stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוגטה מיטרה
"החור שבקיר"

בשנת 1999 הציב מיטרה מחשב אישי בתוך קיר אבן בשכונת מצוקה בעיר קלקאג'י שבמחוז דלהי בהודו, באופן שילדים הורשו להפעיל את המחשב ללא הגבלות. במחשב הותקנו לומדות פשוטות לשימוש, אך לא ניתנה לילדים כל הדרכה או עזרה. בעקבות הצלחתם של הילדים להפעיל את הלומדות ולרכוש מיומנות בשימוש במחשב, הוצבו 22 מחשבים בקיוסקים דומים באזורים העניים ביותר בהודו, ובשנת 2004 גם בקמבודיה. הניסויים הראו שוב ושוב, שילדים מכל סביבה חברתית, גאוגרפית או מעמדית, מסוגלים לרכוש לבדם מיומנות שימוש במחשב ובאינטרנט.
בעקבות הצלחת הניסוי, סיפר מיטרה, הוא החליט לבחון מה עוד ילדים יכולים ללמוד בעזרת מחשב. הוא נתן לקבוצת ילדים שידעו אנגלית בעיר היידראבאד מחשב, ובו מערכת זיהוי דיבור. הילדים דיברו אל המיקרופון במבטא טלוגו כבד, והמחשב בתגובה הדפיס צירופים חסרי משמעות של אותיות. מיטרה אמר לילדים: "תעשו שהמחשב יבין אתכם." כששאלו אותו איך עושים זאת, ענה להם שאיננו יודע, והלך לדרכו. כעבוד חודשיים, הילדים דיברו אנגלית במבטא הבריטי של המסנתז.
על עבודתו הזאת זכה מיטרה בפרס על שם דהואנג מהטה, חלוץ התוכנה ההודי.
מסופר שהדיפלומט והסופר ההודי ויקאס סווארופ כתב את ספרו רב המכר העולמי נער החידות ממומביי בהשראת הניסוי של מיטרה.
מיטרה ייסד את 'החור שבקיר - חינוך בע"מ' (HiWEL), מיזם משותף ל-NIIT ולתאגיד הפיננסי הבינלאומי (IFC), כדי להפיץ את רעיונות הלימוד העצמאי.
בשנת 2017, ביקר מיטרה בישראל במסגרת כנס IDEC, בו הרצה וקיים סדנאות על מחקריו בחינוך והמודלים החינוכים שיצר ברחבי העולם.
ספריו

Mitra, Sugata (2006), The Hole in the Wall: Self-Organising Systems in Education Tata McGraw Hill, New Delhi
Gaurav Bhatnagar, Shikha Mehta, Sugata Mitra. (eds), (2002), Introduction To Multimedia Systems, San Diego, California and London
מאימרותיו

לימוד הוא בעצם מערכת שמארגנת את עצמה (SOLE), כלומר ללא התערבות חיצונית, שבה לפתע - בוקעת הלמידה.
מאוד אופנתי כיום לומר שמערכת החינוך מקולקלת, אך זה לא נכון - היא עובדת מצוין; הבעיה היא, שהיא לא נחוצה יותר; היא נבנתה כדי לספק חלקים זהים ויעילים למכונה, שאינה קיימת עוד (- הביורוקרטיה של האימפריה).
מה יהיה תפקיד המורה בעתיד, כשאפשר יהיה להשיג כל פריט-מידע בתוך דקות? - הוא יצטרך למלא את תפקיד "הסבתא" - רק להביט בתוצרי הלמידה, ולומר: "וואו! איך הגעתם לזה? כשהייתי בגילכם, בחיים לא הייתי מסוגלת לכך". זה יספיק כדי לדרבן אותם ללמד את עצמם.
פרסים והכרה

מיטרה זכה בפרסים אחדים בארצו ומחוצה לה, וכן במענקי מחקר המסתכמים בכמה מיליוני דולרים מגופים פיננסיים. בין הפרסים החשובים שזכה בהם:
פרס דהואנג מהטה על חדשנות בטכנולוגית מידע ממשרד טכנולוגיית המידע של ממשלת הודו, 2005
פרס "איש השלום" מטעם הקרן "ביחד למען השלום", איטליה 2002
פרס "החדשנות החברתית של השנה" מהמכון לחדשנות חברתית, בריטניה 2000
כמו כן דורג מיטרה ברשימת 10 ההוגים והממציאים של רשת CNN לשנת 2013.
הערות שוליים

