stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרמן גץ
ביוגרפיה

גץ, בנו של איש מכירות, התוודע למוזיקה בגיל מוקדם, אך לנגן בפסנתר ברצינות החל רק בשנת 1857 - אם כי לחבר מוזיקה החל כבר שנים אחדות קודם לכן. בסוף שנות ה-50' של המאה ה-19 החל ללמוד לתואר במתמטיקה, אך הפסיק אחרי שלושה סמסטרים ועבר לקונסרבטוריון שטרן בברלין, שם למד פסנתר והלחנה אצל הנס פון בילו. ב-1862 סיים בהצלחה את לימודיו בקונסרבטוריון ובשנת 1863 עבר לשווייץ, שם התמנה, הודות לתמיכתו של קרל ריינקה, לנגן העוגב של העיר וינטרטור, שם גם לימד פסנתר והחל לעשות לעצמו שם כמלחין. ב-1868 נשא אישה וכעבור שנתיים עבר לכפר הוטינגן, כיום פרבר של ציריך, אך המשיך לעבוד בווינטרטור עד 1872. בין 1870 ל-1874 כתב סקירות למגזין מוזיקה.
אחרי עשר שנים כמבקר, פסנתרן ומנצח, החל גץ לפרוש בהדרגה מהוראה ונגינה בקונצרטים בגלל החמרה במחלת השחפת, שממנה סבל מאז שנות ה-50' ושגרמה בסופו של דבר למותו. את שלוש שנות חייו האחרונות הקדיש להלחנה בלבד.
יצירתו

יצירותיו של גץ כוללות סימפוניה, שני קונצ'רטי לפסנתר, קונצ'רטו לכינור בפרק אחד, הרבה מוזיקה לפסנתר, שלישיית פסנתר, רביעיית פסנתר וסונאטה לפסנתר בארבע ידיים. במכלול יצירותיו גם שתי אופרות, Der Widerspänstigen Zähmung, המבוססת על "אילוף הסוררת" של שייקספיר ו"פרנצ'סקה דה רימיני", על פי דנטה.
סגנון כתיבתו

אף כי גץ גילה עניין ער במגמות האמנותיות החשובות של זמנו (מצד אחד ליסט ווגנר, מצד שני ברהמס), סגנון ההלחנה שלו עצמו הושפע יותר ממוצרט ומנדלסון ובמידה פחותה, גם משומאן. את המוזיקה של גץ מאפיינות ליריקה וצלילות רבה ובמונחים כלליים אפשר להגדירה כשקטה ומופנמת. גץ נמנע כמעט לחלוטין מאפקטים ראוותניים. שליטה מיומנת בטכניקת הקומפוזיציה מאפיינת את סגנונו של גץ ומוצאת את ביטויה בעיקר בקישורי המוטיבים ובגישה המעמיקה לטכניקה של כל פרק ביצירותיו.
במשך זמן רב נשכח גץ כמעט לגמרי, אף כי גוסטב מאהלר ביצע כמה מיצירותיו רק מאז שנות ה-90' של המאה ה-20 החלו לייחס שוב חשיבות ליצירותיו.
גץ לא היה רדיקל חדשני, פורץ דרכים במוזיקה, אלא מלחין שהצטיין בשליטה מוחלטת בטכניקת ההלחנה שלו; הרף הגבוה שבו עומדות יצירותיו סותר את הגדרתו של גץ כמלחין פחות בערכו.
רשימת יצירותיו > יצירות תזמורתיות

סימפוניה במי מינור (1866, רק חלקים שרדו)
סימפוניה בפה מז'ור אופוס 9 (1873)
פתיחה אביבית אופוס 15 (1864)
קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 במי במול מז'ור (1861)
קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 בסי מז'ור אופוס 18 (1867)
סקיצות לקונצ'רטו שלישי לפסנתר ברה מז'ור
קונצ'רטו לכינור בסול מז'ור אופוס 22 (1868)
רשימת יצירותיו > יצירות ווקאליות

"אילוף הסוררת", אופרה, (1868-73)
"פרנצ'סקה דה רימיני", אופרה לא גמורה, (1875-76, הושלמה בידי ארנסט פרנק)
מזמור תהילים קל"ז לסופרן, מקהלה ותזמורת אופוס 14 (1864)
"נניה" (פואמה מאת פרידריך שילר) למקהלה ותזמורת אופוס 10 (1874)
רשימת יצירותיו > שירים

