stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליברטריאניזם
ביקורת על הליברטריאניזם > ביקורת חברתית שמאלנית

המבקרים מן השמאל, המתמקדים בסוגיות כלכליות-חברתיות, טוענים שכאשר התאוריה הכלכלית הליברטריאנית – קפיטליזם בסגנון לסה פר וליברליזם נאו-קלאסי – יושמה (כמו בבריטניה במאה ה-19, בארצות הברית במאות ה-19–20 ובצ'ילה במאה ה-20), התוצאות הוכיחו שרעיונות כלכליים אלה מסכנים את החופש, את הדמוקרטיה, את זכויות האדם ואת הצמיחה הכלכלית. הם גם טוענים, שהליברטריאנים מתעלמים מכשלי שוק, הנובעים מן הנטייה האנושית להתנהגות אופורטוניסטית. בנוסף לכך, ישנם מבקרים הסבורים, שהאנטי-אטטיזם (ההתנגדות למדינה) הליברטריאני יוביל לחיסול שירותים חיוניים. הדוגמה המובאת תכופות לאישושו של טיעון זה היא שירותי הבריאות; מבקרים אלה טוענים, שבתנאים של היעדר ידע רפואי בציבור הרחב, בכלכלת שוק חופשי לא יהיה ניתן לספק טיפול רפואי לאלה שהחברה חייבת לספק להם שירות זה מתוך חובה מוסרית, מאחר שאינם יכולים לשלם עבורו. מבקרים אלה חושבים, שמערכת בריאות מולאמת משיגה את יעדיה טוב יותר מאשר יכלה לעשות בתנאי השוק החופשי. לדעתם, שירותי בריאות הם בחזקת מוצר ציבורי, שסיפוקו מצדיק כפייה שלטונית מסוימת.
ישנם מבקרים המפקפקים במניעיהם של הליברטריאנים ומצהירים, שאלה תומכים ברעיונות שתנועתם מייצגת רק משום שרעיונות אלה משמשים להצדקה ולשימור מעמדם בקרבת צמרת ההיררכיה החברתית הקיימת. למשל, בעל הטור במגזין "Wired", ברוק שלבי ביגס, כתב ש"ליברטריאניזם הוא תאוות-בצע קפיטליסטית בלתי-מעודכנת במעטה של זכויות האזרח". לטענתו, "ישנם מספר נושאים שהליברטריאנים נוטים להתעלם מהם כאשר הם מדברים על העתיד המבטיח ללא התערבות הממשלתית: עמדת נחיתות תרבותית [של החלשים] שטבועה במערכת והעדפה מתקנת [הדרושה לתיקונה]; פרויקטים של עבודות ציבוריות כמו כבישים מהירים בשביל כל אותם הפטישים עם הכסף הטרי בעמק הסיליקון; מימון האמנויות; [תוכניות] התערבות ומניעה הקשורות להתעללות בילדים; טיפול רפואי בקשישים; ועוד רבים מכפי שניתן למנות. הם גם לא מקימים זעקה גדולה מדי עם קיצוצי מס על רווחי הון ועל הנחות מס אחרות לתאגידים ולעשירים".
מבקרים מסוגו של ביגס גם טוענים, שתמיכתם של הליברטריאנים במדיניותו של ארגון הסחר העולמי מצביעה על שביעות רצונם מן הסטטוס-קוו הגלובלי ועל רצונם "להינעל" בעמדת היתרון ההגמונית. בנוסף לכך, מבקרים אלה טוענים שהליברטריאנים רואים את העשירים כמי שהרוויחו את מעמדם, בניגוד לליברלים הקלאסיים, שלדעת המבקרים היו חשדנים ביחס לעשירים, לעסקים ולתאגידים, ותפשו אותם כמייצגי אצולת הממון. תומאס ג'פרסון, במיוחד, היה ביקורתי כלפי צמיחתם של התאגידים, שלדעת המבקרים אמורים להיות מרכיב חשוב של החברה הליברטריאנית. חלק מהליברטריאנים פוסלים עם זאת את הלגיטימיות של התאגידים, מאחר שתופשים אותם כיצירי כפייה של הממשלה.
ביקורת על הליברטריאניזם > ביקורת כלכלית

