stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניקולס וינטון
הכרה בפועלו

מעשי ההצלה של וינטון לא התפרסמו ברבים, והוא אף הסתירם מן הקרובים אליו, ולאחר המלחמה לא פגש איש מן הילדים שהציל. לדבריו, הניח שכולם עזבו את אנגליה עם תום מצב החירום, כפי שחייבו הוראות החוק. בתחילת שנות השמונים התקבל וינטון כחבר במסדר האימפריה הבריטית, אך הכבוד לא ניתן לו על הצלת הילדים אלא על תרומתו להקמת דיור מוגן לקשישים נזקקים.
רק ב-1988, כ-50 שנים לאחר המעשים, גילתה רעייתו גרטה במקרה מחברת ובה רישום מדוקדק של פרטי הילדים שניצלו, הוריהם ומשפחות האומנה שלהם. מאז החלה פעילותו ההומניטרית של וינטון לזכות בהכרה, בעיקר בבריטניה, בצ'כיה ובסלובקיה. ב-1998 הוענק לו תואר חבר במסדר תומאס גריג מסריק, וב-2002 העניקה לו המלכה אליזבת השנייה תואר אבירות, כהוקרה על עבודתו בהצלת הילדים. ב-1998 קראו שני אסטרונומים צ'כים לאסטרואיד שגילו על שם וינטון, 19384 וינטון, וב-2008 העלתה ממשלת צ'כיה את שמו כמועמד לפרס נובל לשלום.
ב-2005 ביקר וינטון בישראל ונפגש עם האנשים שהציל וצאצאיהם. וינטון לא הוכר כחסיד אומות העולם, משום שתואר זה ניתן רק לאנשים שאינם יהודים, שמעשי ההצלה שלהם העמידו אותם בסכנה.
ב-1 בספטמבר 2009, ביוזמה לציון 70 שנה ליציאתן של רכבות הילדים שארגן וינטון, יצאה מתחנת הרכבת המרכזית בפראג רכבת קיטור במסע בן ארבעה ימים לאנגליה, כשחזור של מסעי הרכבות המקוריים. נוסעי הרכבת היו בחלקם אנשים שנסעו בילדותם ברכבות וינטון המקוריות, ובחלקם צאצאים לאנשים אלה. באותו יום גם הוצב בתחנת הרכבת בפראג פסל ברונזה, המנציח את וינטון ופועלו. וינטון עצמו קיבל את פני הרכבת בתחנתה הסופית בלונדון.
בשנת 2009 הוענק לווינטון אות גיבור השואה הבריטי ובאוקטובר 2014, בגיל 105, קיבל מנשיא צ'כיה, בנוכחות שבעה מהילדים אותם הציל, את אות מסדר האריה הלבן, העיטור הגבוה ביותר בצ'כיה.
הכרה בפועלו > תרבות

הבמאי הסלובקי מטי מינאץ' ביים שני סרטים העוסקים בוינטון ובמעשי ההצלה שלו - דרמה בשם "כל אהובינו" שהופקה ב-1999, וסרט תיעודי בשם "ניקולס וינטון - כוחו של הטוב", שהופק ב-2001 וזכה בפרס אמי.
ב-2023 גילם אנתוני הופקינס את דמותו של וינטון בסרט "נפש אחת" שבמרכזו הצלת הילדים יהודים מצ'כוסלובקיה הכבושה ב-1938.
ילדים מפורסמים שניצלו

אלף דובס, ברון דובס (נולד 1932), פוליטיקאי בריטי ממפלגת הלייבור.
הייני הלברשטם (2014-1926), מתמטיקאי.
רנטה לקסובה (1931), גנטיקאית.
קרל רייז (1926–2002), יוצר סרטים.
ג'ו שלזינגר (1928), עיתונאי בטלוויזיה הקנדית.
הרב יצחק טוביה וייס (1926-2022), גאב"ד העדה החרדית.
הוגו מרום (1928–2018), מראשוני טייסי חיל האוויר הישראלי.
ג'ו אלון (1929–1973), טייס ומפקד בכיר חיל האוויר הישראלי.
בנימין גורן (גרינהוט) (1926), בנו של אהרון גרינהוט.
ראו גם

