stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'רי ראיין
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1991 | מי הבוס? | פאם | פרק: "The Unsinkable Tony Micelli" |
| 1991 | הברק | פלישיה קיין | פרק: "The Deadly Nightshade" |
| 1991 | Top of the Heap | טיילר | פרק: "The Marrying Guy" |
| 1991 | Nurses | ליסה | פרק: "Mother, Jugs, and Zach" |
| 1991 | Reasonable Doubts | רייצ'ל בקווית' | פרק: "Graduation Day" |
| 1991 | Nightmare in Columbia County | דון אליזבת סמית' | סרט טלוויזיה של CBS |
| 1992 | Flash III: Deadly Nightshade | פלישיה קיין | סרט ישירות ל-DVD |
| 1993 | בקו החובה: אמבוש בוייקו | רבקה | סרט טלוויזיה של NBC |
| 1993 | The Jackie Thomas Show | פולין ירדלי | פרק: "Jackie and the Model" |
| 1993 | מטלוק | קרי לוק | 2 פרקים |
| 1994 | נוסע בזמן | לוריין סנדרס | פרק: "Out for Blood" |
| 1995 | רצח במשיכת קולמוס | מאורה | פרק: "Death n' Denial" |
| 1995 | Charlie Grace | קלייר | פרק: "Designer Knock-Off" |
| 1996 | The Client | ג'ניפר | פרק: "The Morning After" |
| 1996 | מלרוז פלייס | ולרי מדיסון | 2 פרקים |
| 1996 | Diagnosis: Murder | מליסה פארנס | פרק: "Murder by the Book" |
| 1996 | מזח 66 | בת' סונדרס | סרט טלוויזיה |
| 1996 | Co-ed Call Girl | קימברלי | סרט טלוויזיה של CBS |
| 1997 | Dark Skies | ג'ולייט סטיוארט | תפקיד משני; 8 פרקים |
| 1997–2001 | מסע בין כוכבים: וויאג'ר | שבע מתשע | תפקיד ראשי (עונות 7-4); 101 פרקים |
| 1999 | סנטינל | אלכסיס ברנס | 2 פרקים |
| 1999 | Dilbert | שבע מתשע | דיבוב; פרק: "The Gift" |
| 2001–2004 | בוסטון פאבליק | רוני קוק | תפקיד ראשי (עונות 4-2); 59 פרקים |
| 2004–2005, 2011 | שני גברים וחצי | שרי | 3 פרקים |
| 2005 | The O.C. | שרלוט מורגן | 7 פרקים |
| 2006 | בוסטון ליגל | קורטני ריס | 2 פרקים |
| 2006–2008 | שארק (אנ') | ג'סיקה דבלין | תפקיד ראשי (2 עונות); 38 פרקים |
| 2009 | חוק וסדר: מדור מיוחד | פטריש לארו | 3 פרקים |
| 2011-2009 | העוקץ | טרה קול | 8 פרקים |
| 2010 | בניחוש חוקר | ד"ר קים פיניקס | פרק: "The Head, the Tail, and the Whole Damn Episode" |
| 2010 | Dead Lines | סופי פיין | סרט טלוויזיה |
| 2010 | Secrets in the Walls | רייצ'ל איטון | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2011 | Mortal Kombat: Legacy | סוניה בלייד | דיבוב; 2 פרקים |
| 2011 | חוק וסדר: כוונה פלילית | נעמי הלורן | פרק: "Boots on the Ground" |
| 2011 | רובוט צ'יקן | סאלי ויליאמס / רייצ'ל | דיבוב; פרק: "Fool's Goldfinger" |
| 2011–2012 | מחסן סודי 13 | מייג'ור אמנדה לטימר | 2 פרקים |
| 2013-2011 | בגוף ההוכחה | קייט מרפי | תפקיד ראשי (3 עונות); 42 פרקים |
| 2014 | הליקס | קונסטנס סוטון | 2 פרקים |
| 2017-2014 | המפענחת: פשעים חמורים | לינדה רותמן | 3 פרקים |
| 2015 | NCIS | רבקה צ'ייס | פרק: "Check" |
| 2015 | החץ | ג'סיקה דנפורת' | פרק: "The Candidate" |
| 2019-2016 | בוש | ורוניקה אלן | תפקיד ראשי (עונה 2); תפקיד אורח (עונות 3&5); 12 פרקים |
| 2020–הווה | מסע בין כוכבים: פיקארד | שבע מתשע | 5 פרקים  זוכת פרס סאטורן לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה (2024) |
| 2020 | מקגייוור | גוונדוליין "גוון" הייז | 3 פרקים |
פילמוגרפיה > משחקי מחשב

"מסע בין כוכבים: וויאג'ר" - Elite Force (החל מגרסה 1.2) - שבע מתשע,‏ 4 במאי 2001.
