stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוויבק
אוכלוסין

ראשיתה של ההתיישבות הצרפתית בקוויבק בהגירה של כ־7,000 איש לאזור. לאחר הכיבוש האנגלי הופסקה הגירתם של הצרפתים, וכך מוצאם של מרבית תושבי הפרובינציה כיום הוא מאותם 7,000 מתיישבים ראשונים. בכך מהווים תושבים אלו את אחת האוכלוסיות ההומוגניות והמתועדות ביותר בעולם מבחינה גנאלוגית. דוברי צרפתית כשפת אם מהווים כ-80% מאוכלוסיית קוויבק.
כיום, שיעור הילודה בקוויבק הוא הנמוך ביותר בקנדה, ובשל כך שיעור האימוץ בפרובינציה הוא הגבוה ביותר בקנדה (אף שבקוויבק 24% מהתושבים של קנדה, מבוצעים בה 42% מאימוצי הילדים).
סמלי הפרובינציה

המוטו של קוויבק Je me souviens ("אני זוכר") חקוק על פתחו של בניין הפרלמנט של קוויבק. המוטו מסמל את הזיכרון של תושבי קוויבק ממוצא צרפתי למורשתם.
הציפור המסמלת את קוויבק היא אוח השלג. הקדוש הנוצרי הקתולי המגן על קוויבק הוא יוחנן המטביל – והיום המשויך לקדוש זה – 24 ביוני – הוא חג לאומי בקוויבק.
ראו גם

קוויבק סיטי העתיקה
הערות שוליים

↑  Rémi Daniel, Zionism and Québécois nationalism: An initial comparative analysis, Nations and Nationalism n/a doi: 10.1111/nana.12679
| הפרובינציות והטריטוריות של קנדה קנדה |
| --- | --- | --- |
| פרובינציות | אונטריו אונטריו • אי הנסיך אדוארד אי הנסיך אדוארד • אלברטה אלברטה • מניטובה מניטובה • נובה סקוטיה נובה סקוטיה • ניו ברנזוויק ניו ברנזוויק • ניופאונדלנד ולברדור ניופאונדלנד ולברדור • ססקצ'ואן ססקצ'ואן • קוויבק קוויבק • קולומביה הבריטית קולומביה הבריטית |  |
| טריטוריות | הטריטוריות הצפון-מערביות הטריטוריות הצפון-מערביות • יוקון יוקון • נונאווט נונאווט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557240905171  BIBSYS: 6033643  BNC: 000031486  BNE: XX450963  BnF: cb119396489 (data)  CANTIC: a11461871  CiNii: DA05194141  GND: 4048030-6  ISNI: 0000 0001 2192 8834  LCCN: n80001244  MusicBrainz: a510b9b1-404d-4e23-8db8-0f6585909ed8  NARA: 10044773  NDL: 00628471  NKC: ge134446  NLA: 35437291  NLG: 6830  NSK: 000638778  RERO: 02-A003721376  SUDOC: 026398982  Trove: 952601  VcBA: 494/54839  VIAF: 157025694   WorldCat (עם VIAF): 157025694 
מפה של חבל קויבק שהכין שמפלן ב-1612; ניתן לראות במפה משמאל לימין את האגמים הגדולים, את הנהר סנט לורנס, את מיקומה של קוויבק סיטי ואת מפרץ סנט לורנס
כנסייה בעיירה במזרח קוויבק
טרופאיון

| --- | --- |

טרופאיון של ניצחון אוגוסטוס על שבטי האלפים עם אישה מימין וגבר משמאל
 מידע כללי
 תקופה:  אדריכלות יוון העתיקה ואדריכלות רומית
טרופאיום רומאי מן המלחמות הדאקיות (עמוד טראיאנוס, 113 לספירה).  ניתן לראות את גזע העץ והענפים דמויי הזרועות
חיילים מציבים טרופאיון, וליידם יושבים שני שבויים - הגבר בידיים כפותות מאחורי גבו והאישה בוכיה. פרט מתוך הגמה אוגוסטיאה
טְרוֹפָּאיוֹן (ביוונית: τροπαιον, בלטינית: tropaeum, טרופאיום) היא מצבת זיכרון, אשר היוונים ומאוחר יותר הרומאים נהגו להקים כדי לציין את ניצחונם על אויביהם. על פי רוב היה הטרופאיון עֵץ (אך בתקופות מאוחרות יותר זוג כלונסאות שהועמדו בהצלבה), שעל ענפיו ניתלו כלי נשקו של האויב המנוצח. את הטרופאיון הקדישו כאות הוקרה לאחד האלים האולימפיים, אשר הודות לו נחלו את הניצחון בקרב.
יוון

