stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסכסוך הכורדי-עיראקי (2017)
תגובות > בינלאומיות

טורקיה טורקיה: בהצהרה ב-16 באוקטובר 2017 אמר משרד החוץ כי הוא תומך במהלך של עיראק "להשיב את השלום והיציבות במדינה, כולל בכירכוכ", והזהיר את הפשמרגה כי הוא יתקיים, וטען כי הארגון מאפשר למפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) לחדור לעיר. הוא הוסיף כי טורקיה עוקבת מקרוב אחר צעדיה של עיראק "להחזיר את הריבונות החוקתית שלה על כירכוכ, מולדת לטורקמנים במשך מאות שנים, לאחר משאל העם הבלתי לגיטימי שערך הממשל הכורדי". סגן ראש הממשלה בקיר בוזדאגהטיל אמר כי נשיא כורדיסטן העיראקית ברזני אחראי לסכסוכים אזוריים וקבע, "ברזני צריך לעמוד בטעויות שלו. רק לומר 'הקפאתי את משאל העם' זה לא מספיק [...], יש צורך בביטול המשאל".
ארצות הברית ארצות הברית: הנשיא דונלד טראמפ הביע אכזבה מכך ששני הצדדים נלחמים תוך שהוא הצהיר כי ארצות הברית לא נוקטת צד. הפנטגון דחק בעיראק ובכוחות כורדים למנוע "פעולות להסלמה נוספות" אחרי הקרב בכירכוכ. הוא תיאר את ההתקדמות העיראקית לכירכוכ כ"תנועה מתואמת, לא התקפות". מחלקת המדינה הפצירה בממשלת עיראק להימנע מהתנגשויות על ידי הגבלת תנועת החיילים הפדרליים לאלה המתואמים עם הפשמרגה. עוד הוסיפו: "ההצהרה המחודשת של הסמכות הפדרלית על אזורים שנויים במחלוקת אינה משנה בשום אופן את מעמדם - הם נשארים במחלוקת עד שהמעמד שלהם ייפתר בהתאם לחוקה העיראקית". מזכיר המדינה רקס טילרסון קרא לשני הצדדים לפתור את הסכסוך באמצעות דיאלוג.
איראן איראן: המנהיג העליון, האייתוללה עלי חמינאי, תמך בראש ממשלת עיראק חיידר אל-עבאדי בעימותים של עיראק עם הכורדים. משרד המנהיג העליון של איראן פרסם הצהרה כי חמינאי "נתן את תמיכתו בצעדים שנקטה ממשלת עיראק כדי להגן על האחדות, הריבונות והשלמות הטריטוריאלית של עיראק".
גרמניה גרמניה: שר החוץ זיגמר גבריאל קרא לכל הצדדים להפסיק לאלתר את הפעולות הצבאיות ולנהל דיאלוג ישיר. שרת ההגנה אורסולה פון דר ליין הודיעה כי גרמניה תשעה את משימתה לאמן את פשמרגה בגלל הסכסוך. ב-20 באוקטובר אמר דובר משרד הביטחון כי המשימה תחודש אם העימותים לא יחמירו. משימת ההכשרה החלה מחדש מאוחר יותר. דובר משרד ההגנה אמר ב-23 באוקטובר כי גרמניה תבטיח שנשק שיסופק על ידה ישמש רק נגד דאעש.
צרפת צרפת: ארמון האליזה פרסם הצהרה שבה נאמר, "נשיא הרפובליקה ביקש לעשות כל מה שניתן כדי למנוע סכסוך בין עיראקים לכורדים, בגבולות האחדות של עיראק וחוקתה, דיאלוג המתחשב בזכויותיה של עיראק. יש להחזיק את הכורדים והמיעוטים בין ארביל [הבירה הכורדית העיראקית] לבגדאד". הנשיא עמנואל מקרון בירך על הקמת ועדה שתדון בפריסה משותפת של שני הצדדים באזורים שנויים במחלוקת.
ישראל ישראל: על פי גורמים ישראלים, ראש הממשלה בנימין נתניהו פעל בשתדלנות עם מעצמות העולם כדי למנוע כישלונות נוספים לכורדים עיראקים כשהם מאבדים שטחים לצבא עיראק. ישראל היא המעצמה הגדולה היחידה שתמכה בהקמת מדינה כורדית.
קנדה קנדה: הצבא הקנדי השעה את תמיכתו בכוחות העיראקים ובפשמרגה על רקע העימותים. התמיכה חודשה חודש מאוחר יותר.
תגובות > מקומיות

