stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היפרקרניבורים
דוגמאות

טורפים היפרקרניבורים כוללים הרבה חסרי חוליות כמו עכבישים, עקרבים, גמלי שלמה, סילוניות, כוכבי ים ונבוביים, דגים רבים כמו כרישים, דקריים, סלמוניים, ברקודות, זאבי נהר ומפרשניים, כל הדו-חיים, זוחלים כמו תנינאים, זיקיות, כוחיים, נחשים וצבים נשכניים וכמה עופות כמו עופות דורסים, חנקניים ועופות המתבססים על דגים.
מבין היונקים ההיפרקרניבורים הם נדירים יחסית והם התפתחו בסוף הקרטיקון בעוד טורפי-על כמו הטירנוזאורוס שוטטו עד לסוף הקרטיקון. הראשון שביניהם היה הכימולסטיס (Cimolestes) אשר שרד את הכחדת הקרטיקון עד לתקופת הפלאוגן והוא היה בעל ניבים גדולים שהתאימו להריגה. אחריו הטורפים ההיפרקרניבורים הבולטים היו מבני הקבוצה פריה בה היו 2 קבוצות טורפים עיקריות: הקראודונטים וסדרת הטורפים המודרניים לצד המיאקויים. עם זאת הרבה מינים מסדרת הטורפים הם למעשה אוכלי כול, כמו מיני הראקוניים והדוביים. אחרים כמו הכלביים, הצבועיים ובעיקר החתוליים מתבססים על ציד. גם יונקים ימיים שונים כמו הלווייתנאים וטורפי הים הם היפרקרניבורים.
המעבר בין תזונה היפוקרניבורית להיפרקרניבורית יכולה לקרות במהירות יחסית, כך הדוב הלבן הוא היפרקרניבור ש-90% מתזונתו מבוססת על בשר, על אף שהוא התפתח לפני 150,000 שנה בלבד מדובים חומים, שרק 10% מתזונתם כוללת בשר.
ראו גם

אוכלי בשר
אוכלי נבלות
אוכל-כול
טורף-על
| התנהגויות אכילה בעולם החי |
| --- | --- | --- |
| אוכלי בשר (היפרקרניבורים • מסוקרניבורים • היפוקרניבורים) | אוכלי חרקים • אוכלי נמלים • אוכלי דגים • אוכלי עופות • אוכלי רכיכות • אוכלי תולעים •  אוכלי נחשים • אוכלי ביצים • אוכלי אדם •  קניבלים • אוכלי נבלות • אוכלי קשקשת • מוצצי דם • הרג עודף |  |
| אוכלי צמחים | לוחכי עשב • לוחכי עלים • אוכלי פירות • אוכלי עלים • אוכלי פרחים • אוכלי זרעים • יונקי צוף • אוכלי אצות • אוכלי עצה |  |
| אחר | אוכלי כול • חומסנים • מתקפת זלילה • אוכלי צואה • אוכלי פלנקטון • אוכלי פטריות • אוכלי רקבובית • ניזוני קרקעית |  |
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1900

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1900 נערכו ב-6 בנובמבר 1900. הן היו שיחזור של המירוץ משנת 1896 בין הנשיא הרפובליקני ויליאם מקינלי ויריבו הדמוקרטי, ויליאם ג'נינגס ברייאן. השגשוג הכלכלי והניצחון במלחמת ארצות הברית–ספרד וחתימת חוזה פריז (1898), עזרו למקינלי לזכות בניצחון החלטי, בעוד שעמדתו האנטי-אימפריאליסטית של ברייאן ותמיכתו בהצמדת הדולר לזהב ולכסף (בסיס דו מתכתי) לא זכתה לתמיכה רבה. הנשיא מקינלי בחר במושל ניו יורק, תאודור רוזוולט, להיות המועמד לסגנות הנשיאות לאחר שסגן הנשיא, גארט הוברט, מת מכשל לב ב-1899.
מועמדים > מועמדים רפובליקנים

ויליאם מקינלי מאוהיו, נשיא ארצות הברית
926 הצירים הרפובליקנים התכנסו בפילדלפיה ובחרו בויליאם מקינלי להיות המועמד פה אחד. תומאס פלאט, ה"בוס" של המפלגה הרפובליקנית בניו יורק, לא חיבב את המושל הפופולרי, תאודור רוזוולט. ניסיונותיו של רוזוולט לעשות רפורמה בפוליטיקה של ניו יורק, גרמו לפלאט ולצירים אחרים ללחוץ על מקינלי לבחור ברוזוולט בתור המועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, כדי שרוזוולט יאלץ לעזוב את משרד המושל. למרות שרוזוולט ראה במשרת סגן הנשיא משרה לא חשובה, הפופולריות שלו הובילה את מקינלי לתמוך בו. באופן אירוני, רוזוולט הפך להיות הנשיא ב-1901 לאחר הירצחו של מקינלי.
| מועמד לנשיאות | סיבוב ראשון | מועמד לסגנות הנשיאות | סיבוב ראשון |
| --- | --- | --- | --- |
| ויליאם מקינלי | 926 | תאודור רוזוולט | 925 |
|  |  | לא הצביע | 1 |
מועמדים > מועמדים דמוקרטים

