stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בולדוג (כפר)
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  תיעוד יהודי בולדוג שנרצחו בשואה
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז הווש |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | אגר  |  |
| ערים |  בלפאטפלווה •  פיזשאבון •  ג'נג'ש •  ג'נג'שפטה •  הטוון •  הווש •  קישקרה •  לרינצי •  פטרוואשארה •  ורפלט |  |
| כפרים | אפץ •דורמאנד •אצ'ד • אנדורנקטאליה • באטור • דמיין • אגרבקטה • אגרבוץ' • אגרצ'הי • אגרסלוק • אגרסולאט • פלדברה • פלשטארקאן • הוושרניוש • קרצ'נד • מקלאר • נג'טאליה • נוסוואי • נובאי • אושטורוש • סרוושקה • סוץ' • אבשאר • אטקאר • אדאץ' • דטק • דומוסלו • ג'נג'שהלאס • ג'נג'שאורוסי • ג'נג'שוימוש • ג'נג'שטריאן • הלמאיוגרה • קראצ'ונד • קישנאנה • לודש • מרקז • נג'פיגד • נג'רדה • פאלושוורשמרט • וץ' • וישונטה • ויסנק • מאטראסנטאימרה • אטאן • בוצונאד • ארדטלק • ארק • הוושווזקן • קמלה • פיי • טרנבוד • טרנמרה • טרנארש • טרנסנטמיקלוש • טרנז'דאן • טנק • טיסנאנה • זראנק • בולדוג • צ'אן • הרד • הורט • קרקהרסט • נג'קקנייש • פטפיבאניה • רוז'סנטמארטון • סיצ'י • זג'ווסאנטו • בלטון • בקלצה • ביקסנטמארטון • נג'ווישניו • סילוואשווארד • אלדברה • בשנייטלק • אגרפרמוש • קאל • קאפולנה • קומפולט • מזסמרה • מזטארקאן • נגיוט • פורוסלו • שרוד • סיהלום • טופלו • אוילרינצפלווה • בודון • ביקסק • ביקסנטארז'בט • ארדקוושד • פדמש• אישטנמזיה • איוואד • קישפיזש • מאטרבלה • מאטרדרצ'קה • פראד • פראדששוואר • רצ'ק • שירוק • סאילה • סנטדומונקוש • טרנללס • טרפש • וארסו |  |
| יישובים בנפת הטוון |
| --- | --- | --- |
| יישובים | הטוון • אפץ • אצ'ד • בולדוג • צ'אן • הרד • הורט • קרקהרסט • לרינצי • נג'קקנייש • פטפיבאניה • רוז'סנטמארטון • סיצ'י • זג'ווסאנטו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2007052066  VIAF: 137428063   WorldCat (עם VIAF): 137428063
בטון דרוך

בטון דרוך מול קורה רגילה
שלבי בניית קורת בטון דרוך בדריכת אחר
תקרת מעבר דרוכה, גבעת קומונה - שימוש בבטון דרוך בדריכת אחר
בטון דרוך (Prestressed concrete) הוא סוג בטון מזוין שבו משמשים אמצעי הזיון ליצירת עומס מלאכותי על האלמנט, כשעומס זה מנוגד לעומסי השימוש של האלמנט ומקזז באופן זה  את חלקם. קורות מבטון דרוך משמשות בדרך כלל לבניית גשרים או קירויים הנושאים עומסים גדולים על פני מִפתחים גדולים. העומס המלאכותי על הבטון מכונה בשם דריכה, ומבצעים אותו, בדרך כלל, באמצעות הוספת מאמצי מתיחה לזיון האלמנט, לפני הפעלת עומסי השימוש. במקרה בו מבוצעת הדריכה לפני יציקת האלמנט המבני, מכנים אותה בשם "דריכת קדם" (אנגלית: pre-tensioned) ואילו כאשר הדריכה מבוצעת לאחר שהאלמנט בנוי, מכנים אותה בשם "דריכת אחר" (אנגלית: post-tensioned).
היסטוריה

ניסיונות לדריכת בטון כבר התבצעו בשנות השבעים של המאה ה-19, עם התפשטות השימוש בבטון מזוין ברחבי אירופה. בניסיונות אלו השתמשו במוטות זיון מפלדה רגילה שאיבדה במשך הזמן מתכונות הדריכה, ובהמשך עד להרפיתה כליל ולהרס האלמנט. רק עם התפתחות  המטלורגיה ופיתוח הפלדות עתירות הפחמן, ניתן היה לבצע דריכה שתחזיק מעמד לאורך שנים.
עקרון קונסטרוקטיבי

