stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תעשיית המוזיקה
הערות שוליים

↑  Dear Constanze The Guardian
↑  June 2008, The Tables Have Turned: Rock Stars – Not Record Labels – Cashing In On Digital Revolution, IBISWorld
↑  בועז כהן, ‏שינויים בהרגלי הצריחה, באתר גלובס, 30 באפריל 2008
↑  אלכס ויגה, AP, עכבר העיר אונליין, לא צריכים חברות תקליטים, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2007
↑  Jeff Leeds,‏ Music companies make up for lower CD sales with singles and ringtones - Business - International Herald Tribune, באתר עיתון הניו יורק טיימס, 10 בדצמבר 2006
↑  Thom Duffy, Billboard’s 2024 International Power Players Revealed, Billboard, ‏2024-04-29 (באנגלית אמריקאית)
↑  Vanessa Juarez,‏ The Sound, the Fury, באתר EW.com,‏ 7 ביולי 2006
↑  RIAA named in first class action, באתר P2PNET.NET
↑  gulli: RIAA vs. Patti Santangelo: Verfahren eingestellt, Kinder verklagt
↑  Gil Kaufman,‏ Single Mother Of Five Takes On RIAA In Downloading Case, באתר MTV,‏ 16 באוגוסט 2005
↑  Wildcat #71 - Zur Krise der Musikindustrie
↑  c't 7/2003, S. 136: c't-CD-Register
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553488805171  BnF: cb124782420 (data)  GND: 4268614-3  LCCN: sh85088944  NDL: 00800658  NKC: ph202170
Load

Load הוא אלבום אולפן השישי של להקת המטאל האמריקאית מטאליקה, אשר יצא ב-3 ביוני 1996.
ניתוח מוזיקלי

מבחינת הסגנון המוזיקלי, Load מהווה הקצנה של האלבום השחור מבחינת התרחקות מהסגנון המקורי של הלהקה ומעבר לסגנון מתון ופופולרי יחסית.
אחד המאפיינים הבולטים באלבום הוא שהוא מכיל לא פחות משלושה שירים שקטים ורגועים: "Hero of the Day" ("גיבור היום"), "Bleeding Me" ("אני המדמם") והמפורסם מכולם: "Mama Said" ("אמא אמרה").

מבחינת התוכן, Mama Said דומה מאוד ל-"Dyers Eve" מ- ...And Justice for All, כיוון שגם הוא מהווה ביקורת נוקבת על אמו של הדובר. אך בניגוד ל-Dyers Eve, המאופיין בנגינה טכנית, מהירה ואגרסיבית, Mama Said הוא שיר אקוסטי, מלודי ובעל מנגינה עדינה ומלאת רגש.
שיר מפורסם נוסף מ-Load הוא השיר הקצבי "Ain’t My Bitch", המאופיין במנגינה שמחה וקליטה.
Load הוא האלבום הארוך ביותר של מטאליקה, אם כי אורכם של השירים הוא קצר יחסית לאלבומים הקודמים. יוצא דופן מבחינה זו הוא השיר האחרון באלבום The Outlaw Torn שהוא אחד השירים הארוכים ביותר של הלהקה יחד עם ...And Justice for All ו-To Live Is To Die מהאלבום ...And Justice for All ו-Suicide & Redemption מהאלבום Death Magnetic. השיר The Outlaw Torn קוּצָר בכדקה מסיבות טכניות, אך הוא מופיע בגרסה מלאה בסינגל The Memory Remains ואורכו בגרסה זו מגיע ל-10 דקות ו-46 שניות, מה שהופך אותו לשיר הארוך ביותר של מטאליקה.
בנוסף לכך, Load הוא האלבום הראשון שהוקלט בחצי טון נמוך יותר.
עיצוב העטיפה

את היצירה שעל העטיפה צילם האמן השנוי במחלוקת אנדרה סרנה וקרא "זרע ודם 3", על שם המרכיבים המצולמים בתמונה, אם כי הספרה שלוש סופחה באופן שרירותי. האומן לא עיצב את העטיפה בשביל מטאליקה אלא התמונה המקורית נקנתה על ידי קירק האמט, גיטריסט הלהקה, בסן פרנסיסקו והוא קבע כי היא תתאים לעטיפת האלבום.
ביקורת

