stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רותי הלביץ כהן
תערוכות יחיד

1995 - הגלריה בבורוכוב, תל אביב
1994 - מוזיאון ינקו דאדא, עין–הוד
2001 - גלריה טל אסתר, תל אביב
2002 - עלי להבליג לזה, גלריה גורן המכללה האקדמית עמק יזרעאל
2003 - בומרנג, גלריה טל אסתר, תל אביב
2004 - תערוכת יחיד גלריה הצוק נתניה.
2006 - עבודות חדשות, גלריה ג'ולי מ., תל אביב
2006 - MIND THE GAP-גלריה ,UMTRIEB גרמניה WWW.UMTRIEB.DE
2007 - DISTORTION גלריה ,UMTRIEB גרמניה WWW.UMTRIEB.DE
2008 - MIND THE GAP- גלריה Evi Gougenheim, פריז, צרפת
2008 - MIND THE GAP, פנורמה, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
2009 - בית העלמות, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, מוזיאון תל אביב (קטלוג)
2009 - FREE BUT SECURELY HELD, הגלריה במכללת אורנים, טבעון
2009 - FREE BUT SECURELY HELD, גלריה ג'ולי מ, תל אביב
2010 - SITE SPESIFIC, סיזיפוס, פולילוג - ביאנאלה מדינות אגן הים התיכון, קלן, גרמניה
2010 - גלריה אומטריב, קיל, גרמניה
2011 - על בלימה, עם יהושע סובול, מוזיאון נחום גוטמן לאמנות, תל אביב, אוצרת מוניקה לביא
2012 - מוזיאון "Beelden aan Zee", האג, הולנד, אוצרת רונית אדן.
2013 - Without Frames"", מוזיאון לאמנות מודרנית, גוואנדג’ו, סין (אוצר: יניב שפירא)
2014 - "ארבע אימהות ושארית", גלריה גורדון, תל אביב;
2014 - "ארבע אימהות ושארית", גלריה הלגה הופמן, אלפן אן דה ריין, הולנד
2015 - "לחשים", גלריה גורדון, תל אביב
2015 - "מסך הדמעות", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (אוצרת: איה לוריא)
2017 - "שקיעה", מוזיאון חיפה לאמנות (אוצרת: סבטלנה ריינגולד)
2017 - Inspire Project, A Deed Without a Name"", מוזיאון לאמנות עכשווית מקדוניה, סלוניקי (אוצרת: תולי מיסירלוגלו)
2017 - "A Deed Without a Name", גלריהZsilip, בודפשט
2017 - "דפנה", המכון הישראלי לתרבות, בודפשט
2018 - "Potsdam, Amsterdam, Tel aviv" (עם יהושע רוזנמן), קונסטהאוס פוטסדאם (אוצרים: הוברטוס פון דר גולץ ואנג'ליקה אוכנר)
2018 - Passive-Aggressive, from Daphne to Judith"", גלריה Whiteconcepts, ברלין
2018 - "פואמה / פה אימה — שערה במקום הפשע" (עם יהושע סובול), גלריית האוניברסיטה הפתוחה, רעננה (אוצרת: כרמית בלומנזון)
2019 - "אהובתי", המוזיאון הפתוח, גן התעשייה תפן (אוצרת: רותי אופק)
2020 - “השמים נפלו עלי”, הגלריה לאמנות אום אל פחם, מוזיאון אום אל פחם, אוצרת : יעל גילעת
תערוכות קבוצתיות