מזמורים כוראליים
רשימת יצירותיו > מוזיקה קאמרית

שלישיית פסנתר בסול מינור אופוס 1 (1863)
שלושה קטעים קלים לכינור ופסנתר (1863)
רביעיית מיתרים בסי מז'ור (1865-66)
רביעיית פסנתר במי מז'ור אופוס 6 (1867)
חמישיית פסנתר בדו מינור אופוס 16 (1874)
רשימת יצירותיו > מוזיקה לפסנתר

2 סונאטינות (פה מז'ור, מי במול מז'ור) אופוס 8 (1871)
"דפים מנותקים" אופוס 7 (1864-69)
"ציורי ז'אנר" אופוס 13 (1870-76)
סונאטה לארבע ידיים לפסנתר ברה מז'ור (משנת 1855)
סונאטה לארבע ידיים בסול מינור אופוס 17 (1865)
לקריאה נוספת

Eduard Kreuzhage, Hermann Goetz: Sein Leben und seine Werke, Leipzig 1916 (בגרמנית).
הערות שוליים

↑  הרמן גץ באתר www.musicweb-international.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283660705171  PLWABN: 9810540126805606  BIBSYS: 7001074  BnF: cb139609016 (data)  CANTIC: a12317627  GND: 118696025  HDS: 020586  ICCU: MUSV031047  ISNI: 0000 0000 8116 1690  LCCN: n82225860  LNB: 000050996  MusicBrainz: 2e0dc1d3-71bf-4ab3-b678-c4d0a6b53fb9  NKC: jn20030514002  NLA: 49786167  NTA: 07360724X  RERO: 02-A012327166  SNAC: w6ft8wtp  SUDOC: 080020089  TLS: Hermann_Goetz  Trove: 1525738  VIAF: 37108631   WorldCat (עם VIAF): 37108631
השלישי (ספר)

| --- | --- |

עטיפת הספר  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 מאת:  ישי שריד
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן דיסטופי
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת עם עובד
 תאריך הוצאה:  2015
 מספר עמודים:  259
 פרסים
 פרס ברנשטיין (2016) 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003839443
 
השלישי הוא רומן דיסטופי מאת הסופר הישראלי ישי שריד, אשר יצא לאור בשנת 2015, בהוצאת עם עובד.
זהו ספרו הרביעי של הסופר. הספר הוכרז כזוכה בפרס ברנשטיין לשנת 2016.
תוכן הספר

הספר מבוסס על עתיד דיסטופי, המתאר כיצד מדינת ישראל, הנוטה לתבוסתנות ולחולשה למול אויביה החיצוניים, נופלת בעקבות מתקפת פתע הרסנית, הכוללת שימוש בנשק לא קונבנציונלי כנגד יישובי מישור החוף, מה שמוביל להשמדתם המוחלטת של יישובים אלו, לרבות תל אביב, וכמעט מכלה את האוכלוסייה החילונית בישראל.
בעקבות נפילתה של מדינת ישראל, בעלת האוריינטציה החילונית והחופשית, השורדים מבין תושבי המדינה מתלכדים מאחורי קצין צה"ל צעיר בשם יהועז, שנוקט יוזמה ומארגן מחדש את שרידי הצבא על מנת להגן על אזור ארץ ישראל ההררי, הכולל את ירושלים וסביבותיה. בעקבות הלהט הדתי-משיחי, הנובע מההלם בו מצויים השורדים כתוצאה מנפילת מדינת ישראל, מצליח יהועז להגן על אזורים אלו, ואף לכבוש מחדש את אזור יהודה ושומרון, וחלקים מאזור הגליל, ולגרש באופן שיטתי את תושביהם העמלקים (הערבים). בהמשך, ובתגובה למחאה העולמית שמתעוררת בעקבות הגירוש, מתלכדים אנשיו של יהועז סביבו, מכתירים אותו כמלך החדש של ממלכת יהודה, שזה עתה קמה לתחייה, ומקימים את בית המקדש השלישי. ממלכה זו מתנהלת בפועל כתיאוקרטיה יהודית.
חרף ניצחונה במערכה, לכאורה, של ממלכת יהודה, היא נאלצת להתמודד עם חרם כלל עולמי מקיף, בגלל גירוש העמלקים. כתוצאה מהחרם, וכן בשל האוריינטציה הדתית-משיחית של הממלכה החדשה, שגורמת לצעירים להזניח את לימודי המדע והטכנולוגיה ולהתמקד בלימודי דת (למורת רוחו של המלך יהועז), מתדרדר כוחה הצבאי של הממלכה במלחמה נגד העמלקים שסביבה, ומצבה הכלכלי הולך ומתדרדר, מה שמדגיש את הפער בין שכבת האצולה החדשה, החיה בעושר יחסי, ובין חלק הארי של נתיני הממלכה.
העלילה מורכבת מתיאור זיכרונותיו של הנסיך יהונתן, בנו של מלך יהודה יהועז, אשר נלכד על ידי הפולשים העמלקים, בעקבות נפילתה של ממלכת יהודה. יהונתן, שהופקד על ניהולו השוטף של בית המקדש השלישי, ששימש מרכז החיים בממלכת יהודה, חי במתחים בין אמונתו באלוהים ונאמנותו לאביו המלך, על רקע התנהגויות אכזריות שהוא רואה אצל המאמינים, ושמועות על חורבן קרב.
לקריאה נוספת

