stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האיחוד הדתי הבלתי-מפלגתי
הערות שוליים

↑  ראו: הוגשו רשימות המועמדים למועצת מגדיאל, הצופה, 7 בפברואר 1946
↑  ד.ש. קוסובסקי שחור, איחוד דתי בלתי מפלגתי, הצופה, 27 ביוני 1944
↑  אבי רות, דוגמה להראת המוסר הציבורי, הצופה, 28 ביולי 1944; המשך
↑  הרב מ.ש. קרול ז"ל, הצופה, 27 במאי 1945
↑  בעקבות הימים, הצופה, 26 ביוני 1944
מרדכי הורנשטיין, משהו ליהודי סתם, הצופה, 30 ביולי 1944
משה אביגדור עמיאל, שלוש שהן אחת, הצופה, 28 ביולי 1944
↑  רשימת צירי אסיפת הנבחרים הרביעית, הצופה, 23 באוגוסט 1944
↑  ר' ישראל ליבר, הצופה, 23 ביוני 1954
↑  דוד תדהר (עורך), "אברהם יהודה גולדראט", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יג (1963), עמ' 4296
↑  הגאון רבי ראובן כ"ץ שליט"א, קול סיני, תשכ"ג, עמ' 237, באתר היברובוקס
↑  קרן החנוך התורני בא"י, הצופה, 22 ביוני 1945
יונה שטנצל, הקרן המאוחדת לחינוך התורני, הצופה, 2 ביולי 1945
↑  הנאמנות הדתית של האיחוד בהרצליה, הצופה, 21 ביוני 1945
הדתיות ואי המפלגתיות, הצופה, 22 ביוני 1945
↑  רשימות מועמדים למועצת מגדיאל, דבר, 5 בפברואר 1946
↑  עובדות מדברות בעדן, הצופה, 24 באפריל 1947
↑  סימפוזיון על איחוד היהדות הדתית, הצופה, 11 באפריל 1948
↑  היהדות הדתית נקראת לאיחוד, הצופה, 11 בנובמבר 1948
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012374372805171
דרג דיפלומטי

דרג דיפלומטי או דרגה דיפלומטית היא מערכת היררכית המקובלת בעולם הדיפלומטי וביחסים הבינלאומיים, המבטאת את מעמדו המקצועי והחברתי של הדיפלומט בשירות החוץ שאליו הוא שייך וביחס לדיפלומטים אחרים במדינה שבה הוא משרת. הדרג שנושא הדיפלומט קובע היבטים טקסיים שונים בהתנהלות כלפיו, כגון סדר הקדימות במעמדים רשמיים, סידור הישיבה באירוח רשמי, בעל התפקיד שאליו הוא מגיש כתב האמנה והתואר שבו יש לפנות אליו.
ביחסים הבינלאומיים

עם התפתחותה של הדיפלומטיה המודרנית, הפך היחס לשגרירים ולנציגים דיפלומטיים לנושא מרכזי ביחסים הבינלאומיים, שכן הוא נתפס כביטוי למידת הכבוד והיוקרה שמייחסות המדינות זו לזו. האופן שבו דורגו שגרירי המדינות השונות וסדרי הקדימות שניתנו על ידי המדינה המארחת נשענו על גורמים שונים ומשתנים וגרמו לא אחת למחלוקות ועימותים. כדי לפתור בעיה זו, החליטו המעצמות לקבוע כללי קדימות קבועים לדיפלומטים על פי מדרג שיהיה מקובל על הכל ושאינו תלוי במעמדה או יוקרתה של המדינה השולחת. בעקבות קונגרס וינה (1815), חתמו ביניהן שמונה המעצמות העיקריות דאז על מסמך המסדיר את סדר הקדימויות של נציגים דיפלומטים. הסדר זה, שהפך למקובל על כל מדינות העולם, עוגן כמאה וחמישים שנה מאוחר יותר באמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים (1961).
האמנה יוצרת הבחנה בין שלושה סוגים שונים של ראשי משלחות דיפלומטיות:
שגריר או נונציו, המגישים כתב האמנה לראש המדינה, וכן ראשי משלחות בעלי מעמד דומה.
ציר או אינטרנונציו, המגישים כתב האמנה לראש המדינה.
ממונה על היחסים (Chargé d’affaires), המגיש כתב האמנה לשר החוץ.
האמנה קובעת כי יש משמעות לחלוקה בין שלושת הדרגים הללו בכל הנוגע לקדימויות ולאטיקט דיפלומטי (שגריר קודם לציר ושניהם קודמים לממונה), אך לא לשום עניין אחר, כולל לנושא חסינויות. עוד נקבע, כי סדר הקדימות בין דיפלומטים בעלי אותו דרג יהיה על פי הוותק שלהם במדינה המארחת, שנקבע על פי המועד שבו הגישו את כתב האמנתם. בהיעדרו של ראש המשלחת, יכול דיפלומט אחר במשלחת למלא את מקומו כממונה זמני (chargé d’affaires ad interim). אמנת וינה מבחינה בין ראש נציגות, המגיש כתב האמנה, לבין שאר השליחים, שמעמדם וחסינותם נגזרים מהיותם בעלי דרג דיפלומטי, ובינם לבין שאר חברי סגל המשלחת. עם זאת, היא לא מבחינה בין דרגים שונים של דיפלומטים שאינם ראשי משלחות.
אמנת וינה בדבר יחסים קונסולריים (1963) קובעת מדרג גם לראשי נציגויות קונסולריות: קונסול כללי, קונסול, סגן-קונסול וסוכן קונסולרי.
הדרג הגבוה ביותר של ראש נציגות מולטילטרלית (משלחת דיפלומטית המואמנת לארגון בינלאומי) הוא נציג קבוע (Permanent Representative), המקביל לשגריר.
ראשי נציגויות של מדינות חבר העמים הבריטי במדינות שגם הן חלק מחבר העמים הבריטי, נושאים לרוב בתואר נציב עליון (High Commissioner), הנחשב אף הוא מקביל לשגריר - מורשת מתקופת האימפריה הבריטית, אז היו כפופות לאותו ריבון.
בפרקטיקה הדיפלומטית

