stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איווה (BB-4)
תכנון

בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 החל צי ארצות הברית להתמודד עם שאלת הגנת החוף; לארצות הברית באותה תקופה היה רצף בידוד משמעותי והאסטרטגיה הימית הייתה מבוססת היסטורית על פשיטות מסחר. לאחר בניית האוניות מחופות שריון טקסס ומיין, הצי ביקש מימון עבור אוניות נוספות בשנת 1887, וכלי שיט אחד אושר לשנה לאחר מכן. רעיונות סותרים לגבי כלי השיט שייבנה עיכבו את הבנייה והובילו את מזכיר הצי, בנג'מין פ. טרייסי, לכנס ועדת מדיניות בינואר 1890. טרייסי רצה לבנות אוניות מערכה עם יכולת הפלגה בים הפתוח שיוכלו להקרין כוח ימי אמריקאי מעבר לים, אם כי גורמים משמעותיים בצי ובקונגרס של ארצות הברית העדיפו אוניות הגנה על החוף עם שוקע רדוד.
המועצה הגיעה למסקנה שהמרחק בין אירופה לצפון אמריקה יעכב את התקפות הצי האירופאי, אך כוחו של הצי המלכותי הבריטי והאפשרות להתפתחויות פוליטיות עתידיות הצדיקו בניית צי קרב אמריקאי רב עוצמה. מועצת המדיניות פרסמה קריאה לצי שיורכב משמונה אוניות מערכה מדרג א', עשר אוניות מערכה מדרג ב' מעט קטנות יותר, וחמש אוניות מדרג ג', יחד עם מספר ניכר של ספינות מלחמה קטנות יותר שיתמכו בהן. הצי יידרש להגן על החוף המזרחי של ארצות הברית, מה שדרש טווח מבצעי שיוכל לכסות דרומה עד הים הקריבי, שכן המועצה קבעה שכל מעצמה עוינת תצטרך לתפוס בסיסים מקדימים שם כדי לפעול ביעילות נגד ארצות הברית. שלושת כלי השיט כבר אושרו - מיין, טקסס, ומה שהפך לסיירת המשוריינת ניו יורק נכנסו לקטגוריה השלישית, כך שיהיה צורך לבנות כלי שיט גדולים וחזקים יותר כדי לעמוד בהמלצות המועצה.
הקונגרס, שנבהל ממסקנות המועצה, אישר בכל זאת מימון לשלוש אוניות מערכה מדרג א' באפריל 1890, שהפכו לסדרת אינדיאנה. הן היו כלי שיט עם בולט נמוך המיועדים להגנה מקומית על החוף. הן סבלו מעודף משקל חמור כשהן הושלמו, וכתוצאה מכך סבלו מבעיות חמורות, כולל חגורת שריון שהייתה שקועה במלואה כאשר האוניות היו עמוסות במלואן, נטייה לשלוח כמויות מופרזות של מים ומאפייני טיפול לקויים. שינויים בשליטה בקונגרס בסוף 1890 הובילו לעיכובים באישור האונייה הבאה עד ל-19 ביולי 1892, אז הוקצו כספים ל"אוניית מערכה עם יכולת שיט בים הפתוח". האונייה הייתה אמורה להיבנות עם הדחק של כ-9,000 טונות ארוכות (9,100 טונות).
מועצת המדיניות התכוונה בתוכניתה המקורית שהאונייה עם יכולת שיט בים הפתוח תחליף שריון בעד טווח גדול יותר, אך מועצת הבנייה והתחזוקה, האחראית על תכנון כלי השיט, החליטה להפחית את חימוש התותחים בהשוואה לאינדיאנה כדי להפנות חלק מהתפוסה לאחסון דלק גדול יותר. הסוללה הראשית של תותחי 13 אינץ' (330 מילימטרים) של סדרת אינדיאנה תוחלף בתותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים), בעוד שחלק מתותחי 8 אינץ' (200 מילימטרים) של החימוש המשני יוחלפו בתותחי ירי מהיר בקוטר 4 אינץ' (100 מילימטרים). משקל ייחסך גם על ידי אימוץ שריון הארווי, שהיה יעיל משמעותית משריון מורכב; לכן ניתן להשתמש בחגורת שריון דקה יותר כדי להשיג את אותה רמת הגנה. הכוונה להשתמש באונייה החדשה לפריסות ארוכות טווח הצריכה שינויים נוספים, בנוסף לאחסון פחם מוגבר. מכיוון שהאונייה תצטרך לפעול בים הפתוח, יהיה צורך לשפר את יכולת השיט שלה. זה הצריך סיפון חופשי גדול יותר, ולכן האונייה שעתידה להפוך לאיווה קיבלה סיפון קדמה מוגבה שנמשך מהחרטום ועד אמצע האונייה. גוף האונייה הוארך והיה בעל הדחק גדול יותר מאשר האוניות מסדרת אינדיאנה. בנוסף, צריחי התותחים הכבדים בקוטר 8 אינץ' הועברו קרוב יותר זה לזה באמצע האונייה, מה שהפחית את כמות המשקל לכיוון קצות האונייה, ותרם גם הוא לשיפור יכולת השיט. ההסדר גם הפחית את הפרעות הפיצוץ בין תותחי ה-8 אינץ' ותותחי ה-12 אינץ'.
תכנון > מאפיינים כלליים ומכונות

