stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חשופה
עלילה

הסרט עוקב אחר בלש המשטרה סקוט גלבאן (קיאנו ריבס), החוקר את מותו של שותפו, הבלש ג'ואי קאלן. במקביל, איזבל דה לה קרוז (אנה דה ארמס), אישה לטינית צעירה, חווה אירועים על-טבעיים לאחר עדותה לנס. החקירה מובילה את גלבאן לחשיפת שחיתות בתוך מחלקת המשטרה ולסוד מסוכן הקשור לאיזבל, בעוד היא מתמודדת עם עברה ועם חוויותיה המיסטיות.
צוות השחקנים

קיאנו ריבס – בלש סקוט גלבאן, החוקר את מותו של שותפו.
אנה דה ארמס – איזבל דה לה קרוז, אישה צעירה החווה אירועים על-טבעיים.
מירה סורבינו – ג'נין קאלן, אלמנתו של הבלש קאלן.
כריסטופר מקדונלד – לוטננט גלווי, מפקד במשטרה.
ביג דדי קיין – בלאק, דמות מעורבת בחקירה.
לורה גומז – אווה, קרובת משפחה של איזבל.
איסמאל קרוז קורדובה – חוזה דה לה קרוז, אחיה של איזבל.
ביקורות

הסרט קיבל ביקורות שליליות. באתר Rotten Tomatoes הוא מחזיק בציון של 8%, המבוסס על 25 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הסרט מציג עלילה משעממת ומסובכת, שאינה מצליחה לרתק את הצופים, למרות צוות השחקנים המעניין." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 23 מתוך 100, המבוסס על 5 ביקורות, המעיד על "ביקורות לא אוהדות באופן כללי".
קטן עליו

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ון פאברו 
 הופק בידי:  שאונה רוברטסון 
 תסריט:  דייויד ברנבאום 
 עריכה:  דן לבנטל 
 שחקנים ראשיים:  ויל פרל איימי סדריס ארטי לנג אנדי ריכטר ג'ון פאברו Faizon Love מייקל לרנר קייל גאס מרי סטינבורגן ג'יימס קאן בוב ניוהארט אדוארד אסנר זואי דשנל Daniel Tay פיטר דינקלג' 
 מוזיקה:  ג'ון דבני 
 צילום:  גרג גרדינר 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  ויל פרל, לפגוש את דייב 
 חברה מפיצה:  ניו ליין סינמה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 7 בנובמבר 2003
 משך הקרנה:  97 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט חג המולד, סרט פנטזיה, סרט לכל המשפחה 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקופת התרחשות:  תקופת חג המולד 
 תקציב:  33 מיליון דולר
 הכנסות:  220.9 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   elf
 www.elfmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
קטן עליו (באנגלית: Elf) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2003 בבימויו של ג'ון פאברו על פי תסריט מאת דוד ברנבאום. בסרט מככבים ויל פרל, ג'יימס קאן, זואי דשנל, מרי סטינבורגן, דניאל טיי, אד אסנר ובוב ניוהארט.
הסרט, שהופק בתקציב של 33 מיליון דולרים, יצא לאקרנים בארצות הברית ב-7 בנובמבר 2003 וגרף מעל ל-220 מיליון דולרים ברחבי העולם. על בסיס עלילת הסרט הופק ב-2010 המחזה בברודוויי "Elf: The Musical" וב-2014 סרט הסטופ-מושן של NBC "Elf: Buddy's Musical Christmas". הסרט נחשב כיום לאחד מסרטי חג המולד הפופולריים ביותר בכל הזמנים.
תקציר העלילה

עלילת הסרט מתמקדת בבאדי, אדם שהגיע בטעות לקוטב הצפוני, לאחר שהתגנב כתינוק לשק של סנטה קלאוס בבית היתומים בו גדל. באדי אומץ וגדל בקוטב הצפוני אצל האלפים, כאחד מהעוזרים של סנטה קלאוס. לאחר שהוא מגלה כאדם מבוגר שהוא בן אנוש הוא מחליט לצאת לעיר ניו יורק על מנת לאתר את אביו הביולוגי וולטר הובס (ג'יימס קאן).
צוות השחקנים

ויל פרל - באדי הובס, "באדי השדון"
ג'יימס קאן - וולטר הובס, אביו הביולוגי של באדי
זואי דשנל - ג'ובי, מושא אהבתו של באדי
מרי סטינבורגן - אמילי הובס, אמו הביולוגית של באדי
דניאל טאי - מייקל הובס, בנם של וולטר ואמילי ואחיו החצוי של באדי
בוב ניוהארט - אבא שדון, אביו המאמץ של באדי
אדוארד אסנר - סנטה קלאוס
פייזון לאב - וונדה
פיטר דינקלג' - מיילס פינץ'
איימי סדריס - דב, המזכירה של וולטר
מייקל לרנר - מר גרינווי, הבוס הקולני של וולטר
אנדי ריכטר - מוריס
קייל גאס - יוג'ין דאפרי
ארטי לאנג - סנטה מזויף
ג'ון פאברו - דוקטור בן לאונרדו
צוות השחקנים > מדבבים

