stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשמר הפרטוריאני
היסטוריה > פירוק

מהלכים של השליטים הרומאים לאורך המאה הרביעית, לאור העובדה שהמשמר הפרטוריאני הוכיח עצמו כמטרד עבור השלטון המרכזי, הביאו לצימצום כוח האדם של המשמר וייתכן שדיוקלטיאנוס רצה לבטל את המשמר לחלוטין. ידוע שגליאנוס שקל לבטל את המשמר בשנת 306, ככל הנראה מסיבות כלכליות.
מקסנטיוס, בנו של אחד מראשי הטטררכיה, החליט לדרוש את מורשת אביו מקסימיאנוס. הוא ניצל את רגשי הקיפוח והמירמור ברומא כלפי שלטון הטטררכיה, הוכרז באוקטובר 306 כאוגוסטוס על ידי המשמר הפרטוריאני, וזכה לתמיכת הסנאט ואזרחי רומא, שראו בעיניים כלות איך גובי מיסים של גליאנוס פושטים על רומא, עיר של פריבילגיות שאזרחיה נהנו מפטור מתשלומים. על פי ההיסטוריון הרומאי, אוסביוס מקיסריה, לאחר עלייתו לשלטון מקסנטיוס לא היסס להפעיל את המשמר הפרטוריאני נגד אספסוף מתושבי רומא. תיאור זה הוא חלק מהתיאורים על הברוטאליות לכאורה של שלטון מקסנטיוס, אבל ייתכן שהאפיזודה מתעדת פעולות של המשמר הפרטוריאני ככוח השיטור בעיר רומא בניסיון להשליט סדר. הייתה זו תקופת הפריחה האחרונה של המשמר הפרטוריאני.
המאבק בין שני הנושאים בתואר אוגוסטוס הגיע לשיאו באביב של שנת 312. על מנת לכפות את שלטונו כאוגוסטוס היחיד, קונסטנטינוס, שביסס את שלטונו ברחבי האימפריה, הכריז מלחמה על מקסנטיוס ויצא לאיטליה בראש צבא שמנה כ-40,000 חיילים. על אף שכוחותיו של מקסנטיוס היו גדולים יותר ככל הנראה, בהתנגשות הצבאית הראשונה בין השניים, שהתרחשה בצפון איטליה בחודשי הקיץ והאביב, ניצח קונסטנטינוס את הכוחות שמקסנטיוס שלח תחת פיקודו של מפקד המשמר הפרטוריאני רוסריוס פומפיאנוס (Ruricius Pompeianus), והחל להתקדם אל עבר רומא. ההכנות של מקסנטיוס להגנה על רומא כללו הגבהה של חומת העיר וסתימת השערים בחומה באזור הקסטרה פרטוריה.
היסטוריה > פירוק > קרב גשר מילביוס

שירת הברבור של המשמר הייתה בקרב גשר מילביוס. בשיא המאבק בין הטוענים לשלטון, המשמר, במידה רבה בלית ברירה, בחר להטיל את כובד משקלו על מקסנטיוס מתוך תקווה לבטל את רוע הגזירה של פיזור המשמר ולשמר את מעמד המשמר כממליך קיסרים. מקסנטיוס בחר לפגוש את צבאו של קונסטנטינוס מחוץ לגבולות העיר רומא ולהימנע מהאפשרות של מצור על העיר, ועל כן יצא עם כוח צבאי לקראת קונסטנטינוס. הצבאות נפגשו בקרבת גשר מילביוס (Pons Mulvius) שעל נהר הטיבר, ב-28 באוקטובר 312 לספירה. חיילי המשמר הפרטוריאני נלחמו לצידו של מקסנטיוס ועמדו בלחץ ההתקפה בעוד חייל הרגלים והפרשים נדחפו ונסוגו לכיוון נהר הטיבר. המומנטום של הקרב נטה לטובת קונסטנטינוס, ומקסנטיוס, מלווה ב"יחידת הפרשים של הקיסר" של המשמר הפרטוריאני, ניסה לחצות את הנהר. הגשר קרס תחת משקל הגייסות, וחיילי המשמר הפרטוריאני ומקסנטיוס עצמו טבעו בנהר. שאר הקוהורטות של המשמר נותרו לבדן על הגדה הצפונית של הנהר ונאלצו להילחם לחיים ולמוות מול עיקר הכוח התוקף. בזאת בא הסוף על המשמר הפרטוריאני. קונסטנטינוס הקים שער ניצחון לציון האירוע ובו שולב תבליט המתאר את חיילי המשמר לובשים שריון קשקשים אופייני.
קונסטנטינוס המנצח פעל למחוק כל אפשרות לערער את שלטונו. בשלושת החודשים שבהם שהה ברומא הוצאו להורג רבים מהפרטוריאנים ששרדו את הקרב ואת המעטים שנותרו בחיים פיטר וסילק. מיעוטם נשלחו לשירות בלגיונות לאורך הגבולות המערביים. בצעד סמלי אבל ברור הקירות הדרומיים והצפוניים של מחנה המשמר נהרסו ומה שנותר היו הקירות ששולבו בחומה האורליאנית. המחנה שנשא את שמו של המשמר היה גם שם נרדף לכל מה שהמשמר הפרטוריאני סימל לאורך המאות. הרס המחנה היה הצהרה ברורה שהפרטוריאנים נמחקו מההיסטוריה ובעיקר מעתידה של האימפריה.
החלטתו של קונסטנטינוס ויכלתו להוציא אותה אל הפועל הייתה הפגנה שאין להבין אותה אלא כהפגנת-כוח פומבית, המביעה את יכולתו של השליט לאכוף את רצונו. זו הייתה החלטה חיונית עבור קונסטנטינוס על מנת לסלק כוח עוין בעל יכולת לגרום לאי יציבות שלטונית. בצעד משלים סולק הלגיון הפרתי השני שספטימיוס סוורוס הציב באלבה הסמוכה לרומא, ובכך שלל קונסטנטינוס את האפשרות של רומא להיות מרכז שלטון חלופי ומרכז אפשרי למרד נגדו.
מורשת

