ומה, ז'קט מרשים ועשיר העשוי לרוב בעבודת יד, עשוי מבד קטיפה בצבע בוהק וחזק ועליו רקום עיטורי זהב.
יחס הקהילה לנישואים בין עדתיים: מכובדי, זקני ורוב בני הקהילה הבוכרית רואים בנישואים בין עדתיים ומחוץ לעדה הבוכרית כדבר שלילי שאינו מתקבל בקהילה, ולרוב זוכה להתנגדות וביטול מצד ההורים. בנוסף, כיום נישואים בין בני-דודים בקהילה עדיין נחשבים לדבר מקובל.
לקריאה נוספת

דן בניה סרי, חתונה בוכרית, הוצאת כתר, 2006
הערות שוליים

↑  זוגות, MakoTV.
↑  הממלכה המופלאה של פאפא אלייב, Doc Aviv.
ניוטה הלפרין

אין תמונה חופשית
חנה (ניוטה) הלפרין (18 בספטמבר 1910 - 29 בספטמבר 2004) הייתה מפקדת גדוד החברות בתל אביב של ארגון ההגנה.
קורות חייה > ילדותה ונעוריה

הלפרין נולדה בוורשה שבפולין כבתם השנייה של יוסף ורבקה פיינגולד. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדדו הוריה לרוסיה והשתכנו ברוסטוב. בסיום הלחימה שבו לפולין והתגוררו בגרודנו. אביה עלה לארץ ישראל בשנת 1924 והמשפחה הצטרפה אליו כעבור שנה אל מקום מגוריו במושבה הגרמנית בחיפה.
כעבור שנתיים מעלייתם עברה המשפחה לתל אביב והתגוררה ברחוב בצלאל. הלפרין נאלצה לסייע בפרנסת המשפחה ועברה ללמוד לימודי ערב. בשעות היום הייתה חברת קואופרטיב מכבסת הקיטור "לבנה" שפעל ביפו ובערב הקדישה זמנה ללימודים סדירים וללימוד אנגלית וערבית. לאחר מאורעות תרפ"ט ביקשה להשתלב בפעילות ארגון ההגנה, אך קבלתה לארגון נדחתה לאחר שסירבה בראיון הקבלה להתייחס ליכולותיה בבישול ובעזרה ראשונה. במאי 1930, לאחר שנתנה הסכמתה להקים מחסן נשק בחצר בית הוריה, החלה לפעול בהגנה והייתה קשרית בין פלוגות הארגון בתל אביב.
קורות חייה > גדוד החברות של ההגנה

