stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה כהן (רופא)
מותו והנצחתו

במשך שנים סבל ד"ר כהן ממחלת לב וב-3 באוקטובר לקה בהתקף לב ופונה לבית החולים הדסה בתל אביב. ד"ר משה כהן נפטר ב-4 באוקטובר 1959 בבית החולים והוא בן 71.
למחרת נערך לו מסע הלוויה רב משתתפים ברחבי תל אביב. מסע ההלוויה יצא מבית החולים הדסה (בו עבד בעבר ד"ר כהן) בהשתתפות חברי כנסת, ראש העיר חיים לבנון, חברי מועצת העיר, סופרים, רופאים, עורכי דין, שופטים, רבנים ואישי ציבור נוספים. מסע ההלוויה עבר דרך רחובות בלפור, אלנבי וביאליק והארון הוצב ליד בית עיריית תל אביב. מסע ההלוויה הסתיים בבית הקברות טרומפלדור, שם נקבר ד"ר כהן בשורת קברי אבות העיר תל אביב ובוניה בקרבת עמיתיו מאיר דיזנגוף, ישראל רוקח ומשה איכילוב. בין היתר ספדו לו אברהם שכטרמן, חיים ברלין, חיים בוגר, יעקב מרידור והמשורר אורי צבי גרינברג שספד: ”ההרצליאני במנטליות של אדנות שפעמה בו נפש המשורר. ההומניסט האמיתי, כלאומי גדול חיית כי אהבת את עמך וארצך.”
לזכרו של ד"ר כהן הוקם ברחוב דנין פינת רחוב ויצמן בסמיכות לכיכר המדינה בצפון החדש, גן ד"ר משה כהן.
הערות שוליים

1 2  חברי מועצות העיריה של תל אביב 1922–1942, באתר ידיעות עיריית תל אביב, ‏15 באפריל 1942
1 2 3  זאב ז'בוטינסקי, מכתב זאב ז'בוטינסקי - צ'רנוביץ, אל משה כהן - תל-אביב, באתר מכון ז'בוטינסקי, ‏17 במאי 1933
1 2 3  דר. מ. כהן למנוחות, באתר מעריב, ‏5 באוקטובר 1959
1 2 3 4 5  דוד תדהר (עורך), "ד"ר משה כהן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3142
↑  היום תוגשנה רשימות הבוחרים לעיריות ולמועצות, באתר חרות, ‏15 באוקטובר 1950
↑  רשימת מועמדי מפלגת חרות לכנסת הראשונה, באתר הכנסת, ‏19 בינואר 1949
↑  י. רוקח ראש עירית ת"א, באתר הצופה, ‏26 בדצמבר 1950
↑  שמעון סאמט, הסכם בין הכלליים והדתיים על קואליציה במספר עיריות, באתר הארץ, ‏24 בדצמבר 1950
↑  עיריות ירושלים ותל-אביב מתכנסות לראשונה, באתר מעריב, ‏24 בדצמבר 1950
↑  פ. שטילר, והיה אם י. רוקח יתמנה שר..., באתר מעריב, ‏26 בספטמבר 1951
↑  נבחרי ת"א-בראש מחלקות העיריה, באתר הארץ, ‏31 בדצמבר 1950
↑  סופר "הצופה", ישיבת המועצה החדשה בת"א, באתר הצופה, ‏25 בדצמבר 1950
↑  המשכורת לעובדי ע. ת. א. - ביום ד', באתר הארץ, ‏3 בנובמבר 1952
↑  משה איכילוב - איננו, באתר הבקר, ‏17 בנובמבר 1957
↑  החלו חגיגות יובל תל-אביב, באתר הארץ, ‏11 במרץ 1959
↑  נקבעו שופטי פרס וויצמן של עת"א, באתר הצופה, ‏14 בנובמבר 1952
↑  משה כהן באתר GRAVEZ
↑  סופר "חרות" בתל אביב, ד"ר מ. כהן - למנוחות, באתר חרות, ‏6 באוקטובר 1959
↑  סופר "חרות" בתל אביב, ד"ר כהן למנוחות, באתר חרות, ‏6 באוקטובר 1959
↑  ד"ר מ. כהן למנוחות, באתר הצופה, ‏6 באוקטובר 1959
↑  ד"ר מ. כהן למנוחות, באתר שערים, ‏6 באוקטובר 1959
↑  תנועת החרות, ד"ר משה כהן סגן ראש עירית ת"א-יפו - איננו., באתר הספרייה הלאומית, ‏5 באוקטובר 1959
↑  הלווית ד"ר מ. כהן, באתר הארץ, ‏6 באוקטובר 1959
↑  גן ד"ר משה כהן, באתר שלטי רחובות, ים ומספרי בתים האולטימטיבי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009706986605171  ISNI: 0000 0000 6815 8577  VIAF: 97431376   WorldCat (עם VIAF): 97431376 
תמונתו של ד"ר כהן (שורה שלישית מלמעלה, השמאלי ביותר) בין תמונות חברי המועצה השישית של עיריית תל אביב, 1937.
מרקוס טיטיוס לוסטריקוס ברוטיאנוס

