stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נאדיד עדין

| נאדיד עדין |
| --- | --- |
פרח של נאדיד עדין פרח של נאדיד עדין
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: נאדידיים
סוג:: נאדיד
מין:: נאדיד עדין
שם מדעי
 Utricularia gibba ‏לינאוס, 1753
נאדיד עדין (שם מדעי: Utricularia exoleta, Utricularia gibba) הוא צמח טורף הנפוץ בכל היבשות למעט אנטארקטיקה. הוא נצפה בישראל בעבר באזור עמק החולה, השרון והשפלה, אך כיום כנראה אינו גדל שם עוד. בספר האדום של צמחי ישראל נחשב כמין אפיזודי בישראל.
לנאדיד ענפים רבים ועליהם שלפוחיות קטנות ועגולות המשמשות כמלכודת ציד. בכל שלפוחית כזו, ישנה מעין דלת הסוגרת על הפתח והיא נפתחת אך ורק לכיוון פנים הצמח. השלפוחית מלאה במיץ עיכול אשר ממיס ומפרק את גופו של החרק הנטרף. במקומות שונים בעולם משתמשים בצמח זה על מנת ללכוד יתושים וחרקים שונים.
ראו גם

נאדיד המים
לקריאה נוספת

קארל זימר, פיתוי גורלי, נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון 142, מארס 2010
הערות שוליים

↑  נאדיד עדין באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  נאדיד עדין, באתר "צמחיית ישראל וסביבתה"
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מקוק מזוקן

| מקוק מזוקן |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף יבש
משפחה:: קופים בעלי זנב
סוג:: מקוק
מין:: מקוק מזוקן
שם מדעי
 Macaca silenus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


מקוק מזוקן או מקוק זנב־האריה (שם מדעי: Macaca silenus) הוא מין קוף, החי רק בהרי גהט המערביים שבדרום הודו.
מקוק בוגר עם גור צעיר
מאפיינים פיזיים

שיערו של מקוק מזוקן הוא חום כהה או שחור. ייחודו מתבטא ברעמת שיער כסופה-לבנה שמקיפה את ראשו מן הלחיים ומטה עד לסנטר, שנתנה לקוף זה את שמו בגרמנית, "קוף הזקן". פניו הקירחות שחורות. אורכו מקצה ראשו עד קצה זנבו נע בין 45 ל-60 ס"מ ומשקלו נע בין 3 ל-10 ק"ג, מה שמדרג אותו בין המקוקים הקטנים ביותר. אורך הזנב 25 ס"מ ובסופו ציצת שיער שחורה, הדומה לזו של האריה, ומכאן שמו. ציצת השיער יותר מפותחת אצל הזכרים מאשר אצל הנקבות.
אורך תקופת ההיריון הוא שישה חודשים לערך. הצעירים יונקים למשך שנה אחת. הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל ארבע שנים; הזכרים בגיל שש שנים.
התנהגות

מקוק מזוקן הוא שוכן ביערות טרופיים ופעיל יום. הוא מטפס היטב ומבלה את רוב חייו בצמרות העצים העליונות של היערות הטרופיים, הלחים וירוקי העד. שלא כמקוקים אחרים, הוא נמנע ממפגש מבני אדם. הוא דומה מאוד למקוקים אחרים בהתנהגות קבוצתית: הוא חי בקבוצות מדרגיות שכוללות 10 עד 20 קופים, שמכילות מעט זכרים והרבה נקבות. קוף זה הוא מגן בחירוף על הטריטוריה שלו, בין היתר בעזרת צעקות רמות לעבר הקופים הפולשים ומגע פיזי במידת הצורך.
התנהגותו של המקוק המזוקן מאופיינת על ידי דפוסי התנהגות טיפוסיים לחיה שחיה ביערות: הוא ניזון בצורה בררנית ממגוון גדול של פירות, משתמש במרחבים אינטר-אינדיבידואליים גדולים בזמן חיפוש המזון, וחלק גדול מזמנו מוקדש לטיולים ולאכילה. מקוק מזוקן ניזון בעיקר מפירות, מעלים, מניצנים, מנבטים, מחוטי שדרה, מפרחים, מאצטרובלים, מקליפות זרע ומחלקים אחרים של צמחים מקומיים וחלוציים. הוא ניזון גם מחיות קטנות ומחרקים הנמצאים בצמרות.
אוכלוסייה