הצלת יהודים במהלך השואה
לקריאה נוספת

Lyn, Smith. Heroes of the Holocaust, 2013.
הערות שוליים

↑  העולם היהודי, "תואר סר הוענק ל"שינדלר הבריטי", אפריל 2003, אתר הסתדרות המורים
↑  Profile: Nicholas Winton, BBC, 28 August 2009
↑  עופר אדרת, "אוסקר שינדלר הבריטי" מת בגיל 106, באתר הארץ, 2 ביולי 2015
בגיל 106: מת "שינדלר הבריטי", ניקולס ווינטון, באתר ynet, 1 ביולי 2015
↑  "אוסקר שינדלר הבריטי" קיבל עיטור גבוה בצ'כיה, אתר רשת ב, 28 באוקטובר 2014
↑  "Sir Anthony Hopkins to play man who saved 669 children". BBC News (באנגלית בריטית). 2023-08-09. נבדק ב-2023-08-25.
↑  Champaign Resident Remembers the Kindertransport
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270020805171  PLWABN: 9810638509705606  GND: 123796733  ISNI: 0000 0001 1453 1134  LCCN: n2001088349  NKC: ola2002146726  NTA: 271409894  SNAC: w69s2v9p  SUDOC: 079162266  VIAF: 98307894   WorldCat (עם VIAF): 98307894 
פסל שהוצב בתחנת הרכבת בפראג, בדמות וינטון, מלווה שני ילדים אל הרכבת שתסיעם למקום מבטחים
נבו יריחו

| נבו יריחו |
| --- | --- |
 נבו שצולם בישראל
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: עכבישנים
סדרה:: עקרבאים
תת־סדרה:: Neoscorpionina
משפחה:: נבואיים
סוג:: נבו
מין:: נבו יריחו
שם מדעי
 Nebo hierichonticus

נְבוֹ יְרִיחוֹ (שם מדעי: Nebo hierichonticus) הוא מין עקרב גדול והוא נחשב לעקרב הגדול ביותר בישראל בפרט, והגדול באזור הים התיכון כולו, בכלל. עקרב זה גם נבחר לעקרב הלאומי של ישראל.
עקרב זה חובב סדקים בסלעים (כפי שניכר מגופו הפחוס), ומסתתר בהם מעת לעת. כמו כן הפרטים הבוגרים יימצאו בדרך כלל תחת אבנים גדולות וסדקים עמוקים, אך לעיתים גם תחת אלו הקטנות יותר.
הוא נחשב לעקרב נפוץ יחסית, אך נפוץ פחות מהעבידיים.
ישנן וריאציות צבעים רבות אצל הנבו, מחום בהיר עד כמעט שחור ולעיתים אף גוון אדמדם, בעוד הרגליים בהירות מיתר הגוף.
סימני זיהוי ומאפיינים

גודלו של פרט בוגר עד 13 סנטימטרים (5.1 אינץ') והוא גדול יחסית לעקרב. צבעו חום כהה עד בהיר, והרגליים בהירות מיתר הגוף.
צבתותיו של נבו יריחו עבות, אך לא כמו אלו של העבידים. אצלו הצבת מוארכת ומצולעת יותר. סימן הזיהוי של הנבו לעומת העביד - צבתות מוארכות ומצולעות, וגבשושית קטנה, מעין נקודה בולטת בשלפוחית הארס, מעט לפני העוקץ.
עקיצה

עקיצתו אינה מסכנת חיים, אך יש גם הסוברים שעקיצה מפרט בוגר שכזה (13 ס"מ) עלולה לגרום לנמק, או להרס פעולת המפרק, אם עקץ בין פרקי האצבעות. למרות זאת, במקרה של עקיצת עקרב (כולל ממין זה) יש לפנות לקבלת טיפול רפואי.
ככלל, מזגו של עקרב זה אינו חם במיוחד, ולמעט פרטים יוצאי דופן הוא רגוע או לכל היותר מתגונן, בעת הצורך. עקיצה מעקרב זה אינה כואבת.
בשל גודלו, נגישותו, מזגו הנוח וצורתו הכוללת, עקרב זה משמש לעיתים חובבי טבע בתצפיות ועבודות גמר על אורח חייו של העקרב.
תפוצה

תפוצתו של נבו יריחו משתרעת על כל שטחה של ארץ ישראל, למעט שטחי חול. שטחים בהם נפוץ הנבו יריחו הם רבים יותר מאזורי תפוצת העקצן הצהוב. עם זאת, מספרם של העקצנים הצהובים גבוה בהרבה ממספר פרטי הנבו יריחו.
מקור השם

החוקר שתיעד אותו, מצא עקרב זה בפעם הראשונה בהר נבו, הנמצא באזור יריחו. כך נוצר שמו המדעי – Nebo hierichonticus. השם העברי הוא תרגום של שמו המדעי - נבו יריחו.
בתרבות

על פי הצבעה שנערכה בספטמבר 2018 באתר ynet, נבו יריחו הוא העקרב הלאומי של ישראל.
הערות שוליים

↑  ארז ארליכמן, העקרב הלאומי של ישראל: נבו יריחו, באתר ynet, 9 בספטמבר 2018
נבו יריחו
מלאיה הבריטית

| --- | --- |


 
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1826 
 ישות קודמת:   סולטנות קדה    סולטנות ג'והור    מלאקה ההולנדית    סלנגור    פרק    פהנג    נגרי סמבילן    ממלכת ראטאנקוסין
 ישות יורשת:  פדרציית מלאיה פדרציית מלאיה   סינגפור מושבת סינגפור
 