1994: גלריה נופר, תל אביב
1994: גלריה מרי פאוזי, יפו
1994: המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
1994: אגודת הציירים והפסלים, תל אביב
1994: הסדנא לאמנות ביבנה
1994: הגלריה בבורוכוב, תל אביב
1995: מצפה רמון
1995: תערוכת זוכי קרן שרת, הגלריה האוניברסיטאית,
1995: אוניברסיטת תל אביב
1996: גלריה נוה-צדק, תל אביב
1996: תערוכת זוכי קרן שרת, מוזיאון רמת-גן
1995-96: תערוכה נודדת של קרן תרבות אמריקה-ישראל, ארצות הברית
1995: קפה נחמה, יפו
1996: אמנים נגד היד הקשה, גלריה בית העם תל אביב, וגלריית אום אל-פחם
2002: האמיני יום יבוא, גלריית אום אל-פחם
2002: אמניות מורות, במסגרת פרס אמן מורה, מכללת אורנים משרד המדע התרבות
2003: למות לישון, גלריה גולי מ. תל אביב
2003: תערוכת זוכי פרס דיוקן ראשון, מפעל הפיס - מוזיאון תל אביב.
2005: קבוצתית, כתמי גוף, מרכז ההנצחה, טבעון
2005: אמני הגלריה, גלריה ברנטסבר קופנהגן, דנמרק
2006: piece of art - peace of art –עם אמנים מיצרים ישראלים פלסטינים וגרמנים, אמרסבק ליד המבורג, גרמניה, תערוכה נודדת בגרמניה.
2006: INTENSIVE CARE, גלריה גולי מ, תל אביב.
2006: תערוכת מכירה למוזאון תל אביב, BFAMI, לונדון, אנגליה.
2007: רפי, גלריה טובה אוסמן, ת"א.
10.2007: www.previewberlin.de, PREVIEW BERLIN ART FAIR יריד אמנות בברלין, אמני גלריה UMTRIEB.
11.2007: תערוכת הוקרה לאסתי רשף, גלריית ההנצחה, מרכז ההנצחה קריית טבעון
11.2007: לחם ושושנים, מנשר, תל אביב
11.2007: IN & OUT, גלריה ג'ולי מ., תל אביב
2008: שחור, גלריה בינט, תל אביב
2009: תערוכת זוכי פרסים של משרד התרבות המדע והספורט, מוזיאון עין חרוד
2009: לוליטה, גלריית המשרד, תל אביב
2010: ART COTUORE, גלריה בינט, אוצרת טסי כהן, תל אביב
2010: גוף ללא איברים-ניסוי מס 1, בית ספר קלישר, תל אביב
2010: STILL LIFE, גלריה דנה, קיבוץ יד מרדכי, אוצרות רווית הררי, עדנה מושינזון
2010: מוזיאון KIELER, קיל, גרמניה
2010: יריד PREVIEW BERLIN ART FAIR, גלריה אומטריב, ברלין, גרמניה
2011: נשל, גלריה רוטשילד 121, תל אביב
2011: ממבה שחורה, עם טלי בן בסט, גלריה גולי מ, תל אביב.
2012: 2012"", גלריה גורדון 2, תל אביב
2013: "תערוכת קיץ", גלריה גורדון וגורדון 2, תל אביב
2014: "משולש שיקגו", מוזיאון חיפה לאמנות (אוצרת: רותי דירקטור)
2015: "תערוכת קיץ”, גלריה גורדון, תל אביב
2016: "NordArt 2016", הביתן הישראלי, בודלסדורף (אוצרת: כרמית בלומנזון)
2019: "נפש עירומה: חיים סוטין והאמנות הישראלית", משכן לאמנות עין־חרוד (אוצר: יניב שפירא)
אוספים

אוסף מוזיאון חיפה לאמנות
אוסף מוזיאון עין חרוד
אוסף בנק לאומי
מוזיאון תל אביב לאמנות
מוזיאון ישראל
מוזיאון חיפה
מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
MMCA, מוזיאון לאמנות עכשווית בסלוניקי
אוסף האמנות של עיתון "הארץ"
רשימת פרסומים

חלומות מתוקים - מאמר מתוך קטלוג, רעיה זומר אוצרת, תערוכת יחיד, מוזיאון ינקו דאדא עין הוד, סתיו 1998.
למות לישון - מאמר מתוך קטלוג, יאיר גרבוז, תערוכת יחיד, גלריה טל אסתר, ת"א, 2001.
על הציור של רותי הלביץ – מאמר, יאיר גרבוז, סטודיו כתב עת לאומנות מס' 128, נוב' 2001.
פנימחוצפנים – אסוציאציות ודמיון מודרך, יהושע סובול, תערוכת יחיד, גלריה טל אסתר, ת"א,2004 .
דברים שקרו אי שם אי אז, יהושוע סובול, תערוכת יחיד, גלריה ג'ולי מ, ת"א ,2006
הרחבה וצמצום של "אזור הספק" בעבודותיה של רותי הלביץ כהן, כתב עת אקדמי מכללת אורנים.
הערוץ האקטיבי והפסיבי ביצירת האמנות – הדיאלוג בין הרווח לסימבול ביצירותיה של רותי הלביץ כהן, רותי הלביץ כהן, פרוטוקולים היסטוריה ותאוריה, כתב עת אקדמי בצלאל, גיליון מס 18-סוף הדרך: על המוות ביצירה ובתרבות.
בית העלמות (קט'), ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2009.
רותי הלביץ כהן, "הערוץ האקטיבי והפסיבי ביצירת האמנות — הדיאלוג בין הרווח לסימבול ביצירותיה של רותי הלביץ כהן", פרוטוקולים: היסטוריה ותאוריה, כתב עת אקדמי בצלאל 18, 2010.
יעל גילעת, "פניםחוץ", ערב רב, 2011.
יהושע סובול, רותי הלביץ כהן, שערה במקום הפשע, תל אביב: חלפי הוצאה לספרי אמנות, 2011.
ארבע אימהות ושארית (קט'), גלריה גורדון, 2014 (אנגלית).
מסך הדמעות (קט'), מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, 2015 (אנגלית).
יהושע סובול, רותי הלביץ כהן, פואמה / פה אימה — שערה במקום הפשע (קט'), גלריית האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2018.
ראול אוארנהיימר

| --- | --- |

צילום משנת 1921
 לידה:  15 באפריל 1876 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  7 בינואר 1948 (בגיל 71) אוקלנד, ארצות הברית 
 מדינה:  אוסטריה 
 אירועים משמעותיים:  transport from Vienna to Dachau  01 April 1938 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 חתימה:   
 