לאון רדבון - לאון איש השלג, איש שלג אשר גר בקוטב הצפוני
ריי האריהאוסן - גור דב קוטב
ג'ון פאברו - תינוק ניבתן, מר חדשן ותוכי ים קרח
המועצה הבין-לאומית למדע

| --- | --- |

 מטה הארגון:  פריז 
 יושב ראש:  קתרין ברשיניאק, יואן לי, Gordon McBean 
 תקופת הפעילות:  1931 – 5 ביולי 2018 (כ־87 שנים) 
 
המועצה הבין-לאומית למדע (באנגלית: The International Council for Science, בראשי תיבות: ICSU, לשעבר: המועצה הבין-לאומית של האיגודים המדעיים) היה ארגון בין-לאומי שהוקם בפריז, צרפת בשנת 1931, והוקדש למען שיתוף פעולה בין-לאומי לקידום המדע ברחבי העולם. חברי המועצה היו גופים מדעיים לאומיים ואיגודים מדעיים בין-לאומיים, כאשר נכון לשנת 2017, המועצה כללה בשורותיה כ-122 ארגונים מדעיים לאומיים, עמיתים ומשקיפים, המייצגים 142 מדינות, 31 איגודי מדע בין-לאומיים, ו-22 עמיתים חברים.
הארגון היה אחד הארגונים הלא-ממשלתיים הוותיקים בעולם והוא ירש שני גופים בין-לאומיים שקדמו לו, איגוד האקדמיות הבין-לאומי (1899–1914) ומועצת המחקר הבין-לאומי (1919–1931). שני הארגונים האלו היוו את הבסיס של המחקר ברוב מדינות העולם המערבי לפני הקמת הארגון[דרוש מקור]. עד שנת 1998 הארגון נקרא "המועצה הבין-לאומית של האיגודים המדעיים", השנה בה החליטו חברי המועצה על שינוי שם הארגון לשמו הנוכחי. ביולי 2018 התמזגה המועצה הבין-לאומית למדע (ICSU) עם המועצה הבין-לאומית למדעי החברה (ISSC) והוקם הארגון החדש, מועצת המדע הבין-לאומית (ISC).
שבעת החטאים

ערך זה עוסק בחטאים החמורים על פי הנצרות. אם התכוונתם לסרט קולנוע בשם דומה, ראו .
ערך זה עוסק בחטאים החמורים על פי הנצרות. אם התכוונתם לסדרת אנימה/מאנגה, ראו .
היירונימוס בוש (1450-1516): "שבעת החטאים"
מלמעלה בכיוון השעון: גרגרנות, עצלות, תאוות בשרים, גאווה, זעם, קנאה וחמדנות
בנצרות, שבעת החטאים  (באנגלית: Seven deadly sins) הם החטאים החמורים ביותר שאדם יכול לעשות, ושהעונש עליהם הוא מות הנפש. צורתם המודרנית נקבעה על ידי תומאס אקווינס במאה ה-13.
שבעת החטאים

החטאים המקובלים כיום הם:
גאווה (ביוונית: Ὺπερηφανία, בלטינית: Superbia, באנגלית: Pride)
חמדנות (ביוונית: Φιλαργυρία, בלטינית: Avaritia, באנגלית: Greed)
תשוקה (בלטינית: Luxuria, באנגלית: Lust)
קנאה (בלטינית: Invidia, באנגלית: Envy)
גרגרנות (ביוונית: Γαστριμαργία, בלטינית: Gula, באנגלית: Gluttony)
כעס (ביוונית: Ὁργῆ, בלטינית: Ira, באנגלית: Wrath)
עצלנות (ביוונית: Ἀκηδία, בלטינית: Acedia, באנגלית: Sloth)
על מנת שיהיה קל לזכור את החטאים, הכנסייה הקתולית איגדה את האות הראשונה של כל אחד מהחטאים שדינם מיתה למילה SALIGIA.
רשימה זו גובשה לאחר הסרת יהירות ויאוש.
שבעת החטאים התפתחו במהלך ההגות הנוצרית. היו תקופות שציינו בהן שמונה חטאים, אולם ברוב התקופות היו רק שבעה. אווגריוס פונטיקוס (Evagrius Ponticus), בספרו "Praktikos", מנה שמונה חטאים.
בנוסף על שבעת החטאים המקובלים היום, הוא דיבר על
ייאוש, ביוונית: Λύπη, ליפ, בלטינית: Tristitia
יהירות, ביוונית Κενοδοξία, קנודוקסיה, בלטינית: Vanagloria
היו כאלו שהוסיפו גם את החטא פזרנות.
ישנה סברה כי מקור שבעת החטאים הוא מתוך ספר משלי, פרק ו', פסוקים ט"ז–י"ט. אך מכיוון שאין עוד אזכורים לשבעת החטאים בתנ"ך, התפתחו התיאורים וההגדרות לכל אחד משבעת החטאים במהלך ההיסטוריה. האפוס "הקומדיה האלוהית", מאת דנטה אליגיירי, נחשבת למקור הטוב ביותר לתיאור והגדרת שבעת החטאים מאז הרנסאנס.
בשנת 1589, "חוקר השדים" פיטר בינספלד קישר את כל אחד מהחטאים עם שד, שלדעתו מפתה אנשים לבצע את החטא הזה.
לוציפר: גאווה
ממון: חמדנות
אשמדאי: תשוקה
לווייתן: קנאה
בעל זבוב: גרגרנות
שטן: כעס
בעל פעור: עצלות
שבע המידות הטובות