המונח "מלאיה הבריטית" (במלאית: Tanah Melayu British) מתאר באופן רופף קבוצה של מדינות בחצי האי המלאי ובאי סינגפור שהוכנסו להגמוניה או שליטה בריטית בין אם בסוף המאה ה-18 לאמצע המאה ה-20. בניגוד למונח "הודו הבריטית", שאינו כולל את המדינות הנסיכותיות ההודיות, מלאיה הבריטית משמשת לעיתים קרובות להתייחסות למדינות המלאיות המאוחדות והלא-מאוחדות, שהיו מדינות חסות בריטיות עם שליטים מקומיים משלהן, כמו גם למושבות המצרים, שהיו תחת הריבונות והשלטון הישיר של הכתר הבריטי, לאחר תקופה של שליטה של חברת הודו המזרחית.
לפני הקמת האיחוד המלאי ב-1946, השטחים לא הוכנסו לממשל מאוחד אחד, למעט התקופה המיידית שלאחר המלחמה שבה קצין צבא בריטי הפך למנהל הזמני של מלאיה. במקום זאת, מלאיה הבריטית כללה את מושבות המצרים, המדינות המלאיות המאוחדות והמדינות המלאיות הבלתי מאוחדות. תחת ההגמוניה הבריטית, מלאיה הייתה אחת הטריטוריות הרווחיות ביותר של האימפריה, בהיותה היצרנית הגדולה בעולם של בדיל ואחר כך גומי. במהלך מלחמת העולם השנייה, יפן שלטה בחלק ממלאיה כיחידה אחת מסינגפור.
האיחוד המלאי לא היה פופולרי וב-1948 פורק והוחלף על ידי פדרציית מלאיה, שהפכה לעצמאית לחלוטין ב-31 באוגוסט 1957. ב-16 בספטמבר 1963, הפדרציה, יחד עם צפון בורנאו (סבה), סארוואק וסינגפור, הקימו את הפדרציה הגדולה יותר של מלזיה.
מעורבות בריטית ראשונית בפוליטיקה המלאית

הסוחר האנגלי הראשון שביקר בחצי האי המלאי היה ראלף פיץ' שהגיע במאה ה-16. עם זאת, הבריטים הפכו מעורבים רשמית בפוליטיקה המלאית רק בשנת 1771, כאשר בריטניה הגדולה ניסתה להקים עמדות מסחר בפנאנג, לשעבר חלק מקדה. הבריטים הקימו תחנת מסחר בסינגפור ב-1819 והשיגו שליטה מוחלטת באי ב-1824.
הרחבת ההשפעה הבריטית (המאה ה-19)

לפני סוף המאה ה-19, הבריטים נהגו בעיקר במדיניות לא-התערבותית. מספר גורמים כמו היצע משתנה של חומרי גלם וביטחון, שכנעו את הבריטים למלא תפקיד פעיל יותר במדינות מלאיות.
מהמאה ה-17 עד תחילת המאה ה-19, מלאקה הייתה נחלה הולנדית. במהלך המלחמות הנפוליאוניות, בין 1811 ל-1815, מלאקה, כמו נחלות הולנדיות אחרות בדרום מזרח אסיה, הייתה תחת הכיבוש של הבריטים. זה נעשה כדי למנוע מהצרפתים לתבוע את הנחלה ההולנדיות. כשהמלחמה הסתיימה ב-1815 הוחזרה מלאקה להולנדים. ב-1824 חתמו הבריטים וההולנדים על האמנה האנגלו-הולנדית משנת 1824. האמנה, בין היתר, העבירה את מלאקה באופן חוקי לממשל הבריטי וחילקה רשמית את העולם המלאי לשתי ישויות נפרדות, מה שהניח את הבסיס לגבול האינדונזי-מלזיה הנוכחי.
הרחבת ההשפעה הבריטית (המאה ה-19) > ג'והור וסינגפור

