stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תחמושת צליפה

תחמושת צליפה צבאית מדגם M118LR בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו
תחמושת Match Grade בקליבר 7.5x55 מ"מ שווייץ מדגם GP-11.
תחמושת צליפה היא תחמושת מסוג כדור שנועדה לצליפה. התחמושת מתוכננת ומיוצרת בקפדנות כדי למצות את מלוא פוטנציאל הדיוק של מערכת נשק צלפים ולהשיג ביצועים מיטביים.
תחמושת הצליפה מיוצרת בסטנדרטיים קפדנים במיוחד, הרבה מעבר לתחמושת הרגילה, על מנת להבטיח אחידות בכדורים (כגון בכמות אבש"ש בתרמיל ומשקל הקליע) ובביצועים הבליסטיים. לעיתים במהלך התכנון וייצור התחמושת נעשית אופטימיזציה של התחמושת לרובה צלפים מדגם מסוים (כגון זה הנפוץ בשימוש הצבא של המדינה המייצרת את התחמושת) או מספר דגמים נפוצים. לעיתים קרובות, החלק האחורי של הקליע מעוצב בתצורת "ירכתי ספינה" (boat-tail) בו הקצה צר יותר משאר הקליע כדי לשפר את האווירודינמיות של הקליע ולהקטין את הגרר של האוויר.
מבחינת המשתמשים בפועל – כלומר צלפים והגופים המפעילים אותם (לרוב צבא או משטרה) – כדי להבטיח דיוק מרבי, נבחרים כדורים וקליעים המתאימים במיוחד לדגם הספציפי של רובה הצלפים שבשימוש. אלה נבחרים אחרי מטווחי ניסוי ובדיקה בהם בודקים עם איזה תחמושת (סוג, משקל ויצרן) משיג הרובה את המקבצים הטובים ביותר. בחלק מרובי הצלפים, כגון אלו בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו ו-12.7x99 מ"מ נאט"ו, ניתן להשתמש גם בתחמושת רגילה במצב חירום (כאשר אוזלת תחמושת הצליפה) אך הדבר בא במחיר של ירידה בדיוק.
רמות של תחמושת צליפה

תחמושת צבאית רגילה: מיוצרת בפס ייצור המוני, ולרוב נועדה לרובים רגילים ולא למטרות צליפה. עם זאת, מטעמים מעשיים (היא זולה ומשמשת כלי ירייה אחרים בכמויות גדולות) נעשה בה גם שימוש לצליפה צבאית (למשל, כאשר אוזלת לצלף תחמושת הצליפה הייעודית).
תחמושת צליפה צבאית: תחמושת ברמת ביניים בין התחמושת הרגילה לתחמושת ברמת Match, גם היא מיוצרת בפס ייצור המוני אך בסטנדרטיים קפדניים יותר ובתכנון אווירודינמי כדי לשפר את דיוק וטווח הירי. תחמושת צליפה צבאית איכותית מגיעה לביצועים הקרובים לאלו של תחמושת Match. דוגמה לתחמושת כזאת היא ה-M118LR בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו.
תחמושת Match: תחמושת צליפה ברמה גבוהה ביותר, שמתאימה גם לתחרויות קליעה אולימפיות (מכאן השם Match) בהן נדרש דיוק של 0.3 דקת קשת ומטה. תחמושת זו יקרה באופן ניכר מתחמושת צליפה צבאית וביצועיה טובים יותר. אף על פי שייעודה המקורי הוא צליפה ספורטיבית, היא משמשת גם צלפים של כוחות מיוחדים ויחידות השתלטות ולוחמה בטרור.
תחמושת מותאמת-אישית (Custom Handloads): תחמושת שמיוצרת באופן ידני ובמיוחד עבור רובה צלפים מסוים (לעיתים לא רק הדגם אלא עבור רובה ספציפי) ובשל כך היא מספקת את הביצועים הטובים ביותר. עם זאת, שימוש בתחמושת כזאת לצורכי צליפה צבאית הוא בלתי-מעשי.
ביצועים של תחמושת צליפה