כורדיסטן העיראקית כורדיסטן העיראקית: מפלגות האופוזיציה דרשו את פירוק הממשל של ברזני. לפי נצ'ירוואן ברזאני, המשפחה הפוליטית המתחרה טלבאני ביצעה "בגידה גדולה והיסטורית נגד כורדיסטן". הנשיא ברזאני האשים ב-29 באוקטובר את הממשל המרכזי בבגדד במשבר, בעודו נאם באזור כורדיסטן בנאום הטלוויזיה הראשון מאז משאל העם לעצמאות, בו נאמר: "הם (בגדד) השתמשו במשאל העם כתירוץ. כוונותיהם הרעות היו ברורות מאוד. לפני זמן רב." פלגים כורדים יריבים האשימו זה את זה בהסגירת כירכוכ לכוחות עיראקים. סגן נשיא כורדיסטן העיראקית קוסרת ראסול עלי כינה את הכוחות העיראקיים בכירכוכ ובאזורים אחרים "פולשים"; בשל כך הורתה מועצת בית המשפט העליון בעיראק על מעצרו.
עיראק עיראק: בהצהרה האשימה ממשלת עיראק את הרשויות הכורדיות בהבאת לוחמים ממפלגת הפועלים הכורדית (PKK) שהוצאה מחוץ לחוק הטורקי למחוז השנוי במחלוקת כירכוכ, בצעד שכינה "הכרזת מלחמה".
ראו גם

הסכסוך הכורדי-עיראקי (1918–2003)
הערות שוליים

↑  "Iraqi Kurds decisively back independence in referendum". BBC News (באנגלית בריטית). 2017-09-27. נבדק ב-2023-10-04.
הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים

| --- | --- |
הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים
הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים
 מידע כללי
 סוג:  ישיבה 
 שימוש:  לימודים תורניים ואירועים
 כתובת:  ישועות יעקב 1, ירושלים
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל
 בעלים:  ועד שכונת מאה שערים
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  תרמ"ה (1885) – לא ידוע
 תאריך פתיחה רשמי:  1885 
 קואורדינטות:  31°47′12.16″N 35°13′22.8″E﻿ / ﻿31.7867111°N 35.223000°E﻿ / 31.7867111; 35.223000
  (למפת ירושלים מוגדלת) ישיבת מאה שערים(למפת ירושלים רגילה) ישיבת מאה שערים
 
ישיבת מאה שערים
הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים (בקיצור: ישיבת מאה שערים) הוא מבנה היסטורי בלב מתחם שכונת מאה שערים בירושלים. שימש בעבר עבור בני היישוב הישן כמרכז תורני. בו פועלים בית כנסת מרכזי, בית מדרש, ישיבה גבוהה, תלמוד תורה, ישיבה קטנה בתי כנסת ומוסדות נוספים. רחבת האתר שימשה כמקום התכנסות ציבורי.
הישיבה נוסדה בשנת תרמ"ה 1885 בדורות הראשונים לקיומה היו רוב רבני הישיבה מזוהים עם תנועת המזרחי. כיום, כמו השכונה שבה היא שוכנת, היא מזוהה עם הזרם הליטאי. הישיבה שוכנת במרכז השכונה, ברחוב ישועות יעקב, בקרבת שוק מאה שערים. המבנה ובפרט ציורי הקיר שבו הוגדרו כאתר בעל חשיבות רבה לשימור.
תולדות הישיבה

הישיבה נוסדה בתרמ"ה (1885), כ-11 שנים לאחר ייסוד שכונת מאה שערים על ידי הרב שאול חיים הלוי הורוביץ, ששימש קודם לכן כרבה של דוברובנה, יחד עם בן אחותו הרב יוסף גרשון הורוביץ. אחריו כיהן הרב זרח ראובן ברוורמן, שהיה שותף בייסודה, ואחריו כיהן חתנו הרב יצחק יעקב וכטפויגל. ממייסדי הישיבה היו גם הרב זליג ברוורמן והרב יוסף צבי הלוי.
לפני ייסוד הישיבה היו בני השכונה הולכים ללמוד בישיבות ותלמודי התורה שבעיר העתיקה אך מאחר שהדבר היה כרוך בסכנה החליטו תושבי השכונה לייסד בה את מוסדות הלימוד.
במקום הוקם גם תלמוד תורה לילדים ומטבח עבור התלמידים. שמה המקורי היה הישיבה הגדולה והתלמוד תורה ובית תבשיל מאה שערים פרי עץ חיים (ובקיצור: ישיבת פרי עץ חיים). בשנותיה הראשונות של השכונה, לפני ייסוד שטיבלך מאה שערים, שימשה הישיבה כמעין שטיבלאך.
המבנה הראשון נבנה בחצר אברהם, ונוספו לו עם הזמן הרחבות ושתי קומות נוספות עד שנהייה למבנה הגבוה והבולט ביותר שכונה. אל הישיבה הגיעו תלמידים מכל ירושלים, מכל ארץ ישראל ואף מחו"ל.
הישיבה יחד עם ועד השכונה, בנתה חנויות בסמוך למתחם, בכדי ששכר הדירה שהתקבל מן השוכרים ישמש כאחד ממקורות המימון לצורכי הישיבה מחד וצורכי הרבים בשכונה מאידך, כגון החזקת המקווה, בורות המים, תיקון הדרכים, ותאורה.
ברחבה שלפני הישיבה התקיימו באופן תדיר התכנסויות ברוב עם כגון שמחת בית השואבה ובפרט בהספדים על פטירת גדולי החכמים בירושלים. אז נשאו דברים גדולי הרבנים ולצידם ראשי הישיבה.
תולדות הישיבה > בשלהי התקופה העות'מאנית