ויליאם ג'נינגס ברייאן מנברסקה, מועמד דמוקרטי לנשיאות ב-1896
ג'ורג' דיואי מורמונט, אדמירל הצי
לאחר חזרתו של האדמירל ג'ורג' דיואי ממלחמת ארצות הברית–ספרד, כמה דמוקרטים הציעו לו לרוץ לנשיאות. אך מועמדותו הייתה נגועה ביחסי ציבור גרועים: העיתונאים תקפו אותו ואמרו שהוא תמים, לאחר שצוטט כאומר שעבודת הנשיא היא עבודה קלה כיוון שהוא כפוף לקונגרס. לאחר מכן הוא הודה שמעולם לא הצביע בבחירות לנשיאות. הוא קיבל עוד ביקורות ברגע שאמר לעיתונות שהמלחמה הבאה של ארצות הברית תהיה עם גרמניה (מה שבאופן אירוני, היה נכון).
דיואי גם הכעיס פרוטסטנטים כשנודע שהוא נשוי לקתולית. דיואי פרש מהמירוץ במאי ותמך במקינלי. מסע הבחירות שלו לא עורר התלהבות בקרב דמוקרטים שתמכו בתקן הזהב, וחלקם אף תמכו בברייאן בטענה שהוא המועמד החזק יותר. מנהיגי המפלגה היו עוינים כלפיו ותמכו בברייאן, למרות שחלקם טענו שיש לנטוש את רעיונות הכסף החופשי. דיואי פרש ב-17 במאי, לאחר שהבין שאין לו סיכוי לעצור את ברייאן. רבים ביקשו שיהיה הסגן של ברייאן, אולם דיואי סירב.
ויליאם ג'נינגס ברייאן נבחר בקלות אחרי שדיואי פרש מהמירוץ. ברייאן הרוויח 936 צירים באספה הלאומית של המפלגה בקנזס סיטי. עדלי סטיבנסון, שהיה סגן נשיא בעברו, נבחר שוב להיות המועמד לתפקיד.
| מועמד לנשיאות | סיבוב ראשון |
| --- | --- |
ויליאם ג'נינגס ברייאן: 936
| מועמד לסגנות נשיאות | סיבוב ראשון לפני החילופים | סיבוב ראשון אחרי החילופים |
| --- | --- | --- |
| עדלי סטיבנסון | 559.5 | 936 |
| דייוויד היל | 200 | 0 |
| צ'ארלס טאוון | 89.5 | 0 |
| אברהם פטריק | 46 | 0 |
| ג'וליאן קאר | 23 | 0 |
| ג'ון סמית' | 16 | 0 |
| אליוט דאנפורד | 1 | 0 |
| ג'יימס הוג | 1 | 0 |
מועמדים > המפלגה הפופוליסטית

הפופוליסטים היו המפלגה השלישית במדינה, וב-1896 תמכו בברייאן למרות שבחרו בסגן נשיא שונה מהדמוקרטים. ברמה המקומית, המועמדים הפופוליסטים נשארו עצמאיים. למרות שברייאן נוצח, בעזרת שיתוף פעולה בין הפופוליסטים לסניפים מקומיים של הדמוקרטים והרפובליקנים, הפופוליסטים הגדילו את ייצוגם בקונגרס ל-26 חברים. הדמוקרטים העבירו חוקים כנגד זכות הצבעה לשחורים, כדי למנוע תמיכה בפופוליסטים. בבחירות של 1898, היו לפופוליסטים רק תשעה נציגים בבית הנבחרים.
הפופוליסטים התפלגו. חלקם דרשו עצמאות מפלגתית מוחלטת, ואחרים דרשו המשך שיתוף הפעולה עם המפלגות הגדולות ותמיכה בברייאן. הפלג שתמך בברייאן התכנס בדרום דקוטה ובחר בברייאן להיות המועמד לנשיאות ובצ'ארלס טאוון להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא (הוא פרש מאוחר יותר והוחלף בסטיבנסון).
מועמדים > מפלגת "אמצע הדרך"

הפלג מאוהיו של המפלגה הפופוליסטית יצר מפלגה משלו, שתמכה בכסף פיאט, בעלות ממשלתית על התעשיות, והפשרת שמורות להשקעה כלכלית. וורטון בארקר נבחר למועמד לנשיאות, ואיגנוטוס דונלי מונה לסגנו.
מועמדים > מפלגות אחרות

מפלגת העבודה הסוציאליסטית גם התפלגה: הפלג הגדול יצר את המפלגה הדמוקרטית הסוציאליסטית (ששינתה את שמה למפלגה הסוציאליסטית) ובחרו ביוג'ין דאבס לנשיאות. שני הפלגים ממפלגת האיסור גם בחרו, אך אלו היו הבחירות האחרונות למפלגת האיסור הלאומית. הליגה האנטי-אימפריאלית בחרה בברייאן.
בחירות כלליות > מסע בחירות

