stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השן שהתנדנד לה הילד
ביקורות

הספר מעביר מסרים חינוכיים, המתייחסים לערכים כמו עצמאות והתבגרות טבעית המתרחשות בחייו של כל אחד, וכולם גדלים וצריכים לקבל ולהבין זאת. קהל היעד של ספר זה הוא ילדים בגילאי 3–7, אך הוא מתאים גם למבוגרים בזכות איוריו המשעשעים של מישל קישקה והפנייה של שלו אל ההורים שקוראים את הסיפור יחד עם ילדיהם.
הסופרת והלשונאית, עטרה אופק, טוענת שהאנשתה של השן והצגתה כדמות הראשית והכפולות המאוירות של הסיפור הופכות את הסיפור לספר מתח מרתק וממש מפצירות בקורא להתעכב עליהן ולא להחמיץ שום פרט, לא חשוב מה גילו של הקורא.
נירה לוין, באתר דףדף, טוענת כי איוריו של מישל קישקה, מאייר הספר, רומזים על קווי האופי ותכונות הדמויות, ובכך מעניקים לספר חוויה רב חושית ומענגת. היא טוענת שהמסר של הסיפור, הוא מסר חיובי וחינוכי על ההזדמנות של דלי הסיכוי להשמיע את קולם.
הערות שוליים

↑  השן שהתנדנד לה הילד - מאיר שלו, באתר www.e-vrit.co.il
1 2 3 4  השן שהתנדנד לה הילד : דף דף, ספרות ילדים : ספרים : ביקורות לפי סדר א"ב, באתר www.dafdaf.co.il
↑  השן שהתנדנד לה ילד - מאיר שלו | KidsBest - ספרים מומלצים לילדים, באתר KidsBest
↑  השן שהתנדנד לה הילד | מאיר שלו – עם עובד, באתר www.am-oved.co.il
המיניאטורות

| --- | --- |

עטיפת הספר באנגלית - צילום חדר עם אח של בית מיניאטורי מהמאה ה-17, עם דמויות בלבוש התקופה
 מידע כללי
 מאת:  ג'סי ברטון
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן היסטורי
 הוצאה
 הוצאה:  Picador
 תאריך הוצאה:  2014
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מטר
 תאריך:  2015
 תרגום:  עידית שורר
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 978-0-06-230681-4
 הספרייה הלאומית:  003812257
המיניאטורות (באנגלית: The Miniaturist) הוא רומן הביכורים משנת 2014 של השחקנית והסופרת האנגלייה ג'סי ברטון. הספר, שהיה לרב-מכר בינלאומי, היה המוקד של מלחמת מו"לים בפסטיבל הספרים בלונדון 2013. עלילת הספר מתרחשת באמסטרדם ב-87–1686, ונכתב בהשראת בית מיניאטורי מהמאה ה-17 שהיה של אישה בשם פטרונלה אורטמן, אשר מוצג במוזיאון רייקסמוזיאום. להוציא ממקור השראה זה, אין הספר מתיימר להיות רומן ביוגרפי.
עלילה

פטרונלה (נלה) אורטמן בת ה-18 היא בת למשפחה ממעמד גבוה, אך ענייה, ממחוז כפרי של הולנד של המאה ה-17. אב המשפחה נפטר והשאיר אותה, את אמה ואת אחותה בחובות. האם מסדרת לבתה הכרות עם סוחר עשיר מאמסטרדם, יוהאנס בראנדט בן ה-39, והוא נאות לשידוך. השניים נישאים בטקס פשוט בביתה בכפר, וכעבור חודש היא מגיעה לאמסטרדם להכיר, לראשונה בעצם, את בעלה.
בעלה הטרי אינו מקבל את פניה; במקום זאת היא פוגשת באחותו, מארין, אישה חמורת סבר אשר מנהלת ביד רמה את הבית ומעורבת בעסקי אחיה, את המשרתת קורנליה, ואת המשרת האפריקאי אוטו, עבד משוחרר. כשבראנדט מגיע, הוא נותן לכלתו מתנה יוקרתית – מיניאטורה של הבית בו הם חיים, המתואם לו עד הפרטים הקטנים. פטרונלה אינה מבינה למה מצד אחד בראנדט מתייחס אליה באופן נדיב ומכבד, אך מצד שני אינו מגלה בה עניין משום סוג. כאשר מקומה בבית שהיא לכאורה גבירתו אינו ברור לה, היא מחליטה לעסוק בענייני הבית המיניאטורי. היא מוצאת במדריך שירותי העיר סדנת מיניאטורות, ומתחילה להזמין פרטי ריהוט לבית. מה שמגיע מעורר בה חרדה: היא מוצאת בכל משלוח לא רק את החפצים שהזמינה, אלא דמויות מדויקות לעילא של כל האנשים בסביבה – בני הבית והזוג מירמנס, שמנהלים עסק עם יוהאנס אך גם נוטרים לו טינה. כשמתחילים להתפתח עניינים דרמטיים עבור כל אחד מבני הבית, נלה מבינה שהבובות איכשהו מנבאות, או קשורות באופן אחר, למתרחש. היא מנסה למצוא את המיניאטוריסט ששולח לה דברים שלא ביקשה, ומגלה רק שמדובר באישה, אך אינה מוצאת אותה, מכיוון שזו נמלטה ממנהלי הגילדות המחמירים של העיר.
בינתיים, אבות העיר – הן מהמנהיגות הדתית והן מהמנהיגות העסקית, שניהם בעלי כוח העל בעיר המסחר והדת הקלוויניסטית – שמו להם את משפחת בראנדט למטרה, ואף אחד מהם אינו חופשי מסכנה.
היסטוריה