↑  מאמר בירחון Journal of Solid State Physics
↑  14. A design for zinc-chlorine batteries, S. Mitra, Journal of Power Sources, 8, 359-367 (1982) USA
↑  A correlation between the location and sensitivity of human sense organs, A.K. Banerjee and S. Mitra, Spec. Science and Technology, 5, (2), 141 (1982) Australia
↑  Compositors that compute, S. Mitra, Computers Today, May 1985, India
↑  The effect of synaptic disconnection on bi-directional associative recall. S. Mitra, Proc. IEEE/SMC Conf., Vol.1, 989, 1994 USA
↑  סיפור הניסויים באתר "החור שבקיר"
↑  המאמר Mitra et al (2005), Acquisition of Computer Literacy on Shared Public Computers: Children and the Hole-in-the-wall. ב"מגזין האוסטרלי-אסיאתי לטכנולוגיה לימודית", 2005 (Australasian Journal of Educational Technology)
↑  סוגטה מיטרה בכנס IDEC בישראל
↑  The CNN 10: Thinkers, 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010039798005171  PLWABN: 9811250419205606  GND: 1209027879  ISNI: 0000 0000 8422 9283  LCCN: no2001096320  SUDOC: 074217410  VIAF: 7049883   WorldCat (עם VIAF): 7049883
סוון הראשון, מלך דנמרק

סוון פורקברד (בנורדית עתיקה: Sveinn Tjúguskegg, בדנית: Sven Tveskæg, באנגלית: Sweyn Forkbeard, מילולית: "זקן המזלג"; ‏17 באפריל 963 – 3 בפברואר 1014) היה מלך דנמרק ומלך אנגליה, ועל חלקים מנורווגיה בסוף המאה ה-10 ותחילת המאה ה-11. בכרוניקות האנגלו-סקסיות הוא מופיע בשם Swegen. הוא היה בנו של האראלד הראשון "כחול השן" ואביו של קנוט הגדול.
באמצע שנות השמונים של המאה ה-10 מרד סוון נגד אביו ותפס את כס המלכות. האראלד הוגלה ומת זמן קצר לאחר מכן, בנובמבר 986 או 987. בשנת 1000, בסיועו של האציל אריק האקונסון, תפס סוון את השלטון ברוב שטחה של נורווגיה. ב-1013, זמן קצר לפני מותו ולאחר מאבק ממושך, הוא הפך למלך הדני הראשון של אנגליה.
משפחתו וראשית חייו

פרטים רבים על חייו של סוון שנויים במחלוקת. החוקרים חלוקים על הדיווחים השונים והסותרים לעיתים קרובות על חייו כפי שמופיעים במקורות בני זמנו, כמו "הכרוניקות האנגלו-סקסיות", "מעשי הבישופים של המבורג" מאת אדם מברמן ומחזור העולם, יצירה מהמאה ה-13 מאת הסופר האיסלנדי סנורי סטורלוסון. דיווחים סותרים על שנותיו האחרונות של סוון מופיעים גם בשיר הלל למלכה אמה, יצירה בלטינית מהמאה ה-11 לכבודה של כלתו של סוון, אמה מנורמנדיה, יחד עם הכרוניקה של ג'ון מווסטר מאותה תקופה.
"המילון הביוגרפי הלאומי הבריטי" מציין ששם אמו של סוון לא ידוע, אך "האנציקלופדיה הדנית הגדולה" מזהה אותה בשם טובה (Tove) מוונדלנד המערבית. אותו מקור מזהה את אשתו של סוון כגונהילד, אלמנתו של אריק המנצח, מלך שוודיה, המילון הביוגרפי הלאומי הבריטי מסכים עם היותה אלמנתו של אריק, אך מתאר אותה כאחותו של בולסלאב הראשון, דוכס פולין, ששמה לא ידוע.
התייחסויות שליליות רבות על סוון התבססו על כתביו של אדם מברמן. על פי כמה חוקרים הוא התייחס לסוון בפרט ולסקנדינביה בכלל בעין בלתי אוהדת ובחוסר סובלנות. אדם האשים את סוון בהיותו פגני מורד, שרדף נוצרים, מרד באביו וגירש בישופים גרמנים מסקונה ומזילנד. על פי אדם, סוון הוגלה על ידי חבריו הגרמנים של אביו, הודח והוחלף באריק המנצח שמשל בדנמרק עד מותו ב-994 או 995.
באופן כללי נתקלים ההיסטוריונים בבעיות בטענותיו של אדם, כמו הדיווח שסוון הוגלה לסקוטלנד לתקופה ארוכה של 14 שנים. כפי שחוקרים רבים מציינים, הוא בנה כנסיות בדנמרק לאורך כל תקופת מלכותו, כמו בלונד (כיום בדרום שוודיה) וברוסקילדה והוביל את הפלישות הדניות כנגד אנגליה.
הפלישות לאנגליה