הכלכלה פרחה ב-1900, אז הסיסמה הרפובליקנית "עוד ארבע שנים של מגש אוכל מלא" ביחד עם הניצחון במלחמת ארצות הברית–ספרד היו שילוב חזק. טדי רוזוולט, שלחם בקובה במלחמה, היה לגיבור לאומי והיה נואם אהוד בקרב הרפובליקנים. בנאומיו הוא המשיך לטעון שהמלחמה הייתה צודקת ושהיא שחררה את הקובנים והפיליפינים מהעריצות הספרדית. רוזוולט נאם לטובת מקינלי נאומים רבים, ב-24 מדינות ועבר ברכבת 21,000 מיילים.
ברייאן חזר על הנושא המרכזי של מסע הבחירות שלו ב-1896, הכסף החופשי. הנושא לא הצליח לעורר תשומת לב ב-1900, בגלל הכלכלה הפורחת ובגלל האינפלציה שנגרמה מגילוי זהב באלסקה ובדרום אפריקה, שעזרה ליותר כסף מנייר להיכנס לכלכלה. הנושא השני במסע הבחירות של ברייאן היה גינוי המדיניות האימפריאליסטית של מקינלי. ברייאן אמר שבמקום לשחרר את קובה והפיליפינים, ממשל מקינלי רק החליף את העריצות הספרדית בעריצות אמריקנית. הביקורת של ברייאן הייתה קשה במיוחד כלפי יחידות הצבא שדיכאו מרד של לוחמי גרילה פיליפינים. הנושא הזה הצליח לעזור לברייאן לקבל תמיכה מאוכלוסיות שלא תמכו בו קודם, כמו הקהילה הגרמנית (שתמכה בכסף יציב), דמוקרטי זהב לשעבר ועשירים.
שני המועמדים השתמשו באותן טקטיקות מ-1896, כשמקינלי נואם ממרפסת ביתו. בשיא, מקינלי נאם בפני 16 מדינות ו-30,000 תומכים ביום אחד. ברייאן שוב סייר ברחבי ארצות הברית, ועבר 18,000 מיילים במזרח ובמערב התיכון, אולם רוזוולט השתווה אליו.
ניצחון הצבא והצי על ספרד הגדיל את התמיכה ברפובליקנים. הדמוקרטים טענו שהמלחמה לא נגמרה בגלל המרד בפיליפינים, שנעשה הסוגיה המרכזית במסע הבחירות שלהם. התחושה הייתה שהמלחמה מגיעה אל סופה, וממשל מקינלי הבטיח שמספר החיילים בפיליפינים הופחת. הרפובליקנים הבטיחו שבתוך 60 ימים לכל היותר, לאחר היבחרו של מקינלי, המרד ייפסק. אנשי צבא תקפו את הטענה הזאת ואמרו שמספר החיילים לא הופחת.
למרות זאת, רוב החיילים בפיליפינים לא תמכו בברייאן. ביומניהם, החיילים תמכו במקינלי וברוזוולט. לפי כמה מהם, אפילו דמוקרטים תמכו במקינלי על פני ברייאן.
בחירות כלליות > הבחירות

למרות ניסיונותיו של ברייאן, השגשוג תחת שלטון מקינלי, ותמיכת הציבור במלחמה, עזרו למקינלי להשיג ניצחון נוח. כמות הקולות שלו ומספר האלקטורים שלו היו גבוהים יותר מ-1896: הוא אפילו ניצח בנברסקה, מדינת מגוריו של ברייאן. כמו ב-1896, ברייאן הצליח במיוחד בדרום, שתמך בדמוקרטים באופן מסורתי, ובקרב החקלאים במערב. ברייאן זכה ביותר קולות בעיר ניו יורק, אך מקינלי זכה במדינת ניו יורק, וקיבל את הקולות האלקטורליים של המדינה.
ברייאן הצליח לנצח בכמה מחוזות בצפון מזרח המדינה, ואף ניצח בניו יורק סיטי בהפרש של 30,000 קולות (לעומת הפסד של 60,000 קולות בבחירות הקודמות). למרות זאת, הוא השיג פחות ממה שהשיג ב-1896. הוא זכה רק ב-17 מדינות.
בחירות כלליות > תוצאות