"מסע בין כוכבים: וויאג'ר" - Elite Force Expansion Pack - שבע מתשע, 9 במאי 2001.
מועמדויות ופרסים

| שנה/שנים | פרס | קטגוריה | סרט/תוכנית | הערות | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1998 | פרס סטורן | שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת ז'אנר בטלוויזיה | מסע בין כוכבים: וויאג'ר |  | מועמדות |
| 1999 | פרס סטורן | שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת ז'אנר בטלוויזיה | מסע בין כוכבים: וויאג'ר |  | מועמדות |
| 1999 | פרס לווין הזהב | ההופעה הטובה ביותר על ידי שחקנית בסדרת טלוויזיה - דרמה | מסע בין כוכבים: וויאג'ר |  | זכייה |
| 2000 | פרס סטורן | שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת ז'אנר בטלוויזיה | מסע בין כוכבים: וויאג'ר |  | מועמדות |
| 2001 | פרס סטורן | שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת ז'אנר בטלוויזיה | מסע בין כוכבים: וויאג'ר |  | זכייה |
היסטוריית חקר האבולוציה
יְמֵי קֶדֶם > סִינִית

הוגים סינים עתיקים כמו ג'ואנג ג'ואו (369-286 לפנה"ס), פילוסוף טאואיסט, הביע רעיונות על שינוי מינים ביולוגיים. לפי ג'וזף נידהם, הטאואיזם מכחיש במפורש את קביעותם של מינים ביולוגיים ופילוסופים טאואיסטים שיערו שמינים פיתחו תכונות שונות בתגובה לסביבות שונות. הטאואיזם רואה בבני אדם, בטבע ובשמים כקיימים במצב של "טרנספורמציה מתמדת" המכונה טאו, בניגוד לתפיסה הסטטית יותר של הטבע האופיינית למחשבה המערבית.
יְמֵי קֶדֶם > האימפריה הרומית

שירו של לוקרטיוס De rerum natura (על טבע היקום) מספק את ההסבר הטוב ביותר ששרד לרעיונותיהם של הפילוסופים האפיקוריים היוונים. הוא מתאר את התפתחות הקוסמוס, כדור הארץ, היצורים החיים והחברה האנושית באמצעות מנגנונים נטורליסטיים גרידא, ללא כל התייחסות למעורבות על טבעית. De rerum natura ישפיע על השערות קוסמולוגיות ואבולוציוניות של פילוסופים ומדענים בתקופת הרנסאנס ואחריה. תפיסה זו עמדה בניגוד חזק לדעותיהם של פילוסופים רומיים מהאסכולה הסטואית כמו סנקה הצעיר (4 לפנה"ס - 65 לספירה), ופליניוס הזקן (23-79 לספירה) שהיה בעל השקפה טלאולוגית חזקה על עולם הטבע שהשפיע על התאולוגיה הנוצרית. קיקרו מדווח כי ההשקפה הפריפאטית והסטואית על הטבע כמעורבת בעיקרה בייצור חיים "המתאימים ביותר להישרדות" התקבלה כמובנת מאליה בקרב האליטה ההלניסטית.
יְמֵי קֶדֶם > אבות הכנסייה הראשונים > אוריגנס מאלכסנדריה

בהתאם למחשבה היוונית המוקדמת יותר, הפילוסוף הנוצרי ואבי הכנסייה אוריגנס מאלכסנדריה בן המאה השלישית טען שיש לפרש את סיפור הבריאה בספר בראשית כאלגוריה של סיפור הבריאה (אנ') לנפילת נשמות אנושיות הרחק מתהילת האלוהי, ולא כתיאור מילולי, היסטורי:
כי מי שיש לו הבנה יחשוב שהיום הראשון, השני והשלישי, והערב והבוקר, היו קיימים ללא שמש, וירח וכוכבים? וכי היום הראשון היה, כביכול, גם ללא שמים? ומי כל כך שוטה להניח שהקב"ה כדרכו של בעל-אדמה נטע גן-עדן בעדן למזרח, והניח בו עץ חיים גלוי ומורגש, כך שטעם אחד מהפרי ע"י השיניים הגופניות השיגו חיים? ושוב, אותו אחד היה שותף לטוב ולרע על ידי לעיסה של מה שנלקח מהעץ? ואם אומרים שאלוהים הולך בערב בגן העדן, ואדם יתחבא מתחת לעץ, אינני מניח שמישהו מטיל ספק בכך שהדברים הללו מעידים באופן ציורי על תעלומות מסוימות, שההיסטוריה התרחשה במראה, ולא פשוטו כמשמעו.
