נטורפילוסופיה
רקע התפתחותי

הפרויקט הנטורפילוסופי של שלינג יצא לאור ב-1797 עם פרסום ה־Ideen zu einer Philosophie der Natur (רעיונות לפילוסופיה של הטבע), והתפתח מאוחר יותר בפרסום Von der Weltseele (על נפש העולם) ב-1798 ו-Erster Entwurf eines Systems der Naturphilosophie (מתאר למערכת של פילוסופית טבע) ב-1799.
את שלבי התפתחות הנטורפילוסופיה אצל שלינג ניתן לראות כשלבי של התנתקותו מתורת המדע האידיאליסטי של מורו. בצורתו הסופית והמוגמרת, לנטורפילוסופיה הנחות הסותרות את תורת המדע, בהן ריאליזם טרנסצנדנטלי (אנ') (הטבע קיים ללא תלות בהכרה) ונטורליזם טרנסצנדנטלי (הכל ניתן להסבר לפי חוקי הטבע, כולל אף הרציונליות של הסובייקט הטרנסצנדנטלי).
הספר רעיונות לפילוסופיה של הטבע הוא הניסיון הראשון של שלינג לפתח את הנטורפילוסופיה, בו הוא מבקש לתפוס את הזמן בו הממשי והאידאי, האובייקטיבי והסובייקטיבי, הנאומנה והפנומנה היו מאוחדים. זה השלב שלפני הרפלקציה, לפני ההתפלספות המדברת על עצמה. הוא טוען ששפינוזה היה הראשון שהתמודד עם בעיית הדיכוטומיה בין הסובייקטיקבי לאובייקטיבי.
בעל נפש העולם שלינג מראה שמה שנחשב לאובייקטיבי הוא למעשה סובייקטיבי, ושניתן להגיע מהממשי לאידאי (בעוד שברעיונות לפילוסופיה של הטבע הוא הולך מהאידאי לממשי). גם כאן, כמו בספר הקודם, שלינג מסתמך על תצפיות וניסויים מדעיים וכן על תאוריות מדעיות. במאמר זה הוא טוען שאם מסתכלים על הטבע כשלם, הוא נתפס לא כמכני אלא כדינמי מאוד, ברמה האורגנית כמו גם באי-אורגנית, כמוהו כאורגניזם. ישנו סוג של 'כוח חיות' בבסיס כל המציאות (מה שכינו בעבר world soul), שהנפש והשכל אינם אלא רמות שונות של התפתחותו (אין הכוונה למושג של לייבניץ). בעולם הזה, הנתפס כאובייקטיבי, הסובייקטיביות כבר קיימת, האובייקטיבי והסובייקטיבי מאוחדים כבר בעיקרון הראשוני האבסולוטי.
מטאפורת האורגניזם החי המתארת את העולם כשלמות אחת הגדלה ומתפתחת באופן קבוע, היא מרכזית לנטורפילוסופיה, לפיה ישנו כוח חי הפועל דרך הטבע ויוצר בהתפתחותו את הצורות השונות של החומר, הצמחים, בעלי החיים, ולבסוף גם תודעה. תפיסת האורגניזם, בשונה ממנגנון מכני בו נוצרים דברים כתוצאה מסיבות חיצוניות, היא של משהו היוצר את עצמו, ומהווה את סיבת עצמו.
יצוין שתפיסה אורגנית זו של הטבע הייתה אמנם נוכחת אצל נובאליס, שלגל והלדרלין (הרומנטיקנים של ינה) אך רק באופן מרומז ועוברי. מחשבה זו נעשתה מפורשת וסיסטמטית רק אצל שלינג.
מחשבת הנטורפילוסופיה כוללת אפוא אותנו בתוך הטבע, כחלק משלם הבנוי מסדר עולה של פוטנציאלים שיש בהם קוטביות. כמו מגנט, בו הקטבים הם חלק בלתי נפרד מהשלם עצמו, ובכל זאת הם הפכים.
שני כתבים ראשונים אלו של שלינג על הנטורפילוסופיה (מ-97 ו-98) עדיין מראים בבירור את תלותו בתורת המדע ובאידיאליזם. רק בהקדמה למתאר למערכת של פילוסופית טבע מ-1799 שלינג כותב ששתי המערכות הפילוסופיות, הפילוסופיה הטרנסצנדנטלית, אשר מתחילה מהאגו המודע והחופשי וגוזרת ממנו את עולם הטבע וחוקיו, והפילוסופיה של הטבע, המתחילה מהטבע עצמו ומגיעה להופעתו החופשית והמודעת באגו, הן שתיהן שקולות ובלתי תלויות אחת בשנייה, ומהוות אספקטים שונים לאותה מציאות. הנטורפילוסופיה אמורה למעשה להסביר את הכל על בסיס כוחות טבעיים בלבד (כמו מדעי הטבע), ומעמדו אינו תלוי בפילוסופיה הטרנסצנדנטלית, כך שהוא מבטל את כל ההסברים האידיאליסטיים. כמו כן הוא אינו מתיר פניות לכוחות על טבעיים או נסתרים שאינם חלק מהטבע עצמו (מכאן, למשל, ביקורתו של שלינג לתאוריות ויטאליסטיות). שלינג למעשה מבקש להרחיב את העקרונות הנטורליסטיים לדרגות הגבוהות של התבונה, כך שגם היא תהיה לא יותר מתולדה של כוחות טבע הכרחיים.