המשמר הפרטוריאני נותר לאורך ההיסטוריה הרומאית סמל לזהותה של האימפריה כישות המבוססת על כוח צבאי.
ההיסטוריון המפורסם ובר הסמכא להיסטוריה של האימפריה הרומית אדוארד גיבון כתב בספרו המונומנטלי שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית כי המשמר הפרטוריאני פעל מתוך אמונה לא מבוססת שראתה בכוח שניתן למשמר כסחורה הניתנת למסחר, אמונה שהתבססה על תנאים פריווליגיים, קרבה של המשמר לכיסא השלטון ולקיסר בעצמו. לפי אחד המחקרים ההיסטוריים המודרניים מורשתו ההיסטורית של המשמר הפרטוריאני היא האזהרה שמנהיג המבסס את שלטונו על כוח, גם כוח המוסתר בכישרון בקישוטים וסמלים של סמכות לגיטימיות ותמיכה של אחרים, תלוי באחיזה ושליטה בכוח שגם אם הוא סמוי מעין הציבור יופעל ללא מצרים. קיסר שהתנהל בשיגיון, בחוסר יכולת לנהל ולהבין את מערך הכוחות, עלול היה לעורר את הכוח הסמוי מאחרי קלעי השלטון ולהפנות אותו נגד הקיסר עצמו. גיבון קבע בספרו כי האלימות חסרת הגבולות של המשמר הפרטוריאני הייתה התסמין הראשוני וסיבה להידרדרות האימפריה הרומית.
משרת הפרפקט הפרטוריאני לא נעלמה ממערכת השלטון הרומאית, אך עם פיזור המשמר נותקה המשרה מיחידת שומרי הראש ונותרה משרה שלטונית-ניהולית בכירה. לעיתים שימשו הפרפקטים הפרטוריאנים בתפקיד משנה לקיסר ולעיתים הוטל עליהם הפיקוד על יחידות צבא במערכה. המשרה התפתחה לכלל מערכת ממשל אזורית וחמש יחידות מוכרות מכתובות משנת 335 שנמצאו באנטיוכיה וקרתגו. פרפקט פרטוריאני הוצב בראש כל אחת מחמשת האזורים הגאוגרפיים המוגדרים. במסמך ההיסטורי נוטיטיה דיגניטטום, המפרט את המבנה האדמיניסטרטיבי של האימפריה בסוף המאה הרביעית, מוזכרים הפרפקט הפרטוריאני הממונה על איטליה, הפרקפט הפרטוריאני של גאליה, הפרפקט של המזרח, והפרפקט של איליריה. בסמוך לתיאור המשרה מצוין כי הם "אנשים מצוינים" (vir illustris), והדבר מצביע על כך שנושאי המשרה היו חלק משדרת השלטון הגבוהה ביותר.
סופו ההיסטורי של המשמר הפרטוריאני לא סימן את הסוף ליחידת שומרי ראש שליוו את שליטי האימפריה הרומית או את שליטי האימפריה הביזנטית, אך עם זאת הזמנים המשתנים דרשו שיחידה זו תהיה שונה באופן מהותי מהמשמר הפרטוריאני. בראש ובראשונה קיום של יחידה צבאית עם בסיס מבוצר ברומא או בכל אחת מערי הבירה העתידיות של האימפריה היה בגדר חבות ועול, שהיו בגדר איום על יציבות השלטון, ולכן פורקה הקסטרה פרטוריה ולא הוקמה מחדש. מעבר לכך, צרכים אסטרטגיים של האימפריה שהצריכו את הקיסר ליכולת מוביליות ותנועה על מנת להתמודד עם איומים משתנים לאורך כל גבולות האימפריה חייבו יחידת שומרי ראש קטנה וניידת. כך נוסדה יחידת סקולאי פלטינאי (Scholae Palatinae), שמנתה 500 חיילים – מקבילה יותר ליחידת הפרשים הקיסרית מאשר למשמר הפרטוריאני. היחידה הייתה תחת כפופה ישירות לקיסר. המסורת של יחידות משמר אישיות המשיכה לאורך ההיסטוריה, לעיתים כיחידות צבאיות ולעיתים כמשמר סמלי למעמד ושררה, אך יחידות אלו לא החזיקו את הכוח ולא היו במעמד של המשמר הפרטוריאני בשיאו. המשמר הוורנגי, ששמר על קיסרי האימפריה הביזנטית ונוסד על ידי בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית בשנת 988, הורכב משכירי חרב גרמאנים וסקנדינבים, שנחשבו לאמינים יותר מחיילים מרחבי האימפריה הביזנטית. המשמר השווייצרי נוסד על ידי האפיפיור יוליוס השני בשנת 1506. הוא כוח המונה כ־100 חיילים בלבד, שמשימתו להגן על ארמון האפיפיור ועל הכניסה לעיר, והאחראי לביטחונו האישי של האפיפיור. על אף שחיילי המשמר עוברים הכשרה צבאית מלאה והם מצוידים בכלי נשק מודרניים, הם עדיין לומדים להשתמש בחרבות, בגרזנים, בהאלברד ובכלי נשק עתיקים נוספים.
מורשת > בתרבות הפופולרית > בתקופת קיומה של האימפריה הרומית

