stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שיבוט
טענות לשיבוט אנושי

אחת מההונאות החמורות במדע סבבה סביב שיבוט עוברים אנושיים. ב-2004 טען וו סוק הואנג, מדען ידוע מהאוניברסיטה הלאומית בסיאול, שהיה הראשון לשבט בהצלחה כלב (הכלב סנופי), כי הצליח לשבט עוברים אנושיים - לראשונה בעולם. אולם, בעקבות חשדות שצצו בנוגע לדרך ניהול המחקר התברר בסוף 2005 כי תוצאות אלו היו מזויפות ועל כן האפשרות של שיבוט עובר אנושי עודנה מוטלת בספק.
כת הראלים טענה בשנת 2003 כי החברה קלונואיד, שמנוהלת על ידי ראלית, הצליחה לשבט תינוקת אנושית בשם איב (חווה). מעולם לא הוצגו ראיות לטענות אלו ונראה שמדובר בגימיק של יחסי ציבור.
גינקולוג איטלקי שנוי במחלוקת, ד"ר סברינו אנטינורי, טען מספר פעמים מאז 2002 כי הוא סייע בתהליכי שיבוט אנושי ברחבי העולם. טענות אלו מעולם לא אוששו והתקבלו בספקנות רבה בקהילה המדעית.
באוקטובר 2003, בוועידת הפוריות שהתקיימה בסן-אנטוניו שבארצות הברית, הציגו רופאים סינים בראשותו של ג'ון ז'אנג מבית הספר לרפואה סאן יט-סאן שבסין, פרטים על ניסוי רפואי, שבו נולדו תינוקות, בעלי מטען גנטי משלושה הורים; התינוקות מתו כעבור זמן קצר. הרופאים לקחו ביצית מתורמת והפרידו מתוכה את הגרעין המכיל את החומר הגנטי. אז החדירו לתוך המעטפת (הציטופלזמה) את הגרעין שנלקח מביצית האשה המטופלת, ויצרו "ביצית חדשה" באמצעות גירוי חשמלי שהוביל למיזוג הגרעין בתוך המעטפת. את הביצית הפרו עם זרע שנלקח מהאב.
בספטמבר 2012, קבוצת חוקרים מהאוניברסיטה הרפואית והמדעית של אורגון, ביצעו ניסוי של שיבוט עובר שמטרתו למצוא תרופה למחלה גנטית נדירה. החוקרים נטלו מילד בן שמונה תאי עור והחדירו את הגרעין לביצית של תורמת צעירה, לאחר מספר כישלונות הניסוי צלח ובכך שיבטו לראשונה בהיסטוריה עובר. מהעובר לקחו שורות של תאי גזע המכילים את ה-DNA של הילד החולה והשתמשו בהם לניסויים לצורך פיתוח של תרופה למחלה הגנטית הנדירה. [דרוש מקור]
הדיון הציבורי סביב השיבוט

תהליך השיבוט מעורר מחלוקת רבה בעולם והשאלה האתית של תהליך השיבוט נחקרה בוועדות חקיקה ואתיקה רבות. במדינות מערב רבות, כולל ישראל, נאסר שיבוט עוברי אדם.
הדיון הציבורי סביב השיבוט > התנגדות לשיבוט

