stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גמר גביע המדינה בכדורגל 1986
הדרך אל הגמר

| בית"ר ירושלים> יריבה | בית"ר ירושלים> תוצאה | סיבוב | שמשון תל אביב> תוצאה | שמשון תל אביב> יריבה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| בית"ר תל אביב | 1–2 | 32 האחרונות |  |  |
| הפועל חיפה | 0–1 | שמינית הגמר | 2–2ה | מכבי יפו |
| הפועל חיפה | 0–1 | שמינית הגמר | 2–1ח | מכבי יפו |
| מכבי חיפה | 2–3 | רבע הגמר | 2–1ה | הפועל באר שבע |
| מכבי תל אביב | 1–2 | חצי הגמר | 4–0 | מכבי חדרה |
הדרך אל הגמר > בית"ר ירושלים

בית"ר ירושלים מגיעה לגמר הגביע בתור קבוצת צמרת בליגה הלאומית, לאחר שסיימה במקום הרביעי בליגה בעונה זו, עונת 1985/1986.
בסיבוב ח' אירחה בית"ר ירושלים את בית"ר תל אביב שבאותה העונה התמודדה בצמרת הליגה הארצית כאשר במחצית הראשונה כבש ירון כהן את השער ראשון במשחק אחרי בישול של סמי מלכה, במחצית השנייה הכפילה בית"ר את היתרון עם שער נוסף של ירון כהן מבישול של אבי גולדר. בהמשך המשחק לחצה בית"ר על מנת להבקיע שער נוסף ללא הצלחה. לקראת סיום המשחק כבש יעקב נומדר את השער המצמק של תל אביב, והמשחק הסתיים בהעפלתה של בית"ר ירושלים לשלב הבא.
בשמינית הגמר פגשה בית"ר את הפועל חיפה וניצחה אותה 1:0 משער של אלי אוחנה בדקה ה-83, לאחר החמצות מרובות של היריבה החיפאית והתקדמה לשלב הבא.
ברבע הגמר התארחה בית"ר אצל חיפאית נוספת, הפעם מכבי חיפה, שהתמודדה עם הפועל תל אביב על אליפות הליגה בעונה זו, ונחשבה לאחת הקבוצות הטובות בישראל. המשחק נפתח דווקא ביתרון של מכבי חיפה, כאשר בדקה ה־19 העביר ליאור רוזנטל כדור מדויק לזאהי ארמלי, שמול שער חשוף קבע 0:1. הלחץ של הקבוצה החיפאית נמשך עד לדקה ה-39 כאשר צמד הבלמים, רפי אוסמו ואלי כהן, התמסרו ביניהם, אך חלוץ היריבה אלי אוחנה ארב להם, חטף מהם את הכדור והוציא כדור רוחב לסמי מלכה שהתמקם ברחבה - ומעשרה מטרים בעט מדויק לשער וקבע 1:1. בדקה ה-47 במחצית השנייה בעט ליאור רוזנטל במפתיע מעשרה מטרים ברחבת היריבה לפינה הימנית התחתונה של השער וקבע 1:2. בדקה ה-65 בלם בית"ר, מאיר קדוש הגביה מימין, אבי גולדר נגח לשער, אבי רן הדף את הכדור שהגיע לחלוץ בית"ר אוחנה שגלגל מזווית קשה לרשת וקבע 2:2. בדקה ה-70 פרץ מגן בית"ר שלמה שירזי באגף שמאל, חלף על פני הגנת חיפה, הוציא כדור רוחב לאורי מלמיליאן, שבעט שטוח וחזק פנימה וקבע את תוצאת המשחק - 2:3 לבית"ר שהעפילה לשלב הבא על חשבון מכבי חיפה.
בחצי הגמר הנייטרלי באצטדיון רמת גן פגשה בית"ר את מכבי תל אביב, יריבה נוספת לתואר האליפות, שנחשבה כחלק מהמירוץ המשולש לאליפות בעונה זו. המשחק שנערך לעיני 30 אלף צופים, כאשר בדקה השמינית של המשחק, כאשר שוער בית"ר יוסי מזרחי לא הצליח להדוף בעיטת עונשין מ-30 מטר של מוטי איוניר שהטעתה אותו, וספג שער שהעלה את מכבי תל אביב ל0:1 בחצי הגמר. בדקה ה-35 יעקב שוורץ העלה כדור לרחבה, שנגח חלוץ בית"ר אלי אוחנה ללא הפרעה - וקבע 1:1. בדקה ה-47 נשרקה בעיטת עונשין לזכות מכבי תל אביב ויוסי קרמר שניגש לבעוט, החמיץ כאשר יוסי מזרחי הדף את הכדור לפינה הימנית. בדקה ה-74 פרץ שלמה שירזי מהאגף, השאיר מאחוריו 3 שחקני הגנה של מכבי תל אביב, כאשר הוא ניסה להגביהה ונתקל באיתן לוי, אולם הכדור חזר לשירזי, שהפעם העביר כדור רוחב מדויק לאבי גולדר שבעט לרשת וקבע 1:2 לבית"ר ירושלים. בהמשך הספיק אלי דריקס פעם לנגוח ופעם לבעוט למשקוף שערה של בית"ר, אולם זה לא הספיק ותוצאת הסיום נקבעה על 1:2, שקבעה גמר נוסף וחמישי לבית"ר ירושלים ב-11 השנים האחרונות, שהוגדרה בעקבות כך "קבוצת גביע טיפוסית".
הדרך אל הגמר > שמשון תל אביב