ברוב המבנים, אלמנטים מסוג קורה מקבלים עמיסה אנכית שגורמת למומנט כפיפה. בקורות מבטון מזוין מתנגד למומנט הכפיפה צמד כוחות המורכב מכוח מתיחה בזִיון הפלדה ומכוח לחיצה בבטון הלחוץ. בבטון דרוך משתמשים בזיון שהוא מתוח מלכתחילה. כאשר משחררים את הזיון המתוח הוא יוצר כוח לחיצה על הבטון ולמעשה מפעיל על הקורה מומנט כפיפה הפוך המתנגד למומנט הנוצר מהעומסים השימושיים. לעיתים משתמשים בבטון דרוך במבנים כמו מכלי מים מבטון, בהם מעבירים כבלי פלדה בהיקף המכל ומהדקים אותם כדי למנוע סדיקה של המכלים בגין הלחץ ההידרוסטטי.
בטון דרוך בדריכת קדם

בשיטה הזו הבטון מזוין בכבלי פלדה, הנמתחים לפני יציקת הבטון ומשחררים אותם לאחר שהבטון מתקשה ומתחזק. כוחות הלחיצה מועברים לבטון בתכונת ההדבקה בינו למוטות הפלדה. בשיטה זו ניתן לייצר בעיקר חלקי מבנה טרומיים, כמו קורות, קירות ותקרות. את האלמנט הדרוך מייצרים במפעל ואז משנעים אותו לאתר הבניה ומרכיבים אותו באמצעות מנופים. בישראל עיקר השימוש בבטון דרוך בדריכת קדם הוא בלוחות דרוכים (לוח"דים) המשמשים כתקרות טרומיות.
בטון דרוך בדריכת אחר

בשיטה הזו יוצקים קורה כשבתוכה שרוולי מתכת, "דאקטים". שלתוכם מחדירים כבלי פלדה שאותם קושרים ומותחים בין שני צידי הצינור, באופן היוצר באלמנט הדרוך, מתח לחיצה המנטרלים את עומסי השימוש המיועדים לו, ובתוכם גם כוחות הכבידה. דריכת אחר, היא היעילה יותר ומשמשת בעיקר בבניית גשרי בטון או אולמות בעלי מפתחים רחבים במיוחד. לאחר הדריכה, מזרימים לתוך הצינורות החלולים שבהם מושחלים הכבלים, דייס צמנטי שהוא למעשה טיט סמיך ונוזלי שתפקידו בעיקר להגן על כבלי הפלדה מפני חלודה.
לקריאה נוספת

ת"י 466 חלק 3 - חוקת הבטון : בטון דרוך, מכון התקנים הישראלי
פרוסטיג י., בטון דרוך בדריכת אחר - עקרונות תכנון, הטכניון 2001.
כבלי פלדה לדריכה בתוך שרוולים בבטון דרוך בדריכת אחר גשר 10 בעמק הארזים, ירושלים
בית הזיכרון אלי ויזל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון תרבות יהודית
 כתובת:  רח' טודור ולדימירסקו 1
 מיקום:  סיגט
 מייסדים:  המוזיאון לתרבות יהודית מרמורש
 הקמה ובנייה
 תאריך פתיחה רשמי:  2002
 קואורדינטות:  47°55′48″N 23°53′40″E﻿ / ﻿47.92988°N 23.8944°E﻿ / 47.92988; 23.8944
 https://muzeulmaramuresului.ro/descopera/casa-memoriala-elie-wiesel/
  (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור בית הזיכרון אלי ויזל(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור בית הזיכרון אלי ויזל
 
בית הזיכרון אלי ויזל (ברומנית: Casa Memorială Elie Wiesel) הוא מוזיאון השוכן בבית בו נולד אלי ויזל ובו התגורר עד גיל 15. המוזיאון עוסק בחייו ובמורשתו של אלי וויזל, ובתולדות הקהילה היהודית בסיגט ובמרמורש.
בית הזיכרון אלי וִיזל נמצא בעיר סיגֶט ברומניה, ברחוב דְרָגוֹש ווֹדָה פינת רחוב תוּדוֹר ולָדימירֶסְקוּ, אזור בו הייתה בעבר אחת השכונות היהודיות בסיגט.
הבית נפתח בשנת 2002 במעמד נשיא רומניה, יון איליאסקו , אלי ויזל ודיפלומטים מישראל ומארצות הברית. הבית מארח גם את מוזיאון התרבות היהודית של משמורש (ברומנית: Muzeul Culturii Evreieşti din Maramureş)
תיאור המוזיאון

