stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראול גרסיה
הערות שוליים

↑  Aguirre gets thumbs up from Atlético, באתר אופ"א
↑  ליגת האלופות: אתלטיקו מדריד הדיחה את ברצלונה, באתר וואלה, 9 באפריל 2014
ריטה דומיניק

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1975 (בת 49) Mbaise 
 שם לידה:  Rita Uchenna Nkem Dominic Nwaturuocha 
 מדינה:  ניגריה 
 השכלה:  אוניברסיטת פורט הרקורט  Federal Government College Ikot Ekpene 
 תקופת הפעילות:  מ-1998 
 השקפה דתית:  נצרות 
 בן או בת זוג:  Fidelis Anosike 
 פרסים והוקרה:  פרס השחקנית הראשית הטובה ביותר מהאקדמיה האפריקאית לקולנוע (2012)  פסטיבל הסרטים הבינלאומי אפריקה  פרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק"  2013 Ghana Movie Awards  פרסי הבידור של ניגריה 2012  פרסי הקולנוע של אקדמיית גולדן אייקונס 2013 
 www.ritadominic.com
 
ריטה אוצ'נה נקם דומיניק נווטורואוצ'ה (באנגלית: Rita Uchenna Nkem Dominic Nwaturuocha; נולדה ב-12 ביולי 1975) היא שחקנית קולנוע ניגרית. ב-2012 היא זכתה באפריקה הסרט פרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
תחילת דרכה

ריטה דומיניק הוא בת למשפחת המלוכה נווטורואוצ'ה של אבוה מבייס, באזור מדינת אימו. היא הצעירה מבין ארבעה אחים. הוריה המנוחים היו שניהם בתחום הרפואה - אביה היה רופא ואמה קצינת סיעוד. דומיניק למדה באוניברסיטת פורט הרקורט, שם היא סיימה בהצטיינות תואר ראשון באמנות התיאטרון ב-1999.
קריירה

