stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נורית גוברין
ביוגרפיה

נורית גוברין נולדה בתל אביב, בת לסופר ולמסאי ישראל כהן ואחות לחגית הלפרין. את הוויית הספרות העברית ספגה מילדותה.למדה בבית הספר תל נורדאו והשלימה את לימודי התיכון שלה בבית הספר "תיכון חדש". לאחר שירותה בנח"ל הייתה זמן קצר חברת קיבוץ מעין ברוך. את לימודיה האקדמיים עשתה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1961–1972. בשנת 1964 קיבלה תואר ראשון בספרות ותנ"ך ותעודת הוראה. עבודת הדוקטור שלה נושאת את השם "העומר וש. בן-ציון עורכו". במוסד הזה החלה גם להורות, והיא עשתה בו את כל הדרך האקדמית עד למעלת פרופסור מן המניין, תואר שאותו קיבלה בשנת 1990.
נורית גוברין היא מהמובילות של תחום חקר הספרות העברית והוראתו. היא מילאה בארץ ומחוצה לה תפקידים ציבוריים הקשורים לתחום הספרות העברית. על פעילותה בתחום זכתה בשורה של פרסים, ובהם פרס ביאליק לספרות יפה בשנת 1998. חידושה העיקרי של נורית גוברין בחקר הספרות העברית והבנתה הוא בתפיסתה כרב-מערכת תרבותית והיסטורית שיש לה זיקות הדוקות לתחומים נוספים: התחום החברתי, הביוגרפי וההיסטורי. היא הקפידה על הצגה מפורטת ומוארת של התהליך ההיסטורי-תרבותי שהוביל את הספרות העברית ממרכזים שונים בעולם (מזרח אירופה, אמריקה) אל המרכז היחיד בארץ ישראל ובישראל.
גוברין השתתפה במרבית מהכנסים של ברית עברית עולמית.
נורית גוברין כתבה ספרי מחקר רבים, ובהם פיתחה את תפיסת היסוד שלה. בין השאר כתבה מונוגרפיות על גרשון שופמן, דבורה בארון ואהרן מגד; ספרים העוסקים בחקר כתבי עת ספרותיים ובחקר חבורות ספרותיות; ואסופות של מאמרי ביקורת התייחסות וגילויים ראשונים מהארכיונים. תורתה שונה מתורת הספרות הכללית שפותחה באוניברסיטת תל אביב ולעיתים אף מנוגדת לה. גוברין היא גם מחלוצות המחקר הספרותי העברי הנוגע ליצירתן של סופרות עבריות. בין הפרסים שהוענקו לה: פרס אברהם קריב על ספרה "ברנר – 'אובד עצות' ומורה-דרך" (1993); פרס ביאליק (1998); פרס ישראל אפרת (2002), פרס מפעל חיים מטעם עירית רמת-גן (2010); אות יקירת העיר תל אביב-יפו (2010).
בשנת 2005 פרשה גוברין לגמלאות בתום ארבעים שנות הוראה ומחקר בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב. לרגל המאורע הוגש לה "ספר יובל", אסופה נרחבת של דברי ספרות, מחקר ויצירה, בהשתתפותם של ארבעים יוצרים וחוקרים. ספר יובל זה, "ממרכזים למרכז – ספר נורית גוברין" (בעריכת אבנר הולצמן ובהוצאת אוניברסיטת תל אביב) מציג באופן נרחב ומגוון את הנחות היסוד שהניחה בחקר הספרות העברית החדשה ובהוראה. מאז יציאתה לגמלאות ממשיכה גוברין לפרסם ספרים ומחקרים. לימדה בהתנדבות בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב, למעלה מעשר שנים (עד תשע"ט/2018). משתתפת בכנסים בארץ ובעולם ומרצה בפני קהלים שונים במסגרות רבות. בשנת תש"ע (2010) זכתה באות יקיר העיר תל אביב-יפו ובפרס עיריית רמת גן למפעל חיים בספרות. ביבליוגרפיה של כל כתביה והכותבים עליה, בשנים 1950 - 2020 בעריכת אלי שקדי, בהוצאת צבעונים, תשע"ט/2019, 150 עמודים, לקראת יובל ה-85 שלה.
בפברואר 1956 נישאה לשלמה גוברין, בנו של ח"כ עקיבא גוברין, בקיבוץ מעין ברוך. לבני הזוג נולדו שלושה בנים. נורית ושלמה גוברין היו נשואים עד מותו של שלמה באוגוסט 2009. לבני הזוג שמונה נכדים וארבעה עשר נינים.
מספרי נורית גוברין

