stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תל תנינים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°32′19″N 34°54′06″E﻿ / ﻿32.538611111111°N 34.901666666667°E﻿ / 32.538611111111; 34.901666666667
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הכרמל מוגדלת) תל תנינים(למפת הכרמל רגילה) תל תנינים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל תנינים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל תנינים  he תל תניניםמפת  __ ג'סר א-זרקא (in English: Jisr az-Zarqa) [‌השרון (in English: Sharon plain)‌]מצפון, ממזרח ומדרום: __ מועצה אזורית חוף הכרמל (in English: Hof HaCarmel Regional Council) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
תל תנינים סמוך לשפך נחל תנינים (מבט לכיוון מערב)
מבט מתל תנינים מזרחה אל הגשר שנבנה בשנת 1898 לקראת ביקורו בארץ ישראל של קיסר גרמניה וילהלם השני. ברקע, ג'יסר א-זרקא
תל תנינים הוא תל קדום השוכן מדרום לשפך נחל תנינים, מערבית לג'יסר א-זרקא לחוף הים התיכון. התל מזוהה כעיר קְרוֹקוֹדִילוֹפּוֹלִיס (ביוונית: Κροκοδείλων πόλις, "עיר התנינים". בלטינית: Crocodilon) שנוסדה בתקופה הפרסית, והייתה מיושבת בכל התקופה ההלניסטית, עד נטישתה בתקופה הרומית. סטרבו ופליניוס הזקן, בתיאורם את פיניקיה, תיארו את קרוקודילופוליס כאתר חרב. שמות העיר, העתיק והמודרני, הם על-שם תניני היאור שחיו באזור הנחל עד תחילת המאה ה-20.
השם מצביע על קשר למצרים התלמיית (שלטה בארץ ישראל במאה ה-3 לפנה"ס).
היישוב נוסד מחדש במאה ה־4 והתקיים לכל אורך התקופה הביזנטית.
מצפון לתל נמצא מבנה הבנוי מאבני כורכר ובו נחשפה רצפת פסיפס עתיקה. ליד הפסיפס נתגלתה כתובת שדודה ברובה בטבלת אזניים ביוונית: ”ΗΓΟΥΜΕΝΟΥ” (בעברית "בימיו ... של ההגמון", במשמעות של אב מנזר).
על התל נראים כיום שרידי מגדל, בריכה ואמת מים נמוכה מהתקופה הצלבנית, השריד היחיד שנותר מהעיר הצלבנית 'טוריס סלין' (Turris Salinarium, "מגדל המלח"); ייתכן שמקור שם זה עוד בתקופה הרומית. חוקרים סבורים שתושבי המקום עסקו בייצור מלח בישול ועל כן שמו של המקום. בסמוך נמצאו אבני מיל של דרך רומית שעברה סמוך לחוף הים התיכון.
מעריכים שהמקום נחרב סופית עם סיום ממלכת ירושלים השנייה וחורבן קיסריה על ידי הסולטן בייברס הממלוכי[דרוש מקור].
בשפך נחל תנינים נמצאים שרידים של גשר קשתות טורקי שבנו העות'מאנים בשנת 1898. הוא נבנה לקראת ביקורו בארץ ישראל של קיסר גרמניה וילהלם השני, שביקש לעבור במרכבתו מחיפה לירושלים לאורך חוף הים התיכון. הגשר הטורקי ניבנה על יסוד גשר רומי, ושופץ בזמן האחרון.
תל תנינים לא נחפר בצורה מעמיקה אלא בוצעו בו רק חפירות הצלה בשנת 1975. בשנת 2004 בוצעו חפירות ארכאולוגיות נוספות.
רצפת פסיפס לבנה בתל תנינים
מגדל שמירה בחומה, מבט מלמעלה
תל תנינים (תל אל-מלאט) וקיסריה במפת ון דה ולדה, 1858
לקריאה נוספת

תל תנינים, חדשות ארכיאולוגיות עז, 1981, עמ' 13–14
יוסף פורת, פטר גנדלמן, יעל ארנון, טחנת קמח קדומה על הסכר הצפוני של 'מאגר נחל תנינים', עתיקות 56, 2007, עמ' 151–166
יוסף פורת, אמת המים לתל תנינים (אמה E) מהתקופה הביזנטית, עתיקות 60, 2008, עמ' 13*–24*
הערות שוליים

