stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיפול ממוקד-פתרון

טיפול ממוקד-פתרון (באנגלית: SFBT - Solution-focused Brief Therapy) הוא טיפול נפשי המכוון לעזור למטופלים למצוא פתרונות לבעיותיהם, תוך התבססות על משאביהם. אמצעים מרכזיים להשגת התוצאות המועדפות על המטופלים הם על ידי עירור (evoking) ובנייה משותפת (co-constructing) של פתרונות לבעיותיהם.
במקום התמקדות בניתוחים עמוקים ומסורבלים של הבעיות של המטופל ובדברים שהוא לא מבצע באופן נכון, הגישה מתמקדת בפתרונות ובדברים שהמטופל כבר עושה באופן נכון, מה יעיל בשבילו, מה הוא למד מהעבר שלו, ומהם המשאבים הייחודיים לו.
המטפל והמטופל נחשבים כשותפים בטיפול. אין היררכיה של המטפל "המומחה", "המתקן" ו"הכל-יודע" הנמצא מעל המטופל כ"חסר ידע" ו"חסר אונים". בגישת טיפול ממוקד פתרון, המטפל מכבד את המטופל כידען הטוב ביותר על החיים שלו. נעשה ניסיון לקיים תחושה של שותפות והמטפל מנסה בכל הזדמנות להעביר את המסר שיש למטופל יכולת, משאבים, וחוכמה לפתור את בעיותיו. הפוקוס הוא על העצמת המטופל ובניית ביטחונו העצמי, ולא לגרום לו לתלות במטפל.
הגישה מעריכה ומכבדת את המטופלים. באמונה שהמטופלים הם המומחים בחייהם הפרטיים, המטפל מתייחס למסגרת ההסתכלות (frame of reference), להיבטים הייחודיים למטופלים, בכל ניסיון לעזור להם ולשרת אותם. המטפלים בגישה זו משתמשים בלשונו, במושגיו, ובהגדרותיו של המטופל כתיאור נכון של הבעיה. הם שואלים בזהירות ומקשיבים בכבוד למחשבותיהם של המטופלים על האופן בו חייהם יהיו שונים וטובים יותר אחרי פתירת בעיותיהם. מטרות הטיפול נבנות תוך שיתוף פעולה בין המטפל למטופל. מתוך סקרנות וידיעה שהמטופלים הם המומחים בחייהם, המטפלים מחפשים איתם, למשל, זמנים יוצאי דופן בהם לא סבל המטופל מהבעיה הספציפית שהוא רוצה לפתור.
כחלק מהגישה הרגישה לכבוד המטופל, המטפלים נזהרים מלהשתמש בשפה הטיפולית ואוצר המילים שלהם ככלי לשעבד ולדכא את מטופליהם. הם לא משתמשים בתוויות האבחוניות של מקצועות הפסיכותרפיה, שעשויות להגדיר את המטופל כחולה או כסובל מפתולוגיה.
היסטוריה

במשך שנים רבות התמקדה הפסיכותרפיה לרוב בעבר, בחיפוש מתמשך בילדותו של המטופל כדי להגיע לתובנות על שורשי הבעיות בהווה. בשנות ה-60 של המאה העשרים החלו מתפתחות מגוון גישות חדשות לפסיכותרפיה, בהן ההווה לצד ה"כאן ועכשיו" התחילו להוות המוקד המרכזי בטיפול. משנות ה-80 של המאה העשרים הביאה ההתפתחות המתמשכת של הפסיכותרפיה להתמקדות בעתיד. הדגש החדש היה פחות על אופן התפתחות הבעיות והתסמינים, ואף הדרך בה מתחזקות הבעיה נעשתה פחות חשובה. במקום זאת, הפסיכותרפיסטים החלו להתעניין באופן פתירת בעיות.
שלושת האבות הראשונים של הטיפול הממוקד-פתרון פיתחו את רעיונות הטיפול בשלוש תקופות שונות, זו אחר זו:
היסטוריה > מילטון אריקסון