ראול אוטמר אוארנהיימר (בגרמנית: Raoul Othmar Auernheimer‏, 15 באפריל 1876 וינה – 6 בינואר 1948 אוקלנד, קליפורניה) היה סופר, מחזאי, פובליציסט, מבקר תיאטרון יהודי-אוסטרי. משפטן בהכשרתו. כתב פרוזה קצרה וקומדיות חברתיות והצטיין במיוחד בפיליטונים שפורסמו בעיתון "נויה פרייה פרסה" בווינה.
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות

אוארנהיימר נולד בווינה כבן של הסוחר הגרמני יוהאן וילהלם אוארנהיימר ושל אשתו שרלוטה "ז'ני" ביכלר, יהודייה הונגריה, דודנית של תאודור הרצל. למד בבית ספר יסודי בלינץ באוסטריה העלית, אחר כך בגימנסיה באובר-דבלינג (כעת חלק מווינה) באוסטריה התחתית. אחרי סיום בחינות הבגרות עשה שרות צבאי בן שנה והחל משנת 1894 למד משפטים באוניברסיטת וינה. בשנת 1900 סיים עם תעודת דוקטור במשפטים והתמנה לשופט סטז'ר בבית משפט בעיר הולדתו.
פעילותו הספרותית והעיתונאית

בשנת 1906 התחתן עם אירנה לואופלדינה גוטמן מבודפשט.
התחיל לכתוב מגיל צעיר ובשנת 1898 כבר הוצג מחזה ראשון שלו בווינה. אחרי 1896 השתתף בעריכת העיתון "יוגנד" ("נעורים"), שהגדיר עצמו כ"שבועון מאויר לאמנות ולחיי יום יום" ושהופיע במינכן.
בשנת 1906 התקבל לעבודה בעיתון "נויה פרייה פרסה", יש אומרים גם הודות לקרבה לתאודור הרצל המנוח, שעבד בעיתון. כתב בו במשך עשרות שנים מאמרי בקורת תיאטרון (על ההצגות בבורגתיאטר), עד שנת 1933. בנוסף לשמו האמיתי נהג להשתמש בשמות העט "ראול היימרן" ו"ראול אוטמאר".
החל משנת 1920 ועד יום מותו תרם קבוע כתבות לעיתון השווייצרי "נציונל צייטונג" מבזל.
אוארנהיימר נודע גם כמחבר מחזות, קומדיות משעשעות לרוב, וסיפורים. הושפע בכתיבתו על ידי מופסאן ושניצלר. חיבר ספרים גם על חיי מטרניך ופרנץ גרילפרצר. לפי עדותו של העיתונאי קרסטן טרגסט, שניצלר, שהתכתב עם אוארנהימר, העריך פעם את כתיבתו הספרותית כ"בסדר, חרוצה, אך בכל זאת מועטת ערך" („Fein, fleißig, aber doch schmächtig“).[דרוש מקור]
נמנה עם מיידי המועדון PEN בווינה ובשנים 1927-1923 עמד בראשו. בהמשך היה סגן יושב ראש ה-PEN לצידו של היושב-ראש פליקס זלטן (1869-1945). בשנים 1935-1933 היה יושב ראש ממלא מקום.
במרץ 1938 נעצר על ידי השלטונות הנאצים ונשלח למחנה הריכוז דכאו בטרנספורט ראשון שכלל אישים רבים .
אחרי פניה של הסופר אמיל לודוויג, הקונסול הכללי של ארצות הברית, ריימונד גייסט, התערב והשיג שחרורו מהמחנה באוגוסט 1938. בנובמבר התאפשר לו להגר לארצות הברית. הגיע לשם דרך ונציה. אוארנהיימר התיישב ופעל בניו יורק. בשנת 1944 הוענקה לו האזרחות האמריקאית.
בניו יורק היה פעיל אוארנהיימר בקרב חוגי הגולים האוסטרים: היה חבר מועדון ה-PEN האוסטרי החופשי, בשנת 1944
תרם בכתיבתו לסדרת כתבי הספרות של התנועה האוסטרית החופשית בלונדון. יחד עם חברו, ארנסט לוטאר (1890–1974) ניסה להקים תיאטרון אוסטרי בשם "די אסטרייכישה ביהנה" באמריקה אך לא הצליח.
הנצחה