דיוק: תלוי באיכות התחמושת ובאחידותה, פרמטר זה מודד את יכולת הקביצה של מערכת נשק צלפים באמצעות הפיזור הזוויתי של הפגיעות של מספר יריות לעבר אותה נקודה ("מקבץ"). פרמטר זה נמדד בדקות קשת (MOA) וכל שמספר זה נמוך יותר הדיוק גבוה יותר.
טווח ירי (אפקטיבי מרבי): הטווח המרבי בו הקליע עדיין יעיל (מבחינת דיוק סביר וגרימת נזק).
מהירות לוע: המהירות של הקליע בעת שהוא עוזב את הקנה, משפיע על ביצועיו הבליסטיים וטווח הירי המרבי.
אנרגיית לוע: האנרגיה (מסה כפול מהירות בריבוע חלקי 2) של הקליע בעת שהוא עוזב את הקנה, משפיעה על כושר החדירה וגרימת הנזק בעת הפגיעה במטרה.
קשת בליסטית: מידע המתאר את המסלול הבליסטי של הקליע אחרי שעזב את הקנה. הוא כולל מידע כמה הקשת שטוחה ובכמה הקליע מאבד גובה ככל שהוא נע רחוק יותר.
קצב איבוד גובה (drop rate): הקצב בו הקליע מאבד גובה ו"נופל". נמדד לרוב ביחס למרחק שהקליע עובר ולפעמים ביחס לזמן המעוף. ידיעת פרמטר זה חשובה לצלפים שכן הם משתמשים בו לפצות בכיוון ("הגבהה") בעת ירי לטווח רחוק.
גרר: הגרר הוא כוח החיכוך של האוויר עם הקליע שמפחית את מהירותו בעת המעוף עם אפקט מצטבר ככל שהמרחק גדל. ככל שהגרר גדול יותר כך המהירות והעוצמה של הקליע פוחתים מהר יותר, דבר המקטין את הטווח האפקטיבי ועוצמת הפגיעה. תחמושת צליפה מתוכננת להפחית את הגרר כדי לשפר ביצועים.
השוואת ביצועי דיוק

להלן השוואה של דיוק רובי צלפים כתלות באיכות התחמושת. שלושת הרובים הם בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו. הדיוק נתון ביחידות דקת קשת (שמייצג את הפיזור הזוויתי המקסימלי במקבץ יריות), ככל שמספר זה נמוך יותר כך הדיוק טוב יותר.
| דיוק כתלות בסוג התחמושת |
| --- | --- | --- | --- |
| רובה צלפים | רמינגטון M24 | H-S Precision 2000 HTR | בארט MRAD |
איכות התחמושת  \downarrow : 
| תחמושת צבאית רגילה | < 1 דקת קשת | 0.8 דקת קשת | 0.75 דקת קשת |
| תחמושת צליפה צבאית | 0.6–0.5 דקת קשת | 0.5 דקת קשת (הערכה) | 0.5 דקת קשת |
| תחמושת Match | 0.5 דקת קשת | 0.4 דקת קשת | 0.5–0.35 דקת קשת |
| תחמושת Handloads | 0.2 דקת קשת | 0.17 דקת קשת |  ? |
הערה: מקורות לנתונים בטבלה ניתן למצוא בערכים על כל רובה.
יצרנים של תחמושת צליפה

בין היצרנים של תחמושת צליפה ניתן למצוא את Federal,‏ Black Hills Ammunition,‏ Hornady,‏ HSM,‏ American Eagle,‏ Nammo-Talley,‏ Winchester,‏ Barrett ומפעל "יצחק" של התעשייה הצבאית לישראל (IMI, כיום אלביט מערכות יבשה).
ראו גם

כדור (תחמושת)
צליפה
רובה צלפים
שלמה קלהורה

| --- | --- |
 לידה:  1530? קלאורה, ספרד 
 פטירה:  7 בדצמבר 1596 (בגיל 66 בערך) ט"ז בכסלו ה'שנ"ז קרקוב האיחוד הפולני-ליטאי האיחוד הפולני-ליטאי
 מדינה:  האיחוד הפולני-ליטאי האיחוד הפולני-ליטאי
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי העתיק בקרקוב
 מקום מגורים:  קרקוב 
 ידוע בשל:  רופאו של זיגמונד השני, מלך פולין, ומראשי הקהילה היהודית בקרקוב
 השכלה:  אוניברסיטת פדובה 
 תקופת הפעילות:  ה'ש"ך–ה'שנ"ז
 מקצוע:  רפואה
 בת זוג:  לאה בת אברהם
 צאצאים:  בנו רבי ישראל שמואל קליהרי, ועוד
 מספר צאצאים:  5
 
שלמה קלהורה (נכתב גם: קאלהורא, קאלהורי, קאלווארי, קליפארי; נפטר בט"ז בכסלו ה'שנ"ז, 7 בדצמבר 1596) היה רופא, איש עסקים ושדלן יהודי בפולין במאה ה-16. שימש כרופאו של זיגמונד השני, מלך פולין והיו לו קשרים הדוקים עם האצולה הפולנית. שלמה הוא אבי משפחת קלהורה שרבים מצאצאיה היו מפורסמים כרופאים, רוקחים ובנקאים.
ביוגרפיה