ברטון, אשר למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד לפני שהתחילה קריירת משחק, כתבה את הספר על פני תקופה של ארבע שנים תוך שהיא מתפרנסת ממשחק ובתור עוזרת אדמיניסטרטיבית בסיטי של לונדון. הרעיון לספר עלה בראשה בזמן חופשה באמסטרדם, שם ראתה את בית הבובות של פטרונלה אורטמן במוזיאון הרייקס. היא פתחה במחקר מקיף על אמסטרדם של המאה ה-17, כולל מספרים, ספרי בישול, האמנות של התקופה, מפות, וצוואות.
בשבוע הספר בלונדון בשנת 2013, מספר בתי הוצאה לאור התחרו להחתים את ברטון על חוזה פרסום. מתוך 11 מפרסמים שהתחרו על הספר, הוצאת פיקאדור זכתה בזכות הפרסום בבריטניה ובארצות חבר העמים הבריטי.
כריכת הספר (במהדורה הבריטית ובאחרות) היא צילום של בית מיניאטורי אמיתי, אשר משקף ממגוון הדמויות והנושאים שברומן.
ביקורת וקבלה

הספר היה לרב מכר בינלאומי, ונכון ל-2016, נמכר בלמעלה ממיליון עותקים ב-37 מדינות.
While applauding the tone and setting of the novel, some reviews cited the shallowness of the characterizations. The Guardian and Chicago Tribune reviews observe that Nella is drawn more like a worldly, feminist 21st-century girl than a naïve 17th-century one. The Chicago Tribune adds: "[The main characters are] complex and complicated and suffer terrible tragedies, but Burton doesn't give us a deep enough look into their psyches. I'd read 100 additional pages just to get inside Johannes' head".הרומן זכה לביקורות טובות באופן כללי, בעיקר בשל הטון ותיאורי הסביבה והתקופה, אך מספר מבקרים ציינו שהדמויות מתוארות באופן רדוד מדי. בביקורות בעיתונים "הגרדיאן" ו"שיקגו טריביון" נכתב שנלה עושה רושם של פמיניסטית בת המאה ה-21, ולא כנערה נאיבית מהמאה ה-17. ב"שיקגו טריביון" הביקורת מוסיפה: "[הדמויות הראשיות הן] מורכבות, מסובך וסובלות מטרגדיות נוראיות, אבל ברטון לא נותנת לנו מספיק עומק כדי להסתכל להם בנשמה. הייתי קוראת עוד 100 עמודים נוספים רק כדי לקבל הצצה לתוך מוחו של יוהאנס".
פרסים

2014: Waterstones "Book of the Year" winner for The Miniaturist
2014: Specsavers National Book Awards: New Writer of the Year for The Miniaturist
2014: Specsavers National Book Awards: Book of the Year for The Miniaturist
ב-2015 היה הרומן מועמד לפרס דזמונד אליוט לספרי ביכורים.
עיבודים

באוגוסט 2016 הודיעה BBC One שתפיק מיני-סדרה בת שני פרקים על בסיס הרומן. העיבוד נכתב על ידי ג'ון בראונלו. בסדרה מככבת אניה טיילור-ג'וי בתפקיד נלה, רומולה גראי בתפקיד מארין, אמילי ברינגטון בתפקיד המיניאטוריסטית, ואלכס האסל בתפקיד יוהאנס. התוכנית צולמה בהולנד ובבריטניה, והושלמה בחודש אפריל 2017, ושודרה לראשונה בבריטניה בסוף דצמבר 2017. פרק נצפה על ידי 4.52 מיליון צופים על פי BARB רייטינג, ואילו פרק 2 נצפה על ידי פחות מ-4.31 מיליון, תוצאה מאכזבת עבור ה-BBC.
ראו גם

