stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סרגיי קנדאורוב
קריירה כשחקן

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת 1993 עבר למכבי חיפה ממטאליסט חרקוב יחד עם רומן פץ. במכבי חיפה היה חלק מחוליית הקישור של הקבוצה שזכתה באליפות של 1994 ללא הפסד, ובעונה זו כבש עשרה שערים והוסיף חמישה בישולים. קנדאורוב נודע בטכניקה הגבוהה שלו ובבעיטות החזקות שלו אך גם במזגו החם והפראי. בשנותיו הראשונות בחיפה נחשב קנדאורוב לשחקן אגרסיבי במיוחד, אך אחרי עזיבתם של חיים רביבו ואייל ברקוביץ' התמתן. בנוסף להיותו קשר אחורי אגרסיבי וקשוח, קנדאורוב היה גם שחקן התקפי שכבש ובישל שערים רבים: במדי חיפה הבקיע קנדאורוב 52 שערים (40 בליגה, 11 בגביע המדינה ו-1 בגביע אירופה). קנדאורוב היה כובש השערים הזר הפורה ביותר של מכבי חיפה, עד לשבירת השיא ב-2020 על ידי החלוץ ניקיטה רוקאביציה.
ב-1998 עבר לבנפיקה ליסבון הפורטוגלית תמורת כמיליון דולר, שם שיחק מספר שנים וכבש 12 שערים ב-67 הופעות. בשלוש עונותיו הראשונות היה שחקן בולט, אך מזגו החם גרם לעימותים בינו לבין המאמן גראהם סונס. בסופו של דבר עימותים אלו גרמו להפיכתו משחקן פותח לשחקן מחליף ובסופו של דבר, לשחרורו מהמועדון בשנת 2001.
היו מספר גישושים לגבי קנדאורוב ממספר מועדוני כדורגל אנגליים, אך הם לא הבשילו, והוא חזר לאוקראינה למטאליסט חרקוב שם שיחק 10 משחקים בלבד לפני שחזר לישראל. הוא רצה לחזור למכבי חיפה אך מאחר שהיו רשומים אצלה יותר מידי כדורגלנים זרים (באותה עונה היו בליגת העל בכדורגל מגבלות של 6 זרים רשומים בקבוצה ו-5 בסגל לכל משחק) הוא עבר למ.ס. אשדוד הקטנה. הוא שיחק במדיה 20 משחקים אך לא הצליח לשחזר את יכולתו מחיפה וכבש רק שער אחד. בסיום העונה, 2003, עבר למועדון הכדורגל פלגריאס מפורטוגל, אך גם שם לא הצליח. ב-2004 חזר לאוקראינה וחתם בהליוס חרקוב.
בשנותיו האחרונות כשחקן שיחק בהליוס חרקוב האוקראינית, במדיה כבש 28 שערים ב-47 הופעות.
ב-2006 פרש ממשחק פעיל.
תארים

מקום ראשון באליפות אירופה עד גיל 18 - 1990.
אליפות: 1993/1994
גביע המדינה: 1994/1995
הערות שוליים

↑  עמוד השחקן באתר הרשמי החדש של מכבי חיפה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים ובנושא מאמני כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פאלה רויאל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון מלכותי 
 מיקום:  פאלה רויאל 
 מדינה:  צרפת 
 מפעיל:  Centre des monuments nationaux 
 מבקרים בשנה:  30 (נכון ל־2022)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1628
 תאריך פתיחה רשמי:  1628 
 אדריכל:  פייר-פרנסואה-לאונרד פונטיין 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות קלאסית 
 
 קואורדינטות:  48°51′48″N 2°20′13″E﻿ / ﻿48.863333333333°N 2.3369444444444°E﻿ / 48.863333333333; 2.3369444444444
 אתר רשמי
  (למפת פריז מוגדלת) פאלה רויאל(למפת פריז רגילה) פאלה רויאל
 
פָּאלֶה-רוֹיָאל (בצרפתית: Le Palais-Royal, "הארמון המלכותי"; הגיית השם בצרפתית: פָּאלֶה רוּאָיאָל) הוא ארמון ואתר היסטורי חשוב שנמצא ברובע הראשון של פריז, מצפון לארמון הלובר. בחצרו הראשית נמצאים מיצב "העמודים" (בצרפתית: Colonnes de Buren, נקראים גם Les Deux Plateaux) של האמן דניאל בורן, ופסל כדורים מאת פול בורי (Bury). בתחום הפאלה רויאל שוכן הקומדי פראנסז.
הכניסה הראשית לפאלה רויאל, מקום משכנה של מועצת המדינה של צרפת
היסטוריה

הפאלה רויאל נבנה בידי האדריכל ז'אק למרסייה (Lemercier) לבקשת הקרדינל רישלייה בשנת 1622. הארמון נבנה בחלקו במקום בו עמד לפני כן אוֹטֵל דֶה ראמְבּוּייה (hôtel de Rambouillet). באותה תקופה נקרא המקום "ארמון הקרדינל".
הקרדינל רישלייה ביקר בקביעות בסלון המפורסם של המרקיזה קתרין דה ראמבוייה, שהתקיים בארמונה.
הארמון נבנה כולו מחדש בסביבות שנת 1781, גלריות הוקמו סביב הגן ונמכרו לסוחרים. מהארמון המקורי נותרו רק "גלריית דה פּרוא" (galerie des Proues) בצד הדרום-מזרחי.
היסטוריה > דיירים מלכותיים