לאחר שעברה הלפרין אימונים והכשרות בתחומי נשק, פיקוד והדרכה ועזרה ראשונה, היא השתלבה בסגל הפיקודי של העיר תל אביב ובשנת 1932 הייתה בין ארבע חברות הארגון שהוכשרו בקורס סמלים. בשנת 1931 היא החלה להדריך בפלוגת הבנות ובשנת 1933 העבירה הדרכות לשימוש בנשק. עם פרוץ מאורעות תרצ"ו היא צורפה ל"פלוגה הנודדת" והוצבה בבת ים ובשכונת התקווה, שהותקפה באותה עת מכיוון כפר סלמה, ועבדה במתן עזרה ראשונה ואספקת מזון ללוחמים. בסוף יולי 1936 עזבה את השכונה ומונתה לעוזרת מדריכה. בינואר 1937 מונתה הלפרין למפקדת מחלקה ובאוגוסט למפקדת פלוגה. בשלהי 1938 היא התמנתה למפקדת יחידת החברות של העיר תל אביב. ציון דרך מרכזי בהכרה הציבורית בהיחידה אירע בפברואר 1940, עת הובילה ניוטה את השתתפות חברות ההגנה בהפגנת הנשים כנגד חוק הקרקעות.
בשנת 1941, עם הגיע מספר החברות ביחידה ל-500, הפכה היחידה לגדוד. בראש גדוד החברות עמדה הלפרין עד לפירוקו, ביוני 1949, והייתה לאישה מפקדת הגדוד היחידה בארץ. במהלך תקופה זו נישאה, באוקטובר 1937, ליהודה הלפרין (ממפקדי החי"ש וסגן קצין העיר תל אביב) ובשנים 1944 – 1947 יצאה לחופשה מתפקידה לאחר הולדת בנם הבכור. לקראת קום המדינה ופרוץ מלחמת העצמאות שבה לתפקיד והחזיקה בו עד לפירוק ההגנה והקמת צה"ל.
במסגרת תפקידה שקדה על פיתוח ההדרכות ואימונים. בשנת 1939, עם החלטת המוסדות הלאומיים על גיוס כללי לשורות הצבא הבריטי, רוכז על ידה רישום המתגייסים בתחנת הרישום המרכזית של תל אביב (מק"ל 11). בקיץ 1942, אל מול סכנת הפלישה של גרמניה הנאצית לשטח הארץ, הוחלט על ידה להגביר את הכשרת החברות. הגדוד אורגן מחדש לחיל שדה, חיל משמר, שירות רפואי וקלט והועמד לרשותו מחנה "הדר" בשרון. כעבור שנה (1943) הוקם עבור גדוד החברות מחנה השתלמות נוסף – "נטעים". משנת 1941 שימש הגדוד מעין בסיס קליטה והדרכה ובמהלך שנות קיומו הוכשרו בו עבור יחידות ההגנה השונות כ-5,000 חניכות. תחת פיקודה נכללו כלל חברות ההגנה בתל אביב, מהן בתפקידי אבטחה, תצפית, קשר, איתות ונשקות.
לאחר הצבעת האו"ם על תוכנית החלוקה, בשנת 1947, התבקשה הלפרין על ידי מפקד המחוז ג'יימס בן גל לשוב לתפקידה. היא נענתה לבקשתו ושבה לפעילות מלאה בפברואר 1948. בחודשי מלחמת העצמאות התרחב הגדוד עד ל-1,000 חברות. לצד קיום תפקידיו במסגרת ארגון ההגנה, לאחר הקמת צה"ל פעל הגדוד כגדוד עמ"ל תחת פיקוד חטיבת קרייתי והיווה בסיס לקליטת מגויסות הח"ן. מלבד זאת התקיימו במסגרתו הטיפול במשפחות שכולות וקליטת עולים חדשים.
קורות חייה > לאחר קום המדינה

לאחר סיום תפקידה נשלח בעלה לשליחות רכש בז'נבה מטעם משרד הביטחון. ניוטה ובנם הבכור הצטרפו אליו בשנת שליחותו. לאחר שובה לארץ נולדה בתה והלפרין התמסרה לגידול ילדיה, בין היתר בהיותה יו"ר ועד ההורים בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון (1950 – 1966).
בשנים 1961 – 1981 עבדה הלפרין כעובדת מחקר במחלקה המדינית של לשכת הקשר במשרד החוץ (כיום – "נתיב") ופעלה בה בדרגת ייצוג של רב-סרן. מתוקף תפקידה התקיים על ידה קשר מתמיד עם יהדות ברית המועצות בניסיון לאפשר עלייתם לישראל. במאי 1967 היא נשלחה מטעם הלשכה לתערוכה חקלאית שנערכה במוסקבה, במהלכה ענדה את אות מלחמת הקוממיות ואות ההגנה וענתה לשאלות הנוכחים על מדינת ישראל. זמן קצר לאחר שובה לארץ פרצה מלחמת ששת הימים, בה נפצע בנה.
קורות חייה > הנצחת מורשת ההגנה