מבקרים, כמו ג'פרי פרידמן (עורכו של כתב-העת Critical Review), טוענים שהליברטריאנים עוסקים בפשטנות-יתר בשאלת יעילותה של התערבות הממשלה בכלכלה ומעבירים את נטל ההוכחה למתנגדיהם ללא הצדקה. פרידמן גם טוען, שהדעות הליברטריאניות על טבע האדם משקפות "אידאולוגיה ומסע צלב פוליטי" יותר מאשר "למדנות". הטיעון הזה מופנה כלפי ההנחות הליברטריאניות, שבני-האדם פועלים כדי להרבות את התועלת שלהם ושהפעולות הנעשות מתוך אינטרס אישי תמיד ישרתו את צורכי האדם טוב יותר מאשר הממשלה.
רוב הכלכלנים מסכימים עם הקביעה, שתהליך מבוזר של קבלת ההחלטות במשק הוא בעל חשיבות לפעולה יעילה של השווקים; עם זאת, כלכלנים רבים טוענים שללא התערבות הממשלה, השווקים מועדים לכשלים. הליברטריאנים, לעומתם, מאמינים ביכולתם של השווקים החופשיים להקצות משאבים באופן יעיל וצודק, ללא פגיעה כלשהי בחירותם השלילית של היחידים. יתרה מזאת, הליברטריאנים מתנגדים לכל אמצעי כפייה שיכול להינקט על ידי הממשלה כתגובת-נגד למה שעשוי להיחשב ל"כשל שוק". הם טוענים, שהתערבות הממשלה בשוק מובילה ל"כשל שלטוני", כך שהתרופה עלולה להיות גרועה מן המחלה.
ביקורת על הליברטריאניזם > ביקורת פוליטית שמאלנית

חלק מהמבקרים הליברלים, כמו ג'ון רולס וארנסט פטריג', טוענים שחוזה חברתי, אם מניחים את קיומו, ודמוקרטיה, מצדיקים פעולות שלטון שעלולות לפגוע בחלק מן היחידים, כל עוד הן מועילות לכלל. הם טוענים עוד, שזכויות הפרט והשווקים יכולים למלא את תפקידם החברתי רק ב"קהילה אזרחית מלוכדת היטב", שמתבססת על מילוי חובות חברתיות, שאותן הליברטריאנים דוחים. מבקרים אלה סבורים שללא הבסיס האמור, ממשל ליברטריאני ייכשל או ייאלץ להרחיב את סמכויותיו עד בלי די.
מבקרים אחרים טוענים שההגדרה הליברטריאנית ל"חופש", כפי שמאוירת בתרשים של נולאן (אנ'), פגומה, כי היא מתעלמת מהשפעות העוני והיעדר הכוח על החירות. לטענתם של מבקרים אחרים הבוחן הפוליטי המקושר לתרשים מוטה לטובת הליברטריאניזם, ואילו התרשים עצמו מתעלם מערכים שאינם ליברטריאניים. מבקרים אלה מלינים במיוחד על כך שהתרשים מצייר את הליברטריאניזם כתומך הגדול ביותר בחירויות, בעודו מעלים את העובדה שהוא מאמץ רק חירויות שליליות. ליברטריאנים משיבים על כך בטענה שהזכויות החיוביות אינן טבעיות, אלא תולדה של ציוויי השלטון.
ביקורת על הליברטריאניזם > ביקורות אחרות

חלק מהמבקרים רואים בפתרון הליברטריאני לבעיות איכות הסביבה – הפרטה של משאבי טבע – פגע סביבתי בפני עצמו. הם גם טוענים שהיבטים מסוימים באיכות הסביבה, כמו יפי הנוף, קשים להערכה מוסכמת מכדי שיחידים ישפיעו עליהם לבדם.
לטענת חלק מהמבקרים, הליברטריאנים היו מאפשרים עבדות על ידי ביטול חוקי והסכמי עבודה בשם בעלות האדם על עצמו, המעניקה לו כביכול את הרשות למכור את כוח העבודה העתידי שלו מראש, ללא הגבלת זמן או תמורת חובו. ישנם ויכוחים בין המחנות הליברטריאנים השונים באשר לצידוק ליברטריאני אפשרי לעבדות חוזית או לעבודה במקום תשלום חוב. מרבית הליברטריאנים בני-זמננו רואים בעבדות כליאת-שווא, שאינה חוקית דה-פקטו וגם פסולה לשיטתם על-סמך קביעתו של תומאס ג'פרסון שגוף האדם לא יכול להיות רכוש. תפישה זו מתיישבת עם ההשקפה עתיקת-היומין במשפט המקובל, שזכויות אינן ניתנות להפקעה, וכדי שמצב זה יתמיד, אסור להתייחס אליהן כאל רכוש פרטי (במובן המשפטי) או כאל מצרכים בני-חליפין. למרות הסכמתם של רוב הליברטריאנים עם הקביעה האחרונה, היא אינה מופיעה בשום מצע ליברטריאני רשמי, מה שמאפשר לחלקם להתפלפל על זכותו של היחיד למכור מרצונו את כל כוח העבודה שלו בבת-אחת.
ישנם מבקרים הטוענים שהרעיונות הליברטריאניים לא עמדו במבחן היישום ולפיכך יתרונותיהם ספקולטיביים. מבקרים אחרים מרחיקים לכת ואומרים שרעיונות אלה כלל לא ניתנים ליישום בהתחשב בטבע האדם, שיגרום לצמיחתו של ממשל שתלטני מכל גוף, ולו וולונטרי, שאמון על אכיפת חוזים ומניעת הונאה. אחת הביקורות היא שניסיונות להתיישבות ולקיום חברה ברוח הליברטריאניזם כשלו על פי רוב ואף טרם הגיעו לשלב ההקמה.
ראו גם

