stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דניאל סמבורסקי
ביוגרפיה

דניאל סמבורסקי נולד בקניגסברג בירת פרובינציית פרוסיה המזרחית שבקיסרות הגרמנית, בנם של סֶלמה ומנחם סמבורסקי. אביו היגר בשנת 1896 מהעיר רומני (אז חלק מן האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) והוא גדל בבית ציוני דובר עברית. אביו היה כתב העיתון העברי "הצפירה" בקניגסברג, וכיהן כיו"ר סניף ההסתדרות הציונית בעיר.
למד נגינה ותאוריה של המוזיקה בקונסרבטוריון של דנציג והחל בלימודי רפואה באוניברסיטת ברלין. שם כתב את המוזיקה למחזהו הציוני של שאול (סלי) לוין "הפתרון היחיד" (Die einzige Loesung ; 1931).
בשנת 1932, ערב עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל והביא עמו את פסנתרו. בארץ ישראל הלחין מנגינות לשירי מולדת ידועים וכן מנגינות לשירי ילדים.  סמבורסקי הלחין ב-1933 את המוזיקה עבור הסרט "לחיים חדשים", שנחשב לסרט המדבר הראשון שצולם בארץ ישראל. 
עיקר יצירתו הייתה בתקופת טרום המדינה. בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 עסק בהוראת המוזיקה בגימנסיה הריאלית "בלפור" ובבתי הספר היסודים "הכרמל" ו"נס ציונה" ("גרץ") בתל אביב. בשנות החמישים היה סמבורסקי מורה ומרכז המקהלות של סמינר גבעת השלושה. חלק ניכר משיריו נכתבו למקהלות כמו "מקהלת הפועלים".
בתחנת הרדיו המנדטורית "קול ירושלים" היה לסמבורסקי מדור שבו לימד מדי שבוע שיר עברי חדש.
בתקופת המדינה שימש כמורה למוזיקה בסמינרים. סמבורסקי הוא זה שהחל בשנת 1935 במסורת של ערבי זמר בקבלות השבת בבית ברנר.
משיריו הנודעים: "זמר הפלוגות", שהיה המנון פלוגות השדה ("הפושים") בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, "שיר העמק" ("באה מנוחה ליגע"), "שיר בוקר" ("בהרים כבר השמש מלהטת") – שלושתם למילים של נתן אלתרמן, "שיר הכביש" (הך פטיש) ו"שיר החירות" ("פנינו אל השמש העולה"), למילותיו של המשורר יצחק שנהר, "היש כעוללי", "נדנדה" ו"רוץ בן סוסי" למילים של חיים נחמן ביאליק ועיבוד של גיל אלדמע.
גיל אלדמע הוציא לאור את "זר שירי מולדת - סמבורסקי" (השירים שהולחנו על ידי סמבורסקי: במזרח זורח ורד (מילים: נתן אלתרמן), צאינה וראינה, השיר לאדמה, זולתנו, חצץ, עוז ואיל, שיר העלם, פורח נרקיס)..
היה נשוי לחרמונה לבית שעוני (זייגרמכר), ילידת המושבה מטולה (בתה של מניה צ'יזיק, אחייניתם של ברוך, חנה, שרה, אפרים ויצחק, דודניתו של הפזמונאי שמואליק צ'יזיק, וכן דודתו של אהוד יערי), ואב לבת, עפרה סמבורסקי-חמדת.
סמבורסקי נפטר בשנת 1977 לאחר מחלה ממושכת, בגיל 68. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
אחיו הבכור, שמואל סמבורסקי (1900–1990), היה פרופסור לפיזיקה ומדעי הטבע, חתן פרס ישראל וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ספריו

אדמה: מחזה בחמש מערכות, מאת ש' שלום, המוזיקה מאת ד' סמבורסקי, ירושלים 1942.
אדמה ושמי שמים: שירים, הוצאת מפעלי חינוך ותרבות, 1979.
ספר שירים ומנגינות לבית-הספר ולעם, לגני-ילדים ולבתי-הספר, מאת דניאל סמבורסקי ומשה גורלי (בּרוֹנזַפט), קבצים א'-ג'. ירושלים: קרית ספר בע"מ, 1955.
הערות שוליים

