stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרגורי לנגייל
הערות שוליים

↑  Gen. Scaparrotti's remarks at SOCEUR Change of Command, אתר פיקוד אירופה של ארצות הברית, 8 ביוני 2016
תנועת איקאריה

עטיפת ספרו של קבה 'המסע לאיקריה' שהיווה את ההשראה לתנועה
תנועת איקאריה הייתה תנועה קומונלית צרפתית-אמריקנית, שהוקמה על ידי תומכי הרפורמטור הצרפתי אטיין קבה, בניסיון להגשים את רעיונותיו הכלכליים חברתיים. קבה הוביל את חברי תנועתו לארצות הברית החל מ-1848, שם הקימו שורה של יישובים שיתופיים בטקסס, אילינוי, איווה ובקליפורניה. התנועה התפצלה מספר פעמים בשל מחלוקות אידאולוגיות.
הקהילה האיקראית האחרונה, שהתקיימה בקרבת קורנינג במדינת איווה התפרקה מרצונה ב-1898 לאחר 46 שנים בהם התקיימה.
אטיין קבה והקמת התנועה בצרפת

קבה, אשר נולד ב-1788 בחבל דיז'ון היה פעיל פוליטי מצעירותו, ומשפטן אשר היה מעורב בהפלת שושלת בית בורבון. בהמשך נתמנה לתובע כללי בקורסיקה תחת משטרו של המלך לואי פיליפ אך פוטר לאור עמדותיו האנטי מלוכניות. פעילותו הפוליטית הביאה אותו לגלות למשך 5 שנים באנגליה, שם נחשף לרעיונותיהם של אוטופיסטים שונים כתומאס מור ורוברט אוון וכתב את משנתו בתצורה של רומן אוטופי 'המסע לאיקריאה' שפורסם ב-1840. הרומן תיאר את אורחות החיים במדינה דמיונית אשר הגיבור הלאומי בה, איקר, הוביל הפיכה אשר הפילה את השלטון המלוכני והחליפה אותו במשטר שיתופי-שוויוני בעל כלכלה מתוכננת.
עם שובו לצרפת ב-1839 ופרסום ספרו החל לסחוף אחריו תומכים אשר החלו לדחוק בו לקדם את מימוש רעיונותיו באמצעות הקמת מושבות שיתופיות בהתאם לדגם אותו הציע בספרו. במרץ 1841 החל להוציא מחדש את העיתון Populaire, שזכה לפופולריות בקרב מעמד הפועלים ואת כתב העת 'האלמנך האיקראי'. תומכיו של קבה הגיעו בעיקר ממעמד הפועלים בכל רחבי צרפת, מריימס, ליאון, נאנט, טולוז וטולון, ועל פי הערכתו שלו עד סוף 1843, מנו כ-50 אלף.
בהדרגה, הגיע קבה למסקנה כי צרפת ואירופה בכלל אינן קרקע טובה להגשמת הרעיונות האיקריים, והחל לבחון את האפשרות להגשימם באזורי הספר של ארצות הברית המתפתחת. הוא האמין כי יוכל לסחוף אחריו בקלות כ-10–20 אלף מתיישבים ליוזמה ההתיישבותית אותה ביקש לקדם, ולבסוף אף להגיע להתיישבות של מיליון עובדים ובעלי מלאכה אשר יקימו ערים ענקיות ברוח רעיונותיו. תוכניות אלו פרסם בעיתון התנועה.
בספטמבר 1847 נסע ללונדון על מנת להוועץ עם רוברט אוון, אשר המליץ לו לקדם את ההתיישבות בטקסס, מקום בו המדינה העמידה קרקעות זולות להחכרה לחברות פרטיות שהתחייבו לארגן להן מתיישבים. קבה יצר קשר עם סוכן אדמות מטקסס, חברת פיטרס, שהציגה בפניו תוכנית לרכישת מיליון דונם אדמה, בתנאי שתיושב עד 1 ביולי 1848.
הקבוצה הראשונה וניסיון ההתיישבות בטקסס

