stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליזבת פאקרד
הערות שוליים

↑  Levison, Jennifer Rebecca. 2003. Elizabeth Parsons Ware Packard: An Advocate for Cultural, Religious, and Legal Change. Alabama Law Review. 2003, Vol. 54, 3 p. 988-993
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007335039705171  GND: 1014879612  ISNI: 0000 0000 2196 9858  LCCN: n50051562  NKC: jx20130530003  NTA: 130708208  VIAF: 77559151   WorldCat (עם VIAF): 77559151 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אליזבת פאקרד".
אניקה קרהאן

אניקה קרהאן (בגרמנית: Annike Krahn‏ נולדה ב-1 ביולי 1985 בבוכום) היא כדורגלנית עבר גרמניה.
קריירה > קריירת מועדונים

אניקה קרהאן התחילה לשחק כדורגל בגיל 4. היא שיחקה 8 עונות בדיסבורג 2001 (אנ') ובמהלכם כבשה 8 גולים ב-146 משחקים. קרהאן הגיעה עם המועדון חמש פעמים למקום השני בבונדסליגה לנשים, כולל ארבע עונות ברציפות בין השנים 2005–2008. היא זכתה בגביע הגרמני פעמיים עם המועדון ובגביע ליגת האלופות לנשים של אופ"א בעונת 2008–2009.
במהלך טורניר המוקדמות לאליפות נשים של אופ"א נגד גלאזגו סיטי באוגוסט 2010, קרעה קרהאן את הרצועה הצולבת הקדמית בברך שמאל. היא החמיצה את כל העונה 2010–2011 בבונדסליגה ובשנת 2012 לאחר שמונה שנים עם דיסבורג 2001 עזבה את הקבוצה לטובת פריז סן-ז'רמן בה שיחקה 3 עונות, כבשה 2 שערים ב-52 משחקים והגיעה עם הקבוצה לגמר ליגת האלופות.
ב-2015 חתמה קרהאן על חוזה עם באייר לברקוזן בה שיחקה עד פרישתה ממשחק פעיל בשנת 2017.
קריירה > נבחרת גרמניה

את הופעת הבכורה שלה בנבחרת גרמניה בכדורגל נשים עשתה במשחק נגד אוסטרליה ב-2005.
הטורניר הגדול הראשון שלה היה גביע העולם בכדורגל נשים ב-2007 בו הבקיעה את גול הבכורה שלה במשחק נגד קוריאה הצפונית.
היא זכתה עם הנבחרת הגרמנית במדליית ארד בכדורגל באולימפיאדת בייג'ינג ב-2008 ובמקום השביעי באליפות אירופה בכדורגל נשים 2009. היא שיחקה בנבחרת הגרמנית בגביע העולם בכדורגל נשים 2011. היא זכתה במדליית זהב עם הנבחרת הגרמנית בכדורגל באולימפיאדת ברזיל (אנ') ב-2016.
באוגוסט 2016 פרשה מהשתתפות בנבחרת גרמניה.
אנתומיתיים

| אנתומיתיים |
| --- | --- |
 Anthomyia
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: זבובאים
תת־סדרה:: זבובים
על־משפחה:: Muscoidea
משפחה:: אנתומיתיים
שם מדעי
 Anthomyiidae
אנתומיתיים (שם מדעי: Anthomyiidae) היא משפחת זבובים הקרובה למשפחת הזבוביים. זוהי משפחה מגוונת ורבת מינים. בעולם ידועים כ-1,200 מינים בלמעלה מ-95 סוגים. בישראל מצויים כ-50 מינים.
מאפיינים

גופם של האנתומיתיים מוארך ולרוב צבעו אפור. יש ומופיע עליו ציור שחור או שחלקים ממנו צהובים.
מינים רבים ניזונים מאכילת צוף ואבקת פרחים. ישנם מינים הניזונים משתן, זיעה ודם. בדומה לזבובים אחרים, האנתומיתיים נוהגים להפריש רוק על מזונם לפני שהם יונקים אותו.
הנקבות לרוב מטילות את ביציהן על הפונדקאי המיועד. בני הסוג דליה מטילים את ביציהן בקרקע. 
זחלי המינים השונים ניזונים ממקורות רבים, ביניהם שורשי צמחים, עלים (בהם הזחלים חופרים מנהרות), חומרים צמחיים נרקבים. אצל חלק מהמינים הזחלים גדלים בקנים של חרקים אחרים, חלק גדלים בקומנסליזם עם מינים אחרים וחלקם טפיליים. רוב המינים עוברים את החורף כגלמים. הבוגרים חיים לרוב באזורי צומח עשבוני, בצל, על פרחים או על חומרים אורגניים רקובים.
בין מיני המשפחה יש כמה שנחשבים מזיקים משמעותיים לחקלאות, בעיקר מסוג דֶלְיָה. למשל דליה קדומה (Delia antiqua, Delia coarctata, (Delia floralis, דליה שטוחת-זנב (Delia platura) ו-Delia radicum.
רשימות המינים

