stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כנסיית ואל-דה-גראס
היסטוריה

אתר הכנסייה, מדרום למרכז פריז, היה נכס מלכותי מאז המאה ה-13. בתחילת המאה ה-16 הוא נרכש על ידי דוכס בורבון, שבנה שם טירה קטנה, שקיבלה את השם Hotel de Petit-Bourbon. בשנת 1621 המלכהבת התשע עשרה אן מאוסטריה, שהייתה נשואה למלך לואי ה-13, רכשה את האחוזה ואת הטירה, מתוך כוונה למצוא מקלט הרחק מהרעש והתככים של בית המלוכה. היא הפכה את הפטיט-בורבון למנזר עבור קהילה של אחיות בנדיקטניות ממנזר ואל-פרופונדה, ובשנת 1634 החלה בבניית כנסייה ומנזר חדשים גדולים בהרבה.
הפרויקט התקדם לאט, כי חינה של אן סר מעיני לואי ה-13, בעיקר לאחר שלא הצליחה להעמיד לו יורש. היא ניהלה התכתבות חשאית עם משפחתה בספרד, ועם החצר המלכותית של אנגליה ובית לוריין. התככים שלה התגלו עד מהרה על ידי ראש הממשלה, הקרדינל רישלייה, והתכתבויותיה היו במעקב. המלך גם אסר עליה לזמן מה לבקר במנזר. אבל בשנת 1638, בגיל שלושים ושבע, לאחר עשרים ושתיים שנות נישואים, נכנסה להריון עם לואי ה-14, ועם לידתו הכל השתנה עבור המלכה.
הקרדינל רישלייה מת ב-1642, ולואי ה-13 מת כמה חודשים לאחר מכן. בשנת 1643 הפכה אן למלכה-עוצרת לבנה בן הארבע. כהכרת תודה על לידתו, אן המשיכה בבניית הכנסייה והמנזר שנבנו לחלוטין מחדש, "כדי לא לחסוך בהוצאות וכדי להשאיר חותם נצחי של אדיקותה". האבן הראשונה הונחה בשנת 1645 על ידי הילד לואי בן השבע. אן מינתה את פרנסואה מנסאר כאדריכל הפרויקט, אך מנסאר עזב לאחר שנה בלבד מחוסר הסכמה לגבי היקף הפרויקט ועלותו. את מקומו של מנסאר תפס תחילה ז'אק למרסייה, ולאחר מכן פייר לה מואט. הכנסייה הושלמה בשנת 1665 על ידי גבריאל לה דוק.
לאחר לידת נכדה הראשון, פרשה אן למנזר ואל-דה-גראס, שם מתה כעבור חמש שנים בשנת 1666.
במהלך המהפכה הצרפתית ב-1793 גורשו הבנדיקטינים מהמנזר, הוועידה הלאומית הורתה על הפיכתו של המנזר לבית חולים צבאי. הסמלים המלכותיים נמחקו, אך מהמנזר נחסך גורלם של כמה מהמנזרים הסמוכים, כמו אלה של האורסולינים (אנ') והפיילאנטינים (אנ') שנהרסו לחלוטין. עם פירוק המנזר בשנת 1790, הוסרו רהיטיו יחד עם העוגב. הבלדאצ'ין (-חופת המזבח) השתמר, אך המזבח הגבוה הועבר לטיפולם של הפטיס-אוגוסטינים, והדמויות הקטנות של גן המולד של הבלדאצ'ין הותקנו בכנסיית סן-רוק .
הכנסייה שוחזרה בשנים 19–1818 וב-1827. השליטה בכנסייה הוחזרה לדיוקסיה הקתולית. המזבח הגבוה נבנה מחדש בהוראת נפוליאון השלישי על ידי ויקטור רופריך-רוברט.
בשנת 1979 הועבר בית החולים למקום אחר. כיום, מלבד כנסייה, מתחם המנזר הישן מכיל את המוזיאון והספרייה של שירותי הבריאות הצבאיים, בית הספר של ואל-דה-גראס ומשרדי צוות בית החולים.
אדריכלות > חזית הכנסייה

עיצוב הכנסייה נוצר בהשראת בזיליקת פטרוס הקדוש, אשר גם בה יש חזית עם עמודים וגמלון מלפנים וכיפה מאחור. תוכנית הכנסייה היא צלב לטיני (עם רגל ארוכה). הכנסייה צמודה לשאר המבנים של המנזר הישן, אך נבדלת מהם בגובה החזית ובכיפתה המרשימה.
חזית הכנסייה החדשה קיבלה השראה גם מכנסיית הגסו (אנ') ברומא (1584) שנחשבת לחזית הבארוק הראשונה.
האכסדרה של הכנסייה נתמכת על ידי עמודים קורינתיים, וחזית הכנסייה מעוטרת במונוגרמות AL (אנה מאוסטריה ולואי ה-13) ובסמל המלכותי. הארכיטרב נושא את הכתובת "Jesu. Nascenti, Virginique Matri" (לישוע הרך הנולד, והאם הבתולה), המפלס העליון נתמך על ידי תומכות מתעקלות מאבן ועמודים קורינתיים.
מבט מלפנים
החזית והחצר הקדמית
הקומה העליונה
הכיתוב בארכיטרב מעל הכניסה, והמונוגרמה AL של אן ולואי על הגמלון
אדריכלות > הכיפה והקמפניל