מתנגדי השיבוט האנושי, בעיקר בקרב דתות שונות הטוענות כי התהליך הוא בגדר לקיחת תפקיד הבורא ופגיעה בסדר הטבעי. בנוסף, הכנסייה הקתולית מתנגדת באופן עקרוני לכל מחקר אשר עושה שימוש בעוברים אנושיים, כיוון שהיא רואה בהם יצור אנושי בעל זכויות מלאות ובמחקר בעוברי אדם היא רואה רצח.
טענה פופולרית נוספת בציבור נגד שיבוט היא כי התהליך עלול להיות מנוצל לרעה למטרות של אאוגניקה, דוגמת תוכנית השבחת הגזע הארי בגרמניה הנאצית או לצורך יצירת צבא-על של משובטים בעלי תכונות פיזיות ומנטליות מובחרות. דוגמה לשימוש אשר כבר נעשה בשיבוט לצורך השבחת גזע הוא שיבוט של סוס מרוצים מובחר על ידי חברה פרטית צרפתית בשנת 2005. עם זאת, גם מרבית התומכים בשיבוט עוברי אנוש מתנגדים לשימוש בטכנולוגיה לצורך שכפול של בני אדם והשבחת גזע.
גם בקהילה המדעית קיים קונצנזוס כי תהליך השיבוט הוא מסובך ומסוכן ועשויות להתעורר בעיות בריאותיות רבות בעוברים (אנושיים ולא אנושיים) משובטים וסיבוכים במהלך ההריון. לכן שימוש בתהליך ליצירת צאצאים מהווה סכנה גם לתינוק המשובט וגם לאם הפונדקאית.
בין המתנגדים הבולטים למחקר בעוברים עמד ג'ורג' בוש הבן.
הדיון הציבורי סביב השיבוט > תמיכה בשיבוט

התומכים בפיתוח טכנולוגיות של שיבוט אנושי טוענים כי רק בעזרת טכניקה זו ניתן יהיה לייצר תאי גזע עובריים שיאפשרו ייצור רקמות ואיברים להשתלה, ללא דחייה על ידי המערכת החיסונית, ופיתוח טיפולים לריפוי מחלות ומומים דוגמת מחלת פרקינסון, מחלת אלצהיימר, עיוורון, שיתוק ועוד. תומכי השיבוט גורסים כי הסכנות הרפואיות הכרוכות כיום בשיבוט הן אך ורק אתגר טכנולוגי, אשר יפתר בטווח של שנים ספורות ולכן סכנות אלה אינן עילה עקרונית מוצדקת נגד שיבוט. תומכי השיבוט טוענים גם כי התנגדות לשיבוט היא בגדר טכנופוביה (פחד מן הקדמה) אשר מלווה כל התקדמות טכנולוגית משמעותית. דוגמה לכך היא טכנולוגיית הפריית המבחנה, אשר גם נתקלה בעבר בהתנגדות בציבור וכיום היא הליך רפואי שגרתי.
בין התומכים הידועים במחקר בתאי גזע עובריים ובשיבוט: ננסי רייגן, כריסטופר ריב ודת הראלים.
הדיון הציבורי סביב השיבוט > שיבוט בהלכה

ככלל, נראה שאין הגבלה הלכתית עקרונית על שיבוט, מפני שאין ביהדות (בניגוד לגישות אחרות, נוצריות בעיקר) איסור גורף על התערבות בבריאה ובסדר הטבעי או שינוי ייעודם. מסתבר שגם הרבייה הלא־מינית המשמשת לכך אינה שלילית ככל שמדובר בבעלי חיים. ברם, שיקולים רבים, הלכתיים ומוסריים, עומדים כנגד היתר השיבוט והנושא נידון בהרחבה במאמרים מחקריים, ואף במאמרים הלכתיים שנכתבו על ידי פוסקי הלכה.
הדיון הציבורי סביב השיבוט > מעמד השיבוט בישראל

בישראל נאסר השיבוט על פי חוק איסור התערבות גנטית (שיבוט אדם ושינוי גנטי בתאי רבייה), שנחקק לראשונה בשנת 1999 לתקופה מוגבלת ותוקפו מוארך מדי מספר שנים. חוק זה אוסר שיבוט עוברים אנושיים לצורכי רבייה, אך אינו אוסר על מחקר בשיבוט ובתאים עובריים שאינו מוביל להולדת אדם.
הדיון הציבורי סביב השיבוט > שיבוט בספרות, בסדרות טלוויזיה ובקולנוע

