stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמורת הר הנגב

| --- | --- |
הר הנגב, תצפית מעבדת
הר הנגב, תצפית מעבדת
 מידע כללי
 סוג:  שמורת טבע
 תאריך הכרזה:  21 בספטמבר 1989
 כניסה בתשלום:  בחינם
 נתונים ומידות
 שטח:  1,094.92 קמ"ר
 מאפיינים עיקריים:  שמורת הטבע הגדולה בישראל
 צומח:  ראו בערך
 בעלי חיים:  ראו בערך
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  מחוז הדרום 
 קואורדינטות:  30°26′55″N 34°36′37″E﻿ / ﻿30.448611111111°N 34.610277777778°E﻿ / 30.448611111111; 34.610277777778
 
שמורת הר הנגב היא שמורת טבע מוכרזת בנגב. שטח השמורה הוא 1,094,918 דונם (קרוב ל-5% משטחי מדינת ישראל), והיא שמורת הטבע הגדולה בישראל. השמורה הוכרזה ב-21 בספטמבר 1989, ועברה מספר הרחבות מאז. אורכה של השמורה היא כ-40 ק"מ מצפון לדרום וכ-35 ק"מ ממזרח למערב.
מכתש רמון
חלקים ניכרים מהשמורה נמצאים בשטחי אש פעילים של צה"ל, וכן, שביל ישראל עובר בחלקה המזרחי של השמורה בתחום מכתש רמון.
החי והצומח > החי

בין בעלי החיים החיים בשמורה ניתן למנות את הפרא הפרסי, שרועה בעדרים ברחבי השמורה; את הראם הלבן; צבי הנגב, היעל הנובי, הצבוע המפוספס, הקרקל, הזאב הערבי ועוד.
כמו כן, המצוקים ברחבי השמורה משמשים כאתר קינון לעופות דורסים שונים כמו הנשר המקראי והרחם.
החי והצומח > הצומח

ברחבי השמורה חיים מיני צומח, בהם אלה אטלנטית, ריבס המדבר, צבעוני ססגוני, שמשון הדור, חלמונית גדולה, כחלית ההרים ועוד.
בשמורה הוגדרו מספר מיני צמחים חדשים למדע, בהם שקד רמון, אזובית רמון, בופונית רמון, חלבלוב רמון, כלך רמון וסתוונית רמון.
בשנת 2011 תיאר הבוטנאי אבינעם דנין באזור מכתש רמון מין חדש למדע - צלף רמון.
יורם סלע

| --- | --- |

 לידה:  27 בדצמבר 1942 מענית, פלשתינה (א"י)
 נהרג:  24 באוקטובר 1973 (בגיל 30) י"א בתשרי ה'תשל"ד תעלת סואץ
 מקום קבורה:  בית הקברות הצבאי בהר הרצל
 מדינה:  ישראל
 בת זוג:  נועה סלע
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    סרן
 תפקידים בשירות
 מפקד פלוגה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים    מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
   עיטור המופת
 הנצחה
 אנדרטה לזכרו בקיבוץ מענית  מחנה ירדן – אנדרטה לנופלים מחטיבת שריון 166  יד לשריון לטרון  אתר הנצחה לנופלי חטיבת שריון 500 יער המגינים  אנדרטה לזכר נופלי אוגדת עמיעד מחנה עמיעד בבסיס הצבאי  אנדרטה לנופלים מחטיבת שריון 166 קרייתי מחנה עמיעד בבסיס הצבאי  חדר הנצחה לנופלים לבני קיבוץ מענית  חדר הנצחה ומורשת לנופלים מחטיבה 500 ומל"י 500 במחנה צאלים  יד לנופלים בני התנועה הקיבוצית יערות מנשה בקיבוץ משמר העמק
יורם (בדק) סלע (27 בדצמבר 1942 – 24 באוקטובר 1973) היה קצין צה"ל בדרגת סרן שנהרג במלחמת יום הכיפורים כשפיקד על פלוגה בעת הלחימה בעיר סואץ. לאחר מותו הוענק לו עיטור המופת.
ביוגרפיה