שמשון תל אביב מגיעה לגמר הגביע בתור קבוצת אמצע טבלה בליגה הלאומית, לאחר שסיימה במקום העשירי בעונה זו בליגה הלאומית.
לאחר שהעפילה מסיבוב ח', בשלב שמינית הגמר פגשה שמשון את מכבי יפו שהתמודדה איתה בתחתית הליגה הלאומית, והמשחק הראשון ביניהם שהתרחש באצטדיון בלומפילד הסתיים בתוצאת תיקו 2:2, לאחר שיפו עלתה ליתרון מכדור חופשי בדקה ה-20, בדקה ה-28 הגיבה שמשון עם שער של אפרים ארביב שקבע 1:1. בדקה ה-60 אף עלתה שמשון ליתרון משער נוסף של גדעון דמתי שקבע 1:2, אולם מנשה מזרחי מן הצד השני כבש בדקה ה-73 וקבע את תוצאת המשחק 2:2 שלא השתנתה גם לאחר הארכה שחייבה משחק חוזר. במשחק החוזר שהתרחש שבוע לאחר מכן גוברת שמשון 2:1 בביתה של יפו, אצטדיון גאון, לאחר שבדקה ה-52 הוכשל יום טוב שוקרון ברחבה ונקבע בעיטת עונשין לזכותה שבעט אבי מלכה פנימה וקבע 1:0. שתי דקות לאחר מכן נקבעה בעיטת עונשין נוספת מ-11 מטר, הפעם לזכותה של מכבי יפו שתרגם דוד אמיגה לתוצאת 1:1. בדקה ה-62 בעט אבינועם עובדיה מכ-20 מטרים, הכדור קיפץ על גבשושית, הטעה את השוער אבי ליברמן ונכנס לרשת של מכבי יפו, ונקבעה תוצאת המשחק 1:2 לשמשון שהעפילה לשלב הבא.
ברבע הגמר התארחה שמשון אצל הפועל באר שבע. את השער הראשון כבשה המארחת בדקה ה-47, כאשר יובל אוחנה בעט מכ-16 מטרים כדור שנכנס לרשת. לאחר מכן נפסקה בעיטה חופשית מכ-16 מטרים שבעט גידי דמתי שטוח ליד העמוד שנכנס לשער וקבע 1:1 בהתמודדות. המשחק המשיך להארכה ובדקה ה-94 נשארו ויקי פרץ וגדעון דמתי לבדם אל מול השוער מריו זוכוביצקי, והתמסרו עד שפרץ בעט את הכדור לשער החשוף וקבע 2:1ושמשון העפילה לשלב הבא.
בחצי הגמר הנייטרלי באצטדיון רמת גן, התמודדה שמשון אל מול מכבי חדרה שהתמודדה בצמרת ליגה א' (הליגה השלישית), ובמשחק זה ידה של שמשון הייתה על העליונה והיא הביסה את הקבוצה מליגה א', עם שערים של אפרים ארביב (14), יום טוב שוקרון (52), גדעון דמתי (55) ואבינועם עובדיה (79), כאשר חדרה ספגה כרטיס אדום לשחקנה רמי הרוש בדקה ה-53 לאחר פגיעה מכוונת באורי כהן משמשון. המשחק הסתיים ב-90 דקות בתוצאה של 0:4 ושמשון העפילה לגמר השני בהיסטוריה שלה, והראשון מזה 20 שנה.
סיכום מהלכי המשחק > מחצית ראשונה

במחצית הראשונה לא היו הרבה אירועים משמעותיים מלבד ניסיונות עקרים של שני הקבוצות להחזיק בכדור ולבצע מתקפות, כאשר בית"ר ירושלים תקפה מעט יותר והחזיקה יותר בכדור אולם ללא הצלחה רבה.
סיכום מהלכי המשחק > מחצית שנייה

בדקה ה-55 התבצע החילוף הראשון במשחק כאשר הקשר ההתקפי סמי מלכה החליף את שחקן ההגנה מאיר קדוש.
בדקה ה-61 החילוף נשא פרי כאשר סמי מלכה המחליף רץ מצד ימין של רחבת שמשון תל אביב, הטעה את שחקנו לכיוון האמצע וביצע בעיטה חזקה, ששוער שמשון, פרדי לסנר השמיט לצד שמאל, שם חיכה אלי אוחנה שהבקיע את השער הראשון במשחק מול שער ריק וקבע 0:1 לבית"ר ירושלים בגמר.
מספר דקות לאחר מכן התחילו שחקני שמשון לתקוף ביתר שאת את שערה של בית"ר, כאשר גדעון דמתי סובב כדור מימין, אולם ללא רגל מסיימת.
בדקה ה-75 התבצע חילוף שני במשחק כאשר מאיר שלום נכנס במקומו של גדעון דמתי.
בדקה ה-81 התקדם ויקי פרץ באגף שמאל של בית"ר ושלח כדור ארוך וגבוהה, אותו קלט חלוץ שמשון אפרים ארביב בתוך הרחבה, וממש מול השוער בעט פס, שלח את הכדור אל הרשת וקבע 1:1 במשחק.
המשחק נגמר ב-90 דקות בתוצאת תיקו זו והמשיך להארכה.
סיכום מהלכי המשחק > הארכה

