stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת סיני
ביאורים

↑  אם כי העובדה שמרבית פעולות ה"פדאיון" לא יצאו ממצרים, מעמידה בסימן שאלה את הטיעון בזכות הסיבה הזאת, כעילה עיקרית למלחמה.
↑  היוזמה בעניין הזה הייתה של ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון; מנכ"ל המשרד שמעון פרס היה המוציא לפועל של הפרויקט.
↑  למשל, חטיבת מילואים 37, שהייתה חטיבת השריון היחידה של פיקוד הדרום, הוקמה בחופזה בחודש אוקטובר והיו לה הרבה פחות טנקים מהתקן. גם חטיבת החי"ר-מילואים 4 וחטיבה 10, שגויסו בחופזה, לא הספיקו להתארגן כדי לבצע כהלכה את משימותיהן.
↑  אין לבלבל בין מספרי הטייסות האלו, לבין טייסות בעלות מספרים זהים כיום (בשנת 2013): 201 ("האחת"), 199 (על פי פרסומים זרים - טייסת של טילי "יריחו"), או 200 (כטב"מים) של היום.
↑  זו הייתה ההצנחה המבצעית הראשונה (וכמעט היחידה) בתולדות צה"ל; בעקבות כך, משתתפי הפעולה עתידים היו לענוד את כנפי הצניחה שלהם על רקע אדום. בין הטייסים של ה"דקוטות" היו גם יעקב אבישר ויעל רום.
↑  המשפט התקבע בטעות כאילו הוא התייחס לאריאל שרון. אמנם, גם שרון היה ידוע, ואף יותר משמחוני, בעצמאותו המחשבתית, ולעיתים בפרשנותו המיוחדת לפקודות שקיבל; אולם בפועלו במלחמת סיני, לא זכה לשבחים רבים מפי הרמטכ"ל.
↑  המברקים עם השדרים האלה, שתוכנם הוא קריטי להצדקת טענותיו של שמחוני כנגד טענתו של דיין להפרת המשמעת, לא נמצאו מעולם. משה אילן העיד בשנת 2000, שכנראה הם נלקחו על ידי שמחוני לפגישה עם בן-גוריון, ונפלו בידי המודיעין הירדני אחרי שמטוסו של שמחוני התרסק.
↑  באום כתף היו שני גדודים מחטיבת החי"ר המצרית מספר 6, מתוגברים בארטילריה ובנשק נ"ט.
↑  אוגדה 38, בפיקודו של אל"ם יהודה ואלך, שכללה במלחמה את החטיבות 7, 10 ו-4; אולם כמפקדה היא לא הייתה מאורגנת ומאומנת, ובפועל פיקוד הדרום הפעיל את חטיבותיה, ולא מפקדת האוגדה.
↑  על כך העיר השגריר באו"ם אבא אבן בעוקצנות, שכדי לקיים את תנאי האולטימטום, על הצנחנים יהיה "לסגת" קדימה, לכיוון התעלה.
↑  מכל הכוחות שנעו בשלב האחרון של המלחמה לעבר תעלת סואץ, אף לא כוח אחד עבר דרך מעבר המיתלה.
↑  סא"ל זאבי נשלח במטוס קל אל הצומת, כדי לוודא שהפקודה להימנע מקרב ברורה לשרון. שרון הצליח לשכנע את זאבי לאשר לו להוציא סיור לבדיקת המעבר, ובלבד שלא ייכנס לקרב.
↑  הידוע ביותר בין הלוחמים היה יהודה קן דרור, שנהג לבדו בג'יפ כדי למשוך אליו את אש האויב ולגלותה. בדיעבד נטען, שלא ניתן היה לזהות את מקורות הירי בעת שהג'יפ נסע במעבר, וממילא הקרב התרחש 4 שעות אחרי הנסיעה של קן-דרור; אולם מעשהו של קן-דרור, שנפטר מפצעיו חודשיים אחרי הקרב, הצטרף למסכת של גילויי הגבורה, שהעצימו את המיתוס של קרב המיתלה. תשעה לוחמים נוספים זכו בעיטורים על פעולותיהם, ועוד 13 בצל"ש מאת אלוף הפיקוד.
↑  הוא הקצין שעמד בראש בית הדין הצבאי ששפט את נידוני קהיר.
↑  הצלחתו של המסע נזקפת במידה רבה לזכות מבצע ירקון, שנועד לבדוק את מידת העבירות של המסלול.
↑  ברוידה אף טען שיהודה קן דרור לא התנדב למשימת ההתאבדות שביצע, אלא קיבל פקודה ממפקדו, אהרן דוידי.
↑  ויינשטיין זומן לבירור על סירוב הפקודה וההתחצפות הפומביים. בתשובתו הסביר: "יש דברים שההתייחסות אליהם חייבת להיאמר בקול רם וברור, כדי שכל חייל ישמע". הסיפור פורסם בהבלטה בקיבוצו של ויינשטיין, גבעת ברנר; וכן נתן את השם לספרו של בן הקיבוץ יפתח ספקטור, רם וברור, שהזכיר זאת כמקרה שהשפיע עליו לחתום על "מכתב הטייסים" בשנת 2003.
↑  מאיר עמית ניהל את מוצב הפיקוד העליון (מצפ"ה) בזמן שהרמטכ"ל נעדר ממנו, ולא היה ניתן להשגה בטלפון או בקשר.
קוואטער