דומיניק התחילה להופיע כשהייתה ילדה, בהצגות ילדים ובתוכניות בערוץ הטלוויזיה של מדינת אימו. ב-1998 היא כיכבה בסרט הראשון שלה, A Time to Kill. היא זכתה בפרס City People לשחקנית הטובה ביותר בשנת 2004. היא כיכבה ביותר מ-100 הפקות נוליווד.
פרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | יצירה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2004 | פרסי הבידור City People | השחקנית הטובה ביותר |  | זכייה |
| 2009 | פרסי מיטב נוליווד | השחקנית הטובה ביותר (יורובה) |  | מועמדות |
| 2010 | פרסי מיטב נוליווד | השחקנית הטובה ביותר (אנגלית) | The Maiden | מועמדות |
| 2012 | Kalasha Film Festival and Television Awards Kenya | השחקנית הטובה ביותר | Shattered | זכייה |
| 2012 | 2012 Nigeria Entertainment Awards | השחקנית הטובה ביותר | Shattered | מועמדות |
| 2012 | 8th Africa Movie Academy Awards | השחקנית הטובה ביותר | Shattered | זכייה |
| 2013 | פרסי מיטב נוליווד | שחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט באנגלית | Finding Mercy | זכייה |
| 2013 | פרסי הקולנוע של גאנה | השחקנית הטובה ביותר - שיתוף פעולה אפריקאי | Finding Mercy | מועמדות |
| 2013 | פרסי הקולנוע של אקדמיית "גולדן אייקונס" | Best Actress Lead Role | Finding Mercy | מועמדות |
| 2013 | פרסי נוליווד | השחקנית הטובה ביותר | The Meeting | זכייה |
| 2013 | פרסי הבידור של ניגריה | השחקנית הטובה ביותר | The Meeting | זכייה |
| 2013 | פרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע | השחקנית הטובה ביותר | The Meeting | מועמדות |
| 2013 | Africa International Film Festival | ציון לשבח מטעם חבר השופטים |  | זכייה |
| 2013 | ELOY AWARDS | מפיקת השנה | The Meeting | זכייה |
| 2014 | פרסי הבידור של ניגריה | שחקנית המשנה הטובה ביותר | Finding Mercy | מועמדות |
| 2014 | Nollywood Week Paris Film Festival | הסרט הטוב ביותר | The Meeting | זכייה |
| 2014 | פרסי מיטב נוליווד | שחקנית המשנה הטובה ביותר (אנגלית) | The Meeting | זכייה |
| 2014 | פרסי הקולנוע של אקדמיית "גולדן אייקונס" | השחקנית הטובה ביותר | Iyore | זכייה |
| 2014 | ELOY Awards | שחקנית השנה | Iyore | מועמדות |
| 2014 | פרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק" | פרס העידן החדש | The Meeting | זכייה |
| 2015 | פרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק" | השחקנית הטובה ביותר בקומדיה | The Meeting | זכייה |
| 2015 | פרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק" | סרט הקומדיה הטוב ביותר | The Meeting | זכייה |
| 2015 | פרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק" | השחקנית הטובה ביותר בדרמה/סדרת טלוויזיה | Iyore | מועמדות |
| 2015 | פרסי הבידור של ניגריה | שחקנית השנה (נוליווד) | The Meeting | מועמדות |
| 2016 | פרסי הבידור של ניגריה | שחקנית המשנה הטובה ביותר | Surulere | מועמדות |
| 2017 | פרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק" | Best Actress - Drama/TV Series | rowspan="3" |'76 | זכייה |
| 2017 | פרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע | השחקנית הטובה ביותר | מועמדות |  |
| 2017 | פרסי הבידור של ניגריה | השחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  Rita Dominic, Official Website - Profile
↑  Njoku, Benjamin (22 במרץ 2008). "I Can Act Nude If... Says Rita Dominic". AllAfrica.com. AllAfrica Global Media. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Rita n African Princess". Newstime Africa. Kent, UK. 5 באוגוסט 2009. אורכב מ-המקור ב-2016-12-28. נבדק ב-2018-10-08. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Opurum, Nkechi (23 באפריל 2012). "Rita Dominic wins best actress". Daily Times. Lagos, Nigeria. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Alonge, Osagie (23 באפריל 2012). "Rita Dominic, Majid Michel win big at AMAA 2012". Nigerian Entertainment. Lagos, Nigeria. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Orivri, Hope Afoke (3 במאי 2009). "So sad! My parents are not witnesses to my success story - Rita Dominic". Nigerian Compass. Ogun State, Nigeria. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Richest Nollywood Actresses". AllAfrica.com. AllAfrica Global Media. 26 בספטמבר 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "AMAA Nominees and Winners 2008". African Movie Academy Award. אורכב מ-המקור ב-5 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Africa Movie Academy Awards' nominees take a bow in Josies". ScreenAfrica.com. אורכב מ-המקור ב-8 בפברואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""Suru L'ere" Mildred Okwo, Rita Dominic's film to premiere nationwide on February 12". Pulse.ng. Chidumga Izuzu.
↑  "Seyi Shay, Toke Makinwa, Mo'Cheddah, DJ Cuppy, Others מועמדותinated". Pulse Nigeria. Chinedu Adiele.
↑  Chidumga, Izuzu. "Pulse Nigeria". www.pulseng.com.
רג'ינלד מארש

| --- | --- |
שלושה ציירים בפתיחת תערוכה במוזיאון וטיני 1940, מארש במרכז עם מקטרת.
שלושה ציירים בפתיחת תערוכה במוזיאון וטיני 1940, מארש במרכז עם מקטרת.
 לידה:  14 במרץ 1898 פריז, צרפת 
 פטירה:  3 ביולי 1954 (בגיל 56) דורסט, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Maple Hill Cemetery 
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  אוניברסיטת ייל 
 תחום יצירה:  ציור, איור, קריקטורה 
 זרם באמנות:  ריאליזם חברתי 
 הושפע על ידי:  ג'ון סלואן, Kenneth Hayes Miller, ג'ורג' בנג'מין לוקס, Jacques Maroger 
 יצירות ידועות:  Untitled (Woman Walking), Golf Course Scene, U.S. Marine, Locomotives, Jersey City, George Tilyou's Steeplechase, Coney Island Beach, They Pay to Be Seen, Five Women  (sketch), End of 14th Street Crosstown Line, Woman in Red Skirt;  on back,  Woman in Red Blouse, Lucky Daredevils (The Thrill of Death), Bowery Scene, Coney Island Beach, Atlantic Liner in Harbor with Tugs (mural study, U.S. Customs House, New York, New York), Coney Island, The Limited, The Bowery, In Fourteenth Street, Coney Island Beach, Untitled (female nude studies), Tattoo and Haircut, Sketchbook #47, Atlantic Liner in Harbor with Tug (mural study, U.S. Customs House, New York, New York), Striptease at New Gotham Theatre, Girl Running on Beach 
 בן או בת זוג:  Felicia Meyer Marsh 
 