פעילותה להנצחת מורשת ארגון ההגנה נמשכה לאורך השנים והתגברה עם צאתה לגמלאות. בשנת 1985 נבחרה הלפרין לנשיאות הארגון הארצי של חברי ההגנה. היא כיהנה בנשיאות הארגון עד פטירתה ומטעמו הייתה שותפה בשנת 1998 להקמת "יד לאישה הלוחמת" בניצנים. בכל שנים אלו היא גם הרצתה רבות על מורשת גדוד החברות בפני קורסי מפקדות ח"ן.
לאחר הופעתו של "ספר תולדות ההגנה" הביעה את מורת רוחה מכך שבין תשעת כרכיו הוקדשו לתפקיד החברה בהגנה שלושה עמודים בלבד. ביוזמתה אורגנה קבוצה מיוצאות הגדוד לכתיבת ועריכת הספר "אלמוניות בחאקי", המוקדש לפעילות חברות ההגנה וגדוד החברות בתל אביב. גישתה זו ניכרה עוד טרם פירוקו של הגדוד:
הרי בחורות העיר, ובעיקר הבוגרות שבהן שכל צו גיוס לא היה חל עליהן, יכלו בוודאי לשבת בשקט בביתן, ולא לסכן את עצמן בגבולות העיר בחזית הדרום ולהפקיר את ילדיהן לחסדי השכנות ולעתים גם ברחוב. השפעת הרחוב התל אביבי הייתה בוודאי שלא לחיוב במובן זה, וחברות אלה באו, ובאו בעשרות ובמאות, התייצבו, תבעו את מקומן, ולאחר שניתן להן מלאו אותו על הצד הטוב ביותר.
בשנת 2003 הוענק להלפרין תואר יקירת העיר תל אביב-יפו.
לקריאה נוספת

אלמוניות בחאקי, חיה (עירוני) אברהמי, הוצאת מלוא בע"מ, 1989.
תל אביב קריית ההגנה, בעריכת נחמיה ברוש, הוצאת ארגון חברי ההגנה סניף תל אביב, 1998.
על ניוטה הלפרין בבלוג אל מדף ספרי ההיסטוריה.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
תעודת חברותה בארגון ההגנה
ניוטה הלפרין בראש גדוד החברות של ההגנה. טקס הענקת אות ההגנה, 1958.
הלפרין ושני ילדיה, 1956.
משלחת ישראל למוסקבה (הלפרין מימין, יגאל אלון משמאל), מאי 1967.
ס.נ. גואנקה

סאטיה נאראיין גוֹאֶנְקָה (30 בינואר 1924- 29 ספטמבר, 2013) היה מורה למדיטציית ויפאסנה במסורתו של סיאג'י או-בה-קין (אנ') (1971-1899) מבורמה (מיאנמר). מוצא משפחתו מהודו, אך גואנקה נולד והתחנך בבורמה. במהלך חייו שם התוודע לאו-בה-קין ולמד ממנו את טכניקת הוויפאסאנה. בשנת 1969, לאחר שקיבל הכשרה ממורהו במשך ארבע-עשרה שנה, התיישב גואנקה בהודו והחל ללמד ויפאסנה.
במדינה השסועה עדיין בין כתות ודתות שונות, משכו הקורסים של גואנקה אנשים מכל קצות החברה בהודו. הטכניקה שמלמד גואנקה מייצגת מסורת ששורשיה במשנתו של בודהה. גואנקה מדגיש כי "בודהה מעולם לא לימד דת, אלא דהרמה, הדרך לשחרור, שהיא אוניברסלית". נאמן לאותה מסורת, גישתו של גואנקה היא שוויונית ואינה כיתתית. גואנקה לימד עשרות אלפי אנשים ביותר מ-300 קורסים בהודו ובארצות אחרות, במזרח ובמערב. בשנת 1982 הוא החל למנות מורים-עוזרים שיסייעו לו לעמוד בדרישה הגוברת והולכת לקורסים. תחת הדרכתו הוקמו מרכזי מדיטציה בהודו, ארצות הברית, אוסטרליה, ניו זילנד, צרפת, אנגליה, יפן, סרי-לנקה, תאילנד, בורמה, נפאל ומדינות רבות נוספות.
ויפאסנה בישראל

בישראל קיימים קורסי ויפאסנה בשיטת ס.נ. גואנקה מאז תחילת שנות התשעים. כמיטב המסורת נערכים הקורסים על ידי מורים, מדריכים, מסייעים ומנהלי קורס מתנדבים. בשנים האחרונות נערכו לאורך כל השנה קורסים בקיבוץ בית זרע שבאזור הכנרת ובחצבה, והחל מסתיו 2014 נלמדים הקורסים במרכז החדש שנבנה בקיבוץ דגניה, המרכז נחנך רשמית ב-12 בדצמבר 2014, בבוקרו של סיום הקורס העשירי שנערך בו. עד היום לקחו חלק בקורסים בישראל כ-10,000 ישראלים. אחד מתלמידיו המפורסמים בישראל הוא הפרופ' יובל נח הררי, שאף הקדיש לו את ספרו ההיסטוריה של המחר.
משפחת סורסוק

