stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חומת תשלום
היסטוריה

בשנת 1996 היה העיתון "וול סטריט ג'ורנל" הראשון שיישם חומת תשלום קשה, והמשיך מאז לגבות תשלום עבור הגישה. הוא הצליח למשוך מינויים רבים. בנובמבר 2007 הגיע מספר המנויים הדיגיטליים שלו למיליון, וב-2020 היו לעיתון 2.46 מיליון מנויים דיגיטליים, ומספר המינויים למהדורה המודפסת ירד לראשונה לפחות ממיליון.
בשנת 2002 היה העיתון "פייננשל טיימס" העיתון הבריטי הראשון שיישם חומת תשלום בשנת 2006, אף איחד את מערכות האינטרנט והעיתונות הכתובה שלו. בשנת 2007 היה ה"פייננשל טיימס" הראשון שיישם מודל של חומת תשלום נמדדת: מי שנרשם לאתר זכה לקרוא עד שישה מאמרים בחודש ללא תשלום, ואחר כך נדרש לשלם. בשנת 2019, דיווח לראשונה על מיליון מנויים.
במשך שנים רבות היו ה"וול סטריט ג'ורנל" ה"פייננשל טיימס" חריגים, ורוב אתרי החדשות בעולם אפשרו גישה לתכניהם ללא תשלום. המודל העסקי שעל פיו פעלו אתרי התוכן היה להעניק את השירותים שלהם בחינם במטרה למשוך גולשים, לנצל את אפקט הרשת כדי למשוך ולשמור על הקוראים במהירות ובאופן זול, ולהניב הכנסות מפרסום. בשנות בועת הדוט-קום, בנוסף להקמתם של אתרי חדשות ותוכן של עיתונים קיימים הוקמו מיזמי תוכן וחדשות חדשים שהתחרו על קהל הקוראים, דוגמת אתר חדשות הטכנולוגיה CNET, אתר MSNBC (מיזם משותף של רשת NBC ופורטל msn של מיקרוסופט, והאתר חדשות הכלכלה TheStreet.
לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 תפוצת העיתונים בעולם החלה לרדת במהירות, והעיתונים הגדולים החלו להסתמך יותר על הכנסות מפרסום בגרסאות המקוונות שלהם. עם זאת, הכנסות אלו לא עמדו בקצב הירידה בהכנסות המהדורות המדפסות ועיתונים רבים נקלעו להפסדים. בנוסף איבדו ההכנסות ממודעות "דרושים" ונדל"ן, לטובת אתרי אינטרנט. עיתונים קטנים ומקומונים החלו להיסגר.
בשנת 2010 הודיע איל התקשורת רופרט מרדוק כי יישם חומת תשלום בשני העיתונים המובילים שלו בבריטניה, "הטיימס" ו"סאנדיי טיימס", בעקבות ה"וול סטריט ג'ורנל" האמריקאי, שאף הוא נמצא בבעלותו. ההחלטה הייתה שנויה במחלוקת, מכיוון שבניגוד ל"וול סטריט ג'ורנל", "הטיימס" הוא אתר חדשות כללי, ונטען כי במקום לשלם, הקוראים יחפשו את המידע ללא תשלום במקומות אחרים. מרדוק יישם מודל של חומת תשלום שסגרה את אתרי "הטיימס" אף בפני חיפושים בגוגל (כך שלא ניתן לקרוא חלק מהכתבה או את הכותרת ללא תשלום). הוא הגדיר את המדיניות שלו כ"הכל או כלום", ועורך "הטיימס" אמר כי הוא לא צופה שהדבר יפגע במספר הקוראים של העיתון או באיכויות העיתונאיות. עם זאת, לאחר שנתיים היו ל"טיימס" כ-137 אלף מנויים דיגיטליים ול"סאנדיי טיימס" כ-126 אלף מנויים, מספרים שנחשבים למאכזבים. באוקטובר 2012 הודיע מרדוק על מדיניות של "תצוגת חינם מוגבלת", בה שני המשפטים הראשונים מכל ידיעה יופיעו בחיפוש של גוגל, כדי לנסות למשוך קוראים חדשים שיסכימו לשלם עבור התכנים המלאים. ביולי 2013 הפתיע מרדוק שוב כשאמר שיישם חומת תשלום על אתר הצהובון "הסאן", שסבל קשות מצניחה של מספר העותקים היומיים שמכר משיא של יותר מ-4 מיליון בשנות ה-90 לפחות משני מיליון. המהלך נכשל, ולאחר שנתיים בוטלה חומת התשלום של "הסאן".
לעומת מרדוק, הכריזה אריאנה הפינגטון, מייסדת אתר החדשות "הפינגטון פוסט" כי היא לא מאמינה במודל של חומת תשלום. גם מייסד ויקיפדיה, ג'ימי ויילס, כינה את חומת התשלום של "הטיימס" ניסוי מטופש.
בתחילת שנת 2011 הפעיל העיתון "ניו יורק טיימס" חומת תשלום באתר שלו. בפברואר 2019, הודיע כי ההכנסות מפעילות דיגיטלית (מנויים ופרסום מקוון) עקפו את ההכנסות מהעיתון המודפס. מספר המנויים בתשלום על מוצרי הדיגיטל שלו, הכוללים מלבד חדשות גם תשבצים ואפליקציות בישול, גדל ליותר מ-3.3 מיליון.
בישראל