רג'ינלד מארש (Reginald Marsh;‏ 1898-1954) היה צייר אמריקני, יליד פריז, ובלט במיוחד בזכות תיאורי החיים בניו יורק בשנות העשרים והשלושים. סצנות חוף צפופות בקוני איילנד, אירועים פופולריים כמו וודוויל ובורלסק, נשים וגברים חסרי עבודה הם נושאים המופיעים במהלך עבודתו.
ביוגרפיה

רג'ינלד מארש נולד ב-14 במרץ 1898 בדירה בפריז. הוא היה הבן השני להורים אמריקאים ששניהם היו אמנים. אמו, אליס רנדל הייתה ציירת מיניאטורות ואביו, פרדריק דנה מארש, צייר קירות ואחד הציירים האמריקאים הראשונים ביותר שתיארו את התעשייה המודרנית. סבו של מארש עשה הון בעסקי אריזת בשר.
כשהיה מארש בן שנתיים עברה משפחתו לניו ג'רזי, שם רכש אביו סטודיו ברחוב שהוקם כמושבת אמנים כמה עשורים קודם לכן על ידי הצייר האמריקני פרנק פאולר. מאוחר יותר רכש מארש אחוזה בוודסטוק, ניו יורק, שם בילתה המשפחה את מרבית הקיצים שלהם.
מארש למד בבית הספר לורנסוויל וסיים את לימודיו בשנת 1920 מאוניברסיטת ייל. בבית הספר לאמנות בייל עבד כמאייר והקריקטוריסט של מגזין ההומור בקמפוס. לאחר סיום הלימודים עבר לניו יורק, שם רצה למצוא עבודה כמאייר עצמאי. בשנת 1922 הוא נשכר לצייר מופעי וודוויל ובורלסק לתוכנית רגילה של "ניו יורק דיילי ניוז", וכשה"ניו יורקר "החל לפרסם בשנת 1925, מארש ועמיתו מפיק התקליטים פיטר ארנו היו בין המצוירים הראשונים של המגזין. אף על פי שלא נזכר כקריקטוריסט, הוא היה תורם חשוב ל"ניו יורקר "משנת 1925 עד 1944. הוא גם יצר איורים ל"ניו מאסס" (כתב עת מרקסיסט אמריקאי שפורסם משנות העשרים ועד הארבעים).
ביוגרפיה > אימונים והשפעות

בשנת 1923 החל מארש לצייר ברצינות. בשנה זו גם התחתן עם בטי בורוז, סטודנטית נוספת במכללה ובת לאמנית בריסון בורוז. הנישואין הסתיימו בגירושים בשנת 1933.
בשנת 1925 ביקר מארש בפריז לראשונה מאז שהתגורר בה בילדותו והוא התאהב במה שהיה לעיר להציע לו. אף על פי שמארש העריך את רישומיהם של רפאל, לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו מאז שהיה ילד. הציורים המפורסמים שראה בלובר ובמוזיאונים אחרים עוררו בו עניין מחדש לציירם הקלסיים.
בעודו בוחן את עבודותיהם של ציירים אירופיים כמו טיציאן או רובנס, פגש מארש את תומאס הרט בנטון באחת הגלריות בצרפת. בנטון, הידוע כריאליסט חברתי, וצייר אזורי, היה גם תלמיד אסכולת הבארוק. הדמיון שראה מארש בין העבודות המפורסמות לבין בנטון הניע את מארש לנסות לצייר בצורה דומה. לאחר מסעו האירופי חזר מארש לניו יורק מתוך רצון לנצל את העקרונות שחש כי מכוונים את אומנותם של ציירי הרנסאנס - ובמיוחד באופן שבו הם מציירים קבוצות גדולות של דמויות, יחד עם אדריכלות או אלמנטים נוף, היו מאורגנים לקומפוזיציות מופת.
לאחר מכן למד מארש אצל קנת הייס מילר וג'ורג' לוקס, ולקח פחות משימות מסחריות. מילר, שלימד בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק, הנחה את מארש ביסודות הצורה והעיצוב, ועודד את מארש להתוודע לעולם. בראשית שנות השלושים החל מארש להתבטא במלוא כישוריו באמנותו. בסוף שנת 1944 כתב מארש, "אני עדיין מראה למילר כל תמונה שאני מצייר. אני נשארתי סטודנט של מילר."
מארש החל לעבוד עם ג'ון סטיוארט קארי. גם מארש וגם קרי לקחו שיעורים אצל ז'אק מרוגר, אותו פגש מארש בעיר ניו יורק בשנת 1940. מרוגר, שהיה רסטורטור לשעבר בלובר, האמין שגילה את סודות הציירים הקלסיים והיה ידוע היטב בתמיכתו במדיום צביעה המיוצר על ידי בישול עופרת לבנה בשמן פשתן. מארש וקארי קבלו ממנו צבעים שהכין כדי ללמוד לעבוד איתם והם אימצו את רעיונותיו.
יצירתו