לאיווה היה אורך בקו המים של 360 רגל (110 מטרים) ואורך כולל של 362 רגל 5 אינץ' (110.46 מטרים). הרוחב שלה היה 72 רגל 3 אינץ' (22.02 מטרים) והיה לה שוקע בְּרֵיק של 24 רגל (7.3 מטרים). היה לה גובה מטאצנטרי של 4.01 רגל (1.22 מטרים) וזרוע יישור של 2.23 רגל (0.68 מטרים). ההדחק הסטנדרטי של האונייה היה 11,410 טונות ארוכות (11,590 טונות) וההדחק המרבי 12,647 טונות ארוכות (12,850 טונות). ההיגוי נשלט באמצעות הגה יחיד; תוך כדי הפלגה במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש), היא יכלה לבצע סיבוב של 180 מעלות תוך כדי הפלגה של 550 יארד (500 מטרים), ובמהירות של 14 קשרים (26 קמ"ש), היא יכלה לעשות את הסיבוב תוך הפלגה של 390 יארד (360 מטרים).
גוף האונייה שלה הציג צורת צֱרָה, הפעם היחידה שאוניית מערכה אמריקאית תוכננה כך. היא הותקנה עם איל ניגוח, מאפיין נהוג של אוניות ראשה של התקופה. היה לה בולט גדול בהרבה מזה של אוניות הסדרה אינדיאנה, מה שסיפק לה יכולות שיט טובות משמעותית. היא הושלמה עם תורן צבאי כבד יחיד מצויד בצמרות לחימה, שהוצב על גבי צריח הניתוב הקדמי. מנוף גדול הוצב ליד הארובה האחורית כדי לטפל בסירות שנישאו על הסיפון. היה לה צוות של 36 קצינים ו-540 מלחים.
האונייה הונעה על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים 3 צילינדרים שכל אחד מהם הניע מדחף. קיטור סופק על ידי חמישה דוודי צינורות אש המונעים בפחם; שלושה היו דוודים כפולים ואילו השניים האחרים היו דוודים יחידים. הדוודים הפיקו קיטור בלחץ של 160 PSI (1,103 קילו-פסקל, 11.2 קילוגרם-כוח לסמ"ר). הדוודים נפלטו לזוג ארובות גבוהות מאוד; אלה אומצו כדי לשפר את אספקת האוויר בלחץ לדוודים. כמו סדרת אינדיאנה, איווה הותאמה לשוקע מאולץ, והיו לה מנופים מכניים כדי להסיר אפר מחדרי הדוודים. שני המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 11,000 כוחות סוס (8,200 קילוואט), שהעניקו לאונייה מהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש), אם כי בניסויי מהירות היא הגיעה למהירות של 11,834 כוחות סוס (8,825 קילוואט) ומהירות מרבית של 17.09 קשרים (31.65 קמ"ש). אחסון הפחם הסתכם ב-1,650 טונות ארוכות (1,680 טונות). במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש), היא יכלה להפליג לטווח שיוט של 5,140 מיילים ימיים (9,520 ק"מ).
תכנון > חימוש