היווצרותם של שירותי חוץ ממוסדים ברחבי העולם הולידה את הנוהג לקבוע מערכת פנימית של דרגים, המשקפים את הוותק, הניסיון והמעמד של הדיפלומט בתוך המערכת ההיררכית של שירות החוץ שאליו הוא שייך. סדר הדרגים המקובל במרבית מדינות העולם הוא:
שגריר (Ambassador)
ציר (Minister או Envoy)
ציר-יועץ (Minister-Counsellor)
יועץ (Counsellor)
מזכיר ראשון (First Secretary)
מזכיר שני (Second Secretary)
מזכיר שלישי (Third Secretary)
נספח (Attaché)
עוזר נספח (Assistant Attaché)
המונח "נספח" מתאר לרוב שליחים אשר אינם חלק אינטגרלי משירות החוץ של המדינה, אלא שייכים לארגונים אחרים, דוגמת נספח צבאי או נספח מסחרי. נהוג להעניק תואר זה גם לאנשי סגל אחרים בשגרירות שאינם בעלי דרג דיפלומטי, לצורכי חסינות.
כאשר דיפלומט נכנס אל שירות החוץ, הוא מתחיל בדרג הנמוך ביותר ומתקדם במעלה הסולם אל הדרגים הבאים, בהתאם לניסיון ולוותק שרכש. מרגע שמוענק לו דרג מסוים הוא יכול להמשיך ולשאת בו, ללא קשר לתפקיד שהוא ממלא בפועל, בדומה לדרגה צבאית. ייתכן גם מצב בו ראש נציגות המכהן כשגריר או כקונסול כללי הוא למעשה דיפלומט בדרג זוטר יותר (ציר-יועץ או יועץ), אך הפנייה אליו תהיה בהתאם לתפקיד שבו הוא מכהן בפועל.
בשירות החוץ הישראלי

מערכת הדרגים בשירות החוץ הישראלי נקבעה עם הקמתו של משרד החוץ על סמך הנוהג שהיה מקובל במדינות המערב. תחילה נקבע, כי הדרגה הגבוהה ביותר בשירות החוץ החדש תהיה ציר ממונה על צירות ולא שגריר, וזאת מטעמי צניעות. ואולם עם התפתחות יחסי החוץ של ישראל, הועלו מרבית המשלחות הדיפלומטיות לדרג שגרירות, ובהתאם הוחל גם להעניק דרגי שגריר לדיפלומטים הבכירים. "דירוג שירות החוץ" עוגן בשנת 1993 בהסכם קיבוצי ייחודי, שקבע כי הדירוג יחול על כל עובדי השירות המדיני ושירות החוץ המנהלי במשרד החוץ. עוד נקבע, כי שכרם של הדיפלומטים הישראלים יקבע בהתאם לדרג שהם נושאים.
הדרגים בשירות החוץ הישראלי הם:
שגריר
ציר
ציר-יועץ
יועץ
מזכיר ראשון
מזכיר שני
צוער או מתמחה - ניתן לעובדים הנקלטים לקורס הצוערים למשך חמש שנים, עד לקליטתם לקביעות בשירות החוץ.
כל התפקידים בשירות החוץ, בישראל ומחוצה לה, נקבעים בהצמדה לדרג מסוים, בהתאם לרמת הניסיון והוותק הנדרשים מבעל התפקיד. על פי השיטה הישראלית, פקידים שאינם שייכים לשירות החוץ ויוצאים לשרת בחו"ל כנספחים מקבלים אף הם דרג זמני, המקביל לדרג בשירות החוץ, שאותו הם רשאים לשאת בתקופת השליחות בלבד ושעל פיו גם נקבע שכרם בזמן השליחות.
ב-2002 הוגשה לכנסת הצעת חוק שביקשה לעגן את מערכת הדרגים של שירות החוץ בחקיקה. בהסכם הקיבוצי לשירות החוץ שנחתם בשנת 2014 הוחלט על הכנסתו של דרג חדש בין דרגי שגריר וציר, בשם "ציר בכיר", כדי להתאים את רמות השכר בשירות החוץ לדירוגים אחרים בשירות הציבורי.
הערות שוליים