סינגפור המודרנית נוסדה בשנת 1819 על ידי סר תומאס סטמפורד ראפלס, עם עזרה ממייג'ור ויליאם פארקר. לפני הקמת סינגפור, ראפלס היה מושל ג'אווה מ-1811 עד 1815. בשנת 1818 הוא מונה לבנקולן. לאחר שהבין כיצד ההולנדים עושים מונופול על הסחר בארכיפלג המלאי, הוא היה משוכנע שהבריטים צריכים מושבת מסחר חדשה כדי להתמודד עם כוח המסחר ההולנדי. חודשים של מחקר הביאו אותו לסינגפור, אי בקצה חצי האי המלאי. האי נשלט על ידי טמנגונג.
סינגפור הייתה אז בשליטתו של טנגקו עבדול רחמן, הסולטן של סולטנות ג'והורה-ריאו-לינגגה (הידועה גם בשם סולטנות ג'והור), בתורה תחת השפעת ההולנדים והבוגים. הסולטן לעולם לא הסכים לבסיס בריטי בסינגפור. עם זאת, טנגקו עבדול רחמן הפך לסולטן רק בגלל שאחיו הבכור, טנגקו חוסיין או טנגקו לונג, לא התחתן בפהאנג כשאביהם, הסולטן הקודם, מת ב-1812. במסורות תרבותיות מלאיות, אדם חייב להיות לצדו של הסולטן הגוסס כדי להיחשב כשליט חדש. טנגקו עבדול רחמן היה נוכח כשהסולטן הזקן מת. האח הגדול לא היה מרוצה מההתפתחות, בעוד שהטמנגונג שהיה אחראי על סינגפור העדיף את טנגקו חוסיין על האח הצעיר.
הבריטים הכירו לראשונה בטנגקו עבדול רחמן בזמן נוכחותם הראשונה במלאקה. אולם המצב השתנה. בשנת 1818 ביקר פארקר את טנגקו חוסיין באי הקטן פניינגאט, מול חופי בינטן, בירת ארכיפלג ריאו. שם נערכו תוכניות חדשות, ובשנת 1819 כרת ראפלס עסקה עם טנגקו חוסיין. ההסכם קבע כי הבריטים יכירו בטנגקו חוסיין כשליט הלגיטימי של סינגפור אם יאפשר להם להקים שם עמדת מסחר. יתר על כן, טנגקו חוסיין והטמנגונג יקבלו קצבה שנתית מהבריטים. האמנה אושררה ב-6 בפברואר 1819. בעזרת הטמנגונג, חוסיין עזב את פנינגאט, מעמיד פנים שהוא 'יוצא לדוג', והגיע לסינגפור, שם מונה במהירות כסולטאן.
ההולנדים היו מאוד לא מרוצים מהפעולה של ראפלס. אולם, עם חתימת האמנה האנגלו-הולנדית משנת 1824, פחתה ההתנגדות ההולנדית לנוכחות הבריטית בסינגפור. ההסכם גם חילק את סולטנות ג'והור לג'והור המודרנית ולסולטנות ריאו החדשה.
הרחבת ההשפעה הבריטית (המאה ה-19) > מושבות המצרים

לאחר שהבריטים אבטחו את מלאקה מההולנדים באמצעות האמנה האנגלו-הולנדית משנת 1824, הם שאפו לרכז את הממשל של פנאנג, מלאקה וסינגפור. לשם כך, בשנת 1826 הוקמה מסגרת הידועה בשם מושבות המצרים, שבירתה פננג. מאוחר יותר, ב-1832, הועברה הבירה לסינגפור. בעוד ששלושת הנחלות היוו את עמוד השדרה של המושבות, לאורך השנים אי חג המולד, איי קוקוס, לבואן ודינדינג בפרק הושמו תחת סמכותן של מושבות המצרים.
עד 1867, מושבות המצרים היו אחראים למנהל הבריטי של חברת הודו המזרחית בכלכותה. מנהלי המושבות לא היו מרוצים מהאופן שבו כלכותה טיפלה בענייניהם והם התלוננו בפני לונדון. בשנת 1856 החברה אף ניסתה לבטל את מעמד הנמל החופשי של סינגפור.
בשנת 1858, בעקבות המרד ההודי, פורקה חברת הודו המזרחית והודו הבריטית עברה תחת שלטונו הישיר של הכתר, אשר הופעל על ידי מזכיר המדינה להודו ומשנה למלך הודו. עם דעיכת כוחה של כלכותה, ולאחר שתדלנות אינטנסיבית של מנהלי המושבות, בשנת 1867 הם הוכרזו כמושבת כתר והועברו ישירות לשליטת משרד המושבות בלונדון. עם זאת, ההכרזה העניקה למושבה מידה ניכרת של שלטון עצמי בתוך האימפריה הבריטית.
ב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, התפרקה המושבה. מלאקה ופננג נקלטו באיחוד המלאי החדש, בעוד שסינגפור הופרדה משאר המושבה לשעבר והפכה למושבת כתר חדשה בפני עצמה. האיחוד המלאי הוחלף מאוחר יותר בפדרציית מלאיה ב-1948, וב-1963, יחד עם צפון בורנאו, סראוואק וסינגפור, יצרו פדרציה מורחבת בשם מלזיה.
הרחבת ההשפעה הבריטית (המאה ה-19) > מדינות צפון מלאיה וסיאם

