stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סקובי-דו וחרב הסמוראי
עלילה

בפלאשבקים, לוחם עתיק ביקש מהחרב הנודע מאסאמונה ליצור חרב בעלת כוח מיסטי גדול. מאסאמונה הסכים, אך הצהיר שהתהליך ייקח שנה. שולייתו של מאסאמונה, מוראמאסה, הציע לאחר מכן ליצור חרב חזקה באותה מידה בחצי מהזמן. הלוחם קיבל. עם זאת, טבעו המרושע של מוראמאסה הוטבע ביצירתו, חרב האבדון, והפך את הלוחם לסמוראי השחור. כשמסאמונה סיים את יצירתו, חרב הגורל, הוא הגיש אותה לדרקון הירוק, שנלחם בסמוראי השחור וכלא אותו בחרב האבדון לפני שהסתיר אותה וסימן את מקום הימצאה בתוך חידה הכתובה על מגילת הגורל.
בהווה, מר טקאגאווה, אוצר מוזיאון להיסטוריה עתיקה בטוקיו, וקנג'י, שוער, עדים לתערוכה של הסמוראים השחורים שנראית מתעוררת לחיים. למחרת, חבורת "מסתורין בע"מ" נוסעת לאקדמיית מירימוטו היוקרתית ליד טוקיו לטורניר אמנויות לחימה שדפני בלייק הוזמנה להשתתף בו. עם הגעתם, החבורה פוגשת את מיומי, חברתה של דפני, את ראש האקדמיה מיס מירימוטו ואת שומר הראש שלה סוג'ו ואת טקאגאווה, שמזהיר את מירימוטו ממסעו של הסמוראי השחור לגנוב את מגילת הגורל. למרות שהלוחם מוביל צבא של נינג'ות בתקיפת האקדמיה ולכאורה גונב את המגילה, מירימוטו מגלה שהוא גנב עותק ומציג את האמיתי לחבורה.
לאחר ששאגי רוג'רס וכלבו סקובי-דו פותרים את החידה בלי לדעת, מירימוטו שולחת את החבורה למצוא את חרב האבדון לפני הסמוראי השחור. בסופו של דבר הם מגיעים לאי לא ידוע באוקיינוס השקט, שם הם נלחמים מול ילידי האי וכוחות הסמוראים השחורים. בתוך כך, החבורה חושפת את הסמוראי השחור כסוג'ו לפני שהחזירה את חרב האבדון וחוזרת למירימוטו, שמגלה שהיא ביימה את הטורניר כדי להביא את חברי "מסתורין בע"מ" ליפן כדי לעזור לה למצוא את חרב האבדון כדי שתוכל להחיות את הסמוראי השחור ולהשתלט על העולם ולתכנת את הנינג'ות, שמתגלים כרובוטים, עם סגנונות הלחימה של המתחרים שלה בטורניר. יתר על כן, מיומי בוגדת בחבורה וחוברת לצד מירימוטו, שלאחר מכן כובש את רוב חברי "מסתורין בע"מ" ואת טאקאגאווה, אך דפני מעבירה את חרב האבדון לשאגי וסקובי, שנמלטים על טיל-ריחוף. למרות שהם נרדפים על ידי הרובוטים, שגונבים את חרב האבדון, הזוג נחלץ על ידי מטסוהירו, בעל חנות סושי וסמוראי שמסכים לאמן אותם בדרכיו.
לאחר שהאימונים שלהם מסתיימים, הוא שולח אותם לדרקון הירוק ולחרב הגורל כדי לקבל את עזרתו בעצירת הסמוראי השחור פעם נוספת. בינתיים, קנג'י משחרר ללא ידיעה את חברי "מסתורין בע"מ" ואת טאקאגאווה, שבונים מכשיר EMP על מנת לעצור את הרובוטים. מיומי שחוזרת בתשובה מנסה לקחת את חרב האבדון, אבל מירימוטו מחזיר אותה כדי שסוג'ו יוכל לשחרר ממנה את הסמוראי השחור. מירימוטו מנסה לשלוט בו, אך הסמוראי השחור מסרב ומביס אותה ואת סוג'ו לפני שהכניע את האחרים. תוך זמן קצר, שאגי, סקובי והדרקון הירוק מגיעים כדי להשיב מלחמה. בעזרתו של מטסוהירו ובכוחו של הדרקון הירוק, סקובי משתמש בחרב הגורל כדי להשמיד את חרב האבדון, לשבור את קללת הסמוראי השחור ולהפוך אותו שוב לבן תמותה. הסמוראי מודה לחברי "מסתורין בע"מ" על ששחררו אותו לפני מותו.
לאחר מכן, חברי "מסתורין בע"מ" משתתפת במוזיאון ששופץ לאחרונה, שם הוקם פסל לכבוד סקובי מכיוון שהציל את יפן. הם מזמינים את מיומי להצטרף אליהם למסעותיהם, אך היא מסרבת מפני שהיא רוצה להתמקד בעצמה.
דמויות ומדבבים