↑  Règlement on the Precedence of Diplomatic Agents agreed between Austria, France, Great Britain, Portugal, Prussia, Russia, Spain and Sweden, signed at Vienna, 19 March 1815
↑  אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים, סעיף 14
↑  ההחלטה התבססה על המלצות המסמך "קווים למבנה שירות החוץ של המדינה היהודית", שהכינו חניכי המוסד להשתלמות
↑  הסכם קיבוצי מיוחד לשירות החוץ, 29 בנובמבר 1993
↑  בשנות המדינה הראשונות הדרג הזוטר ביותר נקרא לשכן.
↑  הצעת חוק שירות החוץ, התשס”ב-2002]
↑  תוספת שכר לעובדי משרד החוץ, נחתם ב-16 בנובמבר 2014, הסכם קיבוצי באתר משרד הכלכלה והתעשייה
קונגרס וינה, ציור מאת ז'אן-בטיסט איזביי 1819~
רשימת השליחים בצירות ישראל בלונדון ב-1949 מסודרים לפי דרג יורד (מהבכיר לזוטר). שנתון הממשלה לשנת תש"י, עמ' 251, בארכיון המדינה
האיים האנטילים

.
| --- | --- |

האי גוואדלופ
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים הקריבי 
 קואורדינטות:  18°13′03″N 67°51′50″W﻿ / ﻿18.2176°N 67.8639°W﻿ / 18.2176; -67.8639
 שטח:  228,662 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 על שם:  אי 
  (למפת אמריקה המרכזית מוגדלת) האיים האנטילים(למפת אמריקה המרכזית רגילה) האיים האנטילים
 
השם האיים האַנְטִילִים משמש כיום לתיאור האיים הקריביים או איי הודו המערבית, למעט איי הבהאמה. מבחינים בין האנטילים הגדולים, הכוללים את קובה, ג'מייקה, היספניולה, ופוארטו ריקו, לבין האנטילים הקטנים (שאר האיים). בשל הדמיון בשפה בינם לבין מדינות דוברות ספרדית, קובה, הרפובליקה הדומיניקנית, ופוארטו ריקו נחשבים גם לחלק מאמריקה הלטינית. מבחינה גאוגרפית, האנטילים הם חלק מאמריקה הצפונית.
רקע

כמו המילה "ברזיל", המילה "אנטילים" מקורה בתקופה שבטרם גילוי העולם החדש; "אַנְטְילְיָה" היה שמו של אי אגדי, "אי שבע הערים", ששכן על-פי האגדה במערב האוקיינוס האטלנטי ותואר במפות של ימי הביניים לעיתים כארכיפלג, לעיתים כיבשה רציפה, גדולה או קטנה, ששכן אי-שם בין האיים הקנריים לבין הודו המזרחית. לבסוף זוהה עם הארצות שגילה כריסטופר קולומבוס.
מאוחר יותר, כשהתחוור כי קולומבוס גילה ארכיפלג עצום המקיף את הים הקריבי ואת מפרץ מקסיקו, המילה "אנטיליה" קיבלה את צורת הרבים, "האנטילים", המשמשת באופן כולל לתיאור קבוצת האיים.
האנטילים הגדולים

הרשימה ממוינת על-פי גודל האיים, מהגדול לקטן.
קובה
היספניולה, ובו המדינות הרפובליקה הדומיניקנית והאיטי
ג'מייקה
פוארטו ריקו
איי קיימן
האנטילים הקטנים

האיים ברשימה מסודרים על-פי סדר האלפבית. חלק מהפריטים ברשימה הן מדינות (או אוטונומיות) הכוללות קבוצת איים.
איי הבתולה (איי הבתולה הבריטיים ואיי הבתולה האמריקאים)
אנגווילה
אנטיגואה וברבודה
האנטילים ההולנדיים
ארובה
ברבדוס
גוואדלופ
גרנדה
דומיניקה
טרינידד וטובגו
מונטסראט
מרטיניק
סנט וינסנט והגרנדינים
סנט לוסיה
סנט קיטס ונוויס
דרמה קומית

