stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירושלים בתקופת בית שני

מראה העיר על פי דגם ירושלים בסוף ימי בית שני המוצב במוזיאון ישראל
ירושלים בתקופת בית שני (538 לפנה"ס–70 לספירה) הייתה עיר הבירה של יחידות מדיניות שונות שבסיסן באזור יהודה, דוגמת פחוות יהודה הפרסית, ממלכת החשמונאים היהודית־עצמאית, ופרובינקיית יהודה הרומית. במשך רוב התקופה הזו של כשש מאות שנים, עמד בית המקדש השני על תילו על הר המוריה כמבנה המרכזי של העיר, בשמשו כמרכז דתי, פולחני ורוחני לעם היהודי.
במשך כל תקופת הבית השני הייתה ירושלים העיר הגדולה היחידה בארץ ישראל שהייתה בעלת אופי יהודי מובהק. המבנה החשוב בירושלים היה בית המקדש, והיהודים היו הקבוצה האתנית־דתית הדומיננטית בירושלים ובכל אזור יהודה. ירושלים הייתה המרכז הדתי של כל היהודים בעולם דאז, גם של מי שחיו בגולה - כולם נשאו עיניהם לירושלים וקיימו מצוות העלייה לרגל אליה. היא היוותה כר פורה ליצירתיות דתית, בה עוצבה דמות הדת היהודית כפי שהיא כיום; בה נחתם התנ"ך, ובה חוברו ונאספו רוב המשניות. בתקופה זאת התגיירו נוכרים רבים, הן כפרטים והן באופן מרוכז, כשבטים או כעמים שלמים. בתקופה זאת גם נזרע זרע הדת הנוצרית.
שלא כבהגדרת תקופת בית שני בארץ ישראל בכלל (שנהוג להחשיבה כנמשכת עד מרד בר כוכבא) התקופה בירושלים נתחמת בין שיבת ציון לחורבן הבית השני, שכן לאחר החורבן חדלה ירושלים להיות עיר יהודית למשך דורות אחדים.
היסטוריונים נוהגים לחלק את תקופת הבית השני בירושלים, שארכה כשש מאות שנים, למספר תת־תקופות, כשלכל אחת מהן מאפיינים מדיניים וחברתיים ייחודיים, אשר השפיעו רבות על פיתוחה הפיזי של העיר. אוכלוסיית העיר התאפיינה בפערים חברתיים, כלכליים ודתיים שהלכו והעמיקו במהלך השנים. בעיר התקיימה, לדוגמה, הבחנה ברורה בין שכבת העשירים הצרה, שנפתחה להוויית העולם הנוכרי, לשכבה הרחבה יותר של פשוטי העם העניים, שאופיינה בהסתגרות מפני העולם הנוכרי. השכבות הללו גם נבדלו זו מזו בדגשים שונים בתפיסתן הדתית: בעוד השכבה האמידה נסמכה על הפולחן בבית המקדש ומעמד הכהנים, רוב העם הונהג על ידי חכמים שלא ממשפחות כהונה מיוחסות, אשר הדגישו בעיקר את לימוד התורה, ורוב עיסוקם היה בפיתוח עולם ההלכה.
מבחינה פיזית וטופוגרפית ירושלים נתחמה מדרום וממזרח וקצת גם ממערב, בגיאיות הגדולים (נחל קדרון וגיא בן הינום) ולכן העיר התפתחה תמיד מעט מערבה ובעיקר צפונה. ברם, בצפון משתרעת רמה ללא מכשול טבעי, מה שהפך את צפון העיר לנקודת התורפה שלה. כל התרחבות של העיר צפונה חייבה, לכן, בניית חומה נוספת - צפונית יותר, כדי להגן על תוספת השטח המיושב החדש. החוקרים מונים לפיכך שלוש חומות הרחבה צפונה, שהוקמו במשך תקופת הבית השני.
המקורות העיקריים לתקופת בית שני הם שני ספריו של יוסף בן מתתיהו: מלחמת היהודים וקדמוניות היהודים (ספרים 11–20). ספרים אלה, לצד ספר עזרא וספר נחמיה מהתנ"ך, וכן המשנה והתלמוד מחד, ודבריהם של היסטוריונים וגאוגרפים נוכרים מאידך, עומדים בבסיסו של כל מחקר על תקופת הבית השני. מקורות נוספים בעלי חשיבות הם גם הספרים החיצוניים כספר מכבים למשל, מגילות מדבר יהודה ואף הברית החדשה. מקור לא־אכזב להבנה נוספת הוא המחקר הארכאולוגי המודרני, בעיקר זה שנערך החל מ-1968 באזור הרובע היהודי והכותל המערבי.
חומות ירושלים השונות בתקופת בית שני על גבי שרטוט החומות של ימינו.
תקופת שיבת ציון

