stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קו-אבולוציה
קו-אבולוציה מוטואליסטית

ניתן לראות את תוצרי הקו-אבולוציה של תועלת הדדית, לדוגמה, בין מינים מסוימים של נמלים מהסוג .Pseudomyrmex spp ומיני עצי שיטה (.Acacia spp). בעצי השיטה התפתחו קוצים מיוחדים וחלולים וכן איברים עשירים בחלבונים המספקים לנמלים מקום מחיה מוגן ומזון, ואילו הנמלים פיתחו התנהגות של הגנה על עץ-הבית והם תוקפים כל אוכל-צמחים או צמח מתחרה המאיים על ביתם.
דוגמה נוספת לקו-אבולוציה מוטואליסטית היא התפתחות הצורה, הצבעים, הריח והצוף של פרחים אל מול תכונות הראייה, חוש הריח וצורת אברי המציצה של חרקים שמאביקים אותם. תכונות הפרחים התפתחו ליכולת משיכה ותגמול במזון של החרקים, אשר מצידם מספקים שירות הכרחי לרביית הצמחים בעלי הפרחים.
קו-אבולוציה בין זוויגים ובין שלבי חיים

במובן רחב יותר, ניתן לראות קו-אבולוציה בין זוויגים שונים בתוך אותו המין, שכן הזכר והנקבה הם בעלי מבנה גנטי שונה, ולרוב פועלים עליהם לחצי ברירה זוויגית שונים. לדוגמה, בזבובי פירות שבהם הנקבה מזדווגת עם יותר מזכר אחד, התפתח בנוזל הזרע של הזכר חומר אשר בעוברו אל הנקבה, משפיע על התנהגותה ומפחית את הסיכויים שהיא תזדווג עם זכר אחר.
בכך הזכר נוטה להגדיל את מספר הביציות שהוא מפרה. אולם החומר הוא גם בעל רעילות מתונה, ומגביר את סיכויי התמותה של הנקבה. אי-לכך התפתחה אצל הנקבה עמידות לחומר. התפתחות זאת גרמה לזכר לפתח חומר בעל השפעה חזקה יותר (או בריכוז גבוה יותר), וכך נוצר "מרוץ חימוש" אבולוציוני בין זוויגים בקרב אותו המין
.
במובן רחב אף יותר, ניתן לראות קו-אבולוציה בין שלבי חיים שונים בתוך אותו המין, אפילו ששלבי החיים הללו מופיעים בכל אחד מהפרטים של המין ולא קיים הבדל במבנה הגנטי בין השלבים. הקו-אבולוציה במקרה זה מתרחשת כאשר פרטים המצויים בשלבי חיים שונים חווים לחצי ברירה טבעית שונים וכל שלב חיים משפיע על לחצי הברירה הפועלים על השלב האחר. דוגמה לקו-אבולוציה בין שלבי חיים היא קונפליקט ההורים-צאצאים.
חשיבות קו-אבולוציה באקולוגיה ובהתמיינות

תהליך הקו-אבולוציה בתוך אותו המין קובע את האינטראקציות בין פרטים ועשוי להשפיע באופן משמעותי על דינמיקה של אוכלוסיות.
תהליך הקו-אבולוציה בין מינים קובע את טיבם ואת עצמתם של יחסי הגומלין ביניהם, ואלו עשויים להיות משמעותיים ביותר בקביעת מבניהן של חברות אקולוגיות.
במקרים מסוימים, קו-אבולוציה עשויה להוביל לקו-ספציאציה (התמיינות הדדית), כאשר יחסי הגומלין בין המינים הדוקים במיוחד, והמין האחד עובר התמיינות (התפצלות לשני מינים נפרדים) שגוררת את המין השני להתמיינות מקבילה.
הערות שוליים

↑  אֵבוֹלוּצְיַת גּוֹמְלִין במילון ביולוגיה כללית (תשס"ט), 2009, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Douglas J. Futuyma in Evolutionary Biology, Sinauer Associates 1998 p.539
↑  Woolhouse, M. E. J.; Webster, J. P.; Domingo, E.; Charlesworth, B.; Levin, B. R. (בדצמבר 2002). "Biological and biomedical implications of the coevolution of pathogens and their hosts" (PDF). Nature Genetics. 32 (4): 569–77. doi:10.1038/ng1202-569. PMID 12457190. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Rabajante, J.;  et al. (2016). "Host–parasite Red Queen dynamics with phase-locked rare genotypes". Science Advances. 2 (3): e1501548. Bibcode:2016SciA....2E1548R. doi:10.1126/sciadv.1501548. PMC 4783124. PMID 26973878.
↑  Douglas J. Futuyma in Evolutionary Biology, Sinauer Associates 1998 p.548-551
↑  Freeman S. & Herron J.C. in Evolutionary Analysis, Prentice Hall 2001 p.389
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284039605171  NKC: ph121693 
זחל זנב סנונית נאה על פיגם מצוי
לביאה בציד של תאו אפריקני. ככל שהטרף גדול יותר הטורפים צריכים לשכלל את יכולות הקרב שלהם בשביל להפיל אותו.
זכרים של מנדרין סיני ושל ברווז עצים. שני המינים מהסוג מנדרין, התפתחו לצורות זכרים נבדלות כדי להזדהות על הנקבות מהמין הנכון. בניגוד לזכרים הנקבות של שני המינים דומות מאוד.
הפועל באקה אל-גרבייה