בתקופה הארכאית נהגו הפולייס היווניות להציב את הטרופאיון בשדה הקרב עצמו, ובדרך כלל ב"נקודת המפנה" (ביוונית: טְרוֹפֶּה, tropê), המקום בו התפורר מערך הפלנקס של האויב וחייליו פנו למנוסה. את הטרופאיון קישטו בכלי נשקו של הופליט, שכללו קסדה, שריון גוף (מברונזה או מבד), מגינים אחדים ועוד, שהונחו למרגלותיו בערימה. הטרופאיון נותר על עומדו בשדה הקרב עד עונת הלחימה הבאה, שכן הקרבות נערכו לעיתים קרובות באותן אדמות המישור המעטות המצויות בארץ יוון ההררית, אז הוחלף בטרופאיון חדש.
בתקופות מאוחרות יותר בתולדותיו של העולם היווני הוקדשו הטרופאיה בשדה הקרב, אך הוצבו אחר כך במקומות פולחן פאן-הלניים דוגמת אולימפיה או דלפי וזאת כדי להגדיל את יוקרתה של העיר המנצחת.
רומא

הרומאים, לעומת היוונים, לא הציבו בדרך כלל את הטרופאיום בשדה הקרב, אלא דווקא במקום בולט בעיר עצמה. לא היה להם עניין להרשים מדינות אחרות או יריבים צבאיים, אלא ביקשו לנצל את ניצחונותיהם הצבאיים להגדלת כוחם הפוליטי הפנימי, ובמיוחד בשנים האחרונות של תקופת הרפובליקה. טרופאיום שניצב בשדה הקרב לא גרף קולות, אך זה שהובא לעיר והוצג בתהלוכת הניצחון יכול היה להרשים את האזרחים ולעוררם להצביע עבור המנצח בבחירות הבאות או להגדיל את יוקרת המצביא בקרב חבריו הסנאטורים.
הרעיון שסימל הטרופאיום היה מוכר כל כך, שבתקופות מאוחרות יותר החלו הרומאים מציגים רק את דיוקנו בתבליטי אבן מגולפים, כמו עמוד טראיאנוס (Tropaeum Traiani), וכך העניקו לניצחון זיכרון עד, שהטרופאיום בצורתו המקורית לא יכול היה להעניק בשל אופיו הארעי והחולף.
קרבות ימיים

אצל היוונים נהוג היה להקים טרופאיון בחוף, סמוך למקום בו התחולל הקרב הימי או במקום התכנסות האוניות טרם הקרב. את האתר היו מקדישים לאלים, הודות להתערבותם הושג הניצחון, ומקשטים בשלל האוניות כלומר, באילי הניגוח ובסמליהן של האוניות שנשבו או הושמדו.
הרומאים, כאמור, נהגו בדרך כלל להציב את הטרופאיה בעיר רומא עצמה. את הטרופאיום הימי הראשון קבע גאיוס דואיליוס ליד בימת הנואמים בפורום, לאות ניצחונו ב-260 לפנה"ס על הקרתגים בקרב מילאי במלחמה הפונית הראשונה. הגדיל לעשות אוקטביאנוס קיסר (אוגוסטוס) אחרי ניצחונו בקרב אקטיום (31 לפנה"ס). סווטוניוס מספר, כי ייסד בקרבת מקום הקרב את העיר ניקופוליס ('עיר הניצחון'), "קבע בה משחקים חגיגיים בכל חמש שנים, ולשם הרחבת המקדש הקדום של אפולו הקדיש לנפטונוס ולמרס את מקום המחנה שהשתמש בו, לאחר שקישט אותו בשלל הניצחון של האניות."
קרבות ימיים > שרידי טרופאיון ימי בכתיון (Κίτιον) שבקפריסין

בחלק הצבאי של נמל כתיון, ליד המחסים (shipsheds) של התלת־חתריות, נמצאה כתובת בסיס טרופאיון ("תרפי" בפיניקית, בכתיב חסר לחלוטין וביו"ד עיצורית) אותו הקדישו "מלכיתן מלך כתי ואדיל בן בעלרם וכל עם כתי לאדֹנם לבעל עז" על ניצחונם הימי על אויביהם ועוזריהם הפפים בשנה הראשונה למלכות מלכיתן, 392 לפנה"ס, בנמל ממנו יצאו האניות המנצחות. מסמך זה רומז לאירועים הנוגעים ליריבות הגדולה בין ארתחששתא השני לאתונאים – כתי שימשה בסיס עורפי למצור של ארתחששתא על סלמיס, והאויבים המוזכרים על הטרופאיון הם כנראה אנשי סלמיס, שמלכה אואגורס ביקש להגדיל את שטחיו על האי והיה היריב הקבוע של מלך כתי. דיודורוס הזכיר ניצחון יבשתי וניצחון ימי – האחרון הוא המונצח בטרופאיון. אף שכתי לא הגדילה את שטחיה, היא שמה קץ להתערבות מלך סלמיס, חיזקה את בעלי הברית של הפרסים באי וביססה את ההגמוניה הפרסית במזרח הים התיכון, כפי שהוגדרה בשלום אנטלקידס.
קרבות ימיים > עמוד הניצחון של דואיליוס ברומא

