stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיאון תורוואלסן
הערות שוליים

1 2  Bente, Lang (2002). "Thorvaldsen's Museum: Architecture, Colours, Light". Danish Architectural Press. University of Michigan Press.
↑  "Sonnes frise". Thorvaldsens Museum. נבדק ב-2009-06-24.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601843805171  BnF: cb12208069p (data)  GND: 1018817-4  ISNI: 0000 0001 2289 2765  LCCN: n50052832  SUDOC: 03072158X  VIAF: 134617350   WorldCat (עם VIAF): 134617350 
מוזיאון תורוואלסן וארמון כריסטיאנסבורג
מוזיאון הווטרנים אריאל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון 
 מיקום:  אריאל 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 23 במרץ 1998
 תאריך פתיחה רשמי:  23 במרץ 1998 
 
 www.ariel.muni.il/278/
 
מוזיאון הווטרנים באריאל, הוא מוזיאון "הגבורה היהודית במלחמת העולם השנייה". המוזיאון מוקדש לשימור מורשת הווטרנים, לוחמים יהודים, וותיקי המלחמה אשר לחמו בנאצים בחזיתות שונות, ובעיקר בצבא האדום של ברית המועצות לשעבר, שורדי המצור על לנינגרד (סנקט פטרבורג) והוותיקים שעבדו בעורף.
אודות

המוזיאון נפתח [דרושה הבהרה] ב־23 במרץ 1998, ביוזמת מויסיי מונוסוב, יו"ר ארגון הווטרנים באריאל. המוזיאון נתמך על ידי המשרד לקליטת העלייה ועיריית אריאל. כל חברי הארגון פועלים על בסיס התנדבותי. ואליהם מצטרפים להנצחה בהתנדבות גם תלמידי קריית החינוך אורט יובלי אריאל.
מטרות המוזיאון

להוכיח באמצעות מסמכים ועדויות שונות את ההשמדה האכזרית שבוצעה כלפי היהודים
להראות את היקף שואת היהודים
להנציח את השתתפות היהודים במאבק נגד הנאציזם בעת המלחמה
הנצחת זיכרון לוחמים יהודים, קורבנות השואה ווטרנים תושבי אריאל
חינוך לפטריוטיות, אהבת העם והארץ באמצעות שיחות, הרצאות ופגישות של הווטרנים עם תושבי העיר.
מוצגי המוזיאון

במוזיאון נאסף חומר רב על היהודים שהשתתפו במלחמה ושזכו באותות ועיטורים על גבורתם, חומר נוסף על וותיקי המלחמה תושבי אריאל.
המוצגים במוזיאון מסודרים ב-15 דוכנים על פי התכנים השונים. השפות העיקריות הן עברית ורוסית.
הפריטים נתרמו בעיקר על ידי ווטרנים תושבי אריאל, והם כוללים: מדים של הלוחמים, תמונות של הווטרנים תושבי אריאל, מכתבים וכתבות עליהם, תמונותיהם, תעודות אותות הצטיינות, עיטורים ודרגות, וכן תמונות של הווטרנים המשתתפים במגוון פעילויות של תלמידי העיר או תושביה.
פרסים והוקרה

המוזיאון זכה במקום הראשון בתחרות של המוזיאונים לזכר מלחמת העולם השנייה.
קשרים קהילתיים

במסגרת קידום מעורבות חברתית של תלמידיה, מנציחה קריית החינוך אורט יובלי אריאל, את פועלם של הווטרנים בעיר אריאל ואימוץ בית הווטרנים בתחזוקה וכו', באמצעות פרויקט המנוהל על ידי רכזת "מחוברים" בבית הספר, אלנה פרומישליאנסקי, אשר קבלה בשנת 2019, מדליית אות כבוד בשם נשיא רוסיה. המדליה מוענקת באופן אישי על ידי שגרירות רוסיה בישראל, לכבוד יום הניצחון על גרמניה הנאצית, ומוענקת לאלה שהשתתפו במלחמה עצמה ועדיין בחיים, ולאלה שתורמים תרומה מיוחדת לווטרנים עצמם ולהנצחת האירועים.
ראו גם

מוזיאון הווטרנים (נשר)
מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה
חוק מעמד ותיקי מלחמת העולם השנייה
הערות שוליים

1 2 3 4  מוזיאון הווטרנים, באתר www.ariel.muni.il
↑  מעורבות חברתית "מחוברים", באתר ariel.ort.org.il
הפתרון הספרדי