הכרוניקות של ג'ון מוולינגפורד (1250-1225 לערך) מתעדות את מעורבותו של סוון בפלישות כנגד אנגליה בשנים 1002 – 1005, 1006 – 1007 ו-1009 – 1012 כנקמה על טבח שביצעו האנגלים במתיישבים הדנים בנובמבר 1002. מקובל לחשוב שלסוון היה אינטרס אישי במעשי הנקמה, שכן אחותו, גונהילד ובעלה היו בין קורבנות הטבח.
ב-1003 – 1004 ניהל סוון מערכה בוסקס ובמזרח אנגליה, אך רעב אילץ אותו לשוב לדנמרק ב-1005. פלישות נוספות התרחשו ב-1006 – 1007 וב-1009 – 1012 פיקד תורקל הגבוה על פלישה ויקינגית לאנגליה. ההיסטוריון סיימון קיינס מפקפק באפשרות שסוון תמך בקיומן של פלישות אלה, אך "בכל מקרה, הוא מיהר לנצל את התוצאות של פעולותיו של צבאו של תורקל.
כמה מהחוקרים טוענים שהשתתפותו של סוון בפלישות התבקשה עקב מצבו הכלכלי הקשה לאחר שהוא אולץ לשלם כופר כבד. הוא היה זקוק להכנסה משלל הפלישות. הוא הרוויח סכומים נכבדים ממסים (Danegeld) שהוא גבה במהלך הפלישות. ב-1013 דווח שהוא פיקד אישית על כוחותיו בפלישה בהיקף מלא לאנגליה.
הכרוניקה של פיטרבורו בת התקופה מציינת:
עוד לפני חודש אוגוסט הגיע המלך סוון והצי שלו לסנדוויץ'. הוא חלף במהירות על פני מזרח אנגליה אל תוך שפך הנהר האמבר ולאורך נהר טרנט עד שהגיע לגיינסבורו. הרוזן אותרד וכל ממלכת נורת'מבריה קדו לו במהרה כפי שעשו אנשי ממלכת לינדזי ולאחריהם אנשי חמש הערים (Five Boroughs). הוא לקח בני ערובה מכל מחוז. כאשר הוא הבין שכל האנשים כפופים לו, הוא ציווה שכוחותיו יקבלו אספקה וסוסים. הוא עבר דרומה עם החלק הראשי של כוח הפלישה, בעוד שחלק אחר של הכוח, יחד עם בני הערובה, יצא בראשות בנו קנוט. לאחר שהוא הגיע לדרך ווטלינג, הם המשיכו לאוקספורד ותושבי העיר קדו לו ומסרו לו גם בני ערובה. משם הם עברו לוינצ'סטר ותושביה גם הם עשו זאת ומשם מזרחה ללונדון.
אך תושבי לונדון גילו התנגדות קשה, בשל העובדה שהמלך אתלרד ותורקל הגבוה, שערק לשורותיו, עמדו אישית בראש הכוחות שהגנו על לונדון. סוון פנה מערבה לבאת', שם הברונים נכנעו לו ומסרו לו בני ערובה. אנשי לונדון הלכו בעקבותיהם, מתוך חשש מנקמתו של סוון אם התנגדותם תארך זמן רב מדי. אתלרד שלח את בניו אדוארד ואלפרד לנורמנדי, והוא עצמו נסוג אל האי וייט ולאחר מכן הצטרף לבניו בגלות. ביום חג המולד 1013 הוכרז סוון כמלך אנגליה.
כשהוא קובע את מרכז שלטונו בגיינסבורו שבלינקולנשייר, החל סוון לארגן את ממלכתו העצומה, אך ב-3 בפברואר 1014 הוא מת לאחר שהוא שלט על אנגליה במשך חמישה שבועות בלבד. על פי אחד מהמקורות הוא מת כשנפל מסוסו. גופתו החנוטה הועברה לדנמרק לקבורה בכנסייה שהוא בנה בעצמו. על פי המסורת מדובר על קתדרלת רוסקילדה, אך סביר יותר שהייתה זו הכנסייה בלונד שבסקונה (כיום חלק משוודיה). בנו הבכור של סוון, האראלד השני, ירש אותו כמלך דנמרק, אך הצי הדני באנגליה הכריז על אחיו הצעיר קנוט כמלך. באנגליה, שלחו אנשי המועצה המלכותית לקרוא לאתלרד, שעם שובו מהגלות בנורמנדי באביב 1014, הצליחה לגרש את קנוט מאנגליה. אך קנוט שב והוכתר כמלך אנגליה ב-1016 ובסופו של דבר מלך על דנמרק, נורווגיה, חלקים משוודיה, פומרניה ושלזוויג.
בנו של סוון, קנוט, ובניו של קנוט, הרולד "קל הרגלים" והארדיקאנוט, מלכו על אנגליה במשך 26 שנים. לאחר מותו של הארדיקאנוט, חזר כתר אנגליה לידיו של בית וסקס כאשר הוכתר המלך אדוארד המודה (מלך 1042–1066).
צאצאיו של סוון דרך בתו אסטריד ממשיכים למלוך בדנמרק עד היום. אחת מצאצאיותיו, מרגרטה הראשונה, נישאה ב-1469 לג'יימס השלישי, מלך סקוטלנד. לאחר שג'יימס השישי, מלך סקוטלנד ירש את כתר אנגליה ב-1603, הפכו שוב צאצאיו של סוון להיות מלכי אנגליה.
הערות שוליים