יצירות ספרותיות וקולנועיות רבות דנו בטכנולוגיית השיבוט והן משקפות את המחלוקות והדילמות המוסריות העולות מטכנולוגיה זו.
בסדרת הטלוויזיה הקנדית "אורפן בלאק" מוצגת שרה מאנינג, אישה צעירה המגלה כי יש מספר נשים שנראות בדיוק כמוה, ושהן בעצם משובטות. כל השיבוטים בסדרה הן חלק מפרויקט מדעי פורץ דרך שיצר בני אדם שיבוטים. הסדרה מעלה סוגיות על ההשלכות המוסריות והאתיות של שיבוט בני אדם והשפעתם על סוגיות של זהות אישית.
בסרט בלייד ראנר מוצג כדור הארץ בשנת 2019, כאשר שיבוט והנדסה גנטית הן טכנולוגיות שבשגרה ותאגידי ענק מייצרים אנשים משובטים למשימות מלחמה, עינוגים ועבודות פרך. שיבוטים אלו, המכונים "רפליקנטים", הם בגדר עבדים, וכדי למנוע מרד מצידם, הם מתוכננים כך שתוחלת החיים שלהם תהיה קצרה במיוחד. הסרט מציג את השאלה מהו אנושי ומהו חפץ. ומעלה דילמות מוסריות בסיסיות לגבי היכולת ליצור חיים על פי הזמנה.
בספר עולם חדש מופלא מאת הסופר אלדוס הקסלי מוצג עולם דיסטופי אשר בו אנשים מיועדים מראש למעמדות על ידי שיבוט באמצעות פיצול של עוברים, ומניעת חמצן מן העוברים כאמצעים לשליטה ברמת ההתפתחות המנטלית של כל מעמד. הספר הוא דוגמה לחזון קיצוני של מניפולציה ביולוגית לצורך אכיפת שלטון ומדרג.
בסרט מלחמת הכוכבים - מתקפת המשובטים מסופר על צבא של משובטים זהים ומושבחים גנטית הנוצרים לפי הזמנה כדי לתת עליונות בשדה הקרב. צבא זה מנוצל בסופו של דבר על ידי כוחות האופל להשלטת דיקטטורה. כמו כן מוצגת בסרט דמות של גבר בודד המגדל ילד שהוא שיבוט של עצמו.
בספר פארק היורה ובסרט פארק היורה מוצגת האפשרות להקמה לתחייה של מינים נכחדים דוגמת דינוזאורים בעזרת שיבוט, בהתבסס על שרידי DNA קדמון. העלילה מציגה את הסכנות הכרוכות בהפרת האיזון הטבעי כתוצאה מבריאה מחודשת של מינים.
בסרט איילנד מוצגת חברה המייצרת אנשים משובטים לצורך השתלת אברי המשובטים באנשים המקוריים. בסרט מוצגת הבעיה, שלא מגלים למשובטים שהם משובטים, ומשמידים אותם כשהם מגיעים לגיל מסוים.
בסרט היום השישי מוצגת הדילמה הקיימת בשיבוט בני אדם.
בספר Never Let Me Go מאת קזואו אישיגורו מוצג שיבוט ילדים כתהליך המוני. הילדים גדלים במתקנים מיוחדים ובהגיעם לגיל בגרות מתחילים לתרום את אבריהם עד ל-completion, כפי שהדבר מכונה. העלילה מתרחשת מבעד לעיניהם של שלושה מן הילדים, שגדלו במתקן המעולה ביותר בסוגו, קיבלו חינוך והשכלה ממדרגה ראשונה ובמשך כל חייהם שם ידעו-ולא-ידעו מה צפוי להם כשיתבגרו.
בספר הצל של אנדר, בין, הדמות הראשית בספר היא שיבוט גנטי שגרם למוח הדמות להתפתח באופן משמעותי.
הסרט הקצר To Be עוסק בפן המוסרי של השימוש בטכנולוגיה זו.
ראו גם