איווה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) /35 קליבר מותקנים בשני צריחים דו-קניים שהותקנו על קו האמצע, לפני ומאחורי המבנה העילי. התותחים היו מסוג Mark II, אשר הוצבו בצריחי Mark III אליפטיים. ציוד סיבוב התותחים הופעל הידראולית, אך ההגבהה הופעלה ידנית בלבד. צריחי התותחים אפשרו הגבהה ל-14 מעלות והנמכה עד -5 מעלות; כדי לטעון מחדש את התותחים, היה צריך להחזיר אותם לזווית הגבהה של 3 מעלות. גם מנופי התחמושת שהעלו פגזים ומטענים הודפים ממחסני התחמושת הופעלו באופן הידראולי. התותחים ירו פגזים במשקל 850 פאונד (390 ק"ג) עם מטען הודף במשקל 425 פאונד (193 ק"ג) במהירות לוע של 2,100 רגל לשנייה (640 מטר לשנייה), ועם יכולת חדירה עד 24 אינץ' (610 מ"מ) של פלדה עדינה; בטווח של 2,500 יארד (2,300 מטר), יכולת החדירה שלהם ירדה ל-19 אינץ' (483 מ"מ). קצב האש הממוצע היה ירייה אחת כל חמש דקות, אם כי צוותים טריים ומאומנים היטב יכלו להגיע לקצב מהיר של ירייה אחת כל שלוש דקות.
החימוש העיקרי נתמך בסוללה משנית של שמונה תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ) /35 קליבר שנישאו בארבעה צריחי כנפיים תאומים. שניים הונחו משני צדי האונייה, לצד הארובות. מכיוון שלתותחי ה-12 אינץ' היה זמן טעינה ארוך, תותחי ה-8 אינץ' שולבו כדי להגדיל את מספר התותחים שיכולים לחדור שריון קל. תותחי ה-8 אינץ' היו גרסת ה-Mark IV, שקצב האש שלה היה ירייה אחת לדקה. הייתה להם מהירות לוע של 2,080 רגל לשנייה (630 מטר לשנייה), והם ירו פגזים חודרי שריון במשקל 250 פאונד (110 ק"ג). הם סופקו בתחילה עם מטעני אבקה חומה, אך לאחר הופעת האבק שרפה נטול עשן, אומצו מטענים חדשים ללא עשן שהגדילו את קצב הירי בעשרים שניות. התותחים נישאו בצריחי Mark VIII עם טווח הגבהה מ-7 עד 13 מעלות, טעינה מחדש נקבעה בזווית הגבהה של 0 מעלות.
שישה תותחי 4 אינץ' (102 מ"מ) /40 קליבר מהירי-ירי השלימו את הסוללה המשנית; אלה נועדו להשתמש בקצב האש הגבוה שלהם, יחד עם פגזים נפיצים כדי לפגוע בחלקים לא משוריינים של ספינות מלחמה של האויב. ארבעה מהם הונחו בתאים משוריינים בודדים בסיפון המצודה, שניים ביציעי תותחים בחרטום והשניים האחרים ממוקמים באמצע האונייה. שני התותחים הנותרים היו בצריחים ממוגנים פתוחים על המבנה האחורי, במבנה ירי-על על צריח הסוללה הראשי האחורי. הם ירו פגזים נפיצים במשקל 33 פאונד (15 ק"ג) במהירות לוע של 2,000 רגל לשנייה (610 מטר לשנייה). להגנה מפני סירות טורפדו, האונייה נשאה סוללה של עשרים תותחי הוצ'קיס 6-פאונד (57 מ"מ (2.2 אינץ')) וארבעה תותחי 1-פאונד (37 מ"מ (1.5 אינץ')). אלו היו מפוזרים סביב האונייה במגוון צריחים בודדים, כולל בחלק העליון של התורן הצבאי, במבנה העילי וביציעי התותחים בגוף. היא גם נשאה ארבעה מקלעי קולט-בראונינג M1895‏ 6 מ"מ בתאים משוריינים.
כפי שהיה מקובל באוניות ראשה באותה התקופה, איווה נשאה ארבע צינורות טורפדו מעל קו המים בקוטר 14 אינץ' (356 מילימטרים), שניים בכל צד רוחב. הם ירו את הטורפדו האוול, שהיה לו טווח של 400 יארד (370 מטרים) ומהירות של 25 קשרים (46 קמ"ש). הטורפדות נשאו ראש נפץ במשקל 400 פאונד (180 ק"ג).
תכנון > שריון

איווה הייתה מוגנת עם שריון הארווי, שיוצר בסוג חדש של תהליך שיצר פלדה שהייתה חזקה משמעותית משריון מורכב מסורתי. חגורת השריון הראשית הייתה בעובי 14 אינץ' (356 מ"מ) בחלק המרכזי, שם הגנה על מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה. גובהה הכללי היה 7 רגל ו-6 אינץ' (2.28 מטר), כאשר 3 רגל (0.91 מטר) מגובהה מעל קו המים ו-4 רגל ו-6 אינץ' (1.37 מטר) מגובהה נמצא מתחת קו המים, והיא נמשכה לאורך 186 רגל (57 מטר) של גוף האונייה. החגורה הצטמצמה ל-7 אינץ' (178 מ"מ) בקצה התחתון. בשני קצות החגורה, מחיצות זוויתיות בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) חיברו את החגורה לברבטות עבור צריחי הסוללה הראשיים. היה לה סיפון משוריין בעובי 2.75 אינץ' (70 מ"מ) שהיה בגובה הקצה העליון של החגורה. משני קצות החגורה, הסיפון השתפל בצדדים והתרחב מעט ל-3 אינץ' (76 מ"מ) כדי לספק לחרטום ולירכתיים מידה של הגנה מפני תותחים קלים. מעל החגורה היה פס שריון דק יותר בעובי 5 אינץ' (127 מ"מ) היכן שהגן על תותחי ה-4 אינץ' והצטמצם ל-2 אינץ' (51 מ"מ) היכן שהגן על תותי ה-57 מ"מ ו-37 מ"מ.
צריחי הסוללה הראשיים של איווה היו מוגנים עם דפנות בעובי 15 אינץ' (381 מ"מ) וגגות בעובי 2 אינץ' (51 מ"מ); הדפנות האחוריים של הצריחים היו בעובי 17 אינץ' (432 מ"מ), כאשר המשקל הגדול יותר משמש לאיזון הצריח. גם הברבטות שלהם היו בעובי 15 אינץ' בצדדים החשופים והצטמצמו ל-12.5 אינץ' (318 מ"מ) באזור שבו היו מוגנים על ידי החגורה. לצריחים המשניים היו דפנות חיצוניות בעובי 8 אינץ' (203 מ"מ) ודפנות פנימיות בעובי 6 אינץ' (152 מ"מ), שם הם היו פחות פגיעים. היו להם גם גגות בעובי 2 אינץ'. הברבטות שלהם היו בעובי 8 אינץ'. לצריח הניתוב שלה היו דפנות בעובי 10 אינץ' (254 מ"מ).
היסטוריית שירות