בשלהי התקופה העות'מאנית התחזק מעמדה של הישיבה ביישוב. במלחמת רוסיה יפן (1904-1905)  שהו בישיבה פליטים בני ישיבות חשובות מרחבי האימפריה הרוסית בהן סלובודקה, מיר ראדין ועוד. לימים תקים הישיבה מכון לקליטת בני ישיבות פליטים מישיבות הגולה.
באותה תקופה הפיץ ראש הישיבה הרב שאול חיים הלוי הורוויץ, שטר הגרלה על חלקת אדמה בחדרה כדי לממן את הישיבה. הטורקים שגילו את השטרות דנו אותו למאסר. הדבר ערער את בריאותו והוא נפטר כעבור כשלושה חודשים.
בן אחותו, הרב יוסף גרשון הורוביץ, החליפו בתרס"ה כראש ישיבה ורב השכונה. והוא עמד בראשותה במשך כ-46 שנים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הטורקים גירשו מהארץ חלק גדול מתלמידי הישיבה מפני שהיו בעלי נתינות רוסית. תלמידים שהתעת'מנו אולצו להתגייס או להסתתר. מצב זה פגע קשות בישיבה שהוצרכה לאחר המלחמה להשתקם.
תולדות הישיבה > בתקופת המנדט הבריטי

בתקופת המנדט הייתה הישיבה ושכונת מאה שערים קשורה לרב אברהם יצחק הכהן קוק שהיה מרבה לדרוש בה. בתקופת זו שימש בית הכנסת של הישיבה כבית הכנסת המרכזי של השכונות החדשות בירושלים.
כמו כן הישיבה שימשה אכסניה לאנשי "המזרחי" והיו מתקיימים בה עצרות ומפגשים של התנועה. כך ב-1927 התקיימה בו הוועידה הראשונה של הפועל המזרחי בארץ ישראל. האירוע כלל השתתפותם של חזנים מפורסמים בהם יוסלה רוזנבלט ומשה קוסוביצקי
הישיבה הקימה אגודה בשם "שומרי התורה" שפעלה להקמת מוסדות תורניים ביישוב היהודי בארץ ישראל.
תולדות הישיבה > לאחר קום המדינה

במלחמת השחרור ניזוקה הישיבה מהפגזות האויב שפגעו בה ישירות.
לאחר קום המדינה היוותה הישיבה בין היתר מקום מרכזי לפעילותם של הפועל המזרחי כך ב-1950 בכינוס של ראשי וקהל הפועל המזרחי בישיבה, ראשון נושאי הדברים היה ראש הישיבה הרב יצחק יעקב וכטפויגל הגם שיום קודם לאירוע קיבל איומים מקרב אנשים המזוהים עם העדה החרדית לבל ישתתף.
לאחר מלחמת ששת הימים נערכה בישיבה תפילת הודיה בהשתתפות נשיא המדינה דאז זלמן שזר.
בהמשך הפכה ישיבת מאה שערים להוות חלק ממוסדות היישוב הישן, שהזדהו ברובם עם היהדות החרדית. לאחר מכן עברה הישיבה הגבוהה לשכונת בית ישראל. לאחר יציאת בני היישוב הישן לערי הלוויין, ביתר עילית ובית שמש, נוסדו בהן תלמודי תורה בשם "מאה שערים".
כיום במבנה ישנם גם כולל אברכים ובית הוראה לדיני ממונות בראשות הרב צבי ברוורמן
על המבנה

ע"פ איציק שוויקי - מנהל מחוז ירושלים במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, המבנה מזכיר בצורתו החיצונית ובעיצובו הפנימי את בתי הכנסת והישיבות הגדולות של מזרח אירופה, שנחרבו בתקופת השואה. לדבריו אין מקום אחר בישראל שבו אפשר למצוא עבודת ציורי קודש בהיקף ובאיכות מעולה כל כך.
לפי שלומית לנגבוים המבנה בעל חזית בארוקית, סימטרית בעיצובה, המזכירה את חזית בית הכנסת היהודי העתיק בלובלין. יש הטוענים שהמבנה תוכנן בידי קונראד שיק.
בפתח הכניסה חקוקים באבן השמות "בית אברהם" (מימין) ו"אהל רבקה (משמאל). מעל לפתח היה השלט "הישיבה הגדולה, התלמוד תורה ובית התבשיל מאה שערים" כיום השלט "הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים" (בעברית ובאנגלית). מעליו מצוי זוג חלונות ומעליהם חלון אובלי בעל משקוף עץ מעוטר במגן דוד. בנוסף משקופי החלונות והדלתות בחלל החצר הפנימית מקושטים בזכוכית צבעונית ססגונית.
על המבנה > האומנות בבית הכנסת של הישיבה הגדולה