נקרא ככל הנראה על שם העיר קלהורה (אנ') שבספרד
,
שלמה היגר לפולין בשנת ה'ש"ך (1560) והתיישב בקרקוב (לדברי אחד מצאצאיו שימש כרופא המלכה אצל פרדיננד השני, מלך אראגון).[דרושה הבהרה]
שלמה נחשב מתלמידי החכמים שבקרקוב. הוא היה אחד ממנהיגי הקהילה בימי הרמ"א וגיסו רבי יוסף כץ. גדולי הדור התייעצו עמו בנושאים הלכתיים-רפואיים, וכך הוא מוזכר גם בספרות השו"תובספר השל"ה.
השו"ב רבי צבי הרש, בעל "הגהות מהר"ץ" על "שחיטות ובדיקות" של מהר"י וייל, השתמש בבקיאותו הרבה בדיני טריפות. הוא מביא בחיבורו כי פעם בא לפניו עניין של פרה בעלת שני לבבות; "והראיתי לרבי שלמה קליפארה, הרופא מומחה דק"ק קראקא, ואמר לי שבדין הטרפתי".
בשנת 1570 (ה'ש"ל) מונה על ידי זיגמונד השני, מלך פולין לרופאו האישי. בזכות כך הוא נפטר על ידי המלך מכל מסי הקהל והמדינה, והמרות עליו ועל בני משפחתו הייתה בידי המלך בלבד שלא כיהודי קרקוב האחרים שהיו נתונים גם לשליטת העירייה.
שלמה השתמש בזכויותיו היתרות לצורכי עסקי מסחר מסועפים. ב-24 בינואר 1580 העניק לו המלך את הזיכיון להפיק מלח ולמוכרו בכל רחבי פולין למשך שש שנים. הוא היה שותף עם אחיו אברהם ויהודי נוסף בשם שלמה חדידה בכריית מלח במכרות המלח ברוסיה האדומה (באזור פלשטין).
אחרי מותו של זיגמונד, המשיך בתפקיד רופא החצר אצל יורשו סטפן בטורי, לא אחת נקרא גם לזאמושץ' לטפל ביאן זאמויסקי ובבנו, ואף הוזמן על ידו להתיישב בזאמושץ' אולם הוא העדיף להישאר בקרקוב.
קשריו של שלמה עם האצולה הפולנית היו הדוקים ביותר עד כדי כך שבשנת 1593, כאשר הופקע ממנו סכום כסף גדול, פנה הסיימיק (אנ') (מעין פרלמנט אזורי) של פרובינציית קרקוב (אנ'), שהתכנס בפרושוביצה, אל ציריו בסיים בדרישה שיבקשו מהמלך להשיב לו את כספו.
נפטר בט"ז בכסלו ה'שנ"ז בקרקוב.
משפחתו

אשתו לאה (נפטרה בי"ח בכסלו ה'שנ"ט) – בת אברהם.
יעקב (נפטר בכ"א בשבט ה'שע"ד) – פרנס בקרקוב, ונחשב כתלמיד חכם.
משה (נפטר בי"ד בתמוז ה'שפ"ב) – רוקח ואיש עסקים. עסקיו הסתעפו עד לגרמניה ואיטליה. הרחיב את רובע היהודים בקרקוב – קז'ימייז'. ממנהיגי הקהילה היהודית בקרקוב, ובתקופה מסוימת אף עמד בראשות הקהילה. נכדו (בן בנו דוד) הוא מתתיהו קלהורה.
רבי יצחק – גבאי צדקה בקרקוב.
רבי ישראל שמואל קליהרי מקרקוב (נפטר בי"ג בשבט ה'ת') – תלמיד חכם מקרקוב. חיבר את הספר "ישמח ישראל" (קרקוב ה'שפ"ו), חיבור קצר על ארבעה חלקי שולחן ערוך, הכולל פסקי דינים ומנהגים.
בתו שבע (נפטרה בי' בכסלו ה'ש"ץ) – נישאה לרבי חיים לוריא, בנו של רבי שלמה לוריא.
ביאורים והרחבות

↑  קיימות צורות נוספות, המן אצל משפחות מצאצאיו: קולהארי, קליפורה, קאליפארא או קליפארא, קאליהרו, ועוד.
↑  לפי בן המשפחה שלמה זלמן פוזנר בספרו "תואר פני שלמה", מוצא השם מספרד המורית, שם היה חד מאבותיה מאנשי החצר של אחד הח'ליפים: חציו הראשון של השם – קאליף, ואילו חציו השני הוא רמז על מוצא המשפחה משבט יהודה שנמשל לארי.
↑  אודות מעמדם החוקי של היהודים בפולין בתקופה זו, ראה ישראל היילפרין, בית ישראל בפולין – חלק א' עמ' 31, ירושלים  תש"ח-תשי"ד, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום), ובעמ' 45, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  אין זה רבי שלמה לוריא המפורסם, המכונה "המהרש"ל".
הערות שוליים