קייסי קאסם בתור שאגי רוג'רס
פרנק ולקר בתפקיד סקובי-דו, פרד ג'ונס, קרי קילפטריק ומסימוטו כלב מרושע
מינדי קון בתור ולמה דינקלי
גריי דליסל בתור דפני בלייק, ספיר סוניה
קלי הו בתור מיומי, מיס מירימוטו
סאב שימונו בתור מר טקאגאווה
קיונה יאנג בתור מטסוהירו
קווין מייקל ריצ'רדסון בתור סוג'ו / הסמוראי השחור
גידי ווטנבה בתור קנג'י
ג'ורג' טאקיי בתור הסמוראי הזקן
בריאן קוקס בתור הדרקון הירוק
הערות שוליים

↑  "WarnerBros.com | "Scooby-Doo! And The Samurai Sword" The Latest Original Full Length Movie From Warner Premiere And Warner Bros. Animation - Animated Film Slated For Release On DVD By Warner Home Video Is Also Scheduled For Broadcast Premiere In Spring 2009 | Press Releases". אורכב מ-המקור ב-2020-10-30. נבדק ב-2025-01-11.
↑  "Scooby-Doo and the Samurai Sword". נבדק ב-2 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kreps, Daniel (2014-06-15). "Casey Kasem Dead at 82". Rolling Stone (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2024-04-27.
↑  "Casey Kasem Dead -- Radio Legend Dies at 82 After Battling Parkinson's Disease". TMZ (באנגלית). 2014-06-15. נבדק ב-2024-04-27.
פארק ממנטו

| --- | --- |

תמונת הפארק מרחפן
 מידע כללי
 תאריך הקמה:  27/6/1993
 מיקום
 מדינה:  הונגריה הונגריה
 מיקום:  רובע 12, דרך באלטון, בודפשט 1223
 קואורדינטות:  47°25′35″N 18°59′56″E﻿ / ﻿47.4263°N 18.9989°E﻿ / 47.4263; 18.9989
 אתרים בפארק:  פארק הפסלים, המגפיים של סטלין, קולנוע הצריף, מכונית טראבנט
 https://www.mementopark.hu/en/home
 he
 
פארק ממנטו (בהונגרית: Memento Park, בשמו הקודם בהונגרית Szoborpark Múzeum שפירושו פארק מוזיאון הפסלים), הוא מוזיאון פסלים פתוח בפרברי בודפשט. נושא הפארק הוא פסלים, תבליטים ותחריטים מהתקופה הסובייטית, של אישים ורעיונות קומונוסטיים וסוציאליסטיים. לאחר התפוררות ברית המועצות, הוחלט להזיז את הפסלים ממיקומים מרכזיים בהם הוצבו בעבר (כיכרות, פארקים ורחובות מרכזיים בתוך העיר), ולרכזם בפרבר חיצוני של בודפשט. היו פסלים כמו זה של סטלין, שנהרס ב-1956 ולא הוקם מחדש מאז, רק מגפיו שוחזרו לצורך הצבתם בפארק. פירוש הביטוי Memento, הוא זכור, במובן של להזכיר וגם להזהיר לעתיד, מפני דבר-מה שלילי דוגמת מלחמה.
היסטוריה

בתום מלחמת העולם השנייה ב-1945, נתפס השלטון בהונגריה על-ידי פוליטיקאים קומוניסטים, בגיבויו של הצבא האדום של ברית המועצות, שכבש את הונגריה. הונגריה הפכה למדינת חסות, "מדינת לוויין" של ברית המועצות. נבנו מונומנטים שפיארו את המשטר הקומוניסטי, מנהיגיו, הישגיו ורעיונותיו, בחלקם בממדים גדולים מאד. הונגריה לא קיבלה את שלטון העריצות בשלווה ובאוקטובר 1956, פרצה התקוממות שכונתה "המרד ההונגרי" בעיקר בבודפשט, שבמסגרתו נותצו סמלים קומוניסטיים. ההתקוממות דוכאה באכזריות על-ידי צבא סובייטי שפלש להונגריה, ועל ידי סייעניו ההונגריים. לאחר דיכוי המרד, נמשך תהליך הצבתם של מונומנטים להאדרת שם המשטר. בשנת 1991 התפרקה ברית המועצות, ובבודפשט ניצבו השלטונות החדשים בפני השאלה, מה לעשות עם כל פסלי הקומוניזם. בשונה מתרחישים במקומות אחרים של הסרה והעלמת מונומנטים ואף השמדה, גריסה והתכתה - עיריית בודפשט החליטה על גישה שונה, במסגרתה סולקו הפסלים מכיכרות העיר ורוכזו במקום אחד, הנמצא מחוץ למרכז העיר ומחוץ למוקד תשומת הלב. הפארק תוכנן על ידי הארכיטקט ההונגרי אקוש אלאוד - Ákos Eleőd. לדברי המתכנן, נושא הפארק הוא עריצות השלטון. הפארק מהווה אמירה גם לגבי דמוקרטיה, שכן רק במשטר דמוקרטי ניתן להקים פארק שנושאו שלטון של עריצות. הפארק נחנך ב-27 ביוני 1993, כשנתיים לאחר שאחרון חיילי ברית המועצות עזב את אדמת הונגריה.
מבנה הפארק ומוצגיו