הפועל עירוני באקה אל-גרבייה היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר באקה אל-גרבייה. הקבוצה משחקת בליגה א' צפון.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 2010 על בסיס הפועל באקה אל-גרבייה שהתפרקה שמונה שנים קודם לכן. בעונתה הראשונה בליגה ג' סיימה בפסגת הטבלה והעפילה לליגה ב'. בעונת 2012–2013 סיימה במקום השני במרחק נקודה מהמקום הראשון, והפסידה במשחקי הפלייאוף. באותה עונה העפילה לראשונה בתולדותיה לסיבוב ח' בגביע המדינה אך הודחה מהגביע לאחר הפסד למכבי סקציה מעלות תרשיחא. בעונת 2014–2015 סיימה במקום הראשון בליגה ב' והעפילה לראשונה לליגה א'.
בעונת 2019/20 הפועל באקה אל גרביה הפסידה בגמר המחוזות (צפון ודרום) על הזכות לשחק בליגה הלאומית.
יוסף מנדל שמרלינג

יוסף מנדל שמרלינג
הרב יוסף מנדל שמרלינג (ה'תרל"ו, 1876 – ד' באדר ה'תשט"ז, 15 בפברואר 1956) היה מייסד שכונת מאה שערים בתל אביב, מראשי הפעילים הדתיים בעיר, שוחט ובודק ואיש חברה קדישא בתל אביב-יפו במשך כ-50 שנה וממייסדי הקהילה החסידית בעיר. חסיד חב"ד, נכדו של חיים שמואל שמרלינג.
ביוגרפיה

נולד בירושלים לצבי הירש שמרלינג שהיה חסיד חב"ד ושו"ב ובנו של חיים שמואל שמרלינג, ולאסתר בת יוסף יהודה ליב משיוף. למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים בירושלים. החל את עבודתו כשוחט ובודק בירושלים. היה תלמידו של הרב שניאור זלמן פרדקין מלובלין ושימשו ברוב שנותיו בעיר. אשתו שטרנא הייתה בתו של מרדכי דובער סלונים, מנהל כולל חב"ד ומראשי קהילת חב"ד בחברון, בנה של מנוחה רחל סלונים ונין רבי שניאור זלמן מלאדי.
בשנת ה'תר"ס (1900) עת נוסדה הקהילה החסידית החב"דית ביפו, עבר לשם והחל לשמש כשו"ב ראשי לקהילה החסידית וחברה קדישא לתושבי העיר בהוראת הרב פרדקין מלובלין. בשנת ה'תרס"ג (1903) כשפרצה מחלת החולירה באזור יפו, סייע לחולי העיר ודאג לסדר קבורה לנפטרים.
כשהחלה בניית תל אביב בה'תרע"ב (1912), רצה לבנות לבנות שכונה דתית בעיר החדשה, ויחד עם חברו יצחק וייסל אסף 100 תושבים חדשים מהם אסף תרומות למימון הפרויקט והחל בהקמת שכונת מאה שערים. תחילה הוקמו יחידות דיור עבור 100 המשפחות ומכאן שם השכונה. השטח הראשוני היה 500 מ"ר ובהמשך נוספה עוד קרקע שנקנתה מחברת גאולה וקרקעות נוספות שנתווספו בהדרגה (השטח שוכן ברחוב יונה הנביא ליד ההצטלבות ברחוב גאולה).
בשנת ה'תרע"ג (1913) הגיעה לתל אביב עלייה גדולה של חסידי חב"ד והוא היה מאלו שהביאו אותם לעיר ואירח רבים בביתו עד לביסוס הקהילה. בימי מלחמת העולם הראשונה רבים מאנשי החברה קדישא ויתרו על מנהגי טהרת המת המסורתיים בגלל המחלות שנפוצו אז והוא היה מהיחידים בארץ שהמשיך לקבור במנהגי הטהרה. בזמן גירוש תל אביב עבר לכפר סבא שם המשיך לעסוק בחברה קדישא.
בה'תרע"ט (1919) מונה על ידי הקולונל אליעזר מרגולין כאחראי לאפות מצות לפסח עבור חיילי הגדודים העבריים. נפטר בתל אביב.
בד' באדר ה'תשט"ז (1956), נפטר ונקבר בבית קברות טרומפלדור.
משפחתו