↑  The Anglo-Saxon Chronicle. Manuscripts C, D, and E. Edited by Jebson, Tony. Accessed 18 August 2011.
↑  Howard, Ian (2003). Swein Forkbeard's Invasions and the Danish Conquest of England, 991– 1017. Woodbridge: Boydell Press. pp. 7–8.
↑  "Svend 1. Tveskæg". Den Store Danske. Retrieved 27 February 2013. (בדנית)
↑  1\SWEIN FORKBEARD - Blackwell Reference Online
1 2  The Anglo-Saxon Chronicle. Everyman Press: London, 1912. Translation by James Ingram (London, 1823) and J. A. Giles (London, 1847). Online Medieval and Classical Library Release #17. Retrieved 12 October 2006.
↑  medieval histories, Sweyn Forkbeard, 4. February 2014
| מלכי אנגליה |
| --- | --- | --- |
| שושלות מלוכה | ממלכת מרסיה • בית וסקס • המלכים הנורמנים • בית פלנטג'נט • בית לנקסטר • בית יורק • בית טיודור • בית סטיוארט • בית הנובר • בית סקסה-קובורג-גותה • בית וינדזור |  |
| מלכים | אגברט • אתלוולף • אתלבאלד • אתלברט • אתלרד הראשון • אלפרד • אדוארד הראשון • אלפווארד • אתלסטאן • אדמונד הראשון • אדרד • אדוויג • אדגר • אדוארד השני • אתלרד השני • סוון (מדנמרק) • אתלרד השני • אדמונד השני • קנוט (מדנמרק) • הרולד הראשון (מדנמרק) • הארדיקאנוט (מדנמרק) • אדוארד השלישי • הרולד השני • אדגר אתלינג |  |
| מלכי דנמרק |
| --- | --- | --- |
| מלכים קדומים | (הארדיקאנוט הראשון) • גורם הזקן • האראלד "כחול השן" • סוון פורקברד • האראלד השני • קנוט הגדול • הארדיקאנוט • מגנוס הטוב • סוון השני • האראלד השלישי • קנוט הרביעי • אולף הראשון • אריק הראשון • נילס • אריק השני • אריק השלישי • סוון השלישי • קנוט החמישי • ולדמר הגדול • קנוט השישי • ולדמר השני • ולדמר הצעיר • אריק הרביעי • אַבֶּל • כריסטופר הראשון • אריק החמישי • אריק השישי • כריסטופר השני • אריק כריסטופרסן • ולדמר השלישי • תקופת ביניים • ולדמר הרביעי • אולף השני • מרגרטה הראשונה |  |
| בית פפאלץ-ניומרקט | אריק מפומרניה • כריסטופר מבוואריה |  |
| בית אולדנבורג | כריסטיאן הראשון • הנס • כריסטיאן השני • פרדריק הראשון • כריסטיאן השלישי • פרדריק השני • כריסטיאן הרביעי • פרדריק השלישי • כריסטיאן החמישי • פרדריק הרביעי • כריסטיאן השישי • פרדריק החמישי • כריסטיאן השביעי • פרדריק השישי • כריסטיאן השמיני • פרדריק השביעי |  |
| בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרברג-גליקסברג | כריסטיאן התשיעי • פרדריק השמיני • כריסטיאן העשירי • פרדריק התשיעי • מרגרטה השנייה • פרדריק העשירי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb124548788 (data)  GND: 119127334  ISNI: 0000 0001 1490 7218  LCCN: n85242176  NTA: 245898999  SELIBR: 199662  SUDOC: 033709211  VIAF: 223321118   WorldCat (עם VIAF): 223321118 
סוון הראשון
סלאבית כנסייתית עתיקה

סלאבית כנסייתית עתיקה או סלבונית היא השפה הסלאבית הכתובה הראשונה. השפה ידועה החל מהמאה התשיעית ושמשה לתרגום הברית הישנה, הברית החדשה וכתבי קודש נוצריים אחרים עבור העמים הסלאבים.
שם השפה

הכינוי המקובל ביותר לשפה בעולם המדעי של היום הוא "סלאבית כנסייתית עתיקה" או "סלבונית כנסייתית". שמות אחרים שנמצאים בשימוש הם "בולגרית עתיקה" ו"מקדונית עתיקה". הכינוי "סלאבית עתיקה" אינו נכון, מכיוון ששפה זו תועדה לראשונה בכתב כבר אחרי שהשפה הסלאבית העתיקה התפצלה לשלוש קבוצות – מזרחית, מערבית ודרומית.
השפה מכונה "כנסייתית" מכיוון שהיא נשארה שפת הפולחן בכנסיות המזרחיות האורתודוקסיות במדינות סלאביות – רוסיה, אוקראינה, בלארוס, בולגריה, סרביה ומקדוניה ובימי הביניים גם בארצות הרומניות.
היסטוריה