בהארכה בדקה ה-104 הכדור התנהל אצל קשר בית"ר יעקב שוורץ במרכז השדה, אולם הוא מסר את הכדור ימינה גבוהה וקדימה אל פינת רחבת השער של שמשון, הכדור קפץ פעם אחת, ומשם בעט מלמיליאן בעיטת יעף מחצי גובה אל הקרקע, כדור שקפץ מתחת לרגלו של בלם שמשון אלי כהן, הטעה את השוער ונכנס מעליו לרשת - ונקבע 1:2 לבית"ר בגמר הגביע.
בדקה ה-106 התבצע חילוף שלישי ואחרון במשחק כאשר בשורות שמשון תל אביב יצא אבי מלכה, ובמקומו נכנס און דהרי.
בהמשך היו ניסיונות נוספים של שמשון להשוות את התוצאה ללא הצלחה, ולאחר מספר דקות תוספת זמן שרק השופט יאיר טילינגר לסיומו של המשחק שהסתיים בתוצאה 1:2 לבית"ר שזכתה בגביע רביעי בהיסטוריה שלה, וזכייה שנייה ברציפות.
משחק הגמר

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 27 במאי 1986 17:00 | בית"ר ירושלים | 1:2‏ה | שמשון תל אביב | אצטדיון רמת גן, רמת גן צופים: 18,000 שיפוט: יאיר טילינגר |
| 27 במאי 1986 17:00 | אלי אוחנה  61'  אורי מלמיליאן  104' | (סיקור) | אפרים ארביב  81' | אצטדיון רמת גן, רמת גן צופים: 18,000 שיפוט: יאיר טילינגר |
משחק הגמר > הרכבי הקבוצות

| --- | --- |
              בית"ר ירושלים :               שמשון תל אביב
הערות שוליים

↑   1985/86 בית"ר ירושלים - בית"ר ת"א 1:2  גביע המדינה סיבוב ח', סרטון בערוץ "arikez", באתר יוטיוב (אורך: 00:06:50)
↑  דב בראל, הרמה התאימה לתוצאה מאופסת, מעריב, 9 באפריל 1986
↑  יצחק הברמן, רבע גמר גביע המדינה: מכבי חיפה מול בית``ר ירושלים, אתר ההיסטוריה של מכבי חיפה, 30 באפריל 1986
↑  מכבי-פדיה, בית"ר ירושלים נגד מכבי תל אביב גביע המדינה, עיתונות ומדיה, אבינועם פורת, 20 במאי 1986
↑  אבי מלר, מכבי יפו: גם עד מאה ועשרים, מעריב, 9 באפריל 1986
↑  חיים גרינפלד, שמשון עצרה את יפו, מעריב, 16 באפריל 1986
↑  אריה רפפורט, דמתי שיבש את תוכנית אוחנה, מעריב, 2 במאי 1986
↑  אלכס פרלסמן, שמשון טיילה לגמר, מעריב, 21 במאי 1986
לאטיום

חבל לאטיום
לָאטְיוּם או לטיום (בלטינית: Latium) הוא שמו של חבל ארץ היסטורי במרכז איטליה החופף ברובו לשטחו של מחוז לאציו המודרני אשר כולל את רומא. החבל נקרא על שם תושביו בעת העתיקה, השבטים הלאטינים. לפי המיתולוגיה הרומית החבל נושא את שמו של המלך האגדי לאטינוס (נקרא גם לאוויניוס).
בשיא גודלו השתרע חבל הארץ בין נהרות הטיבר והאניו מצפון, מורדות הרי האפנינים ממזרח, הרי טארקינה מדרום, והים הטירני ממערב. תושביו המקוריים של החבל, לפני ההגירה של השבטים ההודו-אירופיים דרומה, היו כנראה הליגורים או הסיקולים. לאחר נדידתם של ההודו-אירופאיים דרומה, התיישבו במקום שבטים לטינים, תחילה לאורכו של עמק הטיבר. לאטיום הוקפה מצפונהּ על ידי האטרוסקים, ממזרחהּ על ידי השבטים האומברו-סאבלים (סאבינים, אקווים, ההרניקים ומארסים) ומדרומהּ על ידי הוולסקים.
ידוע על כ-47 קהילות לטיניות כפריות שהתקיימו בלאטיום במאה ה-7 לפנה"ס, שהיו שותפות בברית מדינית דתית (הברית הלטינית) והחזיקו בפולחן דתי משותף. הנהגתה של הברית הייתה כנראה בידי העיר אלבה לונגה. לאטיום הייתה בתקופה זו תחת איום מתמשך של ההגמוניה האטרוסקית. עם עליית כוחה של רומא כעיר החזקה בלאטיום, תקף טולוס הוסטיליוס את העיר, כבשה ואלבה לונגה הוחרבה. הנהגת הברית עברה לידיה של רומא.
בצד כפיפותה לרומא שמרה הברית על עצמאות מסוימת עד פירוקה על ידי הרומאים בשנת 338 לפנה"ס. מזמן זה ואילך הפכה לאטיום לחלק בלתי נפרד מהמדינה הרומית. בתקופתו של אוגוסטוס הפך לאטיום למחוז מינהלי באיטליה תחת שלטון הפרינקפס, מחוז שנקרא "לאטיום וקמפניה" (Latium et Campania).
ברוך בן נריה