נערה עם עגיל פנינה, רומן היסטורי המתרחש בדלפט במאה ה-17 .
הערות שוליים

↑  Spiegelman, Ian (29 באוגוסט 2014). "Jessie Burton on the dollhouse that inspired her novel". USA Today. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Morris, Linda (5 ביוני 2014). "New author Jessie Burton has found success with 'The Miniaturist'". Sydney Morning Herald. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ex-CBC student Jessie Burton's The Miniaturist is out today". Curtis Brown Creative. 3 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Cooke, Rachel (29 ביוני 2014). "The Miniaturist review – Jessie Burton's much-hyped but unconvincing debut". The Guardian. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Memmott, Carol (29 באוגוסט 2014). "Review: 'The Miniaturist' by Jessie Burton". The Chicago Tribune. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tim Masters (1 בדצמבר 2014). "Miniaturist novel named Waterstones book of 2014". BBC News. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Jessie Burton: I never thought of The Miniaturist as ambitious". BBC News. 2 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Jessie Burton's The Miniaturist voted Specsavers Book of the Year". BBC News. 22 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Miniaturist by Jessie Burton up for £10,000 Desmond Elliott book prize". BBC News. 2 באפריל 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Casting revealed for BBC One's gripping adaptation of The Miniaturist". BBC. 7 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  BBC website. "BBC: The Miniaturist".
↑  "BBC One announces adaption of Jessie Burton's sumptuous period thriller The Miniaturist (press release)". BBC One. 28 באוגוסט 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Cast announced for TV adaptation of Jessie Burton's The Miniaturist". Pan Macmillan. 10 באפריל 2017. אורכב מ-המקור ב-2018-08-11. נבדק ב-2018-05-26. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Weekly top 30 programmes on TV sets (July 1998 – Sept 2018) | BARB (באנגלית בריטית)
בית הבובות שהיה השראת הרומן
ימי מוהרנ"ת

| --- | --- |

שער הספר ימי מוהרנ"ת, דפוס ראשון
 מידע כללי
 מאת:  נתן מנמירוב 
 שפת המקור:  עברית 
 נושא:  אוטוביוגרפיה 
 הוצאה
 הוצאה:  נחמן גולדשטיין 
 מקום הוצאה:  לבוב 
 תאריך הוצאה:  1876 
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורה ראשונה:  חלק א: ה'תרל"ו, 1876 חלק ב: ה'תרס"ד, 1904
 
הספר ימי מוהרנ"ת הוא אוטוביוגרפיה ויומן מסע לארץ ישראל שחיבר רבי נתן שטרנהרץ מברסלב, גדול תלמידיו של רבי נחמן מברסלב. המחבר כינה את הספר ימי נתן, אך המהדיר, הרב נחמן גולדשטיין, קרא לו ימי מוהרנ"ת (ראשי תיבות מורינו הרב רבי נתן).
הספר הוא אחד המקורות החשובים להכרת משנתה ודברי ימיה של חסידות ברסלב.
תוכן ומבנה

הספר מחולק לשני חלקים: חלק א', האוטוביוגרפיה המכסה את תולדותיו של רבי נתן מלידתו בשנת ה'תק"ם (1780) ועד שנת ה'תקצ"ה (1835), וחלק ב', יומן המסע של רבי נתן לארץ ישראל בשנים ה'תקפ"ב–ה'תקפ"ג (1822). הספר איננו מכסה את העשור האחרון לחיי המחבר, עד שנת ה'תר"ה (1845).
במקור שני החלקים נכתבו כקבצים נפרדים ועצמאים, אך בשלב מסוים המחבר ראה בהם ספר אחד.
מסורת בקרב החסידים מספרת שהמחבר בחר בשם הספר במילה "ימי" ולא "חיי" כפי שקרא לספר חיי מוהר"ן שחיבר, שכן ראה ב"ימים" צמצום איכות לעומת שלימות ושפע במילה "חיים".
תוכן ומבנה > חלק א

רוב החלק האוטוביוגרפי עוסק בתקופת היכרותו של המחבר עם מייסד ומנהיג חסידות ברסלב, רבי נחמן מברסלב. ההיכרות החלה בסוף שנת ה'תקס"א (1801) כאשר המחבר היה בן 22, עד מותו של הרבי בשנת ה'תקע"א (סוף 1810). לכל התקופה שקדמה להיכרות הקדיש המחבר פיסקה אחת בת מספר שורות בלבד.
תקופת ההיכרות בין המחבר לרבי הסתיימה במותו של הרבי, המתואר בהרחבה בספר. על רגעים אלו כתבו הרבנים עופר שלמה גיסין ועודד ניצני:
באחד מהקטעים המרגשים ביותר בספרות התורנית מאז ומעולם מתאר מוהרנ"ת את סיפור הסתלקותו הקדושה של רבינו מוהר"ן מברסלב מן העולם
תוכן ומבנה > חלק ב

חלק ב' הוא סיפור נסיעתו של המחבר לארץ ישראל, ומכסה תקופה של כעשרה חודשים בין חודש שבט ה'תקפ"ב לתחילת שנת ה'תקפ"ג. מלבד פירוט הנסיעה והחוויות של המחבר, התיאור מספק מבט היסטורי על החיים היהודיים בקהילות השונות שהמחבר פקד בחו"ל ובארץ.
מועד כתיבת הספר