דרמה קומית או קומדיה דרמטית היא סגנון קולנועי וטלוויזיוני המשלב קומדיה ודרמה בכמות שווה או כמעט שווה.
היסטוריה > תיאטרון

באופן מסורתי הייתה הפרדה בתיאטרון בין קומדיה לטרגדיה. הסוגה הגבילה את המחזה וקבעה מראש האם סיום הסיפור יהיה חיובי או שלילי. המושג "דרמה" שימש לתיאור כל פעולה במחזה. בתחילת המאה ה-17 החל המושג "דרמה" לתאר מחזות יותר ריאליסטים, והמושג "קומדיה" תיאר מחזות שמטרתם להצחיק לאו דווקא כאלו שהסתיימו באופן חיובי. המושגים הם סובייקטיביים מאוד והקווים ביניהם מטשטשים פעמיים רבות, כפי שניתן לראות ביצירותיהם של אנטון צ'כוב וג'ורג' ברנרד שו.
היסטוריה > ימיה הראשונים של הטלוויזיה

בניגוד לתיאטרון שבו הגבולות בין קומדיה לדרמה הטשטשו, בטלוויזיה נוצרה הפרדה מוחלטת בין הדרמה לקומדיה. קומדיות שמרו על אווירה קלילה ולא שילבו תוכן "רציני". בשנות ה-60 אימצה תעשיית הטלוויזיה את הפורמט הטלוויזיוני של אולפני יוניברסל: קומדיות בנות חצי שעה (תוכנית בת 22 דקות ו-8 דקות פרסומות) ודרמות בנות שעה (תוכנית של 42–45 דקות והשאר פרסומות). הקומדיות היו בעיקרן קומדיות מצבים (סיטקומים) קומדיות משפחתיות. תוכניות אלה הוקלטו מול קהל חי באולפן, או שהוסף להן צחוק מוקלט באופן מלאכותי. בתקופה קצרה, בסביבות שנת 1969, הופיעו כמה תוכניות שניסו לשלב בין דרמה לקומדיה. תוכניות אלה נקראה "קומדיות דרמה". תוכניות אלו השפיעו על קומדיות כמו מ.א.ש שניסו לשלב בין הדרמה לקומדיה. השפעה זו הגיעה גם אל הסיטקומים הקלאסיים שהחלו לעסוק מדי פעם בנושאים רציניים כמו: הצלצול הגואל, חופשי על הבר, משפחת קוסבי, הנסיך המדליק מבל אייר, קרובים רחוקים מאוד, פרייז'ר, אריזה משפחתית, חברים, מלך השכונה, כולם אוהבים את ריימונד, חוקי המשחק, סקראבס, איך פגשתי את אמא, glee.
המצב כיום

יש להפריד בין שני תתי-סוגים:
דרמה קומית: סדרות אלה הן דרמות בנות שעה כאשר ישנן אלמנט קומי חזק במהלך כל הסדרה. הדוגמאות הבולטות ביותר הן שתי דרמות בית משפט קומיות: אלי מקביל ובוסטון ליגל. תוכניות אלה מציגות נושאים רציניים שבהם דנים עורכי הדין בבית משפט כגון: רצח, אונס, גירושין. אך הוא מתייחס לנושאים אלה פעמים רבות בצורה קומית ומציג מערכות יחסים אישיות קומיות בבסיסן. בין התוכניות שנופלות להגדרה זו: בנות גילמור, סטודיו 60, עקרות בית נואשות, באפי ציידת הערפדים, האנטומיה של גריי, בלשים בלילה, מונק. לסוג הזה שייך גם הסרט "שירלי ולנטיין".
קומדיה דרמטית: סדרות אלה הן קומדיות בנות חצי שעה כאשר העלילה היא דרמטית בבסיסה ומבוססת פחות על מצבים קומים. סדרות אלה אינן מצולמות בדרך כלל בפורמט מרובה מצלמות כמו סיטקומים סטנדרטים ואינם כוללים צחוק מוקלט. סדרות כאלה כוללת בין השאר את: הפמליה, סקרבס, קוראים לי ארל, העשב של השכן, רוק 30, בוג'ק הורסמן, המקום הטוב.
האיש מעוות-השפה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ארתור קונאן דויל 
 איורים:  סידני פאג'ט 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  סיפור קצר 
 מקום התרחשות:  לונדון 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1891 
 סדרה
 ספר קודם:  חמישה חרצני תפוז 
 הספר הבא:  הרפתקת הכדכוד הכחול 
 
האיש מעוות השפה (אנגלית: The Man with the Twisted Lip) הוא אחד מ-56 סיפורי שרלוק הולמס הקצרים מאת ארתור קונן דויל. הוא פורסם לראשונה ב"סטרנד מגזין" בדצמבר 1891, והוא הסיפור השישי בספר "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס", שפורסם בשנת 1892.
האנציקלופדיה המלכותית

