stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקורות הירדן
היסטוריה > במאה העשרים

אזור מקורות הירדן עבר מספר שינויים מדיניים במהלך המאה העשרים: בראשית המאה העשרים היה האזור שטח פנימי בתחומי האימפריה העות'מאנית; לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית היה האזור לתחום־גבול בין שתי מדינות־חסות: המנדט הבריטי על ארץ ישראל והמנדט הצרפתי על סוריה; עם תום המנדט הבריטי בארץ ישראל, חולק בין שלוש מדינות עצמאיות: ישראל, סוריה ולבנון. רצונה של בריטניה לכלול כמה שיותר ממקורות המים של ארץ ישראל בתחומי המנדט שלה יצרה את האזור הידוע כ"אצבע הגליל". עם הקמת מדינת ישראל עבר האזור פיתוח מואץ בדמות הקמת יישובים חדשים ומרכזי תעשייה וחקלאות אשר השפיעו על איכות המים הזורמים במקורות הירדן כמו גם על כמותם ותוואי זרימתם.
מקורות הירדן היוו מקור מים אסטרטגי של מדינת ישראל. במהלך השנים 1975–2008 נהר הירדן סיפק כ-440 מלמ"ק בשנה לאגן הכנרת ובכך תרם תרומה מהותית רבת חשיבות למקור מים שסיפק כ-25% מצרכי המים של המדינה. לפיכך מאז ראשית ימי הציונות היוותה השליטה על מקורות הירדן מול סוריה ולבנון גורם רב חשיבות במערך השיקולים ההידרו-דיפלומטיים והגיאו-אסטרטגיים של המדינה שבדרך ושל מדינת ישראל. המלחמה על המים של מדינת ישראל עד סוף שנות השישים היא תוצאת שיקולים אלה. במהלך השנים האחרונות עם הרחבת אספקת המים ממערך ההתפלה עד כדי כ-70% מצרכי משקי הבית של ישראל חלה הפחתה בתרומה היחסית של הירדן והכנרת במשק המים של ישראל. בעקבות כיבוש הגולן במלחמת ששת הימים נמצאים בידי ישראל כ-80% ממקורות הירדן.אך חשיבותם האסטרטגית של מקורות הירדן נותרה בשלושה הקשרים מהותיים: א. הכנרת היא מאגר תפעולי אסטרטגי טבעי המאפשר ניהול יעיל משק המים נוכח התנודות בין שנות בצורת ושנים שחונות. ב. ישראל מספקת לממלכת ירדן כ-55 מלמ"ק מי שתייה בשנה - כפי שהוסכם בהסכם השלום בשנת 1994 ובמספר הסכמות נוספות בשנים שלאחר ההסכם אספקה זו אפשרית בזכות האגירה בכנרת. בחודש אוקטובר 2021 נחתם הסכם להכפלת כמות המים שיסופקו לירדן עד לכדי 105 מלמ"ק לשנה. ג. צורכי היישובים בגליל העליון ובעמק הירדן מסופקים במלואם ממקורות אלה.
גאוגרפיה

מקורות הירדן נבדלים זה מזה בתכונות הגאוגרפיות השונות כגון מהלך, ספיקה וצומח. מבחינת ספיקה - מי נחל דן מהווים מחצית ממי הירדן, מי נחל שניר – שישית, מי נחל חרמון – שישית ומי נחל עיון - שישית. גם מבחינת יציבות הספיקה עולה הדן על המקורות האחרים כפי שניתן לראות בטבלה הבא:
| הנתון | נחל דן | נחל חרמון (בניאס) | נחל שניר (חצבני) |
| --- | --- | --- | --- |
| א. שטח אגן־הניקוז העילי בקמ"ר | 0 | 145 | 623 |
| ב. נפח זרימה שנתית ממוצעת במיליוני מ"ק | 250 | 120 | 135 |
| ג. נפח זרימה שנתית מקסימלית במיליוני מ"ק | 328 | 217 | 304 |
| ד. נפח זרימה שנתית מינימלית במיליוני מ"ק | 194 | 58 | 47 |
| ה. היחס בין ג לבין ד | 1.7 | 3.75 | 6.5 |
| ו. ספיקה ממוצעת בחודש השיא באלפי מ"ק לשעה | 34.0 | 26.3 | 35.3 |
| ז. ספיקה ממוצעת בחודש השפל באלפי מ"ק לשעה | 24.5 | 5.5 | 4.8 |
| ח. היחס בין ו לבין ז | 1.4 | 4.8 | 7.35 |
| ט. ספיקת שיא רגעית מדודה במ"ק לשנייה | 17 | 95 | 250 |
| י. ספיקת שפל מדודה במ"ק לשנייה | 4.7 | 0.85 | 0.6 |
| יא. היחס בין ט לבין י | 3.6 | 112 | 417 |
הערות לטבלה:
שטח אגן־הניקוז העילי (המקורי) של נחל דן מעל תחנת המדידה היה כ-24 קמ"ר, בראשית שנות ה־70 הוטו המים מתחום זה אל החצבני באמצעות תעלת נוּחֵיילה ובכך צומצם שטחו האפקטיבי של אגן הניקוז.
המדידות בנחל שניר נערכו תחילה סמוך לכביש המצודות (כביש מספר 99), מאוחר יותר הועברה תחנת המדידה אל מעלֶה־הנחל סמוך לחיבורו עם מי תעלת נוחיילה ומימיהם של שני הפלגים המערביים של הדן ("פלדי צפוני" ו"פלדי דרומי"). חלק גדול מן המים הזורמים בשניר בקיץ מקורם בשני פלגים אלה.
מי הדן נמדדים ליד מגרש החניה של השמורה. במקום זה נכללים במדידה גם חלק ממי עין לֶשֶׁם. לעומת זאת לא נכללים במדידה זו המים המוזרמים עוד קודם בצינורות למפעל הדן המזרחי ולישובים דן, דפנה ושאר־ישוב, וחלק אחר ממי עין לשם (המוזרמים בתעלה העוברת מאחורי בית־אוסישקין).
בכל יתר הנחלים באזור (עִיּוֹן, גּוֹבְתָה, סַעַר, פֶּרַע) אין זרימת־מים משמעותית בקיץ, למעט תעלת נוחיילה, אשר אף בה כמות המים קטנה למדי בקיץ.
הערות שוליים