לאחר התפוצצת בועת הדוט-קום, במהלך שנת 2001, החלו מספר אתרי אינטרנט בישראל לגבות תשלום עבור תוכן, ביניהם היו: אתר וואלה בערוץ 'וואלה ילדים' בו נמכרו מנויים תקופתיים ללומדות ומשחקים חינוכיים. וואלה תכננה גם לגבות על תכנים נוספים. חברת מפה - מיפוי והוצאה לאור שהחלה להפעיל את אתר "מדריך מפה באינטרנט" - אתר אינטרנט למנויים בתשלום שסיפק מידע למטיילים שכלל: מפות, מדריכי אתרים, מידע על מסעדות ומקומות בילוי וכדומה. פורטל התיירות של חברת "למטייל", שסגר חלק מתכניו למנויים בתשלום. אתרי המשחקים vgames ו-Gamer.co.il אתר הספורט ONE, שהשיק מגזין מקוון בשם BIG ONE, בשיתוף עם חברת "נטוויז'ן", שהיה מיועד למנויים משלמים בלבד. האתר כלל תחקירים, פרשנויות, טורים אישיים ורכילות מקהילת הספורט, והגישה אליו הייתה תמורת 2.99 דולר לחודש או מנוי שנתי תמורת 29.99 דולר, ואתר nrg שהשיק גרסה אלקטרונית של העיתון המודפס של מעריב, בעלות של 19.90 דולר לחודש, שיועדה בעיקר עבור גולשים מחוץ לישראל. כל האתרים הללו הפסיקו לגבות תשלום כעבור מספר שנים או נסגרו.
בישראל הייתה "קבוצת הארץ" הראשונה שיישמה חומת תשלום מלאה באתר חדשות. במאי 2012 החלה לגבות תשלום תמורת גישה לתכנים באתר "הארץ" באנגלית, במרץ 2013 עבור האתר בעברית, ובמאי 2018 עבור האתר הכלכלי TheMarker. אם כי תחילה אפשרה לקרוא מדי חודש עשר כתבות בחינם, למי שנרשם לאתר. באוגוסט 2021, הודיעה קבוצת הארץ כי עברה את רף 100 אלף המנויים הדיגיטליים המשלמים על האתרים שלה.
בינואר 2015 החל האתר של היומון הכלכלי "גלובס" להפעיל מתווה של גביית תשלום עבור כתבות המגזין שלו. בפברואר 2020, האתר כולו נסגר בחומת תשלום.
ב-2016 השיקה קבוצת ידיעות אחרונות אפליקציה בתשלום עבור התכנים של העיתון המודפס. לקראת סוף 2018 אתר ynet השיק פעילות חדשה, ynet+, בו תוכן הפתוח למנויים בלבד תמורת תשלום. במהלך 2022, מתכננת הקבוצה לנעול את התכנים של העיתון הראשי, של המוסף הכלכלי של הקבוצה, כלכליסט, ושל ynet+, ולקבץ אותם יחד תחת פלטפורמה משותפת בתשלום.
גם האתר News1 מחלקה ראשונה מפעיל חומת תשלום רכה, במודל של "מועדון מנויים VIP", המאפשר גישה מועדפת לחומרים בלעדיים, מידע מקצועי וארכיון האתר.
סוגים

באופן כללי התפתחו במשך השנים שלושה דגמים של חומות תשלום: חומות תשלום קשיחות שאינן מאפשרות תוכן בחינם ודורשות מהמשתמש לשלם מייד על מנת לקרוא, להאזין או לצפות בתוכן, חומות רכות המאפשרות תוכן חופשי כלשהו, כגון תקציר או סיכום, וחומות תשלום מדודות, המאפשרות לקרוא מספר מוגדר של מאמרים חינמיים, שאליהם הקורא יכול לגשת לאורך פרק זמן מסוים, ומאפשרות גמישות רבה יותר במה שהמשתמשים יכולים לצפות מבלי להירשם.
סוגים > חומת תשלום קשה