יְמֵי קֶדֶם > אבות הכנסייה הראשונים > גרגוריוס מניסה

גרגוריוס מניסה כתב:
הכתוב מודיע לנו שהאלוהות התקדמה במעין התקדמות מדורגת ומודרכת לבריאת האדם. לאחר שהונחו יסודות היקום, כפי שמתעדת ההיסטוריה, האדם לא הופיע על פני כדור הארץ בבת אחת, אך בריאת היצורים קדמה לו, והצמחים קדמו להם. בכך מראה הכתוב שהכוחות החיוניים התערבבו עם עולם החומר לפי הדרגה; תחילה הוא החדיר את עצמו לטבע חסר תודעה; ובהמשך לכך התקדם לעולם התודעה; ולאחר מכן עלה ליצורים תבוניים ורציונליים (ההדגשה הוספה).
הנרי פיירפילד אוסבורן כתב בעבודתו על ההיסטוריה של המחשבה האבולוציונית, מהיוונים לדרווין (1894):
בקרב האבות הנוצרים התנועה לעבר פרשנות נטורליסטית בחלקה של סדר הבריאה נעשתה על ידי גרגוריוס מניסה במאה הרביעית, והושלמה על ידי אוגוסטינוס במאות הרביעית והחמישית.... [גרגוריוס מניסה] לימד שהבריאה היא פוטנציאל. אלוהים העניק לחומר את תכונותיו וחוקיו היסודיים. העצמים והצורות המושלמות של היקום התפתחו בהדרגה מתוך חומר כאוטי.
ימי הביניים > הפילוסופיה האסלאמית והמאבק על הקיום

למרות שרעיונות אבולוציוניים יוונים ורומיים גוועו במערב אירופה לאחר נפילת האימפריה הרומית, הם לא אבדו לפילוסופים ומדענים איסלאמיים (וגם לא לאימפריה הביזנטית היוונית מבחינה תרבותית). בתקופת הזהב האסלאמית של המאות ה-8 עד ה-13, פילוסופים חקרו רעיונות על תולדות הטבע. רעיונות אלו כללו התמרה מבלתי-חי לחיים: "ממינרל לצמח, מצמח לחיה ומחיה לאדם".
בעולם האסלאם של ימי הביניים, כתב המלומד אל-ג'אחי (776 - 868) את ספר החיות שלו במאה ה-9. קונווי צירקל, שכתב על ההיסטוריה של הברירה הטבעית ב-1941, אמר שקטע מתוך עבודה זו הוא הקטע הרלוונטי היחיד שמצא מפי מלומד ערבי. הוא סיפק ציטוט המתאר את המאבק על הקיום, וציטט תרגום ספרדי של יצירה זו: "כל חיה חלשה טורפת את אלה החלשים ממנה. חיות חזקות אינן יכולות להימלט מלהיטרף על ידי בעלי חיים אחרים חזקים מהם. ומבחינה זו, בני האדם אינם שונים מבעלי חיים, חלקם ביחס לאחרים, למרות שהם לא מגיעים לאותן הקצוות. בקיצור, הקב"ה נפטר מכמה מבני אדם כגורם חיים עבור אחרים, וכמו כן, הוא נפטר מהאחרים כגורם למוות של הקודם." אל-ג'חח כתב גם תיאורים של שרשראות מזון.
חלק ממחשבותיו של אבן ח'לדון, על פי חלק מהפרשנים, צופות את התיאוריה הביולוגית של האבולוציה. בשנת 1377, כתב אבן ח'לדון את המוקדימה שבו טען שבני האדם התפתחו מ"עולם הקופים", בתהליך שבו "המינים הולכים ומתרבים". בפרק א' הוא כותב: "לעולם הזה עם כל הנבראים שבתוכו יש סדר מסוים ובנייה מוצקה. הוא מראה קשרים בין סיבות לדברים שנגרמו, שילובים של חלקים מסוימים של הבריאה עם אחרים, והפיכות של כמה דברים קיימים לאחרים, בדפוס שהוא גם מדהים וגם אינסופי."