ראובן פאהן, מבחר כתבים, מחקר, מבוא, עריכה וביבליוגרפיה: נורית גוברין, הוצאת מסדה, 1969.
שי של ספרות, המכון לחקר הציונות באוניברסיטת תל אביב והוצאת עקד, 1973.
מעגלים, רמת גן, הוצאת מסדה, אגודת הסופרים, 1975.
מפתחות, אוניברסיטת תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1978.
"העומר": תנופתו של כתב-עת ואחריתו, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1980.
שרשים וצמרות: רישומה של העלייה הראשונה בספרות העברית, פפירוס, 1981.
מאופק אל אופק: ג. שופמן חייו ויצירתו, שני כרכים, הוצאת יחדיו, 1982.
תלישות והתחדשות: הסיפורת העברית בראשית המאה ה-20 בגולה ובארץ ישראל, הוצאת משרד הביטחון, 1985.
'מאורע ברנר': המאבק על חופש הביטוי, יד בן צבי, 1985.
המחצית הראשונה: דבורה בארון - חייה ויצירתה, מוסד ביאליק, 1988.
דבש מסלע: מחקרים בספרות ארץ ישראל, הוצאת משרד הביטחון, 1989.
ברנר - "אובד עצות" ומורה דרך, משרד הביטחון, 1991.
צריבה: שירת-התמיד לברנר, משרד הביטחון, 1995.
כתיבת הארץ: ארצות וערים על מפת הספרות העברית, הוצאת כרמל, 1998.
קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, כרכים א - ב, הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, 2002.
נוסעת אלמונית: שלומית פלאום - חיים ויצירה, הוצאת כרמל, 2005.
ציפור חלוּמה - על שירתה של ציפי שחרור, אחרית דבר לספרה של ציפי שחרור, "עונה שנייה לאהבה", 2000.
קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, כרכים ג - ד, הוצאת כרמל ואוניברסיטת תל אביב, 2008.
אהרן מגד: חסד החיים - דיוקנו של בן-הארץ כסופר עברי, הוצאת כרמל, (תשע"ב) 2011
קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, כרכים ה - ו, הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, 2015
עטרת קוצים - דברי סופרים בפרס ברנר, יחד עם רחל סטפק, הוצאת גוונים, 2017.
קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה. כרך ז, הוצאת כרמל ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ט / 2019.
קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה. כרך ח, הוצאת צבעונים ואוניברסיטת תל אביב, תשפ"ב / 2022.
ילדת מנדט - זכרונות מדור לדור. הוצאת חדרים, תשפ"ד / 2024, 270 עמודים
לקריאה נוספת

אבנר הולצמן, "קווים למפעלה המחקרי של נורית גוברין", בתוך: נורית גוברין, קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, כרך א, תל אביב: גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2002, עמ' 10–21.
נורית גוברין, "לאחוז בשולי ההיסטוריה: דור שנות השלושים ומשהו – קטלוג חוויות", קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, כרך ב, תל אביב: גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2002, עמ' 470–483.
אבנר הולצמן, עין בעין: על עשרים חוקרי ספרות, הוצאת כרמל, ירושלים, 2018, עמ' 175 - 213
הרצל חקק, "היכל הספרות הנשכחת". על הכרך השביעי של 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', לרבות ששת הכרכים הקודמים. 'מקור ראשון. שבת', כ"ר במרחשוון תש"ף (22 בנובמבר 2019), עמ' 18 - 19.
הרצל חקק, "קריאה לדורות - מגדלור של אורות", 'סלונט, מגזין ספרותי אינטרנטי', בעריכת לילי פרי, י"ז בסיון תשפ"ב (16 ביוני 2022).
משה גרנות. "המסע אל לב היוצרים והקוראים" 'האומה', שנה ס' גיליון 227, אב תשפ"ב (אוגוסט 2022), עמ' 108 - 112. על הכרך השמיני של 'קריאת הדורות'.
עפרה מצוב-כהן. "נאה דורשת, נאה מקיימת", 'עתון 77', גיליון 426, אב-אלול תשפ"ב (אוגוסט-ספטמבר 2022), עמ' 14. על הכרך השמיני.
מירון ח. איזקסון, "קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה", המסדרון, בעריכת יאיר בן-חיים, גיליון 16, טבת תשפ"ג (דצמבר 2022), עמ' 10.
ננה אריאל, "משפחת הנשכחים", 'קשר. כתב עת לחקר תולדות העיתונות והתקשורת בעולם היהודי ובישראל', בעריכת גדעון קוץ, מספר 59, סתיו 2022, עמ' 247 - 249. על הכרך השמיני.
ביבליוגרפיה:
כתבי נורית גוברין. ביבליוגרפיה (1950–2004). ערך: יוסף גלרון-גולדשלגר; השלים ועידכן: אבנר הולצמן. הוצאת מכון כץ לחקר הספרות העברית, בית הספר למדעי היהדות אוניברסיטת תל אביב, 2005.
כתבי נורית גוברין. ביבליוגרפיה (1950 - 2020). ערך: אלי שקדי. הוצאת צבעונים, תל אביב, 2020. כוללת בתוכה גם את קודמתה. עם מבוא של נורית גוברין: "הלל לביבליוגרפיה ולביבליוגרפים".
הערות שוליים