השדרית של איווה הונחה ב-5 באוגוסט 1893 במספנת William Cramp &amp; Sons בפילדלפיה. היא הושקה ב-28 במרץ 1896, ולאחר השלמת האבזור, הוכנסה לשירות ב-16 ביוני 1897. קפטן ויליאם ט. סמפסון שימש כמפקד המפקד הראשון של האונייה. איווה יצאה לדרך כדי להתחיל את שיוט הניסויים שלה ב-13 ביולי, כשהיא מפליגה תחילה לניופורט, רוד איילנד מ-16 ביולי עד 11 באוגוסט, ולמחרת עברה לפרובינסטאון, מסצ'וסטס. לאחר מכן היא עזבה ב-14 באוגוסט לפורטלנד, מיין, שם שהתה בין 16 ל-23 באוגוסט, לפני שהפליגה לבר הארבור, מיין למחרת, שם בילתה את שארית החודש. לאחר מכן היא יצאה דרומה לווירג'יניה, וביקרה בהמפטון רודס בין 12 ל-16 בספטמבר, בניופורט ניוז בין 16 ל-19 בספטמבר, תחנה שנייה בהמפטון רודס מ-19 עד 27 בספטמבר, ולבסוף יורקטאון מ-27 בספטמבר עד 4 באוקטובר. לאחר מכן הפליגה איווה חזרה צפונה לביקור שני בפרובינסטאון שנמשך בין 12 ל-14 באוקטובר ולאחר מכן עברה לבוסטון, ונשארה שם בין 15 ל-22 באוקטובר.
היא ערכה ביקור נמל אחרון, בטומפקינסוויל, ניו יורק, בין 24 ל-29 באוקטובר, לפני שנכנסה למספנת הצי של ניו יורק לצורך תיקונים שנמשכו בין 29 באוקטובר ל-5 בינואר 1898. לאחר שיצאה מהמבדוק היבש, איווה הפליגה לווירג'יניה, לסירוגין בין המפטון רודס לניופורט ניוז עד אמצע ינואר, לפני שיצאה לקי וסט, פלורידה. לאחר מכן היא בילתה את החודש וחצי הבאים בשייט בין קי וסט לדריי טורטוגס במערב. במהלך תקופה זו, מיין התפוצצה וטבעה בהוואנה, קובה; הפיצוץ המקרי נזקף למוקש ימי ספרדי שהתפוצץ בכוונה. סמפסון מונה לכהן כנשיא מועצת החקירה שנשלחה לחקור את הטביעה, ולכן קפטן רובלי ד' אוונס תפס את מקומו כמפקד איווה ב-24 במרץ. האונייה נשארה בפלורידה קיז עד 22 באפריל, אז פרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד.
היסטוריית שירות > 1910–1919