בנצרות הקתולית יש שבע מעלות טובות, כל אחת מהן מקבילה לכל אחד משבעת החטאים:
טהרה (ובתוליות), מול חטא תאוות הבשרים.
איפוק (וסגפנות), מול חטא הגרגרנות.
צדקה (ונתינה), מול חטא החמדנות.
חריצות (ושקידה), מול חטא העצלות.
סלחנות (ושלווה), מול חטא הקנאה.
אדיבות (והערצה), מול חטא הכעס.
ענווה (וכניעות), מול חטא הגאווה.
שבעת החטאים ביהדות

יש הטוענים כי הפסוקים ט"ז–י"ט שבספר משלי פרק ו' הם המקור לשבעת החטאים. בפסוקים אלה מופיע רק חטא הגאווה ("עיניים רמות") במפורש. "ידים, שפכות דם-נקי" עשוי להתקשר לחטא הזעם, אך קיימת אפשרות כי רצח של אדם חף מפשע הוא אחד מ"שבע תועבות" מעצם היותו ולא בהכרח דוגמה לחטא הזעם.
טז שֶׁשׁ-הֵנָּה, שָׂנֵא ה'; וְשֶׁבַע, תועבות (תּוֹעֲבַת) נַפְשׁוֹ.
יז עֵינַיִם רָמוֹת, לְשׁוֹן שָׁקֶר; וְיָדַיִם, שֹׁפְכוֹת דָּם-נָקִי.
יח לֵב--חֹרֵשׁ, מַחְשְׁבוֹת אָוֶן; רַגְלַיִם מְמַהֲרוֹת, לָרוּץ לָרָעָה.
יט יָפִיחַ כְּזָבִים, עֵד שָׁקֶר; וּמְשַׁלֵּחַ מְדָנִים, בֵּין אַחִים.
הגר"א בביאוריו מתייחס ל'שבעה ראשי עבירות': "התאוה, והקנאה, והגאוה שהוא הכבוד, והכילות שהוא עין הרע, והזנות שהוא יצר הרע, ושנאת הבריות, והבטלה". באופן בולט הגר"א לא מתייחס לחטא הכעס, ולעומת זאת, 'שנאת הבריות' איננה נספרת ברשימה הנוצרית.
שבעת החטאים בתרבות > סרטים

בסרט "שאזאם" הגיבור נלחם כנגד נבל שמביא לכדור הארץ שבע מפלצות, כנגד שבעת החטאים, ההורגות כל מי שחטא בחטא.
בסרט "שבעה חטאים", חוקרים בלשי משטרה סדרה של מעשי רצח של אנשים שחטאו באותם חטאים.
שבעת החטאים בתרבות > סדרות

בסדרת האנימה "שבעת חטאי המוות", שבעת חטאי המוות הם קבוצה, הבנויה ממפלצות, שדים ובני אדם. שבעת חטאי המוות הם הדמויות הראשיות בסדרה אשר מצילות את בריטניה מאיומים חדשים בכל פעם.
בסדרת האנימה "אלכימאי המתכת" שבעת חטאי המוות הם קבוצה של מפלצות עם אישיות וכוחות המתאימים לכל אחד מהחטאים.
בסדרת האנימה Re:Zero יש שבע מכשפות שכל אחת מהן מייצגות חטא אחר. לאחר מות המכשפות יש אנשים שיכולים להשתמש בכוח שלהן.
בסדרה "מכושפות" מוזכרים החטאים באחד הפרקים, כחטאים קטלניים הנמצאים בתוך קופסה, שברגע שפוגעים בך הם הורגים אותך לאט. ואף אדם אינו חסין מפניהם.
ראו גם

שבעת מעשי החסד
שבע מצוות בני נח
לקריאה נוספת

אביעד קליינברג, שבעת החטאים (רשימה חלקית), הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי עליית הגג, סדרת אכסדרה, 2007
הערות שוליים