המוקדימה קובע גם בפרק ו':
הסברנו שם שכל הקיום ב(כל) עולמותיו הפשוטים והמשולבים מסודר בסדר טבעי של עלייה וירידה, כך שהכל מהווה רצף בלתי פוסק. המהויות בסוף כל שלב מסוים של העולמות מוכנות מטבען להתמרה למהות הסמוכה להן, או מעליהן או מתחתיהן. זה המקרה עם האלמנטים החומריים הפשוטים; זה המקרה של דקלים וגפנים, (המהווים) את השלב האחרון של הצמחים, ביחסם לחלזונות ולרכיכות, (המהווים) את השלב (הנמוך ביותר) של בעלי החיים. כך גם בקופים, יצורים המשלבים בעצמם פיקחות ותפיסה, ביחסם לאדם, הישות בעלת יכולת החשיבה וההרהור. המוכנות (לטרנספורמציה) הקיימת משני הצדדים, בכל שלב של העולמות, היא הכוונה כאשר (אנחנו מדברים על) הקשר שלהם.
ימי הביניים > תומאס אקווינס על בריאה ותהליכים טבעיים

בעוד שרוב התאולוגים הנוצרים סברו שעולם הטבע הוא חלק מהיררכיה מתוכננת בלתי משתנה, כמה תאולוגים שיערו כי ייתכן שהעולם התפתח באמצעות תהליכים טבעיים. תומאס אקווינס הסביר את הרעיון המוקדם של אוגוסטינוס מהיפו לגבי האבולוציה התיאיסטית
ביום שבו ברא אלוהים את השמים ואת הארץ, הוא ברא גם את כל צמח השדה, לא, למעשה, בפועל, אלא 'לפני שצמח בארץ', כלומר, בפוטנציה... כל הדברים לא היו מובחנים ומעוטרים יחד, לא מחוסר כוח מצד ה', כנדרש זמן לעבוד בו, אלא כדי לקיים את הסדר הראוי בכינון העולם.
הוא ראה שהאוטונומיה של הטבע היא סימן לטובו של אלוהים, ולא זיהה שום קונפליקט בין יקום שנברא אלוהי לבין הרעיון שהיקום התפתח עם הזמן באמצעות מנגנונים טבעיים. עם זאת, אקווינס חלק על דעותיהם של אלה (כמו הפילוסוף היווני העתיק אמפדוקלס) שקבעו שתהליכים טבעיים כאלה הראו שהיקום יכול היה להתפתח ללא מטרה בסיסית. אקווינס דווקא קבע כי: "מכאן, ברור שהטבע אינו אלא סוג מסוים של אמנות, כלומר, האמנות האלוהית, המוטבעת על דברים, שבאמצעותה דברים אלה מועברים לסוף מוגדר. זה כאילו בונה הספינות היו מסוגלים לתת לעצים את מה שבאמצעותו הם יעבירו את עצמם לצורת ספינה."
הרנסאנס והנאורות

במחצית הראשונה של המאה ה-17, הפילוסופיה המכנית של רנה דקארט עודדה את השימוש במטאפורה של היקום כמכונה, מושג שיבוא לאפיין את המהפכה המדעית. בין 1650 ל-1800, כמה חוקרי טבע, כמו בנואה דה מיילט, הפיקו תיאוריות שטענו שהיקום, כדור הארץ והחיים התפתחו בצורה מכנית, ללא הדרכה אלוהית. לעומת זאת, רוב תיאוריות האבולוציה העכשוויות, כמו אלו של גוטפריד לייבניץ ויוהאן גוטפריד הרדר, התייחסו לאבולוציה כתהליך רוחני ביסודו. בשנת 1751, פייר לואי מאופרטואה סטה לכיוון חומרני יותר. הוא כתב על שינויים טבעיים המתרחשים במהלך רבייה ומצטברים במהלך דורות רבים, ומייצרים גזעים ואף מינים חדשים, תיאור שצפה באופן כללי את מושג הברירה הטבעית.
רעיונותיו של מאופרטויס היו בניגוד להשפעתם של טקסונומים מוקדמים כמו ג'ון ריי. בסוף המאה ה-17, ריי נתן את ההגדרה הפורמלית הראשונה לזן ביולוגי, שאותו תיאר כמאופיין בתכונות חיוניות בלתי משתנות, וקבע שזרע של זן אחד לעולם לא יוכל להוליד אחר. הרעיונות של ריי ושל טקסונומים אחרים מהמאה ה-17 הושפעו מתאולוגיה טבעית ומטיעון העיצוב.
המילה אבולוציה (מהלטינית evolutio, שפירושה "להתגלגל כמגילה") שימשה בתחילה כדי להתייחס להתפתחות עוברית (אנ'); השימוש הראשון שלו ביחס להתפתחות המינים הגיע בשנת 1762, כאשר צ'ארלס בונט השתמש בו למושג "קדם היווצרות (אנ')", שבו נשאו הנקבות צורה מיניאטורית של כל הדורות הבאים. המונח קיבל בהדרגה משמעות כללית יותר של צמיחה או התפתחות מתקדמת.