Alfred Bodenheimer, "Der eingesperrte Gott: Das Heiligtum als Blasphemie in Yishai Sarids Roman ‘The Third’", in Wüthrich, M. D., Mohn, J., and Gockel, M. (eds.), Blasphemie: Anspruch und Widerstreit in Religionskonflikten, Tübingen: Mohr Siebeck (Religion: Debatten und Reflexionen), 2020, pp. 223–232.
הערות שוליים

↑  גילי איזיקוביץ, זוכי פרס ברנשטיין: הסופר ישי שריד והמחזאית מירי פריי כהן, באתר הארץ, 2 ביוני 2016
הר אבס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  2,135 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי הנסיך צ'ארלס 
 קואורדינטות:  70°35′00″S 66°38′00″E﻿ / ﻿70.583333333333°S 66.633333333333°E﻿ / -70.583333333333; 66.633333333333
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר אבס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר אבס
 
הר אבס (באנגלית: Mount Abbs) הוא ההר הגבוה ביותר ברכס אראמיס, בהרי הנסיך צ'ארלס באדמת מק. רוברטסון שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,135 מטרים מעל פני הים.
צורת ההר פירמידלית כפרמידה קטומה, כאשר מדרונו הצפוני של ההר אנכי, אורכו של ההר (מצפון לדרום) 2 קילומטרים, ורוחבו של ההר (ממזרח למערב) 4 קילומטרים.
ההר מצוי בחלקו המרכזי של רכס אראמיס, בסמוך ממערבית למסיב תומפסון. ההר ממוקם 18 קילומטרים דרומית מזרחית מהר מקרתי.
היסטוריה > גילוי ההר

הראשונים שהגיעו אל ההר היו אנשי המשלחת הדרומית של משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בינואר 1957 בהנהגת ו. ג. בושר (WG Bewsher).
היסטוריה > מקור השם

בושר קרא להר על שמו של גורדון אבס (Gordon Abbs), מפעיל הרדיו בתחנת מוסון בשנת 1956.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי
1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי והיסטורי
| רכס אתוס |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | סקילה |  |
| רכסים | ליאה • קוטרר |  |
| הרים | בול • גידינגס • מקנזי • פיטר |  |
| נונאטאקים | דוסון • האנט |  |
| רכס פורתוס |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | כריבדיס • סקילה |  |
| רכסים | האלקומב • מרטין • קורי |  |
| הרים | גאסטון • גבאן • גרדנר • טאר • פולארד • קנהאם • קאצ'ליף • קירקבי • קרוהן • קרייטון |  |
| אתרים אחרים בהרי הנסיך צ'ארלס |
| --- | --- | --- |
| רכסים נוספים | אליסון • סאקסטון |  |
| הרים | בראון-קופר • פורקסט • קרטר |  |
| עמקים ומישורים | מדרון בנט |  |
| נונאטאקים | ארמוניני |  |
| מפרצים | ביינמדארט |  |
הר אג (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר באנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  1,350 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכס נפטון 
 קואורדינטות:  83°34′00″S 55°53′00″W﻿ / ﻿83.5667°S 55.8833°W﻿ / -83.5667; -55.8833
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר אג(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר אג
 
הר אג או הר אג' (באנגלית: Mount Ege) הוא הר ברכס נפטון, בהרי פנסקולה, בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם בין רכס ברקוויסט, לבין רכס דרורי.
גוובהו של ההר 1,350 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