מרקוס טיטיוס לוסטריקוס ברוטיאנוס (בלטינית: Marcus Titius Lustricus Bruttianus) היה מושל פרובינקיית יהודה בין השנים 118–120 בקירוב.
תולדות חייו

ברוטיאנוס מתואר בכתובת מוזו-לה-רומן (אנ') בדרום צרפת, מתקופתו של אדריאנוס. הכתובת, שחלקים גדולים ממנה נמצאו, הייתה משיש ואורכה מעל לשני מטרים, בבסיסו של פסל שבו דמות (כנראה ברוטיאנוס) רוכבת על סוס. האתר נמצא במחוז הרומאי גאליה נארבוננסיס. יש המשערים שזו עיר הולדתו של ברוטיאנוס. הכתובת מתארת את מסלול המשרות של ברוטיאנוס. התפקיד הראשון שידוע כי ברוטיאנוס מילא היה כקוואיסטור של המחוז הציבורי של אכאיה. כתובת זו מציינת גם שהוא היה טריבון צבאי בימי הקיסר דומיטיאנוס, בלגיון לא ידוע, אך לא ברור אם הוא החזיק בתפקיד זה לפני או אחרי טקס הקוואיסטורציה שלו. הכתובת מעידה עליו גם כמי שמונה כעוזר למושל של פרובינקית אפריקה. לאחר מכן הוא שימוש בשני תפקידים כמגיסטראט כרומא, הוא היה אידיל של הפלבאים לאחר כמה שנים שירת בתור פראיטור. לאחר מכן הוא שירת פעמיים כמפקד לגיון או שפיקד על שני לגיונות במקביל. הלגיון הראשון היה הלגיון הראשון איטליקה והשני היה כנראה הלגיון העשירי גמינה. הוא שירת בהם בזמן המלחמה הדאקית הראשונה של טראיאנוס בשנים 101–102. במהלך פיקודו, הפגין ברוטיאנוס גבורה שהביאה להענקת העיטור דונה מיליטריה על ידי הקיסר טראיאנוס. לאחר מכן ברוטיאנוס היה מושל של הפרובינקיה קיליקיה בשנים 103–105, ואז הוא חזר לפרובינקית אכאיה לשמש כמושל בשנים 105/6–106/7., ואז הוא התמנה לקונסול בשנת 108, כפי שמופיע בדיפלומה צבאית רומית שם הוא מופיע כ-"...]tius Lustricus Bruttianus".
מכתבו של פליניוס הצעיר המספר על אירוע בחייו של ברוטיאנוס מתוארך סביב השנים 106–107, בזמן שלפני תקופת הקונסוליה שלו. הוא תפס חבר קרוב, מונטניוס אטיקינוס (Montanius Atticinus), מעורב בפעילות פלילית ודיווח על כך במכתב לטראיאנוס; אטיקינוס הגיב בהאשמה נגד ברוטיאנוס. לדברי פליניוס, שהיה עורך דין בדיון, ברוטיאנוס הציג את צוואתו, שנכתבה בכתב ידו של אטיקינוס, כהוכחה לכך שהם חברים קרובים, ולאחר מכן הציג ראיות ברורות לפשעיו של האחר, שככל הנראה כללו בין היתר חבלה במסמכים משפטיים רשמיים. טראיאנוס פסק נגד אטיקינוס, וגירש אותו לאי. פליניוס מציין שהמוניטין של ברוטיאנוס עלה בעקבות היושר שגילה ותהילתו גדלה.
לאחר מכן הוא היה המושל בגרמאניה סופריור ובגרמאניה אינפריור, לאחר מכן כיהן כ-septemviri epulonum (אנ'), אחת מארבע הכהונות הרומיות העתיקות היוקרתיות ביותר, ולבסוף היה מפקד הצבא בפרובינקיות יהודה הרומית וערביה הרומית.
מושל יהודה