לפני סוף המאה ה-19, חברת הודו המזרחית הבריטית הייתה מעוניינת רק במסחר, וניסתה ככל האפשר להתרחק מהפוליטיקה המלאית. עם זאת, השפעתה של סיאם במדינות צפון מלאיה, במיוחד קדה, טרנגאנו, קלאנטן ופטאני, מנעה מהחברה לסחור בשלום. לכן, בשנת 1826, הבריטים, באמצעות החברה, חתמו על הסכם סודי המכונה היום הסכם ברני עם מלך סיאם. ארבע המדינות המלזיות לא נכחו במהלך החתימה על ההסכם. באמנה זו, הבריטים הכירו בריבונות סיאמית על כל אותן מדינות. בתמורה, סיאם קיבלה את הבעלות הבריטית על פננג ועל מחוז ולסלי ואיפשרה לחברה לסחור בטרנגאנו ובקלנטן ללא הפרעה.
83 שנים מאוחר יותר, נחתמה בין שתי המעצמות אמנה חדשה הידועה כיום בשם האמנה האנגלו-סיאמית של 1909 או הסכם בנגקוק משנת 1909. בהסכם החדש, סיאם הסכימה לוותר על תביעתה על קדה, פרליס, טרנגאנו וקלנטן, בעוד שפטאני נותרה שטח סיאמי. פרליס הייתה בעבר חלק מקדה אך בתקופת שלטונה של סיאם היא הופרדה מקדה. אולם מחוז סאטון של קדה סופח על ידי סיאם באותו הסכם. פטאני לעומת זאת פוצלה לפטאני עצמה, Yala ו-Narathiwat לאחר החתימה על האמנה.
למרות שהמלך הסיאמי צ'וללונגקורן לא שש לחתום על האמנה, הלחץ הצרפתי הגובר על הגבול המזרחי של סיאמי אילץ את סיאם לשתף פעולה עם הבריטים. כמו ראמה הרביעי, צ'וללונגקורן קיווה שהבריטים ישאירו את סיאם בשקט אם ייעתר לדרישותיהם. מוקדם יותר בשנת 1893, איבדה סיאם את אזור שאן בצפון מזרח בורמה לידי הבריטים. תיחום זה, כאמור בהסכם, נותר כיום בגבול מלזיה-תאילנד.
שליטי מלאיה לא הכירו בהסכם, אך היו חלשים מכדי להתנגד להשפעה הבריטית. בקדה לאחר הסכם בנגקוק, ג'ורג' מקסוול הוצב על ידי הבריטים בקדה כיועץ הסולטן. הבריטים השתלטו למעשה על התכנון והביצוע הכלכליים. קו רכבת נבנה כדי לחבר את קדה עם סיאם בשנת 1912 בעוד רפורמת קרקעות הונהגה ב-1914. רק בשנת 1923 קיבל שליט קדה, הסולטאן עבדול חמיד חלים שאה, יועץ בריטי.
לפרליס הייתה התנסות דומה. השליט לא הכיר באמנה של 1909 אך הבריטים ניהלו את המדינה בפועל. רק בשנת 1930 הכיר השליט ראג'ה סייד אלווי בנוכחות הבריטית בפרליס בכך שהכיר במדווס פרוסט כיועץ הבריטי הראשון בפרליס.
הרחבת ההשפעה הבריטית (המאה ה-19) > אמנת פנגקור ופרק