בישיבה ציורי קיר על קירות שגובהן ארבע וחצי מטר, ותקרה, של האמן יצחק בק אשר צייר אותם בתש"י (1950). הציורים, המעטרים כמה אולמות בישיבה, מתארים אירועים מן התנ"ך, ציורי נוף של הערים הקדושות בארץ ישראל ואתרים קדושים בירושלים, כולל שחזור של חלק מהציורים שהיו בבתי הכנסת בעיר העתיקה בירושלים, ובראשם בית הכנסת תפארת ישראל והחורבה ונחרבו בידי הלגיון הירדני עם כיבוש הרובע היהודי במלחמת העצמאות. כמו כן כוללים הציורים סמלים של שנים עשר שבטי ישראל, בעלי חיים, איורים לחגים ולמועדים, פסוקים מן המקרא ועיטורים רבים. זוהי עבודתו הבולטת ביותר של בק כצייר.
בין הכתובות אותן הוסיף הצייר לצד הציורים ניתן לציין את ההיגד "רבי מאיר אומר הוי חס ושלום שתשכח תורה מישראל" המופיע בין קבר רבי מאיר בעל הנס, לקבר רבי שמעון בר יוחאי. בין הציור של מגדל דוד לציור של הכותל המערבי נכתב הפסוק: "כי מציון תצא תורה ודבר ה' מירושלים".
מחזור חודשי השנה מתחיל בחודש ניסן ובסמלו – טלה. בכמה מסמלי שבטי ישראל צייר בק אחרת מהנהוג בהם.
מימין לארון הקודש מצויר מעמד הר סיני את לוחות הברית הציג עם ראש מעוגל. מעל הכתובת: "בהגלותך מלכנו על הר סיני ללמד לעמך תורה" בקיר הדרומי, לצד ההר מצוירת מפת ארץ ישראל, מן הים עד הירדן.
בשנת 2009 קרס אחד הקירות החיצוניים של ישיבת מאה שערים בשעה שלא היו תלמידים במבנה. כתוצאה מכך נהרסו כמה מטרים מן הציורים. הישיבה לא מצאה מימון כדי לשפץ את הבניין ואת הציורים. המועצה לשימור אתרים החליטה לסייע בשימור הציורים ההיסטוריים. להערכתה הסכום הדרוש לשיפוץ ושימור הציורים הוא כחצי מיליון דולר אותו מנסים לגייס.
ע"פ אראלה עמר במקום מעמדו של החזן מצוי סטנדר המנציח את אברהם שמריהו בוקסר שנפל בתש"ח ומעליו ניצב לוח פרי עבודתו של האמן שמואל חרובי הלוח מעוטר בקשת המורכבת משתים עשרה מגנים קטנים ובהם סמלי השבטים קרני שמש ובתוכה הכותבת מזרח המסמנת את כיוון התפילה, ומתחת להם מופיע תיאור של ירושלים. בנוסף שתי קשתות קטנות ממסגרות את תיאורי הכותל המערבי מימין, וקבר רחל משמאל.
על המבנה > בית הכנסת כלילת שאול

בית הכנסת כלילת שאול מכונה גם בשם בית הכנסת בעלי מלאכה שוהל. מצוי בקומת הקרקע של חצר אברהם. על שמו של הרב מייסד הישיבה ורב שכונת שערים שאול חיים הלוי הורוויץ. מוכר גם בשם בית הכנסת של בעלי מלאכה שהיה בו מניין עוד לפני הנץ החמה (מוקדם יותר מתפילת ותיקין) עבור כל בעלי המלאכה שהיו צריכים להשכים לעבודת יומם. בית הכנסת שימש גם את אגודת הפועלים העבריים "פועלי צדק" שפעלה לקידום העבודה העברית.
ראשי הישיבה

הרב שאול חיים הלוי הורוביץ - המייסד שכיהן כראש הישיבה ורב השכונה בשנים תרמ"ה-תרס"ה ונפטר בתרע"ו.
הרב מנחם שלמה ראב - בנו של יהודה ראב. נולד בתרל"ח בירושלים, וכיהן כראש הישיבה לצד הרב יוסף גרשון עד שנפטר בגיל 38 בתרע"ו.
הרב זרח ראובן ברוורמן - תלמידם של הנצי"ב, הרב מנחם נחום קפלן מהורודנה והרב משה יהושע יהודה ליב דיסקין. ממייסדי הישיבה וכיהן בראשה לצד הרב שאול חיים ולאחר מכן לצד הרב יוסף גרשון עד פטירתו בתרצ"ח.
הרב יוסף גרשון הורביץ - החליף את דודו בתרס"ה בגלל זקנתו, כראש הישיבה וכרב השכונה. היה איש המזרחי וממייסדי הסניף הראשון שלה בירושלים. כיהן עד לפטירתו בשנת תשי"א.
הרב יצחק יעקב וכטפויגל - חתנו של הרב זרח ראובן ברוורמן. כיהן כראש הישיבה במשך 37 שנים מפטירת חותנו ועד פטירתו, ומהן 13 שנים לצד הרב הורביץ.
הרב אליעזר ליפא ברוורמן (תרפ"ה-תשע"ב)
כיום בראשות הכולל עומד הרב רפאל רייכמן ובראשות הישיבה הקטנה עומדים הרב יעקב יהודה ברוורמן ואחיינו הרב משה ברוורמן, שמשמש אף מנהל רוחני של כל המוסד, והרב אריה גרליץ.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים - תקופות וסגנונות שכונות ובנייני ציבור יהודיים מחוץ לחומות 1914-1860, הוצאת כתר.
גבריאל ברקאי ואלי שילר (עורכים), מאה שערים וסביבתה, אריאל, 163-164, עמ' 93-100, תשס"ד, 2004.
מרדכי נאור, עופר רגב, 100 מקומות שמורים, עמ' 31, הוצאת ספריית יהודה דקל - כרטא ירושלים - המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2010.
הערות שוליים