קְוַאטֶער או כפאטיר (מיידיש) הוא מנהג של יהדות אשכנז, כינוי לאדם אשר מגיש את התינוק לסנדק לפני ברית המילה. המנהג כיום מקויים לרוב על ידי בני זוג: האשה מביאה את התינוק מאמו בעזרת הנשים לידי בעלה, המכניסו לבית הכנסת ומוסרו לאביו.
אטימולוגיה

מקור המילה היא מגרמנית gevatter, שמשמעותה סנדק או הורי הטבילה.
הרב שמואל פנחס גלברד הביא בספרו מספר הצעות אטימולוגיות יהודיות מאוחרות שניתנו למילה זו:
הואיל והוא בא בשליחות האב להביא את הילד למילה ו"שלוחו של אדם כמותו" (ברכות לד) לכן הוא נקרא "כאבא" – כפאטר בלעז [...]
י"א שמקור השם מלשון קטורת. מאחר שהוקשה מילה לקטורת, לכן נקרא מגיש התינוק למילה קוטר, כפי שאמרו (כריתות ו) מה לשון קטורת דבר שקוטר ועולה. ומ"קוטר" בוא"ו אחד השתנה ל"קווטר" בשני וא"וין.
תפקיד הקוואטער

התפקיד נחשב לתפקיד מכובד מכיוון שהקוואטער נחשב לנוטל חלק פעיל במצוות ברית מילה, שאותה זוכה יהודי לקיים רק פעם אחת בחיים, והיא מוזכרת בפוסקי ההלכה. אם כי נפסק כי אין הקוואטער נחשב לאחד ממעורכי ברית המילה, כדוגמת סנדק ואבי הבן, ואין פטורים מלומר תחנון בבית המדרש שבו הוא מתפלל באותו יום.
בציבור הדתי מקובל כי מצווה זו היא סגולה לזרע של קיימא, ונהוג לכבד בכך זוג חשוך ילדים, במקרה שיש אחד כזה מהחברים או מהמשפחה. לפעמים גם מכבדים בתפקיד זה זוג מכובד מהמשפחה, כמו הסבא והסבתא.
תפקיד הקוואטער > הלכות שונות

מכיוון שהאשה מוסרת את התינוק ליד הבעל נוצרים לעיתים חששות הלכתיים, הנובעים מאיסורי הלכות נידה, האוסרים על הבעל והאשה לקבל חפצים זה מזה כאשר האשה נידה, כחלק מדיני ההרחקה. יש שרצו להתיר את הדבר מדין החי נושא את עצמו, ולמרות שכלל זה נאמר לעניין שבת, יש מהפוסקים שהביאו אותו לעניין הלכות אחרות.
כך גם נפסק בפרי חדש ובספר "ברכת יוסף" בשם הרשב"ץ. שמותר לנידה להעביר תינוק מידה ליד הבעל או ההפך, מכיוון שהחי נושא את עצמו. לפי זה יש שכתבו אודות קוואטער, שאסור להעשות על ידי זוג שהאשה היא נידה מכיוון שלפי המנהג האשה מוסרת את התינוק ליד הבעל ועל פי הלכות נידה אסורים שניהם למסור חפצים זה ליד זה, ויש שתמהו על כך, שהרי דין החי נושא את עצמו נאמר רק לעניין שבת, ויישבו שניתן לסמוך על כך לכל הפחות לעניין דין הרחקה בנידה שהוא איסור מדרבנן.
בתינוק קטן שאינו יכול לשאת את עצמו (כמו תינוק כזה בן שמונה ימים) לא נאמרה ההלכה שהחי נושא את עצמו, ולכן שם וודאי אסור להעבירו מיד הבעל לאשה וההפך, לפי כל הדעות.
יש נוהגים שאישה מעוברת לא תשמש כ'קוואטער'.
חייקה

יש מקומות בקהילות האשכנזים, שנוהגים לכבד אנשים נוספים בקוואטער, על ידי שמעבירים את התינוק מיד ליד עד שמגיע לאביו. וקורים לכיבוד זה 'חייקה'. יש שהביאו מקור למנהג זה ממה ששנינו במצוות הקהל (סוטה דף מא, א) "חזן הכנסת נוטל ס"ת ונותנה לראש הכנסת, וראש הכנסת נותנה לסגן, והסגן נותנה לכהן גדול, וכ"ג נותנה למלך, והמלך עומד ומקבל וקורא יושב" כדי להראות את החביבות לתורה. כך גם בברית להראות את חביבותנו למצוות הברית מכבדים הרבה אנשים. ויש שלא אהבו את המנהג.
הערות שוליים

