stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנסיסקו דה מירנדה
בארצות הברית

בשל האשמות האינקוויזיציה מירנדה נשלח להוואנה, ומשם היה אמור להישלח לספרד כדי לעמוד למשפט. חרף זאת הוא הצליח לחמוק ולהפליג לארצות הברית, אליה הגיע ביולי 1783; לאחר שמלחמת העצמאות כבר נגמרה, והוא ערך שם מחקר לגביה.
הוא עבר במקומות רבים בארצות הברית (בחוף המזרחי), ניהל מספר רומנים אותם תיאר כלא חשובים, והגיע לבסוף לניו יורק.
בניו יורק מירנדה התוודע לרוברט ליווינגסטון (Robert R. Livingston), שר החוץ של ארצות הברית ולמשפחתו, וניהל רומן עם ביתו. הקשר ביניהם לא התמסד מכיוון שמירנדה המשיך בנדודיו, הם לא נפגשו שוב, אבל המשיכו לשמור על קשר.
במהלך מסעו בארצות הברית מירנדה פגש את ג'ורג' וושינגטון, מפקדי הצבא, וביקר באוניברסיטאות המובילות.
חילופי ההאשמות בין צרפת וספרד לגבי ביטול הפלישה לג'מאיקה והעובדה שהסתלק באופן לא חוקי מהוואנה, הפכו אותו למטרה להאשמות בבגידה, ובכך פגמו בשהייתו בארצות הברית; וכדי להימנע מכל זה - הוא מפליג לבריטניה.
באירופה > מבריטניה לרוסיה

מירנדה הגיע ללונדון בפברואר 1785. הדבר גרר מעקב סמוי של הספרדים אחריו, שחשדו בבגידה.
לבריטניה הגיע הקולונל האמריקאי ויליאם סטיפנס סמית (William Stephens Smith) אותו הכיר מירנדה במהלך שהותו בארצות הברית, ושעתיד היה להימנות על צוות השגרירות האמריקאית שנפתחה בלונדון. סמית ומירנדה החליטו לנסוע ביחד כדי לצפות בתמרונים הצבאיים שערך מלך פרוסיה - פרידריך השני. שגריר ספרד הציע לתת למירנדה מכתב עבור שגריר ספרד בפרוסיה, בכוונה לשדל את מירנדה לעבור דרך נמל קאלה שבצרפת, כדי לעצור אותו שם באשמת בגידה; אולם מירנדה וסמית העדיפו להפליג להולנד.
מירנדה המשיך משם במסעותיו באירופה, ומלבד בריטניה, עבר בין היתר במקומות בהם שוכנות כיום הולנד, בלגיה, גרמניה, אוסטריה, הונגריה, פולין, איטליה, יוון, טורקיה, אוקראינה ורוסיה;
ונפגש עם ניקולאוס אסטרהאזי, יוזף היידן, גריגורי פוטיומקין, ויקטרינה הגדולה.
באירופה > המהפכה הצרפתית

בשנת 1791 מירנדה נטל חלק במהפכה הצרפתית. בפריז הוא התיידד עם כמה מראשי הז'ירונדינים, שירת תקופה קצרה כגנרל בצבא המהפכני הצרפתי והשתתף במלחמות המהפכה הצרפתית) ואף הגיע לדרגת מרשל של צרפת. לאחר שהתעוררו חילוקי דעות בינו לבין מפקד הצבא הצפוני לגבי נסיגה של מירנדה במאסטריכט - הוא החליט לפרוש מתפקידו.
בפאריז, במהלך שלטון הטרור, הוא נאסר מספר פעמים בידי היעקובינים, ואף הועמד למשפט בפני בית המשפט המהפכני בשל הנסיגה הנ"ל, אשמה שעלולה הייתה להוביל אותו לגיליוטינה; אולם הוא זוכה וחזר לבריטניה.
דרום אמריקה (1806-1812) > ניסיון העצמאות הראשון שנכשל

תרומתו העיקרית של מירנדה הייתה כנראה במלחמות העצמאות של המושבות הספרדיות ביבשת אמריקה, ובחזונו הוא ציפה לאימפריה שתשתרע משפך המיסיסיפי בצפון, ועד לירכתי ארץ האש בדרום; על פני כל אמריקה הלטינית כיום. בראש האימפריה הוא קיווה שיעמוד אחד מצאצאי האינקה, ושמה יהיה קולומביה - על שם כריסטופר קולומבוס - מגלה היבשת.