על אף שהאלבום מכר מיליוני עותקים, הוא נכשל יחסית לקודמיו. הסיבה העיקרית היא שינוי באופייה של הלהקה.
חברי הלהקה שינו את תדמיתם הקשוחה המקורית, כאשר בחרו להיפרד משיערם הארוך אשר ליווה אותם מתחילת דרכם. (יש לציין שג'ייסון ניוסטד גילח את ראשו עוד בשנת 1993 ולג'יימס הטפילד הייתה תספורת מאלט לפני שהסתפר ב-1996). בנוסף, שינוי מהותי בסגנון המוזיקלי באלבום על מנת לפנות ל"מיינסטרים" המוזיקלי, נתפס בעיני רבים מן המעריצים כאקט של זניחת המעריצים לטובת מסחור ופנייה לקהל חדש וגדול יותר. זאת בניגוד לאלבום השחור אשר גם הוא התקרב יותר אל המיינסטרים המוזיקלי ונטה יותר לכיוון ההבי מטאל הקלאסי ולהארד רוק אך למרות זאת זכה לביקורות חיוביות מהמעריצים מאחר שסגנונות אלו שימשו באלבום בתור פן מוזיקלי חדש והלהקה לא זנחה את מאפייניה הבסיסיים. בניגוד לזאת באלבום load ניסתה הלהקה להיראות לגמרי בתור להקת הארד רוק מודרנית ולכן בוקרה על כך.
הפרדוקס הוא, שדווקא שאיפתה של הלהקה להתחבב על ההמונים גרמה לכישלונה המסחרי, בעוד שה"שחייה נגד הזרם" בתחילת דרכה גרמה להצלחה מסחרית גדולה.
רשימת השירים

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | Ain't My Bitch  | 5:04 |
| 2. | 2x4  | 5:28 |
| 3. | The House Jack Built  | 6:39 |
| 4. | Until It Sleeps  | 4:29 |
| 5. | King Nothing  | 5:28 |
| 6. | Hero of the Day  | 4:21 |
| 7. | Bleeding Me  | 8:18 |
| 8. | Cure  | 4:54 |
| 9. | Poor Twisted Me  | 4:00 |
| 10. | Wasting My Hate  | 3:57 |
| 11. | Mama Said  | 5:19 |
| 12. | Thorn Within  | 5:51 |
| 13. | Ronnie  | 5:17 |
| 14. | The Outlaw Torn  | 9:48 |
מבצעים

ג'יימס הטפילד – גיטרה ושירה
קירק האמט – גיטרה
לארס אולריך – תופים
ג'ייסון ניוסטד – בס
נתוני מכירות

| אזור | תואר | מכירות |
| --- | --- | --- |
| אוסטרליה (ARIA) | 5× פלטינה | 350,000 |
סיכום
| בכל העולם | — | 350,000 |
יוסף שלזינגר (מנצח)

ערך זה עוסק במנצח שפעל בנסיכות סרביה. אם התכוונתם לפירוש אחר, ראו .
| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1794 סומבור,  ממלכת הבסבורג
 פטירה:  1870  (בגיל 76 בערך) בלגרד,  נסיכות סרביה
 מוקד פעילות:  נסיכות סרביה
 תקופת הפעילות:  1810–1864 (כ־54 שנים)
 עיסוק:  מלחין, מנהל מוזיקלי, מנצח, מעבד מוזיקלי, מלחין
 סוגה:  מוזיקה קלאסית, מוזיקה יהודית, מוזיקה עממית
 כלי נגינה:  טרברסו, עוגב
יוסף שלזינגר (בסרבית קירילית: Јосиф Шлезингер, בסרבית באותיות לטיניות: Josif Šlezinger;‏ 1794, סומבור, ממלכת הבסבורג – 1870, בלגרד, נסיכות סרביה) היה מנצח, מלחין, מנהל מוזיקלי ומעבד מוזיקלי יהודי אשר הקים וניצח על התזמורת הנסיכותית הסרבית, ונחשב לאחד מאבות המוזיקה התזמורתית של סרביה המודרנית. שלזינגר נודע גם כאספן ומעבד של מוזיקה עממית יהודית וסרבית.
קורות חייו