האסכולה האוסטרית
ליברליזם
קפיטליזם
אמריקניזם
ליברטריאניזם אזרחי
מיסים כעבדות
הערות שוליים

↑  החלטות האקדמיה בישיבתה האחרונה (אייר תשפ"ב, מאי 2022), באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏9 ביוני 2022
↑  במידת מה, כונתה לפי זאת "הימין הישן" (the old right). בהתייחס לגישת האגף הג'פרסוני בפוליטיקה האמריקאית.
↑  באירופה גם פשוט 'ליברליזם'.
↑  אבי קליין, ‏זרמים אנטי-דמוקרטיים בימין הכלכלי, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 21 בפברואר 2018
↑  אתיקת הדיון (הוכחה אולטימטיבית לזכות הקניין) « איש התרנגולת האיום
↑  אתר התנועה הליברלית החדשה
↑  הבלוג הירוק והפורום לרציונליות סביבתית
↑  אבי קליין, ‏הכישלונות של ניסיונות ההתיישבות הליברטריאנים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 8 בנובמבר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565682605171  BnF: cb125067042 (data)  GND: 7588724-1  LCCN: sh85076475  NDL: 001140912 
בעוד הספקטרום הפוליטי המסורתי מסומל בקו, התרשים של נולאן הופך אותו למשטח במטרה להציג את הליברטריאניזם בתוך ההקשר המלא של המחשבה המדינית.
ג'מאל באומן

ג'מאל אנת'וני באומן (באנגלית: Jamaal Anthony Bowman; נולד ב-1 באפריל 1976) הוא מחנך ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-16 של מדינת ניו יורק. במהלך כהונתו נמנה עם האגף הפרוגרסיבי של המפלגה הדמוקרטית, והוא נבחר לתפקיד אחרי שהביס בבחירות המקדימות את נציג המחוז הוותיק אליוט אנגל.
בכהונתו הוגדר כחלק מ"הסקווד", קבוצה של חברי קונגרס פרוגרסיבים הכוללת אותו ואת אייאנה פרסלי, קורי בוש, אילהאן עומאר, אלכסנדריה אוקסיו-קורטז, סאמר לי, רשידה טליב וגרג קסר.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ב-2024 הפסיד באומן את מקומו מטעם המפלגה הדמוקרטית ליריבו ג'ורג' לטימר, לאחר התגייסות מאסיבית של שדולת איפא"ק נגדו.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

באומן נולד במנהטן שבניו יורק. הוא התגורר עם סבתו באיסט ריבר במזרח הארלם במהלך השבוע, ובמהלכי סוף השבוע בילה במחיצת אמו ואחיותיו בשכונה יורקוויל שבאפר איסט סייד. סבתו נפטרה כשהיה בן שמונה. בגיל 16 עבר עם משפחתו לעיירה סיירוויל השוכנת בניו ג'רזי. הוא למד בבית הספר התיכון ממוריאל סיירוויל, שם שיחק בנבחרת הפוטבול התיכונית. במשך זמן קצר למד באומן במכללת פוטומאק סטייט ג'וניור, בטרם השלים באוניברסיטת ניו הייבן לימודי תואר ראשון בניהול ספורט בשנת 1999. לזמן מה שיחק בקבוצת הפוטבול של המכללה, "ניו הייבן צ'רג'רס" (New Haven Chargers). בהמשך קיבל באומן תואר שני בייעוץ עסקי ממכלת מרסי ודוקטורט בחינוך ממכללת מנהטנוויל.
ביוגרפיה > קריירת הוראה

לאחר קבלת התואר הראשון, החליט באומן לא להיטמע בעולם הספורט כמנהל או כמאמן. על פי הצעת חבר במשפחתו אשר עבד במחלקת החינוך של העיר ניו יורק, באומן החל לעבוד כמחנך. תפקידו הראשון של באומן בתחום ההוראה מורה לניהול משברים בבית ספר יסודי בדרום הברונקס. בשנת 2009 הקים את "אקדמיית אבן הפינה לפעולה חברתית", חטיבת ביניים ציבורית בברונקס.
במרוצת שנותיו כמחנך, נעשה באומן פעיל נגד מִבְחָנִים מְתֻקְנָנִים (Standardized test). לראיה, הבלוג שלו על תפקידי המבחנים המתוקננים זכה לתשומת לב לאומית. הוא טען על תפקיד מבחנים אלה בהנצחת אי-השוויון, כולל השינוי, המהומה ומעגל הקסמים שנוצרים בחיי התלמידים והמורים בעקבות עריכת המבחנים, מכיוון שביצועי הערכה פוגעים ביכולתו של בית הספר ללמד וכפועל יוצא לשמר את איכות התלמיד אשר נבחן. מאמצע העשור השני של המאה ה-21, רבע בלבד מתלמידיו של באומן בחרו להיבחן במבחנים מתוקננים. הוא גם עמד על כך שילדים יקבלו שיעורים באמנות, היסטוריה ומדע בנוסף למקצועות האוריינות הבסיסיים כגון ספרות ומתמטיקה. לאחר עשר שנים כמנהל בית הספר, הוא עזב את התפקיד כדי להתמקד במסע הבחירות שלו לקונגרס של ארצות הברית.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