ילדיו הם שמעון שמואל שמרלינג, שניאור זלמן שמרלינג, מנחם צבי שמרלינג, שמחה שמרלינג, יעקב שמרלינג, שרה גיטל אשת דוד צירין ומנוחה אשת צבי אורנשטיין. גיסו הוא שניאור זלמן סלונים
הערות שוליים

↑  יוסף מנדל שמרלינג באתר GRAVEZ
טלקוט פרסונס

| --- | --- |

 לידה:  13 בדצמבר 1902 קולורדו ספרינגס, ארצות הברית 
 פטירה:  8 במאי 1979 (בגיל 76) מינכן, גרמניה המערבית 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה
 מקום מגורים:  גרמניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  Old Burying Ground 
 מקום לימודים:  קולג' אמהרסט (1924)  בית הספר לכלכלה של לונדון (1925)  אוניברסיטת היידלברג (1927) 
 מנחה לדוקטורט:  אדגר זלין 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד 
 תלמידי דוקטורט:  Albert K. Cohen, Robert F. Bales, Jackson Toby, Edward Clifton Devereux, רוברט קינג מרטון, Edward Laumann, Marion J. Levy Jr., Jesse R. Pitts, Morris Zelditch, קליפורד גירץ, Harold Garfinkel, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 צאצאים:  Charles Parsons 
 תרומות עיקריות
 פיתוח הגישה הפונקציונליסטית לסוציולוגיה
 
טלקוט פרסונס (באנגלית: Talcott Parsons;‏ 13 בדצמבר 1902 – 8 במאי 1979) היה מחשובי הסוציולוגים בארצות הברית.
ביוגרפיה

טלקוט פרסונס נולד בקולורדו ספרינגס בארצות הברית. הוא למד סוציולוגיה באוניברסיטת היידלברג שבגרמניה, שם התוודע לכתביהם של מקס ובר ואמיל דורקהיים. כששב לארצות הברית, הביא איתו את כתביהם, שלא היו ידועים במחלקות לסוציולוגיה באוניברסיטאות האמריקאיות ותירגם אותם לאנגלית.
היה פרופסור וראש המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת הרווארד. עיקר פרסומו בא לו מפיתוח הגישה הפונקציונליסטית לסוציולוגיה, גישה ששלטה בסוציולוגיה האמריקאית והעולמית עד שנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 1949 היה פרסונס נשיא האגודה האמריקאית לסוציולוגיה. היה נשיא האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1967 – 1971) והחל משנת 1974 האקדמיה מעניקה פרס על שמו, עבור תרומות למדעי החברה.
בחייו פרסם מעל 400 ספרים ומאמרים.
תאוריות ורעיונות

פרסונס ניסח מערכת תאורטית לצורך ניתוח החברה לה קרא "תיאוריה של הפעולה", בהתבסס על העיקרון המתודולוגי והאפיסטמולוגי שנקרא "ריאליזם אנליטי" ועל בסיס הנחה אונטולוגית של פעולה "וולונטריסטית". את עיקרון הריאליזם האנליטי מבין פרסונס כגישה שאומרת שאת המציאות ניתן להבין מדעית רק מתוך מושגים ותאוריות, ושאלה מספקים כל אחד זווית מאוד מסוימת וחלקית. פרסונס אינו מטיל ספק בקיומה של מציאות, גם לא ביכולת להבין אותה, נדגיש. אולם הוא האמין בכך שתיאוריה אחת לא תוכל להסביר את הכול. הנחת הריאליזם האנליטי נועדה להסביר כיצד זה שאנשים שונים תופסים את המציאות אחרת ועדיין מצליחים לתאר את אותם האובייקטים (התשובה: כל אחד מתאר מזווית אחרת). פרסונס גם ביקש בכך להסביר את השוני העצום בין הדרכים בהן חוקרים וחוקרות תופסים את המציאות. הבנה וולונטריסטית את הפעולה, בינתיים, מדגישה את הבחירה של השחקן החברתי כיצד לפעול ועל מה לפעול, ובמקביל מדגישה הבנה זו ששחקנים חברתיים שואפים לפעול באופן רציונלי, גם אם אינם יכולים להגיע לרמה הזו בפועל. הרציונליות של הפעולה, במילותיו, היא נורמה אותה מבקש השחקן לממש. אולם ניתן להצביע על שלל כשלים בדרך לשם.
תאוריות ורעיונות > המבנה של הפעולה החברתית