ממנטו פארק מחולק לשני חלקים עיקריים. החלק הראשון הוא פארק הפסלים, הידוע גם בשם "משפט אחד על עריצות", הלקוח משמו של שיר מאת המשורר ההונגרי דיולה אייש Gyula Illyés. החלק השני הוא "כיכר העדות", גם הוא ידוע בשמו האחר "כיכר לא היו הדברים מעולם - כיכר להד"ם". הכניסה לפארק הפסלים כרוכה בתשלום, ולכיכר העדות היא חינמית. בפארק 42 מוצגים, פסלים, לוחות, תבליטים, ותחריטים - חלקם בממדי ענק, דבר שהיה מקובל בתרבות הסובייטית.
פסלים: בפארק מוצבים מספר סוגים של פסלים.
פסלי אישים ומנהיגים קומוניסטיים מברית המועצות דוגמת לנין וגם קרל מרקס ופרידריך אנגלס, וגם פסלי מנהיגים קומוניסטיים מהונגריה, למשל פסלו של בלה קון - Béla Kun.
פסלים שנושאם שחרור הונגריה מידיי הנאצים, חיילים וגיבורים אחרים של ברית המועצות שהשתתפו בשחרור.
פסלים ולוחות זיכרון של ערך העבודה, וגיבורים שונים של תנועת העבודה הקומוניסטית, הן הסובייטית והן ההונגרית. סדרה שלמה של פסלים ולוחות המהללים תנועות עבודה דומות במדינות אחרות, כך תנועה אחות מספרד תחת שלטון פרנקו, והתנועה מברית המועצות. בין הפסלים נמצאים גם פסלים ולוחות זיכרון למרטירים, למתנדבים, ולרעיונות עבודה, עמל ודרך חיים קומוניסטית.
בימת המגפיים של סטלין.
בפארק אין ולו פסל אחד של סטלין. לשם השוואה מוצבים בפארק שני פסלי לנין ובנוסף, גם תבליט שלו. בחלק החינמי של הפארק, הוקמה בימת אבן גדולה וגבוהה, ועליה פוסלו זוג מגפיים של סטלין. המגפיים היו חלק מפסל של סטלין, שהיה מוצב בכיכר המצעדים בבודפשט. הפסל עצמו נהרס על ידי המון של מפגינים הונגריים נסערים ב-23 באוקטובר 1956, ולא שוקם לאחר מכן. גובהו של הפסל היה שמונה מטרים, על בימה שגובהה היה 15 מטרים, כך שראשו של סטלין הביט על העוברים ושבים מגובה עשרים ושלושה מטרים. המפגינים ב-1956 הרסו את הפסל כולו, והמגפיים המוצבים בפארק ממנטו משוחזרים.
טראבאנט
טראבנט הייתה מכונית נוסעים קטנה תוצרת גרמניה המזרחית, עם אבזור מינימליסטי וביצועים חלשים, אך הפכה לנמכרת מאוד בכל המדינות הגרורות של ברית המועצות, עקב זמינותה, מחירה הסביר, והיעדרם של תחליפים ממדינות המערב, עקב קיומו של "מסך הברזל". למעשה, טראבנט הפכה לאחד הסמלים של המשטרים הקומוניסטיים. לכן, מוצגת מכונית כזאת בפארק ממנטו, והוקצתה לה פינה מיוחדת משלה.
קולנוע הצריף
בקולנוע מוצגת יצירה של הקולנוען ההונגרי גאבור ז'יגמונד פאפ - Gábor Zsigmond Papp. הסרט מורכב מארבעה חלקים, הלקוחים מסרטים מקוריים של המשטר הקומוניסטי, שהדריכו בעלי תפקידים בנושאים כמו כיצד להסתיר בעיות ותקלות, דרכים לביצוע חיפושים בבתים, איך לגייס סוכנים, והפעלת רשתות תקשורת אנושיות (כלומר: לחשנים, מלשינים וכדומה).
חנות הכוכב האדום
החנות דומה לחנויות המצויות בכל אתר תיירותי, בה מוכרים העתקי מוצרים שאפיינו את תקופת הקומוניזם, מהעתקים של פוסטרים, דרך כובעים, ועד לכוכבים אדומים שהיו סמלי ברית המועצות.
תחבורה

כתובתו של ממנטו פארק: דרך אגם בלטון (Balaton), פנת רחוב סבדקאי - (Szabadkai), בודפשט 1223. אוטובוסים מספר 150, 101B, 101E, יוצאים מתחנה הסמוכה לתחנת מטרו M4 בקלנפולד (Kelenföld), ליד היציאה לכוון אורמזו (Őrmező). ממקומות אחרים בבודפשט ניתן להגיע בקווי אוטובוס 58, ו-941 מכיכר ז'יגמונד מוריץ ובקווי אוטובוס 141 ו-158 מסבויה פארק.
אפשר להגיע ברכב פרטי, יש חניה במקום.
גלריה