חומת תשלום קשה דורשת הרשמה בתשלום לפני שניתן יהיה לגשת לכל התוכן המקוון של האתר. מודל זה נחשב לאפשרות המסוכנת ביותר עבור ספק התוכן. ההערכה היא כי אתר אינטרנט יאבד 90% מהקהל המקוון שלו, ומההכנסות מפרסום, רק כדי לנסות להחזיר אותו באמצעות יכולתו לייצר תוכן מקוון מושך מספיק כדי למשוך מנויים. אתרי חדשות עם קירות תשלום "קשים" יכולים להצליח אם:
התוכן שלהם מספק ערך מוסף ייחודי
האתר ממוקד בקהל נישה
האתר כבר שולט בשוק שלו
מומחים רבים מגנים את חומת התשלום הקשה בגלל חוסר הגמישות שלו, ומאמינים שהיא פועלת כגורם כמרתיע עבור המשתמשים. ג'ימי ויילס, מייסד ויקיפדיה, טען כי השימוש בחומת תשלום קשה מפחית את השפעת האתר. ויילס הצהיר כי על ידי יישום חומת תשלום "קשה", הטיימס "הפך את עצמו ללא רלוונטי", אף שהטיימס הגדיל את הכנסותיו, הוא הפחית את התעבורה ב-60%.
סוגים > חומת תשלום רכה

חומת תשלום רכה מגלמת בצורה הטובה ביותר את הדגם המדוד. זוהי חומת תשלום המאפשרת למשתמשים לצפות במספר מאמרים לפני שהם נדרשים לרכוש מנוי בתשלום. בניגוד למודל המאפשר גישה לתוכן מסוים מחוץ לחומת התשלום, חומת תשלום מדודה מאפשרת גישה לכל מאמר באתר, כל עוד המשתמש לא חרג מהמכסה שנקבעה. ה"ניו יורק טיימס", החל ממרץ 2011, מאפשר למשתמשים לצפות ב-20 מאמרים בחינם בחודש. באפריל 2012 הוריד העיתון את מספר המאמרים החופשיים לחודש ל-10. חומת תשלום שלו הוגדרה לא כ"רכה", אלא "נקבובית", מכיוון שהיא מאפשרת גישה לכל קישור שפורסם באתר מדיה חברתית, ועד 25 מאמרים בחינם ביום, אם ניגשים אליהם באמצעות מנוע חיפוש.
המודל נועד לאפשר לעיתון "לשמור על תנועה ממשתמשים קלים", מה שמאפשר לעיתון לשמור על מספר המבקרים גבוה, תוך קבלת הכנסות מהמשתמשים הכבדים באתר.
חברת גוגל אכפה בעבר מדיניות המכונה "לחיצה ראשונה בחינם", לפיה נדרשו אתרי חדשות חומת תשלום רכה נמדדת, בכדי שניתן לגשת אליהם באמצעות תוצאות במנוע החיפוש או דרך שירות גוגל חדשות, לספק גישה חופשית למאמרים, בכדי שגוגל תאנדקס אותם. אתרים שבחרו להימנע מקליק ראשון בחינם הורדו בדירוג של גוגל. גוגל הפסיקה את המדיניות בשנת 2017, והכריזה כי היא מספקת כלים נוספים לסיוע לפרסומים בשילוב מנויים בפלטפורמות שלה.
סוגים > מודל משולב

מודל משולב כולל מתן גישה חופשית לתוכן נבחר, תוך שמירה על תוכן יוקרתי מאחורי חומת תשלום. ה"בוסטון גלוב" יישם גרסה של מודל זה, בספטמבר 2011, על ידי השקת אתר אינטרנט שני, BostonGlobe.com, שהציע אך ורק תוכן מהעיתון מאחורי חומת תשלום קשה, מלבד רוב תוכן הספורט, שנשאר פתוח. האתר BostonGlobe.com פועל לצד אתר חדשות שני קיים, Boston.com, המכיל כעת מאז כמות מוגבלת של תוכן מאתר המנויים המוצג באיחור, אך נושא דגש גדול יותר על חדשות מוכוונות לקהילה.
ראו גם

מודל פרימיום
אשכר אלדן כהן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 באוקטובר 1959 (בת 65) חפציבה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  בארי 
 
אשכר אלדן כהן (נולדה ב-2 באוקטובר 1959) היא אמנית בינתחומית ופעילה חברתית פמיניסטית במאבק נגד אלימות מינית ולמען דה-לגיטימציה חברתית של עברייני מין.
ביוגרפיה