1960 - רחוב ברובע 22 של וינה נקרא על שמו - Auernheimergasse.
פרסים ואותות כבוד

1924 הפרס "פולקסתיאטר" בעד המחזה "קזנובה בווינה"
יצירות > מחזות

Talent, קומדיה, 1900
Die große Leidenschaft, קומדיה, 1904
Die Dame mit der Maske, מערכון, 1905
Die glücklichste Zeit, קומדיה, 1909
Das Paar nach der Mode, קומדיה, 1913
Die verbündeten Mächte, קומדיה, 1915
Casanova in Wien, קומדיה, 1924
Die Feuerglocke, קומדיה, 1929
יצירות > פרוזה

Rosen, die wir nicht erreichen, נובלות ורשימות, 1901
Renée. Sieben Capitel eines Frauenlebens, 1902
Lebemänner, נובלה, 1903
Die Verliebten, נובלות ורשימות, 1904
Die ängstliche Dodo, נובלות, 1907
Die man nicht heiratet, נובלות, 1908
Der gußeiserne Herrgott, נובלות, 1911
Laurenz Hallers Praterfahrt, סיפור, 1913
Herzen in Schwebe. נובלות, 1916
Das wahre Gesicht, נובלות, 1916
Der Geheimniskrämer, סיפור, 1918
Das ältere Wien, מסה, 1919
Maskenball. Novelle im Kostüm", 1920 (נשף מסיכות. נובלה בתחפושת)
Das Kapital, רומן, 1923
Josef-Kainz-Gedenkbuch, Wien 1924 (ספר לזכרו של יוזף קיינץ)
Die linke und die rechte Hand, רומן, 1927 (מהדורה מחודשת: Graz 1985)
Die Wienerin im Spiegel der Jahrhunderte (עריכה ומבוא), 1927
Evarist und Leander, סיפור, 1931
Geist und Gemeinschaft, Reden, 1932
Der gefährliche Augenblick. Abenteuer und Verwandlungen, סיפורים, 1932
Gottlieb Weniger dient der Gerechtigkeit, רומן, 1934
Wien. Bild und Schicksal, 1938
Metternich. Staatsmann und Kavalier, 1947 (מהדורות חדשות: Wien 1973, München 1977, 1981)
Franz Grillparzer. Der Dichter Österreichs, 1948 (מהדורה חדשה: Wien/München 1972)
1948 Das Wirtshaus zur verlorenen Zeit, אוטוביוגרפיה,
Wiener Klatsch: sechs Einakter, Wien/München 1974
Aus unserer verlorenen Zeit. Autobiographische Notizen 1890 – 1938 Wien 2004 רישומים אוטוביוגרפיים, עם אחרית דבר מאת פטרישיה אן אנדרס (Andres)
Erzählen heißt, der Wahrheit verschworen sein. (מהדורה בקורתית בעריכת פטרישיה אן אנדרס) גרסאות באנגלית ובגרמנית של רישומיו על ימיו במחנה הריכוז KZ-Bericht „Die Zeit im Lager – Through Work to Freedom“, Frankfurt/Main - Berlin 2010
תרגומים

ראול אוארנהיימר תרגם לגרמנית יצירות מאת סנט- בב ("דיוקנאות ספרותיים מצרפת של המאות 19-17", עם מבוא מאת שטפן צווייג), פול ז'רלדי ("הלן"), ושל קרוב המשפחה שלו, המחזאי היהודי-הונגרי ינה הלטאי (הרצל).
הערות שוליים

1 2  Reinhard Müller
↑  Oesterreich Lexikon
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257895405171  PLWABN: 9810556436605606  BIBSYS: 2045431  BNE: XX1198392  BnF: cb12058728q (data)  CANTIC: a11332839  CiNii: DA06033068  GND: 118505033  ISNI: 0000 0001 0892 7693  LCCN: n82260267  NKC: jn20030820037  NSK: 000166151  NTA: 070243972  RERO: 02-A002951681  SELIBR: 333811  SNAC: w6qv5q4b  SUDOC: 028833058  VIAF: 44319718   WorldCat (עם VIAF): 44319718
שיטה מלבינה

| שיטה מלבינה |
| --- | --- |
 שיטה מלבינה
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קיטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: מימוסיים
סוג:: שיטה
מין:: שיטה מלבינה
שם מדעי
 Acacia albida ‏Chevalier, 1934
תחום תפוצה

פרחי שיטה מלבינה
שיטה מלבינה (שם מדעי: Faidherbia albida, לעיתים Acacia albida; שם עממי באנגלית Ana tree ובערבית הראז) היא עץ נשיר מתת-משפחת המימוסיים, משפחת הקטניות.
תיאור