↑  הישיבה הגדולה במאה שערים - המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, ‏2 בundefined 2018
↑  כרטסת השימור מאה שערים ובנותיה, עמ' 116, עיריית ירושלים מנהל התכנון, מחלקת מהנדס העיר היחידה לשימור.
↑  כמובא בספרו כור הברזל.
↑  כמובא בהקדמת ספרו אמירה נעימה תניינא.
↑  אלברג, שמחה, 1910-1995, ספר היובל  הפרדס, באתר היברובוקס
↑  גבריאל ברקאי ואלי שילר (עורכים), מאה שערים וסביבתה, אריאל, שלומית לנגבוים, 163-164, תשס"ד, עמ' 97.
↑  שכונת מאה שערים, באתר עיריית ירושלים
↑  גבריאל ברקאי ואלי שילר (עורכים), מאה שערים וסביבתה, אריאל, שלומית לנגבוים, 163-164, תשס"ד, עמ' 98.
↑  ‭0BB_3 1‬ בה‭&129‬ה ‭- UJT ‬, הצופה, 14 ביוני 1948
↑  אנשי, "נטורא קרתא" ניסו להפריע אסיפת הפועל המזרחי במאה שערים, הצופה, 4 ביוני 1950
↑  גבריאל ברקאי ואלי שילר (עורכים), מאה שערים וסביבתה, אריאל, שלומית לנגבוים, 163-164, תשס"ד, עמ' 98.
↑  הישיבה הגדולה במאה שערים - המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, ‏2 בundefined 2018
↑  גבריאל ברקאי ואלי שילר (עורכים), מאה שערים וסביבתה, אריאל, 163-164, תשס"ד, עמ' 93.
↑  יצחק בק היה נכדו של ניסן ב"ק ונינו של ישראל ב"ק אשר ייסדו את בית הכנסת תפארת ישראל המפואר בירושלים.
↑  בין הציורים קבר רחל, קבר רשב"י במירון, הכותל המערבי, קברי נחל קדרון, קבר רבי מאיר בעל הנס ועוד.
↑  יצחק בק עסק כבר בעבר בטיפול בשימור אותם ציורים בבתי הכנסת ברובע בטרם נחרבו.
↑  (אליהו זוטא פרשה טז ד"ה.
↑  כך למשל בסמלו של שבט יששכר.
↑  יצחק בר יוסף, מי יציל את ציורי הקיר?, באתר ynet, 19 ביוני 2002
↑  מצגת שכונת מאה שערים - המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, תמונות מהציורים בעמ' 24-26 באתר המועצה לשימור אתרי מורשת.
↑  הישיבה הגדולה במאה שערים - המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, ‏2 בundefined 2018
↑  ציורי הקיר ב'ישיבה הגדולה במאה שערים' - יצחק ב"ק, באתר יצחק ב"ק, ‏2 בundefined 2019
↑  גבריאל ברקאי ואלי שילר (עורכים), מאה שערים וסביבתה, שלומית לנגבוים, אריאל, 163-164, תשס"ד, עמ' 99.
↑  ראש ישיבת מאה שערים • הגרא"ל ברוורמן זצ"ל, באתר בחדרי חרדים, 20 במאי 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007287085805171  VIAF: 251329581   WorldCat (עם VIAF): 251329581 
הרב שאול חיים הלוי הורוויץ ראש הישיבה הראשון
הרב יוסף גרשון הורביץ.
הרב יצחק יעקב וכטפויגל.
החאנות הקזחית

| --- | --- |

 ממשל
 משטר:  מלוכני
 ראש המדינה:  חאן
 שפה נפוצה:  קזחית 
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירואסיה
 היסטוריה
 הקמה:  1465
 תאריכי הקמה:  1465 
 פירוק:  1848
 תאריכי פירוק:  1847 
 ישות קודמת:  החאנות האוזבקית, אורדת הזהב
 ישות יורשת:  האימפריה הרוסית
 דמוגרפיה
 דת:  אסלאם
 