פרק היא מדינה על החוף המערבי של חצי האי המלאי. במאות ה-18 וה-19 התגלה שהאזור עשיר בבדיל, עם מרבצי סחף בדיל העשירים ביותר בעולם. אירופה באותה תקופה עברה מהפכה תעשייתית וזה יצר ביקוש עצום לבדיל. הבריטים כמו גם ההולנדים היו פעילים במדינות, כל אחת מהן ביקשה להשיג מונופול על ייצור בדיל וסחורות אחרות. עם זאת, האווירה הפוליטית בפרק הייתה הפכפכה מספיק כדי להעלות את עלות פעולות כריית הבדיל. לדוגמה, בשנת 1818 סיאם ציוותה על קדה לתקוף את פרק. חוסר האבטחה בפרק אילץ את הבריטים להגן על פרק ב-1826.
כשפרק המשיכה להגדיל את פעילות הכרייה שלה, היא סבלה ממחסור בכוח אדם. בניסיון לפתור את הבעיה, המנהל המלזי לונג ג'עפר הזמין את הסינים בפננג לעבוד בפרק, במיוחד בלרוט. בשנות ה-40 של המאה ה-19 התפוצצה האוכלוסייה הסינית של פרק. המהגרים החדשים היו לרוב חברים באגודות סודיות סיניות. שתיים מהאגודות הגדולות היו Ghee Hin ו-Hai San. שתי הקבוצות הללו ניסו בקביעות להגביר את השפעתן בפרק והדבר הביא להתכתשויות תכופות. ההתכתשויות הללו יצאו משליטה, כך שאפילו נגה איברהים, ה-Menteri Besar, או ראש הממשלה, לא הצליח לאכוף את שלטון החוק.
בינתיים, היה מאבק כוחות בחצר המלוכה בפרק. הסולטן עלי מת בשנת 1871 והבא בתור לכס המלכות היה הראג'ה מודא ראג'ה עבדאללה. למרות העובדה הזו, הוא לא נכח בקבורת הסולטן. כמו במקרה של טנגקו חוסיין מג'והור, ראג'ה עבדאללה לא מונה לסולטן החדש על ידי השרים של פרק. ראג'ה איסמעיל, במקום השני בסדר הירושה, הפך לסולטן הבא של פרק.
ראג'ה עבדאללה זעם וסירב לקבל את החדשות בצורה יפה. לאחר מכן הוא חיפש ואסף תמיכה פוליטית מערוצים שונים, כולל כמה מהבכירים המקומיים של פרק וכמה אנשי בריטניה שאיתם עשה עסקים בעבר, כשהאגודות החשאיות הפכו לפרוקסי במאבק על כס המלכות. בין אותם אנשים בריטים היה הסוחר הבריטי וו.ה.מ. ריד. יתר על כן, הוא הבטיח לקבל יועץ בריטי אם הבריטים יכירו בו כשליט הלגיטימי של פרק.
לרוע מזלו של ראג'ה עבדאללה, מושל מושבות המצרים באותה תקופה היה סר הארי אורד והמושל היה ידידו של נגה איברהים, שהיו לו בעיות לא פתורות עם ראג'ה עבדאללה. בסיועו של אורד, נגה איברהים שלח חיילים ספווים מהודו כדי למנוע מראג'ה עבדאללה לתבוע באופן פעיל את כס המלכות ולהרחיב את השליטה על האגודות הסודיות הסיניות.
ב-1873 המשרד הקולוניאלי בלונדון הכריז על אורד כבלתי כשיר. עד מהרה הוא הוחלף בסר אנדרו קלארק וקלארק הצטווה לקבל תמונה מלאה של המתרחש במדינות מלאיה ולהמליץ כיצד לייעל את הממשל הבריטי במלאיה. הסיבה הייתה שלונדון הייתה מודעת יותר ויותר לכך שמושבות המצרים תלויות יותר ויותר בכלכלת המדינות המלאיות, כולל פרק. לאחר הגעתו של קלארק לסינגפור, סוחרים בריטים רבים, כולל ריד, התקרבו למושל. דרך ריד, למד קלארק על בעייתו של ראג'ה עבדאללה ועל נכונותו לקבל נציג בריטי בחצרו אם הבריטים יסייעו ליורש העצר של פעם.
קלארק ניצל את ההזדמנות להרחיב את ההשפעה הבריטית. ראשית, הוא כינס את כל האגודות החשאיות הסיניות יחד ודרש הפסקת אש קבועה. מאוחר יותר, באמצעות החתימה על אמנת פנגקור ב-20 בינואר 1874, קלארק הכיר בראג'ה עבדאללה כסולטן הלגיטימי של פרק. זה הביא למינויו של ג'.וו.וו. בירץ' כנציג בריטי בפרק מאוחר יותר באותה שנה. ראג'ה איסמעיל, לעומת זאת, למרות שלא היה צד להסכם, נאלץ להתפטר עקב לחץ חיצוני עז שהופעל עליו באמצעות קלארק.
הרחבת ההשפעה הבריטית (המאה ה-19) > סלנגור

בסלנגור, ממש מדרום לפרק, היו גם מרבצי בדיל ניכרים סביב הולו סלנגור בצפון, הולו קלאנג באזור המרכז ולוקוט ליד נגרי סמבילן בדרום. בסביבות 1840, בהנהגתו של ראג'ה ג'ומאט מריאו, כריית בדיל הפכה למפעל ענק. מאמציו זכו עד מהרה לתגמול על ידי הסולטן מוחמד מסלנגור; ראג'ה ג'ומאט מונה למנהלו של לוקוט ב-1846. בשנות ה-50 של המאה ה-19 האזור הופיע כאחד היישובים המודרניים ביותר בחצי האי המלאי מלבד מושבות המצרים. בשלב מסוים היו לא פחות מ-20,000 פועלים, רובם סינים אתניים שיובאו מסין. הוא מת ב-1864 ומותו יצר ואקום מנהיגותי. לאט, לוקוט החליק לאחור ונשכח.
בינתיים, הולו קלאנג נהנתה מצמיחה חסרת תקדים עקב כריית בדיל. בין השנים 1849 ו-1850, ראג'ה עבדאללה בן ראג'ה ג'עפר, בן דודו של ראג'ה ג'ומאט, מונה על ידי הסולטאן כמנהלו של קלאנג. מכיוון שחשיבותה הכלכלית של לוקוט הלכה והצטמצמה לאיטה, זו של הולו קלאנג עלתה. זה משך פועלים רבים לעבור לשם, במיוחד מהגרים סינים שעבדו בלוקוט. אדם אחד שאחראי לשכנוע הסינים לעבור מלוקוט להולו קלאנג היה סוטן פואסה מאמפנג. הוא סיפק למושבות הכורים בהולו קלאנג סחורות החל מאורז ועד אופיום. עם השגשוג של הולו קלאנג, החלו לקום כמה מושבות עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-19. שניים מהם היו קואלה לומפור וקלאנג. קפיטן סיני בשם יאפ אה לוי היה גורם מרכזי בפיתוח קואלה לומפור.
כמו בפרק, התפתחות מהירה זו משכה עניין רב מצד הבריטים במושבות המצרים. כלכלת סלנגור הפכה חשובה מספיק לשגשוגם של מושבות המצרים, כך שכל הפרעה במדינה זו תפגע בהתנחלויות המצרים עצמן. לכן, הבריטים הרגישו שהם צריכים להביע דעה בפוליטיקה של סלנגור. הפרעה גדולה אחת, שהסתכמה במלחמת אזרחים, הייתה מלחמת קלנג מ-1867 עד 1874.
בנובמבר 1873, ספינה מפננג הותקפה על ידי פיראטים ליד קואלה לנגאט, סלנגור. בית משפט התכנס ליד ג'וגרה וחשודים בפיראטיות נידונו למוות. הסולטן הביע דאגה וביקש סיוע מסר אנדרו קלארק. פרנק סווטנהאם מונה לשמש כיועץ הסולטן. כשנה לאחר מכן, עורך דין מסינגפור בשם ג'.ג. דוידסון מונה כנציג בריטי בסלנגור. פרנק סווטנהאם היה מועמד לתפקיד הנציג אבל הוא נחשב צעיר מדי.
הרחבת ההשפעה הבריטית (המאה ה-19) > סונגאי אוג'ונג, נגרי סמבילן