עם עליית אדריאנוס לשלטון באוגוסט 117, ולאחר הדחתו של לוסיוס קווייטוס, נשלח ברוטאניוס ליהודה, הכתובת מציינת ששימש בתפקיד מפקד הצבאות בפרובינקית יהודה ובפרובינקיה ערביה. מצב זה של מושל אחד לשני פרובינקיות היה חריג, אולם חוקרים מציינים כי אין זה המקרה היחיד של מושל אחד לשתי פרובינקיות בתחילת שלטונו של אדריאנוס, וכי ניתן לייחס זאת למצבו העדין של אדריאנוס מול הסנאט ומול טוענים אחרים לכתר הקיסר, וזאת, בשל הטענה כי אימוצו של אדריאנוס על ידי טראיאנוס היה לא חוקי ועקב מדיניות החוץ של אדריאנוס שכללה ויתור על שטחים מעבר לנהר פרת שהושגו במלחמות הפרתיות. אפשרות נוספת היא שברוטאניוס נשלח לשמור על הסדר בפרובינקיות בגלל מהומות שהתרחשו בהן וידועות במקורות התלמודיים כפולמוס קיטוס.
לקריאה נוספת

B. Rossignol, La carrière de Titius Lustricus Bruttianus, Vaison la Romaine. Antique, médiévale et moderne, Cuxac d’aude, dans C. Bezin (éd.) 2016, p.36
B. Rossignol, Jean-Marc Mignon et David Lavergne, Découvertes épigraphiques récentes à Vaison-la-Romaine, BSNAF 2015, 2018, pp. 339−348
Miriam Ben Zeev, New Insights into Roman Policy in Judea on the Eve of the Bar Kokhba Revolt, Journal for the Study of Judaism in the Persian, Hellenistic, and Roman Period 49, No. 1, 2018, pp. 84-107
הערות שוליים

↑  Xavier Delestre and David Lavergne, Le dossier épigraphique de Vaison-la-Romaine, Vaison Antique: Découvertes archéologiques récentes, Xavier Delestre and David Lavergne eds.), Paris: Editions Errance, 2011, p. 61
↑  Jean Marc Mignon, David Lavergne and Benoît Rossignol, Un nouveau cursus sénatorial de l’époque de Trajan et d’Hadrien découvert à Vaison-la-Romaine,Cahiers du Centre Gustave Glotz 24, 2013, p. 294
↑  Benoît Rossignol. Titius Lustricus et Calestrius Tiro en Achaïe, notes sur l’administration provinciale sous Trajan, Traiano : Optimus Princeps, L. Zerbini, Ferrara, Italie, 2017 pp.213-229
↑  AE 2004, 1898
↑  Werner Eck, Position and Authority of the Provincial Provincial Legate and the Financial Procurator in Judaea, 70-136 AD, Jews and Christians in the First and Second Centuries: The Interbellum 70–132 CE, hg. J. Schwartz – P. J. Tomson, Leiden 2017, 93-105
| מושלים בפרובינקיית יהודה / סוריה פלשתינה |
| --- | --- | --- |
| מגלות ארכלאוס עד המלך אגריפס (41-6 לספירה) | מגלות ארכלאוס עד המלך אגריפס (41-6 לספירה) |  |
| פראיפקטים | קופוניוס (9-6) • מרקוס אמביבולוס (12-9) • אניוס רופוס (15-12) • ואלריוס גראטוס (26-15) • פונטיוס פילאטוס (36-26) • מארקלוס (37-36) • מארולוס (41-37) |  |
| ממות אגריפס עד פרוץ המרד הגדול (66-44 לספירה) | ממות אגריפס עד פרוץ המרד הגדול (66-44 לספירה) |  |
| פרוקוראטורים | קספיוס פאדוס (46-44) • טיבריוס יוליוס אלכסנדר (48-46) • ונטידיוס קומאנוס (52-48) • אנטוניוס פליקס (60-52) • פורקיוס פסטוס (62-60) • לוקיוס אלבינוס (64-62) • גסיוס פלורוס (66-64) |  |
| בזמן המרד הגדול (70-66 לספירה) | בזמן המרד הגדול (70-66 לספירה) |  |
| מושלים זמניים | אספסיאנוס • טיטוס • מרקוס אנטוניוס יוליאנוס (תאריכים לא ידועים) |  |
| מחורבן בית שני עד דיכוי פולמוס קיטוס (117-70 לספירה) | מחורבן בית שני עד דיכוי פולמוס קיטוס (117-70 לספירה) |  |
| מושלים בדרגת פרו-פראייטורים | סקסטוס וטולנוס קריאליס (71-70) • סקסטוס לוקיליוס באסוס (73-71) • לוקיוס פלביוס סילבה (81-73) • סלווידנוס (אנ') (86-81) • פומפיוס לונגינוס (90-86) • טיטוס פומפוניוס באסוס (93-90) • סקסטוס הרמטידיוס קמפנוס (96-93) • סקסטוס אטיוס סוברנוס (?) • טיבריוס קלודיוס אטיקוס הרודס (אנ') (102-99) • גאיוס יוליוס קוודראטוס באסוס (105-102) • פומפיוס פלקו (108-105) • טיבריאנוס (117-114 לספירה) |  |
| מפולמוס קיטוס עד סוף מרד בר כוכבא (136-117 לספירה) | מפולמוס קיטוס עד סוף מרד בר כוכבא (136-117 לספירה) |  |
| מושלים בדרגת פרו-קונסולים | לוסיוס קווייטוס (118-117) • מרקוס טיטיוס לוסטריקוס ברוטיאנוס (120-118) • לוקיוס קוסוניוס גאלוס (122-120) • פאקיוס גארגיליוס אנטיקואוס (125-122) • קווינטוס טיניאוס רופוס (133-130) • יוליוס סוורוס (136-133) |  |
| סוריה-פלשתינה: מסוף מרד בר כוכבא (234-136 לספירה) | סוריה-פלשתינה: מסוף מרד בר כוכבא (234-136 לספירה) |  |
| מושלים בדרגת פרו-קונסולים | קאלפורניוס אטיליאנוס (סביב 139) • דומיטיוס סנקה (סביב 142) • ד. ואליוס פידוס (סביב 150) • קוינטיאנוס (סביב 152) • דומיטיוס קורבולו (151-154) • דקימוס סיוס סנקה (157-155) • מקסימוס לוקיליאנוס (סביב 160) • יוליוס קומודוס (165-162) • פלויוס בואתוס (עד 170/169) • ארוקיוס קלרוס (שנות ה-70) • יוליוס לפידיאנוס (סביב 186) • מרקוס אולפיוס ערביאנוס (אמצע שנות ה-90) • מרקוס יוניוס מקסימוס (199-198) |  |
מספר ריילי