לשיטה המלבינה נוף גדול, העלים מנוצים, הפרחים מופיעים בשיבולים וצבעם כצבע החול. הפרי הוא בצורת תרמיל מפותל. העלים מורכבים באורך 6 סנטימטר ולהם 7 - 20 עלעלים. בבסיס העלה זוג קוצים ישרים באורך 2 סנטימטר. על ציר העלה ישנן בלוטות המפרישות צוף. התפרחת דמוית שיבולת בצבע צהוב בהיר. עלי הכותרת לבנים והאבקנים צהובים. שמו של המין נגזר מהגוון הלבן של הגזע.
בישראל משיר העץ עלים בגלל קור החורף. בישראל, כמו בארצות המוצא במזרח אפריקה, העץ מלבלב באביב ופורח בסוף הקיץ ובסתיו, בחודשים אוגוסט עד נובמבר.
הרבייה של השיטה המלבינה בישראל היא רבייה וגטטיבית, בניגוד לרביית זרע הנפוצה באפריקה. העץ עמיד לכריתה, שרפה ועיבוד חקלאי והוא מתחדש מהיחורים לאחר הפגיעה. מקור של כל קבוצת עצי שיטה מלבינה בישראל הוא מזרע אחד וכל קבוצת עצים היא בעצם עץ אחד בעל שלוחות.
תפוצה

מוצא העץ ומקום גידולו העיקרי בסוואנות של מזרח אפריקה ומזרחה עד למזרח התיכון ולהודו. העץ זקוק למים רבים לצורך גידולו. הוא צומח במקומות בהם יורדים 600–900 מילימטר גשמי קיץ, במקומות עם מי תהום גבוהים, לאורך גדות נחלים ובמשטחי הצפה של נהרות.
תפוצה > בישראל

ישראל היא גבול התפוצה הצפוני של עץ השיטה המלבינה. בישראל השיטה המלבינה מרוכזת בשבעה מקומות שונים ומבודדים זה מזה במקומות בהם יש לעץ מים זמינים בנוסף למי הגשם. חורשת עצי השיטה המלבינה הצפונית ביותר על פני כדור הארץ נמצאת בשמורת טבע תל שימרון בגבולו הצפוני של עמק יזרעאל, למרגלות היישוב תמרת.
בנוסף לשמורת תל שמרון נמצאים ריכוזים של השיטה המלבינה גם בנחל תבור, בשמורת שיטה מלבינה בעמק האלה, ליד ישרש, בשטחים החקלאיים בין מושב דור למושב עין איילה ובשמורת מבוא אשדוד, הכוללת את המקבץ הגדול ביותר. סיבת צמיחת שיטה מלבינה באזורים היותר צפוניים בישראל שנויה במחלוקת בין החוקרים. לדעת חלקם עצי השיטה הם שריד מתקופת המיוקן, אחרים סוברים שהעצים התפשטו צפונה לתחומי ארץ ישראל לפני ששת אלפים שנה דרך עמק הנילוס וצפון סיני.
עצי שיטה ניטעו בישראל במקומות שונים, למשל באילות. עץ שיטה מלבינה יחיד בתל אביב נמצא במרכז סוזן דלל.
יחס האדם

השיטה המלבינה היא עץ הנכלל ברשימת הצמחים המוגנים בישראל. כבר בתחילת 1960 הוחלט להכריז על קיבוצי השיטה המלבינה בשלושת הריכוזים שהיו מוכרים אז, שמורת טבע תל שימרון, נחל תבור ועמק האלה, כשמורות טבע.
במקורות

את השיטה המלבינה יש המזהים עם עֲצֵי שִׁטִּים ששימשו לבניית המשכן, עצתה היא חזקה והגזע גבוה ועבה יותר מרוב מיני השיטה הנפוצים במדבר סיני וסביבותיו, מה שמתאים לקרשי המשכן הגבוהים.
לקריאה נוספת

אנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 10 – "צמחים בעלי פרחים א'", בעריכת דוד הלר ומיכה לבנה, הוצאת משרד הביטחון , עמ' 144
הבריטניקה החדשה לנוער, הוצאת ידיעות אחרונות - ספרי חמד וכתר הוצאה לאור. כרך 16 עמוד 52.
נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, הוצאת כנה - ירושלים. ISBN 965-264-051-4
הערות שוליים

↑  שיטה מלבינה באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2  עזריה אלון, שמורות טבע קטנות, למרחב, 22 בינואר 1960
↑  שמורת שיטה מלבינה ישרש, אתר טבע ונופים בישראל
↑  ח. יהואש, עצי שיטים עומדים - שיטה מלבינה, על המשמר, 4 בנובמבר 1960
↑  "תל שמרון", מדריך ישראל החדש: אנציקלופדיה, מסלולי טיול כרך 4: הגליל התחתון וחופו ובקעת כנרות, הוצאת משרד הביטחון, 2001, עמ' 219
↑  בנטיעות מסורתיות צויין יום חג האילנות, על המשמר, 21 בינואר 1962
↑  יעקב שקולניק, 101 עצים מופלאים בישראל, עם עובד, 2008, עמ' 140
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
↑  שמות כו טו
↑  עצי שיטים עומדים - לבירור זהותם של העצים באתר צמח השדה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546597905171 
עץ שיטה מלבינה יחיד בתל אביב - במרכז סוזן דלל
רקראטיבו ולבה