הכיפה הייתה פרי עבודתו של האדריכל המלכותי ז'אק למרסייה, שמונה להוביל את הפרויקט לאחר שמנסאר נקלע לעימותים עם המלכה סביב העיצוב והתקציב.
גובה הכיפה ארבעים מטרים, והייתה הכיפה הגבוהה ביותר בפריז בעת בנייתה, טרם איבדה את ההובלה לכיפת הפנתיאון (60 מטרים) וכיפת האינווליד (107 מטרים), להם היוותה השראה. הכיפה עוצבה לפי דגם כיפת בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא והייתה מכוסה בעופרת מקושטת. מעל הכיפה נמצא הקמפניל (-מגדל הפעמונים) ובראשו צלב. דפנות הכיפה מחולקות על ידי קונטרפורטים, או תומכות, שביניהם החלונות, בעלי גמלונים מעוגלים ומשולשים לסירוגין. מעליהם עיטורים של מדליונים, הפלר-דה-ליס המלכותי וראשי התיבות 'L' ו-'A' המייצגים כאמור את לואי ואן.
הכיפה
החזית, התומכות המתעקלות, הכיפה ודפנותיה
פירוט הכיפה
עיצוב הפנים

פנים הכנסייה מואר, ומעוטר בשילוב הרמוני של קלאסיקה צרפתית ואלמנטים מהבארוק האיטלקי. עיטורו הושפע מבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא, במיוחד הבלדאצ'ינו שעוצב על ידי האדריכל והפסל האיטלקי הבארוק ג'ובאני לורנצו ברניני. ברניני ביקר בואל-דה-גרייס, וכינה אותו "הפלא של איל-דה-פרנס".
שורות של עמודים קלאסיים עם כותרות קורינתיות יוצרות את הקשתות המעוגלות משני צידי הספינה. שולי הספינה מעוטרים בכבודת ביצירות פיסול אלגורי שנעשו על ידי האחים פרנסואה אנגייה (1604–1669) מישל אנגייה (1612–1686), ופיליפ דה בויסטר (1595-1688).
הספינה מבט מזרחה לכיוון בית המקהלה
הספינה מבט למערב
קמרונות בית המקלה
הכיפה של קפלת סנט סקרמנט
פיסול

פסלגים תאולוגיים מקושטים מופיעים בספינה על גבי הספנדרלים ובפנים הקשתות.
מלאך עם כיתוב בעברית
צדקה
"פרודנס"
הקדוש זכריה
אמונה
פיסול > המקהלה והבלדצ'ין

הבלדאצ'ין, החופה מעל המזבח הראשי במקהלה, הוא אחד המאפיינים המובהקים של הכנסייה. הוא תוכנן על ידי האדריכל גבריאל לה דוק, בהשראת הבלדצין של בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא, שתוכנן על ידי ברניני. הוא מורכב משישה עמודים מתפתלים של שיש שחור עם ורידים לבנים, מעוטרים בזהב, ובהם קבוצת מלאכים מגולפים ומוזהבים מעשה ידי הפסל מישל אנגייה. העתק של בלדאצ'ין ואל-דה-גראס נמצא בכנסיית Saint-François de Sales בנויוויל, קוויבק .
הבלדאצ'ין והמזבח
החלק העליון של הבלדאצ'ין
החלק העליון של הבלדאצ'ין, במבט פנימי
פסל המולד והמזבח
פיסול > הפרסקו

בחלק הפנימי של הכיפה מוצגת יצירת האמנות הידועה ביותר בכנסייה. פרסקו שתהליך יצירתו ארך ארבעה עשר חודשים על ידי פייר מיניאר. הוא מתאר "תהילה שמימית" ומכיל יותר ממאתיים דמויות, כולל נביאים, קדושים, אנוסים, אבות הכנסייה וכמה אישים מוכרים, כולל פטרוניתו, המלכה אן מאוסטריה.
תהילת שמים, פרסקו בכיפה מאת פייר מיניאר
פרט בפרסקו
מקהלת המלאכים
הצלב נישא לגן עדן
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Ayers 2004, p. 113-116
ביבליוגרפיה

Ayers, Andrew (2004). The Architecture of Paris. Stuttgart; London: Edition Axel Menges. ISBN 9783930698967 ISBN.
Dumoulin, Aline; Ardisson, Alexandra; Maingard, Jérôme; Antonello, Murielle; Églises de Paris (2017), Éditions Massin, Issy-Les-Moulineaux, ISBN 978-2-7072-0683-1
Hillairet, Jacques; Connaissance du Vieux Paris; (2017); Éditions Payot-Rivages, Paris. ISBN 978-2-2289-1911-1
לואי ה-13, אן מאוסטריה, ובנם לואי ה-14
המנזר והכנסייה בשנות ה-60
פסק דין רו נגד וייד