אשכר אלדן כהן נולדה בקיבוץ חפציבה לשרי ולמשורר אנדד אלדן. עברה עם הוריה לבארי בשנת 1960. שירתה בצה"ל בשנים 1978–1980 בבה"ד 12 ובמכללה לביטחון לאומי. חזרה לקיבוץ, הדריכה בו בני נוער, עבדה כמרכזת המתנדבים מחוץ-לארץ בקיבוץ, כרכזת הדרכה של מחוז דרום בחטיבת בני הקיבוצים, בריכוז והדרכה של גרעין של הצופים לקיבוץ רתמים.
למדה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1985–1989 לתואר ראשון בייעוץ חינוכי ולימודים כלליים ולתעודת הוראה בתיאטרון בשנים 1993–1994. בשנים 1996 -2000 למדה לתואר שני במרכז האוניברסיטאי ללימודים גבוהים של שלוחת מכללת לסלי בישראל (Leslley College U.S.A) במסלול תרפיה הבעתית.
לצד לימודיה באקדמיה השתלמה במסגרות מקצועיות אחדות; בהן: כתיבה ספרותית עם הסופר דודו בוסי; לימודי איזון גוף נפש במכון רידמן בתל אביב; פיתוח קול אצל מרדכי בן שחר ושוש רייזמן; משחק ובימוי אצל אמיר אוריין, רותי דייכס, יורם לוינשטיין, עליזה בן-יהודה ובסמינר הקיבוצים; מחול אצל רנה שיינפלד, עדה זקס ומשה אפרתי; ציור אצל אמיר אלקיים ויורם אפק; ותנועה במסגרת לימודי בימוי בסמינר הקיבוצים אצל אריה בורשטיין.
עבדה כמנחת מפגשי יהודים וערבים בגבעת חביבה; מנחה במרכז גלילי ומרכז הדרכה אפעל, כיועצת חינוכית, תרפיסטית באומנויות ומורה לתיאטרון במוסדות חינוך באילת, בקיבוץ אילות, בנתניה, בתל מונד ובפתח תקווה.
אשכר אלדן כהן פרסמה שירים רבים בבלוג אישי, בעיתון 77, בכתב העת שדמות, במוסף הספרותי של מעריב ובאתר ynet.
אלדן כהן היא גרושה ואם לבת. היא התגוררה בעבר בקיבוץ בארי, ומאז היא בהוד השרון.
בעקבות הטבח בבארי (שאותו היא מכנה "שבת שואה") ורצח חבריה, היא צוטטה: "[החבר] נרצח על ידי שטן בתחפושת אדם, שנקרא בידי אנשים מעוותים, "לוחמי חופש פלסטינים".... זהו שבר גדול להבין שדברים שהאמנתי בהם, אנשים שהאמנתי בהם, כבר לא אפשריים מול המציאות הנוכחית. אין מספיק מילים בעולם כדי לתאר את הזוועות, הרוע, השטניות, האכזריות והמפלצתיות של חמאס. אין." ומאוחר יותר כתבה: "הלב שלי נשבר מול האכזריות האינסופית של השטן מעזה שהתעלל בתושבי הנגב באותה שבת, התעלל בחטופים טרם שוחררו, וממשיך להתעלל בחטופים שעוד לא שוחררו ובמשפחותיהם."
פעילה חברתית

אשכר אלדן כהן היא מנהיגת פעילות ציבורית פמיניסטית. מתחילת המאה ה-21, היא יוזמת ומשתתפת בפעולות מחאה מגוונות נגד אלימות מינית. בשנת 2007 נתנה עדות בפני תורמים לעמותה המטפלת בנפגעות תקיפה מינית. בשנת 2010 פרסמה באתר העוקץ מאמר ועדות אישית תחת הכותרת: "על האונס".
נתנה עדות בפנים גלויות בערוץ 10 בתחקיר המקור, תוכניתם של רביב דרוקר ונסלי ברדה, וטענה שנאנסה בידי יצחק לאור. השתתפה בתלונה למועצת העיתונות כנגד עיתון העיר על הפרת כללי אתיקה עיתונאית. ארגנה את הפגנת "מוציאות את האמת לאור" כנגד הסינמטק בתל אביב במחאה על מתן במה לעבריין מין. יזמה עצומה לביטול השתתפות בני ציפר בכנס בחוג למגדר באוניברסיטת תל אביב.
ב-2011 יזמה את מיזם המחאה "מוציאות את האמת לאור אומרות שירה נגד אלימות מינית" מול החנות "תולעת ספרים" בתל אביב. הייתה דוברת בהפגנה ביום האשה הבינלאומי. יזמה מחאה כנגד בית ביאליק בגין מתן במה לעבריין מין. ב-2012 יזמה מחאה כנגד הזמנת עבריין מין להשקת כתב העת "אלת המסטיק" באנה לולו בר. יזמה והנחתה דיון במסגרת המחאה החברתית על מרי אזרחי כנגד עברייני מין, בשיתוף עורך דין מרטין קיאל.
ב-2013 הייתה מהדוברים בכנס בבית העם תל אביב שעסק בהדרת נשים בפוליטיקה בסימן מהפכה. היא העלתה לדיון ברשתות החברתיות, סוגיות אתיות הקשורות להתמודדות עם אלימות מינית, כגון זכות הנשים לדבר בגלוי גם מחוץ לכותלי בית המשפט על תקיפה מינית שחוו, ועל חובת החברה להקשיב להן; שאלת אפשרות סליחה ותנאים נדרשים לכך; עיסוק בשאלת הדרכים למיגור אלימות מינית ומיגור הלגיטימציה החברתית לעברייני מין; וכן במתן תמיכה נפשית וחברתית לנפגעות מין בישראל.
ב-2014 הנהיגה במשותף עם חברותיה להנהגת המאבק : עטרה צחור דיין, נעמית מור חיים, ענת צחור ולימור נחמיאס, מאבק אזרחי בדרישה לביטול ההחלטה על מתן פרס לנדאו של מפעל הפיס למשורר יצחק לאור, לנוכח הטענות על אונס והטרדה מינית המיוחסות לו. המאבק נחל הצלחה וקרן לנדאו של מפעל הפיס החליטה על ביטול פרס לנדאו ליצחק לאור.
ביום האשה הבינלאומי בשנת 2016, הוענקה לה בכנסת אות הוקרה מיושבת ראש הוועדה למעמד האשה חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, על היותה אשה מחוללת שינוי בעולם בהיותה שותפה להנהגת המאבק לביטול פרס לנדאו ליצחק לאור.
תערוכות אמנות חזותית > תערוכות יחיד