מילטון אריקסון היה בעל השפעה רבה על מספר גישות חדשניות שפרצו דרך בעולם הפסיכותרפי החל משנות ה-60 עד שנות ה-90. אריקסון טיפל בארצות הברית כחמישים שנה, מסוף שנות ה-20 עד סוף שנות ה-70. הוא לא העריך את הפסיכותרפיה הקלאסית, שמוביליה בתקופה זו היו הפסיכואנליטיקאים, שהתמקדו בתאוריות של זיגמונד פרויד וממשיכיו. אריקסון פיתח מתודולוגיה משלו, בה הצליח לעזור לאנשים להשתנות, אבל כמעט ולא התעניין במקור הבעיה ושורשיה. הוא חיפש ומצא את הדרכים להשיג את השינויים הדרושים ולא התעכב בדברים שגרמו להם להיות תקועים.
אריקסון חשב וטיפל "מחוץ לקופסה", באופן יצירתי. הוא הִרבה להמציא דרכים חדשות להגיע למטרתו – לפתור בעיות של אנשים. הוא השתמש בהיפנוזה, אמנזיה, אשליות, מטלות לשיעורי בית, פרדוקסים (בקשות שהן לכאורה הפוכות מהמטרות הטיפוליות) ועוד. הוא האמין שהמטפל הטוב צריך להשתמש בכל דבר שהמטופל מביא לטיפול מחייו, אין דבר רע או לא נכון; אפילו באמונות נוקשות ובהתנהגויות כפייתיות הציע אריקסון להתחשב ולהשתמש בהן בדרכו לפתרונות.
אריקסון האמין ביכולת של מטופליו, האמין שיש להם משאבים לפתור את בעיותיהם, כך שהם רק זקוקים לעזרה בארגון המתאים והאפקטיבי ביותר עבורם לשימוש במשאבים אלו. הוא לא הסתכל במטופלים כחולים הזקוקים לתיקון. הוא האמין במטופלים וברצונם להסתגל ולהשתפר. לעומת הגישה הקלאסית, אריקסון כיבד את המטופלים ולא תפס את המקום של המומחה. בכל הזדמנות הוא שידר למטופלים מסר של כוח, יכולת, ביטחון והעצמה עצמיים.
אריקסון האמין, בשונה מהגישה הקלאסית ששלטה בזמנו, שאפשר לפתור בעיות ולהשיג מטרות טיפוליות בזמנים קצרים. כתוצאה מכך, הדגיש את התפקיד הטיפולי של ציפיות חיוניות - על ידי שינוי הציפיות של המטופל לגרום לשיפור במצבו, מצבו אכן השתפר.
עבודתו וכתביו של אריקסון השפיעו והיוו השראה לגישות שונות של פסיכותרפיה, ובין השאר על התפתחות הטיפול ממוקד-הפתרון.
היסטוריה > המרפאה לטיפול קצר מועד של המכון למחקר הנפשי בפאלו אלטו

ב-1966 החל פרויקט בטיפול קצר מועד במכון למחקר הנפשי (Mental Research Institute's Brief Therapy Clinic – MRI) בפאלו אלטו, קליפורניה. אנשי הפרויקט הקציבו לעצמם עשרה מפגשים טיפוליים כדי להשיג את מטרתם. לעומת מה שהיה נהוג ברוב העולם הטיפולי, היעד לא היה השגת תובנות חדשות, אלא השינוי המבוקש היה לפתור את הבעיה המוצגת – הבעיה שבגללה היחיד, הזוג או המשפחה הגיעו למרפאה. קבוצת המטפלים במכון פרצה דרך ופיתחה מתודולוגיות חדשניות כדי להבין ולפתור בעיות אלו. הגישה החדשה שנוצרה במרפאה נקראה "טיפול ממוקד-בעיות" (problem-focused therapy).
לפי הבנתם של חברי הפרויקט, בעיות הן בין-אישיות ולא תוך-אישיות. המטופל לא נחשב כלוקה בנפשו או בעל בעיות באישיותו, אלא אדם נורמטיבי, שקיימת אצלו בעיה המחייבת טיפול. בעיות נוצרות כשלא מתייחסים אליהן או לא מטפלים בהן, בשילוב עם הקשיים היומיומיים של הפרט. אחרי שנוצרת הבעיה, היחסים הבין-אישיים מחזקים אותה ואף מגבירים אותה, למשל בני המשפחה ממשיכים לחזק את התופעה, ויש לשנות את הגישה שלהם. הדפוסים נבנים, מחוזקים וממשיכים עד שמגיעים לטיפול, אז הניסיונות הכושלים לפתור את הבעיה הופכים להיות הבעיה המרכזית.
תפקיד המטפל על פי גישה זו הוא למצוא דרכים שהמטופלים יכולים לקבל על עצמם כדי לעצור את המעגל האין-סופי ולשנות את הדפוסים הלא-מוצלחים שלהם. הדבר נעשה על ידי המלצות והנחיות שהמטפל נותן למטופלים כדי לנסות ולפתור את הבעיה בדרך אחרת. גישה זו משתמשת לעיתים קרובות בהנחיות פרדוקסליות, שמטרתן האמיתית סמויה מהמטופלים. כן נעשה שימוש רב במסגור (reframing) של הבעיה בהיבטים אחרים, שיגרמו למטופלים להתייחס אליה אחרת. למשל, אחת הטכניקות הפקרדוקסליות העיקריות שמגבירה את רצון המטופלים להשתנות ולהוכיח את עצמם, היא לומר למטופלים להאט את קצב השינוי שלהם ולא לצפות לשינויים גדולים, ואף להזהיר ולצפות לנסיגות. לעיתים קרובות הנחיות כאלו גורמות למטופלים לרצות להוכיח למטפל שלהם שהם כן יכולים להצליח.
גישת המרפאה בפאלו אלטו נקראת ונחשבת כשמה – טיפול ממוקד-בעיות, ולא נחשבת כטיפול ממוקד-פתרון, אך היא אחד מהמקורות החשובים מהם נבעה הגישה של טיפול ממוקד-פתרון.
היסטוריה > המרכז לטיפול משפחתי קצר מועד במילווקי

