stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמשון אהרן פולונסקי
אישיותו ודרכו ההלכתית

הרב פולנסקי חתם על איסור השתתפות בבחירות שבהן יש לנשים זכות לבחור ולהיבחר, וכן התנגד להיתר מכירה. הוא זכה להערכה מרבנים מחוגים שונים, כולל רבני המזרחי. לפי מקור מאוחר, רבה של ירושלים, הרב צבי פסח פרנק לא היה פוסק בשאלות חמורות בלי לקבל את חוות דעתו, והרב אברהם יצחק הכהן קוק אמר עליו שהוא "הלמדן מספר אחד בירושלים". הרב מטפליק היה ממעריציו של הרב קוק ואמר על דברי תורתו שהם "תורת כלל ישראל".
נתן הסכמות לספרים רבים. הרב יעקב משה חרל"פ כתב קונטרס גדול בשם "קונטרס ונצדק קודש" שבו השיב על קושיות שהקשה בספר "דברי אהרן". חידושים משמו מופיעים בספרים רבים.
דרכו בהוראה הייתה לחפש את צד ההיתר וה'קולא'. ש"י עגנון כתב סיפור בשם "האתרוג" (בתוך "האש והעצים"), שבו הוא מתאר טיפוס של איש הלכה מובהק המגשים את הצדק והיושר בחייו נגד גזל עניים ואנקת יתומים. גיבורו של הסיפור הוא הרב שמשון אהרן פולונסקי, וכפי שכותב עגנון ”הטיתי עצמי ושאלתי אותו, זה שאתה קורא לו רבי מי הוא? לחש לי: זה הרב מטפליק, תמיה אני שאין אתה מכירו; כל ירושלים אומרת עליו שהוא גאון אמיתי. אמרתי לחנוני, את שמו שמעתי, את פניו לא ראיתי אלא עכשיו. מה שמעתי עליו? מלבד שהוא גדול בתורה ויראה, הרי הוא עוסק בצרכי העניים ומשחיר עצמו עליהם בפני קשוחי לב הגבאים הרחוקים מצדקה ומתבזה בפני הממונים שפרנסת העניים מסורה בידם”.
תלמידיו

נודע כמומחה בהלכות נידה. רבים מרבני ירושלים ומפוסקי הדור הבא שימשו גם אצלו בהוראה, בהם: הרב דוד יונגרייז, הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב חנוך דב פאדווא, הרב שמואל הלוי ואזנר, הרב ישראל יעקב פישר, הרב עובדיה יוסף, הרב יוסף שלום אלישיב והרב בנימין מנדלזון. מסורותיו ופסיקותיו בהלכות כתמים ומראות השפיעו רבות בתחום זה.
ספריו

בשנותיו האחרונות כונסו דברי תורתו בספר 'דברי אהרן' שחובר על ידי תלמידיו ובפרט הרב אברהם אהרון פרג (ירושלים, תש"ח) ויצא לאור בשנית בשנת ה'תשמ"ד בשם 'חידושי הרב מטפליק', על ידי אברהם ביק (שאולי) והרב חיים אורי ליפשיץ, עם הוספות רבות.
תלמיד נוסף שלו, הרב יוסף שאול אלישר, הכניס בספרו "ויוסף שאול" עשרים ושניים סימנים של "חידושי הגאון מטפליק". הספר יצא לאור בירושלים בשנת תש"ב.
בשנים ה'תרפ"ו - ה'תרפ"ז השתתף בעריכת המאסף התורני "אוהל תורה", שעורכו האחראי היה הרב גרשון לפידות. תשובות שלו נדפסו גם בשו"ת "יפה לבשמים" של הרב חיים אבא יפה, ירושלים ה'ת"ש. כמו כן סייע הרבה בביקורת והוספת הערות לספר "מדרש דוד", פירוש על מסכת אבות מאת רבי דוד הנגיד, נכדו של הרמב"ם, שיצא לאור בהוצאת בן ציון קרינפיס.
לקריאה נוספת

הרבנים סיני וברוך שמשון הלברשטאם (נכדיו), שר ההוראה - הרב מטעפליק, ברוקלין ה'תשע"ח
אברהם ביק (א. שאולי), גאון ההלכה והמדות, שנה בשנה ה'תשל"א, עמ' 407
'שבחו של אהרן', בתוך חידושי הרב מטפליק, ירושלים ה'תשמ"ד
אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק ז, בני ברק ה'תשמ"ט, עמ' עו-קח
הרב משה צבי נריה, 'ידידות-עוז עם הרב מטעפליק הגאון ר' שמשון אהרון פולונסקי ז"ל', בתוך ליקוטי הראי"ה, כרך א, כפר הרואה ה'תשנ"א, עמ' 177-190
'הרבי של מורי ההוראה', גיליון "דורות" - הגיליון השבועי של העדה החרדית, 21, כ"ג סיון תש"ע, עמ' 10-11 ו-27
הערות שוליים