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון של ארצות הברית
 תאריך טענות:  13 בדצמבר 1971
 תאריך החלטה:  22 בינואר 1973
 מראה מקום:  ‎410 U.S. 113; 93 S. Ct. 705; 35 L. Ed. 2d 147; 1973 U.S. LEXIS 159
 ערכאות נמוכות:  בית המשפט קמא פסק לטובת התובעים, בקשה לצו מניעה נדחתה, 314 F. Supp. 1217 (N.D. Tex. 1970); שאלת הסמכות נקבעה, 402 U.S. 941 (1971); קביעה לטיעונים, 408 U.S. 919 (1972)
 החלטה
 חוק מדינת טקסס הקובע כי הפלה היא מעשה פלילי סותר את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית ופוגע בזכותה של אישה להחליט האם היא רוצה להמשיך בהיריון או להפסיקו.
 חברי המותב
 נשיא בית המשפט:  וורן ברגר
 חברי המותב:  ויליאם דאגלס, ויליאם ברנן, פוטר סטיוארט, ביירון וייט, ת'ורגוד מרשל, הארי בלקמן, לואיס פאוול, ויליאם רנקוויסט.
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  בלקמן מצטרפים לדעת הרוב: ברגר, דאגלס, ברנן, סטיוארט, מארשל, פאוול
 דעות נוספות:  דעת מיעוט: וייט מצטרף לדעת המיעוט: רנקוויסט (בדעת מיעוט נפרדת)
 חוקים אליהם מתייחס בית המשפט
 התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית; סעיפים 94–1191, 1196 לחוק הפלילי של טקסס
 נהפך על ידי
 דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון
 היסטוריה מאוחרת
 דחיית בקשה לדיון נוסף, 410 U.S. 959 (1973)
 
פסק דין רו נגד וייד (באנגלית: Roe v. Wade; מראה מקום: 410 U.S. 113 (1973)) הוא פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית שקבע כי הזכות להליך הוגן המובטחת בתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית כוללת את הזכות לפרטיות, ובכלל זאת את זכותן של נשים לבחור לבצע הפלה מלאכותית ללא התערבות המדינה, בשלבים מסוימים של ההיריון. הזכות לבחור בהפלה, אשר הוכרה בפסק הדין, אינה אבסולוטית ונקבע שיש לאזנה עם האינטרס של המדינה להגן על בריאות האישה ועל "חיים פוטנציאליים". בית המשפט איזן בין זכות האישה לבין אינטרס המדינה על ידי קביעת כללים שונים בשלבים שונים של ההיריון: בשליש הראשון המדינות אינן יכולות להתערב כלל בבחירת האישה; בשליש השני המדינות יכולות לקבוע כללים סבירים לצורך אסדרה של הפלות; ובשליש האחרון המדינה יכולה לאסור על הפלות באופן גורף, כל עוד החוק כולל חריגים שתכליתם הגנה על חייה ובריאותה של האם. החלטה זו של בית המשפט העליון עוררה מחלוקת פוליטית הנמשכת עד ימינו.
בשנת 1992, בפסק דין הורות מתוכננת נגד קייסי, אישר בית המשפט העליון את קיומה של הזכות לבחור בהפלה, אך החליף את הכלל המתבסס על חלוקה של ההיריון לשלישים בכלל שמבוסס על הבחנה בין התקופה לפני שהעובר יכול לשרוד מחוץ לרחם (עד כ-24 שבועות), שבה אסור למדינות להכביד על בחירתן של הנשים באופן לא סביר (undue burden), לבין התקופה שאחרי כן, שבה מותר למדינות לאסור על הפלות למעט מקרים חריגים.
ב-24 ביוני 2022 ניתן פסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון, שבו החליט בית המשפט העליון על ביטול פסקי הדין רו נגד וייד והורות מתוכננת נגד קייסי.
רקע

