וידאו ארט
אסתטיקה של ווידאו

הווידאו (בלטינית: video - אני רואה) הוא טכנולוגיה המשתמשת באותות אלקטרוניים למטרות צילום, הקלטה, אחסון, שידור וצפייה ברצף של תמונות סטטיות היוצרות אשליה של תנועה דרך מערכת הראייה של האדם. הווידאו הופך ייצוג מלאכותי של העולם לכדי "מציאות" ברורה. הפילוסוף פול ויריליו תיאר שינוי זה, בתפיסה החזותית של האדם, כשינוי רדיקלי באופן שבו אנו תופסים את המרחב ואת המציאות. בספרו "המרחב הביקורתי" (1984) טען ויריליו כי המרחב נתפש לא באופן פרספקטיבי-אוקלידי, אלה במיידיות המנצלת את הפיזיולוגיה של מערכת הראייה.
הדימוי המתקבל מן ה"סריקה" של המצלמה את האובייקט הממשי ושל העין את הדימוי המוקרן, מורכב מיחידות מידע (פיקסל) אשר מבטלות את ההתייחסות הישירה של הגוף אל חלל, כלומר את ההתבוננות הישירה בחלל. במקום התבוננות באובייקט חומרי וממשי (כגון פסל או ציור), מתבונן האדם בדימוי המוקרן על גבי רשתית העין. במצב זה, טוען ויריליו נוצרת גם התייחסות חדשה אל מימד הזמן, אשר הופך להיות לבלתי רציף, לחסר קוהרנטיות ומוכפף רק לאופן הקליטה על גבי רשתית העין.
אופן צפייה חדש זה ביצירת האמנות היווה מוקד לחשיבה אסתטית במהלך המאה ה-20. רבים מוצאים את הגותו של הפילוסוף ומבקר האמנות וולטר בנימין כנקודת מוצא מרכזית לחשיבה אודות הדימוי המוקרן. במאמרו "יצירת האמנות בעידן השיעתוק הטכני" (1936-1938) מציג בנימין את אמנות האוונגרד המודרניסטית, ובראשה הצילום והקולנוע, כחלוצים בניסיון לבטל את ה"הילה" של יצירת האמנות. במקום התעסקות במעמד החברתי שיצרה לעצמה יצירת האמנות - כיצרן של בידור - מציעה הגותו של בנימין לתפוש את אמנות הקולנוע כאמנות חסרת "מקור", כלומר בעלת הפוטנציאל לייצר עותקים רבים מן היצירה שכל אחד מהם יש מעמד אמנותי זהה. מעמד חדש זה מצביע לדעתו על הכיוון שתיצור לעצמה האמנות כמבקרת רפלקטיבית של המציאות דרך הדגשת המבנה הטכני של היצירה. התפתחותה של טכנולוגיית הווידאו, בשנות השישים של המאה ה-20, האיץ חשיבה במסורת זו.
במאמרה "וידאו: האסתטיקה של הנרקיסיות" (1976) הציעה חוקרת ומבקרת האמנות רוזלינד קראוס (Rosalind E. Krauss) לבחון את מדיום הווידאו ארט, ובייחוד קבוצה של עבודות וידאו ארט אמריקאיות משנות השבעים של המאה ה-20, ביחס למימד של "מיצגיות" הקיים בהן. קראוס מוצאת כי ביסודן של עבודות וידאו ארט אלו מתקיים מצב פסיכולוגי של נרקיסיזם. הווידאו, כציוד טכנולוגי, מייצר מצב בו הגוף המתועד ביצירות ממורכז בין המצלמה לבין מסך הווידאו "המקרין את דימויו של המבצע במיידיות של ראי". מצב זה של "היזון חוזר" יוצר ומאפיין מצב של השתקפות קבועה של המדיום. קראוס מבדילה מצב זה מן הרפלקסביות שבאמנות המודרנית בכך שההשתקפות איננה הניסיון להצביע על הפער שבין אובייקט לסובייקט, אלה מחיקתו לחלוטין.
במאמרה "עונג ויזואלי ונראטיב קולנועי" (1973) הציגה התאורטיקנית הפמיניסטית לורה מלוואיי (Laura Mulvey) יישום פסיכואנליטי ביקורתי של השימוש שעושה הקולנוע הממוסד במניפולציה על הראייה של הצופה. המבט ה-"בוהה" (Gaze) של הצופה באולם הקולנוע נתפס בעיניה כביטוי של עונג ויזואלי, המכניס את הצופה אל תוך סדר חברתי שמרני, אותו היא מכנה גם כפטריארכלי. הקולנוע המסורתי מכיל, על פי מאלוויי, שני סוגים של מבטים. האחד הוא מבטה של המצלמה המתעדת את האירועים ה"טרום-קולנועיים", השני הוא מבטם של הצופים באולם. שני מבטים אלו מטושטשים, מוכחשים ונדחקים אל מחוץ למודעות הקהל בעזרת הקונבנציות הקולנועיות, על מנת להעצים את רשת המבטים בין השחקנים בסרט. הקולנוע הרדיקלי עתיד, על פי מלוואיי, "לשחרר את הראיה של המצלמה אל החומריות שלה בזמן ובחלל, ואת הראייה של הקהל אל מצב של דיאלקטיקה, של ריחוק רוגש (Passionate detachment)". הביטוי המעשי של גישה זו הוא חשיפת המנגנון הטכני המייצר את האמנות והפיכתו לגלוי בעזרת אמצעים כגון הדגשת זוויות הצילום שונות, בעזרת שבירת קו העלילה של הקולנוע המסורתי ועוד.