יוסף שלזינגר נולד בסומבור למשפחה מיהודי צ'כיה שהיגרה לעיר. אביו מנחם שלזינגר כיהן כחזן בסומבור, וממנו שאב יוסף את השראתו המוזיקלית. הוא למד נגינה בטרברסו ובעוגב בעירו ובנובי סאד. מ-1810 ניגן במספר תזמורות במרכז אירופה. ב-1819 שב לנובי סאד, והיה למנהל המוזיקלי והמנצח של תזמורת המשמר הלאומי בעיר. בתקופה זו החל בהלחנת יצירות מוזיקליות. ב-1829 עבר לשאבאץ ולימד מוזיקה. ב-1831 הגיע לקרגוייבץ בירת נסיכות סרביה בהזמנת הנסיך מילוש אוברנוביץ', והקים את התזמורת הנסיכותית הסרבית. שלזינגר ניצח על התזמורת בתיאטרון הנסיכותי הסרבי, והלחין מוזיקה להצגותיו. לאחר העברת הבירה לבלגרד, עבר שלזינגר לעיר והמשיך לנצח על התזמורת.
שלזינגר רקם קשרים אישיים חמים עם הנסיך מילוש אוברנוביץ' ונחשב לאיש אמונו. ב-1839 לאחר שוויתר אוברנוביץ' על השלטון, הורע מאוד היחס אל יהודי בלגרד. במאי 1839 הוכה שלזינגר על ידי בריונים ברחובות בלגרד, נחבל קשות ונזקק לאשפוז. בהמשך, נעצר ונכלא למשך ארבעה חדשים, ולבסוף שוחרר ללא העמדה לדין. שלזינגר המשיך בעבודתו המוזיקלית עד 1864. לאורך הקריירה שלו הלחין מוזיקה ל-8 הצגות תיאטרון, הלחין למעלה מ-100 שירי לכת, ליקט ועיבד יצירות מוזיקה עממית יהודית וסרבית.
ב-1870 הלך לעולמו בבלגרד והוא בן 76 שנים. טקס הלווייתו עורר סערה גדולה בקהילת יהודי בלגרד משום שהמתאבלים לבשו בגדי אבלות שחורים כמנהג הנוצרים, והוסיפו לעשות כן במשך שנה.
הערות שוליים

1 2  ג'ני לבל, עד הפתרון הסופי, היהודים בבלגראד 1541–1942, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006, עמודים 105-104.
↑  Musical Life in the territory of (ex) Yugoslavia, באתר musiques-regenerees.fr (באנגלית).
↑  ג'ני לבל, עד הפתרון הסופי, היהודים בבלגראד 1541–1942, עמוד 237.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 716165396151721520007   WorldCat (עם VIAF): 716165396151721520007
בית הספר מאסימו ד'אדזליו

| --- | --- |

 liceo classico
 על שם:  Vincenzo Gioberti 
 תקופת הפעילות:  1831–הווה (כ־193 שנים)
 מיקום
 מיקום:  Via S. Ottavio 9, 10124 Torino 
 מדינה:  איטליה איטליה
 קואורדינטות:  45°04′04″N 7°41′35″E﻿ / ﻿45.06771°N 7.69317°E﻿ / 45.06771; 7.69317
 www.liceogioberti.gov.it
  (למפת טורינו מוגדלת) בית הספר מאסימו ד'אדזליו(למפת טורינו רגילה) בית הספר מאסימו ד'אדזליו
 
בית הספר מאסימו ד'אדזליו (באיטלקית: Liceo Classico Massimo d'Azeglio) הוא בית ספר תיכון מסוג ליצ'או קלאסיקו (איט') הנמצא בטורינו, איטליה. הוא נוסד בשנת 1831 ופועל עד היום. הוא אחד מבתי הספר היוקרתיים בטורינו, ולמדו בו איטלקים רבים, בהם גם יהודים, אשר הטביעו חותם על ההיסטוריה והתרבות האיטלקית, בהם פרימו לוי, סלבדור לוריא, אוגוסטו מונטי, לאונה גינצבורג, אמנואלה ארטום, ג'וליו אינאאודי (Einaudi) (אנ'). במחצית הראשונה של המאה ה-20 מורי ותלמידי בית הספר היו ידועים בפעילותם האנטי-פאשיסטית. קבוצת הכדורגל יובנטוס הוקמה על ידי תלמידי בית הספר. בית הספר ממוקם ב-Via Parini 8, ליד תחנת הרכבת המרכזית של טורינו, פורטה נואובה (אנ').
בניין בית הספר מאסימו ד'אדזליו
ההיסטוריה של בית הספר > הקמת בית הספר

בית הספר הוקם כמכללה בשם "College of Porta Nuova" בשנת 1831, בתוך בניין הממוקם היום בכיכר מריה תרזה, במטרה לצמצם את מספרם של תלמידי מכללת סנט פרנצ'סקו דה פאולה (שלימים הפך לבית הספר Liceo Gioberti). בשנת 1852 הועברה המכללה לכנסיית מדונה די אנג'לי, ולבסוף, בשנת 1857, היא הועברה לבניין שבו היא נמצאת עד היום, שם היא קיבלה את השם "College Municipale Monviso". בשנת 1860 המכללה קיבלה את השם "Reale Ginnasio Monviso". בשנת 1882 הפכה לבית ספר תיכון על שמו של מאסימו טאפארלי, המרקיז ד'אדזליו (Massimo Taparelli Marque d'Azeglio) (אנ').
ההיסטוריה של בית הספר > בית הספר בתקופת מלחמת העולם הראשונה