מאוחר יותר במאה ה-18, סבר הפילוסוף הצרפתי ז'ורז' לואי לקלר, הרוזן דה בופון, אחד מחוקרי הטבע המובילים באותה תקופה, שמה שרוב האנשים כינו מינים הם באמת רק מינים מסומנים היטב, ששונו מצורה מקורית על ידי גורמים סביבתיים. לדוגמה, הוא האמין שלאריה, טיגריס, נמר וחתול בית אולי יש אב קדמון משותף. הוא עוד העלה השערה כי כ-200 זני יונקים שהיו ידועים אז היו צאצאים מ-38 צורות מקוריות של בעלי חיים. הרעיונות האבולוציוניים של בופון היו מוגבלים; הוא האמין שכל אחת מהצורות המקוריות נוצרה דרך יצירה ספונטנית ושכל אחת עוצבה על ידי "תבניות פנימיות" שהגבילו את כמות השינוי. יצירותיו של בופון, Histoire naturelle (1789–1749) ו־Epoques de la nature (1778), המכילות תיאוריות מפותחות לגבי מקור חומרני לחלוטין לכדור הארץ ורעיונותיו המפקפקים בקביעות המינים, היו בעלי השפעה רבה. פילוסוף צרפתי אחר, דניס דידרו, כתב גם הוא שייתכן שיצורים חיים נוצרו לראשונה באמצעות יצירה ספונטנית, וכי מינים תמיד משתנים בתהליך מתמיד של ניסוי שבו צורות חדשות התעוררו ושרדו או נכחדו על בסיס ניסוי וטעייה; רעיון שיכול להיחשב כציפייה חלקית לברירה הטבעית. בין השנים 1767 ל-1792, ג'יימס ברנט, לורד מונבודו, כלל בכתביו לא רק את התפיסה שהאדם הוא צאצא של הפרימטים, אלא גם שבתגובה לסביבה, יצורים מצאו שיטות לשנות את תכונותיהם על פני מרווחי זמן ארוכים. סבו של צ'ארלס דרווין, ארסמוס דרווין, פרסם את Zoonomia (1796–1794) (אנ') שהציע כי "כל בעלי החיים בעלי הדם החם צמחו מסיב חי אחד". בשירו מקדש הטבע (1803), הוא תיאר את עליית החיים מאורגניזמים זעירים החיים בבוץ אל כל המגוון המודרני שבו.
תחילת המאה ה-19 > פליאונטולוגיה וגאולוגיה

בשנת 1796 פרסם ז'ורז' קוויאר את ממצאיו על ההבדלים בין פילים חיים לאלה שנמצאו בתיעוד המאובנים. הניתוח שלו זיהה את הממותות והמסטודונים כמינים שונים, השונים מכל חיה קיימת, ולמעשה סיים ויכוח ארוך טווח בשאלה האם זן יכול להיכחד. בשנת 1788, ג'יימס האטון תיאר תהליכים גאולוגיים הדרגתיים (אנ') הפועלים ברציפות לאורך זמן עמוק (אנ'). בשנות ה-1790, החל ויליאם סמית בתהליך של סדר שכבות סלע על ידי בחינת מאובנים בשכבות בזמן שעבד על המפה הגאולוגית של אנגליה. באופן עצמאי, בשנת 1811, פרסמו קוויאר ואלכסנדר ברוניארט מחקר רב השפעה על ההיסטוריה הגאולוגית של האזור סביב פריז, המבוסס על רצף הסטרטיגרפי של שכבות הסלע. עבודות אלו סייעו לבסס את עתיקות כדור הארץ. Cuvier דגל בתאוריית הקטסטרופיזם כדי להסביר את דפוסי ההכחדה ורצף החיות שנחשפו על ידי תיעוד המאובנים.
הידע על תיעוד המאובנים המשיך להתקדם במהירות במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-19. בשנות ה-40 של המאה ה-19, קווי המתאר של סולם הזמן הגאולוגי התבררו, ובשנת 1841 ג'ון פיליפס מנה שלוש תקופות עיקריות, המבוססות על הפאונה השלטת של כל אחת מהן: הפליאוזואיקון, הנשלט על ידי חסרי חוליות ימיים ודגים, המזוזואיקון, עידן הזוחלים, והעידן הקנוזואי הנוכחי של היונקים. תמונה מתקדמת זו של תולדות החיים התקבלה אפילו על ידי גאולוגים אנגלים שמרנים כמו אדם סדג'וויק וויליאם בקלנד ; עם זאת, כמו Cuvier, הם ייחסו את ההתקדמות לאירועים קטסטרופליים חוזרים ונשנים של הכחדה ואחריהם פרקים חדשים של בריאה. בניגוד לקוויאר, בקלנד וכמה תומכים אחרים בתאולוגיה טבעית בקרב גאולוגים בריטים עשו מאמצים לקשר במפורש את הפרק הקטסטרופלי האחרון שהציע קוויאר למבול המקראי.