ראשיתה של המחלוקת בעניין רו במרץ 1970 בטקסס. לינדה קופי ושרה ודינגטון, עורכות דין מאוסטין, הציעו להגיש תביעה בשם נורמה מקורווי, אישה צעירה, לא נשואה ובהריון, כנגד החוק של מדינת טקסס האוסר הפלות. השם "ג'יין רו" משמש בבתי משפט במקרים בהם אין רוצים לחשוף את שם התובעת (בדומה לשימוש בכינויים "פלונית" ו"אלמונית" בפסקי דין ישראלים). לאחר הגשת התביעה צורפו כתובעים גם ג'יימס יוברט הולפורד, רופא שנאסר בשל ביצוע הפלות, וכן "ג'ון ומרי דו", שמות בדויים של זוג שרצו לבצע הפלה. בעת הגשת התביעה טענה מקורווי כי הרתה בעקבות אינוס, אולם מאוחר יותר חזרה בה מטענה זו.
החוק הפלילי של טקסס קבע כי ניסיון לבצע הפלה במקרים שאין בהם סכנת חיים לאם מהווה עבירה פלילית. התביעה טענה לבטלותו של החוק בשל היותו סותר את חוקת ארצות הברית ואת הזכויות המוגנות מכוחה במסגרת התיקון הראשון, התיקון הרביעי, התיקון החמישי, התיקון התשיעי והתיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית. הנתבע בתביעה היה פרקליט המחוז של מחוז דאלאס – הנרי וייד.
בית המשפט המחוזי פסק לטובת "ג'יין רו", אולם סירב להעניק לה צו הצהרתי המגן עליה מפני כל פעולת אכיפה של רשויות האכיפה של טקסס.
בפסק דין גריסוולד נגד קונטיקט משנת 1965 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי ישנה "זכות לפרטיות" המהווה חלק אינהרנטי מן הזכויות המוגנות במגילת הזכויות. פסק דין גריסוולד קבע כי השימוש באמצעי מניעה מותר, וכי חוקים האוסרים את השימוש בהם פוגעים באותה זכות לפרטיות המוגנת על פי החוקה. בפסק דין אייזנשטדט נגד באיירד הורחבה הקביעה של פסק דין גריסוולד ונקבע כי מותר גם לזוגות שאינם נשואים להשתמש באמצעי מניעה, וכל חוק שאוסר זאת הוא בלתי חוקתי.
הערעור לבית המשפט העליון

הן "ג'יין רו" והן וייד ערערו לבית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-13 בדצמבר 1971 טענו בפני בית המשפט העליון ודינגטון וסגן הפרקליט הכללי של מדינת טקסס – ג'יי פלויד. נשיא בית המשפט העליון וורן ברגר קבע כי השופט הארי בלקמן יכתוב את פסק הדין. בלקמן כתב כי החוק במדינת טקסס בטל בשל היותו סותר את החוקה. ברגר הציע כי הצדדים ישמיעו בשנית טיעוניהם. השופטים קיבלו את הצעתו מאחר שרצו שגם השופטים החדשים שמונו אותה עת לבית המשפט העליון – ויליאם רנקוויסט ולואיס פאוול, ישתתפו בדיון. לבקשתו של נשיא בית המשפט ברגר, נקבע הדיון ל-11 באוקטובר 1972. בדיון השני טענו בפני השופטים ודינגטון וסגן הפרקליט הכללי של מדינת טקסס – רוברט ס. פלוורס.
בספרם של בוב וודוורד וסקוט ארמסטרונג "האחווה" הם סוברים כי הדיון נקבע לאוקטובר 1972 על מנת שההחלטה בתיק תינתן לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית של נובמבר 1972, וזאת כיוון שברגר היה חבר אישי של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ולא חפץ שהפסיקה תעלה לכותרות ותפגע בקמפיין הבחירות שלו[דרוש מקור]. לדברי וודוורד וארמסטרונג, השופט ויליאם דאגלס התנגד לדחייה ואיים לכתוב דעת מיעוט, אולם לבסוף שוכנע על ידי חבריו השופטים להסכים.
החלטת בית המשפט העליון

ב-22 בינואר 1973 נתן בית המשפט העליון את פסק דינו בעניין רו נגד וייד. בדעת רוב של שבעה שופטים למול שניים הוחלט כי החוק במדינת טקסס בלתי חוקתי ובטל. השופטים ביירון וייט וויליאם רנקוויסט התנגדו. באותו יום החליטו השופטים גם במקרה נוסף, פחות ידוע, באותו עניין ממש – דו נגד בולטון, שעניינו היה חוק של מדינת ג'ורג'יה האוסר הפלות (מראה מקום: 410 U.S. 179 (1973)).
החלטת בית המשפט העליון > הזכות לבחור בהפלה