סלע נולד לפרומה ונתן בשנת 1942 בקיבוץ מענית. הוא למד בבית-הספר היסודי בקיבוץ ובבית-הספר התיכון מבואות עירון בעין שמר. בעת לימודיו בתיכון נמנה עם חברי תזמורת כלי הפריטה של מאיר שפיה עמה הופיע ברחבי ישראל. בעת לימודיו בתיכון לימד את ילדי הכיתות הנמוכות נגינה.
באוקטובר 1960 התגייס לצה"ל והוצב בחיל השריון, ועבר את מסלול ההכשרה כקצין שריון. הדריך בקורס קציני שריון בבית הספר לשריון.
לאחר שחרורו משירות הקבע למד בבית-הספר למוזיקה בסמינר אורנים בטבעון וקיבל תעודת הוראה במוזיקה. סלע לימד מוזיקה במשק, והקים אולפן למוזיקה באזור. בקיבוץ ייסד מקהלה ותזמורת, וגם הלחין את המוזיקה למחזה "פינוקיו" שהוצג באזור. הוא כתב חוברות בתחום הוראת המוזיקה והופיע כמנצח בפסטיבל הישראלי למוזיקה.
במלחמת ששת הימים לחם בסיני.
במלחמת יום הכיפורים גויס סלע והשתתף בקרבות בסיני. ב-24 באוקטובר 1973 כסגן מפקד פלוגה, נכנסה פלוגתו לעיר סואץ. הפלוגה נלכדה תחת אש המגינים באחת מסימטאותיה של העיר. למרות מספר פגיעות בטנק עליו פיקד, המשיך סלע להילחם מתוכו, כשהוא חשוף לפגיעה. גם כשהטנק נעצר עקב הפגיעות המרובות המשיך סלע להילחם יצא אל מחוץ לצריח על מנת לכבות את רשת-ההסוואה על הטנק שבערה. לאחר מכן חזר לצריח והמשיך בלחימה עם נשקו האישי ורימוני יד, עד שנפגע ונהרג.
סלע הובא למנוחת-עולמים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל. הוא השאיר אחריו אישה נועה, בן ובת, הורים, אח ואחות. לאחר מותו הועלה לדרגת סרן.
בחודש מאי 1975 הוענק לו עיטור המופת על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור:
סרן סלע (בדק) יורם
גילה אומץ לב.
ביום 24 באוקטובר 1973 שימש סרן יורם סלע ז"ל כסגן-מפקד של פלוגה שנכנסה לעיר סואץ. פלוגתו נלכדה באש חזקה מאוד בתוך אחת הסמטאות של העיר. למרות שהטנק שיורם ז"ל היה בו נפגע מספר פעמים, הוא המשיך להלחם מתוכו, כשהוא חשוף בצריח. הוא סירב להכניס את ראשו והמשיך לירות ממקלע עד שהטנק יצא מכלל שימוש עקב פגיעה בו. סרן יורם סלע ז"ל המשיך לירות ב"עוזי" מחוץ לטנק, תוך-כדי כיבוי רשת ההסוואה שהחלה אותה עת לבעור. הוא חזר לצריח הטנק שנפגע, כשהוא נלחם ב"עוזי" וזורק רימונים, עד שנפגע בחזהו ונהרג. במעשיו אלה גילה התנהגות למופת ודבקות במשימה.
הנצחה

לאחר מותו הוציא קיבוצו לאור חוברת לזכרו ובה סיפורים על דמותו מעוררת ההשראה, מכתבים, זיכרונות ותמונות.
חיה ארבל, מורה למוזיקה שעבדה עם סלע, חיברה יצירה מוזיקלית לזכרו. בעיתון במחנה פורסמה כתבה אודותיו לאחר שהוענק לו עיטור המופת.
לאחר מותו הוקמה בקיבוץ אנדרטה על ידי ילדיו ומשפחתו בסיוע הקיבוץ, משרד הביטחון, המועצה האזורית מנשה וחברת "פעמוני ירושלים".
שמו מונצח באנדרטה במחנה ירדן – אנדרטה לנופלים מחטיבת שריון 166, ביד לשריון בלטרון, באתר הנצחה לנופלי חטיבת שריון 500 ביער המגינים, באנדרטה לזכר נופלי אוגדת עמיעד במחנה עמיעד, באנדרטה לנופלים מחטיבת שריון 166 קרייתי מחנה עמיעד, בחדר הנצחה לנופלים לבני קיבוץ מענית, בחדר הנצחה ומורשת לנופלים מחטיבה 500 ומל"י 500 במחנה צאלים וביד לנופלים בני התנועה הקיבוצית בקיבוץ משמר העמק.
אנדרטה לזכרו של יורם סלע בקיבוץ מענית
שבעת מנהיגי המדיארים

איור שבעת המנהיגים בכרוניקה המאוירת
שבעת מנהיגי המדיארים (או שבעת ראשי השבטים) (בהונגרית: A hét vezér) בזמן "כיבוש אגן הקרפטים על ידי ההונגרים" (התיישבות המדיארים במרכז אירופה). בשנת 895, היו אלה מנהיגי שבעת השבטים של המדיארים, כלומר ראשי השבטים (chieftains) - או לפי הכינוי באותה התקופה נקראו "אדון". ביצירתו של קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס שרדו שמות השבטים ההונגרים, וניתן לאמת רשימה זו משמות המקומות ההונגרים. עם זאת, מבחינת מנהיגי השבטים, המסורת שימרה כמה רשימות שמות סותרות, ובקשר לחלק משמותיהם, המדע ההיסטורי הראה שהתיארוך אינו נכון. איננו יודעים את השמות האמיתיים של שבעת המנהיגים, אם כי חלקם עשויים להיות שמות אותנטיים, במיוחד הדוכס הגדול של ארפאד.
שבעת השבטים