היסטוריונים מציינים כי חיילים רומיים, במיוחד המשמר הפרטוריאני, תוארו בתרבות הפופולרית של רומא העתיקה כבריונים מיוחסים שנהנו ממעמד מועדף של אלו הנמצאים מעל החוק. דֶקִימוּס יוּנִיוּס יוּבֶנָאלִיס (בלטינית: Decimus Iunius Iuvenalis; סביבות 60–130 לספירה), שהיה משורר סאטירי רומי חיבר את אוסף השירים הסאטיריים הידועים בשם "סאטירות" (Satires (Juvenal)). בסאטירות אלו פירט את היתרונות השונים שנובעים ממעמדו של המשמר הפרטוריאני, כגון החופש להכות אזרח ללא חשש מעונש, והידיעה שחייל המנהל תיק בבית משפט יכול להיות בטוח שעתירתו תידון מייד, בניגוד לכולם. יובנאליס הרשה לעצמו לכתב על האופן שבו התנהגו הפרטוריאנים, המיוחסים מכל החיילים הרומאים. הקיסר, שהיה תלוי בשיתוף פעולה צבאי ותמיכה של המשמר ומפקדיו, לא יכול היה להרשות לעצמו משמר פרטוריאני לא מרוצה.
לקריאה נוספת

משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002 (הספר בקטלוג ULI)
אדוארד גיבון, שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית, עברית: אריה ענבי, הוצאת "ספרי זהב", תל אביב, 1955.
Sandra J. Bingham, The Praetorian Guard: A History of Rome's Elite Special Forces, Waco, Baylor University Press, 2012
Guy de la Bédoyère. Praetorian: The Rise and Fall of Rome's Imperial Bodyguard. Yale University Press. (2017).
ויאצ'סלב קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה

ויאצ'סלב קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Вячеслав Константинович;‏ 13 ביולי 1862 – 27 בפברואר 1879), היה נסיך גדול משושלת רומנוב.
ביוגרפיה

ויאצ'סלב נולד ב-13 ביולי 1862 בוורשה, פולין הקונגרסאית, והיה בנם הצעיר של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ורעייתו אלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ואמליה, דוכסית וירטמברג. הוא זכה לכינוי "סלבה", והיה הבן הקטן של המשפחה וחביב המשפחה. הוא היה גבוה ונהג להתבדח שכשהוא ימות, הארון שלו ייתקע בפתח של ארמון השיש. זה באמת קרה כך כשהוא מת. בגיל שש עשרה, הוא התלונן לפתע על כאב ראש ומחלה אלימה. הוא שכב עם איקונין רוסי אורתודוקסי על הכרית שלו כשמשפחתו הקיפה אותו, דחקה בו לנשום. הוא מת תוך שבוע, ב-27 בפברואר 1879, מדלקת במוח. מאוחר יותר דיווחה אמו שראתה רוח רפאים של גברת לבנה בגלריה לאמנות בפבלובסק יום לפני שויאצ'סלב חלה. היא לקחה את ההתגלות כאות מוות. אחיו הנסיך הגדול קונסטנטין קונסטנטינוביץ' נזכר מאוחר יותר, בעודו הולך במסע הלוויה של ויאצ'סלב, עד כמה ויאצ'סלב נהנה לצייר תהלוכות לוויה בפרטי פרטים.
משה קסורלה

| --- | --- |
הרב משה קסורלה כפי שצולם בפריז ב-1952
הרב משה קסורלה כפי שצולם בפריז ב-1952
 לידה:  12 באוגוסט 1913 ביטולה, ממלכת סרביה 
 פטירה:  22 ביוני 1990 (בגיל 76) ירושלים, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 תאריך עלייה:  1980
 מדינה:  צרפת, ממלכת יוגוסלביה 
 השכלה:  הסמינר התאולוגי היהודי בסרייבו  בית המדרש הרבני של צרפת 
 תקופת הפעילות:  1932 – 22 ביוני 1990 (כ־58 שנים) 
 רבותיו:  מוריץ לוי, מרדכי צבי אורבך 
 