המינים הפליארקטיים
המינים הניארקטיים
המינים של אוקיאניה
המינים היפניים
רשימות המינים > המינים בישראל (רשימה חלקית)

אנתומית עקודה Anthomyia pluvalis
אנתומית גמלונית Eutrichota praepotens
אנתומית החוף Fucellia tergina
אנתומית דו-גונית Pegomyia bicolor
אנתומית קוגלר Tettigoniomyia kugleri
דליה שטוחת-זנב Delia platura
דליה צהבהבה Delia flavibasis
דליה קדומה Delia antiqua
אלון כץ (לוחם טאקוונדו)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  טאקוונדו
 משקל:  עד 63 ק"ג
אלון כץ הוא לוחם טאקוונדו ישראלי המתחרה בקטגוריית המשקל של עד 63 ק"ג.
קריירה > 2018

באליפות ישראל זכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 74 ק"ג.
קריירה > 2020

באליפות ישראל זכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 68 ק"ג.
קריירה > 2021

באליפות אירופה שנערכה בסופיה שבבולגריה באפריל הפסיד בסיבוב הראשון בקטגוריית המשקל של עד 63 ק"ג לאנדריי קנאייב מרוסיה.
הערות שוליים

↑  תומר גנור, טאקוונדו: אטיאס, קריביצקי, חיימוביץ' ואוני אלופי ישראל, באתר ynet, 13 בינואר 2018
↑  תומר גנור, טאקוונדו: נקבעו אלופי ישראל, באתר ynet, 11 בינואר 2020
↑  אורן אהרוני, אליפות אירופה בטאקוונדו: הישראלים הודחו בסיבוב הראשון, באתר ynet, 9 באפריל 2021
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אלון כץ (לוחם טאקוונדו)".
אנתון ואן רפרד

| --- | --- |

 לידה:  14 במאי 1858 זייסט, הולנד 
 פטירה:  21 במרץ 1892 (בגיל 33) Santpoort, הולנד 
 מקום לימודים:  אקדמיה המלכותית לאמנות 
 תקופת הפעילות:  1873–1892 (כ־19 שנים) 
 זרם באמנות:  אסכולת האג 
 
אנתון ג'רארד אלכסנדר ואן רפרד (בהולנדית: Anthon Gerard Alexander van Rappard;‏ 14 במאי 1858, זייסט – 21 במרץ 1892, סנטפורט) היה צייר הולנדי. הוא היה תלמידו של לורנס אלמה-טדמה ובמשך כארבע שנים, חברו והחונך של וינסנט ואן גוך, שלדבריו העריך אותו על מעורבותו החברתית, בין היתר.
ביוגרפיה

על פי המכון ההולנדי להיסטוריה של האמנות, הוא עבד בפריז, בריסל, אוטרכט, אמסטרדם וטרשלינג לפני שעבר לסנטפורט. הוא למד ב-Rijksakademie והיה חבר בחברות האמנים באוטרכט "Kunstliefde" ו-"Utrechtse Kunstkring" (שהקים עם חברו לודוויג וילם ריימרט וונקקבאך), ו-"Arti et Amicitiae" באמסטרדם.
מכתבי ואן גוך לוואן רפרד, במהלך התכתבותם בשנים 1881–1885 הם מקור עיקרי לביוגרפיה ועבודתו של ואן גוך. כיום, עבודותיו של ואן רפרד נדירות בשל חייו הקצרים. ציוריו זוכים להערכה רבה.
לקריאה נוספת

Jaap W. Brouwer, Jan Laurens Siesling & Jacques Vis, Anthon van Rappard, companion & correspondent of Vincent van Gogh; his life & all his works, De Arbeiderspers, Amsterdam & Gary Schwartz, Maarssen 1974 ISBN 90-295-3441-9
הערות שוליים

1 2  אנתון ואן רפרד באתר המכון ההולנדי להיסטוריה של האמנות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007394316305171  BnF: cb10710523m (data)  BPN: 40772009  GND: 128402865  ISNI: 0000 0000 6641 3415  LCCN: no96009051  NTA: 071042903  RKD: 65637  SUDOC: 226266680  ULAN: 500014708  VIAF: 34448059   WorldCat (עם VIAF): 34448059 
פועלים בחצר הלבנים Ruimzicht בסביבות 1885
אלון כהן (ממציא)