↑  גלברד, אוצר טעמי המנהגים, עמ' תיג-תיד
↑  סימן קצ"ה סק"ג
↑  חלק ג' סימן נ"ח
↑  הרב בנימין יהושע זילבר בשו"ת ברית עולם חלק ו' סימן נ"ט.
↑  מגן אברהם סימן ש"ח ס"ק ע'
↑  הרבי מליובאוויטש בספר 'שערי הלכה ומנהג-יורה דעה' עמ' רפג ואילך
↑  ראה ערוך השולחן יורה דעה רס"ה סעיף ל"ה. ובספר ברית מילה בהלכה ובאגדה עמוד 152. ובפורום אוצר החכמה
15 בפברואר

15 בפברואר הוא היום ה-46 בשנה בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה נשארו עוד 319 ימים (320 בשנה מעוברת).
אירועים היסטוריים ביום זה

1542 – ייסוד העיר גוואדלחרה במקסיקו
1637 – פרדיננד השלישי מוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה
1764 – ייסוד העיר סנט לואיס במיזורי
1794 – צרפת מאמצת את דגל הטריקולור
1842 – בול הדואר הראשון עם דבק מונפק בארצות הברית עבור הדואר בניו יורק במחיר של 3 סנט לבול (2.50$ ל-100 בולים)
1845 – אור ראשון של הלווייתן של פרסונס, טלסקופ מחזיר אור הגדול בעולם בין השנים 1845-1917, שנבנה על ידי ויליאם פרסונס
1867 – בווינה התקיימה פרמיירת הואלס "הדנובה הכחולה" של יוהאן שטראוס
1870 – יסוד בית הספר החקלאי הראשון בישראל – מקוה ישראל
1879 – נשיא ארצות הברית ראת'רפורד בירצ'רד הייס חותם על חוק המתיר לעורכות דין לטעון בפני בית המשפט העליון
1898 – ספינת המלחמה האמריקאית מיין (USS Maine) מתפוצצת במפרץ הוואנה, מה שמביא לפרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד
1902 – בברלין נפתחה הרכבת התחתית (U-Bahn)
1906 – נוסדה מפלגת הלייבור בבריטניה
1918 – אסטוניה, לטביה וליטא מאמצות את לוח השנה הגרגוריאני
1919 – מעל 1,200 יהודים נרצחים בפוגרום פרוסקורוב
1921 – הצבא האדום פולש לגאורגיה; המלחמה הסובייטית גאורגית פורצת
1932 – אולימפיאדת החורף השלישית ננעלת בלייק פלסיד, ניו יורק
1933 – נכשלה התנקשות בנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט
1942 – מלחמת העולם השנייה: האימפריה היפנית כובשת את סינגפור מידי הממלכה המאוחדת
1945 – מלחמת העולם השנייה: סיום הפצצת דרזדן
1946 – המחשב הראשון, אניאק (ENIAC), מופעל לראשונה בבית הספר להנדסה אלקטרונית Moore בפילדלפיה
1948 – הגיליון הראשון של העיתון "מעריב" יוצא לאור
1950 – ברית המועצות וסין חותמות על הסכם הגנה הדדי
1952 – הלמוט גרנשהיים מוצא את ההליוגרפיה "נוף מחלון בלה-גרא" מאת ניספור נייפס, שנחשבת לתצלום הראשון בהיסטוריה ששרד
1965 – קנדה מאמצת את דגלה הנוכחי
1971 – הממלכה המאוחדת עוברת לשיטה עשרונית במטבע, ומבטלת את השילינג, לאחר כ-500 שנות שימוש
1982 – אגתה ברברה מושבעת כנשיאת מלטה (האישה הראשונה והיחידה עד כה בתפקיד זה)
1989 – ברית המועצות משלימה את הסגת כוחותיה מאפגניסטן
1999 – שלטונות טורקיה עוצרים את מנהיג ה-PKK, עבדוללה אג'לאן בקניה
2013 – התפוצצות מטאור בשמי רוסיה גורמת ל-1,200 פצועים בעיר צ'ליאבינסק וסביבותיה
2013 – האסטרואיד דואנדה חולף במרחק של כ-30,000 קילומטרים מכדור הארץ
2017 – משגר PSLV משגר מספר שיא של 104 לוויינים מאותו משגר, מתוכם 88 לוויינים זעירים ממערך הלוויינים של חברת Planet Labs, וגם הנאנולוויינים הישראליים BGUSAT של אוניברסיטת בן-גוריון וDIDO 2 של חברת ספייס פארמה
נולדו

