stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האתיקה של אריסטו
טוב ואושר > האושר שבעיון

אריסטו מבחין בין שני סוגים של פעילות מחשבתית:
תבונה מעשית (פרונסיס): מאפיינת את מי ששיקול דעת נכון מדריכו במעשיו. התבונה המעשית היא זו המייעצת איך להתנהג במצבים יום-יומיים.
חוכמה עיונית (סופיה): מאפיינת את מי שעוסק כהלכה בעיון. בכל הקשור לעיסוק העיוני שיקול הדעת הוא הפעולה עצמה. האדם העוסק בעיון אינו מבצע מעשה כלשהו כפועל יוצא של העיון, ועל כן הוא משתמש אך ורק בכושר המייחד את האדם משאר היצורים. העיון הוא עיסוק בתורה לשמה, ואין לו נגיעה לרכישת ידע שימושי, הוא תכלית לעצמה. ההתעסקות בעיון היא אוטרקית, מספיקה לעצמה. הפעילות העיונית חוקרת את טיבו של היקום. היא פעולה אלוהית, במובן זה שאם ננסה לתאר לעצמנו מה עושים האלים, הרי פעילות העיון היא המתאימה ביותר לתיאור פעילותם.
מכל הדברים האלה נובע כי לא שיקול דעת שמטרתו מעשה, אלא דווקא העיון, שמושאו אלוהים – הוא אותה פעולה המזוהה עם האושר.
הטוב העליון = תכלית לשמה = האושר = העיון
כאשר אריסטו מדבר על העיון, כוונתו, בסופו של דבר, למימוש ההתפלספות בעולם האמיתי. שיאה של ההתפלספות, לפי אריסטו, הוא העשייה בפועל לפי הפילוסופיה, בניגוד לאפלטון ולסוקרטס שראו בדיון הפילוסופי את שיא הפילוסופיה ואת האושר האמיתי.
טוב ואושר > מהו המעשה הטוב?

המסורת היוונית איננה מתייחסת למעשה הבודד, אלא כלפי תכונות האדם או סגולות אופיו. בהתאם למסורת זו פועל גם אריסטו. שאלתו היא "מהי הסגולה הטובה?".
האדם מממש את מהותו כאדם, אם הוא משתמש בשיקול דעתו. מצד שני, האדם המשתמש נכון בשיקול דעתו יתנהג לפי הסגולה הטובה. לכן האדם המממש את מהותו כאדם, הוא גם אדם טוב. כשם שהמנגן הטוב הוא מי שמבצע כהלכה את פועלו של המנגן (מנגן היטב), כך האדם הטוב הוא מי שמגשים בהצלחה יתירה את פועלו המיוחד של האדם, שהוא היגיון המחשבה.
מצד אחד אריסטו מזהה את האדם המאושר עם האדם המפעיל את מחשבתו. מצד שני, הוא מזהה את האדם בעל הסגולה הטובה עם האדם המפעיל את כושר מחשבתו. באופן זה מתקבלת הזהות:
האדם הטוב (בעל הסגולה הטובה) = האדם המאושר.
זהות זו יכולה להוות תשובה לכל האומר כי "צדיק ורע לו רשע וטוב לו". באופן זה יוצרת משנתו של אריסטו הנעה חזקה לרכישת הסגולה הטובה.
האדם הטוב הוא המפעיל את כוח שכלו כדי לבחור במעשים. שיקול הדעת בבחירת המעשים מתאפיין בכך שהכלל המדריך אותו הוא בחירה במידה האמצעית, או התנהגות לפי "דרך האמצע".
נקודת האמצע עליה מצביע אריסטו איננה אחת, אלא היא שונה מאדם לאדם וממצב למשנהו. מדבריו מתקבלת הגדרה מעניינת של המעשה שראוי לעשותו: זהו מעשה המתאים לגמרי לסיטואציה, שלה חמישה מרכיבים יסודיים (עיתוי, אנשים בהם נוגע המעשה, דברים המושפעים מן המעשה, מטרת המעשה ואופן ביצועו).
אריסטו מסיים את אפיון הסגולה הטובה במילים "וכדרך שיגדירנו האדם הנבון". האדם הנבון הוא מי שיודע להשתמש כהלכה בעיקרון המידה האמצעית, מתוך התחשבות בחמשת מרכיבי הסיטואציה. אפשר שאריסטו סבור, שלא כל אדם יכול להגיע לדרגתו של האדם הנבון. אם כך הוא הדבר, הרי שמשתמעת מדבריו ההצעה כי מי שאיננו נבון, ינהג בתבונה אם יחקה את האדם הנבון.
תנאים הפוטרים מאחריות