תרשים שיטת הפתרון הספרדי
הפתרון הספרדי (נקרא גם פתרון ברצלונה) הוא שיטה לתכנון תחנות רכבת שהוכנסה לשימוש בתחילת המאה העשרים.
שיטת הפתרון הספרדי נועדה לקצר את זמן השהות של רכבות בתחנה. לפי השיטה, נעשה שימוש בשני רציפי תחנה עבור רכבת בודדת, המאפשרים לרדת ולעלות לרכבת בזמן קצר יותר. בדרך כלל משמש אחד הרציפים לעליית נוסעים לרכבת והשני משמש לירידת נוסעים מהרכבת. במרבית התחנות המתוכננות בשיטת הפתרון הספרדי בנויים שלושה רציפים - שניים צדדיים ואחד מרכזי, המשרתים שתי מסילות שעוברות ביניהם.
תחנת Avenida de América במדריד, דוגמה מובהקת לשימוש בשיטה
השימוש הראשון בשיטה באירופה היה ברכבת התחתית של ברצלונה בשנות השלושים ומכאן נגזר שמה. עם זאת, השיטה הייתה קיימת עוד קודם לכן בתחנות רכבת תחתית בבוסטון (1912) ובניו יורק (1913). כיום משמשת השיטה לעיתים תחנות קצה, בהן נפתחות דלתות הרכבת מצד אחד עד לירידתם של כל הנוסעים, ולאחר סגירתן נפתחות הדלתות בצדה השני של הרכבת, לאפשר את עלייתם של הנוסעים בכיוון הנסיעה ההפוך.
ניסן פרז

| --- | --- |

ד"ר ניסן פרז ב-2014
 לידה:  18 בדצמבר 1946 (בן 78) איסטנבול, טורקיה
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  מבשרת ציון, ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1975
 בת זוג:  עדנה יושפה פרז (1987-עד היום)
 NNPerez.com
 
ניסן ניסו פרז (באנגלית: Nissan N. Perez); (נולד ב-18 בדצמבר 1946) הוא היסטוריון, חוקר ואוצר צילום. בין השנים 1977 ו-2013 תפקד בתור אוצר הבכיר במחלקה לצילום ע"ש נואל והרייט לוין במוזיאון ישראל, אותה גם יזם והקים. במהלך שנותיו כאוצר תכנן ואצר מעל 180 תערוכות בישראל ובעולם ופרסם מספר משמעותי של מאמרים, קטלוגים וספרים. למד פסיכולוגיה, פילוסופיה ותולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים, והוא בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברייטון שבאנגליה.
תערוכות צילום נבחרות

Displaced Visions: Emigré Photographers of the 20th Century (2013)
Double Take: The Tanenbaum and Willens Photography Collections (2013)
Eugene Atget: As Paris Was (2012)
Helmar Lerski: Working Hands, Photographs from the 1940s (2011)
New in Photography : Recent Acquisitions (2010)
A Rare Gift: The Noel and Harriette Levine Collection of Photographs (2010)
Picturing Jerusalem (2007)
Engagement: Israeli Photography Now (2007)
Beyond Time: Photographs from the Gary B. Sokol Collection (2006)
All That's Not Me: Kimiko Yoshida, Photographs (2006)
Camera Sacra: Capturing the Soul of Nature (2005)
Old-New Land: Pioneers of Photography in Israel (2003)
Revelation: Representations of Christ in Photography (2003)
Weegee's Story: A Photojournalist in the 1940s (2002)
Travelogue 1927: Photographs by Luciano Morpurgo in Mandatory Palestine (2001)
Time Frame: A Century of Photography in the Land of Israel (2000)
Harold Edgerton: In a Flash (1997)
Mendel John Diness: A Photographer in Jerusalem (1997)
Dalia Amotz 1938-1994 (1995)
הערות שוליים