חלק ב' שנכתב בעת המסע לארץ ישראל ב-1822 הוא החלק הקדום יותר בספר, והושלם לפני תחילת כתיבת חלק א'. יש לכך כמה ראיות והבולטת שבהן הוא הזכרת אחד מחתני רבי נחמן, רבי יוסקא, בברכת החיים בחלק ב' שנכתב בעת המסע ב-1822, אך לאורך כל חלק א' הוא נזכר כבר בברכת המתים. כך שברור שחלק א' נכתב לאחר 1822.
סביר להניח שהרעיון לכתיבת האוטוביוגרפיה עלה במוחו של המחבר לאחר כתיבת יומן המסע לארץ ישראל. זמן חיבורו של עיקר חלק א' היה בתקופה קצרה אחת בשנת ה'תקפ"ג או ה'תקפ"ד (1823 או 1824). יש כמה ראיות לכך שהכתיבה נעשתה ברצף אחד. חלק עיקרי זה מסתיים בפיסקה צ"ט, וממנה והלאה הספר נכתב כיומן, בפסקאות המתעדכנות מעת לעת עד לשנת ה'תקצ"ה (1835).
חלק מהאוטוגרף בכתב היד של המחבר נשמר בידי מכון שוקן. סריקה של כתב היד עלתה לרשת וזמינה באתר הספרייה הלאומית.
הוצאת הספר

חלקו הראשון של הספר נדפס לראשונה בשנת ה'תרל"ו (1876) בלבוב, בידי הרב נחמן גולדשטיין מטשעהרין. חלקו השני של הספר נדפס לראשונה כמעט 30 שנה לאחר מכן, בשנת ה'תרס"ד (1904) בידי הרב ישראל הלפרין קרדונר בירושלים. רק בשנת ה'תשט"ז (1957) הודפסו שני החלקים בכרך אחד בידי הרב נתן צבי קעניג בבני ברק.
מאז הספר על שני חלקיו יצא בקרוב ל-20 מהדורות נוספות. המהדורות יצאו בידי גופים ועמותות בחסידות ברסלב כגון הקרן של הרב ישראל דב אודסר, מכון "אבן שתייה", הרב אליעזר שלמה שיק והוצאות נוספות.
מהדורות מתורגמות של הספר יצאו בספרדית ופולנית.
השפעה

בהשראת המסורת על שמות הספרים "חיי מוהר"ן" ו"ימי מוהרנ"ת" – כתב הרב אליעזר שלמה שיק גם הוא אוטוביוגרפיה וקרא לה "רגעי מוהרא"ש".
לקריאה נוספת

חיים מנחם קרמר, באש ובמים, ירושלים ה'תשנ"ו, עמ' תרסו-תרסז
נתן צבי קעניג, נוה צדיקים, עמ' קלח-קמה (קישור לספר הסרוק באתר אוצר החכמה)
הערות שוליים

1 2 3  "אודות הספר ימי מוהרנ"ת", הקדמה לספר, הוצאת אב"ן שתייה, ביתר-עלית ה'תשס"ט
1 2 3 4  מרדכי מנטל, ספר ימי מהרנ"ת של רבי נתן מנעמירוב: עיון ביבליוגרפי, עלי ספר: מחקרים בביבליוגרפיה ובתולדות הספר העברי המודפס והדיגיטלי, 1987, עמ' 125–134
↑  שני קטעים מכתב היד וביניהם קטע נוסף
↑  נתן צבי קעניג, נוה צדיקים, עמ' קלח-קמה (קישור לספר הסרוק באתר אוצר החכמה)
↑  רשימת פרסומים באתר הספרייה הלאומית
↑  ימי מוהרנ"ת בספרדית, באתר הספרייה הלאומית
↑  ימי מוהרנ"ת בפולנית, באתר הספרייה הלאומית
↑  אליעזר שלמה שיק, רגעי מוהרא"ש, ה'תשס"ג, עמ' ז
| חסידות ברסלב |
| --- | --- | --- |
| אתרים | אומן • ברסלב • קבר רבי נחמן מברסלב |  |
| רבנים | נחמן מברסלב • נתן מברסלב • נחמן מטולטשין • נחמן מטשערין • אברהם חזן • אברהם שטרנהרץ • אלתר טפליקר • ישראל קרדונר • ישראל דב אודסר • לוי יצחק בנדר • שמואל שפירא • גדליהו אהרן קניג • יחיאל מיכל דורפמן • אלעזר מרדכי קניג • יעקב מאיר שכטר • אליעזר ברלנד • אליעזר שלמה שיק • ישראל יצחק בזנסון • שלום ארוש • ארז משה דורון • ניסן דוד קיוואק • יצחק לעזער |  |
| ספרות | ליקוטי מוהר"ן • הספר הנשרף • ספר המידות • סיפורי מעשיות משנים קדמוניות • שיחות הר"ן • מגילת סתרים • ליקוטי עצות • ליקוטי תפילות • ליקוטי הלכות • עלים לתרופה • שבחי הר"ן • חיי מוהר"ן • ימי מוהרנ"ת • משיבת נפש • ספרים נוספים |  |
| קהילות | קהילת ברסלב צפת • ישיבת שובו בנים • מוסדות חוט של חסד • נ נח נחמ נחמן מאומן • השול |  |
| מנהגים | תיקון הכללי • התבודדות • הקיבוץ באומן • ניגוני ברסלב |  |
הצמות של למלם