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  שרה רידל
 שפת המקור:  אנגלית
 הוצאה
 הוצאה:  מק'מילן
 הוצאה בשפת המקור:  Macmillan
 תאריך הוצאה:  1991
 מספר עמודים:  800
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורה ראשונה:  17.10.1991
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 978-0333538104
האנציקלופדיה המלכותית הוא ספר שיצא לאור בשנת 1991 אודות משפחת המלוכה הבריטית. הספר כולל ערכים על בני המשפחה, תפקידיהם ולשכותיהם, על כללי טקס ונימוס, ועל נכסי המשפחה כגון ארמונות, אוספי אמנות ומסמכים.
הספר כולל 1200 ערכים ומעל 500 תמונות.
עורכי הספר, רונלד אליסון ושרה רידל, הסתמכו על מידע שהופק מארכיוני ומשרדי בית המלוכה.
ראו גם

אוסף הבולים המלכותי
האנציקלופדיה הרוסית הגדולה

כרכי האנציקלופדיה בספריית אוניברסיטת וילנה.
האנציקלופדיה הרוסית הגדולה (ברוסית: Большая Российская энциклопедия) היא אנציקלופדיה רוסית ב-30 כרכים שהחלה לצאת לאור בשנת 2004. האנציקלופדיה נכתבת ומפורסמת בחסות האקדמיה הרוסית למדעים לאחר צו נשיאותי שהוציא נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בשנת 2002. העורך הראשי של האנציקלופדיה הוא נשיא האקדמיה הרוסית למדעים יורי אוסיפוב. צוות העורכים כולל 80 חברי האקדמיה.
הכרך הראשון, שהוצא לאור בשנת 2004 מוקדש לרוסיה, ומתוכנן להוציאו מחדש כל חמש שנים. בין 2005 ל-2011 יצאו לאור 18 כרכים.
ראו גם

האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה
ויקיפדיה הרוסית
האדם הפוזיטרוני

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אייזק אסימוב ורוברט סילברברג
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מדע בדיוני
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת כתר
 תאריך הוצאה:  1992
 מספר עמודים:  245
 הוצאה בעברית
 תאריך:  1998
 תרגום:  גידי נבו
 סדרה
 סדרת ספרים:  סדרת הרובוטים
 ספר קודם:  Robot Visions 
 הספר הבא:  מערות הפלדה 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001783743
 
האדם הפוזיטרוני (באנגלית: The Positronic Man) הוא ספר מדע בדיוני מאת אייזק אסימוב ורוברט סילברברג שנכתב בשנת 1992 ותורגם לעברית בהוצאת כתר בשנת 1998.
הספר מהווה הרחבה לסיפור קצר בשם איש יובל המאתיים (באנגלית: The Bicentennial Man) שנכתב על ידי אסימוב בשנת 1976 (תורגם לעברית בגיליון 12 של מגזין פנטסיה 2000).
הספר והסיפור מגוללים את סיפורו של אנדרו, רובוט בעל מאפייני אישיות יוצאי דופן, הנאבק על הכרתו כבן אנוש. הספר מתרחש ביקום של סדרת הרובוטים, אך ללא קשר ישיר לסדרה.
עלילה

במאה העשרים ואחת רובוטים פוזיטרונים נפוצים ברחבי כדור הארץ. משפחת מרטין רוכשת את הרובוט NDR-113 שהופך ליותר ממשרת בלבד, ונעשה חברן של בנות המשפחה.
הסיפור מסופר מנקודת מבטו של אנדרו. בתחילת הסיפור מודגשת הרובוטיות שלו; הוא אינו מסתדר היטב במצבים חברתיים ומתנהג כמו כל רובוט אחר. עם הזמן מתגלת באנדרו יצירתיות יוצאת דופן, והוא מתחיל לגלף יצירות אומנות, ולהרוויח כסף ממכירתן.
אנדרו מנסה להשיג הכרה משפטית כבן אדם, וממיר את גופו לעשוי מחלקים אורגניים. דור אחר דור במשפחת מרטין מנסים לסייע לו להתקבל לעולם שחושד ופוחד ממנו, אך גם הם לא מכירים באנדרו כאדם.
במהלך הספר, ההיסטוריה של הרובוטיקה כפי שהיא משתקפת בסיפורי רובוטים אחרים של אסימוב מוזכרת ברקע, ומושפעת מאנדרו, כאשר מתוך חשש ממנו מפסיקים לייצר רובוטים בודדים ומתחילים לייצר רובטים הנשלטים מרחוק בידי יחידות מחשב ענקיות.
אנדרו מגיע לבסוף למסקנה שמה שלא יעשה, בני האדם לא יכירו בו כאחד מהם בשל חיי האלמוות שלו. לכן, הוא מחבל במכוון במוחו, מה שגורם למותו ביום השנה המאתיים שלו. ביום זה הוא מוכר רשמית כבן אנוש.
הסיפור של אנדרו מוזכר בקצרה בספר רובוטים של שחר.
סרט