אלון כהן בשנת 2011
אלון כהן (נולד ב-1962) הוא מייסד שותף של חברת VocalTec בע"מ וממציא משותף של משדר האודיו (U.S. Patent 5,825,771)  שאיפשר ליצור מוצרים מבוססי Voice Over Networks ובסופו של דבר תעשיית ה-VoIP.
כהן מחזיק בארבעה פטנטים אמריקאים על טכנולוגיות תקשורת שונות. כיום הוא סמנכ"ל בכיר ומנהל טכנולוגיות ראשי ב- Phone.com.[דרוש מקור]
השכלה

כהן קיבל תואר שני במנהל עסקים ותואר שני בהנדסת אלקטרוניקה מאוניברסיטת תל אביב, שניהם בהצטיינות. הוא שירת בצה"ל כחלק מאגף הטלקומוניקציה בחיל התקשוב.
חיים אישיים

כהן מתגורר בניו ג'רזי עם אשתו ושני בניו.
ראו גם

Voip
הערות שוליים

1 2  Voice Over IP: Setting Phone Service Free - IEEE Spectrum, spectrum.ieee.org (באנגלית)
↑  Phil Goldstein, The Fathers of Modern Technology: 6 Men Whose Innovations Shape Our World, Technology Solutions That Drive Business (באנגלית)
↑  Lingfen Sun, Is-Haka Mkwawa, Emmanuel Jammeh, Emmanuel Ifeachor, Guide to Voice and Video over IP: For Fixed and Mobile Networks, Springer Science & Business Media, 2013-01-12, ISBN 978-1-4471-4905-7. (באנגלית)
↑  Carlota Vilalva, VoIP: Who Invented this Revolutionary Technology?, VoIP Review, ‏2017-11-27 (באנגלית אמריקאית)
אקווטוריה

| --- | --- |
 מדינה:  דרום סודאן דרום סודאן
 בירת החבל ארץ (והעיר הגדולה ביותר):  ג'ובה
 שטח:  195,847.67 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בחבל ארץ:  3,399,400 (2014)
  ‑ צפיפות:  17 נפש לקמ"ר (2014)
 קואורדינטות:  4°52′00″N 31°35′00″E﻿ / ﻿4.86666667°N 31.58333333°E﻿ / 4.86666667; 31.58333333 
 he
 
מיקום חבל הארץ אקווטוריה (באדום) במפת דרום סודאן
אקווטוריה (Equatoria; בערבית - אל-איסתיוואייה, "המשוונית") הוא חבל ארץ ששטחו מחולק כיום בין דרום סודאן ואוגנדה. החבל שוכן באגן הנילוס הלבן, שהיה באמצע המאה ה-19 בשליטה מצרית, בו ניסו מגלי ארצות והרפתקנים אירופים להקים מדינה לדוגמה, בה ייאסר סחר העבדים. השם ניתן למחוז בשל קרבתו לקו המשווה. החבל בדרום סודאן כולל כיום שלושה ממחוזות דרום סודאן, אקווטוריה המזרחית, אקווטוריה התיכונה ואקווטוריה המערבית.
אקווטוריה נוסדה בידי סמואל בייקר ב־1870 כמחוז של סודאן, שהייתה אז בעצמה בשליטת מצרים, שבחסות האימפריה הבריטית. צ'ארלס ג'ורג' גורדון קיבל עליו את תפקיד מושל המחוז ב־1874, ובעקבותיו שלט במחוז אמין פאשא ב־1878. מרד המהדי מוחמד אחמד בסודאן בשנות ה-80 של המאה ה-19 שם קץ ליומרות להקים בשטח מדינה נפרדת. חלק מאקווטוריה עבר לאוגנדה, והשטח הנותר סופח לסודאן, תחת השלטון המשותף של בריטניה ומצרים, במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-20.
בסופו של דבר חולק החבל לשבע מדינות (וילאיאת) בסודאן: חבל בחר אל-ע'זאל הופרד מאקווטוריה ב-1948, וחולק לארבע מדינות. השטח הנותר (הנקרא חבל אקווטוריה) חולק ב־1976 לשלוש מדינות (אקווטוריה המזרחית, אקווטוריה התיכונה ואקווטוריה המערבית). במהלך מלחמות האזרחים בסודאן ובאוגנדה סבל האזור מתוצאות המלחמות ומאלימות קשה בין תושביו. חלקי אקווטוריה בסודאן שימשו כבסיסים למחתרות שונות שהתנגדו לשלטון המרכזי באוגנדה.
החל מ-2011 נכלל החבל בדרום סודאן העצמאית.
ראו גם

אקווטוריה המערבית
אקווטוריה התיכונה
אקווטוריה המזרחית
אלכסנדרו רובוט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בינואר 1916 י' בשבט ה'תרע"ו בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  1941 (בגיל 24 בערך) ה'תש"א או ה'תש"ב אודסה, ברית המועצות 
 שם לידה:  אלתר רוטמן
 מדינה:  רומניה, ברית המועצות 
 שפות היצירה:  רומנית 
 