לפי אריסטו, אנו נוהגים לשבח ולגנות את מעשיהם של אחרים ולחוש גאווה או רגשות אשם על מעשינו. תחושות אלו קשורות למה שנהוג לכנות בשם "אחריות מוסרית". לכאורה, מן הראוי לגנות כל מעשה רע אולם אנו נוטים לסלוח לאדם אם נראה לנו כי היו תנאים המתרצים והמשחררים אותו מאחריות לאותו מעשה.
שחרור מאחריות אינו מטהר את המעשה הרע ואינו מפחית מאי מוסריותו. להפך, כשאנו פוטרים אדם מאחריות למעשה רע שעשה, כאילו אמרנו: "אף על פי שהאיש עשה מעשה רע ובלתי מוסרי הרי הוא פטור מאחריות ונקי מאשמה".
לדעת אריסטו, רק מעשים שנעשו מרצון ראויים לשבח או לגנאי. מעשים רעים שנעשו שלא מרצון בעליהם זוכים, לעומת זה, לסליחה. מדברים אלה עולה כי באין רצון, אין אחריות.
אריסטו מונה שלושה תנאים שבהם נהפך מעשה ללא רצוני:
תנאים הפוטרים מאחריות > כפייה

אריסטו אומר שמעשים הנעשים בכפייה סיבתם חיצונית, והאדם אינו תורם לעשייתם ולא כלום. כוח חיצוני שאין לאדם השפעה עליו, הוא הפועל במקרה זה.
בדברים אלה נרמזים התנאים לאפיון מעשה ללא כפייה:
מעשה שסיבתו מצויה בפועל עצמו (שכן אינה חיצונית).
מעשה הנתון לשליטת הפועל, והפועל יכול להימנע מלעשותו.
האם גם מעשי הכפייה הם מעשים? אנו מבחינים בין מה שאנו עושים ומה שקורה לנו. ההבדל בין השניים קשה להגדרה. מעשים הנעשים בכפייה דומים מאוד למאורעות שקורים לנו. נאמר שהם קורים לגופנו. נראה, אפוא שהם אינם מעשים כלל, אלא הם דברים שקורים לנו עקב פעולתם של כוחות חיצוניים, איננו אחראים להם כשם שאיננו אחראים לדפיקות לבנו. בסופו של דבר, יש לנו אחריות רק על מעשים שאפשר לשייך לעצמינו, כלומר – אם עוקבים אחרי הסיבות למעשה, ואפשר להגיד שאנחנו גרמנו לו, אנחנו אחראיים למעשה, לדוגמה – אדם שעשה מעשה בשכרות לא אחראי לחלוטין למעשה שעשה בעודו שיכור, אך כן אחראי לכך שהשתכר – לכן יש לו אחריות מסוימת על המעשה.
תנאים הפוטרים מאחריות > לחץ חיצוני

מעשים הנעשים תחת לחץ הם מעשים ש"ספק הוא אם אכן נעשים ברצון או שלא ברצון". אלה הם מעשים שאינם נעשים בכפייה, אלא מתוך פחד ובשל "לחצים ששום אדם לא היה עומד בהם".
מעשים הנעשים תחת לחץ חזק במיוחד נעשים אמנם "מרצון" (הקופאי בוחר אם לתת לשודד בעל האקדח השלוף את הכסף או לא), אולם "באופן מופשט אולי הם נעשים 'בעל כורחו' של האדם" והוא פטור בשל כך מאחריות לעשייתם. לחצים חזקים הם, לדעת אריסטו, תנאים המתרצים מעשים ומשחררים מאחריות, אף שמבחינה מסוימת הם מעשים רצוניים.
מה ההבדל בין מעשים הנעשים בכפייה למעשים הנעשים תחת לחץ כבד? מעשים הנעשים בכפייה אינם מעשים כלל. הם דברים שקורים לנו. אי יכולתנו להימנע מלעשותם היא אי יכולת פיזית.
לעומת זאת – מעשים הנעשים מתוך פחד הם מעשים שאנו יכולים להימנע מלעשותם, אם אנו מוכנים לשאת מחיר ולעמוד בסבל שייגרם לנו כתוצאה מסירובנו להיכנע לאיום. במקרה כזה אי היכולת להימנע מעשיית המעשה היא אולי אי יכולת נפשית.
ניתן להבין מדברי אריסטו שאין זה בלתי אפשרי לסרב לאיום או לעמוד בלחץ. אילו היה הדבר בלתי אפשרי בהחלט, לא היה טעם לגנות כניעה גם כשתוצאותיה היו רצח נורא (למשל). צריך כנראה לשקול את חומרת המעשים שנדרשים לעומת הסבל האישי העתיד להיגרם כתוצאה מהתנגדות לאיום. אם תובעים ממך להרוג את אמך ומאיימים להרגך אם לא תעשה כן, היכון למות ואל תפגע לרעה באמך.
תנאים הפוטרים מאחריות > אי ידיעת פרטים