בשנת 1999 יצא הסרט "איש המאתיים", שבוסס על הספר. הוא בוים על ידי כריס קולומבוס, ומככבים בו רובין ויליאמס, סם ניל, אמבת' דייוויץ ואוליבר פלאט. המוזיקה לסרט נכתבה על ידי ג'יימס הורנר.
האנציקלופדיה לפילוסופיה של ראוטלדג'

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  אנציקלופדיה 
 הוצאה
 הוצאה:  ראוטלג' 
 תאריך הוצאה:  1998 
 עורך:  אדוארד קרייג 
 
האנציקלופדיה לפילוסופיה של ראוטלדג' (אנגלית: Routledge Encyclopedia of Philosophy) היא אנציקלופדיה לפילוסופיה בעריכתו של אדוארד קרייג. היא יצאה לראשונה לאור בהוצאת ראוטלג' בשנת 1998. במקור היא פורסמה בעשרה כרכים וכן על גבי תקליטור. בשנת 2002 היא הפכה לזמינה מעל גבי האינטרנט למנויים בתשלום.
הגרסה המקוונת מתעדכנת באופן קבוע במאמרים חדשים ובשיפורים למאמרים קיימים. היא נמנית עם האנציקלופדיות לפילוסופיה המעודכנות והמקיפות ביותר, עם כ-1300 תורמים שכתבו למעלה מ-2000 מאמרים אקדמיים.
מהדורות מאוחרות

שתי מהדורות של האנציקלופדיה בכרך אחד בלבד יצאו לאור, "האנציקלופדיה התמציתית לפילוסופיה של רוטלדג'" ("The Concise Routledge Encyclopedia of Philosophy"), שיצאה לראשונה בשנת 1999, ו"האנציקלופדיה המקוצרת לפילוסופיה של ראוטלדג'" ("The Shorter Routledge Encyclopedia of Philosophy"), שיצאה בשנת 2005.
בגרסה התמציתית מספר המאמרים זהה לזה שבגרסת עשרת הכרכים, אלא שכל מאמר בה הוא למעשה תקציר הנושא שקודם לכל מאמר בגרסת עשרת הכרכים. בגרסה המקוצרת יש למעלה מ-900 מאמרים, כל אחד מהם מעמיק יותר מהמאמר התואם לו (אם ישנו) במהדורה התמציתית.
דבורה ברזילי-יגר

| --- | --- |

 לידה:  1933 (בת 91 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 בן או בת זוג:  משה יגר 
 
דבורה ברזילי-יגר (נולדה ב-1933) היא היסטוריונית ישראלית, שחקרה וערכה מחקרים רבים על חייו, תקופתו ופעילותו המדינית של ד"ר חיים ויצמן, נשיאה הראשון של מדינת ישראל.
ביוגרפיה

ברזילי נולדה בעיירה מושצ'יסקה שליד העיר לבוב בגליציה המזרחית (כיום אוקראינה) ועלתה ארצה עם הוריה בשנת 1936 וגדלה ברחובות בה סיימה את בתי הספר היסודי והתיכון. אביה, משה ברזילי היה לימים ראש העירייה השלישי של רחובות.
ברזילי התגייסה לעתודה האקדמית, ובמסגרתה למדה לתואר ראשון בהיסטוריה כללית וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. שירתה בצה"ל, בדרגת סגן, בענף היסטוריה (הצבאית של המטכ"ל). לאחר שחרורה סיימה תואר שני באוניברסיטה העברית, בלימודי היסטוריה כללית וההשלמות בהיסטוריה של עם ישראל. לימים, לאחר תקופת מחקר באנגליה, כתבה את עבודת הדוקטורט שלה על הנושא "בית לאומי לעם היהודי - המושג בחשיבה ובעשייה המדינית הבריטית 1917–1923" והוענק לה תואר דוקטור. במקביל, סיימה באוניברסיטה העברית לימודי הוראה בהיסטוריה וקיבלה תעודת הוראה, שבה נעזרה לשם הוראת מקצוע ההיסטוריה בבית ספר התיכון המאוחד ברחובות בשנים 1958–1960.
בשנים 1961–1974 שמשה חוקרת ועורכת מחקר במערכת כתבי חיים ויצמן, ירושלים, ובגנזך ויצמן ברחובות. בשנים 1966–1969 שהתה בלונדון בשליחות מערכת כתבי חיים ויצמן, וריכזה חומר בארכיונים הבריטיים המתייחס לפעילותו המדינית של ויצמן במלחמת העולם הראשונה בהקשר למתן הצהרת בלפור. לימים פרסמה מאמרים בנושא זה. בשובה לישראל היא ערכה את הכרכים השביעי והשמיני של כתבי חיים ויצמן (אגרות), שפורסמו בעברית ובאנגלית.
בשנים 1974–1980 ניהלה וערכה את המחקר מטעם המכון לחקר הציונות שבאוניברסיטת תל אביב, לקראת פרסומו של "יומן ציוני מדיני, 1915 - 1919" של שמואל טולקובסקי, שהיה ציוני רב-פעלים ומחלוצי הפרדסנות בישראל.
בשנים 1974–1985 ניהלה ברזילי את המחקר וערכה את סקר המקורות בארכיונים בישראל, הנוגעים למדיניות ממשלת בריטניה כלפי היישוב היהודי בארץ ישראל (1914–1949); הפרויקט נעשה על ידי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשיתוף עם האקדמיה הבריטית והופק לימים כדיסק.
חיים אישיים