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר הדקל האקדמי 
 
הרב משה (מואיז) קסורלה (בסרבו-קרואטית בכתב לטיני: Moše Kasorla, בצרפתית: Moïse Cassorla;‏ 12 באוגוסט 1913 ביטולה, ממלכת סרביה – 22 ביוני 1990, ירושלים, ישראל) היה הרב הראשי לקהילת יהודי טולוז בתקופת מלחמת העולם השנייה, ובהמשך הרב הראשי של הקהילה הספרדית בפריז.
קורות חייו

משה קסורלה נולד ב-1913 בביטולה, עם תום מלחמת הבלקן השנייה, בעת שהייתה נתונה תחת שליטת ממלכת סרביה. המשפחה נמנתה עם קהילת ביטולה, והייתה בת 11 נפשות. בילדותו למד בתלמוד תורה שבעירו אצל חכם יצחק אליצפן. בהמשך, בין השנים 1928–1932, למד ביחד עם אחיו מאיר, במחזור הראשון של הסמינר התאולוגי היהודי בסרייבו תחת הרבנים מוריץ לוי ומרדכי צבי אורבך. עימו למד בחברותא סולומון גאון, לימים פרופסור בישיבה יוניברסיטי.
לאחר סיום לימודיו, שב לביטולה וכיהן כרב. בשלהי 1936 עזב לצרפת והחל ללמוד בבית המדרש הרבני של צרפת. עם חבריו לספסל הלימודים נמנו הרבנים דוד פיירוורקר וארנסט גוגנהיים. ביולי 1938 מונה לרב הראשי של קהילת יהודי טולוז. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הכרעת המערכה על צרפת, בין השנים 1940–1942 שימש קסורלה גם כרב עבור יהודים בלגים שנכלאו במחנה ורנה, ובהמשך פעל לסייע בציוד אישי ובתרופות גם ליהודים מצרפת שנכלאו במחנה המעצר גירס ומחנה רסבדו. הוא היה חבר תנועת ההתנגדות הצרפתית (La Résistance), ובית הכנסת המרכזי פאלאפרט (Synagogue Palaprat) שימש מקום התכנסות לאנשי הרזיסטאנס. מעת לעת נהג הרב קסורלה להעביר לאנשי הרזיסטאנס בבית הכנסת, שיעורי היסטוריה בתולדות עם ישראל. קסורלה נעזר בבישוף ז'יל-ז'רו סאלייז' אליו העביר דיווח שבועי על מצבם של יהודי המחנות. הבישוף גינה בפומבי את מדיניותו האנטישמית של משטר וישי ואת רדיפות היהודים, וסייע בהברחת ילדים יהודים מהמחנות למסתור במנזרים שונים.
פעילותו של קסורלה בתיאום עם הרזיסטאנס הובילה את המשטרה הצרפתית לרדוף אחריו, והוא נמלט מטולוז עם רעייתו כאשר ברשותו מכתב מהבישוף ז'יל-ז'רו סאלייז' המנחה לסייע לו. הוא הגיע לניס, שהייתה באותה העת תחת חסות איטלקית, ושם במאי 1943 נולד בנו בכורו. מניס נמלט למנזר הררי בכפר סנט ג'וליה אשר במחוז גארון עילית, ושם באוגוסט 1944 נולדה בתו. לאחר הגעת כוחות גרמניים לאזור נמלטה משפחת קסורלה והסתתרה באסמים בכפרים שונים באזור.
לאחר המלחמה עברו משה קסורלה ומשפחתו לאו-דה-סן אשר בפריז רבתי, ושם ניהל בית מחסה לילדים עקורים ויתומים. בהמשך היה הרב הראשי של הקהילה הספרדית בפריז. בתחילה מונה לרב בית הכנסת של מונמארטר, ומאוחר יותר עבר לכהן כרב בית הכנסת דון יצחק אברבנאל.
חייו האישיים