רשימת שבטי המדיארים (ההונגרים) ידועה ממקור אחד. בספרו "הממשל באימפריה" של קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס. הוא כותב שהשיג את המידע על המדיארים מהמשלחת ההונגרית שביקרה אצלו בסביבות 948, בראשות בולצ'ו הרקה (לפני הקמת המדינה ההונגרית, התואר הרקה היה האיש השלישי בחשיבותו בקרב איגוד שבטי המדיארים אחרי הדוכס הגדול ודיולה. במשלחת זו היה חבר גם נינו של ארפאד, הנסיך טומאש.
הקיסר קונסטנטינוס דיבר על שמונה שבטים בפרק 39 של עבודתו (על אנשי הקאבארים), שם הוא מונה את הקאבארים כשבט הראשון של המדיארים. הקיסר כתב שלשבט זה היו שלוש חמולות, כלומר קלאנים (בדיוק כמו אצל הסקלרים - ה"גנוס" אצל קונסטנטין אינו שבט אלא חמולה-קלאן), שהצטרפו להונגרים מהכוזרים שהיה מנהיגה בזמן התיישבות המדיארים במרכז אירופה ומאז תמיד.
את שמותיהם של שבעת השבטים האחרים, הוא ממספר משניים עד שמונה, בסדר הבא:
nyék
megyer
kürtgyarmat
tarján
jenő
beg
keszi
כבר לא ידוע האם איחוד שמות השבטים kürt-gyarmat (קרן-מושבה) נבע מאופיים הפרגמנטלי של שני השבטים או הטיה מכוונת כדי להגיע למספר שבע. למעשה, שני השבטים האלה לא היו מאוחדים, כפי שהיישובים השבטיים בהונגריה מעידים בבירור וכן מוזיקת העם, ריקודי העם והדיאלקטים ההונגריים מתייחסים לקיומם ומיקומם של שבעת השבטים.
קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס לא מונה את מנהיגי השבטים ההונגרים, הוא רק כותב על מנהיגי איגוד השבטים ההונגרי שהנסיך (או דוכס) הגדול ביותר שלהם הוא תמיד הנסיך שמוצאו מחמולת ארפאד (הוא לא נותן את השם ההונגרי של התואר) ויש עוד שניים אחרים, גיולה (gyula) והרקה (harka). כבן התקופה (בסביבות 948) בתפקיד החשוב הראשון (מייד אחרי הדוכס הגדול), הוא נוקב בשם פליצ'י (Falicsi) ואת השלישי בחשיבותו באותה התקופה הוא מכנה בשם בולצ'ו (Bulcsú), שאביו היה קאל (Kál). הוא מזכיר שני ראשי שבטים מהתקופה שלפני הכיבוש (כלשונו: "voivode" כלומר וויווד) ומזכיר את אלמוש, אביהם של לוודי (Levedi) ושל ארפאד, אך אינו קושר אף אחד מהם לשבט כלשהו. הוא גם כותב ששמונת השבטים של ה"טורקים" (כלומר ההונגרים) אינם מצייתים לנסיך הגדול (הדוכס הגדול) הזה שלהם, אבל אם יש איום כלשהו, (על פי הסכמה ביניהם מראש) הם תמיד ילחמו יחד. לאחר מכן מוסיף קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס שלכל שבט יש גם נסיך משלו. לא ברור מכאן שהדוכס הגדול, גיולה והרקה הם פרטים נפרדים בנוסף למנהיגי השבטים, או שהם גם מנהיגים של שבט כלשהו, אבל כמו בשאר איגודי שבטי ערבות באסיה, זה האחרון סביר.
על פי כמה דעות, כל שבעת ראשי השבטים מילאו תפקיד צבאי, מדיני או שיפוטי מיוחד בהובלת הברית השבטית.
שבעת השבטים > הרשימה של אנונימוס

לפי אנונימוס, לפני הכיבוש כרתו שבעת הנסיכים (מנהיגי השבטים) ברית ב"סקיתיה", כלומר באזור שההיסטוריה ההונגרית מכנה אטלקז (Etelköz) ושמותיהם היו:
אלמוש (Álmos), אביו של ארפאד
אלד (Előd), אביו של סבולץ' (Szabolcs), "ממנו הגיע חמולת צ'אק (Csák)"
קנד (קונד, קונד) (Kend, Kond, Kund), " אביו של קורצאן (קורסאן).
אונד (Ond), אביו של אטה, ממנו נובעת החמולה קלאן (Kalán) וחמולת ומשפחת קלצ'ה (Kölcse)
טאש (Tas) או לל (Lél), אביו של להל (Lehel)
הובה (Huba),ממנו מגיעה חמולת סמרה (Szemere)
טטן או טהטם (Tétény - Töhötöm), אביו של הורקה. בני הורקה היו דיולה וזומבור, שמהם באה חמולת מגלוד (Maglód)
ברשימה של אנונימוס, נראה שכל אדם אכן היה חי והיה בעל אישיות משמעותית, אבל הרשימה, כמנהיגי שבעת השבטים לפני הכיבוש, בהחלט שגויה.
שבעת השבטים > הרשימה של שימון קזאי