אנשי צוות המרכז לטיפול משפחתי קצר מועד במילווקי, ויסקונסין, היו הראשונים שבנו את גישת הטיפול ממוקד-הפתרון. בתחילה היה המרכז מבוסס על מודל של המרפאה בפאלו אלטו, קליפורניה – "טיפול ממוקד-בעיות", אך לאורך השנים וכתוצאה מהתנסויות שונות, פותחה דרך חדשה – טיפול ממוקד-פתרון.
המפתחים והדוברים הראשונים של הגישה היו סטיבן דה שייזר (Steven de Shazer) ואינסו קים ברג (Insoo Kim Berg). דה שייזר השתמש במטפורה של "מפתח" בספריו, והסביר שלעיתים קרובות החזקת מפתח רב שימושי (skeleton key) בידיים, יעילה יותר מידיעה מפותחת של מאפייני המנעול. כלומר, חשוב יותר ללמוד דפוסי פתרונות וכללים, מאשר לדעת איך לנתח את הבעיות. הוא ושותפיו הקדישו שנים לחקור את סוגי הפתרונות וכלליהם. הם אספו ופירטו כללים של פתרונות שלרוב עוזרים לפתור את רוב הבעיות שמלוות את המטופלים ומובילות אותם להיכנס לתהליך פסיכותרפי.
החוקרים התייחסו למושג ה"התנגדות" כתופעה טיפולית באופן אחר לחלוטין. מתוך אמונה ברצון ובטבע של בני אדם להשתנות ולהשתפר במצבם, הם השתמשו בכל תופעה של התנגדות בטיפול כמראה-דרך הגיוני מצד המטופל ללמד את המטפל שלו אילו דברים יצליחו ויעבדו בשבילו בטיפול ואילו לא. כל תגובה, חיובית ושלילית, להנחיות המטפל, נחשבה ככלי עזר למטפל להראות לו הדרך לשרת את מטופלו ולעזור לו לפתור את בעיותיו.
הערות שוליים

↑  O'Connell, B. (2001) Solution-focused stress counselling. London: Continuum
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22  O'Connell, B. (2004) Introduction to the solution-focused approach. In O'Connell, B. & Palmer, S. (Eds.), Handbook of Solution-Focused Therapy (15th ed. pp. 1-11). London: Sage
1 2 3 4 5 6  De Jong, P. & Berg, I.K. (2008). Interviewing for solutions. Belmont, CA: Wadsworth
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24  O'Hanlon, W. & Weiner-Davis, M. (1989) In search of solutions: A new direction in psychotherapy. New York: Norton.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15  De Shazer, S. (1985). Keys to solution in brief therapy. New York: Norton.
1 2 3  Haley, J. (1976). Problem solving therapy. New York: Harper & Row.
1 2  Watzlawick, P., Weakland, J., & Fisch, R. (1974). Change: Principles of problem formation and problem resolution. New York: Norton.
1 2  Weakland, J., Fisch, R., Watzlawick, P., & Bodin, A. (1974). Brief therapy: Focused problem resolution. Family Process, 13(2), 141-168.
1 2 3  Webb, W. (1999). Solutioning: Solution-focused interventions for counselors. Philadelphia, PA: Taylor & Francis.
1 2 3 4  Hawkes, D., Marsh, T.I. & Wilgosh, R. (1998). Solution focused therapy: A handbook for health care professionals. London: Butterworth/Heinemann.
↑  De Jong, P. & I.K. Berg (2001). Co-constructing cooperation with mandated clients. Social Work, 48(4), 361-374.
↑  - De Shazer, S. (1984). The death of resistance. Family Process, 23(1), 11-17, 20-21.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph623214
עובדיה יעבץ

| --- | --- |

הרב יעבץ בשנת 2010
 לידה:  1922 בערך ה'תרפ"ב בערך
 פטירה:  17 בינואר 2011 י"ב בשבט ה'תשע"א
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 17 בינואר 2011 
 השתייכות:  יהדות תימן
 תחומי עיסוק:  הלכה, ציונות דתית, סופר סת"ם, מוהל, היסטוריה של יהדות תימן
 חיבוריו:  ספר "אפיקי מים", "שפתי ישנים", "דרכי נועם", "יהודי צעדה וסביבותיה"
 
הרב עובדיה יעבץ (ה'תרפ"ב בערך, 1922 בערך - י"ב בשבט תשע"א, 17 בינואר 2011) היה רב תימני ישראלי. בצעירותו כיהן כרבה של העיר סעדה. לאחר עלייתו ארצה עסק בפעילות חברתית, בפעילות דתית-ציונית, כיהן כרבה של קריית עקרון ושימש גם כמוהל וכסופר סתם.
חיבוריו

"אפיקי מים" - פירושים וחידושים על התורה, תשנ"ה (2 כרכים). בסוף חלק ב' נוספו חיבוריו "שפתי ישנים", על הלכות שחיטה וטריפות, ושאלות ותשובות.
"דרכי נועם"- שאלות ותשובות, בהוצאת עמותת "אהבת תימן", תשס"ה
צעדה וסביבותיה" - היסטוריה של יהודי צפון תימן. יצא לאחר פטירתו, בעריכת הרב ד"ר אהרון בן דוד, ובנו של המחבר, נתנאל יעבץ
לקריאה נוספת

