stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאה איני
ספריה > ספרי פרוזה למבוגרים

גיבורי קיץ, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1991. (הספר בקטלוג ULI)
גאות החול, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1992. (הספר בקטלוג ULI)
מישהי צריכה להיות כאן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1995. (הספר בקטלוג ULI)
הרדופים: סיפורים מורעלים על אהבה, תל אביב: זמורה-ביתן, 1997. (הספר בקטלוג ULI)
אשתורת, תל אביב: זמורה-ביתן, 1999. (הספר בקטלוג ULI)
סדומאל, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2002. (הספר בקטלוג ULI)
ענק, מלכה ואמן המשחקים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2004. (הספר בקטלוג ULI)
ורד הלבנון, אור יהודה: זמורה-ביתן, 2009. (הספר בקטלוג ULI)
סוסית, כנרת זמורה-ביתן, 2012. (הספר בקטלוג ULI)
בת המקום, כנרת זמורה-ביתן, 2014. (הספר בקטלוג ULI)
תשאלי, חבל מודיעין : דביר : הקשרים: המכון לחקר הספרות והתרבות היהודית והישראלית, 2017. (הספר בקטלוג ULI)
השמלה, כתר, 2019. (הספר בקטלוג ULI)
הילד של לגיון הזרים, כתר ספרים, ספטמבר 2023.
ספריה > שירה

דיוקן: שירים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1988. (הספר בקטלוג ULI)
קיסרית הפריון המדומה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1990. (הספר בקטלוג ULI)
ספריה > לילדים ולנוער

תקרא לי מלמטה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1994. (הספר בקטלוג ULI)
מר ארנב מחפש עבודה, תל אביב: עם עובד, 1994. (הספר בקטלוג ULI)
היי, יולי!, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1995. (הספר בקטלוג ULI)
חצי ועננס: תמנוניה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1996. (הספר בקטלוג ULI)
שיר אני, שיר אמא: שירים ליעלה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2000. (הספר בקטלוג ULI)
קוקו פטרוזיליה, תל אביב: כנרת, 2002. (הספר בקטלוג ULI)
פרסים

1994- פרס היצירה לסופרים עבריים
2006- פרס ברנשטיין למחזות ביכורים על המחזה "מי אלמה"
2010- פרס ביאליק לרומן ורד הלבנון
2014- פרס ניומן על הישגים ספרותיים, תרומה והשפעה כוללות על הספרות העברית החדשה
2019- פרס עגנון לאמנות הפרוזה
לקריאה נוספת

קובי נסים, "הדמויות מגלות את עצמן": ריאיון עם הסופרת לאה איני, על המשמר, כ' באלול תשנ"א, 30 באוגוסט 1991, עמ' 19.
אילת נגב, לאה איני: לחיות עם בעל מת, בתוך שיחות אינטימיות, תל אביב: משכל, 1995. גרסה דיגיטלית בפרויקט בן־יהודה. (הספר בקטלוג ULI)
לאה איני, "כתובה בעברית. נושמת עברית" – נאום קבלת 'פרס ניומן', דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ה, 2015
2014 ,Shai Rudin, "Confessional Writing About Incest: Lea Aini’s Rose of Lebanon and “S’domel". Women in Judaism, Vol. 11(1), pp. 1-18.
לאה איני, דברים שנישאו בטקס פרס עגנון לשנת תש"ף, דחק: כתב עת לספרות טובה, כרך י"ב, 2020
הערות שוליים