השפה מבוססת על הסלאבית של סלוניקי ושימשה את הנזירים קירילוס ומתודיוס לתרגומים של כתבי קודש נוצריים – הברית הישנה, הברית החדשה, ספרי תפילות וכן חיבורים שלהם עצמם. לשפה היה תפקיד חשוב בהתפתחות השפות והספרויות הסלאביות. גרסה מאוחרת ומתוקנת יותר של השפה, המכונה "סלאבית כנסייתית" או "סלבונית כנסייתית", המשיכה לשמש כלשון התפילות בכנסיות הנוצריות האורתודוקסיות והיווניות-קתוליות בארצות סלאביות ובימי הביניים גם בארצות הרומניות (נסיכות מולדובה, ולאכיה).
כחלק מההכנה למיסיון קירילוס ומתודיוס יצרו את האלפבית הגלגוליטי ותרגמו את הספרים החשובים ביותר לטקסים נוצריים: ספרי תפילה ו"אפרקטוס אוונגליאר" – תקציר של הברית החדשה שכולל רק את הפרקים הנקראים בימי ראשון וחגים. בשנים 863–865 שיעורים בשפה ובאלפבית הועברו באקדמיה של מוראביה הגדולה (בסלובקית Veľkomoravské učilište) והחלו לשמש את המסמכים של השלטונות והכנסייה. טקסטים אלה מאפיינים את השפה הסלאבית שדוברה במוראביה הגדולה של אותה תקופה.
תלמידי שני הנזירים, אשר גורשו ממוראביה הגדולה בשנת 886, הביאו את האלפבית הגלגוליטי ואת השפה אל האימפריה הבולגרית. הם לימדו אותה בשתי אקדמיות בולגריות – בפרסלב ובאוחריד. טקסטים שנכתבו באותה תקופה מאפיינים את השפה הסלאבית המדוברת של בולגריה.
בגרסה זו, המקורבת לבולגרית, נפוצה השפה לארצות סלאביות אחרות – קרואטיה, סרביה, בוהמיה, פולין ולנסיכויות של רוס, וגם לארצות הרומניות השכנות (אף על פי שבמקרה האחרון שפת הדיבור של התושבים, הרומנית, היא שפה רומאנית). הטקסטים שנכתבו בכל אחד מהמקומות ספגו השפעות לשוניות של הלשון המדוברת באותו מקום.
בתקופה מאוחרת יותר גרסאות מקומיות אלה סודרו ותוקנו מחדש לשימוש כנסייתי ומנהלי, ושפה זו ידועה בשם "סלאבית כנסייתית" או "סלבונית כנסייתית". בארצות הסלאביות ובארצות הרומניות היה לשפה זו מעמד מכובד, דומה לזה של לטינית ויוונית במערב אירופה של ימי-הביניים. בארצות הסלביות היא גם נהנתה מקרבה יחסית לשפות המדוברות.
ראו גם

האלפבית הקירילי
תפילת האדון (מתי 6:9-13) בסלאבית כנסייתית עתיקה
סופית שמש

| סופית שמש |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: סופיות שמש
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אורופיגיים
סוג:: סופית שמש
מין:: סופית שמש
שם מדעי
 Eurypyga helias ‏פאלאס, 1781
תחום תפוצה


סופית שמש (שם מדעי: Eurypyga helias) הוא מין של עוף טרופי, קרוב רחוק של העגוראים והרליות, אך שייך לסדרה שונה – סופיות שמש, בה חברים רק הוא והעוף קגו. הוא המין היחיד בסוגו.
תיאור

הסופית היא עוף קטן יחסית ונוצותיה מנומרות ובעלות צבעי הסוואה בגווני אפור, שחור וחום. אך חלקם העליון של נוצות כנפיה אדומות, שחורות וצהובות בוהקות והיא פורשת אותם בעת חיזור או מריבות או להבהיל טורף פוטנציאלי. אורכה 43-48 ס"מ ומשקלה 180-220 גרם.
היא נפוצה ביערות גשם טרופיים בדרך כלל גם ליד נהרות מגואטמלה לברזיל וייתכן שגם בדרום מקסיקו.
מזונה כולל בעיקר יצורים קטנים כמו תולעים וחרקים שונים שהיא מלקטת מקרקע היער.
תת-מינים

לסופית השמש 3 תת-מינים:
E. h. helias - מצוי בשפלות הטרופיות שבמזרח הרי האנדים, מאגן אורינוקו ועד אמזוניה.
E. h. major - מצוי בגבהים שונים מדרום גואטמלה עד אקוודור.
E. h. meridionalis - מצוי בדרום מזרח פרו בחלקים הסובטרופיים הנמוכים.
הערות שוליים

↑  סופית שמש באתר הרשימה האדומה של IUCN
סיר דריה

| --- | --- |

גשר באזור ח'וג'נד
 מידע כללי
 אורך:  2,200 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  1,180 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  800,000 קמ"ר
 מוצא:  הרי טיאן שאן
 יובלים:  Kosonsoy, נרין, Sokh River, Khodzhabakirgan, Potshaata, Kara Darya, Chirchiq, Angren River, Arys River, קלס, Ak-Suu River (Syr Darya) 
 שפך:  ימת אראל
 מדינות באגן הניקוז:  אוזבקיסטן, קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן
 מפת סיר דריה
 