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  טובה מהדני גבייאו
 איורים:  צבי פדלמן
 הוצאה
 הוצאה:  אוריון הוצאת ספרים
 תאריך הוצאה:  2014
הספר "הצמות של למלם" הוא ספר ילדים של הסופרת טובה מדהני-גבייאו. הספר התפרסם לראשונה בינואר 2014 על ידי אוריון הוצאת ספרים ואוייר על ידי המאייר צבי פדלמן.
אודות הסופרת

טובה גבייאו נולדה ב-1973 ועלתה לישראל ב-1989 מאתיופיה. היא אמא ל-3 ילדים, בעלת תואר שני במנהל עסקים ומימון ועובדת כ-15 שנה במוסד לביטוח לאומי במחלקת הגבייה, בנוסף היא עוסקת בחינוך בלתי פורמלי בבתי ספר כמגשרת חינוכית וכמנחת קבוצות.
טובה גבייאו כותבת ומשווקת ספרי ילדים. הספר הראשון נקרא "הצמות של למלם", הספר השני "שמלת החג של טרויה".
מניעים לכתיבת הסיפור

ספר זה מבוסס על סיפור אמיתי, שקרה, כאשר בתה הקטנה של מחברת הספר לא הסכימה שתקלע לה צמות, כי רצתה שיער חלק ותסרוקת כמו שאר הילדים בגן. זה היה הרגע המכונן בו החליטה לעזור לבתה ולכתוב את הספר "הצמות של למלם". הבת שלה התחברה לסיפור, הזדהתה עם "למלם" והעדיפה את הצמות על שיער חלק, ברגע הזה קיבלה הבת שלה את עצמה כמו שהיא.
הסיפור נכתב על מנת לחזק את הביטחון של יוצאי העדה האתיופית ולהשריש בילדים ערכים של קבלת האחר ואהבת השונה.
תקציר

הספר "הצמות של למלם" מתאר ילדה אתיופית קטנה בשם למלם בעלת שיער שחור, ארוך ומתולתל. אמה וורקנש נהגה לקלוע לה צמות קטנות, ולקשטן. יום אחד חזרה למלם מהגן, והחליטה שהיא רוצה תסרוקת אחרת, כמו לכל הילדים בגן. אמה של למלם וורקנש ניסתה לשכנע את למלם, שצמות הן דבר יפה ומיוחד, ולא לכולם יש את אותו שיער.
למחרת בבוקר למלם הלכה עם אביה לגן עם קוקו יפה ומסודר. כאשר למלם הגיעה לגן, לפתע הילדים רצו לחצר כדי לחפש את הצמות האבודות של למלם. למלם שאלה את הילדים "לאן אתם רצים?", "הילדים לא שמעו אותה, יצאו בריצה החוצה והתחילו לחפש משהו בכל רחבי החצר."הגננת הסבירה לילדים, שהצמות לא אבדו, ואמא של למלם יכולה לקלוע לה צמות, מתי שתבקש. לבסוף למלם הבינה, שצמות זה יפה מאוד, ושכל אחד הוא מיוחד.
דמויות

למלם היא הדמות המרכזית בסיפור. למלם היא ילדה חברותית ואהובה בעלת צבע עור ותסרוקת מיוחדים. למלם מתוארת כילדה קונפורמיסטית בכך שהיא רוצה תסרוקת "רגילה" כמו לכל הילדים בגן. בסוף הסיפור למלם מחליטה ללכת בדרך שלה ועם התסרוקת שלה ולא להיות כמו כולם.
וורקנש היא אמה של למלם. היא מתוארת כאמא נחמדה, אמפתית ורגישה לבתה. התכונות של וורקנש באות לידי ביטוי בכך שכאשר למלם רצתה לשנות את התסרוקת שלה, היא ניסתה לדבר אל ליבה ולשכנע אותה שהיא יפה כמו שהיא. היא גם קיבלה אותה עם ההחלטה שלה לשנות את התסרוקת, ועזרה לה לעשות זאת.
הערות שוליים

↑  חיפוש אחד אוניברסיטת חיפה- הספרייה, באתר חיפוש אחד אוניברסיטת חיפה- הספרייה
↑  מערכת הפורטל, מקורצין---גאווה-באמהרית---התיאטרון-הקהילתי-הראשון-של-בני-העדה-האתיופית, באתר כרמיאל-פורטל כרמיאלי, ‏26.11.19
↑  ערוץ הטלוויזיה I.E.T.V, באתר ערוץ היוטיוב - ערוץ הטלוויזיה I.E.T.V
1 2 3  הצמות של למלם, באתר אתר-אוריון הוצאת ספרים
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הצמות של למלם".
ולדימיר מגרה

| --- | --- |

 לידה:  23 ביולי 1950 (בן 74) קוּזניצ'י, אוקראינה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  העידן החדש, רודנוברי 
 יצירות בולטות:  Anastasia 
 תקופת הפעילות:  מ-1994 
 www.vmegre.com
 
ולדימיר מֵגרֵה (ברוסית: Влади́мир Никола́евич Мегре́; נולד ב-23 ביולי 1950) הוא סופר, מחבר סדרת הספרים ״הארזים הצלצלניים של רוסיה״.
ביוגרפיה

מגרה נולד בכפר קוּזניצ'י באוקראינה. רוב ילדותו עברה לצד סבתו יֵפרוסיניָה וֵרחוּשָה, מרַפּאָה כפרית. בימי נעוריו התחבר עם האב הרוחני פֵאוֹדוֹריט, ראש מנזר-בנים טרוֹיִצֶה-סֵרגִיֵב בעיר הרוסית סרגייב פּוסָד. את פגישותיהם, אשר השפיעו על גורלו, תיאר בספרו השני.
מגרה עזב את בית הוריו בגיל 16. משנת 1974 התגורר בעיר הסיבירית נוֹבוֹסיבּירסק ובה גם עבד כצלם מוביל בסטודיו לצילום המחוזי. כשהחלה בברית המועצות הפרסטרויקה מילא כחלק מעיסוקיו כיזם את תפקיד נשיא ההתאחדות הבין-מחוזית של יזמי סיביר.
בשנים 1994-95 ארגן על חשבונו שני מסעות-מסחר גדולים על הנהר הסיבירי אובּ עד לעיר סָלֵכָרד ובחזרה. שם, ביער-הטייגה הסיבירי אירעה פגישתו עם אנסטסיה. במשך תקופה ארוכה קרובי משפחתו וחבריו ניסו לפענח את התעלומה - מה גרם לו, לאיש העסקים שכבר למעלה מעשור ניהל את עסקיו בהצלחה, להוציא את כל ההון שצבר ובנוסף למשכן את נכסיו, כדי לארגן מסע חוזר לאותו מקום על נהר האובּ, שהרי מראש היה ברור שההשקעה לא תחזיר את עצמה. התעלומה הזו מוצאת את פתרונה בספריו, אשר הגיבורה הראשית בהם היא אנסטסיה. מאותו מסע חוזר הביא עמו ולדימיר שלל כזה, אשר לא יוערך במושגי כסף.
על-אף שמעולם לפני כן לא היה לוולדימיר כל ניסיון ספרותי, הוא כתב עשרה ספרים בתקופה שבין השנים 1996-2010 (סדרת הספרים ״הארזים הצלצלניים של רוסיה״) הכוללים את הספרים: ״אנסטסיה״, ״הארזים הצלצלניים של רוסיה״, ״מרחב האהבה״, ״הבריאה״, ״מי, אם כן, אנחנו?״, ״הספר השושלתי״, ״האנרגיה של החיים״, ״הציוויליזציה החדשה״, ״טקסי האהבה״, ״אנסטה״). התפוצה הכוללת של ספריו, אשר תורגמו למעלה מעשרים שפות, הגיעה ל-11 מיליון עותקים.
בשנת 1999 מגרה ייסד קרן לתמיכה בעבודה היצירתית ״אנסטסיה״ בעיר ולדימיר ברוסיה. הפעילים שבין קוראי סדרת הספרים מתאחדים לארגונים חברתיים שאחת ממטרותיהם העיקריות היא הקמת נחלות שושלתיות, כמו כן נערכים כנסי קוראים ומסיבות-עיתונאים ברוסיה ומחוץ לגבולות שלה. בשנת 2011 זכה בפרס בינלאומי לשלום גוסי
שמו של ולדימיר מגרה מופיע ברשימת מאה המנהיגים הרוחניים של זמננו אשר להם ההשפעה הרבה ביותר
הערות שוליים

↑  Vladimir Megre is the laureate of Gusi Peace Prize International 2011, www.vmegre.com
↑  Vladimir Megre Has Entered The 100 Most Spiritually Influential Living People List, www.vmegre.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007576101205171  PLWABN: 9810543283405606  BIBSYS: 11081607  BNE: XX5297733  BnF: cb14634683h (data)  GND: 133871371  ISNI: 0000 0001 0962 2672  LCCN: n99024541  LNB: 000031312  NDL: 001119946  NKC: jn20010601420  NLK: KAC200605709  NTA: 271479272  RERO: 02-A017520591  SELIBR: 347346  SUDOC: 204500419  VIAF: 28862064   WorldCat (עם VIAF): 28862064
הרשאה (משפט עברי)