↑  מתוך אתר סימניה
↑  מיה סלע, לאה איני תקבל את פרס ניומן לספרות עברית, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2014
↑  ראיון בתאריך 21 ביוני 2016
↑   לאה איני, אשכול נבו ויניב איצקוביץ' בין המועמדים לפרס ספיר, באתר הארץ, 24 בנובמבר 2024
↑  פביאנה חפץ, ספר / חברות נשים, חדשות, 20 בדצמבר 1992
↑  ליה נירגד, תליינית בידיים שקופות, באתר הארץ, 11 בפברואר 2002
קציעה עלון, על ספרה של לאה איני - סדומאל, באתר "תרבות•il"
↑  ראובן מירן, אוושת לבו של הזולת, באתר הארץ, 16 במאי 2005
↑  אברהם בלבן, למחוק את השקיפות | "ורד הלבנון", באתר הארץ, 8 ביולי 2009
אסתי אדיבי-שושן, מה פתאום איני באל"ף?, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2009
יצחק לאור, ערגה גדולה אל המרכז, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2009
↑  שירה סתיו, "סוסית" של לאה איני: עלתה על הסוס, באתר הארץ, 19 בפברואר 2012
יותם שווימר, רוץ בן "סוסית": לאה איני משעשעת, באתר ynet, 19 בפברואר 2012
רן יגיל, לכתוב את הכאוס, על הרומן "סוסית", לאה איני, באתר nrg מעריב, 11 ביוני 2012
יוני ליבנה, לאה איני, סוסית, המדור הספרות של ידיעות אחרונות, 10 בפברואר 2012
↑   חנה הרציג, "בת המקום": ממלכת הדמיון של לאה איני, באתר הארץ, 7 ביולי 2014
יוני ליבנה, לאה איני, בת המקום, המדור הספרות של ידיעות אחרונות, 2 באוגוסט 2014
יותם שווימר, תני לי מקום: לאה איני בממלכה משלה, באתר ynet, 16 ביולי 2014
↑   מיה סלע, "תשאלי": כך האידיאולוגיה כבשה את הספרות, באתר הארץ, 27 באפריל 2017
דורית שילה, ביתהּ אשר נחרב - על 'תשאלי' ללאה איני, באתר "הַמּוּסָךְ - מוסף לספרות" של הספרייה הלאומית, 18 במאי 2017
↑   מיה סלע, "השמלה" של לאה איני: שובבות של יוצרת פורעת חוק, שאינה כפופה לכלום, באתר הארץ, 11 ביוני 2019
↑   יוענה גונן, "הילד של לגיון הזרים" מוכיח את כוחה המאגי של הכתיבה, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2023
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ישעיהו קורן, עודד בורלא | פרס ביאליק לספרות יפה לאה איני, שלומית כהן-אסיף, מרדכי גלדמן  2010 | הבא: דן בניה סרי, שרון אס, דתיה בן-דור |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297819405171  BnF: cb146192836 (data)  CANTIC: a11619041  CiNii: DA18868485  GND: 138536880  ISNI: 0000 0000 7844 9706  LCCN: nr88007253  RERO: 02-A013895464  SUDOC: 168676109  VIAF: 78783089   WorldCat (עם VIAF): 78783089
עלמא א-שעב

| --- | --- |
 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  דרום לבנון
 נפה:  צור
 שליטה:  ישראל ישראל
 שטח:  1.954 קמ"ר
 גובה:  380 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,487 (2013)
 קואורדינטות:  33°06′17.2″N 35°10′52.2″E﻿ / ﻿33.104778°N 35.181167°E﻿ / 33.104778; 35.181167
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןעלמא א-שעב(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןעלמא א-שעב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
עלמא א-שעב (בערבית: علما الشعب, בתעתיק מדויק: עלמא אלשעב) הוא כפר לבנוני, ששייך לנפת צור במחוז הדרום בלבנון. הכפר סמוך לגבול ישראל–לבנון והוא מצוי כ-1.5 קילומטר מצפון לקיבוץ חניתה שבשטח ישראל. הכפר צופה על מישור החוף הלבנוני ועל העיר צור ונמצא על כביש הרוחב הלבנוני בין א-נאקורה ורמיש.
אוכלוסייה

רוב האוכלוסייה בכפר היא נוצרית והוא נחשב ליישוב הנוצרי היחיד באזור שכולו שיעי. באוקטובר 2013 התגוררו בכפר 1,428 לבנונים ו-59 פליטים. נכון ליוני 2024 מתגוררים כ-900 תושבים בקביעות, והאוכלוסייה מגיעה ל-1,500 כאשר בני הכפר שהיגרו ממנו באים לשהות בו בקיץ.
היסטוריה

ב-1875 מצא ויקטור גרן במקום כפר שבו כ-350 תושבים, נוצרים מרונים ויוונים אורתודוקסים. ב-1881 דיווחו קלוד קונדר והורשיו קיצ'נר מהקרן לחקר ארץ ישראל על כפר ובו כ-500 תושבים, שבתיו בנויים היטב וסביבת הכפר נקייה. בכפר שני מבני כנסייה, מטעים, מעין ובורות מים רבים.
במשך מספר שנים לאחר עליית קיבוץ חניתה על הקרקע ב-1938, היו קשרים טובים בין הכפר הלבנוני והקיבוץ העברי, בין היתר הודות למאמציו של "מוכתר" חניתה, יוסף פיין. היחסים פסקו לאחר הקמת מדינת ישראל.
ב-1977, בעת שלישראל היה קשר עם הנוצרים בדרום לבנון, שימשה עלמא א-שעב בסיס יציאה לפעולה של צבא לבנון החופשית נגד הכפר השיעי הסמוך, א-נאקורה. הפעולה הייתה ביוזמתו של אלוף פיקוד הצפון, יאנוש בן גל. הכוח הנוצרי, שכלל גם תושבים מהכפר והיה בפיקודו של סאמי שידיאק, נכשל בפעולתו ושידיאק אף נפצע בה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל רוב תושבי הכפר התפנו ממנו, עקב הנזקים החמורים שנגרמו מהלחימה. ב-16 בנובמבר 2024 לקראת הערב כבש צה"ל את הכפר. לפי ניתוח תצלומי לוויין שנערך בדצמבר 2024, במהלך המלחמה נהרסו לחלוטין כ-8% מהמבנים בכפר (33 מבנים מתוך 417), וכ-2% נהרסו חלקית (8 מבנים).
תעסוקה וכנסיות