↑  ראו קלהורה, באתר אנו – מוזיאון העם היהודי.
↑  שלמה זלמן לאנדסבערג, תואר פני שלמה, קרוטושין תר"ל, עמ' 71.
↑  ראו לדוגמה: רש"ל, שו"ת מהרש"ל, סי' כ"א; רמ"א, שו"ת הרמ"א, סי' ל': "המומחה הרופא ר' שלמה לועז".
↑  רבי ישעיה הלוי הורוביץ, שני לוחות הברית, חלק ב', מסכת ראש השנה, נר מצוה, פסקה י"ט, חיפה תשע"ח, עמ' תרס"ג, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
↑  רבי צבי הרש, שחיטות ובדיקות, עם הגהות גבול בנימין, וינה תקפ"ד, דף מ"ח, באתר היברובוקס.
↑  צבי קארל, "קראקא", בתוך: ערים ואמהות בישראל, חלק ב', ירושלים תש"ח, עמ' 300, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  ישראל היילפרין, בית ישראל בפולין, חלק א', ירושלים תש"ח, עמ' 32, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום); נתן מיכאל גלבר, "לתולדות הספרים בפולין", בתוך: אוצר יהודי ספרד, ירושלים תשי"ט, עמ' 89, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  גוטרמן, עמ' 72.
↑  נתן מיכאל גלבר, "לתולדות הספרים בפולין", בתוך: אוצר יהודי ספרד, ירושלים תשי"ט, עמ' 89, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  רבי חיים נתן דמביצר, כלילת יופי – א, קרקוב  תרמ"ח–תרנ"ג, דף כ"ג עמוד ב', באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום). אצל הלחמי מופיע: י"ב בכסלו, וככל הנראה פחות מדויק.
↑  יצחק לוין, "ר' ישראל שמואל קליהארא", בתוך: הדרום, י"ח, ניו יורק תשכ"ד, עמ' 29, באתר אוצר החכמה.
תחנת וולז'סקאיה

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  28 בדצמבר 1995 
 אדריכל:  ניקולאי שומקוב 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°41′26″N 37°45′20″E﻿ / ﻿55.690555555556°N 37.755555555556°E﻿ / 55.690555555556; 37.755555555556
 תחנות סמוכות:  Pechatniki, Lyublino 
 מידע על התחנה
 רציפים:  2 
 קווים העוברים בתחנה:  קו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה 
 קוד התחנה:  156 
  (למפת מוסקבה מוגדלת) תחנת וולז'סקאיה(למפת מוסקבה רגילה) תחנת וולז'סקאיה
 
תחנת וולז'סקאיה (ברוסית: Волжская) היא תחנה של הרכבת התחתית של מוסקבה בקו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה.
התחנה ממוקמת בין שלוש נפות טקסטילשצ'יקי, ליובלינו וקוזמינקי של המחוז האדמיניסטרטיבי הדרום-מזרחי של מוסקבה.
תחנת וולז'סקאיה נפתחה ב-28 בדצמבר 1985, והיא ממוקמת בין התחנות פצ'טניקי וליובלינו.
תחנת וולז'סקאיה קיבלה את שמה משדרת וולז'סקי הסמוכה. היא אחת התחנות הרדודות ביותר במטרו של מוסקבה, ממוקמת בעומק של 8 מטר.
הערות שוליים

↑  Станция метро Волжская - Москва, 101Hotels.com (ברוסית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תקרית הנגיחות בים השחור

הפריגטה הסובייטית בזווטני (מימין) נוגחת את הסיירת האמריקאית יורקטאון
הפריגטה הסובייטית SKR-6 (מימין) נוגחת את המשחתת האמריקאית קארון
תקרית הנגיחות בים השחור התרחשה ב-12 בפברואר 1988 בין שתי אוניות של הצי הסובייטי לבין שתי אוניות של צי ארצות הברית. האוניות הסובייטיות נגחו את האוניות האמריקאיות, אשר נכנסו לתחום המים הטריטוריאליים של ברית המועצות בים השחור. האירוע התרחש על רקע מחלוקת בין שתי המדינות אודות זכות השיט במים אלו. לארבע האוניות נגרמו נזקים קלים בלבד.
רקע

