stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המצור בווייקו
לקריאה נוספת

David T. Hardy. "This Is Not An Assault". ISBN 978-0-7388-6342-9 (self-published)
Christopher Whitcomb. Cold Zero: Inside the FBI Hostage Rescue Team. ISBN 0-552-14788-5.
David Thibodeau. A Place Called Waco: A Survivor's Story. ISBN 1-891620-42-8
Anthony, D. and T. Robbins (1997). "Religious totalism, exemplary dualism and the Waco tragedy." In Robbins and Palmer 1997, 261–284.
Bell, Randall (2009). Strategy 360. Laguna Beach, CA: Owners Manual Press. ISBN 978-1-933969-16-9.
Christopher Whitcomb. Cold Zero: Inside the FBI Hostage Rescue Team. ISBN 0-552-14788-5. (Also covers Ruby Ridge.)
Docherty, Jayne Seminare. Learning Lessons From Waco: When the Parties Bring Their Gods to the Negotiation Table (Syracuse, New York: Syracuse University Press, 2001). ISBN 0-8156-2751-3
Kerstetter, Todd. "'That's Just the American Way': The Branch Davidian Tragedy and Western Religious History", Western Historical Quarterly, Vol. 35, No. 4, Winter 2004.
Kopel, David B. and Paul H. Blackman. No More Wacos: What’s Wrong With Federal Law Enforcement and How to Fix It (Amherst, New York: Prometheus Books, 1997). ISBN 1-57392-125-4
Lewis, James R. (ed.). From the Ashes: Making Sense of Waco (Lanham, Maryland: Rowman & Littlefield, 1994). ISBN 0-8476-7915-2 (cloth) ISBN 0-8476-7914-4 (paper)
Linedecker, Clifford L. Massacre at Waco, Texas: The Shocking Story of Cult Leader David Koresh and the Branch Davidians (New York: St. Martin’s Paperbacks, 1993). ISBN 0-312-95226-0
Lynch, Timothy. No Confidence: An Unofficial Account of the Waco Incident (Washington: Cato Institute, 2001).
Moore, Carol. The Davidian Massacre: Disturbing Questions Abut Waco Which Must Be Answered." (Virginia: Gun Owners Foundation, 1995). ISBN 1-880692-22-8
Newport, Kenneth G. C. "The Branch Davidians of Waco: The History and Beliefs of an Apocalyptic Sect" (Oxford University Press, 2006). ISBN 0-19-924574-6, ISBN 978-0-19-924574-1
Reavis, Dick J. The Ashes of Waco: An Investigation (New York: Simon and Schuster, 1995). ISBN 0-684-81132-4
Tabor, James D. and Eugene V. Gallagher. Why Waco?: Cults and the Battle for Religious Freedom in America (Berkeley: University of California Press, 1995). ISBN 0-520-20186-8
Thibodeau, David and Leon Whiteson. A Place Called Waco: A Survivor's Story (New York: PublicAffairs, 1999). ISBN 1-891620-42-8
Wright, Stuart A. (ed.). Armageddon in Waco: Critical Perspectives on the Branch Davidian Conflict (Chicago: University of Chicago Press, 1995).
הערות שוליים

1 2  שריאל שני (וושינגטון), בני אבני (ניו יורק), אבי אובליגנהרץ (לוס אנג'לס), סוכנויות הידיעות, התאבדות המונית בטקסס, חדשות, 20 באפריל 1993
↑  יעל אהרונוב, "אחי נלכד בקסמיו של מנהיג הכת", חדשות, 8 במרץ 1993
אבי אובלינגהרץ, "כורש, בבקשה שחרר את בני", חדשות, 12 במרץ 1993
יעל אהרונוב, "הם פעלו כמו ארגון טרור רצחני", חדשות, 21 באפריל 1993
↑  שישה נהרגו בקרב טנקים בין האף.בי.אי לחברי כת משיחית, חדשות, 2 במרץ 1993
1 2  אבי אובליגנהרץ (לוס אנג'לס), סוכנויות הידיעות, הכנות לפריצה לחווה של חברי הכת בטקסס, חדשות, 3 במרץ 1993
↑  אבי אובליגנהרץ (לוס אנג'לס), סוכני האף.בי. איי מחכים שכורש יתעייף, חדשות, 8 במרץ 1993
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563558105171  LCCN: sh93004343 
דגל כת הדייווידים
תג סוכנות ה-ATF האמריקאי
האש במתחם מאונט כרמל
שער הניצחון בפריז

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שער ניצחון 
 על שם:  ניצחון נפוליאון בקרב אוסטרליץ
 כתובת:  פריז 
 מיקום:  הרובע השמיני של פריז 
 מדינה:  צרפת 
 בעלים:  עיריית פריז 
 מפעיל:  Centre des monuments nationaux 
 מבקרים בשנה:  1,754,750 (נכון ל־2022)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  15 באוגוסט 1806 – 1836 (כ־29 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  29 ביולי 1836 
 חומרי בנייה:  Lutetian limestone, אבן גיר 
 אדריכל:  ז'אן שלגרן 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 מידות
 אורך:  45.08 מ' 
 רוחב:  22.21 מ' 
 גובה:  49.5 מ' 
 