השבועון "ערים" 7.5.93, עמ' 43
הערות שוליים

↑  ד"ר אהרון בן דוד, בית האבן, הוצאת אהבת תימן, 2008. עמודים 215-227
↑  פרופסור יוסף טובי, כתבים, הוצאת "אעלה בתמר", ירושלים, תשמ"ט. כרך ב', עמודים 1033-1034
↑  שלום מנצורה, עליית מרבד הקסמים, בני ברק: המכון לחקר חכמי תימן, תשס"ג
↑  שבועון ערים 7.5.1993 עמוד 43
↑  חיים גפן, "זה הסוד שחשף בפניי ראש הממשלה התימני": קמב"ץ חילוץ היהודים האחרונים מתימן בריאיון חשוף, באתר הידברות, ‏23 במאי 2024
↑  "בית אבי", רז יונה מדהלה, ישראל, עמודים 115-116
↑  חוברת "אמונים", ביטאון רבני תימן בישראל, התש"ל, עמודים: 15-18 ועמוד 25
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286654705171  ISNI: 0000 0000 4806 643X  LCCN: nr95040689  SUDOC: 11999318X  VIAF: 12200771   WorldCat (עם VIAF): 12200771
שמעון אברמסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בספטמבר 1916 מינסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  14 במרץ 2010 (בגיל 93) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  קולג' סנט אנטוני (אוקספורד)  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  יוניברסיטי קולג' לונדון 
 
שמעון אברמסקי (באנגלית: Chimen Abramsky;‏ 12 בספטמבר 1916 – 14 במרץ 2010) היה היסטוריון יהודי-בריטי ופרופסור ביוניברסיטי קולג' לונדון.
קורות חיים

אברמסקי נולד בעיר מינסק (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) לרייזל, בעלת ייחוס רבני, ולרב יחזקאל אברמסקי, תלמיד חכם וראש ישיבה נודע. שמעון לא למד בבית ספר באופן מסודר אלא עם מורים פרטיים, בשפות יידיש, רוסית ועברית. בשנת 1929 נשפט אביו יחזקאל לגלות בסיביר בעקבות פעילותו נגד הדיכוי של היהדות בברית המועצות. לאחר קמפיין בינלאומי שוחרר, ובדצמבר 1931 היגרה המשפחה לאנגליה, ושם למד שמעון אברמסקי אנגלית. בשנת 1936 נסע לארץ ישראל כדי ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר בוגר בהיסטוריה יהודית וכללית ופילוסופיה. במהלך שהותו היה מעורב בפעילות פוליטית סוציאליסטית. בשנת 1939 חזר לקיץ לבקר את הוריו, וכשפרצה מלחמת העולם השנייה נשאר באנגליה ועבד בחנות ספרים יהודית בלונדון, כך שמעולם לא סיים תואר ראשון. בשנת 1940 נישא למרים לבית נירשטיין, בתו של אחד מבעלי החנות. בשנת 1941 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הבריטית והיה פעיל בה. בשנת 1952 הוא שלח מכתב למערכת האקונומיסט בה יצא נגד הטענה שהשלטון בברית המועצות הוא אנטישמי, וטען שלא ניתן לדעת האם יהודי ברית המועצות רוצים לעלות לישראל. בשנת 1958, כשנתיים לאחר הפלישה הסובייטית להונגריה, פרש ממנה.
בשנת 1965 פרסם את ספרו הראשון, "קרל מרקס ותנועת העבודה בבריטניה", שאותו כתב יחד עם הנרי קולינס. חברו הטוב, ישעיה ברלין, המליץ לו להיכנס לעולם האקדמיה, ובזכות המלצה זאת החל ללמד כמרצה, תחילה בקולג' סנט אנתוני באוקספורד ומשנת 1966 החל ללמד היסטוריה יהודית ביוניברסיטי קולג' לונדון.
נפטר ב-14 במרץ 2010, והיה בן 94 במותו. היה אב לשני ילדים, ג'ק, מתמטיקאי, וג'ני (אנ'), מפיקה בכירה ב-BBC. נכדו סשה אברמסקי (אנ') הוא עיתונאי.
אחיו יעקב דוד אברמסקי (1914–1979) היה סופר עברי, מתרגם, ביבליוגרף ובלשן ישראלי.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
הערות שוליים

↑  רשימות אנטי מא, המשקיף, 17 ביולי 1944; המשך
↑  יהודי ססס"ר - שותפים מלאים בבניין הסובייטי, קול העם, 10 באוגוסט 1952
↑  Abramsky, Sasha (2015-08-27). "How the Atheist Son of a Jewish Rabbi Created One of the Greatest Libraries of Socialist Literature". The Nation (באנגלית אמריקאית). ISSN 0027-8378. נבדק ב-2021-04-08.
↑  ארכיון שמעון אברמסקי, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257486205171  PLWABN: 9810695896305606  BIBSYS: 90392661  BnF: cb127225467 (data)  CiNii: DA01537304  GND: 124940439  ISNI: 0000 0001 1992 3110  LCCN: n85290064  LNB: 000267782  NLA: 35000526  NSK: 000612898  NTA: 072409746  RERO: 02-A002904854  SNAC: w6323r14  SUDOC: 177127295  Trove: 784573  VcBA: 495/109993  VIAF: 69874760   WorldCat (עם VIAF): 69874760
שפרה ופועה