הגידול החקלאי השולט בכפר הוא מטעי זית. ב-2008 תרם גדוד איטלקי של יוניפי"ל, שאייש את מוצב יוניפי"ל הסמוך לכפר, ציוד תעשייתי לכבישה קרה של זיתים ויצירת שמן זית.
בכפר מצויות שלוש כנסיות: כנסיית מאר אליאס העתיקה, כנסיית א-סיידה וכנסיית אל-בשארה האוונגליסטית.
הערות שוליים

↑  מאיר הראובני, יהודים מישראל בלבנון באזכרה למפקד פלנגות, מעריב, 19 בספטמבר 1977
↑  אפרים סנה, ‏אזור דרום לבנון דגם לאזור ביטחון ישראלי, מערכות 288, ינואר 1983
↑  List of cadastral zones in Lebanon ranked by most to least vulnerable, באתר נציבות האו"ם לפליטים, קובץ אקסל, גיליון South, שורה 154
1 2  Why 800 people fled a sun-kissed Mediterranean village, BBC
↑  מיכאל אסף, משני עברי הגבולות, דבר, 27 בדצמבר 1942
↑  יהודה אריאל, שלושה סיפורים על חניתה, הארץ, 5 בספטמבר 1958
↑  תום שגב, המלך דורש חקירה (ב) - נקורה, כותרת ראשית, 27 באוגוסט 1986
↑   ציוץ של אור פיאלקוב ברשת החברתית אקס (טוויטר), "לפי צילום לווין מהבוקר - צה״ל התקדם משמעותית בגזרה המערבית", 16 בנובמבר 2024. – המקור הוא עיתונאי רשמי
↑   ציוץ של Ben Tzion Macales ברשת החברתית אקס (טוויטר), "עלמא א-שעב... אחוז ההרס בכפר: כ-10%", 11 בדצמבר 2024
↑  THE OLIVE PRESS OF ALMA CHAAB, באתר יוניפי"ל, 2 בדצמבר 2013
↑  עלמא א-שעב, באתר לקידום תיירות כפרית בלבנון (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 190417056  VIAF: 2490148574263224430003   WorldCat (עם VIAF): 2490148574263224430003
מפרץ אילת

| --- | --- |
תמונת לווין של חצי האי סיני. מימין מפרץ אילת ומשמאל מפרץ סואץ.
תמונת לווין של חצי האי סיני. מימין מפרץ אילת ומשמאל מפרץ סואץ.
 מידע כללי
 על שם:  אילת
 מיקום:  בין חצי האי סיני ובין חצי האי ערב.
 סוג:  לשון ים
 מידות
 שטח:  2,880 קמ"ר
 נפח:  2,500 קמ"ק
 אורך מרבי:  170 ק"מ
 רוחב מרבי:  26 ק"מ
 רוחב ממוצע:  26 ק"מ 
 עומק מרבי:  1,850 מטר
 ‏עומק ממוצע:  900 מטר
 מידע נוסף
 מליחות:  4.08%
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל ישראל   ירדן ירדן   מצרים מצרים   ערב הסעודית ערב הסעודית
 ערים:  אילת, עקבה, נואיבה, דהב, חקל ומקנא
 קואורדינטות:  29°32′36.55″N 34°57′17.57″E﻿ / ﻿29.5434861°N 34.9548806°E﻿ / 29.5434861; 34.9548806
 