↑  (Summa Theologiae Ia.IIae. Q.84, art.4)
↑  Logismoi, באתר Orthodox Wiki
↑  ביאורים לאגדות חז"ל, מסכת ברכות ד,ב
| תאולוגיה נוצרית |
| --- | --- | --- |
| האלוהות | השילוש הקדוש • האל האב • ישו • רוח הקודש • קרדו • ומן הבן • אריאניות • הסבליאניות • המקדוניות | תומאס מאקווינס, מחשובי התאולוגים הנוצריים, ציור של קרלו קריוולי |
| כריסטולוגיה | לוגוס • אינקרנציה • דיופיזיטיות • מונופיזיטיזם/מיאפיזיטיות • דונאטיזם • מונותליטיזם • נסטוריאניזם • לידת הבתולין • עליית ישו • הביאה השנייה | תומאס מאקווינס, מחשובי התאולוגים הנוצריים, ציור של קרלו קריוולי |
| האדם והאל | החטא הקדמון • כפרה • פלגיאניזם • חטא • שבעת החטאים • חסד • גאולה • פרדסטינציה • יוסטיפיקציה • קדוש (קדוש מגן) • הסקרמנטים • טרנסובסטנציאציה | תומאס מאקווינס, מחשובי התאולוגים הנוצריים, ציור של קרלו קריוולי |
| תאולוגים חשובים | טרטוליאנוס • אוריגנס • פוליקרפוס • אתנסיוס • בסיליוס הגדול • גרגוריוס מנזיאנזוס • הירונימוס • אמברוזיוס • אוגוסטינוס • יוחנן כריסוסטומוס • קירילוס האלכסנדרוני • ברנאר מקלרבו • תומאס אקווינס • אנסלם • לותר • צווינגלי • קלווין • וסלי | תומאס מאקווינס, מחשובי התאולוגים הנוצריים, ציור של קרלו קריוולי |
פורטל נצרות • מושגים בנצרות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543232805171  BNE: XX525522  BnF: cb119750324 (data)  GND: 4185605-3  LCCN: sh85036044  SUDOC: 029414881
אלירן דנין

אלירן דנין (נולד ב-29 במרץ 1984) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי, וכיום מנהל את אצטדיון טדי שבירושלים.
קריירה

דנין גדל במחלקת הנוער של בית"ר טוברוק בטרם עבר לבית"ר ירושלים, שם החל את הקריירה הבוגרת שלו בעונת 2003/2004. דנין שיחק בירושלים עד אמצע עונת 2006/2007, אז הושאל להפועל כפר סבא. במהלך עונה זו עלה עם הנבחרת הצעירה של ישראל לאליפות אירופה עד גיל 21 שנערכה בקיץ 2007 בהולנד לאחר ניצחון בשני משחקים מול הנבחרת המקבילה של צרפת. בסך הכל רשם דנין 19 הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
בעונת 2007/2008 חזר דנין לבית"ר ירושלים, אך במחזור ה-5 שוב הושאל, הפעם למכבי חיפה. בעונת 2008/2009 שוב חזר דנין לירושלים, אך הפעם קיבל מקום בהרכב בעקבות עזיבתו של מגן הקבוצה, יואב זיו, לחו"ל. בסוף אותה עונה זכה בגביע המדינה, לאחר שבגמר הגביע הצליחה בית"ר ירושלים לגבור על האלופה מכבי חיפה 2–1, על אף שדנין עצמו הורחק במהלך המשחק.
ב-31 במאי 2010 ערך דנין את הופעתו היחידה במדי נבחרת ישראל, כשנכנס כמחליף במשחק ידידות מול נבחרת צ'ילה שהסתיים בהפסד 0–3.
לקראת עונת 2010/2011 חתם דנין במכבי פתח תקווה, שם שיחק במשך עונה אחת ואחריה עבר להפועל עכו, שם שיחק בעונת 2011/2012.
ב-12 באוגוסט 2012 חתם דנין בהפועל תל אביב לעונה אחת. ב-18 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף במשחק מול בני יהודה במסגרת גביע הטוטו. בעונת 2012/2013 התמודד על עמדת המגן השמאלי עם יגאל אנטבי ושמעון הרוש, ובסופה סיים את חוזהו ושוחרר מהקבוצה.
ב-2 באוגוסט 2013 חזר דנין להפועל עכו, וחתם על חוזה לשנתיים, אך לא הצליח להשתלב בהרכב הקבוצה, ובעונת 2013/2014 שותף בשישה משחקים בלבד בכל המסגרות.
לקראת עונת 2014/2015 חתם דנין בקבוצת בני סכנין, אך עזב את המועדון עוד בטרם החלה העונה. ב-18 בנובמבר 2014 דנין חתם בהפועל אשקלון מליגה א' דרום.
ב-15 ביוני 2015 חתם בהפועל עפולה מהליגה הלאומית. ב-9 בינואר 2017 חתם בהפועל מרמורק מליגה א', ובתום העונה העפיל עמה לליגה הלאומית. בעונת 2017/2018 ערך עשר הופעות במדי הקבוצה בליגה הלאומית, ובסופה פרש ממשחק פעיל.
דנין הוא בוגר הקריה האקדמית אונו בתואר ראשון בחינוך וחברה, עם התמחות בספורט. כן יש לו תואר שני במנהל עסקים עם התמחות בניהול ארגונים, תעודת מנכ"ל בכיר בספורט, תעודת ניהול אצטדיונים ואולמות ספורט, והוא בוגר קורס מתקדם לדירקטורים.
באוגוסט 2021 מונה דנין למנהלה של בית"ר ירושלים. הוא כיהן בתפקיד עד מרץ 2025, בו עבר לנהל את אצטדיון טדי.
הערות שוליים