עם מותו הוריש הקרדינל רישלייה את הארמון ללואי השלושה-עשר.
מאז 1643, לאחר מותו של לואי השלושה-עשר, המלכה אן מאוסטריה העתיקה את מגוריה, יחד עם בנה הצעיר, לואי הארבעה-עשר ויועצה הקרדינל מאזארן, מהלובר לארמון זה. מאז נקרא המקום "הארמון המלכותי" (היינו, פאלה רויאל).
בתקופת הפרונד, בשנת 1648, עלו ההמונים על הארמון כדי לוודא שהמלך הצעיר, לואי הארבעה-עשר, ואימו לא ימלטו. הם השתמשו בקלעים (פרונד בצרפתית) כדי לנפץ באבנים את חלונותיו (ומכאן השם שדבק במרידות אלה).
בשנת 1661 לואי הארבעה-עשר עבר להתגורר בלובר ואחיו, פיליפ, קיבל את הארמון מידיו.
ב-1692, העוצר פיליפ השני, דוכס אורליאן (בנו של פיליפ, אחיו של לואי הארבעה-עשר) ירש את הנכס. בתקופת עוצרותו התגורר בארמון וחי שם חיי הוללות.
היסטוריה > מארמון למרכז מסחרי

לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן (שכונה לימים "פיליפ אֶגָלִיטֶה", משום שצידד בדעות המהפכנים למרות שהיה בן-אצילים) בנה מחדש את הארמון בעקבות שרפה שפרצה בו בשנת 1773, ושיווה לו את צורתו הנוכחית. לואי-פיליפ מאורלאן הפך את המקום לאתר פריזאי נחשב ומיקם בו בוטיקים, תיאטראות, בתי קפה (קפה דה פואה café de Foy וקפה למבלן café Lamblin), פארק קטן ועוד. הארמון כונה בשל כך "ארמון המסחר" ולואי-פיליפ מאורלאן נקרא "ראש הסוחרים". הסיבה להפיכת המקום למקום מסחר הייתה החובות הגדולים אליהם נקלע בגין הקרקעות הרבות והארמונות שהיו ברשותו. הארמון נפתח מחדש בצורתו הנוכחית בשנת 1784 והפך להצלחה כלכלית אדירה. פאלה רויאל התפרסם לא רק בחנויות שלו, אלא גם בבתי הבושת שבתחומו שנודעו למרחוק. אחד המבקרים הידועים בפאלה רויאל שתיעד את ביקורו באחד מבתי הבושת בפאלה רויאל ב-1787 היה נפוליאון בביקורו הראשון בפריז.
היסטוריה > תקופת המהפכה הצרפתית

הדוכס מאורליאן איפשר לפילוסופים ולמתנגדי המשטר להתאסף בשטח ארמונו וכמו כן הוא מנע משוטרי המלך להיכנס למתחם הארמון וכתוצאה מכך העסקים שם שגשגו מהיעדר רגולציה ומיסוי מכביד. הדבר הפך אותו לפופולרי עוד טרם פרוץ המהפכה הצרפתית בשנת 1789. עם השנים הפך הארמון לאתר של חוסר-נחת ושל הוללות. במהלך המהפכה הצרפתית היה פאלה רויאל במוקד התסיסה ההמונית. דוברי המהפכה נאמו שם בפני ההמון: בין עמודיו עמד ב-13 ביולי 1789 קַמי דֶמוּלַן והוכיח את הקהל כשהוא עומד על שולחן בקפה פואה ומזמין את העוברים והשבים להצטרף. למחרת היום יצאו משם התוקפים שהסתערו על הבסטיליה. בכל פעם שראש כרות הסתובב ברחובות פריז, תחנתו הראשונה הייתה בפאלה רויאל, על חלון הנסיך. ראשיהם של פולון, ברטייה ושל מאדאם למבל הוצגו שם.
בשנת  1792 עשה לואי פיליפ צעד מרחיק נוסף והצביע בעד הוצאתו להורג של דודנו, המלך לואי ה-16. למרות זאת, בשנת  1793, איבד גם הוא את ראשו בגליוטינה בעת תקופת הטרור.
היסטוריה > תקופת הקיסרות

לאחר הפיכת 18 בברימר יועד המבנה לטריבון. הוא נקרא "ארמון הטריבון" עד 1807, מועד פיזור אספה זו.
היסטוריה > מקום מגורי דוכסי אורלאן

הארמון חזר לידי בני שושלת אורלאן בשנת 1814; הוא נותר מקום משכנם של דוכסי אורלאן עד 1848. ב-24 בדצמבר 1814 מונה פייר-פרנסואה-לאונר פונטן לאדריכל בני אורלאן והכניס שינויים שימושיים וסגנוניים לארמון בתקופת הרסטורציה והמונרכיה של יולי.
הארמון נבזז בידי המהפכנים שהפילו את המונרכיה של יולי ב-22 בפברואר 1848.
היסטוריה > הקומונה הפריזאית