רעיונות דומים קידם במקביל מנואל בלגרנו הארגנטינאי, והם הוכשלו בעודם באיבם על ידי נציגי בואנוס איירס שפחדו שבירת הממלכה לעתיד תהיה קוסקו (ששימשה כבירת האינקה טרם כיבוש אמריקה).
בנובמבר 1804, מירנדה שב לניו יורק מבריטניה. הוא שהה שם מעל שנה והיה בקשר עם הנשיא תומאס ג'פרסון, עם מזכיר המדינה והנשיא לעתיד ג'יימס מדיסון, ועוד.

הוא שכר פריגטה בשם לינדר (Leander) שעמה תכנן לנחות בוונצואלה מולדתו, אז עדיין מושבה ספרדית. התמיכה הבריטית והאמריקאית בצעדיו גררו מחאה מצד שגריר ספרד בארצות הברית בשל הפגיעה בעקרון הנייטרליות.

בפברואר 1806 מירנדה הפליג להאיטי שם הצטרפו אליו שתי ספינות נוספות, ותוכניתם הייתה לנחות בוונצואלה ובעזרת האוכלוסייה המקומית להתקומם נגד השלטון הספרדי. הוא המשיך משם להיספניולה, וב-27 באפריל 1806 ניסה לנחות באוקומרה דה לה קוסטה (Ocumare de la Costa), כיום במדינת ארגואה. הוא נתקל בכח ספרדי ונאלץ להימלט לטרינידד שבשלייטת הבריטים, אליה רק הקורבטה שלו הגיעה. שתי הספינות האחרות הובלו לפוארטו קבז'ו, ואלו שנתפסו עליהן - חלקם הוצאו להורג באשמת פיראטיות, וחלקם נמקו בכלא במשך כעשר שנים.
מושל טרינידד סייע למירנדה לארגן את כוחותיו, ועם 11 ספינות ומעל 300 איש - הוא נחת בקורו ב-1 באוגוסט 1806, ושם הניף לראשונה את דגל ונצואלה.

הוא לא הצליח לגייס שם תמיכה ולכן פנה לארובה. גם שם הוא נכשל בגיוס תמיכה, ולפיכך שב לטרינידד, ומשם לבריטניה.
דרום אמריקה (1806-1812) > הרפובליקה הראשונה של ונצואלה ותבוסתה

ב-19 באפריל 1810 ונצואלה החלה בתהליך עצמאותה.
סימון בוליבר והמורה שלו אנדרס בז'ו ( Andrés Bello) יצאו בשליחות דיפלומטית לבריטניה ושכנעו את מירנדה לשוב לוונצואלה. הוא התקבל בכבוד רב עם הגיעו ללה גואירה (כיום בירת מדינת ורגאס), בקרקאס קיבל את הפיקוד על צבא ונצואלה ודרגת גנרל, ונבחר לקונגרס של 1811 שהכין את חוקת ונצואלה.

הוא היה בין החותמים על הכרזת העצמאות ב-5 ביולי 1811, וב-1812, עם התקרבות הצבא הספרדי בפיקוד דומינגו מונטוורדה (Domingo Monteverde), הוא התמנה לדיקטטור בדרגת גנרליסימו עם סמכויות רחבות.
התקפת הנגד הספרדית הותירה את מירנדה חסר ישע: קראקס נפגעה ברעש האדמה במרץ 1812, המעמדות הבכירים התנגדו לעצמאות וראו את עצמם חלק מספרד, פרץ מרד עבדים, ופוארטו קבז'ו שעליה הגן בוליבר - נפלה בידי הספרדים.

מירנדה נאלץ להיכנע ביולי 1812. הוא פנה לנמל לה גואירה עם כמה מנאמניו כדי לצאת מוונצואלה ולהמשיך במאבק, אולם כוח של בוליבר עצר אותם ובוליבר רצה להעמיד את מירנדה למשפט באשמת בגידה ולהוציאו להורג.