זהו בית אופייני לעיירות טרנסילבניה ומזרח אירופה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בכל הקשור לאדריכלות ולסידור הפנימי של הבית. המוזיאון מציג את חייו ואת פעילותו של אלי ויזל על רקע חיי הקהילה היהודית בסיגט ובמרמורש. במוזיאון חמישה חדרים וחצר קטנה.
החדר הראשון משחזר את אווירת הבית היהודי בה גדל אלי ויזל, באמצעות רהיטים ותצלומים של משפחות יהודיות מסיגט.
בחדר השני מוצגים בארונות זכוכית חלק מעבודותיו של אלי ויזל ותמונות מביקוריו בסיגט. בחדר שוחזרה פינת העבודה של אלי ויזל.
בחדר השלישי מוצגים תצלומים, מסמכים, חפצים אישיים ועדויות להשפעת תכתיב וינה מ-30 באוגוסט 1940 על גורלן של הקהילות היהודיות. על פי התכתיב הועברו אזור מרמורש ואזור צפון טרנסילבניה, בהם קהילות יהודיות רבות, להונגריה כל היהודים שגרו באזורים אלה נשלחו בהמשך למחנות ריכוז.
בחדר הרביעי מוצגות עדויות לחיי החברה והדת של יהודי סיגט ומרמורש בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. מסמכים מהארכיון הלאומי של רומניה מעידים על נוכחות יהודית גדולה במקום כבר במאה ה-17. בחדר מוצגים גם תשמישי קדושה וכלי בית.
בחדר החמישי מוצגות תמונות של אישים מובילים בקהילה היהודית בסיגט איתם נפגש אלי ויזל, המוזיקאי והמלחין הרי מיורוביץ, הסופר והמחזאי לודוביק ברוקשטיין, והגרפיקאי פרופסור וסילה קזאן.
הבית עבר שיפוץ חיצוני ופנימי במסגרת פרויקט ”JCulture” לשיתוף פעולה בין הונגריה, סלובקיה, רומניה ואוקראינה שנחתם בסוף שנת 2020 ומטרתו חקר ושימור המורשת התרבותית היהודית באזורי הגבול בין המדינות. השיפוץ כלל בין היתר חידוש חלק מהתערוכות. בחצר, ליד לוח הזיכרון ליהודי מרמורש שנספו בשואה, הוצבו פרוטומה של אלי ויזל ותצלומים רבים המציגים את חיי הקהילה היהודית בסיגט שלפני השואה.
המוזיאון נפתח מחדש בתום השיפוץ, באוקטובר 2022, עשרים שנה לאחר חנוכתו.
הערות שוליים

↑  Casa Memorială Elie Wiesel, Muzeul Maramureșului (ברומנית)
↑  בית ילדותו של אלי ויזל ברומניה הפך למוזיאון, באתר הארץ, 30 ביולי 2002
↑  Casa memorială "Elie Wiesel", Sighetu Marmației, www.vacantelatara.ro, ‏2021-07-08 (ברומנית)
↑  Casa memorială Elie Wiesel va intra într-un amplu proces de reabilitare, romania-actualitati.ro (ברומנית)
↑  Petru Clej, Casa Memorială “Elie Wiesel” de la Sighetu Marmației își redeschide porțile după restaurare/ Wiesel a fost un supraviețuitor al lagărului de exterminare de la Auschwitz și laureat al Premiului Nobel pentru Pace, G4Media.ro, ‏2022-10-06 (ברומנית)
בוב רוברטס

| --- | --- |

 בימוי:  טים רובינס 
 הופק בידי:  טים ביבן 
 תסריט:  טים רובינס 
 עריכה:  ליסה זנו צ'ורגין 
 שחקנים ראשיים:  ג'יאנקרלו אספוזיטו Rebecca Jenkins אווה אמורי פישר סטיוונס טום אטקינס פמלה ריד רוברט סטנטון Lynne Thigpen אדם סימון ג'רמי פיבן Paul Quinn נד בלמי Matthew Faber סטיב פינק אניטה גילייט Shira Piven קתלין צ'לפנט הארי לניקס פיטר גלאגר אלן ריקמן סוזן סרנדון ג'ון קיוזאק ריי וייס גור וידאל הלן האנט ג'יימס ספיידר קלי ויליס דייוויד סטראתיירן פרד וורד בוב בלבן טים רובינס ג'ק בלאק Allan F. Nicholls 
 מוזיקה:  דיוויד רובינס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  פרמאונט, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  8 באוקטובר 1992 
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   bobroberts
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
בוב רוברטס (באנגלית: Bob Roberts; משחק מילים המתבסס על כך שהשם "רוברט" מכונה גם "בוב") הוא סרט קולנוע מוקומנטרי סאטירי משנת 1992 בכיכובו ובימויו של טים רובינס אשר גם כתב את התסריט.
עלילה