בהמשך שלינג מרחיק לכת עוד יותר וטוען לעליונות הנטורפילוסופיה על הפילוסופיה הטרנסצנדנטלית, בספרו Allgemeine Deduktion des dynamischen Prozesses (היסק כללי של התהליך הדינמי) מ-1800. הוא מבקר את ההשקפה האידיאליסטית כמלאכותית ומופשטת, ההופכת את סדר הדברים, ושמה את מה שנחשב כראשון עבור הידיעה כראשון גם עבור הקיום. גם במערכת כמו זו שהוא מציע של פילוסופיה של הטבע יש מקום לאני הטרנסצנדנטלי, אולם רק כתוצאה, רק כתוצר מתקדם של הטבע עצמו.
יש להבין את המבנה הפנימי של הטבע כולו כפעילות יצרנית, שתוצריה הם האובייקטים הפיזיקליים. לשם כך שלינג מבקש לתפוס את הטבע בשני אספקטים אלה: מצד אחד כפעילות חופשית ויצרנית, בלתי מותנית (הטבע כסובייקט) ומצד שני כתוצר פאסיבי קבוע (הטבע כאובייקט). קבלת התוצרים הקבועים של הטבע אפשרית כאשר היצרנות של הטבע מוגבלת, וההגבלה הזאת חייבת לנבוע מתוך הטבע עצמו. מכאן שהטבע כתוצר הוא תוצאה של שתי נטיות הפוכות: היצרנות והגבלתה. המציאות, שהיא אחדותית והומוגנית ביסודה, החלה להתחלק ולעשות רפלקציה על עצמה ועל ידי כך נעשתה לבסוף אובייקט של עצמה. ההתחלקות הראשונה של המציאות מהווה בסיס להתחלקויות העוקבות, המגיעות בהמשך לניגודים הידועים מהמדע כגון המגנטיזם, המטען החשמלי, התגובות הכימיות והחומר האורגני, שהוא בעצם כהוכחה אמפירית להתנהגות הדינמית של הטבע.
יוצא אם כך שבמובן מסוים שלינג לא נפטר לגמרי מהדואליות. אמנם הוא מאחד את מהות הסובייקט והאובייקט ובכך הולך מעבר לקאנט, אולם השניות הועברה לעיקרון הראשוני, למוחלט עצמו. האובייקטיבי והסובייקטיבי אינן ישויות שונות אלא אספקטים או תכונות של המציאות.
ב"מערכת של אידיאליזם טראנסצנדנטלי" (1800 ,System des transcendentalen Idealismus) שלינג מסביר איך נוצר הסובייקט החושב מהטבע במונחים של האני שמפצל את עצמו ובא לידי הכרה עצמית. הסינתזות, או התוצרים היוצאים מתהליך זה הם כאמור המהווים את עולם הטבע. ורסיה של המודל הזה של שלינג אומץ בפנומנולוגיה של הרוח של הגל. שלבים אלו, המביאים את עולם הטבע החומרי לקיום, הם לא מודעים, כמו גם הפעולה עצמה של האני המוחלט המציבה לו הגבלות, אינה באה עבורו לידי מודעות, ומכאן, לדעת שלינג, נובע הניגוד בין הדבר כשהוא לעצמו לידע התאורטי. משום כך אין למעשה לפילוסופיה גישה לידע על הטבע עצמו, שלא יכול להופיע כאובייקט של ידע. כאן שלינג מאמץ רעיון על האומנות מההוגים הרומנטיים פרדריך שלגל ונובאליס שהכיר בעיר ינה, לפיו האומנות היא הדרך להבנת מה שלא מופיע כאובייקט של ידע. עבודת האומנות היא אמפירית, היא מופיעה כאובייקט, וחייבת עם זאת להיות שיפוט חופשי של הסובייקט. האומנות יכולה להראות דברים שלא ניתנים להאמר. הפילוסופיה אינה יכולה להציג באופן פוזיטיבי את המוחלט שכן החשיבה המודעת המאפיינת אותה נובעת מהעמדה בה הזהות המוחלטת בין הסובייקט לאובייקט כבר אבדה בדרך להופעת המודעות.
מחשבה זו על היחס בין הסובייקט לכוחות המניעים אותו שאינם נגישים לו בהכרה השפיעה על המחשבה של שופנהאואר, ניטשה ופרויד.