↑  "The Noel and Harriette Levine Department of Photography at the Israel Museum". The Israel Museum, Jerusalem. אורכב מ-המקור ב-2015-12-17. נבדק ב-2016-01-04.
↑  "Dr. Nissan N. Perez - The SIP". thesip.org.
↑  "Displaced Visions Emigré Photographers of the 20th Century". The Israel Museum.
↑  "Double Take: The Tanenbaum and Willens Photography Collections". The Israel Museum.
↑  "Eugene Atget: As Paris Was". The Israel Museum.
↑  "Helmar Lerski: Working Hands, Photographs from the 1940s". The Israel Museum.
↑  "New in Photography : Recent Acquisitions". The Israel Museum.
↑  "A Rare Gift: The Noel and Harriette Levine Collection of Photographs". The Israel Museum.
↑  "Picturing Jerusalem". The Israel Museum.
↑  "Engagement: Israeli Photography Now". The Israel Museum.
↑  "Beyond Time: Photographs from the Gary B. Sokol Collection". The Israel Museum.
↑  "All That's Not Me: Kimiko Yoshida, Photographs". The Israel Museum.
↑  "Camera Sacra: Capturing the Soul of Nature". The Israel Museum.
↑  "Old-New Land: Abel Pann Paints the Bible". The Israel Museum.
↑  "Revelation: Representations of Christ in Photography". The Israel Museum.
↑  "Weegee's Story: A Photojournalist in the 1940s". The Israel Museum.
↑  "Travelogue 1927. Photographs by Luciano Morpurgo in Mandatory Palestine". The Israel Museum.
↑  "Time Frame: A Century of Photography in the Land of Israel". The Israel Museum.
↑  "Harold Edgerton - In a Flash". The Israel Museum.
↑  "Mendel John Diness: A Photographer in Jerusalem (1854-1860)". The Israel Museum.
↑  "Dalia Amotz 1938-1994". The Israel Museum.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266298005171  BIBSYS: 99018422  BnF: cb123395782 (data)  GND: 1056796588  ISNI: 0000 0000 6647 5552  LCCN: n79113439  NTA: 244443408  PIC: 309764  SUDOC: 032349084  VIAF: 82538428   WorldCat (עם VIAF): 82538428
מעון הציד של סטופיניג'י

מעון הציד של סטוּפּינִיגִ'י (באיטלקית: Palazzina di caccia di Stupinigi) הוא אחד המעונות המלכותיים של בית סבויה האיטלקי, ונכלל ברשימת אתרי מורשת עולמיים של אונסק"ו. המעון נבנה בתחילת המאה ה-18 על ידי האדריכל פיליפּוֹ יובָארָה בהזמנת ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה. מעון הציד נמצא בסטופיניג'י, פרבר של העיר ניקלינו, כעשרה קילומטרים מדרום-מערב לטורינו. הפארק הסובב את מעון הציד הוכרז כפארק לאומי בשנת 1992. שטחו של הפארק הוא 16,110 דונם, ויש בו יערות טבעיים ושטחים חקלאיים.
תיאור המעון

הדרך המובילה מטורינו למעון הציד עוברת ביער הטבעי של הפארק. בצידי הדרך, ניתן להבחין בבתי האחוזה הכפרית ובאורוות הסוסים. הגרעין המרכזי של המעון מורכב מאולמות גדולים, המהווים את מרכז המבנה האליפטי שממנו יוצאות ארבע זרועות מלוכסנות, (כמו הצלב של אנדרו הקדוש). ב"זרועות" המעון מצויות הדירות של בני משפחת המלוכה ושל אורחיהם. המבנה פונה כלפי חוץ, אל מרחבים מתומנים, בהם מצויים מבני השירות של מעון הציד.
מעון הציד בנוי בסגנון בארוקי-איטלקי: מפואר, מבריק וממורק. הוא כולל מרכיבים יקרים כגון מראות, כלי חרסינה ומקטרות מצופות זהב. הרהיטים המצויים במעון גולפו על ידי אמנים מפורסמים; למשל שלושת יוצרי הארונות המלכותיים המפורסמים של טורינו: ג'וזפה מריה בונזאניגו, פייטרו פיפטי ולואיג'י פרינוטי. בנוסף, רהיטים אלו מזכירים את התמשיחים של האמנים ויטוריו אמדאו צ'ינארולי, ג'אן קרוסאטו באטיסטה וקרלו אנדראה ואן לו.
מעון הציד הגדול כולל 137 חדרים, 17 אולמות בשטח כולל של 31,000 מ"ר, כאשר 14,000 מ"ר מהם במרחבים רצופים. הפארק הוא בשטח של 16,110 דונם וגינות הפרחים, המעוצבות במבנה גאומטרי, בשטח של 3,800 מ"ר.
למרות פסל האייל באולם המרכזי, כבר מאה שנה אין בסביבה איילים אך נכון ל-2007, ניתן למצוא ביער שועלים, סנאים, סמורים, מרמיטות וציפורים שונות.
תולדות המקום