בוב רוברטס הוא זמר שירי עם פטריוט ושמרן בצורה קיצונית, המחליט להתמודד בבחירות לסנאט. הסרט מציג בצורה מוקומנטרית את מערכת הבחירות המושחתת של רוברטס. עיתונאי צדקן של עיתון מקומי מנסה להביא את רוברטס לראיון ולחשוף עליו פרטים סודיים על מנת להוציא לאור את העובדה כי בוב רוברטס קנה קולות מצביעים ורימה בתהליך הבחירות לסנאט. לקראת סוף הסרט נורה רוברטס ומובא לבית חולים. הוא יוצא מבית החולים עם פגיעות קלות יחסית, אך מרותק לכיסא גלגלים.
הסרט מביא בצורה צינית את הצד של המערכת המושחתת המאפיינת פוליטיקאים רבים בכל רחבי העולם. הסרט הצליח בביקורות אולם נחל כישלון בקופות.
בסרט משתתפים גם אלן ריקמן וג'יאנקרלו אספוזיטו.
בית הכנסת בלאשצ'וב

חזית חורבת בית הכנסת בלאשצ'וב
בית הכנסת בלאשצ'וב (בפולנית: Synagoga w Łaszczowie) היה בית כנסת יהודי עשוי אבן, בעל מבנה מפואר ומרשים עם עיטורים וקשתות, שמוקם בעיירה לאשצ'וב במחוז לובלין שבפולין. בית הכנסת הוקם בשנת 1782.
המבנה שנרכש על ידי הקהילה היהודית, היה שריד לטירה של משפחת לאשצ'וב שנהרסה במהלך מלחמת פולין-שוודיה השישית. במהלך ההתאמה עבר המבנה שינויים קלים יחסית. בחלק מלחמת העולם השנייה, הרסו הנאצים את בית הכנסת ואת גלריית הנשים. לאחר תום המלחמה שימש המקום כמחסן. כיום לאחר השמדת הקהילה היהודית בידי הנאצים מבית הכנסת הגדול והמפואר נותרה חורבה נטושה והרוסה.
מבנה בית הכנסת מלבנים נבנה על פי תוכנית מלבנית בסגנון הרנסאנס. על הקירות החיצוניים נשתמרו שרידי עיטורים אומנותיים. הקיר הדרומי מעוטר בעליית גג גבוהה. במקור היו גלריות נשים בצמוד לבית הכנסת בצד המערבי והצפוני. ארבעה חלונות בקיר הצפוני חיברו בעבר בין גלריית הנשים לאולם התפילה הראשי.
מאולם המרכזי, השתמרו העמודים שביניהם עמדה בעבר הבימה. על הקירות והשרידים של הקמרונות עדיין ניתן לראות שברי פוליכרום וטיח. מבית הכנסת נותרה חורבה ללא גג, והמקום מיועד להריסה.
היסטוריה

בית הכנסת הראשון שנבנה בלאשצ'וב היה מעץ והוקם בסוף המאה ה-17, כאשר הוקמה הקהילה היהודית המקומית. אך מיקומו ומראהו של הבניין אינם ידועים.
בית הכנסת החדש העשוי מלבנים, שנבנה בשנת 1782 ושרידיו נותרו עד היום, נמצא בחלקו הצפוני של היישוב, כ-200 מטרים מכיכר השוק לשעבר ברחוב ריצרסקה (Rycerska). הוא הוקם לאחר שהקהילה היהודית בלאשצ'וב קנתה את המקום מבעל העיר דאז – הרוזן שפטיצקי, שני מבנים היו במקור חלק מהטירה המקומית, שנבנו במאה ה-16 והושמדו ב-1702 על ידי השוודים. אחד מהם, שהיה ככל הנראה בית נשק, אוצר, אולם אבירים או מבנה שער, נבנה מחדש לבית כנסת, בעוד שבשני – שנבנה על שרידי בתי מגורים – שכן בית מדרש.
במהלך מלחמת העולם השנייה הרסו הגרמנים את בית הכנסת באופן חלקי, כולל עזרות הנשים. לאחר המלחמה נשלט מבנה בית הכנסת על ידי הקואופרטיב העירוני. השליטה על אוצר המדינה התבססה על החלטת בית המשפט המחוזי בטומשוב לובלסקי מ-17 בנובמבר 1962. אולם התפילה חולק לשתי קומות, וחלון אחד בצדו המערבי של בית הכנסת הפך לפתח כניסה. אז שימש המבנה כמחסן תבואה.
המקום לא תוחזק והוזנח. מה שגרם לכך שכבר בשנות ה-70 הגג נהרס. בשנות ה-90 המבנה היה במצב טכני ירוד מאוד – חסר לו גג, חלונות, דלתות ורצפות, ובשנת 2002 קרס הקיר המערבי. נכון לעכשיו, החורבה שנותרה מהמקום מיועדת להריסה.
ארכיטקטורה