סיר דריה (בקזחית: Сырдария; ביוונית עתיקה: Ιαξάρτης (יאקסארטס), בערבית: سيحون (סיחוּן)) הוא אחד מהנהרות הארוכים ביותר במרכז אסיה. הנהר נשפך לימת אראל. לצד נהר האמו דריה, הוא נקרא על שם אחד מארבעת נהרות גן עדן המיתולוגיים. מקורותיו של נהר סיר דריה בהרי הטיאן שאן, על גבול קירגיזסטן ואוזבקיסטן והוא נוצר על ידי מפגש של נהרות נרין וקארא-דריה. אורכו כ-2,200 ק"מ. הנהר מנקז כ-800,000 קמ"ר, אך רוב אגן הניקוז בעל אקלים צחיח וספיקתו השנתית הממוצעת היא פחות מ-40 מיליארד קוב, כמחצית מזו של האמו דריה אחיו. הנהר עובר בשטח הידוע בשם עמק פרגנה.
למן המאה ה-18, וביתר שאת מאז ייסוד ברית המועצות, נחפרו מהסיר דריה תעלות השקיה שמשקות את שטחי גידול הכותנה הנרחבים ביותר במרכז אסיה. מי הנהר נוצלו לפני הגיעם לימת אראל, והדבר הוביל להאצת התייבשותה עד שלא נותרו ממנה אלא שרידים מעטים בלבד.
"אלכסנדריה הרחוקה ביותר"

הנהר היווה את הגבול הצפוני של כיבושי אלכסנדר הגדול באסיה התיכונה. כאן ייסד אלכסנדר הגדול בשנת 329 לפני הספירה עיר יוונית בשם אלכסנדריה אסכאטה (Ἀλεξάνδρεια Ἐσχάτη; מילולית: אלכסנדריה הרחוקה ביותר) לאחר הניצחון על הסקיתים. ייתכן שעיר זו נוסדה בראשונה בידי כורש הפרסי במאה ה-6 לפנה"ס בשם קירופוליס, אם כי מקורות אחדים מציינים שקירופוליס הייתה עיר ששכנה בסמיכות לאתר וידוע כיום בשם קורקאט ואילו אלכסנדריה אסכאטה ידועה כיום בשם ח'וג'נד.
סלט מסדואן

| --- | --- |

מסדואן פירות עם גלידה
 
 מאכלים
 סוג:  סלט 
 מרכיבים עיקריים:  פרי 
 
בצרפתית סלט מסדואן באיטלקית מצ'דוניה (באיטלקית: Macedonia) הוא סוג של סלט המורכב מחתיכות קטנות של פירות וירקות.
Macédoine de fruits (בתרגום חופשי: מסדואן פירות) הוא סוג של סלט פירות, קינוח נפוץ בצרפת, איטליה, ספרד ואמריקה הלטינית.
Macédoine de légumes (מסדואן ירקות) כיום הוא בדרך כלל סלט קר או מתאבן שמורכב מקוביות של ירקות. בצרפת בדרך כלל הוא כולל שעועית אדומה. ברוב במקרים הוא מעורבב יחד עם מיונז וציר אספיק, ובכך הוא בעצם הופך למין סלט רוסי צמחוני (סלט המורכב מחתיכות של ירקות בתוך מיונז). Macédoine de légumes יכולה להיות גם מנה מירקות חמים, שמוגשים יחד עם חמאה.
מקור השם של הסלט הוא במילה הצרפתית macédoine, שנטבעה בצרפת במאה ה-18. משערים שיש במונח רמיזה על מוצאיהם המגוונים של אנשי מוקדון (שכן הסלט מורכב ממגוון מרכיבים). יש שאומרים כי המונח מתייחס לגיוון האתני שהיה באזור מקדוניה במאה ה-19, אך פירוש זה זוכה להתנגדות כיוון שאינו תואם כרונולוגית את זמן טביעת השם. המונח macedoine משמש לתיאור כל סוג של ערבוביה, ולא בהכרח של דברי מאכל.
סהרה הספרדית