סוג שלישי של מעשים שאינם נעשים מרצון הם מעשים הנעשים מתוך אי ידיעה. אולם לא את כל המעשים הנעשים מתוך אי ידיעה כולל אריסטו בקבוצה זו. תחילה הוא מבחין בין מעשים שהפועל מתחרט על עשייתם לבין מעשים שאין הוא מתחרט על עשייתם.
חרטה
מעשה שנעשה מתוך אי ידיעה איננו נעשה מרצון. כדי לרצות משהו, צריך לדעת ולו רק באופן כללי במה מדובר. אינך יכול לרצות דבר שאינך מכיר אותו כלל.
מדוע חרטה פוטרת או לא פוטרת מאחריות?
ייתכן שאריסטו חשב כך: מי שאיננו מתחרט על מעשה רע שעשה מתוך אי ידיעה (בהיוודע לו הפרטים המלאים), אפשר לומר עליו, שגם אילו ידע את הפרטים היה נוהג בדיוק כפי שנהג. לכן, אין לומר עליו שאם עשה את המעשה בעל כורחו. אין לראותו כמי שנאלץ לעשות משהו שלא מרצונו.
ייחוס אחריות קושר בין אופי המעשה (או התוצאה) לבין אופיו של העושה – ייחוס אחריות פירושו לקבוע קביעה מהסוג: פלוני הוא נבל משום שעשה מעשה נבלה מסוים. אם פלוני עשה מעשה רע בלי ידיעה ואין הוא מתחרט עליו, נוכל לומר עליו שהוא נבל, שכן היו לו כוונות רעות, אולם לא נוכל לומר עליו שהוא נבל משום שעשה את המעשה הרע.
אי ידיעת כללים לעומת אי ידיעת פרטים
מלבד ההבחנה בין אי ידיעה המלווה בחרטה לאי ידיעה שאיננה מלווה בחרטה מבחין אריסטו גם בין אי ידיעת כללים לאי ידיעת פרטים.
אריסטו קובע כי תירוצים מן הסוג של אי ידיעת כללים, בעצם אינם תירוצים הפוטרים מאחריות ("לא ידעתי שאסור לגנוב" – אי ידיעה שאיננה פוטרת מאחריות). לעומת זאת, תירוצים מן הסוג הפרטי – דהיינו תירוצים המשקפים אי ידיעה של פרטים עובדתיים – אכן פוטרים מאחריות ("לא ידעתי שהארנק איננו שלי" – אם זה נכון, הרי זה פוטר מאחריות). גישתו של אריסטו קרובה לגישה המקובלת במשפט והמתמצה באמרה: "אי ידיעת החוק איננה פוטרת מעונש".
לדעת אריסטו, כל רשע פועל תוך אי ידיעה של כללים או של עקרונות – אם מתוך אי ידיעה של רוע המעשה ואם מתוך אי ידיעה של המעשה החלופי הטוב. "כל נבל איננו יודע מה היה עליו לעשות". ההשקפה האומרת שמעשה רע נעשה מתוך אי ידיעה קשורה קשר הדוק עם ההשקפה שיצר לב האדם טוב מנעוריו. כל אדם רוצה לעשות רק את הטוב ואם עשה את הרע, אין זה אלא משום שחשב אותו בטעות לטוב.
הנבל עושה, אם כן, את מעשי הנבלה בחושבו שמעשים נכונים וטובים הם. אולם אי ידיעה זו איננה פוטרת אותו מאחריות למעשה הרע, שהרי אילולא כן לא היו רשעים בנמצא והטלת אחריות הייתה מאבדת מטעמה.
אי ידיעת פרטים: מעשה בלי כוונה
מעשים הנעשים מתוך אי ידיעת הפרטים מכונים גם "מעשי בלי כוונה". מבחינים בין שלושה סוגים של מעשי בלי כוונה:
מעשים שיסודם בטעות: סוג זה של מעשים בלי כוונה הוא המתאים ביותר לתיאור שנותן אריסטו למעשים שנעשים בלי ידיעת הפרטים. זהו המקרה שבו אדם חושב שהוא עושה מעשה אחד, אך יוצא שעשה מעשה אחר משום שהנסיבות לא היו מוכרות לו דיין. למשל – אדיפוס שהרג את אביו בחושבו שהוא הורג זר עשה מעשה בלי כוונה שיסודו בטעות.
מעשים שבהיסח הדעת: אם במהלכה של פעולה מסוימת עושה אדם תנועה בלתי זהירה, פוגע במישהו או במשהו מתוך חוסר תשומת לב – זהו מעשה שנעשה בהיסח הדעת. (דוגמה: הכתמת השמלה של שכנתי לשולחן).
מעשים הנעשים במקרה: מעשה הוא מקרי אם במהלכה של פעולה מתרחש משהו בלתי צפוי מנקודת ראותו של הפועל, משהו שאינו תלוי בו אך בפועל משפיע על התוצאה הסופית. תאונות נגרמות לפעמים במקרה.
דוגמאות שנותן אריסטו לשלושה סוגי המעשים הללו:
טעות: איסכילוס שרקד ריקוד סודי בפומבי. הוא אכן לא ידע שריקודו סודי.
היסח הדעת: פליטת פה או פליטת בליסטרה.
מקרה: מקריות שבאימוני מתאגרפים. אחד מבקש להכות את חברו מכה קלה והשני זז וכתוצאה סופג מכה קשה (למשל).
תנאים הפוטרים מאחריות > סיכום והשוואה