↑  אברהם רותם, מחכה ל"חסידה" - וגמרה לימודיה ב"הצטיינות יתרה", מעריב, 29 ביוני 1964
↑  אלי אשד, התרמילאית הראשונה :נורית גוברין ושלומית פלאום- מעריצת הודו הארץ ישראלית הראשונה, באתר "המולטי יקום של אלי אשד"
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יהושע קנז | פרס ביאליק לספרות יפה במשותף עם אריה סיון, אפרים קישון  1998 | הבא: אהרן אלמוג, נורית זרחי, יורם קניוק |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261796805171  BnF: cb12546548z (data)  GND: 1057560448  ISNI: 0000 0000 7996 5032  LCCN: n82012225  NLA: 36506131  NTA: 186329717  ORCID: 0000-0002-3520-6602  SUDOC: 076590089  VIAF: 54261082   WorldCat (עם VIAF): 54261082 
פרופ' נורית גוברין באירוע של פרויקט בן-יהודה, 2018
אביבה גלעדי

| --- | --- |
אביבה גלעדי, בעבודתה במרכז למחקר גרעיני, 1963
אביבה גלעדי, בעבודתה במרכז למחקר גרעיני, 1963
 לידה:  26 בנובמבר 1917 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  8 ביוני 2001 (בגיל 83) טמפה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Fischmann Éva
 מקום מגורים:  הונגריה, ישראל, ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1942) 
 מוסדות:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 בן או בת זוג:  Iván Seres 
 
אביבה גלעדי עם החוקר עמוס נוטע וחוקר נוסף במרכז למחקר גרעיני - שורק, 1963
אביבה גלעדי (בהונגרית: Fischmann Éva; באנגלית: Aviva E. Gileadi, ‏26 בנובמבר 1917, בודפשט, הונגריה – 8 ביוני 2001, טמפה, פלורידה, ארצות הברית) הייתה מרצה בטכניון, מדענית גרעין ישראלית, מומחית בתחום כורים אטומיים להפקת אנרגיה, לייצור חשמל והתפלת מים.
ביוגרפיה

גלעדי נולדה בשנת 1917, בבודפשט, למשפחת שמואל פישמן, וקיבלה את השם אווה. אמה הייתה גיזלה לבית קופפרשטיין. היא למדה בגימנסיה היהודית לבנות של הקהילה היהודית של פשט, בה גילתה חיבה למדעי הטבע. קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת בודפשט בשנת 1942, ולאחר מכן המשיכה לעבוד באוניברסיטה בה למדה בלי לקבל משכורת. לאחר כניסת הנאצים להונגריה התחבאה בגטו בודפשט עד שנתפסה והועברה למחנה עבודות כפייה ליד בודפשט. בהמשך נכללה במשלוח לאושוויץ אך נמלטה והתחבאה עד הגעת הצבא האדום לבודפשט בינואר 1945. בשנת 1946 עברה לווינה, בה נישאה למיכאל גלעדי, טכנאי רנטגן. בינואר 1948 עלו לארץ ישראל עם סרטיפיקט מזויף.
היא לימדה שלוש שנים בבית ספר התיכון שבקיבוץ גבעת השלושה, ועבדה תקופה מסוימת במכון ויצמן. ב-1955 עברה גלעדי לחיפה, והחלה לעבוד בטכניון, בתחילה במחלקה לפיזיקה, ובשנת 1958, עת הוקמה המחלקה ללימודי הנדסה גרעינית, עברה ללמד במחלקה זאת.
ב-1959, לאור הצטיינותה, קיבלה מלגה מארצות הברית, להשתלם בלימודי הנדסה גרעינית ב"אָרְגוֹן" (Argonne National Laboratory) - המעבדה של מחלקת האנרגיה במדינת אילינוי, וכן במחלקה לפיזיקה גרעינית של אוניברסיטת מישיגן. כשסיימה את שנת הלימודים עבורה ניתנה המלגה, הציעו לה האמריקאים להישאר שנה נוספת בארצות הברית, ולזכות בתואר גבוה במדעי הגרעין. במקביל ללימודי התואר, סיימה בהצלחה קורס מיוחד למפעילי כורים גרעיניים, וקיבלה רישיון להפעלתם. עד סוף 1963 הייתה האישה היחידה בעולם המערבי שהחזיקה ברישיון שכזה.
גלעדי שבה לישראל והדריכה סטודנטים בטכניון במדעי הגרעין. במסגרת שיתוף פעולה עם משרד הביטחון הפעילו הסטודנטים בהדרכתה את המרכז למחקר גרעיני שורק.
ב-1963, הוזמנה שנית על ידי רשות המים של ממשלת ארצות הברית הפעם כדי לסייע בהפעלת כור גרעיני חדש שהוקם במרכז הגרעיני בפוארטו ריקו, ה-BONUS (Boiling Nuclear Superheater (BONUS) Reactor Facility), ומיועד לפרויקט התפלת מים. במסגרת תפקידה זה הכשירה צוות של מהנדסים, אשר עסקו לאחר מכן בתפעול השוטף של הכור. כמו כן לימדה קבוצת צעירים לקראת תואר מוסמך באנרגיה גרעינית.
אביבה גלעדי הייתה נשואה פעמיים - בהונגריה, למתמטיקאי איוואן שרש (1966-1907), ממנו התגרשה, ואחר כך בישראל, למיכאל גלעדי, יליד פולין. מנישואיה השניים נולדו לה שני ילדים.
פרסומים