מוזיאון ניקולאס סורסוק - ביירות, לבנון
אחוזת סורסוק - ביירות, לבנון
משפחת סוּרסוֹק (בערבית: سرسق) היא משפחה ערבית-נוצרית אורתודוקסית עשירה מביירות, לבנון. בשליש האחרון של המאה ה-19 (תקופת השלטון העות'מאני), רכשה המשפחה שטחי אדמה נרחבים בארץ ישראל (בעיקר בצפון הארץ). אדמות אלו נמכרו לארגונים ציוניים בשליש הראשון של המאה ה-20, ועליהם קמה התיישבות וחקלאות עברית.
על המשפחה

משפחת סורסוק נמנית עם המשפחות המכובדות של ביירות. את הונה עשתה בתחום התעשייה, המסחר, קרקעות, חקלאות ופיננסים (בנקאות). בני המשפחה היו מעורבים בעסקים שונים בכל רחבי המזרח התיכון ואגן הים התיכון המזרחי (טורקיה, לבנון, סוריה, ארץ ישראל, מצרים וקפריסין).
המשפחה הגיעה במאה ה-15 מקונסטנטינופול, התיישבה בעיירה ג'ובייל (ביבלוס) כ-40 ק"מ מצפון לביירות, וב-1714 עברה לביירות.
מקור השם סורסוק הוא ככל הנראה שיבוש של השם היווני "קירי איסאק" (Κυριε Ισαακ) שפירושו "האדון יצחק"[דרוש מקור].
ביירות

ביירות היוותה את מרכז חייה של המשפחה. בתי המשפחה המפוארים הוקמו, באמצע המאה ה-19, ברחוב סורסוק (Rue Sursock (אנ')). רחוב מפואר ומרכזי זה משך אליו את אצולת ביירות שגם הם בנו בו את בתיה (עד אמצע המאה ה-20 עדיין היה נהוג לסגור את הרחוב בערב לתנועת מכוניות).
רכוש המשפחה ברחוב כלל מספר בתים מפוארים וביניהם:
ארמון הבישוף (Greek Orthodox Bishop's Palace)
בית ניקולאס סורסוק שהוריש אותו לעיריית ביירות שהפכה אותו למוזיאון (the Nicolas Sursock Museum (אנ'))
ביתם של לינזה וברהים סורסוק (Residence of Linda & Brahim Sursock)
ארמון סורסוק שנבנה על ידי מואיז (מוסה) סורסוק. שימש כביתה של נכדתו איבון קוקריין והושכר לאירועים. הארמון נפגע קשות עקב הפיצוץ בנמל ביירות, ולאחר כארבעה שבועות נפטרה איבון קוקריין מפצעיה מפיצוץ זה, והיא בת 98. כיום אמון על שיפוץ הארמון בנה, רודריק.
ארץ ישראל > רקע

בשנות השבעים של המאה ה-19, מכרה ממשלת טורקיה אדמות בארץ ישראל אך הגבילה את הקניה לבעלי נתינות עות'מאנית. מגבלה זו הקשתה על קניית אדמות על ידי יהודים אך היטיבה עם משפחת סורסוק שרכשה כ-800,000 דונמים ברחבי הארץ.
ארץ ישראל > עמק יזרעאל