↑  בכורות נה א – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
1 2  אגן הכנרת, באתר GOV.IL
↑  מתקני התפלה בישראל, באתר GOV.IL
↑  N. Becker (ed.),, ater Policy in Israel: Context, Issues and Options, Germany: Springer ScienceCBusiness Media, 2013, עמ' 243-256
↑  רשומות הכנסת, הסכם השלום בין ירדן לישראל 1994, באתר הכנסת
↑  איתמר אייכנר, נחתם ההסכם: אספקת המים השנתית מישראל לירדן תוכפל, באתר ynet, 12 באוקטובר 2021
| נחלי רמת הגולן |
| --- | --- | --- |
| נחלי איתן | נחל חרמון • נחל סער • ואדי אבו סעיד • נחל שוח • נחל גילבון • נחל משושים • נחל זוויתן • נחל יהודיה • נחל עיט • נחל גמלא • נחל בזלת • נחל דליות • נחל סמך • נחל אל על • ירמוך |  |
| נחלי אכזב | נחל שיאון • נחל חבושית • נחל ערער • נחל גובתה • נחל סנאים • ואדי אל-חמאם • נחל חזורי • נחל ירדינון • נחל עורבים • נחל פרש • נחל חמדל • נחל נשף • ואדי עין א-תינה • נחל יוסיפון • מסיל אל-ע'נאמה • נחל קצרין • נחל חיוויאי • נחל בתרא • נחל נשרים •  נחל שפמנון • נחל כנף • נחל נוב • נחל  צלצל • נחל עין גב • נחל מיצר • ואדי ברברה • ואדי סמר • נחל פרע • נחל רוקד |  |
אורן פסו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 עיסוק:  שחקן
 מקום לימודים:  Neyborhood PlayHouse
 פרופיל ב-IMDb
אורן סטפן פסו הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה

פסו הוא בוגר בית ספר לתיאטרון Neyborhood PlayHouse בניו יורק.
פילמוגרפיה > סרטים וסדרות

| שנה | סרט/סדרה | דמות | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2006 | Beyond Friendship |  |  |
| 2011 | סימני שאלה | ברמן |  |
| 2011 | הצגה יומית |  |  |
| 2017 | the ice cream poet |  | תפקיד ראשי |
| 2018 | פיגוע |  |  |
| 2018 | אוכרוז' דיבוק |  |  |
| 2019 | במקום שממנו רואים את הסוף |  |  |
| 2021 | עלומים | יהודה כהן |  |
| 2022 | כפולים | אדיר |  |
| 2023 | A loving hand | שמעון | תפקיד ראשי |
| 2024 | מנאייכ | רני אושפיז |  |
| 2024 | בת השוטר | בוס לשטיפת מכוניות |  |
| 2024 | שנות ה-90 | עזרא הדייג | תפקיד אורח |
| 2025 | מגרש הרוסים |  |  |
תיאטרון

בתיאטרון שיחק בהצגות: "לחופש יש מחיר", "השחף" (צ'כוב) – קוסטייה, "בשפל" (מקסים גורקי) – השחקן ווסקה פפל, "בילי בדאי" (קית' ווטרהאוס, ויליס הול) – בילי, "הסף" (אלכסיי דודרב) – נשר, "הרשימה של המעשים הטובים" (יורי אולשה) – צ'ארלי צ'אפלי, ועוד.
הערות שוליים