בול קזחי המתאר את המנהיג הקזחי אבול ח'איר חאן.
החאנות הקזחית (בקזחית: Qazaq Handyğy, قازاق حاندىعى) הייתה ישות מדינית שירשה את אורדת הזהב שהתקיימה מהמאה ה-15 עד המאה ה-19. שטחיה כללו את מרבית החלקים המזרחיים של קומניה.
החאנות נוצרה מתוך שטחי האימפריה המונגולית אורדת הזהב והחאנות האוזבקית. הח'אנות הוקמה על ידי ז'ניבק חאן וקאריי חאן בסביבות שנת 1465. שני החאנים הגיעו מהשבט הטורקו-מונגולי טור, אשר שורשיו מגיעים עד ג'ינגיס חאן דרך שושלת ג'וצ'ידים. שבט טור שלט בח'אנות עד לכיבושה על ידי האימפריה הרוסית בשנת 1848.
מהמאה ה-16 עד המאה ה-17 שלטה הח'אנות הקזחית והרחיבה את שטחיה למזרח קומניה (קזחסטן המערבית של ימינו), לרוב אוזבקיסטן, קאראקלפאקסטן ונהר סיר דריה תוך עימותים צבאיים והתפשטה עד אסטרחן ומחוז ח'וראסאן. הקזחים פלשו לאמירות בוכרה וכבשו כמה ערים אוזבקיות כמו בוכרה וסמרקנד. הקזחים עסקו גם בסחר עבדים מהתיישבות אירופית ופשטו על שטחי רוסיה לאורך המאה ה-18. החאנות נחלשה על ידי שורת פלישות של שבטי האויראט ודזונגאר. אלה הביאו לירידה והתפוררות נוספת לשלוש ישויות, אשר איבדו בהדרגה את ריבונותן ושולבו בתוך האימפריה הרוסית המתרחבת עד המאה ה-19.
היסטוריה

בשנת 1227 נוצרה מדינה פרוטו-קזחית בערבות אורדת הזהב. לאחר הפרדתה מאורדת הזהב בשנת 1361, האורדה פורקה ואוחדה מספר פעמים. עם זאת, לאחר מותו של חאן אורדת הזהב ברק חאן בשנת 1428, התפצלה אורדת הזהב ושטחה חולק בין מוסטפא חאן ששלט בדרום ומוחמד חאן בצפון. החאנות האוזבקית, ששלטה ברוב שטחי קזחסטן של ימינו, נשלטה על ידי אבו'ל-חאיר ח'אן שקשר קשר להריגת ברק חאן. בהנהגתו של אבו'ל-חאיר ח'אן, הח'אנות האוזבקית הפכה למדינה מושחתת, לא יציבה וחלשה שסבלה מבעיות פנימיות. על הח'אנות פשטו שבטי אויראטים שבזזו יישובים נוודים וערים גדולות. השקט הושב כאשר בשנת 1457 ספג אבו'ל-חייר חאן תבוסה קשה שגרמה לו לאבד את המוניטין החזק שלו בקרב האוזבקים.
היסטוריה > הקמה

הח'אנות הקזחית נוסדה בשנת 1459, כאשר מספר שבטים אוזבקיים שמאסו בשלטון אבול-ח'איר, בהנגת שני נכדיו של אורוס חאן, ז'ניבק וקאריי, נמלטו מחאנות אוזבקי. השבטים עברו למוגוליסטן, ובסופו של דבר הקימו מדינה עצמאית. החאן של מוגוליסטן התאחד איתם והציע להם תמיכה נגד יריביהם. החאנות החדשה הפכה במהרה למדינת חיץ בין מוגוליסטן לחאנות האוזבקית. אף על פי שגם ז'ניבק חאן וגם קאריי חאן נחשבו לשליטים המייסדים של החאנות הקזחית, היה זה ז'ניבק חאן שהחזיק בתחילה את הכוח הרב ביותר. ז'ניבק פלש לחאנות האוזבקית ב-1468 במטרה לשחרר את אדמתו ועורר את מלחמת העצמאות הקזחית. אבול ח'איר, בתגובה, פתח במערכה נגד הקזחים, אך מת בדרכו לז'טיסו. עם מותו של קאריי חאן ב-1473 או 1474, הפך ז'ניבק חאן לשליט הבלעדי. השנים הראשונות של החאנות הקזחית התאפיינו במאבקי שליטה נגד נכדו של אבול-ח'איר, מוחמד שייבאני. בשנת 1470, הקזחים הביסו את שייבאני בעיר יאסי (טורקיסטן של היום) ואילצו את האוזבקים לסגת דרומה לסמרקנד ובוכרה. בשנת 1480 הפך בנו של קאריי חאן בורודוק לחאן. בתקופת שלטונו, גייסו הקזחים צבא של 50,000 ראזי והביסו שוב ושוב את כוחותיו של מוחמד שייבאני לאורך נהר סיר דריה. האוזבקים חתמו על שלום עם הקזחים בשנת 1500 והעניקו את כל אדמות החאנות האוזבקיות לשעבר בצפון סיר דריה לחאנות הקזחית.
היסטוריה > הקמה > הרחבת החאנות הקזחית