לבסוף מירנדה הוסגר לידי מונטוורדה, הגנרל הספרדי, ובתמורה התאפשר לבוליבר לצאת בשלום מוונצואלה (אליה יחזור מאוחר יותר כדי להמשיך במאבק לעצמאות).
הכלא ומותו של מירנדה

מירנדה נכלא בידי הספרדים בוונצואלה שחזרה לידיהם, ובמהלך שנת 1813 הוא הועבר לספרד, לכלא בסן פרננדו שבמחוז קדיס. בכלא הוא קיבל מעט עזרה מידידיו, הוא תכנן להימלט משם לגיברלטר הסמוכה שבשליטת הבריטים, אולם הוא נפטר משבץ מוחי ב-14 ביולי 1816 בגיל 66.
הוא היה ממייסדי ארגון הבונים החופשיים באמריקה הלטינית, דיבר במספר שפות, והותיר אחריו כתבים ותרגומים רבים. תמך במתן זכויות אזרחיות לנשים.
שמו הונצח במקומות רבים בוונצואלה: שדרות, כבישים, כיכרות, פארקים, ומדינת מירנדה - המדינה השלישית בגודלה.
הוא נקבר בכלא או בסמוך לו ללא כל סימן מזהה, ולכן מקום קבורתו אינו ידוע. בפנתיאון הלאומי של ונצואלה יש פסל שלו המציין את זכרו באופן סמלי בהיעדר קבר.
ב-14 ביולי 2016, ביום השנה ה-200 לפטירתו, נערכה אזכרה בסן פרננדו, והנשיא ניקולאס מאדורו העניק לו דרגת אדמירל של צי ונצואלה לאחר מותו.
הערות שוליים

↑  El Precursor de la Emancipación Americana contra el Imperio español.
↑  El Primer Venezolano Universal.
↑  El Americano más Universal.
↑  במהלך המאה ה-18 שתי הממלכות נשלטו על ידי בית בורבון, ושיתוף הפעולה ביניהן היה נרחב.
↑  מקובל לכנות את דורשי העצמאות בקולוניות הספרדיות השונות "פטריוטים", ואת המתנגדים ותומכי ספרד בתור "מלוכנים" או "ריאליסטים".
↑  הישות ממנה התפצלו ונצואלה, פנמה, אקוואדור וקולומביה עצמה
↑  המיוחסים היו הספרדים ילידי ספרד, והקריאולים (Mantuanos) - ספרדים ילידי המושבות, מתחתם האירופאים האחרים, ולבסוף העבדים האפריקאים והאינדיאנים
↑  עיר הנמל הספרדית לחוף האוקיינוס האטלנטי שממנה ואליה הפליגו למושבות ביבשת אמריקה.
↑  דרגה מקבילה לסגן אלוף.
↑  דרגה מקבילה לאלוף-משנה
↑  אז מושבה ספרדית במעמד של קפיטניה כללית (Capitania General).
↑  בעקבות המהפכה הוסר החשש שיוסגר לספרד.
↑  המושל הספרדי של ונצואלה הודח ובמקומו התמנתה חונטה מקומית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265431905171  PLWABN: 9810667957805606  BNE: XX903995  BnF: cb11916255b (data)  CANTIC: a12333384  GND: 119148919  ISNI: 0000 0001 0881 4306  LCCN: n50053377  NKC: jn20000701243  NLK: KAC201849459  NTA: 068381395  SELIBR: 207171  SNAC: w6wq0gpw  SUDOC: 027031535  Trove: 923425  VcBA: 495/93826  VIAF: 27068875   WorldCat (עם VIAF): 27068875
קן

ערך זה עוסק במקום מחסה לחיות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
קן קיכלי אדום-חזה עם ביצים.
קֵן (ברבים: קִנִּים; בנסמך: קַן־ או קֵן־) הוא מבנה המשמש עופות, דו-חיים וחרקים לשמירה על ביציהם ועל צאצאיהם. לרוב עשוי מחומרים אורגניים כעשב, ענפים ועלים ו/או מבוץ; לעיתים מתווספים לקן (שלא ביודעין) גם חוטי ניילון, כותנה ופיסות מתכת עדינות. לעיתים הקן נבנה מהפרשות של בעל החיים הבונה אותו.
כל מין ומין בונה את קנו בצורה הייחודית לו ומתאימה לצרכיו הנוכחיים, למקום קינונו ולאופן גידול הצאצאים. קנים יימצאו בבתי גידול רבים ושונים זה מזה, וצורתם תהיה שונה.
על פי רוב קינים נבנים על ידי בעלי החיים המשתמשים בהם. עם זאת, קיימים גם קינים אשר נבנים באופן מלאכותי על ידי בני אדם, לרוב אלה העוסקים בצפרות ומעוניינים לחקור אחר אורח החיים של הציפורים. קן מלאכותי לציפורים עשוי על פי רוב מקופסת עץ עם פתח קטן הממוקמת באזור גבוה ומשמשת כמחסה עבור הצאצאים.
עם החרקים הבונים קינים נמנים הצרעות. הביטוי "קן צְרָעות" משמש בהשאלה לציון מקום בו מסתתרים אנשים שליליים או מסוכנים.
במקומות מסוימים בעולם נהוג לבשל מרק קני ציפורים.
גלריה