ערך זה עוסק במיילדות עבריות המתוארות בספר שמות. אם התכוונתם לארגון של נשות חב"ד, ראו .
"שפרה ופועה לפני פרעה", ציור מעשה ידי ג'יימס טיסו, 1896
שפרה ופועה הן שתי מיילדות, שסיפורן מופיע בתחילת ספר שמות. סיפורן הוא מהסיפורים הבודדים המספרים את סיפורן של מיילדות במקרא.
האזכור המקראי

וַיֹּאמֶר מֶלֶךְ מִצְרַיִם לַמְיַלְּדֹת הָעִבְרִיֹּת, אֲשֶׁר שֵׁם הָאַחַת שִׁפְרָה וְשֵׁם הַשֵּׁנִית פּוּעָה. וַיֹּאמֶר: ”בְּיַלֶּדְכֶן אֶת הָעִבְרִיּוֹת וּרְאִיתֶן עַל הָאָבְנָיִם, אִם בֵּן הוּא וַהֲמִתֶּן אֹתוֹ, וְאִם בַּת הִיא וָחָיָה.”

וַתִּירֶאןָ הַמְיַלְּדֹת אֶת הָאֱלֹהִים, וְלֹא עָשׂוּ כַּאֲשֶׁר דִּבֶּר אֲלֵיהֶן מֶלֶךְ מִצְרָיִם, וַתְּחַיֶּיןָ אֶת הַיְלָדִים.

וַיִּקְרָא מֶלֶךְ מִצְרַיִם לַמְיַלְּדֹת וַיֹּאמֶר לָהֶן: ”מַדּוּעַ עֲשִׂיתֶן הַדָּבָר הַזֶּה וַתְּחַיֶּיןָ אֶת הַיְלָדִים?”

וַתֹּאמַרְןָ הַמְיַלְּדֹת אֶל פַּרְעֹה: ”כִּי לֹא כַנָּשִׁים הַמִּצְרִיֹּת הָעִבְרִיֹּת, כִּי חָיוֹת הֵנָּה - בְּטֶרֶם תָּבוֹא אֲלֵהֶן הַמְיַלֶּדֶת וְיָלָדוּ.”

וַיֵּיטֶב אֱלֹהִים לַמְיַלְּדֹת וַיִּרֶב הָעָם וַיַּעַצְמוּ מְאֹד. וַיְהִי כִּי יָרְאוּ הַמְיַלְּדֹת אֶת הָאֱלֹהִים וַיַּעַשׂ לָהֶם בָּתִּים.
זהותן

שפרה ופועה מוזכרות במקרא רק בקטע זה, ולכן עסקו הפרשנים בניסיון לזהותן. יש שסברו שהן עבריות ויש שסברו שהן מצריות. נקודת המוצא של הגישות השונות היא משמעות הביטוי "למיילדות העבריות". יש הרואים את המילה "העבריות" כלוואי המתאר את המיילדות, ומכאן שאלה מיילדות עבריות, ויש הרואים את המילה "העבריות" כמושא פעולתן, כלומר כאילו נכתב "למיילדות את העבריות", ומכאן אפשר שאלה מיילדות מצריות.
יוסף בן מתתיהו, בספרו "קדמוניות היהודים", כתב: "והמלך פחד וצווה בעצתו של אותו אצטגנין להשליך היאורה ולהרוג כל זכר שיולד לבני ישראל, ופקד שמיילדות מצריות תשגחנה בשעת חבליהן של נשי העברים ותקפדנה על לידותיהן. עליהן הייתה מוטלת החובה, לפי פקודת המלך, להיות המיילדות, הואיל ונדמה שהן לא תעבורנה על החלטת המלך מחמת היותן בנות עמו".
ילקוט שמעוני המשיך בדרך זו, ומנה את שפרה ופועה ברשימה של נשים שהתגיירו והצטרפו לעם ישראל.
יעקב דילישקאש בן המאה ה-14, בפירושו "אמרי נועם", מנמק גישה זו:
גם דון יצחק אברבנאל תמך בגישה זו ונימק: "ולא היו עבריות, כי איך יבטח לבו בנשים העבריות שימיתו ולדיהן, אבל היו מצריות מילדות את העבריות, ר"ל עוזרות אותן ללדת, כמו שנאמר 'בילדכן את העבריות'." אולם הוא מפרש שאלה אינן שתי נשים מסוימות אלא שמות תפקידים של מיילדות.
במסכת סוטה ניסו לזהותן עם נשים עבריות אחרות המוזכרות במקרא, ומוצעים שני זיהויים מתחרים: "רב ושמואל, חד אמר: אשה ובתה, וחד אמר: כלה וחמותה. מאן דאמר אשה ובתה, יוכבד ומרים. ומאן דאמר כלה וחמותה, יוכבד ואלישבע".
רש"י מפרש בעקבות התלמוד, ששפרה ופועה הן יוכבד ומרים. הרב ברוך הלוי אפשטיין, בפירושו "תורה תמימה", מדייק באומרו: "לפי חשבון השנים של מרים ושל אלישבע אז, קשה לומר שהיו אז מילדות, ובמדרש רבה מבואר שהיו רק עוזרות ליוכבד במה שצותה עליהן".
שד"ל מונה תומכים בכל אחת משתי הדעות, ומנמק את תמיכתו בדעה שמדובר במיילדות מצריות:
נחמה ליבוביץ הצטרפה לדעה שהמיילדות היו מצריות, והוסיפה נימוק משלה, המתבסס על מקומות נוספים בתורה שבהם מוזכרת יראת אלוהים:
היא מוסיפה מוסר השכל הנלמד מסיפור זה:
זהותן > שמותיהן