הר אג מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבין השנים 1956 – 1966.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של ג'ון ר. אג (John R. Ege), שהיה גאולוג מטעם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, שהשתתף במשלחת הסקר הקרקעית של רכס נפטון (Neptune Range field party) בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1963 – 1964; משלחת זו תיקנה את מיקום ההר במפות (שהיה שגוי קודם לכן).
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי
| רכס פורסטל |
| --- | --- | --- |
| רכסים | שלוחת אבלה |  |
| הרים | הר לצ'נר |  |
| פסגות | דירדאל • ואטס • פיירל |  |
| מצוקים | מצוק קמפ • סלע קואל |  |
| נונאטאקים | אקרמן • בלאנט • ואנגאד |  |
| קרחונים | צ'יימברס |  |
| שדות שלג | מידיאן • סאלי |  |
| מסיב דופק |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | אדג' |  |
| עמקים | עמק דייוויס (אנטארקטיקה) |  |
| הרים | אינגלנד • ווקר • נויברג |  |
| נונאטאקים | בראון • ראושיו |  |
| אגמים | אגם פורלידס |  |
| מצוקים | מצוק פורלידס |  |
| מצוקי בוייד | נונאטאק קוקס • סלע רנקין |  |
| אתרים נוספים בהרי פנסקולה |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | קרחון אקדמי |  |
| מפלי קרח וזרמי קרח | מפל הקרח אמונדסן • זרם הקרח פאונדיישן |  |
| רמות | מישור אירקווי |  |
| הרים וגבעות | גבעות הימלברג • מסיב פורד • פסגות קסטר |  |
| נונאטאקים ומצוקים | סלעי אדג' • נונאטאק פרל |  |
ועד אולימפי לאומי

בית הוועד האולימפי הספרדי במדריד
בית הוועד האולימפי בישראל בתל אביב
בית הוועד האולימפי של ארצות הברית בקולורדו ספרינגס
ועד אולימפי לאומי הוא ארגון שתפקידו לטפח את הרוח האולימפית במדינה מסוימת, לתמוך בספורט ובספורטאים באותה מדינה, ולהכין את המשלחת שלה למשחקים האולימפיים. יש ועדים אולימפיים שעוסקים גם בהצגת מועמדויות של ערים לאירוח המשחקים.
הכרה של הוועד האולימפי הבינלאומי בוועד אולימפי מדינתי היא תנאי להשתתפותה של אותה מדינה במשחקים. מלבד כפיפותם של הוועדים האולימפיים לוועד האולימפי הבינלאומי, מאוגדים הוועדים האולימפיים גם בהתאחדויות יבשתיות: התאחדות הוועדים האולימפיים הלאומיים של אפריקה (53 הוועדים האולימפיים האפריקאים), הוועדים האולימפיים של אירופה (49 הוועדים האירופיים), המועצה האולימפית של אסיה (44 הוועדים האסיאתים) ארגון הספורט הפאן-אמריקאי (40 הוועדים של יבשת אמריקה) והוועדים האולימפיים הלאומיים של אוקיאניה (17 ועדים מאוקיאניה). הוועד האולימפי בישראל חבר בארגון הוועדים האולימפיים של אירופה.
נכון לשנת 2011, מכיר הוועד האולימפי הבינלאומי ב-204 ועדים אולימפיים. הוועדים האולימפיים הראשונים שהוכרו הם הוועדים של ארצות הברית ושל צרפת (1894) וב-2008 הוכרו הוועדים האולימפיים של טובאלו ושל מונטנגרו. הוועד האולימפי של ישראל הוכר ב-1952. בין 204 הוועדים האולימפיים המוכרים כיום, 192 הם ועדים של מדינות החברות באו"ם. המדינה היחידה החברה באו"ם שאין לה ועד אולימפי מוכר היא דרום סודאן. 12 הוועדים הנותרים הם ועדים אולימפיים של טריטוריות שאינן מדינות מוכרות על ידי האו"ם, אך יש להן ועד אולימפי עצמאי:
טאיוואן (מוכרת על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי בשם "טאיפיי הסינית"). עד אולימפיאדת מינכן (1972) השתתפה המשלחת במשחקים בשם הרפובליקה הסינית, בעוד הרפובליקה העממית של סין החרימה את המשחקים במחאה על כך שהותר לה להשתמש בשם "סין". ב-1979 שינה הוועד האולימפי את החלטתו, והתיר לטאיוואן להשתתף במשחקים בשם טאיפיי הסינית, תוך איסור על שימוש בדגל הלאום שלה.
הרשות הפלסטינית (מוכרת על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי בשם פלסטין). הוועד האולימפי של הרשות מוכר מאז 1995.
ארבע טריטוריות אמריקניות: איי הבתולה של ארצות הברית (מוכרים בשם "איי הבתולה"), גואם, סמואה האמריקנית ופוארטו ריקו.
שלוש מהטריטוריות הבריטיות שמעבר לים: איי הבתולה הבריטיים, איי קיימן וברמודה. לא מעט מדינות עצמאיות החלו להשתתף במשחקים עוד בהיותן בריבונות בריטית: אוגנדה, אוסטרליה, אנטיגואה וברבודה, בהאמה, בליז, גאנה, גיאנה, ג'מייקה, דרום אפריקה, הודו, זמביה, טרינידד וטובגו, מלטה, מצרים, ניגריה, סינגפור, פיג'י, קניה וארץ ישראל המנדטורית.
ארובה, שהיא טריטוריה הולנדית.
הונג קונג, שהיא אזור מנהלי מיוחד של הרפובליקה העממית של סין.
איי קוק, שהם טריטוריה ניו זילנדית.
שתי טריטוריות נוספות הקימו ועדים אולימפיים שאינם מוכרים על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, אך יש להן ועדים פאראלימפיים, מה שמאפשר את השתתפותן במשחקים הפאראלימפיים: איי פארו שבריבונות דנמרק ומקאו, שבדומה להונג קונג היא אזור מנהלי מיוחד של סין. הוועד האולימפי של מקאו אף חבר במועצה האולימפית של אסיה. טריטוריות נוספות שהקימו ועדים אולימפיים שאינם מוכרים על ידי אף גורם כוללות את אבחזיה, כורדיסטן, ניואה, קלדוניה החדשה והרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
הרכס המרכז-אטלנטי