ב־3 בפברואר 1848 יצא חיל החלוץ להתיישבות, בדמות 69 חברי התנועה שהפליגו על סיפון אוניית המפרש רומא מנמל לה הבר. הקבוצה הגיעה לניו אורלינס ב-27 במרץ 1848 שם נודע להם על המהפכה שהתחוללה בצרפת בזמן השיט הממושך, וחמישה מחבריה החליטו לחזור מיד לצרפת.
בניו אורלינס נתברר לנותרים, כי החלקות שנרכשו עבורה לא היו צמודות לנהר האדום אלא רחוקות ממנו 25 מיילים. כמו כן הקרקע הוקצאה על פי שיטת ההקצאה האישית - המשמעות הייתה שהחלקות שנועדו להם היו מבודדות ולא רציפות, וביניהן שובצו חלקות בבעלות פרטית של חוואים אחרים ואדמות מדינה, דבר המונע הקמת יישוב קהילתי על פי תוכניתם המקורית. יתר על כן, במקום מיליון האקר שהובטחו, הבינו המתיישבים כי התנאים החוזיים להתיישבות לא יאפשרו להם לממש למעלה מ-320 דונם, עליהם נדרשו לבנות בקתת עץ בכל חלקה, כ-30 במספר, בתוך כחודשיים בלבד. עם זאת המשיכה הקבוצה לחתור לחלקות המובטחות, כשהם נעים בעגלות, אשר נשברו בדרך, ונאלצים להשלים את יתר הדרך לשטח בצעדה רגלית.
רק 27 חברים צלחו את המסע הרגלי והגיעו ב-2 ביוני לשטח המיועד ליד דאלס. מרבית הנותרים התפזרו וחלקם שבו בסופו של דבר לצרפת, כשהם מוציאים דיבתו של קבה רעה, ומזהירים את חבריהם שלא לנסות ולהגר לארצות הברית. הקבוצה הקטנה שכן הגיעה למקום החלה מיד במאמץ תזזיתי לבנות את הצריפים במטרה לעמוד בתנאי החוזה לרכישת הקרקעות, זאת במקביל לניסיונות ראשונים לחרוש את הערבה - אולם בלא הידע החקלאי הנחוץ, ובפרט באקלים המקומי. לאור התזונה הלקויה, תנאי המגורים הלקויים, העומס והתשישות, חלו מרבית חברי הקבוצה בכולרה ומלריה, אשר הרגו ארבעה מהחברים והעמיקו את השבר. הרופא שבחבורה איבד את שפיותו וערק מחבריו.
קבה עצמו נותר בתקופה זו פריז במטרה לארגן את יתר אנשי התנועה להגירה. אולם מהפכת פברואר קרעה את התנועה שרבים מחבריה נהו אחרי התקווה לחולל שינוי חברתי בצרפת גופה וזנחו את רעיון ההתיישבות בארצות הברית. קבה ונאמניו התקשו אף לגייס סיוע כלכלי למתיישבים הראשונים תחת המשטר הרפובליקאי החדש. מתוך כ-1,500 חברי התנועה שנרשמו לתוכנית ההגירה, מנתה המשלחת השנייה של התנועה לארצות הברית 19 חברים בלבד - ורק כמחציתם הגיעה בסופו של דבר להתיישבות בטקסס.
בסופו של דבר הוכרזה ההתיישבות הטקסנית ככישלון מוחלט, ושארית החברים בה החלו לפלס דרכם חזרה לניו אורלינס בקבוצות קטנות. ארבעה חברים נוספים נפטרו בדרך, והיתר הגיעו בסוף שנת 1848.
על אף משבר הקבוצה הראשונה ב-15 בדצמבר 1848, חמישה ימים טרם נבחר לואי נפוליאון לנשיא צרפת, הפליג קבה עצמו שהיה אז כבר בן 60 בלוויית 480 חברים נוספים מתנועתו לארצות הברית אשר חברו לשורדי ההתיישבות הטקסנית, שמצב רוחם היה קודר. ב-21 בינואר קיימו אספה כללית של התנועה בניו אורלינס, וקבה הצהיר כי אם הרוב יבקשו לשוב לצרפת, הוא יתמוך בהחלטה. רוב קטן של 280 חברים החליט להמשיך בפרויקט הקולוניזציה, אך 200 החליטו לשוב לצרפת, והקבוצה העמידה לרשותם אמצעים כלכליים לעשות כן.
ב-1849 נרכשה אדמה מתאימה יותר להתיישבות ממורמונים באילינוי, על גדות המיסיסיפי בעיירה נאוו, שם החלו קבה וחבריו בהתיישבות בת קיימא.
צ'לטנהאם, מיזורי