מצבת ניצחון מימי המלחמה הפונית הראשונה בין רומא וקרתגו, המנציחה לדורות את ניצחונו של המצביא הרומי גאיוס דואיליוס בקרב מילאי (260 לפנה"ס), שרדה לימינו ונמצאת במוזיאון הקפיטוליני. זהו עמוד שיש, מקושט בפסלים בדמות אילי-ניגוח של אוניות האויב, ומכאן שמו בלטינית columna rostrata. העמוד נושא בבסיסו את הכתובת הלא שלמה הבאה: "...ובעת היותו קונסול חולל <דואיליוס> מעשה-גבורה באוניות בים, והוא הראשון אשר צייד ואימן צוותים וציים של אוניות-מלחמה; ובעזרת אוניות אלה הנחיל תבוסה בלב-ים לציים הפוניים ולחילותיהם למודי-המלחמה של הקרתגים לעיני חניבעל מצביאם הראשי. ועם עיקר הצי המלחמתי לכד אוניות על צוותן כדלקמן: שבע-חתרית אחת, שלושים חמש־חתריות ותלת־חתריות, שלוש־עשרה הוא טיבע. הזהב שנלקח שלל: 3,600 ... הכסף שנלקח שלל (שווה ערך למטבע הרומית)...2,100,000... כמו כן היה הוא הראשון אשר העניק לעם מתנת מלקוח מקרב ימי, והראשון אשר הוביל קרתגים בני- חורין בתהלוכת ניצחון...".
ראו גם

יהודה השבויה הוא טרופאיון שהוטבע על סדרת מטבעות הנצחה שטבעו הרומאים לאחר ניצחונם על היהודים במרד הגדול.
לקריאה נוספת

גאיוס סויטוניוס טרנקוילוס, חיי שנים-עשר הקיסרים. תרגם מרומית ד"ר אלכסנדר שור. תל אביב, הוצאת מסדה, תשי"ט.
Remains of Old Latin, Translated by E. Warmington. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1940. Vol. IV. Digitized copy in HathiTrust.
הערות שוליים

↑  סווטוניוס, אוגוסטוס האלוהי, 18, בתרגום אלכסנדר שור.
↑  KAI 288
↑  Marguerite Yon, William A. P. Childs, Kition in the Tenth to Fourth Centuries B. C., Bulletin of the American Schools of Oriental Research, 1997, עמ' 12 doi: 10.2307/1357405
↑  Maria Giulia Amadasi Guzzo, José Ángel Zamora López, Pratiques administratives phéniciennes à Idalion, Cahiers du Centre d’Études Chypriotes, 2020, פסקה 9
↑  Paolo Xella, Le dieu B‘L ‘Z dans une nouvelle inscription phénicienne de Kition (Chypre), Studi Epigrafici e Linguistici 10, 1993, עמ' 61–69
1 2 3  Marguerite Yon, William A. P. Childs, Kition in the Tenth to Fourth Centuries B. C., Bulletin of the American Schools of Oriental Research, 1997, עמ' 13 doi: 10.2307/1357405
↑  Remains of Old Latin, Vol. IV, 128-131.
עמוד הניצחון של דואיליוס
הכתובת בבסיסו של עמוד דואיליוס
דנאריוס שטבע יוליוס קיסר לכבוד ניצחונו במלחמת גאליה, ובו טרופאיון ושני שבויים: האישה היא גאליה הכבושה והגבר הוא לוחם גאלי כנוע
בצלאל ישעיה ברנשטיין

אין תמונה חופשית
רבי בצלאל ישעיה ברנשטיין (כונה: ר' בצלאל דיין; נפטר ב-כ' בתמוז תרע"ז, 1917) היה דיין בבד"ץ כוללות החסידים בירושלים.
תולדותיו

נולד בירושלים לרבי בנימין יהודה לייב ברנשטיין, ראש ישיבת חיי עולם, ולברכה עלקא בת רבי יצחק דוד בידרמן בנו של רבי משה בידרמן מלעלוב. למד אצל אביו, סבו ואח סבו, האדמו"ר רבי אלעזר מנדל בידרמן מלעלוב.
בגיל שלוש עשרה נישא לביילה בת רבי ירוחם טייטלבוים מטורנא, נכדו של רבי אריה לייב ליפשיץ מווישניצא, מחבר הספר "אריה דבי עילאי".
בדצמבר 1910, בעקבות פטירתו של הרב יוסף יהודה שטרזברג הוא מונה להיות חבר בבד"ץ כוללות החסידים בירושלים. כדיין בבית הדין הוא היה מעורב בכל הפרשות שהסעירו את ירושלים באותה תקופה. הוא חתום על המודעות האוסרות על שליחת ילדים לבתי ספר, על המודעות נגד נשף מסכות לפורים ועל מודעות שחשפו רמאויות בגיוס כספים.
עמד בקשר עם רבי נפתלי חיים מדז'יקוב ורבי שלמה הלברשטאם מבאבוב.
נפטר בכ' בתמוז תרע"ז ונטמן בהר הזיתים, ולו היו שני בנים ושלוש בנות.
מתלמידיו