לפי אומדן של איגוד השימור העולמי נותרו בין 3,000 ל-3,500 קופים מפוזרים בכמה אזורים בקרנאטקה, בקראלה ובטמיל נאדו. מקוק מזוקן מדורג בין הפרימטים הנדירים והמאוימים ביותר. אזור תפוצתם הפך למבודד ולבלתי-רציף בשל התפשטות החקלאות, גידולי התה, הקפה, הטיק והקינצ'ונה, הקמת מאגרי מים לשם הפקת חשמל והשקייה, והתיישבות בני האדם כדי לתמוך בפעילויות אלו. קופי המקוק לא חיים, אוכלים או מסיירים במטעים. הרס בית גידולם והעובדה שהם נמנעים ממפגש עם בני אדם הובילה לירידה הדרסטית בגודל האוכלוסייה.
בין 1977 ל-1980 דאגת הציבור לגבי מקוק מזוקן שמצוי בסכנת הכחדה הפכה לנקודה הפוקאלית של הצלת עמק השקט, העימות הסביבתי האכזרי ביותר בהודו בעשור האחרון. בין 1993 ל-1996 נמנו 14 פלוגות של מקוקים מזוקנים בפארק הלאומי עמק השקט, קראלה, אחד מבתי הגידול היחידים של המקוק שלא הפריעו לו. גני חיות רבים לוקחים חלק בתוכנית זיווג בשבי כדי לעזור להבטיח את המשך קיומו של המין הזה, כדוגמת הספארי ברמת גן.
הערות שוליים

↑  מקוק מזוקן באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531516605171
נברן מים

| נברן המים |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי עכבר
משפחה:: אוגריים
תת־משפחה:: ארוויקוליים
סוג:: Arvicola
מין:: נברן מים
שם מדעי
 Arvicola amphibius ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


נברן מים (שם מדעי: Arvicola amphibius; בעבר היה: A. terrestris) הוא מין נברן מתת-משפחת הארוויקוליים שבמשפחת האוגריים החי ברחבי אירואסיה במקווי מים איטיים כמו נהרות רדודים וביצות. בעבר חי בישראל, שהייתה תפוצתו הדרומית.
תיאור

בטבע אורך חייהם הממוצע מגיע לכ-5 חודשים, בשוודיה עשוי להאריך עד 5 שנים. אורך גופו 12-23.5 ס"מ וזנב באורך של 55%-75% מזה. משקלו של נברן מים בוגר 160-350 גרם.
חי בעבר בחבל הים תיכוני. החוקר הנרי כהן כתב ביומנו: "שבעה נברני מים ראיתי בהחולה וצדתי אחד". חוקר הטבע טריסטראם כתב: "ראיתי 18 נברני מים במעיינות נחל תנינים, 2 מהם לא ניצודו אלא נטרפו על ידי תנינים".
ישראל אהרוני מספר שראה נברן מים בבניאס. המין מוכר בארץ גם מגולגולות שנמצאו בצנפות תנשמת, שנאספו משולי הביצות באגם החולה ב-1947. לאחר ייבוש החולה נראה שנכחד מהארץ, אולם בשנת 1993 נצפו אם ושלושה גורים בתל דן, מאז לא דווחו תצפיות נוספות.
נברן מים בספרות

נברן מים מופיע כאחת הדמויות הראשיות בספר "הרוח בערבי הנחל". במקור האנגלי הוא מכונה "Water rat", כינוי לא פורמלי למין על שום דמיון שטחי לעכברוש. בתרגומים המוקדמים (של יונתן רטוש ואוריאל אופק), תורגם הכינוי מילולית לעכברוש המים. בתרגום של יניב פרקש משנת 2013 הוא מופיע בשמו העברי המדויק, נברן מים.
הערות שוליים

↑  נברן המים באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑   שהם סמיט, מה הפך את "הרוח בערבי הנחל" לספר פולחן, באתר הארץ, 29 במאי 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295770605171  NKC: ph114718 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרור (סוג)

| מרור |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אסטראים
משפחה:: מורכבים
סוג:: מרור
שם מדעי
 Sonchus ‏לינאוס, 1753
מרור (שם מדעי: .Sonchus L) הוא סוג של צמחים עשבוניים חד-שנתיים, דו-שנתיים או רב-שנתיים או לעיתים רחוקות בני-שיח, שפרחיהם צהובים וכולם לשוניים ממשפחת המורכבים. הסוג הכולל 98 מינים, מהם 7 מינים בישראל וסביבתה כולם נדירים עד נדירים מאוד, מלבד מרור הגינות הנחשב לעשב רע מאוד בגינות, ברחובות ובמקומות עזובים בכל חלקי ישראל ובכל העולם. שבעת המינים מהסוג מרור בישראל כוללים את "ניסנית הבולבוסין" (Sonchus bulbosus), למרות שאין על כך הסכמה בין כל הבוטנאים.
תפוצתו הטבעית של הסוג משתרעת בעולם העתיק ובאוסטרליה והיא התפשטה לאמריקה. כל מיני המרור בישראל הם צמחים ים-תיכוניים למעט מרור שנהבי שהוא בן-שיח מדברי, אנדמי לישראל וירדן ובסכנת הכחדה והוא גדל על מחשופים של סלעים קשים מדבר יהודה ובקעת ים המלח.
מאפיינים מורפולוגיים