עד לשנת 1418, הייתה במקום מצודה בבעלות בית אקיה, ענף משנה לבית סבויה. בשנת 1493 המצודה נמכרה למרקיז רולנדו. בשנת 1563, כאשר בירת דוכסות בית סבויה עברה משאמברי שבצרפת לטורינו, נרכש הארמון על ידי אמנואלה פילבר, דוכס סבויה. דוכס סבויה החליט להוריש את מעון הציד למסדר מוריס ולזרוס הקדושים. בשנת 1729 הארמון עוצב מחדש ותוך שנתיים הפך למעון הציד הגדול. העיצוב מחדש נעשה על ידי האדריכל פיליפו יוברה עבור מלך סרדיניה, ויטוריו אמדאו השני, אשר הזמין צוות מעטרים, רובם מוונציה, במטרה לקשט את מעון הציד מבפנים. בשנת 1832 חזר המעון לבעלות משפחת המלוכה. בימיהם של קרלו אמנואלה השלישי וויטוריו אמנואלה השלישי המשיכו בבניית הארמון והרחיבו את הפארק.
מעון הציד הגדול נחשב למקום המועדף לאירועים של בית סבויה: טקסים וחתונות ממלכתיות. בשנת 1773 נישאו במעון הנסיכה מריה תרזה מסבויה ושארל העשירי מלך צרפת, רוזן מחוז ארטואה דאז.
כיום, נכון ל-2007, נמצא בארמון "מוזיאון לאמנות הריהוט," הכולל אוסף רהיטים פיימונטנים. חלק מהריהוט הוא מקומי וחלק הועבר ממעונות מלכותיים אחרים של בית סבויה כמו הארמון במונקאליירי ורג'ה די ונריה ריאלה.
ראו גם

בית סבויה
המעונות המלכותיים של בית סבויה
הערות שוליים

↑  השמות המקוריים של האומנים: -  " Giuseppe Maria Bonzanigo", " Peter Piffetti" ,"Luigi Prinotto" "Giuseppe Valeriani", "Domenico Valeriani", " Christan Wehrlin"
- המזכירות את התמשיחים של האמנים:
- " Vittorio Amedeo Cignaroli", "Gian Crosato Batiste", "Carl Andrea" Van Loo "
>
↑  http://www.gruppocinofilotorinese.it/Stupinigi.htm
| בית סבויה |
| --- | --- | --- |
| כללי | בית סבויה • המעונות המלכותיים של בית סבויה • האדריכל פיליפו יוברה |  |
| טורינו | הארמון המלכותי של טורינו • ארמון מדאמה |  |
| פיימונטה | מעון הציד של סטופיניג'י • קסטלו די ריבולי • רג'ה די ונריה ריאלה |  |
| מלכי איטליה מבית סבויה | ויטוריו אמנואלה השני • אומברטו הראשון • ויטוריו אמנואלה השלישי • אומברטו השני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458008005171  BIBSYS: 4012907  BnF: cb12323945j (data)  CiNii: DA12820486  GND: 4327428-6  ISNI: 0000 0001 2112 4860  LCCN: n88029351  NKC: xx0207059  RERO: 02-A028426393  SUDOC: 155875086  ULAN: 500309297  VcBA: 494/13589  VIAF: 157205760   WorldCat (עם VIAF): 157205760 
מבט בפנים הארמון
נאות קדומים

| --- | --- |

סמליל השמורה, מבוסס על צלף קוצני
 מידע כללי
 סוג:  שמורת טבע
 תאריך הכרזה:  16 במאי 1965
 כניסה בתשלום:  בתשלום
 נתונים ומידות
 שטח:  2.5 קמ"ר
 מאפיינים עיקריים:  צמחייה עשירה ומגוונת, השמורה הלאומית של טבע הארץ במקורות ישראל
 צומח:  ראו בערך
 בעלי חיים:  ראו בערך
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  יער בן שמן
 קואורדינטות:  31°57′01″N 34°58′33″E﻿ / ﻿31.95023333°N 34.97596389°E﻿ / 31.95023333; 34.97596389
 www.n-k.org.il
  (למפת גוש דן מוגדלת) נאות קדומים(למפת גוש דן רגילה) נאות קדומים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נאות קדומים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נאות קדומים
 
"בריכת שלמה" בשמורת נאות קדומים, קיץ 2017
נְאוֹת קְדוּמִים - השמורה הלאומית של טבע הארץ במקורות ישראל היא שמורת טבע ביער בן שמן בסמוך אל העיר מודיעין. נאות קדומים רשומה כחברה בע"מ ללא מטרות רווח והקרקע שלה נמצאת בבעלות מינהל מקרקעי ישראל. שטח השמורה כולל כ־2,500 דונם של גבעות. את השמורה יזם והקים הבוטניקאי וחוקר ארץ ישראל נגה הראובני.
משנת 2021 מנכ"ל השמורה הוא מנשה סמירה, לשעבר מנכ"ל הרשות השנייה.
ברחבי השמורה נופי צומח מקראי ומתקני חקלאות עתיקים ומשוחזרים: מתקני אַנְטִילְיָה, בתי בד, בורות מים, טחנות קמח, מבני שוֹמֵרות ומבנים חקלאיים נוספים.
בנאות קדומים נמצאים כ-624 מיני צמחים מתוכם כ-492 הם צמחי בר וכ-124 צמחים שתולים.
עם השנים פותחו בשמורה מתקנים ואזורים בעלי שמות ייחודיים למקום:
"אזור שבעת המינים", "בריכת שלמה", גיא שיר השירים", "מעלות אחז", "מערת בור וסירה", "נחל אשכול", "זימרת הארץ" ועוד.
בשטח שמורת טבע נמצא אתר ארכאולוגי חורבת חרמשית. במקום נמצאים גם משרדי העמותה להנצחת מורשת הנשיא החמישי יצחק נבון.
היסטוריה