1368 – זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (נפטר ב-1437)
1539 – אלסנדרו ואליניאנו, מיסיונר ישועי איטלקי (נפטר ב-1606)
1564 – גלילאו גליליי, אסטרונום, אבי המדע המודרני (נפטר ב-1642)
1710 – לואי החמישה עשר מלך צרפת (נפטר ב-1774)
1748 – ג'רמי בנת'ם, פילוסוף בריטי (נפטר ב-1832)
1782 – ויליאם מילר, כומר בפטיסטי אמריקאי (נפטר ב-1849)
1811 – דומינגו פאוסטינו סרמיינטו, נשיא ארגנטינה (נפטר ב-1888)
1820 – סוזן ב. אנתוני, פעילה למען זכויות הנשים בארצות הברית (נפטרה ב-1906)
1850 – יונה (יוהאן) קרמנצקי, מחלוצי תעשיית החשמל האירופית ויזם ציוני, שכיהן כיו"ר הראשון של קק"ל (נפטר ב-1934)
1874 – ארנסט שקלטון, מגלה ארצות אירי (נפטר ב-1922)
1890 – רוברט ליי, מראשי המשטר הנאצי (התאבד ב-1945)
1901 – נחום נרדי, מלחין, מעבד מוזיקלי ופסנתרן ישראלי (נפטר ב-1977)
1907 – יוסף פרסמן, לוחם בתקופת היישוב, קצין משטרה צבאית ראשי מפקד יחידת המיעוטים, מפקד הממשל הצבאי (נפטר ב-1963)
1910 – אירנה סנדלר, חסידת אומות העולם, מפולין, שהצילה כ-2,500 ילדים יהודים במהלך השואה (נפטרה ב-2008)
1921 – אשר בן נתן, איש קהילת המודיעין והביטחון ודיפלומט בשירות מדינת ישראל, אשר כיהן כשגריר הישראלי הראשון בגרמניה המערבית (נפטר ב-2014)
1924 – הלמוט אוברלאנדר, פושע מלחמה נאצי (נפטר ב-2021)
1926 – אפרים וייל, איש רדיו, מוזיקאי ומלחין ישראלי, מראשוני קול ישראל (נפטר ב-2011)
1926 – יצחק רהב, מפקד שייטת 13 (נפטר ב-2015)
1926 – שאול גבעולי, תת-אלוף בצה"ל וניצב במשטרת ישראל, כיהן כקצין חינוך ראשי בצבא ובמשטרה וכמפקד המשמר האזרחי (נפטר ב-2022)
1929 – דוד מימון, אלוף בצה"ל ונציב שירות בתי הסוהר (נפטר ב-2010)
1929 – ג'יימס ר' שלזינגר, פוליטיקאי אמריקאי (נפטר ב-2014)
1931 – קלייר בלום, שחקנית תיאטרון וקולנוע בריטית-יהודייה
1932 – משה יוסף, קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף
1933 – יורם הרועה, מבכירי התשבצאים בישראל
1934 – ניקלאוס וירת, מדען מחשב שווייצרי (נפטר ב-2024)
1937 – קון מוליין, כדורגלן הולנדי (נפטר ב-2011)
1942 – סאדו אייאטו, פוליטיקאי קמרוני (נפטר ב-2019)
1944 – ג'וחר דודייב, נשיאה הראשון של צ'צ'ניה (נהרג ב-1996)
1945 – משה (מושיק) כהן, מנהל אגף מפעלי פיתוח בקרן הקיימת לישראל, מהנדס מים וקרקע (נפטר ב-2016)
1951 – ג'יין סימור, שחקנית בריטית-אמריקאית ממוצא יהודי
1954 – מאט גריינינג, מאייר קומיקס אמריקאי, יוצר תוכנית הטלוויזיה משפחת סימפסון ופיוצ'רמה
1962 – מילו ג'וקאנוביץ', ראש ממשלת מונטנגרו
1963 – דב שטויר, עורך, מפיק, תסריטאי ומעצב פסקול ישראלי
1964 – כריס פארלי, קומיקאי ושחקן קולנוע אמריקני (נפטר ב-1997)
1968 − גלוריה טרווי, זמרת-יוצרת מקסיקנית
1971 – ניר פרידמן, זמר, מדבב ושחקן ישראלי
1972 – יארומיר יאגר, שחקן הוקי קרח צ'כי
1976 – אוסקר פריירה, רוכב אופני כביש ספרדי לשעבר
1977 – סהר רפאל, שף, מסעדן, יועץ קולינרי ומחבר ספרי בישול ישראלי
1980 – ספי קרופסקי, עיתונאי ישראלי (נפטר ב-2022)
1980 – אוליביה, זמרת-יוצרת אמריקאית
1992 – יעקב טומרקין, שחיין ישראלי
1995 – מייגן די סטליון, ראפרית אמריקאית
2000 – אליאב זוהר, מוזיקאי ישראלי
נפטרו