קאסים, בנו של ז'ניבק, הפך לחאן ב-1511. תחת שלטונו, חאנות קזח הגיעה לעוצמתה הגדולה עד כדי כך שאורדת נוגאי, שכבשה את שטחה של קזחסטן המערבית של ימינו, הפכה לאויב העיקרי שלה. קאסים כבש את סראי-ג'וקבירת בירת נוגאי בשנת 1520, ודחף את אורדת נוגאי אל עבר חאנות אסטרחן. תחת קאסים חאן, התרחבו גבולות החאנות הקזחית, והאוכלוסייה בה הגיעה למיליון איש. קאסים חאן היה פטרון של אמנויות, ספרות ודת, וסייע לאסלאם להחזיק בחשיבות פוליטית וסוציו-תרבותית רבה בקרב החברה הקזחית. בתקופת שלטונו, רוסיה הצארית הפכה גם למדינה הגדולה הראשונה שיצרה יחסים דיפלומטיים עם החאנות הקזחית.
כתב היד של "תרח-ספאווי", שנכתב בפרסית על ידי היסטוריונים פרסיים, כתב על קאסים חאן כיצד הביא את רוב שטחי קומניה לשליטתו המוחלטת. כתב היד מתאר גם כיצד יחידה קזחית של שמונת אלפים חיילים סייעה לשייבאני חאן הבוכרי לספח את העיר האיראנית ח'וראסאן. קאסים גם הנהיג את קוד החוקים הקזחי הראשון בשנת 1520, שנקרא "Қасым ханның қасқа жолы" ("הדרך המוארת של קאסים חאן").
היסטוריה > תסיסה ומלחמת אזרחים

לאחר מותו של קאסים חאן, אורדת נוגאיי החזירה את המצב לקדמותו על ידי כיבוש השטח במערב נהר טורגאי. החאנות הקזחית עצמה התמקדה בשטח ז'טיסו ודרום קזחסטן, שם החלו להתרחש סכסוכים. השטח המרכזי של קזחסטן, סארי-ארקה, באותה תקופה היה חלק מהחאנות הקזחית. חאנות סיביר כבשה את האזורים הצפוניים של סארי-ארקה. כשטאהיר חאן תפס את כס המלכות הקזחי, פלשו האויראטים וכבשו את החלקים המזרחיים של סארי ארקה בשנות ה-1520. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19 החלה מלחמת אזרחים בחאנות הקזחית בין נכדיו של ז'ניבק חאן. חאן הקנאזר יצא כמנצח ואיחד מחדש את החאנות בשליטתו.
היסטוריה > חאן הקנאזר (1537–1580)

תחת חאן הקנזאר, המכונה גם חאן חאק-נזאר או ח'קנאזאר או ח'אן אק נזאר, התמודד החאן הקזחי בתחרות מכמה כיוונים: אורדת נוגאי במערב, חאנות סיביר בצפון, מוגוליסטן במזרח וחאנות בוכרה בדרום.
הקנזאר כבש מחדש את האזורים הצפוניים של סריארקה ומאורדת נוגאי כבש את סראיישיק. במאבק נגד הח'יוונים כבשו הקזחים את חצי האי מנגישלק והדפו בהצלחה את האויראטים. הקנאזר החל במערכה נגד מוגוליסטן במטרה לשלב את ז'טיסו בחאנות הקזחית. למרות הצלחותם, לא הצליח הקאזנר להסיר את האיום על החאנות מצד חאנות סיביר שבראשות חאן קוצ'ום.
בשנת 1568, הביסה החאנות את אורדת נוגאי בנהר האמבה והגיעו לאסטרחן, אך נהדפו על ידי כוחות רוסים ובשנים הבאות סבלה החאנות הקזחית ממתקפות רבות של האימפריה הרוסית.
היסטוריה > התפוררות החאנות והכיבוש הרוסי

באמצע המאה ה-18 החלה דעיכה הדרגתית של החאנות, והאימפריה הרוסית החלה לספח את שטחיה. עד אמצע המאה ה-18, כתוצאה מסכסוכים מזוינים רבים עם השבטים הדזונגארים והאויראטים, החאנות הקזחית נחלשה והתפוררה. עד אמצע המאה ה-19 כמה שבטים החלו במלחמה עם הכובשים הרוסים.
מרידות שונות נגד השלטון הרוסי הובלו על ידי מנהיגים כמו איסאתי טיימנולי (1836–1837), מחמבט אוטמיסולי (1836–1838) ואסאט קוטיברולי (1847–1858).
בינתיים, נציגם הבכיר של הקזחים צידד באמירות בוכרה ובח'אנות קוקנד מדרום, והחל להתנגד להרחבת האימפריה הרוסית אל שטחיו.
עבדות