ב-1870 רכשה משפחת סורסוק כ-200,000 דונם בעמק יזרעאל כשעל השטח ישבו כ-500 אריסים ערבים. במהלך המאה ה-20 מכרה המשפחה את רוב הקרקעות האלו לפעילים וחברות ציוניות (אוליפנט, חנקין, רופין, יק"א, קק"ל, ההסתדרות הציונית ועוד):
ב-1891 ניהל חנקין משא ומתן עם המשפחה על מנת לרכוש כ-100,000 דונם אבל התהליך נכשל בגלל חוקי המקרקעין העות'מאנים, ולאחר שמתווכי קרקעות נוספים התערבו בתהליך.
ב-1903 שלח הרצל את נציגו ד"ר אדולף פרידמן לשאת ולתת עם המשפחה על רכישת קרקעות בהיקף של כ-250,000 דונם אך גם ניסיון זה כשל עקב תחרות בין ההסתדרות הציונית ובין יק"א.
ב-1909 הצליחו יהושע חנקין וארתור רופין לרכוש כ-10,000 דונם מאדמות הכפר אל-פולה ממשפחת סורסוק. על שטח זה הוקמו ב-1911 הקואופרציה במרחביה והמושבה מרחביה, ב-1924 הוקם מושב מרחביה על אדמות המושבה וב־1929 הוקם קיבוץ מרחביה על אדמות הקואופרציה.
רכישת שאר הקרקעות המשיכה רק לאחר כניסת הבריטים לארץ ב-1918 וביטול המגבלות על רכישת קרקעות על ידי יהודים.
ב-1920-1922 רכשה קהילת ציון אמריקאית את ג'ידה, היא רמת ישי, שם הקימה משפחת סורסוק בשנים 1896-1902 את חאן רמת ישי (קיים עד היום על הדרך הראשית). באותן שנים רכשה קהילת ציון אמריקאית גם את שטחי בלפוריה.
ב-1921 רכש ארתור רופין ממשפחת סורסוק כ-24,000 דונם בגוש רובה אל-נאצרה ותל עדס. על שטח זה הוקמו בין השאר היישובים כפר גדעון, מזרע ותל עדשים.
ב-1921 רכש חנקין כ-51,000 דונם בגוש מעלול, עליה הוקם נהלל, ובגוש נוריס, ועליהם הוקמו היישובים כפר יחזקאל, גבע, תל יוסף ועין חרוד.
ב-1922 רכש חנקין כ-16,000 דונם נוספים.
ב-1924 נרכשה ממשפחת סורסוק אדמת איל-פולה, שם גם הייתה וילה של המשפחה, ועל אדמה זאת הוקמה "עיר יזרעאל", היא עפולה.
ב-1933 רכש חנקין עוד 10,000 דונם במערב עמק יזרעאל ועליהם הוקמה המושבה יקנעם.
בנוסף מכרה המשפחה אדמות גם באזורים הבאים:
במגידו רכש אוליפנט שטחים מהמשפחה לאכלוס יהודים ולשירותים הקשורים לרכבת העמק.
ארץ ישראל > הגליל וחיפה

משפחת סורסוק רכשה קרקעות באזור זה בהיקף של כ-60,000 דונם:
גליל עליון: המשפחה הקימה אחוזה בערוץ נחל געתון (על מבנים מהתקופה הצלבנית) וסביבה חווה חקלאית. המקום ננטש ב-1948.
עמק זבולון: באזור זה החזיקה המשפחה שטחי אדמה נרחבים. ב-1925 נרכשו ממנה כ-48,000 דונם שעליהם נבנו היישובים קריית אתא (אז כפר אתא), אושה, רמת יוחנן, כפר המכבי ועוד.
חיפה: המשפחה החזיקה שטחי אדמה בעיר התחתית בכניסה לחיפה. השטח נרכש בסביבות 1884 על ידי אוליפנט כדי להקים את תחנת הרכבת הראשונה עבור רכבת העמק.
נהריה: בנהריה החזיק אחד מבני המשפחה בית קיץ ומתקן ייצור מלח. ב-1934 מכרה המשפחה קרקע של 375 דונם שכללה את בית הקיץ למספר תושבי נהריה. במקום בית הקיץ הוקם בית ליברמן.
ארץ ישראל > עמק בית שאן

כאן מכרה המשפחה ליק"א, בתחילת המאה ה-20, כ-10,000 דונם קרקעות באל-ג'סר (גשר) ומלחמיה (מנחמיה).
ארץ ישראל > מישור החוף

