פול גז (איש ציבור)
פעילותו במלחמת העולם השנייה

כאשר הוקם משטר וישי (יולי 1940) בראשותו של הגנרל פיליפ פטן, מונו פול גז והרופא ד"ר לאון מואטי (Moatti Leion) כאחראים על ענייני הנוער היהודי. באוקטובר אותה שנה, חוקקה ממשלת וישי את החוק האנטי יהודי הראשון – יהודים יוכלו למלא תפקידים בודדים. פול גז, בזכות עברו הצבאי, לא נפגע ממִמְשָׁל וישי, וקיבל על עצמו בהתנדבות את תפקיד ראש "ועד גיוס כוח העבודה היהודי", כדי לעמוד מקרוב על כל המתרחש בקהילה. בעוד שמואיז בורג'ל נשאר נשיא הקהילה היהודית באופן רשמי. גז לצורך התפקיד בחר צוות עוזרים: עו"ד ג'ורג' כריאף וויקטור ביסמוט.
ב-9 בנובמבר 1940 נכבשה תוניסיה על ידי הגרמנים, שחדרו אליה מכיוון אלג׳יריה ולוב, כיבוש אשר גרם לשינוי מעמד המנהיגות היהודית במקום. שבועיים לאחר מכן, הטילו הגרמנים על היהודים תשלום קנס גבוה מאוד. בהמשך, ביצעו מעצרים בקרב אנשי המנהיגות היהודית, ביניהם נעצר מואיז בורג'ל, וחתנו, פליקס שממה (שימש כיו"ר הקהילה היהודית לפני בורג'ל), זאק צ'יטאנובה (Jacques Cittanova) – שימש קונסול פינלנד. אישים אלה שוחררו לאחר מספר ימים הודות להתערבותם של השגריר האיטלקי והמושל הצרפתי שבתוניסיה. לאחר השחרור, הוטל על בורג'ל להתייצב מדי יום ביומו במטה הגרמני, ולדווח לגרמנים על הקורה בקהילה היהודית.
עם התמנותו של גז לראש הקהילה היהודית בתוניסיה ועד תום הכיבוש הגרמני בתוניסיה (מאי 1943), שונה לחלוטין אופיו של "ועד הגיוס". הוועד, שעד לאותו הזמן עסק בעיקר בענייני דת וצדקה, נאלץ לשמש כ"יודנראט" בדומה ליודנראט במזרח אירופה ולספק ליהודים את כל השירותים. פול גז וד"ר מואטי, התנדבו למלא את התפקיד הקשה, האחראי וכפוי הטובה. בימי הכיבוש הראשונים, בחר גז להתמודד עם אנשי הס"ס בשאלת גיוס העובדים היהודים, מספרם ומועד גיוסם. החל מ־9 בדצמבר החל גז בתפקידו שכלל בין שאר המשימות, ליווי נשיא הקהילה – מואיס בורג'ל לקומאנדאנטור הגרמני, ואחרי כן היה עליו להתייצב בחצר בית-הספר כי"ח, שרוכזו בו מאות עובדים קודם יציאתם לעבודות הכפייה.
ועד הגיוס עד שנת 1943, הפך למנהיגות בפועל של הקהילה היהודית. אחד מתפקידיו היה איסוף מכסת עובדי הכפייה שדרשו הגרמנים מדי יום. תפקיד שגרם לגז לשמש הדמות המרכזית שתיווכה בין הגרמנים לבין עובדי הכפייה במחנות העבודה. הוועד הוציא "קול קורא", שפנה לגברים ילידי השנים 1914–1925 להתייצב לעבודה. בנוסף, ביקש גז להקצות לו יחידת משטרה שתדאג לכוון את המתייצבים לחצר בית הספר של כי"ח. הקהילה מִצִּדָּהּ נרתמה לספק למגויסים אספקה וציוד כמו כלי עבודה, קופסאות שימורים ולחם. למחרת נאלץ גז לגייס לדרישת ולטר ראוף, מפקד האֵס דֵה בתוניסיה, שהיה אחראי על ביצוע "המדיניות היהודית" מטעם הגרמנים, 1,000 עובדי כפייה נוספים, אשר התייצבו במקום אחר. הוועד הורכב מארבע יחידות: מזכירות, מדור שעקב אחר יציאתם וחזרתם של עובדי הכפייה, מדור ביקורת המחנות – עקב אחרי מצב העובדים, ומדור לאיתור ה"משתמטים". למרות המוניטין שזכה לו, הופנתה כלפי גז גם ביקורת קשה שטענה כי גויסו לעבודות הכפייה בעיקר פשוטי העם ולא בעלי היכולת. אך מצד שני, אם לא פעילותו בתקופה קשה כל כך, היה המצב בקרב הקהילה היהודית קשה יותר. במהלך הכיבוש הגרמני גייס הוועד כ-5,000 איש, שנשלחו לכ־30 מחנות בסביבות תוניס הבירה, בקווי החזית במערב (אלג'יריה) ובמזרח (לוב).
יעקב (אנדרי) גז, היה עובד כפייה, במחנה צבאי גרמני בעיר ביזרטה בתוניסיה, ונהג לכתוב למשפחתו שנותרה בעיר תוניס. מכתבים בהם סיפר, כי פול גז נהג לבקר תדיר במחנה ושימש איש קשר של הקהילה היהודית. גז היה מדווח לאסירים היהודים על המתחולל בתוניס, אחראי על חלוקת הכסף (שכר העבודה ששילמה הקהילה), הבגדים והמצרכים השונים.
בזמן הכיבוש הגרמני (נובמבר 1942 - מאי 1943) חלו חוקי הגזע שקבעו הגרמנים באירופה גם על יהודי תוניסיה, ברם יישומם היה תלוי ברצונו של המושל הכללי, ובשיתוף פעולה של פקידי הממשל שסרו למרותו. יהודי תוניסיה נאלצו לענוד את הטלאי הצהוב, ורבים מהם אף גורשו למחנות כפייה ועבודה.