ב-25 ביוני 1942 נישא בטולוז לפאני לבית רייכר (1923–2013), שהייתה ילידת פולין, בת למשפחה אשר מקורה בטשביניה. בני משפחתה של פאני התגוררו באנטוורפן וסחרו ביהלומים. במהלך המלחמה, עלה בידי משה קסורלה להציל חלק מבני משפחתה של רעייתו משילוח למחנות ההשמדה. כל משפחתו של משה קסורלה מביטולה נרצחה במחנה ההשמדה טרבלינקה, במהלך שואת יהודי מקדוניה.
ממשלת צרפת העניקה לו את עיטור: קצין במסדר הדקלים של האקדמאים.
למשה ולפאני נולדו שני ילדים, בן ובת. לימים היגר הבן יהושע לארצות הברית והיה לארכיטקט במנהטן, והבת דניאל עלתה עם הוריה ב-1980 לישראל. המשפחה התגוררה בירושלים. משה קסורלה הלך לעולמו לאחר מחלה קשה ב-1990 והוא בן 76. הוא הובא למנוחות בבית הקברות קריית שאול.
הערות שוליים

↑  ג'ני לבל, גאות ושבר, פרקים בתולדות יהודי מקדוניה הווארדארית, הוצאת מורשת, ירושלים, 1986, עמוד 119.
1 2 3  ג'ני לבל, גאות ושבר, עמוד 122.
↑  הסמינר התאולוגי היהודי בסרייבו, באתר elmundosefarad (בבוסנית).
↑  הרב ארנסט גוגנהיים, באתר judaisme-alsalor.fr (בצרפתית).
↑  Henriette Asseo, "Le rabbin Cassorla, vers la coopération des résistances à Toulouse", dans: Muriel Flicoteaux and Sabi Soulam, Engagements, Résistances, Mémorial des Judéo-Espagnols déportés de France, Paris, Éditeur Muestros Dezaparesidos, 2019, 719 p
↑  Sylvie Bernay ,Anti-Semitic Propaganda Against the Episcopal Protests of the Summer of 1942, באתר cairn.info .
↑  משה קסורלה, באתר archive.wikiwix.com (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008146670005171  VIAF: 848158792774239040004   WorldCat (עם VIAF): 848158792774239040004
יחסי ארצות הברית – קנדה

| יחסי ארצות הברית – קנדה |
| --- | --- |
ארצות הברית: קנדה


ארצות הברית: קנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 9,984,670
אוכלוסייה
346,656,608: 39,997,863
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 2,140,086
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,928: 53,505
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: דמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי ארצות הברית–קנדה הם היחסים הדיפלומטים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין קנדה. המורשת ההיסטורית והתרבותית המשותפת בין שתי המדינות, הביאה לכך שיחסי ארצות הברית וקנדה הם בין היחסים הבינלאומיים הכי יציבים בעולם. התיירות וההגירה ענפות בין שתי המדינות, אך פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית הגבירו את ביטחון הגבול בין שתי המדינות. אוכלוסיית ארצות הברית גדולה פי עשרה מאוכלוסיית קנדה ויש לה השפעה תרבותית וכלכלית דומיננטית. ארצות הברית וקנדה הן שותפות הסחר הגדולות בעולם. לשתי המדינות הגבול הארוך ביותר בעולם (8,891 ק"מ). בין שתי המדינות שיתוף פעולה גדול בחזיתות ובתחומים רבים. כיום, בין שתי המדינות קשרים תרבותיים קרובים.
היסטוריה > המלחמה הקולוניאלית

לפני הכיבוש הבריטי של קנדה הצרפתית ב-1760, הייתה סדרה של מלחמות בין הבריטים לצרפתים, שנלחמו במושבות ובים הפתוח. במלחמות אלו הבריטים הסתמכו מאוד על יחידות המיליציות האמריקניות הקולוניאליות; הצרפתים לעומתם, הסתמכו במידה רבה על בעלי בריתם בקרב האומות הראשונות.
היסטוריה > התמזגות העמים

בסוף המהפכה האמריקאית עזבו כ-75,000 אמריקאים את ארצות הברית והיגרו לנובה סקוטיה. בין השנים 1790 עד 1812 היגרו חקלאים אמריקאים מניו יורק וניו אינגלנד לאונטריו.
בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, כ-900 אלף קנדים צרפתים היגרו לארצות הברית. מאז שנות החמישים של המאה ה-20, נמשכת תנועת ההגירה של אמריקאים לקנדה וקנדים לארצות הברית.
היסטוריה > מלחמת 1812