Gileadi, Michael, and Aviva E. Gileadi. "Collimation in Reducing Male Gonadal Doses in Puerto Rico-1968." Health physics 25.1 (1973): 43-49.
Aviva E. Gileadi and Wilson K. Talley, "Nuclear Excavation of a Sea-Level Isthmian Canal" Journal of the Waterways and Harbors Division, 1969, Vol. 95, Issue 3, Pg. 329-336
Gileadi, Aviva E., and Fernando López Carrasco. Determination of the transfer function and certain kinetics parameters of the L-77 reactor. Puerto Rico Nuclear Center, 1968.
לקריאה נוספת

Susanna Blumesberger, Michael Doppelhofer, Gabriele Mauthe (herausgeber), Österreichische Nationalbibliothek, Wien
ע' 414 Handbuch österreichischer Autorinnen und Autoren jüdischer Herkunft, K.G.Saur, München 2002, Band I A-I
הערות שוליים

1 2 3  באתר הגנאלוגי geni
1 2  אסור לפצח גרעינים, מעריב, 22 בנובמבר 1963
1 2 3  מאיר הראובני, מוסמכת להפעיל כור גרעיני, למרחב, 18 באוקטובר 1963
↑  מלכת האטום, מעריב, 1 בנובמבר 1963
↑  מענקים לעידוד המחקר ניתנו ע"י ההסתדרות, למרחב, 20 בספטמבר 1957
↑  ד"ר אביבה גלעדי, הצופה, 16 בספטמבר 1959
↑  קבוצת תלמידי הטכניון תפעיל כור המחקר האטומי, למרחב, 5 באוגוסט 1962
↑  מדענית ישראלית הוזמנה למפעל אטומי בפורטו ריקו, דבר, 13 בנובמבר 1963
↑  יעקב העליון, מדענית ישראלית מסייעת בהפעלת כור בפוארטו ריקו, מעריב, 26 בינואר 1965
↑  באתר geni מופיע בטעות שנפטר ב-1946
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012881967805171  ISNI: 0000 0000 6965 7714  LCCN: no2009124466  VIAF: 96841299   WorldCat (עם VIAF): 96841299
קבר אסתר ומרדכי

קברי מרדכי ואסתר הוא נושא שנוי במחלוקת. מקום קבורתם של מרדכי ואסתר אינו מתואר בתנ"ך, וקיימות כ-7 מסורות לגביו. המרכזיות הן בהמדאן שבאיראן (ייחוס מסוף המאה ה-12) וביישוב העתיק ברעם בישראל (ייחוס מראשית המאה ה-13). מסורות אלו החלו כ-1600 שנה לערך אחרי תקופת מרדכי ואסתר.
מיקום קבורתם של אסתר ומרדכי > איראן