בתקופת שלטונה של הקומונה הפריזאית ב-1871, נהרס הארמון ושוקם כשנתיים מאוחר יותר. מועצת המדינה של צרפת עברה לשכון בו לאחר מכן, בשנת 1875.
עובדה (תוכנית טלוויזיה)

| --- | --- |
לוגו התוכנית
לוגו התוכנית
 סוגה:  דוקומנטרי, תחקיר
 יוצרים:  אילנה דיין גלעד טוקטלי
 כותבים:  ראו: משתתפים
 בימוי:  יניב שבתאי
 מנחים:  אילנה דיין
 משתתפים:  איתי אנגל, בן שני, איל גונן, חן ליברמן, גלי גינת, ספי עובדיה
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  30
 מספר פרקים:  763
 הפקה
 מפיק:  רותי שטיינברג (מפיקה ראשית)
 חברת הפקה:  שידורי קשת (בעבר חברת החדשות וטלעד)
 עורכים:  שני דרורי (עורכת ראשית), נעמה פרי (עורכת משנה)
 אורך פרק:  30-60 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 (1993–2017):  טלעד (1993–2001, 2003–2005)  חברת החדשות (2002–2003)  שידורי קשת (2006–2017)  קשת 12 (2017–)
 תקופת שידור מקורית:  נובמבר 1993 – הווה
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
"עובדה" היא תוכנית תחקירים אקטואלית, בהנחייתה של אילנה דיין, אשר משודרת ברצף משנת 1993. עד שנת 2017 שודרה בערוץ 2. החל מנובמבר 2017, בעקבות פיצול ערוץ 2 במסגרת המעבר לשיטת הרישיונות, התכנית עברה להיות משודרת בערוץ "קשת 12".
התוכנית היא היחידה ששודרה בערוץ 2 ברצף מאז הקמת הערוץ המסחרי ב-1993 ועד פיצולו בשנת 2017. במסגרתה משודרות כתבות תחקיר, כתבות דיוקן וחשיפות שונות של תופעות חברתיות ישראליות, הונאות ושחיתויות ותחקירי אקטואליה. התוכנית שודרה עד שנת 2005 בזכיינית "טלעד", למעט עונה אחת ששודרה במסגרת חברת החדשות. ב-2005 פג הזיכיון של טלעד והתוכנית עברה ל"שידורי קשת". לאחר פיצול ערוץ 2, העונה ה-24 משודרת בקשת 12 החל מ-9 בנובמבר 2017.
הסרט "קאפו" ששודר בתוכנית זכה בפרס אמי לסרטי תעודה לשנת 2000. באוגוסט 2023 פורסם כי הסרט "הקרב על קייב" סרטו של איתי אנגל, שתיעד את מלחמת רוסיה-אוקראינה מזירת הקרבות בפאתי קייב ושודר במהלך העונה ה-28 של "עובדה", מועמד לפרס אמי הבינלאומי.
"עובדה" זכתה בפרס תוכנית האקטואליה או התחקירים הטובה ביותר בטקס פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה לשנת 2009, לשנת 2013, לשנת 2017,לשנת 2019, לשנת 2020, לשנת 2021, וכן לשנת 2023. כמו כן זכתה בפרס הכתבה התיעודית הטובה ביותר של הפורום היוצרים הדוקומנטריים לשנת 2018, לשנת 2019, ולשנת 2022.
שידור התוכנית

התוכנית שודרה לראשונה בחודש נובמבר 1993 בערוץ 2 המסחרי שזה עתה החל לשדר במסגרת הזכיינית "טלעד". את כל עונות התוכנית הגישה העיתונאית אילנה דיין.
כל עונות התוכנית שודרו באופן קבוע מדי שנה מעונת הסתיו ועד לעונת האביב, להוציא שנה אחת - 2001–2002, בה לא שודרה התוכנית, לאחר 8 עונות, עקב פרישתה של דיין מ"טלעד" ומערוץ 2 לטובת הקמת ערוץ החדשות הייעודי. שנה לאחר מכן, חזרה דיין לערוץ 2 ושבה להגיש את התוכנית.
באותה השנה בה חזרה לערוץ השני, שודרה התוכנית במסגרת חברת החדשות למשך עונה אחת, זאת לאחר שכל העונות הקודמות שודרו באופן רצוף תחת הזכיינית "טלעד". בעונה שלאחר מכן שבה התוכנית לזכיינית "טלעד" לשתי עונות נוספות עד לסיום זכיונה בערוץ 2 בשנת 2005, אז עברה התוכנית ל"שידורי קשת" ובה משודרת מאז שנת 2006.
את כל עונות התוכנית הפיקה חברת החדשות עבור הזכייניות השונות, אך בעונה ה-16 עברה התוכנית להפקה פנימית של הזכיינית "קשת" עקב רצונה של הזכיינית בעיבוי מערך האקטואליה שלה הנפרד מחברת החדשות.
צוות התוכנית