במכניקת הזורמים, מספר ריילי (Ra) הוא פרמטר חסר ממדים, המקושר לזרימה המונעת על ידי כוח הציפה, בתהליך הנקרא הסעה טבעית או חופשית. הפרמטר מאפיין את משטר הזרימה של הזורם: ערך שלו המצוי במנעד ערכים נמוך יחסית מעיד על זרימה למינרית, בעוד שערך המצוי במנעד גבוה יותר מעיד על זרימה טורבולנטית. מתחת לערך מסוים, לא נוצרת כלל תנועת זורם ומעבר החום נעשה באמצעות הולכה בלבד.
מספר ריילי מוגדר כמכפלה של מספר גרסהוף, המאפיין את היחס בין ציפה לצמיגות בזורם, במספר פרנטל, המתאר את היחס בין דיפוזיית התנע לדיפוזיה תרמית. לפיכך ניתן לחשוב עליו גם כעל מכפלת היחס בין כוח הציפה לכוח הצמיגות ביחס בין קצב דיפוזיית התנע לדיפוזיה התרמית.
גזירה

מספר ריילי מתאר את ההתנהגות של זורמים (כמו מים או אוויר) כאשר צפיפות המסה של הזורם היא לא אחידה. ההבדלים בצפיפות המסה נגרמים בדרך כלל על ידי הבדלי טמפרטורה. לרוב, זורם מתפשט ונעשה קל יותר כאשר הוא מחומם. הכבידה גורמת לחלקים הצפופים יותר של הזורם לשקוע ולחלקים הצפופים פחות לצוף מעלה, במה שנקרא הסעה חופשית. לורד ריילי חקר את סוג ההסעה הנקרא הסעת ריילי-בנארד. כאשר מספר ריילי, Ra, הוא מתחת לערך מסוים עבור זורם נתון, לא מתקבלת זרימה כלל ומעבר החום נעשה דרך הולכה טהורה; כאשר ערכו עולה על הערך הזה, מתחילה להתפתח הסעה טבעית של הזורם.
כאשר הבדלי צפיפות המסה נגרמים כתוצאה מהבדלי טמפרטורה אז מספר ריילי הוא, על פי הגדרה, היחס בין קנה המידה הזמני של הולכת החום (דיפוזיה תרמית) לקנה המידה הזמני של הסעה תרמית במהירות  u:
בעבור נפח זורם בגודל אופייני  l בכל שלושת הממדים המרחביים, ובעל הבדל צפיפות מסה  \Delta \rho , הכוח הפועל עליו עקב שילוב כוח הכבידה וכוח הציפה הוא מסדר גודל של  \Delta \rho l^{3}g כאשר  g היא תאוצת הכבידה. מחוק סטוקס עולה, כי כאשר נפח בקרה של זורם שוקע, הגרר הצמיגי הפועל עליו הוא מסדר גודל של  \eta lu, כאשר  \eta  היא הצמיגות הקינמטית של הזורם. כאשר שני הכוחות הללו משתווים זה לזה, מהירות ההסעה המתקבלת היא  u\sim \Delta \rho l^{2}g/\eta . לפיכך קנה מידה הזמני להסעת חום הוא (במילים אחרות, משך הזמן שנפח בקרה של הזורם משלים סירקוציה מלאה) מסדר גודל של  l/u\sim \eta /\Delta \rho lg. קנה המידה הזמני להולכת חום לעומק  l לתוך הזורם הוא  l^{2}/\alpha , כאשר  \alpha  הוא היחס בין מקדם הולכת החום למכפלת צפיפות המסה בקיבול החום הסגולי בלחץ קבוע של הזורם. לפיכך, מספר ריילי Ra הוא:
כאשר למעשה הערכנו בצורה מקורבת את הבדל הצפיפות להיות  \Delta \rho =\rho \beta \Delta T, כאשר  \rho  היא צפיפות המסה הממוצעת של הזורם,  \beta  הוא מקדם ההתפשטות התרמית ו- \Delta T הוא הפרש הטמפרטורות לאורך המרחק האופייני  l.
מספר ריילי ניתן לכתיבה גם כמכפלה של מספר גרסהוף ומספר פרנטל:
הערות שוליים