בכרוניקה שלו שימון קזאי הוא מדבר על שבעה קברניטים שצעדו בראש שבעה צבאות "מסקיתיה לפאנוניה", והוא מונה את סדר מנהיגי הצבאות והקברניטים כדלקמן:
הבנים בשבט טורול, בנו של איג'ק (Ügyek) הוא אלד (Előd) שבנו אלמוש שבנו ארפאד.
סבולץ' (Szabolcs), שהתיישב בסביבת צ'אקוואר, הוא המקור של חמולת צ'אק.
גיולה, ש"גר מאוחר יותר בטרנסילבניה"
ארש (Örs), "זה, כמו שאומרים, הקים את אוהליו סביב נהר הסלאנה".
קונד (Kond), "זה התגורר בסביבת הנירשג (Nyírség), בניו היו קושיד וקופיאן".
לל (Lél), "תחילה התגורר בסביבת גאלגוץ (Galgóc) ולאחר מכן בחלקים של ניטרה, שממנו הגיעה חמולת זובארד "
ורבולצ'ו (Vérbulcsú) "שהתיישב בזאלה, סביב אגם בלטון", אשר כונה Vérbulcsú כי "סבו נהרג על ידי הגרמנים בקרב על קרימהילד", ומתוך נקמה הוא "שתה דם של אחדים כמו יין". {ור (Vér) בהונגרית פירושו "דם"}.
הרשימה בכרוניקה המאוירת מכילה אותם שמות כמו של שימון קזאי, אבל בסדר שונה. רשימה זו פחות אותנטית מזו של אנונימוס, עם יותר אלמנטים מיתיים. לא ידוע איזו רשימה נוצרה קודם. עבודתו של אנונימוס מוקדמת יותר מזו של קזאי, אך ייתכן שהאחרון התבסס על הסיפורת הקמאית האבודה. עם זאת, סביר שמי שרשם את הרשימה המאוחרת יותר הכיר גם את הקודמת.
ספרות מומלצת

BBC History, יוני 2018: יאנוש ב. סבו : האם היו שבעה? מנהיגי ההונגרים הכובשים
ראו גם

כיכר הגיבורים
אנדרטת המילינאום
הערות שוליים

↑  Földes Péter: Ha az ősi krónikák igazat mondanak, ISBN 963-11-2731-1 Bp., 1982
| היסטוריה של הונגריה |
| --- | --- | --- |
| פרהיסטוריה והיסטוריה מוקדמת | פאנוניה • הונים • אווארים • התיישבות המדיארים במרכז אירופה | הונגריה |
|  | הנסיכות הגדולה של הונגריה • ממלכת הונגריה תחת בית ארפאד • ממלכת הונגריה בימי הביניים המאוחרים • ממלכת הונגריה ההבסבורגית • הונגריה העות'מאנית | הונגריה |
| המהפכה והממלכה הדואלית | מהפכת 1848 בהונגריה • הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 • ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש | הונגריה |
|  | הונגריה במלחמת העולם הראשונה • הרפובליקה ההונגרית הראשונה • הרפובליקה הסובייטית ההונגרית • הרפובליקה ההונגרית • תקופת העוצרות • הונגריה במלחמת העולם השנייה • הרפובליקה ההונגרית השנייה • הונגריה הקומוניסטית • דמוקרטיה ורפורמה | הונגריה |
שבעת המנהיגים. קטע מתוך ציורו של ארפאד פסטי "כניסת ההונגרים" ("פנורמת פסטי")
טובטוב הגמד

| --- | --- |

כרזת הסדרה
 מבוסס על:  "חייהם ופועלם של הגמדים" מאת ויל הויגן וריאן פורטולייאט
 סוגה:  אנימציה
 יוצרים:  ויל הויגן וריאן פורטולייאט
 מדבבים בעברית:  ראו פירוט כאן
 ארץ מקור:  ספרד ספרד
 שפות:  ספרדית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  26
 הפקה
 חברת הפקה:  BRB Internacional
 אורך פרק:  24 דק'
 שידור
 רשת שידור:  ספרד TVE
 רשת שידור בישראל:  הטלוויזיה החינוכית ערוץ ג'וניור ערוץ הילדים
 תקופת שידור מקורית:  26 באוקטובר 1985 – 16 באפריל 1986
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
טובטוב הגמד (ספרדית: David el Gnomo) היא סדרת טלוויזיה מונפשת ספרדית המבוססת על ספר הילדים הפופולרי "חייהם ופועלם של הגמדים"(אנ') (Leven en werken van de Kabouter) מאת הסופרים ההולנדים ויל הויגן וריאן פורטולייאט. הסדרה הופקה על ידי אולפן האנימציה הספרדי BRB Internacional ושודרה במקור בספרד בשנת 1985. לאורך השנים הסדרה דובבה למספר שפות, כולל לעברית, ושודרה במדינות שונות, כולל בישראל בה היא שודרה לראשונה ב-1986 בטלוויזיה החינוכית.
המלחין הספרדי חוויאר לוסדה קלבו הלחין את שיר הפתיחה ("Soy un Gnomo"), ובגרסה האינסטרומנטלית של השיר אותה הוא יצר נעשה גם שימוש בגרסה העברית של שיר הפתיחה.
תקציר העלילה