אילנה דיין - מגישה וכתבת. זכתה על פועלה בתוכנית בפרס סוקולוב בתחום התקשורת האלקטרונית ובפרס מפעל חיים בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2018.
יניב שבתאי - במאי ראשי.
שני דרורי - עורכת ראשית מאז 2019.
נעמה פרי - עורכת משנה
איל גונן - ערך את התכנית בין השנים 2009 עד 2019. קודם לכן שימש כסגן עורך במשך שנתיים.
איתי אנגל.
שי גל.
רוני קובן - הצטרף ב-2006.
עמרי אסנהיים - הצטרף ב-2006.
בן שני - הצטרף ב-2008.
נסלי ברדה - הצטרפה ב-2014.
לימור פנחסוב - הצטרפה ב-2018.
חן ליברמן - הצטרפה ב-2022
גלי גינת - הצטרפה ב-2023.
ספי עובדיה - הצטרף ב-2024.
דורון גלעזר - העורך לשעבר של הסדרה. חזר ב-2009.
רותי שטיינברג - מפיקה ראשית.
בתפקיד העורך שימשו בעבר ראודור בנזימן, רמי רוטהולץ, אבי זילברברג, אבי ברזילי, נתנאל סמריק ורונן זרצקי.
בתפקיד הבמאי הראשי שימש עד יוני 2020 גלעד טוקטלי -אשר ייסד את התוכנית עם דיין.
בוהדן שוסט

בוהדן רומנוביץ' שוסט (באוקראינית:  Богдан Романович Шуст; נולד ב-4 במרץ 1986) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדות השוער. כיום (2022) - מאמן שוערים.
קריירת מועדונים

שוסט החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל קרפטי לבוב. הוא גדל במחלקת הנוער שלה ובשנת 2003 עלה לקבוצה הבוגרת. בתחילת עונת 2005/2006 הפך לשוער הראשון של הקבוצה. בינואר 2006 חתם על חוזה ל5 שנים עם קבוצת הצמרת האוקראינית שחטאר דונצק. בעונת 2006/2007 היה אחד השוערים המצטיינים בליגת העל האוקראינית. בקיץ 2007 החתימה שחטאר את אנדריי פיאטוב ובוהדן שוסט הפך משוער ראשון לשוער השני של הקבוצה. בהמשך להדחתו מתפקיד השוער הראשון, הושאל לקבוצת מטאלורג דונצק. בהתחלה סוכם, שהוא יושאל לשנתיים, אך לאחר 5 משחקים בוטלה ההשאלה ושוסט שב לשחטאר. בהמשך הושאל לקבוצות זוריה לוהנסק ומריופול.
בשנת 2013 עזב בוהדן שוסט סופית את שחטאר דונצק וחתם למשך שנתיים בקבוצת מטאליסט חרקוב. בשנת 2015 עבר לקבוצת ווהלין לוצק. ב-2016- 2019 שיחק במדי וורסקלה פולטבה. בתחילת 2019 חתם בקבוצת אינהולץ פטרובה, אשר שיחקה אז בליגת המשנה האוקראינית. בתום עונת 2019/2020 עלה עם הקבוצה לליגת העל האוקראינית.
בשנת 2021 פרש מן המשחק הפעיל והפך למאמן שוערים של אינהולץ פטרובה.
קריירה בינלאומית

שוסט שיחק בכל שכבות הגיל של הנבחרות הלאומיות של אוקראינה. נטל חלק בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת 2005. ב-26 בפברואר 2006 שיחק את משחקו הראשון בשורות הנבחרת הבוגרת - משחק מול אזרבייג'ן.
שוסט היה בסגל נבחרת אוקראינה למונדיאל 2006, אך לא שותף באף אחד ממשחקי הנבחרת בטורניר. לאחר שנת 2007 לא זומן יותר לסגל הנבחרת.
תארים

ליגת העל האוקראינית (3): 2005/2006, 2007/2008, 2011/2012
הגביע האוקראיני : 2011/2012
גביע אופ"א: 2008/2009
יבהן סלין

יֶבְהֶן סרהייוביץ' סלין (באוקראינית: Євген Сергійович Селін; נולד ב-9 במאי 1988) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדות המגן בקבוצת ל.נ.ז. צ'רקאסי מליגת העל האוקראינית. בעבר שיחק בנבחרת אוקראינה.
קריירה

סלין החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת נוער של מועדון הכדורגל סטאל אלצ'בסק מליגת המשנה האוקראינית. משם עבר לקבוצת מטאליסט חרקוב. בשנת 2011 עבר לקבוצת וורסקלה פולטבה. בשנת 2013 חתם על חוזה ל-5 שנים עם קבוצת הצמרת האוקראינית דינמו קייב. במהלך השנה הראשונה שלו בקבוצה נפצע ונאלץ להיעדר מהמגרשים למשך כחצי שנה. לאחר שהחלים מהפציעה לא הצליח לחזור להרכב הראשון של דינמו. הוא הושאל לקבוצות מטאליסט חרקוב ולאחר מכן לקבוצת פלאטניאס היוונית. בשנת 2017 עזב את דינמו קייב וחתם על חוזה עם קבוצת אסטרס טריפוליס היוונית. כעבור שנה ביוון - עבר לקבוצה ההונגרית מ.ט.ק. בודפשט.
נבחרת