↑  רשימת עולים, באתר ארכיון המדינה, עמוד 245, שורה 32
↑  בעת שהחלו צילומי הסרט "לחיים חדשים" הוא היה הראשון וכך גם נכתב בשקופיות הפתיחה שלו. הקרנת הבכורה הייתה במאי 1935 (בברלין), אך 3 חודשים לפני כן, בפברואר 1935, החלה הקרנת הסרט זאת היא הארץ, שבכך נטל ממנו את הבכורה להיות ראשון הסרטים העבריים המדברים.
↑  אלי אלון, סיפורו של בית ברנר בתא, באתר News1 מחלקה ראשונה, 23 במאי 2018
↑  אליהו הכהן, זמר זמר לך, אבני דרך בהתפתחות השירה בציבור, באתר עונג שבת עונ"ש, ‏18.4.2019
↑  אתר הספרייה הלאומית, ערך: אלדמע גיל, (פריט 811), "זר שירי מולדת - סמבורסקי", 4 קולות, חליל ומקהלה, מחבר \ יוצר דניאל סמבורסקי, עיבוד אלדמע גיל, ארכיון, סדרה B.
↑  על אביה של אשתו ראו: דוד תדהר (עורך), "יצחק יהלום-שעוני (דיאמנט)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1952. על הורי אמה, מניה, בריינה ושמואל זיינוול צ'יזיק, ראו: דוד תדהר (עורך), "ברינה צ'יז'יק", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1943; דוד תדהר (עורך), "שמואל זיינוול צ'יז'יק", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1827.
↑  דניאל סמבורסקי באתר חברה קדישא ת"א–יפו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309615005171  BnF: cb16170799f (data)  GND: 137503121  ISNI: 0000 0001 1612 4444  LCCN: n84190345  MusicBrainz: 7bd95268-28a7-48c1-9d17-0efe426160e9  NTA: 305266063  VIAF: 28483660   WorldCat (עם VIAF): 28483660
השרפה בבית המלון בקרטלקאיה

השרפה בבית המלון בבקטרלקיה התרחשה ב-21 בינואר 2025, במלון גרנד קרטל באתר סקי בקרטלקאיה במחוז בולו הנמצא בטורקיה. בשריפה נהרגו לפחות 78 בני אדם ו-51 אנשים נוספים נפצעו. השריפה החלה במסעדה הנמצאת  בקומה הרביעית של המלון. השריפה התרחשה בזמן חופשת החורף הטורקית, שהמלון היה בתפוסה של בין 80% ל-90%. היקף השריפה ומספר ההרוגים גדלו בשל היעדר גלאי עשן תקינים ואמצעי בטיחות אש אחרים. מאמצי החילוץ היו קשים בשל מזג האוויר הקפוא והמיקום המרוחק של המלון בנוסף מיקמו ליד הצוק. הזמן שלקח לכבאיים היה מעל שעה מרגע הקריאה על השריפה. רוב הקורבנות בשריפה נהרגו מחנק.
| --- | --- |

מלון גרנד קרטאל בשנת 2007
 מידע כללי
 סוג:  שריפה 
 מדינה:  טורקיה
 מיקום:  מלון גרנד קרטאל
 קואורדינטות:  40°35′24″N 31°48′26″E﻿ / ﻿40.590111111111°N 31.807361111111°E﻿ / 40.590111111111; 31.807361111111
 תקופה:  21 בינואר 2025
 נפגעים
 הרוגים:  78
 פצועים:  51
 
 he
רקע

מלון גרנד קרטל נבנה בשנת 1998 על ידי מיסד אתר הסקי. במלון היו 12 קמות 161 חדרים ו-350 מיטות. בזמן השריפה המלון היה בתפוסה יחסית מלאה עקב חופשת הקיץ הטורקית. בזמן השריפה היו במלון 238 אורחים.
השריפה

השריפה דווחה לראשונה בסביבות השעה 3:27 (UTC+03:00) שעון טורקיה בבוקר של ה- 21 בינואר. שעה כבר לפני הדיון הראשוני כבר היו כמה ניצולים שאמרו שראו אש וריח של עשן כבר משעה 2:30 לפנות בוקר.
השריפה החלה במטבח בקומה הרביעית של המלון עלתה כלפי מעלה.
על פי העיתון הטורקי סבאח השריפה החלה עקב התלקחות שמן חם על הגריל במהלך הכנת ארוחת הבוקר. עוד נטען כי הלהבות התפשטו לאחר התערבות שגויה של צוות המטבח על ידי שפיכת מים במקום לא נכון.
על פי עיתון אחר, העלתה אפשרות לא רשמית כי השריפה מקורה התקלה בחוטי חשמל בגריל. אולם הממצאים התבססו אך ורק על צילומי מעקב, ללא ראיות שנאספו מצוות המטבח. על פי הדיווחים התפשטות האש החריפה על ידי ציפוי העץ החיצוני של המלון .
תגובוציפוי ות שוליים

1 2  Deadly Bolu fire raises questions of possible negligence at hotel - Türkiye News, Hürriyet Daily News, ‏2025-01-21
הספרייה הלאומית

ערך זה עוסק בספרייה הלאומית של ישראל. אם התכוונתם לספרייה לאומית של מדינה אחרת, ראו .
| --- | --- |