מ-1830 עד 1833, הגאולוג צ'ארלס לייל פרסם את עבודתו רבת הכרכים Principles of Geology (אנ'), אשר, בהתבסס על רעיונותיו של האטון, דגל בחלופה אחידה לתיאוריה הקטסטרופלית של הגאולוגיה. לייל טען שבמקום להיות תוצרים של אירועים קטקליזמיים (ואולי על טבעיים), המאפיינים הגאולוגיים של כדור הארץ מוסברים טוב יותר כתוצאה מאותם כוחות גאולוגיים הדרגתיים הניתנים לצפייה בימינו - אך פועלים על פני פרקי זמן ארוכים מאוד. למרות שליל התנגד לרעיונות אבולוציוניים (אפילו הטיל ספק בקונצנזוס לפיו תיעוד המאובנים מוכיח התקדמות אמיתית), התפיסה שלו לפיה כדור הארץ עוצב על ידי כוחות הפועלים בהדרגה על פני תקופה ממושכת, והגיל העצום של כדור הארץ לפי התיאוריות שלו, הייתה בעלת השפעה גדולה על הוגים אבולוציוניים עתידיים כמו צ'ארלס דרווין.
תחילת המאה ה-19 > צפיית הברירה טבעית

אפשר לעיין בהיסטוריה של הביולוגיה מהיוונים הקדמונים ואילך ולגלות צפייה של כמעט כל רעיונות המפתח של צ'ארלס דרווין. כדוגמה, לורן אייזלי מצא קטעים בודדים שנכתבו על ידי בופון המצביעים על כך שהוא היה כמעט מוכן לחבר תיאוריה של ברירה טבעית, אך קובע שאין להוציא צפיות כאלה מההקשר המלא של הכתבים או של הערכים התרבותיים של התקופה שהפכה את רעיונות האבולוציה הדרוויניסטים לבלתי מתקבלים על הדעת.
כאשר דרווין פיתח את התיאוריה שלו, הוא חקר רבייה סלקטיבית והתרשם מהתבוננותו של ג'ון סברייט ש"חורף קשה, או מחסור במזון, בהשמדת החלשים והלא בריאים, יש את כל ההשפעות הטובות של בחירה טובה יותר" כדי ש"החלשים והלא בריאים לא יחיו כדי להפיץ את חולשותיהם". דרווין הושפע מרעיונותיו של צ'ארלס ליאל בדבר שינוי סביבתי הגורם לתמורות אקולוגיות, מה שהוביל למה שאוגוסטין דה קנדולה כינה מלחמה בין זני צמחים מתחרים, תחרות שתוארה היטב על ידי הבוטנאי וויליאם הרברט. דרווין הושפע מאוד מהביטוי של תומאס רוברט מלתוס "מאבק על הקיום" המשמש לשבטים אנושיים לוחמים.
כמה סופרים חזו היבטים אבולוציוניים של התיאוריה של דרווין, ובמהדורה השלישית של על מוצא המינים שפורסמה ב-1861 דרווין שם את אלו שידע עליהם בנספח מבוא, An Historical Sketch of the Recent Progress of Opinion on the Origin of Species, אשר הוא הרחיב במהדורות מאוחרות יותר.
בשנת 1813, ויליאם צ'ארלס וולס קרא לפני החברה המלכותית חיבורים המניחים שהייתה אבולוציה של בני אדם, והכיר בעקרון הברירה הטבעית. דרווין ואלפרד ראסל וואלאס לא היו מודעים לעבודה זו כאשר פרסמו יחד את התיאוריה בשנת 1858, אך מאוחר יותר הודה דרווין כי וולס הכיר בעקרון לפניהם, וכתב כי המאמר "חשבון של אישה לבנה, שחלק מעורה דומה לזה של אשה שחורה" פורסם ב-1818, ו"הוא מכיר באופן מובהק בעיקרון הברירה הטבעית, וזו ההכרה הראשונה שצוינה; אבל הוא מחיל אותה רק על גזעי האדם, ועל תכונות מסוימות בלבד".