החזון אודות הקמת גן של צמחים המוזכרים במקורות, בתנ"ך ודברי חז"ל הועלה בשנת 1925 על ידי בני הזוג אפרים וחנה הראובני, שהקימו את אגודת גן הנביאים ורז"ל. בשנת 1944 הקצתה הקרן הקיימת 234 דונם לנטיעת גן הנביאים ליד מעלה החמישה ומשפחת הראובני פעלה לגייס כספים לצורך הקמת הגן.
בנם נגה הראובני פעל להגשים את חזונם. בתחילת 1963 הוא ניסה לקבל 800 דונם של קיבוץ גבעות זייד הנטוש להקמת הפארק. אולם הדבר לא צלח ובשנת 1964 הוקצו 1,500 דונם לנאות קדומים באזור מודיעין. במאי 1965 התקיים כנס יסוד של השמורה בבית הנשיא, בחסות קדיש לוז, יושב ראש הכנסת, פרופ' חיים גבריהו, יו"ר החברה לחקר המקרא ויעקב צור (טשרנוביץ), יו"ר הקרן הקיימת לישראל. בשנת 1968 הוחל בהקמת השמורה. חלק מעבודות הפיתוח בוצעו על ידי קבוצות נוער מתנדב מארצות הברית.
בשנת תשמ"ד (1984) הוענק לנאות קדומים פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים. בשנת תשנ"ד (1994) קיבלו הראובני וצוות נאות קדומים את פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. בשנת 2024 מציינים 60 שנה לייסוד המקום.
הקו המנחה של הפארק הוא להציג את הנוף, הצמחייה, הטבע והחקלאות של ארץ ישראל כפי שהיו בתקופת המשנה והתנ"ך, וכפי שבא לידי ביטוי בשם שניתן למקום עם הקמתו: "השמורה הלאומית של טבע הארץ במקורות ישראל".
נאות קדומים מאפשרת פעילויות רבות במסגרתה. בכל עונות השנה מתקיימים בפארק פעילויות לקהל הרחב, למגזר העסקי והחינוכי. הפארק מציע סיורים לבתי ספר, לקבוצות מאורגנות אחרות, למשפחות ולבודדים.
הפארק מפעיל את המרכז למנהיגות המקיים סדנאות חווייתיות בטבע לאור המקורות בנושאי מנהיגות ופיתוח צוות. מדי שנה מבקרים במרכז למנהיגות מאות קבוצות השייכות למגזר העסקי, הציבורי, החינוכי והצבאי.
מוזיאון סולימאניה

| --- | --- |

תלמידי בית ספר בביקור במוזיאון סולימאניה
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לארכאולוגיה
 כתובת:  סולימאניה, עיראקעיראק
 מיקום:  סולימאניה 
 מדינה:  עיראק 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 14 ביולי 1961
 תאריך פתיחה רשמי:  1961 
 
 קואורדינטות:  35°33′27″N 45°25′33″E﻿ / ﻿35.557569°N 45.425819°E﻿ / 35.557569; 45.425819
 slemanimuseum.org
  (למפת סולימאניה מוגדלת) מוזיאון סולימאניה(למפת סולימאניה רגילה) מוזיאון סולימאניה
 
אחד משני האולמות הגדולים במוזיאון
האולם ששופץ בעזרת אונסק"ו. נפתח לציבור במרץ 2013 וכולל את הממצאים הייחודיים של המוזיאון.
לוח 5 של עלילות גילגמש. מאוסף המוזיאון
מוזיאון סולימאניה (בכורדית: مۆزه‌خانه‌ی سلێمانی; בערבית: متحف السليمانية, בתעתיק מדויק: מתחף אלסלימאניה) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן בעיר סולימאניה בכורדיסטן העיראקית. המוזיאון הוא השני בגודלו בעיראק מבחינת תכולה, לאחר המוזיאון הלאומי של עיראק השוכן בבגדאד. אוסף המוזיאון כולל ממצאים מהתקופה הפרהיסטורית ועד לתקופה העות'מאנית.
היסטוריה