קן של טבלן מערבי על גדות המים
קנים תלויים של אורופנדולה בקוסטה ריקה.
ציפור מאכילה את גוזליה בקן
מיקום לא שגרתי: קן חסידות בראש עמוד חשמל
קן מלאכותי בבית הספר עירוני ט' בתל אביב
ראו גם

שילוח הקן
שודד הקן
קונדוקטוס

קונדוקטוס ב-3 קולות
קונדוקטוס (בלטינית: conductus) הוא מושג במוזיקה של ימי  הביניים, סוג של יצירת קודש ווקאלית שאינה ליטורגית, לקול אחד או יותר. מקור המילה במילה הלטינית conducere (ללוות), וסביר להניח, שהקונדוקטוס הושר בשעת העברתו של ספר ליקוטי התפילות (lectionary) מן המקום שם נשמר באופן קבוע אל עמוד הקריאה לפני עדת המתפללים. הקונדוקטוס היה מן היצירות הווקאליות העיקריות בתקופת הארס אנטיקווה 
של תולדות ימי הביניים.
מקור הצורה, קרוב לוודאי, בדרום צרפת, בסביבות 1150 ולשיא פיתוחה הגיעה בתקופת פעילותה של אסכולת נוטרדאם בראשית המאה ה-13. רוב חיבורי הקונדוקטוס בקובץ הגדול של כתבי יד מנוטרדאם כתובים לשניים או שלושה קולות. ייחודם של הקונדוקטוס ברפרטואר של נוטרדאם הוא בהכנסת מלודיות חילוניות כחומר מקור, אף כי השימוש במלודיות קודש נפוץ גם הוא. נושאים מקובלים לשירים היו חיי הקדושים, חגיגות האדון (ישו), חזיון לידת ישו, כמו גם נושאים שוטפים כגון התנהגות מופתית של עדי האמונה בני התקופה, כמו תומאס בקט. רפרטואר חשוב ומעניין של קונדוקטוס משלהי התקופה מורכב משירים, המותחים ביקורות על מעשי התעללות והשפלה מצד אנשי כמורה, שחלקם שערורייתיים ממש. קשה אומנם לשער ששרו אותם בכנסייה, אבל ייתכן שלרפטואר היה קיום מעבר לשימוש הליטורגי המתועד שלו.
כמעט כל המלחינים אנונימיים. אחדים מן השירים, שכולם כתובים בלטינית, מיוחסים למשוררים כמו פיליפ יועץ הבישוף וג'ון מהאודן.
סגנון הקונדוקטוס היה קצבי, בדרך כלל, כיאה למוזיקה המלווה תהלוכה, וכמעט תמיד צליל-מול-צליל. מבחינה סגנונית היה שונה לחלוטין מן הצורה הפוליפונית הליטורגית העיקרית של התקופה, האורגנום, שבה נעו הקולות בדרך כלל במהירויות שונות; בקונדוקטוס, הקולות זימרו יחדיו, בסגנון הידוע גם כ"דיסקנט".
תאורטיקאים של המוזיקה כוללים בכתביהם על קונדוקטוס גם את פרנקו מקולון, שהמליץ להכניס מלודיה יפה בטנור, יוהנס דה גרלנדיה, ואנונימוס IV. התאורטיקאי מראשית המאה ה-14 ז'אק מליאז', מליץ יושר נלהב לסגנון הארס אנטיקווה כנגד סגנון הארס נובה החדש, "הלא-מוסרי והתאוותני", קונן על אדישותם לקונדוקטוס של המלחינים בני זמנו. הקונדוקטוס האריך ימים ביותר בגרמניה, שם תועד במאה ה-14.
קונדוקטוס אנגליים מסוף המאה ה-13 וראשית ה-14 משתמשים במקרים רבים בטכניקת הרונדו.
לקריאה נוספת

"מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים" בעריכת סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, הוצאת מקמילן 1980
ריצ'רד ה. הופין, "מוזיקה של ימי הביניים", ניו יורק, נורטון ושות' 1978
ז'אנט נאפ, "קונדוקטוס", מילון גרוב המקוון בעריכת ל. מייסי
The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2
Richard H. Hoppin, Medieval Music. New York, W.W. Norton & Co., 1978. ISBN 0-393-09090-6
Janet Knapp: "Conductus", Grove Music Online ed. L. Macy (Accessed February 1, 2005), (subscription access)
קולט אדים