↑  Baron Rayleigh (1916). "On convection currents in a horizontal layer of fluid, when the higher temperature is on the under side". London Edinburgh Dublin Phil. Mag. J. Sci. 32 (192): 529–546. doi:10.1080/14786441608635602.
↑  Çengel, Yunus; Turner, Robert; Cimbala, John (2017). Fundamentals of thermal-fluid sciences (Fifth ed.). New York, NY. ISBN 9780078027680. OCLC 929985323.
↑  Çengel, Yunus A. (2002). Heat and Mass Transfer (Second ed.). McGraw-Hill. p. 466.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4525342-0
משה כוכבי

| --- | --- |

משה כוכבי
 לידה:  1928 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  מרץ 2008  (בגיל 80 בערך) ישראל 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום מגורים:  רומניה,ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת טוקיו 
 תלמידי דוקטורט:  ישראל פינקלשטיין 
 בן או בת זוג:  נורה כוכבי 
 תרומות עיקריות
 חפירות תל אפק, ארץ גשור, תל רומיידה ומקומות נוספים.
 
משלחת הסקר הארכאולוגי של ישראל בראשותו של יוחנן אהרוני במדבר יהודה. במרכז משה כוכבי. משמאל יוסף אבירם,  שנות ה-60-50
משה כוכבי (1928 - מרץ 2008) היה ארכאולוג ישראלי, פרופסור מן המניין וראש המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

כוכבי נולד בבוקרשט, בירת רומניה. אביו, ד"ר שמואל שטרן-כוכבי, ממנהיגי ציוני רומניה. אמו, אגתה לבית אָבֶּלֶס, הייתה פעילה למען זכויות נשים. עלה לארץ ישראל ב-1933. הצטרף להכשרת דפנה. ב-1947 התגייס לפלמ"ח ולחם במלחמת העצמאות בחטיבת יפתח. במסגרת הקרב לשחרור צפת נפצע קל, ובמסגרת מבצע יואב נפצע שנית (באופן חמור יותר): הוא למעשה נחשב למת, וחובשת הצילה את חייו, כשהוציאה אותו מערימת הגופות. לבית החולים החיש אותו פרופ' יאיר פרג. אחרי המלחמה, הצטרף לקיבוץ יראון. בשנת 1954 נישא לנורה כוכבי, פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית ילידת גרמניה.
ב-1967 השלים דוקטורט בארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בנושא תקופת הברונזה התיכונה. הצטרף לסגל האקדמי של החוג לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, שם חקר ולימד עד יציאתו לגמלאות 1998. במסגרת שנות שבתון לימד באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת טוקיו ואוניברסיטת אוקספורד. היה יו"ר המועצה לארכאולוגיה שליד משרד החינוך וחבר בוועדת השמות הממשלתית.
ביוגרפיה > חפירות וסקרים שניהל

חפירות בולטות שניהל:
הר ירוחם
תל אסדר
תל זרור
מתחם לביאה
סקר הר יהודה
תל אפק
סקר ארץ גשור
תל רומיידה
חיים אישיים

היה נשוי לנורה ואב לשלושה.
כוכבי היה אחיינם של ד"ר מיכאל לנדאו (משפטן ואיש מנהל ישראלי יליד רומניה, חבר בית הנבחרים הרומני, פעיל ציוני, מקים כופר היישוב ומייסד מפעל הפיס) ושל ד"ר ולטר אבלס (רופא, פעיל פוליטי ודיפלומט, שכיהן כמנהל מחוז ירושלים של קופת חולים כללית ובשנות ה-60 כיהן כשגריר ישראל בקולומביה ולאחר מכן כשגריר בקוסטה ריקה ובניקרגואה), ודודנם של פרופ' יעקב לנדאו (מזרחן, חתן פרס ישראל למזרחנות) ופרופ' משה אבלס (חוקר מוח, חתן פרס א.מ.ת).
הערות שוליים