1 2  אורן פסו, באתר "הבמה"
↑  אוכרוז' דיבוק, באתר מעלה – ביה"ס לטלוויזיה קולנוע ואומנויות
טפטפת

טפטפת
טפטפת היא אביזר השקיה המחובר לברז המשחרר מים בטפטוף איטי. הטפטפת מהווה בסיס לשיטת ההשקיה בטפטוף, שעיקרה הזרמת מים בצינורות פלסטיים ושחרורם בטפטוף איטי ליד הצמח.
שיטת פעולה

הטפטפת מאטה את קצב זרימת המים על ידי העברתם במסלול ארוך. האטת מהירות הזרימה על ידי החיכוך, מאפשרת להימנע משחרור המים דרך נקבים זעירים, הנסתמים בקלות.
בטפטפות הראשונות עברו המים דרך צינוריות מחומר פלסטי שהיו כרוכות סביב צינור. לאחר מכן, השתמשו בטפטפת פלסטית יצוקה. הטפטפות היצוקות הראשונות היו מחוברות לצד הצינור הפלסטי המוליך את המים ("טפטפות צד"), ולאחר מכן יוצרו טפטפות המשולבות בצינור הפלסטי עצמו ("טפטפות קו"). טפטפות הקו הראשונות יוצרו בשנת 1965 בנפרד מן הצינור הפלסטי המוליך, ושולבו בצינור על ידי חיתוכו. לבסוף שולבו טפטפות הקו באופן אינטגרלי בצינור המעביר בתהליך ייצור אחד של הצינור והטפטפות.
היתרונות של השימוש בטפטפות (לעומת צינור עם נקבים זעירים) היו הפחתת כמות הסתימות, וחלוקת מים אחידה יותר לאורך השלוחה (צינור הטפטפת).
המצאה ופיתוח

ניסויים ראשונים בטפטפות בישראל נעשו על ידי יעקב מוטס, בגינת ביתו בראשון לציון. הטפטפת ושיטת ההשקיה המבוססת עליה פותחו, יוצרו והופצו על ידי המהנדס הישראלי שמחה בלאס ובנו ישעיהו מסוף שנות ה-50 עד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר מערכת ההשקיה הניסיונית הראשונה הותקנה על ידם בשנת 1959.
בשנת 1966 הועברו הייצור והמשך הפיתוח וההפצה למפעל נטפים שבקיבוץ חצרים, שהיה בתחילתו בבעלות משותפת של בלאס (20%) וחצרים (80%). לאחר מכן, הוקמו מפעלי "נטפים" בקיבוצים מגל ויפתח שנכנסו לשותפות ב"נטפים". כיום נוטלת ישראל חלק מרכזי בפיתוח ובייצור הטפטפות ומערכות ההשקיה בטפטוף מיוצרות על ידי חברות רבות בישראל (החברות: נטפים, מצרפלס, שותפות של נען וקיבוץ דן בשם "נען דן מוצרי השקיה", רימוני תעשיות ופלסטרו) ובעולם. ההמצאה גרמה למהפכה עולמית בשיטות ההשקיה והדישון בחקלאות, והובילה לחיסכון במים ולהגדלת היבולים.
ראו גם

ממטרה
השקיה
השקיה בטפטוף
שמחה בלאס
לקריאה נוספת

שמחה בלאס: מי מריבה ומעש, מסדה, 1973, עמ, 14–15, 330–369
גלית חמי וסופי שולמן, להמציא כל בוקר מחדש – סיפורה של החדשנות הישראלית, ידיעות ספרים, 2018, הפרק "מים שקטים חודרים עמוק", עמ' 92–97
הערות שוליים

↑  יעל (פרוינד) אברהם, טיפת כבוד: מי באמת המציא את הטפטפות?, באתר nrg‏, 7 ביוני 2015
↑  אבינעם ורד, לא נזכר ההוגה הראשון, מעריב, 15 במרץ 1962
↑  שמחה בלאס מעניק מתנה למדינה, מעריב, 5 במרץ 1962
↑  משולם עד, תעשיה בחצרים, דבר, 2 בפברואר 1966
פיישטיאני

פיישטיאני (בסלובקית: Piešťany; בהונגרית: Pöstyén; בצ'כית Píšťany; בגרמנית: Pistyan; בפולנית: Pieszczany) היא עיר במחוז-משנה פיישטיאני (Piešťany) במחוז טרנבה שבמערב סלובקיה, 80 ק"מ צפונית-מזרחית לבירה ברטיסלאבה. פיישטיאני היא עיר המרחצאות המפורסמת ביותר בסלובקיה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תחבורה