| --- | --- |

הבולה של ברוך בן נריה
 אב:  נריה בן מחסיה
 עיסוק:  כהן
 בתנ"ך:  ספר ירמיהו
בָּרוּךְ בֶּן נֵרִיָּה הכהן, היה סופרו ותלמידו של ירמיהו הנביא. על פי המסורת הרבנית מת בשנת ג'תי"ג לבריאת העולם. ברוך נזכר בתנ"ך בספר ירמיהו, ובחז"ל מצוין כי היה רבו של עזרא הסופר. ברוך בן נריה הוא אחד האישים הבודדים בתנ"ך שחפץ אישי שלו נתגלה בחפירה ארכאולוגית.
לברוך בן נריה מיוחסים שלושה מן הספרים החיצוניים: ספר ברוך, חזון ברוך א' וחזון ברוך ב'.
מוצאו ומשפחתו

ברוך בן-נריה בן-מחסיה בן-חלקיה, סופרו של הנביא ירמיהו, חי במאה השישית לפני הספירה, בתקופת שלטונו של המלך צדקיהו, ונמנה במדרש הגדול בין שמונת הכהנים שהיו גם נביאים שעמדו מצאצאי רחב הזונה.
יוסף בן מתתיהו מספר שברוך היה "מצאצאי בית מיוחס מאוד" בממלכת יהודה; קביעה זו מאוששת על ידי בולות עתיקות שעליהן חקוקים השמות "ברכיהו בן נריהו הסופר" ו"רמליהו בן נריהו", ועל ידי הידיעות במקרא אודות אחיו של ברוך, שריה בן נריה, הנזכר אף הוא בספר ירמיהו. שריה כיהן בתפקיד שר בחצר המלוכה והצטרף למשלחת שיצאה לבבל בראשות המלך צדקיהו, בשנה הרביעית למלכו, על-מנת לחדש את שבועת-הכניעה לנבוכדנאצר עקב היוודע דבר תוכניתם של מלכי הסביבה למרוד בבבל, תוכנית אותה ריכז מלך יהודה בירושלים ואשר ירמיהו יצא נגדה בחריפות.
חייו > תפקידו ופועלו

ברוך נשא תואר רשמי של "סופר". הסופר, בימי המקרא, ידע קרוא וכתוב ותפקידו היה לרשום את מסמכי הממלכה ולקרוא אותם באוזני העם. קרוב לוודאי שקיבל חינוך דומה לזה של סופרי מסופוטמיה ופרס, המתועד בכתובות שנתגלו. ברוך הסופר היה "בעל ידיעות יוצאות מן הכלל בלשון עמו", לדברי יוסף בן מתתיהו.
בספר ירמיהו מסופר שכתב כמה מגילות נבואה מפיו של ירמיהו. מכאן יש המשערים[דרוש מקור] שכל ספר ירמיהו מורכב מן המגילות שכתב ברוך, דהיינו שברוך הוא כותב הספר.
חייו > עמדותיו הפוליטיות של ברוך

בני משפחת נריהו היו, כפי הנראה, מתומכי הסיעה הפרו-בבלית ביהודה. השתתפותו של שריה בן-נריה במשלחת-הפיוס לבבל רומזת לכך, ולכן אהדו כנראה את ירמיהו שנרדף בשל עמדותיו נגד המרד בבבל.
החל מהשנה הרביעית ליהויקים (605/4 לפני הספירה), עת החל ירמיהו להתנבא, היה ברוך בן נריה לסופרו הפרטי ולאיש-סודו של ירמיהו.
יש חוקרים הסבורים כי ייתכן שבהמשך פרש ברוך מתפקידו המלכותי וחבר לירמיהו במאבקו הדתי-פוליטי נגד מדיניותם של שליטי הממלכה, שהובילה לחורבן יהודה, ירושלים ובית המקדש.
חייו > יחסי ירמיהו וברוך

ברוך הלך אחרי ירמיהו ומלא את כל אשר ביקש. הוא ציית לו תמיד והשמיע את דברי מגילות הנבואות, אשר רשם מפי ירמיהו הכלוא, באוזני העם ולאחר-מכן באוזני השרים, למרות הסכנה הרבה שהייתה כרוכה בכך. ואמנם, משנודע תוכן המגילה למלך יהויקים, שרף אותה באש ופקד על ירחמאל בן המלך (שהבולה שלו נמצאה לצד הבולה של ברוך: "לירחמאל בן המלך") לתפוס את הסופר ואת הנביא כאחד.
בימי המצור הבבלי על ירושלים, שהה ברוך בכלא חצר המטרה לצדו של ירמיהו, הוסיף לעבוד למענו ועבר עמו את מוראות המצור והחורבן.
לאחר נפילת צדקיהו ובעקבות רצח הנציב מטעם הבבלים, גדליהו בן-אחיקם, החליטו ברוך וירמיהו לחבור לקבוצת פליטים בהנהגת יוחנן בן קרח, שנמלטה למצרים. מאז לא נזכר עוד ברוך בתנ"ך.
במסורת שנשתמרה אצל יוספוס ובספרות התלמודית, הוצא ברוך (יחד עם ירמיהו) ממצרים, הובל לבבל ופעל שם בקרב גולי יהודה שנים רבות.
הנבואה לברוך