המוזיאון נפתח ב-14 ביולי 1961. במקור הוא שכן במבנה קטן במקום אחר. לאחר מספר שנים שטח המוזיאון לא הספיק לגודל התצוגה, ובשנת 1979 נרכש מבנה גדול יותר ברחוב סלים. המבנה הוא בעל קומה אחת ושטחו הכולל הוא 6,000 מטר מרובע. הממצאים מוצגים במספר אולמות. שני אולמות גדולים המחוברים ביניהם באולם הרצאות מרובע פתוח. בנוסף, קיים אולם קטן אשר שופץ על ידי אונסק"ו. בתקופת מלחמת איראן–עיראק, בשנים 1980–1988, המוזיאון נסגר לקהל הרחב. הוא נפתח מחדש לתקופה קצרה בשנת 1990. לאחר הפלישה העיראקית לכווית באוגוסט 1990, נסגר המוזיאון שוב. המוזיאון נפתח רשמית מחדש על ידי ג'לאל טאלבאני ב-20 באוגוסט 2000. באותה עת היה טאלבאני המזכיר הכללי של "האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן".
היסטוריה > לאחר 2003

לאחר פלישת ארצות הברית במסגרת מלחמת עיראק בשנת 2003, נבזז המוזיאון הלאומי של עיראק. מוזיאון סולימאניה סייע בהחזרת ממצאים שנבזזו על ידי רכישתם מהמבריחים. צעד שנחשב שנוי במחלוקת.
היסטוריה > שיתוף פעולה עם אונסק"ו

החל משנת 2011, המוזיאון מקיים שיתוף פעולה עם ארגון אונסק"ו של האו"ם במטרה לפתח ולשקם את המוזיאון ולהרחיב את המבנה. האולם שעבר שיפוץ נפתח בטקס במרץ 2013.
הממצאים

הממצאים במוזיאון מוצגים לפי סדר כרונולוגי והם כוללים ממצאים מהתקופות הפרהיסטוריות, תקופת חסונה (Hassuna; (אנ')), תרבות חלף (אנ') תקופת עובייד, ארך, תקופת אור 3 ותקופות מאוחרות יותר כולל התקופה ההלניסטית, האימפריה הפרתית, האימפריה הסאסאנית, כולל התקופה המוסלמית עד שושלת באבאן (Baban).
אחד הממצאים החדשים במוזיאון הוא לוח 5 של עלילות גילגמש. פריט זה היה אחד מתוך 80 פריטים שנרכשו בשנת 2011 ממבריחים שמקורם לא היה ידוע. הלוח נרכש במחיר של 800 דולר. פרופ' אל-ראווי (Al-Rawi) שאיתר את הפריט ניקה אותו בזהירות רבה. שלושת החלקים התאימו אחד לשני. הוא זיהה שמדובר בלוח הכולל את עלילות גילגמש.
הערות שוליים

↑  Sulaymaniyah Museum opens its first renovated halls to public באתר אונסק"ו
↑  The Newly Discovered Tablet V of the Epic of Gilgamesh באתר Ancient History, ספטמבר 2015
↑  אישן תרור, תגלית: נחשפו קטעים חדשים של סיפורי גילגמש, באתר nrg‏, 16 באוקטובר 2015
מוזיאון רודן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גלריה, מוזיאון לאומי 
 על שם:  אוגוסט רודן 
 כתובת:  אוטל בירון, הרובע השביעי של פריז, צרפת
 מיקום:  הרובע השביעי של פריז 
 מדינה:  צרפת 
 מבקרים בשנה:  550,639 (נכון ל־2019)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1916
 תאריך פתיחה רשמי:  2018 
 
 קואורדינטות:  48°51′19″N 2°18′57″E﻿ / ﻿48.855356°N 2.315819°E﻿ / 48.855356; 2.315819
 www.musee-rodin.fr
  (למפת פריז מוגדלת) מוזיאון רודן(למפת פריז רגילה) מוזיאון רודן
 
מוזיאון רודן (בצרפתית: Musée Rodin) הוא מוזיאון בפריז שבצרפת המוקדש לעבודותיו של הפסל הצרפתי אוגוסט רודן. המוזיאון נפתח בשנת 1919 וממוקם באוטל בירון (Hôtel Biron), בית אחוזה אלגנטי מהמאה ה-18, ברח' וארן 77 ברובע השביעי.
ההיסטוריה של המוזיאון