כביש D1 מוביל מפיישטיאני לבירה ברטיסלאבה, המרחק בכביש הוא 88 ק"מ.
פיישטיאני נמצאת על קו מסילת הברזל ברטיסלאבה–ז'ילינה.
לפיישטיאני שדה תעופה, אולם אין טיסות סדירות אליו. שדה התעופה הבינלאומי הקרוב הוא נמל התעופה ברטיסלאבה.
קהילה יהודית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הרב שמואל דוד אונגר נולד בפיישטיאני, ושימש מספר שנים כדיין ומורה הוראה בפיישטיאני.
הרב חיים צבי מנהיימר נולד בפיישטיאני.
הרב קלמן ובר שימש כרב בפיישטיאני תרס"ב - תרצ"ב.
הרב ישכר שלמה טייכטל.  שימש  כראש ישיבה, דיין ומורה הוראה בפיישטיאני.
אתרים בעלי עניין

ספא נפוליאון השלישי – קומפלקס של מבנים בסגנון הנאו-קלסי שנבנה בתקופה מ-1822 עד 1862.
גשר קולונדובי (kolonadovy) – מבנה בסגנון פונקציונליסטי שנבנה בשנות השלושים של המאה העשרים.
מבנה תחנת הכוח (Elektrarna Piestany) – משמש כיום כמוזיאון ומרכז תרבות.
היכל התרבות (Dom umenia Piešťany)
גלריה

ספא נפוליאון השלישי
גשר kolonadovy
מבנה תחנת הכוח
היכל התרבות
כנסיית הלב הקדוש Kaplnka Božského Srdca Ježišovho
מלון תרמיה פאלאס Thermia Palace
ערים תאומות

ישראל אילת, ישראל (מ־2006)
הונגריה היידוננש, הונגריה
פינלנד היינולה (אנ'), פינלנד
צ'כיה לוהצוביצה (אנ'), צ'כיה
צ'כיה פודבראדי (אנ'), צ'כיה
פולין אוסטרון (אנ'), פולין
קרואטיה וארדזניסקה טופליצה (אנ'), קרואטיה
הערות שוליים

↑  מבנה תחנת הכוח (הקישור אינו פעיל, 23 בדצמבר 2019)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552887905171  LCCN: n81023168  MusicBrainz: 656cefe0-3fc1-41f1-a63f-542477b37c86  NKC: ge130418  VIAF: 130191956   WorldCat (עם VIAF): 130191956
היפותרמיה

| --- | --- |

 תחום:  רפואת חירום 
 גורם:  אקלים קר 
 תסמינים:  הזיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  770542 
 MeSH:  D007035
 סיווגים
 ICD-10:  T68 
 ICD-11:  NF02 
 
שני חיילי מרינס שוהים במים בטמפרטורת הקיפאון במסגרת קורס להדרכה על היפותרמיה
היפותרמיה (מיוונית, Hypothermia, בעברית, על־פי האקדמיה ללשון העברית: חֹם נָמוּךְ, תַּת-חֹם) היא ירידה בטמפרטורת הגוף כתוצאה ממחלה, חשיפה לטמפרטורות נמוכות או גורמים אחרים.
טווח הירידה בטמפרטורת הגוף במקרה של היפותרמיה, רחב מעט מטווח העלייה במקרה של פירקסיה (חום גבוה):
המצב מוגדר כהיפותרמיה כשמתרחשת ירידה של יותר מ־C°‏ 2 מטמפרטורת גוף נורמלית (C°‏ 35 ומטה).
טמפרטורת גוף נמוכה מ־C°‏ 32 נחשבת למסוכנת ועלולה לגרום אף למוות.
טמפרטורת גוף נמוכה מ־C°‏ 27 תגרום כמעט תמיד למוות.
טמפרטורת הגוף הנמוכה ביותר שנרשמה אי-פעם ושלא גרמה למוות היא C°‏ 13.
תסמינים

תסמיני ההיפותרמיה מופיעים עם ירידת חום הגוף ומחמירים ככל שחום הגוף ממשיך לרדת.
בשלבים הראשונים (פגיעה קלה) הנפגע חיוור וקר, רועד ומתנהג בצורה אדישה ומבולבלת, סובל מחולשה וירידה בקואורדינציה וביכולת הדיבור.
החמרת המצב (פגיעה בינונית) מביאה לערפול ההכרה ולהאטה בקצב הלב. נשימת הנפגע הופכת איטית יותר ואיבריו מתקשים.
הידרדרות נוספת של המצב (פגיעה קשה) גורמת לאובדן הכרה ופגיעה קשה בקצב הלב ומעמידה את הנפגע בסכנה של דום לב, הפסקת נשימה ומוות.
טיפול