 קואורדינטות:  48°52′26″N 2°17′42″E﻿ / ﻿48.873888888889°N 2.295°E﻿ / 48.873888888889; 2.295
 אתר רשמי
  (למפת פריז מוגדלת) שער הניצחון בפריז(למפת פריז רגילה) שער הניצחון בפריז
 
שער הניצחון בפריז (בצרפתית: L'arc de Triomphe) הוא שער ניצחון הממוקם בכיכר שארל דה גול שבפריז, ואחד האתרים המונומנטליים הידועים ביותר בעיר.
שער הניצחון
שער הניצחון נבנה בפקודתו של נפוליאון, שמינה את האדריכל ז'אן שלגרן לבניית השער ותכנונו. הבנייה החלה בשנת 1806 ונסתיימה רק שלושים שנה לאחר מכן, בשנת 1836.
גובהו כ-50 מטר, ורוחבו כ-45 מטר. על חלקו העליון של עיטור תיאור יציאת המתנדבים ב-1792 (שצויר על ידי האומן הצרפתי פרנסואה רוד). שער הניצחון מזכיר שתי תיבות (מנסרות מלבניות), שהצד הארוך יותר מאונך לרצפה, ועוד אחת שחלקה הארוך מקביל לרצפה. יש מעט סגוליות בחלק הריק באמצע.
השער ניצב במרכזה של כיכר שארל דה גול (כיכר האטואל לשעבר), מוקף בכחמישה נתיבי תחבורה, ומן הגג שלו ניתן לראות את כל 12 הדרכים היוצאות מהכיכר. העלייה מתבצעת בתוך רגל אחת של השער, והירידה דרך הרגל השנייה. השער ממוקם בסופו של השאנז אליזה, הרחוב המרכזי בפריז.
הגישה אל שער הניצחון היא דרך מנהרה תת-קרקעית. מתחת לשער הניצחון נמצא קבר החייל האלמוני, לזכר החיילים שנפלו במלחמות הרבות בהיסטוריה של צרפת. בכל ערב מודלק ליד הקבר נר זיכרון, ומתחת לקשת מונפים שני דגלי ענק, האחד של צרפת והשני של האיחוד האירופי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, נבנתה בהמשך הציר ההיסטורי של פריז (אקס היסטוריק) שהשאנז אליזה הוא רק חלק ממנו, הגרנד ארש שבאזור לה דפאנס. הגרנד ארש נבנתה כמחווה מודרניסטית לשער הניצחון ומסמלת את ניצחון ההומניטריות והשלום.
היסטוריה

בניית השער הוזמנה בשנת 1806 על ידי נפוליאון בונפרטה לאחר ניצחונו בקרב אוסטרליץ. תכנון המבנה ארך כשנתיים והנחת יסודות המבנה ארכה כשנתיים נוספות. בשנת 1810 כאשר נפוליאון נכנס לפריז בתהלוכה לרגל נישואיו עם מארי לואיז, דוכסית פארמה מאוסטריה, מאחר שבניית השער טרם הושלמה, הוקם דגם עשוי עץ בגודל השער העתיד להיבנות, על מנת שתהלוכה תעבור תחתיו. בשנת 1811 נפטר האדריכל ז'ן שאלגרן והחליף אותו בתפקיד האדריכל ז'אן-ניקולה הויו. בתקופת השבת המלוכה לשושלת בורבון ושלטונו של לואי ה-18 נעצרו עבודות הבנייה. העבודות החלו מחדש בתקופת שלטונו של לואי פיליפ, מלך צרפת בין השנים 1833–1836 בפיקוח האדריכל הויו ולאחריו לואי-אטיין אריקאר דה תורי. השער הושלם בשנת 1836.
ב-15 בדצמבר 1840 הובאה גופתו של נפוליאון לפריז, ותהלוכת ההלוויה עברה מבעד לשער בדרכה לארמון האינווליד.
בשנת 1871 צעדו מתחת לשער הכוחות המנצחים של האימפריה הגרמנית. בתום מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1918, ערכו הכוחות הצרפתיים מצעד ניצחון מתחת לשער על מנת להראות את ניצחונם על הצבא הגרמני לאחר התבוסה שהם נחלו בשנת 1871. לאחר כיבוש פריז בשנת 1940 ערך הוורמאכט, צבאה של גרמניה הנאצית, מצעד ניצחון מתחת לשער על מנת להראות את ניצחונם על הצרפתים. לאחר שחרור פריז על ידי בעלות הברית והכוחות הגולים של צרפת ב-1944 ערך שארל דה גול, מצעד ניצחון מתחת לשער.
היסטוריה > תכנון השער