לקראת בחירות 2020, הארגון "דמוקרטֶי-הצדק" (Justice Democrats) גייסו את באומן להתמודד בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס ה-16 של ניו יורק, המיוצג על ידי אליוט אנגל. אנגל כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ברציפות מאז 1989 ובקונגרס ה-116 היה יושב ראש ועדת החוץ של בית הנבחרים. באומן קיבל השראה להתמודד לקונגרס ממסע הבחירות של אלכסנדריה אוקסיו-קורטז ב-2018, ותיאר את מצע הבחירות שלו כ"אנטי-עוני ואנטי-גזעני בשילוב עם תמיכה בדיור ציבורי, רפורמה במשפט הפלילי, "מדיקר לכול" וקידום מדיניות גרין ניו דיל. אף רפובליקני לא טרח למלא את טופסי ההתמודדות במעוז הדמוקרטי, כך שהזוכה בפריימריז הדמוקרטים למעשה סומן כמנצח העתידי בבחירות הכלליות.
מטה הבחירות של באומן מתח ביקורת על דפוס הצבעותיו של אנגל בנוגע למדיניות חוץ ועל תגובתו למגפת הקורונה בארצות הברית. התמיכות הרשמיות שקיבל מתנועת הזריחה וממפלגת המשפחות העובדות סייעו לגיוס הכספים של באומן, אף על פי שפיגר מבחינה כספית מאחורי אנגל בהרבה. בשעה שבאומן נהנה מתמיכותיהם של אישים וארגונים כמו "הניו יורק טיימס", אייאנה פרסלי, אילהאן עומאר, רוברט רייך, נעמי קליין, סינת'יה ניקסון ואחרים, אנגל זכה לתמיכת הממסד הדמוקרטי בדוגמת אישים וארגונים כמו הילרי קלינטון, ג'רלד נדלר, צ'אק שומר, ננסי פלוסי, והעיתונים ג'ואיש פרס, ניו יורק פוסט וניו יורק דיילי ניוז.
בגלל מגפת הקורונה שהפילה את חיתתה על העיר ניו יורק, חלק ניכר מהבחירות המקדימות התקיים באמצעות הצבעה מרחוק. עם זאת, בגלל היתרון בן 26 האחוזים של באומן בליל הבחירות, מהדורות החדשות החלו להתייחס אליו במהירות כאל המועמד הצפוי. ב-17 ביולי 2020, בהתבסס על הניתוח של סוכנויות הידיעות לספירת קולות ההצבעה מרחוק, ב-AP הכריעו את המירוץ לטובתו של באומן.
הניצחון של באומן בבחירות המקדימות כמעט הבטיח את היבחרו לבית הנבחרים האמריקאי בשל האופי הדמוקרטי של המחוז. בבחירות הכלליות ניצח בניצחון סוחף, והביס את מועמד המפלגה השמרנית פטריק מקמנוס עם כ-84% מקולות הבוחרים. ב-3 בינואר 2021, הושבע באומן לקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
יחסו לישראל