1 2  סטראבון, גאוגרפיקה, 16.2.27 (ראו במקור היווני ובתרגום לאנגלית)
1 2  פליניוס הזקן, תולדות הטבע, 5.17 (ראו במקור הלטיני ובתרגום לאנגלית)
1 2  עזריאל זיגלמן, שלום ינקלביץ, תל תנינים, עתיקות 49, 2005, עמ' 126*
1 2  עזריאל זיגלמן, שלום ינקלביץ, תל תנינים, עתיקות 49, 2005, עמ' 119*
↑  מנחם שטרן, ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך 3, חלק א: ארץ ישראל בתקופה ההלניסטית, עמ' 75.
↑  עזריאל זיגלמן, שלום ינקלביץ, תל תנינים, עתיקות 49, 2005, עמ' 124*
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566398905171  LCCN: sh2006005054
תיאטרון נשיונל (וושינגטון די. סי.)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אולם תיאטרון 
 כתובת:  1321 Pennsylvania Avenue NW, Washington, D.C. 20004 
 מיקום:  וושינגטון די. סי.
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1835
 תאריך פתיחה רשמי:  1835 
 קואורדינטות:  38°53′47″N 77°01′50″W﻿ / ﻿38.8963°N 77.0305°W﻿ / 38.8963; -77.0305
 www.thenationaldc.com
 he
 
תיאטרון נשיונל הוא אולם תיאטרון בוושינגטון די. סי שבארצות הברית, סמוך לבית הלבן. מנהל התיאטרון הוא דייוויד קיטו.
היסטוריה

התיאטרון נוסד ב-1835 והוא אחד מהתיאטראות הוותיקים בארצות הברית.
ההפקה הראשונה שעלתה בתיאטרון הייתה איש העולם. בשנת 1845 פרצה השריפה הראשונה בתיאטרון, בגלל השמן ששימש לתאורה במקום. במהלך המאה ה-19 אירעו במקום ארבע שריפות נוספות. הבניין עבר מספר שינויים, והחליף את שמו ל"התיאטרון הלאומי של גרובר" ול"תיאטרון גרובר".
הצגות שעלו בתיאטרון

מאז הקמתו הופיעו על במתו למעלה מ-6,000 הפקות שונות, ביניהן:
כנר על הגג (1964)
אמדאוס (1980)
הלו, דולי! (1963)
סיפור הפרברים (1957)
מאדאם באטרפליי (1988)
פורגי ובס (1936)
אלדין ומנורת הקסמים (1865)
ילדות רעות (2017)
אירועים היסטוריים שהתרחשו בתיאטרון

ב-14 באפריל 1865 צפה תומאס לינקולן בהצגה "אלדין ומנורת הקסמים" בתיאטרון גרובר, כשבאותה שעה אביו, הנשיא אברהם לינקולן, נרצח בתיאטרון פורד.
במהלך ההצגה "פורגי ובס", מחו השחקנים, ובראשם טוד דאנקן, על הגזענות שחוו הצופים בהצגות התיאטרון, שהופרדו באופן מכוון על ידי הנהלת המקום. "לעולם לא אופיע בתיאטרון שלא מאפשר לצופים לשבת במקומות מסוימים באולם בהתבסס על הפרדה גזענית", אמר. בעקבות המהלך התירה הנהלת התיאטרון ישיבה משותפת באולם.
הפקות שונות

בתחילה שימש התיאטרון להצגות בלבד, אך במהלך השנים אירח הפקות בלט, אופרה, קונצרטים, סמינרים והרצאות שונות.
הערות שוליים

↑  THE NATIONAL THEATRE, https://washington.org/
↑  Washington, DC National Theatre Fire, Jan 1873
↑  ההיסטוריה של התיאטרון הלאומי
↑  TALES FROM A BROADWAY LEGEND, https://thenationaldcwestsidestory.org/
↑  Porgy and Bess, Today in History
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 2192 9802  LCCN: n50063516  VIAF: 157076488   WorldCat (עם VIAF): 157076488
שינטו

מקדש שינטו
שינְטוֹ (ביפנית: 神道) הוא הכינוי לדת האתנית של יפן, עוד מימי קדם. במרכז הדת נמצאת הסגידה לקאמי – אלים פשוטים, רוחות טבע או אפילו סתם "נוכחות רוחנית". חלק מהקאמי מהווים רוח של מקום או חפץ בעוד אחרים יכולים להיות בעלי משמעות אלוהית גדולה יותר, כמו אמטראסו, אלת השמש. השינטו השפיע על דתות אחרות, בעיקר ביפן, ביניהן הטנריקיו.
משמעות ושימוש במושג

המילה שינטו היא למעשה שילוב של שתי מילים בסינית (神道 – שן-דאו) שמשמעותן המילולית הוא "נתיב אלוהי" (וגם "נתיב האלוהים") כך שמשמעותה של המילה ביפנית היא "דרך הקאמי". המילה הופיעה לראשונה, בשלושה אזכורים, בניהון שוקי, אחד מהכתבים המיתולוגיים הקדומים ביותר שנכתבו ביפן (המאה השביעית לספירה). בכל שלושת המקרים, המילה מציינת פולחן דתי יפני שאינו בודהיסטי, אולם במקורות העתיקים אין אזכור למערכת סדורה של אמונות, פנתיאון אלים היררכי וסיפורים מיתולוגיים שניתן לשייכם לדת אחידה בשם "שינטו". ההיררכיה בין האלים אינה ברורה לחלוטין, ונראה כי ניסיונות המדינה היפנית העתיקה לאחד את הפולחן לא הצליחו בפועל. לפיכך, נמנעים רוב החוקרים משימוש בביטוי "שינטו" לתיאור הדת ביפן העתיקה, ומעדיפים את הביטוי "פולחני הקאמי", כדי להבהיר שמדובר במערכת פולחן פזורה ולא בדת אחידה ומאוחדת.
המושג שינטו חזר לשימוש נרחב בתקופת אדו (1600–1868). מלומדים יפניים שדגלו בחזרה למסורת העתיקה והתנגדו לבודהיזם, לקונפוציאניזם וליתר השפעות סיניות, ניסו לזקק מהמקורות העתיקים את הפולחן היפני הקדום והאותנטי ואימצו כרוניקות מיתולוגיות עתיקות כמו הקוג'יקי או הניהון שוקי כמקור בלעדי להיסטוריה הקדומה של יפן וככתבי קודש. בהדרגה, נכנסה המילה "שינטו" לשימוש, שוב כניגוד לבודהיזם.
מעמד השינטו