| --- | --- |

חלק מפסגות הרכס   בדרום-מערב איסלנד
 מידע כללי
 גובה:  2,351 מטר (פיקו)
 מדינה:  איסלנד איסלנד פורטוגל פורטוגל נורווגיה נורווגיה (יאן מאיין, בובה) הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת (סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה) ברזיל ברזיל
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי
 קואורדינטות:  38°28′00″N 28°24′00″W﻿ / ﻿38.466667°N 28.4°W﻿ / 38.466667; -28.4
 
 
אנימציה המדגימה את הפרדות פנגיאה ליבשות המוכרות כיום
הרכס המרכז-אטלנטי הוא רכס מרכז אוקייני, רכס תת-ימי ברובו, המשתרע באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס הקרח הצפוני, מיאן מאיין בצפון, כ-333 ק"מ דרומית לקוטב הצפוני, ועד לאי בובה בקו רוחב 54° דרום. הפסגות הגבוהות של הרכס בולטות מעל פני הים ויוצרות איים, שהגדול שבהם הוא איסלנד. איים אחרים לאורך הרכס הם האיים האזוריים, ארכיפלג פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש, סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה.
הרכס המרכז-אטלנטי הוא חלק ממערכת הרכסים המרכז-אוקייניים בעולם, וכמותם גם הוא גבול פתיחה ותוצר של תהליך היפרדות היבשות, שהחל לפני כ-180 מיליון שנה. תהליך זה, הנמשך גם כיום, מביא להתרחקותם של הלוח האפריקאי מהלוח הדרום-אמריקאי ושל הלוח הצפון-אמריקאי מהלוח האירו-אסיאתי, וזאת בקצב של כ-2.5 ס"מ בשנה.
מתיו מורי (Matthew Fontaine Maury) הסיק את קיומו של הרכס המרכז-אטלנטי בשנת 1850, והשערה זו זכתה לאישוש ב-1872 כאשר קבוצת מדענים בראשות צ'ארלס תומסון (Charles Wyville Thomson), אשר עסקה בחיפוש תוואי מתאים להנחת כבל טלגרף בין-יבשתי, גילתה רכס תת-ימי באמצעיתו של האוקיינוס האטלנטי. ב-1925, המשלחת הגרמנית לאוקיינוס האטלנטי איששה את קיומו של הרכס באמצעות סונאר. במהלך 1926 המשלחת ביצעה את המיפוי הדרומי ביותר, בו מצאה כי הרכס ממשיך מעבר לכף התקווה הטובה אל האוקיינוס ההודי.
בשנות ה-50, מיפוי קרקעית האוקיינוס שבוצע בידי ברוס היזן, מוריס יואינג, מארי ת'ארפ ואחרים הוביל להבנה כי הרכס המרכז-אטלנטי הוא חלק ממערכת עולמית של רכסים תת-ימיים, גילוי שהוביל לאישוש תאוריית נדידת היבשות וגיבוש תאוריית טקטוניקת הלוחות.
הרבי רוברטס