אלכסנדרו רובוט (שם לידה: אלתר רוטמן; ברומנית: Alexandru Robot‏; י' בשבט ה'תרע"ו, 15 בינואר 1916 – ה'תש"א או ה'תש"ב, 1941) היה סופר, משורר ועורך יהודי-רומני.
קורות חיים

רובוט נולד בבוקרשט שברומניה בשם אלתר רוטמן. כישוריו הספרותיים התגלו בגיל צעיר מאוד. בשנת 1932 הוא פרסם את ספר שיריו הראשון. באותה תקופה הוא התפרסם גם בעיתונות לילדים לצד פריקלה מרטינסקו. בשנת 1935 אלכסנדרו רובוט עבר לקישינב והחל לעבוד במערכת העיתון "ויאצה בסרביאי" (חיי בסרביה) ובמהרה היה לעורך הראשי. אחרי סיפוח האזור לברית המועצות הוא נותר בקישינב והמשיך לעבוד בעיתונות הסובייטית.
הוא נעלם באוגוסט 1941 ונמנה בין קורבנות שואת יהודי רומניה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 מספר יצירות שלו הוצאו לאור מחדש במולדובה וברומניה.
מספריו

1932 - Apocalips terestru ("אפוקליפסה של העולם הזה")
1936 - Somnul singurătăţii ("שנת הבדידות")
Music-hall ("מיוזיק הול")
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012293775205171  GND: 1172428972  ISNI: 0000 0000 2975 9150  LCCN: n90634038  VIAF: 70549666   WorldCat (עם VIAF): 70549666 
ערך זה הוא קצרמרבנושא סופרים ובנושא משוררים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אן-מרגרט

| --- | --- |

אן-מרגרט, 1988
 לידה:  28 באפריל 1941 (בת 83) סטוקהולם, שוודיה
 סוגה מועדפת:  מוזיקת פופ 
 מדינה:  ארצות הברית, שוודיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1961
 עיסוק:  שירה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת נורת'ווסטרן  בית הספר לתקשורת של אוניברסיטת נורת'ווסטרן  תיכון ניו טרייר 
 בן או בת זוג:  רוג'ר סמית' (8 במאי 1967–4 ביוני 2017) 
 פרסים והוקרה:  חמישה פרסי גלובוס הזהב, פרס אמי
 פרופיל ב-IMDb
 
אן-מרגרט אולסון (באנגלית: Ann-Margret Olsson; נולדה ב-28 באפריל 1941) היא שחקנית וזמרת שוודית-אמריקאית. אן-מרגרט זכתה בחמישה פרסי גלובוס הזהב ובפרס אמי, הייתה מועמדת לשני פרסי גראמי ולשני פרסי אוסקר על הופעותייה בסרטים "טומי" ו"ידע הבשרים".
ביוגרפיה

אן-מרגרט נולדה בסטוקהולם, שוודיה לאנה ולגוסטב אולסון. כשהייתה ילדה התגוררה מספר שנים במחוז ימטלנד ולאחר מכן עברה להתגורר בארצות הברית שם עבד אביה. היא גדלה בשיקגו ולמדה בבית ספר לריקוד. אן-מרגרט למדה ב"אוניברסיטת נורת'ווסטרן" אך לא סיימה את לימודיה. כחלק מהרכב מוזיקלי חובבני הופיעה אן-מרגרט במועדונים בשיקגו ובלאס וגאס, כשהגיעו ללוס אנג'לס נפגשה עם מרילין מונרו שהתרשמה מיכולותייה של אן-מרגרט. את אן-מרגרט גילה לראשונה שחקן הקולנוע ג'ורג' ברנס ששמע אותה בעת הופעתה בלאס וגאס, סידר לה חוזה מוזיקלי בחברת התקליטים "תקליטי RCA" וחוזה משחק בחברת ההפקה "פוקס המאה ה-20".
מוזיקה

אן-מרגרט הוציאה את אלבום הבכורה "And Here She Is...Ann-Margret" שלה בשנת 1961 והייתה מועמדת לפרס גראמי לפריצת השנה. סיפקה בתחילת דרכה כזמרת גרסאות כיסוי נשיים מוצלחות לשיריו של אלביס פרסלי.
את הסינגל שלה "I Just Don't Understand" מאלבומה השני שהגיע לצמרת מצעדי הפזמונים ביצעה להקת הביטלס במספר הופעות. בשנת 1962 ביצעה אן-מרגרט בטקס האוסקר את השיר "Bachelor in Paradise" שהיה מועמד לשיר הטוב ביותר. בשנות ה-70 וה-80 התפרסמה בזכות להיטי הדאנס הקצביים שלה "Love Rush", Midnight Message" ו"Everybody Needs Somebody Sometimes".
בשנת 2001 הייתה אן-מרגרט מועמדת בפעם השנייה לפרס גראמי על אלבומה העשירי בקריירה "God is Love: The Gospel Sessions". בכל הקריירה המוזיקלית שלה הוציאה לאור אן-מרגרט 14 אלבומים.
משחק