↑  אריק בלומברג, הפועל כפר סבא: אלירן דנין חתם, גם גיא חיימוב, באתר nrg מעריב, ‏ 31 בינואר 2007
↑  גור מוטולה, היסטוריה: הצעירה עלתה לאליפות אירופה, באתר ynet, 11 באוקטובר 2006
↑  עדי סרדס, אלירן דנין ועמרי אפק חתמו במכבי חיפה, באתר ynet, 7 באוקטובר 2007
↑  בית"ר ירושלים ניצחה 1:2 את מכבי חיפה וזכתה בגביע המדינה, באתר וואלה, 26 במאי 2009
↑  נעלמה בערפל: ישראל הובסה 3:0 בצ'ילה, באתר ynet, 31 במאי 2010
↑  שי ארצי, עכשיו זה רשמי: אלירן דנין חתם במכבי פ"ת, באתר ynet, 7 ביוני 2010
↑  דורון בן דור, ‏אלירן דנין חתם בהפועל עכו וערך אימון בכורה, באתר ONE‏, 10 ביולי 2011
↑  עמית גולדשטיין‏, הפועל תל אביב: ג'ון פיינטסיל, חנן ממן ואלירן דנין חתמו, באתר וואלה, 12 באוגוסט 2012
↑  עירד צפריר, פצעים ונשיקות: ריאיון עם אלירן דנין, באתר nrg‏, 31 באוגוסט 2012
↑  שמעון אלבז, אלירן דנין חתם לשנתיים בהפועל עכו, באתר ynet, 2 באוגוסט 2013
↑  שלמה וייס‏, בני סכנין: אלירן דנין חתם לשנתיים, באתר וואלה, 5 ביולי 2014
↑  רועי זריהן, ‏פניית פרסה: אלירן דנין החליט לעזוב את סכנין, באתר ערוץ הספורט, 27 ביולי 2014
↑  מיכאל וייסרמן, אשקלון תנסה לצרף את עידן שריקי בינואר, אלירן דנין חתם, באתר דאבל פס
↑  מכוונת ללאומית: מרמורק התחזקה ב-4 שחקנים, באתר ONE‏, 9 בינואר 2017
↑  יאיר צוקר, ‏עובדים בספורט / "ליום שאחרי הפרישה": ארגון שחקני ושחקניות הכדורגל יזם מסלול לימודים אקדמי, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 23 בספטמבר 2020
↑  גיא בן זיו, ‏אחרי 8 שנים: דודאי עוזב את בית"ר, דנין יחליפו, באתר ONE‏, 20 באוגוסט 2021
מלוויל אדלשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1919 קינג ויליאמז טאון, דרום אפריקה
 נרצח:  16 ביוני 1976 (בגיל 57 בערך) סווטו, דרום אפריקה
 
ד"ר מלוויל לאונרד אדלשטיין (באנגלית: Melville Edelstein;‏ 1919 – 16 ביוני 1976) היה פעיל חברתי יהודי דרום אפריקאי שנרצח במהלך המהומות בסווטו בשנת 1976.
קורות חיים

נולד לנחום ורוז אדלשטיין בעיירה קינג ויליאמז טאון בדרום אפריקה, סבו מיכאל אדלשטיין היה ממקימי בית הכנסת הראשון בעיירה וחלק חשוב בקהילת יהודי קינג ויליאמז טאון. בן דודו הוא איש הציבור והחוקר אריה זיו, ממקימי קיבוץ כפר בלום. הוריו יוצאי ליטא נסעו כשהיה ילד לבריטניה,  ובשנת 1896 עברו לדרום אפריקה. הם התגוררו בתחילה בקייפטאון ולאחר מכן הצטרפו לארגון של דרום אפריקאים יהודים - חקלאים, התיישבו בחוה וניהלו עסק מצליח.
אדלשטיין עצמו נולד בדרום אפריקה. הוא היה יהודי אורתודוקסי פעיל, לא היה מעורב בפוליטיקה והיה מסור לשרת את טובת האנשים באזור. הוא גם היה פציפיסט שסירב להצטרף לצבא במלחמת העולם השנייה.
בהיותו ציוני, עלה לישראל והתיישב בשדה בוקר, שם בני הזוג פולה ודוד בן-גוריון, שכנעו אותו שישוב ליוהנסבורג כדי לטפל במשפחתו.
בדרום אפריקה אדלשטיין היה עובד סוציאלי ומורה מוערך והקדיש מאמצים רבים להקמת פרויקטים הומניטריים וחברתיים בסווטו, מקבץ של עיירות שחורים שהוקמו לאורך השנים בשולי העיר יוהנסבורג, דרום אפריקה. בזמן שכיהן כסגן מנהל הרווחה ביוהנסבורג, הקים אדלשטיין מספר פרויקטים לסיוע לבני נוער, נכים, עניים ועקורים בסווטו, שם עבד כ-18 שנים.
מותו