 
מפרץ אילת, הידוע מחוץ לישראל כמפרץ עקבה (בערבית: خليج العقبة), הוא לשון ים ארוכה וצרה, שלוחה צפונית של הים האדום המפרידה בין חצי האי סיני ובין חצי האי ערב. אורכו של המפרץ כ-180 קילומטר, ורוחבו המרבי 25 קילומטר. שטח המפרץ הוא 2,880 קמ"ר המהווים כ-0.5% משטח הים האדום כולו. נפח המפרץ הוא 2,500 ק"מ מעוקב, המהווים כ-1% מנפח הים האדום כולו. עומקו הממוצע הוא 900 מטר מתחת פני הים והעומק המרבי הוא 1,820 מטר מתחת פני הים (באזור שמול נואיבה בסמוך לחוף הסעודי). מבחינה גאולוגית, מפרץ אילת מהווה חלק מהבקע הסורי-אפריקני ומכאן עומקו הרב.
משני עבריו של מפרץ אילת מתנשאים הרים תלולים – הרי סיני ממערב והרי אדום ומדין ממזרח. זווית השיפוע הממוצעת של קרקעית המפרץ היא 21% ובקטעים מסוימים מגיע השיפוע למעל 50%. מפרץ אילת נחשב לים טרופי, שטמפרטורת מימיו היא יותר מ-20 מעלות צלזיוס בממוצע השנתי. מאות מינים של דגים טרופיים מצויים בשפע במפרץ, העשיר גם בצדפים, בחלזונות, באלמוגים ובחסרי חוליות אחרים. כל אלה מושכים אליו תיירים וצוללים רבים מרחבי העולם. מפרץ אילת הוא עורק תחבורה חשוב של ישראל יחד עם ארצות רבות באפריקה ובאסיה, בנוסף לתעלת סואץ. בכניסה אל המפרץ מצד הים האדום, מול ראס נצרני, שוכנים שני איים קטנים – טיראן וסנפיר. שני האיים, שבעבר היו בבעלות סעודית, העברו לידי מצרים לפני מלחמת ששת הימים. ערב מלחמת ששת הימים, סגרו המצרים את מצרי טיראן מפני שיט ישראלי ואיימו על הספינות בתותחים שהיו בראס נצרני. במהלך מלחמת ששת הימים, השמידו כוחות צה"ל את התותחים ופתחו מחדש את המפרץ לשיט אוניות.
בקצהו הצפוני של המפרץ נמצאות ערי הנמל והקיט, אילת בישראל ועקבה בירדן. לאורך מזרח סיני, בחוף המצרי של המפרץ מצויים אתרי צלילה ותיירות רבים, יישובים קטנים וכפרי נופש. ביניהם אי האלמוגים, נואיבה, דהב ושמורות הטבע – שמורת ראס אבו גלום ושמורת נבק. האי טיראן מפורסם גם בזכות עולם החי המגוון שבו ובשוניות האלמוגים שסביבו. מקננות בו ציפורי ים רבות כדוגמת שלך, שחפים, שחפיות ולבניות.
אזור המפרץ משופע באתרי טבע, תופעות גאולוגיות מרתקות, שוניות אלמוגים ייחודיות ומגוון בעלי חיים וצמחים. עושר אקולוגי זה נובע מהיותו של המפרץ אזור סגור בו הגלים חלשים יחסית, ובנוסף בזכות הסביבה היבשה לא נשפכות כמויות גדולות של מים מעורבים בחול ופסולת למפרץ. גורמים אלו תורמים תרומה מכרעת לשקיפות המים; כתוצאה מכך קרני השמש יכולות לחדור עמוק ולהפרות את הדגים והאלמוגים בעומק. הרי אדום והמדבר הצחיח המקיף את המפרץ יוצרים סביבת חיים מרהיבה המחייבת שמירה קפדנית על האיזון הטבעי הנחוץ להמשך קיומה.
מי המפרץ

קרינת השמש החזקה והיובש באזור גורמים לרמה גבוהה של התאדות מי המפרץ. בדהב מגיעה ההתאדות לשיא של 4,250 מילימטר לשנה, רמה שהיא פי 400 מכמות המשקעים השנתית הממוצעת במקום. תופעה זו גורמת לגרעון מתמיד של מים במפרץ ולזרימה קבועה של מים מדרום, דרך מצרי טירן. הזרימה במפרץ היא בניגוד לכיוון השעון; עם כניסתו למפרץ מוטה הזרם מזרחה בשל כוח קוריוליס. בהמשך, משפיעות הרוחות הצפוניות על שינוי כיוון הזרימה מערבה ואחר כך – דרומה. האידוי המוגבר גורם לשתי תופעות נוספות: קירור המים והמלחתם. הטמפרטורה השנתית הממוצעת של מי מפרץ אילת היא C° ‏24 לעומת C° ‏27 בדרום הים האדום (במפרץ סואץ, שהוא רדוד יותר, מגיעה הטמפרטורה הממוצעת ל-C° ‏22.5). מליחות מי מפרץ אילת עומדת על 4.08% לעומת 3.6% בדרום הים האדום. שכבות המים במפרץ שוות במליחותן והטמפרטורה שלהם כמעט שווה. הצפיפות השווה של שכבות המים מאפשרת ערבול אנכי של המים – תופעה שבעקבותיה קיימת הספקת חמצן גם לאזורים העמוקים ביותר במפרץ.
הגאות והשפל במפרץ אילת הן דו-שיאיות. כלומר, במהלך יממה יש שני מחזורי גאות ושפל. הפרש הגבהים בין הגאות והשפל אינו רב ומגיע בקירוב למטר אחד.
חוף סיני