רבי ירוחם פישל יהושע ברנשטיין (אחיינו, בן אחיו רבי משה ישראל)
רבי גרשון לפידות, רבה של שכונת בית ישראל בירושלים
הערות שוליים

↑  בית דין צדק לחסידים, החרות, 7 בדצמבר 1910
↑  הדיינות בעדת החסידים, מוריה, 9 בדצמבר 1910
↑  להסיר תלונה, מוריה, 16 בדצמבר 1910
↑  גלוי דעת תוה"ק, החרות, 8 בדצמבר 1913
המצב בירושלים, הצפירה, 21 בדצמבר 1913
המצב בירושלים, הצפירה, 25 בינואר 1914
↑  מכתבים מירושלים, הזמן, 7 באפריל 1913
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המלך ואני (סרט, 1999)

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  אנה ומלך סיאם 
 בימוי:  ריצ'רד ריץ' 
 הופק בידי:  פיטר באקאליין ארתור ראנקין ג'וניור ג'יימס ג'יי רובינסון
 תסריט:  פיטר באקאליין ז'אקלין פית'ר דייוויד סיידלר
 מדבבים:  מירנדה ריצ'רדסון מרטין וידנוביק איאן ריצ'רדסון דארל האמונד
 מדבבים בעברית:  רמה מסינגר עפרה חזה שייקה לוי
 מוזיקה:  ריצ'רד רוג'רס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Morgan Creek Entertainment, Nest Family Entertainment, Rankin/Bass Animated Entertainment, Crest Animation Productions 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 הקרנת בכורה:  19 במרץ 1999
 משך הקרנה:  90 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מוזיקלי, סרט לכל המשפחה, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט פנטזיה, סרט מונפש 
 מקום התרחשות:  תאילנד 
 תקציב:  25 מיליון דולר
 הכנסות:  12 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   kingandi99
 דף הסרט ב־IMDb
 
המלך ואני (באנגלית: The King and I) הוא סרט אנימציה אמריקאי משנת 1999, המבוסס על המחזמר בעל אותו השם מאת רוג'רס והמרשטיין.
עלילה

בשנת 1862, ספינה שטה מלונדון אל בנגקוק, בסיפון נמצאים אנה ליאונאונס ובנה לואיס. ראש ממשלת תאילנד, קראלאהום השתמש בכוח האשליה על מנת ליצור נחש מים ענק שהתקיף את הספינה בזמן סערה. אנה בעזרתו של קפטן אורטון הצילו את לואיס מטביעה. הם התקרבו הקפטן סיפר לאנה על תרבות הממלכה.
בארמון הגדול בסיאם, מלך סיאם קיבל שפחה במתנה בשם טופטים, אשה צעירה מבורמה. אף על פי שהובטח לה בית מחוץ לארמון, בקשתה של אנה נדחתה. המלך גרר את אנה לסדנה שלו שם הוא בוחן את המצאותיו כגון כדור פורח ורכבת. לואיס נלקח לסיור במחסן הנשק בידי מאסטר ליטל, שם בקושי החטיא פציעה. נשות המלך עזרו לאנה לפרוק למרות עדותה, כאשר היא ראתה את הנסיך צ'ולאלונקורן וטופטים ביחד מדברים זה עם זה בחצר. אנה רצתה לעזוב לאחר שלא קבלה מה שהובטח, אולם דעתה השתנתה כאשר היא פגשה את הילדים המלכותיים ואת הנסיך צ'ולאלונקורן.
כאשר קראלאהום עדיין מתכנן לזרוק את המלך, הוא כותב מכתב לאימפריה הבריטית אשר אומר שאנה בסכנה. אנה מתחילה ללמד את הילדים, אשר הם מולם לא יצאו מחומות הארמון. אז היא לקחה אותם מסביב לעיר כדי לראות איך אנשים חיים, דבר אשר הכעיס את המלך. הוא רב עם אנה בעקבות הבית שהובטח לה אך היא לא קבלה.
צ'ולאלונקורן פגש את אביו על מנת לדון בענייני המסורת, רצה להיות עם טופטים ללא רשות אביו. מבולבל, המלך התפלל אל הבודהה. קראלאהום השתמש בכוחו על הפסלים בחדר כדי לתקוף את המלך, אולם הפנתר השחור רמה תוקף אותם. כאשר צ'ולאלונקורן מתאמן, טופטים מגלה שהוא הנסיך והאהבה ביניהם אסורה. אבל הוא סיפר לה שלא אכפת לו מהמסורת והוא רוצה להיות איתה. מאסטר ליטל מגלה על היחסים ביניהם ומספר לקראלאהום אשר מתכנן לסלק את המלך בזמן הנכון.
אנה הולכת אל המלך, הוא הוטרד כאשר למד שהבריטים באים מפני שהוא לכאורה ברברי, אשר הדבר אינו נכון. אנה הציעה למלך לערוך משתה לכבוד הבריטים כאשר הם הגיעו כדי להוכיח את התרבות שלהם. בארוחת הערב, קראלאהום הזכיר שתליון השנהב אמור להיות אצל המלך, אשר נמצא אצל בנו, שנתן לטופטים. כאשר הוא גילה שצ'ולאלונקורן נתן את התליון לטופטים, טופטים הובאה בידי השומרים. והמלך דן את טופטים למוות, אולם היא וצ'ולאלונקורן ברחו אל הג'ונגל יחד עם לואיס.
כאשר הם ברחו, קראלאהום השתמש בכוחו ללוות אותם דרך הג'ונגל אל גשר חבלים, הגשר קרס וטופטים נסחפה בנהר. המלך השתמש בכדור הפורח שלו ותפס את טופטים, והציל את כולם. אולם לאחר המסע בחזרה לארמון, קאראלאהום ירה זיקוק והשמיד את כדור הפורח אשר נפל לאדמה והתרסק. כולם מלבד המלך קבצו לנהר בבטחה, כאשר קראלאהום עוזב בניצחון, סר אדוארד והשומרים המלכותיים כעסו עליו וניסו להרוג את המלך. המלך הפצוע שכב במיטה ואומר לבנו שהוא ימשול על סיאם כאשר ימות.. קראלאהום הודח מהעמדה כראש ממשלה, וכעונש הוא יעבוד באורוות הפילים כך שינקה את צורכיהם עם מאסטר ליטל בתור הבוס שלו. הוא אז כעס עליו על שהשן האחרונה שלו נשברה. המלך אינו מת, הוא הבריא ואנה קיבלה את ביתה מחוץ לארמון כמתנה, ושניהם רקדו יחד.
מדבבים בעברית