↑  רן שפירא, החומות האדירות לא מנעו את הכיבוש, באתר הארץ, 6 ביולי 2004
↑  מנפרד ביטאק, כשהנסיך האמורי ינכאל היה מלך באפק, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2001
↑  משה ריינפלד, בג"ץ: להקפיא בניית שכונה למתנחלים בתל רומיידה, באתר הארץ, 10 במאי 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263845605171  BnF: cb12965311x (data)  GND: 140773436  ISNI: 0000 0000 7983 0410  LCCN: n88294640  NTA: 071293876  SUDOC: 076603687  VIAF: 9978942   WorldCat (עם VIAF): 9978942
נועה סקלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 באוקטובר 1942 (בת 81) גן שמואל, פלשתינה (א"י)
 
נועה סקלי (ליפשיץ) (נולדה ב-23 באוקטובר 1942) היא כדורסלנית עבר ישראלית.
סקלי נולדה בקיבוץ גן שמואל והחלה את הקריירה שלה בהפועל גן שמואל. אך את עיקר הקריירה שלה העבירה בקבוצת הפועל תל אביב. בה גם שימשה כקפטנית הקבוצה:
כשחקנית זכתה בשתי אליפויות בעונות 1969 ו-1970. ושני גביעי מדינה בעונות 1970 ו-1973.
כמאמנת הקבוצה זכתה בשתי אליפויות בעונות 1974 ו-1975.
סקלי שיחקה גם כרכזת בשורות נבחרת ישראל.
תפקידי ניהול

בעבר הייתה חברה בהנהלת איגוד הכדורסל וכן כיהנה כמנהלת נבחרת ישראל בכדורסל נשים.
כמו כן שימשה כמנכ"לית במכללת סמינר הקיבוצים בין השנים 1998–2005.
סקלי שימשה כיו"ר הראשונה של עמותת "הפועל אוסישקין תל אביב". חברה בוועד המנהל וממקימי העמותה.
משמר הגבול של האימפריה הרוסית

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 אירועים ותאריכים
 מלחמות:  מרד הבוקסרים, מלחמת רוסיה-יפן, מלחמת העולם הראשונה 
 
טבלת המדים של חיל משמר הגבול הנפרד.
קציני משמר הגבול הקיסרי. לא יאוחר משנת 1917.
משמר הגבול של האימפריה הרוסית רשמית, שירות הקורפוס הנפרד של משמרות הגבול הקיסריים (ברוסית: Отдельный корпус пограничной стражи) היה גיס נפרד של הכוחות המזוינים של האימפריה הרוסית, שנועד להגן על גבולות המדינה, היה בסמכותו של משרד האוצר, אך בעת מלחמה הוא הועמד לרשות משרד המלחמה. לקציני המשמר היו דרגות משורות פרשי הצבא.
היסטוריה