בשנת 1979 החלה ארצות הברית לממש תוכנית לא רשמית של מימוש זכות המעבר של כלי שיט וכלי טיס במים בינלאומיים ובמרחבים אוויריים בינלאומיים. תוכנית זו הופעלה על מנת לשמר את זכות המעבר בתום לב (Innocent Passage) של אוניות ומטוסי ארצות הברית במרחבים אלו לפי המשפט הבינלאומי ועל מנת למנוע ממדינות בעולם להביא לצמצום חופש זה על ידי הטלת מגבלות חדשות עליו, אשר אם לא ייתקלו בהתנגדות יביאו לשינוי המשפט הבינלאומי על ידי יצירת מנהג בינלאומי חדש.
בשנות השמונים נשלחו אוניות מלחמה של ארצות הברית לעבור מהים התיכון אל הים השחור מספר פעמים בשנה. הדבר נעשה על מנת לממש את חופש השיט במים אלו כפי שפירשה אותו ארצות הברית. הדבר נדרש במיוחד לאור הוראות אמנת מונטריי בנוגע למשטר במצרי הבוספורוס והדרדנלים משנת 1936. אמנה זו קבעה בין השאר מגבלות של הדחק ומספר לכלי שיט שאינם של מדינות הים השחור המבקשים להיכנס לים השחור.
תפיסתה של ברית המועצות בנוגע לחופש השיט בים השחור הייתה שונה משל ארצות הברית. היא טענה לתחום מים טריטוריאליים של 12 מיילים מהחוף, לעומת תחום של 3 מיילים שבו הכירה ארצות הברית. ב-1983 קבעה מועצת השרים של ברית המועצות כללי פעולה בנוגע לזכות המעבר של כלי שיט זרים במים הטריטוריאליים של ברית המועצות. לפיהם הוכרה זכות המעבר של כלי שיט זרים רק בנתיבי ספנות מוכרים במים הטריטוריאליים הסובייטיים בים הבלטי, בים אוחוצק ובים יפן. הכללים שקבעה מועצת השרים לא הכירו בקיום נתיבי ספנות שכאלו במים הטריטוריאליים הסובייטים בים השחור וקבעה כי על כלי שיט זרים לקבל את הסכמת ברית המועצות על מנת להיכנס לתוכם.
ב-13 במרץ 1986 חדרו שתי אוניות אמריקאיות למים הטריטוריאליים של ברית המועצות בים השחור. הן נדרשו על ידי אונייה סובייטית לצאת מהם, אך לא נענו לדרישה. לאחר תקרית זו הציע מפקד הצי הסובייטי אדמירל ולדימיר צ'רנווין (Vladimir Chernavin) למועצת ההגנה של ברית המועצות (שבה כיהנו מנהיג ברית המועצות גורבצ'וב, שר ההגנה סוקולוב, שר החוץ שוורנדזה ואישים נוספים) לסלק כלי שיט זרים שיחדרו למימי ברית המועצות על ידי נגיחתם.
התקרית

ב-12 בפברואר 1988 חדרו שוב שתי אוניות אמריקאיות למים הטריטוריאליים של ברית המועצות מדרום לחצי האי קרים. היו אלו שתי האוניות שהשתתפו בתקרית 1986 - סיירת הטילים יורקטאון (Yorktown) והמשחתת קארון (Caron). האוניות שטו במרחק של 7 עד 10 מיילים מהחוף הסובייטי.
מפקד צי הים השחור הסובייטי נצטווה על ידי אדמירל צ'רנאווין לבלום את האוניות האמריקאיות החודרות. לעבר הסיירת יורקטאון יצאה הפריגטה הסובייטית בזווטני (Bezzavetny) ולעבר המשחתת קארון יצאה הפריגטה SKR-6. שתי היו קטנות בממדיהן מן האוניות האמריקאיות (9,600 טון לעומת 3,900 טון ו-7,800 טון לעומת 1,100 טון, בהתאמה). גם מפציצים סובייטים מדגם טופולב Tu-16 יצאו לשמי האזור.
לפי הדיווח שהעבירו האוניות האמריקאיות לאחר התקרית למפקד כוחות צי ארצות הברית באירופה קראו להן האוניות הסובייטיות ברדיו לצאת את המים הטריטוריאליים הסובייטיים והזהירו כי אם לא ייענו הן ינגחו בהן. לפי גרסת ארצות הברית השיבו אוניותיה כי עומדת להן זכות המעבר בתום לב במים אלו לפי המשפט הבינלאומי. ברית המועצות טענה כי האוניות האמריקאיות לא השיבו לאזהרה.
לאחר מכן התקרבו האוניות הסובייטיות למטרותיהן. בשעה 10:00 לערך נגחה הפריגטה SKR-6 את הקארון בירכתיה משמאל. דקות מעטות לאחר מכן נגחה בזווטני את יורקטאון בצידה השמאלי. לא היו נפגעים בנפש. לארבעת כלי השיט נגרמו נזקים קלים. בין השאר נפגעו שני מארזים של טילי ים-ים הארפון על סיפון היורקטאון ממכת חרטומה של בזווטני. לאחר הנגיחות התרחקו מעט האוניות הסובייטיות מן האוניות האמריקאיות והוסיפו ללוות אותן. האוניות האמריקאיות לא שינו את נתיב השיט שלהן ויצאו את תחום המים הטריטוריאליים הסובייטים כשעתיים לאחר מכן.
לאחר התקרית