את הדיבוב ביימה והפיקה שפרירה זכאי
רמה מסינגר - אנה ליאונאונס
עפרה חזה - אנה ליאונאונס (שירה)
שייקה לוי - מלך סיאם
גיל סגל - לואיס ליאונאונס
אלון אופיר - הנסיך צ'ולאלונקורן
מיכל ברנד - טופטים
דב רייזר - סר אדווארד רמסיי
מיכה אוזין סליאן - קראלאהום
אוהד שחר - מאסטר ליטל
שמוליק טנא - רב חובל
עפרון אטקין - קפטן
לירון לב - מלח
איציק סיידוף - משרת
שרית וינו אלעד - משרתת
יסמין עיון - אחת מילדיו של מלך סיאם
חשמל בשבת

הדלקת נורת להט בשבת אסורה לדעת כל הפוסקים מדאורייתא, אך הותרה לפי חלקם ביום טוב.
שימוש בחשמל בשבת נתון למחלוקות הלכתיות רבות. דיון אחד נוגע להגדרת האיסור ההלכתי בהדלקה ובשימוש במכשירי חשמל בשבת. דיון אחר נוגע לגבי שימוש בחשמל המיוצר בפעולות המוגדרות כחילול שבת של עובדי חברת החשמל, בהיתר המבוסס על העובדה כי החשמל נצרך בין השאר לצורכי פיקוח נפש.
הגדרת האיסור בשימוש בחשמל בשבת > חידוש איסור מוליד

במסגרת דיונו של הרב יצחק שמעלקיש משנת 1895 בבחינת השימוש בטלפון בשבת הוא מחדש כי קיים בהפעלת כל מכשיר חשמלי איסור מדרבנן בשל "התעוררות כח החשמל" כתוצאה מה"עלעקטרישע פערבינדונג" (חיבור חשמלי). איסור זה נקרא לימים 'מוליד זרם'. איסור זה מהווה אנלוגיה מרחיבה לאיסור 'מוליד ריח', אחד מן האיסורים המופיעים במסכת ביצה. לפי איסור מוליד ריח אסור לבשם בגד בשבת בריח שאינו נמצא כבר בו. כבר בעבר הורחב איסור זה לתחומים אחרים כדוגמת יצירת האיסור לרסק ברד ושלג בשבת ולהפוך את המוצק לנוזל.
אף על פי שהיו שערערו על חידושו, ובהם גם חתנו, הרב נתן לוין, התקבל איסורו של הרב שמעלקיש באופן גורף. עד היום מהווה איסור זה את אחד הנימוקים המרכזיים לאיסור קטגורי על הפעלת מכשירים חשמליים בשבת.
הגדרת האיסור בשימוש בחשמל בשבת > שיטת ה"חזון איש"