מרור הוא סוג של צמחים עשבוניים חד-שנתיים, דו-שנתיים או רב-שנתיים או לעיתים רחוקות בני שיח ממשפחת המורכבים. מיני המרור זקופים בעלי פרחים צהובים ולשוניים ובעלי מוהל חלבי.
המינים בעלי שורש שפודי, קנה-שורש (למשל, מרור ימי) או קנה שורש זוחל (בעלי שלוחות) או בעלי ציצת שורשים מעובים (למשל, ניסנית בולבוסין).
הגבעולים זקופים, חלולים, מסועפים בחלקיהם העליונים או לכל אורכם, בדרך כלל קירחים, בדרך כלל מכוסים בשערות בלוטיות דלילות בעיקר בחלקיהם העליונים.
העלים ערוכים בבסיס הצמח ומסורגים לאורך הגבעול או על פי רוב מסורגים רק לאורך הגבעול; עלי הבסיס בדרך כלל בעלי פטוטרת, שבדרך כלל מכונפות, עלי הגבעול לרוב יושבים והם חובקים את הגבעול. הטרפים על פי רוב מאורכים, או אזמליים, עלי הגבעול בדרך כלל בעלי אוזניים. העלים על פי רוב בעלי אונות משוננות, לעיתים רחוקות האונות תמימות. השיניים של האונות פחות או יותר עוקצניות.
התפרחת היא תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת, דו-בדית.
כל פרחי הקרקפת דו-מיניים, צהובים, לשוניים ונראים היטב מבחוץ. לשון הכותרות מסתיימות ב-5 שיניים.
המעטפת רעופת חפים שערוכים בשורות אחדות. חפי המעטפת קירחים וחסרים כמעט שוליים קרומיים. החפים החיצוניים תפוחים בבסיסם לעת ההבשלה. מעטפת מרועפת, בדרך כלל מצויה ציצית צמרית לבנה בבסיס של קרקפות צעירים.
המצעית חשופה.
הזרעונים חסרי מקור, הם אינם קטועים כי אם צרים כלפי ראשם ופחוסים פחות או יותר (לעיתים נדירות דמוי מנסרה). הזרעונים בעלי 3 קווי אורך ו-3 צלעות ולעיתים קרובות בעלי קמטי רוחב. רוחב הזרעון עולה על מ"מ אחד.
כל הזרעונים או רובם בעלי ציצית יושבת וברורה שעשויה קבוצות של שערות רכות ורבות, בלתי נשירות בדרך כלל, וזיפים אחדים מחוספסים ונשירים. במרור שנהבי, שהוא בן-שיח של מצוקים מצולים במדבר, הציצית נשירה ועשויה שערות מחוספסות חספוס קל.
מיני הבר בישראל וסביבתה

בישראל וסביבתה גדלים בר 7 מינים (כולל ניסנית הבולבוסין שהועברה לסוג מרור).
מרור הגינות (Sonchus oleraceus) הוא מין חד-שנתי, דו-שנתי, נפוץ, טיפוס התפוצה: אירו-סיבירי - ים-תיכוני - אירנו-טורני.
מרור ימי, Sonchus maritimus) הוא מין רב-שנתי, או גאופיט קנה שורש, נדיר מאוד, טיפוס התפוצה: ים-תיכוני - אירנו-טורני.
מרור מכחיל (Sonchus asper, שם נרדף Sonchus nymanii) הוא מין חד-שנתי, נדיר, טיפוס התפוצה: ים-תיכוני.
מרור עדין (Sonchus tenerrimus) הוא מין חד-שנתי, דו-שנתי, רב-שנתי, נדיר, טיפוס התפוצה: ים-תיכוני - אירנו-טורני.
מרור שנהבי (Sonchus suberosus Zohary & P.H.Davis, שמו בעבר בן-מרור שנהבי) הוא מין בן-שיח, נדיר מאוד בסכנה, ואנדמי לישראל וירדן, טיפוס התפוצה: סהרו-ערבי.
מרור קטן-קרקפת (Sonchus microcephalus Mejías) הוא מין חד-שנתי, נדיר מאוד, טיפוס התפוצה: ים-תיכוני.
ניסנית הבולבסין (Sonchus bulbosus) הוא מין רב-שנתי, גאופיט של ציצת שורשים מעובים, לא מצוי, טיפוס התפוצה: ים-תיכוני.
הערות שוליים

