stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרולד בראון
מזכיר ההגנה של ארצות הברית > תקציב

כמו כל קודמיו בתפקיד, נושא התקציב תפש חלק ניכר בסדר יומו של בראון. במהלך מערכת הבחירות של 1976, מתח הנשיא קרטר ביקורת על ההוצאה התקציבית על ביטחון של ממשל ג'רלד פורד והבטיח לבצע קיצוצים בתקציב ההגנה בסדר גודל של 5 עד 7 מיליארד דולר. זמן קצר לאחר מינויו כמזכיר ההגנה, הציע בראון סדרה של תיקונים בהצעת התקציב של פורד לשנת התקציב 1978, שיאפשרו קיצוץ של כמעט 3 מיליארד דולר, אך עדיין יאפשרו הגדלה של יותר מ-8 מיליארד דולר בהשוואה לזה של שנת התקציב 1977. התקציבים הבאים בתקופת כהונתו של בראון גדלו באופן כללי שנה אחר שנה, ושיקפו את עליית האינפלציה, את הצורך לחזק ולשדרג את הכוחות הקונבנציונליים שהוזנחו בצורה זו או אחרת מאז תום מלחמת וייטנאם, והאתגרים הרציניים שארצות הברית התמודדה איתם במזרח התיכון, באיראן, באפגניסטן ובמקומות אחרים.
תקציבי ההגנה שאושרו בתקופתו של בראון היו: 116.1 מיליארד דולר ב-1978, 124.7 מיליארד דולר ב-1979, 141.9 מיליארד דולר ב-1980 ו-175.5 מיליארד דולר ב-1981. במונחים של עלייה ריאלית הייתה ירידה קלה באחוזים בין השנים 1978 ו-1979 ועליה קלה בין השנים 1980 ו-1981. חלק מהגידול בתקציב בשנת 1981 נזקף להתאמות שבוצעו על ידי ממשל רייגן, אך בשלב זה ממשל קרטר נטש באופן משמעותי את הדגש שנתן בתחילת כהונתו על צמצום תקציב מחלקת ההגנה. הצעותיו לשנת התקציב 1982, שהוגשו בינואר 1981, קראו לגידול ריאלי משמעותי בהשוואה לתקציב 1981.
בספר הזיכרונות שלו, שיצא לאור ב-2012, "הביטחון זרוע-הכוכבים", התפאר בראון ש"תקציב מחלקת ההגנה במונחים ריאליים היה 10 עד 12 אחוזים גבוה יותר בין כניסתו לתפקידו לבין סיומו", כשלדבריו לא הייתה זו משימה קלה כלל וכלל, במיוחד בהתחשב בהבטחת מערכת הבחירות של הנשיא קרטר לקצץ בתקציב ההגנה והלחץ לעשות זאת מצדם של חברי הקונגרס הדמוקרטים. עם התקציב המוגדל שעמד לרשותו, דאג בראון למיזם החמקנות, להאצת תוכנית צוללות הטריידנט ולהסבת צוללות הפוסידון כך שיישאו טילים מרובי ראשי נפץ.
מזכיר ההגנה של ארצות הברית > סיום תפקידו

בראון סיים את תפקידו כמזכיר ההגנה ב-20 בינואר 1981 בעקבות אי-הצלחתו של הנשיא קרטר להיבחר מחדש. במהלך מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1980 הגן בראון על מדינות הממשל בתחומים שונים ולעיתים קרובות דיבר על כך בפומבי. בסיום תפקידו העניק הנשיא קרטר לבראון את מדליית החירות הנשיאותית וב-1993 העניק לו הנשיא ביל קלינטון את "פרס אנריקו פרמי".
לאחר הפרישה

לאחר סיום תפקידו נשאר בראון בוושינגטון די. סי., הצטרף לבית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס כפרופסור אורח ומאוחר יותר היה יושב ראש המוסד למדיניות חוץ של האוניברסיטה. הוא המשיך לנאום ולכתוב באופן נרחב על סוגיות ביטחון לאומי וב-1983 הוא פרסם את ספרו "מחשבות על ביטחון לאומי: מדיניות הגנה וחוץ בעולם מסוכן". בשנותיו האחרונות היה בראון קשור עם ארגוני מחקר שונים ושימש כחבר במועצות המנהלים של מספר תאגידים, כמו חברת הטבק "אלטריה" (לשעבר "פיליפ מוריס").
ב-5 בינואר 2006 השתתף בראון בפגישה שנערכה בבית הלבן של מזכירי ההגנה והמדינה לשעבר שיחד עם פקידי הממשל של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש דנו במדיניות החוץ של ארצות הברית.
ביולי 2011 היה בראון לחבר במועצה לביטחון אנרגטי של ארצות הברית, שמטרתה הייתה לצמצם את מונופול הנפט על ענף התחבורה של ארצות הברית ופעילותה ממומנת על ידי המכון לחקר הביטחון העולמי.
הרולד בראון הלך לעולמו לאחר שחלה סרטן הלבלב ב-4 בינואר 2019 בגיל 91.
בראון עם מזכ"ל נאט"ו, יוזף לונס, 1979
בראון עם הנשיא ג'ימי קרטר, מזכיר המדינה סיירוס ואנס והיועץ לביטחון לאומי זביגנייב בז'ז'ינסקי, בדיוני ועידת קמפ דייוויד, ספטמבר 1978.
בראון, 2013
המצור על מלקנד וצ'קדרה