עמק חפר: אדמות המשפחה בהיקף של כ-30,000 דונם באזור זה נקנו על ידי קק"ל.
כפר סבא: יזמים פרטיים בסיוע חברת הכשרת היישוב רכשו את קרקעות המשפחה באזור זה.
ארץ ישראל > תל אביב-יפו

משפחת סורסוק רכשו ב-1921 שורת בתים ברחוב רזיאל (אז עוד נקרא רחוב בוסטרוס, על-שם אחת מהמשפחות המכובדות של ביירות), שיפצה אותם מן היסוד כך שיידמו לבית המשפחה המפואר בג'וניה שבלבנון.
הבית שימש כבית משרדים יוקרתי ולאחר כיבוש יפו ב-1948 הועבר לידי צה"ל.
ארץ ישראל > רכבת העמק

רכבת העמק היוותה שלוחה של מסילת הרכבת החיג'אזית. מסלול הרכבת, בין חיפה לעמק הירדן עבר לאורך עמק יזרעאל ובחלקו על אדמות משפחת סורסוק. על מנת להעלות את ערך הקרקע, שאפה המשפחה לקבל את הזיכיון (פירמאן) להקמת המסילה ואכן ב-1882 העניק המשטר העות'מאני למשפחה את הזיכיון המיוחל (תמורת פיקדון של 50,000 פרנק).
מאחר שלמשפחת סורסוק חסרה יכולת לממן את הפרויקט הקימה המשפחה חברת השקעות (HMR - החברה החמידית) ודרכה ניסו להכניס משקיעים ולמכור זיכיונות לאורך המסילה אבל ניסיונותיהם נכשלו וב-1884 הם איבדו את הזיכיון (ואת הפיקדון).
ארץ ישראל > רכוש המשפחה לאחר 1948

ב-1950 הגישה יורשת רכוש משפחת סורסוק, ליידי איבון קוקריין תביעה נגד מדינת ישראל לקבלת פיצוי על החרמת אדמות המשפחה במרכז יפו ובאזור הגנים הבהאים בחיפה על ידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים. תהליך ההתדיינות בין התובעת, שיוצגה על ידי עו"ד חיים הרצוג, לבין המדינה נמשך כ-30 שנה עד שהתביעה הגיעה ב-1978 לפיתחו של בית המשפט העליון. לאחר התדיינות ארוכה הורה בית המשפט לוועדה לנכסי נפקדים לחזור ולדון בתביעה, וזו אישרה לפצותה.
איבון קוקריין מתה ב-2020 מפציעה שספגה בעקבות הפיצוץ בנמל ביירות בו נהרס גם ארמונה.
הערות שוליים