"המבנה של הפעולה החברתית" היא עבודתו הגדולה הראשונה, כמו גם זו שנחשבת לחשובה ביותר. בעבודה זו ביקש פרסונס לאחד בין עבודותיהם של דורקהיים, ובר, פארטו ואחרים כדי לפתח תאוריה חדשה של פעולה בכלל ושל פעולה חברתית בפרט. שני מקורות ההשראה המרכזיים שלו היו ספרו של אלי הלוי "התגבשות הפילוסופיות הרדיקליות" (עבודה בשלושה כרכים, פורסמה בין 1901–1904) ולימודיו באוניברסיטת היידלברג, שהייתה עירו של מקס ובר. מטרתושל פרסונס בפיתוח התיאוריה הסינתטית החדשה הייתה לשמור על הקפדנות הפוזיטיביסטית והמדעית תוך שילוב של מרכיבים סובייקטיבים כדוגמת ערכים, רעיונות, מטרות אישיות ועוד. כך, למשל, פרסונס ביקש לראשונה (עבור הסוציולוגיה האמריקאית) לדון בהשפעה של אידיאלים על מבנה הפעולה האנושית, תוך ניסיון להציג את הבעייתיות שמצא בתיאוריה הביהביוריסטית, כמו גם בגישות מטריאליסטיות אחרות שהתעלמו, לדבריו, מאותם מרכיבים פנימיים-סובייקטיביים שקשה כל כך למדוד מבחוץ. פרסונס היה גם מהסוציולוגים האמריקאים הראשונים שטענו כי התרבות היא גורם עצמאי, כזה שכדי להבינו לא מספיק להכיר את הגורמים הכלכליים. לבסוף, יש המייחסים לפרסונס את ביסוס הקאנון הסוציולוגי, בשל הספר הזה ובשל תרגום ובר ודורקהיים לאנגלית. במשאל שנערך ב-1998 בקרב האגודה הסוציולוגית העולמית הספר "המבנה של הפעולה החברתית" נבחר לספר התשיעי בחשיבותו למחקר הסוציולוגי.
תאוריות ורעיונות > "המערכת החברתית"

בשנים הבאות, פרסונס ביקש להשתמש בספרו כהתחלה של פרויקט גדול יותר: תיאוריה מאוחדת של העולם החברתי. בספרו הגדול השני, "המערכת החברתית", ביקש לשרטט את הגבולות העיקריים שבתוכם התיאוריה הזו תתקיים. בספר, שניסוח מקוצר של כמה מרעיונותיו נמצאים בבסיס הרצאתו כנשיא האגודה הסוציולוגית לשנת 1947, פרסונס מבחין בין חמש רמות של מחקר לפי הקרבה לאובייקט האמפירי עליו נערך המחקר. המטרה שלו, בפשטות, היא לסדר את חלוקת העבודה של המדעים השונים כפי שפרסונס מבין אותם. עכשיו, ברמה הראשונה, והמרוחקת ביותר, נמצאת התיאוריה הכללית מכל, זו שמארגנת את התיאוריות שמתחתיה. פרסונס פונה כאן לתחומים שיהפכו בעתיד ל"תיאוריות של מערכות כלליות". זו גם הרמה בה כמה מתלמידיו המפורסמים ביותר יעסקו (ובכללם ניקלאס לומאן). ברמה השנייה נמצאות, לדבריו, המוטיביציות השונות ובכללן אישיות, חינוך וחיברות ואפילו מוטיבציות רגעיות. רמות אלו תאורטיות יחסית מכיוון שלמוטיבציות החוקר מגיע באמצעות הפשטה ולא ישירות. הרמה השלישית היא של ניתוח השוואתי של תרבויות קונקרטיות במצבים קונקרטיים מתוך מטרה לפתח תאוריות על אופייה של התרבות וכן בנוגע להשפעתה על הפעולות השונות. לכך מצטרפות, ברמה הרביעית, תאוריות שיקראו בעתיד "תיאוריות מסדר בינוני" או תאוריות שצומחות סביב תופעה/בעיה אמפירית יחידה (למשל, "מה גורם לעוני?"). ברמה החמישית והאחרונה, פרסונס ממקם את המחקרים שמבקשים להסביר פעולות אמפיריות בעזרת תיאוריות קיימות, וכן את מתודות המחקר השונות שגם אותן יש לדבריו לפתח. פרסונס עצמו הקדיש את עבודתו בעיקר לרמה הראשונה, אולם התנועה המחקרית שקמה סביבו ביקשה לחקור את הרמות השונות גם בכלים של פסיכולוגיה, אנתרופולוגיה וסוציולוגיה אמפירית.
על בסיס חלוקת העבודה הזו, פרסונס פיתח מערכת להסברת הפעולה החברתית בפרט והחברה בכלל, על פי הדגם שלהלן:
פרסונס הגדיר את ענפי המחקר העיקריים:
מחקר מורפולוגי – תיאור, הגדרה, השוואה ומיון של המערכת החברתית.
מחקר פיזיולוגי (מטפורה אורגנית, ביולוגית) – תיאור המכניזמים החברתיים, איך משהו פועל, איך המערכות השונות משולבות ופועלות יחד. איך מערכות כמו דת, כלכלה וכך הלאה, קשורות ליחסי השארות.
המערכת החברתית, לפי ניתוח זה, מחולקת לארבע תת-מערכות, שלכל אחת מהן תפקיד מוגדר:
ניתן להמשיך לנתח באופן דומה כל אחת מתת-המערכות, בין אם בניתוח מבני, על ידי מציאת המבנים המרכיבים את תת-המערכת, ובין אם בניתוח פונקציונלי, על ידי מציאת הפונקציות של אותם מבנים.
נדגיש כי התיאור של פרסונס, בעוד שמתאר מערכת מתפקדת ו"בריאה", אינו מבקש לטעון שכל המערכות בהכרח בריאות. כמו עם הפעולה החברתית בספרו הגדול הראשון, גם בתיאור זה מדובר בהצבה של נורמה אליה, לטענתו, החברות השונות שואפות. לדבריו, אף מערכת לא מתפקדת כך במציאות. המודל שלו, מבחינה זו, הוא הרעיון של הומאוסטאזיס, שמאופיין (בתיאור פשטני במקצת) כניסיון דינמי להגיע למצב של איזון כשכל העת, מבפנים ומבחוץ, מצב האיזון הזה מופרע ולכן דורש תיקון. בממוצע, עם זאת, האורגניזם החברתי במצב תקין. בפועל, רוב הזמן הוא לא שם. מכאן גם ניתן להבין את ניסיונו בשנים שלאחר מכן לשלב בחזרה את הביולוגיה.
תאוריות ורעיונות > פרדיגמה של שינוי אבולוציוני