הרב אברהם ישעיהו קרליץ, ה'חזון איש', חידש בשנת 1948 שכל סגירה של מעגל חשמלי בשבת אסורה משום מלאכת בונה ומלאכת מכה בפטיש. בהתכתבות שיזם הרב שלמה זלמן אוירבאך עם החזון איש מנמק האחרון את איסורו בשני טעמים - האחד, "הרכב הפרקים זה עם זה", קרי: חיבור שני חלקי המפסק יחדיו בזמן שאחד מהם מחובר למקור מתח; והשני, "דתיקון החוט עצמו ממות לחיים". החידוש הגדול שבשיטה זו עורר פולמוס נוקב בגדרי איסור בונה וסותר כך שחלק קיבלו אותה להלכה וחלק לא.
על אף שנהוג לראות בחזון איש את מחדש החידוש לגבי בונה וסותר בנוגע לחשמל בשבת וביום טוב, כבר הציע לפניו בשנת 1934 הרב אפרים זלמן הלוי סלוצקי לאסור את השימוש בחשמל בשבת וביום טוב מדין בונה וסותר. עם זאת, הרב סלוצקי ביטל אפשרות זאת, עם העלאתה, שכן גרס שאין בונה וסותר בכלים. דבריו של הרב סלוצקי התקבלו בהתעלמות כמעט מוחלטת, כך שבדיון ההלכתי המאוחר זוכה החזון איש לבכורה בעניין זה.
הגדרת האיסור בשימוש בחשמל בשבת > שיטת הרב שלמה זלמן אוירבך

הרב שלמה זלמן אוירבך מסביר שאסור להפעיל מכונה חשמלית בשבת, להעלות או להוריד את החוגה. הוא אוסר "להעלות את הכוח החשמלי על ידי הפעלת מנוף". כפי שכתב על מכונות במנחת שלמה, העלאת זרם חשמלי מגבירה את חום המתכת, ובכך עוברים מלאכת מבעיר, כפי שכתב: "ואף המגדיל בשבת אש של מתכת חשיב מבעיר." והוא אוסר לדחות את החוגות משום כיבוי, החלת חוק כיבוי אש בשבת, שהיא גם אחת מ-39 המלאכות האסורות בשבת[דרושה הבהרה].
הגדרת האיסור בשימוש בחשמל בשבת > שיטת הרב קוק

הרב אברהם יצחק הכהן קוק סבר שהחשמל נחשב כאש, ועל כן כל הפעלת מכשיר חשמלי בשבת כרוכה באיסור מלאכת מבעיר. עוד הסביר הרב קוק, שאין העיקר באש שתהיה נראית, אלא שיש בה "כח פעולה" להאיר, לחמם או להפעיל. כדברי הרב קוק כתב גם הרב יודל רוזנברג, מרבני קנדה. עם זאת, יש שטענו שהרב קוק לא התכוון לטעון שכל פעולה חשמלית היא הבערת אש, ודבריו נאמרו רק על מכשיר שיש בו ניצוצות המוגדרים כאש. זוהי גם דעתם של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל והרב עובדיה הדאיה.
הגדרת האיסור בשימוש בחשמל בשבת > שיטות נוספות

לדעת הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל והרב אשר וייס, בהפעלת מכשיר חשמלי בשבת שנוצרת בו תנועה סיבובית או אחרת יש בה משום מלאכת מכה בפטיש.
הגדרת האיסור בשימוש בחשמל בשבת > שיטת החולקים

חלק מחכמי דורם נחלקו על שיטותיהם המחמירות של הרב קוק והחזון איש, והם מגדירים את הפעלת המכשיר החשמלי כ'שימוש' ולא כ'יצירה'. לדעתם, אין בהפעלת מיכשור חשמלי ללא 'אש' שום איסור מדאורייתא, אלא איסור דרבנן משום עובדין דחול או משום נולד. וכך היא דעת הרב שלמה זלמן אוירבאך ובעל הציץ אליעזר. גם לשיטות אלה, הדלקת נורת להט או גוף חימום חשמלי אסורה מדאורייתא, משום שחוט הלהט או גוף החימום מתלהטים ובוערים, וזו מלאכת מבעיר. ואולם אפילו במקרה זה, קיימת שיטה נוספת של הרב גורן שאוחז בדעת מיעוט לפיה אין מלאכת מבעיר במתכת.
למעשה, לדעת אותם החולקים, לכתחילה חוששים לדעות הסוברות שהפעלת מכשיר חשמלי בשבת אסורה מדאורייתא, ובשעת הצורך, וכאשר יש סיבות נוספות להקל, סומכים על הסוברים שהפעלה חשמלית אסורה מדרבנן.
שיטות המתירות לשעת צורך גדול שימוש בחשמל בשבת

הפוסקים שמתירים בשעת הדחק משום גרמא לחבר מעגל חשמלי בשבת
כל המדובר לעיל נאמר לצורך גדול או בשעת הדחק או בפיקוח נפש וכדומה ואין בא להתיר את הדבר באופן גורף ולכלל הציבור, אלא לאנשים פרטים ויחידים בפני עצמם ולמקרים ספציפיים בחיים בפני עצמם.
הפוסקים שמתירים בשעת הדחק משום גרמא לנתק מעגל חשמלי בשבת
כל המדובר לעיל נאמר לצורך גדול או בשעת הדחק או בפיקוח נפש וכדומה ואין בא להתיר את הדבר באופן גורף ולכלל הציבור, אלא לאנשים פרטים ויחידים בפני עצמם ולמקרים ספציפיים בחיים בפני עצמם.
שיטות המתירות שימוש במכשירי חשמל שונים בשבת
שימוש בחשמל בשבת