מייג'ור גנרל בינדון בלאד (נשען על קנה התותח) עם חייליו במערכה בצפון פקיסטן 1897
מבצר צ'קדרה בו התבצר כוח בריטי עד שחרורו ב-2 באוגוסט 1897
חיילים אנגלים והודים שהשתתפו במערכה על מלקנד 1897
המצור על מלקנד וצ'קדרה התחולל ב-1897 וסימן את אחד משיאיו של מרד השבטים הפשטונים, שחיו בצפון הודו, כנגד האימפריה הבריטית. מרד זה, שהחל מאמצע המאה ה-19, נגרם עקב נסיונותיהם של הבריטים לכבוש שטחים בפקיסטן ואפגניסטן כדי להגן על גבולם שבצפון הודו.
במהלך המרד של 1897 הטילו לוחמים של שבט הפשטונים המוהמנדים (אנ'), שישב מצפון לפשוור, מצור על מבצרים אותם החזיקו הבריטים במלקנד (אנ') וצ'קדרה (אנ') והבריטים נאלצו לשלוח כוחות צבא כדי לשבור את המצור ולהדוף את כוחות המורדים בחזרה לאפגניסטן.
רקע

במהלך רוב המאה ה-19 התחולל סכסוך בין האימפריה הבריטית לבין האימפריה הרוסית באזור הגבול בין הודו ורוסיה. אזור זה כלל, בעיקר, את פקיסטן ואפגניסטן. במהלך סכסוך זה שאף כל צד להשתלט על עמדות שולטות וצירים ראשיים וזאת כדי למנוע פלישה לשטחיו על ידי הצד השני.
עיקר הקרבות התחוללו כנגד השלטון האפגני במהלך המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה והמלחמה האנגלו-אפגנית השנייה אולם השטחים עליהם ניסתה בריטניה להשתלט אוכלסו על ידי שבטים מקומיים (בעיקר פשטונים) בעלי שאיפות לעצמאות לכן חלק מתהליך ההשתלטות על אזורים אלו כלל מלחמות ובריתות של המעצמות עם אותם שבטים. בשלהי המאה ה-19 התייצב חלק גדול מקו גבול זה אך היו עדיין אזורי ספר בהם התקיימו פעולות התגדות של בני השבטים. אחד מאזורים אלו היה מעבר ח'ייבר והאזורים הסמוכים לו. מעבר זה, המחבר את פשוור (פקיסטן) עם ג'לאלאבאד וקאבול (אפגניסטן), שימש, במשך מאות שנים, מעבר מצפון אפגניסטן לפקיסטן ולהודו ולכן נתפס בעיני הבריטים כנקודה אסטרטגית.
מדרום למעבר חי שבט הפשטונים האפרידים (אנ') ומצפון ישב שבט הפשטונים המוהמנדים (אנ'). שני שבטים אלו סירבו להיכנע למרות של בריטניה ויצרו תסיסה מתמדת באזור דבר שאילץ את הבריטים להחזיק במקום כוחות משמר וכן לשלוח מדי פעם תגבורות כדי לדכא התקוממויות (1851, 1852, 1854, 1864, 1879, 1880).
ב-1893 פעל הדיפלומט הבריטי מורטימר דוראנד (אנ') יחד עם שליט אפגניסטן לקבוע את קו הגבול בין אפגניסטן לאימפריה הבריטית (נקרא "קו דוראנד" (אנ')). קו זה הכניס את בני השבטים הללו לשליטתה של בריטניה דבר שהעצים את התסיסה כנגד הבריטים. באותה תקופה קם לשבטים הפשטונים מנהיג בשם סרטור פקיר (אנ') שקרא לג'יהאד נגד הבריטים והוביל את המרד.
המצב לפני פרוץ המרד