706 – לאונטיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית
706 – טיבריוס השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית
1145 – האפיפיור לוקיוס השני
1152 – קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (נולד ב-1093)
1781 – גוטהולד אפרים לסינג, מחזאי וסופר גרמני (נולד ב-1729)
1860 – יצחק בר לווינזון, מחלוצי תנועת ההשכלה היהודית באימפריה הרוסית (נולד ב-1788)
1844 – הנרי אדינגטון, ראש ממשלת בריטניה בשנים 1801–1804 (נולד ב-1757)
1857 – מיכאיל גלינקה, מלחין רוסי (נולד ב-1804)
1923 – שארל קלרמון-גנו, דיפלומט, מזרחן וארכאולוג צרפתי (נולד ב-1846)
1926 – ליאון שטיין, מחלוצי התעשייה בארץ ישראל (נולד ב-1846)
1955 – דוד קנוט, משורר רוסי יהודי וחבר במחתרת הצרפתית "הצבא היהודי" (נולד ב-1900)
1965 – נט קינג קול, זמר ומוזיקאי (נולד ב-1919)
1966 – קאמילו טורס, כומר קתולי קולומביאני מאבות "התאולוגיה של השחרור" (נולד ב-1929)
1984 – אתל מרמן, שחקנית וזמרת אמריקאית (נולדה ב-1908)
1988 – ריצ'רד פיינמן, פיזיקאי אמריקאי (נולד ב-1918)
1997 – שמואל סגל, שחקן ישראלי (נולד ב-1924)
1998 – חיים בר און, מו"ל עיתונות ישראלי (נולד ב-1944)
2002 – קווין סמית', שחקן קולנוע וטלוויזיה ניו זילנדי (נולד ב-1963)
2002 – אייל וייס, מפקד יחידת דובדבן (נולד ב-1967)
2003 – ישעיהו גולדשמידט, אב"ד תל אביב (נולד ב-1916)
2005 – דודו גבע, אמן, מאייר, מחבר ספרי קומיקס וקריקטוריסט (נולד ב-1950)
2008 – בטי דובינר, מייסדת ונשיאת איל"ן (נולדה ב-1912)
2010 – דניאל דגן, קצין בבריגדה היהודית ובצה"ל, מפקד בה"ד 1 בשנים 1950–1951 (נולד ב-1921)
2019 – לי רדזיוויל, אשת חברה אמריקאית, מנהלת יחסי ציבור ושחקנית (נולדה ב-1933)
2020 – יוסף בן ישראל, מלחין, מעבד מוזיקלי, מפיק מוזיקלי ומנצח ישראלי (נולד ב-1928)
2021 – גדעון מאיר, דיפלומט ישראלי (נולד ב-1947)
2023 – פול ברג, ביוכימאי יהודי אמריקאי, חתן פרס נובל לכימיה (נולד ב-1926)
2023 – שלום כהן, שחיין ישראלי (נולד ב-1939)
2023 – ראקל ולש, שחקנית קולנוע וסמל מין אמריקאית (נולדה ב-1940)
2025 – אורי שולביץ, צייר, גרפיקאי, מאייר וסופר ישראלי (נולד ב-1935)
2025 – עזרא טיסונה, איש עסקים ישראלי (נולד ב-1944)
חגים ואירועים החלים ביום זה

סרביה – היום הלאומי
קנדה – יום הדגל הלאומי
רוסיה – יום הזיכרון לרוסים שביצעו את חובתם מחוץ לגבולות המולדת
ונואטו – יום ג'ון פרום
14 בפברואר – 16 בפברואר
פברואר
לוח אירועים שנתי
גלילאו גליליי
לואי ה-15
ארנסט שקלטון
ג'רמי בנת'ם
הנרי אדינגטון
ריצ'רד פיינמן
הרמן כהן

ערך זה עוסק בפרופסור לפילוסופיה. אם התכוונתם לפרופסור באוניברסיטת בירמינגהם, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  4 ביולי 1842 קוזוויג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  4 באפריל 1918 (בגיל 75) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בווייסנזה 
 מקום לימודים:  בית המדרש לרבנים בברסלאו, אוניברסיטת האלה-ויטנברג, אוניברסיטת פרידריך וילהלם, אוניברסיטת מרבורג 
 מנחה לדוקטורט:  פרידריך אדולף טרנדלנבורג, פרידריך אלברט לנגה 
 מוסדות:  אוניברסיטת מרבורג  בית המדרש הגבוה למדעי היהדות 
 מונחה לדוקטורט:  ארנסט קסירר, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 זרם:  אסכולת מרבורג, פילוסופיה מערבית 
 תחומי עניין:  פילוסופיה, פילוסופיה של המוסר, methodics, אסתטיקה, מטאפיזיקה, gnoseology, תורת ההכרה, מדעי היהדות 
 עיסוק:  פילוסוף, אקדמאי, מרצה באוניברסיטה 
 מדינה:  דוכסות אנהלט 
 
הרמן (יחזקאל) כהן (בגרמנית: Hermann Cohen‏, 4 ביולי 1842, קוֹסְוִויג – 4 באפריל 1918, ברלין) היה פילוסוף יהודי-גרמני, מראשי מייסדיה של האסכולה הנאו-קאנטיאנית של אוניברסיטת מרבורג.
ביוגרפיה

כהן נולד בקוסוויג שבדוכסות אנהלט (במאה ה-21, נמצאת בשטח גרמניה). החל ללמוד פילוסופיה, ותוך זמן קצר נודע כתלמיד מעמיק של עמנואל קאנט. הוא למד בגימנסיום בדסאו, בבית המדרש לרבנים בברסלאו ובאוניברסיטאות ברסלאו, באוניברסיטת ברלין (אוניברסיטת הומבולדט של ברלין בשמה הנוכחי), ואוניברסיטת האלה. בשנת 1865 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "Philosophorum de Antinomia Necessitatis et Contigentiae Doctrinae", שנעשתה בהנחייתו של פרידריך אדולף טרנדלנבורג (אנ').
ב-1873 החל להרצות באוניברסיטת מרבורג. ב-1875 מונה לפרופסור במרבורג. עם פרישתו לגמלאות החל ללמד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות הליברלי בברלין ופיתח באורח שיטתי את פילוסופיית הדת היהודית שלו.
הגותו