בשנת 1979 נישאה ברזילי לד"ר משה יגר, היסטוריון ודיפלומט בשירות החוץ של ישראל ולימים נלוותה אליו בשליחויותיו לנציגויות ישראל כקונסול כללי בניו יורק, ושגריר בסטוקהולם ובפראג. ברזילי לימדה כפרופסורית אורחת בקווינס קולג' שבאוניברסיטת העיר ניו יורק (NYU) ובאוניברסיטת קארל בפראג.
פרסומים נבחרים > ספרים

כתבי חיים ויצמן (אגרות) כרך ז' , ירושלים, 1977 (בעברית), עורכת ; כנ"ל, ירושלים, 1975 (באנגלית), עורכת
כתבי חיים ויצמן (אגרות) כרך ח', ירושלים, 1977 (בעברית ובאנגלית), עורכת
שמואל טולקובסקי, יומן ציוני מדיני - לונדון 1915 - 1919: לקראת הצהרת בלפור / עורכת, ירושלים, 1981.
בשליחות המדינה : נשות הדיפלומטים של משרד החוץ - חמישים שנות עשייה / ערכה דבורה ברזילי-יגר, [ירושלים], משרד החוץ - חטיבת ההדרכה, [תשנ"ט] [1995] (?).
יהודה ריינהרץ, חיים ויצמן - עלייתו של מדינאי, ירושלים, 1996, מתרגמת מאנגלית, ועורכת.
אגדות יפן / תרגמה ועיבדה דבורה יגר אייר ועיצב אורי אשי,  ירושלים: כרמל, תשס"ב 2001.
בית לאומי לעם היהודי - המושג בחשיבה ובעשייה המדינית הבריטית 1917 - 1923, הספרייה הציונית על-יד ההסתדרות הציונית העולמית, ירושלים, תשס"ג - 2003. תורגם לאנגלית על ידי דבורה בשנת 2017.
מדריך למקורות ארכיוניים הנוגעים לתולדות ארץ ישראל בתקופת המנדט, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ירושלים, תשס"ד - 2004;
משבר "אוגנדה" בציונות / ביחד עם משה יגר, הוצאת כרמל, תש"פ - 2020
פרסומים נבחרים > מאמרים

לתולדות הצהרת בלפור, רבעון "ציון", כרך ל"ג, ירושלים, תשכ"ח-1968
שעת משבר כשעת מפנה, מדינאי בעיתות משבר (קובץ מאמרים), תל אביב, תשל"ז-1977
המדיניות הציונית של חיים ויצמן בתקופת מלחמת העולם הראשונה, אידאולוגיה ומדיניות ציונית (קובץ מאמרים), ירושלים, תשל"ח-1978
THE OMERSBY GORE REPORTS FROM PALESTINE, APRIL - MAY, 1918, תל אביב, 1977
CRISIS AS A TURNING POINT CHAIM WEIZMANN UN WORLD WAR I, STUDIES IN ZIONISM, TEL AVIV, 1982
פרסומים נבחרים > ארכיב

Archival sources for the history of the British Mandate in Palestine 1914-1948 [electronic resource] : a database of documents in Israeli archives / research director and editor, Dvorah Barzilay-Yegar
תבנית:בקרת זהווית
דבורה ברזילי-יגר
האיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה

| --- | --- |

 מדינה:  בולגריה
 מנהיגים:  גאורגי פינצ'ב
 תקופת הפעילות:  1899–הווה (כ־125 שנים)
 אידאולוגיות:  אגרריאניזם 
 מטה:  סופיה, בולגריה
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז פוליטי
 ארגונים בינלאומיים:  הפרלמנט האירופי (נכון ל-2013 ללא מושבים)
 צבעים רשמיים:  כתום
 www.bzns.bg
 