מראה כללי של אולם הקריאה
 מיקום:  קריית הלאום,  ירושלים, ישראל ישראל
 סוג:  ספרייה לאומית ואקדמית
 ספריית הפקדה:  פרסומים היוצאים לאור בישראל, פרסומי האו"ם, פרסומי האיחוד האירופי
 תאריך ייסוד:  1892
 גודל האוסף:  למעלה מ-6 מיליון פריטים
 תקציב:  59,798,000 ש"ח (2021)
 מנהל:  מנהל כללי: אורן וינברג מנהל אשכול תוכן: שי ניצן
 מספר מועסקים:  367
 קואורדינטות:  31°46′39″N 35°12′11″E﻿ / ﻿31.777465844725°N 35.203190284977°E﻿ / 31.777465844725; 35.203190284977 
 https://www.nli.org.il
  (למפת ירושלים מוגדלת) הספרייה הלאומית(למפת ירושלים רגילה) הספרייה הלאומית(למפת הרי ירושלים רגילה) הספרייה הלאומית(למפת הרי ירושלים מוגדלת) הספרייה הלאומית he
הספרייה הלאומית של ישראל (בעבר "בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי") היא הגוף הלאומי של ישראל המופקד על שמירת האוצרות המודפסים של המדינה ושל תרבות העם היהודי. הספרייה שוכנת בירושלים, ורשומים בה מעל לחמישה מיליון פריטי דפוס וארכיון. הספרייה שוקדת על שמירת עותקים מכל ספר המודפס באופן מסחרי בישראל. בנוסף היא אוספת יצירות הקשורות למדינת ישראל, ליהדות ולמזרח התיכון, ובהן ספרים, כתבי עת, מפות, כתבי יד, יצירות אודיו וחומרי אפמרה.
ניהול הספרייה, שנוסדה ב-1892 על ידי ארגון "בני ברית", היה נתון שנים רבות בידי האוניברסיטה העברית בירושלים כנאמן, ולא בידי גוף ציבורי לאומי. בעקבות קבלת "חוק הספרייה הלאומית", הוגדרה הספרייה באופן רשמי כ"ספרייה לאומית" (עד קבלת החוק היא הייתה ספרייה לאומית רק דה פקטו). ב-23 ביולי 2008 שינתה הספרייה הלאומית את מעמדה לחברה לתועלת הציבור. בשלב ראשון הייתה חברה-בת של האוניברסיטה העברית והחל מ-1 בינואר 2011 היא נמצאת בבעלות משותפת של מדינת ישראל והאוניברסיטה העברית.
ייעודה ותפקידה

הספרייה הלאומית אוספת כל מידע כתוב שיצא לאור בישראל וספרים נוספים שהספרייה רוכשת או מקבלת מתרומות. על פי חוק הספרים (חובת מסירה וציון הפרטים), תשס"א–2000, חייב כל מי שמוציא לאור ספר, כתב עת, עבודה מחקרית, תקליט, סרט קולנוע או כל פרסום אחר בחמישים עותקים ומעלה, לשלוח שני עותקים לספרייה הלאומית. חובה חוקית זו הייתה בעיקרה בתוקף על-פי פקודת העיתונות כבר בתקופת המנדט הבריטי.
יעודה העיקרי של הספרייה הלאומית הוא איסוף, שימור, טיפוח והנחלה של אוצרות ידע, מורשת ותרבות בכלל, ובמיוחד כאלו שיש להם זיקה לעם ישראל, ארץ ישראל ומדינת ישראל. לייעוד זה שלושה מרכיבים:
לשמש כספרייה הלאומית של העם היהודי, ובמסגרת זאת להיות אחראית, בין היתר, לאיסוף כל החומר המודפס ביודאיקה והבראיקה (ספרים באותיות עבריות), לפרסום מפתח של מאמרים במדעי היהדות ולשימוש כמוקד להנחלת מורשת התרבות היהודית והישראלית.
לשמש כספרייה הלאומית של מדינת ישראל על כל מגזרי אוכלוסייתה, ובמסגרת זו להיות אחראית לאיסוף כל החומר הנדפס בישראל, בלי קשר לצורתו או לנושאו.
לשמש כספריית המחקר המרכזית של העם היהודי בעולם ובישראל, כולל של האוניברסיטה העברית, מוסדות נוספים להשכלה גבוהה ומוסדות מחקר אחרים. תחומי המחקר הם במדעי הרוח, בדגש על מדעי היהדות, תרבויות המזרח התיכון, אסיה-אפריקה והאסלאם.
חוקרים רבים בתחומי אקדמיה מגוונים מבצעים מחקרים ואיסוף מידע בשעות רבות של עבודת חקר בין כותלי הספרייה.
תפקידי הספרייה הלאומית לפי החוק כוללים:
איסוף ושימור – לאסוף, לשמר ולטפח את אוצרות הידע, המורשת והתרבות.
נגישות לציבור – לאפשר לציבור, בישראל ומחוצה לה, נגישות הולמת וסבירה לאוספי הספרייה.
ספריית מחקר – לשמש ספריית מחקר מרכזית בישראל בתחומי מומחיותה, ולשמש ספריית המחקר של האוניברסיטה העברית בירושלים.
תצוגה – להציג בפני הציבור תצוגות קבועות ומתחלפות של אוספים, לרבות אוספים מושאלים.
חינוך ותרבות – לקיים פעילות תרבותית, ספרותית וחינוכית המיועדת לציבור לרבות ציבור התלמידים במוסדות החינוך.
ייעוץ – להעניק ייעוץ מקצועי בתחומי מומחיותה למוסדות להשכלה גבוהה, ספריות הציבוריות בישראל וספריות של קהילות יהודיות מחוץ לישראל.
קשרים וחילופי מידע – לקיים קשר מקצועי עם ספריות לאומיות, ספריות ציבוריות, ארכיונים ומוסדות תרבות וחינוך במדינות אחרות.
רקע היסטורי > קריאות להקמת ספרייה לאומית בירושלים