משמר הגבול הקיסרי הוקם עוד במאה ה-18, אך שורשיו מגיעים עד למשמר הגבולות האישי של הנסיך מיכאיל וורוטינסקי, מהמאה ה-16.
ב-1782 הקיסרית יקטרינה הגדולה הקימה את משמרות הגבול שהורכבו מלוחמים קוזאקים. הגנרל מיכאיל ברקלאי דה טולי ארגן ב-1810 מספר עמדות גבול ו-11 גדודים בגבולות המערביים של רוסיה. ב-1832 הקוזאקים הוחלפו בקציני מכס מטעם משרד האוצר. באותה שנה הוקם גם משמר החופים הרוסי, שפעל בים השחור ובימת אזוב.
הגיס הנפרד נוצר על פי צו של אלכסנדר השלישי בשנת 1893 על ידי הקצאת מחלקת בקרת גבולות של מחלקת חובות המכס במשרד האוצר של רוסיה למערך צבאי מיוחד. ב-15 באוקטובר 1893 משמר הגבול הוקם כגוף צבאי לאחר שקודם לכן את תפקידי ההגנה על הגבולות נטלה על עצמה מחלקת המכס של משרד האוצר והגוף החדש הוכפף אף הוא לשר האוצר של רוסיה.
לשון הצו:
Правительствующему Сенату от 15 октября 1893 года.
I. Состоящую ныне в Таможенном Управлении Пограничную Стражу выделить из оной в Отдельный Корпус Пограничной Стражи.
II. Подчинить Отдельный Корпус Пограничной Стражи Министру финансов с сохранением ему звания шефа Пограничной Стражи, и с сохранением за ним прав, коими он ныне пользуется по управлению сею Стражею.
III. Учредить должность Командира Отдельного Корпуса Пограничной Стражи и штаб сего корпуса, согласно прилагаемому временному штату Управления Отдельного Корпуса Пограничной Стражи
...
На подлинном собственною ЕГО ИМПЕРАТОРСКОГО ВЕЛИЧЕСТВА рукою написано:
АЛЕКСАНДР
אל הסנאט המושל מה-15 באוקטובר 1893.
I. משמר הגבול, הנמצא כיום במינהל המכס, צריך להיות מופרד ממנו לחיל משמר גבול נפרד.
II. יש להכפיף את חיל משמר הגבול הנפרד לשר האוצר, תוך שמירה על תואר ראש משמר הגבול ושמירה על הזכויות בהן הוא משתמש כעת לניהול משמר זה.
III. לבסס את תפקיד מפקד חיל משמר הגבול הנפרד ומפקדת חיל זה, בהתאם לצוות הזמני הצמוד של מינהל חיל הגבול הנפרד.
...
על החתום, בידי הוד מעלתו הקיסרית:
אלכסנדר
הקמת חיל משמר גבולות נפרד הייתה יוזמה של שר האוצר סרגיי ויטה. שהיה כפוף למשרד האוצר, כאשר ראשו היה מפקד בעל דרגה שווה למפקד מחוז צבאי או לראש מנהל ראשי של משרד המלחמה. שורות החיל אוישו בפרשים. סגן מנהל מחלקת המכס הפך למפקח על החיל הנפרד של משמר הגבול.
משמר הגבול הקיסרי הוקם בתור המחלקה לפיקוח הגבולות של מחלקת המכס במשרד האוצר הרוסי. ב-1906 כ-40,000 חיילים שירתו בקורפוס הנפרד של משמרות הגבול, שהיו אחראים להגנת גבולות האימפריה.
כוחות החיל כללו 31 חטיבות והמחלקות המיוחדות בלומורסק וקרץ'. המספר הכולל של המשרתים בחיל עמד על 36,709 איש, מהם מספר הגנרלים, קציני מטה וקצינים ראשיים עמד על 1,033 אנשי צוות (בשנת 1913 שירתו בחיל 40–45 אלף אנשי צוות). בשנת 1901 נוצר מחוז עבר אמור על בסיס משמר הביטחון של הרכבת המזרחית הסינית, משימתה הייתה להגן על כבישים, תחנות, נתיבים, סיורים, חוטבי עצים מפני התקפות שודדים. בתחילת המלחמה עם יפן נלחם המחוז עם האויב בפורט ארתור, ליד ליאויאנג ובמוקדן.
החיל לא הגן על כל גבולות האימפריה הרוסית. בהרי פאמיר, הגבול אובטח על ידי יחידות הצבא עד לאוקיינוס השקט, כאשר בדרום המדינה הגבול נשמר גם על ידי חטיבות קוזאקים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועברו מחוזות משמר הגבול בשטח אירופה של המדינה, לאחריות משרד המלחמה. מחוז עבר אמור הועבר גם לזירה הצבאית וחיילי המשמר השתתפו בלחימה כדי למנוע את נחיתת כוחות האויב.
בספטמבר 1918 בוטל הגיס והוחלף בהמשך על ידי משמר הגבול של ברית המועצות.
מפקדים

1893–1908: אלכסנדר סווינין
1908–1917: ניקולאי פיחאצ'ב
1917–1918: גריגורי מוקאסיי-שיבינסקי
ראו גם

שירות משמר הגבול הפדרלי
משמר הגבול של רוסיה
משמר החופים של רוסיה
לקריאה נוספת

Хроника пограничной жизни // Разведчик. — СПб., 1897. — № 328. — С. 77.
Полное собрание законов Российской империи: Собр. 3-е. — СПб., 1900. — Т. 17. — 730 с.
Инструкция пунктам ближнего наблюдения. — СПб., 1900. — 13 с.
Свод законов Российской империи. — СПб., 1910. — Т. 6: Правила об Отдельном корпусе пограничной стражи.
Положение о Балтийской таможенной крейсерской флотилии от 1 апреля 1880 года: §§ 23, 24 // Полное собрание законов Российской империи: Собр. 2-е. — Т. 55.
Инструкция службы чинов Отдельного корпуса пограничной стражи. — 1912.
Россия 1913 год: Статистико-документальный справочник.
Плеханов А. М., Плеханов А. А. Отдельный корпус пограничной стражи на границе России (1893—1919). — М., 2012. — 510 с.
Парсуков В. А. Пограничный надзор за береговой полосой местности в Российской Империи // Молодой учёный. — 2014. — № 11. — С. 268—271.
הערות שוליים