חוזה פריז ב-1783 שסיים את מלחמת העצמאות של ארצות הברית, קרא לבריטים לפנות את כל מבצריהם שמעבר לגבול של הימות הגדולות. הבריטים סירבו לעשות כן, בהסתמך על כישלונה של ארצות הברית להעניק פיצויים כספיים ללויאליסטים שאיבדו את רכושם במלחמה. בעקבות הסכם ג'יי ב-1795, הבריטים עזבו את המבצרים.
המתיחות בין ארצות הברית לבריטים עלתה שוב בשנת 1805 ואילך וב-1812 האמריקאים הכריזו מלחמה על הבריטים.
עם פרוץ המלחמה, האסטרטגיה האמריקאית הייתה לכבוש את קנדה על מנת להשיג ויתורים מן האימפריה הבריטית ואולי אף לספח את קנדה. עם זאת, ניסיונות הצבא האמריקאי לפלוש לקנדה הובסו על ידי הצבא הבריטי.
הבריטים, בעזרת הצי המלכותי החזק, ביצעו מספר של פשיטות על חופי ארצות הברית אשר הגיעו לשיאן עם ההתקפה הבריטית הגדולה על וושינגטון די. סי. אשר הובילה לשרפת בתי ממשל אמריקאים, כגון הבית הלבן וגבעת הקפיטול.
לאחר המלחמה, ראו הקנדים האנגלים במלחמה כסמל להתנגדות הרואית ומוצלחת נגד הפלישה שהגדיר אותם כעם.
היסטוריה > האוטונומיה הקנדית > מכינון היחסים עד מלחמת העולם השנייה

קנדה דרשה וקיבלה אישור מבריטניה לשלוח משלחת משלה לוועידת השלום בפריז ב-1919, בתנאי שתחתום על האמנה תחת האימפריה הבריטית. לאחר מכן נטלה קנדה את האחריות על ענייני החוץ והצבא שלה. ב-1927 וינסנט מאסי מונה לשגריר הראשון של קנדה בארצות הברית. שגריר ארצות הברית הראשון בקנדה היה ויליאם פיליפס (אנ'). קנדה הפכה לחברה פעילה בחבר העמים הבריטי, חבר הלאומים ובית המשפט העולמי שאף אחד מהם לא כלל את ארצות הברית.
ביולי 1923, נשיא ארצות הברית וורן הרדינג ביקר בוונקובר, במה שהפך אותו לנשיא ארצות הברית הראשון המבקר בקנדה.
היחסים בין קנדה לארצות הברית היו לבביים עד 1930, אז העלתה ארצות הברית את המיסוי על מיוצרים אשר מיובאים מקנדה בעקבות חוק המכסים סמוט-האולי וקנדה מחתה על כך. כתגובה, קנדה העלתה גם היא את המיסוי על מוצרים אמריקאים. בעקבות הפעולות של שתי המדינות, רמת המסחר ביניהן ירדה בכ-75%.
בשנת 1938, כשהחלו ניצני מלחמת העולם השנייה, נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט נשא נאום פומבי באוניברסיטת קווינס בקינגסטון, אונטריו, והכריז כי ארצות הברית לא תשב בחיבוק ידיים אם כוח זר ינסה לשלוט בקנדה.
היסטוריה > האוטונומיה הקנדית > מלחמת העולם השנייה

שני העמים שיתפו פעולה במלחמת העולם השנייה בנחישות להביס את מדינות הציר.
במהלך המלחמה, 49 אלף אמריקאים הצטרפו לחיל האוויר המלכותי הקנדי.
היסטוריה > האוטונומיה הקנדית > המלחמה הקרה

לאחר שיתוף הפעולה בשתי מלחמות העולם, האיבה בין המדינות ירדה. כמו כן, ככל שהשפעתה של בריטניה כמעצמה אימפריאליסטית ירדה, כך המדינות נעשו שותפות קרובות יותר. במהלך המלחמה הקרה, קנדה הייתה בעלת בריתה של ארצות הברית.
היסטוריה > האוטונומיה הקנדית > מדיניות "ניקסון שוק"

לאחר מלחמת העולם השנייה, כלכלתה של קנדה הייתה תלויה ביותר במסחר עם ארצות הברית. ב-1971, נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון החל את מדיניות "ניקסון שוק" (אנ') (כולל תעריף של כ-10% על כל היבוא). מדיניות זו הכניסה את הממשלה הקנדית לפאניקה וגרמה לראש ממשלת קנדה, פייר אליוט טרודו, להוביל את מדיניות "האופציה השלישית" (אנ'), שמטרתה הייתה לגוון את המסחר הקנדי ולהוריד את רמת התלות במסחר עם ארצות הברית.
היסטוריה > האוטונומיה הקנדית > שנות התשעים

בשנות התשעים היחסים בין שתי המדינות התמקדו בהסכם NAFTA שנחתם ב-1994. ההסכם יצר שוק משותף שעד 2014, היה שווה 19 טריליון דולר ויצר מיליוני מקומות עבודה.
היסטוריה > האוטונומיה הקנדית > המאה העשרים ואחת

בתחילת המאה ה-21, נחשבו היחסים בין ארצות הברית לקנדה ליחסים טובים מאוד עם קשרי מסחר ענפים ביותר. כמו כן, המדינות משתפות פעולה במגוון רחב של תחומים.
לקראת סוף 2024 החל נשיא ארצות הברית הנבחר, דונלד טראמפ, בסדרת איומים לפיהם ימוטט את כלכלת קנדה אם זו לא תצטרף לארצות הברית כמדינה ה-51. איומים אלה המשיכו אל תוך כהונתו של טראמפ, שהטיל מכסים גבוהים על סחורות קנדיות, שהטילה בתגובה מכסים משלה, והודיע שיבחן מחדש את ההסכמים לגבי שטחי המדינות. בין השאר הנחה טראמפ את אנשי ממשלו לכנות את ראש הממשלה טרודו "המושל טרודו", וטען כי רוב אזרחי קנדה מעוניינים בסיפוח למרות סקרים שהוכיחו את ההיפך.
מסחר