לאחר הרסטורציה של מייג'י ב-1868 ובמסגרת הניסיונות להפוך את יפן למדינה מודרנית, החליטה ממשלת יפן לאמץ "דת מדינה" בנוסח מערבי. הוגים שפעלו בשיתוף פעולה עם הממשלה עיצבו מערכת פולחן, אמונות ותפילות שהדגישו את אלוהותו של הקיסר ואמו הקדומה, אלת השמש אמטראסו, ויצרו מערכת היררכית של מקדשים ברחבי המדינה. המערכת הדתית החדשה שעיצבו נקראה שינטו, או השינטו הממלכתי. בתחילת שנות השבעים של המאה ה-19 ניסו כוהני השינטו הממלכתי, בשיתוף פעולה עם גורמים מסוימים בממשלה, לחסל את הבודהיזם. לאחר גל של שריפת מקדשים ואלימות כנגד נזירים, ריסנה הממשלה את הכוהנים והסדירה את מעמד השינטו בסדרת חוקים. בין היתר, הוחלט לערוך רפורמה מקיפה בפולחן הקאמי הישן, שהיה מעורב עם בודהיזם, פולחן יין ויאנג ואמונות עממיות שונות. במסגרת החוקים להפרדת השינטו מהבודהיזם, כל מקדש היה חייב להחליט לאיזו "דת" הוא שייך, ולסלק את כל חפצי הקודש השייכים לדת האחרת. כך, התעצבה דמותו של השינטו כדת נפרדת, בעלת תאולוגיה, אלים ומערכת אמונות מובחנת משלה.
החל מסוף שנות השבעים של המאה ה-19 ועד סוף שנות העשרים של המאה ה-20, נותר השינטו הממלכתי בסיס חשוב לאידאולוגיה הלאומית ונהנה מתמיכה של מוסדות המדינה. פולחן הקיסר אומץ כחלק בלתי נפרד מהזהות הלאומית, כמו גם פולחן החיילים המתים, שעלו למדרגת אלים, במקדש יסוקוני שבטוקיו. עם זאת, המדינה גילתה סובלנות דתית כלפי בודהיסטים, נוצרים וגם כלפי המוסלמים המעטים שגרו ביפן, להבדיל מדתות חדשות לא מורשות שנרדפו לעיתים עד חורמה. עם זאת, בשנות השלושים, עם עליית המיליטריזם היפני, חלה הקצנה דתית נוספת, והמדינה החלה לדרוש מנוצרים לקיים פולחנים של שינטו ממלכתי, ובפרט סגידה לחללי המלחמה במקדש יסוקוני. אלו שסירבו לעשות זאת סבלו מסנקציות שונות, מרדיפה ומנידוי, אולם בדרך כלל לא ננקטה כנגדם אלימות ממשית. בתקופה זו חלה הקשחה גם בתאולוגיה השינטואיסטית, שהדגישה את אלוהותו המוחלטת של הקיסר ואת חוסר היכולת להבין את מעמדו בדרכים רציונליות. מלומדים שהתנגדו לכך, כמו פרופ' מינובה טצוקיצ'י, גדול משפטני יפן באותה תקופה, פוטרו מעבודותיהם וסבלו ממסע רדיפה ושיסוי ציבורי חסר תקדים.
לאחר מלחמת העולם השנייה איבדה השינטו ממעמדה כדת הלאומית. הכיבוש האמריקאי אסר כליל את השינטו הממלכתי, וההיררכיה שלו השתקמה בהדרגה רק לאחר תום הכיבוש. עם זאת, החוקה של יפן אוסרת על המדינה לתמוך בדת כלשהי, כולל השינטו, וקובעת הפרדה ברורה בין דת למדינה.
מעמד השינטו > שינטו ובודהיזם – זה לצד זה במשך 1,500 שנים