תחריטיו של מארש היו יצירתו הראשונה כאמן. בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים ייצר ליתוגרפיות ותחריטים. הוא הקפיד היטב על הטכניקה בה השתמש בהדפסים שלו ורשם את כל פרטי התהליך בכל עבודה. מארש נהנה להתנסות בכל צורות האמנות ולכן נודע בטכניקות הייחודיות שלו. בראשית שנות העשרים החל לעבוד עם צבעי מים ושמן. למרות זאת הוא החליט לעבור לצבעי מים בעשור הבא. עם זאת, בשנת 1929 הוא גילה את הטמפרה, שלדעתו הייתה דומה לצבעי מים אך עם יותר עומק וגוף.
יצירתו > נושאים

רג'ינלד מארש דחה את האמנות המודרנית, שמצא אותה סטרילית. את הסגנון של מארש ניתן לתאר בצורה הטובה ביותר כריאליזם חברתי. עבודתו תיארה את השפל הגדול ואת מגוון המעמדות החברתיים אשר חלוקתם הודגשה בהתרסקות הכלכלית. "מה שעניין את מארש לא היו האנשים בהמון, אלא הקהל עצמו ... בצפיפותם הם מזכירים את הקהל בסרטים של פרסטון סטורג'ס או פרנק קפרה."
האטרקציות העיקריות של מארש היו במת הבורלסק, ההמונים ברחובות העיר, בקוני איילנד, וכן נשים. [8] מסירותו העמוקה לציירים הקלסיים הובילה ליצירת יצירות אמנות בסגנון המשקף מסורות אמנותיות מסוימות, ועבודתו הכילה לעיתים קרובות מטפורות דתיות.
הוא צייר בהשראת העבר, אך חי בהווה. מארש מילא פנקסי רישומים עם ציורים שנעשו ברחוב, ברכבת התחתית או בחוף הים. מרילין כהן מכנה את ספרי הרישומים של מארש "יסוד האמנות שלו. הם מראים תשוקה לפרטים עכשוויים ורצון לשמור על כל חווייתו". הוא צייר לא רק דמויות אלא תלבושות, ארכיטקטורה ומיקומים. הוא עשה רישומים של פוסטרים ושלטי פרסומת, שהטקסטים שלהם הועתקו יחד עם תיאורי הצבעים. בתחילת שנות השלושים של המאה הקודמת הוא צילם, אמצעי נוסף לרישום חוויותיו.
שילוט, כותרות עיתונים ותמונות פרסום בולטות לעיתים קרובות בציוריו המוגמרים של מארש, בהם צבע משמש למטרות אקספרסיביות.
יצירתו > הצגות הבורלסק

רישומי ההצגות הבורלסקה והוודוויל שמארש עשה בשנות העשרים עבור העיתון "ניו יורק דיילי ניוז" הם מהראשונים מבין תמונותיו הרבות של תיאטרון פופולרי. אירועים כאלה פרחו ברחבי ארצות הברית והיו זמינים בניו יורק. ניתן לתאר את הבורלסקה שכבש מארש כגרגרני וולגרי, אך גם קומי וסאטירי. ברישומיו של מארש מתוארות נערות מקהלה, ליצניות, וחשפניות. בורלסק היה "התיאטרון של האדם הפשוט. הוא ביטא את ההומור והפנטזיות של העניים והזקנים." מארש המשיך לתעד מערכונים בורלסקיים במהלך נסיעתו לפריז בשנת 1925.
בשנת 1930, מארש הצליח בקריירה שלו וירש חלק מכספו של סבו. עם זאת, בני המעמד הנמוך בחברה היו הנושא המועדף עליו, שכן הוא טען ש"אנשים עשירים אין כיף לצייר". סצנות נוספות של מארש מתארות אנשים שעברו משבר, וזו הסיבה שעבודתו מראה אובדן שלמות ושליטה אנושית בכל ההיבטים.
יצירתו > קוני איילנד ונמלי הים