הרברט "הרבי" רוברטס (אנגלית: Herbert "Herbie" Roberts;‏ 19 בפברואר 1905 - 19 ביוני 1944) היה כדורגלן אנגלי.
קריירה

רוברטס נולד באוסווסטרי שבשרופשייר, ושיחק במועדון החובבני המקומי אוסווסטרי טאון, במקביל לעבודתו כשוטר. רוברטס היה קשר ימני גבוה ושקט, וחתם של חוזה מקצוען בארסנל של הרברט צ'פמן בדצמבר 1926, תמורת 200£. משחקו הראשון בארסנל היה נגד אסטון וילה ב-18 באפריל 1927, אך במשך שתי העונות הראשונות שלו במועדון הוא השתתף רק בחמישה משחקים.
פריחתו של רוברטס החלה כאשר צ'פמן העביר אותו לעמדת הקשר המרכזי במקום ג'ק באטלר. צ'פמן והקפטן צ'ארלי באקן פיתחו עבור ארסנל את מערך ה-WM, ותפקידו של רוברטס היה לשמש כקשר המרכזי ה"עוצר" את הכדור במרכז ההגנה; הייתה זו טקטיקה חדשנית ביחד למקובל באותה תקופה. עמדתו של רוברטס נוצרה כתגובה לשינויים בחוק הנבדל שנכנסו לתוקף ב-1925, ותוך זמן קצר הפכה לנפוצה בכל הכדורגל האנגלי. בתקופה שבה רוברטס החל לשחק כקשר מרכזי הוא ספג ביקורת והאשמות מאוהדי המועדונים היריבים על כך שהוא משחק בסגנון שלילי מדי.
מספר המשחקים שבהם רוברטס שיחק היה גדול יותר בעונת 1928/1929 ולאחריה, אך הוא החמיץ את גמר גביע ה-FA של עונת 1929/1930 בגלל פציעה. החל מעונת 1930/1931 הוא הפך לקשר המרכזי הבכיר של ארסנל, ושיחק ביותר מ-30 משחקים בכל עונה עד 1936/1937. בתקופה זו הוא זכה עם ארסנל בארבע אליפויות ובגביע FA ראשון בקריירה שלו ב-1935/1936 (הוא שיחק במדי ארסנל בהפסד בגמר של 1931/1932). בתקופה זו הוא גם ערך את הופעתו היחידה במדי נבחרת אנגליה, במשחק נגד נבחרת סקוטלנד ב-28 במרץ 1931.
הקריירה הארוכה והמוצלחת של רוברטס בארסנל נקטעה בפתאומיות בתחילת עונת 1937/1938, לאחר שהוא שבר את רגלו במשחק נגד מידלסברו ונאלץ לפרוש. המועדון זכה באותה עונה באליפות החמישית בתולדותיו, אך כיוון שרוברטס הספיק להשתתף ב-13 משחקים היה חסר לו משחק אחד על מנת להיות זכאי לקבל את המדליה המוענקת לשחקני המועדון שזכה באליפות. הוא השתתף במדי ארסנל ב-335 משחקים, והבקיע בהם 5 שערים.
לאחר פרישתו הוא עבד כמאמן כושר בארסנל. כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה הוא התגייס לרובאים המלכותיים, ושירת בדרגת לוטננט. הוא מת בתפקידו בגיל 39 כתוצאה משושנה שוטה; הוא היה ככל הנראה השחקן המפורסם ביותר מבין תשעת שחקני ארסנל שמתו בזמן המלחמה.
לקריאה נוספת

Harris, Jeff & Hogg, Tony (ed.) (1995). Arsenal Who's Who. Independent UK Sports. ISBN 1-899429-03-4
הערות שוליים

↑  מחלה זיהומית הנגרמת על ידי החיידק Streptococcus pyogenes
התרוממות (פסל)