כשפרצה מלחמת העולם הראשונה היה מיקומו של התיכון באזור בעל חשיבות רבה למאמץ המלחמתי, בשל קרבתו לתחנת הרכבת. באותה התקופה, סייע סגל בית הספר לחיילים, לפצועים ולפליטים, ביוזמת הנהלת בית הספר. דיקן בית הספר החליט להוציא מכלל שימוש את כל הספרים שנכתבו על ידי גרמנים, או על ידי כל מחבר שמוצאו ממדינה אחרת שנלחמה נגד איטליה במהלך המלחמה. תלמידים בבית הספר אשר זוהו עם מעצמות המרכז נענשו על ידי המנהל בהורדת ציון. בנוסף, החליט מנהל בית הספר לפטור יתומים שהוריהם נהרגו במלחמה, ילדי לוחמים ופליטי מלחמה משכר לימוד. תלמידי בית הספר בתקופת המלחמה ארגנו קונצרטים מוזיקליים שנועדו לגייס כספים לטובת יתומים וחיילים שנפצעו בקרבות. תלמידי בית הספר אספו גם מוצרי מזון למטרות סיוע ליתומי המלחמה, לחיילים בחזית, לפצועים ולפליטי מלחמה. בתום המלחמה, החליט סגל הפרופסורים של בית הספר להציב במסדרון הראשי של בית הספר לוח אבן לזכר הנופלים שלמדו בבית הספר. לוח האבן קיים עד היום.
ההיסטוריה של בית הספר > מעליית מוסוליני ועד תחילת המלחמה

לאחר מלחמת העולם הראשונה ועלייתה של המפלגה הפשיסטית בראשותו של בניטו מוסוליני לשלטון באיטליה, רבים מתלמידי בית הספר ומבוגריו התנגדו למשטר הפאשיסטי. בית ההוצאה לאור של אינאאודי, שהיה אחד מהמוסדות התרבותיים והאינטלקטואליים היוקרתיים בטורינו, כלל צוות עובדים שהיה מורכב מבוגרי בית הספר. עם התגברות האנטישמיות באיטליה בשנות השלושים, ובמיוחד לאחר חקיקת חוקי הגזע ב-1938, רבים מבוגרי בית הספר, וביניהם גם עובדי בית ההוצאה לאור, הפכו לחלק מהתנועה האנטי-פאשיסטית שנקראה "צדק וחירות" (Giustizia E Liberta) (אנ'). עבור קבוצה זו, ייצג הפאשיזם עלבון וחוסר מוסריות כלפי זכויות אדם, ולכן ההתנגדות לפאשיזם והלחימה בו הייתה מבחינתם לחימה נגד אורח החיים והעקרונות הפאשיסטיים. באמצע שנות השלושים של המאה העשרים, רבים מאנשי תנועת המחתרת "צדק וחירות" מצאו עצמם בכלא, ביניהם גם בוגרי בית הספר, פואה, אינאאודי, וגינצבורג. אחרים נשלחו לגלות בכפרים מבודדים בדרום איטליה. בתקופה זו טיהר המשטר הפשיסטי של מוסוליני את בית הספר מהאלמנטים האנטי-פאשיסיטיים שבו, והוא החל להשפיע על תוכני הלימוד ועל אופן ההתנהלות של בית הספר.
לאחר שנחקקו חוקי הגזע ב-1938, סולקו מבית הספר כל התלמידים היהודים. היה זה הצעד הראשון בתהליך של רדיפת יהודים על רקע גזעי באיטליה, אשר הביא בסופו להשמדתם של אלפי יהודים איטלקים בשואה. בין הנספים גם תלמידים יהודים שלמדו בבית הספר.
באותה השנה, התלמידים היהודים סולקו מכל בתי הספר הציבוריים באיטליה. רק תלמידים אשר היו לקראת סיום לימודיהם הורשו להישאר בבתי הספר, ולסיים את לימודיהם. צעד זה נבע מ"הוראות להגנה על בית הספר הפשיסטי" שהוצאו על ידי השלטונות. בהשוואת רישומי הילדים שלמדו בבית הספר בין השנים 1937–1938 לבין השנים 1938–1939, ניתן להבחין בהיעלמותם של 46 תלמידים בעלי שמות משפחה יהודים ממצבת התלמידים. תלמידים אלה היו פטורים משיעורי דת, ולכן סולקו מבית הספר. ברישומי בית הספר מופיעים שמות התלמידים היהודים שסולקו מבית הספר, מחלוקים לפי כיתות הלימוד שלהם. בתעודות שלהם לא הופיעו ציונים, ובמקום זאת נכתב "בני הגזע היהודי". בין התלמידים המגורשים הייתה גם אחותו הצעירה של פרימו לוי, אנה מריה.
בספריית בית הספר הוחלפו כל הספרים שחוברו על ידי סופרים יהודים לספרים שנכתבו על ידי מחברים אריים או איטלקים. היה זה צעד נוסף שנועד להחליש את הנוכחות היהודית בספרות ובתרבות באיטליה. בנוסף, השלטונות בטורינו נהגו לפקח פוליטית על מורי בית הספר, ובעיקר על מורים יהודים כמו נלדס פלקו (Falco) ומריסה זיני (Zini). זיני נולדה לאם יהודייה ולאב איטלקי, הפילוסוף זינו זיני (איט') שהיה סוציאליסט, עובדה אשר עוררה חשד אצל המשטר הפאשיסטי. מזכיר המפלגה הפאשיסטית בעיר דרש לדעת מדוע זיני ממשיכה ללמד בבית הספר, לנוכח חוקי הגזע. מנהל בית הספר באותה תקופה יצא להגנתה של זיני. כתוצאה מרדיפות היהודים בבית הספר, רבים מן התלמידים היהודים ובוגרי בית הספר אף החליטו לברוח להרים, ולהצטרף לפרטיזנים לאחר הכיבוש הגרמני של העיר, בהם פרימו לוי ואמנואלה הרטום.
בשנים 1942 ו-1943 סבל בית הספר מנזקים קשים למבנה כתוצאה מהפצצות.
לאחר המלחמה הוטבעו במדרגות הכניסה לבית הספר אבני נגף לזכרם של שניים מתלמידי בית הספר שמצאו את מותם במלחמת העולם השנייה. וירג'יניה מונטלצ'יני (Montalcini) (איט'), שנתפסה על ידי הנאצים ונשלחה למותה בתאי הגזים באושוויץ, ופרנקו טדסקי (Tedeschi), שנשלח אף הוא לאושוויץ ומצא את מותו במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
ב-24 ו-25 במאי התקיים כנס בבית הספר לכבודו של בוגר בית הספר, פרימו לוי.
כיום מונה בית הספר כ-1,000 תלמידים.
הקמת מועדון הכדורגל יובנטוס