2002 - תערוכת צילומים ושירה – בתיאטרון תמונע תל אביב.
2003 - "עד שהמוות יפריד בינינו" - תערוכת צילום/מיצב בקיבוץ בארי ובגינוסר
"ובחרת בחיים" - תערוכת צילום/מיצב בגלריה פרקש תל אביב
2006 – "בעיניים קשורות", תערוכת צילום/מיצב במשכן אומנויות הבמה בהרצליה
2007 – "כשהבית ריק", תערוכה בבית האופרה תל אביב
2007 – "גוף וגופה" (בשילוב צילומים של מיקי קרצמן), תערוכת צילום/מיצב בגלריה נעה בהוד השרון
תערוכות אמנות חזותית > תערוכות קבוצתיות

2002 - "צילומים ושירה" בגלריה בשפיים.
2005 – "כשהשמים נפלו. לזכר גדי נוטס", המשכן למוזיקה ואומנויות רעננה
2008 – "ראי ראי (את) שעל הקיר", תערוכת צילום של "זוכרות" בתל אביב
2009 – "גלויות לעזה" תערוכת צילום של זוכרות בתל אביב.
פרסים

2003 - זוכת פרס תחרות סיפורים של מפעל הפיס
הערות שוליים

↑  תגובה לטבח, באתר פייסבוק
↑  על קמליה ומשפחתה, באתר פייסבוק
↑  אשכר אלדן כהן, על אונס, באתר "העוקץ", 3 בפברואר 2010
↑  ליאל קייזר, עדויות בערוץ 10: יצחק לאור הטריד מינית נשים במשך שנים, באתר הארץ, 18 בפברואר 2010
↑  דנה גילרמן, תערוכות חדשות, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2003
↑  דנה גילרמן, תערוכות חדשות: מציצים לחיים של אחרים, באתר הארץ, 4 במאי 2007
↑  חגית פלג-רותם, ‏אישה תחת השפעה, באתר גלובס, 6 במרץ 2007
ניווט

לוח של גאוגרפיה, הידרוגרפיה וניווט מאנציקלופדיה ב-1728
ניווט הוא מציאת המיקום של חפץ או אדם על פני מערכת ייחוס ידועה. במקרים רבים, משמש המושג ניווט גם למציאת דרך בין נקודות שנבחרו. הניווט יכול להתבצע על ללא עזרים או תוך שימוש בעזרים ייחודיים עבור ניווט.
בניווט ללא עזרים, הנווט ימצא את דרכו על פי זיהוי נקודות ידועות בשטח, כגון הר גבוה או מגדל. כאשר אין נקודות מזוהות על פני השטח, בסביבה חד גונית, כגון ים, אזור שכוסה בשלג או חוליות, הנווט יצטרך להשתמש בעזרי ניווט. במשימות צבאיות נדרש לעיתים ניווט בחשיכה גמורה בסביבה עוינת, המציב גם הוא קשיים מיוחדים בפני הנווט.
ניווט גם מתייחס לתחום הנדסי המשתמש בחישה ואלגוריתמים לשיערוך מיקום, מהירות ומצב זוויתי של אלמנט במרחב. רכיבים מרכזיים בתחום הם מערכת ניווט אינרציאלית, מערכות ניווט לוויניות וניווט משולב.
בנוסף לניווט הפונקציונלי, מתקיים גם ניווט ספורטיבי.
בהשאלה משמש המושג ניווט לפעולות ועזרים המשמשים להתמצאות בסביבה מורכבת, כגון ניווט באתר אינטרנט.
עזרי ניווט

בעת העתיקה היו השמש והירח עזרי הניווט העיקריים. מטבע הדברים היו עזרי ניווט אלו בעלי דיוק מצומצם.
כוכב הצפון, הנראה בשמי חצי הכדור הצפוני, היה עד להמצאת המצפן נקודת עזר עיקרית להתמצאות בים בלילה. בעולם העתיק כל מי שהתעתד להיות ספן נזקק להכירו. גם בימינו נלמד הכוכב בשיעורי תורת הניווט הימי.
המצפן המגנטי הומצא לראשונה בסין בעת העתיקה, בסביבות שנת 206 לפנה"ס. אולם השימוש בו היה לצרכים מיסטיים, כמו ניבוי עתידות, ולא לצורכי ניווט אשר החל בסין רק במאה ה-11.
השימוש המערבי הראשון המתועד במצפן היה במערב אירופה ובפרס בתחילת המאה ה-13.
עזרי ניווט > אצטרולב