↑  יעקב הייזלר, אבי ההוראה - כתבה על רבנים בולטים ששימשו אצלו, גיליון "המבשר התורני" של העיתון המבשר, כ"ה בסיון תשע"ה, עמ' ד-ז
↑  ראו: "ישורון", ג, עמ' תשמו. וכן בספר "ודרשת וחקרת", ג, עמ' קסט: "...שהגאון מטעפליק היה מורה ובא כן, וכידוע שהמנהג בירושלים עיה"ק בהוראה היא כהגאון הנ"ל"; ובספר "פותח שער", יח, כב: "הגאון מו"ה שמשון פאלאנסקי ז"ל מטעפליק שהייתה הוראתו מקובלת בירושלים"
↑  הפרדס, כז, עמ' 25–26. ראו גם: קובץ "תורת בית הוראה" שהוציאה הישיבה
↑  הרב אלטר מאיר, רבי שמשון אהרן פולונסקי - הרב מטפליק ז"ל, הצופה, 28 ביוני 1949, עמ' 3
↑  הרב ש. א. פולונסקי ז"ל, הצופה, 7 ביולי 1948, עמ' 4
↑  שמשון אהרן פולונסקי באתר GRAVEZ
↑  הרב אהרן יצחק זסלנסקי חיבר ספר בשם ונצדק קדש, המתפלמס בעיקר עם הרב קלמן כהנא ומצדיק את היתר המכירה, ובו גם התייחסויות לטענותיו של הרב מטפליק נגד ההיתר.
↑  הרב משה רבלסקי, ישיבת קישינוב, תל אביב תש"ך, עמוד 74. בספר "ירושלים של מעלה" מסופר שהחכם הספרדי רבי שלמה אליעזר אלפנדרי אמר עליו כשבא לבקרו: "זכיתי היום כי גדול מורי הצדק בא בצל קורתי" (מנחם מנדל גרליץ, ירושלים של מעלה, כרך ה, ירושלים תשמ"ג, עמ' 54
↑  קרובו הרב יצחק שילת, הרב הגאון ר' שמשון אהרן פולונסקי זצ"ל - הרב מטעפליק, "מגד ירחים" (עלון חודשי להנחלת משנת הראי"ה ומורשתו, גיליון 30 סיוון תשס"ב, עמ' 4
↑  מודפס ב'בית זבול' ח"ג. מתוך 'מועדי הראי"ה' לרמ"צ נריה זצ"ל עמוד רע"ז בהערה.
↑  יעקב הייזלר, אבי ההוראה - כתבה על רבנים בולטים ששימשו אצלו, גיליון "המבשר התורני" של העיתון המבשר, כ"ה בסיון תשע"ה, עמ' ד-ז
↑  לדברי הרב לוי רבינוביץ, מחבר ספר "מעדני השלחן" בהלכות נדה, "ניתן לומר שרוב מניין ובניין של גדולי מורי הוראה בישראל בדור האחרון הם תלמידים בהוראה של הגאון מטעפליק, במיוחד בהלכות יו"ד". (הוד קדומים: במחיצת הגאון מטעפליק, המבשר (יומון), מוסף תורני כ"ז בכסליו תשע"ה)
↑  נפתלי קראוס, ספרות תורנית: מנקיי דעת שבירושלים, מעריב, 12 באוקטובר 1984, עמ' 30
↑  ראו: בהקדמת המוציא לאור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308001205171  LCCN: n95025895  VIAF: 305413024   WorldCat (עם VIAF): 305413024 
מודעה בירושלים (2017) לציון יום השנה לפטירתו
לימודי מוכפפות

לימודי מוכפפות (באנגלית: Subaltern Studies) היא אסכולה ביקורתית פוסט קולוניאלית של ההיסטוריה ההודית ושל החולקים את אותן התובנות המתודולוגיות ומיישמים אותם בחלקי עולם אחרים. חברי האסכולה מעמידים את ה"מוכפף" (subaltern) במוקד חקירתם ההיסטורית ומבקשים לדובב אותו ולשחזר את נקודת מבטו שלו. בעשותם כן הם מבקשים להפוך את המוכפף מאובייקט לחקירה היסטורית גרידא לסובייקט בעל רצונות והיסטוריה משל עצמו.
מושג המוכפף חיוני להבנת טיעוני האסכולה. בספרו "היבטים יסודיים בהתקוממות איכרים בהודו הקולוניאלית" (Elementary Aspects of Peasant Insurgency in Colonial India) הגדיר רנאג'יט גוהא (Ranajit Guha) את המוכפף כ"הבדל הדמוגרפי בין כלל האוכלוסייה ההודית וכל אלו אותם אנו מתארים כ'אליטה'". הגדרה זו של המוכפף כקטגוריה חברתית הכורכת יחדיו את כל מי שאינם משתייכים לאליטה, שאלו חברי האסכולה מכתביו של הוגה הדעות האיטלקי הסוציאליסטי אנטוניו גראמשי. עם התפתחות האסכולה השתנתה הגדרת המוכפף והפכה להגדרת יחסי מוכפפות, המציינים מערכת יחסים בלתי שוויונית, ולא קטגוריה חברתית מובחנת.
לימודי מוכפפות הוא גם שמה של סדרת פרסומים, מעל דפיה פרשו חברי האסכולה את משנתם.
ראשית האסכולה