עד אמצע המאה ה-18, האימפריה הרוסית התרחבה לסיביר ורוסים החלו להתיישב לאורך נהרות הוולגה והאורל. היחסים באזורי הגבול היו מתוחים, ולעיתים קרובות נעשו פשיטות הדדיות של קוזאקים רוסים על אדמות קזחיות וקזחים על יישובים רוסים.
עבדות > סחר ברוסים בחאנות הקזחית

במהלך המאה ה-18 נפוצו פשיטות של קזחים על שטחי רוסיה ואורנבורג. הקזחים שבו רוסים ומכרו אותם לעבדות במרכז אסיה. גם גרמנים שהתיישבו לגדות הוולגה נפלו קורבנות לפשיטות קזחיות. בשנת 1717, נמכרו בח'יווה 3,000 עבדים רוסים, גברים, נשים וילדים, על ידי בני שבטים קזחים וקירגיזים.
ב-1722 הם גנבו בקר, שדדו מכפרים רוסיים ואנשים שנלכדו בשבי ונמכרו בשוקי העבדים של מרכז אסיה (ב-1722 בבוכרה היו למעלה מ-5,000 אסירים רוסים). באמצע המאה ה-17, 500 רוסים נמכרו מדי שנה לח'יווה על ידי קזחים. בשנת 1730 הפשיטות התכופות של הקזחים לאדמות רוסיה הביאו לשעבוד רוסים רבים, שנמכרו בערבות הקזחיות. בשנת 1736, פתחו הקזחים בפשיטות על אדמות בשקיריה והרגו או לכדו בשקירים רבים במחוזות סיביר ונוגאיי.
בשנת 1743 הורה הסנאט הרוסי לספק הגנה מפני ההתקפה הקזחית על ההתיישבות הרוסית, שהביאה ל-14 הרוגים ו-24 פצועים. בנוסף, 96 קוזאקים נשבו על ידי הקזחים. אלפי בשקירים נטבחו או נפלו בשבי הקזחים.
בתקופה שבין 1764 ל-1803, על פי נתונים שנאספו על ידי ועדת אורנבורג, הותקפו ונשדדו עשרים שיירות רוסיות. באביב 1774, דרשו הרוסים מהחאן הקזחי להחזיר 256 רוסים שנלכדו בפשיטה קזחית. בקיץ 1774, כאשר חיילים רוסים באזור קאזאן דיכאו מרד בראשות מנהיג הקוזקים ימליאן פוגצ'וב, הקזחים פתחו ביותר מ-240 פשיטות ולכדו רוסים ועדרים רבים לאורך גבול אורנבורג.
ב-24 באוקטובר 1774 תקפו הקזחים או הקירגיזים את היישובים סלמן, לייטסינגר, קלר והולצל, ולקחו 317 אנשים לעבדות. בשנת 1799, השיירה הרוסית הגדולה ביותר שנבזזה באותה תקופה איבדה סחורה בשווי 295,000 רובל.
עבדות > סחר בקזחים באימפריה הרוסית

בשנת 1737 הוציאה אנה קיסרית רוסיה אוקאז שהתיר את סחר העבדים סיביר. המחיר של זכר קזחי היה עשרה רובל ונקבה קזחית נמכרה בשישה רובל. היו דיווחים רבים על פשיטות קוזאקים בתמיכה רוסית שלכדו משפחות קזחיות, אשר נלקחו לאחר מכן לפטרופבלובסק ואומסק, שם נמכרו לבעלי אדמות רוסיים עשירים לצמיתות.
עד סוף המאה ה-18 סופחו אדמות הקזחים לאימפריה הרוסית, ופשיטות קזחים על מושבות רוסיות פחתו בהדרגה. ב-23 במאי 1808 חתם המושל פיוטר קפצביץ' על צו המשחרר את כל הקזחים העבדים או הצמיתים משני המינים שהגיעו לגיל 25.
עבדות > ביטול העבדות

ממשלת האימפריה הרוסית שחרר את עבדי הקזחים ב-1859. עם זאת, חטיפות בודדות של רוסים או אוקראינים על ידי קזחים לשוקי העבדים של מרכז אסיה נמשכו עד כיבוש חיווה ובוכרה על ידי צבא האימפריה הרוסית בשנות ה-60 של המאה ה-19. בשווקים העיקריים בבוכרה, סמרקנד, קרקול, קארשי וצ'רג'ו, העבדים כללו בעיקר איראנים ורוסים, ומעט קלמוקים; הם הובאו לשם על ידי טורקמנים, קזחים וקירגיזים. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 לבדה, כמיליון פרסים, לצד מספר לא ידוע של רוסים, שועבדו והועברו לחאנות במרכז אסיה.  כאשר כוחות רוסים כבשו את ח'יווה ב-1873, היו בה 29,300 עבדים פרסיים, שנלכדו על ידי טורקמנים. לפי יוזף וולף (דוח מהשנים 1843–1845) אוכלוסיית חאנות בוכרה הייתה 1,200,000, מתוכם 200,000 עבדים פרסיים.
ראו גם

נומאד