משרד ההגנה של ברית המועצות פרסם לאחר התקרית הודעה שבה האשים את האוניות האמריקאיות כי התעלמו מן האזהרות לצאת מן המים הטריטוריאליים הסובייטים וכי תמרנו במים הסובייטים באופן מסוכן. הממשל האמריקאי בראשות הנשיא רייגן מחה באוזני נציגי ברית המועצות בוושינגטון על הפעולה הסובייטית ופרסם הודעה גינוי לה. עם זאת הגבילה ארצות הברית את ממדי תגובתה לתקרית מתוך רצון שלא לנפח אותה.
ב-11 ביולי 1988 נפגשו בוושינגטון ראש המטה הכללי הסובייטי הגנרל סרגיי אקרומייב (Sergey Akhromeyev) וראש המטות המשולבים של ארצות הברית האדמירל ויליאם קראון (William J. Crowe). הם פרסמו הודעה משותפת בנוגע למניעת פעילות צבאיות מסוכנת. ב-12 ביוני 1989 נפגשו במוסקבה קראון וגנרל מיכאיל מויסייב (Mikhail Moiseyev), יורשו של אקרומייב, וחתמו על הסכם בין שתי המדינות למניעת תקריות צבאיות מסוכנות.
תאוריה מאוחדת גדולה

תאוריה מאוחדת גדולה (באנגלית: Grand Unified Theory, בראשי תיבות: GUT) היא מספר תורות שדה מאוחדות או מודלים בפיזיקה החוזים כי באנרגיות גבוהות במיוחד (מעל ‎1014 GeV‎), שלושה מהכוחות היסודיים בטבע: הכוח האלקטרומגנטי, הכוח הגרעיני החלש והכוח הגרעיני החזק מתמזגים לשדה מאוחד יחיד. בכך תאוריה זו היא חלק מחזון התאוריה של הכול.
עד עתה, הפיזיקאים הצליחו לאחד את הכוח האלקטרומגנטי ואת הכוח הגרעיני החלש לכוח יחיד, הכוח האלקטרו-חלש. עיקר העבודה כעת הוא באיחוד הכוח האלקטרו-חלש עם הכרומודינמיקה הקוונטית, התורה המתארת את פעולתו של הכוח הגרעיני החזק. כוח מאוחד זה מכונה לעיתים "הכוח האלקטרו-חזק" או "הכוח האלקטרו-גרעיני". בנוסף, יש הסבורים כי ניתן יהיה לאחד גם את הכוח היסודי הרביעי - כוח הכבידה - במסגרת התאוריה של הכול.
יוון העתיקה עד לאיינשטיין

מאז ימי יוון העתיקה, פילוסופים שיערו כי מגוון המראות מסתיר אחדות כלשהי - כך שרשימת הכוחות היא קצרה, ומכילה ערך אחד בלבד. לדוגמה- הפילוסופיה המכנית של המאה ה-17 (אשר טוענת כי את כל המתרחש ביקום ניתן להסביר בידי כוחות הטבע) גרסה כי את כל הכוחות אפשר להכניס תחת קטגוריית "כוחות מגע" בין חלקיקים מוצקים וזעירים. גישה זו ננטשה לאחר קבלת התאוריה של כוח המשיכה ארוך-הטווח של אייזק ניוטון- אך באותו זמן, עבודתו של ניוטון על ספרו  פרינציפיה סיפקה את ההוכחה האמפירית הראשונה עבור האיחוד של כוחות שונים לכאורה: עבודתו של גלילאו על משיכה ארצית, חוקי קפלר לתנועת כוכבי-הלכת, וההסבר עבור גאות ושפל- כולם הוסברו בצורה כמותית בידי חוק אחד ויחיד- חוק הכבידה האוניברסלי.
ב-1820 גילה הנס כריסטיאן ארסטד קשר מסוים בין חשמל למגנטיות ובכך החל עשורים שלמים של עבודה, שגולת הכותרת שלה עתידה להיות התאוריה האלקטרומגנטית של ג'יימס קלארק מקסוול. כמו כן במהלך המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ניכר בהדרגה כי תופעות שכיחות של כוחות- כוחות מגע, אלסטיות,  צמיגות, חיכוך, לחץ - נבעו למעשה מפעולות גומלין חשמליות בין החלקיקים הקטנים ביותר של החומר. בשנות ה-20 המאוחרות של המאה ה-20, מכניקת הקוונטים החדישה הראתה כי קשרים כימיים בין אטומים הם דוגמאות לכוחות חשמליים (לפי קוואנטים) - דבר אשר הצדיק אפוא את התרברבותו של פול דיראק שלפיה "החוקים הפיזיקליים הנדרשים, עבור תאוריות מתמטיות של חלק גדול מהפיזיקה - וכל כולה של הכימיה - ידועים לחלוטין".
את הניסיונות לאחד את תאוריית הכבידה עם תאוריית האלקטרומגנטיות ניתן לתארך אחורה, לפחות עד ניסוייו של מייקל פאראדיי אשר התבצעו ב-1849-50. לאחר שהשקפתו של אלברט איינשטיין על כבידה (תורת היחסות הכללית) פורסמה ב-1915, החיפוש אחר "תאוריית שדה מאוחדת" החל ביתר מאמץ.
בתקופה זו, היה זה לכאורה סביר כי לא קיימים כוחות יסודיים אחרים (מלבד כבידה ואלקטרומגנטיות). התורמים העיקריים לפיתוח התאוריה של הכול היו גונר נורדסטרום, הרמן וייל, ארתור אדינגטון, תיאודור קלוצה, אוסקר קליין והבולטים מכולם: איינשטיין ועוזריו. בשנותיו האחרונות, עמל אלברט איינשטיין רבות כדי למצוא תאוריה מאחדת שכזו, אך לא הצליח בכך.
תורת השדות הקוונטית