בית הספר קשור מבחינה היסטורית למועדון הספורט יובנטוס, אשר הוקם בשנת 1897 על ידי קבוצה של תלמידים שלמדו בבית הספר. יובנטוס הוא מועדון הכדורגל המעוטר ביותר, בעל מסורת הספורט הוותיקה ביותר באיטליה. מדובר באחד ממועדוני הספורט המצליחים והחשובים ביותר בעולם, נקרא על ידי הפדרציה הבין-לאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל בשם "המועדון האיטלקי הטוב ביותר" של המאה העשרים, והשני ברמה האירופית.
בעת ייסוד המועדון, בחרו חברי הקבוצה בצבע הוורוד למדים הרשמיים של הקבוצה, אותם הם לבשו במהלך שיעורי החינוך הגופני. מקור השם "יובנטוס", נעורים בלטינית, מתייחס לגילם הצעיר של התלמידים בבית הספר. גם כיום משחקת הקבוצה במדיה הוורדים בחלק ממשחקי החוץ שלה. מייסדי הקבוצה היו צריכים להכריע בין שלושה שמות: "Societa via Fort", ‏"Società Sportiva Massimo d'Azeglio" ו-"Sport-Club Juventus".
בשנת 2007, ביקר אלסנדרו דל פיירו בתיכון, ונשא נאום באודיטוריום של בית הספר לרגל חגיגות שנת ה-110 לחיי המועדון, הנחגגת בכל שנה ב-1 בנובמבר.
בוגרים מפורסמים של בית הספר

בבית הספר למדו תלמידים אשר השאירו חותם בהיסטוריה של איטליה ותרבותה. אחד מבוגרי בית הספר היה פרימו לוי שהתחיל את לימודיו בתיכון בשנת 1934. תחומי העניין של לוי היו כימיה ואסטרונומיה. לוי היה תלמיד ביישן וחרוץ אך הישגיו מעולם לא זכו לשבחי מוריו שנבחרו על ידי השלטון הפשיסטי. בין תחומי עיסוקיו, לוי היה ידוע כסופר, אך כשלמד ספרות איטלקית בכיתה י"א נחשב לתלמיד בינוני בתחום, ואף נכשל בבחינה בשפה האיטלקית. אחד ממוריו הידועים של בית הספר הוא אוגוסטו מונטי אשר היה היסטוריון שעסק בחקר תולדות אתיופיה והאצולה האיטלקית, וחוקר הרלדיקה. מונטי היה אחד מהמורים שהתנגדו לפשיזם. תלמיד נוסף בבית הספר היה לאונה גינצבורג, אשר בשנות לימודיו בתיכון כתב סיפורים קצרים שהושפעו מהתנגדותו לפשיזם. כמו כן, למד בבית הספר היהודי זוכה פרס נובל סלבדור לוריא, והפרטיזן אמנואלה הרטום ואחיו אניו, ובני משפחת אניילי, בעלי פיאט.
הספרייה