מארש אהב לצאת אל קוני איילנד לצייר, במיוחד בימי הקיץ. שם הוא החל לצייר גופות ענקיות על החוף. מארש מדגיש את השרירים הנועזים ואת בניית דמויותיו, המתייחסות לסולם ההירואי של הציורים האירופיים הישנים יותר. מארש אמר "אני אוהב לנסוע לקוני איילנד בגלל הים, האוויר הפתוח וההמונים - המוני אנשים לכל הכיוונים, בכל עמדות, בלי בגדים, זזים - כמו הקומפוזיציות הגדולות של מיכאלאנג'לו ורובנס."
מארש נמשך גם לנמלי ניו יורק. בשנות השלושים של המאה העשרים הנמלים היו עסוקים עם עובדים ומסחר כחלק מהתאוששות הכלכלית. השפל הגדול הביא לירידה ביבוא חומרי הגלם ולכן בסיום המשבר, היה גדל הביקוש לחומרים אלה וכתוצאה מכך נמלים היו הומים בערים גדולות כמו ניו יורק. מארש צייר את נמלי הים, התמקד בסירות הגרירה שנכנסות ויוצאות מהנמל, ולכד את פרטי הסירות כמו התרנים, הפעמונים, האזעקות והכיסאות.
יצירתו > הנשים בניו יורק

כמו בקוני איילנד, מארש נכבש על ידי המוני האדם בעיר השוקקת. מארש בילה חלק ניכר מזמנו על המדרכות, ברכבות התחתיות, מועדוני הלילה, הברים והמסעדות - לחוש את ההמונים.
מארש היה אובססיבי לנשים אמריקאיות כדמות מינית ועוצמתית. בשנות השלושים במהלך השפל הגדול, יותר משני מיליון נשים איבדו את מקום עבודתן, ונאמר כי נשים מנוצלות מינית. עבודתו של מארש מראה ניצול זה על ידי הצגת גברים ונשים באותם ציורים. הנשים מתוארות לבושות למחצה או עירומות לחלוטין, והן תכליתיות וחזקות. הגברים מוצגים כמציצנים, לרוב פחות מרשימים מהנשים. לדברי היסטוריונית האמנות מרילין כהן, "עולמו של מארש מלא בתצוגה: סרטים, בורלסקה, חוף הים, ובכל יצירה שלו גברים ונשים מופיעים ופועלים בעולם של מיניות מודגשת."
חיים מאוחרים

במהלך שנות הארבעים הפך מארש למורה חשוב בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק, שניהל מחנה קיץ בו כלל בין תלמידיו את רוי ליכטנשטיין. ליכטנשטיין הושפע מהנושאים של מארש בעבודתו.
באותה תקופה החל מארש לצייר רישומים למגזינים כמו Esquire, Fortune and Life. מה שהביא מידה גדולה של גיוון בציוריו המאוחרים, בהם דמויות נראות שונה מיצירותיו משנות השלושים.
זמן קצר לפני מותו קיבל את מדליית הזהב לאומנויות גרפיות שהוענקו על ידי האקדמיה האמריקאית והמכון הלאומי לאמנויות.
מארש נפטר מהתקף לב בדורסט, ורמונט ב־3 ביולי 1954.
מורשת

אלפי רישומים שלא פורסמו נמצאו בביתו לאחר שנפטר. הם חשפו יותר לעומק את עבודתו. מכיוון שמארש תיעד היטב את עבודותיו, לרוב על בסיס יומיומי, היה קל למצוא את יצירותיו שטרם פורסמו ולפרסם אותן. מערכת הדפסים שנרכשה על ידי ויליאם בנטון מאשתו של מארש נמצאים כעת במוזיאון ויליאם בנטון לאמנות, בספרייה הציבורית של ניו יורק, ובגלריית מידנדורף בוושינגטון,
הערות שוליים

↑  Cohen, Marilyn (1983). Reginald Marsh's New York: Paintings, Drawings, Prints, and Photographs. New York: Dover Publications
↑  Ellen Wiley Todd, The "new Woman" Revised: Painting and Gender Politics on Fourteenth Street, University of California Press, 1993-01-01, ISBN 978-0-520-07471-2. (באנגלית)
1 2  Reginald Marsh, Norman Sasowsky, The prints of Reginald Marsh : an essay and definitive catalog of his linoleum cuts, etchings, engravings, and lithographs, New York : C. N. Potter ; distributed by Crown Publishers, 1976
↑  Reginald Marsh Images, biography and resources (ארכיון)
↑  Reginald Marsh Papers Online at the Smithsonian Archives of American Art
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506111405171  PLWABN: 9810616540305606  BIBSYS: 5074844  BNE: XX1356922  BnF: cb12349173f (data)  CiNii: DA06071624  GND: 123072638  ISNI: 0000 0001 0864 8512  LCCN: n50051395  LNB: 000161867  NKC: xx0326211  NLA: 35329614  NTA: 069874956  PIC: 830  RERO: 02-A003564642  RKD: 52814  SNAC: w6tt57sn  SUDOC: 032467214  Trove: 913784  ULAN: 500016727  VIAF: 5005976   WorldCat (עם VIAF): 5005976 
ריג'נלד מארש, תחריט בלינולאום, 1921
רג'ינלד מארש, פועלי המיון בדואר, 1936
רג'ינלד מארש, פורקים שקי דואר
הפירמידה חסרת הראש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  smooth-sided pyramid, הפירמידות במצרים 
 כתובת:  סקארה 
 מדינה:  מצרים 
 