ריאל קלוב רקראטיבו דה ולבה (ספרדית: Real Club Recreativo de Huelva) הוא מועדון כדורגל מהעיר ולבה. רקראטיבו ולבה, שהוקם ב-1889, הוא המועדון הראשון בספרד. המועדון שיחק ברוב השנים בליגה הספרדית השנייה ובליגה הספרדית השלישית למעט מס' עונות בודדות בליגת העל הספרדית, בעונת 1978/1979, בעונת 2002/2003, ומעונת 2006/2007 ועד עונת 2008/2009.
רוברט יאנג (שחקן)

| --- | --- |

רוברט יאנג בסדרה "אבא יודע הכי טוב", 1957
 לידה:  22 בפברואר 1907 שיקגו, אילינוי, ארצות הברית
 פטירה:  21 ביולי 1998 (בגיל 91) ווסטרלייק ויליג', קליפורניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1931–1988 (כ־57 שנים)
 מקום לימודים:  בית הספר התיכון אברהם לינקולן 
 צאצאים:  Kathy Young 
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב, שלושה פרסי אמי
 פרופיל ב-IMDb
 
רוברט ג'ורג' יאנג (באנגלית: Robert George Young;‏ 22 בפברואר 1907 - 21 ביולי 1998) היה שחקן אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה ושלושה פרסי אמי על תפקידיו בסדרת הדרמה "ד"ר מרקוס וולבי" ובקומדיית המצבים "אבא יודע הכי טוב" (אנ').
ביוגרפיה

יאנג נולד בשיקגו, בן למרגרט, אמריקאית ולתומאס יאנג מהגר אירי. למד משחק ב"תיאטרון פסדינה" והתגלה על ידי סוכן כישרונות של חברת ההפקה "מטרו גולדווין מאייר".
קריירת משחק > קולנוע

יאנג החל את דרכו בתחום המשחק כשחקן קולנוע בהוליווד בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 בסרטים "החטא של מדלון קלודט" בתפקיד ד"ר לורנס קלודט, "בית רוטשילד" בתפקיד קפטן פיצרוי, "היום אנו חיים" של הווארד הוקס "הילד מספרד" של לאו מקארי ו"הגמל השחור".
ב-1936 השתתף יאנג בסרטו של אלפרד היצ'קוק "סוכן חשאי" בתפקיד רוברט מרווין. ב-1938 הופיע בדרמה של פרנק בורזייגי  "שלושה חברים".
בתחילת שנות ה-40 הופיע יאנג במערבונים "המעבר הצפון מערבי" של קינג וידור בתפקיד ראשי לצידו של ספנסר טרייסי, "איחוד מערבי" של פריץ לאנג בתפקיד המהנדס ריצ'רד בלייק ובדרמות "הסופה האנושית", "ליידי תהיי טובה" .
ב-1947 שיחק יאנג בדרמה של אדוארד דמיטריק "אש צולבת " בתפקיד החוקר המשטרתי קפטן פינלי. ב-1948 שיחק בקומדיה של וולטר לאנג "יושבת יפה" בתור עורך הדין הארי קינג. ב-1949 שיחק בסרט האישה לבית פורסייט.
קריירת משחק > טלוויזיה

יאנג שהיה שחקן הוליוודי מוכר ומצליח החליט בשנת 1954 לעשות הסבה לקריירת טלוויזיה. הוא שיחק עד לשנת 1960 בסדרה הקומית "אבא יודע הכי טוב" בתפקיד סוכן המכירות ג'ים אנדרסון, יאנג זכה להערצה ולהערכה רבה שהתבטאה בזכייה בשני פרסי אמי.
בשנת 1969 החל יאנג לשחק בסדרת הדרמה הרפואית "ד"ר מרקוס וולבי" שהייתה לסדרת הדרמה הראשונה שזכתה בפרס גלובוס הזהב לסדרת הדרמה הטובה ביותר בשנת 1969. יאנג שיחק במשך 7 עונות הסדרה בתפקיד ד"ר מרקוס וולבי, הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה ובפרס אמי השלישי שלו בתפקיד ראשי.
חיים אישיים

יאנג היה אב לארבע בנות מאשתו בטי הנדרסון לה הוא היה נשוי במשך למעלה מ-60 שנה עד לפטירתה.
יאנג נפטר מנסיבות רפואיות ב-21 ביולי 1998 בווסטרלייק ויליג', קליפורניה בגיל 91. הוא נקבר ב"פארק הזיכרון פורסט לון" שבגלנדייל.
על שמו של יאנג הונצחו כוכבי טלוויזיה ורדיו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
פילמוגרפיה נבחרת