ד"ר אדלשטיין היה אחד משני לבנים שנהרגו במהומות בסווטו שנמשכו 16 ימים ביוני 1976, כאשר נסקל למוות על ידי קבוצת סטודנטים זועמים.
באותו היום תכונן הד"ר אדלשטיין לפתיחה הרשמית של סניף של תוכנית הסדנאות המוגנת שלו במזרח אורלנדו, שנועד לספק תעסוקה לאנשים עם מוגבלויות, כאשר חדשות על מחאות סטודנטים הגיעו לפרויקט. הטקס הסתיים במהירות כאשר פקידים ובעלי תפקידים גורשו מהעיר. מודאג לגבי שלומו של עמיתו פיירט ז'אק, חזר למרכז הצעירים בג'באבו. על מנת להציל את שותפו ירה ד"ר אדלשטיין בהמון תלמידים שהתאספו סביבו. לאחר מכן רץ אדלשטיין ברחבי המשרד, ואמר לעובדים לעזוב מיד.
בזמן שהיה שם, המון זועם הסתער על הבית ורגם אותו באבנים. העיתונאי פיטר מגובנה מצא מאוחר יותר את גופתו עם פתק שאומר "היזהרו, אפריקנס הוא הסם המסוכן ביותר לעתידנו". מגובנה אמר, "אם היו יודעים מי הוא, זה לא היה קורה".
הערות שוליים

↑  SA-SIG - Southern Africa Jewish Genealogy: Communities: King William's Town, www.jewishgen.org
↑  סיפורו של מלוויל אדלשטיין ז"ל והקהילה בדרום אפריקה, באתר מוזיאון העם היהודי, ‏2017-07-02
↑  Dr. Melville Edelstein and South Africa’s 1976 Soweto uprising, The Jerusalem Post | JPost.com
ליאן וילדאו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 בפברואר 1981 (בן 44)
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1998
 עיסוק:  עיתונאי, שדרן ספורט
 מעסיק:  כאן - תאגיד השידור הישראלי
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  lianwildau
 טוויטר (X):  lianwildau
 
ליאן וילדאו (נולד ב-6 בפברואר 1981) הוא עיתונאי, שדרן ומגיש ספורט וחדשות ברדיו ובטלוויזיה.
ביוגרפיה

וילדאו החל את דרכו המקצועית בשנת 1998 כמפיק ספורט ברדיו דרום. בשנת 2003, אחרי שירותו הצבאי, הצטרף ככתב למקומון "זמן הנגב", מרשת מקומוני מעריב. בשנת 2006 מונה לעורך מדור הספורט של העיתון.
בשנת 2005 חזר לרדיו דרום כשדר, עורך ומגיש.
בשנת 2008 עבר לטלוויזיה והצטרף לרשות השידור ככתב בחדשות המקומיות בדרום. בהמשך גם הגיש את המהדורה.
בשנים 2008–2011 שימש שדר קווים בשידורי הכדורגל של צ'רלטון.
בשנת 2011 גויס לחטיבת החדשות של הערוץ הראשון ועסק בשלל תפקידים: כתב מהדורת מבט, עורך ומגיש משדרי חדשות ושדר ספורט. בין היתר היה שליח הערוץ במשחקים האולימפיים בלונדון 2012, אליפות העולם בשחייה בברצלונה 2013 והמשחקים הפאראלימפיים בריו דה-ז'ניירו 2016
במקביל, שידר והגיש ברשת ב' בתוכניות שירים ושערים וזה ברשת.
בשנת 2017, עם סגירת רשות השידור, הצטרף לתאגיד השידור הישראלי והגיש בצוותא עם שרון פרי את תוכנית הספורט היומית בכאן ב'.
בשנת 2018 היה שליח "כאן" למונדיאל ברוסיה ושידר ברדיו את משחקי חצי הגמר וגמר גביע העולם.
במאי 2019 היה שליח רשת ב' למצעד החיים בפולין. בספטמבר 2019 היה העיתונאי הישראלי היחיד שנכנס לקטר וסיקר משם את אליפות העולם באתלטיקה ואת המשלחת הישראלית בדוחא.
בשנת 2021 סיקר עבור "כאן חדשות" את המשחקים הפראלימפיים בטוקיו.
בקיץ 2022 שידר וסיקר מפראג את אליפות אירופה בכדורסל ומשחקי נבחרת ישראל. בהמשך השנה שידר את משחקי ההכרעה במונדיאל בקטאר.
בשנת 2023 סיקר ושידר מהמונדיאליטו בארגנטינה ומיורו הצעירות בגיאורגיה.
בקיץ 2024 שידר ברשת ב' את משחקי אליפות אירופה בכדורגל ואת המשחקים האולימפיים בפריז.
כיום מגיש את התוכנית "כאן ספורט" לסיכום אירועי השבוע, את פינות הספורט היומיות ב"הבוקר הזה" ו"בחצי היום" ואת התכנית "כאן דרום".
הערות שוליים