אַצְטְרוֹלָב הוא מכשיר מכני המשמש לקביעת זוויות גרמי השמים ביחס לאופק, והיה מכלי הניווט העיקריים עד למאה ה-18, בה נתפס מקומו על ידי הסקסטנט.
אצטרולב מורכב מלוח עגול, המכויל במעלות (בדומה למד-זווית), ומזרוע מסתובבת המחוברת למרכזו. כאשר סימון ה-0° מיושר עם האופק, וכוכב כלשהו (או כל גוף שמימי אחר, שמיקומו ידוע) "נראה" בקצה הזרוע, נמדדת הזווית (במעלות) אל הכוכב (מכאן שם המכשיר: "אסטרו" – כוכב, "לב" – לקחת). על המעגל חרוטים קווי הקוארדינטות שמייצגים הטלה סטריאוגרפית של ספרת השמים, כפי שהם במקום ידוע כלשהו על פני כדור הארץ. מעל מערכת הגריד הזו מסתובבת ה"רטה", שהיא מסגרת עם סימונים שנקודותיה מסמלות כוכבי שבת. לאחר שהמכשיר מכויל לשעה הנוכחית, ניתן לקרוא את מיקום הכוכב מהגריד. ניתן לבצע גם את ההפך ולהתאים את האצטרולב למיקום הידוע, ולדעת, לפי החישוב, מה השעה.
עזרי ניווט > מפה

המפה מכילה מידע אודות פני השטח, נווט מומחה יכול להשתמש בה לקביעת מיקומו הנוכחי ותכנון מסלול ליעד.
עזרי ניווט > עזרים נוספים

במחצית הראשונה של המאה השמונה עשרה הומצא הסקסטנט – מכשיר המאפשר לדעת את מיקום האוניה ביחס לכוכבים. במפות הופיעו קווי האורך וקווי הרוחב.
במחצית הראשונה של המאה ה-18 האנגלי ג'ון הריסון המציא כרונומטר מספיק מדויק, שאיפשר מדידה מדויקת של הזמן שאיפשרה ניווט מדויק יותר.
ניווט מונחה לוויינים מדויק ביותר הושג בשלהי המאה ה-20.
עזרי ניווט > הכוונה על פי שעה

ניתן למצוא את הצפון על פי ידיעת השעה הנוכחית ומיקום השמש בשמיים.
מציירים על האדמה שעון מחוגים, כאשר הצל שמטיל עמוד, או כל חפץ אנכי, שנמצא במרכז השעון, מראה על השעה הנוכחית. חוצה הזווית בין הצל לשעה 12 יצביע בקירוב טוב על הצפון. יש להתייחס לשעה של שעון חורף. למשל בשעה 3, הצל יהיה ב 45 מעלות מימין לצפון.
כיוונים > מעגל האזימוטים

שושנת הרוחות שעל גבי המצפן שבו המעגל כולו מתחלק ל-360 מעלות (ניתן להשיג דיוק גדול יותר אם משתמשים בראדיאנים), שבו כל רבע קובע כיוון. צפון ב־0°, מזרח ב־90°, דרום ב־180° ומערב ב-270°־. בחלוקת משנה לשמיניות, כיוון צפון-מזרח יהיה 45°. ישנה חלוקת משנה נוספת של כיוונים לחלוקה של 1/16, ובה צפון-צפון-מזרח הוא הכיוון בין צפון לבין צפון-מזרח. באמצעות שושנת הרוחות ניתן לחשב את היחס בין שני עצמים יחסית לצפון.
אזימות – כיוונו היחסי של עצם אחד מעצם שני, (במעלות או בראדיאניים). כדי לחשב אזימוט משתמשים בדרך כלל במצפן. בשימוש באזימוט מבלי לציין מהוא החפץ אליו מייחסים, הכוונה היא אזימוט ביחס לצפון.
אזימוט חוזר – כיוונה היחסי של נקודת הצפייה מהעצם הנצפה, (במעלות או בראדיאניים). לחישוב של אזימוט חוזר, עד 180° יש להוסיף 180°, ליותר מ־180° יש להפחית 180°.
כיוונים > התמצאות באמצעות גרמי שמים

אפשר גם להתמצא באמצעות הכוכבים: ביום ניווט בעזרת השמש, שמסלולה ידוע והוא ממזרח למערב, דרך הדרום או הצפון בהתאם למיקום בכדור הארץ. ישנה שיטה של שימוש בשעון מחוגים, כדי לדעת את הכיוון המדויק של הצפון, (שיטה זו למעשה הפוכה לשעון השמש שבו באמצעות מיקום השמש, מקבלים את השעה ביום). בלילה ניתן להשתמש במיקומם של מערכות כוכבים שונות, כמו כוכב הצפון וקבוצת הכוכבים הקרויה חץ הצפון.
דרך מעניינת נוספת אפשרית, ושימושית מאוד כשהשמים מעוננים, לבחון לאן פונים קולטני דודי השמש בסביבה עירונית, ובהנחה שמתקיניהם מן הסתם פעלו ביעילות. במדינות צפוניות כישראל הכיוון יהיה דרום.
כיוונים > נקודת ציון