היפותרמיה מהווה אחד מקודקודי משולש המוות.
טיפול > פעולות שיש להימנע מהן

קיימים מיתוסים רבים באשר לדרך הפעולה הנדרשת לשם הצלת נפגע היפותרמיה (במיוחד היפותרמיה אקוטית, שבה חום הגוף יורד בפתאומיות בתוך שניות או דקות, למשל, עקב נפילה למים קרים מאוד). פעולות לפי מיתוסים אלה, יסכנו את הנפגע בהיפותרמיה אף יותר, ולכן אין לבצע את הפעולות הבאות:
אסור להשקות את הנפגע במשקה אלכוהולי.
אסור לנסות ולטפל בכוויות קור.
אסור לנסות להעלות את חום הגוף באמצעות שפשוף או עיסוי.
אסור לנסות להעלות את חום הגוף באמצעות בקבוקי מים חמים או מגבות חמות.
אסור להרטיב את הנפגע במים חמים.
פעולות אלו עלולות להפנות את הדם מהאיברים הפנימיים החיוניים אל העור, דבר שיחמיר את מצבו של הנפגע.
טיפול > פעולות חיוניות

בנפגעי קור מכל הסוגים יש לטפל באופן דומה. כללי הטיפול המתאימים לכל המקרים הם:
להשכיב את הנפגע במנוחה מוחלטת.
לבודד את הנפגע מן הסביבה הקרה באמצעות שמיכות.
לפנות את הנפגע למחסה מפני הרוח, הגשם והשלג.
לחמם את החדר שבו שוהה הנפגע על ידי תנור או מקור חום אחר.
להסיר את בגדיו הרטובים של הנפגע (ובכלל זה כפפות, נעליים וגרביים).
למדוד את חומו של הנפגע מדידה רקטלית בעזרת מדחום היפותרמי.
לפנות את הנפגע בדחיפות למתקן רפואי קרוב, תוך שמירה על חום גופו ולהימנע מטלטולו ככל האפשר.
להחזיר נוזלים לנפגע. אם הוא בהכרה מלאה, יש להשקות אותו במשקה חם. אם אינו בהכרה, יש להחדיר לוורידיו נוזל עירוי המחומם לטמפרטורת הגוף הרגילה (יבוצע על ידי איש רפואה מקצועי בלבד).
לתת לנפגע לשאוף אדים מחוממים.
אדם תשוש, חולה או פצוע, רגיש יותר לפגיעות קור ועל כן יש להקפיד עוד יותר על כללי הטיפול בו, כדי שלא יתווספו סיבוכים של פגיעות קור לבעיות הבריאות שכבר קיימות אצלו.
חזרה לחיים ממוות קליני

כניסת הגוף להיפותרמיה ולמוות קליני יכולה למעשה לשמר את איברי הגוף. במצב זה חילוף החומרים מואט מאוד, מה שעוצר תהליכים בלתי הפיכים המתרחשים במוות בתנאים אחרים, כגון פירוק רקמות ונזק בלתי הפיך למח. עקב זאת, מתועדים מקרים בהם הוחזרו אנשים לתחייה כאשר היו במוות קליני שנגרם מהיפותרמיה.
ראו גם

חום
הקפאה קריוגנית
משולש המוות
הערות שוליים

↑  "Remarkable recovery of 7-year-old girl". Radio Sweden. 17 January 2011
↑  https://pubmed.ncbi.nlm.nih.gov/24882104/
↑  אסור לפספס‏, 7 תלמידים שנמצאו במוות קליני במשך 6 שעות מספרים על חווית המוות וחזרתם לחיים, באתר וואלה, 27 בספטמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536175905171  BnF: cb12125218v (data)  GND: 4140401-4  LCCN: sh85063825  NDL: 00576898  NKC: ph398377 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
קו השליטה

| --- | --- |
 אורך כולל:  740 עד 776 ק"מ
 
 
 קו השליטה (באדום) על רקע מפת השליטה בחבל קשמיר: המקווק הירוק הוא ג'אמו וקשמיר ולדאק שבשליטה הודית, המקוקו הצהוב הוא תביעת הריבונות ההודית ובליטת סין (אקסאי צ'ין) ופקיסטן (אזאד קשמיר וגילגיט-בלטיסטן)
מפה מפורטת של קו השליטה
קו השליטה, המכונה גם LoC (מאנגלית: Line of Control) הוא קו הפרדת כוחות בין הודו לפקיסטן בחבל קשמיר. הקו אינו מוכר כגבול רשמי על ידי הודו ופקיסטן, הטוענות כל אחת לריבונות על כל חבל קשמיר, ואינו מוכר בינלאומית כקו גבול, אך משמש דה-פקטו כגבול הודו–פקיסטן.
הקו נקבע בהסכם שימלה שנחתם בין הודו לפקיסטן ב-1972.
לאורך קו השליטה, שאורכו 740 ק"מ, בנתה הודו גדר הפרדה שאורכה 550 ק"מ וגובה 2.4–3.7 מטר. זו גדר תיל חשמלית, שבה משולבים חיישני תנועה ואמצעי דימות תרמיים.
באזור מתקיימת מתיחות תמידית ואף אירועים אלימים הגובים את חייהם של עשרות ולפעמים מאות חיילים ואזרחים בשני הצדדים כל שנה[דרוש מקור].
הערות שוליים

↑  Vinay Kumar, LoC fencing in Jammu nearing completion, The Hindu, ‏1 בפברואר 2004 (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פיאאוי