סהרה הספרדית (בספרדית: Sahara Español; בערבית: الصحراء الإسبانية), באופן רשמי ההחזקה הספרדית בסהרה (1884–1958) ופרובינציית הסהרה (1958–1976), היה שמה של סהרה המערבית תחת כיבוש ספרד, בין 1884 ל-1976. מחוז זה היה אחד הכיבושים האחרונים של האימפריה הספרדית, ואחת הטריטוריות האחרונות מעבר לים שנותרו בידיה, זכר לאימפריה שהתרחבה פעם מאמריקה לאיי הודו המזרחית הספרדיים.
בין השנים 1946 ו-1958 אוחדה סהרה הספרדית עם כף ג'ובי (אנ') ואיפני לצורך הקמת קולוניה חדשה, מערב אפריקה הספרדית (אנ'). הם פוצלו בחזרה במהלך מלחמת איפני, כשאר איפני והסהרה הפכו למחוזות ספרדיים נפרדים, בעוד כף ג'ובי נמסרה למרוקו בהסכם השלום.
ספרד ויתרה על אחזקתה בסהרה בעקבות דרישות מרוקאיות ולחץ בינלאומי, בעיקר מהחלטות האו"ם בנוגע לדה-קולוניזציה. בנוסף, היה לחץ פנימי מצד האוכלוסייה הילידית בסהרה, דרך חזית פוליסריו, וטענות מצד מרוקו ומאוריטניה. לאחר שזכתה לעצמאות בשנת 1956, תבעה מרוקו את שטחי הסהרה הספרדית כחלק מהשטח ההיסטורי הפרה-קולוניאלי. מאוריטניה תבעה את השטח במשך מספר שנים על בסיס היסטורי, אך חזרה מכל תביעותיה בשנת 1979.
ב-1975 כבשה מרוקו חלק גדול מהשטח, הידוע כיום כסהרה המערבית, אך חזית פוליסריו, שמקדמת את ריבונותה של רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית (SADR), נלחמה בה במלחמת גרילה במשך 16 שנים. בשנת 1991 ניהל האו"ם משא ומתן על הפסקת אש. הוא ניסה לארגן משאל עם כדי לאפשר לאוכלוסייה המקומית להצביע על עתידה, אך ללא הצלחה. מאז, מרוקו שולטת ברוב חופי האוקיינוס האטלנטי וברוב האדמה, האוכלוסייה והמשאבים הטבעיים של סהרה המערבית.
התקופה הספרדית

בוועידת ברלין (1884–1885) קבעו המעצמות האירופיות את הכללים להקמת אזורי השפעה או הגנה באפריקה, וספרד הכריזה על "פרוטקטורט החוף האפריקאי" מכף בלאן ועד כף בוז'דור ב-26 בדצמבר 1884. היא הודיעה רשמית למעצמות האחרות בכתב ב-14 בינואר 1885, והחלה בהקמת עמדות מסחר ונוכחות צבאית. ביולי 1885 מינה אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד את אמיליו בוניי לנציב הריו דה אורו בעל סמכות אזרחית וצבאית. ב-6 באפריל 1887 שולב האזור בקפטנות הכללית של האיים הקנריים למטרות צבאיות. בקיץ 1886, בחסות האגודה הספרדית לגאוגרפיה מסחרית, חצו חוליו סרוורה בויירה, פליפה ריזו (1823–1908) ופרנסיסקו קירוגה (1853–1894) את הריו דה אורו וערכו תצפיות טופוגרפיות ואסטרונומיות. באותה תקופה גאוגרפים לא מיפו את השטח ותכונותיו לא היו ידועות. הסיור שלהם נחשב למשלחת המדעית הראשונה באותו חלק של הסהרה.
בכניסתם לשטח ב-1884 נתקלו הכוחות הספרדיים מיד בהתנגדות עזה של השבטים הסהראווים הילידים, הברברים שחיו בנאות מדבר רבים וכפרי חוף. הילידים עבדו בעיקר בדיג וברעיית גמלים, ודיברו בשפת החסניה, ניב ערבי בדואי. ב-1904 הובל מרד על ידי המרבוט מסמארה, שייח' מא אל-עינין, אך הוא דוכא על ידי צרפת, ששלטה באלג'יריה השכנה, ב-1910. בעקבות זאת הגיע גל של התקוממויות תחת בניו, נכדיו ומנהיגים פוליטיים אחרים שירשו את מא אל-עינין.
בשנת 1886 חתמה ספרד על הסכם אידג'יל, בו ויתרה אמירות אדראר על אדמת הקולוניה לספרד. לאמנה זו לא היה כל ערך משפטי, מאחר שלאמיר לא הייתה כל תביעה על השטח, והספרדים "המציאו" תביעה שהאמיר יכול היה לוותר עליה מיד.
מרוקו טוענת שהשטח היה תחת ריבונות מרוקאית כשהספרדים תבעו אותו ב-1884, ומגבה את טענותיה באמצעות שתי אמנות מהמאה ה-16: אמנת אלקאסובאס ואמנת סינטרה בין ספרד לפורטוגל, בהן מכירות שתי המדינות בכך שסמכותה של מרוקו השתרעה מעבר לכף בוז'דור. אמנות נוספות מוזכרות על ידי הממלכה ומרחיבות את ריבונותה דרומה יותר, כמו זו בין הסולטנות השריפיאנית לספרד מ-1 במרץ 1767 או ההסכם האנגלו-מרוקני מ-13 במרץ 1895. עם זאת, בית הדין הבין-לאומי לצדק מצא בחוות דעתו המייעצת על סהרה המערבית משנת 1975 כי אמנות אלה רק הוכיחו קשרי נאמנות (ביעה (אנ')) בין טריטוריה זו לבין ממלכת מרוקו, ולא קשרים משפטיים המעידים על ריבונות על השטח.
גבולות הטריטוריה לא הוגדרו בבירור עד להסכמים בין ספרד לצרפת בתחילת המאה ה-20. סהרה ספרדית נוצרה מהשטחים הספרדיים ריו דה אורו וסגייה אל-חמרה ב-1924, לא הייתה חלק ממרוקו הספרדית ונוהלה בנפרד.
היסטוריה מודרנית