קולט אדים במטבח
קולט אדים הוא מתקן הכולל מאוורר מעל תנור או כיריים. הוא נועד לסלק מהאוויר שמנים, תוצרי שרפה, עשן ואדים.
היסטוריה

קולט אדים נכנס לשימוש ביתי בשנת 1933 ואיפשר את חזרתו של המטבח הכפרי שהיה משולב עם שאר חלקי בתי העניים בתקופה טרום מודרנית, באדריכלות בתים רבי קומות, ללא צורך לסבול מההשלכות השליליות שבו (ריחות ופיח בתוך ומחוצה לו).
ייעוד

המתקן מיועד לסלק חום וחומרים הנפלטים במהלך הבישול שביחד עלולים להשפיע לרעה על בריאות האנשים הנמצאים בקרבת התנור וגורמים לעייפות וירידה בריכוז. כמו כן הוא מיועד למנוע מהחומרים הללו לשקוע במטבח.
מבנה

קולט אדים מורכב לכל היותר משלושה חלקים: כנף או לוח לכידה לגזים העולים (הידוע גם כ"משאבת רעלים"), מספר שונה של מסננים ומאוורר או מפוח ליצירת שאיבה מאולצת.
קיימות שתי תצורות לקולטי אדים: בעל צינור (המסלק אוויר) וללא צינור (המבצע סירקולציה לאוויר). במקרה של קולט אדים בעל צינור, הוא מחובר לאותו הצינור שפולט את האוויר הנכנס החוצה מן המבנה. בתצורה השנייה האוויר עובר דרך מסנן המכיל פחם פעיל שקושר ריח ועשן והאוויר מוחזר חזרה למטבח.
קולט אדים בעל צינור מאפשר לסלק את כל הפסולת המגיעה אליו ומבטל את צורך בהחלפת מסננים ואיבוד כוח הנגרם על ידם בעוד קולטי אדים ללא צינור מחזירים חום ולחות חזרה למטבח. החיסרון של קולטי אדים עם צינור מתבטא כאשר קיים חוסר מקום פנוי או חוסר אפשרות להתקין את צינור הפליטה החיצוני. ישנם קולטי אוויר המאפשרים את הרכבתם בשני האופנים.
קיימים קולטי אדים עם בקרה אלקטרונית, אך רוב קולטי האדים הקיימים בשוק מופעלים בצורה מכנית. לחלקם יש תאורה פנימית.
הערכת יעילות העבודה

יעילותו של קולט האדים נמדדת במטר מעוקב של אוויר נשאב לשעת עבודת מכשיר. העבודה התקינה של מכשיר מאפשרת להחליף את כל האוויר במטבח 12 פעמים במשך שעה אחת כשהנוסחה לחישוב יעילות המכשיר בעל צינור היא: 

[שטח המטבח]*[גובה התקרה]*12*1.3

כאשר 1.3 זהו המקדם המינימלי המתחשב בקומת הדירה, ניקיונו ואורכו של צינור הפולט.
ראו גם

מנדף כימי
מיזוג המטבח
הערות שוליים

↑  http://www.universal-akb.com/ventahood.html
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4821248-9
קנזלה

קנזלה (בהונגרית: Kenézlő) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. אוכלוסיית קנזלה קטנה משמעותית מ-1,446 תושבים בשנת 1990 עד 1,086 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-24%).
בקנזלה הייתה קהילה יהודית.
| שנה | כמות יהודים | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 9 |  |
| 1880 | 57 | 1,046 |
| 1910 | 31 |  |
| 1920 | 25 |  |
| 1930 | 31 |  |
| 1941 | 31 | 2,211 |
קומין

גבולותיהן של מאתיים ותשעים עיריות שוודיה
קומין (שוודית: Kommun וברבים קומינֶר, מלטינית: Communis - "קהילה", "התאגדות") היא היחידה הגאוגרפית-השלטונית הקטנה ביותר הנהוגה בשוודיה. ה'קומין' מהווה מעין נפה, כאשר מספר נפות מצויות תחת סמכות מנהלית של מחוז. היקף סמכותה המקומית דומה לזה של עירייה (כפי שמוכרת בישראל), בהבדל הניכר שגבול השיפוט שלה אינו חופף בהכרח אזור עירוני ספציפי ואינו מקיף שטח בנוי רציף אחד, אלא לעיתים מספר יישובים.
סקירה