פסל לנין, בתנוחת נאום אופיינית.
פסל מועצת עובדים. הגודל העצום מודגש לפי הדמות העומדת בסמוך.
מונומנט תנועת עובדים.
אנדרט הידידות, ברית המועצות - הונגריה. אזרחים לוחצים ידיים.
מונומנט שומרי השלום.
פסל חייל משחרר של הצבא האדום.
הכניסה הראשית. משמאל פסל לנין ומימין, מרקס ואנגלס.
תבליט של לנין.
מעמד ופסל המגפיים של סטלין.
ראו גם

כיכר החירות בבודפשט
פסל החירות (בודפשט)
מפרץ ג'מייקה

| --- | --- |

מפה של מפרץ ג'מייקה, עם קווי רכבת תחתית וכבישים ראשיים
 מידע כללי
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  ארצות הברית 
 קואורדינטות:  40°37′04″N 73°50′33″W﻿ / ﻿40.617777777778°N 73.8425°W﻿ / 40.617777777778; -73.8425
 he
 
מפרץ ג'מייקה (באנגלית: Jamaica Bay) מתחבר עם מפרץ ניו יורק התחתון ממערב, דרך מצר רוקאווי, והוא הלגונות המערביות ביותר בחוף הדרומי של לונג איילנד. מבחינה מוניציפלית, הוא מחולק בעיקר בין הרבעים של ברוקלין וקווינס, כאשר חלק קטן שייך למחוז נסאו. בחלקו הצפון מזרחי של המפרץ ממוקם נמל התעופה הבינלאומי JFK. בקצה המזרחי ביותר של שרטון החוף הדרומי של המפרץ (אנ') שמהווה את חצי האי רוקאוויי (אנ') (להלן ייקרא חצי האי רוקאוויי) המפריד בין המפרץ לבין האוקיינוס האטלנטי, נמצא מצר רוקאוויי המזרחי (אנ') שמנקז לאוקיינוס את תעלת ריינולדס (אנ') שמדרום לחצי האי.
המפרץ מכיל איי ביצות רבים. הוא היה ידוע כבר בשנות ה-40 בשם Grassy Bay (מפרץ הדשא).
מקור השם

השם נובע מהעיירה הסמוכה ג'מייקה, שבתורה נובעת מיאמיקו, שיבוש של שם היונק "בונה" בשפת לנאפה, שדוברה על ידי הילידים האמריקאים שחיו באזור בזמן המגע הראשון שלהם עם האירופאים. הצליל הפונטי "y" באנגלית מאוית עם האות "j" בהולנדית, שפתם של האנשים הראשונים שכתבו על האזור. האנגלים שמרו על האיות ההולנדי הזה, אך לאחר קריאה חוזרת ודיבור על "ג'מייקה", החליפו לאט לאט את הצליל הפונטי ל-"j".
גאוגרפיה

מפרץ ג'מייקה הוא שפך מלוח אוטרופי העשיר בחומרים מזינים, המשתרע על פני כ-100 קמ"ר, עם עומק ממוצע של 4 מ'. טווח גאות חצי-יומי בממוצע 1.5 מ', וזמן המחזור הוא של כשלושה שבועות. המפרץ מתחבר למפרץ ניו יורק התחתון והאוקיינוס האטלנטי דרך מצר רוקאווי, אזור זרם גבוה שרוחבו 970 מ' בנקודה הצרה ביותר שלו, עם עומק ממוצע של 7 מ'. מדידות שנלקחו במהלך סקרים אחרונים במפרץ ג'מייקה מצביעות על טווחים שנתיים ממוצעים לטמפרטורה של מעלה אחת עד 26 מעלות צלזיוס. מליחות של 20.5 עד 26 חלקים למיליון (ppm), חמצן מומס של 3.5 עד 18.5 מיליגרם/ליטר ו-pH של 6.8 עד 9. העמסת חומרי הזנה וחומרים אורגניים למפרץ ממפעלי טיהור שפכים ומנגר עילי, גורמות לפריחה של פיטופלנקטון ולריכוזים גבוהים של מוצקים מרחפים אשר מביאים למים עכורים ולריכוזי חמצן מומסים נמוכים בקרקעית המפרץ.
מפרץ ג'מייקה נמצא בחלק הדרומי של המטרופולין של ניו יורק, והאזורים הגבוהים מסביב למפרץ, כמו גם חלק גדול מחצי האי רוקאוויי. כל אלה נשלטים על ידי פיתוח עירוני למגורים, מסחר ותעשייה. המפרץ עצמו הופרע על ידי חפירות, מילוי ופיתוח. כ-49 קמ"ר מתוך 65 קמ"ר המקוריים של אדמת הביצות במפרץ מולאו, בעיקר סביב היקף המפרץ. שטחים נרחבים במפרץ נחפרו עבור תעלות שייט וכדי לספק מילוי לשדות התעופה ומיזמי בנייה אחרים. זה כולל את נמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי (הידוע בכינויו JFK Airport) בצד הצפון-מזרחי של המפרץ, כמו גם את שדה פלויד בנט ההיסטורי (אנ'), שעדיין לא פעיל, בצד המערבי.
תחבורה