החוף המזרחי של מפרץ אילת מתחלק לשלוש יחידות נוף עיקריות:
החוף המזרחי, מאילת ועד ראס א-תנתור (במחצית הדרך בין דהב ובין שארם א-שייח') – יחידה זו כוללת את רובו של החוף המזרחי. רצועת החוף בדרך כלל צרה ומכוסה לרוב בסלעים, אבנים וחצץ. יחידה זו תחומה על ידי המדרונות של רכס הרים מאגמתי ומותמר. בחלק מהמקומות המדרונות מגיעים עד קו המים. יוצאים מן הכלל הם שפכי הנחלים הגדולים היוצרים מניפות-סחף באזור החוף. במימי המפרץ, יש לאורך קו החוף רצועה רצופה של שוניות אלמוגים. רצועה זו מאופיינת בשולחן צר וחזית זקופה הצונחת אל מימיו העמוקים של המפרץ. שונית האלמוגים, הסמוכה לפני המים, מונעת גישה של סירות וכלי שיט אל החוף. הגישה אפשרית רק במקומות בהן יש פרצה בשונית. קו החוף הוא ישר באופן יחסי אך יש בו מספר בליטות ומפרצונים. הבליטות הן בדרך כלל תוצאה של שפכי נחלים שיצרו מניפות סחף. במקומות אלו ניתן למצוא בארות שנחפרו הודות לשכבה גבוהה יחסית של מי תהום. באתרים אלו נוצרו נאות מדבר חופיות ובהן ריכוזים של עצי תמר, בוסתנים וגינות. הבולטות שבהן הן נואיבה ודהב.
חופי המלחות, מראס א-תנתור ועד ראס נצראני – יחידת נוף זו דומה במאפיינים רבים ליחידה שמצפון לה. היא נבדלת ממנה בעיקר ברוחב רצועת החוף שמשתרעת בממוצע לרוחב של 5 קילומטרים. רצועה זו נחלקת לשניים: הרצועה המזרחית הסמוכה לים מורכבת ממלחות עונתיות שטוחות שאדמתן חומה. הרצועה המערבית והסמוכה להרים מורכבת בעיקר ממניפות הסחף של שני הוואדיות העיקריים באזור: ואדי כיד וואדי אל-עדוי היוצרות מדרונים מתונים שאדמתם היא אדמת סחף וחול. יחידת נוף זו כוללת את חורשות המנגרובים הנמצאות לאורך החוף שמצפון לנבק, הן על היבשה והן במי הים. במלחות החוף צומחים השיחים זוגן לבן וימלוח. במניפת ואדי כיד צומחים שיחי סלוודורה פרסית העוצרים את החול ויוצרים תלוליות סביבם.
חופי השוניות המורמות, מראס נצראני ועד ראס מוחמד – אזור זה מתאפיין במצוקי חוף תלולים המתנשאים לגובה של כ-25 מטרים מעל פני המים (בשארם א-שייח' ובראס מוחמד הם מגיעים אף לגובה של 50 מטר). המצוקים והמשטחים הסלעיים שבראשם הם שוניות אלמוגים קדומות שהתרוממו עם עליית היבשה. קו החוף באזור זה מתאפיין במפרצונים זעירים ובינוניים ובחצאי איים. חצי האי הבולט באזור זה הוא ראס מוחמד. כמו בחוף הצפוני יותר, גם כאן קיימת בים, לאורך החוף, שונית אלמוגים. עמק החוף רחב יחסית, כ-5 קילומטרים ומכוסה בבלייה גרניטית דקה ובחולות. בערוצי הנחלים שהתחתרו במצוקים הסמוכים לים ניתן למצוא צמחי שושנת יריחו וריסן. אין באזור מקורות מים והוא צחיח לחלוטין. עד פיתוח התיירות במקום, מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, לא הייתה גם אוכלוסייה בדווית באזור.
החי במפרץ אילת

באופן כללי מייצג החי שבים האדום את החי במימי האוקיינוס ההודי, אלא שמינים רבים אינם יכולים לחדור אליו בשל מגבלות מליחות וטמפרטורה וחלקם מצויים רק בחלקו הדרומי של הים האדום. חלק גדול מהמינים שבים האדום הם אנדמיים ושיעורם של מספר קבוצות מגיע לכ-30%. ייתכן כי חלקם התפתח בתקופת ים תטיס. המינים האנדמיים מתאימים יותר לתנאים בים האדום ובמפרץ אילת ולכן משגשגים בהם יותר מהמינים האוקיאניים.
זיהומים במפרץ

תפיסת החוף על ידי נמל צבאי, נמל אזרחי, מתקני תעשייה וריבוי המבקרים משפיע ישירות על כמות הזבל במפרץ וזיהומים נוספים. לחופי המפרץ ישנם מפעלים שלאחר קירור המכונות בעזרת מי ים מחזירים את המים למפרץ כשהם חמים ומלאים חלקי מתכת המפרים את האיזון במפרץ. בנוסף יש בעיות של דליפת ביוב הן בעקבה בצד הירדני והן באילת בצד הישראלי. כמו כן התקיים מאבק בנושא כלובי הדגים במקום. בשנים 1994–1996 נחתמו הסכמים לשיתוף פעולה אקולוגי במפרץ מצד ירדן וישראל.
לקריאה נוספת

מדריך ישראל, סיני וחבל עזה, הוצאת כתר ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1979, עמ' 124–126, 157–165, 185–239
הערות שוליים