לקנדה ולארצות הברית קשרי מסחר חזקים, והן שותפות הסחר הגדולות ביותר אחת של השניי העם סחורות ושירותים חוצי גבול בשווי 2.7 מיליארד דולר אמריקאי בממוצע היומי במהלך שנת 2023.
המדינות חתומות על הסכמי סחר שונים. ב-1987 הסכימו המדינות על הסכם סחר חופשי ארצות הברית-קנדה (CUSFTA). ב-1994 צורפה גם מקסיקו להסכם הסחר החופשי של הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה. ביולי 2020 נכנס לתוקף הסכם חדש הסכם ארצות הברית – מקסיקו – קנדה (CUSMA). על רוב הסחורות בין המדינות לא חלים מכסים.
הני זובידה

| --- | --- |

זובידה באוגוסט 2006
 לידה:  24 באוקטובר 1966 (בן 58) בגדאד, עיראק 
 עיסוק:  איש תקשורת, מגיש טלוויזיה, מרצה באוניברסיטה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק 
 hanizu.wordpress.com
 
הני זובידה (זבדה) (נולד ב-24 באוקטובר 1966) הוא חוקר ישראלי ודוקטור למדע המדינה העוסק בגבולות חברתיים, מהגרי עבודה, זהויות חברתיות, התנהגות בוחרים, פוליטיקה, משטר וחברה בישראל, כדורגל, אתניות, לאומיות ודעת קהל.
ביוגרפיה

זובידה נולד בבגדאד למשפחה יהודית-עיראקית בנם של הנא (הניה) לבית ברוך-דלאל וג'אזי (אלי) לבית חי-זבדה. משפחתו הגיעה לישראל ב-1971, לאחר שדודו, דיוויד ברוך-דלאל, נעצר ונתלה בעיראק. הם הופנו למרכז קליטה בנתניה ומשם עברו, בסוף שנת 1971, לפתח תקווה.
למד מדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1993 קיבל תואר בוגר. בשנת 2000 קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטת ניו יורק, בית הספר למוסמכים באמנויות ומדעים; שם המשיך את לימודיו לתואר שלישי במחלקה לפוליטיקה, ובמאי 2006 קיבל תואר .Ph.D (דוקטורט).
בשנים 2005–2006 שימש כמרצה ויועץ לסטודנטים לתואר ראשון במחלקה לפוליטיקה שבאוניברסיטת ניו יורק (NYU), וכיועץ ארגוני וסטטיסטי בחברת סטנדרד אנד פורס (Standard and Poor's) בניו יורק.
משנת 2006 ועד 2011 שימש מרצה בבית הספר לממשל במרכז הבינתחומי הרצליה.
משנת 2011 עד שנת 2023 שימש כמרצה בחוג למדע המדינה במכללה האקדמית עמק יזרעאל. בין השנים 2015–2019 כיהן כראש החוג למדע המדינה במכללה.
ב-2023 עבר לחיות בארצות הברית שם הוא עוסק בפרויקטים שונים ככותב או כיועץ.
היה חבר בצוות התוכנית "שירים ושערים" והגיש עם מרגלית צנעני את התוכנית "פה זה לא אירופה" ברדיו לב המדינה. ב–2022 עלתה בערוץ הכנסת סדרה שיצר, "עיר אחת, שני עמים", שעסקה במארג היחסים המורכב בין יהודים לערבים בערים המעורבות ובהשפעת הגרעינים התורניים עליו.
ב-2017 פרסם יחד עם רענן ליפשיץ את הספר "עצור - אין גבול" על גבולות והיעדרם, בהוצאת ידיעות אחרונות.
ב-2025 פרסם יחד עם רעות ריינה בנדריהם את הספר "לבֵנה שחורה: מזרחים ומזרחיות כותבים מציאות ישראלית חדשה", בהוצאת הקיבוץ המאוחד. בעקבות יציאת הספר ערך רונן טל עם דוקטור זובידה ראיון נרחב במוסף גלריה של עיתון הארץ תחת הכותרת: הני זובידה מתעקש לשאול: "מתי תבינו שאתם ערבים?" הראיון התפרסם ב-6 לפברואר 2025, זהו הראיון השני של זובידה בגלריה, קדם לו ראיון עם שירין פלח סעב מה-198 באפריל 2022 תחת הכותרת: הני זובידה: "אני חי בשלום עם שתי הזהויות שלי, היהודית והערבית".
פעילות חברתית ופוליטית