מיקום: 34°47′53″N 48°30′46″E﻿ / ﻿34.79809°N 48.51290°E﻿ / 34.79809; 48.51290
קבר מרדכי ואסתר בהמדאן נזכר לראשונה בכתבי בנימין מטודלה (1170 לערך) בחמדן (המדאן) אשר בפרס (איראן).
יעקב השליח (1258–1270 לערך), מציין את קברי מרדכי ואסתר ב"פרס ומדי". אמנם הוא גם מציין את קבר אסתר בברעם.
המאוזוליאום הממוקם בהמדאן (בפרסית: آرامگاه استر و مردخای) (אחמתא התנ"כית שהייתה אחת מערי הבירה של המלכים האחמנים. שמה של העיר בפרסית עתיקה היה הַנְגְמַתַנַא) שבאיראן, לפי מסורת יהודי פרס שוכנים בו אסתר המלכה ומרדכי היהודי. האתר משמש כמקום עלייה לרגל עבור היהודים במדינה.
קיימות מספר הערכות לגבי מיקום הקבר המדויק. על-פי מסורת יהודי איראן, לאחר מותו של אחשוורוש וניסיונות תומכי המן להרוג את אסתר ומרדכי, השניים נמלטו להמדאן, שם פעלה קהילה יהודית גדולה, לצורכי הגנה. שם השניים גם מצאו את מותם בשיבה טובה.
קבריהם של אסתר ומרדכי ממוקמים במערת קבורה שבה שתי מצבות עץ גדולות המכוסות בפרוכות. המצבה הימנית מיוחסת לאסתר ועליה רשום "זה הארון אשר בו נקברה אסתר הצדקת"; ואילו השמאלית היא של מרדכי ועליה נרשם, לצד אילן היוחסין שלו, לאמור "זהו ארון הקודש של מרדכי הצדיק". ברווח שבין שתי המצבות ניצבת אבן המכסה בור עמוק, שעל פי אחת המסורות מוביל לירושלים. מעל מערת הקבורה הוקם מבנה לבנים במהלך המאה ה-16 או ה-17 ומעליו מגדל מעוגל. במבנה חדר קטן השוכן בסמוך לקברים ומשמש כחדר תפילה, וכן אולם גדול המשמש לעריכת אירועי בר מצווה, בריתות ועוד, וכן לקריאת מגילת אסתר בפורים:
"כל שנה בפורים היו יהודי פרס עולים אל הקבר כדי לחגוג ולקרוא את המגילה קרוב ככל האפשר לשתי הדמויות שעמדו במרכזה"
הקירות סביב הקברים מעוטרים בפסוקים: ”איש יהודי היה בשושן הבירה ושמו מרדכי וכו'”, ”ה' מלך, ה' מלך ה' ימלוך לעולם ועד” ועוד. בכניסה לקבר מוצב שומר מטעם השלטון וכל הבאים נדרשים להסיר את נעליהם. לא ברור אם הדרישה נובעת מכך שקבר מרדכי ואסתר הפך למקום קדוש גם עבור המוסלמים, או בשל כתובת נוספת על אחד הקירות, לאמור ”של נעליך מעל רגליך כי המקום אשר אתה עומד עליו אדמת-קודש הוא”.
בשנת 1891 הקבר תואר כמורכב מחדר או תא פנימי וחיצוני ומעליו כיפה בגובה של 50 רגל (כ-16 מטרים). הכיפה הייתה מכוסה באריחים כחולים, אך מרביתם נפלו ממנה. מספר קברים של יהודים ממעמד גבוה מוקמו בחדר החיצוני.
בשנת 1970 רכשו יהודי איראן את המבנה בסיוע השאה, מוחמד רזא שאה פהלווי וממשלתו.
בשנת 2020 דווח על הצתת המבנה. ובשנת 2024 הושלכו לעברו פעם נוספת בקבוקי תבערה.
מיקום קבורתם של אסתר ומרדכי > איראן > מנהגים

בעבר נהגו להדליק נרות במבואה, אולם לאחר שהדבר גרם לשרפה במקום, המנהג הופסק. עד היום נוהגים להתפלל במקום למציאת זוגיות מוצלחת כמו לערוך לצד האתר חתונות.
מיקום קבורתם של אסתר ומרדכי > איראן > כתר אסתר

לדברי יהודי המדאן, לאורך השנים שכן בקצה התקרה בקדקוד הכיפה מבפנים, מעין דבר דמוי קן או ביצה. בתחילת המאה ה-20 הגיע לאתר נציג צרפתי, שביקש משומר האתר לבדוק מה נמצא שם למעלה. אז התגלה בתקרה כד מעין קן ובתוכו תכשיטים וכתר פנינים ואבנים טובות, שנלקח למוזיאון הלובר בצרפת. קהילת יהודי המדאן אז התלוננו בפני המלך על השומר שאפשר את הביזה והוא נכלא. יהודי המדאן מאמינים כי כתר זה היה הכתר של אסתר המלכה.
מיקום קבורתם של אסתר ומרדכי > איראן > אתר מורשת

בשנת 2008 הכריזה ממשלת איראן על המקום כאתר מורשת לאומית. בשנת 2011 לאור מחאה ציבורית הכריזו בממשלה כי הקברים אינם עוד אתר ממלכתי והסירו את השמירה מעליהם, כשסטודנטים מאיימים להורסם "כגמול נגד היהודים שהורסים את מסגד אל-אקצא, ושואת 77,000 האיראנים המתוארת במגילת אסתר".
במסגרת ועידת המורשת העולמית ה-46 שהתכנסה בניו דלהי בשנת 2024 הוכרז המרכז ההיסטורי של המדאן, הכולל את האתר ההיסטורי של העיר אחמתא וגם את קבר אסתר ומרדכי, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מבנה הקבר
ציור חדר הקבורה
קבר אסתר ומרדכי מבחוץ (2006)
תמונה בחדר הקבורה (2008)
קבר אסתר ומרדכי בהמדאן: שלט הכניסה לאתר ללא המילה "מקום עלייה לרגל" - זִיָארַתְגָאה, زیارتگاه - (הוסרה בינואר 2011) שהוחזרה מאוחר יותר ללא כל רעש תקשורתי, בעקבות לחץ מצד תושבי המדאן.
מיקום קבורתם של אסתר ומרדכי > קבר אסתר בישראל