לברוך בן נריה מוקדשת נבואה מיוחדת בספר ירמיהו, פרק מ"ה. נבואה זו נאמרה לו בשנה הרביעית למלכות יהויקים בן יאשיהו, כאשר רשם הסופר את דברי נביאו "על ישראל ועל יהודה ועל כל הגוים". למשמע הפורענויות הקשות ניבא בצער ובהתרגשות: ”כֹּה אָמַר ה' אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל עָלֶיךָ, בָּרוּךְ. אָמַרְתָּ אוֹי נָא לִי, כִּי יָסַף ה' יָגוֹן עַל מַכְאֹבִי; יָגַעְתִּי בְּאַנְחָתִי, וּמְנוּחָה לֹא מָצָאתִי. כֹּה תֹּאמַר אֵלָיו, כֹּה אָמַר ה', הִנֵּה אֲשֶׁר בָּנִיתִי אֲנִי הֹרֵס, וְאֵת אֲשֶׁר נָטַעְתִּי אֲנִי נֹתֵשׁ; וְאֶת כָּל הָאָרֶץ הִיא. וְאַתָּה תְּבַקֶּשׁ לְךָ גְדֹלוֹת, אַל תְּבַקֵּשׁ. כִּי הִנְנִי מֵבִיא רָעָה עַל כָּל בָּשָׂר, נְאֻם ה', וְנָתַתִּי לְךָ אֶת נַפְשְׁךָ לְשָׁלָל עַל כָּל הַמְּקֹמוֹת אֲשֶׁר תֵּלֶךְ שָׁם.” הנבואה מגיעה לפי חז"ל עקב בקשת ברוך לקבל נבואה, שעל זה עונה לו הנביא מפי ה' שאין זה הזמן לבקש גדולות כי עכשיו זמן חורבן ואת "אשר בניתי אני הורס".
בארכאולוגיה

ברוך בן נריה הוא אחד האישים הבודדים בתנ"ך שחפץ אישי שלו נתגלה בחפירה ארכאולוגית. מדובר בבולה – טביעת חותם עברית על גבי לוח טין – שנמצאה באוסף בולות שהתגלה כנראה בדרום מערב הרי יהודה (המקום המדויק אינו ידוע), ועליה מופיעה כתובת באלפבית עברי עתיק, בשלוש שורות: ”לברכיהו/ בן נריהו/ הספר” (="הסופר", בכתיב חסר).
העובדה ששמו של נריה מופיע במקרא גם כנריהו, מאששת את ההערכה שמדובר בברוך עצמו.
האספן הישראלי שקנה את החותם התיר לפרופסור נחמן אביגד לפרסם את הממצא בשנת 1979. כיום נמצאת הבולה במוזיאון ישראל.
בולה נוספת ועליה כתובת זהה התגלתה בשנת 1996, וככל הנראה אותו החותם מוטבע בשתי הבולות. בבולה זו נמצאה גם טביעת אצבע, והרשל שנקס (מגדולי הארכאולוגים של תקופת המקרא) העלה את ההשערה שזו טביעת אצבעו של ברוך בן נריה עצמו. מאידך, היו שערערו על האותנטיות של התגלית.
בנוסף, בחפירות העופל בירושלים נמצאה חותמת ועליה כתוב ”רמליהו בן-נריהו”, ולפי סגנונה וכתיבה היא מימי מלכי יהודה האחרונים. ייתכן מאוד כי רמליהו היה גם הוא אחי ברוך, בדומה לאח שריה בן נריה המוזכר במקרא כשר בחצר צדקיהו.
האם היה ברוך סופר בשירות הממלכה?

גילוי טביעת-החותם של ברוך בן נריהו בין אלה של פקידי ממלכת יהודה מביא לידי מחשבה, כי ברוך שימש כסופר בשירות הממלכה, בדומה לגמריהו בן שפן ולאלישמע, סופרים בני תקופתו.
על מעמדו הרשמי של ברוך רומזים גם שני קטעים בספר ירמיהו: בפרק ל"ו, פסוק י"ט כתוב: ”וַיֹּאמְרוּ הַשָּׂרִים אֶל בָּרוּךְ: לֵךְ הִסָּתֵר אַתָּה וְיִרְמְיָהוּ, וְאִישׁ אַל יֵדַע אֵיפֹה אַתֶּם”. מכאן למדים אנו כי ברוך היה מוכר לשרי המלך, יותר מירמיהו. בפרק מ"ג מסופר: ”וַיֹּאמֶר עֲזַרְיָה בֶן-הוֹשַׁעְיָה וְיוֹחָנָן בֶּן-קָרֵחַ, וְכָל-הָאֲנָשִׁים הַזֵּדִים אֹמְרִים אֶל יִרְמְיָהוּ: שֶׁקֶר אַתָּה מְדַבֵּר - לֹא שְׁלָחֲךָ ה' אֱלֹהֵינוּ לֵאמֹר לֹא תָבֹאוּ מִצְרַיִם לָגוּר שָׁם; כִּי בָּרוּךְ בֶּן-נֵרִיָּה מַסִּית אֹתְךָ בָּנוּ, לְמַעַן תֵּת אֹתָנוּ בְיַד הַכַּשְׂדִּים, לְהָמִית אֹתָנוּ וּלְהַגְלוֹת אֹתָנוּ בָּבֶל”. גם מכאן משתמע כי ברוך היה אישיות ציבורית ידועה.
ברוך במדרש חז"ל