↑  Sonchus, WFO: World Flora Online. Published on the Internet
↑  מרור, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  Sonchus bulbosus, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
1 2 3  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 490
1 2  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל כנה ירושלים 1998, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 748-9
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 105227904X
מלון (צמח)

ערך זה עוסק במלון. אם התכוונתם לפרי המלון, ראו .
| מלון |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: דלועאים
משפחה:: דלועיים
סוג:: מלפפון
מין:: מלון
שם מדעי
 Cucumis melo ‏לינאוס, 1753
מֵלוֹן (שם מדעי: Cucumis melo, ידוע גם כקנטלופ (מאנגלית) או קנטלופה (מלדינו)) הוא צמח נושא פירות ממשפחת הדלועיים. פרי המלון מכיל כ-90% מים, 8% סוכר וכן ויטמינים A ו-C. זהו פרי מאכל נפוץ האופייני לעונת הקיץ.
מלון הוא כינוי לפרי המלון ולצמח המלון כאחד. הצמח הוא עשב בעל מראה הדומה לגפן (מטפס) שטופח לראשונה לפני יותר מ-4,000 שנה בפרס ובאפריקה. צמח בעל פרחים זה מניב פרי משלים מסוג שהבוטנאים מכנים פרי מזויף. חקלאות המלונים כוללת זני-תרבות רבים ושונים, הנפוצים ביותר או הידועים ביותר הם הקנטלופ וטל הדבש.
מקורו של המלון

במין מלון, Cucumis melo, קיימות צורות שונות של פירות: מוארכים, מעוגלים ופחוסים. מוצאו של המלון בתת-יבשת הודו, וכבר בעת העתיקה האדם החל למיין המלונים לצורותיהם השונות. זרעים של Cucumis melo התגלו במצרים מהשנים 5,650-5,450 שנים BP. בישראל התגלו שני זרעים מהתקופה הרומית במערת הר ישי שבמדבר יהודה. ישנן עדויות בוטני-ארכאולוגיות לגידולו של המלון במצרים מהאלף השני לפנה"ס. זרעים נמצאו גם באזור ארץ ישראל מתקופת הברונזה הקדומה ומהתקופה הישראלית.
תת-מינים

תת המין Cucumis melo melo כולל קבוצות זנים רבות לאין שעור (לפעמים גם מגוונות במידה כזו) הממויינות בצורה הבאה:
קבוצת קנטלופנזיס כוללת את הקנטלופ האמיתי עם קליפה מחוספסת וגבשושית. מכונה גם קנטלופ אירופאי. מלון זה לא מגודל בצפון אמריקה. לפעמים נקרא Cucumis melo cantalupensis.
קבוצת צ'יטו היא מלון הגינה. ידוע גם כ-מלון מנגואי, מלון לימוני, מלון תפוזי, מלון תפוחי או אפרסק גפני. לפעמים מכונה Cucumis melo melo chito.
קבוצת כונומון היא המלון הכבוש המזרחי; הוא ידוע גם כמלון מתוק, מלון ג'ג'יאנג (Chekiang), או "מלפפון סיני לבן".
קבוצת דודאים הוא המלון התפוחי (למרות קבוצת צ'יטו, ראו לעיל; הוא ידוע גם כמלון ריחני, מלון כיס, מלון הכיס של המלכה אן, רימון גפני, סבתא שזיפית ומלון דודאים. נרשם לעיתים תחת Cucumis melo melo.
קבוצת פלקסואוסוס היא המלפפון האזרי; ידוע גם כמלון נחשי, מלפפון נחשי או מלפפון מזרחי.
קבוצת אינודורוס כוללת את טל הדבש, מלון קנרי, מלון סנטה קלאוס, קרנשאו, קסבה, מלון חורפי, מלון אמריקאי, מלון ריחני או מלון מתוק מזרחי. קבוצה זו מתאפיינת בקליפה חלקה ואין למלונים בקבוצה זו ריח מושק. זהו סוג המלון השלישי בפופולריות שלו, אחרי אבטיח וקנטלופ. לטל הדבש קליפה חלקה לבנה ובשר מתוק ירוק. כאשר אוכלים אותו, המרקם דומה לקנטלופ מרושת, אך הטעם מעודן יותר ומתוק יותר. מסווג לפעמין כ-Cucumis melo inodorus.
קבוצת מקווה היא הקנטלופ היפני.
קבוצת רטיקולטוס כוללת מלון-מושק, מלון מרושת וקנטלופ ממוסחר (ארצות הברית), אף על פי שזהו אינו הקנטלופ המקורי (ראו קבוצה ראשונה למעלה). שמות נפוצים אחרים הם מלון מוסקט, קנטלופ אמריקאי, קנטלופ מזויף, מלון פרסי וספאנספק. קבוצה זו כוללת את מלון מונטריאול (אנ') שהתגלה מחדש.
תרבות טל הדבש והקנטלופ מצריכה זמינות מים גבוהה להשקיה, וקיצים ארוכים וחמים. מלונים אלו רגישים לזיהומים פטריתיים על ידי פוסאריום וורטיסיליום, כמו גם קמישה בקטריאלית המועברת על ידי חיפושית המלפפון.
זרעים של תת-מינים שונים של מלון הם אכילים, ונמכרים כחטיפים בחנויות, בשם קוואסי וקוואטג'י. הם מיובשים וממולחים למען מטרה זו. השמות באים מן הגוואדזה 瓜子 הסיני; הגרעינים הם חטיף נפוץ ביותר בסין.
גלריה