הספרייה של בית הספר הוקמה ב-1860, בשנים הראשונות להיווסדו של התיכון, והיא ממשיכה להתפתח על ידי רכישות חדשות ותרומות פרטיות (כגון קרן זיני). הספרייה פותחה ביוזמת פרופסור אוגוסטו מונטי החל מאמצע שנות העשרים, השנים המפוארות של בית הספר. על יד הספרייה הרשמית של סגל בית הספר, הוקמה גם ספריית תלמידים, שהפכה במהרה למקום מפגש חשוב לחילופי רעיונות.
ספריית בית הספר מאפשרת להעמיק ברגעיה החשובים של ההתפתחות התרבותית ושל ההיסטוריה האיטלקית, במיוחד בין המאה התשע-עשרה לבין המחצית הראשונה של המאה העשרים. בספרייה אוסף ספרים המכיל למעלה מ-24,000 ספרים, ובהם המהדורה הראשונה של הספר "הזהו אדם" של פרימו לוי. בין השנים 2009 ל-2012 שופצה הספרייה ונקראה על שמו של לאונה גינצבורג.
בית ההוצאה לאור Einaudi

בית ההוצאה לאור אינאאודי (Einaudi) נוסד בשנת 1933 על ידי קבוצת תלמידים בבית הספר מאסימו ד'אדזליו. רבים מהפרסומים הראשוניים של בית ההוצאה לאור היו פרסומים אנטי פאשיסטיים אשר משכו את תשומת לבם של הרשויות הפשיסטיות, דבר אשר הוביל למעצרים. על אף שהיו בכיתות שונות ולמדו בשנתונים שונים, היו כולם תלמידיו של הפרופסור אוגוסטו מונטי (Monti), אשר חינך אותם לערכים של תרבות, של חופש, ושל מחויבות אזרחית. הצעיר מביניהם, ג'וליו איינאודי' אסף יחד את לאונה גינזבורג, מאסימו מילה, נורברטו בוביו, צ'זרה פבזה, אליהם הצטרפו מאוחר יותר דמויות כגון נטליה גינזבורג, אשתו של לאונה, וג'יים פינטור.
ראו גם

יהדות טורינו
לקריאה נוספת

מרים אניסימוב. פרימו לוי - טרגדיה של אופטימיסט. זמורה ביתן: 2007
David Ward, Primo Levi’s Turin, Cambridge University Press: 2007
I Luoghi Di Levi: tra letteratura e memoria. Liceo Classico "Massimo D'Azeglio"'. Torino, 2012
Scuola di Italiani, Liceo Classico "Massimo D'Azeglio"'. Torino, 2012
La Raccolta Dei Numeri Unici Del Liceo D'Azeglio. Liceo Classico "Massimo D'Azeglio"'. Torino, 2016
הערות שוליים

1 2 3 4  David Ward, Primo Levi's Turin, Cambridge University Press, 2007, עמ' 11–12
↑  אתר בית הספר Massimo d'Azeglio
1 2  Liceo classico Massimo D'Azeglio, Museo Torino
↑  scuola di italiani, Torino: Liceo Classico Massimo D'Azeglio, 2012, עמ' 86
↑  scuola di italiani, Torino: Liceo Classico Massimo D'Azeglio, 2012, עמ' 87
↑  scuola di italiani, Torino: Liceo Classico Massimo D'Azeglio, 2012, עמ' 88
↑  scuola di italiani, Torino: Liceo Classico Massimo D'Azeglio, 2012, עמ' 89
↑  scuola di italiani, Torino: Liceo Classico Massimo D'Azeglio, 2012, עמ' 118
↑  scuola di italiani, Torino: Liceo Classico Massimo D'Azeglio, 2012, עמ' 118–119
1 2  scuola di italiani, Torino: Liceo Classico Massimo D'Azeglio, 2012, עמ' 120
1 2  מצגת על ההיסטוריה של בית הספר, באתר בית הספר התיכון Massimo d'Azeglio
↑  אתר בית הספר התיכון Massimo d'Azeglio
↑  scuola di italiani, Torino: Liceo Classico Massimo D'Azeglio, 2012, עמ' 110–111
↑  אתר בית הספר התיכון Massimo d'Azeglio
שלט המסביר את ההיסטוריה של בית הספר
הכיתה של וירג'יניה מונטלצ'יני בבית הספר בשנת הלימודים 1935–1936.
מסדרון בבית הספר
אבני נגף לזכרם של וירג'יניה מונטלצ'יני ופרנקו טדסקי בכניסה לבית הספר
ספרים שיצאו בהוצאה לאור של בית הספר
הספרייה על שמו של לאונה גינצבורג, בבית הספר מאסימו ד'אדזליו, בטורינו.
וולטר גוטל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 במרץ 1924 בון, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  5 במאי 1997 (בגיל 73) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1942 
 פרופיל ב-IMDb
 