הפסוק "יגעתי באנחתי ומנוחה לא מצאתי" שאותו אמר ברוך נתפס אצל פרשנינו הקדמונים כתרעומת של ברוך לפני ה' על אי זכייתו לחזון נבואה משלו, בדומה לפרחי-נבואה בדורות עברו: "מה נשתניתי אני מכל תלמידי הנביאים? יהושע שימש משה, ושרתה עליו רוח-הקודש, אלישע שימש אליהו ושרתה עליו רוח-הקודש, מה נשתניתי אני מכל תלמידי הנביאים?". הרמב"ם במורה נבוכים דן בשאלה נבואת ברוך בן נריה ומעלה את האפשרות שבקשת הנבואה על ידי אדם צריכה להיענות על ידי הקב"ה גם אם האדם הגיע מבחינת המידות למידת הנבואה.
מאידך, דעת התלמוד הבבלי היא שברוך, אביו נריה ואחיו שריה זכו כולם לכהונה ולנבואה.
ברוך נזכר בתלמוד כמורו הישיש של עזרא הסופר. עזרא, לפי חז"ל, לא עלה ליהודה מאחר שצריך היה ללמוד מברוך, שלא היה יכול לעלות ליהודה בעצמו מאחר שכבר היה "אדם גדול וישיש, ואפילו בגלקטיקא (=בעגלה) לא יכול להיטען".
במשנה של מסכת סנהדרין מופיעה המסורת: "יחזקאל עיבר בחוצה לארץ. ברוך בן נריה עיבר בחוצה לארץ" - כלומר, שברוך בן נריה היה בעל מעמד תורני וסמכות לעיבור השנה בקרב גולי בבל.
ברוך בן נריה נחשב חלק משושלת העברת המסורה של התורה ממשה דרך יהושע, הנביאים ועד לחכמי התלמוד.
ראו גם

יהודי (דמות מקראית)
הערות שוליים

↑  סדר הדורות שנת ג'תי"ג. המקור הראשון לכך הוא מספר יוחסין, על פי המבואר בתלמוד בבלי (מסכת מגילה דף טז) שעזרא עלה מבבל לאחר פטירת רבו ברוך בן נריה, ועזרה עלה בשנה השביעית של דריוש (השני, בן אסתר), והיא שנת ג'תי"ג.
↑  מדרש הגדול לספר במדבר יח,ט וגם תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ט"ו
↑  יובל גורן, תסמונת ירושלים בארכאולוגיה המקראית, האגודה לספרות תנ"כית.
↑  מכילתא פרשת בא, י"ב.
↑  חלק ב׳, פרק ל"ב.
↑  תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף י"ד, עמוד ב'.
↑  רמב"ם, בהקדמתו לי"ד החזקה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313357605171  GND: 100979505  VIAF: 27422840   WorldCat (עם VIAF): 27422840 
איור משנת 1553
פסלו של ברוך בן נריה: יצירה של אלייז'דיניו מראשית המאה ה-19, בזיליקת בום ז'זוס דה מטוזיניוס, קונגוניאס, ברזיל
ירמיהו מנבא ובן נריה מעתיק את נבואותיו במרץ. ציור מאת גוסטב דורה.
הבולה של ברוך בן נריה
מחלקת המסחר של ארצות הברית

| --- | --- |
חותם המחלקה  

 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 תחום שיפוט:  ארצות הברית 
 סוכנות אם:  הממשלה הפדרלית של ארצות הברית 
 סוכנות בת:  United States Weather Bureau 
 תאריך הקמה:  4 במרץ 1913 
 סוכנות קודמת:  מחלקת המסחר והעבודה של ארצות הברית
 מנהל:  וילבור רוס 
 מזכיר המחלקה:  הווארד לוטניק
 מטה מרכזי:  וושינגטון די. סי. 
 עובדים:  36,000 (2004)
 תקציב:  8 מיליארד דולר (2009)
 www.commerce.gov
 קואורדינטות:  38°53′39″N 77°00′58″W﻿ / ﻿38.894167°N 77.016111°W﻿ / 38.894167; -77.016111
  (למפת וושינגטון די. סי. מוגדלת) מיקום המטה(למפת וושינגטון די. סי. רגילה) מיקום המטה he
 