קבה וחברי סיעת הקבטיסטים שעזבו את נאוו הגיעו לסנט לואיס ב-6 בנובמבר 1856. באופן אירוני, מנהיג הקבוצה שבעטיו אירע הפיצול, אטיין קבה, נפטר יומיים לאחר מכן מהתקף לב פתאומי. את מקומו בהנהגת הקבוצה ירש עורך דין צעיר בן 32, בשם בנימין מרקדייה (Benjamin Mercadier). בתחילה עבדו חברי הקבוצה בבתי מלאכה שונים בעיר והעבירו משכורתם לקופה משותפת. החברים התגוררו במספר דירות קטנות שהצליחו לשכור. קבוצה זו, המשיכה לקבל גם תמיכה כלכלית מצרפת.
ב-15 בפברואר 1858 רכשה הקבוצה של 151 מאנשי הקבוצה על כמה מאות דונם בצ'לטנהאם, שבסנט לואיס, מיזורי. הם השתמשו ב-500 דולרים מעיזבונו של קבה, ולקחו משכנתה על סך 25 אלף דולר על מנת לרכוש שלושים ותשעה דונמים ושלושה בניינים בדרום מערב העיר, וחלק מהחברים הוסיף לעבוד בחוץ. ההסתגלות לאזור החדש ולשכנים החדשים הייתה קשה, אך ילדי הקבוצה, נרשמו לבתי הספר הציבוריים המקומיים.
הדיונים על החוקה עוררו פעם נוספת ויכוח פנימי על מידת הדמוקרטיה הפנימית של הקהילה, אשר הוביל פעם נוספת לפיצול ולעזיבתם של 42 חברים. היתר אימצו חוקה ברוח הצעתו של קבה לנאוו. במהרה נפלה גם מושבה זו לוויכוחים שונים, במיוחד במהלך מלחמת האזרחים, אז הצטרפו צעירים רבים לצבאו של לינקולן במטרה להיאבק במשטר העבדות אך גם מתוך תקווה להכניס באמצעות כך כסף וליצור הכנסה כשהקצינים מבין מתגייסי הקומונה נהגו לשלוח לה ממשכורתם. רבים מהנותרים נפלו קורבן גם למגפות של דיזינטריה וכולרה בחודשים החמים. עד שנת 1864, נותרו בקבוצה רק כ-20 חברים - מהם שמונה גברים, שבע נשים והיתר ילדים.
ב-1863 חוסל המשרד הפריזאי שתמך בקומונה כלכלית, עם הצטרפותם של החשובים בעסקניו לאינטרנציונל הראשון. מכיוון שלא הצליחו לעמוד בתשלומי המשכנתה, במרץ 1864 החזירו את הנכס לבנקאי תומאס אלן מסנט לואיס, ממנו נרכש, כשהם מותירים חוב גדול. נעשה עוד מאמץ שלא צלח לנסות ולאתר שטח שניתן יהיה להתיישב עליו בנברסקה אולם ב-4 במרץ אותה שנה עזבו רוב החברים הנותרים את הקהילה וקומונת צ'לטנהאם חדלה מלהתקיים.
בשנת 1872, נותרו הבניינים עזובים, וב-1875, נשרפו בשריפה אשר כילתה את העדויות האחרונות לקיום המושבה במקום.
קלוברדייל, קליפורניה

קהילה נוספת של תנועת איקאריה, 'ספרנזה' (Icaria Speranza) הוקמה על ידי אמד דהי ויולס לרו (Jules Leroux) - אחיו של הפילוסוף הצרפתי הסוציאליסט פייר לרו. היא נקראה על שם ספרו האוטופי של פייר לרו שנקרא בשם זה. השניים עזבו ב-1881 את קהילת הצעירים בקורנינג ורכשו שטח בן 885 אקרים מדרום לקלוברדייל שבקליפורניה. השטח כלל כרמים, פרדסים ושטחים חקלאיים. הקהילה קלטה עוזבים נוספים מקורנינג ובשיאה מנתה 55 חברים.
הוחלט לכנס אסיפות כלליות רשמיות רק פעמיים בשנה, בין היתר כדי לצמצם ויכוחים ופיצולים. חמש ועדות נבחרו שהיו אחראיות על עבודה, חינוך, הספקה, קניה ומכירה והנהלת חשבונות. כל ועדה או מספר קטן של חברים יכלה לדרוש כינוס אספה כללית שלא מן המניין אך בסמכותן היה לקבל גם החלטות בקונצנזוס בוועדה עצמה. במקרים של מחלוקת בוועדה יכלו לכנס גם ישיבה משותפת של כל הוועדות. בשאלות עקרוניות כמו שינוי תקנון הקומונה, קבלת חברים או סילוקם - נדרשה הסכמת 90% מהאסיפה הכללית, בני 21 ומעלה. יתר השאלות הוכרעו ברוב של 75%. כוונת השינוי הייתה לצמצם ויכוחים מחד, אך למנוע ריכוז סמכויות מאידך - ולהימנע גם ממצב של 'עריצות הרוב'.
בניגוד ליתר ההתיישבויות האיקאראיות בהן נאסר הקניין הפרטי לחלוטין, בספרנזה היו רהיטיו ובגדיו של החבר לרכושו הפרטי. כל אחד היה רשאי לקבל מחברים וידידים מחוץ לקומונה מתנות בשווי עד 50 דולרים בשנה, ולהחזיקם ברשותו. חבר שהצטרף לקומונה נדרש למסור את כל רכושו לקרן משותפת, והכסף והנכסים היו נרשמים על שמו בספרי החשבונות. בסוף כל שנה צורפה לקרן הכללית מחצית הרווח לצורכי המשק השוטפים, והמחצית השנייה חולקה שווה בשווה בין החברים, באופן שהחבר היה רשאי למשוך את הכסף רק אם החליט לעזוב את הקבוצה. רוב החברים המייסדים ויתרו על זכותם למשוך את הסכומים שהביאו עימם לקומונה, אך היו זכאים לתבוע את חלקם בהכנסות השנתיות במקרה של פירוק. כמו כן, הונהגו בקומונה תשלום פרמיות למי שלא נעדר בעבודתו במהלך החודש.
הקבוצה נקלעה למשבר כלכלי שכן החבר שאמור היה לחסל את רכוש הקבוצה באיווה נסע במקום זאת על דעת עצמו לצרפת ורכש עבור החווה סוסים גזעיים במטרה להקים חוות סוסים. נושי החווה תבעו אותה לדין והיא איבדה רבים מנכסיה. הקבוצה הייתה גם בררנית בקליטת חברים חדשים, ודרשה שידעו קרוא וכתוב בצרפתית ויקיימו תקופת ניסיון בת שנה שלמה, זאת בעוד זרם המהפכנים הצרפתים שהזין את תנועת איקאריה בשנות ה-70 פסק בשנות ה-80.
ב-1886 נינטשה ספרנזה. כיום יש באתר שלט היסטורי המעיד על קיומה, במקום בו עמד בית הספר שלה.
הערות שוליים

↑  שמה העברי מבוסס על הפסוק "מַה נָּאווּ עַל הֶהָרִים רַגְלֵי מְבַשֵּׂר", ספר ישעיהו, פרק נ"ב, פסוק ז'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548733205171  BnF: cb11949940k (data)  LCCN: sh86002663 
אטיין קבה, מנהיג תנועת איקאריה
ציור המושבה נאוו ב-1855, מספר שנים אחרי הקמת הקומונה במקום
ציור של נאוו כפי שנראתה ב-1849
שיחזור מבני הקהילה האיקארית ליד קורנינג
'הקומוניסט-ליברטריאן' - ירחון תנועת איקאריה שהחל לצאת ב-1878
קולוניאליזם התיישבותי
בעולם העתיק

התיישבות קולוניאליסטית היא חלק מהתרבות האנושית. בעת העתיקה הייתה צורת התיישבות זו נפוצה ביותר. בין המקרים הבולטים: הקולוניזציה היוונית, היוונים הקדמונים הקימו ערים רבות לאורך קו החוף של הים התיכון, אם כי לאו דווקא כאלו ששימרו קשר עם עיר האם. הפיניקים הקימו קולוניות בצפון אפריקה (כדוגמת קרתגו) ובחצי האי האיברי. בדומה, ממלכת מוקדון הקימה התיישבויות הלניסטיות במערב אסיה והאימפריה הרומית הקימה קולוניות באזורים שנכבשו על ידה.
בקולוניות שהקימה האימפריה הרומית לעיתים קרובות היו המתיישבים חיילים מהצבא הרומי, שקיבלו לבעלותם שטחי קרקע חקלאית. בדרך כלל הוקמו יישובים חקלאיים באזורים עוינים, ושוכנו בהם אזרחים הנאמנים לאימפריה הרומית, דבר שהאיץ את תהליך הרומניזציה של העמים ששטחיהם נכבשו.
בימי הביניים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
על פי תיעוד היסטורי וארכאולוגי, ההתיישבות הנורדית בצפון אמריקה (אנ') החלה בתחילת המאה ה-10. מלחים ויקינגים מסקנדינביה ("נורסים" - מארצות הצפון) הקימו מושבות על חופי הים בגרינלנד ובקנדה. בין השאר, איריק טורבלדסון התיישב בגרינלנד, ושכנע כמה עשרות משפחות איסלנדיות לבוא בעקבותיו.
בסיפורי עם נורדים מתוארים עימותים אלימים עם האוכלוסייה המקומית, ודומה כי בסופו של דבר עימותים אלה גרמו לנורסים לנטוש את ההתיישבויות.
בעידן המודרני

בעת החדשה התפשט בעיקר הקולוניאליזם האירופי. מדינות אירופה הקימו מושבות קולוניאליסטיות רבות באמריקה, ולאחר מכן באסיה, אפריקה ואוקיאניה.
בעידן המודרני > ההתיישבות האירופית באמריקה

הקולוניזציה האירופית של אמריקה החלה בשנת 1492, לאחר שמשלחת ספרדית בראשותו של כריסטופר קולומבוס הפליגה מערבה במטרה למצוא נתיב סחר חדש למזרח הרחוק, אבל הגיעה בטעות ליבשת אמריקה.
הכיבוש האירופי באמריקה כלל הקמת התיישבויות ופיתוח תעשייתי, מלווים בחקר הסביבה. שתי ההפלגות הראשונות של קולומבוס (1492–1493) הגיעו לאיי הבאהמה ולאיים קאריביים נוספים, בהם היספניולה, פוארטו ריקו וקובה. בשנת 1497 יצא ג'ון קאבוט מבריסטול בשירות מלך אנגליה, והגיע לחוף בצפון אמריקה. שנה לאחר מכן יצא המסע השלישי של קולומבוס, בשירות המלכים הקתוליים בספרד, והגיע לחופי דרום אמריקה. ספרד הייתה למעצמה האירופית הראשונה שהקימה התיישבויות קולוניאליסטיות באמריקה, כאשר הקימה בשנת 1496 את העיר סנטו דומינגו (כיום חלק מהרפובליקה הדומיניקנית). לאחר מכן התיישבו ספרדים בשטחים נרחבים לכל אורכה של היבשת, מצפון אמריקה והאיים הקריביים ועד לקצה הדרומי של דרום אמריקה.
מעצמות אחרות הקימו אף הן התיישבויות ביבשת אמריקה. צרפת כבשה את השטח המזרחי של צפון אמריקה, חלק מהאיים הקריביים, ומספר אזורי חוף בדרום אמריקה. פורטוגל כבשה את ברזיל ומספר אזורים בקנדה. בכל האזורים הללו התיישבו מתנחלים אירופאים, ובסופו של דבר מדינות אירופה שלטו בחצי הכדור המערבי כולו. במאה ה-19 לבדה עברו מאירופה לאמריקה יותר מ-50 מיליון בני אדם. חילופי האוכלוסין בין אירופה לאמריקה נודעו בשם החילוף הקולומביאני, והוא הוביל לשינויים עמוקים בנוף, באוכלוסייה, בחי ובצומח.
בעידן המודרני > אסיה > אפגניסטן

החל משנת 1880, הממשל באפגניסטן עודד התיישבות פשטונים אתניים בצפון אפגניסטן, במיוחד בחלק של טורקסטן שבשליטת אפגניסטן. המטרה העיקרית של מדיניות זו היא חיזוק אחיזתה של ממשלת אפגניסטן בשטחים הצפוניים של המדינה, וסיוע כלכלי לתושבי האזור.
בעידן המודרני > אסיה > וייטנאם בתקופת הודו-סין הצרפתית

וייטנאם נכבשה בשנת 1884 בידי צבא צרפת, יחד עם לאוס וקמבודיה, ולשטח הכבוש קראו "הודו-סין הצרפתית" (Indochine Francais). הצרפתים ראו בשליטה האימפריאליסטית מעין "שליחות תרבותית" שמטרתה ליישב אזורים לא מפותחים באפריקה ובאסיה, לקדם רעיונות פוליטיים מודרניים, רפורמות חברתיות, תעשייה מתקדמת וטכנולוגיות חדשות. בפועל מטרות אלו מעולם לא הושגו, ושימשו רק פסאדה למניע האמיתי של הקולוניאליזם הצרפתי - רווח וניצול כלכלי. השליטים הצרפתים ניצלו את המשאבים, חומרי גלם והעבודה הזולה במקומות בהם שלטו.
הצרפתים השתלטו על שטחים חקלאיים נרחבים בהם גידלו בעיקר אורז וגומי. הם נישלו את בעלי הקרקע, להם ניתנה האפשרות להישאר כפועלים או לעבור למקום אחר. כמו כן הקימו הצרפתים מכרות לכריית פחם, בדיל ואבץ, שהועברו באניות לצרפת. במטעים הועסקו איכרים ווייטנאמיים, שעבדו שעות ארוכות בתנאים מתישים, תמורת שכר זעום או בתנאי עבדות. חלקם קיבלו שקי אורז במקום שכר. יום העבודה נמשך עד 15 שעות, ללא הפסקות, עם כמות מזון קטנה וללא מי שתייה. החוקים הקולוניאליים הצרפתיים אסרו עונשים גופניים, אולם פקחים רבים נטו להשתמש באלימות כלפי הפועלים. במטעי הגומי נפוצו תת-תזונה, דיזנטריה ומלריה, מהם מתו פועלים וייטנאמיים בכל יום. התנאים היו גרועים במיוחד במטעים שבבעלות חברת הצמיגים הצרפתית "מישלן". באחד המטעים בבעלות "מישלן" אירעו 17 אלף מקרי מוות בפרק זמן של 20 שנה בין שתי מלחמות העולם.
הצרפתים הטילו על תושבי וייטנאם מיסים כבדים, בהם מס הכנסה, מס גולגולת על כל הגברים, מס בולים על מגוון רחב של מסמכים, ומיסים שונים על תוצרת חקלאית. בנוסף הקימו מונופול לשיווק יין אורז ומלח בישול, מוצרים נפוצים בווייטנאם, שנמכרו במחיר מופקע לתושבים המקומיים. אפיק הכנסה חשוב נוסף היה גידול אופיום – בשנות השלושים ייצרה וייטנאם מעל ל-80 טון אופיום מדי שנה. ההתמכרות לאופיום נוצלה אף היא לשליטה חברתית.
הקולוניאליזם הצרפתי שינה את הנוף העירוני בווייטנאם. הכובשים הרסו מקדשים מסורתיים, פגודות, אנדרטאות ומבנים, רובם בני מאות שנים, מכיוון שראו בהם סמל לתרבות פרימיטיבית נחותה. במקומם נבנו בתים בסגנון צרפתי. שמות וייטנאמיים של ערים, עיירות ורחובות שונו לשמות צרפתיים.
השליטה הצרפתית בווייטנאם נתקלה בהתנגדות נרחבת מצד מיליציות חמושות. ב-2 בספטמבר 1945 הכריז הו צ'י מין על עצמאות וייטנאם, ולאחר ההצהרה פרצה מלחמת הודו-סין הראשונה, שנמשכה מספר שנים ובמהלכה גורשו סופית כוחות צרפת מהמדינה.
בעידן המודרני > אסיה > וייטנאם במאה ה-20

בווייטנאם קיים סכסוך עתיק יומין בין תושבי המרכז ההררי של וייטנאם (אנ'), הקרויים Degar או Montagnard, לבין שאר תושבי וייטנאם. שטחי המרכז ההררי נכבשו מספר פעמים, בתחילה בידי ממשלת דרום וייטנאם, לאחר מכן נכבשו על ידי הווייטקונג, ולאחר מכן שלטה שם הממשלה הקומוניסטית של צפון וייטנאם. משנת 1976 עד אמצע שנות ה-90 התיישבו באזור זה 6 מיליון וייטנאמים, ששינו את המאזן הדמוגרפי באופן דרסטי. בני ה-Degar מהווים כיום מיעוט קטן באזור זה, והם סובלים מאפליה חברתית וכלכלית.
בעידן המודרני > אסיה > טאיוואן

כמעט כל תושבי טאיוואן הם צאצאים של מתנחלים קולוניאליסטיים, בני האקה שהיגרו מפוג'יין מהמאה ה-17 עד המאה ה-19. הילידים האבוריג'ינים של טאיוואן מהווים כיום רק 2% מכלל האוכלוסייה בטאיוואן.
בעידן המודרני > אסיה > יפן

האי הוקאידו היה מיושב על ידי שבט הילידים איינו עד הפלישה היפנית וסיפוח האי במאה ה-19 והגירה המונית של יפנים להוקאידו.
בעידן המודרני > אסיה > נחצ'יבאן

כ-230,000 ארמנים מאזרבייג'ן וכ-800,000 אזרים מארמניה ומנגורנו-קרבאך נעקרו ממקום מושבם עקב מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה והשנייה. הרפובליקה האוטונומית נחצ'יבאן הפכה לחלק מאזרבייג'ן, רוב הארמנים שחיו בה היגרו לארמניה, ותושבי אזרבייג'ן התיישבו בכפרים הארמנים של נחצ'יבאן.
בעידן המודרני > אירופה > אירלנד

במאה ה-16 וה-17 התרחש יישוב אירלנד, במהלכו יושמה "מדיניות המטעים" (Plantations of Ireland) לפיה קרקעות הופקעו מידי בעליהן, והוקמו בהן קולוניות של מתיישבים מהאיים הבריטיים. מטעים אלה תפסו שטחים נרחבים, במיוחד בצפון אירלנד. המתיישבים היו ברובם פרוטסטנטים, ונוצרו עימותים רבים בינם לבין אוכלוסיית אירלנד המסורתית, שהיא ברובה קתולית. החלוקה הנוכחית של אירלנד לשני חלקים - הרפובליקה של אירלנד וצפון אירלנד - מקורה בהתיישבות של המטעים במאה ה-17.
בעידן המודרני > אירופה > רוסיה

גלות הצ'רקסים, או רצח העם הצ'רקסי, הוא ניסיון ההכחדה המכוון והשיטתי של האוכלוסייה הצ'רקסית על ידי האימפריה הרוסית בתום המלחמה הרוסית-צ'רקסית. על פי ההערכות יותר ממיליון צ'רקסים נספו בין השנים 1860–1864. הצ'רקסים הוגלו והושמדו, ובשטחיהם בצפון הקווקז הוקמו התיישבויות רוסיות.
בנוסף להתיישבות הקולוניאליסטית בצפון הקווקז הקימה האימפריה הרוסית התיישבויות בסיביר ובאזורים נוספים באסיה שבהם הוכחדה התרבות המקומית. תהליך זה נקרא רוסיפיקציה.
בעידן המודרני > אוקיאניה > אוסטרליה

האזור סביב מפרץ ג'קסון היה מיושב בתקופת עידן התגליות על ידי ארבעה שבטי אבוריג'ינים עיקריים. המפרץ התגלה לראשונה לאירופאים בשנת 1770 על ידי חוקר הארצות ג'יימס קוק, ובשנת 1788 הקים בו קפטן ארתור פיליפ את המושבה הבריטית הראשונה באוסטרליה. לאחר מכן הקימו הבריטים התיישבויות קולוניאליסטיות רבות באוסטרליה, תוך דחיקת רגליהם של שבטי האבוריג'ינים. אוכלוסיית הילידים באוסטרליה במאה ה-18 מנתה כ-350,000 איש, אך ירדה בשיעור חד עקב תהליכים של הגירה כפויה, התפוררות תרבותית ומוות ממחלות זיהומיות, ומהווה כיום רק כ-2.8% מהאוכלוסייה הכללית.
בעידן המודרני > אוקיאניה > ניו זילנד

בשנת 1840 נחתם הסכם ואיטנגי בין נציגי הממשל הבריטי בניו זילנד לבין מנהיגי שבטים מאורים מכל רחבי המדינה. ההסכם נועד להסדיר את היחסים בין המאורים לבין המתיישבים האירופאים, ובפרט את המחלוקות בנוגע לבעלות על קרקעות ומעמדה של ניו זילנד כפרובינציה בריטית. נושא השליטה על הקרקעות גרם למלחמות הקרקעות של ניו זילנד, סדרה של קרבות שהתרחשו בשנים 1845 עד 1872 בין שבטים מאורים שונים ובין המאורים למתיישבים האירופאים בניו זילנד.
הגירה גבוהה מאירופה לניו זילנד במהלך המאה ה-19 דחקה את המאורים, השבט הילידי העיקרי בניו זילנד, מקרקעותיהם ומגישה למשאבים. המאורים מהווים כיום כ-3% מהאוכלוסייה הכללית.
בעידן המודרני > אוקיאניה > קלדוניה החדשה

שבטי הקנאק הם ילידי הארכיפלג קלדוניה החדשה, בדרום מערב האוקיינוס השקט. במהלך המאה ה-19 הגיעו לקלדוניה החדשה מתיישבים צרפתים רבים והקימו התיישבויות קולוניאליסטיות שדחקו את אנשי הקנאק מקרקעותיהם ומגישה למשאבים. שבטי הקנאק מהווים כיום כ-40% מאוכלוסיית קלדוניה החדשה.
בעידן המודרני > אפריקה > אלג'יריה הצרפתית

| --- | --- |
 :  ראו גם – היסטוריה של אלג'יריה
ב-5 ביולי 1830 כבשה צרפת את אלג'יריה מידי האימפריה העות'מאנית, ששלטה שם מאז 1574. כוחות הכיבוש נתקלו בהתנגדות אלימה מצד האוכלוסייה המקומית בהנהגת האמיר עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי. המרד, שאופיין במלחמת גרילה, נמשך עד שנת 1847.
בשנת 1848 חילקה צרפת את אלג'יריה לשלוש פרובינציות, שנחשבו בעיניה לחלק מצרפת, ולאחר מכן התיישבו בה עשרות אלפי מתנחלים מצרפת, איטליה, ספרד ופורטוגל. המתנחלים קיבלו אזרחות צרפתית וייצוג בפרלמנט, ולעומתם סבלו תושבי אלג'יריה הערבים והברברים ממדיניות של אפליה גזעית. ממשלת צרפת החרימה מהמוסלמים אדמות חקלאיות פוריות והעבירה את השטחים לידי המתיישבים האירופאים, שהקימו תשתית כלכלית מודרנית בעוד האוכלוסייה המוסלמית נדחקת לאזורים כפריים נחשלים. ליד נמל אל-קאלה (אנ') הקימו הצרפתים התיישבות חדשה שאפשרה סחר בין צרפת לצפון אלג'יריה.
לאורך כל שנות השלטון הצרפתי הזר סבלו תושבי אלג'יריה מיחס מתנשא ומבזה של המתיישבים והשלטון הצרפתי. אך ההתנגדות לשלטון לא פחתה, ובשנת 1954 פתחה החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה במלחמת גרילה נגד הצרפתים, שהחלה את מלחמת העצמאות של אלג'יריה. בשנת 1962 הצליחו האלג'יראים לגרש את צבא צרפת ממדינתם. לאחר נסיגת כוחות הצבא ברחו רוב המתיישבים חזרה לצרפת, ואלג'יריה החלה תהליך של דה-קולוניזציה.
בעידן המודרני > אפריקה > דרום-אפריקה