פִּיָאוּאִי היא מדינת מחוז השוכנת באזור הצפון מזרחי של ברזיל. גבולה הצפוני הוא רצועה בת 66 ק"מ על חוף האוקיינוס האטלנטי. ממזרח היא גובלת במדינות סיארה ופרנמבוקו, בדרום ובדרום מזרח בבאהיה, בדרום מערב בטוקנטינס ובמערב וצפון מערב במרניאו. היא משתרעת על פני 252,378 קמ"ר ובירתה היא העיר תרזינה, שהיא הבירה היחידה באזור שאינה שוכנת על החוף האטלנטי.
הערים הגדולות ביותר בפיאואי הן תרזינה, פרנאיבה, פיקוס ופלוריאנו.
היסטוריה

פיאואי משופעת באתרים ארכאולוגיים, ביניהם הפארק הלאומי קאפיברה, והללו מעידים על קיומן של ציוויליזציות אינדיאניות פרה-היסטוריות. המתיישבים האירופאים הראשונים הגיעו לפיאואי במאה השש-עשרה: היו אלה פורעי חוק שנמלטו מסאו פאולו. במאה השבע-עשרה הצטרפו אליהם אצילים שירדו מנכסיהם, כמרים ישועיים ועבדים אפריקאיים ואינדיאנים. יישובה האינטנסיבי יותר של הטריטוריה החל, שלא כרגיל, דווקא בפנים הארץ, לשם הגיעו חוואים, בעיקר מבאהיה, בחיפוש אחר מרעה. בשנת 1718 עבר האזור משליטתה של באהיה לזו של מרניאו. בשנת 1811 ניתן לפיאואי מעמד של מחוז. השנים הבאות היו שנים של אי יציבות: ב-1822, במהלך מלחמת העצמאות של ברזיל, השתלטה על העיר פרנאיבה יחידה של חיילים נאמני פורטוגל; הללו הובסו וגורשו בשנה שלאחר מכן. קבוצות של מורדים חמושים פקדו את פיאואי מעת לעת גם בהמשך.
בשנת 1852 הפכה העיר תרזינה לבירת המדינה, לאחר שנטלה את הבכורה מן העיר אוייראס. תרזינה היא העיר הברזילאית המתוכננת הראשונה, והיא נבנתה בהשראת לוח שחמט. עד היום היא ידועה כעיר ירוקה בשל עצי המנגו הרבים הנטועים ברחובותיה.
עידן הרפובליקה הביא לפיאואי יציבות פוליטית יחסית, אם כי בתחום הכלכלי - חברתי היא ניצבה תמיד בפני קשיים ניכרים: פיאואי היא הענייה שבמדינות ברזיל. אף שכמחצית מן האוכלוסייה מתגוררת בערים, כלכלתה של המדינה מתבססת על חקלאות, בעיקר על גידול בקר, ואין בה תעשייה של ממש.
דמוגרפיה

בשנת 2008 התגוררו במדינה 3,164,000 תושבים, מתוכם 60.7% מתגוררים בערים. 71.8% מהאוכלוסייה מגזעים מעורבים, 23.36% לבנים, 4.6% שחורים, 0.17% ממוצא אסייתי ו-0.05% ממוצא אמריקני.
כלכלה

פיאואי היא אחת המדינות העניות ביותר של ברזיל. מגזר השירותים הוא המרכיב הגדול ביותר בתוצר ב-60.1%, ולאחר מכן ענף התעשייה ב-27.3%. החקלאות מהווה 12.6% מהתמ"ג.
בשנת 2004 הכלכלה המקומית היוותה 0.5% מהתמ"ג הארצי.
מחוז בורגוס

מחוז בורגוס (בספרדית: Provincia de Burgos) הוא מחוז בצפון ספרד, בחלקה הצפון-מזרחי של הקהילה האוטונומית של קסטיליה ולאון. המחוז גובל במחוזות מחוז פלנסיה, קנטבריה, ביסקאיה, מחוז אלבה, לה ריוחה, מחוז סוריה, מחוז סגוביה ומחוז ויאדוליד. בירת המחוז היא העיר בורגוס.
גאוגרפיה

שטח המחוז הוא כ-14,300 קמ"ר ובו אוכלוסייה של כ-375,000, כמעט מחציתם מתגוררים בבירה. יישובים אחרים בהם יותר מ-20,000 תושבים, מלבד בורגוס, הם מירנדה דה אברו וארנדה דה דוארו, בשניהם קיימים מפעלי תעשייה רבים. רכס סיירה דה לה דמנדה, המהווה את השלוחה הצפון מערבית של הרי סיסטמה איבריקו (Sistema Ibérico), ממוקם במחוז בורגוס.
הנהרות החשובים ביותר החוצים את המחוז הם האברו והדורו. נהר דורו נמצא בדרום המחוז ונשפך אל האוקיינוס האטלנטי בפורטו, פורטוגל. האברו זורם אל הים התיכון. צפון ודרום מזרח המחוז הם הרריים.
גאוגרפיה > התפתחות האוכלוסייה