הפעלת מכשיר חשמלי בשבת על ידי פעולת אדם, כגון הפעלת מתג התאורה, אסורה בשבת. הומצאו שיטות וטכניקות בהיתר הלכתי לעשות שימוש בחשמל בשבת, אך זאת לא על ידי שימוש ומגע האדם אלא באופן אוטומטי.
אחד ההיתרים המוכרים הוא שעון שבת, המפעיל ומכבה מכשירים ואמצעי חשמל. את שעון השבת מכוונים בטרם כניסת השבת לשעות הרצויות, ועל ידי כך ניתן לקבוע את הפסקת או התחלת פעילותו של מכשיר חשמלי לאורך כל השבת. מאחר ששעון השבת קיבל היתר הלכתי הוא החל להיות נפוץ בשימוש, בעיקר במזגנים, תנורי אפייה ובפלטות שבת. כך הוא גם הפך לפתרון לשימוש בחשמל בשבת בקיבוצים ומושבים שומרי שבת, ובבתי חולים ובתי מלון שומרי שבת.
אמצעים טכנולוגיים

כיום קיימים בימינו כמה וכמה מינים וסוגים שונים של אמצעים ומכשירים הפועלים בעזרת חשמל בהם ניתן להשתמש בשבת בצורה אוטומטית, בהם מכשירים כמו מחם, פלטת שבת ומעלית שבת. במכשירים אלה קיים מנגנון המאפשר שימוש בשבת ללא חשש חילול שבת.
אמצעים טכנולוגיים > פולמוס מעלית השבת

מעלית שבת היא מעלית הנעה בין הקומות בצורה אוטומטית ועוצרת בכל תחנה ללא צורך בלחיצה על כפתורי הפעלה. המעלית ממתינה זמן מה בכל קומה לכניסת הנוסעים ומתריעה בזמזום כמה שניות לפני סגירת הדלתות. חיישנים חשמליים, כגון עין אלקטרונית בדלת ומנגנוני שקילה, מנוטרלים בדרך כלל על מנת למנוע את השפעת האדם על ההפעלה האוטומטית של המעלית.
אף על פי שרבנים רבים, כמו הרב שלמה זלמן אוירבאך והרב יהושע ישעיה נויבירט, התירו את השימוש במעלית שבת, אוכלוסייה דתית נרחבת (בעיקר מהציבור החרדי) נמנעת משימוש במעלית שבת בשבת. איסור השימוש במעליות שבת התרחב לאחר שהרב יוסף שלום אלישיב פסק כי אין היתר להשתמש במעלית שבת ולטענתו היא גורמת לחילול שבת. לדבריו "הנה הובאה לפנינו חוות דעת טכנית בכתב ובעל פה של טכנאי ומהנדסי מעליות מומחים ומוסמכים, ונתברר לנו שעל ידי השימוש במעליות אלו – בין בעליה בין בירידה – נוצרות הפעלות ישירות הנוגעות לעשיית מלאכה דאורייתא, ואין לסמוך על שום מכון וכדומה המכשירים דברים אלו". עקב פסק הלכה הזה הופסק השימוש במעליות שבת בבניינים רבים, בעיקר בערים חרדיות שבהן מתרכזת האוכלוסייה החרדית הנשמעת לפסקי ההלכה של הרב אלישיב.
ראו גם

מלאכת מבעיר
מלאכת בונה
מנורה לשבת
משמרת השבת
לקריאה נוספת

החשמל בהלכה: התמודדות פוסקי ההלכה עם תופעת החשמל, 1875 - 1940 מאת אילן בן-יעקב (תזה)
חשמל בשבת וביום טוב - פסיקתו ההלכתית של החזון איש בתחום, מאת אמיתי כ"ץ (תזה)
החזון איש: הפוסק, המאמין ומנהיג המהפכה החרדית מאת בנימין בראון, פרק 7
אנציקלופדיה תלמודית, כרך יח, נספח לערך חשמל,
שו"ת חמדה גנוזה חלק ב - הפעלת חשמל בשבת מאת הרב דוד שלוש, סימן מ"ב, דף קכ"א
שו"ת חמדה גנוזה, חלק א' - הדלקת חשמל ביום טוב, (ירושלים, תשל"ו-תש"ס) מאת הרב דוד שלוש, שאלה ה', דף ס"ז
קדושת השבת - חשמל בשבת מאת הרב משה הררי
שבות יצחק ח"ו, הרב יצחק דרזי
החשמל בשבת בזמננו, ישראל מאיר מורגנשטרן, ירושלים תשע"ב
השימוש בחשמל בשבת בעידן אבני הפחם, אליהו ברוורמן/מנחם רביבו, בני ברק תשע"ד
אריאל פיקאר, "שיקולים מטה־הלכתיים ביחס לשימוש בטכנולוגיה בשבת", בתוך: אבינועם רוזנק (עורך), הלכה, מטה־הלכה ופילוסופיה: עיון רב תחומי, ירושלים: הוצאת מאגנס ומכון ון ליר, תשע"א 2011, עמ' 122–150
סטיבן פינקר