את הפילוסופיה של הרמן כהן ניתן לתאר כמכוונת על ידי שני עניינים:
הרצון לפתח שיטה פילוסופית אידיאליסטית שתיתן דין וחשבון כולל על המציאות.
ההתייחסות ליהדות כדת אמת אוניברסלית – ומכאן הבנה מחדש של היהדות ושל תרומתה לאנושות.
את המתודה המוצעת על ידי כהן ניתן לתאר באופן הבא: האדם על כל סגולותיו מתגלה ביצירה התרבותית, ובגישתו לסביבתו הטבעית והאנושית. פעולתו הייחודית של האדם באה לידי ביטוי בהכרה וברצון. את סגולותיו הייחודיות אין אדם מכיר דרך ההתבוננות בתודעתו, אלא דרך התבוננות ביצירה האנושית שבה משוקעות סגולותיו האנושיות. תפקידה העיקרי של הפילוסופיה הוא להתבונן בתרבות האנושית כדי לגזור ממנה את החוקיות של ההכרה ושל הרצון.
את תחומי העבודה הפילוסופית חילק הרמן כהן לשלוש: לוגיקה, אתיקה ואסתטיקה – המקבילים לשלושה תחומי נפש: ההכרה, הרצון והרגש. חלוקה זו באה לידי ביטוי בשלושת הספרים שבהם פיתח לראשונה את שיטתו הפילוסופית העצמאית: "הלוגיקה של ההכרה הטהורה" (1902), "האתיקה של הרצון הטהור" (1904), ו"האסתטיקה של הרגש הטהור" (1912).
בסוף חייו ביקש הרמן כהן לגשת לתחום הדת ולבחון את מקומה במתודה הפילוסופית בה עסק כל חייו האקדמיים. הוא עשה זאת בספרו דת התבונה ממקורות היהדות, בה אפיין את מקום הדת בנפרד מן האתיקה הרואה את היחיד לעולם כחלק ממכלול חברתי. כהן הציע שהדת, והיהדות בפרט כדת מונותאיסטית ראשונית, מאפשרת את המתודה הניגשת אל היחיד כ"רע", כ"נוכח". כלומר, האתיקה יכולה להביא את האדם להכיר את האדם כבן אנוש, כפרט של הכלל האנושי, ואילו הדת מאפשרת לאדם להכיר את הייחודי שבכל אדם. ההתייצבות מול האל כיחיד היא המאפשרת לאדם את ההכרה והחובה אל יחידותו האנושית.
יחסו לציונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הרמן כהן היה ידוע בהתנגדותו לציונות. הוא טען כי הציונות מנסה להחזיר את היהדות אל ההיסטוריה, בעוד היהדות היא א-היסטורית.
הפילוסוף פרנץ רוזנצווייג סיפר על שיחה שקיים עם כהן:
אפשר יבהירו דברים שאמר פעם בפני, שעה שנזף בי בשל יחסי הסבלני יתר על המידה לגבי הציונות, ואני ניסיתי להצטדק. הוא שיסעני בדברי, הטה אלי את ראשו הכביר שהקיפוהו תלתלים רכים וענוגים, בארשת של איום, ואמר: 'אומר לך משהו', ותכף לכך, כשהוא מעמם קולו לכדי לחש רועם: 'פרחחים אלה רוצים להיות מאושרים!'
כהן הוסיף שעל היהודים "להוסיף ולחיות בקרב האומות, לשמש טל משמים, להישאר בקרבן ולהיות להן מועילים".
הסופר א. ב. יהושע, סיפר על אירוע דומה:
בתחילת המאה ה-20 פנה הפילוסוף היהודי מרטין בובר אל חברו הפילוסוף היהודי הרמן כהן, והציע לו להצטרף לתנועה הציונית. הרמן כהן דחה את הבקשה הזאת מכל וכל: האם באמת היהודים מבקשים להיות סתם מאושרים כמו כולם? – שאל בסרקזם מר. האם בשביל להקים עוד אלבניה קטנה ולאומנית במזרח התיכון סבלנו את הסבל הגדול של ההיסטוריה היהודית? האם נמיר את השליחות הגדולה שנטל על עצמו העם היהודי להיות אור מוסרי ורוחני לגויים בשעשועי דגלים ומצעדים?
למרות התנגדותו זאת לציונות, עיריית תל אביב-יפו קראה רחוב על שמו של הרמן כהן בצפון הישן של העיר.
ספריו שתורגמו לעברית

כתבים על היהדות (תרגם מגרמנית: צבי וויסלבסקי), ירושלים: הוצאת הספרים שעל יד האוניברסיטה העברית, 1935.
דת התבונה ממקורות היהדות (תרגמו: צבי וויסלבסקי וחנוך קלעי; ערכו והוסיפו הערות: שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך; פרקי מבוא וחתימה: סיני אוקו ויוסף בן-שלמה), ירושלים: מוסד ביאליק והמכון על שם ליאו בק, 1971 – מחשבתו של הרמן כהן בספר זה סובבת על ציר ששני קטביו הם האידאה של אלוהים כהכרח התבונה והאוטונומיה של האדם כהכרח התבונה. שניהם מונחים ביסוד התבונה האנושית. לאורם רואה ומבאר המחבר את היהדות בעיקרי גלויה ובהם הוא רואה את סגולת תרומתה לתרבות האנושית ואת ערכה להווה ולעתיד.
עיונים ביהדות ובבעיות הדור: פרקים מתוך כתבים יהודיים (תרגם מגרמנית: צבי וויסלבסקי; הקדים מבוא: נתן רוטנשטרייך), ירושלים: מוסד ביאליק, 1977.
לקריאה נוספת