 קואורדינטות:  29°52′34″N 31°13′22″E﻿ / ﻿29.87611084°N 31.22277835°E﻿ / 29.87611084; 31.22277835
 he
 
הפירמידה חסרת הראש, מזוהה גם כ"לפסיוס XXIX", היא שריד של מתחם פירמידה שנבנה בסקארה. זהותו של בעל הפירמידה אינה ברורה, אם כי על פי הידוע היא שייכת לפרעה מנכאו ח'ר מהשושלת החמישית או לפרעה מרי כא רע מהשושלת העשירית, ששניהם ידועים כמי שבנו פירמידה. אם קשורה למנכאו ח'ר, שמה של הפירמידה הוא "אלוהיים הם המקומות של מנכאו ח'ר" (Nṯr-ỉswt Mn-kꜣw-ḥr); אם קשורה למרי כא רע, שמה של הפירמידה הוא "רעננים הם המקומות של מרי כא רע" (Wꜣḏ-swt Mry-kꜣ-rꜥ). מועמדים נוספים לבעל הפירמידה שהוצעו הם אמנמחת הראשון מהשושלת השתים-עשרה ופרעה איטי (Ity) מהשושלת השמינית.
מתחם הפירמידה במצב גרוע מאוד. ניתן לזהות באופן סופי רק את הפירמידה הראשית, מבנה המשנה שלה ומקדש המתים. קיימים יסודות מועטים של פירמידת פולחן ושל שביל, עם זאת, אין סימן למקדש עמק קיים. בסיס מבנה העל של הפירמידה נמדד על ידי אגיפטולוגים שונים כ-52 מטרים, 60 מטרים או 65 מטרים על 68 מטרים. מבנה המשנה שלו נחקר ביסודיות בין השנים 2005 ל-2008 על ידי צוות של ארכאולוגים בראשות זאהי חוואס. הממצאים שלהם כללו שערים מונמכים המעידים על קבורה, מכסה סרקופג בנוי מצפחה, וחורים שנכרתו ברצפת חדר הקבורה, שלפי הנראה החזיקו צנצנות חופה.
ביאורים

↑  תאריכים מוצעים לתקופת שלטונו של מנכאו ח'ר: 2422–2414 לפנה"ס, 2421–2414 לפנה"ס, 2389–2381 לפנה"ס, 2373–2366 לפנה"ס, 2364–2355 לפנה"ס, 2348–2340 לפנה"ס.
↑  תאריכים מוצעים לתקופת שלטונו של מרי כא רע: למשך זמן לא ידוע בין 2160–2055 לפנה"ס, 2150–2040 לפנה"ס, 2118–1980 לפנה"ס, או 2100–2050 לפנה"ס.
↑  תאריכים מוצעים לתקופת שלטונו של אמנמהט הראשון: 1994–1964 לפנה"ס, 1991–1962 לפנה"ס, 1985–1956 לפנה"ס, 1939–1910 לפנה"ס, 1938 לפנה"ס.
↑  תאריכים מוצעים לתקופת שלטונו של איטי: 2287–2285 לפנה"ס בהנחה שאיטי הוא אוסר כא רע, אחרת למשך זמן לא ידוע בין 2181–2160 לפנה"ס, 2150–2118 לפנה"ס, או 2150–20940 לפנה"ס.
הערות שוליים

↑  Clayton 1994, p. 60.
↑  Shaw 2003, p. 482.
1 2 3  Allen et al. 1999, p. xx.
1 2 3 4  Krauss & Warburton 2006, p. 491.
↑  Theis 2010, p. 333.
↑  Dodson & Hilton 2004, p. 288.
1 2 3  Shaw 2003, p. 483.
↑  Theis 2010, p. 335.
↑  Dodson & Hilton 2004, p. 289.ה
↑  Clayton 1994, p. 78.
↑  Lehner 2008, p. 8.
↑  Grimal 1992, p. 391.
↑  Wilkinson 2010, p. xv.
↑  Theis 2010, p. 329.
מראי מקום