את המפרץ חוצים 3 גשרים מהיבשה אל חצי האי רוקאוויי מכיוון כללי צפון וצפון-מזרח לדרום ודרום-מזרח (ראו המפה שבראש הערך): המזרחי ביותר הוא הגשר שנושא את מסילת הברזל של קו A וקו S של הרכבת התחתית של ניו יורק. הגשר האמצעי הוא גשר חוצה המפרץ (Cross Bay Bridge)(אנ') גשר אגרה הנושא את שדרות קרוס ביי בין Broad Channel לחצי האי רוקאוויי; הגשר השלישי והמערבי ביותר הוא גשר מארין פארקוויי גיל הודג'ס ממוריאל שהוא גשר מעלית המחבר את שדרת פלטבוש שבברוקלין, עם חצי האי רוקאוויי של המפרץ (ראו בפרק קישורים חיצוניים סרטונים של שלושת הגשרים הללו שבחלקם מבטים לנמל התעופה JFK).
היסטוריה

ב-1 במרץ 1962, מטוס בואינג 707 של חברת אמריקן איירליינס, התרסק בהמראה מנמל התעופה JFK, לאחר שההגה שלו נתקע. הוא התרסק לתוך אזור מרוחק של ביצות במפרץ ג'מייקה שהוא משמורת חיות הבר של מפרץ ג'מייקה. כל 95 האנשים שהיו על הסיפון נהרגו, כולל 87 נוסעים ו-8 אנשי צוות.
ב-12 בנובמבר 2001, מטוס איירבוס A300 של חברת אמריקן איירליינס, התרסק לאחר ההמראה מנמל התעופה JFK, לאחר שהמייצב האנכי שלה נפרד במהלך הטיסה ונחת במפרץ ג'מייקה. המטוס התרסק לתוך שכונת בל הרבור, קווינס. כל 260 האנשים שהיו על הסיפון נהרגו, כמו גם חמישה אנשים נוספים על הקרקע.
מחקר ופיתוח

בשנת 2012, עיריית ניו יורק ושירות הפארקים הלאומיים חתמו על הסכם לניהול משותף של מפרץ ג'מייקה ושיקום הפארק והשטחים הירוקים שלו. סופת ההוריקן סנדי פקדה את העיר בעוצמה רבה באוקטובר 2012, גרמה לנזק של מיליארדי דולרים, והציפה אזורי חוף, כולל מפרץ ג'מייקה, עם גל סערה המוערך בגובה ש כל-2.5 מטרים. השפעת הוריקן סנדי חשפה את הפגיעות של תשתית החוף של העיר לנחשולי סערה, ועם תחזיות המצביעות על כך שתדירות סופות כאלה צפויה לעלות במהלך המאה הקרובה, העיר ניו יורק פרסמה ביוני 2013, את "ניו יורק חזקה ועמידה יותר" - דו"ח נרחב המתאר תוכנית לחיזוק ובנייה מחדש של תשתיות על מנת ליצור עיר המסוגלת יותר לעמוד בפני סערות עתידיות. מאוחר יותר באותה שנה, ראש העיר מייקל בלומברג, יחד עם שרת הפנים דאז, סאלי ג'וול, הכריזו על הקמת המכון למדע וחוסן של מפרץ ג'מייקה - קונסורציום רב-תחומי של שותפים אקדמיים, ממשלתיים וקהילתיים, המתואמים על ידי הסיטי יוניברסיטי של ניו יורק. המכון, ששמו שונה לאחר מכן למכון המדע והחוסן במפרץ ג'מייקה (SRIJB), שוכן כעת בברוקלין קולג', אך יעבור לבית קבוע בשדה פלויד בנט במהלך השנים הקרובות.
גלריה

מבט על מנהטן מחצי האי רוקאוויי
מבט אל נמל התעופה JFK מחצי האי רוקאוויי
גשר חוצה המפרץ (ג'מייקה)
מבט אל גשר וראזאנו נרוז מחצי האי רוקאוויי
ראו גם

גאוגרפיה של מצרים ומפרצים באזור לונג איילנד רבתי
ביאורים

↑  ראו במפה משמאל, בקצה המערבי של המפרץ Rockaway Inlet
↑  אוטרופי, כלומר פריחת אצות מוגברת הגוזלת את החמצן מבעלי החיים
↑  קו S הוא שאטל המחבר את כל ההתיישבות שממערב לנקודה שבה קו A פונה בחצי האי רוקאווי מזרחה, לכיוון פאר רוקאוויי
↑  הנסיעה מתבצעת (ראו במפה בראש הערך) בין Hamilton Beach Park, לתחנת קו A בשם Broad Channel Station ולאורך הקו המסומן במפה. הגשר שרואים בסרטון במהופך, הוא גשר חוצה המפרץ - Cross Bay Bridge.
הערות שוליים