בית הכנסת של לאשצ'וב היה מבנה מרשים, עשוי לבנים ומטויח בסגנון הבארוק המאוחר. בית הכנסת נבנה על פי תוכנית מרובעת וכוסה בגג ירוק עם רעפים. מאוחר יותר נוספו נספחים מלבניים עם עזרות נשים בצד הצפוני והמערבי. החזית הדרומית של בית הכנסת הייתה המעוטרת ביותר. הוא חולק על ידי פילסטרים עם כותרות מסוגננות, ומעליה עליית גג עם מעקה, שנקטעה על ידי קרטוש דקורטיבי. החזית המערבית והצפונית היו דומות במראה. בחזית המזרחית נחצב אוקולוס על ציר.
קירות בית הכנסת כוסו בפוליכרום מסוף המאה ה-18 או תחילת המאה ה-19. הכניסה לבית הכנסת הייתה בצד המערבי. ארבעת החלונות הנראים מהצד הצפוני היו במקור חיבור בין אולם התפילה הראשי לבין עזרת הנשים שעמדה כמבנה נפרד עם קיר חוצץ. בחדר התפילה הייתה בימה בעלת ארבעה עמודים.
גלריית תמונות

הריסות בית הכנסת בלאשצ'וב – מבט על הקשתות הפנימיות
חורבת בית הכנסת בלאשצ'וב – מבט מהקיר המערבי
חורבות בית הכנסת בלאשצ'וב – מבט מבפנים
חורבת בית הכנסת בלאשצ'וב – מבט מהצד
חורבת בית הכנסת בלאשצ'וב.
חורבת בית הכנסת בלאשצ'וב
הערות שוליים

↑  בית הכנסת בלאשצ'וב, באתר השטעטל הווירטואלי (בפולנית)
↑  רישום של אנדרטאות מקרקעין – לובלין (פולנית)
בורחס ואני

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  חורחה לואיס בורחס 
 שפת המקור:  ספרדית
 סוגה:  סיפור קצר 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1957
 תאריך הופעה ראשונה:  El hacedor
 
בורחס ואני (בספרדית: Borges y yo) הוא סיפור קצר מאת הסופר, הפילוסוף והמשורר הארגנטינאי חורחה לואיס בורחס. זהו סיפור קצר מאוד, המתאר את הפער בין בורחס ה"סופר" לבורחס ה"רגיל", שמתוארים כשתי ישויות נפרדות אך מבולבלות, לשתי הדמויות אותם התחביבים (אם כי אצל בורחס הסופר הם נראים, לטענת בורחס השני, יומרניים). לאורך הסיפור ההפרדה שנוצרת בין הדמויות נהיית פחות ופחות ממשית, עד לשיא במשפט האחרון של הסיפור: "איני יודע מי משנינו כותב את הדף הזה".
הסיפור התפרסם לראשונה ב-1957, וב-1960 נאסף בספר El hacedor ("היוצר"). בשנת 1975 פורסם הסיפור בעברית, בתרגומו של יורם ברונובסקי, כסיפור הפותח את הספר "גן השבילים המתפצלים" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הערות שוליים

↑  כרונולוגיה של 1957, מרכז בורחס, אוניברסיטת פיטסבורג.
בית הכנסת בלנצוט

| --- | --- |

בית הכנסת בלנצוט. 2007
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 שימוש:  בית כנסת
 כתובת:  רחוב plac Sobieskiego 16, לנצוט
 מיקום:  לנצוט 
 מדינה:  פולין
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1761
 תאריך פתיחה רשמי:  1761 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הבארוק
 קואורדינטות:  50°4′3.2″N 22°13′54.6″E﻿ / ﻿50.067556°N 22.231833°E﻿ / 50.067556; 22.231833
  (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיבית הכנסת בלנצוט(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיבית הכנסת בלנצוט
 
בית הכנסת בלנצוט הוא בית כנסת בארוקי עתיק הנמצא בלנצוט ומבתי הכנסת המרשימים ביותר ברחבי פולין בכלל. מבנה בית הכנסת הוא ייחודי בשל הסגנון הדומה למבצר, בו הוא עוצב, ובשל שלל הציורים והתבליטים המקשטים את כתליו. מסורת עמומה מצביעה על כך שרבי יעקב יצחק הורוביץ, המכונה "החוזה מלובלין", התפלל בבית כנסת זה בתקופה מסוימת ששהה בעיר.
היסטוריה