בתחילת דרכו היה באומן "איש מיינסטרים דמוקרטי" ביחסו לישראל. הוא נטה להתיישר עם קו המפלגה הדמוקרטית ולאשר מתן סיוע לישראל, בשונה מפרוגרסיבים אחרים חברי הסקווד. באומן הפך לפרו-פלסטיני לאחר ביקור בגדה המערבית. בריאיון לאתר "פוליטיקו" באומן סיפר על ביקורו בבית ספר בחברון: "גיליתי שיש רחובות שפשוט אסור ללכת בהם, מקומות שאסור להגיע אליהם בתוך העיר, רק משום שהם ילדים פלסטינים". לדבריו, זה "שינה אותו מהיסוד": "כששאלתי מה החלום שלהם, הילדים השיבו: 'חופש'. הכיבוש חייב להסתיים". במהלך הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, באומן האשים את ישראל ברצח עם, וטען כי לאחר ה-7 באוקטובר "כולם הכירו באנושיות של העם בישראל, של העם היהודי, ועשו דה־הומניזציה מוחלטת לפלסטינים".
בספטמבר 2021 הצביע באומן בעד מתן סיוע נוסף לישראל של מיליארד דולר למימון מערכת ההגנה מפני טילים של כיפת ברזל. הצבעתו הייתה שנויה במחלוקת בקרב חברי הסוציאליסטים הדמוקרטיים של אמריקה, ועוררה ויכוח בתוך הארגון האם עליו לדרוש מחבריה לתמוך בחרם על ישראל. באוקטובר 2023 פגה חברותו של באומן בארגון, אולם במאי 2024, באומן הצטרף מחדש לארגון וזכה לתמיכת סניף הארגון בעיר ניו יורק. זה בא כאשר עמד בפני אתגר ראשוני חזק מצד ג'ורג' לטימר, שזכה לתמיכה של קבוצות לובי פרו-ישראליות רבות.
ב-18 ביולי 2023 הצביעו באומן ושמונה דמוקרטים פרוגרסיביים נוספים נגד החלטה לא מחייבת של הקונגרס שהציע אוגוסט פלוגר לפיה "מדינת ישראל איננה מדינה גזענית או מדינת אפרטהייד", והקונגרס דחה "כל צורות של אנטישמיות ושנאת זרים", וכי "ארצות הברית תמיד תהיה שותפה ותומכת איתנה של ישראל".
ב-25 באוקטובר 2023 הצביעו באומן ושמונה דמוקרטים פרוגרסיביים נוספים, יחד עם הרפובליקני תומאס מאסי, נגד החלטה דו-מפלגתית לא מחייבת של הקונגרס שתמכה בישראל בעקבות טבח שבעה באוקטובר. בהחלטה נכתב כי בית הנבחרים "עומד לצד ישראל כשהיא מגנה על עצמה מפני המלחמה הברברית שפתחו חמאס ומחבלים אחרים" ו"מאשש מחדש את מחויבותה של ארצות הברית לביטחון ישראל".
ב-17 בנובמבר 2023 כינה באומן את הדיווחים על נשים ישראליות שנאנסו במהלך התקפת חמאס ב-2023 "תעמולה" ו"שקר". לאחר שפוליטיקו פנה אליו בבקשה להבהרה במרץ 2024, חזר בו באומן.
קבוצת השדולה הליברלית של ישראל ג'יי סטריט חזרה בה מתמיכתה בבאומן ב-29 בינואר 2024, תוך שהיא ציינה את הגישה שלו למלחמת חרבות ברזל. נשיא ג'יי סטריט ג'רמי בן-עמי אמר כי באומן "הלך רחוק מדי".
הערות שוליים

↑  עלי הרב, Staunchly pro-Israel US Congressman Eliot Engel loses primary, באתר Middle East Eye‏, 24 ביוני 2020 (באנגלית)
↑  חבר קונגרס דמוקרטי שהאשים את ישראל ברצח עם הפסיד בפריימריז, באתר וואלה, 26 ביוני 2024
↑  אלכס קארפ, Jamaal Bowman Takes the Lead, באתר מגזין ניו יורק, 17 ביוני 2020 (באנגלית)
↑  מייקל ויוטון, Jamaal Bowman: Candidate For NY Congressional District 16, באתר Patch.com‏, 18 ביוני 2020 (באנגלית)
↑  סטפון ג'ונסון, Jamaal Bowman stumbled into education and doesn’t regret it, באתר ניו יורק אמסטרדם ניוז, 8 בדצמבר 2016 (באנגלית)
↑  ניל דמאוס, Low-Income Parents Are Caught Between the Growing Opt-Out Movement and the City’s Attempts to Clamp Down on Dissent, באתר וילג' ווייס, 28 במרץ 2016 (באנגלית)
↑  ג'סי מקינלי, Top Democrats Are Trying to Stop This Man From Becoming the Next A.O.C., באתר הניו יורק טיימס, 17 ביוני 2020 (באנגלית)
↑  אמילי קוקריין, Bronx Principal to Challenge Eliot Engel, Powerful House Democrat, From the Left, באתר הניו יורק טיימס, 18 ביוני 2019 (באנגלית)
↑  אקלה לייסי, IN FINAL STRETCH, PROGRESSIVES COALESCE AROUND A SINGLE CHALLENGER TO REP. ELIOT ENGEL, באתר The Intercept‏, 1 יבוני 2020 (באנגלית)
↑  מועצת העריכה של הניו יורק טיימס, New York Voters Can Send Some Promising New Faces to Congress, באתר הניו יורק טיימס, 12 ביוני 2020 (באנגלית)
↑  Jamaal Bowman: Political newcomer shakes up NY 'status quo', באתר BBC News‏, 25 ביוני 2020 (באנגלית)
↑  ג'סי מקינלי, Jamaal Bowman Proves Ocasio-Cortez Was No Fluke, באתר הניו יורק טיימס, 17 ביולי 2020 (באנגלית)
1 2  ציפי שמילוביץ, ניו יורק, הדמוקרטי האנטי-ישראלי הובס בפריימריז היקרים בהיסטוריה של בית הנבחרים, באתר ynet, 26 ביוני 2024
1 2 3   נתנאל שלומוביץ, איפא"ק ניצחה בקרב על הקול הדמוקרטי בניו יורק, אך כנראה תפסיד במלחמה, באתר הארץ, 26 ביוני 2024
↑  אלכס קיין, Palestine Is a Proxy Fight in a Fractious DSA
↑  House overwhelmingly passes resolution backing Israel after Rep. Jayapal calls it a 'racist state', NBC News, ‏2023-07-18 (באנגלית)
↑  "Jamaal Bowman clip resurfaces: 'No evidence of beheaded babies or raped women'"., Jpost
↑  Ron Kampeas, J Street drops Jamaal Bowman endorsement, saying his rhetoric 'crossed a line', Jewish Telegraphic Agency, ‏2024-01-29 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w6301wv3  US Congress: B001223 
תמונה שצייץ באומן בחשבון הטוויטר שלו ב-3 בינואר 2021, יומו הראשון של הקונגרס ה-117 של ארצות הברית
משה סקאל

| --- | --- |
צילום מ-2018
 לידה:  3 במרץ 1976 (בן 49) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית, אנגלית, צרפתית 
 בן או בת זוג:  דורי מנור 
 www.moshesakal.com
 