בעקבות משברים כלכליים ופוליטיים הכריזה ראש ממשלת הודו אינדירה גנדי על מצב חירום בשנת 1975. במסגרת מצב חירום זה, אשר נמשך כשנתיים, הושעו זכויות אזרח רבות וכתוצאה מכך נסדק האמון באתוס הדמוקרטיה ההודית בקרב רבים. על רקע זה התקבצה לה יחדיו קבוצת חוקרים הודים צעירים בת תשעה חברים, רובם היסטוריונים, שמקום מושבם היה באוניברסיטאות שונות בהודו ובבריטניה הגדולה, אשר חברו במרוצת שנות ה-70 של המאה ה-20 לרנאג'יט גוהא, שהיה כבר איש אקדמיה ותיק, ויחדיו החלו לבחון בצורה ביקורתית את אופן כתיבת ההיסטוריה ההודית.
חברי הקבוצה נפגשו יחדיו משך כחמש שנים בטרם הוציאו לאור את הכרך הראשון של לימודי מוכפפים, אוסף מאמרים בו פרשו את עבודתם המשותפת. חברי הקבוצה התמקדו, ראשית, בסוגיית לידתה של הודו המודרנית בשנת 1947 ובחלוקת הודו הקולוניאלית להודו ולפקיסטן ושנית באיכרים, שבאותה העת היוו כ-70 אחוזים מאוכלוסיית הודו. שנה לאחר מכן פרסם גוהא את ספרו המשפיע "היבטים יסודיים בהתקוממות איכרים בהודו הקולוניאלית" בו הציג את פרות מחקרו בן כעשר שנים על הסוגיה, בטקסט שהפך לקלאסי ולמכונן בתולדות האסכולה.
ביקורת היסטוריוגרפית

חברי האסכולה יצאו כנגד מה שכינו ההיסטוריוגרפיה הקולוניאלית, היסטוריוגרפיה הלאומית, וההיסטוריוגרפיה המרקסיסטית בטענה שכל השלוש מנכסות לעצמן את פעולות האיכר לצורכיהן הן. הביקורת מתחילה מביקורת המקורות הראשוניים עצמם, שכן קולם של המוכפפים נעדר מהארכיונים הקולוניאליים, ששימרו את נקודת המבט של המדינה הקולוניאלית, של יודעי קרוא וכתוב, ושל בעלי העוצמה בלבד. על בסיס מקורות מוטים אלו נכתבה ההיסטוריה ההודית מנקודת מבטה של האליטה הקולוניאלית בלבד כסיפורה של חברה שסועה ומפולגת שאחדותה נוצרה ונשמרת בזכות הפרויקט הקולוניאלי לבדו.
כנגד ההיסטוריוגרפיה הקולוניאלית התפתחה בהודו ההיסטוריוגרפיה הלאומית. זו האחרונה טענה כי האומה ההודית התקיימה זמן רב לפני תחילת הפרויקט הקולוניאלי, שלא היה אלא הפרעה בכיוונה הטבעי של ההיסטוריה ההודית, ושהמדינה ההודית המודרנית אינה אלא הגשמת יעודה משכבר הימים של האומה ההודית. כנגד ההיסטוריוגרפיה הלאומית טענו חברי אסכולת לימודי המוכפפות, ראשית, כי כתיבת ההיסטוריה ההודית הלאומית מנקודת מבטה של מפלגת הקונגרס הלאומי שוללת מהאיכרים כל היסטוריה משלהם, שכן כל פעולותיהם אינן אלא מבשרות את תנועת העצמאות ההודית בלבד; שנית, כי האומה ההודית המודרנית היא תוצר של תהליך היסטורי, ולא התקיימה משחר ההיסטוריה; ושלישית, כי בעוד שההיסטוריוגרפיה הלאומית מעלה על נס את המודרניזציה והדמוקרטיה כיציר כפיה של האליטה, הרי שבו בזמן נשמרו דגמים של כפיפות ושיעבוד של המוכפפים בידי האליטה.
כנגד המרקסיסטים אימצו חברי האסכולה את ביקורת אנשי תאוריית התלות שטענו במהלך שנות ה-70 כי האירופוצנטריות של התאוריה המרקסיסטית כופה דגמים שפותחו על בסיס הניסיון האירופי על אזורים בהם המציאות הכלכלית והחברתית שונה בתכלית. בכל פעם שהמרקסיסטים האירופאיים נתקלו בסתירה בין התאוריה האירופית למציאות ההודית הם פתרו אותה בתיוג החברה ההודית כ"טרום קפיטליסטית". כך, למשל, בהיעדר מוסדות מפלגתיים ודוקטרינה מעמדית ומהפכנית סדורה, פרשו היסטוריונים מרקסיסטיים את פעולות האיכרים בתקופה שקדמה להקמת המפלגה הקומוניסטית של הודו כפעולות של אנשים הנמצאים בשלב טרום מעמדי. עבורם לא הייתה לאיכרים אלא תודעה ראקציונרית ומפגרת, והם לא קראו נכונה את המציאות הקולוניאלית על מנת לעמוד על תודעתם המעמדית. מכאן השתמע שרק הקמת המפלגה הקומוניסטית העניקה לפעולות האיכרים משמעות מהפכנית ושללה מהם כל יוזמה משלהם. עבור חברי אסכולת לימודי המוכפפות האיכרים קראו היטב את המציאות בה חיו, ולפעולותיהם היה היגיון משלהם, אותו יש לחשוף ללא הטיות אנכרוניסטיות כאלו או אחרות.
הביקורת המשותפת לשלוש הפרשנויות הקיימות על ההיסטוריה ההודית הייתה כי כל השלוש הן אליטיסטיות, שכן הן מתארות את ההיסטוריה ההודית לפי היוזמה והפעולה של האליטה בלבד, הודית או בריטית כאחד. אסכולת לימודי המוכפפות נרתמה לנטרול ההטיה האליטיסטית של המקורות, ושל כתיבת ההיסטוריה בעקבותיהם, ולחשיפת האינטרסים הסובייקטיביים של כל מי שלא השתייכו לאותה אליטה, ואשר נקודת מבטם לא זכתה, עד לאותו הרגע, לייצוג כלשהו בהיסטוריוגרפיה.
ביקורת על לימודי המוכפפות