הכוח שהקצו הבריטים לשליטה במחוז מלקנד שמצפון לפשוור כלל מספר רגימנטי רגליים וביניהם רגימנט הרגלים הסיקי ה-45 (אנ'), רגימנט הרגלים הפונג'אבי ה-24 (אנ') רגימנט הרגלים הפונג'אבי ה-31 (אנ'), רגימנט הפרשים הבנגלי ה-11 (אנ'), סוללות תותחי שדה ועוד. המפקד של כוחות אלו היה גנרל ויליאם הופ מייקלג'ון (אנ').
בנוסף הוקצו 3 רגימנטים נוספים לתמיכה בכוחות במלקנד בפיקודו של קולונל שלח (Schalch). בסיס האם של כוחות אלו היה בעיר נושרה (אנ') שממזרח לפשוור בה פעל גם בית חולים צבאי. מבסיס זה נהגו הכוחות לצאת, כ-60 ק"מ צפונה, כדי לסייע לכוחות הקבע להחזיק את המוצבים באזור מעבר מלקנד (אנ') וצ'קדרה (אנ').
המחנה העיקרי, שהקימו הבריטים בקרבת מעבר מלקנד, נקרא "המחנה הדרומי" שהוקם בבקעה מוקפת הרים. במחנה זה חיו חלק מהחיילים באופן קבוע ואף הביאו את בני משפחותיהם. בגלל היות מחנה הדרומי בשטח נחות טופוגרפית וקשה להגנה הקימו הבריטים מחנה נוסף, מוגן יותר, שנקרא "המחנה הצפוני". שני המחנות אוכלסו על ידי כ-1,000 חיילים בריטים. מחנה נוסף הוקם בקרבת צ'קדרה (אנ') בו החזיקו כ-200 חיילים בריטים.
המצור על מלקנד וצ'קדרה > 26 ביולי

השמועות הראשונות על התקבצות לוחמים פשטונים בקרבת מחנות מלקנד וצ'קדרה הגיעו לפיקוד הבריטי מתצפיתנים ב-26 ביולי 1897. המפקדים הבריטים הספיקו לשלוח בקשה לתגבורת ממחנה האם לפני שקווי התקשורת נותקו.
עיקר המאמץ הפשטוני היה לכבוש את מחנות מלקנד והתקפתם החלה לקראת ערב כשתקפו את המחנה הדרומי מארבעה כיוונים:
הבריטים שלחו את רגימנט הרגלים הסיקי ה-45 (אנ') ותגבורות לקדם את פני הפשטונים ולחסום אותם באחד ממעברי ההרים לפני הגיעם למישור הפתוח. קרב החסימה נמשך כ-4 שעות עד שהכוחות הפשטונים נסוגו.
בגזרות האחרות הגיעו הפשטונים להישגים יותר משמעותיים והצליחו לכבוש חלק מהמחנה אולם בהתקפת הנגד הבריטים, בהובלת רגימנט הרגלים הפונג'אבי ה-24 (אנ') ובעזרת תגבורת מהמחנה הצפוני, הצליחו הבריטים להדוף, עד עלות השחר, את הפשטונים במחיר של פצועים רבים ו-21 הרוגים.
המצור על מלקנד וצ'קדרה > 27 ביולי

במהלך היום תוגברו הכוחות הבריטים המחנה הדרומי על ידי שאר הכוחות מהמחנה הצפוני ובערב של יום הגיעה תגבורת של פרשים מכוחות התגבור מבסיס האם בנושרה (אנ'). במקביל הגיעו לזירה כוחות פשטונים רעננים שפתחו עם ערב במתקפה שנייה על המחנה הדרומי. הקרבות נמשכו מספר שעות כשהפשטונים הגיע להישגים טקטיים אולם בסופו של יום הצליחו הבריטים, בהתקפת נגד, להדוף את הפשטונים למרחק של 3 ק"מ מהמחנה במחיר של 12 הרוגים ופצועים רבים.
המצור על מלקנד וצ'קדרה > 28 ביולי

במהלך כל היום ירו הפשטונים על הכוחות הבריטים מההרים המקיפים את המחנה ופגעו במספר חיילים. עם ערב ניסו להתקדם לכוון המחנה אך נהדפו.
המצור על מלקנד וצ'קדרה > 29 ביולי

במהלך היום חיזקו החיילים במחנה הדרומי את ביצוריהם למרות המשך ירי הצלפים של הפשטונים. במהלך היום הגיעו כוחות התגבור מבסיס האם אולם שניים מהרגימנטים שהגיעו נאלצו לעצור במרחק מהמחנה לצורך התאוששות לאחר שאיבדו 40 חיילים בדרכם בת היומיים למלקנד בגלל מכת חום.
המצור על מלקנד וצ'קדרה > 30 ביולי

לפנות בוקר יצאו הפשטונים להתקפה נוספת על המחנה הדרומי במהלכה נפצע מנהיג הפשטונים סרטור פקיר (אנ'). בערב אותו יום יצאו הפשטונים שוב להתקפה שנהדפה.
המצור על מלקנד וצ'קדרה > 31 ביולי

בבוקר אותו יום הצליחו התגבורות לחבור לכוחות המגינים כשהם מביאים איתם כמות גדולה של תחמושת על גבי 243 פרידות. היקף ההתקפות פחת לאחר שהפשטונים הסיטו חלק מכוחותיהם לתגבור המצור על צ'קדרה (אנ').
פריצת המצור 1–2 באוגוסט