לאחר שהוביל במשך שנים את הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית בסוציולוגיה שינה כיוון תאורטי והציע תאוריה נאו-אבולוציונית בספריו "חברות: היבטים אבולוציוניים והשוואתיים" ו"המערכת של החברות המודרניות" (1971). פרסונס חילק את האבולוציה לארבעה תתי-שלבים: 1. חלוקה, שיוצרת תת-מערכות מהמערכת הראשית; 2. הסתגלות, שבה המערכות האלה מתפתחות לגרסאות יעילות יותר; 3. הכללה של המרכיבים שקודם לכן לא היו חלק מאותן ממערכות; ו 4. הפיכת ערכי המערכת לכלליים, ועל ידי כך הרחבת הלגיטימציה של המערכת, שנעשית מורכבת יותר. הוא הראה כיצד תהליכים אלה פועלים בשלושה שלבים של האבולוציה: 1. שלב פרימיטיבי, 2. שלב הביניים, ו־3. שלב מודרני. הגורם המכריע במעבר מהשלב הראשון לשני היה התפתחות השפה. הגורם המשמעותי במעבר מהשלב השני לשלישי היה "התפתחות הכללים הממוסדים של הסדר הנורמטיבי" או מערכת החוק. הרעיון המרכזי בגישתו הוא שדרוג הסתגלותי של מחזור השינוי האבולוציוני. דגם תאורטי זה היה חיובי בבסיסו, דהיינו צידד ברעיון הקידמה החברתית מתוך הנחה שככל שהחברה מתפתחת, היא משפרת בצורה הולכת וגוברת את יכולתה להתמודד עם בעיותיה. פרסונס ראה את התרבות המערבית כשיאן של החברות המודרניות, ואת ארצות הברית כמפותחת ביותר.
פרסונס, כפונקציונליסט-סטרוקטורליסט לא תפס את האבולוציה כתהליך. הוא טען כי מדובר בניסיון "להגדיר סוגים סטרוקטורליים ולקשור אותם ברצף". יש בכך כדי לראות את עבודתו גם כמחקר סטרוקטורלי השוואתי.
הערות שוליים

↑  The American Academy of Arts and Sciences, Past Prizes.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298292605171  PLWABN: 9810701769005606  BIBSYS: 90068775  BNE: XX1061404  BnF: cb120227306 (data)  CiNii: DA00349127  GND: 118591835  ISNI: 0000 0001 2125 8615  LCCN: n80015395  LNB: 000022114  MGP: 242256  NDL: 00452203  NKC: jn19990201042  NLA: 35410651  NLK: KAC201885816  NSK: 000036537  NTA: 068467605  RERO: 02-A003672338  SELIBR: 315112  SNAC: w6rr2cvr  SUDOC: 028380630  Trove: 942844  VIAF: 29546994   WorldCat (עם VIAF): 29546994
אתר (פיזיקה)