| המועמד לנשיאות | מפלגה | מדינה | כמות האלקטורים | השותף | מדינת השותף | כמות האלקטורים של השותף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ויליאם מקינלי | רפובליקנית | אוהיו | 292 | תאודור רוזוולט | ניו יורק | 292 |
| ויליאם ג'נינגס ברייאן | דמוקרטית | נברסקה | 155 | עדלי סטיבנסון | אילינוי | 155 |
| ג'ון וולי | האיסור | אילינוי | 0 | הנרי מטקלף | אוהיו | 0 |
| יוג'ין דבס | הסוציאל-דמוקרטית | אינדיאנה | 0 | ג'וב הרימן | קליפורניה | 0 |
| וורטון בארקר | הפופוליסטית | פנסילבניה | 0 | איגנטוס דונאלי | פנסילבניה | 0 |
| ג'וזף מלוני | העבודה הסוציאליסטית | מסצ'וסטס | 0 | וולנטיין ראמל | פנסילבניה | 0 |
כרזת בחירות רפובליקנית שאומרת שמקינלי קיים את הבטחותיו
כרזת בחירות דמוקרטית
המצע של ברייאן זכה ללעג בקרב הרפובליקנים
מקינלי מפגין על מטבע זהב (סמל לתקן הזהב) ונתמך על ידי חיילים, אנשי עסקים, וחוואים
היפיאס (טיראן)

היפיאס היה טיראן אתונאי, שלט לאחר מות אביו פייסיסטראטוס, יחד עם אחיו היפרכוס. ולאחר רציחתו של זה, שלט לבדו עד גירושו.
רקע משפחתי

פייסיסטראטוס שלט באתונה שלוש פעמים בתורת טיראן. שלושה בנים היו לו היפיאס הבכור, היפרכוס, ותטלוס, שהיה בנו מאשה ארגאית. לאחר מותו הפכו היפיאס והיפרכוס לשליטים. תטלוס היה עדיין צעיר.
היפיאס היה הפיקח יותר מביניהם. היפרכוס היה אוהב תרבות והזמין משוררים לעיר. ותטלוס היה אלים ופראי מטבעו. תוקידידס כותב שהיפיאס נקרא כך על שם סבו, אביו של פייסיסטראטוס. כמו כן הוא כותב שהיפיאס נישא למירסיני בת קאליאס, ושזו ילדה לו חמישה בנים. תוקידידס טוען גם שהיפיאס היה למעשה השליט בעיר, וכי היפרכוס זכה לפרסום אך בשל סופו המר.
רצח היפרכוס

ישנה מחלוקת אודות הסיבה לרציחתו של היפרכוס בידי הארמודיוס ואריסטוגיטון, במהלך חג הפאנאתנאיה של שנת 514 לפנה"ס. תוקידידס והרודוטוס טוענים שהיפרכוס העליב את הארמודיוס, על ידי כך שמנע מאחותו לשאת סל במהלך החג. לפיכך ארגן הארמודיוס יחד עם ידידו אריסטוגיטון קשר נגד הטיראנים. הם תכננו לבצע את הרצח במהלך החג, משום שהיה זה היום היחיד בו נשיאת סכין לא נחשבה לחריגה. אריסטו לעומת זאת סבור שהרקע לרצח היה יריבות אישית בין תטלוס להארמודיוס.
השניים ארבו להיפיאס בעת ששהה מחוץ לעיר, ותכנן את החג. אולם לפתע ראו את אחד מהקושרים משוחח בידידות עם היפיאס, ועל כן סברו שסודם התגלה. זועמים הם רצו אל תוך העיר, ודקרו למוות את היפרכוס. הארמודיוס נהרג מיד בידי שומרי ראשו של היפרכוס. אולם אריסטוגיטון נמלט, אך נתפס מאוחר יותר, ועונה בידי היפיאס כדי להוציא ממנו שמות של קושרים נוספים. אריסטו מספר שאריסטוגיטון שרצה להיגאל מייסוריו הצליח לגרום להיפיאס ללחוץ את ידו, ואז לעג לו על כך שהוא לוחץ את ידי רוצח אחיו. היפיאס נתקף זעם ודקר אותו למוות.
הדחתו > לאחר הרצח

לאחר רצח אחיו הפך היפיאס לחשדן ואכזרי. הוא חדל לתת אמון באיש, והכין לעצמו מקומות מחבוא. הוא הוציא להורג רבים שנחשדו בשותפות לקשר, והגלה רבים. אולם קבוצת אריסטוקרטים תחת הנהגתו של קלייסתנס, ממשפחת האלקמיונידים. התקוממה נגד שלטונו, המרד נכשל כיוון שהמורדים לא קיבלו את התמיכה שציפו לה, והם נמלטו ויצאו לגלות.
הדחתו > ההתערבות הספרטנית