דעת הרוב של בית המשפט נכתבה על ידי השופט הארי בלקמן. בלקמן ציין כי "ההחלטה להגביל הפלות באמצעות כלי ענישה פליליים היא חקיקה חדשה במרבית מדינות ארצות הברית", וכי מרבית החוקים האוסרים הפלות נחקקו במחצית השנייה של המאה ה-19. חלק מפסק הדין דן באריכות בהשקפות השונות במהלך ההיסטוריה בשאלת ההפלות. פסק הדין סוקר את עמדותיהן של תרבויות שונות ובהן האימפריה הפרסית, יוון העתיקה, האימפריה הרומית, דן בשבועת היפוקרטס, במשפט המקובל וכן בדעותיהם של איגוד רופאי ארצות הברית ולשכת עורכי הדין של ארצות הברית בנושא זה.
בית המשפט קבע כי הגבלות על זכותה של אישה לבחור בהפלה בשליש הראשון של ההיריון אינן חוקתיות וכן כי הגבלות מסוימות מותרות בשליש השני מתוך רצון להגן על בריאותה של האישה. הגבלות מתוך רצון להגן על העובר מותרות רק בשליש השלישי. בית המשפט קבע כי חוקת ארצות הברית אינה מכירה ב"אדם [person] שאינו ילוד", היינו בזכויות העובר. עם זאת, למדינה יכול להיות אינטרס להגן על חיים פוטנציאליים.
בית המשפט ציין (מבלי לקבוע באשר לנכונות הנימוקים) שהועלו בפניו מספר הצדקות לאיסור על ביצוע הפלות:
נשים המבצעות הפלה צפויות לקיים "התנהגות מינית בלתי הולמת".
ההפלה היא פעולה רפואית המסכנת את חיי האישה.
למדינה יש אינטרס להגן על חיי העובר.
לגבי ההנמקה הראשונה ציין בית המשפט כי לא נעשתה כל בדיקה מקצועית לבדוק אם הדבר נכון, ויתרה מזאת, מאחר שהחוקים אינם דנים בנפרד בנשים נשואות ובנשים בלתי נשואות, הרי שאין הנמקה זו עומדת באמת בבסיס החוק. לעניין ההנמקות השנייה והשלישית – מציין בית המשפט כי אכן הן מהוות אינטרס לגיטימי של המדינה:
"למדינה יש אינטרס חשוב ולגיטימי בשמירה והגנה על הבריאות של אישה בהיריון... כמו כן יש למדינה אינטרס נוסף לגיטימי וחשוב להגן על חייהם הפוטנציאלים של בני האדם."
מנגד, ציין בית המשפט, כי אינטרסים חשובים אלה צריכים להיות מאוזנים ושקולים כנגד אינטרסים נוספים – ובהם זכויות היסוד המוגנת על פי החוקה. בית המשפט מזכיר כי אף שאין החוקה מציינת במפורש את הגנתה על הזכות לפרטיות, הרי שזכות זו נובעת מהתיקונים הראשון, הרביעי, החמישי, והתשיעי ולפי תקדימי העבר ניתן להסיק על קיומה של הזכות בעיקר לפי פסקת ההליך הראוי (due process) שבתיקון ה-14 לחוקה. בית המשפט קובע כי "הזכות לפרטיות" רחבה דייה כדי לכלול בתוכה את זכותה של האישה על גופה והזכות לקבוע אם היא רוצה להמשיך בהיריון או לעשות הפלה.
בית המשפט קובע כי אם עובר היה נחשב "אדם" על פי התיקון הארבעה עשר לחוקה, הרי שגם לו הייתה זכות לחיים על פי אותו תיקון, אולם לאור הקביעה החדשה יחסית כי הפלה היא מעשה פלילי מסיק בית המשפט כי כוונתם המקורית של מנסחי החוקה לא הייתה ליתן זכויות לעוברים בטרם נולדו (התיקון הארבעה עשר נחקק ב-1868). בית המשפט מציין כי הוא אינו מנסה לדון כלל וכלל בשאלה מתי מתחילים החיים ומשאיר את התשובה לשאלה לפילוסופים ולרופאים. על פי בית המשפט, אם המומחים לעניין זה – הרופאים, אנשי הדת והפילוסופים אינם מצליחים להגיע להסכמה – אין זה תפקידו של בית המשפט לקבוע מסמרות בעניין זה.
בית המשפט קבע כי בהתבסס על הידע הרפואי הקיים בעת ההחלטה, יש להפריד בין כל שליש ושליש של ההיריון בקביעת תוצאות האיזון בין הזכות של האישה לפרטיות והאינטרס של המדינה להגן על חיים פוטנציאליים. מאידך ועל כן קובע בית המשפט:
המחוקק אינו יכול להגביל את הזכות לבצע הפלה בשליש הראשון של ההיריון, המדינה יכולה לקבוע תקנות לעניין אופן ביצוע ההפלה בשליש השני של ההיריון ובלבד שהם נוגעים לבריאותה של האם בלבד, וכן המדינה יכולה לקבוע כללים לגבי ההפלה בשליש השלישי של ההיריון ואף לאסור הפלה בשליש זה.
החלטת בית המשפט העליון > זכות העמידה

אחת השאלות שעמדו בפני בית המשפט הייתה השאלה של זכות העמידה. כעיקרון אין בית המשפט נותן החלטות בעניינים תאורטיים ובעניינים שאינם תלויים ועומדים. במקרה רו החלה ההתדיינות בשנת 1970, ורו ילדה עוד בטרם ניתנה החלטה על ידי הערכאה הנמוכה, כך שלמעשה בפני בית המשפט העליון עמדה שאלה תאורטית במהותה. על פי הכללים המקובלים הרי שלרו לא הייתה זכות עמידה בפני בית המשפט העליון ועל התביעה היה להידחות על הסף. ואולם, בית המשפט החליט בכל זאת לדון בשאלה ולחרוג מהכלל בדבר זכות עמידה, כיוון שמדובר בשאלה "העלולה לחזור על עצמה ועם זאת להיות תמיד בהיעדר עמידה" בשל משך הזמן הלוקח לשאלה להגיע לדיון בפני בית המשפט העליון. השופט בלקמן מציין מפורשות שמשך ההיריון קצר בהרבה ממשך ההליך בפני בית המשפט – ועל כן, לדבריו "אם סיום ההיריון היה שולל את זכות העמידה, לעולם לא היה אפשר לערער על פסק דין בשאלה הנוגעת להיריון".
החלטת בית המשפט העליון > דעת המיעוט