וולטר גוטל (באנגלית: Walter Gotell; ‏ 15 במרץ 1924 – 5 במאי 1997) היה שחקן גרמני, הידוע בשל תפקידו כגנרל גוגול, ראש הק.ג.ב. בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
ביוגרפיה

גוטל נולד בבון, גרמניה. משפחתו היגרה לבריטניה אחרי שהנאצים עלו לשלטון. כדובר אנגלית שוטפת הוא החל לשחק בסרטים ב-1942, בדרך כלל גילם את דמותם של פטריוטים גרמנים, כמו בסרט We Dive at Dawn מ-1943.
הוא החל לשחק בתפקידים משמעותיים יותר בראשית שנות החמישים, שיחק במלכה אפריקאית (1951) ‏, Ice-Cold in Alex‏ (1958), תותחי נברון (1961), 55 יום בפקין (1963), Lancelot and Guinevere‏ (1963),‏ המרגל שחזר מן הכפור (1965), לורד ג'ים (1965), יום ראשון השחור (1977), הנערים מברזיל (1978), וקובה (1979).
גוטל זכה בתפקיד גנרל הק.ג.ב. אנטול גוגול בסרט המרגלת שאהבה אותי, בשל דמיונו הרב לראש המשטרה החשאית לשעבר ברוסיה הסובייטית לברנטי בריה. תפקידו הראשון בסדרת סרטי ג'יימס בונד הגיע ב-1963, כשגילם את מורזני, עוזרו של הגיבור הרע בסרט מרוסיה באהבה. החל משלהי שנות השבעים הוא שיחק את התפקיד החוזר ונשנה של גנרל גוגול בסדרת סרטי ג'יימס בונד, החל מהמרגלת שאהבה אותי ב-1977. הדמות שבה במונרייקר (1979), לעינייך בלבד (1981), אוקטופוסי (1983), רצח בעיניים (1985) ו007 באזור המסוכן (1987). כשהמלחמה הקרה שככה, דמותו של ראש הק.ג.ב. נראתה משנה את גישתה כלפי המערב – ממתחרה ישירה למשתפת פעולה. בהופעתו האחרונה, כשהמלחמה הקרה נעשתה פחות משמעותית, הוא נראה עובר לתפקיד שונה, דיפלומטי יותר. גוטל הוא אחד השחקנים הבודדים ששיחקו הן רשע שמתמודד עם בונד והן את בעל בריתו (אחרים הם ג'ו דון בייקר וצ'ארלס גריי).
לאורך הקריירה שלו, גוטל גם הופיע בתפקידי אורח רבים במגוון רחב של סדרות טלוויזיה. הוא שיחק את Chief Constable Cullen  ב- Softly, Softly: Taskforce  לאורך תקופה של מעל חמש שנים החל מ-1969. הופעותיו כוללות סדרות שונות בכללן Danger Man, אביר על גלגלים, צוות לעניין, זאב מעופף, תיקים באפלה, Scarecrow and Mrs. King, מקגייוור, מסע בין כוכבים: הדור הבא, מיאמי וייס, קגני ולייסי, המלאך.
גוטל היה איש עסקים בנוסף להיותו שחקן, והוא השתמש במשכורתו מהסרטים על מנת לממן את עסקיו. הוא הלך לעולמו ב-1997 מסרטן. יש לו בת אחת, קרול, שנולדה ב-1960.
הערות שוליים

↑  תום ולאנס, "דברים לזכרו, וולטר גוטל", אינדיפנדנט, 20 ביוני 1997
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5575187  BnF: cb14182606r (data)  GND: 1062020464  ISNI: 0000 0000 0299 154X  LCCN: no2013068941  VIAF: 19890936   WorldCat (עם VIAF): 19890936
פינקוושינג (להט"ב)

ב-2013, במהלך מצעד הגאווה בתל אביב, פעילות בקולקטיב "משפריצות" - קבוצה אנרכה-קווירית - עשתה מצג בו המשתתפות "מתו" על דגל גאווה ענק, כמחאה נגד "פינקווש" ונגד סדרי העדיפויות ההטרונורמטיביים של האגודה למען הלהט"ב בישראל.
המונח פינקוושינג (באנגלית: Pinkwashing) הוא הלחם של שתי המילים "ורוד" (pink) ו"טיוח" (whitewashing), אשר בהקשר של זכויות להט"ב משמש לתיאור מגוון של אסטרטגיות שיווקיות ופוליטיות שמטרתן לקדם מוצרים, מדינות, אנשים או ישויות באמצעות הצגתם כגיי פרנדלי, על מנת להיתפש כמתקדמים, מודרניים וסובלניים. מונח מקביל הוא ריינבו-וושינג (rainbow-washing) מלשון צבעי הקשת אשר בדגל הגאווה.
הביטוי פינקוושינג נטבע במקור על ידי תומכי המאבק בסרטן השד כאמצעי לזהות חברות שטענו כי הן תומכות בחולי סרטן השד, בעוד שלמעשה הן מרוויחות ממחלתן.
סוגיות > הגירה