השער תוכנן על ידי ז'אן שלגרן בסגנון נאו- קלאסי. לפסלי השער תרמו טובי פסלי צרפת: ז'אן-פייר קורטו, פרנסואה רוד, אנטואן אטה, פיליפ ג'וזף אנרי למייר. ארבע קבוצות הפסלים שסביב השער הם:
ניצחון 1810 (מעשה ידי קורטו);
התנגדות ושלום (שניהם מעשה ידי אטה);
צאת המתנדבים של שנת 92 המכונה "המארסייז" (מעשה ידי רוד);
מעל הקשת נמצא אפריז ועליו 30 שלטי אבירים עם שמות הניצחונות העיקריים במלחמות צרפת שלאחר המהפכה הצרפתית ומלחמות נפוליאון. על קירותיו הפנימיים של השער רשומים שמות 558 גנרלים צרפתיים (וכן שמו של הגנרל פרנסיסקו דה מירנדה שלא היה צרפתי), כאשר שמות הגנרלים שנפלו בקרב מסומנים בקו תחתון.
על רגלי השער חקוקים גם שמות קרבות נפוליאון למעט הקרבות שבין עזיבתו מאלבה ועד תבוסתו בווטרלו.
קבר החייל האלמוני

מתחת לשער שוכן קבר חייל אלמוני ממלחמת העולם הראשונה. עצמות חייל אלמוני הועברו לאתר ביום שביתת הנשק בשנת 1920 ואש תמיד הודלקה בטקס רשמי. טקס זה נעשה בעקבות הטקס שנערך בקבר הלוחם האלמוני שבמנזר וסטמינסטר. מדי שנה נערך טקס באתר ב-11 בנובמבר, יום שביתת הנשק עם גרמניה בשנת 1918. ממשלת צרפת התכוונה לקבור את החייל האלמוני בפנתאון אולם בעקבות מסע שתדלנות ציבורי ומכתבים רבים שנשלחו על ידי הציבור הוחלט לקברו מתחת לשער.
ארון החייל הוצב בקפלה שבראש הקשת ב-10 בנובמבר 1920 ונקברה ב-28 בינואר 1921 כאשר על הקבר כתוב בצרפתית:
ICI REPOSE UN SOLDAT FRANÇAIS MORT POUR LA PATRIE 1914–1918

 "כאן קבור חייל צרפתי אשר נפל למען מולדתו 1914-1918"
בשנת 1961 הניחו נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי ורעייתו, הגברת הראשונה של ארצות הברית, ג'קלין קנדי, זר על הקבר יחד עם נשיא צרפת דאז שארל דה גול. בשנת 1963, לאחר רצח קנדי, בקשה ג'קלין קנדי כי באתר קברו של בעלה הנשיא שבבית הקברות הלאומי ארלינגטון תוקם אש תמיד בדומה לזו הנמצאת מתחת לשער הניצחון.
גלריה

שקיעה מבעד לשער הניצחון - מבט משדרת שאנז אליזה
פרט של תגליפי השער
צבא גרמניה הנאצית צועד בסמוך לשער לאחר כיבוש פריז
קבר החייל האלמוני לרגלי השער
כוחות בעלות הברית לאחר שיחרור פריז בשנת 1944
שער הניצחון בגשם
מלון נפוליאון ושער הניצחון
ראו גם

שער פיירו - בעיר מונפלייה המכונה גם "שער הניצחון" (L'arc de Triomphe)
תהלוכה של צבא גרמניה הנאצית לאחר כיבוש פריז במלחמת העולם השנייה.
שער הניצחון בפריז, מבט מבפנים - מציג את דגלי צרפת והאיחוד האירופי.
תוכניתו של שארל ריבאר משנת 1758 להקים מבנה דמוי פיל באתר בו הוקם אחר כך שער הניצחון
קבר החייל האלמוני שלרגלי השער.
מוצ"ש (תוכנית טלוויזיה)

| --- | --- |
 סוגה:  קומית-סאטירית
 יוצרים:  חיים מלובן
 כותבים:  דני רווה, חנן פלד, חיים אידיסיס, יעקב רוטבליט, אלי עידן, מיכאל דק, יואל ריפל, שלמה משיח, אבי שמש, טל גלעד, אסטבן גוטפריד, נטי זית, רועי יבין
 בימוי:  אבי אמבר, אלי ריבנבך, אלה שחף, צבי סלפון, ראול יחיאל
 מנחים:  אבי אתגר
 משתתפים:  ספי ריבלין, יעל עמית, דב רייזר, דפנה ארמוני, אלי יצפאן, עדי טופול, אילה אשרוב, דורין כספי, ג'וליאן שגראן, גני תמיר, מיקי קם, שרית סרי, שרון חזיז, דור צוויגנבאום, חיים צינוביץ, אלברט אילוז
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  3
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 1
 תקופת שידור מקורית:  24 ביוני 1989 – 9 באוקטובר 1993
 