↑  שי מוגילבסקי, חלום חייו: ליאן וילדאו מסתער על שידורי האולימפיאדה, אתר nrg, יולי 2012.
↑  מבט - מדליה ראשונה לישראל במשחקים הפאראלימפיים בריו, הערוץ הראשון, 11 בספטמבר 2016.
↑  "אינשאללה כולם יהנו": מסע לאליפות העולם בקטר והתקווה הישראלית למדליה, "כאן חדשות", 26 בספטמבר 2019.
↑  ליאור לרנר‏, הבאר שבעי שהגיע הכי קרוב למדליה אולימפית בפריז, באתר וואלה, 4 באוגוסט 2024
↑  "כאן ספורט", להאזנה. כאן - תאגיד השידור הישראלי
אוונס קאנגווה

אוונס קאנגווה (באנגלית: Evans Kangwa; נולד ב-9 באוקטובר 1992) הוא כדורגלן זמבי המשחק באבהא בעמדת החלוץ.
אחיו הוא הכדורגלן קינגס קאנגווה.
קריירה

קאנגווה התחיל את הקריירה שלו בנקאנה. בעונת 2010 עלה לקבוצה הבוגרת והבקיע 2 שערים בעונה זו כאשר הוא רק בן 16. בינואר 2013 היה אמור להצטרף לווטפורד אך המהלך לא יצא לפועל. ב-3 ביולי 2014 הושאל להפועל רעננה. ב-13 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו ברעננה בניצחון 0:4 נגד הפועל פתח תקווה. ב-25 באוקטובר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0:2 נגד מכבי חיפה. ב-1 בנובמבר 2014 הבקיע צמד בניצחון 1:2 נגד מ.ס. אשדוד. ב-29 ביולי 2016 חתם ל-4 שנים בגזיאנטספסור הטורקית תמורת 850 אלף יורו. ב-27 באוגוסט 2017 חתם בארסנל טולה הרוסית.
קאנגווה היה פעיל בנבחרת זמביה עד גיל 20, ונכלל בסגל הנבחרת הבוגרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2012 בה זכתה נבחרתו לראשונה בתולדותיה.
תארים

אליפות זמביה: 2013
גביע אפריקה לאומות: 2012
אהרן ליכטנשטיין

| --- | --- |

הרב אהרן ליכטנשטיין מעביר שיעור בישיבת הר עציון
 לידה:  23 במאי 1933 כ"ח באייר ה'תרצ"ג הרובע השנים-עשר של פריז, צרפת 
 פטירה:  20 באפריל 2015 (בגיל 81) א' באייר ה'תשע"ה אלון שבות, יהודה ושומרון 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל, ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  ישיבת רבינו חיים ברלין  ישיבה יוניברסיטי  ישיבת רבינו יצחק אלחנן 
 תקופת הפעילות:  ? – 20 באפריל 2015 
 השתייכות:  ציונות דתית, אורתודוקסיה מודרנית
 תחומי עיסוק:  גמרא, הלכה
 רבותיו:  הרבנים יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (מבוסטון) (חותנו), יצחק הוטנר, אהרון סולובייצ'יק
 תלמידיו:  הרבנים משה ליכטנשטיין – בנו, יעקב מדן, ברוך גיגי, עזרא ביק, אליהו בלומנצויג, יוסף צבי רימון, חיים נבון,  ועוד
 בת זוג:  טובה ליכטנשטיין (1935-)
 צאצאים:  משה ליכטנשטיין  אסתי רוזנברג  מאיר ליכטנשטיין  יצחק ליכטנשטיין 
 מספר צאצאים:  6 
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה
 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2014) 
 
אהרן ליכטנשטיין (כ"ח באייר ה'תרצ"ג, 23 במאי 1933, צרפת – א' באייר ה'תשע"ה, 20 באפריל 2015, ישראל) היה ראש ישיבת הר עציון באלון שבות ודוקטור לספרות אנגלית. מרבניה הבולטים של האורתודוקסיה המודרנית בישראל ובארצות הברית, וממנהיגי האגף המתון של הציונות הדתית. חתן פרס ישראל לספרות תורנית.
החזיק בהשקפת עולם המשלבת את ערכי לימוד התורה וההלכה בצורתם המסורתית עם הומניזם מודרני וליברליות. נחשב לאחד מתלמידיו המובהקים של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, ודרכו הלימודית קרובה לשיטת בריסק.
ביוגרפיה