המוזיאון שוכן במבנה ההיסטורי של אוטל בירון, בית אחוזה שנבנה בשנת 1730 עבור ייצרן פאות נוכריות מצליח בשם אברהם פרנק. מאוחר יותר עבר המבנה לידיה של הדוכסית ממיין אשת בנו של לואי ה-14, ממנה לידי מאדם דה מונטספאן, ולבסוף לידי המרשל בירון, שהיה גנרל בממשלה המהפכנית. בשנת 1753 רכש אותו המרשל דה-בירון בן למשפחת מפקדי צבא מהוללת שטיפח מאוד את הגנים, אך הוצא להורג בגיליוטינה בשנת 1793. בהמשך, עד שהפך למוזיאון, אוטל בירון עבר מספר גלגולים מעניינים, בין היתר הוא שימש כאולם ריקודים, כמקום מגורים לנזירות וכבית ספר לבנות, עד שבשנת 1908 הפך לדירות סטודיו לאמנים. באוטל בירון התגוררו נסיכים, חשמן, שגריר רוסיה ונזירות. בראשית המאה ה-20 נבנו מבנים ששימשו אומנים כמו איזדורה דאנקן, ז'אן קוקטו, אנרי מאטיס ורודן עצמו שהציל את הבית מהרס. בשנת 1911 המדינה רכשה את המקום.
רודן התפרסם וזכה להכרה רבה עוד בימי חייו. הצלחתו הייתה רבה כל כך שהמדינה הציעה לו להתגורר ולעבוד באוטל הפרטי ללא שכר דירה ובתנאי שיוריש את עבודותיו למדינה לאחר מותו. רודן מצדו דרש שעבודותיו יוצגו לציבור הרחב ויישארו באותו המקום. כך נולד בשנת 1919 מוזיאון קטן, מרגש, נפלא וחשוב, באחד המקומות השלווים והנעימים ביותר במרכז פריז. רודן התגורר באוטל בירון מאז שנת 1908 ועד מותו בשנת 1917.
המבנה

אוטל בירון, המשתרע על שטח של 3 דונם בפאריס. עיצוב הפנים של המוזיאון מהודר למדי: מדרגות שיש, רצפת עץ ותקרות מעוצבות. באולמות התצוגה ובגנים פזורות יצירות רבות אשר חלקן זכו לתהילת עולם.
ב-12 בנובמבר 2015, לרגל יום הולדת 175 שנה לרודן, נפתח המוזיאון מחדש לאחר שיפוץ וחידוש הבניין המתפורר שארך מספר שנים. המבנה לא תוחזק באופן נאות מאז המאה ה-18 ונדרשו לשם כך תיקונים רבים, כולל הצגת רפליקות היסטוריות מדויקות. Catherine Chevillot מנהלת המוסד, מסרה ש"לכל גילוי התבקש פתרון מתאים, שכן זו הייתה הזדמנות לעשות דברים בדרך הנכונה; לאפשר נגישות למוגבלים, ולדאוג לטכנולוגיה עכשווית במקום". שיתוף פעולה ייחודי נוצר בין המוזיאון לבין Farrow & Ball לשם צביעת המקום, והצבע Biron Gray, צבע אפור ירוק, נוצר במיוחד עבור הפרויקט.
היצירות

רודן הוריש את מרבית פסליו וכן ציורים של וינסנט ואן גוך ופייר-אוגוסט רנואר לממשלת צרפת, בתנאי שיהפכו את ביתו למוזיאון המוקדש לעבודותיו. המוצגים במוזיאון מאורגנים לפי סדר זמנים, לאורך כל שנות פעילותו של רודן.
בגן המוזיאון ממוקמות המפורסמות ביצירותיו של רודן לרבות האדם החושב, פסלו המפורסם של רודן, שהפך לסמלה האוניברסלי של הפילוסופיה. הפסל הראשון בגודל מלא נוצק מארד בשנת 1902 והוא זה שמוצג כיום בגן המוזיאון.
הפסל שערי הגיהנום הוזמן בשנת 1880 ככניסה למוזיאון לאמנות דקורטיבית. המוזיאון לא נבנה, אבל רודן עבד על הפסל עד יום מותו. הפסל מתנשא לגובה של שישה מ', רוחבו ארבעה מ', ומקשטות אותו 180 דמויות המייצגות סצנה מתוך התופת של דנטה.
חלקים רבים מהאוסף נמצאים באתר המשני של המוזיאון הנמצא במודון Meudon מחוץ לפאריס.
אולם מספר 16 במוזיאון מוקדש ליצירותיה של קאמי קלודל. מטרתו להזכיר את חשיבות הקשר המיוחד שהיה בין רודן לקלודל.
למוזיאון רודן שייך גם מוזיאון במאודון (Villa des Brillants, Meudon). מוזיאון נוסף המוקדש ליצירותיו של רודן שוכן בעיר פילדלפיה שבארצות הברית.
משתה בלשאצר (רמברנדט)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  רמברנדט
 תאריך יצירה:  1635
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  209.2 ס״מ 
 גובה:  167.6 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  בארוק, תור הזהב של הולנד 
 מספר יצירה:  NG6350 (הגלריה הלאומית) 
 מיקום:  הגלריה הלאומית, לונדון, בריטניה
 