השינטו והבודהיזם מתקיימים ביפן זה לצד זה החל משנת 593 לספירה. בשנה זו החליט הנסיך שוטוקו טאישי (אנ') (Shotoku Taishi) שהבודהיזם תהיה הדת הרשמית של החצר הקיסרית. העובדה ששתי מערכות אמונה שונות זו מזו, חיצונית ופנימית, יתקיימו ביפן בשלום ובמשך זמן כה ממושך, מעידה על הגישה היפנית לדת, השונה מאוד מהגישה הנהוגה במערב. בניגוד להכחדתן של דתות מקומיות באירופה על ידי המיסיון, הבודהיסטים ביפן בחרו בגישה סינקרטיסטית האופיינית לבודהיזם בעולם בכלל: במקום להרוס את הג'ינג'ה השינטואית (אנ'), הם בנו את מקדשיהם בקרבת מקום ושילבו את המנהגים השיטואיסטים עם הדהרמה של המהאיאנה. צורת פולחן זו נקראת ביפן שינבּוּטסוּ-שוּגוֹ, (קאנג'י: 神仏習合, רומאג'י: Shinbutsu-shūgō, מילולית: "סינקרטיזם של בודהה וקאמי"), והייתה צורת הפולחן המרכזית ביפן מהגעת הבודהיזם ועד רסטורציית מייג'י, וכיום נחשבת צורה של דת עממית. אסכולת השינגון, המשתייכת לבודהיזם המיסטי, פיתחה גישה נוספת ליחס לשינטו, הנקראת ריוֹבוּ-שינטו (Ryōbu Shinto), לפיה הקאמי השונים הן גלגולים של בודהיסטוות ובודהות שחזרו כדי לכוון את בני האדם להארה. גם כיום רוב היפניים (כ־65%) רואים בעצמם שינטו-בודהיסטים, לפחות ברמה התרבותית.
מנהגי ועקרונות השינטו > חיים שלאחר המוות

שלא כמו דתות רבות אחרות, אין צורך להצהיר על עצם אמונתך בשינטו כדי להיות שינטואיסט. כאשר ילד נולד ביפן, המקדש הקרוב למקום מגוריו מוסיף את שמו של הילד ומכריז עליו כ"אוּגִ'יקוֹ" – מילולית "שם ילד". לאחר המוות ה"אוג'יקו" נהיה "אוּגִ'יגאמי" – מילולית "שם קאמי". כל אחד יכול לבחור להוסיף את שמו לרשימות נוספות ובכך להיות רשום בשני מקומות. הוספת שמות לרשימה יכולה להעשות ללא הסכמת הנרשם, וללא קשר לאמונה הדתית של האדם הרשום. בכל מקרה, אין ההרשמה אלא ברכת "ברוך הבא" של הקאמי המקומי לרך הנולד בנוסף להבטחה לצרפו לפנתאון הקאמי לאחר מותו. ילדים הנפטרים לפני הוספה לרשימה נקראים "מיזוּקוֹ" כלומר "ילד מים" אשר נחשבים למביאי מזל רע. לרוב מתבצעת סגידה למיזוקו, הנעשית במקדשים מיוחדים, כאשר כוונתה להסיר מהמיזוקו את הכעס והעצבות. מקדשים מסוג זה נהיו פופולריים ביפן לאחר שהשתרש שם הרגל ההפלה המלאכותית.
מכיוון שהשינטו חיה בצוותא עם הבודהיזם מעל אלף שנים, קשה מאוד להפריד בין יחסן לחיים. אחדים יאמרו שבעוד הבודהיזם יוצרת ציפייה לגלגול החיים הבא ולסיום שרשרת הגלגולים, השינטו מייחסת חשיבות רבה יותר לחיים העכשוויים ולמיצויים. למרות ההבדל בהשקפת-העולם בין הדתות, רוב היפנים אינם טורחים להבדיל ביניהן ופשוט מקיימים את שתיהן. כך סביר למצוא אנשים החיים כשינטואיסטים אך הלווייתם נערכת באופן בודהיסטי. למעשה, ההשקפות השונות של הדתות על החיים שלאחר המוות נתפסות כמשלימות אחת את השנייה.
מנהגי ועקרונות השינטו > ארבע ההצהרות

אף על פי שלשינטו אין ציוויים מיוחדים למעט "לחיות חיים פשוטים ובהרמוניה עם הטבע והאנשים" ישנן "ארבע הצהרות" שמהוות את רוח השינטו:
מסורת ומשפחה: המשפחה נתפסת כמכניזם הראשי שבו משתמרות המסורות. החגיגות החשובות ביותר הן הלידה והנישואים.
אהבת הטבע: הטבע הוא מקודש. להיות בקשר קרוב לטבע משמעותו להיות בקשר טוב עם הקאמי.
נקיון פיזי: מאמיני השינטו מתרחצים, רוחצים את ידיהם ושוטפים את פיהם בתדירות גבוהה.
"מָאטסוּרִי": פסטיבל בו נערכת סגידה לכבוד הקאמי.
מנהגי ועקרונות השינטו > מרכזים אנרגטיים בגוף