התיאור בימי הביניים של הקוסמוס. הספירות הפנימיות ביותר הן הספירות הארציות, ואילו החיצוניות עשויות מאתר ומכילות את גרמי השמיים.
בפיזיקה ופילוסופיה, נחשב האֶתֶר (באנגלית: Ether, או Aether) במשך שנים לחומר שממלא את כל המרחב. אריסטו כלל אותו כאלמנט החמישי בתורת ארבעת היסודות בשל העיקרון לפיו הטבע סולד מריק. ג'יימס קלרק מקסוול, לורד קלווין, וניקולה טסלה סברו שהאתר הוא השדה האלקטרומגנטי, או התווך עליו נישאים גלים אלקטרומגנטיים. האתר אמור היה להיות אלסטי וחסר מסה. הרעיון לקיומו של האתר גם בקרב הפיזיקאים, שאב כנראה השראתו מ"הפחד מפני הריק" (horror vacui) (אנ') שמקורו עוד ביוון העתיקה.
בסוף המאה ה-19 שימש רעיון האתר פיזיקאים שניסו ליישב את התאוריה האלקטרומגנטית והפיזיקה הניוטונית. בשנת 1887 ביצעו הפיזיקאים אלברט אברהם מייקלסון ואדוארד מורלי את ניסוי מייקלסון-מורלי באמצעות מתקן הקרוי אינטרפרומטר, שהוכיח כי האתר לא זורם יחסית לתנועת כדור הארץ בחלל - ולכן בעצם האתר לא קיים כתווך בעל משמעות פיזיקלית. עם זאת הפיזיקאים ניסו עדיין לשמור על האתר מה שהביא לניסוח טרנספורמציית לורנץ על מנת לפתור את הסתירה. הפיזיקאים ויתרו על האתר כמערכת ייחוס לתנועת גלים אלקטרומגנטיים רק לאחר קבלת תורת היחסות הפרטית של אלברט איינשטיין.
ההתנגדות הסובייטית לאיינשטיין הביאה אותם להמשיך לתמוך בתיאורית האתר זמן רב לאחר שהרעיון נזנח במערב. בשנת 1931 הופיע באנציקלופדיה הסובייטית הגדולה ערך על האתר, אשר שישה פיזיקאים סובייטים בכירים, ביניהם מאטבי ברונשטיין, השוו לכתיבת ערך על פלוגיסטון.
יש להבחין, עם זאת, בין האתר כתווך המהווה מערכת ייחוס לתנועת גלים אלקטרומגנטיים, לבין האתר כתווך  על פי תורת היחסות הכללית. אלברט איינשטיין עצמו חזר לרעיון האתר וראה בו תווך המקנה תכונות פיזיקליות למרחב זמן. בהרצאתו באוניברסיטת ליידן ב-5 במאי 1920 הוא הסביר את ההבדל בין רעיון האתר של לפני ניסוי מייקלסון-מורלי לבין האתר המתחייב מתורת היחסות הכללית ובסיום דבריו הוא אמר בין היתר כי "לפי תורת היחסות הכללית לא ניתן לחשוב על מרחב ללא אתר מפני שבמרחב כזה לא רק שלא תתאפשר התקדמות של אור אלא גם לא תהיה אפשרות קיום למדדי מרחב וזמן (קני מידה ושעונים) ואף לא מרווחי מרחב-זמן בהיבט פיזיקלי".
מבנה האתר

לורד קלווין, שהיה בין הפיזיקאים החשובים בסוף המאה ה-19, הציע שהאתר צריך להיות קצף עשוי בועות-בועות, הנושקות זו לזו בצפיפות. מכיוון שהכח היחיד הפועל על הבועות אמור להיות הלחץ מן הבועות הסמוכות, הוא שיער שהבועות תהיינה פאונים, המרצפים את המרחב באופן כזה שלכל הבועות אותו נפח, ואילו שטח הפנים שלהן הוא הקטן ביותר האפשרי. מציאת הפאון בעל תכונה זו נקראת בעיית קלווין, וטרם נמצא לה פתרון (2008). עם זאת, לאחר ניסויים בקרומי סבון, הציע קלווין פתרון משלו, הדומה בצורתו לתמניון קטום משוכלל, שהוא פאון בעל 14 פאות ("טטרהדקהדרון", לפי הנומנקלטורה המקובלת). בתמניון קטום יש שישה ריבועים ושמונה משושים משוכללים; בבועיות האתר של לורד קלווין הפאות והצלעות מעוגלים קמעא, באופן המגדיל את הנפח בלי להגדיל את שטח הפנים (ולכן אין מדובר בפאונים, שלהם צלעות ישרות).
אטימולוגיה

מקור השם "אתר" במונח המיתולוגי אתר, שהוא האוויר הטהור אותו נשמו האלים.
שריד לתפיסה העתיקה אפשר למצוא בביטוי העברי "מעל גלי האתר" לתיאור שידורי רדיו (שלכאורה נעים בתווך של אתר).
האתר, כתווך נושא, שימש השראה לשמה של טכנולוגיית רשתות המחשבים "אתרנט".
ראו גם