התורה הפיזיקלית המתקדמת ביותר הקיימת כיום אשר מתקרבת צעד נוסף לחזון התאוריה של הכול ושאוששה בניסויים היא תורת השדות הקוונטית. תורה זו מצליחה לאחד את תורת הקוונטים עם תורת היחסות הפרטית, מצליחה לתאר את החלקיקים השונים בטבע ולאחד שלושה מתוך ארבעת הכוחות היסודיים בטבע בעזרת תורות כיול (הכוח האלקטרומגנטי, הכוח הגרעיני החזק והכוח הגרעיני החלש). לפי תורת השדות הקוונטית הדבר הבסיסי ביותר אינו חומר, אנרגיה או כוח אלא שדה. ישנם שדות שיוצרים את חלקיקי החומר ושדות שיוצרים את הכוחות היסודיים בטבע. הכוח היסודי הרביעי המוכר כיום - כוח הכבידה, המתואר בעזרת תורת היחסות הכללית, הוא הכוח היחיד שאי אפשר לקבל בעזרת תורת השדות הקוונטית. כאשר מנסים לתאר את שדה הגרביטציה מקבלים פתרונות מתבדרים לאינסוף שאינם ניתנים לסילוק ולכן אינם מייצגים נכונה את כוח הכובד (שאינו אינסופי). השאלה כיצד לתאר בעזרת תורת השדות הקוונטית את כוח הכבידה היא אחת מהבעיות המרכזיות כיום בפיזיקה. תורת המיתרים היא דוגמה לתאוריה המנסה לפתור בעיה זו ולהגשים את חזון התאוריה של הכול, אך עדיין איננו יודעים האם גישה זו נכונה.
הערות שוליים

↑  Parker, B 1993, 'Overcoming some of the problems', pp.259-279
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536001005171  GND: 4158251-2  LCCN: sh85056400  NDL: 00576326
תמונת הילד היהודי מגטו ורשה

| --- | --- |
הילד היהודי מגטו ורשה
 מידע כללי
 צלם:  קצין האס אס פרנץ קונרד (אנ') (במסגרת דו"ח שטרופ)
 תאריך יצירה:  סוף אפריל / תחילת מאי 1943
 טכניקה וחומרים:  תצלום
 ממדים בס"מ
 רוחב:  22 ס״מ 
 גובה:  30 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  38-IMT-1061PS-Box 21-22 (הארכיון הלאומי של ארצות הברית) 
 מיקום:  גטו ורשה שבפולין הכבושה
 קואורדינטות:  52°14′46″N 20°59′45″E﻿ / ﻿52.246111111111°N 20.995833333333°E﻿ / 52.246111111111; 20.995833333333
 
תמונת הילד היהודי המרים ידיו עם חיסול גטו ורשה היא מהתמונות המפורסמות של שואת יהודי אירופה. התמונה צולמה במסגרת דו"ח שטרופ שחיבר קצין האס אס הבכיר יירגן שטרופ למפקדו היינריך הימלר בעקבות חיסול הגטו. את התמונה צילם קצין האס אס פרנץ קוֹנרַד (אנ'), ששימש המנהל האדמיניסטרטיבי של תפיסת הרכוש היהודי בוורשה. התמונה צולמה בסוף אפריל או בתחילת מאי 1943. בכיתוב לתמונה רשמו מחברי הדו"ח: "הוצאו מהבונקרים בכוח".
לאחר הצילום הועלו כל היהודים שבתצלום לאומשלגפלץ וגורשו למחנה ההשמדה מיידנק או לטרבלינקה.
תיאור התמונה