זובידה נמנה עם מייסדי "הקשת הדמוקרטית המזרחית".
הוא היוזם וחבר בקבוצת הייסוד של "פורום גוש הפריפריה" במחאת קיץ 2011. פורום זה שקד בעיקר על עבודה תודעתית כמו גם מחאה פעילה נגד אפליית הפריפריה ובעיקר יוצאי מדינות האסלאם במחאת 2011. הם הפגינו נגד שר השיכון, אריאל אטיאס, יו"ר עמידר, שר האוצר ועוד. הפורום גם עסק בדו-קיום בין יהודים לערבים ועמד מאחורי הפגנה שנערכה בשכונת התקווה.
זובידה עורך את הבלוג הפוליטי "ביקורת ולא בהכרח בונה", פעיל ב-Community Education Center – CEC – האוניברסיטה הקהילתית שפועלת בתחנה המרכזית החדשה בתל אביב ומטרתה לסייע בשילובם של מהגרים, פליטים ומבקשי מקלט בישראל על ידי מתן הכשרות שונות שיסייעו בצירופם לשוק העבודה. באוניברסיטה הקהילתית נלמדים שיעורים בעברית, צילום, מחשבים ועוד, מהגרים ממדינות שונות מגיעים למרכז והני הוא אחד מהמורים ואנשי הצוות באוניברסיטה הקהילתית, וחבר בוועד המנהל של עמותת "ארטים" המנהלת את המרכז, את הספרייה הפתוחה בגינת לוינסקי ואת התיאטרון הסודני.
נושאי מחקר

זובידה עוסק בחקר החברה הישראלית. הני מנתח את המתח הקיים בחברה הישראלית בין קבוצות אתניות-לאומיות ודתיות שונות. הני בוחן את מנעד הזהויות בחברה הישראלית וההתנגשויות ביניהן. בעבודתו הוא מדגיש את המתח שבין מדינה יהודית-לדמוקרטית – ומנסה להבהיר את המתח האצור שבין ה-"יהודיות" ל-"ישראליות" – האם ייתכן ששתי זהויות אלו יחיו בכפיפה אחת? מהי השפעתן על הקשר בין היהודים בישראל לבין יהדות התפוצות? והחשוב מכול – מי נכנס תחת הגדת הזהות הישראלית? והאם זו חופפת לזהות היהודית?
תחת מחקר זה נכנס מחקר של זובידה בנושא הצבעה (יחד עם שותפיו, דייב נחמיאס ומעוז רוזנטל). הוא בוחן במחקריו את ההצבעה של האזרחים הישראלים בשתי רמות, האחת הארצית והשנייה המקומית. במחקריו זובידה מציג שני רעיונות שונים שעומדים בבסיס ההצבעה ועומד על השוני בין הצבעה מוניציפלית לארצית. מעבר לכך, זובידה עומד על השוני בין קבוצות דתיות-לאומיות בהצבעה, ומראה בניתוחו כי ללאום-ודת יש חשיבות רבה בבניית דפוסי הצבעה בחברה הישראלית וכי אלו אינם מנותקים ממארג הדרוג הסוציו-כלכלי זהותי בחברה הישראלית.
בשדה המחקר המרכזי השני של זובידה הוא עוסק בעיקר בנושא ההגירה באופן כללי (עם אביבה זלצר-זובידה) ומתמקד בעיקר בנושא מהגרי עבודה, פליטים ומבקשי מקלט (עם רובין הרפר מאוניברסיטת CUNY שבניו יורק). מחקריו מתרכזים בנושאים כזהויות של מבוגרים וילדים, העברות כספים והבניית גבולות חברתיים וזהותיים בין מהגרים לחברה בישראל. הני מצא כי ישנה בעיית זהות משמעותית בקרב מהגרי העבודה, חלקם נמצאים במצב של שבר זהותי וחוסר יכולת למצוא שייכות לא לארץ המוצא וגם לא לישראל, בעיה זו פחות שכיחה בקרב ילדי המהגרים שברובם רואים בעצמם כישראלים לכל דבר. בחלקו השני של המחקר שבחן את נושא העברות הכספים (Remittances) זובידה בוחן את העברות הכספים לא כאקט כלכלי אלא כאקט חברתי וחשיבותו למעביר ולמקבלים – הממצאים מראים כי ישנה חשיבות חברתית גדולה להעברת הכספים – ונראה כי שינויים בסכומים או בכלל בהעברת כספים אינם קשורים רק למצב כלכלי אלא גם למצב חברתי ואישי.
נוסף על אלה, זובידה כותב על ספורט, לאומיות ואתניות – ומתרכז בעיקר בתחום הכדורגל, אוהדי הכדורגל והדרך בה חודר השיח הפוליטי הישראלי לתוך מגרשי הכדורגל והופך לתמונת מראה של השיח הפוליטי-מפלגתי בישראל ומייצג אותו נאמנה על שלל מרכיביו ורבדיו.