על פי השינטו ישנם חמישה מרכזיים אנרגטיים בגוף. כל מרכז קשור לצליל שונה:
אזור איבר המין – מייצג את כח החיים ומוות. צליל A. אַ.
אזור הטבור – מייצג את הכח. צליל O. אוֹ.
אזור הלב – מייצג את הרגשות. צליל U. אוּ.
אזור הגרון – מייצג את השכל. צליל E. אֵ.
אזור המצח – מייצג את הרוחני. צליל I. אִי.
על המתלמד מוטלת המשימה לשלוט בכוחותיו. ההתמחות והשליטה בכוחות הם מהנמוך לגבוה. על פי מדרגת השליטה מוסף צליל של האזור האנרגטי לכינויו של המתלמד. לאחר שישנה שליטה על המרכזים הגבוהים, הורדת אנרגיה מהמרכז הגבוה עד הנמוך ביותר וחזרה.
מנהגי ועקרונות השינטו > חטא וזוהמה

דת השינטו אינה דוגלת בקיומם של מעשים שהם חטאים בפני עצמם. אף על פי שמעשים מסוימים יוצרים סוג של זוהמה טקסית, לרוב הזוהמה "תנוקה" רק כדי להשקיט את נפשו של האדם ולהביא לו מזל טוב ולא כי יש פגם בלהיות "מזוהם".
מעשי טעות ורוע נקראים ביפנית "קֵגַארֶה" – מילולית: "לכלוך", וההפך מהם הם "קיאוֹמֶה" – מילולית: "טוהרה". ימים רגילים נקראים "קֶה" ("יום") וימי חג "הַארֶה" ("שמשי" או "טוב"). הרג כלשהו למחיה צריך להעשות תוך סגידה והוקרת לקיחת החיים כדי לקיים אחרים והוא צריך להעשות במידה המינימלית האפשרית. הרג למטרות רווח עצמי נחשב לפגיעה גסה בכבוד הן של ההורג והן של ההרוג. ביפן המודרנית נשמר עדיין מקום של כבוד לחשיבותם של ה"אָיאַטסוּ" – ברכות וקטעים טקסיים קצרים הנאמרים בעיקר להודיה לזולת.
מנהגי ועקרונות השינטו > טיהור

טקסי הטיהור מהוים חלק חיוני בדת השינטו. הם נועדו לפיוסם של הקאמי, למשל כאשר מתעורר צורך להזיז מקדש ממקום למקום.
טקסים מסוג זה אומצו ביפן גם לחיים המודרניים. בשנת 1969 לדוגמה, נערך טקס להרגעת הקאמי לפני שיגורה של אפולו 11 לחלל. בניינים חדשים ואפילו מכוניות זוכות לטקסי טיהור שכאלה כחלק מתהליך הייצור שלהן. טיהורים אישיים יתבצעו על ידי מים: עמידה תחת מפל מים או טבילה בשפך נהר. סוג נוסף של היטהרות הוא הימנעות, כלומר טאבו שהוטל על אדם או מקום. לדוגמה, נשים שרצו להישאר טהורות לא יכלו לטפס להר פוג'י עד לשנת 1868. נוהג נוסף שדעך עם השנים היה הימנעות משימוש במילים כמו "חתך" בחתונות ולידות, ואף הימנעות מקיום טקסים כאלה בסמוך לשכול במשפחה.
מנהגי ועקרונות השינטו > מקדשים

הסגידה לקאמי מתבצעת במקדשים פומביים (אף על פי שסגידה במקדש קטן בבית מקובלת גם היא). ניתן גם לסגוד לאנשים או חפצים שעדיין קיימים. רוב מקדשי השינטו הם בניינים קטנים וצנועים בסגנון יפני טיפוסי, כאשר לרוב בפתחם נמצא הטוֹרִיאי – השער היפני המפורסם, שנועד לחצוץ בין העולם בו חיים האנשים לבין העולם בו חיים הקאמי. לרוב מוצבים משני צידי השער פסלי חיות משמר כהגנה על הכניסה. מקדשים גדולים, בהן נוכחים כוהנים ואורקולים (אומיקוג'י), ניתן למצוא גן ובו עצים ומעיינות. כמו כן, ישנה עמדה לאורקל מקומי אליו ניתן לפנות ולקבל עצה או תחזית לעתיד באמצעות קלף בו כתוב משפט חכמה פיוטי. הכניסה למקדשים נעשית בטקס היטהרות של הידיים וחלל הפה, סגידה באמצעות קידה לפני עמודי המקדש ומתן מנחה (לרוב באמצעות תשלום סמלי) לעמדה מיועדת לאל ולכוהניו. כיום ישנם יותר מ-100,000 מקדשי שינטו פעילים ביפן.
מנהגי ועקרונות השינטו > אלים