סלין שיחק במשך שלוש שנים בשורות הנבחרת הצעירה של אוקראינה. השתתף עם הנבחרת בשנת 2011 ביורו לנבחרות צעירות. במהלך התחרות השתתף בשניים מתוך שלושת משחקי הנבחרת.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה שיחק סלין מאז אוקטובר 2011. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול בולגריה. במהלך המשחק הבקיע סלין את שערו הראשון והיחיד במדי הנבחרת. הוא זומן לסגל הנבחרת ליורו 2012 ובמהלך הטורניר השתתף בכל שלושת משחקי הנבחרת. מאז שנת 2014 סלין אינו מזומן לסגל הנבחרת.
תארים

הגביע האוקראיני: 2013/2014
מתקפת בלגורוד-חרקוב

מתקפת בלגורוד-חרקוב הידועה גם בשם מבצע רומיאנצב (על שם המצביא הרוסי פיוטר רומיאנצב), או קרב חרקוב הרביעי, הייתה מתקפה סובייטית גדולה, שנערכה באוגוסט 1943 באזור העיר חרקוב, במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. המבצע נערך במסגרת המערכה סביב בליטת קורסק, והיווה חלק מהתוכנית האסטרטגית, שהכין הפיקוד העליון של הצבא הסובייטי לקראתה. המתקפה הסובייטית נפתחה ב-3 באוגוסט 1943, בהשתתפות כוחות משתי חזיתות סובייטיות. הכוחות הסובייטיים תקפו שתי ארמיות הגרמניות מקבוצת ארמיות דרום, שהחזיקו בשטח שמדרום למבלט קורסק, ולאחר כשלושה שבועות של לחימה עזה, במסגרתה ספגו שני הצדדים אבדות כבדות, שחררו את הערים בלגורוד וחרקוב ואילצו את הגרמנים לסגת מערבה עד לקו נהר פסל. על אף שהכוחות הסובייטיים ספגו במהלך המתקפה אבדות כבדות פי כמה מאבדות הצד הגרמני, היא נחשבת כניצחון אסטרטגי סובייטי. האבדות הכבדות, שספגה קבוצת ארמיות דרום במהלך הלחימה ביולי ואוגוסט 1943, החלישו מאוד את כוחותיה, והצלחת מבצע רומיאנצב פתחה את הדרך להמשך ההתקדמות המהירה של כוחות הצבא האדום מערבה לקו נהר הדנייפר ולכיבוש מחדש של שטח אוקראינה המזרחית במסגרת קרב דנייפר.
רקע

הפיקוד הסובייטי היה מודע לכך שהגרמנים מתכננים מתקפה חדשה בקיץ 1943, ותכנן מתקפה משלו, שתקדים את המתקפה הגרמנית. ריכוז הכוחות הסובייטיים במבלט קורסק לא נועד בראשיתו לצורכי מגננה, אלא לצורך התקפות מתוכננות מצפון ומדרום לבליטה, שנועדו בשלב ראשון לשחרר את הערים אוריול ובלגורוד, ולאחר מכן להתקדם מערבה לקו נהר הדנייפר.
ככל שהתקרב הקיץ, נאסף יותר ויותר מידע, שהצביע על כך, שהמתקפה הגרמנית תונחת על מבלט קורסק. הסובייטים קיבלו דיווחים על הכוונות הגרמניות מרשת הריגול של לוסי, וממקורות נוספים. ידיעות אלו אך אישרו את התחושה של המפקדים הסובייטים הבכירים, ובראשם גאורגי ז'וקוב ביחס למיקום המהלומה הגרמנית. כבר ב-8 באפריל כתב ז'וקוב מיזכר ברוח זו לסטאבקה, הפיקוד העליון של הצבא האדום, בו הניח את הבסיס לתוכנית הסובייטית להדיפת המתקפה.
כאמור, סטלין ומספר מפקדים סובייטיים בכירים, רצו להקדים את הגרמנים, ולהלום ראשונים. הם רצו לשבור את התבנית לפיה הגרמנים תוקפים תמיד בעונת הקיץ וזוכים בהישגים טריטוריאליים, וחששו שהצבא האדום לא יהיה מסוגל לבלום את המתקפה הגרמנית בשלביה הראשונים. אולם ז'וקוב והרמטכ"ל הסובייטי אלכסנדר ואסילבסקי שכנעו את סטלין, שעדיף לנהל בשלב ראשון קרב מגננה מתוכנן היטב, שיתיש את כוחו של הוורמאכט, ורק לאחר מכן לעבור למתקפה.
העיכובים החוזרים ונשנים במועד פתיחת המתקפה הגרמנית, העניקו לפיקוד הסובייטי זמן רב לצורך ביצור בליטת קורסק והכנת מערך הגנה לעומק בשטחה, וכן לתגבור שתי החזיתות שהגנו על הבליטה - החזית המרכזית, בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי בצפון הבליטה, וחזית וורונז' בפיקוד ניקולאי ואטוטין בחלקה הדרומי - ביחידות שריון וארטילריה מעתודות הפיקוד העליון.
לאחר בלימת המתקפה הגרמנית על מבלט קורסק (מבצע מצודה), שנפתחה ב-5 ביולי 1943, החליט הפיקוד הסובייטי, שהגיע הזמן לעבור למתקפה בהתאם לתוכנית האסטרטגית המקורית שלו. המתקפה על מבלט אוריול הגרמני, מצפון למבלט קורסק (מבצע קוטוזוב) נפתחה כבר ב-11 ביולי, אולם המתקפה המתוכננת מדרום למבלט קורסק נדחתה לראשית אוגוסט. הגורמים העיקריים לכך היו ההצלחה היחסית של המתקפה הגרמנית על האגף הדרומי של המבלט (שנמשכה עד 17 ביולי) והאבדות הכבדות שספגו שתי החזיתות הסובייטיות - חזית וורונז' וחזית הערבה - שנועדו להשתתף בה, במהלכה. נסיגת כוחות קבוצת ארמיות דרום לקווי ההתחלה שלהם בגזרה הדרומית של מבלט קורסק, הושלמה רק ב-23 ביולי, והפיקוד הסובייטי היה זקוק לפסק זמן קצר, לצורך ארגון מחדש של כוחותיו, והשלמת האבדות של הכוחות, שנועדו לקחת חלק במתקפה המתוכננת על מרחב בלגורוד-חרקוב.
סדר הכוחות של הצדדים היריבים בשלב הפתיחה של המבצע > הצבא האדום