אן-מרגרט החלה את קריירת המשחק שלה ב-1961 בקומדיה הקלאסית של פרנק קפרה "גברת ליום אחד" בתפקיד לואיז בתה של הרוכלת אנני (בטי דייוויס). אחר כך שחקה בסרט "לרקוד עם שחר" (1962) ושנה לאחר מכן פרצה לתודעת הציבור בקומדיה המוזיקלית "ביי ביי בירדי" (1963), בתפקיד הנערה קים מק'פי, שזיכה אותה  בפרס גלובוס הזהב.. הסרט הפך את אן-מרגרט לכוכבת על באמצע שנות ה-60 והוביל אותה לתפקיד ראשי לצידו של אלביס פרסלי בסרט "ויוה לאס וגאס". את שיר הנושא של הסרט שרה אן-מרגרט, כמו גם את פסקול הסרט. היא התפרסמה באותן שנים גם לצידם של סטיב מקווין ואדוארד ג'י רובינסון בדרמת ההימורים "הנער מסינסינטי".
למרות תפקידים מרשימים בתחילת דרכה, אן-מרגרט נחשבה לסמל מין מרכזי של שנות ה-60 ולא קיבלה את הערכת המבקרים, שסלדו מהופעתה הזולה מדי לטעמם. ב-1971 הצליחה אן-מרגרט להתגבר על כך, זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדרמה הקומית-אירוטית של מייק ניקולס "ידע הבשרים", בה שיחקה את בובי, חברתו של ג'ונתן (ג'ק ניקולסון).
ב-1975 נתנה את הופעת הקריירה שלה בקולנוע בדרמה המוזיקלית של קן ראסל "טומי". בסרט גילמה את נורה אמו של הנער החירש והעיוור טומי ווקר (רוג'ר דלטרי). היא זכתה על משחקה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסרט קומי/מוזיקלי, והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. אן-מרגרט לקחה גם חלק  בפסקול הסרט.
אן-מרגרט הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר גם על הופעתה לצידו של פיטר פירת' בעיבוד הקולנועי לספרו של הנרי פילדינג "ג'וזף אנדרוס". הופיעה במותחן האימה "קסם" לצידו של אנתוני הופקינס, במערבון "אוכפים מצחיקים" לצידו של ארנולד שוורצנגר ובמלודרמה "פעמיים במשך החיים", בתור המלצרית אודרי בה מתאהב הארי מקנייז (ג'ין הקמן).
באמצע שנות ה-80 הוסיפה אן-מרגרט למאזנה שני פרסי גלובוס זהב על הופעותיה בעיבוד הטלוויזיוני למחזה "חשמלית ושמה תשוקה" ובסרט הטלוויזיה "מי יאהב את הילדים שלי?".
בשנות ה-90 התפרסמה אן-מרגרט בזכות שיתוף הפעולה שלה עם האגדות ההוליוודיות וולטר מתאו וג'ק למון בקומדיות "זקנים חסרי מנוח" ו"משתגעים על אהבה", בהן שיחקה את אריאל טראוקס, השכנה האלמנה של הפנסיונרים ג'ון ומקס בסרט הראשון ואשתו של ג'ון בסרט השני.
ב-2004 הופיעה בעיבוד האמריקאי של טוני סקוט לסרט הפעולה הצרפתי "טקסי", בתור אמו של הבלש דני וושבום.
ב-2006 שיחקה את וונדי אמה של ברוק מאיירס (ג'ניפר אניסטון) בדרמה הקומית "הצד שלו הצד שלה" ובקומדיית חג המולד "סנטה במשרה חלקית 3".
ב-2010 זכתה אן-מרגרט בפרס אמי היחיד בקריירה שלה על הופעת האורח שעשתה בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד".
בשנת 2017 שיחקה בסרט פורשים בסטייל. הסרט הוא קומדיה שחורה בבימויו של זאק בראף ובכיכובם של מורגן פרימן, מייקל קיין ואלן ארקין.
חיים אישיים

אן-מרגרט הייתה נשואה לרוג'ר סמית', משנת 1967 ועד שנפטר ב-2017, שחקן שהפך גם למנהל האישי שלה.
בשנת 2000 עברה אן-מרגרט תאונת אופנוע, פרקה את הכתף ושברה שלוש צלעות.
השחקנית רוז מק'גוון גילמה את דמותה של אן-מרגרט במיני סדרה "אלוויס".
פילמוגרפיה