בתקופת שיבת ציון הייתה ירושלים עיר ענייה למדי מבחינה חומרית. חומותיה לא היו מבוצרות כדבעי, וחזותו של בית המקדש הייתה עלובה למראה. עם זאת, התקיימו בעיר חיים שוקקים של יצירה דתית ורוחנית: חתימת התנ"ך, כתיבת המשניות הראשונות, במקביל לתנופה של פרשנות העתידה להפוך את התורה לתורת חיים. לצד זה עלה והתבסס מעמד הכהונה, ונוצרה שכבת אליטה שהייתה נכונה להיפתח לתרבות העולם.
תקופת שיבת ציון > המצב המדיני

בין 538 ו־332 לפנה"ס הייתה ירושלים בירתה של פחווה (מדינת־חסות) נידחת של האימפריה הפרסית – פחוות יהודה. בראשה עמד פחה (מושל) מטעם השלטון הפרסי, אשר מאז מינויו של נחמיה לפחה היהודי הראשון (445 לפנה"ס), היה תמיד יהודי.
באותה עת הייתה ירושלים עיר-ספר דלה ויעד למתקפות של עמים זרים. בעקבות פעולות הבנייה ושיקום החומה ביוזמת נחמיה (להלן) נסוגו שבטי הפולשים דרומה,[דרוש מקור][מפני ש...] אל האזור שמאז - ולאורך כל ימי הבית השני נקרא "אדום" או "אדומיאה".
אף שפחוות (או מדינת) יהודה הייתה בשולי האימפריה היו לתושביה סממני ריבונות ושאיפות למידה כלשהי של אוטונומיה. לרשות הפחה עמד חיל מצב פרסי לשמירת הביטחון הפנימי והחיצוני, והוא היה אחראי על גביית המיסים ומינוי פקידי השלטון. הפחווה אף טבעה מטבעות ועליהן ציון שמה, דבר שהיה יוצא דופן בממלכת פרס ויכול להעיד הן על שאיפה לעצמאות מדינית והן על מעמד מסוים של פחוות יהודה.
תקופת שיבת ציון > המצב הדתי־חברתי

בנחמיה, י', ל'–מ' מסופר על האמנה אשר נכרתה בין העם היושב בציון ומנהיגיו לבין האלוהים, שתפקידה לחדש את הברית בין האלוהים לעמו. כלומר, משלב זה התחילה תקופת קבלת עול מלכות שמיים בקרב העולים מבבל. עזרא הסופר הקריא לעם את התורה ופירש אותה באוזניהם. על פי המקרא, הייתה זאת תקופה של התרגשות דתית עזה ושמחה בשמירת המצוות, למשל - חגיגת חג הסוכות לראשונה מזה דורות רבים: "וַיַּעֲשׂוּ כָל הַקָּהָל הַשָּׁבִים מִן הַשְּׁבִי סֻכּוֹת וַיֵּשְׁבוּ בַסֻּכּוֹת כִּי לֹא עָשׂוּ מִימֵי יֵשׁוּעַ בִּן נוּן כֵּן בְּנֵי יִשְׂרָאֵל עַד הַיּוֹם הַהוּא וַתְּהִי שִׂמְחָה גְּדוֹלָה מְאֹד" (ספר נחמיה, פרק ח', פסוק י"ז).
נחמיה שהיה המנהיג המדיני, ועזרא המנהיג הדתי, הקפידו על קיום מצוות שהבדילו בין היהודים לגויים. במיוחד הם הקפידו על הרחקת הנשים הנוכריות שנשאו רבים מעולי בבל, בעיקר העשירים ובני המעמד הגבוה. בכך החלה להסתמן ראשיתו של קרע בין הדוגלים במגמה בדלנית ובין אלה הדוגלים במגמה אוניברסלית, כשהאחרונים היו בעיקר בעלי האמצעים. אלה שנשאו נשים נוכריות היו פתוחים יותר לתרבות הזרה, והיוו אופוזיציה למבקשים להגביל את היהדות למוצא האתני. בימי בית שני ישבו בירושלים גם פיניקים, כעדות נחמיה: ”וְהַצֹּרִים יָשְׁבוּ בָהּ מְבִיאִים דָּאג וְכָל מֶכֶר.” (נחמיה, י"ג, ט"ז). הפיניקים, שהעניקו לפרסים שירותים צבאיים בלוחמה כנגד המצרים, תוגמלו בהסכמה לשליטתם בערי החוף הדרומיות. הם החזיקו גם שווקים בפנים הארץ, כמו בשכם ובמרשה, וייתכן שהשוק הפיניקי בירושלים הוקם עוד בתקופה הבבלית. למושבת הפיניקים בירושלים נמצאו שרידים בממצא הארכאולוגי, ואולי אף בשמות מקומות.
עזרא היה ממשפחת הכהונה ששורשיה עוד בימי דוד המלך, משפחת צדוק. החקיקה הפרסית הקנתה לכהנים בני משפחת צדוק מעמד בכיר בירושלים, בהיותה עיר מקדש. כך נוצרה הפרדת רשויות בין הפחה, המנהיג המדיני הכפוף לשלטון הזר, לבין המנהיג הדתי, הכהן, שזכה הן ללגיטימציה מעמו והן לאישור מעמדו כעילית חברתית במסגרת הארגון הפרסי. אולם הכהן לא היה המנהיג הדתי היחיד: בעקבות פעולתו של עזרא עצמו הפכה התורה למקור סמכות, כאשר חכמי התורה פירשו אותה לעם. בקשר לאותה תקופה נזכרים במסכת אבות אנשי כנסת הגדולה, שלא היו בעצם כהנים ולא אחזו במעמד חוקי, אבל הם היו אלה שהדריכו את העם על פי התורה. בתקופה זאת נחתם ספר התנ"ך, והתחילו להיווצר המשניות הראשונות.
תקופת שיבת ציון > המצב הפיזי של העיר