ליישובים בשוודיה אין מעמד מנהלי, ויהיו מאוכלסים ככל שיהיו, אלא במסגרת המוניציפלית הרחבה שלהם – שאותה מהווה הקומין.
כל מחוז מבין 21 מחוזות שוודיה מחולק למספר מועצות מקומיות/עיריות, היוצרות את מערכת השלטון המקומי השוודי, ולהן נגיעה לענייניהם היומיומיים של התושבים שבתחומיהן, בדרגה האדמיניסטרטיבית הקרובה ביותר - כאחריות על בתי ספר יסודיים, שירותים חברתיים, שירותי הפנאי ושירותי התרבות בשטחן. ליחידות אלו, הקומינים, גבולות גאוגרפיים מובחנים שתוחמים יישוב בנוי אחד או יותר, לרוב יישוב מרכזי ופריפריה של עיירות וכפרים סביבו. היישוב המרכזי והגדול בכל קומין - שבו מרוכזים מוסדות מינהלת הרשות - קרוי סֵנטְרָאלוֹרְט (Centralort). הקומין הגדולה ביותר בשטחה בשוודיה היא קירונה, שהיא גם הצפונית ביותר במדינה. העירייה שלה חולשת על שטח שיפוט של 20,715 קמ"ר. הקומין הגדולה באוכלוסייתה היא סטוקהולם (810,120 תושבים ב-2008), שבשטחה היא דווקא מהקטנות.
יישוב עם 200 תושבים או יותר קרוי טֵטוֹרְט (Tätort, "מקום צפוף") ויישוב עם פחות מ-200 תושבים קרוי סמוֹאורט (Småort, "מקום קטן"). טטורטים שלהם אופי עירוני נקראים גם סטד (Stad, "עיר") אולם כאמור אין להם מינהל עצמי והם חולקים את התרבות והזיקה ההיסטורית והלשונית עם החבל שבו הם נמצאים, בשעה שהעירייה שמקיפה אותם היא ישות משפטית-פוליטית שעומדת תחת המחוז המינהלי, שאינו חופף את מיתאר החבלים.
היסטוריה

שיטת הקומינים נולדה לאורך אמצע המאה ה-19 כשהיא מחליפה בהדרגה את חלוקת שטחה של הממלכה בין הכנסיות המקומיות, ותחת חסותה התקיימו צורות שונות של שלטון מקומי. רק בשנת 1971 נוסדה צורת הממשל המקומי שתקפה עד ימינו. כל אחת מ-290 היחידות המינהליות המרכיבות את שוודיה מנוהלת על ידי גוף פוליטי שחבריו נבחרים בבחירות מפלגתיות, המתקיימות באותו פורמט ובאותו היום עם הבחירות לריקסדג - אחת לארבע שנים.
רפורמות מבניות שונות התקיימו לאורך המאה ה-20. "חוק העיריות", שמסדיר את תפקוד הקומינים, נכנס לתוקף ב-1992. המדינה אחראית על התאגדות המועצות ועל שמותיהן, בעוד על סמלה מחליטה כל קומין לעצמה.
התנהלות העירייה

העירייה - שחבריה הם נבחרי ציבור כאמור - ממנה מתוכה "רשות מבצעת" (Kommunstyrelse) שמוציאה לפועל את ההחלטות השוטפות. בראשה, עומד אדם שנבחר על ידי מועצת העירייה ונקרא נציב העיר (או "נציב הקהילה", Kommunalråd). בשוודיה לא נהוג התואר "ראש עיר".
בעיריות שגודלן בינוני נבחר לעיתים סגן - על פי רוב ממפלגת אופוזיציה. בעיריות גדולות, נבחרים מספר נציבים לכהן יחד. בסטוקהולם ממונים לא פחות משנים-עשר נציבי עירייה, ובראשם עומד מי שקרוי "גזבר העיר", שהוא הדמות הפוליטית הבכירה ביותר בקומין של בירת שוודיה.
הערים הגדולות, באופן כללי, מעדיפות לקרוא לעירייתן "סטד" (לדוגמה: "Göteborgs Stad") על-פני קומין, בפני החוק עם זאת הן קומין לכל דבר ואין הבדלים בסמכות השיפוטית בינן לבין הקומונות הדלילות.
290 העיריות לאורכה של שוודיה, מתחלקות ל-2,512 יחידות קטנות הנקראות "קהיליות" (församling), שלהן תפקיד בעיקר בבחירות ומִפקדי אוכלוסין.
ראו גם