כנגד לימודי המוכפפות, בעיקר במהלך העשור הראשון לקיומה של האסכולה, נשמעה ביקורת בנוגע לאי הכללת סוגיית המגדר במחקרם. ביקורת נוספת הצביעה על כך שהניסיון של הפרויקט להכיר במוכפף כסובייקט בעל היסטוריה משלו אינו עולה בקנה אחד עם ביקורות על עצם קיומו של הסובייקט, וכתוצאה מכך על עצם יכולתו "לדבר". ביקורת מכיוון אחר טענה כי למעשה לא ניתן להצביע על "אסכולה" של לימודי מוכפפות, שכן חברי הקבוצה המייסדת, ואחרים שהצטרפו מאוחר יותר, מעולם לא חלקו תפיסה אחידה, מפורטת ומפורשת של משנתם, אלא רק פעלו כיחידים למען מטרה משותפת, אך בדרכים שונות.
חברים מרכזיים בקבוצה

גיאן פראקאש (Gyan Prakash)
גיאטרי צ'קרוורטי ספיבק
פרתה צ'טרג'י (Partha Chatterjee)
רנאג'יט גוהא (Ranajit Guha)
שהיד אמין (Shahid Amin)
דייוויד ארנולד (David Arnold)
דייוויד הארדימן (David Hardiman)
סומיט סרקר (Sumit Sarkar)
גיאננדרה פנדי (Gyanendra Pandey)
דיפש צ'קרברטי
גאוטאם בהאדרה (Gautam Bhadra)
ראו גם

היטל גל-פטרס
היטל פולר
לקריאה נוספת

גיאטרי צ'קרוורטי ספיבק, "כלום יכולים המוכפפים לדבר?". אצל י. שנהב (עורך), קולוניאליות והמצב הפוסטקולוניאלי, ירושלים: הקיבוץ המאוחד ומכון ון ליר. 2004, עמ‘ 135 - 189. (גרסה מוקדמת יותר של מאמר זה בעברית ניתן למצוא ב: גיאטרי צ'קרוורטי ספיבק, "כלום יכולים המוכפפים לדבר?" תרגום איה ברויאר ועדי אופיר, תיאוריה וביקורת 7, 1995, ון ליר, עמ' 31 - 66)
Young, Robert, White Mythologies. Routledge, 1990, reissued 2004. .
Ludden, David, ed., Reading Subaltern Studies. Critical History, Contested Meaning and the Globalization of South Asia, London 2001.
Chaturvedi, Vinayak, ed., Mapping Subaltern Studies and the Postcolonial. London and New York 2000.
אלדד אמיר

אין תמונה חופשית
אלדד אמיר (נולד ב-28 בספטמבר 1961) הוא שייט ישראלי בעבר. השתתף ב-3 אולימפיאדות (לוס אנג'לס 1984, סיאול 1988 וברצלונה 1992).
ביוגרפיה

נולד וגדל בקיבוץ שדות ים והתחרה במסגרת מועדון השיט הפועל שדות ים.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיים אמיר במקום שמיני עם שותפו יואל סלע בשיט מפרשיות מדגם הולנדי מעופף. במהלך התחרות סיים הצמד הישראלי שלישי בשני שיוטים (שיוט שלישי ושיוט חמישי).
ביוגרפיה > ההחמצה הגדולה