מיקום ביער ברעם: 33°02′19″N 35°25′02″E﻿ / ﻿33.03874°N 35.417226°E﻿ / 33.03874; 35.417226
מנחם החברוני (1215 לערך) מציין במהלך ביקורו בגליל את קברה של אסתר בברעם, וכי על פי מסורת יהודית, היא הורתה עוד בחייה לבנה, כורש, להביאה לקבורה בארץ ישראל. גם עולי רגל מאוחרים יותר הזכירו את האתר וציינו כי נערכו בו הילולות מיוחדות בשושן פורים.
בשנות ה-80[דרוש מקור] טענה "האגודה למען הצלת קברי הצדיקים" כי איתרו את הקבר. הם ציינו את קברם של מרדכי ואסתר ליד קיבוץ ברעם בגליל העליון, ובמקום אף נהוג היה לערוך את חגיגות פורים. המקום התקבל במהרה על ידי הציבור ללא כל הוכחה מחקרית. במקום הונח לוח אבן פשוט המודבק על גל אבנים, שעליו הכיתוב "מקום קבורת מרדכי ואסתר זיע"א", אף-על-פי שעולי הרגל לא הזכירו את קברו של מרדכי כלל. חוקרים מסוימים מצביעים על טעות זו (שלכאורה נגרמה עקב קברה של אסתר באיראן יחד עם מרדכי) כדי לפקפק במיקום זה של הקבר.
בשנת 2007 אגודת "אהלי צדיקים" איתרה את מקום הקבר באתר אחר, בכניסה הדרומית ליישוב ברעם. המקום זוהה על פי עולי רגל ומפות עתיקות, המעידים שקבר אסתר נמצא בסמוך לקברם של מר זוטרא, נחמן קטופא ואביו, וזאת בסיוע החוקרים יוסי סטפנסקי, ישראל הרצברג וישראל מאיר גבאי. כנגד הדעה שקברה של אסתר נמצא במיקום שהוחזק בו עד אז, הביאו אנשי האגודה הוכחות היסטוריות שקברה של אסתר רחוק מנחל צבעון, ואין שום עדות המצביעה על הקבר שם או באזור כולו.
יוסף דמונטנייא (1481 בקירוב) מציין את קברה של אסתר בצפת.
רבי נתן מברסלב מציין ששמע כי אסתר נקברה במתחם קברי האמהות בטבריה, אך הסתפק באמיתות הדברים.
רבי יצחק בר מוסא מציין את קברה של אסתר ב"עורבא" (כיום עוורתא).
רבי מנחם מנדל ראבין מציין את קברה של אסתר בגוש חלב.
לקריאה נוספת

מנחם שמואל הלוי, מצבת מרדכי ואסתר: אשר בעיר שושן (המדאן) פרס, ירושלים: דפוס התחיה, 1931.
הערות שוליים

↑  "אלה המסעות"
↑  "אלה סימני כתבי הקברות"
↑  ביקור מצולם בקבר מרדכי ואסתר", שיחת השבוע, מס' 950, ז' באדר-ב ה'תשס"ה (18.3.2005), באתר חב"ד
↑  קבר אסתר ומרדכי נחשב לקדוש בקרב המוסלמים בהמדאן - שיחה עם הד"ר תמר עילם גינדין, 1 במרץ 2013
↑  "ביקור מצולם בקבר מרדכי ואסתר", שיחת השבוע, מס' 950, ז' באדר-ב ה'תשס"ה (18.3.2005), באתר חב"ד
↑  כך ניסו היהודים באיראן לרכוש את קבר מרדכי ואסתר, באתר "סרוגים", 13 במרץ 2022 על פי מסמך מהספרייה הלאומית
↑  חן מלול, תגלית: כך ניסתה הקהילה היהודית באיראן לרכוש את קבר מרדכי ואסתר, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 08.03.2020
↑  נטע בר, איראן: אתר קבר מרדכי ואסתר הוצת, באתר ישראל היום, 16 במאי 2020
↑  איתמר אייכנר, בקבוקי תבערה הושלכו לעבר מתחם קבר מרדכי ואסתר באיראן, באתר ynet, 3 באפריל 2024
↑  יואב שטרן, איראן הכריזה על קברי אסתר המלכה ומרדכי היהודי כאתרי מורשת לאומית, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2008
↑  ערוץ 2, ‏ועכשיו: אירן נגד אסתר המלכה, באתר ‏מאקו‏, 10 בינואר 2011
↑  Advisory Body Evaluation (ICOMOS)
↑  "שואת האיראנים", באתר של הד"ר תמר עילם גינדין. עדכון בשיחה עמה.
↑  יוגב ישראלי, באיראן או בכלל בגליל העליון: תעלומת קברי אסתר ומרדכי, באתר ynet, 24 במרץ 2024
↑  היכן קבר מרדכי ואסתר, באתר ערוץ 7 (באנגלית)
↑  יהושע פראוור, תולדות היהודים בממלכת הצלבנים, עמ' 221.
↑  צבי גילת, קברי צדיקים, הוצאת מפה, 2005. ISBN 9655210324
↑  מאידך, בספר "סדר הדורות" הביא בשם מסע "גלילות ארץ ישראל" שאסתר ומרדכי נקברו בברעם, בכתבי היד של גלילות ארץ ישראל לא נמצא לשון זה – אך ידוע (עיינו בספר "מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל" חלק ב', סוף הספר, נספחים, עולי הרגל והמקורות) שהיה לבעל "סדר הדורות" כתב אחר ממה שיש לנו כיום של "גלילות ארץ ישראל". מכל מקום בעל "סדר הדורות" לא היה עולה רגל או נוסע אלא ציטט מסע מסוים בספרו.
↑  אסתר המלכה (הקישור אינו פעיל)
1 2 3 4 5  ספר מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל, חלק ב', עמ' 363
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008206457405171 
המקום בעל המסורת העממית בו מצוין מקום קבורתה של אסתר (ומרדכי) בברעם
רפאל קצנלנבוגן