השופטים וייט ורנקוויסט התנגדו בחריפות לפסק הדין בטענה כי מדובר ב"חקיקה שיפוטית" ובניצול לרעה של כוחו של בית המשפט העליון. וייט כותב בדעת המיעוט שלו:
אין אני מוצא דבר בשפה או בהיסטוריה של החוקה התומכים במסקנת בית המשפט העליון. בית המשפט יוצר למעשה זכות חוקתית חדשה עבור אמהות בהיריון מבלי כל הנמקה או סמכות להחלטה זו, וקובע כי זכות חדשה ומומצאת זו חזקה מספיק לבטל את רוב חוקי המדינות השונות בדבר הפלות. משמעות הדבר, שלילת זכותם של אנשים ובתי מחוקקים בחמישים מדינות מלקבוע את החשיבות היחסית בעיניהם של זכויותיו של העובר לחיים מצד אחד כנגד ההשפעות השונות על האם מהצד השני.
בעקבות פסק הדין

ההחלטה בעניין רו הביאה להתפרצות יצרים בכל ארצות הברית. קבוצות דתיות רבות עמלו על מכתבי מחאה שנשלחו לבית המשפט העליון. הכנסיות השונות, ובייחוד הכנסייה הקתולית וחלק מהכנסיות האוונגליסטיות, טענו שההחלטה מתירה למעשה רצח עוברים. עוד נטען שהחיים נוצרים ברגע ההפריה ולכן קיימת זכות לחיים לעובר הדוחה את הזכויות השונות ועל בית המשפט לאזן זכות זו.
ההתנגדות להחלטה הולידה את "התנועה בעד החיים" (Pro-Life Movement), אשר החלה בארגון הפגנות מחאה גדולות בפתח בית המשפט העליון. תנועה זו הפגינה מול קליניקות המבצעות הפלות והחלה בניסיונות לשכנע נשים להתנגד להפלות, ופלגיה הקיצוניים לא נרתעו משימוש בכוח (שריפת קליניקות ואף רצח רופאים)[דרוש מקור]. חלק ממתנגדי ההפלות טענו כי קיים קשר ישיר בין הפלות לבין סרטן השד, ובית המחוקקים של טקסס הקצה מימון להפצת טענה זו בקרב נשים הרוצות לבצע הפלה.
על אף ההחלטה חוקקו מספר מדינות הוראות הקובעות כי נדרשת הסכמת הורים להפלות בקרב קטינות, חוקים המורים לרופאים ליידע הורים של קטינות בדבר ההפלה, ליידע את האב בדבר החלטה של האם להפיל, וכן חוקים הקובעים כי הפלות יש לבצע בבתי חולים בלבד ולא בקליניקות, חוקים האוסרים על מימון בתי חולים וקליניקות המבצעים הפלות, וכן חוקים הדורשים מאישה הרוצה לבצע הפלה לקרוא מחקרים מסוימים וספרות מסוימת. על אף החלטת בית המשפט העליון החליט השלטון הפדרלי להימנע מלממן הפלות לנשים שאין ביכולתן לממן הפלה. כמו כן אוסר צבא ארצות הברית לבצע הפלות בבתי חולים צבאיים. חלק מחוקים אלה בוטלו על ידי בית המשפט העליון, אולם בשנת 1980 במקרה הריס נגד מקרי השאיר בית המשפט על כנם חוקים הנוגעים למימון הפלות.
כנגד ההתנגדות לפסק הדין החלו הפגנות תמיכה של תנועות למען הזכות להפלה מלאכותית. תנועות נשים רבות תומכות בפסק הדין כחלק מזכותה של האישה על גופה.
השפעת פסק הדין על תמותת נשים מהפלה לא בטוחה

בשנות ה-60 של המאה ה-20 מתו אלפי נשים כתוצאה מהפלה לא בטוחה במדינות בארצות הברית שאסרו על הפלה חוקית. בשנת 1963 דווחו 280 מקרי מוות, וב-1965 דווחו 235 מקרים. מקרים רבים אחרים כלל לא דווחו או לא סווגו כיאות.
בשנת 1972, לפני פסק דין רו נגד וייד, דווחו 35 מקרי מוות מהפלה לא בטוחה. בשנת 1973 דווחו 19 מקרים, ולאחר מכן חלה ירידה חדה במקרי מוות בארצות הברית כתוצאה מהפלה לא חוקית, ובכל שנה היו מקרי מוות בודדים, או אף מקרה כלל.
"ג'יין רו" אחרי המשפט