לפי המסורת היפנית קיימים שמונה מיליון אלים הנקראים קאמי ונמצאים במקומות טבעיים שונים. האלה הנסגדת ביותר מכל הקאמי היא אמטראסו, אלת השמש. אולם, לרוב אין פניה ישירה לאלה או בקשה לעזרה ממנה ספציפית. בתוך המקדש האלה תסומן לרוב על ידי מראה ותו לא. המשתקף במראה הוא התגלמותה של האלה בכל. עד למלחמת העולם השנייה, האמינו היפנים שה"טֶנוֹ" (הקיסר) הוא צאצאה של אלת השמש ואביהם של כל היפנים, מה שלמעשה הופך אותו ל"קאמי עלי אדמות" ("איקיגאמי"). מעמד אלוהי זה בוסס בתקופת מייג'י אך לא הפריע לשליטים צבאיים (שוגון) לשלוט בפועל במדינה, בעוד הקיסר הוא השליט הרשמי. למרות הכרזתו של הקיסר הירוהיטו על ביטול מעמדו האלוהי בעקבות לחץ אמריקאי ב-1946, נשארה המשפחה הקיסרית מעורבת ביותר בטקסי השינטו המאחדים את האומה.
מנהגי ועקרונות השינטו > שדים ושאלת הרוע

לא כל הקאמי טובים ומיטיבים. השינטו מכיר גם שדים רבים – אוני (Oni), שגורמים צרות לבני האדם. מרבית האוני אינם נראים – יש בהם רוחות של בעלי חיים, המסוגלות להשתלט על אדם ויש לגרשן בעזרת כהן שינטו. רוחות שועלים נחשבות למסוכנות ביותר. שלא כמו בדתות מערביות ובכמה זרמים בודהיסטיים, השינטו אינו מבחין באופן מוחלט בין טוב לרע: כל התופעות בעולם החי והדומם מתאפיינות בתכונות "קשות" ו"עדינות" כאחד. על כן, למרות רשעותם, זוכים האוני ליחס דו-ערכי. לפי השינטו, הצרות שמקורן באוני נחשבות להפרה זמנית של סדר הדברים הטבעי ולא להתגלמות של כוחות רשע מובנים.
מנהגי ועקרונות השינטו > אמה

בימי הביניים, אנשים אמידים היו מעניקים סוסים כמחווה למקדשים, בעיקר כאשר הם היו מעוניינים לבקש בקשה מהקאמי של המקדש (ניצחון במלחמה, למשל). למחוות קטנות יותר, השתרש מנהג בו מגישים תמונה של סוס הנקראת אמה. מנהג זה פופולרי מאוד גם בימינו. המבקרים במקדש רוכשים תחריטי עץ המתארים סוסים (כיום גם דברים אחרים כמו נחשים, חצים ואפילו פורטרט של תומאס אדיסון), כותבים על התחריט בקשה ותולים אותו במקדש. במקרים מסוימים, אם המשאלה מתגשמת, תולים אמה נוספת כהכרת תודה.
פסטיבל מאטסורי בטוקיו
שער טוריי בקבר קדוש של איצוקושימה.
אֶמַה במקדש שינטו
תנטוסדרקון

| תנטוסדרקון |
| --- | --- |

תקופה
קרטיקון עליון 89.6–86.3 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: פטרוזאוריה
תת־סדרה:: פטרודקטיליים
משפחה:: אז'דרכיים
סוג:: תנטוסדרקון
מין:: Thanatosdrakon amaru
שם מדעי
 Thanatosdrakon ‏David, 2022

תנטוסדרקון (שם מדעי: Thanatosdrakon) הוא סוג של פטרוזאור גדול ממשפחת האז'דרכיים, אשר התקיים במשך הקרטיקון העליון שלפני 89.6 עד 86.3 מיליון שנה מזמננו, מה שהופך אותו לאחד העתיקים מבני משפחתו.
מאפיינים

המאובנים של הפטרוזאור התגלו בתצורות "Plottier Formation" (אנ') שבמחוז נאוקן שבפטגוניה, ארגנטינה. הוא ידוע משתי דגימות המורכבות מכמה עצמות שלד צירי ותוספתן שמורות היטב כולל חומר שלא תואר קודם לכן באז'דרכידים ענקיים אחרים.
הסוג תואר בשנת 2022 ובו מין יחיד, Thanatosdrakon amaru. משמעות השם הוא: "thanatos" - מוות ו-"drakon" - דרקון. שם המין הוא על שם האלוהות אמרו (אנ') מתרבות הקצ'ואה ופירושו: "נחש מעופף".
פטרוזאור זה היה לפי ההערכות בעל מוטת כנפיים של 7 עד 9 מטרים, מה שהופך אותו לאחד הפטרוזאורים הגדולים ביותר באמריקה הדרומית. הוא היה בעל לסתות ארוכות ודקות, צוואר ארוך וגפיים חזקות. ככל הנראה היה טורף עילאי באזור מחייתו שניזון מדגים וזוחלים שונים ואף מדינוזאורים קטנים.
תאובלד וולף טון

| --- | --- |

 לידה:  20 ביוני 1763 דבלין, ממלכת אירלנד 
 התאבד:  19 בנובמבר 1798 (בגיל 35) דבלין, ממלכת אירלנד 
 שם לידה:  Theobald Wolfe Tone 
 מדינה:  ממלכת אירלנד 
 מקום קבורה:  Bodenstown 
 מקום מגורים:  דבלין 
 השכלה:  טריניטי קולג' 
 תקופת הפעילות:  מ-1791 
 תפקיד:  Auditor of the College Historical Society 
 בן או בת זוג:  מתילדה טון 
 