נקודת ציון (נ.צ.) – נקודת ציון היא הנקודה במפה, שהקואורדינטות האופקי והאנכי חותכים אותה. בנקודת ציון נעשה שימוש על מנת להעביר מיקום של עצם או אדם לגורם אחר. במאה ה-21 מקובל לקבל נ.צ. בשטח באמצעות מערכת ניווט לוויינית (לדוגמה GPS), המספקת מיקום מדויק באמצעות ביצוע חיתוך במדידת מרחק מארבעה לוויינים. בשיטות הישנות היה מקובל לבצע חיתוך בין שתי נקודות זיהוי בולטות בשטח כאשר מחשבים את האזימוטים אליהם באמצעות מצפן, בדיוק כמו חישוב של מיקומו של קודקוד משולש שאורך הבסיס וזוויות צלעותיו נתונות ולאחר מכן מציאת הנ.צ. במפה באמצעות ביצוע חיתוך במד קואורדינטות. מד קואורדינטות משמש גם למדידת מרחקים במפה. אפשרות נוספת לחשב נ.צ. כאשר אין אזימוטים, היא באמצעות מדידת מרחק משלוש נקודות זיהוי בולטות, וביצוע חיתוך במחוגה בין שלושת המעגלים.
כיוונים > רשת טריאנגולציה

השטח למעשה עשוי מרשת של משולשים של נקודות טריאנגולציה. נקודות אלו נמדדו בקירוב של סנטימטר וסומנו בשטח באופן בולט, ובצורה עמידה שלא ניתנת להריסה אקראית. בארצות גדולות נהוג ליצור סרטים של משולשי טריאנגולציה, שמקיפים את השטח, ומאפשרים ליצור בתוכו נקודות טריאנגולציה משניות. בשטחה של ישראל מצויות מאות אלפי נקודות בקרה כאלה, כיום עוברים למדידה באמצעות תחנות GPS קרקעיות שיחליפו במדידה את הנקודות הללו.
נקודת טריאנגולציה (נקודת טריג) היא לרוב נקודת גובה שנמדדה וסומנה בשטח. העיקרון המנחה ביצירת נקודת טריג, הוא שמכל נקודת טריג אפשר לראות לפחות שתי נקודות טריג נוספות, כך שמודדים יכולים לקבל את מיקומם המדויק במדידת מרחקם לשלוש הנקודות.
במפה טופוגרפית נקודת טריאנגולציה מסומנת כמשולש שבתוכו נקודה, ולידו מספר ואות המציינים את מספרו הסידורי, ומספר המציין את הגובה המוחלט שלו. משמש למדידות וגם לאימות התמצאות בשטח בניווטים.
ראו גם

ניווט ספורטיבי
מנגנון אנטיקיתרה
לקריאה נוספת

זאב ח' ארליך, סיפור דרך – המדריך ללימוד הניווט, כתר הוצאה לאור, 2004.
הערות שוליים

↑  Rell Pros-Wellenhof, Bernhard (2007). Navigation: Principles of Positioning and Guidances. Springer. pp. 5–6. ISBN 978-3-211-00828-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562899805171  GND: 4041457-7  LCCN: sh85090425  NARA: 10644764  NKC: ph136698 
שושנת הרוחות הגדולה בעולם שורטטה במדבר ליד בסיס חיל האוויר אדוארדס בארצות הברית
מצפן נוזלי שמשמש לניווטים לקביעת כיוון ולקביעת מיקום באמצעות הוצאת אזימוט לעצמים שידוע מיקומם במפה
סימון פנתרון (האות שין עם שתי הנקודות בתוכה) של פלס"ר 401 בנקודת ציון (נ.צ.) על גשר על נחל אלכסנדר. סימון זה והמספר שלידו מהווה הוכחה לכך שבמהלך ניווטים הגעת לנ.צ. הנכון בשטח.
חישוב מרחק על פי טריאנגולציה. בשרטוט, סירה יכולה לחשב את מרחקה מהחוף באמצעות מדידת זוויות לשני עצמים בולטים.
כלכלה משתפת