קולות הקוראים להקמתה של ספרייה לאומית יהודית נשמעו לראשונה ב-1872, אז פרסם הרב יהושע העשיל לוין מווילנה בכתב-העת "חבצלת" קול קורא להקמת ספרייה שמטרתה "לאסוף שמה כל ספרי עמנו, אחת מהנה לא נעדרה", אם כי האופי של הספרייה אותה ביקש להקים היה דתי, ובהערה לקול הקורא מובהר כי הספרייה תעמוד "תחת השגחת הרבנים הצדיקים [...] לבל יבואו שמה חלילה ספרים מאלה אשר לבבם פונה היום להטות עקלקלות [...]".
את קול הקורא חתם עורך "חבצלת" בהצטרפות לקריאה, וכי "כבר העיר על זה אחד מסופרינו הכי נכבדים בגליונות הקודמים". ובגיליון שלאחר מכן, בעמוד הראשון, התפרסמה הודעתו של הראשון לציון, רבה של ארץ ישראל באותה התקופה, אברהם אשכנזי, שתמך ביוזמה, והתנדב לשמש כמשגיח על "הבית הרם הזה לבל יבוא בו ספרי המטים עקלקלותם [...]".
רקע היסטורי > בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי

באותה העת פעלה בירושלים חברת "תפארת ירושלים", אגודה יהודית ירושלמית שעסקה בעזרה הדדית, ושמה לה למטרה בין היתר להפיץ תרבות והשכלה בקרב תושבי ירושלים היהודים. החברה נוסדה בשנת 1873 על ידי ישראל דוב פרומקין עורך "חבצלת", אברהם משה לונץ, חיים פרס, אברהם זוסמן ומיכל הכהן, ובי"ד בטבת ה'תרל"ה (1875), פתחה החברה את שעריו של "בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי". בפתיחת הספרייה צוין הקול הקורא של יהושע לוין שקרא לראשונה לפתיחת ספרייה לאומית בירושלים, וצוינה תמיכתו של הרב הראשי של ארץ ישראל – אברהם אשכנזי.
ספרייה זו הייתה למעשה "ספריית חברים", מעין ספרייה ציבורית. היא עסקה גם בפעולות תרבות, כך הוטל על חבריה להתכנס כל יום לשיעור לימוד בתלמוד, תנ"ך ודקדוק בבית הספרייה. עדכונים בנוגע לספרייה התפרסמו בקביעות בעיתון "חבצלת", שעורכו היה בין מקימיה.
הספרייה, שהחזיקה לא רק ספרות תורנית אלא גם ספרות לא תורנית, כמו את ספריו של יוסף בן מתתיהו ואת ספרי הרמח"ל שהיו שנויים במחלוקת בקרב בני היישוב הישן, היוותה סלע מחלוקת בפולמוס ההשכלה בירושלים. בעקבות המחלוקת באייר תרל"ה בית הדין הרבני הטיל איסור לבקר בספרייה, ואף להימצא בחברתם של מייסדיה. איסור זה ידוע בשם "גחלי אש". בין הרבנים החתומים האיסור: שמואל סלנט, נפתלי הרץ הוטנער, מאיר אוירבך ואחרים. האיסור חודש פעמיים: בי"ז בתמוז ה'תרס"ד (30 ביוני 1904) ובכ"ז בניסן ה'תרפ"ז (29 באפריל 1927). איסור זה נודע מאוחר יותר כחרם על הספרייה הלאומית, אף על פי שלא נקרא כך על ידי מפרסמיו, ולאחר פחות משנתיים נסגרה הספרייה.
רקע היסטורי > בית הספרים לבני ישראל