נגרי סמבילן הייתה יצרנית גדולה נוספת של בדיל במלאיה. בשנת 1869 התפתח מאבק כוחות בין טנגקו אנטה וטנגקו אחמד טונגאל, שכן שניהם שאפו להיות השליט הבא של נגרי סמבילן, הימטואן בסר. הסכסוך הזה בין שני הנסיכים פילג את הקונפדרציה ואיים על אמינות אספקת הבדיל מנגרי סמבילן.
סונגי אוג'ונג, מדינה בתוך הקונפדרציה בפרט, הייתה האתר של מכרות רבים בעלי חשיבות מקומית. היא נשלטה על ידי דאטו קלנה סנדנג. עם זאת, למנהיג מקומי אחר בשם דאטו' בנדר קולופ טונגאל הייתה השפעה רבה יותר מאשר דאטו קלנה. דאטו בנדר קיבל תמיכה רבה מהמקומיים ואפילו מהמהגרים הסינים שעבדו במכרות סונגאי אוג'ונג. הפופולריות המוגבלת של דאטו קלנה גרמה לו להיות תלוי במנהיג אחר בשם סעיד עבדול רחמן, שהיה לקסאמנה ראג'ה לאוט של הקונפדרציה (בערך אדמירל צי מלכותי). מערכת היחסים המתוחה בין דאטו' בנדאר ודאטו' קלאנה גרמה להפרעות תכופות בסונגאי אוג'ונג.
עם זאת, השנים שלפני 1873 היו שנים של רגיעה יחסית, שכן דאטו קלנה נאלץ להקדיש תשומת לב נוספת לסונגאי לינגגי, כאשר רמבאו, מדינה אחרת בקונפדרציה, ניסתה לחלץ את סונגאי לינגגי משליטתו של סונגאי אוג'ונג. נגרי סמבילן באותה תקופה הייתה מחוברת למלאקה דרך סונגאי לינגגי, והיקף סחר גבוה עבר דרך סונגאי לינגגי מדי יום. מי ששלט בסונגאי לינגגי ירוויח עושר פשוט באמצעות מיסים.
מאוחר יותר באותה שנה, דאטו קלנה סנדנג מת. בתחילת 1873, סעיד עבדול רחמן תפס את מקומו והפך לדאטו קלנה החדש. המוות עם זאת לא תיקן את מערכת היחסים בין דאטו קלנה לדאטו בנדר. להפך, זה הידרדר. דאטו' קלנה החדש היה מודאג מאוד מהשפעתו הבלתי מבוקרת של דאטו' בנדר, וחיפש דרכים להתמודד עם כוחו של יריבו.
כאשר הבריטים שינו את מדיניותם הלא-התערבותית ב-1873 על ידי החלפת סר הארי אורד בסר אנדרו קלארק כמושל החדש של מושבות המצרים, דאטו קלנה הבין מיד שהבריטים יכולים לחזק את מעמדו בסונגאי אוג'ונג. דאטו קלנה לא בזבז זמן ביצירת קשר עם הבריטים במלאקה ולתמוך בו. באפריל 1874, סר אנדרו קלארק תפס את בקשתו של דאטו קלנה כאמצעי להקמת נוכחות בריטית בסונגאי אוג'ונג ובנגרי סמבילן בכלל. קלארק הכיר בדאטו קלנה כמנהיג הלגיטימי של סונגאי אוג'ונג. הבריטים ודאטו קלנה חתמו על הסכם שחייב את דאטו קלנה לשלוט בסונגאי אוג'ונג בצדק, להגן על סוחרים ולמנוע כל פעולה אנטי-בריטית שם. דאטו בנדר לא הוזמן לחתום על ההסכם ומכאן טען כי אינו מחויב להסכם. יתרה מכך, דאטו' בנדר והמקומיים הסתייגו מהנוכחות הבריטית בסונגאי אוג'ונג. זה הפך עוד יותר את דאטו קלנה ללא פופולרי שם.
עד מהרה, חברה בראשות ויליאם א. פיקרינג, מהפרוטקטורט הסיני מהמושבות, נשלחה לסונגאי אוג'ונג כדי להעריך את המצב. הוא זיהה את המצוקה בה נמצא דאטו קלנה ודיווח חזרה למושבות המצרים. זה גרם לבריטים לשלוח 160 חיילים לסונגאי אוג'ונג כדי לעזור לפיקרינג להביס את דאטו' בנדר. בסוף 1874, דאטו' בנדר ברח לקפאיאנג. למרות תבוסה זו, הבריטים שילמו לו פנסיה והעניקו לו מקלט בסינגפור.
ככל שהשנה התקדמה, גדלה ההשפעה הבריטית עד כדי כך שהוצב שם נציג תושב כדי לייעץ ולסייע לדאטו קלנה עם השלטון של סונגאי אוג'ונג.
הרחבת ההשפעה הבריטית (המאה ה-19) > פאהאנג