האלקמאיונידים שיחדו את האורקל מדלפי, כדי שתאמר לכל ספרטני שיבוא לשאול דבר מה: "שחררו את אתונה!" קלאומנס הראשון מלך ספרטה, השתכנע לבסוף להתערב בענייני אתונה. אם כי מטעמים פוליטיים, היפיאס היה בעל ברית של ארגוס, אויבתה המושבעת של ספרטה. מלבד זאת הפלת הטיראניה באתונה יכלה להקים אולי משטר חדש על פי עקרונות המשטר הספרטני.
כוח ספרטני קטן תחת פיקודו של אנחימוליוס נשלח לאתונה. היפיאס הזעיק את בן בריתו התסאלי קינאס, שהגיע עם 1,000 פרשים מאומנים יפה לעזרתו. תומכי היפיאס הזדרזו והכינו את האזור כך שיתאים לקרב פרשים. הספרטנים הותקפו בהפתעה והובסו על נקלה, אנחימוליוס עצמו נהרג. אולם שנה לאחר מכן הגיע קלאומנס עצמו לאתונה בראש חיל גדול. התסאלים נמלטו לאחר שאיבדו 40 איש.
הספרטנים הטילו מצור על אתונה, אולם היפיאס התכונן יפה למצור, בעוד שהספרטנים לא היו מוכנים למצור ארוך. אולם היפיאס טעה כאשר שלח את ילדיו מחוץ לעיר, בחושבו שכך יציל אותם. הילדים נתפסו בידי הספרטנים שאיימו לרצוח אותם אם היפיאס לא יעזוב את העיר. כדי להצל את חיי ילדיו קיבל היפיאס את התנאים ועזב את העיר.
היפיאס אצל הפרסים

היפיאס נמלט אל פרס, אל המלך דריווש הראשון. הוא הציע את עזרתו במסע המלחמה שדריווש תכנן, ובחר את מישור מרתון כמקום נחיתת הכוחות הפרסיים תחת פיקודו של דאטיס. הפרסים הבטיחו לו שיחזירו אותו לשלטון באתונה, אולם האתונאים הביסו אותם בקרב מרתון, ושמו לאל את שאיפותיו.
ראו גם

היפרכוס (טיראן)
קלאומנס הראשון
פייסיסטראטוס
לקריאה נוספת

משה עמית, תולדות יוון הקלאסית, הוצאת מאגנס, תשס"ב (הספר בקטלוג ULI)
אריסטו, מדינת האתונאים, תרגם מיוונית, הקדים דברי מבוא והוסיף הערות דוד אשרי, התקינה את המהדורה השנייה דבורה גילולה, הוצאת מאגנס.
הרודוטוס, היסטוריה, תרגמו וכתבו מבואות: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ, פפירוס, בית ההוצאה - אוניברסיטת תל אביב, 1998
תוקידידס. תולדות מלחמת פילופוניס. תרגם מיוונית והוסיף הערות א"א הלוי. הקדים מבוא א' פוקס. ירושלים, מוסד ביאליק, תשי"ט (1959).
הערות שוליים

↑  תוקידידס, ספר ו', 55.
↑  אריסטו, "מדינת האתונאים", ספר יז, 18.
↑  על פי תוקידידס, (ספר ו', 56.) אולם אריסטו טוען שנשיאת סכין עדיין הייתה אסורה בחג אותה תקופה. (ספר יז, 18.)
↑  משה עמית, "תולדות יוון הקלאסית", עמוד 190
↑  הרודוטוס, ספר ה', 63.
↑  הרודוטוס, ספר ה', 64.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12563332q (data)  GND: 123577640  ISNI: 0000 0000 7867 7290  LCCN: n2003042208  SUDOC: 067351158  VIAF: 23973274   WorldCat (עם VIAF): 23973274
היפרקובייה

היפרקובייה או קוביית-על היא הכללה של הצורה הגאומטרית קובייה לממדים רבים. למרות שנהוג להשתמש במושג היפרקובייה ביחס לקובייה ממימד גבוה מ-3, הגדרתה הפורמלית של היפרקובייה מתייחס לכל מימד, מ-0 ומעלה.
הקובייה המצויה היא היפרקובייה מממד 3. ריבוע הוא היפרקובייה מממד 2, וקטע הוא היפרקובייה מממד 1. הטסרקט הוא היפרקובייה מממד 4.
הגדרה פורמלית

ניתן להגדיר את ההיפרקובייה על ידי רקורסיה. לצורך ההגדרה נשתמש במספור בינארי.

עבור  d=0, ההיפרקובייה מכילה קודקוד בודד ומספרו יהיה ריק.
בהנחה שהגדרנו את ההיפרקובייה עבור המימד  d-1, ההיפרקובייה במימד  d, תוגדר כך:

ניקח שני עותקים של ההיפרקובייה עבור  d-1. נסמן אותם על ידי:
 Q_{d-1}^{(0)}=\left(V_{d-1}^{(0)},E_{d-1}^{(0)}\right),Q_{d-1}^{(1)}=\left(V_{d-1}^{(1)},E_{d-1}^{(1)}\right).