שינויים היסטוריים בגודל אוכלוסיית המחוז, כפי שנאספו על ידי המכון הספרדי הלאומי לסטטיסטיקה, מפורטים בתרשים הבא:
תחבורה

במחוז רשת מסועפת של כבישים מהירים וכבישים בינעירוניים. במחוז פועל נמל התעופה של בורגוס, שדה תעופה אזורי לטיסות פנימיות בספרד. בשנת 2022 החלה לפעול רכבת מהירה AVE בין בורגוס למדריד וזמן הנסיעה לבירת ספרד הוא שעה ו-33 דקות. הקו מופעל על ידי חברת הרכבות הלאומית הספרדית (RENFE). בשנת 2024 מתוכננת התחלת הפעלת רכבות לואו קוסט מהירות בין בורגוס למדריד, שרות AVLO בבעלות חברת הרכבות הלאומית.
מורשת

בבלפואסטה (Valpuesta) התגלו כתבי היד העתיקים ביותר בשפה הספרדית, מהמאה העשירית.
רשויות מקומיות

מחוז בורגוס מחולק ל-371 רשויות מקומיות. הוא המחוז הספרדי בו המספר הגבוה ביותר של רשויות מקומיות, רבות מהן דלילות אוכלוסין ובהן פחות מ-100 תושבים.
הערות שוליים

↑  Sierra de la Demanda, Burgos, Sistema Ibérico
↑  El AVE de bajo coste llegará a Burgos el año que viene. Diario de Burgos, July 20, 2023. (בספרדית)
↑  Valpuesta Foundation is born with the aimn to study and promote Castilian since its very origins
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557242505171  BNE: XX4575403  GND: 4080585-2  LCCN: n80001092  MusicBrainz: c7373c56-88b1-439b-a796-e8868b7abb46  SUDOC: 029549620  VIAF: 159439709   WorldCat (עם VIAF): 159439709 
מפת הרשויות המקומיות במחוז בורגוס
וסבולוד גנטמכר

| --- | --- |

 לידה:  8 באוקטובר 1935 מוסקבה, ברה"מ 
 פטירה:  5 במרץ 2015 (בגיל 79) Chernogolovka, רוסיה 
 ענף מדעי:  פיזיקה 
 מקום קבורה:  בית הקברות דונסקויה החדש 
 מקום לימודים:  המכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה 
 מוסדות:  Institute of Solid State Physics  אוניברסיטת מוסקבה 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב על שם קפיצה (2009) 
 
וסבולוד גנטמכר (ברוסית: Всеволод Феликсович Гантмахер‏; נולד ב-8 באוקטובר 1935, מוסקבה - 5 במרץ 2015, צ'רנוגולובקה, מחוז מוסקבה) היה פיזיקאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי. אביו הוא פליקס גנטמכר, מטמתיקאי סובייטי.
קורות חיים

וסבולוד גנטמכר נולד בשנת 1935 במוסקבה למשפחה יהודית. בשנת 1959 הוא סיים לימודים במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה. עוד בהיותו סטודנט הוא התחיל לעבוד במכון מחקר של האקדמיה למדעים של רוסיה. בשנת 1964 הוא סיים עבודת תואר שלישי והחל לעבוד במכון לפיזיקה של מצב מוצק. בשנת 1967 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
בשנת 1964 החל ללמד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה בו למד ובהמשך קודם לתואר פרופסור. בשנת 2000 הוא התחיל ללמד באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1997 נבחר לחבר בהתכתבות ובשנת 2011 לחבר באקדמיה למדעים של רוסיה.
בשנת 2009 הוא קיבל מדליית זהב על שם קאפיצה על תרומתו לקידום המדע.
בתחילת הקריירה חקר גנטמכר העברת גלים אלקטו-מגנטיים במתכות. הוא גילה את תופעת גנטמכר-קנר וביחד עם מרק אזבל הם קיבלו פטנט על התגלית. בשנת 1984 הוא פרסם ספר בנושא שבשנת 1987 יצאה באנגלית.
במהשך התרכז בתחום מוליכות-על בטמפרטורות גבוהות.
משנת 1990 ועד לפטרתו הוא היה עורך ראשי של ירחון מדעי בתחום פיזיקה שיוצא לאור ברוסיה.
גנטמכר נפטר בשנת 2015 ונטמן בבית העלמין דונסקויה החדש ליד הוריו.
לב סברדלין

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1901 (יוליאני) אסטרחן, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  29 באוגוסט 1969 (בגיל 67) מוסקבה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  מ-1926 
 מקום לימודים:  האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין (1947)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1947)  עיטור הדגל האדום של העמל (מונגוליה) (1942)  פרס סטלין (1949)  פרס סטלין (1951)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (1944)  עיטור הדגל האדום של העמל (1938)  אמן העם של ברית המועצות (1954)  עיטור לנין (1967)  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה 
 פרופיל ב-IMDb
 