הרשאה כשמה, היא נתינת רשות - ייפוי כח, לייצוג משפטי. אדם יכול למנות נציג מטעמו שידון על ממונו מול בעל דינו. מינוי זה, כאשר נעשה כפי כללי ההרשאה, מחייב את הנתבע לשתף פעולה עם הנציג המורשה. דין הרשאה המקורי מתייחס רק לתובע, ואין בתלמוד התייחסות לייצוג משפטי של הנתבע. "אבל עכשיו המנהג בכל בתי דינים שגם הנתבע מעמיד מורשה".
ההרשאה בתלמוד

ייצוג משפטי היה מוכר כבר בתקופת המשנה, כפי שעולה מהמשנה: "יהודה בן טבאי אומר אל תעש עצמך כעורכי הדיינין". אך איננו מוצאים בספרות התנאית התייחסות נוספת לנושא. מהירושלמי עולה שקיים תפקיד כזה שכינויו אנטלר. גם שם איננו מוצאים דיון הלכתי בנידון.
בתלמוד הבבלי הביטוי שחוזר על עצמו הוא "הבא בהרשאה", ובארמית נקראת ההרשאה 'אורכתא'. נחלקו אמוראים ראשונים אודות הפן המוסרי של ההרשאה: "ואשר לא טוב עשה בתוך עמיו - רב אמר: זה הבא בהרשאה, ושמואל אמר: זה הלוקח שדה שיש עליה עסיקין". אולם מאחר שההרשאה מופיעה בכמה סוגיות בתלמוד, ללא התנגדות מוסרית, הסבירו ראשונים שדברי רב מופנים להרשאה הנובעת ממניע שלילי. אולם יש שהסבירו שזו מחלוקת בין רב לשמואל ונפסקה הלכה כשמואל. גם לפי גישה זו, רב אמנם מתנגד מוסרית אך נראה שאינו חולק על כך שהדבר אפשרי. בשלוש סוגיות פותר שמואל שאלות פרשניות או משפטיות באמצעות שימוש בהרשאה. גם משם עולה שמוסד ההרשאה ידוע ואינו מצריך הסבר.
הסוגיה היחידה הדנה בהרשאה באופן מסודר נמצאת במסכת בבא קמא:
אמרי נהרדעי: לא כתבינן אורכתא אמטלטלי. אמר רב אשי לאמימר: מאי טעמא? אמר ליה: משום דרבי יוחנן, דא"ר יוחנן: גזל ולא נתייאשו הבעלים - שניהם אינן יכולין להקדיש, זה לפי שאינו שלו, וזה לפי שאינו ברשותו. איכא דאמרי, אמרי נהרדעי: לא כתבינן אורכתא אמטלטלי דכפריה. טעמא דכפריה, דמיחזי כשיקרא, אבל לא כפריה - כתבינן.
לפי הלשון הראשונה לא ניתן לכתוב הרשאה המתייחסת לתביעת מטלטלין. ההנחה היא שתביעה מתייחסת לנכס המוחזק על ידי הנתבע שלא כדין. הגמרא מסבירה שהרשאה על מטלטלין אינה אפשרית, כמו שהקדשת מטלטלין המוחזקים על ידי גזלן אינה אפשרית. כאן כבר ניכר המרכיב הקניני של ההרשאה. לפי הלשון השנייה לא ניתן לכתוב הרשאה על מטלטלין שהמחזיק בהם כופר בטענת התובע. את הלשון הזו מסבירה הגמרא בטעם של 'מיחזי כשקרא', כלומר שעדים חותמים בשטר שש למרשה ממון אצל פלוני, וזה אינו בהכרח נכון כי פלוני כופר בכך.
הראשונים נחלקו בהסבר סוגיה זו, אבל אין מחלוקת שההנחה העומדת בבסיס הסוגיה היא שהרשאה תלויה בקנין. ואכן בהמשך הסוגיה מובאת מימרה נוספת של 'נהרדעי': "אורכתא דלא כתיב ביה זיל דון וזכי ואפיק לנפשך - לית ביה מששא. מאי טעמא? משום דא"ל האיך: לאו בעל דברים דידי את". מימרה זו מלמדת שתפקידה של ההרשאה לכפות על הנתבע לדון עם המורשה, והדרך לעשות זאת היא בהעברת הזכויות מהמרשה למורשה.
בחלקה הנוסף של הסוגיה מובאת מחלוקת בשאלה האם יכול המורשה לתפוס לעצמו את הממון עליו הורשה. לדעת אמימר אם תפס המורשה אין מוציאים ממנו. לעומתו אומר רב אשי, שמכיוון שהמרשה מתחייב בהרשאתו לממן את כל ההוצאות של המורשה, הרי שהוא שליח, ואינו יכול לתפוס. בגמרא מובאת דעה שלישית שהמורשה הוא שותף ויכול לתפוס מחצית הממון.
מסוגיה זו עולה, שהרשאה היא שליחות מיוחדת, הכוללת הענקת זכות באמצעות קנין. הרשאה נדרשת שכן בלעדיה יכול הנתבע לדחות את שלוחו של התובע בטענה "לאו בעל דברים דידי את". כלומר איני מחויב לדון עמך. אולם העברת הזכויות בממון מסכנת את בעל הממון. לפי רב אשי שהלכה כמותו, בעיה זו נפתרת שכן המורשה מוגדר כשליח ולא כבעלים או שותף.
יש שציינו יתרונות אחרים של הרשאה על פני שליחות. הטור (חו"מ קכב) כתב ששליח רגיל שנשלח לגבות חוב אינו יכול לכפות את הנפקד למסור את הממון שכן קיים חשש שהשולח ביטל את השליחות, או שהשולח מת. "לפיכך עצה טובה ללוה או לנפקד שלא יתנו לשליח אא"כ בא בהרשאה שהקנה לו בקנין הממון שיש לו ביד פלוני והשתא ליכא למיחש למידי". ניכר מהדברים שהפתרון לחששות נעוץ בכך שההרשאה מקנה את הממון למורשה.
הקנין