כחלק מהחיים היהודיים של לנצוט, שראשיתם עוד בימי הביניים, עמד בתוך העיר בית הכנסת ששירת את תושבי המקום היהודיים. בית הכנסת היה עשוי עץ, ובמהלך שרֵפה שפרצה במקום נשרף ונחרב בית הכנסת. בסביבות ראשית המאה ה-18 או מעט קודם בנו על מקומו מחדש את בית הכנסת המפואר שקיים כיום. בית הכנסת הוקם בשנת 1761 במימונו של סטניסלב לובומירסקי (אנ') ממשפחת לובומירסקי (אנ').
במהלך מלחמת העולם השנייה הציתו הנאצים את בית הכנסת, אך לאור התערבותו של בעל הטירה כובתה האש שכבר הספיקה לאכול את העץ. המבנה שרד, אך ניזוק קשות. לאחר מכן שימש המבנה כמחסן תבואה, עד לשנת 1956. באותה השנה החליטה העירייה לפרק את הבניין ולהשתמש בחומרים שבו לצורכי בנייה. התערבותו של הד"ר ולדיסלב בליצקי, שהיה חובב עתיקות, הצילה את המבנה מפירוקו, ובמהלך שנות ה-60 השיג מממשלת פולין ומהמועצה המקומית מימון לשיפוץ בית הכנסת והקמת מוזיאון יהודי בו. כך אף נקראו תושבי המקום להשיב חפצים ותשמישי קדושה שבזזו מבית הכנסת במהלך המלחמה.
בשנת 1970 (ה'תש"ל) עבר בית הכנסת שיפוץ מקיף והפך לחלק מהמוזיאון הלאומי "טירת לנצוט". בין השנים 1983–1990 עבר המבנה שיפוץ מקיף, בו שוחזרו הציורים והתבליטים שעיטרו אותו מבפנים. בשנת 2008 (סוף ה'תשס"ח) עבר בית הכנסת לבעלותה של הקרן לשימור מורשת יהדות פולין.
ב-2015 (ה'תשע"ה) המקום עבר התנכלות אנטישמית בה נופצו חלונותיו.
ארכיטקטורה ועיצוב

מבנהו של בית הכנסת הוא בסגנון הבארוק והוא תוכנן בעיצוב דומה לשל מבצר, כדי לשמש כמקום מקלט והגנה על יהודי העיר בעת פוגרום.
במרכז בית הכנסת נבנתה הבימה בתוך שטח שבין ארבעת עמודי תמך המחזיקים את התקרה באמצעות קשתות מקומרות. סגנון בנייה זה הושפע מהאדריכלות גותית שרווחה באירופה באותם ימים. הבימה גבוהה מבית הכנסת וניתן לעלות אליה מגרמי מדרגות שמשני עבריה.
בית הכנסת שופע משלל תבליטים, ציורים וקטעי תפילה מעוטרים שצוירו על קירותיו בסטוקו צבעוני. בשלב המקודם צוירו בו קשתות לגובה הקירות, וביניהן נכתבו קטעי תפילות עבור אלו מהקהל שאין בידם סידורים וכדומה. מאוחר יותר החלו הקישוטים כוללים גם מוטיבים תנ"כיים, וחז"ליים, קטעי תפילה ומגוון נושאי יהדות, ואף שלל צמחים, פרחים, בעלי חיים, וכן מזלות. אלו האחרונים צוירו במחצית השנייה של המאה ה-20 על ידי שמואל בק.
גלריה

קיר המזרח וארון הקודש
קיר המזרח וארון הקודש עם מבנה הבימה
מבנה הבימה בבית הכנסת. 2016
מבנה הבימה מכיוון צפון
עיטורים ותפילות בגובה הקיר הצפוני
פינה בחדר הסמוך לבית הכנסת
תקרת החדר הסמוך לבית הכנסת
הערות שוליים

1 2  פולין: פרקים בתולדות יהודי מזרח-אירופה ותרבותם, האוניברסיטה הפתוחה, 1990, עמ' 30.
↑  ישוקם בית הכנסת של קהילת לנצוט, באתר של נח זבולוני.
↑  חיים לב, פולין: מי ניפץ את חלונות בית הכנסת בלנצוט?, באתר ערוץ 7, 17 באוגוסט 2015.
↑  צביקה גרוניך, ‏פולין: אנטישמים השחיתו את בית הכנסת המרכזי בלנצוט, באתר כיכר השבת, 17 באוגוסט 2015.
↑  אריאלה אמר, אריאל, 176, דצמבר 2006, כסליו תשס"ו, עמ' 29.
ציור של בית הכנסת מ-1797 (משוער)
בורי (מיתולוגיה)