מלון קנטלופ
מלון קוריאני מקבוצת כונומון
מלון טל הדבש
מלון "גליה" מקבוצת רטיקולטוס
מלון, צמח לזרעים
המלון באמנות

בעיטורים ממצרים העתיקה (מהמאות 12–16 לפסה"נ) נראים מלונים מוארכים וגם מכופפים. איורים אלו עיטרו כמה קברי מלכים במצרים העתיקה. מלונים אלו שייכים לקבוצות הארוכים והמוארכים, ומזוהים עם הפקוס והעג'ור, ולא עם המלון העגול המוכר כיום. באמנות מהתקופות הרומית והביזנטית אפשר כבר להבחין בשונות ניכרת בין המלונים מוארכים בינם לבין עצמם (פקוס: ארוך מאוד, ועג'ור: מוארך). בתקופה הרומית המאוחרת ובתקופה הביזנטית כבר ניכרים עיטורים רבים של מלוני עגולים וזהובים על גבי פסיפסים של וילות, כנסיות ובתי כנסת יהודיים. מלונים אלו עוצבו כשפניהם מפוספסות על פי רוב ולעיתים חלקות. ארץ ישראל מצטיינת בריבוי פסיפסים ביזנטיים עם עיטורים של מלונים עגולים, מלוני פקוס מוארכים ומיעוט של מלון עג'ור.
לדבריו של פליניוס הזקן, המלון העגול התגלה לראשונה, במקרה, במקשת מלונים באיטליה, בתקופה הרומית המאוחרת. הרומאים שימרו את הצורה העגולה ופיתחו אותה. הרומאים גם הפיצו את המלון העגול ברחבי אגן הים התיכון. המלון העגול הגיע לישראל לראשונה על ידי הרומאים בשלהי התקופה הרומית או בתחילת התקופה הביזנטית. מלון זה הוא המקור למלון העגול המוכר של ימינו.
לקריאה נוספת

מברלי, ד' ג' (1987). ספר הצמחים. מילון נייד על הצמחים הגבוהים. הדפסת אוניברסיטת קיימברידג', קיימברידג'. 706 פפ. איי.אס.בי.אן 0521340608
מאגנס, ג' ר', מארקל, ג' מ', קומפטון, סי. סי. (1971). אוכל והאכלת יבולים בארצות הברית. מיזם מחקר בין-אזורי איי.אר.-4, איי.אר. בול. 1 (בול. 828 ניו ג'רזי חקלאות)
הערות שוליים

↑  מלפפון במילון בוטניקה: צמחי ארץ ישראל (תשס"ג), 2003, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  זהר עמר, צמחי המקרא, ירושלים תשע"ב, עמ' 81
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555763405171  NDL: 00567613  NKC: ph239949 
דוכן למכירת מלון. סמרקנד, שנות ה-20
זרעי מלון
מלון עגול, פסיפס (קדום) בית הכנסת בית אלפא
מלון עגול ומפוספס ולידו שלושה פרות לופה מוארכים, בית הכנסת בית אלפא
נחש בירית מצוי

| נחש בירית מצוי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: זעמניים
סוג:: נחש בירית
מין:: נחש בירית מצוי
שם מדעי
 Thamnophis sirtalis ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