הכניסה הראשית לבניין מחלקת המסחר
מחלקת המסחר של ארצות הברית (באנגלית: United States Department of Commerce) היא מחלקה בתוך הממשל האמריקני המטפלת בקידום הצמיחה הכלכלית. במקור, היא נוסדה כמחלקת המסחר והעבודה של ארצות הברית ב-14 בפברואר 1903. זמן מה לאחר מכן, ב-4 במרץ 1913, שונה שמה למחלקת המסחר והלשכות והסוכנויות הכפופות אליה שהתמחו בענייני עבודה הועברו אל המחלקה החדשה שנוצרה – מחלקת העבודה.
מטרת המחלקה היא "קידום יצירת מקומות עבודה ושיפור תנאי החיים עבור כל האמריקנים באמצעות יצירת תשתית שתקדם צמיחה כלכלית, תחרותיות טכנולוגית, והתפתחות יציבה". בין משימותיה השונות, המחלקה אחראית על איסוף מידע כלכלי ודמוגרפי עבור עסקים ממשלתיים וקבלת ההחלטות שלה, ניהול רשומת הפטנטים והסימנים הרשומים, ועזרה בקביעת תקנים תעשייתיים.
בראש המחלקה עומד מזכיר המסחר של ארצות הברית. בשנים 1903–1913, המחלקה נוהלה על ידי מזכיר המסחר והעבודה של ארצות הברית.
מבנה המחלקה

לשכת התעשייה והאבטחה (BIS)
מנהלת הכלכלה והסטטיסטיקה (ESA)
הלשכה לניתוח כלכלי
לשכת מפקד האוכלוסין
מנהלת הפיתוח הכלכלי (EDA)
מנהלת הסחר הבינלאומי (ITA)
הסוכנות לפיתוח עסקים של בני מיעוטים (MBDA)
מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי (NOAA)
שירות מזג האוויר הלאומי (NWS)
המשרד למחקר אוקיינוסים והאטמוספירה (OAR)
מנהלת התקשורת והמידע הלאומית (NTIA)
משרד הפטנטים וסימני המסחר (PTO)
מנהלת הטכנולוגיה (TA)
המוסד הלאומי לתקנים וטכנולוגיה (NIST)
שירות המידע הטכני הלאומי
המשרד למדיניות טכנולוגית
פרס אניספילד-וולף

| --- | --- |
 תיאור:  פרס ספרותי אמריקאי ליצירות שתרמו להבנת הגזענות
 מדינה:  ארצות הברית 
 הגוף המעניק:  קרן קליבלנד 
 תקופת הפרס:  1935–הווה (כ־90 שנה) 
 נקרא על שם:  אדית' אניספילד וולף 
 www.anisfield-wolf.org
 
פרס אניספילד-וולף הוא פרס ספרותי אמריקאי המוקדש ליצירות שהציגו תרומה משמעותית להבנת הגזענות, ולעידוד הבנה טובה יותר של הרבגוניות של תרבויות האדם. הפרס נוסד בשנת 1935 על ידי המשוררת והנדבנית מקליבלנד אדית' אניספילד וולף, ונוהל בתחילה על ידי כתב העת Saturday Review. מאז שנת 1963 מנוהל הפרס על ידי קרן קליבלנד.
בכל שנה מחולקים מספר פרסים בקטגוריות סיפורת, שירה, עיון, ומפעל חיים. בין הזוכים הבולטים בעבר נמנים זורה ניל הרסטון (1943), לנגסטון יוז (1954), מרטין לותר קינג ג'וניור (1959), מקסין הונג קינגסטון (1978), וולה סויינקה (1983), נאדין גורדימר (1988), טוני מוריסון (1988), ראלף אליסון (1992), אדוארד אמר (2000), ודרק וולקוט (2004).
חתני וכלות הפרס