באולימפיאדת סיאול (1988) השתתף שוב עם סלע, אך בשל יום הכיפורים שחל באחד מימי התחרות ויתרו על שיוט אחד (שיוט מספר שתיים) שבעזרתו יכלו אולי לזכות בשיוט טוב יותר ולשפר את הדירוג שלהם. הם סיימו במקום רביעי בשיט מפרשיות מדגם הולנדי מעופף, המקום הגבוה ביותר שספורטאי ישראלי הגיע אליו במשחקים האולימפיים עד אז וכך החמיצו מדליה אולימפית ראשונה לישראל. במדליית זהב זכה צמד מדנמרק, במדליית כסף זכה צמד מנורווגיה ובמדליית ארד זכה צמד מקנדה. במהלך התחרות סיים הצמד הישראלי בשני שיוטים מתוך שבעה במקום ראשון (שיוט רביעי ושיוט שישי).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה אמיר לכבוד לשאת את דגל ישראל בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם הוא סיים במקום 20 עם שותפו סלע בשיט מפרשיות מדגם הולנדי מעופף.
מלבד פעילותו הספורטיבית הוא עסק גם בדוגמנות.
אמיר היה נשוי לדוגמנית אורית הבר ולהם שלושה ילדים.
כיום מדריך ומאמן אישי בנושא גלישה, וכן מנטור להצלחה בפן העסקי והאישי. משמש כפרשן בערוץ הספורט בנושא שייט וגלישה.
הערות שוליים

↑  אלכס פרלסמן, המעופפים על הגלים, מעריב, 8 ביולי 1984
↑  ליאורה הכהן, דוגמן אולימפי, מעריב, 25 באוקטובר 1988
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)  |
| --- | --- | --- |
|  איגרוף | יהודה בן חיים • שלמה ניאזוב |  |
|  אתלטיקה | מאיה בן-צור • אריה גמליאל • מארק הנדלסמן • שם טוב סבג  • יהודה צדוק  • זהבה שמואלי |  |
|  ג'ודו | אדי קואז • משה פונטי |  |
|  הרמת משקולות | מאיר דלויה |  |
|  התעמלות מכשירים | ננסי גולדשמידט • יעקב לוי • יוחנן מויאל • לימור פרידמן |  |
|  התעמלות אמנותית | ליאת חנינוביץ |  |
|  טניס | עמוס מנסדורף |  |
|  סיף | שלומי איל • נילי דרורי • יצחק חטואל • לידיה חטואל |  |
|  קיאק | אבירם מזרחי |  |
|  קליעה | גרי ארמיסט • יאיר דוידוביץ • יצחק יונסי |  |
|  שחייה | יורם כוכבי • אייל שטיגמן • הדר רובינשטיין |  |
|  שיט | יהודה אטדגי • אלדד אמיר • יואל סלע • שמשון ברוקמן • איתן פרידלנדר |  |
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת סיאול (1988)  |
| --- | --- | --- |
|  איגרוף | יהודה בן חיים • יעקב שמואל • אהרון יעקובי |  |
|  היאבקות | דב גרוברמן • אבן ברנשטיין |  |
|  התעמלות מכשירים | רויטל שרון |  |
|  התעמלות אמנותית | שולמית גולדשטיין • רקפת רמיגולסקי |  |
|  טניס | עמוס מנסדורף • שחר פרקיס • גלעד בלום • אילנה ברגר |  |
|  קליעה | אדוארד פפירוב • יצחק יונסי |  |
|  שחייה | אייל שטיגמן |  |
|  שיט | רן טורטן • דן טורטן • אלדד אמיר • יואל סלע |  |
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת ברצלונה (1992)  |
| --- | --- | --- |
|  אתלטיקה | ואדים בביקין • אלכסיי בזרוב • רוגל נחום • דני קרסנוב |  |
|  ג'ודו |  יעל ארד • עמית לנג • סימון מיגרשווילי •  אורן סמדג'ה |  |
|  היאבקות | מטביי ברנוב • מקס גלר • אלכסנדר דוידוביץ' • ניק זגרניצ'ני |  |
|  הרמת משקולות | אנדריי דניסוב • ראובן חדינטוב • אולג סדיחוב |  |
|  התעמלות מכשירים | רון קפלן |  |
|  טניס | גלעד בלום |  |
|  סיף | לידיה חטואל-צוקרמן |  |
|  קליעה | מנחם אילן • אדוארד אלייב • ילנה טריפולסקי |  |
|  שחייה | יואב ברוק • ערן גרומי • טימאה טוט • קרן רגאל |  |
|  שיט | אלדד אמיר • שי בכר • יואל סלע • עמית ענבר • ארז שמש |  |
| נושאי דגל ישראל בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים |
| --- | --- | --- |
| משחקי הקיץ | הלסינקי 1952: אברהם שניאור • מלבורן 1956: יואב רענן • רומא 1960: גדעון אריאל • טוקיו 1964: גדעון אריאל • מקסיקו סיטי 1968: גרשון שפע • מינכן 1972: הנרי הרשקוביץ • מונטריאול 1976: אסתר רוט-שחמורוב • לוס אנג'לס 1984: זהבה שמואלי • סיאול 1988: יצחק יונסי • ברצלונה 1992: אלדד אמיר • אטלנטה 1996: לידיה חטואל-צוקרמן • סידני 2000: רוגל נחום • אתונה 2004: אריק זאבי • בייג'ינג 2008: מיכאל קולגנוב • לונדון 2012: שחר צוברי • ריו דה ז'ניירו 2016: נטע ריבקין • טוקיו 2020: יעקב טומרקין וחנה קנייזבה-מיננקו • פריז 2024: אנדראה מורז ופיטר פלצ'יק |  |
| משחקי החורף | לילהאמר (1994): מיכאל שמרקין • נאגנו (1998): מיכאל שמרקין • סולט לייק סיטי (2002): גלית חייט • טורינו (2006): גלית חייט • ונקובר (2010): אלכסנדרה זרצקי • סוצ'י (2014): ולדיסלב ביקנוב • פיונגצ'אנג (2018): אלכסיי ביצ'נקו • בייג'ינג 2022: יבגני קרסנופולסקי ונועה סולוש |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורטאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לוזאן (כדורגל)