ניסוי מייקלסון-מורלי
תורת היחסות הפרטית
הערות שוליים

↑  A New Approach to Differential Geometry using Clifford's Geometric Algebra, page 167
↑  Ether and the Theory of Relativity by Albert Einstein; תמליל הרצאתו של איינשטיין באוניברסיטת ליידן
↑  Einstein’s Ether: F. Why did Einstein Come Back to the Ether?; Galina Granek, Haifa University
השד (אופרה)

| --- | --- |

 מבוסס על:  Demon 
 מוזיקה:  אנטון רובינשטיין 
 הצגת בכורה:  13 בינואר 1875 (יוליאני) 
 שפה:  רוסית 
 
אופרת השֵׁד (ברוסית: Демон) היא אופרה בשלש מערכות (שש תמונות) מאת המלחין הרוסי אנטון רובינשטיין משנת 1871. הלברית נכתב על ידי פבל ויסקובטוב, המבוסס על שיר בעל שם זהה של מיכאיל לרמונטוב.
רקע

השיר השד של לרמונטוב היה אסור בהפצה עד שנת 1860, מפני תוכנו שנחשב כפוגעני נגד הדת. השיר הפופולרי היווה מקור מהימן ללברית, כשרובינשטיין עצמו השתתף בתהליך העריכה יחד ויסקובטוב.
האופרה בוצעה לראשונה בתיאטרון מריאינסקי שבסנט פטרסבורג, ב-25 בדצמבר 1875 (13 בינואר 1876, לפי הלוח היוליאני), בניצוחו של אדוארדו נפרבניק.
ביקורת

רובינשטיין הזמין קבוצת אמנים, המכונה "החמישה" וכן את מבקר האמנות ולדימיר סטאסוב, בספטמבר 1871 לביתו לצורך קבלת חוות דעתם. האופרה לא התקבלה בצורה חיובית על ידי קבוצה זו. אולם מוטיבים מתוך האופרה חדרו לתוך יצירות פופולריות אחרות, כגון יבגני אונייגין של צ'ייקובסקי.
דידריק סטאפל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 באוקטובר 1966 (בן 58) אוחסטחאסט, הולנד 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אמסטרדם  Het Rijnlands Lyceum Oegstgeest 
 מוסדות:  אוניברסיטת חרונינגן  אוניברסיטת טילבורך 
 פרסים והוקרה:  Nature's 10 (2011) 
 
דידריק אלכסנדר סטאפל (בהולנדית: Diederik Alexander Stapel; נולד ב-19 באוקטובר 1966) היה פרופסור לפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת טילבורך בהולנד. בשנת 2011 השעתה אוניברסיטת טילבורך את סטאפל לאחר שהתגלה שפיברק וזייף נתונים בפרסומי המחקר שלו. הונאה מחקרית זו התרחשה במשך מספר שנים והשפיעה על עשרות פרסומים שלו. עד 2015, הוסרו 58 מהפרסומים של סטאפל. הוא תואר בסיקור של הניו יורק טיימס כ"רמאי הגדול ביותר במדע האקדמי".
ביוגרפיה

סטאפל נולד כבן הזקונים מבין ארבעה ילדים. ב-1984 שיחק בסדרת הטלוויזיה הקומית "Schoppentroef". בשנת 1985, סיים תיכון. למד פסיכולוגיה ומדעי התקשורת באוניברסיטת אמסטרדם ובשנת 1991 סיים את לימודיו בהצטיינות. בשנים 1991–1992, השתתף בתוכנית לקבלת החלטות התנהגותיות בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1993 החל את לימודיו לתואר שלישי בפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת אמסטרדם. בשנת 1997 סיים את הדוקטורט בהצטיינות. במסגרת לימודיו היה גם עמית קרן פולברייט ושהה באוניברסיטת מישיגן ב-1995–1996. לאחר קבלת הדוקטורט מונה כעמית של האקדמיה המלכותית ההולנדית למדעים (אנ') באוניברסיטת אמסטרדם. במאי 2000, מונה לפרופסור לפסיכולוגיה חברתית קוגניטיבית באוניברסיטת חרונינגן. ב-2006 עבר לאוניברסיטת טילבורך שם עבד עד ספטמבר 2011, תחילה כפרופסור לפסיכולוגיה קוגניטיבית וחברתית, ומיולי 2010 גם כדקאן בית הספר למדעי החברה וההתנהגות.
סטאפל פרסם 130 מאמרים בכתבי עת מדעיים לאומיים ובינלאומיים כגון Science ו-24 פרקים בספרים שונים. בשנת 1998 זכה במדליית יוס יספרס (Jos Jaspars Medal) מטעם האגודה האירופאית לפסיכולוגיה חברתית. בשנת 2007 קיבל פרס מהחברה לאישיות ופסיכולוגיה חברתית. בשנת 2009 הוא זכה בפרס מהחברה לפסיכולוגיה חברתית ניסויית.
גילוי ההונאה במחקר

