גלוריה אנזלדואה
קריירה וכתיבה

לאחר סיום לימודיה לתואר הראשון עבדה כמורה לחינוך מיוחד. ב-1977 העתיקה את מקום מגוריה לאזור מפרץ סן פרנסיסקו בקליפורניה, שם התפרנסה מכתיבה, הרצאות, מחקר והוראה של היסטוריית הגזענות נגד המהגרות המקסיקניות לדרום מערב ארצות הברית, הוראת פמיניזם, וכתיבה יוצרת כמרצה מן החוץ באוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית שהזמינו אותה עקב המוניטין שצברה עבודתה, כולל אוניברסיטת סן פרנסיסקו, אוניברסיטת טקסס באוסטין, אוניברסיטת נוריץ' (אנ') בוורמונט ועוד.
אנזלדואה התפרסמה בספר שערכה יחד עם צ'רי מורגה, פמיניסטית צ'יקאנה נוספת, שיצא בשנת 1981 This Bridge Called My Back: Writings by Radical Women of Color. הספר עורר גלים ותהודה בתחום המחקר והפעילות הפמיניסטית, מכיוון שיצר קישורים בין נשים כהות-עור ממוצאים שונים, וחשף את הגזענות הנאורה והפמיניזם הלבן איתם נשים אלו נאלצו להתמודד, ועם הניכוס של החוויות שלהן על ידי התנועה הפמיניסטית ההגמונית-לבנה. הספר נחשב לאחת האנתולוגיות החשובות מבחינת יצירת קואליציות בין נשים כהות-עור מהצפון הגלובלי לדרום הגלובלי. ספר זה, כמו גם מאמרה האוטוביוגרפי מאותה שנה "la prieta” לא תורגמו עדיין לעברית. הם יצאו לאור באנגלית ובספרדית.
היא ערכה את הספר Making Face, Making Soul/Haciendo Caras: Creative and Critical Perspectives by Women of Color‏ (1990), בו מופיע מאמרה הקלאסי של פרופסור נורמה אלרקון מאוניברסיטת ברקלי, "הנושאים והסובייקטים של "הגשר הזה הנקרא גבי ופמיניזם אנגלו-אמריקאי" שעסק בגנבה הסיסטמטית של רעיונות וכתיבה של פמיניסטיות לא-לבנות הכותבות על קהילותיהן, המהווה בסיס לתאוריה פמיניסטית אליטיסטית ולבנה, המדירה, בתורה, את אותן הנשים הלא-לבנות מהאקדמיה.
היא גם השתתפה בעריכת הספר This Bridge We Call Home: Radical Visions for Transformation ‏(2002).
ספרה האוטוביוגרפי, "אזור הגבול: המסטיסה החדשה" (1987), משמש כאבן-דרך בהגות ובמחקר על נשים בעלות זהות חלוקה, או כזו שמפוזרת בין גאוגרפיות וזמנים ותרבויות שונות (אזורים של "בין לבין"). "המסטיסה" היא יצור כלאיים בין-תרבותי, החצויה בין תפיסות שונות של בני-אדם זה את זה: היא מסבירה את הקושי שבלהיות אשה, לסבית, בתוך תרבות שמתכחשת לקיומה, פמיניסטית שקוראת תיגר על התרבות הגברית הקולקטיבית, ויוצאת נגד התפיסה של קבלת המוסכמות הפטריארכליות הלבנות.
תפיסתה ביחס לדיכוי ולבידוד מובאת באמצעות חיבור בין הסיפור ההיסטורי לסיפור האישי שלה. בכתיבתה היא משלבת אנגלית וספרדית כשפה אחת, רעיון הנובע מהתאוריה של "אזור הגבול". התייחסות לישיבה "על הגבול" במשמעות פיזית ופסיכולוגית. היא משתמשת בשילוב מיוחד של 8 שפות, 2 וריאציות של אנגלית ו-6 של ספרדית - וכן בפרגמנטים של שפות אינדיאניות ילידיות. כתיבה זו יוצרת חוויית קריאה שונה. במובן מסוים, בכתיבתה באנגלית-ספרדית (Spanglish כשפה אחת) אנזלדואה מאתגרת את הקוראת לפענח את המשמעות הברורה והמלאה של הטקסט.