פטריק מת'יו כתב בספרו "על עצים ימיים וחקלאות העץ" (1831) על "איזון מתמשך בין החיים לנסיבות. ... [צאצאיהם] של אותם הורים, תחת הבדלים גדולים של נסיבות, עלולים, בעוד כמה דורות, אפילו להפוך למינים נפרדים, שאינם מסוגלים להתרבות משותפת." דרווין רומז שהוא גילה את העבודה הזו לאחר הפרסום הראשוני של המוצא. בסקיצה ההיסטורית הקצרה שדרווין כלל במהדורה השלישית הוא אומר "למרבה הצער, ההשקפה ניתנה על ידי מר מתיו בקיצור רב ובקטעים מפוזרים בנספח לעבודה בנושא אחר... עם זאת, הוא ראה בבירור את מלוא הכוח של עקרון הברירה הטבעית."
עם זאת, כפי שאומר ההיסטוריון של המדע פיטר ג'יי בולר, "באמצעות שילוב של תיאוריות נועזות והערכה מקיפה, דרווין הגה מושג של אבולוציה שהיה ייחודי לתקופה." באולר ממשיך ואומר שעדיפות פשוטה לבדה אינה מספיקה כדי להבטיח מקום בהיסטוריה של המדע; מישהו צריך לפתח רעיון ולשכנע אחרים בחשיבותו כדי שתהיה לו השפעה אמיתית. תומאס הנרי האקסלי אמר במאמרו על הקבלה של על מוצא המינים :
ההצעה שמינים חדשים עשויים לנבוע מפעולה סלקטיבית של תנאים חיצוניים על השונות מהסוג הספציפי שלהם שהפרטים מציגים - ואשר אנו מכנים "ספונטניים", מכיוון שאיננו מודעים לסיבתם - אינה ידועה לחלוטין להיסטוריון המדעי כשם שהייתה למומחים ביולוגיים לפני 1858. אבל ההצעה הזו היא הרעיון המרכזי של 'מקור המינים', ומכילה את תמצית הדרוויניזם.
תחילת המאה ה-19 > ברירה טבעית

הדפוסים הביו-גאוגרפיים שצ'ארלס דרווין צפה במקומות כמו איי גלאפגוס במהלך המסע השני של ספינת חיל הים הבריטי HMS Beagle גרמו לו לפקפק בקביעות המינים, ובשנת 1837 התחיל דרווין את הראשון מתוך סדרה של מחברות סודיות על התמרה. תצפיותיו של דרווין הובילו אותו לראות בטרנסמוטציה תהליך של התפצלות והסתעפות, ולא את ההתקדמות דמוית הסולם שחזה ז'אן-בטיסט למארק ואחרים. ב-1838 הוא קרא את המהדורה השישית החדשה של מאמר על עקרון האוכלוסייה, שנכתב בסוף המאה ה-18 על ידי תומאס רוברט מלתוס. הרעיון של מלתוס על גידול אוכלוסייה המוביל למאבק הישרדות בשילוב עם הידע של דרווין על האופן שבו מגדלים בחרו תכונות, הובילו לתחילתה של תאוריית הברירה הטבעית של דרווין. דרווין לא פרסם את רעיונותיו על אבולוציה במשך 20 שנה. עם זאת, הוא כן שיתף אותם עם חוקרי טבע וחברים אחרים, החל עם ג'וזף דלטון הוקר, איתו דן במאמרו שלא פורסם משנת 1844 על הברירה הטבעית. במהלך תקופה זו הוא ניצל את הזמן שהיה יכול לחסוך מעבודותיו המדעיות האחרות כדי לשכלל לאט לאט את רעיונותיו, וכשהוא מודע למחלוקת העזה סביב התמרה, לצבור ראיות לתמיכה בהם. בספטמבר 1854 החל לעבוד במשרה מלאה על כתיבת ספרו על הברירה הטבעית.
בניגוד לדרווין, אלפרד ראסל וואלאס, שהושפע מהספר Vestiges of the Natural History of Creation, כבר חשד שהתמרה של מינים התרחשה כשהחל את הקריירה שלו כחוקר טבע. עד 1855, התצפיות הביוגאוגרפיות שלו במהלך עבודת השדה שלו בדרום אמריקה ובארכיפלג המלאי גרמו לו לביטחון בדפוס אבולוציה מסועף כדי לפרסם מאמר הקובע שכל זן מקורו בסמיכות לזן שכבר קיים בעל זהות קרובה. בדומה לדרווין, השיקול של וואלאס לגבי האופן שבו הרעיונות של מלתוס עשויים לחול על אוכלוסיות בעלי חיים, הוא שהוביל אותו למסקנות דומות מאוד לאלו של דרווין לגבי תפקידה של הברירה הטבעית. בפברואר 1858, וואלאס, שלא היה מודע לרעיונותיו של דרווין שטרם פורסמו, חיבר את מחשבותיו למאמר ושלח אותן בדואר לדרווין, וביקש לדעתו. התוצאה הייתה פרסום משותף ביולי של קטע ממאמרו של דרווין משנת 1844 יחד עם מכתבו של וואלאס. דרווין גם החל לעבוד על תקציר קצר המסכם את התיאוריה שלו, שאותה יפרסם ב-1859 בשם "על מוצא המינים".