כשהגיעה הידיעה על המצור הטיל הפיקוד הבריטי על מייג'ור גנרל סר בינדון בלאד (אנ') את הפיקוד על דיוויזיה בת 2 בריגדות שנועדה לפריצת המצור וכללה כ-7,000 חיילי רגלים, כ-700 פרשים ו-24 תותחים. הכוח הגיע למלקנד ב-1 באוגוסט והדף את הפשטונים הצרים מסביב למחנה. הגעת הדיוויזיה למלקנד איפשרה למייקלג'ון לשלוח חלק מכוחותיו לסייע לנצורים בצ'קדרה. ב-2 באוגוסט הוסר גם המצור מצ'קדרה.
על אף שהמצור נפרץ המשיכו הפשטונים להטריד את הכוחות הבריטים לכן המשיך בלאד עם כוחותיו צפונה במסע עונשין אל תוך הטריטוריות של השבטים במערכה שנמשכה עד תחילת 1898. לעזרתו נוספו גם כוחות ממחנה מלקנד בפיקודו של מייקלג'ון וכן דיוויזיה נוספת בפיקודו של מייג'ור גנרל סר אדמונד אלס (אנ').
תיעוד המערכה

למערכה זו הצטרף לוטננט משנה וינסטון צ'רצ'יל ככתב צבאי. את חוויותיו קיבץ בספר בשם "The Story of the Malakand Field Force" (אנ') אותו הקדיש למפקדו מייג'ור גנרל סר בינדון בלאד (אנ').
אותות הערכה

כל משתתפי המערכה קיבלו את מדליית הודו (אנ') עם אבזם "מלקנד 1897".
לקריאה נוספת

The Great Game by Peter Hopkirk, John Murray Ltd. (1990)
Campaigns on the North West Frontier by Captain H L Nevill, Naval & Military Press (1912)
Huttenback, Robert A. "The Siege of Chitral and the “Breach of Faith Controversy”—The Imperial Factor in Late Victorian Party Politics." Journal of British Studies 10.1 (1970): 126-144.
Edwards, David B. Heroes of the age: Moral Fault Lines on the Afghan Frontier, 1996 ISBN 0-520-20064-0
Elliott–Lockhart, Percy C. and Alexander Murray, 8th Earl of Dunmore|Dunmore, Edward M. Earl of Alexander A Frontier Campaign: A Narrative of the Operations of the Malakand and Buner Field Forces, 1897–1898, 1898
Hobday, Edmund A. P. Sketches on Service During the Indian Frontier Campaigns of 1897, 1898
Peter Hopkirk The Great Game: On Secret Service in High Asia, 2001 ISBN 0-19-280232-1
Joslin, Edward Charles The Standard Catalogue of British Orders, Decorations and Medals, 1972 ISBN 0-900696-48-6
Nevill, Hugh Lewis Campaigns on the North–west Frontier, 1912 (2005 publication: ISBN 1-84574-187-0)
Raugh, Harold E. The Victorians at War, 1815–1914: An Encyclopedia of British Military History, 2004 ISBN 1-57607-925-2
Wilkinson–Latham, Robert North–west Frontier 1837–1947, 1977 ISBN 0-85045-275-9
הערות שוליים

↑  הספר באתר jstor.org
וודביין

| --- | --- |

בית הכנסת אחוות וודביין בעיירה
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ניו ג'רזי ניו ג'רזי
 מחוז:  קייפ מיי
 תאריך ייסוד:  1891
 שטח:  20.773 קמ"ר
 גובה:  10 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  2,128 (1 באפריל 2020)
  ‑ צפיפות:  119 נפש לקמ"ר (2010)
 קואורדינטות:  39°13′42.23″N 74°48′35.02″W﻿ / ﻿39.2283972°N 74.8097278°W﻿ / 39.2283972; -74.8097278
 אזור זמן:  UTC -5
 www.boroughofwoodbine.net
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ניו ג'רזי מוגדלת) טרנטון ניוארק ג'רזי סיטי פטרסון לייקווד טומס ריבר קמדן ויינלנד פרסיפני-טרוי הילס אטלנטיק סיטי ניו יורק פנסילבניה דלאוור האוקיינוס האטלנטיוודביין(למפת ניו ג'רזי רגילה) טרנטון ניוארק ג'רזי סיטי פטרסון לייקווד טומס ריבר קמדן ויינלנד פרסיפני-טרוי הילס אטלנטיק סיטי ניו יורק פנסילבניה דלאוור האוקיינוס האטלנטיוודביין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מפגש פוליטי בוודביין, שנות ה-90 של המאה ה-19
קהלית בית הכנסת המקומי, צולם בסביבות 1900
ווּדביין (באנגלית: Woodbine) היא עיירה במחוז קייפ מיי בדרום ניו ג'רזי, שבארצות הברית, שהוקמה כעיירה יהודית. בעיירה מתגוררים 2,472 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה

וודביין נוסדה ב-28 באוגוסט 1891 ביוזמתו של הברון מוריס הירש כעיירה יהודית עבור יהודים ממזרח אירופה. קרן הברון הירש רכשה כ-21 קמ"ר בדרום ניו ג'רזי שהיו מכוסים ביער ראשוני, בראה את היער ויהודים מרוסיה ופולין הוזמנו להתיישב במקום. בראש העבודות לפיתוח החקלאות במקום הועמד פרופ' הירש לייב שבתוביץ, מראשוני האגרונומים היהודים.
על ההתיישבות במקום של אחד המתיישבים סופר:
בספטמבר 1892 דיווח רואה החשבון של החברה המיישבת שבמקום יש שוחט המלמד את הצעירים עברית ושבית כנסת נמצא בבנייה ובינתיים מתפללים במניינים בבתים פרטיים. לדבריו היו במקום 6–7 בתים שנבנו על ידי אנשים פרטיים ועוד 20 בתים שנבנו על ידי החברה. האחוזות נמכרו אך ורק ליהודים שהגיעו מאירופה. היו אז במקום 30 משפחות שכללו כ-300 נפשות. במקום היה גם בית חרושת לבגדים בו עבדו ילדי המתיישבים.
באוגוסט 1895 תואר המקום:
באותו זמן היו בוודביין 2 בתי ספר עם כמאה תלמידים.
בשנת 1903 הוכרה העיירה כרובע נפרד. בשנת 1918 התגוררו בה כ-300 משפחות.
אף על פי שנוסדה כעיירה חקלאית, היא תוארה בתחילת 1935 כעיירה תעשייתית בעיקרה, שלחקלאות היה בה תפקיד משמעותי אך משני. בעיירה היו בין 25–35 משפחות יהודיות שעסקו בחקלאות וכאותו מספר של משפחות לא יהודיות שעסקו בחקלאות. באותה תקופה היו במקום חמישה בתי חרושת שהעסיקו כ-600 עובדים, כשליש מהם יהודים. כמעט כל החנויות בעיירה היו בבעלות יהודית וכמעט כל עובדי השירותים היו יהודים. כ-1,600 מתוך כ-2,700 תושבי המקום היו יהודים. הלא יהודים במקום היו בעיקר פולנים ואיטלקים שהקימו במקום כנסייה קתולית. בעיירה היו שני בתי כנסת ושני רבנים, בית ספר עברי קטן עם מורה אחד וסניף של התנועה הציונית. בתי הספר בעיירה היו סגורים בכל החגים היהודיים, אולם לא למדו בבתי הספר עברית, מפני שהדבר היה אפשרי, ובספרייה לא היו ספרים יהודיים.
בשנת 1939 הגיע מספר המשפחות בוודביין לכ-600. בעשור שלאחר מכן התיישבו במקום כ-400 משפחות מיהודי גרמניה שהסתייעו על ידי יק"א.
בינואר 1949 תוארה המושבה:
בית ספר לחקלאות

בשנת 1893 נפתח במקום בית ספר לחקלאות לנערים בגילאי 14-18 שב-1895 למדו בו 16 נערים. בבית הספר למד, בין השאר, אליעזר יפה. בבית ספר זה נוסד ארגון האיכר הצעיר על ידי תלמידים ציוניים בבית הספר. בשנת 1917, לאור גידול בית הספר נתקבלה תרומה להעברת בית הספר יותר קרוב לניו יורק ואף נבחר לה מיקום חדש. אולם, בית הספר בוודביין נסגר, מפני שתלמידיו גויסו לצבא בעקבות הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ומבנה בית הספר נתרם למדינת ניו ג'רזי שהקימה במקום מוסד למפגרים.
הערות שוליים

1 2  אתר American FactFinder של לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
↑  עיר יהודית, המצפה, 4 ביוני 1909
↑  חדשות בישראל, הצפירה, 15 בפברואר 1894
1 2  על המצפה, הצפירה, 8 בספטמבר 1892
↑  בחוץ לארץ (למותו של הפרופיסור שבתוביץ), הצפירה, 10 במאי 1915
↑  עניני דיומא, הצפירה, 25 במאי 1892
↑  וראו המשך: נעמירוב, הצפירה, 11 ביולי 1892
↑  אחינו עובדי המושבה Woodbine באמריקא, הצפירה, 30 באוגוסט 1895
1 2  אחינו עובדי המושבה Woodbine באמריקא, הצפירה, 1 בספטמבר 1895
↑  Jews of Woodbine are 100 per cent Americans, שיקגו סנטינל, 14 ביוני 1918
↑  Philip Rubin, The truth about Woodbine, שיקגו סנטינל, 14 בפברואר 1935
1 2  זרויים ופזורים, חרות, 5 בינואר 1949
↑  מגדל צופים, קול מחזיקי הדת, 2 בנובמבר 1894
↑  החצר והגבעה: סיפורה של קבוצת כנרת, בעריכת ברכה חבס, עם עובד, 1968, עמ' 44-45
↑  בתפוצות ישראל, החרות, 13 במרץ 1917
↑  New farm School site has Historic Value, שיקגו סנטינל, 16 בפברואר 1917
↑  מיטינגס (אספות עם), הפועל הצעיר, 10 בפברואר 1922
↑  Philip Rubin, Is Jewish Farming a Failure?, שיקגו סנטינל, 21 בפברואר 1935
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555360205171  LCCN: n85064145  VIAF: 138435889   WorldCat (עם VIAF): 138435889
הרולד בלום