1 2  אנציקלופדיה ynet, מפרץ אילת
1 2 3 4 5 6 7 8 9  מדריך ישראל, סיני וחבל עזה, הוצאת כתר ומשרד הביטחון-ההוצאה לאור, 1979, עמ' 157–165
1 2 3  מדריך ישראל, סיני וחבל עזה, הוצאת כתר ומשרד הביטחון-ההוצאה לאור, 1979, עמ' 124–126
↑  צפריר רינת‏, הממשלה דחתה ההחלטה על עתיד כלובי הדגים, באתר וואלה, 14 במרץ 2004.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007602290105171  GND: 4000866-6  LCCN: sh85006208  NARA: 10038098  SUDOC: 175750092  VIAF: 248499846   WorldCat (עם VIAF): 248499846 
דגים בשונית באילת.
מבט לדרום מזרח. בתמונה נראה מפרץ אילת מבעד להרי אילת, והגדה הירדנית של מפרץ אילת
פיטר רובינסון (אמן קרקס)

| --- | --- |

 לידה:  6 באפריל 1874 ספרינגפילד, ארצות הברית 
 פטירה:  2 בספטמבר 1947 (בגיל 73)
 מדינה:  ארצות הברית 
 
פיטר "פיט" רובינסון (באנגלית: Peter Robinson;‏ 6 באפריל 1874 – 2 בספטמבר 1947) היה שחקן אמריקאי ואמן קרקס.
קורות חייו

רובינסון נולד בספרינגפילד, מסצ'וסטס, למשפחת מהגרים מנורווגיה. בילדותו היה בעל מראה ומשקל רגילים, אך בגיל ההתבגרות החל לאבד ממשקלו במהירות. בזכות כך החל לעבוד בקרקס האחים רינגלינג תחת שם הבמה "השלד האנושי", כשהוא שוקל 26 ק"ג. ב-1922 נישא לבייבי באני סמית', שהייתה שותפתו למופעי השוליים בתור "האישה השמנה", במשקל 212 ק"ג. נישואי אמנים רזים לנשים שמנות היו תופעה נפוצה בקרקס, ונועדו למשוך קהל. לזוג נולדו שני ילדים.
למרות שנודע כאמן קרקס, רובינסון הוכשר כשחקן שייקספירי קלאסי וכנגן מפוחית. הוא זכור בעיקר בזכות תפקידו בסרט הפולחן "פריקס" (1932), בבימוי טוד בראונינג.
קישורים חיצוניים
פיטר רובינסון, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
הערות שוליים

1 2  Freaks of Nature, באתר Classic Horror
↑  "Peter Robinson - IMDb". Uk.imdb.com. נבדק ב-2012-08-13.
מגדבורג