הבריטים התערבו בממשל פאהאנג לאחר מלחמת אזרחים בין שני מועמדים לכס המלכות בין השנים 1858 ו-1863.
הרחבת ההשפעה הבריטית (המאה ה-19) > פננג וקדה

באמצע המאה ה-18, ניתן היה למצוא חברות בריטיות שסחרו בחצי האי המלאי. באפריל 1771, ג'ורדיין, סוליבן ודה סוזה, חברה בריטית שבסיסה במדרס, הודו, שלחה את פרנסיס לייט לפגוש את סולטן קדה, הסולטן מוחמד ג'יווה זיינאל אדילין השני, כדי לפתוח את השוק של המדינה למסחר. לייט היה גם קפטן בשירות חברת הודו המזרחית הבריטית.
הסולטאן התמודד בתקופה זו עם איומים חיצוניים. סיאם, שהייתה במלחמה עם בורמה ואשר ראתה בקדה את המדינה הווסלית שלה, דרשה תכופות מקדה לשלוח תגבורת. קדה, במקרים רבים, הייתה בעלת ברית בעל כורחה לסיאם.
לאחר משא ומתן עם לייט, הסכים הסולטאן לאפשר לג'ורדן, סוליבן ודה סוזה לבנות ולהפעיל עמדת מסחר בקדה, אם הבריטים יסכימו להגן על קדה מפני איומים חיצוניים. לייט העביר את המסר הזה לממונים עליו בהודו. אולם חברת הודו המזרחית לא הסכימה להצעה.
שנתיים לאחר מכן, מת הסולטן מוחמד ג'יווה וירש אותו הסולטן עבדאללה מחרום שאה. הסולטאן החדש הציע ללייט (שהפך מאוחר יותר לנציג בריטי) את האי פננג בתמורה לסיוע צבאי עבור קדה. לייט הודיע לחברת הודו המזרחית על הצעתו של הסולטן. אולם החברה הורתה על לייט להשתלט על פנאנג ולא נתנה לו שום ערובה לסיוע הצבאי שביקש הסולטאן. מאוחר יותר השתלט לייט על פנאנג והבטיח לסולטן סיוע צבאי, למרות עמדת החברה. עד מהרה החליטה החברה ואמרה ללייט שהם לא יתנו שום סיוע צבאי לקדה. ביוני 1788, לייט הודיע לסולטן על החלטת החברה. הסולטן הרגיש מרומה, הורה ללייט לעזוב את פנאנג, אך לייט סירב.
סירובו של לייט גרם לסולטן לחזק את כוחותיו הצבאיים של קדה ולבצר את פראי, רצועת חוף מול פנאנג. מאחר שהכירו באיום זה, עברו הבריטים והרסו את המצודה בפראי. הבריטים אילצו בכך את הסולטאן לחתום על הסכם שהעניק לבריטים את הזכות לכבוש את פנאנג; בתמורה, הסולטאן יקבל שכר דירה שנתי של 6,000 פסו ספרדי. ב-1 במאי 1791, דגל האיחוד הונף רשמית בפננג בפעם הראשונה. בשנת 1800, קדה העבירה את פראי לבריטים והסולטן קיבל תוספת של 4,000 פסו בדמי השכירות השנתי שלו. מאוחר יותר נקראה פנאנג בשם אי הנסיך מוויילס, בעוד שפראי שונה למחוז ולסלי.
בשנת 1821 פלשה סיאם לקדה, החריבה את בירת אלור סטאר וכבשה את המדינה עד 1842.