להלן רשימת כלות וחתני הפרס, לפי אתר הפרס.
חתני וכלות הפרס > בדיון

2022 - פרסיבל אוורט עבור The Trees
2021 – ג'יימס מקברייד עבור Deacon King Kong
2020 – נמוואלי סרפל עבור The Old Drift
2019 – טומי אורנג' עבור There There
2018 – יסמין ווארד עבור Sing, Unburied, Sing
2017 – פיטר הו דייוויס עבור The Fortunes
2017 – קראן מהג'אן עבור The Association of Small Bombs
2016 – מרי מוריס עבור The Jazz Palace
2015 – מארלון ג'יימס עבור A Brief History of Seven Killings
2014 – אנתוני מארה עבור A Constellation of Vital Phenomena
2014 – אדריאן מטייקה עבור The Big Smoke
2013 – יוג'ין גלוריה עבור My Favorite Warlord
2013 – לרד האנט עבור Kind One
2013 – קווין פאוורס עבור The Yellow Birds
2012 – אסי אדוגיאן עבור Half-Blood Blues
2011 – ניקול קראוס עבור Great House
2011 – מרי הלן סטפניאק עבור The Cailiffs of Baghdad, Georgia
2010 – קמילה שמסי עבור צללים צרובים
2009 – לואיז ארדריץ' עבור The Plague of Doves
2009 – נאם לה עבור The Boat
2008 – ג'ונו דיאס עבור The Brief Wondrous Life of Oscar Wao
2008 – מוחסן האמיד עבור The Reluctant Fundamentalist
2007 – צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה עבור Half of a Yellow Sun
2007 – מארתה קולינס עבור Blue Front
2006 – זיידי סמית' עבור על היופי
2005 – אדוויג' דאנטיקט עבור The Dew Breaker
2004 – אדוורד פ' ג'ונס עבור The Known World
2003 – סטיבן ל' קארטר עבור The Emperor of Ocean Park
2003 – ריטיקה וזיראני עבור World Hotel
2002 – קולסון וייטהד עבור John Henry Days
2000 – צ'אנג-ריי לי עבור A Gesture Life
1999 – ראסל בנקס עבור Cloudsplitter
1998 – וולטר מוזלי עבור Always Outnumbered, Always Outgunned
1997 – ג'מייקה קינקייד עבור Autobiography of My Mother
1996 – מאדיסון סמארט בל עבור All Souls' Rising
1995 – רג'ינלד גיבונז עבור Sweetbitter: A Novel
1994 – ג'ודית אורטיז קופר עבור The Latin Deli: Prose and Poetry
1993 – סאנדרה סיסנרוס עבור Woman Hollering Creek and Other Stories
1990 – דולורס קנדריק עבור The Women of Plums: Poems in the Voices of Slave Women
1988 – נדין גורדימר עבור תעלול של הטבע
1988 – טוני מוריסון עבור חמדת
1985 – ברייטן ברייטנבך עבור Mouroir: Mirrornotes of a Novel
1969 – גוונדולין ברוקס עבור In the Mecca; Poems
1962 – ג'ינה אלן עבור The Forbidden Man
1954 – לנגסטון יוז עבור Simple Takes a Wife
1951 – ג'ון הרסי עבור The Wall
1949 – אלן פטון עבור זעקי, ארץ אהובה
1948 – וורת' טאטל הדן עבור The Other Room
1947 – שלום אש עבור East River
1945 – גווד'לין גראם עבור Earth and High Heaven
חתני וכלות הפרס > שירה

2020 – איליה קמינסקי עבור Deaf Republic
2019 – טרייסי סמית' עבור Wade in the Water
2018 – שיין מק'קרי עבור In the Language of My Captor
2017 – טייהימבה ג'ס עבור Olio
2016 – רואן ריקרדו פיליפס עבור Heaven
2015 – ג'ריקו בראון עבור The New Testament
2015 – מרילין צ'ין עבור Hard Love Province
חתני וכלות הפרס > מפעל חיים

2020 – אריק פונר
2019 – סוניה סאנצ'ז
2018 – נווארה סקוט מומדאי
2017 – איזבל איינדה
2016 – אורלנדו פטרסון
2015 – דייוויד בריאן דייוויס
2014 – וילסון האריס
2014 – ג'ורג' לאמינג
2012 – וולה סויינקה
2012 – ארנולד ראמפרסד
2011 – ג'ון אדגר ויידמן
2010 – אליזבת אלכסנדר
2010 – ויליאם ג'וליוס וילסון
2010 – אופרה וינפרי
2009 – פול מארשל
2008 – ויליאם מלווין קלי
2007 – טיילור בראנץ'
2006 – ויליאם דמבי
2005 – אוגוסט וילסון
2004 – דרק וולקוט
2003 – אדריאן קנדי
2002 – ג'יי רייט
2001 – לוסיל קליפטון
2000 – ארנסט גיינז
1999 – ג'ון הופ פרנקלין
1998 – גורדון פארקס
1997 – אלברט ל' מארי
1996 – דורותי וסט
חתני וכלות הפרס > פרס על הישג יוצא דופן

1992 – רלף אליסון עבור האדם הבלתי נראה
הערות שוליים

↑  Anisfield-Wolf.org אתר הפרס
↑  בשל איומים על חייה, הפרס לא הוכרז מראש, אלא נודע בהפתעה במהלך הטקס
↑  על פי ראיון עם עלי בעיתון Cleveland Plain Dealer
ד"ר מוות (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

 מבוסס על:  Dr. Death 
 סוגה:  פשע 
 שחקנים:  ג'ושוע ג'קסון (Christopher Duntsch)  אדגר רמירס (Paolo Macchiarini)  מנדי מור  אשלי מדקווי  Gustaf Hammarsten  אנה-סופיה רוב  כריסטיאן סלייטר  גרייס גאמר  אלק בולדווין  לוק קירבי 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  2 
 מספר פרקים:  16 
 שידור
 רשת שידור:  Peacock
 תקופת שידור מקורית:  15 ביולי 2021 – הווה 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
ד"ר מוות (באנגלית: Dr. Death) היא סדרת פשע אמיתי אמריקאית, שנוצרה על ידי פטריק מקמנוס, המבוססת על פודקאסט באותו שם. הסדרה עלתה לשידור לראשונה ב-Peacock ב-15 ביולי 2021. ביולי 2022, הסדרה חודשה לעונה שנייה שעלתה לשידור ב-21 בדצמבר 2023.
רקע

עונה 1 מציגה את סיפורו של כריסטופר דנטש (אנ'), נוירוכירורג אמריקאי שהורשע לאחר שהטיל מומים במטופליו, והרג שניים מהם. בעונה מככב ג'ושוע ג'קסון בתפקיד הראשי.
עונה 2 מציגה את סיפורו של המנתח והחוקר השווייצרי-איטלקי פאולו מקיאריני (אנ'), שהורשע לאחר שערך ניסויים במטופליו. בעונה מככב אדגר רמירס בתפקיד הראשי.