משה סקאל (נולד ב־3 במרץ 1976) הוא סופר, עורך ומסאי ישראלי.
סקאל ניהל בשנים 2008–2016 את מפעלי הספרות במרכז לספריות וספרות בישראל ואת המפעל לתרגום ספרות מופת, וכן נמנה מאז 2005 עם עורכי כתב העת המוביל בישראל לספרות ולשירה עברית "הו!". עד כה, פרסם סקאל קובץ סיפורים קצרים ושישה רומנים. ספרו "יולנדה" נכלל ברשימת המועמדים הסופית לפרס ספיר בשנת 2011.
ביוגרפיה

משה סקאל נולד בתל אביב למשפחה ממוצא סורי ומצרי. ספריו "יולנדה" ו"הצורף" עוסקים במשפחות שהגיעו לישראל מקהיר ומדמשק, ובין היתר על שום כך התייחסו אליהם כאל ספרות אוטוביוגרפית מתעתעת.
לימודיו בתיכון אליאנס ברמת אביב קירבו את סקאל לתרבות הצרפתית, ללשונה ולספרותה. סקאל מספר כי בעקבות המפגש עם הצרפתית בבית הספר הוא החל לקרוא ספרות צרפתית יחד עם סבתו, ילידת קהיר, שבת דמותה ניצבת בלבו של ספרו הרביעי, "יולנדה".
בגיל 22 נסע ללמוד באוניברסיטת סורבון בפריז למשך סמסטר אחד. במהלך שהות זו סקאל התחיל והשלים את הרומן הראשון פרי עטו, "האי אני", שגיבוריו פריזאיים וחלק הארי של עלילתו מתרחש בפריז.
בשנת 2000 חזר לפריז בשנית, הפעם לתקופה בת שש שנים. בפריז השלים לימודי תואר ראשון ותואר Maîtrise בספרות ובמדעי היהדות באוניברסיטת Inalco. בעבודת הגמר חקר סקאל את תרגומי המחזות מאת מולייר לעברית, והתמקד בתרגומים השונים למחזה "החולה המדומה".
בשנת 2011 השלים לימודי תואר שני (בהצטיינות) בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
סקאל נמנה עם חבר השופטים בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ" בשנת 2013, וכן בתחרות "התחלות" של הוצאת עם עובד באותה שנה.
במסגרת עבודתו במרכז הספר והספריות הקים את "הארכיון - ספרות עברית בקול", שעלה לאוויר בתחילת 2018. מאז 2017 הוא עובד כמנהל אסטרטגיית הדיגיטל במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב. בעבר, ניהל את מפעלי הספרות במרכז לספריות וספרות בישראל, מנהל את המפעל לתרגום ספרות מופת. הוא נמנה עם מייסדי ועורכי כתב העת "הו!". משנת 2006 הוא מפרסם מאמרים וביקורות ספרות בעיתון הארץ, ומעביר הרצאות בנושאי ספרות וכתיבה, בין אוטוביוגרפיה ובדיון.
יצירתו > מאפיינים מרכזיים ביצירתו

מכלול יצירתו של סקאל עוסק בסוגיות של זהות, משפחה ודוֹריוּת, ובחוויות של זרות והגירה. "הזיכרון בשביל הסופר," כך נכתב בספרו "יולנדה", "הוא כמו האצבעות אצל הפסנתרן". תמה מרכזית נוספת בכתביו היא פריון ופוריות: כך בספרו "אחייך אלייך, אחייך" הגיבור הוא מאומץ; וספרו "אחותי" עוסק בשאלות הנוגעות לאימוץ ולתרומות זרע.
אין להתעלם מכך שבמרכז ששת הרומנים של סקאל עומדים גברים הומוסקסואלים צעירים. כתיבתו של סקאל מסרבת "לעשות עניין" מכך ואינה מייצרת הבחנה בין הדמויות ההומוסקסואליות לבין אלו הסטרייטיות; למעשה, ניתן לומר שחלוקה מהותנית כזו של החברה כמעט זרה ליצירתו. ובכלל, סקאל מאתגר בכתיבתו מוסכמות חברתיות הטרונורמטיביות; כך למשל ב"הצורף" מתאר סקאל בטבעיות רבה מערכת יחסים משולשת בין זוג יהודים מדמשק ובחורה פלסטינית מיפו.
יצירתו > ספריו