איווה הועברה למספנת הצי של ניו יורק, שם הוכנסה לשירות מחדש ב-2 במאי 1910, כשקומנדר ויליאם בולארד שימש כקפטן שלה. היא יצאה לדרך ב-23 במאי, והצטרפה לשייטת האימונים של האקדמיה הימית למחרת. לאחר שהעלו קבוצות צוערים מהאקדמיה הימית, החלו האוניות בשייטת בשיוט אימונים לאירופה. העצירות בסיור כללו את פלימות', בריטניה, בין 23 ל-30 ביוני; מרסיי, צרפת, בין 8 ל-15 ביולי; גיברלטר מ-19 עד 24 ביולי; פונשל, מדיירה, מ-27 ביולי עד 2 באוגוסט; והורטה, האיים האזוריים מ-5 עד 12 באוגוסט. לאחר מכן חזרו האוניות לארצות הברית, והורידו את הצוערים בסוף החודש. בין 6 ל-19 בספטמבר היא הייתה במבדוק במספנת הצי של ניו יורק כדי להתקין מנגנון נוסף של טעינה בים; היא ערכה בדיקות עם המובלת פחם Vestal ב-22 בספטמבר. לאחר מכן חזרה איווה למספנת הצי של פילדלפיה ארבעה ימים לאחר מכן, שם שוב צומצמה למילואים.
ב-3 במאי 1911, איווה חזרה לשירות פעיל לשייט נוסף עם שייטת האקדמיה הימית מ-13 במאי עד 5 ביוני. בעודה בדרך להצטרף לשייטת ב-12 במאי, היא ו־SS המילטון חילצו נוסעים מאוניית הנוסעים הטובעת מרידה לאחר שהתנגשה בספינת הקיטור של חברת הפירות המאוחדת, אדמירל פאראגוט, כ-55 מיל ימי (102 קילומטרים; 63 מיל) מזרחית לכף צ'ארלס, וירג'יניה בערפל צפוף; כל 319 הנוסעים על מרידה נותרו בחיים. לאחר מכן העלו האוניות צוערים למסע נוסף לאירופה, ועצרו בקווינסטאון, אירלנד בין 18 ל-27 ביוני; קיל, גרמניה מ-2 עד 12 ביולי; ברגן, נורווגיה מ-14 עד 24 ביולי; וגיברלטר מ-2 עד 8 באוגוסט. לאחר שחזרו לארצות הברית, האוניות הורידו את הצוערים באנאפוליס ב-28–29 באוגוסט. איווה שוב הושבתה בפילדלפיה ב-1 בספטמבר. היא גויסה לזמן קצר בין 28 באוקטובר ל-2 בנובמבר כחלק מתרגיל גיוס, במהלכו הועברה לניו יורק ולאחר מכן הוחזרה לפילדלפיה.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ב-6 באפריל 1917, איווה הוכנסה לשירות מוגבל ב-23 באפריל לשימוש כספינה קולטת למתגייסים ימיים. היא נשארה בפילדלפיה במשך שישה חודשים לפני שהועברה להמפטון רודס, שם שירתה במהלך שארית הסכסוך. בהיותה שם, היא הועסקה כספינת אימון למתגייסים חדשים וכספינת משמר שהגנה על הכניסה למפרץ צ'ספיק עד סוף המלחמה בנובמבר 1918. ב-31 במרץ 1919, איווה בוטלה בפעם האחרונה, וב-30 באפריל, שונה שמה לאוניית המערכה החופית מס' 4 על מנת שניתן יהיה לעשות שימוש חוזר בשמה עבור אוניית המערכה מסדרת דקוטה הדרומית, איווה. האונייה החדשה הונחה בשנה שלאחר מכן, אך בוטלה לפני השלמתה כתוצאה מהסכם הצי של וושינגטון משנת 1922.
היסטוריית שירות > ספינת מטרה