"ג'יין רו", היא נורמה מקורווי, הפכה בשנות ה-90 לקתולית מאמינה ולמתנגדת להפלות, והופיעה כדוברת ראשית באירועי התרמה רבים של "התנועה למען החיים".
בנאום בפני עיתונאים שנערך ב-18 בינואר 2003 אמרה מקורווי שהיא נוצלה על ידי ודינגטון. היא פנתה לבית המשפט וביקשה להפוך את פסק הדין בטענה שנשים שעברו הפלות סובלות מנזק נפשי ופיזי. ב-19 ביוני 2003 השופט דייוויד גודבי פסק כי הבקשה הוגשה בשיהוי ניכר. ב-22 בפברואר 2005 סירב בית המשפט העליון ליתן צו לעיון חוזר בהחלטה הקודמת ודחה את הבקשה.
בסרט תיעודי שיצא לאחר מותה הודתה מקורווי ב"וידוי על ערש דווי" כי פעולותיה נגד ההפלות בוצעו בהנחיית ארגוני המאבק בהפלות ותמורת תשלום. בסרט הצהירה מקורווי: "אם אישה צעירה רוצה לעבור הפלה, זה לא מזיז את התחת שלי. לכן קוראים לזה בחירה".
ביטול פסק הדין

ב-24 ביוני 2022 פורסמה ההחלטה הרשמית של בית המשפט העליון בארצות הברית בפסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון. פסק הדין עסק בחוק של מדינת מיסיסיפי אשר אוסר על ביצוע הפלות אחרי השבוע ה-15 להיריון, בניגוד להלכה שנקבעה בפסקי דין רו וקייסי. שישה שופטים (מול שלושה מתנגדים) תמכו בהחלטה שאישרה את חוקתיות החוק ממיסיסיפי. רוב של חמישה שופטים הלך מעבר לכך וקבע שפסקי הדין בעניין רו וקייסי בטלים (נשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס תמך בקביעה שהחוק ממיסיסיפי הוא חוקתי, אבל כתב בנפרד שהיה מסתפק בביטול "קו החיות" כזמן הקובע לחוקתיות של איסורים על הפלות ולא מרחיק לביטול של רו וקייסי).
בפסק הדין "דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון" נקבע כי הזכות להפלה אינה זכות חוקתית פדרלית. הענקת הזכות להפלה הפכה לתלויה במדינות עצמן.
בינואר 2024 פורסם בכתב בעת JAMA Internal Medicine מחקר לפיו היו כ-65,000 מקרים של היריון כפוי כתוצאה מאונס במדינות ארצות הברית שבהן חל איסור על הפלות, במהלך שנה וחצי לאחר שפורסם פסק הדין. חוקים האוסרים על הפלות נחקקו ב-14 מדינות. מחקר נוסף מצא שההפלות נפסקו כמעט לחלוטין ב-14 מדינות אלה. לרוב, נשים שנכנסו להיריון כפוי במדינות אלה לא מצליחות לבצע הפלה, למרות שהחוק מתיר הפסקה של היריון כתוצאה מאונס.
לקריאה נוספת

ריצ'רד נורת פטרסון, לשמור ולהגן, 2000. בעברית, זמורה-ביתן תשס"ה
הערות שוליים

↑  Roe v. Wade, 410 U.S. 113 (1973). Justia, US supreme Court, retrieved May 3, 2022
↑  Ariane de Vogue, CNN Supreme Court Reporter, Supreme Court overturns Roe v. Wade, CNN
1 2  טלי גולדשטיין‏, דרמה בארה"ב: בית המשפט העליון ביטל את הזכות להפלות, באתר וואלה, 24 ביוני 2022
↑  Dan Mangan,Kevin Breuninger, Supreme Court overturns Roe v. Wade, ending 50 years of federal abortion rights, CNBC, ‏2022-06-24 (באנגלית)
↑  What the data says about abortion in the U.S., באתר מרכז המחקר פיו, ‏27 ביוני 2022 (באנגלית).
↑  וידויה של האישה שהובילה לאישור הפלות בארה"ב, באתר ynet, 20 במאי 2020
↑  Nearly 65,000 pregnancies from rape have occurred in states with abortion bans, study estimates, באתר CNN, ‏24 בינואר 2024 (באנגלית)
אלברט וין ונשיאת "הורות מתוכננת" גלוריה פלדט בהפגנה למען זכות הבחירה של הנשים על מדרגות בית המשפט העליון ביום השנה להחלטה בעניין רו נגד וייד
ישיבת בנין אב

| --- | --- |

 מוסד חינוכי
 תקופת הפעילות:  1997–הווה (כ־27 שנים) 
 מייסדים:  אליהו בקשי דורון 
 בעלי תפקידים
 נשיא:  הרב אליהו בקשי דורון
 מנהל:  דוד אברהם 
 ראש המוסד חינוכי:  הרב דוד אברהם
 משגיח:  הרב ישראל קליין
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°48′51″N 35°13′02″E﻿ / ﻿31.814227945549°N 35.217175346492°E﻿ / 31.814227945549; 35.217175346492
 he
 