לכל קודקוד של העותק  Q_{d-1}^{(0)} של ההיפרקובייה נוסיף ביט  0 לראש המספור, ולכל קודקוד של העותק  Q_{d-1}^{(1)} של ההיפרקובייה נוסיף ביט  1 לראש המספור.
כעת נוסיף צלעות באופן הבא: קודקוד בעותק  Q_{d-1}^{(0)} מחובר לקודקוד בעותק  Q_{d-1}^{(1)} אם ורק אם המספור של השניים זהה, פרט לביט הראשון.
שימושים

במדעי המחשב נעשה שימוש במבנה ההיפרקובייה לצורך בניית רשתות מעבדים לעיבוד מקבילי. יתרונותיה של ההיפרקובייה, על פני רשתות מעבדים אחרות, הן הקוטר הנמוך שלה והגמישות הרבה בחלוקת הרשת לתתי רשתות.
| מצולעים ופאונים |
| --- | --- | --- |
| מושגים | מצולע • פאון • קודקוד • צלע • מקצוע • פאה • זווית חיצונית • אלכסון |  |
| מצולעים | מצולעים |  |
| לפי מספר צלעות | משולש • מרובע • מחומש • משושה • משובע • מתומן |  |
| משולשים | משולש ישר-זווית • משולש שווה-שוקיים • משולש שווה-צלעות |  |
| מרובעים | מקבילית • טרפז • טרפז שווה-שוקיים • מרובע ציקלי • דלתון • דלתון ריצוף • מעוין • מלבן • ריבוע |  |
| כוכבים | פנטגרם • מגן דוד • אניאגרם |  |
| תכונות | מצולע משוכלל • מצולע שווה-צלעות • מצולע קמור • כוכב |  |
| פאונים | פאונים |  |
| פאונים משוכללים | ארבעון • קובייה • תמניון • תריסרון • עשרימון |  |
| פאונים ארכימדיים | ארבעון קטום • קובוקטהדרון • קובייה קטומה • תמניון קטום • רומביקובוקטהדרון • קובוקטהדרון קטום • קובייה מסותתת • איקוסידודקהדרון • דודקהדרון קטום • איקוסהדרון קטום • רומביקוסידודקהדרון • איקוסידודקהדרון קטום • דודקהדרון מסותת |  |
| פאונים אחרים | פירמידה • מנסרה • אנטי-מנסרה • מקבילון • מעוינון • תיבה • איקוסיטטרהדרון |  |
| תכונות | פאון משוכלל • פאון משוכלל למחצה • פאון ארכימדי |  |
| הכללות | הכללות |  |
| הכללות | סימפלקס • היפרקובייה • טסרקט |  |
הערות שוליים

↑  קֻבִּיַּת-עָל במילון מתמטיקה (תשמ"ה, 1985), באתר האקדמיה ללשון העברית
הירש גליק

| --- | --- |

 לידה:  24 באפריל 1922 וילנה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  1944 (בגיל 21 בערך) אסטוניה 
 מדינה:  ליטא, ברית המועצות, פולין 
 לאום:  יהודי-ליטאי
 עיסוק:  משורר ופרטיזן
 שפות היצירה:  עברית, יידיש 
 תחום כתיבה:  שירה
 יצירות בולטות:  המנון הפרטיזנים היהודים
 תקופת הפעילות:  מ-1935 
 
הִירְש גְלִיק (בפולנית: Hirsz Glik;‏ 24 באפריל 1922 – 1944) היה משורר ופרטיזן יהודי-ליטאי שלחם באירופה בזמן מלחמת העולם השנייה, מחבר "המנון הפרטיזנים היהודים".
ילדותו

הירש (הירשק'ה) גליק נולד ב-24 באפריל 1922 בפרבר שְׁנִיפִּישׁוֹק (שמו היידי של Šnipiškės) שבווילנה לוולף (וֶלוֶול) ורחל גליק. אביו סחר בגרוטאות ברזל, בסמרטוטים ובבקבוקים משומשים. משפחתו, שפרט לו כללה עוד שלושה אחים ואחות אחת, חיה בעוני מרוד, וחרף זאת הצליחה לשלב מסורת יהודית ואדיקות עם השפעות חילוניות. גליק למד בבית הספר "בית יהודה" של רשת החינוך העברית-ציונית "תרבות", והיה תלמיד מוכשר למדי. בשנת 1938 נאלץ גליק לעזוב את בית הספר במטרה לעזור למשפחתו, ומצא עבודה אצל כורך ספרים ובבית חרושת לנייר. הוא היה נער פעיל מאוד, ונטל חלק בפעילויות השומר הצעיר.
כבר ב-1935, כשהיה בן 13, החל לחבר שירים ופרסם אותם בעיתונות היהודית המקומית. בתחילה כתב את שיריו בעברית, אך בהמשך, בהשפעת משוררי קבוצת "יונג וילנה" ("יונג ווילנע"; יידיש: "וילנה הצעירה"), החל לכתוב ביידיש, שפת האם שלו. גליק אסף סביבו קבוצת אנשי-עט צעירים, נערים שגרו בשכנות לו בשניפישוק-הקטנה, שקראו זה בפני זה יצירות רבות. מאוחר יותר התאגדו חברי הקבוצה סביב שכנם המנוסה הרבה יותר, לייזר וולף מ"יונג וילנה". בעזרתו של וולף הוציאו לאור במשך ארבעה חודשים ב-1939 את כתב העת "יונגוואלד"; שם זה הפך גם לשמה של קבוצה ספרותית חדשה וצעירה, שנחשבה מאוחר יותר כאחד מענפיה של "יונג וילנה". הירשק'ה גליק היה המשורר החשוב והמבטיח ביותר בחבורת "יונגוואלד". הוא פרסם את שיריו בכתב העת "יונגוואלד", ומאוחר יותר, בשנת 1940, כשהסובייטים כבר הגיע לווילנה, ב"ווילנער עמעס" (יידיש: "[ה]אמת [של] וילנה"; עיתון "פראבדה" של יהודי העיר) ובעיתון "די ניַיע בלעטער" שיצא לאור בקובנה.
פלישת הנאצים ומותו

עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות וכיבוש ליטא, נשלח גליק יחד עם אביו לעבודת פרך במכרות הכבול של בַּלְטוֹיִי ווֹקֶה, כ-20–25 ק"מ מווילנה. גליק חלה, אך העבודה לא שברה את רוחו, והוא המשיך לכתוב שירים מלאי תקווה, אשר עודדו את מאות יושבי המחנה. בין היתר חיבר פואמה גדולה, "אין גיהנום ביַי לענינגראַד" (יידיש: "בגיהנום שליד לנינגרד"); "דער פייף פון מאטאציקל", שיר סרקסטי על מפקד מחנה נרוה; וכן שירים על וילנה ועל מקומות המסתור בגטו. יצירות אלה אבדו.
את יצירותיו שלח לחברו בגטו וילנה. איגוד הסופרים השתדל אצל שלטונות הגטו כדי שיעזרו לו. בגטו וילנה זכו שיריו להצלחה רבה, עד כדי כך שזכו פעמיים בפרסים בתחרויות. בין השאר כתב גליק במחנה רֶשֶה (רעשע) את "הבלדה על התיאטרון החום" (נדפסה בכתב העת "די גאָלדענע קייט", גיליון 4, תל אביב 1949); את "בלדת הטיפוס"; את שירי-הזמר "השיבולת הקטנה" (?), "הס, הלילה מכוּכב", "מי שטובע תוך כדי שירה", "יונים לבנות", "שיר הכבול" (נדפסו ב"די גאָלדענע קייט", גיליון 15, ת"א 1953).
בחודש מאי 1943, כשחוסל מחנה-הכבול ברֶשֶה בגלל קשרים עם הפרטיזנים, הועבר גליק לגטו וילנה. בחודשים מאי עד ספטמבר של אותה שנה הוסיף גליק לחבר שירים; בין היתר חיבר אז את הבלדה המקברית "די באַלאַדע פון ברוינעם טעאַטער", שבה תיאר את ייסורי האימים של יהודים בכלא לוקישקו (Lukishko), בטרם שילוחם למות בפונאר.
בגטו הצטרף ללוחמים הצעירים של ארגון הפרטיזנים המאוחד (אֵף-פֵּא-אוֹ, FPO). ב-1 בספטמבר 1943, בעת חיסול הגטו, ניסה גליק לברוח אל הפרטיזנים ביער, אך נתפס בידי הגסטאפו וגורש למחנה הריכוז "גולדפילץ" באסטוניה. בקיץ 1944, כאשר החל הצבא האדום במתקפה על המדינות הבלטיות, נמלט גליק עם שמונה מחבריו הפרטיזנים. הוא המשיך להילחם, אף שקבוצתו נחלה הפסדים ומרבית חבריו נתפסו ונרצחו. לבסוף נהרג אף הוא בקרב נגד הגרמנים, ביער בקרבת מחנה הריכוז "גולדפילץ", בגיל 22.
המנון הפרטיזנים היהודים וזכרו של גליק

את המנון הפרטיזנים היהודים (ביידיש: פּאַרטיזאַנער ליד), השיר שבזכותו התפרסם, חיבר גליק בהיותו בגטו וילנה. השיר נכתב לזכרם של לוחמי מרד גטו ורשה וחבריו שנרצחו, למנגינה שחיברו המלחינים היהודים-הסובייטים אחים פוקראס לשירו של המשורר הסובייטי אלכסיי סורקוב (Сурков), המתחיל במילים: "לא ענני גשם הם, אלא ענני סער". השיר הפך לסמל ההתנגדות ההירואית לנאצים.
לאחר השואה הושר השיר בהתכנסויות רבות של יהודים. עד לימינו הוא מושר באירועי זיכרון לשואה ולגבורה. במקביל, נעשו ניסיונות שונים לקבץ מחדש את שיריו ואת פזמוניו של גליק, והם ראו אור בעיתונים ובכתבי-עת שונים, והופיעו באוספי שירים פרי עטם של יהודים אשר שהו בגטאות ובמחנות.
דמותו של הירש גליק שימשה השראה ביצירותיהם של אברהם סוצקובר, שמריהו קצ'רגינסקי, פרץ מרקיש ואחרים. דמותו מופיעה בפואמה "מלחמה" למרקיש.
ראו גם