הרשאה מצריכה קנין. לדעת רוב הפוסקים הקנין צריך להיות תואם את נשוא ההרשאה. לכן אם מדובר במטלטלין ניתן לעשות קנין סודר, אולם אם נשוא התביעה הוא כסף, הקנין צריך להיות קנין אגב קרקע. לפי גישה זו כתב הרמב"ם שמדין התלמוד לא ניתן להרשות על הלוואה. אולם גאונים תקנו שכותבים הרשאה אף על הלוואה, ומדבריו שם עולה שגם הרשאת מלוה צריכה קנין. קיימת אצל הראשונים שיטה שונה, שההרשאה אינה אלא שליחות בלבד. לפי שיטה זו, אף אין צורך לכלול בהרשאה את הלשון "זיל דון וזכי ואפיק לנפשך".
שאלה זו של הקנין בהרשאה, תלויה בביאורה של סוגיה נוספת, בה מדובר על שליח להשבת כסף. הגמרא מספרת על רב פפא ששלח את רב שמואל בר אבא לגבות סכום של שנים עשר אלף זוזים. כדי לבצע את השליחות, הקנה לו רב פפא את הכסף אגב קרקע. בסוגיה זו לא ברור האם מדובר בפקדון או בהלוואה, והאם מדובר בהרשאה או בהקנאה גמורה. מי שהסביר את הסוגיה כמקרה של הרשאה, הסיק מכאן את הצורך בקנין התואם לנשוא ההרשאה. לפי גישה זו אין צורך לצמצם את המקרה לפקדון בלבד. אולם מי שהסביר את הגמרא שם כהקנאה גמורה, יכול היה לומר שלמסקנת הסוגיה של הרשאה, אין צורך בקנין ממש. בעלי גישה זו מסבירים שהכסף של רב פפא היה פקדון.
פסיקת ההלכה

בסיום סוגיית הרשאה נאמר: "והלכתא שליח שוויה". הרי"ף כתב שהלכה זו היא מרב יהודאי גאון ושלאור פסיקה זו, יכול השולח לבטל את ההרשאה וכן להרשות אדם אחר. אולם אין בפסיקה זו התייחסות למחלוקת בין הלישנות על הרשאת מטלטלין. יש מי שפירש שפסיקה זו נוגדת את כל האמור לפני כן בסוגיה, ולכן אין משמעות לשתי הלישנות, ואפילו אין צורך לכתוב בהרשאה את הלשון "זיל דון וזכי לנפשך" כי אין בין המורשה לשליח ולא כלום! אולם רוב הראשונים לא כך הבינו. הרי"ף ובעקבותיו הרמב"ם פסקו כלשון השנייה, ולכן לדעתם לא ניתן להרשות על ממון שאינו קרקע והנתבע כופר בו. אולם כבר אצל רבנו חננאל אנו מוצאים התייחסות למנהג לכתוב הרשאה על מטלטלים שכפר בהם. מנהג זה שהלך והתרחב, גרם לראשונים להציע הסברים שונים ומקוריים לסוגיה.
שיטת בעל המאור - הוזכרה בפסקה הקודמת. למסקנת הסוגיה המורשה הוא שליח ואינו צריך קנין.
שיטת רבנו תם - הלכה כלשון השנייה, אולם מאחר שבסוגיות שונות נפסק, שאין לחשוש ל'מיחזי כשקרא'; לכן גם כאן למעשה אין לחשוש לכך, וניתן לכתוב הרשאה על מטלטלין גם אם הנתבע כפר בהם.
הרחבה נוספת של הלכות הרשאה, אף היא מתקופת הגאונים, היא הרשאה לתביעת הלוואה. "...הגאונים תקנו שכותבין הרשאה אף על המלוה כדי שלא יטול כל אחד ממון חבירו וילך לו למדינה אחרת.