עם זאת, רוב הקוראות/ים את הטקסט יחושו תסכול משולב בגירוי ובעניין. אלה התחושות והרגשות שחוותה אנזלדואה במשך חייה, להיות מצד אחד לא מובנת ומצד שני לא מבינה עד הסוף את השפה הדומיננטית. כאשר נאבקה לתקשר במדינה בה הרגישה כי משום שהאנגלית אינה שפת אם שלה היא מורחקת, נדחית ונענשת - היא חוותה תחושה של חיים במרחב שבו שולטים כעס, שנאה וניצול. וזאת, מפני שיש צ'יקאנוס ש"עוברים" במרחב הצפון אמריקאי עקב צבע עור בהיר, אך עדיין סובלים מאפליה בגין מבטא, גם אם נותרים צללים מועטים מהספרדית, ויש צ'יקאנוס עם חזות כהה, או עם פינוטיפ אינדיאני, שווים אפליה גם על התפיסה הגזעית וכן בגין השפה.
בנוסף – על ידי כתיבתה בשפה כזו היא חותרת תחת ההגמוניה הלשונית של האנגלית בארצות הברית והופכת את השפה לכלי פוליטי. שפה, מורכבותה וקשייה הם אחד מהנושאים העיקריים בכתיבתה הן בתאוריה והן בכתיבת שירה. היא מבקשת ליצור שפה חדשה שמייצגת תרבות חדשה המורכבת מאוסף של חלקים מתרבויות שונות ויוצרת זהות חדשה. העולם צריך להכיר בזהות הזאת ולא לצאת נגדה. "שם, בצומת התרבויות, שפות מפרות זו את זו ומתעוררות לחיים: הן מתות ונולדות. אף חברה לא הכירה עדיין בשפה הזאת, התינוקית, שפה ממזרית, ספרדית-צ'יקאנית.... היום אנו מבקשים כי יבואו לקראתנו ויפגשו אותנו באמצע הדרך..."
בבסיסה של התאוריה מונח הניסיון להגדיר זהות לא כשייכות לקבוצה מסוימת בעלת מאפיינים ברורים של גזע, אתניות, מין ולאום אלא כמרחב כלאיים, תערובת. זו ההיברידיות- מצב של הכלאה בין זנים, עירוב, בן-כלאיים. מצב של להיות בו זמנית "גם זה וגם זה" ו"לא זה ולא זה" - מצב ביניים. היא מנסה לשלב בין התרבות האמריקאית לתרבות המקסיקנית (ספרדית ואינדיאנית) כך שאפשר לקחת חלקים מכל אחת מהתרבויות וליצור בעזרתן משהו חדש. מתוך הבנת הזהות ההיברידית יכולה להתקיים זהות של צ'יקאנה רב לשונית, פמיניסטית, לסבית שפועלת בחברה הלבנה האמריקאית. מתוך הכתיבה שלה ניתן להבין זהות רבת-פנים ואף את הזהות ביחס לחברה הדומיננטית.
בספרה, אנזלדואה מציינת את המחויבות להתגאות במורשת ולראות את ממדיה הרבים של התרבות. בעוד שהבדלי מוצא יכולים להפריד בין אנשים, אנזלדואה קוראת לבני האדם ממוצא שונה להתעמת עם חששותיהם, לאמץ תפיסה המכילה את השוני בדימויים, אמונות וזהויות מתרבויות אחרות וליצור עולם שבו תהיה פחות שנאה שכן אנשים ממוצא שונה לא ייאלצו לאבד את זהותם ולאמץ את מאפייני התרבות של הלבנים. החזון הפוליטי והתרבותי שבספר יוצר מערכת תברתית, תרבותית ופוליטית אלטרנטיבית, שלא בנויה רק על התנגדות להגמון הלבן, אלא גם ליצירת תרבות כלאיים של אותם אלה, שחצו את הגבול אך לא יכולים לחזור בחזרה.
במאמרה משנת 2003: "La Conciencia de la Mestiza: Towards a New Consciousness" טוענת אנזלדואה שההפרדה וההגדרה של המקסיקנים בארצות הברית (צ'יקאנוס) לא מקדמת את חקר הגורמים להפרדה אלא גורמת להנצחת המצב. רוב כתיבתה של אנזלדואה מתעמתת עם הסטטוס קוו הקיים ביחס לנושא. היא הייתה חברה בתנועות וארגונים רבים שבהם נעשו מאמצים להביא לשינוי בתפיסת העולם ולא רק בתוך קבוצות מסוימות.
לאור הגידול במספר הנשים הסופרות והתאורטיקניות כתבה אנזלדואה נאום שנקרא: "לדבר בכמה לשונות: מכתב לכותבות מהעולם השלישי", בו התמקדה במאמץ להביא לייצוג מגדרי שווה של נשים בספרות ללא הבדלי מוצא ותרבות. היא התייחסה במאמרה גם לכוח שיש בכתיבה על מנת ליצור עולם שבו יהיה פיצוי על מה שלא קיים בעולם המציאותי.
אנזלדואה כתבה גם כמה ספרי ילדים בשנים 1991–1996, יצירות בדיוניות ופיוטיות.