אריסטו מונה שלושה סוגים של מעשים שאדם עושה שלא מרצון:
מעשים הנעשים בכפייה.
מעשים הנעשים תחת לחץ חיצוני.
מעשים הנעשים מתוך אי ידיעת פרטים, אם הם מלווים בחרטה.
שני היבטים של מעשים אלה מביאים אותו להגדירם כמעשים שלא מרצון:
המעשים אינם נתונים לשליטת הפועל.
המעשים נעשים שלא בידיעת הפועל.
שלושת הסוגים נבדלים זה מזה באופן ששני היבטים אלו באים בהם לכלל ביטוי.
מעשים הנעשים בכפייה אינם בעצם מעשים של הפועל. אלה הם מעשים שמישהו אחר עושה, דבר מה שקורה לנו. מה שעושה הפועל מתוך כפייה אינו נתון בשליטתו.
לעומת זאת, מעשים הנעשים תחת לחץ הם מעשים לכל דבר. הפועל צריך לשקלם בדעתו, והוא יכול להימנע מלעשותם. מבחינה זו הם מצויים בשליטתו. מצד שני, אלו מעשים שמרצונו הטוב לא היה שום איש בוחר לעשותם.
בדומה למעשים הנעשים תחת לחץ, גם מעשים שנעשים מתוך אי ידיעת הפרטים הם מעשה של הפועל, ובכך נבדלים ממעשי הכפייה. על מעשה שעשיתי בלי כוונה לא אוכל לומר שאיננו שלי. מעשה שנעשה בלי כוונה נעשה בדרך כלל במהלכה של עשייה מכוונת. מצד שני, לעשייה בלי כוונה יש תמיד היבטים שלפועל אין שליטה עליהם. מה שקורה ללא ידיעתי, כתוצאה ממעשי, מתרחש בגלל גורמים שאין לי לשליטה עליהם. המובן בו מעשים אלה אינם רצוניים שונה מהאופן בו מעשים תחת לחץ הם לא רצוניים.
אי ידיעת פרטים איננה פוטרת תמיד מאחריות. למשל, אין היא פוטרת מאחריות אם מקורה ברשלנות. אי ידיעת פרטים איננה פוטרת מאחריות אם הפועל לא נקט אמצעי זהירות או אמצעים אחרים שהיו ברשותו כדי למנוע את אי הידיעה.
מעשים הנעשים בלחץ של איומים מעוררים קשיים מיוחדים. מעשים אלה שונים מהאחרים. אלה מעשים הנעשים בכוונה. ובכל זאת הפטור מאחריות פועל עליהם. פטור זה איננו חד וחלק והוא מעורר בעיות רבות.
לפי מה נקבע מתי חומרת האיום מצדיקה שחרור מאחריות? לשאלה זו אין תשובה ברורה, בייחוד אם הפטור מאחריות תלוי גם בחומרת המעשה הרע.
בדרך כלל יש לשקול את חומרת המעשה הנדרש עם חומרת האיום, וכל זה תוך התחשבות בעקרונות מוסריים.
רגשות עזים אינם פוטרים מאחריות
אריסטו מתנגד לשחרר בני אדם מאחריות למעשים שעשו מתוך כעס או תאווה.
מתי נוטים אנו לפטור אדם מאחריות למעשים שעשה בשעת כעס? כאשר רוגזו כה רב, עד שאין הוא מושל ברוחו, והכעס מעבירו על דעתו. דבר זה יכול להתרחש, למשל, במהלך ריב, או כתוצאה מהתגרות.
מתי עשויה תאווה לפטור מאחריות? לפעמים מדובר על דחף שאי אפשר לעצור בעדו. ההנחה היא, שלעיתים יצריו של האדם הם כה חזקים עד שאין לו שליטה עליהם.
לדעת אריסטו, הכעס והתאווה עצמם תלויים ברצון. ומאחר שהאדם יכול להימנע מלכעוס, הוא יכול להימנע מלהביא את עצמו למצב שבו לא תהיה לו שליטה על מעשיו. וכיוצא בזה, מאחר שאדם יכול לכוון את תאוותיו למטרות חיוביות, מסתבר שהוא יכול לשלוט בהן. לפיכך, אל לו לאדם להביא את עצמו למצב שבו ישיאנו יצרו לדבר עבירה.
כשעושה אדם מעשה טוב מתוך כעס (על עוול חברתי למשל) או מתוך תאווה (להצטיינות למשל) אנו משבחים אותו ורואים אותו כאחראי למעשה. לפיכך, אריסטו מבקר את הנטייה להיפטר מאחריות בעשיית מעשה מגונה מתוך כעס או תאווה.
העובדה שאי אפשר למצוא שום טעם רציונלי למעשה איננה פוטרת את עושהו מאחריות. לדעת אריסטו, אנו אחראים להתנהגותנו האי רציונלית ממש כמו להתנהגותנו הרציונלית (השקפה זו קיבל אריסטו מסוקרטס ומאפלטון).
ביקורת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
נקודות ביקורת מרכזיות על תורתו של אריסטו כפי שהוצגה עד כה:[דרוש מקור]
אריסטו היה נמהר ופשטני מדי כאשר הגדיר את האדם כמי שמהותו היא היותו בעל תבונה. אם בכלל ניתן להגדיר את האדם, הרי הגדרתו מורכבת הרבה יותר וצריך לשים בה דגש רב יותר על היסודות האי רציונליים שבאדם.
ספק רב אם העיון הוא הפעילות האנושית היחידה החביבה בשל עצמה. דומה כי בני האדם עושים מעשים רבים לשמם (ריקוד, נגינה..). ייתכן שניאלץ לומר כי כל אדם מוצא את אושרו בהגשמת הפועל המיוחד לו ולקבוצת האנשים אליה הוא משתייך (האמן מוצא אושרו באמנותו והפילוסוף בעיון).
אריסטו מגדיר את העיון לא רק כעצם הפעלת המחשבה, אלא גם על פי טיב המושא של המחשבה. קשה להגדיר עיון בהתייחס למושא מסוים כטוב העליון.
ספק רב אם ניתן להבחין כה בנקל בין ידיעה לשמה (מדע לשמו) לבין ידיעה שהיא בגדר אמצעי (מדע שימושי, או תבונה מעשית).
ראו גם