התמונה מתעדת את פינויָם של יהודים מגטו ורשה במהלך הכנעת המרד, לקראת שילוחם אל האומשלאגפלץ ומשם ככל הנראה אל מחנה ההשמדה טרבלינקה.
הילד שמרים ידיים לא זוהה בוודאות. בין האפשרויות שהועלו:
לוי זילינווארגר (Zelinwarger), שנספה בשואה. זוהה על ידי אביו, אברהם, שעלה לישראל ומסר עדות בעניין התמונה. על פי עדותו, הצילום בוצע ברחוב קוּפּיֶיצקָה (Kupiecka) שליד רחוב נָאלֶבקי (Nalewki).
צבי נוסבאום (Tsvi Nussbaum) (גר'), נולד ב-1935 בתל אביב, שרד את מחנה ברגן-בלזן, נפטר ב-2 ביולי 2012 בארצות הברית.
אריה לודוויג סימונסון, גר באנגליה, נפטר ב-26 במרץ 2017.
ארטור דאב סמיוטק (Artur Siemiatek) - נולד ב-1935 בלוביץ'. בנם של לאון ושרה. ידוויגה פייסצקה (Jadwiga Piesecka), תושבת ורשה, העידה ב-1978 כי הוא הילד בתמונה.
ישראל רונדל.
האישה שמשמאל לילד היא כנראה חנה (הניה) זיילינווארגר (Chana Zeilinwarger). הילדה שבשמאל התמונה היא כנראה הַנקָה (חנה) לָמֶט (Hanka Lamet), שנרצחה במיידנק, ולידה אמה, מתילדה למט גולדפינגר (Matylda Lamet Goldfinger), אשר ניצלה, עלתה לישראל והקימה משפחה.
האישה שמאחורי הילד המרים את ידיו זוהתה כגולדה סטאברובסקי (Golda Stavorowski) – תושבת העיר גרודנו, פולין, אמם של פרופ' מנדל סטבורובסקי ומרדכי (מורי) סטאר. נכדותיה הקרויות על שמה הן: זהבה סטבורובסקי, רופאה בכירה בבית החולים "איכילוב", וגולדה שולקס-סטאר תושבת מלבורן באוסטרליה.
הנער נושא השק גם הוא לא זוהה בוודאות. אפשרות אחת היא שזהו ליאו אהרון אליעזר קרטוז'ינסקי, שנספה באושוויץ זמן קצר לאחר מכן. הוא זוהה על ידי אחותו, שאף היא עלתה לישראל; אפשרות נוספת היא שזהו הארי-חיים נישוור.
תיאור התמונה > החייל הגרמני

החייל הגרמני המכוון את נשקו הוא יוזף בּלֶשֶה (Blösche), רוטנפיהרר (רב-טוראי) אס אס שנודע לשמצה באכזריותו. לאחר המלחמה הוא שהה בשבי הסובייטי, ונפצע בתאונת עבודה על ידי קרון משא, שבעקבותיה פניו עוותו ללא הכר. עובדה זו סייעה לו להתחמק מעונש, והוא אף הקים משפחה. רק ב-1967 התגלתה זהותו האמיתית, והוא נעצר ונחקר על ידי השטאזי. בחקירתו הוא רשם על גב התמונה כי: "התמונה מראה כיצד אני כאיש גסטפו בגטו ורשה יחד עם קבוצה של אנשי אס אס מוציאים קבוצה גדולה של יהודים מבניין. מדובר בעיקר בנשים, ילדים וזקנים... משם הועברו לתחנת הרכבת באומשלגפלאץ".
הוא נשפט בגרמניה המזרחית, נמצא אשם במעורבות בשילוח מאות אלפים מיהודי הגטו וברציחתם של אלפי יהודים, ונידון למוות שבוצע בירייה על ידי כיתת יורים ב-29 ביולי 1969.
מעמד התמונה

תמונת הילד היהודי מגטו ורשה נבחרה על ידי "ידיעות אחרונות" כאחת התמונות הבולטות של המאה ה-20, תחת הכותרת: "שואה 1939–1945", "נקמת דם ילד קטן" כתב חיים נחמן ביאליק, "עוד לא ברא השטן".
העיתון האיטלקי "קוריירה דלה סרה" בחר בתמונת הילד היהודי כאחת מתמונות המאה (ערב חג המולד 1999), והציע להציב עותק שלה בכל בית ספר באיטליה. "מבט אחד אל תוך עיניו של הילד מסביר טוב יותר ממאה שיעורים והרצאות את מה שיש ללמוד". תמונה זו יחד עם התמונה המתארת את נחיתתו של האדם על הירח נבחרו על ידי קוראי העיתון כצילומים החשובים ביותר של המאה העשרים. (התמונות הוצגו בעמוד הראשון בגיליון החגיגי).
ראו גם

גטו ורשה
מרד גטו ורשה
השואה
ילדים בשואה
לקריאה נוספת

דן פורת, הילד: מסע בעקבות תצלום, דביר, 2013.
Richard Raskin. A Child at Gunpoint. A Case Study in the Life of a Photo. Aarhus University Press, 2004. ISBN 87-7934-099-7
"תמונת הילד היהודי מגטו ורשה"  (lens.blogs.nytimes.com/2010/10/12/the-ghetto-the-nazis-and-one-small-boy)
"תמונת הילד היהודי מגטו ורשה" - סמל ההתנגדות האולטימטיבי: מרד גטו ורשה (timesofisrael.com/the-ultimate-emblem-of-resistance-the-warsaw-ghetto-uprising)