1930–1859: דרווין ומורשתו > יישום לבני אדם

צ'ארלס דרווין היה מודע לתגובה הקשה בחלקים מסוימים של הקהילה המדעית נגד ההצעה שהועלתה ב"ממצאים של ההיסטוריה הטבעית של הבריאה" לפיה בני אדם צמחו מבעלי חיים בתהליך של התמרה. לכן, הוא התעלם כמעט לחלוטין מהנושא של האבולוציה האנושית ב־On the Origin of Species. למרות אמצעי זהירות זה, הנושא בולט בוויכוח שלאחר פרסום הספר. במשך רוב המחצית הראשונה של המאה ה-19, הקהילה המדעית האמינה שלמרות שהגאולוגיה הראתה שכדור הארץ והחיים הם עתיקים מאוד, בני אדם הופיעו פתאום רק כמה אלפי שנים לפני ההווה. עם זאת, סדרה של תגליות ארכאולוגיות בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19 הראו כלי אבן הקשורים לשרידי בעלי חיים שנכחדו. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19, כפי שסוכם בספרו של צ'ארלס לייל מ-1863 , "ראיות גאולוגיות של עתיקותו של האדם", הפכה למקובלת הסברה שבני אדם היו קיימים בתקופה פרהיסטורית - שנמשכה אלפים רבים של שנים לפני תחילת ההיסטוריה הכתובה. תפיסה זו של ההיסטוריה האנושית תאמה יותר כמקור אבולוציוני לאנושות מאשר ההשקפה הישנה יותר. מצד שני, באותה תקופה לא היו עדויות מאובנים המדגימות את האבולוציה האנושית. המאובנים האנושיים היחידים שנמצאו לפני גילוי האדם של ג'אווה בשנות ה-90 של המאה ה־19 היו של בני אדם מודרניים מבחינה אנטומית או של ניאנדרטלים שהיו קרובים מדי, במיוחד במאפיין הקריטי של יכולת הגולגולת, לבני אדם מודרניים מכדי שהם יהיו מתווכים משכנעים בין בני אדם לפרימטים אחרים.
לכן, הוויכוח שבא מיד לאחר פרסום "על מוצא המינים" התרכז בדמיון והשוני בין בני אדם לקופים מודרניים. קרולוס לינאוס ספג ביקורת במאה ה-18 על כך שהוא מקבץ בני אדם וקופי אדם יחד כפרימטים במערכת הסיווג פורצת הדרך שלו. ריצ'רד אוון הגן במרץ על הסיווג שהוצע על ידי ז'ורז' קוויאר ויוהאן פרידריך בלומנבך שהציב את בני האדם בסדר נפרד מכל היונקים האחרים, שבתחילת המאה ה-19 הפך לתפיסה האורתודוקסית. מצד שני, תומאס הנרי האקסלי ביקש להדגים קשר אנטומי הדוק בין בני אדם לקופים. בתקרית מפורסמת אחת, שזכתה לכינוי "שאלת ההיפוקמפוס הגדולה", הראה האקסלי כי אוון טעה בטענה שלמוח של גורילות חסר מבנה הקיים במוח האנושי. האקסלי סיכם את טיעונו בספרו רב ההשפעה מ-1863 Evidence as to Man's Place in Nature. נקודת מבט נוספת הועלתה על ידי לייל ואלפרד ראסל וואלאס. הם הסכימו שבני אדם חולקים אב קדמון משותף עם קופי אדם, אך שאלו אם מנגנון חומרני גרידא יכול להסביר את כל ההבדלים בין בני אדם לקופים, במיוחד כמה היבטים של המוח האנושי.
ב-1871 פרסם דרווין את The Descent of Man, and Selection in Relation to Sex, שהכיל את השקפותיו על האבולוציה האנושית. דרווין טען שההבדלים בין המוח האנושי למוחם של בעלי החיים הגבוהים הם עניין של דרגות ולא של סוג. לדוגמה, הוא ראה במוסר תוצאה טבעית של אינסטינקטים המועילים לבעלי חיים החיים בקבוצות חברתיות. הוא טען שכל ההבדלים בין בני אדם לקופים הוסברו על ידי שילוב של הלחצים הסלקטיביים שהגיעו מהמעבר של אבותינו מהעצים למישורים, ובין הברירה הזווגית. הוויכוח על מוצא האדם, ועל מידת הייחודיות האנושית נמשך גם במאה ה-20.