תאובלד וולף טון (באנגלית: 
Theobald Wolfe Tone; נודע כוולף טון; 20 ביוני 1763 – 19 בנובמבר 1798) היה דמות מרכזית בתנועה לעצמאותה של אירלנד.
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות

בנו של בנאי כרכרות פרוטסטנטי מדבלין. בנעוריו הסוערים הרג אדם בדו-קרב וניהל פרשיות אהבים, בגינן נמלט ללונדון, שם למד משפטים. לאחר שתוכנית שהגה לייסוד מושבה צבאית בים הדרומי, אותה הגיש לראש ממשלת אנגליה ויליאם פיט הבן נדחתה, טון פנה לפוליטיקה. בשנת 1790 הפיץ עלון ברוח המהפכה הצרפתית, אשר קרא לייסודה של רפובליקה אירית, ולאיחוד בין הקתולים והפרוטסטנטים הפורשים (ברובם פרסביטריאנים) מן הצפון, והתקיף מתונים כמנהיג הפרלמנט האירי הנרי גרטן אשר ניסה להשיג שוויון זכויות לקתולים, תוך שמירה על נאמנות לכתר האנגלי. טון הביע בוז לחוקה שניסח גרטן עבור הפרלמנט האירי בשנת 1782 וטען כי רק איחוד בין זרמים דתיים שונים הוא שיביא מזור לחולייה של אירלנד.
ביוגרפיה > האירים המאוחדים

באוקטובר 1791 העביר טון את תוכניותיו לפסים מעשיים כאשר ייסד את אגודת "האירים המאוחדים". המטרה המקורית של אגודה זו הייתה יצירת איחוד בין הקתולים והפרוטסטנטים על מנת להשיג רפורמה פרלמנטרית ליברלית. רק כאשר מטרה זו נראתה כבלתי ניתנת להשגה, אימצה האגודה את הקו הקיצוני שהוביל טון, וקראה ליצירת רפובליקה אירית בדרך של מרד מזוין. הנהגת האומה האירית בראשותו של גרטן, הייתה בעד רפורמות מתונות, נאמנה למלך האנגלי, ומתנגדת לדמוקרטיה. הפרלמנט האירי היה מורכב בחלקו הגדול מאנשים שנבחרו במחוזות בחירה בהם מספר מועט של בעלי זכות בחירה, ולמעשה כס הנציג בפרלמנט היה רכושו של בעל אחוזה גדול באותו המחוז. לעומת גרטן האמין טון בעקרונות המהפכה הצרפתית, ושאב את השראתו מן התאוריות הפוליטיות של אדמונד ברק ותומאס פיין, אשר באותן השנים הניעו את המהפכה מעברו השני של האוקיינוס - מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מאבק בין גורמים מתונים וקיצונים באגודת האירים המאוחדים הוביל בדצמבר 1791 לפרישתם של המתונים, ולהעברת ההנהגה בפועל לידיו של טון. ב-1794 האירים החופשיים, המשוכנעים כי המצע שלהם, הכולל זכות הצבעה לכל ומחוזות בחירה שווים לעולם לא יתקבל בפרלמנט האירי, החלו קוראים בגלוי לפלישה צרפתית לאירלנד. בתיווכו של כומר בשם ויליאם ג'קסון, החלו מגעים עם הממשלה הצרפתית. משמגעים אלו נחשפו, נעצר ג'קסון, והדבר הביא להמלטות הנהגת האירים החופשיים. טון נותר באירלנד, עד לאחר משפטו (והתאבדותו) של ג'קסון, כשהוא משוכנע כי קשריו הפוליטיים עם בעלי הכוח באירלנד ישמרו עליו מכל רע.
ביוגרפיה > באמריקה

הוא הורשה להגר לארצות הברית והגיע לפילדלפיה במאי 1795. הוא התאכזב מן האמריקנים, ותיאר את ג'ורג' וושינגטון כ"אריסטוקרט מגביה עוף". לידיד באירלנד כתב כי אצולת הממון בארצות הברית גרועה מן האצולה התורשתית באירופה.
טון מצא בפילדלפיה כמה מידידיו הישנים מימי "האירים החופשיים", ויחד נסעו לפריז על מנת לשכנע את הממשלה הצרפתית לפלוש לאירלנד.
ביוגרפיה > בצרפת