הגמל השחור (1931)
החטא של מדלון קלודט (1931)
דור האשמה (1931)
הילד מספרד (1932)
אינטרלוד מוזר (1932)
מורלים חדשים לזקן (1932)
גברים מוכרחים ללחום (1933)
היום אנו חיים (1933)
גיהנום מתחת (1933)
טאגבוט אנני (1933)
הרשות לרומנטיקה (1933)
מוות על היהלום (1934)
בית רוטשילד (1934)
יורקת אש (1934)
הנקודה המערבית של האוויר (1935)
הצדעה אדומה (1935)
הכלה חוזרת הבייתה (1935)
סוכן חשאי (1936)
הכלה עוזבת (1936)
הכרתי אותו בפריס (1937)
הצי הכחול והמוזהב (1937)
הכלה לבשה אדום (1937)
שלושה חברים (1938)
גן עדן לשלושה (1938)
אשת הצעצוע (1938)
השעה הזוהרת (1938)
גבר עשיר אישה ענייה (1938)
הונולולו (1939)
מייסי (1939)
ניסים למכירה (1939)
המעבר הצפון מערבי (1940)
הסופה האנושית (1940)
איחוד מערבי (1940)
ליידי תהיי טובה (1941)
ה. מ פולהם (1941)
רווק נשוי (1941)
מסע בשביל מרגרט (1942)
קהיר (1942)
מסוכנת במקצת (1943)
רוזי אוגריידי המתוקה (1943)
הרוח מטירת קאנטרוויל (1944)
הקוטג' המכושף (1945)
ליידי לאק (1946)
אש צולבת (1947)
יושבת יפה (1948)
האישה לבית פורסייט (1949)
האישה השנייה (1950)
סודם של האינקים (1954)
טלוויזיה

אבא יודע הכי טוב (1954–1960)
ד"ר מרקוס וולבי (1969–1976)
נשים קטנות (1978)
רכיבה על אופניים בשבת

דין רכיבה על אופניים בשבת נמצא בדיון הלכתי בספרות הפוסקים החל מהמאה ה-19, לאסור ולהתיר. הדעה הרווחת בספרי ההלכה האחרונים היא לאסור.
טעם רוב הפוסקים האוסרים

עובדין דחול: הטעם העיקרי של הפוסקים הוא משום עובדין דחול, מאחר שעיקר ייעודם של האופניים הוא כדי להגיע בעזרתם לעבודה או לצורכי ספורט. (חוט שני חלק ג' סח, ועוד).
עשיית חריץ: רבי עזריאל הילדסהיימר אסר את הרכיבה באופניים בשבת, משום שגלגלי האופניים יוצרים "חריץ" בקרקע ויש בדבר איסור משום מלאכת חורש. אך הרב עובדיה יוסף דחה את דבריו מאחר שעשיית החריץ אינה נעשית על ידי מחרשה, אלא בדרך אגב, ולא אכפת לנוסע אם נעשה החריץ. (למרות זאת גם הרב יוסף אסר נסיעת אופניים בשבת).
תחומין: יש הטוענים כי סיבת האיסור היא מחשש שמא ייצאו הרוכבים על האופניים מחוץ לתחום שבת; (כף החיים).
תיקון (בונה): ויש האומרים שהחשש הוא שמא תיווצר תקלה באופניים והרוכבים יצטרכו לתקנם בשבת. (שמירת שבת כהלכתה).
דעת יחיד של הבן איש חי

הרב יוסף חיים מבגדאד בשו"ת רב פעלים (א, כה) התיר לנסוע באופניים בשבת, משום שלטענתו אין לגזור גזירות חדשות מדעתנו, ולפיכך אין לחשוש שמא יתקן את האופניים או יצא מחוץ לתחום.
בענין הקרון שקורין באי"י סכ"ל (=אופניים), דרוכבים בו בשבת. שאלה. נשאלתי מאת היקר המשכיל סי' מאיר צאלח נר"ו בעיר במביי, נמצא קרון שקורין גאר"י שקבוע בו שני גלגלים, ואינם מושכין אותו בהמות ולא בני אדם, אלא הוא מהלך מאליו על ידי אדם היושב בו, שדוחה את הגלגלים ברגליו, ורצינו לדעת אם מותר לרכוב בזה הגאר"י בשבת ויו"ט או לאו, יורינו המורה, ושכמ"ה (=ושכרו כפול מן השמים). תשובה:...אבל בעיר שיש בה עירוב מותר לרכוב בזה הגאר"י אפילו לטייל בין בשבת בין ביום טוב. והשי"ת יאיר עינינו באור תורתו אכי"ר.
על אף שהסכימו עם סברתו הרב עובדיה יוסף והרב בן-ציון אבא-שאול, למעשה כתבו שאין להקל מאחר שכבר נהגו לאסור. בנוסף, הרב עובדיה הדאיה טוען שהרב יוסף חיים לא ידע איך בדיוק עובדים האופניים ואילו היה יודע לא היה מתיר. הוא הוסיף ש"כמדומה לי ששמעתי מפי מגידי אמת מחכמי בבל... שאמרו שהגרי"ח הכיר אחר כך בטיב תהלוכי האופניים, וחזר בו מהיתרו". על שמועה זו הגיב הרב עובדיה יוסף, שמאחר שהבן איש חי ייסד את היתרו על בסיס הכלל שאין לגזור גזירות מדעתנו, הרי שלא מסתבר שהיה חוזר בו גם אילו לא ידע בתחילה בטיב האופניים.
כיום דעת כל הפוסקים לאסור רכיבת אופניים בשבת, וישנם אף שאסרו לטלטלם כדין כלי שמלאכתו לאיסור.
ראו גם