מחוזות שוודיה
קמיל אנלרט

| --- | --- |

 לידה:  22 בנובמבר 1862 בולון-סור-מר, צרפת 
 פטירה:  14 בפברואר 1927 (בגיל 64) פריז, צרפת 
 ענף מדעי:  תולדות האמנות, ארכאולוגיה 
 מקום לימודים:  אקול נסיונל דה שרט  בית ספר הלובר 
 מוסדות:  בית הספר המיוחד לאדריכלות  בית ספר הלובר 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
קמיל אנלרט (בצרפתית: Camille Enlart; ‏22 בנובמבר 1862 – 14 בפברואר 1927) היה ארכאולוג והיסטוריון צרפתי שמחקריו התמקדו בתקופת ימי הביניים, הוא נחשב חלוץ במחקר ושיטות תיעוד והרבה להשתמש בצילום שהיה טכנולוגיה צעירה.
אנלרט למד רישום וציור בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז ואחרי כן פנה ללימודים בבית הספר הגבוה למדעי ההיסטוריה (École Nationale des Chartes). את לימודיו סיים בשנת 1889 בהגשת תיזה בתחום האדריכלות הרומנסקית. בשנת 1893 הוא החל לעבוד בספרייה של בית הספר לאמנויות היפות ולאחר מכן לימד ארכאולוגיה בבית הספר המסונף ללובר. ב-1903 מונה למנהל מוזיאון המונומנטים הצרפתים (צר') ומילא תפקיד זה יום מותו. בשנת 1910 כובד באות לגיון הכבוד, בשנת 1917 התמנה לעמוד בראש החברה לחקר עתיקות צרפת (Société des antiquaires de France) וב-1925 נבחר לאקדמיה הצרפתית. עניינו באדריכלות הגותית הוביל אותו לארצות הצלבנים במזרח. מחקריו על המבנים הצבאיים והדתיים בממלכת ירושלים (פורסמו בשנים 1925–1928) היוו בסיס לידע המצטבר על אודותיהם.
אנלרט נפטר בפריז בשנת 1927.
קנגוריים מושקים

| קנגוריים מושקים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קנגורו
משפחה:: קנגוריים מושקים
שם מדעי
 Hypsiprymnodontidae ‏קולט, 1887

שחזור של פרופלאופוס
קנגוריים מושקים (שם מדעי: Hypsiprymnodontidae) היא משפחה של יונקי כיס אוסטרלים מסדרת הקנגוראים. בתוך משפחה זו קיים רק מין אחד כיום - קנגוריל המושק (Hypsiprymnodon moschatus).
משפחה זו התפתחה מתקופת האוליגוקן ורוב המינים הנכחדים בה הגיעו לגודל רב. הפרופלאופוס הגיע לגובה 1.3 מ' ושקל 70 ק"ג והאקלטדטה הגיע לגובה 1.2 מ' וייתכן לפי מבנה שיניו שהיה אוכל-כול או אף טורף. למעשה גם קנגוריל המושק הוא לא צמחוני, כמו בני משפחת הקנגוריים, אלא ניזון מחרקים, תולעים וגם מפטריות ופירות יער.
מבנה רגליהם הזכיר את הקנגורים של ערבת אוסטרליה, איתם הם יכלו לנוע מהר ולברוח מטורפים.
מיון

תת-משפחה Hypsiprymnodontinae
סוג ומין יחיד קנגוריל המושק (Hypsiprymnodon moschatus)
תת-משפחה Propleopinae - נכחדה
סוג Jackmahoneyi
סוג אקלטדטה (Ekaltadeta)
סוג פרופלאופוס (Propleopus)
קנגורים

| קנגורים |
| --- | --- |
 קואקה
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קנגורו
משפחה:: קנגוריים
תת־משפחה:: קנגורים
שם מדעי
 Macropodidae ‏גריי, 1821

קנגורו אפור מערבי
קנגורים (שם מדעי: Macropodinae) היא תת-משפחה של יונקי כיס מסדרת הקנגוראים ובה רוב מיני משפחת הקנגוריים החיים כיום, לבד מהמין וולבי ארנבי מפוספס, ששייך לתת-משפחה Lagostrophinae. בקבוצה זו 51 מינים.
מיני קבוצה זו הם הגדולים שבכיסאים המודרניים, והגדול שבהם הוא קנגורו אדום ששוקל מעל 90 קילוגרם וגובהו מעל 2 מטרים. רוב המינים ניזונים מעשבים וצמחייה קרקעית, אך גם מפירות, פרחים וחלק מהמינים מגוונים בפטריות, אצות ואף בחרקים ובנבלות.
מינים שונים הם טריטוריאליים ויתקיפו מסיגי גבול. בעזרת רגליהם הגדולות הם יכולים לגרום לנזק גדול, אך ברוב המקרים הם יעדיפו להימלט במקרה של חשש.
מיון