ללא שימוש נוסף באונייה עד 1919, חיל הים החליט להמיר את אוניית המערכה החופית מס' 4 לספינת מטרה מבוקרת רדיו. היא נמחקה לזמן קצר מרשימות הצי ב-4 בפברואר 1920 לפני שהוזמנה מחדש שישה ימים לאחר מכן. לאחר מכן היא הועברה לשליטת קפטן אוניית המערכה USS אוהיו ב-2 באוגוסט. ספינת הקרב מס' 4 הוסבה לשליטה ברדיו בפילדלפיה, עם מקלט אלחוטי שיכול לשלוט הן על ההיגוי והמהירות של האונייה וכן משאבות לשליטה על הדוודים, שהוחלפו בגרסאות מבוססות נפט. לאחר מכן היא הועברה מפילדלפיה להמפטון רודס תחת בקרת רדיו, ויצאה ב-17 באוגוסט ללא כל צוות על הסיפון, מהירותה ומסלולה כוונו מהסיפון של אוהיו. בדיקות לקביעת יעילות השליטה מאוהיו נערכו שם עד 10 בספטמבר, אז הודיעו לצי על הצלחתם.
ביוני 1921, הצי והצבא ערכו סדרה של ניסויי הפצצה מול כף וירג'יניה כדי להעריך את יעילות המטוסים נגד ספינות מלחמה. הצי גם ביקש לקבוע את יכולת המידור הפנימי להתנגד להצפות מהתקפות פצצות. אוניית המערכה החופית מס' 4 שימשה כחלק מהניסויים הללו ב-29 ביוני כמטרה נעה. לקח למטוס של הצי כמעט שעתיים לאתר אותה לאחר שהודיעו על נוכחותה בשטח של 25,000 מילים רבועים (65,000 קילומטרים רבועים); לאחר מכן היא הותקפה עם פצצות דמה. המטוס קלע שתי פגיעות, מתוך שמונים פצצות שהוטלו. הצבא סירב להשתתף בהתקפות על איווה, מכיוון שהגנרל בילי מיטשל התלונן שלתקיפה עם פצצות דמה אין ערך רב. יכולת התמרון של האונייה הפריעה באופן משמעותי את יכולתם של צוותי האוויר לאתר ולתקוף את כלי השיט, והצי ביטל ניסיונות נוספים עם תחמושת חיה שביקש הצבא.
אוניית המערכה החופית מס' 4 הונחה לאחר מכן בפילדלפיה, שם היא סווגה מחדש כ"כלי עזר לא מסווג" עם מספר גוף הספינה IX-6 ב-21 ביולי. לאחר מכן היא יצאה לים באפריל 1922 לאימון ירי ליד כף וירג'יניה כאשר שואומוט משמשת כעת כספינת השליטה שלה, אך התרגילים בוטלו והיא חזרה לנמל. האונייה הועברה לאוקיינוס השקט דרך תעלת פנמה לצורך אימון ירי עם אוניית המערכה החדשה מיסיסיפי כחלק מבעיית הצי I בפברואר 1923, שנועדה לדמות התקפה על אזור התעלה. שואומוט חידשה את תפקידה כספינת פיקוד. מערכת התרגילים הראשונה כללה ירי של תותחי 5 אינץ' מהסוללה המשנית של מיסיסיפי בטווח של כ-8,000 יארד (7,300 מטרים). שתי קבוצות נוספות של יריות תרגול כללו את תותחי ה-14 אינץ' הראשיים שלה בטווחים ארוכים יותר. השני שבהם נערך ב-23 במרץ, ואוניית המערכה מס' 4 נפגעה על ידי שלושה מהפגזים, שגרמו לה נזק חמור והטביעו אותה. אוניית המערכה מרילנד ירתה מטח הצדעה של 21 תותחים כאשר אוניית המערכה הישנה טבעה. היא נמחקה רשמית מרשימות הצי ב-27 במרץ, ושרידיה נמכרו ב-8 בנובמבר.
הערות שוליים

↑   גוף שנהיה צר מעל הסיפון
↑  הספק אינדיקטורי (indicated horsepower) הוא ההספק "ברוטו" של המנוע, המחושב על פי הלחץ והנפח המשתנים של הקיטור בצילינדר בזמן עבודת המנוע. נתונים אלה נמדדים באמצעות מכשיר הנקרא "אינדיקטור", ומכאן השם.(אנ')
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr2003011182  VIAF: 140015029   WorldCat (עם VIAF): 140015029 
העיצוב של סדרת אינדיאנה עם לוח חופשי נמוך
תרשים של עיצוב איווה
צריח הסוללה הראשי של איווה; אחד מהצריחים המשניים שלה נראה מימין
איווה בהשקתה ב-16 ביוני 1897
איווה במבט אל הירכתיים, בערך 1898
אנשי הצוות של איווה צופים בירי של הצי האמריקאי במהלך קרב סנטיאגו דה קובה.
איווה בסקירת הצי שהתקיימה כדי לחגוג את הניצחון האמריקאי
איווה עוברת מתחת לגשר ברוקלין
איווה בניו יורק, בערך 1911
איווה בלב ים בשנת 1918 במהלך מלחמת העולם הראשונה
ספינת קרב מס' 4 ב-22 במרץ 1923, נפגעה מירי של USS מיסיסיפי
שאנל מילר

| --- | --- |

 לידה:  12 ביוני 1992 (בת 32) ארצות הברית פאלו אלטו, קליפורניה
 שם לידה:  שאנל אליזבת מילר
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  סיני, אמריקאים לבנים 
 עיסוק:  סופרת ואמנית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה
 שפות היצירה:  אנגלית
 סוגה:  ספר זיכרונות
 זרם ספרותי:  אמנות עכשווית 
 chanel-miller.com
 