בית הכנסת במגדבורג, 2009
מגדבורג (בגרמנית: ‏Magdeburgקובץ:Magdeburg.ogg‏Ⓘ‏, בסקסונית תחתית: [Meideborg [ˈmaˑɪdebɔɐx) היא עיר עצמאית והבירה של מדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה, אשר נמצאת על נהר האלבה. מגדבורג הייתה אחת מהערים החשובות באירופה בימי הביניים.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מגדבורג הייתה עיר גרמנית שהיוותה במשך דורות מרכז מסחר עם הסלאבים.
אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, העניק את העיר כנדוניה לאשתו ובשנת 936 ייסד במקום מנזר אותו הקדיש ללגיון התבני. בכל מהלך כהונתו, נהג אוטו לבקר בעיר לעיתים קרובות, מתוקף היותה עמדה קדמית נוחה למסעות מלחמה באזורים הסלאביים מעבר לנהר האלבה. נוכחותו של הקיסר בעיר הביאה לשגשוג של המקום. במהלך כהונתו, ביקש אוטו לקדם את העיר למעמד של מושב בישוף, והחל בבניית כנסייה גדולה במקום, אך רק בשנת 968 הוא הצליח לגבור על התנגדות אנשי הכמורה והעיר הייתה למושב של בישוף. בשנת 965 הוענקו לעיר זכויות של הטבעת מטבעות, קיום שוק וגביית מכסים. לאחר מותו נקבר אוטו בכנסייה הראשית בעיר.
יורשיו של אוטו הראשון המשיכו לראות בעיר מקום חשוב ונהגו לקיים בו חגיגות נוצריות. אולם השושלת הסאליאנית שבאה בעקבותיהם זנחה את המקום והבישוף קיבל את השליטה בעיר והקים את משכנו על הריסות ארמון הקיסר. במחצית השנייה של המאה ה-12 הקים הארכיבישוף וויכמן חומה מסביב לעיר והגדיר מחדש את הדרכים הציבוריות בעיר.
בעיר הייתה מתיחות רבה בין הארכיבישוף ששלט בעיר לבין תושבי העיר שבקשו ממשל עצמי. בשנת 1129 התקוממו תושבי העיר נגד הארכיבישוף, ואף שהוא הצליח לדכא את המרד החלו בשנות ה-60 של המאה ה-12 להופיע בכתובים התייחסויות לשופטי העיר ושליטיו, כמו גם לגילדות בעלות זכויות החלטה. בשנת 1183 מעמדן של הגילדות הוכר רשמית.
בשנת 1188 העניק הארכיבישוף וויכמן זכויות מסוימות לתושבי העיר.
ביום שישי הטוב בשנת 1207 פרצה שרפה בעיר שהזיקה קשות לקתדרלה בעיר ובמקום לשפצה החליט הבישוף אלברכט השני לבנות קתדרלה חדשה בסגנון גותי. בניית הקתדרלה התקדמה בשלבים ורק בשנת 1520 הסתיימה סופית. בסביבות שנת 1235 אילץ הקיסר את הארכיבישוף ששלט בעיר להעניק לתושבי העיר זכויות ממשל עצמי הידועות כזכויות מגדבורג, והיוו דגם לזכויות ממשל עצמי של תושבי ערים ברחבי מזרח אירופה. מתיחות המשיכה לשרור בין הבישוף לתושבי העיר ובשנת 1325 רצחו תושבי העיר את הבישוף.
בתחילת מלחמת שלושים השנים הייתה מגדבורג בצד הפרוטסטנטי. אולם בשנת 1631 נכבשה על ידי הכוחות הקתוליים, ששרפו את העיר והרגו את רוב תושביה, ("טבח מגדבורג").
ב-1656 ערך אוטו פון גריקה בעיר הדגמה חוזרת של ניסוי חצאי הכדור של מגדבורג, בהדגמה הזו 16 סוסים, 8 מכל צד, לא הצליחו להפריד בין שני חצאי כדור שהיה ביניהם ואקום. הניסוי קרוי על שם העיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו מפעלי הדלק במגדבורג מטרה להפצצות בעלות הברית. ההפצצות הביאו גם להרס הרחוב הראשי של העיר והשכונות הצפוניות שלה. ב-12 באפריל 1945 הגיעה הדיוויזיה השנייה של האמריקאים לעיר. אולם למגינת לבם של תושבי העיר, נסוגו הכוחות האמריקאיים מהעיר והעבירו אותה לשליטת הסובייטים והיא נכללה במזרח גרמניה.
ב-20 בדצמבר 2024 אירע בשוק חג המולד בעיר פיגוע דריסה שנעשה בידי עבדול מוחסן, במקור מסעודיה.
יהודים

תיעוד מסוף המאה ה-10 (960-970), מציין הגנה מלכותית על היהודים במגדבורג, דבר המעיד שיהודים חיו בה.
בסביבות 1472 גורשו יהודי העיר בידי הארכיבישוף אדולף השני מנסאו (אנ').
מרבני העיר הבולטים בסוף המאה ה-19: לודוויג פיליפסון, מוריץ גידמן ומוריץ רהמר (גר').
הערות שוליים

1 2  Harold Joseph Berman, Law and revolution: the formation of the Western legal tradition, Harvard University Press, 1983, page 376
↑  John M. Jeep, Medieval Germany, Routledge, 2001, page 481
↑  John M. Jeep, Medieval Germany, Routledge, 2001, pages 481-482
↑  Paul B. Pixton, The German episcopacy and the implementation of the decrees of the fourth Lateran Council, 1216-1245: watchmen on the tower, BRILL, 1995, page 81
↑  John M. Jeep, Medieval Germany, Routledge, 2001, page 482
↑  האטמוספירה בכדור-הארץ ובמאדים
↑  William C. Sylvan, Francis G. Smith, Jr., John T. Greenwood, Courtney H. Hodges, Normandy to Victory: The War Diary of General Courtney H. Hodges and the First U.S. Army, University Press of Kentucky, 2008, page 369
↑  Gregor Dallas, 1945, Yale University Press, 2006, page 545
↑  זאב אברהמי, חשד לפיגוע בגרמניה: לפחות 4 הרוגים ועשרות פצועים מדריסה בשוק חג המולד במגדבורג, באתר ynet, 20 בדצמבר 2024
↑  Dean Phillip Bell, Sacred communities, Dean Phillip Bell, page 126
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557481405171  GND: 4036934-1  ISNI: 0000 0004 0514 5487  LCCN: n81112184  MusicBrainz: d433ec3e-b140-47a8-b7da-3062e69749a8  NARA: 10044803  NKC: ge138920  NSK: 000774513  RERO: 02-A008874869  SUDOC: 076029999  VcBA: 494/51892  VIAF: 246047712   WorldCat (עם VIAF): 246047712
אברהם ארלנגר