ניסיון משמעותי נוסף נעשה בראשותו של אליעזר בן-יהודה, שהקים ב-1884 את "בית אוצר ספרי ישראל" (ולאחר מכן – "בית הספרים לבני ישראל"), ובמשך כשלוש שנים פעלה הספרייה בשקט וללא פרסום בביתו של בנימין שרשבסקי, בניסיון להימנע מהתקפות. בשנת ה'תרמ"ז (1887) לקח את ניהול הספרייה על עצמו אחד ממקורבי בן יהודה, הסופר עוזר דב ליפשיץ, והוא יצא בקול קורא שמבקש לשלוח לספריה ספרים וכתבי עת. בן יהודה הביע בעיתונו "הצבי" את התקווה שהספרייה תהפוך בעתיד "באמת לבית ספרים לאמי ככונת מיסדיו בראשונה".
"הוועד המפקח על בית הספרים לבני ישראל", כלל מלבד בן יהודה בין השאר את אברהם משה לונץ, הרב חיים הירשנזון ואפרים כהן-ריס. הם שלחו מכתבים אישיים לסופרי וחוקרי ישראל בעולם, בו הם מבקשים שישלחו את ספריהם, ומבטיחים "כי מעט מעט יאצר בקרבו כל אשר נכתב בלשון עברית ובלשונות אחרות אודות ישראל וחקירותיו". במכתב אל החכם שלמה בובר הם מפרטים כי עלויות הספרייה ממומנות על ידי חברי הספרייה בירושלים, והם מבקשים רק תרומת ספרים:
"כי חוק שמנו לנו לבלי בקש תמיכת כסף מאת כל איש בחו"ל - וההוצאה הדרושה כמו שכירת הבית, שכר הפקיד, כריכת ספרים וכדומה, רק זאת נבקש מאת כה"ר כי ייטיב לשלוח את הספרים... לבית הספרים שלנו"
גם ספריית בן יהודה לא נחלה הצלחה מרובה וסבלה ממחסור כספי ומנזקי הפולמוס שעדיין שרר בירושלים. הספרייה התקיימה כעשור, אך בסוף שנת תרנ"ג (1893) הוא הודיע כי למעשה הספרייה סגורה בשל חוסר תקציב. בשנת 1894 הועבר אוסף הספרייה, שכלל 1,031 ספרים, ל"מדרש אברבנאל".
בית הספרים מדרש אברבנאל

ב-15 ביולי 1892 נפתחה שוב ספריה בירושלים, על ידי לשכת ירושלים של ארגון בני ברית שקרא את שמה, לפי הצעת מרדכי אדלמן "בית הספרים מדרש אברבנאל", על שם רבי יצחק אברבנאל, מגדולי היהודים שגורשו מספרד, בדיוק 400 שנה קודם לכן. בניגוד לקודמותיה, ספריה זו לא נסגרה, וממנה מתחילה ההיסטוריה של הספרייה הלאומית עצמה. עם יוזמי הספרייה נמנו ד"ר זאב וילהלם הרצברג, אפרים כהן-רייס, ר' חיים הירשנזון, ר' אברהם משה לונץ, דוד ילין, יוסף מיוחס וזאב יעבץ, שחלקם היו מעורבים כבר ביוזמות הקודמות. "לספרן מנו את מר אהרן כהן, ששמש בכהונה זו לבדו עד שנת תר"פ".
בשנת ה'תרנ"ג, עם עלייתו לירושלים, התמנה יחיאל מיכל פינס לחבר בהנהלת הספרייה עד לפטירתו ב-1913. פינס היה פעיל במיוחד מבחינה רוחנית-ספרותית כשאפרים כהן היה פעיל מבחינה ארגונית-כספית. פינס סבר שהספרייה מיועדת לספרים "ברוח העם ותורתו", ובכלל זה ספרים תורניים וספרי היסטוריה, לשון ומדע, אך אין בה מקום לספרות יפה. מדיניות זאת הביאה עליו ביקורת מצד אליעזר בן יהודה, יעקב רבינוביץ ואחרים, שדרשו להוציא את הספרייה מידי ארגון "בני ברית". ביוזמתו של ילין החלו להיערך הרצאות מזדמנות ושיעורים קבועים לציבור הרחב באולם הקריאה של הספרייה; בין השיעורים שניתנו בשבתות היה שיעור של פינס בספר "הכוזרי" ושיעור של דוד ילין על תולדות שירת ספרד.
בתחילת ימיה של הספרייה שכנו כל הספרים בשני ארונות קטנים בביתו של לואיס אונגר, אולם עם גדילתה של הספרייה, בשנת 1894, נשכר עבורה מבנה קטן ליד שכונת אבן ישראל, שם התאפשרה גם פתיחתו של אולם קריאה. באותה השנה, ביוזמתו של יהושע סירקין, הוסכם על איחוד הספרייה עם היוזמה לאיסוף ספרים למען ספרייה לאומית, שהחלה כבר לפעול באודסה, והוקם "ועד בית הספרים הכללי", למען יסודה של ספרייה לאומית, על בסיס מדרש אברבנאל שהייתה רק ספרייה ירושלמית. בעקבות זאת אוחדה ספרייתו של בן-יהודה לתוך מדרש אברבנאל, ויצא קול קורא למשלוח ספרים וכסף.
בית הספרים מדרש אברבנאל > גנזי יוסף