המיילדות היחידות במקרא שאינן אנונימיות, הן שפרה ופועה. בניגוד לכל המיילדות הנזכרות במקרא ומזוהות באמצעות עיסוקן בלבד, הרי שה"מיילדות העבריות" נזכרות בשמותיהן.
החוקרים חלוקים האם השמות שפרה ופועה הם שמות מלאכותיים או שמות ששימשו גם נשים אחרות בעת העתיקה. ויליאם פוקסוול אולברייט ואחרים קשרו את השם פועה עם פע'ת, בתו של דנאל הנזכרת באפוס האוגריתי עלילות אקהת, וייחסו לשם את המשמעות האוגריתית של פע'ת = ילדה או בחורה. אחרים מצאו בשם משמעות מערבית וטענו שמשמעותו "ריח בושם", "פריחת הכופר" או גור של גמל. התייחסות לשם שפרה ניתן למצוא גם בפפירוס ברוקלין 35.1446 אשר בו מופיעה רשימה של 95 שמות עבדים. אחד השמות הוא Sp-ra (שְׁפָרָה) המזוהה כשפרה.
התלמוד במסכת סוטה דורש את שמותיהן: "תניא כמאן דאמר אשה ובתה, דתניא: שפרה - זו יוכבד, ולמה נקרא שמה שפרה? שמשפרת את הולד. דבר אחר: שפרה - שפרו ורבו ישראל בימיה. פועה - זו מרים, ולמה נקרא שמה פועה? שהייתה פועה (ומוציאה את הולד). דבר אחר: פועה - שהייתה פועה ברוח הקודש, ואומרת: עתידה אמי שתלד בן שמושיע את ישראל".
דון יצחק אברבנאל הלך בעקבות התלמוד ופירש ששפרה ופועה הם שמות גנריים:
יש שכתבו שפרעה הוא שנתן למיילדות את השמות, ברצונו להראות את אדנותו כמלך, ושהמיילדות התמרדו ולא השתמשו בשמות אלו. פירוש אחר מייחס את השמות להסוואת מהלך הרצח, בכך ששפרה ופועה היו נודעות כדואגות לתינוקות (פועה = בוכה על מות תינוקות) ועל כן לא יחשדו בהן שהרגו את התינוקות.
לעומת זאת, היו שדווקא דרשו את השמות שפרה ופועה לשבח וטענו שפרעה נמנע מלהשתמש בשמותיהן שפרה ופועה כדי לבזותן.
זהותן > תפקידן

אל מול המספר הגדול של היולדות, עלתה השאלה כיצד יכלו שתי מיילדות לטפל בכל כך הרבה יולדות.
רבי אברהם אבן עזרא, בפירושו לתורה הסביר: ”שׂרות היו על כל המילדות, כי אין ספק כי יותר מחמש מאות מילדות היו, אלא אלו שתיהן שׂרות היו עליהן לתת מס למלך מהשכר, וככה ראיתי היום במקומות רבות”.
לעומת זאת, אליהו שץ מראה חישוב שבאותה תקופה הייתה לידה אחת בממוצע כל 2.8 שעות וטוען שבעבודה מאומצת שתי מיילדות מסוגלות לטפל בכלל האוכלוסייה של העבריות.
גזרתו של מלך מצרים