עד כה פרסם סקאל שבעה ספרים. ספרו האחרון עד כה, "החד-קרן", ראה אור ב-2020.
יצירתו > ספריו > "התרחיש"

בשנת 1997 ראה אור ספרו הראשון, "התרחיש", בהוצאת הקיבוץ המאוחד. "התרחיש" הוא ספר סיפורים קצרים ובו 13 סיפורים פרי עטו.
יצירתו > ספריו > "האי אני"

את רומן הביכורים, "האי אני", כתב סקאל ב-1998, בעת שלמד בפריז. שש הדמויות ברומן, הכתוב ברובו כרצף דיאלוגים ביניהן, הן פריזאיות וחלקן יהודיות. "האי אני" הוא רומן עברי שאינו מספר על ישראלים. "כל כך הרבה ישראלים ילידי הארץ חיים כיום מחוץ לישראל, וזה היה רק עניין של זמן שיופיע ספר כתוב עברית, שישראל עבור גיבוריו היא 'חו"ל'", כך כתב אברהם בלבן בביקורת הרומן ב"ידיעות אחרונות".
יצירתו > ספריו > "אחייך אלייך, אחייך"

בשנת 2007 ראה אור רומן שני פרי עטו, "אחייך אלייך, אחייך", בהוצאת ידיעות ספרים. גיבור הספר, עמיחי, נוסע לפריז, וסיפור שהותו בצרפת מסופר מנקודת מבטה של אמו המאמצת, היושבת בתל אביב. הרומן משלב בין דבריה של האם על אודות עמיחי בפריז, לבין קטעים מיומנו של עמיחי שנסע ליוון לאחר שעזב את צרפת. עמרי הרצוג כתב על אודות הרומן ב"הארץ" כך: "'אחייך אלייך, אחייך" הוא רומאן מורכב ואניגמטי... הוא מתאר גיבור מנוכר שרדוף על ידי זיכרונות ילדותו ומשולל שייכות גאוגרפית או גניאולוגית; הוא לכוד במעגל של אוננות קיומית... הקריאה הראשונה לוותה באי-נוחות אל מול אטימותו של הגיבור; משה סקאל אינו מאפשר לקורא להתנחם בגאולה מהירה או מלאה של מי שמצטייר כזר לעצמו. הרומן משאיר את הגיבור בחריגותו במשך רוב רובו של הסיפור, כמו מבקש מהקורא להניח לאבסורד הקיומי של הגיבור לנכוח כשלעצמו."
יצירתו > ספריו > "יולנדה"

ספרו הרביעי, "יולנדה" (הוצאת כתר, 2011) נכלל ברשימת חמשת המועמדים הסופיים לפרס ספיר באותה השנה ותרגומו לצרפתית ראה אור בשנת 2012, בהוצאת סטוק. הרומן מספר על יחסיו של מומו עם סבתו המצרית יולנדה. מומו חוקר את קורות משפחתו בניסיונו להבין מדוע יולנדה גירשה את בעלה מן הבית, אך נדמה כי הרומן אינו מתחקה רק אחר תולדותיה של משפחה אחת, כי אם מפליג אל עבר תולדותיה של הספרות הצרפתית המודרנית, ומהדהד ללא הפסק את יצירותיהם של בלזק, פרוסט ופלובר, וכמובן את "כל החיים לפניו" מאת אמיל אז'אר, שהגיבור בשני הרומנים נושא את אותו השם.
בעיתון הצרפתי "לה מונד" נכתב כי "יולנדה" הוא "תמונה בזעיר אנפין של החברה הישראלית, חברה מלאת חיים, מרוכזת בעצמה, מתבדלת ושסועה… 'יולנדה' כתוב כמו סונָטה… רומן משעשע ואינטימיסטי."
כאשר סקאל זכה ב-2011 בפרס היצירה לסופרים עבריים על שם לוי אשכול, כתבו השופטים, שבראשם עמד חיים באר, כך: "ב"יולנדה"... ביסס משה סקאל את מעמדו כפרוזאיקון מעולה, המתאר בתנופה, ברגישות ובהומור מאופק את עולמם של בני דור מהגרים שלם... ברומן חניכה זה, שאפשר להגדירו כאוטוביוגרפיה מתעתעת, הוא מגולל בעברית מהלכת קסם, פיוטית וחיננית, את יחסי הקרבה ההולכים ונרקמים בין הנער לבין
האישה המבוגרת, יחסים שעתידים לעצב את עולמו כאדם וכסופר..."
יצירתו > ספריו > הצורף