למרות הקריאות הנרגשות ליהודי הגולה, התפתחה הספרייה לאט, וכללה אלפים בודדים של ספרים. התמונה השתנתה מן הקצה אל הקצה בעקבות פעילותו הענפה של יוסף חזנוביץ, ששלח מן הגולה, החל מ-1895 ועד מותו ב-1919, כעשרים אלף ספרים וכתבי עת להעשרת הספרייה, מבלי שזכה לראותה בעצמו. משלוח הספרים הראשון, שהכיל 8,800 ספרים בעברית וחמש מאות ספרי לועזית הגיע לירושלים בשלהי 1895 וערר התרגשות רבה. קליטתו וקטלוגו של אוסף חזנוביץ, שהיווה למעשה את רובם הגדול של הספרים בספריה, היוו בעיני מייסדי בית הספרים נקודת מפנה, ובדו"ח משנת 1910 כתבו:
"ובכן נשתכלל ונתיסד הבית הזה, ויפשוט מעליו את תכונת בית מקרא לצעירים אשר הייתה לו בראשונה, וילבש לבוש חכמים כי לא בית מקרא יאמר לו עוד כי אם בית מדרש לדורשי תושיה וחוקרי דעת".
בעקבות תרומה זאת שונה רשמית שמה של הספרייה ל"בית הספרים הכללי לבני ישראל בירושלם מדרש אברבנאל וגנזי יוסף".
עם גידולה של הספרייה החלו מנהליה לתור אחרי בניין רחב ידיים יותר וחסין יותר מפני דליקות, אותו מצאו בבית עמיאל שבסמוך למגרש הרוסים. ולשם עברה הספרייה בחודש סיוון תרנ"ו. אולם למניעת מצב זה, בו הם תלויים בחסדי בעל הבית ונאלצים מפעם לפעם לטלטל את כל אוספי הספרייה לבית חדש, פעלו למען בניין קבע לספרייה. איסוף הכסף התחיל בשנת 1894, ובשנת 1899 קנו מנהלי הספרייה בהקפה מגרש סמוך לרחוב החבשים. טקס הנחת אבן הפינה נערך בשנה שלאחר מכן. הבניין נועד להיות אדיר-ממדים, אולם הכסף הספיק לבניית אגף אחד בלבד מתוך שלושה שתוכננו. בשנת 1902 נחנך בניין ספריית בני ברית שנודע גם בשם "בית נאמן", ובסיוע קרן משה מונטיפיורי סילקו את חובם לבעל הקרקע.
אוצר בית הספרים המשיך לגדול בהתמדה, ובדו"ח הפומבי הראשון שהוציא ועד בית הספרים בשנת 1910, נמנו באוספי הספרייה 32,151 ספרים. במקביל, נעשו ניסיונות להעביר את הבעלות על הספרייה מידי אגודה פרטית לידיים ציבוריות, מסיבות עקרוניות וגם בשל הקושי להשיג את הכספים הדרושים לקיומה. בשנת 1905, בקונגרס הציוני ה-7, קרא היינריך לווה לטיפוחה של ספרייה לאומית תחת חסות המוסדות הלאומיים, והתקבלה החלטה עקרונית ברוח זו:
"הקונגרס הציוני השביעי מחליט לכונן ספריה יהודית לאומית, במידת האפשר בקשר ובהמשך לספריית "מדרש אברבנאל"... תהיה באופן בלעדי בבעלות הקרן הקיימת"
המשא ומתן בין ועד בית הספרים לבין הקרן הקיימת לישראל התמהמה, ולבסוף נקטע בעת מלחמת העולם הראשונה, בה פעילותו של בית הספרים הצטמצמה מאוד ובקושי הצליחו לממן את אחזקתו השוטפת. בשנת 1918, לאחר סיום המלחמה, המשיך המשא ומתן והוסכם שבית הספרים יעבור למשך שנה לידי ועדה משותפת של המשרד הארצישראלי ואגודת בני ברית. בסוף אותה שנה, הועבר בית הספרים לרשות ההסתדרות הציונית.
בית הספרים מדרש אברבנאל > תחת הנהלת ההסתדרות הציונית