מוצ"ש היא תוכנית טלוויזיה קומית-סאטירית ישראלית, בהנחייתו של אבי אתגר, ששודרה בערוץ 1 בין השנים 1989–1993, אחת לשבועיים במוצאי שבת בעשר בלילה. התוכנית שילבה בין ראיונות קלילים באולפן שהיה דמוי פאב,  לבין קטעי הומור וסאטירה שצולמו בתפאורות שונות באולפן.
התוכנית הכילה פורמט חדש לאותה תקופה בטלוויזיה הישראלית - תוכנית בידורית, קלילה מאוד, המשתמשת בסוגי הומור רבים, לרבות סאטירה, זאת על מנת להגיע לקהל צופים רחב. הפורמט הזה, המשלב בין קטעי נונסנס קומיים וסאטירה, חזר בגרסאות שונות בתוכניות ערוץ 2 בשנים מאוחרות יותר, לדוגמה: "רק בישראל", "איפה אתה חי?" ו"ארץ נהדרת".
מוצ"ש הייתה בעצם לתוכנית הסאטירה הראשונה ששודרה בטלוויזיה מאז ניקוי ראש, ספי ריבלין שהיה אחד ממשתתפי מוצ"ש השתתף גם בניקוי ראש. התוכנית זכתה לפופולריות רבה בזמן שידורה, בהתבסס על סקרי רייטינג שבוצעו בין החודשים אפריל-יוני 1992 זכתה התוכנית ל-58% רייטינג, שנייה רק למבט בהפרש של 1%.
משתתפים

בתוכנית כיכבו ספי ריבלין, אילה אשרוב, יעל עמית, דב רייזר, דפנה ארמוני, אלי יצפאן, גני תמיר, אלברט אילוז, רמי ברוך, עידית טפרסון, יאיר ניצני, עדי טופול, דורין כספי, ג'וליאן שגראן ושרית סרי בשתי העונות הראשונות.
בעונה האחרונה חלק מצוות השחקנים המקורי עזב ונוספו במקומם לסגל התוכנית השחקנים: שרון חזיז, גדי פור, שי זורניצר, דור צויגנבום, אורי גוטליב, חיים צינוביץ, יסמין גמליאל, מיקי קם, עירית ענבי ועוד.
דמויות ומערכונים ידועים

נהלי פתיחה באש - אורי גוטליב מתודרך על ידי דור צויגנבום בכניסה לעזה.
יוסההההף - ספי ריבלין בתפקיד בעל אומלל שאשתו (יעל עמית) עושה בו כרצונה ובסוף המערכון הוא נוקם בה בדרכים יצירתיות. במערכונים נוהגת האישה לדבר בעוד הבעל שותק, באחד הפרקים נאמר כי הסיבה לשתיקתו היא עקב טראומה שנגרמה לו כשחלם שהוא נשוי לשולמית אלוני. אם כי, בקטע שנעשה באחד הספיישלים של חג הפורים, יוסף דיבר.
המלצר עמנואל הארגנטינאי (חיקוי לדמותו של המלצר מנואל בסדרה "המלון של פולטי") בגילומו של ספי ריבלין, מוצג כטיפש ועילג אך בעל כוונות טובות. באחד הפרקים נאמר שהוא אחיו האובד של סמי ינקו. בפרק אחר הוצגו בני משפחתו, שהם גם הם מראה דומה לשלו, כולל השפם, אך נאמר שהוא שונה מהם במראה.
המשפחה הישראלית המופרעת (ספי ריבלין, יעל עמית, דב רייזר, דפנה ארמוני ואלי יצפאן) - משפחה ישראלית מוקצנת לצדדיה המכוערים ביותר כמו: גנבת ציוד מבתי מלון, אלימות, חוסר סבלנות, חינוך לקוי לילדים וחוסר כבוד לקשישים. בתוכנית "יצפאן" ששודרה בהוט 3 נעשה מערכון איחוד של המשפחה שבו הילדים שבו לבית ההורים לאחר שהאב חשב שלו ולאשתו יהיה שקט מהם, והסבתא שבה מבית האבות לגור עמם. בתחילה הסבתא והבת גולמו על ידי שחקניות אחרות.
צמד הקשישים - בסגנון צמד הזקנים סטטלר וולדורף בתוכנית "החבובות". מגולמים על ידי ספי ריבלין ודב רייזר. באחד הפעמים הסבתא מהמשפחה המופרעת החליפה את הזקן שגילם דב רייזר, שהוא אף מגלם את הדמות הזאת.
סמי ינקו - טיפוס "רומני גנב" שממציא פטנטים ומתחמן את כל העולם, בגילומו של ספי ריבלין. נשוי לאשתו סבינה (יעל עמית), שלעיתים בוגד בה מן הצד.
הוטי (מיקי קם) - אישה בעלת מבטא הונגרי כבד שמספרת על חוויות והתנסויות שונות מחייה והמסקנות המשעשעות שהסיקה מהן.
בוריס (ספי ריבלין)- במאי. עולה מרוסיה.
ביקורת