↑  Pollak, Michael, What Is Jamaica, Queens, Named After, The New York Times, July 6, 2014
↑  Major Mark Park, NYC Parks - Official Website of the New York City Department of Parks & Recreation
↑  U.S. Fish & Wildlife Service, 1997, [https://www.nodc.noaa.gov/archive/arc0034/0071981/1.1/data/0-data/disc_contents/begin.htm Significant Habitats & Habitat Complexes
of the New York Bight Watershed - Jamaica Bay and Breezy Point], Noaa.Gov
↑  Frederick R. Black, 2001, Jamaica Bay - A History Gateway National Recreation Area New York, New Jersey - Cultural Resource Management Study No. 3, National Park Service (להלן: Black)
↑  New York City Subway, MTA
↑  Fernanda Santos, For Whom the Bridge Toll Ends a Trip That's Free, New York Times, April 9, 2010
↑  Marine Parkway-Gil Hodges Memorial Bridge, MTA
↑  Tides Hampering Hunt for Victims - Jetliner Toll 95 as Plane Falls in Bay, The Flight Path, Nov 16 2009
↑  Aircraft Accident Report, National Transportation Safety Board,
↑  The Institute, Science Resilience Jamaica Bay
↑  Analysis of Storm-Tide Impacts from Hurricane Sandy in New York - Scientific Investigations Report 2015-5036, USGS
↑  Ning Lin et al., 2016, Hurricane Sandy’s Flood Frequency Increasing from Year 1800 to 2100, NLH - National Library of Medicine
↑  A Stronger, More Resilient New York, U.S. Climate Resilience Toolkit, 2013
↑  Jamaica Bay Science And Resilience Institute Will Investigate Natural Storm Resistance Defenses, Bklyner, Aug 13, 2013
מבט מגשר קו A של הרכבת התחתית, אל גשר חוצה המפרץ, שמאחוריו ברקע (רצוי להגדיל התמונה), גשר גיל הודג'ס
התקופה הממלוכית בארץ ישראל

התקופה הממלוכית בארץ ישראל היא התקופה שבין השנים 1260–1517 בה שלטו הממלוכים בארץ ישראל.
הממלוכים היו שליטים מוסלמים ממוצא שאיננו ערבי, שמרכז שלטונם היה בקהיר. ארץ ישראל לא הייתה יחידה מדינית נבדלת, ורוב שטחה (פרט לנגב הדרומי ולמובלעות באזור החוף, כגון עכו) נכלל בפרובינציה (וָלָאיָה) "אָ-שָאם" ("סוריה הגדולה"), שהשתרעה (על פי המפה המודרנית) בשטחי סוריה, לבנון, ארץ ישראל וחלקים מעבר הירדן המזרחי. חשיבותה העיקרית של הארץ הייתה כשטח מעבר בין המרכז השלטוני בקהיר לבין בירת המחוזות הצפוניים של הסולטנות הממלוכית בדמשק, וכחזית אל מול איום פלישה מונגולית. הייתה לה חשיבות תחבורתית כמקום המעבר של דרך הדואר הראשית בין שני המרכזים, והייתה לה חשיבות דתית בהיותה מקום התרחשותם של הסיפורים המוזכרים בקוראן, כדוגמת סיפורי האבות.
בירת החלק הצפוני של הארץ הייתה צפת, ובירת החלק הדרומי הייתה עזה. ערים מרכזיות נוספות בארץ היו חברון, רמלה, לוד, שכם, ג'לג'וליה, קאקון (בעמק חפר) וירושלים. ירושלים הממלוכית מהווה מקרה מיוחד של עיר בעלת חשיבות דתית עליונה, אף שמילאה תפקיד שלטוני ומסחרי-כלכלי שולי. תולדותיה, על אף שהן משיקות לתולדות ארץ-ישראל בכלל, נבדלות מהן במובנים רבים.
250 שנות השלטון הממלוכי בארץ נחלקות לתקופה קצרה של כיבוש והתבססות (תקופת ביברס), כמאה שנות שלטון מרכזי חזק, וכמאה שנות התפוררות. זוהי חלוקה סכמטית, שכן גם בתקופת השלטון המרכזי החזק היו שנים של רפיון, וגם בתקופת ההתפוררות היו שנים של פריחה ושגשוג. בשנים שבהן השלטון המרכזי היה חזק, רמת הביטחון האישי ורמת הסדר והארגון השלטוני היו גבוהות. עם זאת, באותן שנים עול המסים (הג'יזיה) היה כבד, האדיקות הדתית המוסלמית הייתה רבה, וחוקי האסלאם נאכפו בקפדנות וביד חזקה. מאידך גיסא, בשנות הרפיון וההתפוררות, התחזקו מנהיגים מקומיים על חשבון השלטון המרכזי, וכנופיות בדואים ושודדי דרכים, הטילו את אימתם על תושבי הארץ.
רקע