| --- | --- |

בלום ב-1986
 לידה:  11 ביולי 1930 הברונקס, ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  14 באוקטובר 2019 (בגיל 89) ניו הייבן, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אמריקאי
 עיסוק:  מבקר ספרות, סופר
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל, תיכון ברונקס למדעים, אוניברסיטת קורנל, מכללת פמברוק 
 שפות היצירה:  אנגלית
 תחום כתיבה:  ביקורת ספרות, דת
 זרם ספרותי:  אסתטיציזם, רומנטיקה
 תקופת הפעילות:  1959–2019 (כ־60 שנה)
 הושפע מ:  נורת'רופ פריי, ראלף וולדו אמרסון, סמואל ג'ונסון
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים, פרס עמיתי מקארתור
  אתר האינטרנט הרשמי של הרולד בלום (באנגלית)
 
הרולד בלום (באנגלית: Harold Bloom,‏ 11 ביולי 1930 – 14 באוקטובר 2019) היה מבקר ספרות וסופר יהודי-אמריקאי, פרופסור סטרלינג למדעי הרוח באוניברסיטת ייל. פרסם מעל 20 ספרים בנושא ביקורת ספרות, וכן ספרים שעסקו בדת ונובלה אחת. ספריו תורגמו ליותר מ-40 שפות. נודע בשל ההגנה שלו על הרכב הקאנון הספרותי המערבי.
קורות חיים > ראשית חייו

בלום נולד ברובע הברונקס בניו יורק, למשפחה יהודית אורתודוקסית. בביתו למד יידיש ועברית ספרותית, ולימד את עצמו אנגלית בגיל 7. אביו בא מאודסה ואמו מאזור בריסק דליטא. הוא האח היחיד שנשאר מתוך חמישה.
למד בתיכון ברונקס למדעים.
קורות חיים > קריירה אקדמית

ב-1951 קיבל תואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת קורנל, שם למד אצל מבקר הספרות מ. ה. אברהמס. ב-1955 השלים את לימודיו לתואר דוקטור באוניברסיטת ייל. בייל התנגד בלום לזרם הביקורת החדשה, ורבים ממאמציו היו כנגד ויליאם קורץ וימסט. מספר שנים לאחר מכן, הקדיש בלום את ספרו "The Anxiety of Influence: A Theory of Poetry" (בעברית: "חרדת ההשפעה: תאוריה של השירה") לווימסט. מאז 1995 חבר במחלקה לספרות אנגלית של אוניברסיטת ייל. ב-1985 הפך לעמית מקארתור. בין 1988 ל-2004 היה פרופסור לאנגלית גם באוניברסיטת ניו יורק. ב-2010 היה בין מקימי מוסד אקדמי חדש לאמנויות חופשיות בשם "רלסטון קולג'", בסוואנה, ג'ורג'יה.
בלום נפטר ב-14 באוקטובר 2019. הותיר אחריו אישה - ג'ין גולד, לה היה נשוי מ-1958, ושני ילדים.
כתיבתו

מאמריו הראשונים של בלום, כולל עבודת הדוקטורט שלו, עסקו ב"הגנה" על יצירותיהם של סופרים רומנטיקנים מוקדמים כביש שלי, ייטס ו-וולאס סטיבנס מפרשנותם של הוגים נאו-נוצרים כת"ס אליוט, בגישה וכחנית מובהקת. פרסומים אלו זכו להערכה רבה מצד קהיליית המבקרים של אותה תקופה.
כתיבתו > תאוריית ההשפעה