כוחות הצבא האדום שהשתתפו בשלב הפתיחה של מבצע רומיאנצב כללו שתי חזיתות סובייטיות, ועשר ארמיות. חלק גדול מהארמיות שהשתתפו במבצע ספגו אבדות כבדות ואבדו את מרבית הציוד הכבד שלהם במהלך הדיפת המתקפה הגרמנית על האגף הדרומי של מבלט קורסק. אולם במהלך השבועיים, שחלפו בין סיום הלחימה במבלט קורסק לבין פתיחת מבצע רומיאנצב, הצליח הפיקוד הסובייטי להשלים חלק גדול מהחוסרים שלהן בכוח אדם ובכלי רכב משוריינים. בסך הכל השתתפו במבצע (כולל עתודות, שהופעלו בשלבים המאוחרים יותר של המתקפה) 1,100,000 חיילים סובייטיים, כ-2,700 טנקים ותותחים מתנייעים, 1,300 מטוסים וכ-13,000 קני ארטילריה.
חזית וורונז' - בפיקוד ניקולאי ואטוטין:
ארמיית המשמר החמישית - בפיקוד אלכסיי ז'אדוב
ארמיית המשמר השישית - בפיקוד איוואן צ'יסטיאקוב
הארמייה ה-27 - בפיקוד סרגיי טרופימנקו
הארמייה ה-40 - בפיקוד קיריל מוסקלנקו
ארמיית המשמר המשוריינת הראשונה - בפיקוד מיכאיל קוטקוב
ארמיית המשמר המשוריינת החמישית - בפיקוד פאבל רוטמיסטרוב
הארמייה ה-38 - בפיקוד ניקאנדר צ'יביסוב
ארמיית האוויר השנייה - בפיקוד סטפן קרסובסקי
חזית הערבה - בפיקוד איוואן קונייב:
ארמיית המשמר השביעית - בפיקוד מיכאיל שומילוב
הארמייה ה-53 - בפיקוד איוואן מנאגרוב
הארמייה ה-69 - בפיקוד ואסילי קריוצ'נקין
ארמיית האוויר החמישית - בפיקוד סרגיי גוריונוב
הארמייה ה-57 (שהשתייכה לחזית הדרום-מערבית)
שתי ארמיות נוספות - ארמיית המשמר הרביעית והארמייה ה-47 - הוחזקו בעתודה לטובת המבצע.
סדר הכוחות של הצדדים היריבים בשלב הפתיחה של המבצע > ורמאכט