יעקב קלצקין, הרמן כהן – שיטתו במוסר ומשנתו ביהדות, רמון – בית הוצאת ספרים, ברלין-לונדון, 1923; מהדורה נוספת יצאה בהוצאת מקור, ירושלים, תשל"א
ש"ה ברגמן, הוגי הדור, תל אביב : הוצאת מצפה, תרצ"ה
אליעזר שביד, 'הרמן כהן כמפרש המקרא', דעת, 10 (תשמ"ג), עמ' 93–122
אליעזר שביד, 'יסודות הפילוסופיה הדתית של הרמן כהן', מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, ב, 2 (טבת תשמ"ג), עמ' 255–306
יהוידע עמיר, "לפיכך נברא אדם יחידי: פרטיקולריזם ואוניברסליזם בפילוסופית הדת של הרמן כהן", דרך הרוח, תשס"ה, ב, עמ' 643–675
אליעזר חדד, אהבת הרע בשיטתו של הרמן כהן, אלון שבות: הוצאת תבונות – מכללת הרצוג, תשע"א
רונן פנקס, דת וחוק בהגותם של הרמן (יחזקאל) כהן ופרנץ רוזנצווייג: דיון פילוסופי בעקבות "משה האיש" של פרויד, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 2013
פרנץ רוזנצווייג, נהריים, תרגם יהושע עמיר, מוסד ביאליק, תשל"ח, מדור שלישי: הרמן כהן ומשנתו ביהדות, עמ' 107–163
הערות שוליים

↑  גנאלוגיה מתמטית של הרמן כהן, באתר פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה
↑  הרמן כהן, תרגום: ויסלבסקי, הקדמה של סיני אוקו, דת התבונה ממקורות היהדות, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ב, עמ' 23
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני – יהודים בגרמניה לפני היטלר – 1743–1933, תרגם מאנגלית דני אורבך, הוצאת דביר, 2004; עמ' 287.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259868105171  PLWABN: 9810596344605606  BIBSYS: 14009484  BNE: XX890857  BnF: cb120421152 (data)  CANTIC: a10441876  CiNii: DA02017004  GND: 118521411  ICCU: CFIV042837  ISNI: 0000 0001 0870 2064  LCCN: n79066434  LNB: 000108360  MGP: 106920  NDL: 00550787  NKC: skuk0000250  NLA: 35029436  NLG: 94006  NSK: 000405980  NTA: 068608969  RERO: 02-A003114356  SELIBR: 182852  SNAC: w6q85gzb  SUDOC: 028623134  Trove: 802661  VcBA: 495/166626  VIAF: 12326139   WorldCat (עם VIAF): 12326139
כנסת הגדולה

.
על פי המסורת היהודית כנסת הגדולה הייתה אספה של 120 סופרים, חכמים ונביאים ממנהיגי האומה היהודית בארץ ישראל, שהתקיימה כמוסד רוחני מכונן, בין תחילת ימי בית שני (בסביבות שנת 516 לפנה"ס) לבין התקופה ההלניסטית בארץ ישראל (שהחלה עם כיבושו של אלכסנדר מוקדון בשנת 332 לפנה"ס), בערך במקביל לתקופת שיבת ציון והתקופה הפרסית בארץ ישראל. על אנשי כנסת הגדולה נמנו חגי, זכריה, מלאכי, דניאל, חנניה, מישאל ועזריה, עזרא הסופר, נחמיה, מרדכי וזרובבל.
בין ההתפתחויות ביהדות המיוחסות לאנשי כנסת הגדולה ניתן למנות את חתימת התנ"ך (כולל עריכת ספר יחזקאל, תרי עשר, מגילת אסתר וספר דניאל); כינון חג פורים; ותקנת נוסחי תפילות וברכות, כולל תפילת העמידה.
אנשי כנסת הגדולה במסורת חז"ל