לאחר עצמאותה ב-1956 תבעה מרוקו את סהרה הספרדית כחלק מהטריטוריה ההיסטורית הפרה-קולוניאלית שלה. בשנת 1957 כמעט הצליח צבא השחרור המרוקאי לכבוש את השטח הקטן של איפני, מצפון לסהרה הספרדית, במהלך מלחמת איפני (אנ'). הספרדים שלחו רגימנט של צנחנים מהאיים הקנריים הסמוכים והדפו את ההתקפות. בסיוע הצרפתים ביססה ספרד מחדש את שליטה באזור במהרה באמצעות מבצעי אקוביליון.
ספרד ניסתה לדכא התנגדות פוליטית, אילצה חלק מתושביה הנוודים סהרה הספרדית להתיישב באזורים מסוימים והגבירה את קצב העיור. בשנת 1958 איחדה ספרד את השטחים של סגייה אל-חמרה וריו דה אורו ליצירת המחוז מעבר לים סהרה הספרדית, תוך ויתור על כף ג'ובי באותה שנה למרוקו.
בשנות ה-60 המשיכה מרוקו לתבוע את הסהרה הספרדית, והשיגה את הסכמת האו"ם להוספת השטח לרשימת הטריטוריות שיש לבצע בהן דה-קולוניזציה. ב-1969 ויתרה ספרד על איפני למרוקו, אך המשיכה להחזיק בסהרה הספרדית.
בשנת 1967, אותגר השלטון הספרדי על ידי חרכת תחריר (תנועת השחרור), תנועת מחאה שאורגנה בחשאי על ידי ממשלת מרוקו. ספרד דיכאה את אינתיפאדת זמלה ב-1970.
ב-1973 הוקמה חזית פוליסריו בתחיית הלאומיות הסהראווית המיליטנטית. צבא הגרילה של החזית גדל במהירות, וספרד איבדה שליטה אפקטיבית על רוב השטח עד תחילת 1975. מאמצה לייסד יריבה פוליטית לחזית, מפלגת האיחוד הלאומי הסהראווי (Partido de Unión Nacional Saharaui), זכה להצלחה מועטה. ספרד המשיכה לאסוף את מנהיגי השבטים על ידי הקמת הדג'מע, מוסד פוליטי המבוסס באופן רופף על מנהיגי שבטים סהרהיים מסורתיים. חברי הדג'מע נבחרו בידי השלטונות, אך קיבלו הרשאות בתמורה להיותם חותמת גומי להחלטות מדריד.[דרוש מקור]
בחורף 1975, רגע לפני מותו של הדיקטטור גנרליסימו פרנסיסקו פרנקו, עמדה ספרד בפני מסע אינטנסיבי של דרישות טריטוריאליות ממרוקו ובמידה פחותה ממאוריטניה. אלה הגיעו לשיאם במצעד הירוק, בו הפגנה המונית של 350,000 בני אדם בתיאום עם ממשלת מרוקו התקדמה מספר קילומטרים לתוך שטח סהרה המערבית, תוך עקיפת חוות הדעת המייעצת של בית הדין הבינלאומי שפורסמה שלושה שבועות לפני כן. לאחר משא ומתן על הסכמי מדריד עם מרוקו ומאוריטניה הסיגה ספרד את כוחותיה ואזרחיה מהשטח.
מרוקו ומאוריטניה השתלטו על האזור. מאוחר יותר ויתרה מאוריטניה על תביעתה לאחר מלחמה לא מוצלחת נגד חזית פוליסריו. בתהליך סיפוח האזור החלה מרוקו להילחם בחזית פוליסריו, ולאחר 16 שנים ניהל האו"ם משא ומתן על הפסקת אש ב-1991. כיום ריבונות השטח נותרה במחלוקת בין מרוקו לעם הסהראווי, ומשאל עם לא היה אפשרי עד היום עקב מחלוקת על מי רשאי להצביע בו.
מצב נוכחי

סהרה המערבית רשומה על ידי האומות המאוחדות כטריטוריה שלא עברה דה-קולוניזציה, ולכן נכללת ברשימת האומות המאוחדות של שטחים ללא שלטון עצמי. לפי החוק הבינלאומי סהרה המערבית אינה חלק חוקי של מרוקו והיא נשארת תחת החוקים הבינלאומיים של כיבוש צבאי.
המתיישבים המרוקאים מהווים כיום יותר משני שלישים מתושבי השטח. על פי המשפט הבינלאומי, העברת אזרחיה של מרוקו לשטח כבוש מהווה הפרה ישירה של סעיף 49 של אמנת ז'נבה הרביעית.
מאמצי השלום של האו"ם כוונו לקיום משאל עם לעצמאות בקרב האוכלוסייה, אך זה טרם התקיים. האיחוד האפריקאי ויותר מ-80 ממשלות מחשיבים את השטח כמדינה הריבונית של רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית (SADR), עם ממשלה גולה הנתמכת על ידי חזית פוליסריו.
ראו גם

סהרה המערבית
רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית