ג'וב יוסף
הבור > תאורי נוסעים

התיאור המפורט הראשון של ג'וב יוסף ושל הח'אן בספרות המסעות, מובא על ידי הנוסע האיטלקי רוקטה (Rochetta) בשנת 1599, המתאר חצר ובור מים במרכזה. הוא גם מספר על פגישתו עם שיירות של נוצרים מזרחיים, אשר קיימו במקום פולחן מיוחד הקשור כנראה ליוסף. אותו נוסע מוסיף ומתאר גם את המבנה הכיפתי על עמודי השיש מעל בור יוסף, ולראשונה גם את החורבות ממזרח לבור, שאותן זיהה עם "ביתו של יעקב אבינו". הצליינים המעטים שהגיעו לאזור זה לא לנו בדרך כלל בג'וב יוסף, שהיה קרוב מדי לתחנה הקודמת בטבריה, ח'אן אל-מיניה או כפר נחום. הם המשיכו, על כן, לתחנתם הבאה, לח'אן גשר בנות יעקב או לצפת. תאוריהם מועטים למדי ואינם שונים בהרבה מתיאורו של רוקטה משנת 1599 המובא לעיל. הח'אן מתואר על ידם כמוזנח, הבור נמצא בחצר עם מסגד קטן. לעיתים מוזכרת האגדה הקשורה אליו ולעיתים גם קדושתו.
במרץ 1799 נזכר המקום בקשר למסע נפוליאון. במפת ז'אקוטן, ששורטטה במסע זה, השם "ג'וב יוסף" (Puits de Joseph) מצוין במפה כהצטלבות דרכים. הח'אן איננו מצוין במפה, על אף שהיה קיים. בין הח'אנים האחרים מצוינים ח'אן אל-מיניה וח'אן גשר בנות יעקב. נראה הדבר כי על אף שג'וב יוסף נמצא ליד דרך ראשית, חשיבותו הייתה משנית.
הנוסע הראשון המביא תיאור ארכיטקטוני מפורט של האתר, הוא בורקהרדט (1812):
...אין ח'אן לנוסעים בצפת ולא היה לי מכתב הפנייה כלשהו. לכן נאלצתי ללון באכסניה ציבורית. עזבנו את העיר מוקדם בבוקר וירדנו לצידי ההרים בכיוון האגם. הקרקע ברובה אינה מעובדת וללא עצים. לאחר שעתיים ורבע הגענו לח'אן ג'וב יוסף, הוא ח'אן באר יוסף, הנמצא בעמק צר. הח'אן נהרס במהירות. לידו יש בריכה גדולה. פה מראים את הבאר שאליה הושלך יוסף על ידי אחיו. היא נמצאת בחצר קטנה לצידי הח'אן, כשלושה רגל קוטרה ולפחות שלושים רגל עומקה, ונאמר לי כי תחתיתה חצובה בסלע. הקירות בנויים באבן, ככל שיכולתי לראות. המים לעולם אינם אוזלים, וקשה, על כן, להאמין, כי זו הבאר שאליה הושלך יוסף.
רוב ההרים באזור מכוסים באבנים שחורות, אך עיקר הסלע הוא גירי. אנשי הסביבה מייחסים זאת לדמעות יעקב, בזמן שחיפש את בנו, שהפכו את האבנים הלבנות לשחורות, והם קוראים לאבנים בשם "דמעות יעקב". באר יוסף נשמרת ביראת כבוד על ידי הטורקים הדואגים לאחזקתה, וכן על ידי הנוצרים. לטורקים מקום תפילה קטן לידה, ונוסעים עוברים במקום לעיתים רחוקות מבלי לומר תפילות כלשהן לכבוד יוסף. הח'אן הוא על הדרך הגדולה מעכו לדמשק, ומיושב על ידי כתריסר חיילים מוגרבים עם משפחותיהם, המעבדות את השדות בסביבה...
תיאור זה הוא הראשון המאפשר לקבוע בוודאות, כי מדובר בבור יוסף הנוכחי. למרות מיקומו של הבור - על הגבעה – יש בו מים בעומק של כ-10 מ'. בורקהרדט אינו היחיד המציין עובדה זו, ויש להניח שכך היה הדבר לפחות עד שנת 1837, מועד הרעש הגדול בצפת, שכנראה גרם להתמוטטות הבאר. הדרך מעכו לדמשק (ולא "דרך הים" המסורתית) קשורה לשלטונו של סולימאן פחה, בגליל ובדמשק. הלה היה יורשו של ג'זאר פחה, שהגן בהצלחה על בירתו, עכו, מפני צבא נפוליאון. החיילים המוגרבים הנזכרים לעיל הם מחיל השכירים הצפון אפריקאי, שג'זאר וסולימאן הביאו ארצה להגנת שלטונם.
הנוסעים הרבים שפקדו את הארץ במאה ה-19 מתייחסים לא אחת למקום, אך בדרך כלל אין הם מוסיפים לתיאורו המקיף של בורקהרדט, המצוטט לא אחת בכתביהם.
הסקר הבריטי של ארץ ישראל משנת 1875, שנערך על ידי אנשי הקרן לחקר ארץ ישראל, מביא לראשונה את תוכנית הח'אן. בספרם נכתב:
...הוא (הח'אן) נבנה על כביש דמשק באותו זמן שנבנה ח'אן אל-מיניה, ח'אן אל תוג'אר ואחרים. הוא עדיין במצב טוב מאוד ומשמש מקום חניה לסוחרים העוברים במקום. האולמות, שהם מקומרים וארוכים, משמשים לבהמות משא. כן מצויים שם מקומות מנוחה צנועים ומקומות למתפללים.
קביעתם של הארכאולוגים דאז, שמצבו של הח'אן "טוב מאוד" - אף על פי שאגפו המערבי היה כבר הרוס - היא יחסית. נראה שלפי מושגיהם, מבנה שבו קיימים עדיין קירות שלמים, ואפילו אולמות מקומרים וחלקי קומה שנייה, נחשב ל"מצב טוב".
בסקר מוזכרים מקומות התפילה בח'אן, אך החצר סביב הבור, עם המסגד שבתוכה, לא הייתה קיימת, כנראה. נראה שהם נהרסו ברעידת האדמה בראשית 1837, ואבניהם שימשו לבניית המכלאה, שעדיין צמודה לקיר המזרחי של הח'אן. החצר סביב הבור מוזכרת אמנם עוד שנה לאחר הרעש, אך ייתכן כי רק שרידי החצר ניכרו עדיין, והמכלאה נבנתה מאוחר יותר. כיום נותרו מהחצר ומהמסגד רק שרידי יסודות, וגם אלה מקורם מוטל בספק.
בשנת 1900 הגיע לג'וב יוסף נדבן כלשהו, ממוצא הודי כנראה, וקבע לוח שיש על המבנה הכיפתי שמעל הבור, שבו נכתב:
השורה הראשונה כתובה בסגנון כתב נסתעליק. שנת 1318 להג'רה היא שנת 1900. רגע חסד זה לא מנע את המשך הרס האתר.