נחש בירית מצוי (Thamnophis sirtalis) הוא מין של נחש מתת-משפחת נחשי מים שבמשפחה הזעמניים אשר מצוי באמריקה הצפונית.
אורכו של הנחש 55 ס"מ בממוצע ויכול להגיע לאורך 1.2 מטר. משקלו מגיע ל-150 גרם. הנחש בעל קווים לאורך הגוף וצבעו צהוב-חום והראש מעט כהה. לסת הנחש גדולה ועוזרת לו לבלוע טרף גדול. הנחש שחיין טוב ויכול לטפס ולנוע במהירות.
הנחש חי ברחבי אמריקה הצפונית במקוון בתי גידול הכוללים יערות, שיחים, ערבות, שדות, מקווי מים שונים, ביצות ואגמים. חלק מהנחשים חיים סמוך לאזור הארקטי ונחים יחדיו בין סלעים בשינת חורף. הם מתקבצים יחדיו ומשמרים את חום גופם אחד בין השני.
הנחש הוא טורף הניזון מסרטני מים, דוחיים, זוחלים אחרים עופות ויונקים. הוא תופס את הטרף עם הלסתות ובולע אותו.
תת-מינים

T. s. sirtalis
T. s. parietalis
T. s. infernalis
T. s. concinnus
T. s. dorsalis
T. s. pickeringii
T. s. tetrataenia
T. s. semifasciatus
T. s. pallidulus
T. s. annectens
T. s. fitchi
T. s. similis
T. s. lowei
הערות שוליים

↑  נחש בירית מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531867105171  GND: 4806456-7  LCCN: sh85134491  NKC: ph115330
נחליאלי צהוב

| נחליאלי צהוב |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: נחליאליים
סוג:: נחליאלי
מין:: נחליאלי צהוב
שם מדעי
 Motacilla flava ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


נַחֲלִיאֵלִי צָהוֹב (שם מדעי: Motacilla flava) הוא ציפור שיר קטנה ממשפחת הנחליאליים. הנחליאלי הצהוב נפוץ בכל אירופה ובחלקים נרחבים מאסיה ויש לו אחיזה גם בצפון אמריקה באלסקה. במערב אירופה המין יציב, אולם אוכלוסיות צפוניות ומזרחיות נודדות לאפריקה ולאסיה. אוכלוסייתו הכוללת של הנחליאלי הצהוב בעולם מוערכת בכ-5–50 מיליון פרטים.
מאפיינים

הנחליאלי הצהוב הוא עוף רזה ואורכו 15–16 ס"מ. פרט בוגר הוא לרוב בצבע זית בחלקו העליון ואילו בחלקו התחתון צבעו צהוב. הצבע ותבנית הצבע של הראש משתנים בין תת-מינים שונים. בכל תטולה 4–8 ביצים.
מסלול נדידה: נודד בקיץ ובחורף בחזית רחבה. נדידת הסתיו ממערב אירופה לאפריקה במסלול מערבי, דרך פורטוגל ומערב ספרד לגיברלטר ודרומה.
נחליאלי צהוב ברוסיה
Cuculus canorus canorus + Motacilla flava
הערות שוליים

↑  נחליאלי צהוב באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נחש ביצים מצוי

| נחש ביצים מצוי |
| --- | --- |
 נחש ביצים מצוי בולע ביצה
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: זעמניים
סוג:: נחש ביצים
מין:: נחש ביצים מצוי
שם מדעי
 Dasypeltis scabra ‏לינאוס, 1758

נחש ביצים מצוי (שם מדעי: Dasypeltis scabra) הוא נחש החי באזורים טרופיים באפריקה. נחש זה מותאם לאכילת ביצי ציפורים.
מאפיינים