גברת ליום אחד (1961)
לרקוד עם שחר (1962)
ביי ביי בירדי (1963)
ויוה לאס וגאס (1964)
חתלתולה עם שוט (1964)
מבקשות התענוג (1964)
באס ריילי חוזר לעיר (1965)
פעם גנב תמיד גנב (1965)
הנער מסינסינטי (1965)
תוצרת פריז (1966)
מרכבה (1966)
הסווינגר (1966)
שורת המרצחים (1966)
ידע הבשרים (1971)
האיש שבחוץ (1972)
שודדי הרכבות (1973)
טומי (1975)
ג'וזף אנדרוס (1977)
החידוש האחרון של בו גסט (1977)
בלש בגרוש (1978)
קסם (1978)
אוכפים מצחיקים (1979)
שובו של חייל (1982)
לצאת מצרות (1982)
אני צריכה להיות בסרטים (1982)
פעמיים במשך החיים (1985)
מלכודת 52 (1986)
אהבה מכל הלב (1988)
נערי העיתונים (1992)
זקנים חסרי מנוח (1993)
משתגעים על אהבה (1995)
יום ראשון הגדול (1999)
המפיק האחרון (2001)
כביש מספר 60 (2002)
טקסי בניו יורק (2004)
Memory ‏(2006)
הצד שלו, הצד שלה (2006)
סנטה במשרה חלקית 3 (2006)
אובדן היהלום (2008)
הכול מותר באהבה (2009)
מזל תאומים (2009)
Lucky ‏ (2011)
פורשים בסטייל (2017)
פאפא (2018)
Queen Bees‏ (2021)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

המלכה של אלכס היילי (1993)
סקרלט (1994)
Four Corners ‏ (1998)
הממלכה העשירית (2000)
רצח מושלם בעיירה מושלמת (2000) - סרט טלוויזיה
בלונדי (2001) - סרט טלוויזיה של CBS
שיטת קומינסקי (2018)
A Holiday Spectacular‏ (2022) - סרט טלוויזיה של הולמרק
הערות שוליים

↑  בישראל יצא הסרט לאור בשם "אליל השכונה" ירושלים, דבר, 25 באוקטובר 1963
↑  בישראל יצא הסרט לאור בשם "אהבה בלאס ווגאס" חדרה, דבר, 3 בספטמבר 1965
↑  בישראל יצא הסרט לאור בשם "בצפורני חתולת המין" כפר-סבא, דבר, 20 במאי 1966
↑  בישראל יצא הסרט לאור בשם "שלוש נערות במדריד" ירושלים, דבר, 25 ביוני 1965
↑  בישראל יצא הסרט לאור בשם "שידול נוסח פריז" קרית-שמונה, דבר, 2 בספטמבר 1966
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007429260205171  PLWABN: 9810613225605606  BIBSYS: 90924440  BNE: XX1119244  BnF: cb13890807f (data)  CANTIC: a11752233  CiNii: DA11166559  GND: 13431557X  ICCU: DDSV072853  ISNI: 0000 0001 2033 0689  LCCN: n82074103  MusicBrainz: 0d6e57aa-f495-460e-a27a-0d6677070914  NKC: xx0059243  NLK: KAC201942106  NTA: 07336195X  SELIBR: 333080  SNAC: w66v3k7m  SUDOC: 139276254  VIAF: 115899305   WorldCat (עם VIAF): 115899305
אנה מניאני

| --- | --- |

 לידה:  7 במרץ 1908 אלכסנדריה, מצרים
 פטירה:  26 בספטמבר 1973 (בגיל 65) איטליה
 סוגה מועדפת:  דרמה 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 תקופת הפעילות:  1928–1972 (כ־44 שנים) 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית לאמנויות הבמה על שם סילביו ד'אמיקו 
 בן או בת זוג:  Goffredo Alessandrini (1935–1950) 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (1954)  פרס חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק  פרס מועצת המבקרים הלאומית לשחקנית הטובה ביותר  פרס סנט ג'ורדי  גביע וולפי לשחקנית הטובה ביותר  פרס רצועת הכסף לשחקנית הטובה ביותר  פרס רצועת הכסף לשחקנית משנה  פרס דוד די דונטלו לשחקנית הטובה ביותר  דוב הכסף לשחקנית הטובה ביותר (1958)  פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה  פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר  שדרת הכוכבים של הוליווד  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 http://www.archivioannamagnani.it
 פרופיל ב-IMDb
 