לכל אורך שנותיה זכתה התוכנית לביקורות מעורבות. הביקורת השלילית הייתה על כך שהתוכנית משתמשת בהומור "נמוך" כמו סלפסטיק ודמויות מבוססת על עדות וסטיגמות כמו: "רומני גנב", "פרסי קמצן" וכו'. בנוסף, הועלתה ביקורת על כך שהתוכנית לא הרבתה לעסוק בסאטירה פוליטית ופחדה לנקוט "עמדה". מאידך נטען כי ביקורת זו אינה מוצדקת, היות שהתוכנית עסקה אף בסאטירה חברתית ותרבותית. דוגמה מובהקת לכך היא "המשפחה הישראלית המופרעת". עובדה נוספת היא שמערכון מהתוכנית שיצא כנגד "חוק החזיר" (בו נראתה השחקנית יעל עמית מלטפת חזיר ושרה לו שיר ערש) נפסל לשידור על ידי מנהל הטלוויזיה כתוצאה מלחצים פוליטיים. כך, שלא ניתן לטעון שלא הייתה כוונה לעסוק בסאטירה מצד היוצרים של התוכנית. התוכנית הייתה מושקעת יחסית לזמנה, הן מבחינת התפאורה והן מבחינת צוות השחקנים והכותבים.
הערות שוליים

↑  נועם שגב, האיש השווה מיליונים. כנראה, באתר ynet, 24 ביולי 2002
יצחק שמואל עמנואל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1899 סלוניקי, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1972 (בגיל 73 בערך) סינסינטי, ארצות הברית 
 
יצחק שמואל עמנואל (Isaac Samuel Emmanuel; תרנ"ט, 1899 – תשל"ג, 1972) היה רב והיסטוריון יליד יוון.
ביוגרפיה

נולד בסלוניקי לדודו אסתר (לבית ברודו), שנפטרה ביום היוולדו, ולשמואל יצחק עמנואל. למד בתלמוד תורה בהנהלת יצחק אפשטין ובבית המדרש לרבנים "אור החיים", בו למד תלמוד מהרב אברהם משה היררה. השתתף בארגונים "שומרי שבת" ו"המזרחי", ובשנת ה'תרע"ט (1919) הקים את ארגון הנוער "שיבת ציון" של "המזרחי", בו השתתפו כ־200 נערים, אותו ניהל עד ה'תרפ"ג (1923), אז נשלח על ידי רפאל מנשה ואברהם רקנטי ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, שם נסמך לרבנות. את הדוקטורט עשה באוניברסיטת לוזאן.
בשנים ה'תרצ"ו–ה'תרצ"ט (1936–1939) כיהן כרב הקהילה האורתודוקסית "מקוה ישראל" בקוראסאו. שימש גם כספרן בספרייה הממשלתית של קוראסאו (עד 1946), ודאג לתיעוד ההיסטוריה של יהדות קוראסאו והכתובות שעל המצבות בבית העלמין היהודי "בית חיים". את מחקרו פרסם ב־1957. מאז 2001 שם הרחוב המוביל לבית העלמין נקרא על שמו.
בשנים ה'תש"י–ה'תשי"ג (1950–1953) כיהן כרב בפנמה ובריו דה ז'ניירו שבברזיל, ולאחר מכן כיהן כרב בסינסינטי, בה נפטר.
מחקר

עמנואל חקר את תולדות צאצאי יהדות ספרד בעולם בכלל, ואת תולדות יהדות סלוניקי בפרט, ופרסם ספרים ומאמרים בנושא במספר שפות. בין השאר, פרסם את הכתובות שהופיעו על המצבות בבית העלמין היהודי בסלוניקי, אותם החל להעתיק בשנת ה'תרפ"ה בסיוע אחיו חיים שמואל עמנואל, ומאמר ארוך על תולדות יהודי שלוניקי. כן פרסם ספרים על יהודי קוראסאו והאנטילים ההולנדיים.
מחקר > ספריו

גדולי שלוניקי לדורותם, א, תל־אביב, תרצ"ו
מצבות שאלוניקי, 2 כרכים, ירושלים: מכון בן־צבי, תשכ"ג–תשכ"ח
Histoire de l'industrie des tissus des Israelites de Salonique, Paris: Lipschutz, 1935
Histoire des Israélites de Salonique, t. 1, Thonon, Paris : Lipschutz, 1936
Precious stones of the Jews of Curaçao: Curaçaon Jewry, New York: Bloch, 1957
History of the Jews of the Netherlands Antilles, 2 volumes, with Suzanne A. Emmanuel, Cincinnati : American Jewish Archives, 1970
לקריאה נוספת

יצחק משה עמנואל, "ד"ר יצחק שמואל עמנואל ז"ל", זיכרון שלוניקי ב, תל אביב: הוועד להוצאת ספר קהילת שלוניקי, תשמ"ו, עמ' 508–510
הערות שוליים