מידות טובות
אודימוניה
המטאפיזיקה של אריסטו
לקריאה נוספת

אתיקה: מהדורת ניקומאכוס, תרגם יוסף ג. ליבס, הוצאת שוקן, תשל"ג.
המלאך (סרט)

| --- | --- |

עטיפת הסרט "המלאך"
 מבוסס על:  המלאך: המרגל המצרי שהציל את ישראל של אורי בר-יוסף
 בימוי:  אריאל ורומן 
 הופק בידי:  סיימון איסטולאין  צפריר קוחנובסקי  אנטואן סטיוי  מאט אוטול (מפיק בכיר)  אסתר הורנשטיין (מפיקה משותפת) 
 תסריט:  דוויד ארטה
 עריכה:  דני ראפיק
 שחקנים ראשיים:  ששון גבאי  וואלד זעיתר אורי פפר מאיסה עבד אלהאדי  חנה וייר  ספיר אזולאי  צחי הלוי  מלי לוי  סלימני דזי  גיא אדלר  מיקי לאון
 מוזיקה:  פינאר טורפאק 
 צילום:  טרי סטייסי 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  נטפליקס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  14 בספטמבר 2018
 משך הקרנה:  115 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית, ערבית, עברית
 סוגה:  סרט מתח, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט ריגול 
 דף הסרט ב־IMDb
 
המלאך הוא סרט מותחן ריגול ישראלי-אמריקני בבימויו של אריאל ורומן ובכיכובם של מרואן קנזארי וטובי קבל. זהו עיבוד לספר הלא-בדיוני שכותרתו המלאך: המרגל המצרי שהציל את ישראל ונכתב על ידי אורי בר-יוסף ותורגם על ידי דייוויד חזוני. זה מספר את סיפורו האמיתי של אשרף מרואן, פקיד מצרי בכיר שהפך למרגל עבור ישראל וסייע להשיג שלום בין המדינות.
עלילה

הסרט מספר את סיפורו של אשרף מרואן, מי שהיה חתנו של נשיא מצרים נאצר ולאחר מותו שימש יועץ ליורשו, הנשיא סאדאת. החל משנות ה-70 העביר מרואן לישראל מידע מודיעיני רב, בתוכן האזהרה על פרוץ מלחמת יום הכיפורים 24 שעות לפני פרוץ המלחמה.
מרואן מוצג בסרט באופן מרומז כסוכן כפול הנמצא בקונפליקט בין כמיהתו לשלום לבין נאמנותו הלאומית למצרים. כביטוי לקונפליקט הסרט מסתיים בטקסט המצהיר: "אשרף נפטר באופן מסתורי בשנת 2007 בדירתו בלונדון. הוא מוכר כגיבור לאומי הן בישראל והן במצרים".
שחקנים ודמויות

מרואן קנזארי (אנ') בתפקיד אשרף מרואן
טובי קבל בתפקיד אלכס, סוכן מוסד קנדי, ששמו האמיתי הוא דני בן ארויה
ששון גבאי בתפקיד אנואר סאדאת
וליד זעיתר (אנ') בתפקיד גמאל עבד אל נאצר
אורי פפר בתפקיד צבי זמיר
מאיסה עבד אלהאדי בתפקיד מונה מרואן, אשתו של אשרף ובתו של נאצר
האנה וייר בתפקיד דיאנה אליס, שחקנית אנגלייה
ספיר אזולאי בתפקיד סויד
צחי הלוי בתפקיד קאדפי
מלי לוי בתפקיד נטלי בן ארויה, אשתו של דני
סלימני דזי (אנ') בתפקיד סמי שרף
גיא אדלר בתפקיד גדעון וורומן
מיקי לאון בתפקיד יהודה הורנשטיין
הפקה