אחרי משבר אישי שעבר בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, התחיל בלום להתעניין יותר בכתביהם של פרויד ואמרסון, ובזרמים מחשבתיים כגנוסיס, הרמטיציזם וקבלה. הוא החל לכתוב על גישות שונות בפואטיקה, ובמיוחד על הקושי של משוררים לנכס לעצמם נקודת מבט עצמאית על שירה מבלי למחוק את השפעותיהם של אלו שקיבלו מהם השראה. גישתו של בלום גרסה את תהליך קבלת ההשראה כך:
המשורר קורא שירה מוקדמת לו, ומקבל השראה לכתוב שירה בעצמו;
ההשראה הופכת לנטירת טינה, על כך שכל מה שרצה המשורר להגיד כבר נמצא בכתביהם של קודמיו;
המשורר מתאכזב, כיוון שאינו יכול להיות הראשון להביע רעיון כלשהו בנושא שבו קיבל השראה מאחר;
כדי להתגבר על אכזבתו, המשורר מוכרח לשכנע את עצמו - במודע או שלא במודע - כי המשוררים המוקדמים טעו במשהו או נכשלו בהצגת החזון שלהם;
נקודת מבט זו מאפשרת למשורר להניח כי יש לו מה להוסיף למסורת השירה מעצמו.
בלום טען שכל משורר "חזק" מקיים סוג של דו-שיח עם יצירותיהם של המשוררים שהשפיעו עליו, בסוג של יחסים אדיפליים - המשורר המאוחר, "הבן", ינסה לחקות ולתקן את יצירתו של המשורר המוקדם, "האב" - לא לפני שירצח אותו, כלומר יצביע על הפגמים ביצירתו.
כתיבתו > כתיבה בדיונית

בלום עסק בנושאים המוזכרים לעיל עד לשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20. בתקופה זו החל להתעניין בספרות בדיונית, ובמיוחד בעבודתו של דייוויד לינדזי ובספרו "A Voyage to Arcturus", ואף כתב לו מעין סיקוול בשם "The Flight to Lucifer", שהיה ונשאר יצירתו הבדיונית היחידה.
כתיבתו > כתיבה דתית

בשנות ה-80 המאוחרות התחיל לעסוק בתחום אותו כינה "ביקורת דת", וכתב על סוגות שונות בביקורת נוסח המקרא ועל הקשר שלהן לפואטיקה. כמו כן, כתב גם על היבטים ספרותיים של דמויות תנ"כיות (למשל הקשרים בין דוד, שלמה ובת שבע) ושל ההשוואה בין ישו לאלוהים, ועל היבטים ספרותיים של ההשוואה הכללית בין יהדות לנצרות.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל לכתוב על השפעות של גנוסטיקה על הדת הפרוטסטנטית והפוסט-פרוטסטנטית בארצות הברית של אותה תקופה. הוא טען שהשפעות כאלו ניכרות כמעט בכל הזרמים הנוצריים, חוץ מאצל עדי יהוה. כמו כן, חזה בלום כי הזרמים המורמוניים והפנטקוסטליסטיים יחליפו את אלו הפרוטסטנטיים במיינסטרים הדתי במדינה בתוך כמה עשורים.
כתיבתו > הקאנון המערבי

ב"מלחמות הקאנון" האקדמיות של שנות ה-80 וה-90 של המאה העשרים, שבה נשאלו שאלות לגבי תהליכי ההיווצרות של הקאנון המערבי, תפס בלום עמדה שמרנית. העמדה הזו התבטאה בספרו "The Western Canon: The Books and School of the Ages", שבו קיבץ 26 יוצרים מאמריקה ואירופה מהמאה ה-14 ואילך. בלום טען שיוצרים אלה מהווים את הבסיס של הקאנון ומייצגים את פסגת היצירה של תרבות המערב ושל אומותיהם. מטרת הספר הייתה הבעת התנגדות לזרם בביקורת הספרות שהתמקד בהיבטים החברתיים בהיווצרות הקאנון - ובפרט להתנגד לטענות בדבר אחידות אתנית וגזעית שלו. כותבים אלו הציעו הרכב קאנוני שונה מזה שהיה מקובל על בלום: הוא דחה אותן וטען כי אין לייחס משמעויות חברתיות ולהכניס אפליה מתקנת לתוך הרכב הקאנון, וכי יש להכניס אליו את היצירות הטובות ביותר, ללא קשר למקורן הספציפי. הוא טען כי פרשנות חברתית ליצירה ספרותית חוטאת למקור, וקריאה אידאולוגית-חברתית ביצירה ספרותית יכולה ללמד את הקורא על האידאולוגיה, אך לא על היצירה.
בנוגע לקאנוניזציה ספרותית באופן כללי, הציע בלום מודל הבוחן שייכות לקאנון לא רק על בסיס השפעה על יוצרים מאוחרים, אלא גם על בסיס מה שהוא כינה "זרות קאנונית" (בדומה למושג הבעתה של פרויד). בספר הקדיש בלום חלק לרשימה של יצירות - מהעת העתיקה ועד היום, שנכללות או מועמדות, לדעתו, להיכלל בקאנון.
כתיבתו > שייקספיר