עד בואו של נחמיה לירושלים (445 לפנה"ס) נשארה העיר חרבה ברובה. "הָעִיר בֵּית־קִבְרוֹת אֲבֹתַי חֲרֵבָה, וּשְׁעָרֶיהָ, אֻכְּלוּ בָאֵשׁ" (ספר נחמיה, פרק ב', פסוק ג'). נחמיה ערך סיור לילי על־מנת לעמוד על מידות החורבן (פרק ב', פסוקים י"ב–ט"ו), ובעקבותיו גייס את העולים להקמת החומה מחדש (פרק ג') "לְכוּ, וְנִבְנֶה אֶת־חוֹמַת יְרוּשָׁלִַם, וְלֹא־נִהְיֶה עוֹד, חֶרְפָּה" (פרק ב', פסוק י"ז). עם סיום הבנייה ערך נחמיה תהלוכות לציון השלמתה.
אף שנחמיה ציין שמות רבים של שערים ואתרים, תוואי החומות בימי נחמיה אינו ברור לחוקרים בני זמננו. מהמקרא עולה כי לא כל החומה נבנתה מחדש, אלא רק חלקים ממנה שוקמו, ואחרים - כמו החלק שממזרח לשלוחת עיר דוד - נבנו מחדש גבוה יותר במעלה הגבעה מאלה של ימי המלך חזקיהו וקודמיו. רוב הארכאולוגים סבורים כי שטח העיר, שהצטמצם לגבולות שלוחת עיר דוד, לא עלה על 120 דונם. כן לא כלל השטח את הגבעה המערבית (הר ציון), שהייתה כלולה בתחומי העיר בימי חזקיהו.
עם זאת, יש שני מקורות הרומזים שייתכן ששטח העיר היה גדול יותר: אלה דברי נחמיה "וְהָעִיר רַחֲבַת יָדַיִם, וּגְדֹלָה, וְהָעָם מְעַט, בְּתוֹכָהּ; וְאֵין בָּתִּים, בְּנוּיִם" (פרק ז', פסוק ד') וכן "וַיַּעַזְבוּ, יְרוּשָׁלִַם, עַד, הַחוֹמָה הָרְחָבָה" (פרק ג', פסוק ח') – שהיא, ככל הנראה "החומה הרחבה" מימי חזקיהו שהקיפה את הגבעה המערבית. ייתכן שהגבעה המערבית (הר ציון כיום) אכן נחשבה לחלק מהעיר, אך הייתה פרוזה - לא הוקפה בחומה בצורה מכל צדדיה. בשל הממצא הארכאולוגי הדל, גם התומכים בסברה כי שטח העיר בימי נחמיה היה גדול יותר, משערים שהאוכלוסייה בשטח זה הייתה דלה הן במספרה והן ביכולותיה הכלכליות, ולא חיה ברמה חומרית שתשתקף בממצא ארכאולוגי משמעותי. בשנים שלאחר מכן נבנה שטח זה של העיר עוד עשרות פעמים, ולכן "ספק אם יהיה בכח המחקר הארכאולוגי להוסיף במידה מרובה על ידיעותינו".
בנובמבר 2007 הודיעה הארכאולוגית אילת מזר שגילתה בחפירותיה בשוליה המזרחיים של הגבעה בעיר דוד (שטח G), שרידי חומה וביצורים אותם היא מתארכת באמצעות חרסים ומטבעות לתקופת נחמיה. אופי בניית החומה מעיד על עבודה לא־מיומנת, כפי שאכן עולה מדברי נחמיה; עם זאת, ממצאיה של מזר לא נתקבלו על דעת כל החוקרים.
על פי שיטתו של מגן ברושי לאומדן אוכלוסין בערים עתיקות, מנתה אוכלוסיית ירושלים בסוף התקופה הפרסית כ־4,800 נפש.
בית המקדש שבנו העולים מבבל עוד במאה ה-6 לפסה"נ, היה דל:
וכשנגמר בניין בית המקדש... הכהנים והלויים וזקני בית האבות, שהעלו בזכרונם את (בית המקדש) הראשון הגדול והמפואר מאוד וראו את (השני) בבניינו והוא נקלה מן הישן מחמת עוניים... לא יכלו לכבוש צערם על כך ובאו לידי בכי ודמעות.
זה היה מצבו עד בניית מקדש הורדוס במאה ה-1 לפסה"נ.
התקופה ההלניסטית