שאנל אליזבת מילר (נולדה ב-12 ביוני 1992) היא סופרת ואמנית אמריקאית.
ביוגרפיה

שאנל מילר נולדה בשנת 1992 בפאלו אלטו, קליפורניה, הבכורה לשתי בנות לאם סינית ואב אמריקאי. אמה היגרה מסין כדי להיות סופרת ואביה הוא פסיכולוג בדימוס. מילר סיימה את לימודיה העל יסודיים בשנת 2010. היא למדה במכללה לאמנויות של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, וסיימה עם תואר ראשון בספרות בשנת 2014.
בערב ה-17 בינואר 2015, מילר ליוותה את אחותה למסיבת אחווה באוניברסיטת סטנפורד. מאוחר יותר באותו לילה, שני סטודנטים לתואר שני בסטנפורד מצאו את מילר שוכבת על הקרקע מאחורי פח אשפה כשמעליה סטודנט נוסף מסטנפורד, ברוק טרנר בן ה-19. מילר הייתה מחוסרת הכרה, רמת האלכוהול בדמה הוערכה בכ-0.22% בזמן התקיפה. כשטרנר ניסה לברוח, הוא נתפס והוחזק על ידי שני הסטודנטים לתארים מתקדמים כשהם חיכו להגעת המשטרה. טרנר נעצר והוגש נגדו כתב אישום בחמישה אישומים של תקיפה מינית, בהם לא הודה. בשנת 2016 הוא הורשע בשלושה מהאישומים הללו ונידון לשישה חודשי מאסר, מה שעורר זעם ציבורי בשל הקלות בגזר הדין. השופט במשפט, אהרון פרסקי, הודח שנתיים לאחר מכן.
הצהרת הקורבן באורך 7,137 מילים של מילר - שכונתה במסמכי בית המשפט ובדיווחים בתקשורת בתור "אמילי דו" - פורסמה על ידי "BuzzFeed" ב-3 ביוני 2016, יום לאחר גזר דינו של טרנר, ופורסמה מחדש בכלי חדשות מרכזיים אחרים כמו "הניו יורק טיימס". הצהרתה של מילר נקראה 11 מיליון פעמים בארבעה ימים לאחר פרסומה, והפכה לוויראלית.
ב-9 באוגוסט 2019, תוכנית הטלוויזיה "60 דקות" פרסמה ראיון עם מילר - שהחליטה לפרסם את שמה. היא תיארה את סיפורה ואת ההשלכות של היותה אנונימית, ופגשה את שני הסטודנטים שעצרו את טרנר. ספר הזיכרונות של מילר בשם "Know My Name: A Memoir" פורסם ב-4 בספטמבר 2019 והפך לרב מכר. הספר זכה בפרס חוג מבקרי הספרים הלאומי 2019 לאוטוביוגרפיות ונבחר לאחד מעשרת הספרים המובילים של השנה על ידי ה"וושינגטון פוסט". "הניו יורק טיימס" בחר גם בספר לרשימת "100 הספרים הבולטים של שנת 2019". פרס דייטון לספרות שלום בחר בספר כספר העיוני הטוב ביותר לשנת 2020.
לאחר התקיפה שלה, מילר החלה ללמוד קורסי אמנות לפי המלצת הפסיכולוג שלה. בקיץ 2015, מילר למדה בשיעור הדפס בבית הספר לעיצוב ברוד איילנד בפרובידנס, רוד איילנד.
בשנת 2020, ציור קיר שציירה מילר הופיע במוזיאון לאמנות אסייתית בסן פרנסיסקו. ציור הקיר הגבוה מציג שלוש דיורמות של דמות מצוירת, ואת המשפטים "הייתי", "אני", ו"אני אהיה". המוזיאון היה סגור לציבור עקב מגפת הקורונה, אם כי ציור הקיר נראה דרך החלונות הפונים לרחוב הייד.
הכרה

סיפור התקיפה של מילר והתיק המשפטי "הציתו דיון כלל-ארצי על תקיפות מיניות בקמפוסים של אוניברסיטאות ומכללות וכיצד לא נשמעים לקורבנות", ו"הפכו לחלק מהוויכוחים האינטנסיביים סביב אונס, סקסיזם והתנהגות מינית בלתי הולמת בשנים האחרונות", כולל תנועת Me Too.
ב-1 בנובמבר 2016, מגזין "גלמור" הכתיר את מילר, אז ידועה רק בתור אמילי דו, כאשת השנה על כך ש"שינתה את השיחה על תקיפה מינית לנצח", תוך ציון שהצהרת ההשפעה שלה נקראה יותר מ-11 מיליון פעמים. מילר השתתפה בטקס הענקת הפרס בעילום שם. היא קיבלה את הפרס על הבמה בנובמבר 2019 לאחר פרסום ספרה. היא נשאה שיר בטקס שבו דיברה לרווחתם של נפגעי תקיפה מינית. היא הופיעה ברשימת טיים 100 נקסט של מגזין טיים. בשנת 2019, אוניברסיטת סטנפורד התקינה שלט בקמפוס להנצחת התקיפה.
ספרה זכה בפרס דייטון לספרות שלום בשנת 2020
ד'ו אלפקאר