מועדון הכדורגל לוזאן ספורט (בצרפתית: Football Club Lausanne-Sport) הוא מועדון כדורגל שווייצרי מהעיר לוזאן שבקנטון וו.
לוזאן זכתה בעברה בשבע אליפויות ותשעה גביעים. היא משחקת בסטאד דה לה פונטיי בעיר, המכיל כ-16,000 מקומות ישיבה.
תארים והישגים

אלופה (7): 1912/1913, 1931/1932, 1934/1935, 1935/1936, 1943/1944, 1950/1951, 1964/1965
מקום שני (8): 1946/1947, 1954/1955, 1961/1962, 1962/1963, 1968/1969, 1969/1970, 1989/1990, 1999/2000
זוכה (9): 1934/1935, 1938/1939, 1943/1944, 1949/1950, 1961/1962, 1963/1964, 1980/1981, 1997/1998, 1998/1999
פינאליסטית (8): 1936/1937, 1945/1946, 1946/1947, 1956/1957, 1966/1967, 1983/1984, 1999/2000, 2009/2010
אגוסטיניה

| אגוסטיניה |
| --- | --- |

תקופה
קרטיקון תחתון, 116–108 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: דמויי זאורופודים
קבוצה:: זאורופודה
על־משפחה:: טיטאנוזאוריה
משפחה:: Agustiniidae
סוג:: אגוסטיניה
מין:: Agustinia ligabuei
שם מדעי
 Agustinia ‏בונפרטה, 1999

אגוסטיניה (שם מדעי: Agustinia ligabuei) הוא סוג של דינוזאור בן לקבוצת הטיטאנוזאורים אשר חי באמריקה הדרומית של הקרטיקון שלפני 116 עד 108 מיליון שנה מזמננו.
מאפיינים

טיטאנוזאור זה היה קדום ופרימיטיבי והשתייך לקבוצה סומפוספונדילי אף שמספר חוקרים רואים בו בן לליתוסטרוטיה.
המאובנים של הדינוזאור התגלו בפרובינציית נאוקן שבארגנטינה בתצורות לוהאן קורה (Lohan Cura Formation). הוא תואר ב-1999 בידי החוקר הארגנטינאי חוסה בונפרטה (אנ'). שם הדינוזאור נקרא לכבוד המגלה שלו, אגוסטין מרטינלי ואף שהשם כבר ניתן לסוג חיפושית הוא הועבר בידי בונפרטה לסוג זה. הסוג הכיל מין בודד - Agustinia ligabuei.
זאורופוד זה ידוע משרידים חלקיים של החוליות, עמוד השדרה וכמה מעצמות הרגליים. נמצאה גם עצם ירך חלקית אך הייתה שבורה וקטועה מכדי שיאספו אותה. מדידה של השוקית מובילה לאורך של 895 מ"מ, כך ששחזור הדינוזאור השלם מגיע לאורך 15 מטרים (49 רגל). הפלאונטולוגים שיערו כי האגוסטיניה היה בעל לוחיות או דוקרנים עם כיסוי אוסטאודרם לאורך הגב בדומה לכיסוי של הסטגוזאורוס, אם כי מספר חוקרים חולקים על מבנה לוחיות זה שידוע חלקית ממאובנים. מבנה זה כנראה עזר לדינוזאור להתגונן מטורפים.
מיכאל מיכאלוב

ערך זה עוסק בכדורגלן הפועל תל אביב. אם התכוונתם לחסיד אומות העולם מבולגריה, ראו .
מיכאל מיכאלוב (1935 – 18 ביולי 1979) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ והקיצוני שמאלי לאורך כל הקריירה בקבוצת הפועל תל אביב.
קריירה