התקופה ההלניסטית בארץ ישראל החלה בכיבושה בידי אלכסנדר מוקדון ב־332 לפנה"ס, והסתיימה במרד החשמונאים ב־167 לפנה"ס. ההלניזם בירושלים התאפיין בפערים גדולים בין מיעוט בני האליטה המבוססת, אלה שאימצו את תרבות יוון ( המתייוונים), לבין רוב יהודי העיר ששמרו על מסורת אבותיהם. לקראת סוף התקופה רבו העימותים ביניהם, כשגם הכהונה הגדולה נמנתה עם המתייוונים, מה שהוביל למרד החשמונאים. עם זאת, במשך רוב התקופה ידעו בני ירושלים שקט ושגשוג. לעיר הייתה אוטונומיה רבה בניהול ענייניה, והיא זכתה לפיתוח עירוני בדרך להפיכתה לפוליס (ראה להלן).
התקופה ההלניסטית > המצב המדיני

אלכסנדר מוקדון כבש את הארץ ב-332 לפנה"ס, ולפי מסורות שונות, אף ביקר בירושלים במהלך מסעות כיבושיו. לימים מת אלכסנדר, ויורשיו (הדיאדוכים) חילקו ביניהם את ממלכתו: בצפון ובמזרח (שטחי סוריה, עיראק ואיראן של היום) שלט מייסד האימפריה הסלאוקית, סלאוקוס הראשון; במצרים ובכמה איים בים התיכון התבסס תלמי הראשון, שכונן את מצרים התלמיית. א"י (המכונה קוילה־סוריה באותה תקופה) הייתה לכלי־משחק בין שתי מעצמות אלה ועברה מיד ליד. מ־301 ועד 198 לפנה"ס הייתה הארץ תחת שלטון בית תלמי, כאשר במהלך המלחמה הסורית החמישית כבשה האימפריה הסלאוקית את ארץ ישראל מידי מצרים. בתקופת שלטון שתי הממלכות ירושלים הייתה בירת פרובינציה קטנה בעלת אופי יהודי מובהק, והיא זכתה תחת שתיהן מאוטונומיה.
בתקופת בית תלמי הורשו היהודים לעסוק בשלהם, ללא התערבות משמעותית מצד השלטון. הנהגתם הייתה נתונה בידי הכהן הגדול:
ליהודים אין בכלל מלך והנהגת האומה מסורה תמיד לכהן הנחשב למצטיין בתבונתו ובמידותיו.
ב־198 לפנה"ס עברה ירושלים לשליטתו של אנטיוכוס השלישי אשר התקבל על ידי היהודים בזרועות פתוחות. בתחילת הכיבוש הסלאוקי ניתן ליהודים כתב זכויות שאישר להם את האוטונומיה, פטר ממס את תושבי ירושלים, הקנה זכויות לכהנים ולחכמים, אסר על כניסת נוכרים והכנסת חיות טמאות לשטח המקדש, והקצה תקציב מקופת המדינה למימון הפולחן שם. (רכישת קרבנות, שמן ולבונה). כתב־הזכויות פתח במילים:
הואיל והיהודים גילו את התלהבותם כלפינו... ערכו לנו קבלת פנים מזהירה... מצאנו גם אנו לראוי לגמול להם כמעשיהם
עם זה, החלה בימי בית סלאוקוס התרבות ההלניסטית להשפיע על היהודים, תרבותית ודתית, כמו בכל המרחב ההלניסטי. קנאי מאוד לכך היה אנטיוכוס הרביעי (אפיפאנס), שעלה לשלטון ב-175 לפנה"ס. אפיפאנס אסר על קיום מצוות הדת היהודית, והביא, על רקע הנסיבות החברתיות באותה עת, לפריצת מרד החשמונאים.
התקופה ההלניסטית > המצב הדתי־חברתי