ישיבת בנין אב היא ישיבה גדולה המשתייכת לציבור החרדים ספרדים. הישיבה היא מייסודו של הראשון לציון, הרב אליהו בקשי דורון, והיא נקראת על שם ספר השו"ת שלו – "בנין אב".
בנוסף לישיבה הגדולה, פועלים במסגרת מוסדות בנין אב מיזמים נוספים שייסד הרב בקשי דורון או שקמו לעילוי נשמתו.
היסטוריה > תקופת אשקלון (1995–2002)

ראשיתה של ישיבת בנין אב בישיבה קטנה שנוסדה בעיר אשקלון על ידי מוסדות מעין חיים ושלום באשקלון בשנת 1995 (אלול ה'תשנ"ה) על ידי השר לשעבר יצחק כהן, תושב אשקלון. לצידו כיהן כמשגיח הרב אשר אברהם.
בשנת 1996 התמנה אחיו, הרב דוד אברהם, לראשות הישיבה ועבר להתגורר אז בעיר אשקלון.
כעבור מספר שנים הוקמה על ידי מוסדות מעין חיים ושלום גם ישיבה גדולה שעמדה בראשותו, ונקראה "שערי דעה". הישיבה פעלה בקמפוס המוסדות בשכונת גבעת ציון בעיר.
היסטוריה > תקופת קריית יערים (2002–2005)

לקראת זמן אלול תשס"ב התפצלה הישיבה, כשחלקה נשאר באשקלון בהוראתו של הרב עובדיה יוסף ובראשותו של הרב יהודה גרילק, וחלקה עקר יחד עם הרב דוד אברהם למבנה ביישוב קריית יערים – טלז סטון. המבנה שכן בקצה היישוב צמוד לקריית ישיבת טלז שעמדה אז בשממונה. בתקופת המעבר למדו בישיבה כחמישים בחורים, כולם תושבי אשקלון.
תקופה זו נחשבת במובנים רבים לתור הזהב של הישיבה, רבים מבוגרי תקופה זו המשיכו לכהן בחייהם בתפקידים תורניים נחשבים.
בתקופה זו, החל הראשון לציון, הרב אליהו בקשי דורון (שסיים את כהונתו כהרב הראשי לישראל), למסור שיעורים קבועים בישיבה. בין היתר, מסר שיעור קבוע למצויני הישיבה מדי יום שישי במסכת חלה (השיעורים הודפסו לימים בקובץ "בנין אב – חלה").
היסטוריה > קריית הישיבה ברמת שלמה (2005)

הרב בקשי דורון, שכאמור סיים את כהונתו כרב ראשי לישראל במחצית 2003, החליט לממש את חזונו – עם התוודעותו למצבם הירוד של קהילות ישראל בגולה (ובמיוחד בדרום אמריקה ובארצות הברית של אמריקה) ובעיקר בראותו את רמתם הירודה של הישיבות הספרדיות ובוגריהם, ולהקים את קריית הישיבה בה תשכון הישיבה הגבוהה ולצידה, ישיבות לבני חו"ל.
הנחת אבן הפינה התקיימה בשנת 2003 – תשס"ג בטקס צנוע בהשתתפות בני משפחתו של הרב בקשי דורון ותלמידי הישיבה. לקראת אלול תשס"ה, נחגגה חנוכת הבית בשורת אירועים בהשתתפות גדולי התורה וידידי הישיבה.
בשנת תש"פ, לאחר פטירתו של נשיא הישיבה, הוחלט לפתוח את הרישום לישיבה לכלל עולם הישיבות. (עד אז הישיבה קיבלה לשורותיה רק בוגרים של הישיבה הקטנה). במעמד מיוחד שהתקיים בחדר לימודו של הראשון לציון הרב בקשי דורון בקרית הישיבה, השתתפו ראשי הישיבות הקטנות המובילות בישראל. הישיבה הסבה את שמה ל"דעת אליהו", אך למעשה שם זה השתכח במהרה והשם המיתולוגי "בנין אב" נותר השם השגור בעולם.
נושאי תפקידים

הרב אליהו בקשי דורון שימש עד יום פטירתו כנשיא הישיבה.
הרב דוד אברהם – ראש הישיבה
הרב ישראל קליין – משגיח
בצוות הר"מים נמנים הרב שלמה סילוק, הרב שמואל רוטמן, הרב אברהם אפשטיין, הרב אריאל ישראלי, הרב אריאל קורקוס ועוד.
שיטת וסדרי הלימוד בישיבה

ראש הישיבה מוסר שיעור כללי אחת לשבוע בימי שני. הרמי"ם המוסרים שיעור יומי מחליפים מעת לעת בין השיעורים. המשגיח מוסר שיחה פעם בשבוע בתחילת סדר ג' בהיכל הישיבה.