להלכה, לפי לוח התקופות בארץ ישראל המקובל, עד שנכנסה תחת השלטון הממלוכי הייתה הארץ שרויה בתקופה הצלבנית, אך למעשה, עם מפלת צבא ממלכת ירושלים הצלבנית בקרב הירביה בשנת 1244, איבדה הממלכה הצלבנית את מרבית שטחיה. החזקותיה הצטמצמו למספר ערים ומבצרים מבודדים באזור החוף ובגליל, שהיו נתונים במצור מוסלמי. אולם גם השלטון המוסלמי לא היה אחיד והתחלק בין שליטים רבים. מאזן הכוחות בין הצלבנים והמוסלמים התאפיין בסדרת בריתות צבאיות קצרות-טווח ששינו חדשות לבקרים את חלוקת שטחי הארץ, דבר שהחליש מאוד את יכולתה של הארץ להתאושש ולהשתקם.
באותה תקופה התחזקה תלותם של שליטים בעולם המוסלמי בלוחמים-עבדים הידועים בשם "ממלוכים", שהיו רובם ממוצא טורקי. הממלוכים היו עבדים לא-מוסלמים שנרכשו בגיל צעיר משבטי הנוודים בערבה האירואסייתית, אוסלמו והוכשרו כלוחמי עלית. מסלול הכשרתם כלל חינוך לנאמנות עזה לאדונם. הצטיינות הממלוכים פתחה בפניהם את האפשרות לכהן בקצונה הבכירה ובעמדות ממשל בכירות בארצות המוסלמיות.
בשנת 1249 איים לואי התשיעי על מצרים במהלך מסע הצלב השביעי, וזכה להצלחה עקב רפיון השליטים האיובים. בקרב אל-מנצורה ב-1250, הצליח הגדוד הבח'רי הממלוכי להביס כליל את צבא לואי התשיעי. צעדו הבא של מפקד הגדוד, האמיר קוטוז, היה להדיח את השלטון האיובי ולהשליט את הממלוכים על מצרים (ראו גם ממלוכים במצרים). כעבור עשר שנים של שיקום והתבססות במצרים, פנו הממלוכים ממצרים צפונה, כדי לסייע לשלטון בדמשק אל מול פלישת האימפריה המונגולית, שכבשה כבר את בגדאד והייתה בדרך להשתלט על המזרח התיכון כולו. הממלוכים יצאו לקדם את פני הפולש ונתקלו בחיל המונגולי סמוך למעיין חרוד. ביום שישי, 3 בספטמבר 1260, הביסו הממלוכים את המונגולים בקרב עין ג'אלות, ובלמו את התקדמותם. בהמשך כבשו גם את דמשק מידי שליטיה הנרפים, וביססו את שלטונם באזור. מאז, ובמשך 250 השנים הבאות, היו הממלוכים הכוח החזק ביותר במזרח התיכון.
ב-24 באוקטובר 1260, בדרכו חזרה למצרים, רצח האמיר ביברס את קוטוז, והפך לסולטאן הממלוכי. הוא כונן מחדש את הח'ליפות בקהיר (לאחר שהאימפריה המונגולית חיסלה את הח'ליפות בבגדאד). במעשה זה העניק ביברס גושפנקא דתית לשלטונו ולשלטון הממלוכים.
כיבוש הארץ והתבססות