תת-משפחה קנגורים (macropodinae)
סוג פרוטמנודון (Protemnodon) - נכחד
סוג Troposodon - נכחד
סוג Prionotemnus - נכחד
סוג Congruus - נכחד
סוג Baringa - נכחד
סוג Bohra - נכחד
סוג Synaptodon - נכחד
סוג Fissuridon - נכחד
סוג Silvaroo - נכחד
סוג קנגורו (macropus)
סוג קנגורו אילני (dendrolagus)
סוג וולבי הצבי (Dorcopsis)
סוג וולבי יערוני (Dorcopsulus)
סוג וולבי ארנבי (lagorchestes)
סוג וולבי זנב-מסמר (onychogale)
סוג וולבי הסלע (petrogale)
סוג ומין יחיד וולבי ביצות (Wallabia bicolor)
סוג ומין יחיד קואקה (Setonix brachyurus)
סוג פדמלון (thylogale)
קנזינגטון (ניו יורק)

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  ברוקלין 
 קואורדינטות:  40°38′19″N 73°58′24″W﻿ / ﻿40.6385°N 73.9732°W﻿ / 40.6385; -73.9732
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיקנזינגטון(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיקנזינגטון
 
קנזינגטון (באנגלית: Kensington) היא שכונה ברובע ברוקלין בניו יורק. השכונה ממקומת מדרום לפרוספקט פארק ולשכונת וינדזור טראס, וגובלת בשכונת בורו פארק ממערב, שכונת פלטבוש ממזרח, ומידווד מדרום.
בקנזיגטון ריכוז יהודי גדול, המורכב מאוכלוסייה אורתודוקסית, ליטאית וחסידית.
ישיבת תורה ודעת בשכונה
היסטוריה

קנזינגטון יושבה לראשונה במאה ה-17 על ידי חקלאים הולנדיים. התיישבות מחודשת הייתה בשנת 1737 על ידי מתיישבים בריטיים. השכונה קרויה על שם שכונת קנזינגטון שבלונדון. שדרת אושן פארקוויי המחברת בין פרוספקט פארק לקוני איילנד הושלמה סלילתה בשנת 1880.
היסטוריה > דמוגרפיה

לפי מפקד ארצות הברית בשנת 2010 כמות האוכלוסייה עומדת על 36,891, פחות מכמות התושבים בשנת 2000 שעמדה על 36,973. רוב השכונה (47%) מורכב מאוכלוסייה לבנה, אפרו-אמריקאים (6.9%), ועוד קבוצות אתניות אחרות.
היסטוריה > מוסדות יהודיים בשכונה

ישיבת תורה ודעת
צמוד מרוכב

ייצוג גאומטרי במישור גאוס של  z והצמוד שלו  {\overline {z}}. ייצוגו של הצמוד המורכב הוא שיקוף של  z על הציר הממשי
במתמטיקה, הצמוד המורכב של מספר מרוכב הוא המספר עם רכיב ממשי שווה ורכיב מדומה שווה בגודלו אך מנוגד בסימנו. כלומר, אם  a ו- b הם מספרים ממשיים אז הצמוד המורכב של  z=a+bi הוא  {\overline {z}}=z^{*}=a-bi.
בייצוג קוטבי, ניתן להראות באמצעות נוסחת אוילר שאם  r ו- \varphi  הם מספרים ממשיים אז הצמוד של  re^{i\varphi } הוא  re^{-i\varphi }.
המכפלה של מספר מרוכב והצמוד שלו היא מספר ממשי:  a^{2}+b^{2} (אוֹ  r^{2} בקואורדינטות קוטביות).
סימון

הצמוד המורכב של מספר מרוכב  z מסומן כ- {\overline {z}} אוֹ  z^{*}. הסימון הראשון, קו מחבר, דומה לסימון למטריצה צמודה, שהיא מעין הכללה של הצמוד המרוכב למטריצות. הסימון השני, כוכבית, מועדף בפיזיקה, שם המטריצה הצמודה מסומנת בדקר (†), וכן בהנדסת חשמל והנדסת מחשבים, בהן סימון הקו המחבר עלול לבלבל עם סימון השלילה הלוגית ("NOT") באלגברה בוליאנית.
אם מספר מרוכב מיוצג כמטריצה מסדר  2\times 2, הסימונים זהים והצמוד המורכב מתאים למטריצה המשוחלפת.