הספרייה נמסרה להנהלתו של שמואל הוגו ברגמן, שצבר ניסיון עשיר בספריית אוניברסיטת קארל בפראג. ברגמן מצא בבואו ספרייה קטנה שנמצאת במצב קשה לאחר שנים של חוסר תקציב ובסופם מלחמה קשה. כתוצאה מכך, הוא ניצב מול מכלול של בעיות – אלפי ספרים בלתי מקוטלגים ומונחים בלא סדר, מאות ספרים שהושאלו והרישום אודותם הועלם בידי העות'מאנים, חוסרים אדירים בספרות ליבה, תקציב זעום ומחסור בספרנים מקצועיים. במהלך שנת תרפ"א קוטלגו רוב הספרים "חוץ ממספר לא גדול ביותר של ספרים בלתי חשובים ומחוסרי ערך" וסודרו בכרטסות לפי מחברים ולפי נושאים. כמות העבודה הנדרשת הייתה מעל ליכולתם של עובדי הספרייה, והם נעזרו במתנדבים רבים.
ברחבי העולם הוקמו כמה וכמה אגודות של "ידידי בית הספרים" שקיבצו למען הספרייה כסף וספרים, ומספר הספרים בספרייה הלך וגדל. בין האוספים שנקנו עבור הספרייה בידי הידידים, הייתה ספרית המזרחן יצחק גולדציהר, אך מצד שני אוסף הספרים החשוב של הברון דוד גינצבורג, שכלל בין השאר יותר מאלפיים כתבי יד עבריים נדירים, נותר תקוע ברוסיה בידי השלטונות הסובייטיים, למרות שנקנה עבור הספרייה כבר ב-1917. מקור נוסף לתרומות היו האגודות למען האוניברסיטה העברית, שבין השאר שלחו ספרים לטובת ספריית האוניברסיטה העתידית ואלה הועברו מהאוניברסיטה לספרייה הלאומית, לאחר שהוחלט לאחד את הספריות. הספרייה עשתה כל שביכולתה כדי לעודד עוד ועוד תרומות שכאלה.
במהלך שנות העשרים עברה הספרייה תהליך של התמקצעות ומודרניזציה, כאשר הספרנים נשלחו להשתלמויות בחו"ל ונוצרו קשרים עם מוסדות מדע וספריות בין לאומיות. לקראת פתיחת האוניברסיטה העברית נעשה מאמץ לאסוף ספרים נדרשים למקצועות הלימוד ונפתחו מחלקות ספריה לכל תחום. בסוף שנת תרפ"א (1921) דיווח ברגמן על 1,300 מנויים לספרייה ומעל מאה מבקרים ביום, שהרבה מהם באו לעיין באוסף העיתונות. באוקטובר 1923 נפתחה מחלקה רפואית של הספרייה, ששכנה בבניין מכון פסטר.
בשנת 1924 עברה הספרייה מסידור של הספרים לפי מקצועות כלליים, לסידור פרטני, ולצורך כך אימצה את שיטת דיואי, אולם עד מהרה התברר ששיטה זו איננה מפורטת דיה כשהדבר מגיע למדעי היהדות, ולכן יצר גרשם שלום, שהיה אחראי על מחלקת ספרי היהדות, מיון מיוחד בשם "סדר המקצועות במדעי היהדות" (שיטת שלום). באותה שנה החל לצאת לאור הרבעון "קרית ספר", שבו הופיעו הספרים העבריים החדשים בספרייה, ומתוך רצון לעודד משלוח של ספרים לספרייה, פורסמו עליהם סקירות וביקורות גם בעיתונות היומית, ובנוסף פורסמו גם נתונים סטטיסטיים בעיתונות התקופה על כמויות הספרים ועל הקוראים.
בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי

ב-1925, שנת פתיחתה של האוניברסיטה העברית, נמסרו ניהול בית הספרים ואוצרותיו לאוניברסיטה העברית ושמו הוסב רשמית ל"בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי".
הספרייה המשיכה לקבל תרומות ואוספים מיוחדים, ביניהם אוסף האוטוגרפים והפורטרטים החשוב של אברהם שבדרון, ואף הוצגו תערוכות ממבחר הפריטים שהגיעו. אחת התערוכות, בשנת ה'תרפ"ז (1927), כללה כתבי יד של חשובי הרבנים והאדמו"רים מן המאות האחרונות, ומשכה גם את בני היישוב הישן. דבר זה הביא לחידוש חרם הרבנים משנת ה'תרל"ה על הכניסה לספריה, בידי בית הדין האשכנזי והרב יוסף חיים זוננפלד.
על מנת שתשרת את הסטודנטים, המורים והחוקרים באוניברסיטה, נבנה עבור הספרייה בנין חדש על הר הצופים. ב-15 באפריל 1930 נחנך בניין בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (בית דוד וולפסון) בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים, בנוכחות הנציב העליון. ערב המעבר לבנין החדש פורסם דוח המפרט את צמיחת האוסף מ-32 אלף כרכים ב-1921, ל-200 אלף ב-1929. בעקבות המעבר לשולי העיר התרחקה הספרייה מקהל הקוראים הלא אקדמי ברחבי העיר, אך הספרייה השתדלה לחזק את ספריית בית הכנסת ישורון ברחביה, ואף פתחה סניפים של ספריה רפואית ברחבי הארץ.
אוספי הספרייה המשיכו להתרחב אחרי המעבר להר, והגיעו ב-1945 לכ-450 אלף כרכים. בתקופה זו התקבל בהשאלה (ואחר כך במתנה) אוסף דפוסי ערש (אינקונבולות) מאת שלמה זלמן שוקן, שכלל 64 מתוך כ-150 ספרים עבריים מראשית ימי הדפוס. אלפי ספרים הגיעו בשנות ה-30 מספריות יהודים גרמנים שברחו לאחר עליית הנאצים ולא יכלו לקחת איתם את ספריהם, ולכן תרמו אותם לספרייה.
בספטמבר 1935 סיים שמואל הוגו ברגמן את תפקידו כמנהל בית הספרים, והחליף אותו גוטהולד וייל, שכיהן בתפקיד עד ל-1946. לאחר כשנה ללא מנהל קבוע, מונה קורט וורמן לתפקיד, והוא הוביל את הספרייה עד לאחר מלחמת ששת הימים.
בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי > לאחר הקמת המדינה