ספרו החמישי של סקאל, "הצורף", פורסם ב-2014. הספר זיכה את סקאל במלגה מטעם "עם הספר" של קרן רבינוביץ לשם תרגומו לאנגלית.
סקאל קרוי על שם סבו, משה סקאל, שהגיע לישראל מסוריה דרך לבנון ב-1949, והקים חנות תכשיטים בתל אביב; כמוהו, גם סבו של המספר ב"הצורף" היגר עם משפחתו הענפה מסוריה לישראל והקים בה חנות תכשיטים, בסמטה פלונית. רומן זה, אולי האוטוביוגרפי ביותר של סקאל עד כה, עוקב אחר קורות אותה משפחה דרך עיני הדמויות השונות ודרך סיפורו של היהלום הכחול "סבאח", שהוענק לדודה גרציה מן הסולטן העות'מאני, והוא נודד יחד עם המשפחה ותלאותיו משתרגות בתלאותיה.
כך כתבה עדנה שמש על "הצורף" ב"הארץ": "יותר מכל, "הצורף" הוא סיפורו של מקום, המקום הפיזי כמו גם המקום הרגשי שהוא תופס בלב גיבורותיו וגיבוריו. בשפה יפה ובאהבה מספר סקאל דרך עיניהם של תום ופריד, חוני ואחלמה, גרציה, רפאל וליילה על יפו ועל דמשק של תחילת המאה שעברה ואלה של היום. מבין הדפים עולים ניחוחותיהם של חיים עשירים שהיו ואינם עוד, תמונת עולם מדויקת ומעוררת געגועים, השקולים לכאבי פנטום של איבר קטוע."
כפי שכותב סקאל באחרית הדבר של הרומן, כתיבת "הצורף" הייתה כרוכה במחקר על החיים בימי השלטון העות'מאני והמנדט הבריטי, בין היתר דרך כתבים שונים כגון מאת חיים חיסין וי"ח ברנר, ועל מלאכת הצורפות; סקאל בעצמו אף שימש כשוליה במשך שלוש שנים בחנות התכשיטים שירש אביו מסבו. וכמו ברומן, גם במציאות חנותו של אביו הועתקה למושב אחר, כיוון שהבניין בו הייתה ממוקמת הוסב למלון בוטיק.
יצירתו > סיפורים קצרות ומסות

נוסף על שבעת ספריו, פרסם סקאל במהלך השנים סיפורים קצרים ומאמרים בכתבי עת כגון "דווקא", "אלכסון", "הכיוון מזרח", "ידיעות אחרונות" "Time Out", ובמוסף הספרות של עיתון "הארץ". בשנת 2012 סיפור קצר פרי עטו נבחר לפתוח אנתולוגיה צרפתית על העיר לונדון, שראתה אור בהוצאת סטוק. בשנת 2024 פורסמה מסה פרי עטו באנתולוגיה "בלי להישיר מבט – אהבה בשירה העברית־זמננו" בעריכת מיכאל קגזנוב בהוצאת קתרזיס, שבה עמד סקאל על יסוד האהבה בכתיבתו ובהבחנה שבין פרוזה לבין שירה. מסות נוספות פרי עטו על אודות ספרות ושירה פורסמו בגיליונות רבים של כתב העת "הו!".
חיים אישיים

סקאל מתגורר מאז שנת 2019 בברלין יחד עם בן זוגו המשורר והמתרגם דורי מנור.
מלגות ופרסים

בשנת 2011 זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים על שם לוי אשכול.
בשנת 2011 היה סקאל מועמד לפרס ספיר על ספרו "יולנדה", ונכלל ברשימת המועמדים הסופית.
בשנת 2011 זכה במלגה מטעם קרן פולברייט, קרן חינוך אמריקה-ישראל, לצורך השתתפות בתוכנית הכותבים הבינלאומית בבית הכותבים באיווה סיטי, איווה, ארצות הברית.
בשנת 2012 התארח בבית הכותבים במנוסק, בפרובאנס שבצרפת.
בשנת 2012 זכה במלגה של ארגון CNL הצרפתי לתרגום "יולנדה", שראה אור בהוצאת סטוק.
בשנת 2015 זכה במלגה מטעם "עם הספר" של קרן רבינוביץ לתרגום "הצורף" לאנגלית.
הערות שוליים

↑  מיה סלע, פירמידות של כאב: הסופר משה סקאל על מורשתו המצרית, באתר הארץ, 14 במרץ 2011
↑  "צוות המוזיאון - מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט". מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט. נבדק ב-2018-05-22.
↑  משה סקאל, יולנדה, כתר, 2011
↑  אברהם בלבן, מחפשים קשר, ידיעות אחרונות
↑  עמרי הרצוג, אל תשפטו אותנו ואל תצפו לגאולה, באתר הארץ, 30 בינואר 2007
↑  שחר-מריו מרדכי, התנועה הסבתאית, באתר "העוקץ", 6 באוקטובר 2011
↑  משה סקאל - ראיונות ביקורות וקישורים
↑   עדנה שמש, החיים (ביפו) כמשל, באתר הארץ, 29 במאי 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007518874205171  BnF: cb16021189h (data)  GND: 132953706  ISNI: 0000 0000 7850 7726  LCCN: nr98035618  RERO: 02-A020377847  SUDOC: 160987822  VIAF: 19594327   WorldCat (עם VIAF): 19594327