כבר בתקופת בית תלמי החלה חדירת התרבות ההלניסטית לארץ, והמגמה התרחבה עם כיבוש הארץ בידי הסלאוקים. ההתייוונות סייעה בעיקר למעמד בעלי הממון והסוחרים. הם נהנו ממסחר ער בכל רחבי האימפריה תוך ניצול ידיעתם את תרבות יוון, את השפה והמנהגים שהיו משותפים לכל ערי הפוליס בעולם ההלניסטי. זה לא חייב בהכרח זניחת הדת היהודית, אך ההתנהלות הכללית, שפת הדיבור והפתיחות לעולם הבדילה את המתייוונים משאר היהודים שלא שינו ממנהגיהם. חוקרים אחדים גורסים שבין מי שאימצו את סממני התרבות ההלניסטית היו שהפנימו גם את ערכיה: לא הסתפקו בסממנים חיצוניים בלבד, ונטו לוותר בקלות גם על תכנים מהותיים ועל ערכי יסוד של היהדות – ורק אלה כונו "מתייוונים".
ב־175 לפנה"ס פנה יהודי בשם יאסון (שם יווני, שמו הקודם היה ישוע), אחיו של הכהן הגדול, חוניו השלישי, לאנטיוכוס הרביעי וביקשו להתמנות לכהן גדול תחת אחיו, וכן ביקש רשות להפוך את ירושלים לפוליס יוונית. הוא רצה להקים בירושלים גימנסיון – מכללה לספורט ומוזיקה, וכן אפבאון – מכון לספורט ולימודי צבא לצעירים. אנטיוכוס התיר ליאסון לעשות זאת, תמורת שוחד שקיבל. חוניו נמלט, ובנו חוניו הרביעי הקים את מקדש חוניו במצרים. הכרה בעיר כ"פוליס" הקנתה זכויות יתר לעשירים ולמכובדים בני המעמד העליון, שיכלו לבחור ולהיבחר למוסדות השלטון. לפיכך, הפיכת ירושלים לפוליס העלתה עוד יותר את מעמדם של אותם עשירים מתייוונים, ממשיכי דרכם של "נושאי הנשים הנכריות" מימי עזרא ונחמיה. באותה עת נוצר קשר בין אצולת הממון לבין הכהונה הגדולה, כך שבתקופה ההלניסטית היה מעמד הכהנים - לחלק מהמתיוונים החדשים, מה שלא היה קיים בימי עזרא ונחמיה.
בעוד שבערים נוכריות בארץ אומץ ההלניזם בזרועות פתוחות, בירושלים רוב האוכלוסייה דחה את המנהגים היווניים. אמנם יאסון לא עשה דבר שהיה מנוגד מפורשות לדת ישראל (המקדש המשיך להתנהל כרגיל, לא הועלו קרבנות לעבודה זרה ולא הוכנסו אליו צלמים) – אך בקרב החכמים שררה אי־נחת רבה מכהן גדול מתבולל, שמזדהה עם ההלניזם. נוצר קרע בין רוב העם, החלש מבחינה כלכלית, שנהג על פי דת משה והונהג על ידי החכמים (הקרויים בתקופה זאת "חסידים" או "חברים") שהיה משולל זכויות אזרח, למיעוט רב העוצמה ששלט בכלכלה, במסחר, החזיק בעמדות הציבוריות בפוליס החדשה, והיה מקורב להנהגה הנוכרית - ובנוסף שלט גם בבית המקדש.
הקרע הגיע לשיאו אחרי הגזירות שגזר אנטיוכוס על שמירת הדת היהודית (בעיקר איסור ברית מילה) וציווה על הכנסת צלם להיכל. ב־167 לפנה"ס קם כהן כפרי ממודיעין, מתתיהו הכהן, וקרא למרד באימפריה הסלאוקית.
התקופה ההלניסטית > המצב הפיזי של העיר

במשך כל התקופה ההלניסטית בארץ ישראל כמעט ולא השתנו גבולות ירושלים מאז שיבת ציון. בית המקדש היה ממוקם באותו מקום בו עמד לפניו בית המקדש הראשון, כאשר העיר עצמה עיר דוד – הייתה מדרום לו. ניצני יישוב צצו בגבעה המערבית לעיר (הר ציון).
המראה הכללי של ירושלים בתקופה ההלניסטית אינו נהיר כל צרכו: על ימי שלטון בית תלמי לא ידוע דבר, ועל תקופת בית סלאוקוס, הן ספר מקבים ב' והן יוסף בן מתתיהו (קדמוניות היהודים ספר י"ב) מספרים על תנופת בנייה, בעיקר בזמנו של יאסון, שאץ כאמור להביא לירושלים מעמד של "פוליס", עם כל המוסדות המקובלים. מאמצים רבים הושקעו על ידי ארכאולוגים בכל הזמנים (מתחילת המחקר ב-1841) במטרה לאתר את המבנים הנזכרים במקורות אלה – הגימנסיון, האפבאון, התיאטרון ועוד, אולם עד כה לא התגלה דבר. דוגמה לבלבול הרב בקרב החוקרים הוא הניסיון במשך שנים רבות למצוא את אתר מצודת חיל המצב ("השומרים"), אותה הקים בכחידס בירושלים (ספר מקבים א' א' 29–30) וידועה במקורותינו כחקרא המצודה נמצאה לבסוף בחפירות חניון גבעתי.
עדות מעניינת לגבי מראה של ירושלים באותה תקופה ניתן למצוא בדברי הקטאיוס איש אבדרה, שחי בסוף המאה הרביעית לפנה"ס. הקטאיוס היה בפמלייתו של תלמי הראשון מלך מצרים ב-312 לפנה"ס, כשפגש קבוצת גולים יהודים שירדו מצריימה. בראש קבוצה זו עמד חזקיהו הכהן; החכם היווני שיבח בכתביו את תכונותיו האישיות של הכהן, את השכלתו ואת כישרונותיו המדיניים. מכהן זה קיבל הקטאיוס, ככל הנראה, את ידיעותיו על מנהגי היהודים ועל ירושלים. ניתן לקרוא בין היתר שבחים על העיר היפה והגדולה, שבה יושבים היהודים מימי קדם ומספרם רב מאוד. ירושלים, כתב הקטאיוס, היא העיר הבצורה היחידה ביהודה, גודלה כחמשים אצטדיות ומספר תושביה כשתים עשרה רבבות איש (120,000). באמצע עיר זאת (טעות המעידה, כנראה, שהוא רק שמע את הדברים ולא ראה את ירושלים בעיניו), נמצא בית המקדש. הקטאיוס מסר את מידותיו של בית המקדש, הזכיר את אש התמיד, את המזבח ואת המנורה, הדגיש שאין שם שום פסל ומצבה ושום חורשה המוקדשת לעבודת אלילים, ואף הזכיר את עבודת הכהנים שאינם שותים יין בבואם אל ההיכל.
מדינת החשמונאים