↑  "שמואל" הוא פטרונים, המייחס אותו לאביו.
1 2 3  י"מ עמנואל, עמ' 508–509.
1 2  "RABBI DR. ISAAC S. EMMANUEL", באתר "בית חיים – קוראסאו".
↑  Emmanuel, Isaac Samuel - 1972‏, Database Joods Biografisch Woordenboek (הול').
↑  י"מ עמנואל, עמ' 510.
↑  מצבות שאלוניקי, א, עמ' 7, באתר אוצר החכמה.
↑  יצחק שמואל עמנואל, "תולדות יהודי שלוניקי", זיכרון שלוניקי א, עמ' 1–272.
↑  ראו: D. de Sola Pool, ביקורת ספר, Publications of the American Jewish Historical Society‏, 47, 3 (1958), עמ' 176–178.
↑  ראו: Seymour B. Liebman, ביקורת ספר, Journal of Interamerican Studies and World Affairs‏, 14, 1 (1972), עמ' 113–118.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007510080005171  BNE: XX1769586  GND: 1194200605  ISNI: 0000 0001 1978 3509  LCCN: n2010054411  NTA: 069372632  SELIBR: 247538  SUDOC: 135255279  Trove: 816083  VIAF: 91393506   WorldCat (עם VIAF): 91393506
אוסטין דייוויס

אוסטין דייוויס (באנגלית: Austin Davis; נולד ב-4 באוקטובר 1989) הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כסגן המושל ה-53 של קהיליית פנסילבניה מאז ינואר 2023. קודם לכן ייצג את מחוז הבחירה ה-35 בבית הנבחרים של פנסילבניה בין השנים 2018–2023. דייוויס הוא האפרו-אמריקאי הראשון בתפקיד סגן המושל בפנסילבניה והאדם הצעיר ביותר שנבחר לתפקיד.
ביוגרפיה

דייוויס נולד בעיר מקיספורט (McKeesport) שבפנסילבניה. בזמן לימודיו התיכוניים ייסד דייוויס ועמד בראש מועצת הנוער המייעצת לראש עיריית מקיספורט ג'יימס ברוסטר. בתום לימודיו בתיכון האזורי של העיר החל את לימודיו באוניברסיטת פיטסבורג בגרינסבורג, שם השלים לימודי תואר ראשון במדע המדינה בשנת 2012.
בעת לימודיו הגבוהים התקבל אוסטין לעבודה כמתמחה לענייני חקיקה בבית הנבחרים של פנסילבניה. בגיל 21, העיתון "Tribune Review" הגדיר אותו כ"לוחם בפוליטיקה של עזרה לזולת". בעבר שירת דייוויס כעוזר בכיר לנציב מחוז אלגני ריץ' פיצג'רלד. בנובמבר 2014 נהפך דייוויס לחבר הצעיר ביותר ולסגן יושב ראש המפלגה הדמוקרטית במחוז אלגני.
בבחירות מיוחדות שהתקיימו בינואר 2018, התמודד דייוויס על ייצוג מחוז הבחירה ה-35 בבית הנבחרים המדינתי של פנסילבניה. ביום הבחירות גרף למעלה מ-73% מהקולות וגבר על פאון ווקר-מונטגומרי, מועמד המפלגה הרפובליקנית. עם היבחרו נהיה לנציג האפרו-אמריקאי הראשון של המחוז בבית המחוקקים של פנסילבניה. במהלך כהונתו היה חבר בוועדות ההקצבות, שירותי הצרכן, הביטוח והתחבורה.
ב-14 בדצמבר 2021 דווח כי דייוויס עתיד להתמודד על תפקיד סגן מושל פנסילבניה בבחירות 2022, לאחר שנבחר על ידי המועמד המשוער של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל פנסילבניה, ג'וש שפירו, כעמיתו למרוץ. החוק בפנסילבניה מחייב את המועמד לתפקיד סגן המושל להתמודד בבחירות מקדימות ללא תלות במועמד למושל. ב-8 בנובמבר 2022 ניצחו שפירו ודייוויס את מועמדי המפלגה הרפובליקנית דאג מאסטריאנו וקארי דלרוסו בבחירות הכלליות. דייוויס הפך לאפרו-אמריקאי הראשון שנבחר לסגן המושל ולבן דור ה-Y הראשון שנבחר לתפקיד מדינתי בפנסילבניה.
לאחר שהושבע לתפקידו בגיל 33, דייוויס הוא סגן המושל הצעיר ביותר בהיסטוריה של פנסילבניה.
הערות שוליים