בפברואר 1796 הגיע לפריז, ונפגש עם ראשי הממשלה שם, שהתרשמו מן האנרגיה שלו, ומכנותו. הוא מונה לגנרל בצבא הצרפתי (וכך קיווה כי אם ייאסר על ידי האנגלים לא יואשם בבגידה), ותכנן תוכניות, כגון התוכנית להנחית באנגליה אלף פושעים פליליים, אשר ישרפו את העיר בריסטול. במסמכי עבודה שערך, העריך בפני הצרפתים כי עם נחיתת כוחות צרפתיים באירלנד, יביא הדבר להתקוממות כללית בכל רחבי האי.
הדירקטורט הצרפתי, אשר קיבל ידיעות מגורמים אחרים המאשרים כי אירלנד בשלה להתקוממות, הסכים לבסוף לשלוח משלחת צבאית, אשר יצאה ב-15 בדצמבר 1796. המשלחת, ארבעים ושלוש ספינות הנושאות ארבעה עשר אלף אנשים, וכמות אדירה של נשק, הפליגה מן העיר ברסט בדרך לאירלנד. טון, על סיפונה של אחת הספינות, גילה בוז לרמת הימאות של הצרפתים, דבר שהצדיק עצמו, שכן המשלחת היוותה כישלון צבאי בולט. הספינות הצרפתיות תעו אל מול חופי אירלנד במזג אוויר סוער. כאשר התקרבו הספינות למפרץ בנטרי נצפו על ידי המון מתפללים שיצאו מכנסייה מקומית, והזעיקו את הצבא באמצעות פעמוני הכנסייה. סירה אחת ובה מספר אנשים ותחמושת הצליחה להגיע לחוף ונתפסה מיד. כיום מוצגת הסירה במוזיאון הימי הלאומי בדבלין. טון נמלט בחזרה לצרפת מבלי להשיג דבר, ושירת זמן מה בצבא הצרפתי. ביוני 1797 נטל חלק בהכנות למשלחת נוספת, זו הפעם של הצי ההולנדי, אשר הושמדה על ידי הצי הבריטי עוד בדרכה לאירלנד. טון שב לפריז, ושם מצא כי נפוליאון אשר הגיע בינתיים לעמדת כוח, נלהב פחות מן ההרפתקה האירית ממה שהיו קודמיו.
ביוגרפיה > המרד של 1798

כאשר פרץ לבסוף המרד האירי של 1798, בראשות הלורד אדוארד פיצג'רלד, הפציר טון בדירקטורט לשלוח סיוע מיידי למורדים. הצרפתים הסכימו לשלוח מספר כוחות קטנים שנחתו בו זמנית במספר נקודות. כוח פשיטה אחד כזה הצליח לנחות במחוז קונכט ולגרום שם מעט נזק, לפני שהושמד. בכוח זה השתתף אחיו של טון, מתיו, אשר נשפט כבוגד ונתלה על ידי האנגלים.
ביוגרפיה > התאבדותו

טון לקח חלק בפשיטה אחרת, ונשבה באוקטובר 1798. על אף שלבש מדים צרפתיים זוהה טון על ידי שוביו. במשפטו בדבלין הביע טון את עוינותו לאנגליה, ואת מטרתו להפריד בין אירלנד ובין אנגליה "במלחמה הוגנת". הוא נידון למוות ב-12 בנובמבר 1798, אך שיסף את גרונו באמצעות אולר ומת מפצעיו בטרם הוצא גזר הדין אל הפועל.
אחרית דבר

הישגו של טון הוא בהטבעת דרך המאבק הרפובליקני המזוין כמסורת בתודעה האירית, ודורות של מהפכנים לאחריו ראו בו מופת.
פסלו של וולף טון בבנטרי שבמחוז קורק
שמורין

שָׁמוֹרִין (בסלובקית: Šamorín; בהונגרית: Somorja) היא עיירה במערב סלובקיה. העיירה ממוקמת על הגדה השמאלית של נהר הדנובה, לא הרחק מסכר גבצ'יקובו, 20 ק"מ דרומית-מזרחית לברטיסלאבה. רוב האוכלוסייה הם הונגרים אתנים.
היסטוריה

שמורין מוזכרת בכתובים לראשונה בשנת 1238. בימי הביניים הייתה נמל חשוב על הדנובה. ב-1405 קיבלה מהמלך זיגמונד מעמד של עיר מלכותית חופשית. עם עלייתה של פרסבורג שמורין הלכה ואיבדה ממעמדה וב-1589 אף איבדה את המעמד של עיר מלכותית חופשית. ב-1683 העות'מאנים שרפו את העיר. במלחמת העולם הראשונה היה במקום מחנה שבויים, ובו בעיקר שבויים רוסיים ואיטלקיים.
היסטוריה > מעמדה המדיני של שמורין במאה ה-20

עד 1920 הייתה חלק מממלכת הונגריה. ב-1920, על פי חוזה טריאנון, עברה לשלטון צ'כוסלובקיה. ב-1938, בהתאם להחלטות בבוררות וינה הראשונה חזרה שמורין לשלטון הונגריה. עם תום מלחמת העולם השנייה חזרה לשלטון צ'כוסלובקיה. מאז 1 בינואר 1993, עם פרוק צ'כוסלובקיה לשתי מדינות, שמורין שייכת לסלובקיה.