| --- | --- |

 לידה:  11 בפברואר 1894 ה' באדר א' ה'תרנ"ד
 פטירה:  7 באפריל 1972 (בגיל 78) כ"ג בניסן ה'תשל"ב
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 השכלה:  ישיבת תורת חיים 
 תקופת הפעילות:  ?–1972 
 השתייכות:  היישוב הישן, פועלי אגודת ישראל 
 
הרב רפאל אליהו יצחק הלוי קצנלנבוגן (יכול להיות גם: קאצענעלינבויגען; ה' באדר א' ה'תרנ"ד; 11 בפברואר 1894 – כ"ג בניסן ה'תשל"ב; 7 באפריל 1972) היה רב, עסקן, עיתונאי, הוגה דעות, מרבני היישוב הישן ותנועת פועלי אגודת ישראל.
ספריו

קצנלנבוגן לא הרבה בכתיבה, אולם נשתמרו פתקים רבים בהם רשם בראשי פרקים נאומים, וכן חידושים שעלו במוחו בעת שהשתתף כנסים. חלק מכתבים אלו, ועוד התכתבויות בינו לבין גדולי ישראל אשר אתם עמד בקשר, נאספו בספר "באר רֹאי" שיצא לאור לאחר פטירתו (ה'תשל"ב).
כמו כן יצא לאור בשנת ה'תשנ"ז ספר "באר ראי: החינוך המקורי במשך הדורות" המכיל כתבים ומאמרים שנפרסמו ביומון "שערים", ועוד ספרים.
משפחתו

אחיו הגדולים של הרב רפאל קצנלנבוגן: הרב אהרן קצנלבוגן, ראש ישיבת תורה ויראה ומראשי נטורי קרתא, והרב יעקב ירוחם קצנלבוגן, איש חינוך מחוגי אגודת ישראל.
בהיותו כבן 17 נישא קצנלנבוגן לברכה חיה צביה, בתו של הרב מרדכי לייב רובין שהיה ראב"ד העדה החרדית. להם שבע בנות ושני בנים: יעקב גרשון, והרב משה חיים קצנלנבוגן ששימש מנהל מוסד הרב קוק. אחת מבנותיו נישאה לרב פסח קוקיס, שהיה רבה של בת ים.
לקריאה נוספת

באר רֹאי - שיחות עם בני המשפחה, ידידיו ותלמידיו, ירושלים ה'תשמ"ב
הערות שוליים

↑  באגודת ישראל, הארץ, 26 ביוני 1923, עמ' 3.
↑  עיתון חדש, דואר היום, 26 במרץ 1922, עמ' 3.
↑  חיים שלם, מנהיגותו של האדמו"ר מסדיגורה-פשמישל לנוכח הידיעות על גורל יהודי אירופה, מים מדליו 19-20, תשס"ח-תשס"ט
↑  רפאל קצנלבוגן, האמת לאמיתה, הצופה, 28 בדצמבר 1942
↑  "ענשו" של הרב קצנבלנבויגן, הארץ, 4 בפברואר 1943, עמ' 3; בעקבות הימים, הצופה, 4 בינואר 1943.
↑  יוסף פונד, פרולטרים דתיים התאחדו!: פועלי אגודת ישראל אידאולוגיה ומדיניות, יד בן צבי תשע"ח, עמ' 433.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311784905171  LCCN: n95025335  SUDOC: 249116111  VIAF: 18925220   WorldCat (עם VIAF): 18925220
השילוב הראוי