צילום הסרט החל ביולי 2017 בלונדון, אנגליה ומאוחר יותר גם בבולגריה ובמרוקו.
ההוליווד ריבורט דיווח ב־5 במאי 2017 כי מרואן קנזארי יככב בסרט "המלאך" בבימויו של אריאל ורומן על פי התסריט מאת דייוויד ארטה, כאשר נטפליקס יפיצו את הסרט ב־14 בספטמבר 2018, על אף שהתאריך הבכורה המקורי היה ה-15 ביוני 2018.
ראו גם

אשרף מרואן
כוננות כחול לבן
הערות שוליים

1 2  Galuppo, Mia (2017-05-05). "Marwan Kenzari to Topline Netflix's Real-Life Spy Drama 'The Angel' (Exclusive)". The Hollywood Reporter (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-05-05.
↑  https://variety.com/2017/film/news/netflix-boards-ariel-vromen-spy-thriller-the-angel-1202504253/
↑  Parfitt, Orlando (22 בינואר 2018). "15 Netflix Original movies to look out for in 2018". Screen International. נבדק ב-22 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
הנינג מילייטנר

הנינג מילייטנר (בגרמנית: Henning Mühlleitner; נולד ב-15 ביולי 1997) הוא שחיין גרמני. אלוף אירופה (גלאזגו 2018) במשחה שליחים 4x200 מטר משולב וזוכה מדליית ארד (גלאזגו 2018) במשחה ל-400 מטר חופשי.
ביוגרפיה > 2018

באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, אדינבורו באוגוסט 2018 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר משולב בתוצאה של 7:28.43 דקות, לפני רוסיה	(7:29.37 דקות) ובריטניה	(7:29.72 דקות). מדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:47.18 דקות, אחרי מיכאילו רומנצ'וק מאוקראינה (3:45.18 דקות) והנריק כריסטיאנסן מנורווגיה (3:47.07 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:09.31 דקות במקום 18 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:58.77 דקות.
ביוגרפיה > 2021

באולימפיאדת טוקיו סיים מילייטנר במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:44.07 דקות ביחד עם פליקס אאובק מאוסטריה. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 3:43.67 דקות, התוצאה המהירה בשלב זה.
שיאים אישים > בריכה אולימפית

400 מטר חופשי: 3:43.67 דקות (2021)
הסכם בייג'ינג (1860)

הסכם בייג'ינג (באותה תקופה נקראה הסכם פקינג, בסינית: 北京條約) נחתם בסין ב-18 באוקטובר 1860,[דרושה הבהרה] והיווה את סיומה הרשמי של מלחמת האופיום השנייה.
התוצאה המרכזית של ההסכם, שהשלטון בסין נאלץ לחתום עליו בעקבות תבוסתו במלחמה, הייתה העברת חלקו הדרומי של חצי האי קאולון והאי הונג קונג משליטת סין לשלטון בריטניה.
בנוסף הוסכם בוועידה על:
הכרה וקבלה רשמית מצד סין של עקרונות חוזה טיינג'ין.
אישור לתושבי סין להגר אל מחוץ לגבולותיה למטרות עבודה.
קנס גבוה שסין תשלם לבריטניה ולצרפת כפיצויים.
הנס קרמרס

| --- | --- |

הנס קרמרס (במרכז) יחד עם סמואל גודסמיט וג'ורג' אולנבק, 1928 בקירוב
 לידה:  2 בפברואר 1894 רוטרדם, הולנד 
 פטירה:  24 באפריל 1952  (בגיל 58) אוחסטחאסט, הולנד 
 שם לידה:  Hendrik Anthonie Kramers 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  הולנד
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ליידן (1916)  אוניברסיטת קופנהגן (1919) 
 מנחה לדוקטורט:  פאול ארנפסט 
 מוסדות:  אוניברסיטת אוטרכט (1926–1934)  אוניברסיטת קופנהגן (1920–1926)  אוניברסיטת ליידן (1934–1952)  האוניברסיטה הטכנולוגית בדלפט (1931–1952)  Bataafse Petroleum Maatschappij (1941–1945) 
 תלמידי דוקטורט:  צ'אלינג קופמאנס, Paul Herman Ernst Meijer, Raymond Marie Ferdinand Houtappel, Daan de Vries, Johannes Marie Joseph Kooy, Johannes Hermanus van der Merwe, Willem Frederik van Peijpe, Andries Zwaan, Pier Groen, Willem Pieter Jacobus Lignac, Lamek Hulthén, Folkert Brouwer, Robert Bruce Lindsay, Charles Christiaan Jonker, Alexander Nicolaas Gerritsen, Dirk ter Haar, Jacob Kistemaker, Luitzen Johannes Oosterhoff, Nico van Kampen, Arie Bijl, Frederik Belinfante, Henri Brinkman, Johanna Hildegonda Margaretha Brunings, Dirk Anton George Bruggeman, Johan Bernard Ubbink, Pierre Alexandre Coenen, Johannes Hermanus van der Merwe 
 פרסים והוקרה:  מדליית לורנץ (1947)  מדליית יוז (1951) 
 