עלילת הסדרה מתמקדת בהרפתקאותיו של גמד היער טובטוב אשר חי יחד עם אשתו, טוטי, במחילה תת-קרקעית מתחת לעץ בלב יער גדול. טובטוב הוא רופא מיומן המתמחה ברפואה וטרינרית. הוא נוהג להשתמש בידע הרב שצבר ובתרופות שהוא מפיק מצמחי מרפא על מנת לטפל בבעלי חיים ובגמדים אחרים במצוקה.
בכל פרק טובטוב וחיות היער מתמודדים עם אתגרים שונים, הנגרמים לרוב על ידי הטרולים הטיפשים והזדוניים, אויביהם המושבעים של הגמדים. אף על פי כן טובטוב וחבריו מצליחים תמיד להערים על הטרולים.
מסרים מרכזיים בסדרה כללו את החשיבות של חיים בהרמוניה עם הטבע, הגנה על חיות בר, והחשיבות של פתרון קונפליקטים בדרכי שלום, בדומה לרעיון המובע בספר עליו הסדרה התבססה.
הדמויות הראשיות

טובטוב (David) - הגיבור הראשי. טובטוב הוא גמד יער בן 399 שנים שמתנשא לגובה של 15 סנטימטרים, בעל זקן לבן וכובע אדום בצורת חרוט. טובטוב הוא חכם, אדיב ובעל ידע רב ברפואה וטרינרית. טובטוב מקדיש את חייו על מנת לטפל בחיות ובגמדים האחרים ביער. טובטוב נוהג להשתמש בחברו זריזי השועל על מנת להגיע במהירות לכל מקום ברחבי היער. את הנסיעות הארוכות יותר טובטוב נוהג לבצע על גבי ציפורים ואווזים.
טוטי (Lisa) - אשתו המסורה והאכפתית של טובטוב. טוטי אחראית על עבודות הבית, אך לעיתים רבות מצטרפת לטובטוב ועוזרת לו בהגשת העזרה הרפואית.
זריזי השועל (Swift) - חברו הנאמן של טובטוב אשר חי ביער ומשמש כאמצעי התחבורה העיקרי של טובטוב. הזריזות של זריזי השועל מאפשר לטובטוב להגיע במהירות ליעדים השונים במקרי חירום.
הטרולים (Los trolls) - הנבלים העיקריים בסדרה. הטרולים הם ארבעה יצורים מכוערים, טיפשים, מסריחים ומגושמים אשר זוממים כל העת ללכוד את גמדי היער. לטרולים יש כוחות על-טבעיים והם מסוגלים לבצע קסמים. לטרולים ישנה חולשה בולטת: חשיפה ישירה לאור השמש הופכת אותם לאבן.
טובטוב הגמד בישראל

בישראל שודרה הסדרה במקור בטלוויזיה החינוכית ב-1986. את שיר הפתיחה העברי, אשר התבסס על שיר הפתיחה של הסדרה הספרדית המקורית, שר אריה מוסקונה. את טובטוב דיבב ניקו בר.
ב-1993 היא דובבה מחדש עם שחקנים אחרים ושודרה בערוץ הילדים. כאשר הסדרה עברה לערוץ הילדים מילות שיר הפתיחה שונו אך הלחן נשאר. מבצעות את השיר ענת ניב ומרית יפה בעיבודו המוזיקלי של ירון ניסימוב. את טובטוב דיבב אילן דר.
ב-2001 עונה חדשה של הסדרה דובבה לעברית, והיא שודרה שוב בערוץ הילדים. את שיר הפתיחה ביצעו מאיה בר שלום ודודו זר - שדיבב את טובטוב.
כיום, הסדרה עם הדיבוב מהטלוויזיה החינוכית משודרת בערוץ ג'וניור.
טובטוב הגמד בישראל > צוות המדבבים בהפקת הדיבוב העברי

גרסת הטלוויזיה החינוכית (1986)
הדיבוב המקורי לעברית הופק על ידי חסיה ורטהיים ובוים על ידי מרקו סימיונוביץ.
ניקו בר (טובטוב)
גילת מואב (טוטי)
אורנה לביא פלינט (טילי)
ג'יל בן דוד (אולי הטרול)
יוני חן (טרול)
יוסי טימן (טרול)
ליאור נחמן (טרול)
גרסת ערוץ הילדים (1993)
גרסה זו הופקה על ידי ירון ניסימוב ועוזי פוקס ובוימה על ידי ענת ניב.
אילן דר (טובטוב)
מרית יפה (טוטי)
ענת ניב, חנוך רעים, אהרון פררה, ניר רון (הטרולים)
הגרסה המחודשת של ערוץ הילדים (2001)
גרסה זו הופקה על ידי בתי בן יער ועוזי פוקס ובוימה על ידי מאיה בר שלום.
דודו זר (טובטוב)
מאיה בר שלום
מירון אהרונוביץ'
גליה שפרינג בצר
יורם יוספסברג
נורית בנאי קורן
ענת שאבי
ניר רון
אבי חדש
יואב בר-לב
גיל קפטן
ירון חי מנשה
הערות שוליים