מיכאלוב נולד בישראל וגדל בקיבוץ שמיר. בהיותו ילד שיחק כדורגל בקבוצה של הישיבה בה למד. כשהיה בן 15 נכנס מיכאלוב לקבוצת הנוער – גדנ"ע השחר והתאמן בהדרכתם של המאמנים שוני ומוניה גושן, שם התבלט ועבר לשחק בקבוצת הנוער גדנ"ע יהודה. כשמלאו לו 18, הצטרף מיכאלוב לקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב, וכבר במשחק הראשון של העונה הרכיב אותו המאמן משה פוליאקוב בקבוצת המילואים, ומיכאלוב כבש חמישה מתוך שבעה שערים שכבשה הקבוצה באותו משחק והרשים מאוד את פוליאקוב, עד כדי כך שהוציאו מהמשחק בחילוף והורה לו ללכת להתלבש לקראת משחק הבוגרים שהתרחש מיד לאחר מכן. בבוגרים הופיע מיכאלוב לראשונה ב-26 בפברואר 1955, שם עלה לשחק כקשר קיצוני ימני, שאף הבקיע במשחק הבכורה שלו.
בסוף עונת הבכורה שלו בבוגרים, 1955/1956, זכה מיכאלוב בתואר מלך השערים (במשותף עם אברהם לוי מבית"ר תל אביב) כשכבש 16 שערים לזכות קבוצתו באותה העונה. לאחר מכן הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הראשונה שלה תחת מדינת ישראל בעונת 1956/1957 כשכבש בעונה היסטורית זו 10 שערי ליגה (והיה במקום השני בטבלת מלך השערים בסוף העונה).
מיכאלוב פרש יחסית מוקדם מכדורגל, כבר בסוף שנות ה-60. למיכאלוב 56 הופעות במדי הפועל תל אביב ו-34 שערים בסך הכל. בהמשך שימש מיכאלוב כאפסנאי הקבוצה של הפועל תל אביב. ב-18 ביולי 1979 נפטר מיכאלוב מהתקף לב בגיל 44.
תארים

אליפות (1): 1956/1957
תארים אישיים
מלך השערים של הליגה הבכירה (1): 1955/1956 (16 שערים)
הערות שוליים

↑  ואלה שמות שחקני עבר והווה של הפועל תל אביב בכל ההיסטוריה, האתר הרשמי של מועדון הפועל תל אביב
↑  ספורט מציג את: מיכאל מיכאלוב "טרגדיה בחדר מס. 136...", 7 באפריל 1957, חדשות הספורט. מאת יהושע כהנא
↑  מיכאל מיכאלוב ז"ל הובא למנוחות, ⁨⁨מעריב⁩⁩, 22 יולי 1979
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מני וילאר

| --- | --- |

 לידה:  13 בדצמבר 1949 (בן 74) טונדו, הפיליפינים 
 מדינה:  הפיליפינים 
 השכלה:  אוניברסיטת הפיליפינים  Holy Child Catholic School 
 תפקיד:  נשיא הסנאט של הפיליפינים (24 ביולי 2006–17 בנובמבר 2008)  חבר הסנאט של הפיליפינים (30 ביוני 2001–30 ביוני 2013)  Speaker of the House of Representatives of the Philippines (27 ביולי 1998–13 בנובמבר 2000) 
 מפלגה:  מפלגת נסיונליסטה 
 בן או בת זוג:  Cynthia Villar 
 פרסים והוקרה:  Asia's Most Influential Philippines (2022)  Asia's Most Influential Philippines (2021) 
 www.mannyvillar.com.ph
 
מנואל "מני" במבה וילאר ג'וניור (באנגלית: Manuel "Manny" Bamba Villar Jr.; נולד ב-13 בדצמבר 1949) הוא מיליארדר ופוליטיקאי פיליפיני לשעבר. בעבר כיהן כסנאטור בין השנים 2001 ל-2013 וכנשיא הסנאט של הפיליפינים בין השנים 2006 ל-2008. לפני כהונתו בסנאט, הוא ייצג את מחוז לאס פיניאסמונטינלופה מ-1992 עד 1998, ואת המחוז הכללי של לאס פיניאס מ-1998 עד 2001. הוא גם כיהן כיושב ראש בית הנבחרים מ-1998 עד 2000; בקדנציה זו, הוביל את ההדחה של הנשיא ג'וזף אסטרדה. משנת 2019 עד 2022, על פי פורבס היה וילאר האדם העשיר בפיליפינים, עם שווי של 11 מיליארד דולר.
וילאר נולד למשפחה ענייה בטונדו, מחוז עני ומאוכלס בצפיפות של מנילה. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת הפיליפינים, עבד כרואה חשבון ואנליסט פיננסי, אז הקים עסק מצליח בתחום הנדל"ן. חברות הבניה של וילאר בנו למעלה מ-200,000 בתים.
ראשית חייו וחינוך