.
איור של חרב ד'ו אל-פִֿקאר
חרב ד'ו אל-פִֿקאר על דגל עות'מאני, 1810
ד'ו אל-פִֿקאר (בערבית: ذُو ٱلْفَقَار) היא חרבו האגדית של עלי בן אבי טאלב חתנו ובן דודו של הנביא מוחמד, שלפי המסורת המוסלמית מוחמד העביר אליו. החרב נחשבת לאחד הסמלים האסלאמיים המוכרים ביותר. על פי אגדות המוסלמים-השיעים החרב היא בלתי מנוצחת.
היסטוריה

לפי האמונה הסונית, החרב ניתנה לנביא מוחמד בקרב בדר (بدر) בשנת 625, אך איננה חרב שמיימית, כלומר, לא ניתנה על ידי המלאכים.
השיעים מאמינים כי החרב ניתנה למוחמד בקרב אוחוד על ידי המלאך ג'יבריל והועברה לעלי בן אבי טאלב באותו קרב. לפי אמונתם החרב הועברה מדור לדור בין האמאמים, יורשיו של הנביא מוחמד בהנהגת האומה המוסלמית. לפי המסורת השיעית, החרב נעלמה בשנת 940 יחד עם האמאם ה-12, מוחמד אל-מהדי.
השם

שמה המלא של החרב בתעתיק מערבית נכתב כ-ד'ו אל-פִֿקאר, או כד'ו אלפִֿקאר, אך משמעותו איננה לגמרי ברורה. המשמעות המועדפת למילה "ד'ו / זו" (ذو) בשם החרב היא "אדון של", המציין בעלות על חפץ כלשהו.
למילה "פִֿקאר" אין משמעות ברורה. יש הסבורים כי היא מציינת את חוליות הגב או עצמות עמוד השדרה המונחות בסדר קבוע זו אחר זו, או לחלופין מתכוונת לסידור הכוכבים בקבוצת הכוכבים אוריון .
רקע אגדי

לפי האגדה המוסלמית, המילה "ד'ו" מכוונת לנביא מוחמד, כלומר הוא הבעלים של החרב. מוחמד העביר את החרב לחתנו ובן דודו, עלי איבן אבו טאלב לפני הקרב על או'חוד כדי להחליף את חרבו שנשברה. מכאן עולה בעיה: אם החרב שייכת למוחמד, לא הגיוני שהיא תינתן לעלי. לפיכך יש הסבורים כי המילה "ד'ו" אינה מיוחסת למוחמד, אלא ללוחמים בשדה הקרב.
עלי השתמש בחרב בקרב על אוח'וד נגד האויבים ממכה. לאחר הניצחון בקרב יוחסה לנביא מוחמד האמרה "אין חרב אלא ד'ו אל-פִֿקאר, ואין גיבור מלבד עלי" (لَا سَيْفَ إِلَّا ذُو ٱلْفَقَارِ وَلَا فَتَىٰ إِلَّا عَلِيٌّ). אמרה זו עדיין נחרטת על כלי נשק של חיילים מוסלמים בעידן המודרני.
הערות שוליים

↑  signs and symbols from the b, Books
1 2  Rocky Pendergrass, Mythological swords, Books: Lulu.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: zulfikar
גולדן איי

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  דמותו של ג'יימס בונד מאת איאן פלמינג
 בימוי:  מרטין קמפבל 
 הופק בידי:  ברברה ברוקולי, מייקל וילסון 
 תסריט:  מייקל פראנס, ברוס פיירסטיין, קווין וייד, ג'פרי קיין 
 עריכה:  טרי רוולינגס 
 שחקנים ראשיים:  פירס ברוסנן   שון בין   רובי קולטריין   ג'ודי דנץ'   פמקה ינסן   איזבלה סקורופקו   אלן קאמינג
 מוזיקה:  אריק סרה 
 צילום:  פיל מיהוקס 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  MGM
 חברה מפיצה:  MGM/UA Distribution Co
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 בנובמבר 1995
 משך הקרנה:  130 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  מותחן אקשן, סרט ריגול, סרט פעולה 
 מקום התרחשות:  לונדון, ארכנגלסק, סיביר, סנקט פטרבורג, ברית המועצות, קובה, מונטה קרלו 
 הכנסות באתר מוג'ו:   goldeneye
 סרט קודם:  רישיון להרוג (1989)
 סרט הבא:  מחר לנצח (1997)
 דף הסרט ב־IMDb
 
גולדן איי (באנגלית: GoldenEye, עין הזהב) הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי וה-17 בסדרת ג'יימס בונד והראשון בכיכובו של פירס ברוסנן. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1995, והוא נעשה שש שנים לאחר הסרט הקודם בסדרה. העיכוב נגרם מסיבות משפטיות, והוא הסרט הראשון שנעשה לאחר התפרקות ברית המועצות. גולדן איי היה מעונו של איאן פלמינג בג'מייקה.