↑  "David the Gnome". Foundus.com. נבדק ב-2016-02-28.
אתרוג קלבריה

| אתרוג קלבריה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: סבוננאים
משפחה:: פיגמיים
סוג:: הדרים
מין:: אתרוג
שם מדעי
 Citrus medica var. vulgaris

אתרוג קלבריה (ג'נובה)
אתרוג קלבריה (באיטלקית: cedro di diamante; שם מדעי: Citrus medica var. vulgaris) הוא זן של אתרוג שנקרא על השם מחוז קלבריה שבאיטליה. את שמו האיטלקי קיבל האתרוג מהעיר דיאמנטה (אנ') (באיטלקית: Diamante) השוכנת במחוז זה.
היסטוריה

אתרוג קלבריה היה אחד ממיני האתרוג הבולטים בשוק קליפות ההדרים המסוכרות בעיר ליבורנו שבאיטליה, לשם הובא מליגוריה, נאפולי, קלבריה וסיציליה. מהאי קורסיקה הגיעו לתעשיית קליפות ההדרים המסוכרות בעיר ליבורנו אתרוגים מהזן אתרוג קורסיקאי, שהיה אתרוג מתוק בשונה מהזן אתרוג קלבריה שהיה זן חמוץ.
יהודים דתיים רבים מכנים אותו "אתרוג ג'נובה" (לרוב בהגייה אשכנזית: "אתרוג יאנווע") על שם נמל ג'נובה, אשר דרכו יוצא מאיטליה למדינות אחרות כגון אנגליה וארצות הברית, ושהיה מקור חשוב לאתרוגים עוד מתקופת בעלי התוספות.
כיום, אהוד מין זה בעיקר על חסידי חב"ד, חסידי סאטמר וחסידי גור.
כשרות

במשך מאות שנים שימש המחוז מקור מרכזי לאתרוגים עבור יהודי אירופה, וקהילות רבות (בעיקר חסידיות) נהגו להשתמש דווקא באתרוגים אלו. חלק מהחקלאים המגדלים עצי אתרוג באזור קלבריה, משתמשים בטכניקה של הרכבה כדי להגן על עציהם מפני מחלות וקרה. נוהג זה יוצר קושי הלכתי עבור יהודים המעוניינים להשתמש באתרוגים אלה לשם קיום מצוות ארבעת המינים בחג הסוכות, ולפיכך חייב משגיח כשרות לוודא כי העצים הספציפיים שמהם נקטפים האתרוגים המשמשים לקיום המצווה לא עברו הרכבה.
לצורך זה מגיעים לאזור מדי שנה בחודשי הקיץ משגיחי כשרות מאירופה, מארצות הברית וכן מישראל ומפקחים על כשרות הפרדסים מהם נקטפים האתרוגים (שרבים מהם בבעלות יהודית), האתרוגים המשווקים כיום ברחבי העולם עומדים בדרך כלל תחת פיקוח ואין בהם בעיות כשרות.
גידול בישראל

אתרוגים מזן קלבריה גדלים בפרדסים מיוחדים בכפר חב"ד על ידי חקלאים חסידי חב"ד, מזרעי אתרוג שבירך עליו הרבי מליובאוויטש.
ראו גם

ארבעת המינים
אתרוג מורכב
הערות שוליים

↑
מגדל האתרוגים: ראיון עם הרב נחום לוריא, אחד ממנהלי פרדסי האתרוגים בכפר חב"ד, באתר חב"ד
דלילה אמיר

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1930 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  18 באפריל 2021 (בגיל 91 בערך) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 בן או בת זוג:  מנחם אמיר 
 
דלילה אמיר (9 במרץ 1930 – 18 באפריל 2021) הייתה מרצה בכירה באוניברסיטת תל אביב, שהתמחתה בסוציולוגיה של הגוף ובפמיניזם. ממייסדות תחום לימודי הנשים בישראל.
בגרות וצבא

דלילה אמיר נולדה בירושלים. בת לתיקווה ועזריאל פרברסקי שעלו מפולין (אוקראינה כיום) בשנת 1924. סיימה בית ספר עממי בבית חינוך, שהשתייך לזרם העובדים והדגיש ערכים סוציאליסטיים. אחר כך למדה בעזרת מלגה בתיכון ליד האוניברסיטה. סיימה ללמוד ב-1948 והייתה בגל האחרון שהתגייס לפלמ"ח. בזמן שירותה בפלמ"ח, השתייכה להכשרת עין גב. שירתה כעוזרתו של בני מרשק בגדוד השישי של חטיבת הראל, עסקה בנושאי תרבות וערכה את העיתון היומי ביידיש לעולים חדשים. אחר כך עברה למחנה ישראל ומאוחר יותר למחנה 80. ההכשרה שאליה השתייכה הקימה את קיבוץ צרעה.
אקדמיה