איור של אוד'ומבלה ובורי מכתב יד איסלנדי מהמאה ה-18
במיתולוגיה הנורדית, בּוּרי (נורדית עתיקה: Búri "אב", "יצרן") הוא אבי האסיר. אבני קרח לוקקו על ידי הפרה הבראשיתית אוד'ומבלה (אנ') במשך שלושה ימים, ובורי התגלה מהן. בורי הוליד את בּוֹר (אנ'), בדרך שאינה מתוארת.
על בורי מסופר באדה הפרוזאית שנכתבה במאה ה-13 על ידי ההיסטוריון האיסלנדי סנורי סטורלוסון, בורי מוזכר פעם אחת בשירה הסקאלדית (אנ').
הערות שוליים

↑  התרגום לעברית מבוסס על תרגום לאנגלית אותו ניתן לראות כאן.
↑  התרגום לעברית מבוסס על תרגום לאנגלית אותו ניתן לראות כאן.
בוב ריילי (פוליטיקאי מארקנסו)

בוב קאולי ריילי (באנגלית: Bob Cowley Riley;‏ 18 בספטמבר 1924 –  16 בפברואר 1994) היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסגן מושל ארקנסו ה-12 בשנים 1971- 1975, ובמשך עשרה ימים לאחר מכן כיהן כמושל ארקנסו בפועל.
ריילי היה האדם הראשון בארצות הברית שסבל מעיוורון וכיהן כמושל מדינה.
ביוגרפיה

בוב ריילי נולד בליטל רוק, ארקנסו. בשנים 1947–1950 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארקנסו.
ב-1970 נבחר ריילי כסגן מושל ארקנסו, תפקיד בו הוא כיהן תחת המושל דייל במפרס. הוא כיהן כסגן המושל עד ינואר 1975 כאשר הוא קיבל על עצמו את תפקיד מושל ארקנסו בפועל כדי להשלים את שארית תקופת כהונתו של במפרס שהתפטר מכהונתו כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית. ב-1974 הוא ניסה להתמודד ללא הצלחה על משרת המושל.
בוב ריילי נפטר בארקדלפיה שבארקנסו ב-16 בפברואר 1994. הוא נטמן בבית הקברות רסט הייבן שבעיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 96-97.
אשמן חדקוני

| אשמן חדקוני |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: עטלפים
תת־סדרה:: דמויי נשפון
משפחה:: אשמניים
סוג:: Rhynchonycteris 
מין:: אשמן חדקוני
שם מדעי
 Rhynchonycteris naso ‏וייד-נאוויד, 1820
תחום תפוצה


אשמן חדקוני (שם מדעי: Rhynchonycteris naso) הידוע גם כאשמן הנהרות, הוא מין של עטלף זעיר במשפחת האשמניים שחי באזורים לחים בדרום ומרכז אמריקה ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1820 על ידי הנסיך וחוקר הטבע הגרמני מקסמיליאן וייד-נאוויד ומשמעות שמו המדעי ״עטלף ארוך חוטם״. האשמן החדקוני הוא העטלף הקטן ביותר במשפחת האשמניים.
תיאור ואנטומיה

לאשמן החדקוני גוף קומפקטי, ראש משולש וחרוטי וכנפיים צרות. האוזניים צרות, קעורות ומשולשות והקצה שלהן מחודד; הן מכוסות ברכסים בולטים ולהן צפירים קטנטנים שמכוסים בשיער. העיניים בולטות וגדולות במיוחד. סימן ההיכר של המין שהעניק לו את שמו, הוא חוטמו הארוך, הבשרני והמחודד דמוי החדק שמתואר כאף של גובלין; החדק מתעקל מעט בסופו, ובקצהו זוג נחיריים צינוריים גדולים. קרום התעופה האחורי רחב ומפותח וקצהו משולש. הזנב עצמו משתרע רק על מחצית מהקרום, וקצהו החשוף מזדקף מעלה בצורת זיז.
האשמן החדקוני הוא הקטן שבאשמנים: אורך ראשו וגופו 35–43 מ״מ, אורך הזרוע 35–41 מ״מ ואורך זנבו 11–15 מ״מ; משקלו 3.9 גרם בלבד ומוטת כנפיו 12–16 ס״מ. אין דו-צורתיות זוויגית בין הזכר לנקבה, אך במהלך ההיריון משקלה של הנקבה כפול מן הזכר.
הפרווה של האשמן החדקוני צפופה, רכה וזיפית והיא משתרעת על הזרועות, הברכיים וחלק מהכנפיים. צבעה הכללי חום אפרורי מנומר או ירוק זית שנובע משילוב של שיער זהוב, שחור, לבן, אפור, חום וכסוף, בעוד שהגחון בצבע צהבהב או בז׳. לאורך הגב יש שני פסים מסולסלים בצבע לבן או צהוב שיוצרים יחדיו על הגב תבנית של שעון חול. הכנפיים שחורות או חומות כהות, ולאורך הזרועות הכהות יש כתמי שיער בולטים בצבע צהוב ושחור שמסתירים את הצבע הכהה של הכנפיים כאשר הן מקופלות. האוזניים, הפנים והחרטום בצבע בורדו, אדמוני, חום כהה או שחור. הגורים נוטים להיות כהים יותר מהבוגרים.
תפוצה