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  מנשה קדישמן
 תאריך יצירה:  1967-1976
 טכניקה וחומרים:  ברזל
 ממדים בס"מ
 רוחב:  500 ס״מ 
 גובה:  1,500 ס״מ 
 עומק:  60
 נתונים על היצירה
 מיקום:  מתחם הבימה תל אביב-יפו שבישראל
 קואורדינטות:  32°04′20″N 34°46′45″E﻿ / ﻿32.072222222222°N 34.779166666667°E﻿ / 32.072222222222; 34.779166666667
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) התרוממות(למפת תל אביב רגילה) התרוממות(למפת גוש דן רגילה) התרוממות(למפת גוש דן מוגדלת) התרוממות  he התרוממותhe התרוממותמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
התרוממות הוא פסל מאת האמן הישראלי מנשה קדישמן.
הפסל מורכב משלושה עיגולי פלדת קורטן בקוטר 5 מטרים ובעובי 60 ס"מ המונחים, זה מעל זה בזווית של 55°.
הקומפוזיציה הזו מעניקה לפסל תחושה של תנועה ודינאמיות חזקה.
בשנת 1974 הוצב הפסל במתחם הבימה, בצידו הדרומי של מגרש החנייה שבמתחם הפונה לשדרות רוטשילד. עם תחילת השיפוצים במתחם, בשנת 2007, הוסר הפסל לשם בנייתו של חניון תת-קרקעי והוחזר באפריל 2010.
להקמת הפסל קדמה עבודה מוקדמת בעלת שם זהה, משנת 1964, ובה פיסל קדישמן פסל בקומפוזיציה דומה אולם הכין אותה מאבן גרניט. פסל דומה, בממדים קטנים יותר, הוצב בשנת 1967 בעיר טורונטו, קנדה. בשונה מ"התרוממות", הפסל "Three Discs" ("שלוש דסקיות") צבוע בצבע צהוב עז.
גלריה

סקיצה לפסל
"התרוממות" (1964), ג' 40 ס"מ, אבן גרניט.
"שלוש דסקיות" (1967), טורונטו, קנדה
"התרוממות" בפורים 2017
הערות שוליים

↑  תמר איש שלום, ‏פסל העיגולים של הבימה חזר למקומו, באתר ‏מאקו‏, 29 באפריל 2010
↑  מורן שוב, הייתי שם כשזה קרה, באתר ערב רב, ‏29 במאי 2016
השיר האחרון של בילבו

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  ג'. ר. ר. טולקין 
 איורים:  פולינה ביינס 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  פואמה 
 הוצאה
 הוצאה:  הוטון מיפלין הארקורט 
 תאריך הוצאה:  1974 
 סדרה
 ספר קודם:  Smith of Wootton Major 
 הספר הבא:  The Father Christmas Letters 
 
השיר האחרון של בילבו (בנמלים האפורים) הוא שיר מאת ג'. ר. ר. טולקין, שנכתב כספרון נספח לספרו שלו שר הטבעות. הוא פורסם לראשונה בתרגום להולנדית ב-1973, ולאחר מכן הופיע באנגלית על מודעות ב-1974 וכספר מאויר ב-1990. הוא אויר על ידי פאולין ביינס, והולחן על ידי דונלד סוואן וסטיבן אוליבר. זכויות היוצרים של השיר היו בבעלות מזכירתו של טולקין, לה הוא נתן אותו כהכרת תודה על עבודתה עבורו.
העברת הזכויות על השיר למזכירתו