↑  Alumnus of Distinction Award, באתר אוניברסיטת פיטסבורג (באנגלית)
↑  מייקל דיוויטוריו, BLACK HISTORY MONTH: At 21, Davis is a veteran at the politics of helping others, באתר TribLIVE.com‏, 7 בפברואר 2011 (באנגלית)
↑  מליסה דניאלס, Davis becomes 1st African-American to be named vice chair of Allegheny County Democratic Committee, באתר TribLIVE.com‏, 26 בנובמבר 2014 (באנגלית)
↑  Democrat Davis wins Pa. House's 35th District to fill Gergely's seat, באתר Pittsburgh Post-Gazette‏, 23 בינואר 2018 (באנגלית)
↑  סטיבן קרוסו, W.Pa. Rep. Austin Davis to enter Pa. Lt. Gov race with Dem Josh Shapiro’s backing, באתר States Newsroom‏, 14 בדצמבר 2021 (באנגלית)
↑  אלן סמית', Democrat Josh Shapiro defeats Republican Doug Mastriano in Pennsylvania governor's race, באתר NBC News‏, 9 בנובמבר 2022 (באנגלית)
פלטל

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 תקופת הפעילות:  1997–הווה (כ־28 שנים)
 חברות בנות:  Palestine Telecommunications Company  ג'וואל 
 מיקום המטה:  אל-בירה 
 ענפי תעשייה:  תקשורת
 מוצרים עיקריים:  שרותי טלפוניה והולכה לאינטרנט
 מנכ"ל:  AbdulMajeed Melhem 
  
 www.paltel.ps
 
פלטל (בערבית: شركة الاتصالات الفلسطينية, תעתיק: שרכת אלאתצאלאת אלפלסטיניה, מילולית: חברת התקשורת הפלסטינית) היא חברה המספקת שירותי תקשורת לתושבי הרשות הפלסטינית.
היסטוריה

ב-1995 הוקמה חברת התקשורת הפלסטינית על ידי יאסר ערפאת, שהיה אז יושב ראש הרשות הפלסטינית. באותו זמן רק 3% מתושבי הרשות הפלסטינית היו מחוברים לטלפון קווי. בקשות להתקנות של קווים חדשים היו כרוכות בזמן המתנה של שנים עד לביצוע חיבור על ידי בזק, אשר הייתה בבעלות ממשלת ישראל ואחראית על תשתיות התקשורת בשטחי הרשות באותה תקופה.
החל מאותה שנה קיבלה הרשות הפלסטינית מידי "בזק" את השליטה על תשתיות התקשורת בשטחי הרשות שבהם התגוררו תושבים פלסטינים. התוכנית הייתה להשקיע 600 מיליון דולר בתשתיות ברצועת עזה ובגדה המערבית, ובתוך שלוש שנים להגדיל את מספר המחוברים לקווי טלפון מ-85,000 ל-250,000. בשנת 1997 נחתם הסכם עם חברת Cable & Wireless על מנת לרכוש ידע וכלים בתחזוקת רשת הטלפוניה.
שירותי תקשורת

קבוצת פלטל נוסדה בשנת 2005 ממספר חברות-בנות העוסקות בתחומים שונים, ביניהן:
פלטל המספקת שירותי טלפוניה קווית למעל 363,000 משתמשים, כולל שיחות בינלאומיות. מפעילה גם טלפונים ציבוריים.
ג'וואל - מפעילת תקשורת סלולרית עם כ-1.5 מיליון לקוחות. משתתפת בפרויקט ה-One Network של קבוצת Zain, המאפשר נדידה עם המכשיר למדינות נבחרות ללא עלויות נדידה.
חדארה - ספקית הולכה לאינטרנט. שירות האינטרנט בגדה המערבית אינו מצונזר, אך ברצועת עזה הגישה לתכנים הנחשבים כפוגעים בערכי האסלאם מסוננת, בלחץ החמאס.
פלטל מהווה מונופול בתחום התקשורת ברשות הפלסטינית, ובדוח של הבנק העולמי נכתב שהיא מנצלת את כוחה המונופוליסטי כדי לגבות מהצרכן הפלסטיני תעריפים מופרזים. תעריפיה דומים לאלו של החברות הישראליות, אך הם יקרים יחסית להכנסה הפלסטינית הממוצעת. בתחום הטלפוניה הסלולרית ישנה תחרות בין ג'וואל לבין חברות הסלולר הישראליות, המספקות שירות למאות אלפי פלסטינים.
כדי לקדם את התחרות, נכנסה לשוק גם מפעילה סלולרית פלסטינית שנייה, חברת Ooredoo פלסטין (ובשמה הקודם "וטנייה מובייל").
השליטה בחברה