בימי מלחמת העצמאות, עם ניתוק הדרך אל הר הצופים, נותקו גם קמפוס האוניברסיטה העברית והספרייה הלאומית שבו מהעיר ירושלים. חלק מאוצר הספרייה אף הושחת עקב פגעי המלחמה. עם חתימת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות עלו שיירות להר הצופים פעם בשבועיים. השיירות נועדו לחילוף של כוחות משטרה ששמרו על ההר המכותר והמבודד שנשאר בריבונות ישראלית. בחזרת השיירות לירושלים הן הביאו איתן בין היתר ספרים מאוצרות בית הספרים הלאומי שנשארו בהר הצופים, לפי הזמנת קוראים, אך בכמות מועטה בלבד. רוב גדול של כחצי מיליון הספרים שהיו אז בספריה הוצאו מהר הצופים רק החל מ-1958.
במהלך המלחמה הועברו המחלקות השונות של האוניברסיטה העברית לבניינים שונים בירושלים, ואיתה גם פעילות הספרייה – תחילה בספריית אייטינגון בטלביה וספריית בית הכנסת ישורון ברחביה, ואחר כך בבניינים נוספים. לאחר המלחמה נקבע משכנו העיקרי של בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי במתחם קולג' טרה סנטה. עקב הניתוק מרוב הספרים, נוצר צורך דחוף בהקמת אוספי הספרייה מחדש.
המקור החשוב ביותר לשיקומה של הספרייה בשנים אלו היה מבצע אוצרות הגולה, במסגרתו הובאו לישראל מאות אלפי ספרים מעיזבונה של יהדות אירופה שנשמדה בשואה. במסגרת הפעילות להצלת תרבות יהודי אירופה, הוקמה באוניברסיטה העברית הוועדה להצלת אוצרות הגולה שייצגה את ישראל מול מדינות וספריות, ושלחה נציגות לתאגיד "תקומה לתרבות ישראל" שקיבל את האחריות לטיפול בספרים ובספריות ששדדו הנאצים במלחמה ושנמצאו לאחר מכן. במשך יותר משני עשורים חיפשו נציגי הספרייה, לעיתים בעזרת משרד הדתות, את שאריות הספריות היהודיות באירופה והביאו מאות אלפי ספרים ארצה. הספרייה הלאומית שמרה את הספרים הנחוצים לה, ויתר הספרים הועברו לספריות ציבוריות, ספריות אקדמיות, ספריות של בתי ספר, ישיבות ובתי כנסת.
מקור עיקרי נוסף היו ספרים שנותרו נטושים או שבעליהם עזבו. במסגרת זו נאספו במהלך המלחמה ולאחריה עשרות-אלפי ספרים – רובם מבתים ערביים נטושים, אך חלקם ממוסדות ציבוריים שננטשו (כמו המועצה הבריטית, המכון התאולוגי השוודי וספריות מנזרים). כולם הפכו לחלק מאוספי הספרייה. בנוסף נרכשו ספרים חדשים, התקבלו תרומות משמעותיות ונאספו כתבי יד יהודיים מעולים חדשים, ובפרט מקרב עולי תימן. התקבלו גם ספרים מדעיים חדשים מאוניברסיטאות בגרמניה, כחלק מן הפיצויים על שוד נכסי היהודים.
ב-1953 תוקנה פקודת העיתונות, ונקבע כי יש חובה להעביר לבית הספרים שני עותקים מכל פרסום שמופק בישראל. לפי תזכיר של מנהל הספרייה קורט וורמן, בסוף שנות ה-50 הגיעו לספריה יותר מ-50 אלף ספרים בכל שנה.