פנקס השילוב הראוי
ערכת הדרכה בנושא השילוב הראוי
השילוב הראוי היא פקודה של צה"ל שעסקה במתן תנאים לחיילים בני כל הדתות, לשרת בצה"ל מבלי לפגוע בערכיהם, אמונותיהם ואורח חייהם. כן עוסקת הפקודה בשילובן של חיילות בכל מסלול צבאי שבו אין סיבה ייחודית למניעת שיבוצן.
הפקודה משנת 2002 מבוססת על מסמך עקרונות שגובש בוועדה מטכ"לית בראשות מפקד זרוע היבשה. לימים הוחלפה הפקודה בפקודת השירות המשותף.
תוכן הפקודה

בין הנושאים המטופלים: מגורים, הופעה ולבוש, שיבוץ והכשרה, פיקוד והדרכה, פעילויות פנאי והימנעות מפגיעה ברגשות.
כך, לדוגמה, על פי הפקודה מותר לחייל דתי להתנגד לשיבוצו בתוך הכשרה גופנית הכוללת בנים ובנות ביחד (כדוגמת אימון כושר גופני), ולהתנגד לשיבוצו תחת מפקדת במהלך הטירונות; חובה על מפקדים לאפשר לחיילים דתיים להתפלל בזמנים קבועים; קיימת חובת הפרדה ברורה בין מגורי בנים ובנות; חל איסור לביצוע אימון כושר בבגדי ספורט הקצרים מגובה הברכיים ובעלי שרוול קצר מאורך המרפק; חלה חובה לשחרר חיילים דרוזים, נוצרים, מוסלמים ועוד מפעילות במהלך ימי חגם ללא לקיחת ימי חופשה; מותר לחייל להימנע מטעמי דת מגילוח ותספורת במהלך ימי בין המצרים, תקופת ספירת העומר ואבלות; חייל דתי זכאי לדרוש בשר בהכשר מהדרין ועוד.
כנגזרת מהשילוב הראוי התאפשר קיומו של גדוד המיועד לציבור החרדי - גדוד נצח יהודה - שבו אין לחיילים כל פעילות המשולבת עם חיילות, והאוכל הוא בהכשר מהדרין בלבד; ומהעבר השני התאפשר שיבוץ חיילות בכל מסלול צבאי שבו אין סיבה ייחודית למניעת שיבוץ חיילות בתפקיד זה.
על מנת להגביר את מודעות החיילים והמפקדים לנושא הועברו הרצאות בנושא הפקודה באופן תדיר. למשך תקופה מסוימת חולק פנקס כיס המתאר את מדיניות צה"ל בתחום והועברו מערכי שיעור באמצעות ערכת הדרכה העוסקת בפקודה. ביחידות צה"ל הוקדש חלק מלוח המודעות לפרסומים בנושא השילוב הראוי.
ביקורת על הפקודה

בשנת 2004 הוקמה "מנהלת השילוב הראוי" לאחר שחוגים דתיים התלוננו על אי הקפדה על הכללים. בראש המנהלת הועמד הרב אביחי רונצקי.
במשך הזמן התלוננו חיילות על אפליה והדרה הנובעות מפרשנות מחמירה שניתנה לפקודה. כך למשל נמנעו מפקדים ממינוי נשים לתפקידי מטה והדרכה, מחשש להתנגדות חיילים דתיים לשיבוץ תחתן. יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים, גילה כליפי-אמיר, כתבה ב-2011 שהאופן שבו ממומשת הפקודה בפועל מגביל את הנשים בתפקידיהן, כופה קיצוניות דתית והופך את הפקודה לבלתי אפשרית.
הפקודה פגה והוחלפה ב-2016 בפקודת השירות המשותף.
ראו גם

שירות נשים בצה"ל
יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים
רוח צה"ל
הערות שוליים

↑  עמוס הראל, האלוף אבי זמיר, ראש אכ"א היוצא לרמטכ"ל גנץ: לעצור את ההקצנה הדתית בצה"ל, באתר הארץ, 20 ביולי 2011
קרב בית זכריה

קרב בית זכריה הוא הקרב החמישי בסדרת הקרבות של מרד החשמונאים, שהתחולל ככל הנראה בשנת 162 לפנה"ס בקרבת היישוב בית זכריה בין כוחות המורדים בראשות יהודה המכבי, לבין צבא סלאוקי בפיקוד ליסיאס. עילת הקרב היה המצור של יהודה על מצודת החקרא. הקרב שהסתיים בתבוסת המורדים, היה הקרב הראשון אליו הגיעו הסלאוקים עם צבא גדול, שכלל את מיטב היחידות המלכותיות, בהן גם פילים.
הקרב זכור גם במעשה הגבורה של אלעזר החורני שהקריב עצמו תחת הפיל שדקר למוות.