בלום העריך מאוד את ויליאם שייקספיר, והחשיב את יצירותיו כחלק מרכזי מהקאנון. הוא טען כי מתוך 38 מחזותיו, 24 הן יצירות מופת. בספרו מ-1998, "Shakespeare: The Invention of the Human", טען בלום כי שייקספיר "המציא" את האנושות כפי שהיא מתקיימת היום, בכך שהציג את התכונה של בחינה עצמית (באנגלית: Self-Overhearing), הדוחפת את בני האדם לשינוי.
כתיבתו > שנות ה-2000

בתחילת המאה ה-21 כתב בלום מספר ספרים, שעסקו בפילוסופיה של הקריאה, ביקורת דת, ביקורת שייקספירית וגאונות. כמו כן הוציא לאור מספר אנתולוגיות. בעשור השני של המאה ה-21 כתב מספר ספרים ואף מחזות, וכן עסק בנושא היסטוריית הספרות האמריקאית.
כותבים שזכו להערכתו

בספרו "קבלה וביקורת" (אנגלית: Kabbalah and Criticism) מ-1975 כתב בלום כי ארבעת המשוררים האמריקאים החשובים של זמן זה היו רוברט פן וורן, ג'יימס מריל, ג'ון אשברי ואליזבת בישופ. בשנות ה-90 של המאה ה-20 ציין בלום גם את א. ר. אמונס והנרי קול. ב-2003 אמר בלום כי ארבעת הכותבים האמריקאיים הגדולים של זמן זה הם תומאס פינצ'ון, פיליפ רות, קורמאק מקארתי ודון דלילו - בהתבסס על יצירותיהם העיקריות: "הזעקה של אוסף 49", "פסטורלה אמריקנית", "קו אורך דם" ו"תת-עולם", בהתאמה. כותבים קנדים שבלום ציין לטובה באופן יוצא דופן הם אן קרסון, א. פ. מוריץ וג'יי רייט.
מספריו

The Anxiety of Influence: A Theory of Poetry‏, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, ניו יורק, 1973 (מהדורה שנייה: 1997), ISBN 0-19-511221-0
בעברית: חרדת ההשפעה: תאוריה של שירה, הוצאת רסלינג, תל אביב, 2008, בתרגום עופר שור ובעריכה מדעית של שולי ברזילי
Wallace Stevens: The Poems of our Climate, הוצאת אוניברסיטת קורנל, אית'קה, 1977
The Flight to Lucifer: Gnostic Fantasy‏, הוצאת וינטג' בוקס, ניו יורק, 1980, ISBN 0-394-74323-7
Agon: Towards a Theory of Revisionism‏, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, ניו יורק, 1982
The American Religion: The Emergence of the Post-Christian Nation‏, הוצאת טאצ'סטון, 1992 (מהדורה שנייה: 1993), ISBN 0-671-86737-7
The Western Canon: The Books and School of the Ages‏, הוצאת הארקורט ברייס, ניו יורק, 1994
Shakespeare: The Invention of the Human‏, ניו יורק, 1998, ISBN 1-57322-751-X
How to Read and Why‏, ניו יורק, 2000, ISBN 0-684-85906-8
Genius: A Mosaic of One Hundred Exemplary Creative Minds‏, ניו יורק, 2003, ISBN 0-446-52717-3
Jesus and Yahweh: The Names Divine‏, 2005, ISBN 1-57322-322-0
The Anatomy of Influence: Literature as a Way of Life, הוצאת אוניברסיטת ייל, 2011, ISBN 0-300-16760-1
הערות שוליים

↑  "Harold Bloom: The Shadow of a Great Rock". Bookworm. KCRW.
↑  חגי רוגני, שלוש ערים בליל קיץ: שירי כרך מאת ביאליק ואלתרמן בהשפעת בודלר, באתר נתן אלתרמן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311900505171  PLWABN: 9810640015905606  BIBSYS: 90086258  BNE: XX911898  BnF: cb120275556 (data)  CANTIC: a10051430  CiNii: DA00224631  GND: 119176602  ISNI: 0000 0003 8550 5720  LCCN: n79003258  LNB: 000026489  NDL: 00433571  NKC: mzk2005279381  NLA: 35470280  NLG: 62181  NLK: KAC199602783  NSK: 000167290  NTA: 068554044  RERO: 02-A003015063  SELIBR: 249779  SNAC: w65734k6  SUDOC: 028440951  Trove: 964671  VcBA: 495/78426  VIAF: 191378696   WorldCat (עם VIAF): 191378696
ויטוריה פוצ'יני

| --- | --- |

 לידה:  18 בנובמבר 1981 (בת 42) פירנצה, איטליה 
 מדינה:  איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-2000
 בן או בת זוג:  Alessandro Preziosi (2004–2010)  Claudio Santamaria 
 מספר צאצאים:  1 
 http://www.vittoriapuccini.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
ויטוריה פוצ'יני (באיטלקית: Vittoria Puccini;‏ נולדה ב-18 בנובמבר 1981 בפירנצה) היא שחקנית קולנוע איטלקייה.