מטרתו של ביברס הייתה לסלק כל נוכחות זרה מארץ ישראל, ובפרט את הנוכחות הצלבנית. הוא איתר את חולשת השלטון המוסלמי הקודם בנכונותו לכרות בריתות עם ה"פרנקים" (כינוי לצלבנים), וביקש לא רק לסלק את הצלבנים אלא גם למנוע מהם כל רצון לחזור. יתרה מזו, התפוררותו המהירה של הכוח המונגולי בחזית המזרח התיכון הותירה בידי ביברס גדודים רבים ערוכים לקרב אותם יכול היה להשליך אל המערכה.
בין 1263 ו-1265 הציב ביברס את כוחותיו סמוך להר תבור ויצא לפעולות לחיסול כל המאחזים הצלבניים בגליל. הוא הרס את כל המבנים, ובפרט את המבצרים, והוציא אותם מכלל שימוש. ב-1265 העביר ביברס את בסיסו לתל אסור (ליד מושב עין עירון ושמורת עין ארובות של ימינו), משם תקף וכבש את מעוזי החוף הצלבניים בחיפה, בעתלית, בקיסריה ובארסוף.
ב-1266 פנה ביברס לכיבוש צפת, וכוחותיו צרו על מצודת הצלבנים שבה במשך למעלה מ-40 יום. לבסוף גרם ביברס לצלבנים לחתום על הסכם כניעה, תוך הונאתם. עם צאתם מהמצודה הרג ביברס את הצלבנים הנסוגים ושיפד את גופותיהם על חומות המצודה. כוונתו הייתה להרתיע את האירופאים מיציאה למסע צלב חדש.
ב-1268 כבש ביברס את יפו, וב-1271 ערך מסע נוסף בגליל לחיסול המצודות הצלבניות האחרונות שעוד שרדו ובראשן מבצר המונפור. הערים הצלבניות שנותרו על תילן לאחר תום שלטונו של ביברס (1277) היו עכו, צור וצידון.
החל מאמצע שנות ה-60 פנה ביברס לשקם את הארץ. הוא עודד התיישבות של קציניו בה, וחילק להם שטחי אדמה (אותם עיבדו אריסים). הוא פיתח את צפת, מיד לאחר כיבושה, כבירת הגליל, והציב בה מושל חזק ובעל סמכויות. הוא פיתח מרכזי מסחר בג'לג'וליה, בקאקון, בלוד, ביבנה ועוד. ביברס יזם את פיתוח דרך הדואר שאפשרה לפרשים רכובים על סוסים להגיע בביטחון ובמהירות מקהיר לדמשק בארבעה ימי רכיבה. הקמת הדרך חייבה בניית גשרים, סילוק מכשולים, הקמת מתקני דרך כחאנים וסבילים, ואיוש מצודות-משמר בחיל משמר. הח'אנים ריכזו סביבם מסחר, שווקים, שירותי חלפנות, החלפת סוסים ועוד. ביברס חילק את הארץ לנפות (נִיאָאבּות) והעמיד בראשן קצינים. הוא הגדיר תפקידי ניהול ושלטון (גובי מיסים, שופטים, מפקחים על כוחות שיטור), ומסר אותם בידי קצינים ממלוכים שפרשו מלחימה פעילה. יחד עם המשרה קיבל הממלוכ בדימוס שטח קרקע מניב, אשר חלק מההכנסות ממנו נהג להקדיש לצורכי דת (וקף). לחלופין יכול היה הפקיד להקים על השטח מתקן לעוברי-דרך כגון סביל.
ביברס, לא-מוסלמי מלידה אלא מתאסלם, דרש לשמור בקפידות על חוקי האסלאם וטרח לפרסם את הדבר, בכלל זה חוקים שהגנו על הנתינים מפני שרירות-ליבם של תקיפים מקומיים שדוכאו ביד ברזל. ביברס ראה עצמו ממשיכו של עומר בן אל-ח'טאב, כובש ירושלים המוסלמי הראשון (638). לפיכך היה מגן בני החסות: היהודים והשומרונים וכן הנוצרים בני-הארץ (ארמנים, מרונים, קופטים ואשורים (סורים)). ביברס קרא ליהודים לשוב ולהתיישב בארץ בכלל ובירושלים בפרט, תחת הגנת השלטון. בני חסות אמנם חויבו לשלם מס גולגולת וחלו עליהם איסורים שונים והגבלות (כגון איסור על שתיית יין, חיוב לבישת מלבושים מזהים ועוד), אך ההגנה על גופם ופולחנם הייתה מצוות-דת שנאכפה על ידי השלטון, לפחות כל עוד השלטון היה יציב.
אדיקותו של ביברס באה לידי ביטוי גם בפיתוח הערים הקדושות (החראמים), ירושלים וחברון. הוא התחיל בתנופת הפיתוח לה זכתה ירושלים בתקופה הממלוכית, כולל, בין השאר, שיפוץ כיפת הסלע, הקמת אכסניה לעולי רגל בירושלים, שיפוץ מערת המכפלה בחברון ובניית נבי מוסא במדבר יהודה.
כיבוש הארץ והתבססות > מורשת ביברס

ביברס הותיר אחריו מסורת ועקרונות לפיהם התנהל, במידה רבה, השלטון הממלוכי בכלל ובארץ ישראל בפרט במהלך מאתיים השנים הבאות.
שתי שאלות חשובות נותרו ללא מענה חד משמעי באשר למהלכיו של ביברס: מדוע בחר מצביא מנוסה וחסר אויבים משמעותיים להתקדם לאט כל-כך בכיבושיו (בשונה מצלאח א-דין), ומה הסיבה שלא כבש את עכו, עיר נמל חשובה, שהייתה למעשה בירת שארית הממלכה הצלבנית מאחר שירושלים הייתה בידיו?
לדבריו של ד"ר שמעון גת, מהלך כיבושיו האיטי מלמד שהסיק מטעותו של קודמו, האיובי, כי מכת המחץ שלו בהמשך לקרב קרני חיטין - היא שהעירה נגדו את מסע הצלב השלישי. באשר לכיבוש עכו, הרי שלדעת המומחים העוסקים בתקופה אפשר שהסיבות לכך אחדות: התעוררות המונגולים שהעסיקה אותו בצפון, חשש מכישלון נוסף לאחר ניסיונו הראשון (זאת לדעת פרופ' יוסף דרורי ובניגוד לדעתו של ד"ר גת שסבור כי זו הייתה פעולת הסחה), או התעוררות מסע צלב מחודש בהתייחס למעמדה המיוחד של עכו. ואפשר שלא הספיק כי מת לפני שהשלים את סילוק שארית הישות הצלבנית.