יחידות הורמאכט, שהיו פרוסות בגזרה שמדרום למבלט קורסק, השתייכו לשתי ארמיות מקבוצת ארמיות דרום. הפיקוד הגרמני העריך בטעות, שהאבדות הכבדות שספגו שתי החזיתות הסובייטיות, שהשתתפו בלחימה בגזרה הדרומית של מבלט קורסק, לא יאפשרו לפיקוד הסובייטי לבצע מתקפה גדולה בגזרת בלגורוד-חרקוב בטווח הזמן הקרוב. כתוצאה מכך הועברו חלק גדול מהיחידות הניידות של קבוצת ארמיות דרום, שהיו מרוכזות בגזרה זו, לגזרות אחרות. דיוויזיית גרוסדויטשלנד הועברה צפונה למבלט אוריול, כדי לסייע בבלימת המתקפה הסובייטית על גזרה זו (מבצע קוטוזוב), ואילו מרבית היחידות של קורפוס הפאנצר אס אס השני וקורפוס הפאנצר ה-24 ואחת הדיוויזיות של קורפוס הפאנצר ה-48, נשלחו דרומה לסייע בהדיפת המתקפה הסובייטית על ארמיית הפאנצר הראשונה והארמייה השישית, שנפתחה ב-17 ביולי (המתקפה האסטרטגית של דונבאס). ערב פתיחת המתקפה הסובייטית, נותרו בגזרה שהותקפה 19 דיוויזיות גרמניות (מתוכן רק 4 דיוויזיות פאנצר), שכללו 250–300 אלף חיילים, כ-300 טנקים ותותחי סער מבצעיים, כ-800 מטוסים, וכ-3,500 קני ארטילריה.
הכוחות שהיו בגזרה שהותקפה, בשלב הפתיחה של המתקפה הסובייטית היו:
קבוצת ארמיות דרום - בפיקוד אריך פון מנשטיין
ארמיית הפאנצר הרביעית - בפיקוד הרמן הות
הקורפוס ה-52 - בפיקוד אויגן אוט
חלק מיחידות קורפוס הפאנצר ה-48 - בפיקוד אוטו פון קנובלסדורף
פלגת הארמייה קמפף - בפיקוד ורנר קמפף (הוחלף ב-15 באוגוסט על ידי אוטו והלר)
הקורפוס ה-11 - בפיקוד ארהרד ראוס
הקורפוס ה-42 - בפיקוד פרנץ מאטנקלוט
קורפוס הפאנצר ה-3 - בפיקוד הרמן בריית
צי האוויר הרביעי - בפיקוד וולפרם פון ריכטהופן
תוכנית המתקפה הסובייטית

מבצע רומיאנצב נועד להיות המתקפה האסטרטגית העיקרית של הצבא הסובייטי בקיץ 1943. לפי תוכנית הפיקוד העליון הסובייטי, המתקפה נועדה להתבצע בשני שלבים עיקריים :
בשלב הראשון נועדו הכוחות הסובייטיים להבקיע את החזית הגרמנית מדרום למבלט קורסק, להתקדם במהירות דרומה, לכתר את הכוחות הגרמניים במרחב בלגורוד-חרקוב ממספר כיוונים ולהשמיד אותם. המאמץ העיקרי נועד להתבצע על ידי ארבע ארמיות של חזית וורונז' ולהתמקד בגזרה צרה בין בלגורוד לטומרובקה. לאחר הבקעת החזית הגרמנית נועדו כוחות אלו, שכללו את שתי ארמיות הטנקים של החזית, להתקדם לאזור בוגודוכוב, ולאחר מכן לכתר את חרקוב מכיוון דרום-מערב. שתי ארמיות נוספות של החזית נועדו לתקוף את החזית הגרמנית בין טומרובקה לסומי, ולהתקדם לכיוון דרום-מערב, במטרה להגן על האגף הימני (המערבי) של הכוחות העיקריים של החזית, ולמנוע מכוחות תגבורת גרמניים להגיע למרחב חרקוב. הארמייה ה-38 של החזית נועדה לבצע מתקפת הסחה מצפון לסומי, במטרה לרתק את הכוחות הגרמניים שעמדו מולה בגזרה המרכזית של מבלט קורסק (הארמייה השנייה של קבוצת ארמיות מרכז). חזית הערבה, שהייתה חלשה יחסית לחזית וורונז' (כללה רק שלוש ארמיות, בסיוע כ-500 טנקים), נועדה לתקוף ממזרח לבלגורוד, ולהתקדם דרומה במקביל לגדה המערבית של נהר הדונייץ העליון, במטרה לרתק את כוחות פלגת הארמייה קמפף, לתקוף את מערך ההגנה ההיקפי, שהכינו הגרמנים מסביב לעיר חרקוב, מכיוון צפון, ולסייע בכיתור הכוחות הגרמניים במרחב חרקוב, בשיתוף פעולה עם הארמייה ה-57 של החזית הדרום-מערבית, שתתקדם אל העיר מכיוון מזרח ודרום-מזרח.
בשלב השני של המבצע, לאחר השמדת הכוחות הגרמניים במרחב חרקוב, נועדו חזית וורונז' וחזית הערבה לנוע דרומה לכיוון ים אזוב, במטרה לנתק ולכתר את שאר הכוחות של קבוצת ארמיות דרום, ולהשמיד אותם, בשיתוף פעולה עם כוחות החזית הדרום-מערבית והחזית הדרומית.
תוצאות הקרב

אבדות הצבא האדום במהלך המבצע היו 71,611 הרוגים ו-183,955 פצועים; בנוסף הם איבדו 1,864 טנקים, 423 תותחים ו-153 מטוסים. מאידך, הגרמנים איבדו לפחות 10,000 הרוגים ונעדרים ו-20,000 פצועים, וכמות הטנקים שהם איבדו הייתה נמוכה משמעותית מהאבדות של הרוסים. בעקבות המבצע המשיכו הסובייטים בהתקדמותם, וכעבור מספר שבועות שחררו את העיר קייב.
לקריאה נוספת