מפלגת האיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה (בבולגרית: Български земеделски народен съюз, במקורות בעברית ידועה גם כמפלגת האיכרים של בולגריה) הוא שמה של מפלגה פוליטית בבולגריה, אשר נוסדה ב-1899 כאיגוד מקצועי ובהמשך פנתה לפעילות פוליטית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעה לשיא כוחה כאשר בין 1919 ל-1923 כיהן מנהיגה אלכסנדר סטמבוליסקי כראש הממשלה והמפלגה זכתה לרוב מוחלט בבחירות הכלליות שנערכו ב-1920. במהלך מלחמת העולם השנייה חברה המפלגה לחזית המולדת של בולגריה ובספטמבר 1944 הצטרפה לממשלה החדשה בראשות קימון גאורגייב. בהמשך, פעלה המפלגה הקומוניסטית של בולגריה באופן אלים להשתלטות על המדינה וב-1947 הוצא להורג ניקולה פטקוב מנהיג מפלגת האיכרים, והיא אוחדה בכוח עם המפלגה הקומוניסטית. ב-1989, לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי שבה המפלגה לפעילות פוליטית עצמאית ובבחירות שנערכו זכתה ל-30 מושבים מתוך 240 באספה הלאומית של בולגריה. התמיכה במפלגה הלכה ופחתה ובבחירות שנערכו במאי 2013 לא זכתה המפלגה למושב באספה הלאומית.
היסטוריה > מראשית פעילותה ועד מלחמת העולם השנייה

האיגוד המקצועי של חקלאי בולגריה נוסד ב-1899 ובראשית דרכו פעל להקלת המיסוי על חקלאי הנסיכות. כך בהדרגה צבר כוח פוליטי וב-1901 הפך רשמית למפלגה פוליטית. ב-1908 התמנה אלכסנדר סטמבוליסקי לראש המפלגה והוא הוביל קו נוקשה נגד מדיניות החוץ הבולגרית והכניסה למלחמת הבלקן הראשונה ובהמשך למלחמת העולם הראשונה. סטמבוליסקי נעצר, נשפט ונדון למאסר עולם. אך ככל שהתארכה המלחמה וגדל מניין האבדות בקרב הבולגרים, גברה התמיכה במפלגת האיכרים ולאחר התבוסה הבולגרית בקרב דוברו פולה, פרץ מרד נגד המלך פרדיננד הראשון שהובל על ידי ראייקו דאסקלוב מראשי המפלגה ואלמנטים מצבא בולגריה. המרד דוכא על ידי יחידות בולגריות וגרמניות.
סטמבוליסקי אשר ניסה למנוע את המרידה שוחרר מהכלא וב-1919, לאחר התפטרות תאודור תאודורוב התמנה לראש ממשלת בולגריה ובמסגרת תפקידו חתם על חוזה ניי. בבחירות הכלליות שנערכו ב-1920 זכתה מפלגת האיכרים ברוב מוחלט וממשלתו של סטמבוליסקי פעלה להעמדתם לדין של קציני צבא ופוליטיקאים אשר היו לשיטתה אחראים לתבוסה במלחמת העולם הראשונה. הקו הנוקשה של ממשלת סטמבוליסקי הוביל להפיכה צבאית ולהדחתו ורציחתו של ראש הממשלה. לאחר הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה פעלו מנגנוני הביטחון של ממשלו של אלכסנדר צאנקוב לדיכוי גורמי האופוזיציה בממלכה, תוך הפעלת מיליציות חצי צבאיות. בתקופה זו חל פילוג במפלגת האיכרים, כאשר פלג מיעוט קיצוני חבר למפלגה הקומוניסטית והשתתף בפעולות צבאיות נגד השלטון. עם זאת, מרבית חברי המפלגה התאחדו תחת מנהיגותו של קונסטנטין מוראבייב שהפגין עמדות מרכז פוליטי מתונות. רבים מחברי הפלג הקיצוני וראשיו נהרגו או נכלאו על ידי ממשל צאנקוב.
בראשית שנות ה-30 הייתה מפלגת האיכרים חברה בממשלות הקואליציה של אלכסנדר מלינוב וניקולה מושאנוב. ב-1934 התחוללה בבולגריה הפיכה צבאית אשר הובלה על ידי הליגה הצבאית של בולגריה, הפרלמנט פוזר ונאסר על פעילות פוליטית. מפלגת האיכרים התנגדה להתקרבותה של בולגריה לגרמניה הנאצית ולאחר חתימתה של הממלכה על ההסכם התלת-צדדי הצטרפה המפלגה לחזית המולדת של בולגריה וחלק מראשיה כגון גאורגי מיחוב דימיטרוב, גלו מבולגריה ופעלו לצד בעלות הברית. ב-2 בספטמבר 1944, כאשר הצבא האדום התקרב במהירות לגבולות בולגריה מונה קונסטנטין מוראבייב לראש הממשלה וזאת כדי למצב את המשטר כשונה מקודמו ואוהד את ברית המועצות, אך ללא הועיל.