בשנת 1968, בן שבעים ושש, החליט טולקין לעבור לבית אחר. ב-17 ביוני, בזמן שהתכונן למעבר שלו, הוא נפל למטה ונפצע קשה ברגלו. הוא נזקק לניתוח, גבס, קביים ומספר שבועות של החלמה במרכז האורתופדי של נופילד ובמלון מיראמר של בורנמות' לפני שהשתקם לגמרי. כשעבר לבסוף לביתו החדש ב-16 באוגוסט, הוא גילה שפריקת עשרות ארגזי הספרים והניירות שלו הייתה קשה מדי עבורו. הוא ביקש את עזרתה של מרגרט ג'וי היל, מזכירה שהמוציא לאור שלו הטיל עליה לטפל בדואר המעריצים שלו, ושהוא ואשתו ראו בה כמעט בת שנייה. במהלך אמצע אוקטובר, בזמן שהיל עזרה לטולקין להקים את המשרד והספרייה החדשים שלו, היא גילתה תגלית. "כאשר הרמתי ערימה של ספרים בזרועותיי והנחתי אותם על המדף", היא נזכרה ב-1990, "משהו נשר בין שניים מהם. זה היה ספר תרגילים: רק הכריכה עם גיליון בודד בין השיר, ועל הדף. שאלתי את טולקין מה זה; נתתי לו את זה, והוא קרא את זה בקול. זה היה השיר האחרון של בילבו".
דואר המעריצים שהיל הביאה לטולקין כלל חבילות רבות. היל וטולקין נהנו לנחש איזה סוג של מתנות שלחו לו חסידיו. "יום אחד", נזכרה, "כשהוא חתך את החוט על חבילה, הוא אמר 'אם אני אמצא שזה צמיד זהב משובץ יהלומים, הוא יהיה שלך'. כמובן שזה לא היה, אבל הצמיד הפך לבדיחה בינינו." בביקור מאוחר יותר ב-3 בספטמבר 1970 בקירוב, נזכרה היל, "טולקין אמר: 'פתחנו את כל החבילות ולא היה צמיד זהב בשבילך. החלטתי שהשיר האחרון של בילבו הולך להיות הצמיד שלך'" טולקין העביר את מתנתו בצורה רשמית ב-28 באוקטובר 1971, ושלח להיל כתב דפוס של השיר ומכתב: "ג'וי היקרה, צירפתי את ההערה הבאה לעותק של השיר האחרון של בילבו (בנמלים האפורים) שאותו אני שומר. עותק של שיר זה הוצג לגברת ג'וי היל ב-3 בספטמבר 1970, וגם הבעלות על זכויות היוצרים של שיר זה, מתוך כוונה שתהיה לה הזכות לפרסם אותו, או להיפטר מזכויות היוצרים, כפי שהיא עשויה לרצות לעשות, בכל עת לאחר מותי. זו הייתה מתנת חינם כאות תודה על עבודתה בשמי. ג'ון רונלד רעואל טולקין."
טולקין מת ב-2 בספטמבר 1973, והיל דאגה לפרסום השיר זמן קצר לאחר מכן. כשהיא עצמה מתה ב-1991, זכויות היוצרים של השיר הורשו למסדר הפרקלט הקדוש, קרן חינוכית אנגליקנית.
מבנה השיר

השיר כולל שלושה בתים, כל אחד מכיל ארבעה חרוזים. זהו טקסט דרמטי שההוביט בילבו בגינס הלחין בזמן שהרהר במותו המתקרב. בילבו, פרודו, אלרונד, גלדריאל וגנדלף מתכוננים לעלות על ספינת האלפים שתסחוף אותם בקסם מעולם התמותה של הארץ התיכונה אל ולינור שמעבר לשקיעה. דבריו של בילבו מכירים בסיום יומו ובעמעום עיניו, נפרדים מהחברים שהוא ישאיר מאחור ומצפים להנחייתה של ספינת אארנדיל.
מעט ידוע על התפתחות השיר. לפי כריסטינה סקאל וויין ג'י האמונד, הוא התחיל כבר בשנות ה-20 או ה-30 של המאה ה-20 בחיבור בנורדית עתיקה בשם Vestr um haf – "מערבה מעל הים". כפי שמציינים סקאל והמונד, השיר לא יכול היה להגיע לצורתו הסופית עד לאחר שטולקין הגה כיצד שר הטבעות יסתיים. דו"ח התקדמות על כתיבת הספר ששלח טולקין לבנו כריסטופר ב-29 בנובמבר 1944 מראה שדבר הסיפור התגבש במוחו הרבה לפני שפורסם ב-1955: "הסצנה האחרונה תהיה הקטע של בילבו ואלרונד וגלאדריאל דרך יערות המחוז בדרכם לנמלים האפורים. פרודו יצטרף אליהם ויעבור על הים".
ספרות מקבילה

מסעו של בילבו לארצות הנצח מזכיר כמה מסעות נוספים בספרות האנגלית. סקאל והמונד שמים לב שהשיר האחרון של בילבו דומה במידה מסוימת ל-Crossing the Bar של טניסון (1889), לשירה דתית בת שש-עשרה שורות (החולקת חלק מאוצר המילים של שירו של טולקין) שבה מסע ימי הוא מטפורה למוות נאמן. קודמים נוספים לשירו של טולקין הם האגדה על נשיאתו של המלך הפצוע ארתור לאי הקסום אבלון והמסע של ריפיצ'יפ להפליג לארצו הקדושה של האריה האלוהי אסלן בסרט "המסע בדורך השחר" של חברו של טולקין, ק. ס. לואיס.
למסע בעולם האחר של בילבו יש הקבלות נוספות בכתבים של טולקין עצמו. דמותו של בן התמותה המפליגה מהעולם הרציני אל גן עדן שמעבר לים היא מוטיב שחוזר בשירים ובסיפורים של טולקין לאורך חייו היצירתיים. דוגמאות לכך הן Roverandom, אריול הספן בספר הסיפורים האבודים, סם וגימלי ב"שר הטבעות" והמספר של "פעמון הים" בהרפתקאות תום בומבדיל.