בתחילת שנות החמישים למדה במכון להכשרת עובדים סוציאליים בירושלים. המורה הבולט שלה שם היה שמואל נח אייזנשטדט. לאחר גל העלייה מצפון אפריקה נשלחו עובדים סוציאליים לעבוד במעברות, והיא עבדה במעברת כורדני שבצפון הקריות במשך שנה. לאחר מכן, נרשמה ללימודי סוציולוגיה באוניברסיטה העברית וסיימה תואר ראשון ושני בסוציולוגיה.
בשנות ה-60 עברה עם בעלה מנחם אמיר (שקיבל מלגה לדוקטורט בסוציולוגיה) לארצות הברית, שם עשתה תואר שני בעבודה סוציאלית קלינית. לאחר מכן עבדה ארבע שנים במרפאה לבריאות הנפש של ילדים ונוער. עשתה דוקטורט בסוציולוגיה של הרפואה בפיטסבורג שבפנסילבניה, אותו כתבה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בתקופת לימודיה נחשפה להשפעות של מרד הסטודנטים ולפעילות של התנועה הפמיניסטית. בברקלי פגשה את אנסלם שטראוס שהיה המנחה הבלתי רשמי שלה. מחקרו היה פורץ דרך במעבר הסוציולוגיה מגישת המאקרו (התמקדות בחברה הכללית הרחבה), לעיסוק בנושאי מיקרו (התמקדות ביחיד ובקבוצה הקטנה). נושא עבודת הדוקטור שלה היה: "הארגון החברתי של ביקור אצל רופא", והיא סיימה את כתיבתה ב-1970. אז שבה עם בעלה לישראל.
החלה ללמד באוניברסיטת תל אביב בפקולטה למדעי החברה ובבית הספר לעבודה סוציאלית, שם הייתה אחראית על תחום שירותי הבריאות. החל מ-1973 הקימה ביחד עם ברוך עובדיה את השירותים הסוציאליים בקופת חולים. לאחר מכן הקימה גוף דומה באגודה למלחמה בסרטן. בנוסף, הקימה יחידות שירות סוציאלי במחלקות דיאליזה.
ב-1986 עברה ללמד בחוג לסוציולוגיה והקימה את החוג ללימודי נשים. לימדה את הקורס הראשון בישראל בתאוריות פמיניסטיות, וכן לימדה קורס בשם: "רפואה ומגדר". עמדה בראש החוג ללימודי נשים באוניברסיטת תל אביב מ-1988 עד 1995, אז החליפה אותה פרופסור חנה נווה. לימדה באוניברסיטת תל אביב עד שנת 1995. הקימה את פורום יום שישי: פעם בחודש הרצאה או דיון בנושא נשים ומגדר שהיה פתוח לציבור הרחב. כמו כן ייסדה סדרת הרצאות פומביות שעסקו בנשים, למשל נשים בתיאטרון, נשים בפקידות הציבורית ועוד. יזמה את הקמתו של הכנס האקדמי הפמיניסטי הראשון בישראל שנערך בשנת 1990. בעשור האחרון לחייה ארגנה מדי שנתיים כנס באוניברסיטת תל אביב בנושא: "בריאות נשים על סדר היום של מי?". הייתה נשואה לפרופסור מנחם אמיר, חתן פרס ישראל לקרימינולוגיה, עד למותו ב-2015.
מחקריה

דלילה אמיר התמקדה במחקריה בגישת מיקרו (כאמור, התמקדות ביחיד ובקבוצה הקטנה). זו הייתה גישה מנוגדת לסוציולוגיה מבית מדרשו של שמואל נח אייזנשטדט, שגישתו המבנית התמקדה בתהליכי מאקרו (תהליכים כלל חברתיים).
לאחר מלחמת יום הכיפורים ערכה מחקר נרחב עבור המשטרה, צה"ל ובתי החולים על הודעות פטירה, ובאופן שבו נוהגים בישראל להודיע על מקרי מוות. פרסמה מחקר על ביקורי ניחומים וביקורים משפחתיים אצל משפחות הנפטרים.
בשנים 1988–1989 הייתה הראשונה שחקרה את נושא ההפלות בישראל, ופרסמה מחקר בשם "הפוליטיקה של ההפלות בישראל".
עם תחילת העלייה הגדולה מברית המועצות ב-1991 ערכה מחקר בשם: "לחנך את לנה" שהתמקד ביחסו של הממסד הנשי והרפואי בישראל לעולות. המחקר בדק כיצד המוסדות השונים בישראל: משרד הבריאות ומוסדות הקליטה התייחסו לכך שהעולות אינן משתמשות באמצעי מניעה ועושות הפלות.
בשנת 2006 הוציאה ביחד עם עמיתה אמריקאית קובץ בשם: "תעשיית המין העולמית" ובו דיווח וניתוח של 18 מדינות שבהן יש סחר בנשים לצורכי זנות או הגירת מין, ובמקביל להן יש מדינות שקולטות נשים נסחרות מין. הן אף ערכו כנס בינלאומי בנושא.
ספרה הבא נקרא: "סוגיית ההפלות כסוגיה מושתקת בישראל. פרספקטיבה פמיניסטית ובינלאומית". בספר היא דנה לא רק במה שמתרחש בישראל, אלא גם בהקשר ההיסטורי והבינלאומי, מה קרה ומה קורה בארצות שונות בתחום ההפלות.
פעילותה החברתית