לב סברדלין (ברוסית: Лев Наумович Свердлин‏; 16 בנובמבר 1901 – 19 באוגוסט 1969) היה שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי ממוצא יהודי. בשנת 1954 הוא זכה בתואר אמן העם של ברית המועצות.
קורות חיים

לב סברדלין נולד בשנת 1901 באסטרחן למשפחה יהודית עניה. מגיל 10 הוא התחיל לעבוד בעבודות מזדמנות כדי לעזור לפרנסת המשפחה.
בשנת 1919 גויס לשורות הצבא האדום והשתחרר בשנת 1922.
בשנת 1922 הגיע למוסקבה והחל ללמוד באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון. בהמשך הוא למד בבית ספר של וסבולוד מיירהולד וסיים את הלימודים בשנת 1926. סברדלין עבד בתיאטרון של מיירהולד עד לסגירתו בשנת 1938.
בשנת 1938 החל לשחק בתיאטרון וכטנגוב ובשנת 1943 עבר לתיאטרון מאיאקובסקי בו עבד עד לשנת 1969. על הצגות בתיאטרון זה הוא קיבל פעמיים את פרס ברית המועצות (1947 ו-1949).
בשנת 1924 החל להצטלם בקולנוע. הוא שיחק בעשרות סרטים ועל השתתפותו בסרט משנת 1951 של אלכסנדר סטולפר קיבל את פרס ברית המועצות בפעם השלישית.
בנוסף למשחק, פעל סברדלין בתחום דיבוב. בשנות ה-60 הוא לימד במכון לקולנוע על שם גרסימוב.
על פעילותו בתחום הקולנוע ותיאטרון סברדלין קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות (1954), עיטור לנין ועיטורים נוספים.
סברדלין נפטר בשנת 1969 במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ממלכת דלמטיה

ממלכת דלמטיה הייתה חלק מממלכת הבסבורג, ולאחר מכן חלק מהאימפריה האוסטרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918, הצטרפה דלמטיה למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, אשר מאוחר יותר התאחדה עם ממלכת סרביה ליצירת ממלכת יוגוסלביה.
רקע

לאחר פירוק הרפובליקה של ונציה כתוצאה מכיבוש ונציה על ידי כוחותיו של נפוליאון בונפרטה, סופחו הנחלות הוונציאניות בחוף המזרחי של הים האדריאטי, כמו גם רוב שאר שטחה הוונציאני, לאוסטריה בהסכם קמפו פורמיו בשנת 1797. נחלת הכתר האוסטרית של דלמטיה הוקמה מהשטחים הוונציאנים בדלמטיה ובמפרץ קוטור. עיר המדינה הימית דוברובניק הצליחה לשמור על עצמאותה אז.
לאחר הכיבוש על ידי חייליו של נפוליאון בונפרטה, סופחה המדינה לצרפת בשלום פרסבורג בשנת 1805 והייתה חלק מהמחוזות האיליריים. בשנת 1815, לאחר קונגרס וינה, כל האזור, כולל אזור רפובליקת רגוזה לשעבר, נמסר לידי האימפריה האוסטרית.
רקע > 1815–1867

מבצר נבנה על חצי האי פרובלאקה כדי לשלוט באופן צבאי בתנועת הספנות למפרץ קוטור. לאחר אירועי מהפכות 1848 באימפריה האוסטרית, דלמטיה הוכפפה זמנית לשליטתו של הבאן יוסיפ ילאצ'יץ' הקרואטי. במהלך המהפכות של 1848 הציעו לאומנים קרואטים בסאבור את איחוד הממלכה המשולשת, שתהיה איחוד תרבותי ופוליטי קרואטי אוטונומי בתוך האימפריה ההבסבורגית. נציגים פוליטיים של קרואטיה הביאו את הרעיון לקיסר, ודרשו את איחוד שלוש הממלכות הקרואטיות. מאידך, האליטה דוברת האיטלקית השולטת בדיאט הדלמטי דחקה באוטונומיה של הממלכה כאדמת כתר אוסטרית – נגד דרישת תנועת התחייה הלאומית הקרואטית לממלכה משולשת.
רקע > הפשרה האוסטרו-הונגרית

לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, ממלכת קרואטיה-סלאבוניה נשארה חלק מטרנסלייטניה כמדינה אוטונומית, בעוד שדלמטיה הפכה לחלק מציסלייטניה, וכך נשארה חלק מאוסטריה. בניגוד לרצונו של הרוב הקרואטי, לא התקיים איחוד רשמי עם ממלכת קרואטיה-סלאבוניה. ההפרדה הפוליטית המתמשכת נותרה נקודת עימות פוליטית עד לסופה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.