שירי פרטיזנים במלחמת העולם השנייה
לקריאה נוספת

נחמן מייזל, הירש גליק און זיין ליד "זאג נישט קיינמאל", ניו יורק: איקוף-פארלאג, 1949. (ביידיש)
מ' דווארזשעצקי, הירשקע גליק: דער מחבר פון פארטיזאנערהימן "זאב נישט קיינמאל אז דו גייסט דיין לעצטן וועג", פריז: אונדזער קיום, תשכ"ו. (ביידיש)
הערך "הירש גליק", בתוך: לעקסיקאָן פון דער נייער ייִדישער ליטעראַטור, ניו-יורק 1965. (ביידיש)
Arad, Y., Ghetto in Flames: The Struggle and Destruction of the Jews in Vilna in the Holocaust, New York: Holocaust Library, 1982. (באנגלית)
Gilbert, Shirli, Music in the Holocaust: Confronting Life in the Nazi Ghettos and Camps, Oxford, Oxford University Press, 2005. (באנגלית)
Kalisch, Shoshana, Yes, We Sang! Songs of the Ghettoes and Concentration Camps, New York: Harper, 1985. (באנגלית)
Katsherginski, S. and Leivick, H. (Eds), Lider fun di Getos un Lagern, New York: Alveltlekher Yidisher Kultur-Kongres, 1948. (ביידיש)
Silverman, J., The Undying Flame: Ballads and Songs of the Holocaust, Syracuse, N.Y.: Syracuse University Press, 2002. (באנגלית)
הערות שוליים

↑   האזנה לשירי הירש גליק, באתר זמרשת
↑  האנציקלופדיה הישראלית הכללית, הוצאת כתר ירושלים, הדפסה שמינית מעודכנת, כרך 1, עמ' 392.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284911805171  PLWABN: 9810628270805606  BnF: cb16358343k (data)  GND: 119100487  ISNI: 0000 0000 6674 883X  LCCN: no96015468  MusicBrainz: b33d4643-8a45-449b-8b14-142462ff8ea6  NTA: 250557754  SELIBR: 243597  VIAF: 8190223   WorldCat (עם VIAF): 8190223 
אנדרטה בבת ים לפרטיזנים וללוחמים היהודים במלחמת העולם השנייה; בתחתית האנדרטה המנון הפרטיזנים של הירש גליק בעברית וביידיש
החזית הטורקמנית העיראקית

| --- | --- |

סמל החזית הטורקמנית העיראקית
 מדינה:  עיראק עיראק
 מנהיגים:  ארשד סאלחי
 תקופת הפעילות:  1995–הווה (כ־29 שנים)
 אידאולוגיות:  לאומיות טורקמנית, צנטרליזם עיראקי
 מטה:  כירכוכ 
 www.kerkuk.net
 
החזית הטורקמנית העיראקית (בטורקמנית: Irak Türkmen Cephesi; בערבית: الجبهة التركمانية العراقية; תעתיק מדויק: אלג'בּהה אלתרכּמאניה אלעראקיה) היא מפלגה פוליטית שמייצגת את האוכלוסייה הטורקמנית בעיראק. המפלגה נוסדה ב-5 באפריל 1995 כאיחוד של מספר מפלגות טורקמניות לא בדלניות, הדוגלות בעיראק מאוחדת. התנועה שואפת להגדלת המעורבות הפוליטית של הקהילה הטורקמנית במדינה, להגברת ההכרה בה ולשיפור זכויותיה.
מאז הנפילה של סדאם חוסיין, התנועה התחרתה על השליטה בכירכוכ ובאזורים נוספים בצפון עיראק, בטענה שאלה שייכים לעם הטורקמני. החזית טוענת שאזור בשם טוּרְקְמֶנֶלִי (בטורקמנית: Türkmeneli, מילולית "ארץ הטורקמנים") הוא מולדתם של הטורקמנים בעיראק ומקדמת את ההכרה בכך ואת כוחה הפוליטי של האוכלוסייה בו. האזור כולל את הערים כירכוכ, תלעפר, ארביל, מנדלי, מוסול וטוז ח'ורמאתו. על אף זאת, צבא עיראק והפשמרגה לא אפשרו להם לבסס כוח צבאי ולשלוט הלכה למעשה באזורים בהם הם חיים.
החזית מילאה תפקיד מרכזי בלחימה נגד ארגון המדינה האסלאמית כדי להגן על אזורי "טורקמנלי" (בפרט סביב העיר כירכוכ) ועל האוכלוסייה הטורקמנית מפני לוחמי הארגון, שאף ביצעו מעשי טבח בהאוכלוסיות טורקמניות. בשל עובדה זו ובשל הצטרפות חלקים מהאוכלוסייה הטורקמנית הסונית לשורות הארגון, נשמעים קולות ביקורתיים נגד "החזית" הטוענים שהיא מייצגת כיוום בעיקר את האוכלוסייה הטורקמנית השיעית.