תקופת החשמונאים שהחלה במאה ה־2 לפנה"ס התאפיינה בניגודיות רבה: עצמאות וריבונות, בצד מלחמות אחים; התרחבות ושגשוג חומרי, בצד פער חברתי נפער וגדל. ירושלים קיבלה תנופה מעצם היותה בירת מדינה וממלכה עצמאית, ונבנו בה בנייני ציבור ומוסדות שלטון. מנהג העלייה לרגל העשיר אותה, ועליית יהודים מרחבי הארץ ומהתפוצות הרחיבה את גבולה באופן ניכר. ירושלים הייתה מרכז פוליטי שוקק, מרכז דתי יצרי ויצירתי, ומרכז תרבותי – הן יהודי והן הלניסטי.
מדינת החשמונאים > המצב המדיני במדינת החשמונאים

מרד החשמונאים פרץ ב־166 לפנה"ס, ובית המקדש טוהר ב־164 לפנה"ס. מאז, למשך 25 שנה, שלטו החשמונאים בחסות הסלאוקים, כאשר סמוך לבית המקדש, בחקרא, שכן חיל המצב הסלאוקי. ב־141 נכבשה החקרא על ידי שמעון התרסי, והוא החריבה עד היסוד.
החל מ-140 לפנה"ס ועד 63 לפנה"ס הייתה ירושלים בירת מדינה, ולאחר מכן ממלכה עצמאית. נמצאו עדויות לעצמאות בסממנים, כמו ציון השנים בשטרות לפי תחילת העצמאות המדינית: "ויחל עם ישראל לכתב בספרים ובשטרות בשנת אחת לשמעון הכהן הגדול ושר הצבא ונשיא היהודים" (מקבים א' י"ג, מ"א–מ"ב).
השליט בתקופת החשמונאים היה בו זמנית גם כהן גדול (לא ממשפחת צדוק), וגם מנהיג צבאי עליון ו"נשיא היהודים". לראשונה נשא אדם אחד בכהונה הרוחנית ובכהונה המדינית־צבאית גם יחד. מינויו של שמעון היה בהסכמה כללית של חכמי התורה ואנשי הכהונה, של המשפחות המיוחסות ושל "זקני בית האבות". כדי להדגיש את ההסכמה הקים שמעון בית דין גדול המקובל על כל שכבות העם, שייקרא לימים הסנהדרין.
החשמונאים לחמו והרחיבו את גבולות הארץ, גם תוך ניצול החלל שנוצר כשממלכות סלאוקוס ותלמי נעלמו עקב סכסוכים פנימיים. ירושלים הפכה מבירת פרובינציה יהודית בעיקרה - לבירתה של ארץ רחבה, ובה גם נוכרים רבים. הדבר הביא לתמורה מכרעת בשיטת ההנהגה כשיהודה אריסטובולוס, מן הדור השלישי לבני־מתתיהו, הכריז על עצמו כמלך: מנהיג של מדינה "כשאר המלכויות", היינו כזאת המרחיבה את גבולה, כוללת בשטחה עמים רבים וכופה עליהם את ריבונותה בכוח. יהודה אריסטובולוס, אחיו אלכסנדר ינאי ויורשיהם הפכו למלכים־לוחמים־כהנים. מלכים אלה ריכזו בידיהם כח עצום, כלפי חוץ וכלפי פנים. הם שלטו על מדינה בגודל דומה לזה של מדינת ישראל דהיום, שכלל גם חלקים בעבר הירדן המזרחי. עוד מימי יהודה המכבי שררה ברית בין המדינה החשמונאית לבין הרפובליקה הרומית, הכח העולה החדש באותה תקופה, ברית שנמשכה עד ימי אלכסנדר ינאי.
קיימות עדויות לכך שהממלכה היהודית גיירה את העמים השמיים שנכבשו על ידה, ביניהם היטורים בגולן ובחורן (סוריה), והאדומיים שישבו בדרום הר חברון, מה שהבליט את העוצמה האזורית של הממלכה החשמונאית. המגויירים נחשבו, לפחות להלכה, ליהודים ואזרחים שווי זכויות. בני משפחות המגויירים האדומיים הנכבדות, למשל, אף הגיעו לתפקידים בכירים בממשל בירושלים.
בשלהי התקופה, החל מ-67 לפנה"ס, פרץ ריב אחים מר בין יורשיו של אלכסנדר ינאי, אריסטובולוס השני והורקנוס השני. הצדדים פנו אל הכובש הרומאי שהגיע לאזור, פומפיוס, וביקשו ממנו להכריע ביניהם -י מי ישלוט בארץ. פומפיוס החליט לתמוך בהורקנוס (למעשה באנטיפטרוס, בן בריתו), ואריסטובולוס ונאמניו נמלטו והתבצרו בהר הבית. פומפיוס צר עלהם, ובשנת 63 אבדה הריבונות היהודית בארץ ישראל, כשפומפיוס נכנס לבסוף ככובש בחיל רב אל בית המקדש. כעשרים וחמש שנים מאוחר יותר, בשנת 37, התמנה בנו של אנטיפטרוס, הורדוס, למלך יהודה, בחסות רומא.
מדינת החשמונאים > המצב הדתי־חברתי במדינת החשמונאים

בתקופה זאת התחילו להיווצר בירושלים המפלגות – הצדוקים והפרושים, וביניהם מחלוקות רבות ועמוקות. הצדוקים, בני המעמד הגבוה בדרך כלל, כללו את רוב משפחות הכהנים, בעיקר את אלה שנטו לפתיחות לתרבות יוון. מרכזם המובהק והיחיד היה בית המקדש, ועניינם הדתי המרכזי היה בהלכות טומאה וטהרה ובהלכות העבודה בבית המקדש. הפרושים, לעומתם, אנשי הפלג שהונהג על ידי חכמי הדת, היו בעלי זיקה חברתית המקרבת גם את מעוטי היכולת. מרכז עניינם הדתי היה פירוש הלכות התורה, והפיכתה לתורת חיים. הפלג הפרושי יכול היה להתקיים גם ללא מקדש, שכן טיפח יצירה דתית עצמאית שאינה תלויה במעמד הכהונה. מנהיגי הפרושים היו הזוגות.
החשמונאים, החל מהדור השני (מ־130 לפנה"ס לערך, זמנו של יוחנן הורקנוס) התחילו להתייוון, לפחות בסממנים חיצוניים כתרבות, מנהגי שלטון ומגורים, לבוש ושפת הדיבור. הדבר ניכר במיוחד באימוץ השמות היווניים. בעוד בדור הראשון לחשמונאים היו השמות יוחנן, יונתן, יהודה ודומיהם, החל מהדור השני נקראו המנהיגים בשמות הורקנוס, אריסטובולוס, אלכסנדר וכגון אלה. המלך אלכסנדר ינאי בלט במיוחד בביטוי האופי ההלניסטי של הממלכה. הוא קירב את הצדוקים ודחה את הפרושים, שדרשו שינאי יפריד בין כתר המלוכה לכתר הכהונה הגדולה. כאשר סירב ינאי וסילק את הפרושים מהסנהדרין נפתחה מלחמת אחים, שבה עשה ינאי שימוש בשכירי חרב גויים נגד תומכי הפרושים. יוסף בן מתתיהו (מלחמות היהודים א' ד') דיווח על חמישים אלף הרוגים במלחמת אחים זאת, שהסתיימה בפשרה שהושגה על ידי שמעון בן שטח, המנהיג הפרושי, אב בית הדין של הסנהדרין ואחיה של אשת־המלך שלומציון המלכה, שמלכה אחרי מות ינאי. בימי שלומציון שב לזמן קצר האיזון בין המלוכה לפרושים, ששלטו בסנהדרין, אך לאחר לכתה הלך הקרע והתרחב, עד למצב של מלחמת אחים מתמדת.
מדינת החשמונאים > המצב הפיזי של ירושלים במדינת החשמונאים

בימי בית חשמונאי החלו בירושלים להתגשם דברי הנביא: "שְׂאִי־סָבִיב עֵינַיִךְ, וּרְאִי כֻּלָּם, נִקְבְּצוּ בָאוּ־לָךְ; בָּנַיִךְ מֵרָחוֹק יָבֹאוּ, וּבְנוֹתַיִךְ עַל־צַד תֵּאָמַנָה." (ישעיהו ס, ד). בתקופה זאת התעוררה תנועת עלייה לרגל לירושלים בחג ומועד, וכן מגמה של התיישבות קבע והשתקעות בעיר, מתוך הארץ ואף מחוצה לה. לפיכך, עלה הצורך בהרחבת גבולות העיר ובביצורם, כראוי לעיר בירה של ממלכה ועם. לשלטון העצמאי שקם נדרשו גם מוסדות שלטון, מצודות וארמונות, ובנייתם ניכרה ברחבי העיר.
העיר החלה להתרחב בעיקר כלפי הגבעה המערבית, שם גם נבנה ארמון החשמונאים. המקום התאפיין בסגנון בנייה יוקרתי, ועל תושביו נמנו העשירים והמכובדים, מה שישאיר עיצוב זה גם לעתיד. השטח החדש, שעם הרחבתו והתבססותו למערב, החל להתרחב אף צפונה, כונה העיר העליונה, וסביבו נבנתה חומה חדשה, היא "החומה הראשונה", שהקיפה למעשה את העיר התחתונה יחד עם העיר העליונה. שניהם היוו למעשה את חלקה העיקרי של ירושלים עד סוף ימי הבית.
מדינת החשמונאים > המצב הפיזי של ירושלים במדינת החשמונאים > חומות וביצורים בירושלים החשמונאית