Allen, James; Allen, Susan; Anderson, Julie; et al. (1999). Egyptian Art in the Age of the Pyramids. New York: The Metropolitan Museum of Art. ISBN 978-0-8109-6543-0. OCLC 41431623.
Clayton, Peter A. (1994). Chronicle of the Pharaohs. London: Thames & Hudson. ISBN 978-0-500-05074-3.
Dodson, Aidan; Hilton, Dyan (2004). The Complete Royal Families of Ancient Egypt. London: Thames & Hudson. ISBN 0-500-05128-3.
Grimal, Nicolas (1992). A History of Ancient Egypt. Translated by Ian Shaw. Oxford: Blackwell Publishing. ISBN 978-0-631-19396-8.
Krauss, Rolf; Warburton, David (2006). "Conclusions and Chronological Tables". In Hornung, Erik; Krauss, Rolf; Warburton, David (eds.). Ancient Egyptian Chronology. Leiden: Brill. pp. 473–498. ISBN 978-90-04-11385-5.
Lehner, Mark (2008). The Complete Pyramids. New York: Thames & Hudson. ISBN 978-0-500-28547-3.
Shaw, Ian, ed. (2003). The Oxford History of Ancient Egypt. Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-815034-3.
Theis, Christoffer (2010). Kahl, Jochem; Kloth, Nicole (eds.). "Die Pyramiden der Ersten Zwischenzeit. Nach philologischen und archäologischen Quellen". Studien zur Altägyptischen Kultur (in German). 39. Hamburg: Helmut Buske Verlag GmBH: 321–339. ISBN 978-3-87548-584-4.
Wilkinson, Toby (2010). The Rise and Fall of Ancient Egypt. London: Bloomsbury. ISBN 978-1-4088-1002-6.
אנדרטת קרב האומות

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  cultural heritage monument in Germany, קניין תרבותי, מונומנט, בניין, אתר מורשת 
 על שם:  הניצחון על צבאות נפוליאון בקרב לייפציג
 מיקום:  Probstheida 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 18 באוקטובר 1913
 תאריך פתיחה רשמי:  18 באוקטובר 1913 
 אדריכל:  ברונו שמיץ 
 סגנון אדריכלי:  אר נובו 
 מידות
 גובה:  91 מ' 
 גובה מעל פני הים:  155 מ' 
 
 קואורדינטות:  51°18′44″N 12°24′47″E﻿ / ﻿51.312222°N 12.413056°E﻿ / 51.312222; 12.413056
  (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניאנדרטת קרב האומות(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניאנדרטת קרב האומות
 
אנדרטת קרב האומות
הקריפטה
היכל הגיבורים
תבליט המלאך מיכאל מעל שער הכניסה
אנדרטת קרב האומות (בגרמנית: Völkerschlachtdenkmal) היא אנדרטה להנצחת הניצחון על צבאות נפוליאון במסגרת הקואליציה השישית בקרב שהתקיים בשנת 1813 בסמוך לעיר לייפציג בגרמניה. בניית האנדרטה הושלמה בשנת 1913 לאחר 15 שנות עבודה במלאת 100 שנים לקרב. טקס חנוכת האנדרטה נערך בנוכחות הקיסר וילהלם השני.
הרקע ההיסטורי

קרב לייפציג, המכונה "קרב האומות", שהתקיים בין התאריכים 16-19 באוקטובר 1813 הפגיש קואליציה של צבאות האימפריה הרוסית, פרוסיה, האימפריה האוסטרית ושוודיה, מול הצבא הצרפתי שנתמך בכוחות דוכסות ורשה, ממלכת איטליה הנפוליאונית, וכמה מדינות גרמניות שהשתייכו לקונפדרציה שממערב לנהר הריין. לאחר התבוסה בקרב נסוגו צבאותיו של נפוליאון בחזרה לצרפת, הכוחות המנצחים פלשו לתחומיה מספר חודשים לאחר מכן, בראשית 1814, ונפוליאון עצמו נתפס והוגלה לאי אלבה בחודש מאי 1814.
כבר באותה שנה החלו להשמע קריאות להקמת אנדרטה גדולת ממדים לכבוד הניצחון. הסופר והמשורר הגרמני הפטריוט ארנסט ארנט (Ernst Moritz Arndt), קרא להקמת מבנה גדול ממדים "כמו הקולוסוס או הפירמידות או קתדרלת קלן", והאדריכל פרידריך ויינברנר (Friedrich Weinbrenner) אף עיצב מבנה ברוח זו.
בשנת 1863 לכבוד 50 שנה לניצחון הוצבה אבן הפינה לאנדרטה ביוזמתו של קלמנס תימה (Clemens Thieme) איש לשכת "הבונים החופשיים" בלייפציג אולם רק כשלושים שנה לאחר מכן, בשנת 1894 הוא החל בגיוס כספים לפרויקט והשיג מעיריית לייפציג הקצאה לשטח שעליו תוקם האנדרטה במטרה לסיים את הפרויקט כולו בשנת 1913 במלאת 100 שנה לקרב.
הבניה החלה בשנת 1898 והסתיימה על פי התכנון בשנת 1913 בניהולו של ברונו שמיץ (Bruno Schmitz) שתכנן גם את אנדרטת הפינה הגרמנית בקובלנץ, לאחר שזכה בתחרות העיצוב למבנה. הבנייה כללה שינוע של 82,000 מטרים מעוקבים של עפר, יציקה של 120,000 קוב בטון, חציבה וסיתות של 26,500 גושי גרניט. העלות הכוללת של הפרויקט הגיעה לסכום שווה ערך של 55 מיליון יורו (במחירי 2015).
בשנים 2003-2013 נערך במבנה הראשי של האנדרטה שיפוץ מקיף, והוא צפוי להמשך עד שנת 2017 ולכלול את כל השטחים הסובבים אותה.
עיצוב