החברה מהווה 19% מהתל"ג של הרשות הפלסטינית ו-50% מהבורסה הפלסטינית. היא נסחרת גם בבורסה באבו דאבי. מטה החברה נמצא ברמאללה, ויש לה נציגות גדולה גם בעזה.
בעלי השליטה בחברה הם האחים מוניב אל מסרי ואחיו סביח. האחים אל-מסרי הם מאנשי העסקים הבולטים והמעסיקים הפרטיים הגדולים ביותר בגדה המערבית (כ-3,000 עובדים), ושווי עסקיהם נאמד ביותר ממיליארד דולרים.
קרן טכנולוגיה לשלום, הפועלת בחסות מרכז פרס לשלום, רכשה 3.3% ממניות פלטל תמורת 9 מיליון דולר ב-2001.
ב-2009 הודיעה פלטל על מיזוג עם חברת "זאהין" (Zain) הכוויתית. במסגרת העסקה היא הייתה אמורה להעביר לידי החברה הכוויתית 56.53% ממניות פלטל, בתמורה 100% ממניות החברה הבת "זאהין-ירדן" - אך העסקה לבסוף בוטלה. למרות הכל, הוחלט כי ג'וואל תצורף לפרויקט ה-One Network של Zain, המאפשר ללקוחות ג'וואל לנדוד לרשתות Zain במדינות אחרות, מבלי לשלם עבור עלויות נדידה גבוהות.
מספרי טלפון

קידומת הטלפון הבינלאומית בשטחי הרשות הפלסטינית זהה לזו של ישראל (972). מאחר שהגישה לקידומת זו ממדינות ערב חסומה, הוקצתה קידומת נוספת (970), אולם השיחות הבינלאומיות מתבצעות דרך פלטל באמצעות חברות ישראליות.
לפלטל שליטה בלעדית על מספרי הטלפון ברשות הפלסטינית שהוקצו עבורה על ידי משרד התקשורת הישראלי.
קידומות אזורי החיוג ברשות הפלסטינית דומים לאלה הישראליים:
בצפון השומרון: 04-2
במערב השומרון: 09-2
באזור ירושלים: 02-2
ברצועת עזה: 08-2
סלולרים של חברת ג'וואל: 059
מספרי החירום זהים לאלו הישראליים.
הערות שוליים

↑  Palestinians Sprint To Break Israeli Grip on Phone Lines, אוגוסט 1996
↑  Grace C Khoury; Maria C Khoury, Cases on management and organizational behavior in an Arab context, IGI Global, 2014, עמ' 258
↑   נטע אלכסנדר, כך שולטת ישראל במרחב הדיגיטלי והסלולרי בשטחים, באתר הארץ, 13 במרץ 2016
לו לנדואר

| --- | --- |

דיוקן עצמי של לו לנדואר, ירושלים, 1944
 לידה:  19 ביולי 1897 קלן 
 פטירה:  1991 (בגיל 93 בערך) לוגאנו, שווייץ 
 תחום יצירה:  צילום
 בן או בת זוג:  גאורג לנדואר 
 
לוּ לַנְדָוֵאר (נכתב גם: לנדאוור, לנדאואר, בגרמנית: Lou Landauer;‏ 19 ביולי 1897, קלן – 1991, לוגאנו) הייתה צלמת יהודייה, מייסדת לימודי הצילום בבצלאל החדש, שחיה בגרמניה, בפלשתינה-א"י, בישראל, בארצות הברית ובשווייץ. היא הייתה נשואה לפעיל הציוני גאורג לנדואר.
קורות חיים

לנדואר נולדה כלו לוי (Lou Levi) בקלן. ב-1923 נישאה לגאורג לנדואר. ב-1924 למדה באקדמיה למסחר בקלן ובשנים 1928–1929 באקדמיה ללימודי צילום במינכן. בשנת 1930 עברה לברלין והמשיכה שם את לימודי הצילום (ככל הנראה ב-Lette Verein).
ב-1933 היגרה לפלשתינה יחד עם גאורג לנדואר, שניהל את המחלקה הגרמנית של הסוכנות היהודית. לנדואר עבדה כצלמת עבור כתב העת יידישה רונדשאו, שיצא לאור בברלין. בארץ הרבתה לצלם עבור קרן היסוד, ותיעדה, בין השאר, את הבנייה בקיבוצים ואת האדריכלות החדשה של התקופה. בעבודתה העצמאית התנסתה בפוטוגרמות, בצילומי תקריב של טבע דומם ובצילום דיוקנאות. בשנים 1942–1948 לימדה לנדואר צילום ב"בצלאל החדש" ואף ניסתה להקים מחלקה לצילום, אולם בהיעדר ציוד ומשאבים נותרו לימודי הצילום מסונפים למחלקה לגרפיקה שימושית. בדצמבר 1945 הציגה את עבודותיה בתערוכה בבית הנכות הלאומי בצלאל. ב-1947 השתלמה במרכז קודאק ברוצ'סטר ובמכון הצילום בניו-יורק (New York Institute of Photography).
ב-1949, לאחר הקמת מדינת ישראל, עזבו הזוג לנדואר לארצות הברית. לו עבדה כצלמת מסחרית במגזינים שונים והתנסתה בתהליך של העתקת פחם בצבע. החל מ-1950 עבדה במכון לאו בק בניו יורק. בשנותיה האחרונות חיה לנדואר בשווייץ, שם נפטרה.
לקריאה נוספת

נועה צדקה, האמת הפוטוגרפית אמת טבעית היא – כרוניקה של מחלקה לצילום 2018.