ערך זה עוסק באחד מראשי הקהילה היהודית האורתודוקסית בשווייץ. אם התכוונתם לנכדו, מראשי ישיבת קול תורה בירושלים, ראו .
אין תמונה חופשית
אברהם אֶרלַנגֶר (בגרמנית: Abraham Erlanger; תרי"ג, 1853 – כ"ג בכסלו תרצ"ב, 1931) היה מראשי היהדות האורתודוקסית בשווייץ במאה ה-19 וראש הקהילה היהודית האורתודוקסית בלוצרן. אבי משפחת ארלנגר בשווייץ ובישראל, שהעמידה רבנים ואישי ציבור רבים.
ביוגרפיה

נולד בעיירה גיילינגן (אנ') שבבאדן, גרמניה, לשמעון ורייל ארלנגר. בשנת 1870, בהיותו בן 17, נפטרו הוריו בזה אחר זה. הוא עבר לעיר וירצבורג, שם התקרב לרב העיר הרב יצחק דב במברגר, אשר הייתה לו השפעה מכרעת על חייו. כעבור זמן עבר ללוצרן והקים יחד עם אחיו הבכור איזידור את בית המסחר "האחים ארלנגר".
הקהילה היהודית בלוצרן נוסדה בשנת 1867, אולם עד בואו של ארלנגר לא היו חיי קהילה יהודיים בעיר. בכל רחבי לוצרן התגוררו עד אז כעשרים משפחות יהודיות בלבד ולא היו להם שירותי דת. ארלנגר דאג לכל צורכי הדת. בכל העיר לא היה מקווה, וארלנגר הקים על חשבונו מקווה ששימש את יהודי האזור. מקווה זה היה מהיחידים בשווייץ, ובמשך למעלה מארבעים שנה היה היחידי בלוצרן. הוא רכש צמר גולמי כדי לטוות ממנו פתילים לציצית עבור יהודי העיר. בחצר ביתו הוא בנה את הסוכה היחידה בעיר וכל חברי הקהילה השתמשו בסוכתו בתקופת חג הסוכות. רק בתחילה המאה ה-20 הוחל לבנות סוכות נוספות בעיר.
בשנת 1876 נישא לברטה הרץ, בת למשפחה יהודית ידועה מהעיר האל. בשנת 1877, עוד לפני שנולדו להם ילדים משלהם, אימצו בני הזוג ארלנגר ילד יתום. במהלך השנים נולדו לבני הזוג ארלנגר 15 ילדים – תופעה נדירה באותה תקופה. שניים מבניו נפטרו בגיל צעיר. לימים הם אימצו ילד יתום נוסף – רוברט גוגנהיים. ארלנגר שמר על אורח חיים אורתודוקסי מוקפד, והעניק חינוך ברוח זה לכל ילדיו. לא התיר לאישה נשואה לשבת ליד שולחנו ללא כיסוי ראש.
ארלנגר יזם את הקמת בית הכנסת הגדול החדש בלוצרן, ששימש מרכז הקהילה היהודית בעיר. במשך למעלה מארבעים שנה כיהן נשיא החברה קדישא בעיר. ביתו היה מרכז הכנסת אורחים לתיירים, אישי ציבור רמי מעלה, רבנים וקציני צבא, וכן סטודנטים מהאוניברסיטאות בברן ובציריך. בין אורחיו היו הכתב סופר והברון רוטשילד. תמך בישיבות ובעניי ארץ ישראל, וכמו כן גייס כספים למען בית החולים שערי צדק.
היה ממייסדי "הארגון החופשי של היהדות האורתודוקסית" שטיפל בענייניה של היהדות האורתודוקסית בשווייץ. בשנות מלחמת העולם הראשונה הצליח להשיג היתר שחיטה, למרות החוק השווייצרי האוסר שחיטה. לקראת סוף המלחמה נפטרה אשתו ממגפת השפעת.
בשנת 1913 הוכתר בתואר "חבר", ולרגל יום הולדתו השבעים הוכתר בתואר "מורנו" על ידי רבני גרמניה, הונגריה ורומניה, לאות הוקרה על פועלו.
נפטר בכ"ג בכסלו תרצ"ב. על פי צוואתו חולקו לפני הקבורה כפדיון נפש 248 פרנקים לעניי לוצרן (כמניין שמו "אברהם").
לאחר פטירתו פורסמו עליו מאמרי הערכה בעיתון "דער איזראעליט". בין השאר נכתב: "הלך מאיתנו מנהיג, לא רק מנהיג של יהדות שווייץ, אלא של האורתודוקסיה המערב-אירופאית כולה... לא נגזים אם נאמר שאברהם ארלנגר סימל את החיים היהודיים של שווייץ, ושל קהילת לוצרן. הרי בעצם היה המייסד, ובמשך עשרות שנים גם המנהיג של קהילתו".
בעקבות היסודות שהעמיד התפתחה הקהילה היהודית בלוצרן, ועם השנים נוסדו בה מוסדות תורניים מפורסמים: ישיבת לוצרן, סמינר בית יעקב, תלמוד תורה לבנים ובית יעקב לבנות.