בשנת 1652 הגיעו אירופאים לדרום אפריקה והחלו את עידן הקולוניאליזם. בקייפ הוקם סניף של חברת הודו המזרחית ההולנדית, שעסקה בסחר עבדים מאפריקה ומאסיה לאירופה. קצין הפלוגה ההולנדי בחברה, יאן ואן ריבק, הקים התיישבות סביב סניף החברה, וזו גדלה בקצב מהיר ובעקבותיה הוקמו התיישבויות חדשות, שלרוב נישלו את התושבים השחורים מקרקעותיהם.
בשנת 2014 חוקקה ממשלת דרום אפריקה חוק המאפשר לתבוע השבת זכויות במקרקעין.
בעידן המודרני > אפריקה > מרוקו

בשנת 1476 הקימה ספרד התיישבות בשם סנטה קרוז דה לה מאר פקניה (אנ') ("הצלב הקדוש של הים הקטן") בחוף הדרום-מערבי של מרוקו, מול האיים הקנריים. ההתיישבות הוקפה במבצר ושימשה כנקודה מרכזית בסחר העבדים הערבי. תושבי ההתיישבות נהגו ללכוד תושבים מקומיים ולשלוח אותם כעבדים למטעי הסוכר באיים הקנריים. הספרדים גורשו מהמקום בשנת 1524 על ידי השושלת הסעדית, וההתיישבות ננטשה ונשכחה.
באמצע המאה ה-19 החלה ספרד שוב לכבוש חלקים ממרוקו. הם חיפשו את שרידי ההתיישבות סנטה קרוז דה לה מאר פקניה, אך לא מצאו דבר. ב-1859 פרצה המלחמה הספרדית-מרוקאית ולאחר שנה כבשה ספרד חלק מהחוף הדרומי של מרוקו, והחליטה להקים במקום התיישבות חדשה בשם איפני. מרוקו הכירה בשליטתה של ספרד בשטחי ההתיישבות, אך רק בודדים מתושבי ספרד התיישבו בה. בנוסף לאיפני כבשה ספרד אזור בסהרה המערבית שכונה "סהרה הספרדית".
בשנת 1934 החליט מושל "סהרה הספרדית" להתיישב בעצמו באיפני, ובעקבותיו גדלה אוכלוסיית הספרדים בהתיישבות. אולם הספרדים סבלו מתקיפות חוזרות ונשנות מידי מחתרת צבא השחרור המרוקאי (אנ') ובשנת 1957 רובם נטשו את ההתיישבות לאחר קרב מר הקרוי "מלחמת איפני (אנ')" או "המלחמה הנשכחת".
בשנת 1958 התרחשו עימותים אלימים רבים בין צבא השחרור המרוקאי לצבא ספרד. מפעם לפעם סייעו כוחות צבא צרפת לספרדים. ב-2 באפריל 1958 הסכימה ספרד לסגת מהשטחים בהם שלטה במרוקו, למעט ההתיישבות באיפני ואזור "סהרה הספרדית". רק ב-30 ביוני 1969, לאחר שנים של לחץ בינלאומי והחלטות של האו"ם שקראו לספרד לעזוב את איפני ואת סהרה המערבית, נאותה ספרד להשיב למרוקו את הריבונות באיפני. ספרד המשיכה להחזיק בשטחי סהרה המערבית עד 1975.
בעידן המודרני > המזרח התיכון > שלטון הבעת' בעיראק

במשך שנים ארוכות בהן שלט הבעת' בעיראק, נהג סדאם חוסיין לגרש בכפייה כורדים רבים מצפון המדינה, ובמקומם הקים התיישבות של ערבים, שאף הם נשלחו לשם בכוח. מטרתו הייתה "ערביזציה" של צפון עיראק ושינוי האופי הכורדי של האזור. מדיניות ההתיישבות הערבית באזור הכורדי כונתה "קולוניאליזם פנימי".
בעידן המודרני > המזרח התיכון > כיבוש צפון קפריסין על ידי טורקיה

לאחר הפלישה הטורקית לקפריסין בשנת 1974 הובאו כ-120,000 מתיישבים מטורקיה לקפריסין, דבר שהביא לגינוי מצד האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה שהצהירה כי הנתונים הדמוגרפיים של קפריסין משתנים באופן רציף כתוצאה ממדיניות מכוונת של הטורקים.
גם האו"ם גינה את מדיניות טורקיה ו"הביע דאגה ממדיניות יישוב המתנחלים בשטחים הכבושים של קפריסין, המהווה סוג של קולוניאליזם ומנסה לשנות את המבנה הדמוגרפי של קפריסין באופן לא חוקי."