גזרתו של מלך מצרים, כפי שנמסרה לשפרה ופועה היא ”אִם בֵּן הוּא וַהֲמִתֶּן אֹתוֹ וְאִם בַּת הִיא וָחָיָה”. לפני סיפורן של שפרה ופועה מופיע המניע של מלך מצרים לגזרה זו, והוא חששו מעם ישראל ”פֶּן יִרְבֶּה וְהָיָה כִּי תִקְרֶאנָה מִלְחָמָה וְנוֹסַף גַּם הוּא עַל שֹׂנְאֵינוּ וְנִלְחַם בָּנוּ וְעָלָה מִן הָאָרֶץ”. ספר הישר מייחס את ההחלטה להמית את הזכרים לעצה שנתן איוב למלך מצרים, שזו לשונה: ”הנה אנחנו יריאים מהמלחמה זה ימים רבים, ונאמר: בפרות ישראל בארץ יגרשו אותנו מן הארץ כאשר תקראנה מלחמה. אם על המלך טוב יצא דבר מלכות מלפניו ויכתב בדתי מצרים ולא יעבור, אשר כל זכר הילוד לעברים ישפך דמו ארצה. והיה בעשותכם הדבר הזה כאשר ימותו כל זכר בבני ישראל וחדלה מעלינו רעת מלחמותיהם.”
מדרש שמות רבה לועג להחלטה להמית רק את הזכרים: ”אמר לו הקדוש ברוך הוא: רשע! מי שנתן העצה הזאת טפש הוא, היה לך להרוג את הנקבות, אם אין נקבות אין זכרים, מהיכן ישאו נשים?! אשה אחת אינה יכולה ליטול שני אנשים, אבל איש אחד יכול ליטול עשר נשים או מאה”. בהמשך מנמק המדרש מדוע הורה מלך מצרים להחיות את הנקבות: ”אלא כך היו אומרים: נמית הזכרים ונקח הנקבות לנשים, לפי שהיו המצריים שטופים בזימה”.
רש"י מעלה נימוק אחר להחלטת המלך להמית את הזכרים: ”לא היה מקפיד אלא על הזכרים שראו אצטגניניו שעתיד להוולד בן המושיע אותם”.
רבי חיים אבן עטר, בפירושו "אור החיים" קושר את הגזרה על הזכרים בלבד לחששו של מלך מצרים ”וְעָלָה מִן הָאָרֶץ” ומסביר: ”והנה חכמה יעץ פרעה בדבר זה לבל יוכלו עלות מן הארץ, והוא כי באמצעות שיהרגו כל הזכר ויתרבו הנשים, והן האשה טב למיתב טנדו ויתחברו נשים ישראל עם המצריים ויתחתנו בהם, ומעתה אין מציאות לעלות מן הארץ כשיהיו לעם אחד”
מדרש שמות רבה מסביר שמלך מצרים הורה למיילדות לעסוק בהמתה, ולא עשה זאת בעצמו, ”כדי שלא יתבע הקדוש ברוך הוא ממנו, ויפרע מהן”. רמב"ן, בפירושו לדברי מלך מצרים, ”הָבָה נִתְחַכְּמָה לוֹ”, מעלה הסבר אחר, המציג צעד זה כחלק ממדיניות כוללת של מלך מצרים, המתחשבת באילוצים שגם שליט נתון בהם: ”לא ראה פרעה וחכמי יועציו להכותם בחרב, כי תהיה בגידה גדולה להכות חנם העם אשר באו בארץ במצות המלך הראשון. וגם עם הארץ לא יתנו רשות למלך לעשות חמס כזה, כי עימהם הוא מתייעץ, ואף כי בני ישראל עם רב ועצום ויעשו עימהם מלחמה גדולה. אבל אמר שיעשו דרך חכמה שלא ירגישו ישראל כי באיבה יעשו בהם ... ואחרי כן ציווה בסתר למיילדות להרוג הזכרים על הָאָבְנָיִם, ואפילו היולדות עצמן לא ידעו בהם”. כלומר, בדרך זו ייראה מות הזכרים כמקרה שגרתי של תמותת תינוקות בלידה, ולא כהמתה יזומה.
כדי שהמיילדות יוכלו להמית את הזכרים תוך כדי הלידה, הן נזקקו לזיהוי מהיר של הילוד. מסכת סוטה מתייחסת לכך באומרה: "אמר רבי חנינא: סימן גדול מסר להן - בן פניו למטה, בת פניה למעלה". מדרש רבה נימק סימן זה: "אם פניו למטה, דעו שהוא זכר, שמביט באמו בארץ שממנה נברא. וכשהוא פניו למעלה, היא נקבה, שמבטת בבריתה בצלע". רש"י בפירושו למסכת סוטה וחזקוני בפירושו לספר שמות מביאים הסבר אחר לסימן זה: "כדרך תשמיש"
תגובת המיילדות

המיילדות לא צייתו להוראתו של מלך מצרים ונמנעו מלהמית את היילודים. הן הצטדקו בפני המלך בתירוץ הכוזב שאין סיפק בידן לעשות זאת, מפני שהנשים העבריות זריזות בלדתן ומקדימות ללדת לפני בואן.
וַתִּירֶאןָ הַמְיַלְּדֹת אֶת הָאֱלֹהִים, וְלֹא עָשׂוּ כַּאֲשֶׁר דִּבֶּר אֲלֵיהֶן מֶלֶךְ מִצְרָיִם, וַתְּחַיֶּיןָ אֶת הַיְלָדִים. וַיִּקְרָא מֶלֶךְ מִצְרַיִם לַמְיַלְּדֹת וַיֹּאמֶר לָהֶן: מַדּוּעַ עֲשִׂיתֶן הַדָּבָר הַזֶּה וַתְּחַיֶּיןָ אֶת הַיְלָדִים. וַתֹּאמַרְןָ הַמְיַלְּדֹת אֶל פַּרְעֹה: כִּי לֹא כַנָּשִׁים הַמִּצְרִיֹּת הָעִבְרִיֹּת, כִּי חָיוֹת הֵנָּה - בְּטֶרֶם תָּבוֹא אֲלֵהֶן הַמְיַלֶּדֶת וְיָלָדוּ.
מהמילים ”וַתְּחַיֶּיןָ אֶת הַיְלָדִים” לומד מדרש שמות רבה את שבחן של המיילדות, ומציין שלא רק שלא המיתו את הילדים, אלא אף טרחו על איכות חייהם: "למה הוצרך הכתוב לומר ותחיין את הילדים? יש קילוס בתוך קילוס, לא דין שלא קימו את דבריו, אלא עוד הוסיפו לעשות עמהם טובות. יש מהם שהיו עניות, והולכות המילדות ומגבות מים ומזון מבתיהם של עשירות, ובאות ונותנות לעניות, והן מחיות את בניהן, הוא שכתוב: ותחיין את הילדים." המדרש מוסיף ששפרה ופועה התפללו לשלום הוולד והיולדת, והקדוש ברוך הוא נענה לתפילתן.
אביבה זורנברג מציינת שדבריהן של המיילדות לפרעה הן מילות ההתנגדות הראשונות לפרעה המופיעות בספר שמות.
שכרן של המיילדות