↑  Витте С. Ю. Воспоминания. Детство. Царствование Александра II и Александра III — (1849—1894)
↑  см. «Официальный отдел» «Вестника русской конницы», напр.: http://elib.shpl.ru/ru/nodes/11763-4#page/35/mode/inspect/zoom/6
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n95094037  VIAF: 130347027   WorldCat (עם VIAF): 130347027
מרכז איטליה

| --- | --- |

 מדינה:  איטליה איטליה
 העיר הגדולה:  רומא
 שטח:  58,052 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ באזור:  12,067,524 (2016)
 קואורדינטות:  42°18′35″N 13°14′58″E﻿ / ﻿42.309722222222°N 13.249444444444°E﻿ / 42.309722222222; 13.249444444444 
 he
מרכז איטליה (באיטלקית: Italia centrale) הוא אחד מחמשת האזורים הסטטיסטיים הרשמיים של איטליה המשמשים את המכון הלאומי האיטלקי לסטטיסטיקה.
מחוזות

אזור מרכז איטליה כולל ארבעה מתוך 20 מחוזות איטליה:
מחוז לאציו
מחוז מארקה
מחוז טוסקנה
מחוז אומבריה
אזור מרכז איטליה משתרע על פני 58,052 קמ"ר, ונכון לסוף שנת 2016 גרו בו 12,067,524 תושבים. העיר המאוכלסת ביותר באזור מרכז איטליה היא בירת איטליה רומא.
מסיבות תרבותיות והיסטוריות החלקים הדרומיים והמזרחיים ביותר של מחוז לאציו נכללים לעיתים רבות באזור דרום איטליה (אזור המכונה מצוג'ורנו), משום שבעבר הם היו חלק מממלכת שתי הסיציליות, ולכן הדיאלקטים של דרום איטליה נפוצים יותר באזורים הללו.
כלכלה

התוצר המקומי הגולמי של אזור מרכז איטליה עמד על 380.9 מיליארד יורו נכון לשנת 2018, המהווים כ-21.6% מהתפוקה הכלכלית של איטליה כולו.
גאוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ראו גם

צפון איטליה
מצוג'ורנו
הערות שוליים

↑  "Regional GDP per capita ranged from 30% to 263% of the EU average in 2018". Eurostat.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4039689-7
מספר ראשוני רגולרי

בתורת המספרים, מספר ראשוני רגולרי הוא מספר ראשוני גדול מ-2, המקיים תכונה מסוימת, שתוצג בהמשך. את המושג הציע ארנסט קומר, שגם הוכיח בשנת 1847 את המשפט האחרון של פרמה עבור ראשוניים כאלה.
עד 100, הראשוניים היחידים שאינם רגולריים הם: 37, 59 ו-67. משערים שצפיפות הראשוניים הרגולריים בין שאר הראשוניים היא  e^{-{\frac {1}{2}}}\approx 60.65\,\%, אבל לא ידוע אפילו האם ישנם אינסוף כאלה. ב-1915 הוכיח יוהאן ינסן שיש אינסוף ראשוניים שאינם רגולריים.
ההגדרה

עבור מספר טבעי  \ n, שורש יחידה מסדר  \ n הוא מספר מרוכב  \ \rho _{n} שכאשר מעלים אותו בחזקת n (אבל לא בחזקה קטנה יותר) מתקבל 1. לדוגמה,  \ {\frac {-1+{\sqrt {-3}}}{2}} הוא שורש היחידה מסדר 3, ו-  \ i={\sqrt {-1}} הוא שורש יחידה מסדר 4.
'החוג הציקלוטומי'  \ \mathbb {Z} [\rho _{n}] הוא, על-פי ההגדרה, החוג הקטן ביותר המכיל את המספרים השלמים ואת שורשי היחידה מסדר n. (זהו חוג השלמים של השדה הציקלוטומי מסדר n). נזכיר שבחוג קומוטטיבי R, כל קבוצה הסגורה לחיבור וחיסור ולכפל באברי החוג נקראת אידיאל, בעוד שאידיאלים מן הצורה המיוחדת  \ Ra=\{ra:r\in R\} הם 'אידיאלים ראשיים'. חוג שבו כל האידיאלים ראשיים, נקרא תחום ראשי - אלא שבדרך כלל החוג הציקלוטומי אינו כזה.
הגדרה. הראשוני  \ p הוא ראשוני רגולרי אם לכל אידיאל  \ I של  \ \mathbb {Z} [\rho _{p}], מן ההנחה ש-  \ I^{p} הוא אידיאל ראשי נובע שגם  \ I עצמו הוא ראשי.
במילים אחרות, מספר ראשוני הוא רגולרי אם הוא אינו מחלק את סדר חבורת המחלקות של השדה הציקלוטומי המתאים.