אנטוני ביוור, "מלחמת העולם השנייה", הוצאת ידיעות אחרונות, 2014.
אנדרו רוברטס, "סערת המלחמה", הוצאת דביר, 2011.
הערות שוליים

↑  רוברטס, עמ' 380
↑  Healy, Mark. Kursk 1943 The Tide Turns In the East, Osprey Publishing, 1992, pp.101-11
↑  הנתונים הגרמניים מתייחסים לחיילים קרביים ולכלי רכב משוריינים מבצעיים בלבד
סרגיי ריבלקה

סרגיי אולכסנדרוביץ' ריבלקה (באוקראינית: Сергій Олександрович Рибалка; נולד ב-1 באפריל 1990 בכפר ימנה שבמחוז סומי) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדות הקשר בקבוצת צ'רקסי מהליגת העל האוקראינית . בעבר שיחק בנבחרת אוקראינה.
קריירה

ריבלקה החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל ארסנל חרקוב. הוא גדל במחלקת הנוער שלה וב-2006 קודם לקבוצה הבוגרת. בשנת 2008 עבר לקבוצת הצמרת האוקראינית דינמו קייב. הוא שיחק תחילה במסגרת קבוצת המילואים של דינמו. להרכב הקבוע של הקבוצה שובץ בעונת 2010/2011. בעונה של 2013/2014 הושאל לקבוצת סלובן ליברץ מהליגה הצ'כית. בתום העונה חזר לשחק בדינמו קייב. בעונת 2017/2018 הושאל לקבוצת סיוואספור הטורקית. בתום העונה - חתם על חוזה קבוע בסיוואספור
נבחרת

ריבלקה שיחק במשך שנה וחצי בנבחרת הנוער של אוקראינה. ב-2009 השתתף עם הנבחרת באליפות אירופה בכדורגל לנבחרות עד גיל 19 וזכה עמה במקום הראשון. במהלך האליפות הבקיע שער אחד במהלך אחד המשחקים בשלב הבתים.
מנבחרת הנוער המשיך ריבלקה לנבחרת הצעירה. הוא שיחק 12 משחקים, הבקיע 6 שערים. בשנת 2011 היה בסגל הנבחרת באליפות אירופה לנבחרות צעירות.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה משחק ריבלקה מאז מרץ 2015. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול לטביה. הוא היה בסגל נבחרת אוקראינה ליורו 2016, אך לא שותף באף אחד ממשחקי הנבחרת בתחרות.
תארים

מקום ראשון באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19
אליפות אוקראינה : 2014/2015, 2015/2016
הגביע האוקראיני: 2014/2015
האוניברסיטה הלאומית חרקוב

| --- | --- |


 אוניברסיטה
 על שם:  מקסים גורקי 
 מוטו:  Cognoscere, Docere, Erudire 
 תקופת הפעילות:  17 בינואר 1805 – הווה (220 שנה) 
 בעלי תפקידים
 רקטור:  תאריך התחלה 
 סגל:  4,595
 סטודנטים
 :  25,000
 סטודנטים לתואר שלישי:  500
 מיקום
 מיקום:  חרקוב, אוקראינה
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 קואורדינטות:  50°00′16″N 36°13′42″E﻿ / ﻿50.004444444444°N 36.228333333333°E﻿ / 50.004444444444; 36.228333333333
 karazin.ua
 he
 
האוניברסיטה הלאומית חרקוב (באוקראינית : Каразінський університет בלטינית : Universitas Charkoviensis) או רשמית VN Karazin Kharkiv National University (רשמית באוקראינית : Харківський національний університет імені В. Н. КаразінаV. N. Karazin Kharkiv National University) היא אחת האוניברסיטאות הגדולות ב-האימפריה הרוסית וב-ברית המועצות. האוניברסיטה הוקמה בשנת 1804 באמצעות מאמציו  של וסילי קרזין (אנ') והפכה לאוניברסיטה השנייה הוותיקה באוקראינה המודרנית אחרי אוניברסיטת לבוב.
קמפוסים ומבנים

בניין אקדמי ראשי
בניין אקדמי צפוני
הספרייה המדעית המרכזית
קמפוס הסטודנטים
פקולטות

בית הספר לביולוגיה
בית הספר לכימיה
בית הספר למדעי המחשב
בית הספר לאקולוגיה
בית הספר לכלכלה
בית הספר ליחסים כלכליים בינלאומיים ותיירות
בית הספר לשפות זרות
בית הספר לרפואה
בית הספר לגאולוגיה וגאוגרפיה
בית הספר להיסטוריה
בית ספר למכניקה ומתמטיקה
בית הספר למשפטים
בית הספר לפיזיקה
בית הספר לפילולוגיה
בית הספר לפילוסופיה
בית הספר לפסיכולוגיה
בית הספר לפיזיקה ואנרגיה
בית הספר לרדיופיזיקה
בית הספר לסוציולוגיה