בשנת 2013, הקמפיין לזכויות אדם הצהיר על תמיכתו הרשמית ברפורמת הגירה מקיפה והתחייב לסייע למהגרים, הזקוקים לשירותי בריאות, ביטחון, מקלט או אזרחות. הצהרת התמיכה פורסמה ימים ספורים בלבד לאחר תקרית שבה נמנע ממהגר, הפעיל למען זכויות להט"ב, לשאת דברים בעצרת של הקמפיין לזכויות אדם, שמאוחר יותר פרסם התנצלות על כך.‏‏ הפינגטון פוסט תיאר את התנהגותו של הקמפיין לזכויות אדם כפינקוושינג, בכך שהוא "מציג את רפורמת ההגירה כפעולה למען זכויות להט"ב, על מנת לגייס את תמיכת הקהילה הלהט"בית, ולהסתיר את החסרונות החמורים של החקיקה" - חסרונות כגון מימון של אכיפה, גירוש ומיליטריזציה נוספת של ארצות הברית.
בשנת 2012 הואשם ג'ייסון קני, שר האזרחות וההגירה של קנדה, בפינקוושינג לאחר שהודעת דוא"ל שכותרתה "פליטים להט"בים מאיראן" נשלחה לאלפי קנדים. בהודעה נוספו הערות מאת ג'ון ביירד, שר החוץ, על עמדתה של קנדה נגד הרדיפה והיחס כלפי הומוסקסואלים ולסביות ברחבי העולם. קבוצת פעילים טענה כי זהו ניסיון אומלל להסית את תשומת הלב מהרצון הברור של הממשלה השמרנית לעודד מלחמה עם איראן.
סוגיות > שיווק תאגידי

קמפיין לגיוס דעת הקהל בעד קו צינור קיסטון, אשר יוביל נפט קנדי דרך ארצות הברית, הואשם בפינקוושינג בכך שהקמפיין מנסה להרחיב את התמיכה בפרויקט בהתבסס על יחסה המתקדם של קנדה לקהילה הלהט"בית, בהשוואה למדינות אחרות המייצאות נפט.‏
בשנת 2014 השיק תאגיד BP את "אירוע הקריירה הלהט"בי", מהלך שהתמודד עם ביקורת כניסיון להשכיח את מהלכיו של התאגיד אשר הובילו לדליפת הנפט במפרץ מקסיקו - אירוע המתואר כ-"האסון הסביבתי הגרוע ביותר שאמריקה נתקלה בו".
באוסטרליה, הועלה חשש בנוגע למסחור של זכויות להט"ב על ידי תאגידים גדולים.
סוגיות > פעילים אנטי-אסלאמיים

מספר תנועות חברתיות באירופה, לרבות ליגת ההגנה האנגלית, קיימו יחדיו הפגנות במקביל לחגיגות שבוע הגאווה בהלסינקי ובסטוקהולם ביולי ובאוגוסט 2012.‏ בריאיון לרשת "רדיו שוודיה" טענה הסופרת והפעילה השוודית ליסה בייורוולד כי הליגה נגד השמצה ניצלה את אירועי הגאווה בבריטניה בכך שהסיטה את תשומת הלב מההומופוביה האיסלאמית וכי "Queers against Pinkwashing" (קבוצה שמחתה נגד הצעדה בסטוקהולם) מתנגדת לדון בהומופוביה האיסלאמית ומייחסת את כל הניסיונות לקיום דיונים כאלו כאל "פינקוושינג" וטקטיקה של "הפרד ומשול".
סוגיות > תנועת אינטרסקס

בחודש יוני 2016, ‏OII Australia‏ (ארגון האינטרסקס הבינלאומי באוסטרליה) הצביע על הסתירות בהצהרותיהם של נציגי ממשלת אוסטרליה, וטען כי למרות ההכרה בכבודם ובזכויותיהם של חברי הקהילה הלהטב"אית (להט"ב + אינטרסקס), עדיין נמשכים נהלים הפוגעים בקטינים אינטרסקסיים.
באוגוסט 2016, ארגון הזכויות למען אינטרסקסואלים Zwischengeschlecht תיאר פעולות לקידום שוויון או חקיקה אזרחית, ללא איסור על "פגיעה באיברי המין של אינטרסקסואלים", כסוג של פינקוושינג. הארגון הבליט הצהרות ממשלתיות מתחמקות בנושא שהועברו בעבר לגופי האומות המאוחדות, במקום לטפל בנהלים פוגעניים כלפי בתינוקות.