דלילה אמיר הייתה פעילה בשדולת הנשים, והביאה להקמתה של המועצה לבריאות האישה בתוך משרד הבריאות, שם הייתה פעילה מאוד.
בשנת 1993 הוזמנה להיות אחת מהמייסדות של קבוצת עבודה של נשים שהכינו את האמנה של האו"ם לזכויות בריאות של נשים וזכויות מין של נשים. מפגש ראשון לניסוח האמנה נערך בריו דה ז'ניירו וכנס אישור האמנה נערך ב-1994 בקהיר. אמיר כתבה את הדו"ח הישראלי והייתה הנציגה מהמשלחת הישראלית.
בשנת 1996 הייתה חברה בוועדה במשרד הבריאות שעסקה בחקיקת חוק בנושא טכניקות וטיפולי פוריות ופונדקאות בישראל. החוק התקבל, לאחר שהוכנסו בו שינויים.
לאחר מכן הייתה חברה בקבוצת עבודה של האיחוד האירופי שבדקה את נושא הנשים והמדינה בהקשר לחקיקה. היא בדקה איזו חקיקה תנועת הנשים הצליחה לקדם ובאיזו מידה חקיקה תורמת לקדם: חוקי הפלות, הגבלת זנות וסחר בנשים ושוויון תעסוקתי לנשים.
נפטרה ב-18 באפריל 2021, ונקברה לצד בעלה בהר המנוחות.
מבחר מפרסומיה

דלילה אמיר ודוד נבון, הפוליטיקה של הפלות בישראל, תל אביב המרכז לפתוח על-שם פנחס ספיר, 1989.
דלילה אמיר ויובל אלמלך, לחנך את לנה: שירותים וארגונים ישראליים מתגייסים לחנך את העולות מברית המועצות בנושא מיניות ורבייה, תל אביב, המכון למחקר חברתי, החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, אוניברסיטת תל אביב, 1992.
דלית באום, דלילה אמיר, רונה ברייר-גארב, יפה ברלוביץ', דבורה גריינימן, שרון הלוי, דינה חרובי, סילביה פוגל-ביז'אוי (עורכות), ללמוד פמיניזם: מקראה, האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים ולחקר המגדר והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
דלילה אמיר וניבה שושי, "חוק ההפלות הישראלי, היבט מגדרי ופמיניסטי", בתוך: דפנה ברק ארז (עורכת), עיונים במשפט מגדר ופמיניזם, תל אביב, הוצאת נבו, 2007.
דלילה אמיר וניבה שושי, "ההיסטוריה של מדיניות ההפלות בישראל", בתוך: מימי אייזנשטדט וגיא מונדלק (עורכים), העצמה במשפט, תל אביב, רמות, 2008.
דלילה אמיר, הילה העליון, ניבה שושי ומאיה מאור, "ללכת עם (לימודי מגדר) להרגיש בלי (גוף): נוכחותו הנעלמת של הגוף בלימודי המגדר בישראל", בתוך: רחל הרץ לזרוביץ ויזהר אופלטקה (עורכים), מגדר ואתניות בהשכלה הגבוהה בישראל, חיפה, הוצאת פרדס, 2009.
דלילה אמיר, הפלות כסוגיה מושתקת בישראל: על פרספקטיבה פמיניסטית ובין-לאומית ועל דילמות ממסדיות ואישיות, תל אביב, רסלינג, 2015.
דלילה אמיר, "סיום המחזור: בין 'תופעה טבעית' ל'בעיה רפואית' ", בתוך: ענבל אסתר סיקורל, סמדר נוי, ענבל וילמובסקי ודלילה אמיר (עורכות), תמונת מחזור: עיונים בשיח הווסת בישראל, שדרות, פורום ספיר לדיון ולחקר תרבות, המכללה האקדמית ספיר, 2017.
הערות שוליים

↑  דלילה אמיר, באתר הפלמ"ח
↑  דלילה אמיר ודוד נבון, הפוליטיקה של הפלות בישראל, תל אביב המרכז לפתוח על-שם פנחס ספיר, 1989.
↑  דלילה אמיר ויובל אלמלך, לחנך את לנה: שירותים וארגונים ישראליים מתגייסים לחנך את העולות מברית המועצות בנושא מיניות ורבייה, תל אביב, המכון למחקר חברתי, החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, אוניברסיטת תל אביב, 1992.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007518954105171  ISNI: 0000 0000 3527 1450  LCCN: n2005071369  VIAF: 4664158070675408780000   WorldCat (עם VIAF): 4664158070675408780000