מיום היותה של ירושלים שוב לבירת המדינה היהודית העצמאית, החל מפעל רב־ממדים של יישוב העיר העליונה וביצורה בהיקף רחב. בספר חשמונאים א' י, יא מסופר: "וישב יונתן בירושלים. ויחל לבנות ולחדש את העיר ויאמר לעושי המלאכה לבנות החומות" ובחשמונאים א' י"ג, י' נאמר על שמעון: "וימהר לכלות את חומות ירושלים ויבצרה מסביב". הדברים אמורים בחומה הראשונה (ראה מפה לעיל). כלומר, בין 142–134 לפנה"ס לערך, נבנתה החומה החשמונאית שהקיפה וביצרה את שטח הגבעה המערבית והעיר העליונה (שייתכן שהיו גם קודם מיושבות בדלילות, אך פרוזות). אין מדובר בבנייה בלבד אלא גם בשיפוץ, כלומר שימוש בביצורים קדומים (כמו המגדל הישראלי) ושילובם במערכת המיגון החשמונאית. מתקופה זאת ואילך העדיפו עשירי ירושלים לגור באזור העיר העליונה. החומה נמתחה מאזור "מגדל דוד" של היום (מגדל היפיקוס) מזרחה, לכיוון הר הבית, בתוואי נחל צולב; ודרומה, מהמצודה דרך הר ציון אל בריכת השילוח, ושוב צפונה, עד שפגשה בחומת הר הבית (ראה מפה לעיל).
שרידים מהחומה הראשונה נמצאים במקומות הבאים:
בשטח המצודה הנקראת בימינו "מגדל דוד";
בצד המערבי של הקישלה, שם התגלה ביצור באורך של 55 מטרים וברוחב של כ־5 מטרים;
באזור ממילא, מערבית לחומה העכשווית נמצאו שרידי ביצורים חשמונאיים;
ברובע היהודי, סמוך למגדל הישראלי ולשרידי שער שאולי הוא "שער גינת", בהקשר לחומה השנייה.
הבסיס של החומה המזרחית של הר הבית.
מדינת החשמונאים > המצב הפיזי של ירושלים במדינת החשמונאים > מצודה וארמון

בימי החשמונאים נבנו בירושלים שני בתי־מידות שלא נותר מהם כיום כל שריד. האחד הוא מצודת הבירה, אשר שכנה בדיוק במקום בו הקים הורדוס את מצודת אנטוניה, בפינה הצפון־מערבית של הר הבית: "את המצודה הזו בנו המלכים הכהנים הגדולים לבית חשמונאי לפני הורדוס וקראו לה בירה" (קדמוניות היהודים טו, 403). כשבנה הורדוס את המצודה שלו במקום, כדרכו ועל פי סגנונו, לא הותיר זכר מן המבנה הקודם.
בקשר לבירה, כותב יהודי בן אלכסנדריה בשם אריסטיאס (כנראה על סמך עדויות שמיעה בלבד ולא עדות ראייה שלו־עצמו):
למען דעת הכל עלינו לבירה אשר על־יד העיר וסקרנוה, היא יושבת במקום הגבוה ביותר ומחוזקת במגדלים רבים, העשויים אבני בנין גדולות עד ראשיהם להגן, כמו שנודע לנו, על המקומות שעל־יד בית המקדש. ואם תקרה מהפכה או מרד או התפרצות אויבים, לא יוכלו לפרוץ את החומות אשר מסביב לבית. על מגדלי הבירה ערוכים קלעים ומכונות שונות, וגם מקום זה גבוה מן החומות הנזכרות. המגדלים נשמרים בידי אנשים הנאמנים ביותר... ואין רשות להביא כל איש... כי כל שמירת המקדש הוא הבירה ומייסדה חיזקה ככה לביטחון המקומות האמורים
המבנה השני אותו ניסו חוקרים לחפש לשווא, הוא ארמון החשמונאים. יוספוס (מלחמות היהודים ב, טז, ג) מציג מראה מקום מדויק: "ארמון החשמונאים, הבנוי מעל ללשכת הגזית לעבר העיר העליונה". כלומר, ניתן לאתר במדויק את הנקודה בה עמד בעיר העליונה, מול המקדש ממש, מעט מצפון לגבול הצפוני של הרובע היהודי של ימינו. הדבר הגיוני מבחינה טופוגרפית (נקודה גבוהה ונישאה) ומבחינת הארגון העירוני (סמוך לבתי הכהנים בעיר העליונה). הארמון צפה אל המקדש, והמלך (שהוא גם כהן גדול) יכול היה לפקח על עבודת הכהנים ממרפסת ארמונו.
סביר שהיו בעיר מבני שלטון נוספים, אך אלה לא הוזכרו במקורות שהגיעונו.