הנחש נפוץ בטבע באפריקה וכן בכמה מדינות בחצי האי ערב כמו סעודיה. הוא מגיע לאורך 51–89 ס"מ ובעל מפתח לסתות גדול העוזר לו לבלוע ביצים. הגוף כחלחל-אפור עם פסים כהים מעט על הגב. הבטן בהירה יותר והוא בעל כתמים צהובים מצידי הגוף. ייתכן שנחש זה מחקה מינים ארסיים כמו האפעה או צפע לילי מצוי. עם זאת הפסים של נחשי הביצים הם אנכיים לעומת הקווים האופקיים של הצפע הלילי.
נחשי הביצים נפוצים בבתי גידול מגוונים מיערות פתוחים וסוואנות עד לאזורי סלעים. הם לא מצויים ביערות גשם ולא במדבריות. הנחש הוא יצור לילי המסתתר ביום בין גזעים או סלעים ויוצא בלילה לחפש מזון בקיני ציפורים ולכן מטפס על העצים.
הוא ניזון כמעט לגמרי על ביצי עופות שונים. הלחיים בעלי קרסים קטנים מבפנים העוזרים "להחזיק" את הביצה והלסתות נפערות ועוזרות לבלוע ביצים הגדולות מראשו של הנחש. לאחר שהביצה נבלעת היא מועברת לוושט ושם ישנה חוליה העוזרת לפצח את הביצים ולשפוך את תוכן החלבון לקיבה. הקליפה נאספת קדימה ונפלטת ריקה מחוץ לפה.
הנחש איננו ארסי אך כדי לחמוק מטורפים הוא מידמה לנחשים ארסיים. בעת שהוא מותקף הוא מתנפח, לוחש בחוזקה ומשפשף את הקשקשים אחד בשני בפתאומיות, מה שיכול להרתיע את התוקף. עם זאת הוא עדיין מותקף בידי נמיות, עיטים, גירית הדבש, תנים, סרוואל ולטאות כוח.
הערות שוליים

↑  נחש ביצים מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7570768-8
נווט כלל-ימי

| נווט כלל-ימי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: צניניתיים
סוג:: Naucrates 
מין:: נווט כלל-ימי
שם מדעי
 Naucrates ductor ‏לינאוס, 1758

נווט כלל-ימי (שם מדעי: Naucrates ductor) הוא מין יחיד בסוגו ממשפחת הצניניתיים הנפוץ ברחבי האוקיינוסים הטרופיים השונים. דג זה מנהל קשרים צמודים עם חיות ים אחרות ומתלווה אליהם בשיטוטיהם באוקיינוסים.
מאפיינים

אורכו של הנווט 70-60 ס"מ. הוא בעל קשקשים בצבע שבין כחול כהה עד לכסוף ושחור עם בטן לבנה. הם מפוספסים בפסים אופקיים שחורים ולעיתים פסים אלה הופכים לכסופים אך על גבם שלושה פסים כחולים. דגי הנווט בעלי סנפירים קטנים וראש קטן.
דג זה ידוע עקב מנהגו להתלוות לחיות ים גדולות יותר כמו כרישים (ובעיקר כריש ארך-גף), צבי ים או מנטות. הצעירים יכולים "להתלוות" לאצות צפות או למדוזות וישנם נווטים ששוחים בצמוד לספינות. מכאן הם קיבלו את השם "נווט". בניגוד לדגי הרמורה הם אינם נצמדים למינים המארחים אך הם מלקטים מגוף המארחים טפילים וניזונים משיירי האכילה שלהם. מספר דגי נווט נצפו מנקים אפילו את פיהם של כרישים ארוכי גף ונראה שהיחסים בין שני המינים קשורה מאוד.
הוא נחשב לדג טעים אך הוא לא פופולרי כדג מאכל עקב הנדירות היחסית שלו.
גלריה

נווטים עם כריש ארך-גף
הערות שוליים

↑  נווט כלל-ימי באתר הרשימה האדומה של IUCN
מרמיטה אלפינית

| מרמיטה אלפינית |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי סנאי
משפחה:: סנאיים
שבט:: מרמוטות
סוג:: מרמיטה
מין:: מרמיטה אלפינית
שם מדעי
 Marmota marmota ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


מרמיטה אלפינית (שם מדעי: Marmota marmota) היא מין של מרמיטה המצויה במרכז ובדרום אירופה. היא חיה בגבהים של כ-800 עד 3,200 מטרים מעל גובה פני הים, וניתן למצוא אותה בהרי האלפים, הקרפטים, הטאטרה והפירנאים, וגם בחלק הצפוני של האפנינים. המרמיטה האלפינית מותאמת לחיים באקלים קר, והיא יכולה לשרוד במקומות בעלי צמחייה מועטה. המרמיטות הן חופרות מצוינות, ויכולות לחדור לקרקע שקשה מאוד לחפור בה, אפילו בעזרת מכוש. הן ישנות במחילות תת-קרקעיות, שבדרך כלל משתמשים בהן כמה וכמה דורות של אותה משפחה. המחילות מורכבות מכ-8 עד 10 מסדרונות, שמובילים ל"חדר" מרכזי. החדר משמש כמעונה של המשפחה בעת שנת החורף, שיכולה להימשך כתשעה חודשים, בעוד מחילות חסרות-מוצא משמשות כ"שירותים".
תיאור