כלכלה משתפת הוא מונח שטבע פרופסור יוחאי בנקלר מבית הספר למשפטים בהרווארד
היא מערכת חברתית-כלכלית המתבססת על שיתוף קהילתי של משאבים אנושיים ופיזיים. ניהול המערכת מתבצע, ככלל, ברשת האינטרנט.
הכלכלה המשתפת מורכבת מפלטפורמות המאפשרות למשתמשיהן לייצר, להפיץ, לקיים מסחר ולצרוך מוצרים ושירותים, באמצעות מערך פתוח ומגוון רחב של עמיתים (ובכלל זה אנשים וארגונים). מערכות אלה לרוב ממנפות טכנולוגיות, מערכות מידע ותכנים רלוונטיים ועל ידי כך מאפשרות העצמה של אנשים, חברות, תאגידים, עמותות וממשלות. ברוב המקרים פלטפורמות אלה ממנפות משאבים ו/או שירותים יקרים יחסית, הנמצאים בתת-שימוש, כדוגמת בתים, דירות וכלי רכב.
פלטפורמות משתפות אלה מציעות גישה (ולא בעלות) למשאבים ושירותים, מאפשרות צמיחה ויראלית בשל מספר המשתמשים הרב, מגבירות את היעילות באמצעות יצירת אמון בקרב המשתמשים בפלטפורמה (לעומת אמון שמבוסס רק על המותג) ולעיתים קרובות מייצרות הזדמנויות לצרכנים להפוך ליצרנים–צרכנים (כלומר צרכנים שיכולים גם לייצר הכנסות מהמשאבים והיכולות שלהם), הנקראים באנגלית Prosumers. לעיתים, רק מיעוט מהמשתמשים בפלטפורמה גם מציעים שירות, כך שהתרומה לקיום הפלטפורמה ניתנת על ידי מספר קטן מבין הצרכנים של השירות. למשל, סקר משנת 2016 שנערך עם מדגם מייצג של האוכלוסייה הבוגרת בארצות הברית מצא שבעוד 83% טענו שביקרו בוויקיפדיה, רק 8% טענו שערכו את האנציקלופדיה.
מקור המושג

יוחאי בנקלר השתמש במונח זה כבר בתחילת 2001. בנקלר הציג את המונח לראשונה במאמר בשנת 2002 בכתב העת Yale Law Journal.  במאמר הוא מתאר את התופעה של ייצור עמיתים (peer-production). המאמר מגדיר את המושג כ"איסוף מידע מבוזר והחלפת מידע". בנקלר מבדיל בין ייצור עמיתים המבוסס על רווחים, ייצור תאגידי, שבו משימות מואצלות על בסיס תהליך קבלת החלטות מרכזי, וייצור מבוסס שוק, שבו יש הקצאת מחירים שונים למשימות שונות וההכנסה תלויית המחיר מהווה תמריץ לכל מי שמעוניין לבצע את המשימה.
כינויי התחום

התחום מכונה גם כלכלת עמיתים, peer-to-peer, mesh, כלכלת רשת, כלכלה שיתופית, או צריכה שיתופית. הוא נחשב לחלק מכלכלת הפלטפורמה המכונה לעיתים גם gig economy, או בתרגום לעברית - כלכלת החלטורה (מבקרי התחום מכנים אותו לעיתים כלכלת החלטורע כהלחם של המילים חלטורה ורע).
דוגמה ראשונית לכלכלה משתפת: YouTube

ב-23 באפריל 2005, סרטון וידאו של 18 שניות פורסם באתר אינטרנט חדש. הווידאו בהשתתפות אדם אחד (ג'וואד קארים, אחד ממייסדי אתר האינטרנט) עומד לפני פילים בגן חיות ובפיו מסר קצר: "הדבר המגניב בחבר'ה האלה הוא שיש להם באמת, באמת, חדק ארוך. זה מגניב. וזה הכל". עם אמירה זאת, YouTube נולדה והפכה להצלחה מיידית, עם העלאה יומית של למעלה מ-65,000 קטעי וידאו חדשים ואספקה של 100 מיליון צפיות וידאו מדי יום בחודש יולי באותה שנה. בשנת 2012, YouTube דיווחה כי בערך 60 שעות של קטעי וידאו חדשים מועלים לאתר שלה בכל דקה, ושברשות האתר שמונה מאות מיליון משתמשים ייחודיים בחודש. בשנת 2014, כבר ישנם למעלה ממיליארד משתמשים ייחודיים בכל חודש, ולמעלה מ-6 מיליארד שעות של וידאו נצפים בכל חודש דרך האתר. יוטיוב היא פלטפורמה משתפת בכך שהיא מאפשרת ליצרנים-צרכנים לייצר תוכן (דהיינו להעלות סרטים לשרתי החברה) ולצרוך אותו באופן חופשי. האתר שינה את תעשיית המוזיקה (והקולנוע) באופן משמעותי. למרות ההזדמנות שיו-טיוב מעניקה ליוצרים חובבנים להפיץ קליפים לקהל פוטנציאלי גדול, יו-טיוב נהפכה כבר בראשית העשור השני למאה ה-21 לזירה בה הבולטות של תוכן מקצועי גדולה מאוד. כמו כן, האתר ממומן על ידי הכנסות מפרסום וחברות המדיה הגדולות בשיתוף עם יו-טיוב מפעילות מנגנונים שונים כדי למנוע הפרת זכויות יוצרים באתר.