אנה מניאני (באיטלקית: Anna Magnani;‏ 7 במרץ 1908 – 26 בספטמבר 1973) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון יהודיה-איטלקייה.
מניאני התחילה את הקריירה שלה באמצע שנות ה-30 באיטליה ואת פרסומה הראשון קנתה בסרט "רומא עיר פרזות" ב-1945. כאשר פרצה לתודעה הבינלאומית הרחבה, בעקבות זכייתה בפרס האוסקר ב-1956, כבר היו בעברה 20 שנות פעילות בקולנוע האיטלקי. נחשבה כאחת מהשחקניות האיטלקיות הבולטות שזכו לפרסום בינלאומי לאחר מלחמת העולם השנייה. בעוד שכוכבות איטלקיות כמו ג'ינה לולובריג'ידה וסופיה לורן נחשבו בראש ובראשונה כסמלי מין, נחשבה מניאני כשחקנית אופי מהמדרגה העליונה.
כינויה של מניאני בפי האיטלקים היה "נאנארלה" והיא הייתה השחקנית האהודה ביותר באיטליה בשנות השיא שלה. בשלבים מאוחרים יותר של הקריירה שלה זכתה מניאני לכינוי "לה לופה" (באיטלקית: הזאבה), כינוי שביטא את המשחק הגועש והיצרי בו התאפיינה.
קורות חיים

מניאני נולדה באלכסנדריה שבמצרים לאב מצרי ולאם איטלקית-יהודית שעבדה כתופרת. היא גדלה אצל סבתה בטרסטוורה, שכונת עוני של רומא באותה עת. בזמן לימודיה בבית הספר לדרמה אליאונורה דוזה (שבאקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה) התפרנסה מעבודה כזמרת במועדוני לילה ובקברטים. בעת שהופיעה בסנרמו פגשה את במאי הקולנוע גופרדו אלסנדריני ונישאה לו ב-1933. אלסנדריני לא העריך את כישוריה כשחקנית, אך דרכו הכירה את הבמאי מונציו מלאסומה שליהק אותה ב-1934 לתפקיד חשוב בסרט "La Cieca di Sorrento". במשך שנות ה-30 המשיכה מניאני לשחק בסרטים שהופקו באיטליה הפאשיסטית.
במקביל להשתתפותה בסרטים בתפקידי משנה, השתתפה מניאני גם כשחקנית בהפקות תיאטרון בהצלחה רבה יותר ונטלה חלק בהצגות אנה כריסטי והיער המאובן. רק ב-1941 עלה שמה לתודעת הציבור באיטליה כשחקנית קולנוע לאחר שהשתתפה בסרטו של הבמאי ויטוריו דה סיקה, "Teresa Venerdi".
ב-1942 ילדה בן לשחקן מסימו סראטו ופרשה ממשחק לתקופה של כשנה. היא נתקלה בקשיים כשניסתה לשוב למשחק מאחר שבאותה עת הייתה המלחמה באיטליה בכל עוזה. למרות זאת, הצליחה לקבל מספר תפקידי משנה במופע בימתי ובסרטים.
קורות חיים > "רומא עיר פרזות"

עם יציאת הנאצים מרומא, בשעה שתעשיית הקולנוע האיטלקי הייתה נתונה בקשיים גדולים, החל הבמאי רוברטו רוסליני בצילומי הסרט רומא עיר פרזות. הסרט צולם בתנאים קשים ביותר וחמרי הצילום נרכשו בשוק השחור. הסרט עסק במאבקם של המעמד הנמוך והכנסייה הקתולית בכיבוש הגרמני ומניאני גילמה את אחד התפקידים הראשיים בסרט, כאישה הרה הנורית לבסוף על ידי הגרמנים. הסרט, שיצא למסכים ב-1945, הצליח והתפרסם מאוחר יותר כמחוללו של זרם הנאו-ריאליזם. מניאני, שקודם לתפקידה זה, נודעה יותר כשחקנית קומית, זכתה לתשבחות רבות על תפקיד האופי ששיחקה באופן כן וצנוע.
בעקבות פרסומה ב"רומא עיר פרזות" החלה מניאני לשחק בתפקידים ראשיים ובהמשך 1945 וב-1946 יצאו למסכים שישה סרטים בכיכובה. עם זאת, סרטים אלו התפרסמו רק באיטליה ומניאני נחשפה מחדש לקהל הבינלאומי רק ב-1947, בסרטו הנאו-ריאליסטי של הבמאי לואיג'י זמפה, "אנג'לינה הכבודה" (L'onorevole Angelina). בסרט שיחקה מניאני אם משפחה מרדנית הסוחפת את חברותיה ושכניה להשתלטות על פרויקט מגורים שנבנה לאחר המלחמה ולאחר שהיא נכנסת לפוליטיקה, היא מעדיפה לחזור אל משפחתה ולשכונה. הסרט זכה להצלחה בינלאומית ומניאני זכתה בפרס לשחקנית הטובה בפסטיבל הסרטים של ונציה.
מניאני המשיכה ושיחקה בתפקידים ראשיים גם בשנים שלאחר מכן. ב-1948 זכה הסרט שבכיכובה, "Sogni per le Strade", להצלחה רבה בעולם ובאותה שנה, השתתפה בסרטו מעורר המחלוקת של רוסליני, על פי תסריט של ז'אן קוקטו ופדריקו פליני, "L'amore". בסרט, שכלל שני סיפורים, היא גילמה בחלק "Il miracolo" (הנס) איכרה תמימה הנאנסת על ידי נווד המתחזה לישו. יחסיה ההדוקים עם רוסליני הגיעו לקיצם בחטף כששמעה על קשריו הרומנטיים עם אינגריד ברגמן. כמענה לסרטם המשותף, סטרומבולי, היא הופיעה ב-1950 בסרט "Vulcano", בתפקיד פרוצה המנסה למנוע מאחותה ללכת בדרכיה.
ב-1951 כיכבה בסרטו של לוקינו ויסקונטי, "בתי היפהפייה" (Bellissima) בתפקיד אם המנסה בכל כוחה להכניס את בתה הצעירה לעולם הקולנוע של אולפני צ'ינצ'יטה, ב-1952 שיתפה פעולה עם בעלה לשעבר, הבמאי גופרדו אלסנדריני, שהיה בעל נטיות שמאלניות מובהקות, בסרט "החולצות האדומות", שעסק במלחמת העצמאות של איטליה ובו גילמה מניאני את דמותה של אניטה, אשתו של ג'וזפה גריבלדי..
ב-1953 שיחקה בסרטו של הצרפתי ז'אן רנואר, "Le carrosse d'or" (מרכבת הזהב), בתפקיד שחקנית תיאטרון באמריקה המרכזית המתלבטת בין שלושה מחזרים. בעקבות הסרט אמר רנואר שהיא כנראה השחקנית הגדולה ביותר איתה עבד.
קורות חיים > פרסום בארצות הברית