הנדריק אנתוני "הנס" קרמרס (באנגלית: Hendrik Anthony "Hans" Kramers;‏ 2 בפברואר 1894 - 24 באפריל 1952) היה פיזיקאי הולנדי מפורסם שעבד עם נילס בוהר כדי להבין כיצד גלים אלקטרומגנטיים יוצרים אינטראקציה עם החומר.
רקע והשכלה

הנס קרמרס היה בנם של הנדריק קרמרס, רופא במקצועו, ושל ז'אן סוזאן ברוקלמן. ב-25 באוקטובר 1920 התחתן עם אנה פטרסן, ולזוג נולדו שלוש בנות ובן אחד.
בשנת 1912 סיים קרמרס את לימודיו התיכוניים והחל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת ליידן בהולנד. בשנת 1916 קיבל את התואר השני מאוניברסיטה זו. בחירתו הראשונה למנחה לדוקטורט - מקס בורן ששהה בגטינגן - לא הייתה אפשרית עקב מלחמת העולם הראשונה. מכיוון שדנמרק הייתה נייטרלית, קרמרס נסע לקופנהגן, שם ביקר את נילס בוהר, שבאותה תקופה עדיין לא היה מפורסם. בוהר הפך למנחה של קרמרס לדוקטורט; המחקר עסק בעוצמות של מעברים אטומיים. אף שאת רוב עבודת הדוקטורט עשה בקופנהגן, את הדוקטורט קיבל קרמרס בליידן ב-8 במאי 1919.
קריירה אקדמית

לאחר עבודה של 10 שנים בקבוצתו של בוהר, קודם קרמרס לפרופסור חבר באוניברסיטת קופנהגן. בשנת 1926 עזב את דנמרק וחזר להולנד, שם התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת אוטרכט. בשנת 1934 עזב את אוטרכט וירש את פאול ארנפסט בליידן;  משנת 1931 ועד מותו הוא החזיק במשרה נוספת באוניברסיטת דלפט לטכנולוגיה. קרמרס היה אחד מן המייסדים של המרכז המתמטי באמסטרדם.
הוא נודע בעיקר בזכות נוסחת פיזור קרמר-הייזנברג שפיתח יחד עם ורנר הייזנברג ב-1925, והפורמולציה של רנורמליזציה בתורת השדות הקוונטית שהציג ב-1948. בנוסף, יחסי קרמרס-קרוניג קרויים על שמו, והוא אחד מהשלושה שעל שמם נקרא קירוב WKB (יחד עם וונצל ו-וברילווין).
בשנת 1947 זכה במדליית לורנץ ובשנת 1951 במדליית יוז.
הנינג פון הולצנדורף

| --- | --- |

 לידה:  9 בינואר 1853 ברלין, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1803-1892) 
 פטירה:  7 ביוני 1919 (בגיל 66) פרנצלאו, רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הצי הקיסרי הגרמני 
 דרגה:  אדמירל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה 
 עיטורים
 פור לה מריט  מסדר העיט השחור  הצלב הגדול של מסדר לאופולד 
 
הנינג רודולף אדולף קרל פון הולצנדורף (בגרמנית: Henning Rudolf Adolf Karl von Holtzendorff;‏ 9 בינואר 1853 - 7 ביוני 1919) היה אדמירל גרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה, שהתפרסם בזכות תזכירו בדצמבר 1916 על לוחמת צוללות בלתי מוגבלת נגד בריטניה. הוא קיבל את עיטורי מסדר העיט השחור והפור לה מריט עם עלי אלון והיה אחד מתוך שישה גרוס-אדמירלים של הצי הגרמני הקיסרי.
ביוגרפיה