כנסת הגדולה הייתה בית המדרש העליון ללימודי התורה. אנשי כנסת הגדולה מופיעים בראש מסכת אבות כחוליה בשרשרת מוסרי התורה, ממעמד הר סיני ועד לחתימת המשנה:
"משה קיבל תורה מסיני, ומסרה ליהושע, ויהושע לזקנים, וזקנים לנביאים, ונביאים מסרוה לאנשי כנסת הגדולה.
לאנשי כנסת הגדולה היה תפקיד שיפוטי. אף כי לפי ההלכה, במוסד השיפוטי העליון, הסנהדרין, ישנם 71 חברים בלבד, נמסר כי אנשי כנסת הגדולה מנו 120 חברים (ואפשר שזהו מספר טיפולוגי). רוב החוקרים (למשל: יוסף קלוזנר, אפרים אורבך) מבדילים כרונולוגית בין התקופה בה פעלה כנסת הגדולה, לבין תקופה מאוחרת יותר בה פעל הסנהדרין. בספר עזרא שבתנ"ך, מופיע כי עזרא השתמש בכח השיפוטי של "עצת הזקנים", כדי לכוף את עולי הגולה, לשמוע להוראותיו.
במסכת אבות מופיעות שלוש אימרות של אנשי כנסת הגדולה, המפרטות את שלושת התפקידים של כנסת הגדולה:
...הם אמרו שלושה דברים: הוו מתונים בדין, והעמידו תלמידים הרבה, ועשו סייג לתורה.
על פי המסורת היהודית, עריכת התנ"ך וניסוח הספרים שבו, הסתיימו בתקופתה של הכנסת הגדולה, עם היפסקות הנבואה, בניגוד לגישה המקובלת במחקר לפיה התנ"ך נחתם סופית בדור יבנה. זו הסיבה, על פי המסורת, שסיפורם של החשמונאים לא מופיע כחלק מהתנ"ך – המרד החל לכל הפחות מספר דורות אחרי מותו של אחרון חברי הכנסת הגדולה – שמעון הצדיק.
אנשי כנסת הגדולה במסורת חז"ל > מספר החברים

על פי התלמוד בבלי במסכת מגילה, עם ייסודה היו חברים בכנסת הגדולה 120 ראשי חכמי ישראל. כך גם מתבאר בדברי הירושלמי במסכת ברכות: ”מאה ועשרים זקנים ומהם שמונים וכמה נביאים.” עם זאת בירושלמי מסכת מגילה מופיע נתון שונה: ”שמונים וחמשה זקנים, ומהם שלשים וכמה נביאים, היו מצטערין על הדבר הזה” – על חידוש ימי הפורים וקבלת מגלת אסתר בין הכתובים.
המספר 85 שבשיטת התלמוד הירושלמי אולי נלקח ממספר החותמים על אמנת נחמיה שעולה ל-83 (ואולי הגרסה בירושלמי היא באמת 83). קיימות מספר השערות לביסוס המניין 120 שעלה במקורות האחרים - בתוך ספרי עזרא-נחמיה, ורובן מתבססות בין היתר גם על מניין 83 חותמי האמנה. הרמב"ם מכנה את כנסת הגדולה "בית דינו של עזרא", והוסיף לספירה את חגי, זכריה, מלאכי, דניאל, חנניה, מישאל ועזריה, נחמיה, מרדכי, זרובבל וגם את שמעון הצדיק, אך לא פירט את השאר: ”והרבה חכמים עמהם, תשלום מאה ועשרים זקנים”.
הרב יואל בן נון מנה בספרי עזרא-נחמיה 3 פעמים שבהם נמנו 120 שמות, ולכן לשיטתו מדובר היה במוסד קבוע ותקני:
מספר העולים שנמנו בשמות בעליית זרובבל (עזרא א-ב) עולה 120
בסיפור גירוש הנשים הנוכריות נמנו 113 חוטאים, יחד עם 7 שמות המנהיגים ששפטו אותם - יחד 120
הספירה השנייה של העולים בעליית זרובבל (נחמיה יא-יב) גם עולה לכדי 120
יש משערים שהמספר 120 נועד לבצר קונצנזוס של כל החכמים סביב מוסד זה, עם הקמתו. על פי השערה זו, עם פטירתם של חברים, הלך ופחת המספר מ-120, עד שהגיע למספר 70 (או 71), המקובל כמספר החכמים בסנהדרין הגדולה. מכאן ואילך תפקד המוסד בעצם כ'סנהדרין הגדולה', ואם נפטר אחד מחברי הכנסת הגדולה, הוכנס חכם אחר במקומו. על פי גרסה אחרת, תמיד היה קיים מוסד בן 70 חכמים, שתפקידו היה לשמש כסנהדרין גדולה. רמז לכך ניתן למצוא בסיפור על שבעים הזקנים שמונו כדי לעזור למשה בהנהגת העם, ובסיפורים לאורך התורה על "זקני העם" (כשלפעמים מצוין, במקרא או בפרשנים, שמספרם היה שבעים). לפי גרסה זו, שמשה הכנסת הגדולה כמוסד הנהגה דתי בתקופת שיבת ציון, במשך כמאתיים שנה, כאשר שבעים מחבריו מהווים את הסנהדרין הגדולה, שהיא מוסד רבני, ושאר חבריה הם חכמי דת, נביאים (כמו חגי, זכריה ומלאכי), ובראשה עומד הכהן הגדול (כמו עזרא הסופר בראשיתה ושמעון הצדיק באחריתה).
שמעון הצדיק מוזכר במשנה במסכת אבות כחוליית מעבר בין תקופת אנשי הכנסת הגדולה לתקופת התנאים כבר בפרק א', משנה ב':
"שמעון הצדיק היה משיירי כנסת הגדולה. הוא היה אומר: על שלשה דברים העולם עומד: על התורה, ועל העבודה, ועל גמילות חסדים."