משתה בלשאצר (בהולנדית: Het feestmaal van Belsazar) הוא ציור שמן על בד מעשה ידי הצייר ההולנדי רמברנדט ואן ריין. היצירה, ברוחב 209 ס"מ ובאורך 167.6 ס"מ, מוצגת כיום בגלריה הלאומית בלונדון.
רקע ותיאור היצירה

משתה בלשאצר מתואר בספר דניאל. הנסיך בלשאצר ערך סעודה גדולה ובה שתו הוא ומקורביו מתוך גביעי זהב וכסף קדושים שנבזזו מבית המקדש על ידי נבוכדנצר מלך בבל, לפתע יצאו אצבעות יד אדם וכתבו כתובת מסתורית על הקיר בהיכלו של המלך, ”מְנֵא מְנֵא תְקֵל וּפַרְסֵין”. המלך, מחוויר ונבהל, שואל לעצת החכמים והקוסמים, אך אף אחד לא מצליח לפתור את משמעות הכתובת. לבסוף קורא המלך לדניאל שמפרש אותה כנבואת חורבן לבבל. הסיפור מסתיים בכך שמלבישים את דניאל ארגמן ועונדים רביד זהב על צוארו, ובו בלילה נהרג בלשאצר.
היצירה מתעדת את הרגע הסוער ביותר במשתה. בלשצאר בדיוק נעמד ומסתובב בבהלה למראה היד האלוהית הרושמת את הכתובת בצבע זהב, תוך שהוא מעיף מידו גביע יין. גופה של האישה שלימינו נסוג מתוך פחד וידה מגוננת על ראשה. גם עיניהם של הגבר והאישה שלשמאלו של המלך פעורות בבהלה, ורק אישה אחת היושבת למול המלך נראית רגועה ואדישה למתרחש סביבה. תווי הפנים הברורים מציגים את רגשותיהם של המלך ושאר הנוכחים מתוארים באופן מדויק ובולט, פרטי הלבוש אף הם מתוארים בצורה חיה ומפורטת בסגנון הריאליסטי, המציג דמויות ואירועים בצורה נאמנה למציאות.
רקע ותיאור היצירה > הכתובת

אלמנט עיקרי בציור הוא הכתובת עצמה. רמברנדט לא ידע עברית, אך הכיר את צורת אותיות האלפבית העברי שאותן הכניס לכמה מציוריו. בנוסף, הוא היה מיודד עם הרב מנשה בן ישראל ואף למד אצלו יהדות. סדר האותיות אינו מוצג מימין לשמאל אופקית, כמקובל בשפה העברית, אלא מלמעלה למטה, כשסדר הטורים מימין לשמאל, כך שבקריאה רגילה נכתב "ממתוס ננקפי אאלרן". הסיבה לשינוי זה איננה חוסר היכרותו של רמברנדט בפרטי השפה, שכן בציור לוחות הברית הוא כתב את עשרת הדיברות בצורה נאותה, מימין לשמאל. הצייר הסתמך ככל הנראה על פרשנות תלמודית של האמורא שמואל, המופיעה לצד דעות אחרות בתלמוד הבבלי, וטוענת שהכתובת נרשמה בצורה זו בדרך צופן, ומסיבה זו נעלם פשרה מחכמי המלכות.
ציור זה הוא יוצא דופן בעבודותיו של רמברנדט מבחינת טכניקות הציור בהן השתמש האמן, וקשה להשוותו לכל יצירה אחרת שלו. מגוון הצבעים רחב ועשיר בצורה יוצאת דופן וכולל פיגמנטים נדירים כגון ששר, עופרת, בדיל-צהוב, אוכרה ואזוריט.
ראו גם

משתה בלשאצר
משתה בלשאצר (וולטון)
לקריאה נוספת

שלום צבר, כתב עברי ביצירתו של רמבראנדט, הולנד של רמבראנדט, בעריכת מרטין וייל ורבקה ויס-בלוק, ירושלים: מוזיאון ישראל, תשנ"ג, עמ' 169–187