↑  התייחסות למעורבות משפחת סורסוק בעסקי המעליות - פורסם באתר Saudi Aramco Worlds
↑  א. מש, כ"ה שנים לעפולה, דבר, 22 ביוני 1950
↑
יוסף ויץ, החוזה עם סורסוק, דבר, 21 באפריל 1967
↑  שיתוף הפעולה בין ההון הפרטי להון הלאומי בפיתוח עמק זבולון, מחקר של איריס גרייצר, המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים
↑  מ. חלמיש, כפר עטה - עמק זבולון, דבר, 18 ביוני 1941
↑  בירכת סורסוק, באתר הסקר הארכאולוגי של ישראל
↑  ליידי קוקריין היא ביתם של אלפרד מוסה סורסוק מלבנון ודונה מריה דה קסנה מאיטליה
↑  ישבו בדיון חיים כהן, מרים בן-פורת ומשה בייסקי
↑  עמוד 183 באוטוביוגרפיה של חיים הרצוג "דרך חיים", 1997
↑  שמואל גילר, "רחוב היהודים של יפו: על תולדות רחוב הווארד-בוסטרוס-רזיאל", קתדרה 157, תשרי תשע"ו, עמ' 53-76
↑  דן ארקין, ליידי קוקריין זכתה, אחרי 30 שנה, במאבק על "אדמותיה האבודות" ביפו ובחיפה, מעריב, 29 באוגוסט 1980
| משפחת סורסוק |
| --- | --- | --- |
| אישים | איבון קוקריין • ניקולס סורסוק (אנ') | מוזיאון סורסוק בביירות |
| אתרים בלבנון | מוזיאון סורסוק • ארמון סורסוק • רחוב סורסוק (אנ') • מלון סופר הגדול (אנ') | מוזיאון סורסוק בביירות |
| אתרים בארץ ישראל | בית סורסוק • חאן סורסוק • בירכת סורסוק | מוזיאון סורסוק בביירות |
| כללי | משפחת סורסוק • רכישות משפחת סורסוק (אנ') | מוזיאון סורסוק בביירות |
| רכבת העמק |
| --- | --- | --- |
| מסילות קשורות | מסילת הרכבת החיג'אזית • מסילת הרכבת דרעא–צמח • מסילת העמק • מסילת השומרון • הרכבת הצבאית העות'מאנית | תחנת חיפה מזרח |
| אישים | לורנס אוליפנט • עבדול חמיד השני • יהודה לבנוני • יעקב מושלי • היינריך אוגוסט מייסנר • קלוד קונדר • ברוך קטינקא • גוטליב שומאכר | תחנת חיפה מזרח |
| ארגונים ומוסדות | הרכבת המנדטורית • משמר הרכבת • משפחת סורסוק | תחנת חיפה מזרח |
| תחנות | אל חמה • אלרואי • בית שאן • חיפה מזרח • חיפה מרכז • כפר יהושע • עפולה • צמח | תחנת חיפה מזרח |
| גשרים | אל חמה • נהר הירדן • נחל יששכר • נחל קישון • נחל תבור | תחנת חיפה מזרח |
| אירועים | ליל הגשרים • ליל הרכבות • קרב סמח' | תחנת חיפה מזרח |
| הנצחה | חצר גשר הישנה • מוזיאון רכבת ישראל • רכבת האלונים • רכבת העמק (סרט) | תחנת חיפה מזרח |
1930 - רשימת הקרקעות שמכרה משפחת סורסוק למוסדות הציוניים לאחר הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל, כפי שהוצג בפני ועדת שאו לבחינת מאורעות תרפ"ט
אחוזה פיאודלית של משפחת סורסוק, שאדמותיה עובדו על ידי אריסי "אל פולה", צולם בעת הקמת עפולה ב-1925
חורבת געתון (חאן סורסוק) - המבנה המערבי והחצר
בית סורסוק ביפו
נת'ניאל אדג'יי

נת'ניאל אדג'יי (באנגלית: Nathaniel Adjei נולד ב-21 באוגוסט 2002 בטשייה שבגאנה) הוא כדורגלן גאנאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת לוריאן מליגת העל הצרפתית, בהשאלה מהמארבי.
קריירת מועדונים

אדג'יי גדל במחלקת הנוער של דנבורט בגאנה, ושיחק עם הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת המשנה הגאנאית.
ב-13 באוגוסט 2021 הושאל אדג'יי למשך שנה לקבוצת המילואים של המארבי, ששיחקה בליגה השוודית השלישית. ב-11 ביולי 2022 חתם אדג'יי על חוזה קבוצה לארבע וחצי שנים במועדון, והחל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ליגת העל השוודית.
ב-27 בינואר 2024 הושאל אדג'יי עד לתום עונת 2023/2024 ללוריאן מליגת העל הצרפתית.
קריירה בינלאומית

אדג'יי נכלל בסגל נבחרת גאנה עד גיל 23 לטורניר גביע אפריקה לאומות עד גיל 23 בשנת 2023, וערך שתי הופעות בטורניר.
הערות שוליים

↑  Nathaniel Adjei tackar för stödet: "Mina DM bara exploderade" באתר Fotboll STHLM, ‏ 21 בספטמבר 2022 (בשוודית)
↑  Base Soccer Agency grabs Ghana U-20 defender Nathaniel Adjei באתר News Ghana, ‏ 21 במאי 2020 (באנגלית)
↑  välkomna till HTFF באתר הרשמי של המארבי TFF, ‏ 13 באוגוסט 2021 (בשוודית)
↑  Adjei till A-laget från HTFF באתר הרשמי של המארבי, 13 באוגוסט 2021 (בשוודית)
↑  Nathaniel Adjei prêté chez les Merlus באתר הרשמי של לוריאן, 27 בינואר 2024 (בצרפתית)
נמל לונג ביץ'