שמיץ הושפע מתוכניותיו המוקדמות של ויינברנר. האנדרטה נבנתה על גבי גבעה מלאכותית בגובה 23 מטרים מעל סביבתה, בצורה של פירמידה. בסיס הפירמידה הוא ריבוע שאורך כל אחת מצלעותיו 124 מטרים וגובהה הכולל 91 מטרים. זוהי האנדרטה הגדולה ביותר בגרמניה.
בחזית הראשית של האנדרטה מעל שער הכניסה מגולפת דמותו בגובה 12 מטרים של המלאך מיכאל הנחשב לאל המלחמה הגרמני ומגן החיילים.

מול חזיתו הקדמית של המבנה נחפרה בריכת השתקפות ובצידיה שדרות צעידה רחבות. התוכניות המקוריות שכללו לצד האנדרטה גם בנייה של אצטדיון ורחבה למצעדים לא הגיעו לכלל מימוש.
המבנה המרכזי מורכב משתי קומות. בקומה הראשונה נמצאת ה"קריפטה" הנתמכת סביב בשמונה עמודי אבן המגולפים בתבנית פני לוחמים מתים, שלפניהם מוצבים שני שומרים. בקומה השנייה ממוקם "היכל התהילה" שבפינותיו מוצבים ארבעה פסלי ענק בגובה 9.5 מטרים כל אחד, המייצגים את ארבע התכונות היסודיות המיוחסות לעם הגרמני: אומץ, אמונה, הקרבה ופריון.
חלקה הפנימי של הכיפה שבתקרת המבנה מעוטר בתבליטים מן ההיסטוריה הגרמאנית ובהשפעת תבליטים מאשור ומצרים העתיקה. 500 מדרגות מובילות מתחתית המבנה ועד לראשו חלקן במעברים צרים במיוחד בצורה ספירלית.
המתחם כולו מוקף בחורשות של עצי אלון המסמלים כוח וסיבולת המיוחסים לעם הגרמני ומרבדי דשא המסמלים פיריון.
בניגוד לאנדרטאות שהוקמו בתקופות קודמות ונועדו להלל ולרומם את השליט, הרי שעיצוב האנדרטה בלייפציג נועד לרומם את רוחו ומהותו של העם הגרמני אשר לאחר הניצחון בקרב החל להתגבש כקהילה ולייצב את הגרמנים כקבוצה אתנית מובחנת ומובדלת.
יחס השלטונות לאנדרטה

בתקופת הרייך השלישי הרבה היטלר לפקוד את האנדרטה במהלך ביקוריו בלייפציג והאתר שימש כאתר בעל משמעות מיתית בטקסי השבעה של המפלגה ויחידות צבאיות שונות. עם כיבוש העיר בידי הצבא האמריקני התבצרו באנדרטה כמאה וחמישים חיילי ס"ס שהיו ערוכים ומצוידים לשהות ממושכת אך נכנעו לבסוף.
בתקופה הקומוניסטית בגרמניה המזרחית שקלו השלטונות להחריב את האנדרטה שסימלה רגשות לאומניים מתקופת האימפריה הגרמנית אולם בסיכומו של דבר הוחלט להשאירה שכן היא הוקמה במטרה לפאר את הניצחון של כוחות גרמנים ורוסים שלחמו כתף אל כתף נגד אויב משותף.