| --- | --- |
סטיבן פינקר, 2011
סטיבן פינקר, 2011
 לידה:  18 בספטמבר 1954 (בן 70) מונטריאול, קנדה 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה אבולוציונית, פסיכובלשנות
 מקום מגורים:  קנדה, ארצות הברית
 מקום לימודים:  קולג' דוסון (1973)  אוניברסיטת מקגיל (1976)  אוניברסיטת הרווארד (1979)  Wagar High School 
 מנחה לדוקטורט:  סטפן קוסלין 
 מוסדות:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (1979–2003)  אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה (1995–1996)  אוניברסיטת סטנפורד (1981–1982)  אוניברסיטת הרווארד (2003) 
 תלמידי דוקטורט:  ג'ס הארי גרופן, מייקל תומאס אולמן, Ann Senghas, Jennifer B. Ganger, גארי מרקוס, מייקל ג'. טאר, Karin J. Stromswold, קייל קייב, Jaemin Rhee 
 פרסים והוקרה:  פרס קרל סייגן להבנה ציבורית של המדע (2018)  פרס המלך הוא עירום (2017)  עמית הוועדה למחקר סקפטי  פרס עמיתי ויליאם ג'יימס (2016)  פרס ריצ'רד דוקינס (2013)  הומניסט השנה (2006)  הפרס לספרות ע"ש וולטר פ. קיסטלר (2005)  פרס המלך הוא עירום (2004)  פרס מחקר טרולנד (1993)  Boyd McCandless Award (1986)  עמית אגודת המדעים הקוגניטיביים  APA Distinguished Scientific Award for an Early Career Contribution to Psychology (1984)  פרס קיסטלר 
 בן או בת זוג:  Nancy Etcoff (1980–1992)  Ilavenil Subbiah (1995–2006)  רבקה גולדסטיין (2007–?) 
 stevenpinker.com
 תרומות עיקריות
 ספרים לקהל הרחב בנושאי שפה ופסיכולוגיה קוגניטיבית
 
סטיבן ארתור פינקר (באנגלית: Steven Arthur Pinker; נולד ב-18 בספטמבר 1954 במונטריאול, קנדה) הוא פסיכולוג ניסויי יהודי-קנדי, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד, מומחה במדעי הקוגניציה, ומחבר ספרי מדע פופולרי. ידוע בתמיכתו בפסיכולוגיה האבולוציונית ובגישה חישובית ליכולות שכליות.
תחומי ההתמחות האקדמיים של פינקר הם קוגניציה חזותית והתפתחות השפה אצל ילדים. הוא ידוע כמפיץ הרעיון שהשפה היא "אינסטינקט", או תכונה ביולוגית שנוצרה על ידי ברירה טבעית. רעיון זה נובע מתורתו של הבלשן נועם חומסקי, אבל גישתו של פינקר שמה דגש רב יותר על השורשים האבולוציוניים של היכולת הלשונית. פינקר הוא כותב פורה של מדע פופולרי וספריו זכו בפרסים רבים והיו בין רבי-המכר של "הניו יורק טיימס".
קורות חייו

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה .  הסיבה היא הפרק מעודכן לשנת 2008.
קורות חייו > חייו המקצועיים

פינקר נולד במונטריאול וסיים את לימודיו במכללת דוסון בשנת 1973. הוא קיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה ניסויית באוניברסיטת מקגיל בשנת 1976, ודוקטורט באותו תחום, באוניברסיטת הרווארד בשנת 1979. הוא עסק במשך שנה במחקר במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). אז היה לחבר סגל באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן באוניברסיטת סטנפורד. מ-1982 עד 2003, פינקר לימד במחלקה למוח ומדעים קוגניטיביים ב-MIT, למעט שנת שבתון אחת (1995-6) שעשה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה. הוא היה לראש המרכז למדעי-העצב הקוגניטיביים. נכון לשנת 2008, הוא פרופסור לפסיכולוגיה בהרווארד, מחזיק הקתדרה על שם משפחת ג'וסטון.
פינקר היה אחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם של המגזין "טיים" בשנת 2004, ואחד מ-100 האינטלקטואלים המובילים של המגזינים "פרוספקט" ו"מדיניות חוץ" בשנת 2005. הוא קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מקגיל בקנדה, מהאוניברסיטאות של ניוקאסל וסרי בבריטניה, מאוניברסיטת טרמוסו בנורווגיה, וכן מאוניברסיטת תל אביב. הוא היה פעמיים, בשנים 1998 ו-2003, בין המועמדים הסופיים לפרס פוליצר.
בחודש ינואר 2005, פינקר הגן על לורנס סאמרס, נשיא אוניברסיטת הרווארד, שהערותיו על הפער המגדרי במתמטיקה ומדעים הכעיסו רבים מחברי מהסגל בה.
ב-13 במאי 2006, קיבל פינקר את פרס הומניסט השנה של האגודה ההומניסטית האמריקאית על תרומתו להבנה הציבורית של האבולוציה האנושית.