אורכה של מרמיטה בוגרת הוא כ-42 עד 54 ס"מ ללא הזנב, שאורכו כ-13 עד 16 ס"מ. צבע הפרווה של המרמיטה נע מצהוב-חום לאדום ולאפור כהה. משקלן של המרמיטות משתנה כתלות עונה: הוא גבוה יחסית בסתיו, כ-5.5 עד 8 ק"ג, בתקופה זו המרמיטות אוכלות כמויות גדולות של מזון על מנת לעבור בהצלחה את שנת החורף וכ-2.8 עד 3.3 ק"ג באביב.
רבייה

עונת הרבייה היא בתחילת האביב; זאת על מנת שגורי המרמיטות יצברו כמות גדולה ככל האפשר של שומן, שיאפשר להם לעבור את החורף בשלום. הנקבה הדומיננטית מפחיתה את מספר הצאצאים של הזכר שלה מנקבות אחרות על ידי כך שהיא רבה איתן בזמן שהן בהיריון, וכך גורמת ללחץ שהורג את הוולדות. ההיריון נמשך כ-33 עד 34 ימים, ובכל שגר נולדים עד שבעה צאצאים, למרות שבדרך כלל נולדים שלושה. הגורים נולדים עיורים, ופרווה כהה צומחת ימים ספורים לאחר הלידה. למשך תקופה של כ-40 ימים הגור תלוי באמו, שמביאה לו אוכל אל המאורה, ולאחר תקופה זו הגור כבר מחפש מזון בעצמו. צבע הפרווה האופייני למרמיטות בוגרות מופיע בסוף הקיץ, והגור מגיע לגודל המלא ולבגרותו המינית בגיל שנתיים.
שנת חורף

לקראת סוף הקיץ, המרמיטות מרפדות את המחילות שלהן; הריפוד יהווה מצע, שעליו הן יוכלו לישון את שנת החורף שלהן. המאורה נחסמת על ידי אדמה וצואתן של המרמיטות. בבוא החורף (לעיתים גם באוקטובר) המרמיטות מצטופפות ביחד ומתחילות את שנת החורף שלהן. במהלכה, קצב פעימות הלב של המרמיטות צונח דרסטית ל-5 פעימות בדקה, טמפרטורת הגוף שלהן יורדת לטמפרטורת הסביבה שבה הן ישנות, וקצב הנשימות שלהן יורד ל-1 עד 3 נשימות בדקה. תהליכים אלה מורידים את כמות השומן שהמרמיטה צורכת, ומאפשרים לה לעבור את כל החורף בשינה בלי צורך לאכול; למרות זאת, ישנן מרמיטות (בעיקר צעירות) שמתות מרעב בעת שנת החורף.
הערות שוליים

↑  מרמיטה אלפינית באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Johanna Landeryou, מרמיטה אלפינית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4040770-6  NKC: ph116344
כבש מופלון

| כבש מופלון |
| --- | --- |
 כבש מופלון (זכר)
מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: יעלים
סוג:: כבש
מין:: כבש מופלון
שם מדעי
 Ovis orientalis ‏בליית, 1841
תחום תפוצה
   תפוצה כללית בעבר   תפוצת המופלון הארמני כיום   תפוצת המופלון הפנג'אבי כיום   תפוצת המופלון האיראני כיום   תפוצת המופלון האיספהאני כיום   תפוצת המופלון הכספי כיום   תפוצת המופלון האפגני כיום   תפוצת המופלון הבוכארי כיום   תפוצת המופלון האוריאלי כיום   תפוצת המופלון הקפריסאי כיום   תפוצת המופלון האירופאי כיום 

כבש מופלון או כבש המזרח (שם מדעי: Ovis orientalis; לעיתים "Ovis musimon" או "Ovis aries". קרוי גם בפשטות "כבש הבר") הוא מין של כבש פראי הנפוץ בחלקים שונים של אירופה ואסיה, והשני בגודלו בסוג כבש לאחר הכבש הארגאלי. המין כבש אוריאַל נחשב בעבר כתת-מין שלו ומסווג כעת כמין נפרד (על אף שבמרבית הטקסונומיות הוא עדיין נחשב כתת-מין). כבש המופלון נחשב לאב הקדמון של כבש הבית, וניתן להכליא אותו עם כבש הבית או עם כבש גדול-קרניים, כשהצאצאים בדרך כלל פוריים.
בישראל מגדלים את המין בחי בר כרמל, אם כי קיים ויכוח אם היה מצוי בארץ ישראל אי פעם. הדעה הרווחת כיום היא שכבשי בר לא התקיימו בארץ ישראל, בניגוד לאזורים שמצפונה.
אנטומיה

ההבדלים הבולטים בין ה"" (למעלה) ל"" (למטה)