נולד בצרפת לר' יחיאל ליכטנשטיין ולבלומה לבית שוורץ. בשנת 1940, חודשים ספורים לאחר כיבוש צרפת בידי הנאצים, הצליחה משפחתו לברוח לארצות הברית. בגיל התיכון למד אצל הרב יצחק הוטנר בישיבת רבנו חיים ברלין והרב אהרן סולובייצ'יק, אך עיקר חינוכו התורני היה בישיבה יוניברסיטי אצל הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק. הוא קיבל ממנו הסמכה לרבנות בשנת 1959 ובהמשך גם נישא לבתו, ד"ר טובה ליכטנשטיין. הרב ליכטנשטיין החשיב את הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק כרבו המובהק. במקביל ללימודיו בישיבה יוניברסיטי, למד ספרות אנגלית, וסיים ב-1957 עבודת דוקטורט בתחום זה באוניברסיטת הרווארד, שעסקה בהגותו של הנרי מור (אנ'). תקופה קצרה שימש כמרצה לספרות אנגלית במכללת שטרן לנשים (אנ') שעל יד ישיבה יוניברסיטי. היה גם ראש כולל בישיבת רבנו יצחק אלחנן שבישיבה יוניברסיטי.
בשנת 1968 הזמין אותו הרב יהודה עמיטל לעמוד בראש ישיבת הר עציון. הרב ליכטנשטיין קיבל את התפקיד בתנאי שהרב עמיטל ימשיך לכהן כראש הישיבה לצידו, ועלה לארץ עם משפחתו בשנת 1971. הרב ליכטנשטיין היה גם רקטור מכללת יעקב הרצוג וכיהן גם כראש ישיבה בסניף ישיבה יוניברסיטי בירושלים. מאז עלייתו התגורר בירושלים, וב-2006 עבר לאלון שבות, בסמיכות לישיבת הר עציון. בסוף זמן חורף תשע"א הודיע על פרישתו מהעברת השיעור היומי בעיון, והתמסרותו בעיקר לכתיבה תורנית.
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשע"ג על ספריו על התלמוד, שסוכמו בידי תלמידיו. בנימוקי ועדת הפרס נאמר: "הרב ליכטנשטיין מביא בספרים האלה את שיטת הלימוד הבריסקאית לזיקוק ומיצוי מעמיקים ומרשימים, ופותח את הלמדנות התלמודית המסורתית לפני בני הדור".
בשנת תשע"ד (2014) זכה הרב ליכטנשטיין בפרס ישראל לספרות תורנית.
בבוקר א' באייר ה'תשע"ה, 20 באפריל 2015, בגיל 81, נפטר הרב ליכטנשטיין באלון שבות.
השקפת עולמו

תלמידו, הרב חיים נבון, כתב עליו:
הרב ליכטנשטיין ידוע כגאון תלמודי והלכתי מן המעלה הראשונה, ולצד זאת – כבעל ידע מקיף ועניין רב בתחומי ידע לא תורניים, וכדוגל בתפישת עולם הומניסטית (...) שני אופקים רוחניים שונים מתמזגים בהגותו. מכורתו הרוחנית והאינטלקטואלית של הרב ליכטנשטיין היא באופן מובהק עולם הישיבות הליטאי, על התנהלותו הממשית ועל הרקע האידאולוגי שלו. אך לצד מקור זה, הרב ליכטנשטיין הושפע מאוד גם מהתרבות המערבית המודרנית והקדם-מודרנית (תוך דגש על הזרם ההומניסטי שבה), לא רק על ביטוייה המעשיים, אלא גם על גילוייה התרבותיים והערכיים.
השקפת עולמו קרובה לתפיסת האורתודוקסיה המודרנית. תקופה מסוימת היה קשור לתנועת נתיבות שלום המשויכת לחוגי השמאל הדתי. לאחר רצח רבין התבטא בחריפות נגד האווירה בציבור הדתי-לאומי בתקופה שקדמה לרצח. התנגד בתוקף לסרבנות. לאחר טבח מערת המכפלה הביע בפני הרב דוב ליאור זעזוע וביקורת על כך שלא גינה את הטבח שביצע ברוך גולדשטיין ואף נתן לרוצח כבוד. עם זאת, בשעת הפולמוס על תוכנית ההתנתקות הבהיר שאין הוא מביע עליה דעה – לחיוב או לשלילה – בניגוד לניסיונות תנועת מימד להציב אותו כתומך בתוכנית.
בפסיקת ההלכה, שילב לעיתים הרב ליכטנשטיין שיקולים נוספים מעבר לדין היוצא מבדיקת הסוגיה עצמה.[דרושה הבהרה] כך לדוגמה, התנגד בתוקף לפטור ממצוות סוכה למטיילים, אף לאחר שהוכיח מהסוגיה שאפשר להקל בכך, בטענה שלא ראוי לתת פטור ממצווה עשה במלוא היקפה. לצד זאת, הקל בלבישת מכנסיים לנשים, אם אינם צמודים לגוף.
תמך במסלול ההסדר לכתחילה וטען שלתלמידי חכמים יש חיוב הלכתי לשרת בצבא. עם זאת, התנגד להארכתו לשירות צבאי מלא.