הולצנדורף נולד למשפחה אצילה בברלין ב-9 בינואר 1853. הוא הצטרף לחיל הים בשנת 1869, שירת במלחמת צרפת–פרוסיה ולאחר מכן כקצין מטה בשייטת מערב אפריקה. הועלה לדרגת קפיטן צור זי בשנת 1897; הוא נכח במהלך מרד הבוקסרים כמפקד סיירת בשייטת מזרח אסיה. הוא שימש כרמטכ"ל בבסיס הצי בים הבלטי והיה מנהל המספנה הקיסרית בדנציג, לפני שהועלה לדרגת ויצה-אדמירל בשנת 1904. שנתיים לאחר מכן מונה למפקד שייטת אוניות המערכה I. בשנת 1909 פיקד על צי הים הפתוח, ובשנת 1910 הועלה לדרגת אדמירל.  בשנת 1913 נאלץ לפרוש בשל התנגדותו להתרחבות מהירה של הצי הגרמני בתחרות עם הצי המלכותי הבריטי. באותה שנה הפך לחבר בבית הלורדים הפרוסי .
בשנת 1915, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא מונה לראש מטה האדמירליות הקיסרית. במהלך פרישתו הפך הולצנדורף לתומך חזק בלוחמת צוללות בלתי מוגבלת. הוא פרסם תזכיר בדצמבר 1916 שהוצג בפני הקייזר וילהלם השני ואושר בכנס פלס בינואר 1917. האמונה שמלחמת צוללות בלתי מוגבלת תרעיב את בריטניה ותביא למותה, ניתנה בהצהרה כי בריטניה תיאלץ לתבוע שלום תוך שישה חודשים. הוא גם ציין כי ניתן לקחת את הסיכון להתערבות אמריקאית ולהתעלם ממנה.  מדיניותו הצליחה להפריע הן לצי המלכותי והן לצי הסוחר עם הפסדי משלוח של מעל 6 מיליון טון בשנת 1917. הצוללות שלו הפכו פחות מוצלחות עם הפעלת שיטת השיירות, ארצות הברית הצטרפה למלחמה ובריטניה לא נאלצה להיכנע. הוא לא האמין שארצות הברית תוכל להצטרף למלחמה, וחשב שצוללותיו ימנעו את פריסת הכוחות האפקטיבית שלהן לאירופה.
הולצנדורף הועלה לדרגת גרוס-אדמירל ב-31 ביולי 1918; המינוי השישי והאחרון לדרגה זו בצי הקיסרי. הוא פרש שוב לאחר מריבות על מטרות מלחמה עם Oberste Heeresleitung (פיקוד הצבא העליון) באוגוסט 1918 והוחלף על ידי אדמירל ריינהרד שר.
הולצנדורף התחתן עם מרגרטה ציטלמן ואימץ את שתי בנותיה של גיסתו האלמנה.  אדמירל הולצנדורף מת במחוז אוקרמארק ב-7 ביוני 1919.
עיטורים

מסדר העיט השחור עם צווארון (פרוסיה, 19 בספטמבר 1912)
הצלב הגדול של מסדר העיט האדום עם עלי אלון וחרבות על טבעות (פרוסיה)
מסדר הכתר, דרגה ראשונה (פרוסיה)
פור לה מריט (22 במרץ 1917) עם עלי עץ אלון (1 בפברואר 1918)
מפקד מסדר בית הוהנצולרן עם כוכב וחרבות
צלב הברזל, דרגה ראשונה ושנייה
אות שירות (פרוסיה)
מפקד במסדר אריה צרינגר מדרגה שנייה (באדן)
עיטור השירות הצבאי, דרגה ראשונה עם חרבות (בוואריה)
צלב הנזה של ברמן והמבורג
הצלב הגדול של מסדר גריפון (מקלנבורג)
צלב הכבוד הגדול של מסדר פטר פרידריך לודוויג (אולדנבורג)
צלב פרידריך אוגוסט, דרגה ראשונה (אולדנבורג)
הצלב הגדול של מסדר הבז הלבן (ויימאר)
הצלב הגדול של מסדר הכתר (וירטמברג)
הצלב הגדול במסדר לאופולד (אוסטריה)
הערות שוליים

1 2  Acta Borussica: Die Protokolle des Preußischen Staatsministeriums 1817–1934/38 (בגרמנית). Vol. 10. Berlin: Berlin-Brandenburgischen Akademie der Wissenschaften. 1999. p. 395.
↑  Tucker, Spencer C. (2013). The European Powers in the First World War: An Encyclopedia. Routledge. p. 347. ISBN 978-1135506940.
1 2 3 4  Tucker, Spencer C. (2014). World War I: The Definitive Encyclopedia and Document Collection. ABC-CLIO. pp. 767–768. ISBN 978-1851099658.
↑  Admiral von Holtzendorff to Field Marshal von Hindenburg; Memo about unrestricted submarine warfare; December 22, 1916
↑  Eberhardt, Muriel (2005). "Überlebenskünsterinnen - Hermione von Preuschen". Zeitschrift für Museum und Bildung (בגרמנית) (63): 16.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 117529079  ISNI: 0000 0000 4196 4915  LCCN: n2004063859  VIAF: 67245540   WorldCat (עם VIAF): 67245540
הספרייה היהודית הפופולרית

| --- | --- |

ספר המכבים
 מידע כללי
 מאת:  הספרייה היהודית הפופולרית
 שפת המקור:  הונגרית
 תורגם לשפות:  כן
 סוגה:  ספרי עיון ביהדות
 הוצאה
 הוצאה:  הספרייה היהודית הפופולרית
 תאריך הוצאה:  1895–1940
 הוצאה בעברית
 תרגום:  חלקית
הספרייה היהודית הפופולרית (בהונגרית: Népszerű Zsidó Könyvtár) הייתה סדרת ספרים בהונגרית בשנות העשרים של המאה העשרים. הספרייה נערכה על ידי יוז'ף באנוצי ואיגנץ גאבור.