| --- | --- |

 מיקום
 מדינה:  ארצות הברית 
 מיקום:  לונג ביץ' 
 קואורדינטות:  33°45′15″N 118°12′59″W﻿ / ﻿33.754185°N 118.216458°W﻿ / 33.754185; -118.216458
 www.polb.com
  (למפת קליפורניה מוגדלת) סקרמנטו לוס אנג'לס סן פרנסיסקו סן דייגו סן חוזה פרזנו בייקרספילד אורגון נבדה א ר י ז ו נ ה  מקסיקו האוקיינוס השקטנמל לונג ביץ'(למפת קליפורניה רגילה) סקרמנטו לוס אנג'לס סן פרנסיסקו סן דייגו סן חוזה פרזנו בייקרספילד אורגון נבדה א ר י ז ו נ ה  מקסיקו האוקיינוס השקטנמל לונג ביץ' נמל לונג ביץ'
 
נמל לונג ביץ' הוא הנמל העמוס השני בארצות הברית ממוקם בלונג ביץ', פרבר דרומי של לוס אנג'לס, קליפורניה.
זהו הנמל החשוב ביותר בחוף המערבי של ארצות הברית, היוצא לאוקיינוס השקט מה שגורם לו להיות המרכז לסחר ימי בין צפון אמריקה לאסיה.
הנמל ממוקם מעט דרומית לנמל לוס אנג'לס ומספק מקום עבודה ל-350,000 עובדים. הוא רשמית שייך לממשלת ארצות הברית ולעיר לונג ביץ'.
היסטוריה

נמל לונג ביץ' הוקם ב-24 ביוני 1911 ליד שפך נהר לוס אנג'לס. 
בשנת 1917 הוקמה הנהלה לנמל על מנת לפקח על הנעשה בנמל. 
בשנת 1946 הוכרז כ"נמל המודרני ביותר בארצות הברית".
במהלך סוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 החלו להופיע מודעות לזיהום מי הים שנוצר מהאוניות והנמל מה שגרם להנהלה לנקוט צעדים משמעותיים על מנת לצמצם את הזיהום. קמה מחלקה שמטרתה הייתה לפקח על זיהום מי הים ולהציע שיפורים על מנת לצמצם ככל הניתן את הזיהום. כיום נחשב הנמל ל"נמל ירוק" ואף זכה בפרס לאיכות הסביבה מטעם "התאחדות נמלי הים של ארצות הברית" (AAPA).
כלכלה

במהלך השנים נוצר צורך בהרחבת הנמל אך למרות זאת עד היום נחשב הנמל כעמוס ביותר בחוף המערבי של ארצות הברית אליו נכנסות כיום 4 מיליון מכולות בשנה. לצורך השוואה בשנת 1997 נכנסו מיליון מכולות בשנה.
כמות הכללית של מכולות היוצאות ונכנסות לנמל נכון ל-2008 הוא 6.7 מיליון לעומת 3.3 מיליון ב-1997.
התרומה של הנמל היא גדולה מאוד לכלכלת הערים באזור ובמיוחד ללונג ביץ'. יבוא ושיווק מוצרים דרך הנמל עם כל העולם מסתכם ב-100 מיליון דולר בשנה. הנמל מספק כ-350,000 מקומות עבודה מתוכם 30,000 עובדים הם תושבי לונג ביץ', 230,000 עובדים הם תושבי לוס אנג'לס והשאר מערים אחרות באזור.
קשרים עם הקהילה

נמל לונג ביץ' נמצא בקשר הדוק עם הקהילה בעיר דרך פיתוח שכונות, מתן מלגות לימודים ואירועים מיוחדים.
קשרים עם הקהילה > פסטיבל הנמל הירוק

'פסטיבל הנמל הירוק' הוא פסטיבל הנערך מדי שנה משנת 2005 ובו הנמל פתוח לכלל הציבור. בשטח הנמל ממוקמים מתקנים לילדים, מחולקים עלוני מידע על איכות הסביבה והנמל ואפשרות לשיט בסירות בין האוניות הגדולות.