מנואל וילאר נולד ב-13 בדצמבר 1949 בטונדו, מחוז עני ומאוכלס בצפיפות של מנילה. הוא היה הבן השני מבין תשעת ילדיהם של הוריו במשפחה ענייה. אביו, מנואל "מאנינג" מונטלבן וילאר האב, היה עובד ממשלתי מקבאטואן, אילואילו, שעבד כמפקח בלשכת הדיג. אמו, קוריטה "קיורינג" במבה, הייתה מוכרת פירות ים ממשפחה ענייה באוראני, בטאן. המשפחה התגוררה בדירה שכורה קטנה בשכונת עוני. אביו זכה בסופו של דבר למלגה של שנה להשכלה גבוהה בארצות הברית, מה שהוביל לקידום בעבודה לתפקיד מנהל במחלקת החקלאות והמשאבים הטבעיים עם שובו. עקב התנאים הצפופים בטונדו, אביו של וילאר השיג הלוואה של ₱16,000 ממערכת הביטוח הממשלתית, לבניית בית בכפר סן רפאל, נאבוטס. בילדותו, וילאר למד בבית הספר איזבלו דלוס רייס, בית ספר ציבורי סמוך בטונדו. הוא גם סייע לאמו במכירת שרימפס ודגים בשוק הציבורי של דיביזוריה, כבר בגיל שש, כדי לעזור להרוויח כסף כדי לפרנס את אחיו ואת עצמו לבית הספר. הליווי של אמו הפריע לחינוכו והוא נאלץ לעזוב את בית הספר במהלך כיתה א' לאחר מכן הוא נרשם לבית הספר Tondo Parochial (מאוחר יותר שונה שמו ל Holy Child Catholic School), בית ספר פרטי בטונדו המנוהל על ידי כמרים, כדי להשלים את לימודיו היסודיים.
וילאר סיים את לימודיו התיכוניים במכון הטכנולוגי של Mapúa בסנטה קרוז, סמוך לטונדו. הוא למד באוניברסיטת הפיליפינים דילימאן וקיבל תואר הראשון במנהל עסקים ב-1970. הוא חזר לאותו בית ספר כדי לקבל תואר שני במנהל עסקים ב-1973. מאוחר יותר הוא אפיין את עצמו כחסר סבלנות ללימודים פורמליים, ולהוט להתחיל לעבוד וללכת לעסקים.
קריירה עסקית

ביולי 1995, נכס הדגל של וילאר, C&P Homes, נרשם בבורסה לניירות ערך בפיליפינים וצמח ביותר משליש ביום אחד, והגדיל את אחזקתה של וילאר ב-80% בחברה ל-1.5 מיליארד דולר.
Vista Land and Lifescapes Inc, חברה בבעלות משפחתית של וילאר, רשומה גם בבורסה הפיליפנית בבעלות פרטית. מניות המניות שלהם נקנו בעיקר על ידי קרנות זרות שהניבו לממשלה, כמו גם ל-PSE, הכנסות שמנה.
בשנת 2015, קבוצת MB Villar הקימה חברה נוספת, Vitacare Healthgroup, Inc., קבוצה שתבנה רשת של בתי חולים בפריסה ארצית. הפרויקט הראשון שלו Vitacare Unimed Hospital & Medical Center (בשיתוף עם Unimed) ימוקם ב-Vista City, Las Pinas יופעל במלואו בשנת 2018.
בשנת 2019, מגזין "פורבס" שם את וילאר לראשונה כאדם העשיר ביותר בפיליפינים, עם שווי נקי מוערך של 5.5 מיליארד דולר, בשחלף על פני הנרי סי האב. ביולי 2024 הוערך הונו בכ 13 מיליארד דולר.
הקמפיין הנשיאותי של 2010

וילאר התמודד בבחירות לנשיאות 2010 תחת מפלגת הנציונליסטה, עם הסנאטור לורן לגארדה כחבר המועמד שלו.
במהלך הקמפיין, בעל הטור ויליאם אספסו טען שויאר שיקר בפרסומות הטלוויזיה שלו ולא יכול היה להיות עני מכיוון שאחיו הצעיר אושפז בבית חולים FEU, שלטענתו היה בית חולים מוביל באותה תקופה, וב-1962 לא הייתה השתלת מח עצם וכימותרפיה שם עדיין. וילאר הבהיר שאחיו התקבל כ"מטופל צדקה" מכיוון שהמשפחה לא הייתה מסוגלת לממן טיפול.
וילאר הפסיד בבחירות לבנינו אקינו השלישי לאחר שהגיע למקום השלישי עם 5,573,835 קולות.
חיים אישיים

באוניברסיטת הפיליפינים דילימאן, וילאר התיידד עם סינתיה אגילר, חברתו לכיתה במכללת UP למנהל עסקים. הם התחתנו בגיל 25. יש להם שלושה ילדים: מנואל פאולו, מארק וקמיל.