נשיאת מטרייה בשבת
הערות שוליים

↑  שו"ת ישכיל עבדי חלק ג' סימן יב סעיף ה' אות ד
↑  שו"ת יביע אומר חלק י (אורח חיים, סימן נה, אות כט)
↑  ראו ילקוט יוסף שבת כרך ה' עמוד נו, ושמירת שבת כהלכתה פרק ט"ז סימן י"ח
↑  ספר ארחות שבת חלק ב פרק יט סז
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
רבקה ש"ץ אופנהיימר

| --- | --- |

 לידה:  17 במאי 1927 רפובליקת פולין 
 פטירה:  22 בפברואר 1992 (בגיל 64) 
 ענף מדעי:  פילוסופיה יהודית
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  גרשם שלום 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תלמידי דוקטורט:  זאב גריס, רחל אליאור, מיכל אורון, בנימין איש-שלום 
 בן או בת זוג:  בנימין אופנהיימר 
 צאצאים:  יוחאי אופנהיימר 
 תרומות עיקריות
 חקר המיסטיקה היהודית וספרות הקבלה
 
רבקה ש"ץ אופנהיימר (בלועזית: Rivka Schatz Uffenheimer; ט"ו באייר תרפ"ז, 17 במאי 1927, בפולין – י"ט באדר א' תשנ"ב, 22 בפברואר 1992, בירושלים) הייתה חוקרת קבלה, חסידות, משיחיות ושבתאות, מחברת הספר "החסידות כמיסטיקה" ומהדירת הספר "מגיד דבריו ליעקב", למגיד ממזריטש.
חייה

רבקה ש"ץ אופנהיימר, בת אברהם, נולדה בשנת 1927, בפולין, גדלה בריו דה ז'ניירו, ברזיל, ועלתה לישראל בשנת 1935. היא החלה ללמוד באוניברסיטה העברית בתחילת שנות החמישים, שם הייתה תלמידתו של גרשם שלום וראתה בו את מורהּ המובהק. במקביל ללימודיה שימשה במהלך שנות החמישים גם עוזרת ההוראה של שלום והחלה ללמד, בין היתר, על השבתאות, ראשית הקבלה והזוהר. בשנת תשט"ו ערכה את ספרו של שלום, הכולל את סדרת ההרצאות שהעביר באותה השנה על השבתאות. מספר שנים אחר כך היא ערכה שתי סדרות הרצאות נוספות שלו - על ראשית הקבלה וספר הבהיר (בשנת תשכ"ב) ועל הקבלה בפרובאנס, חוג הראב"ד ובנו ר' יצחק סגי נהור (בשנת תשכ"ג).
בשנת 1958 קיבלה תואר מוסמך ובשנת 1966 קיבלה תואר דוקטור, שניהם מהאוניברסיטה העברית. בשנת 1967 התמנתה למרצה בכירה, בשנת 1971 לפרופסור חבר וב-1978 לפרופסור מן המניין בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית.
בנוסף להוראה באוניברסיטה העברית, לימדה בשנות השישים חוג שבועי שהתכנס בביתו של שמואל הוגו ברגמן, ובין משתתפיו היו: פרופ' בנימין אופנהיימר (מי שהיה בעלה וכן חוקר מקרא באוניברסיטת תל אביב), האב יוחנן ויינהובן, אברהם כרמל, הצייר יהודה בקון, יהודה הנגבי ואהוד בן עזר.
בשנת 1970 הוענק לה פרס קוגל. בתחילת שנות ה-90 היא ניהלה את "פרויקט ספר הזוהר" באוניברסיטה העברית. מטרת הפרויקט הייתה להוציא לאור מהדורה ביקורתית של ספר הזוהר ב-43 כרכים. לאחר מותה הפרויקט התפרק.
ש"ץ אופנהיימר נפטרה בשנת 1992 ממחלה קשה. היא הובאה לקבורה בהר המנוחות בירושלים. לאחר מותה הועבר אוסף הספרים שלה, שכלל גם תצלומי כתבי יד בקבלה, בחסידות ושל הרב קוק, לספרייה הלאומית וצורף לספריית גרשם שלום.