לאחר תלונות קודמות ב-2010 וב-2011 שלא הובילו לתוצאות כלשהן, בסוף אוגוסט 2011 פנו שלושה דוקטורנטים מקבוצת המחקר של סטאפל לראש המחלקה לפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת טילבורך והעלו חשדות למעשי הונאה במחקר. חשדם התעורר לראשונה בקיץ 2009, כאשר קראו טיוטת מאמר שנכתב על ידי סטאפל המתאר מחקר המבוסס כביכול על ילדי בית ספר שגילם הממוצע – 19 – היה גבוה מדי. הם ביקשו הבהרה מסטאפל והוא הסביר שמדובר בשגיאה. הם קיבלו את ההסבר, אבל חשדם התעורר מחדש מאוחר יותר בפגישת מחקר שבה הציג סטאפל נתונים של מחקר חדש. נתונים אלה התאימו להשערות בצורה כה מושלמת עד שאחד מהקהל אמר בצחוק: "זה כאילו הוא המציא את הנתונים האלה בעצמו". שלושת הדוקטורנטים המשיכו לחקור את העניין בעצמם במשך מספר חודשים ומצאו בקובצי נתונים שסטאפל סיפק שורה שלמה של ציונים זהים שהופיעו בשני מחקרים שונים, דבר שהעיד באופן די ברור על זיוף נתונים. הראיות שהם הציגו לראש המחלקה היו משכנעות מספיק כדי שזה הביא אותן ישירות לרקטור האוניברסיטה. סטאפל יכול היה לייחס את הטעויות הללו לרשלנות אבל טען שהנתונים נאספו על ידי אנשי קשר שלו בבתי הספר. כשהרקטור ביקש ליצור קשר עם בתי הספר הודה סטאפל שהם לא קיימים. זה היה "האקדח המעשן" שהרשיע אותו.
כמעט מיידית לאחר מכן סטאפל הושעה מתפקיד פעיל על ידי האוניברסיטה.
שלוש ועדות הוקמו לחקור את ההונאה במחקר: ועדת לייפלט באוניברסיטת טילבורך, ועדת נורט באוניברסיטת אמסטרדם וועדת דרנטה באוניברסיטת חרונינגן. בדו"ח הביניים של ועדת לייפלט שהתפרסם באוקטובר 2011 נכתב כי מדובר ב"הונאה רחבת היקף וארוכת טווח של זיוף נתונים" שפגעה קשות במדע ובפרט בתחום הפסיכולוגיה החברתית.
שיטות ההונאה

סטאפל השתמש בארבע אסטרטגיות כדי לפברק או לזייף נתונים. האחת הייתה איסוף הנתונים (לכאורה) בבתי ספר, דרך אחותו (שהייתה מורה) ודרך בתי ספר אחרים ששמחו לשתף פעולה, לפעמים בתמורה לציוד מחשבים. האסטרטגיה השנייה שלו הייתה לדאוג לכך שהנתונים שנאספו על ידי סטודנטים ועוזרים במעבדת המחשבים יישלחו אליו תחילה, לפני העברת הנתונים לאחרים, מה שנתן לו הזדמנות לשנות את הנתונים. האסטרטגיה השלישית שלו הייתה לספק לדוקטורטים או למשתפי פעולה נתונים או תוצאות שלכאורה אסף באוניברסיטאות אחרות (בהן עבד או באמצעות אנשי קשר). במקרים אחרים, למשל עבור המאמר שפרסם בכתב העת Science, הוא טען שאסף נתונים במחקר שטח. סטאפל החל לחלוק נתונים מפוברקים עם סטודנטים לדוקטורט כבר בשנת 2002 ולהציע נתונים גם לעמיתים בכירים יותר תוך שהוא טוען שאין לו זמן לכתוב את המאמרים עבורם.
אספקת הנתונים שנאספו מראש לסטודנטים לתארים מתקדמים צוינה כלא שגרתית, אך הוצגה על ידי סטאפל כיתרון עבורם, והם אכן ראו בכך דבר מועיל ואף כמותרות. תהליך זה, אפילו ללא זיוף הנתונים, היה בלתי הולם, משום שרוב הסטודנטים סיימו את לימודיהם מבלי שהשלימו ניסוי בעצמם.
הונאת המחקר של סטאפל לא התגלתה במשך חמש עשרה שנים לפחות. דו"ח ועדת לייפלט הגיע למסקנה כי אחת הסיבות לכך הייתה המוניטין האקדמי שלו. בטילבורך הוא נחשב לחוקר מוביל בעל פרופיל גבוה הן בפסיכולוגיה אקדמית והן בתקשורת הפופולרית בהולנד. עמיתיו ותלמידיו ראו אותו בדרך כלל בחיוב. הדו"ח מציין שהיה לו מוניטין של חוקר כריזמטי, ידידותי ומוכשר להפליא. סטודנטים רבים הפכו לחבריו האישיים.