האשמן החדקוני מצוי באמריקה הדרומית והמרכזית. טווח התפוצה שלו משתרע על דרום מקסיקו, בליז, גואטמלה, ניקרגואה, הונדורס, אל-סלבדור, קוסטה ריקה, פנמה, טרינידד וטובגו, קולומביה, וונצואלה, מזרח אקוודור, גיאנה, גיאנה הצרפתית, סורינאם, צפון ומזרח פרו, צפון בוליביה וצפון ומרכז ברזיל. האשמן חי בדרך כלל באזורים נמוכים, והגורם העיקרי המשפיע על בחירת בית הגידול הוא נוכחות של מקורות מים. בית הגידול המועדף עליו כולל יער גדותיים, יער מנגרובים, יער ביצות ומרעה ביצתי.
אקולוגיה > פעילות

האשמן החדקוני עירני למדי בשעות היום ועשוי לצאת לגיחות קצרות. בדרך כלל הוא נוהג להיתלות במהופך על גזעים וענפים אנכיים, אך נצמד גם לגשרים, שורשים, סלעים, פתחי מערות מימיות, תחת כפות בננה, קוקוס ודקל או אפילו תחת מטריות של מסעדות. בניגוד לרוב העטלפים הליליים, האשמן החדקוני אינו נרתע משהייה באזור מואר וחשוף. שיא הפעילות מתרחשת בשעות הדמדומים בערב ולפנות בוקר, כאשר האשמנים יוצאים לגיחה ארוכה יחסית שנמשכת שעה עד שעה וחצי.
האשמן החדקוני תר אחר מזון בעיקר מעל ובסמוך לנהרות, ביערות ובשטחים פתוחים שמוקפים בצמחייה. האשמן מסתובב לרוב מעל גופי מים כדי ללכוד טרף, ובדרך כלל גופו אינו נרטב. חרף חיבתו למים, הוא נמנע מלהתקרב לנהרות גועשים עם זרימה מהירה מפחד טביעה. האשמן טס בזריזות, ויכולת התמרון הטובה שלו בשילוב עם מסת גופו הקלה מאפשרת לו להימנע ממכשולים נסתרים דוגמת רשתות ערפל שנפרסות על ידי חוקרי טבע.
אקולוגיה > ארגון חברתי וטריטוריאליות

האשמן החדקוני הוא עטלף חברותי; הוא חי בקבוצות ומושבות של 3–100 פרטים, כאשר הגודל הממוצע נע בין 5 ל-11 פרטים; האשמנים שומרים בדרך כלל על מרחק של 20–100 מ״מ זה מזה כדי לבלוט בנוף.
בקבוצות קטנות האשמנים נוטים להתמקם זה מעל זה בצורה ליניארית, ובמושבות גדולות הם מתפזרים בצורת אליפסה או מתבדלים לתת-קבוצות קטנות. לכל מושבה יש 3–6 אתרי לינה שונים במרחק 25–180 מטר זה מזה, וחבריה נעים מאתר אחד לשני בתגובה להפרעות בסביבתם; ללא הפרעות, אתר לינה עשוי להיות בשימוש 4–6 שבועות בטרם יוחלף. בניגוד לאשמנים רבים שחיים בנפרד מחוץ לעונת הרבייה, אצל האשמן החדקוני המושבות מכילות זכרים ונקבות בכל השנה.
מושבות האשמנים תופסות טריטוריית ציד המשמשת אותם באופן בלעדי במהלך השנה. בתוך המושבה עצמה יש היררכיה הקובעת את שטחי הציד המותרים לכל חבר במושבה: זכרים דומיננטיים, נקבות הרות, נקבות מניקות וצאצאיהן צדים במרכז הטריטוריה שבה יש שפע במזון, בעוד שזכרים כפופים, זכרים צעירים ונקבות שאינן מניקות או הרות צדים בשוליים. שטח הציד במרכז הטריטוריה נתפס בדרך כלל על ידי 6 אשמנים לכל היותר וקוטרו 4–5 מטר רבוע בלבד; בשוליים לעומת זאת, שטח הציד גדול בהרבה, נמצא בשימוש על ידי מספר רב של אשמנים וקוטרו 30 מטר רבוע. הזכר הדומיננטי ביותר במושבה נושא בעיקר ההגנה על השטח, ודואג להרחיק זכרים כפופים לשוליים.