לאחר הפסקה בת שלוש שנים, חזרה מניאני לשחק בסרטים. בשנים שלפני כן היא דחתה הצעות מהוליווד להשתתף בסרטים, אך ב-1955 נעתרה וכיכבה בסרט "השושנה המקועקעת", על פי תסריט של טנסי ויליאמס (שחיבר גם את המחזה), שכתב את התפקיד הראשי למחזה כשדמותה של מניאני לנגד עיניו. מניאני סרבה לשחק על במות ברודוויי אך נאותה להשתתף בסרט שהופק על ידי חברת סרטי פרמאונט ובוים על ידי דניאל מאן. בסרט גילמה מניאני אלמנה ממוצא סיציליאני השוקעת בדיכאון לאחר מות בעלה ומתעוררת לחיים עם התבגרות בתה והגעת גבר חדש לעיירה (ברט לנקסטר). מניאני זכתה על משחקה בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר. היא לא נכחה בטקס האוסקר ואת הפרס קיבלה בשמה, מריסה פאוואן, שגילמה בסרט את בתה והייתה מועמדת לפרס על תפקיד שחקנית המשנה. על הופעתה בסרט, כתב מבקר הקולנוע זאב רב-נוף:
"בין השחקניות והשחקנים הגדולים שראינו בסרטים שונים, אין אנו זוכרים מישהו, שהגיע לרמת מניאני בסרט זה - דמות מושלמת, הבנה עמוקה, המתגלה לא רק בעצם הגישה והתפיסה הכללית של התפקיד, אלא בשורת פרטים קטנים: כל אבר בגופה משחק בנפרד - אצבעות, ידיים, פה, ריסים, ראש, שערות וכו'. רצונכם לראות מה פירוש שחקנית בחסד עליון - ראו את מאניאני בסרט זה."
לאחר ששיחקה בסרט איטלקי נוסף, חזרה מניאני לארצות הברית ב-1957 ושיחקה מול אנתוני קווין בסרטו של הבמאי ג'ורג' קיוקור, "הרוח היא פראית" (Wild Is the Wind). הסרט לא זכה להצלחה גדולה והוא זכור כיום הודות לשיר הנושא שלו שהולחן על ידי דימיטרי טיומקין ובוצע בסרט על ידי ג'וני מאתיס. ב-1959 וב-1960 שיחקה בשני סרטים איטלקיים. באחד מהם, "גיהנום בכרך" יחד עם ג'ולייטה מזינה. מאוחר יותר ב-1960, יצא למסכים סרט הוליוודי נוסף בכיכובה, "המין הנמלט" (The Fugitive Kind), בבימויו של סידני לומט ובכיכובם של מניאני, מרלון ברנדו, ג'ואן וודוורד ומורין סטייפלטון. מניאני גילמה בסרט דמות של בעלת חנות שהחיים לא האירו לה פנים, הנאבקת, מול נשים אחרות בעיירה, על ליבו של נווד צעיר המזדמן לעיירה ועובד אצלה בחנות. גם סרט זה נעשה על פי מחזה של טנסי ויליאמס, "אורפיאוס בשאול" שגם השתתף בכתיבת התסריט.