סיפורן של המיילדות מסתיים בשכר שקיבלו על פועלן: ”וַיְהִי כִּי יָרְאוּ הַמְיַלְּדֹת אֶת הָאֱלֹהִים וַיַּעַשׂ לָהֶם בָּתִּים”.
פירושים שונים ניתנו לגבי מהות אותם בתים. במסכת סוטה נאמר: "רב ושמואל, חד אמר: בתי כהונה ולויה, וחד אמר: בתי מלכות. מאן דאמר בתי כהונה ולויה - אהרן ומשה, ומאן דאמר בתי מלכות - דוד נמי ממרים קאתי". אבן עזרא מפרש באופן דומה: "כטעם בית יעשה לך ה' (שמואל ב', ז', י"א) והטעם שהרבה זרעם, תגמול שכר שהחיו הן זרע ישראל".
פירוש אחר, שמופיע בתרגום סעדיה גאון, הוא שה"בתים" הם הגנה, שהמיילדות לא נענשו על שהפרו את הוראת פרעה. אבן עזרא מסביר את דברי רב סעדיה גאון, ומייחס את ההגנה לבתים ממשיים: "ויאמר הגאון כי עשה להם בתים שהסתירם שם ולא נמצאו". פירוש "מי השילוח" מרחיב את פירוש ההגנה דווקא לכיוון ההגנה הרוחנית, על סמך הזיקה שבין תחילת הפסוק לסופו, כלומר בין המעשה לשכרו: "דהנה יראת בשר ודם כשאדם מתירא מפני אדם אין בו ישוב הדעת, כי יראה הוא היפך מזה, אך יראת הש"י יש בה נייחא. וע"ז מורה ויעש להם בתים. כי בית מורה על ישוב הדעת, וממילא כאשר היה להם ישוב הדעת מחמת יראת אלקים לא היה להם שום פחד מגזירת פרעה, וזהו ויעש להם בתים."
אליהו שץ כותב ש"עם גידול האוכלוסייה העברית נבנו בתי חולים (בתים) עבור המילדות כדי לאפשר להן לטפל במספר ההולך וגדל של לידות". ניכר שכוונתו כאן היא שהבתים הם שכר של הצלחה עסקית.
לעומת פירושים אלו, רשב"ם מפרש את הבתים לא כשכר אלא כמעשה של פרעה, שנועד למנוע מהמיילדות להפריע לו במזימתו. כך כותב רשב"ם: "ויעש להם בתים - לשמרם פן ילכו לעבריות היולדות". באופן דומה, חזקוני, בפירושו השני, מציג את הבתים כהוראה של פרעה כמקום אליו יובאו היולדות העבריות ללדת כדי שהמיילדות תוכלנה להרוג את הילדים. הרב אליעזר אשכנזי מפרש שהבתים נעשו לעברים ולמיילדות גם יחד כדי שהמיילדות תהיינה קרובות ליולדות ותוכלנה להגיע אליהן בזמן ללידה כדי להרוג את היילודים הזכרים.
הנצחתן

חוקר המקרא ד"ר נחום סרנה מעיר שציון שמן של שתי המיילדות, שפרה ופועה, בספר שמות, בעוד ששמו של מלך מצרים העומד מולן לוט בערפל, מלמד על סולם הערכים של מספר הסיפור המקראי.
שמותיהן של שפרה ופועה ניתנו ביהדות לארגוני חסד שנועדו לסייע ליולדות, בהם מכון פוע"ה, "יד שפרה" של חסידות ברסלב וארגון הסיוע ליולדות של נשי ובנות חב"ד, הקרוי "שפרה ופועה".
על שמן של שפרה ופועה רחובות בשכונת הדר הכרמל בחיפה ובבאר שבע ועל שמה של שפרה רחוב בשכונת קריית משה בירושלים.
השם העברי 'שפרה' שכיח עד היום כשם פרטי נשי, יותר מהשם 'פועה', אולי בשל משמעו הכללי החיובי: לשון נקיבה של מילת השבח 'שפיר' - תקין ואף משובח. דוד פרישמן העניק את השם 'פועה' לאחת הגיבורות הראשיות של סיפורו הקצר 'בהר סיני' המתאר זוג עבריים היוצא ממצרים בעת יציאת מצרים.