הנדסה גנטית
הפריה מלאכותית
הכבשה דולי
תאומים
תאורית הגדיל הנצחי
שכפול עצמי
לקריאה נוספת

איאן וילמוט, קית' קמפבל וקולין טאדג', הבריאה השנייה, הוצאת מטר, 2001.
ברברה פרינסק, משא ומתן על החיים: ההסדרה החקיקתית של מחקר תאי גזע עובריים ושל שיבוט אדם בישראל, עיונים באתיקה, 1, תשס"ט, עמ' 143–182.
גלעד גולדנברג, מבט משפטי על שאלת השיבוט והמחקר בשיבוט של בני אדם, משפט רפואי וביו אתיקה, כרך 2 עמוד 65, 2008
יעקב אריאל, השיבוט וההלכה, שנה בשנה, תשנ"ט, עמ' 211–218.
יהודה דוד בליך, שיבוט אנושי והלכה, שיבוט גנטי, תשס"ד, עמ' 48–73.
ג'ון לויקה, האם המשובט הוא בן-אדם? שיבוט גנטי, תשס"ד, עמ' 115–122.
איתן פיורינו, הנימוקים נגד שיבוט, שיבוט גנטי, תשס"ד, 140-143.
פייגע קפלן, שיבוט בני אדם ושיבוט מולקולרי: מוסריות בעידן המודרני, שיבוט גנטי, תשס"ד, עמ' 144–152.
יצחק שילת, שיכפול גנטי לאור ההלכה, תחומין, יח, תשנ"ח, עמ' 137–149.
יגאל שפרן, ההנדסה הגנטית לאור ההלכה, קובץ הציונות הדתית, ג, תשס"א, עמ' 108–116.
מנחם רקובר, שבוט גנטי - תחרות במעשה ה’? בר-אילן, כח-כט, תשס"א, עמ' 425–436.
אברהם שטינברג, תיכפול/שיבוט בני אדם: היבטים מדעיים, מוסריים ויהודיים, בשדה חמ"ד, 3, 40, תשנ"ז 1997, עמ' 21–35.
Morales, N. M. (2009) "Psychological and Ideological Aspects of Human Cloning: A Transition to a Transhumanist Psychology", Journal of Evolution and Tochnology, Social Science Department ,Vol.20, p. 19-42.
הערות שוליים

↑  K. H. S. Campbell, et al. Sheep cloned by nuclear transfer from a cultured cell line, Nature 380,  pp. 64-66, 1996
↑  B. C. Lee, et al. Dogs cloned from adult somatic cells, Nature 436, 641, 2005
↑   סמדר רייספלד, זה לא מדע בדיוני. במכון ויצמן הצליחו לגדל עובר מחוץ לרחם, באתר הארץ, 17 במרץ 2021
↑  אסור לפספס‏, גילוי גנטי מסעיר יחזיר את ציפור הדודו שנכחדה לפני מעל 300 שנה?, באתר וואלה, 2 באפריל 2022
↑  David Cyranoski, Verdict: Hwang's human stem cells were all fakes, Nature 439, 122-123, 2006
↑  בתלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ס"ה, עמוד ב' מסופר על רב חנינא ורב אושעיא שנפגשו בכל ערב שבת כדי ליצור עגל לסעודת השבת שלהם, על ידי ספר יצירה. אין מכך ראיה מפורשת שמותר ליצור בעלי-חיים בכל צורה מלאכותית, אבל זהו רמז שהדבר לגיטימי.
↑  ר' לדוגמה באתר של מכון שלזינגר: שיבוט גנטי – מבט הלכתי (אסופת מאמרים)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283924405171  BNE: XX542625  BnF: cb11944097v (data)  GND: 4192480-0  LCCN: sh85027122  LNB: 000115010  NKC: ph121642 
תהליך השיבוט בהשתלת גרעין סומטי
אמיליה מרקוש

| --- | --- |

צילום משנת 1903 מאת הצלם ליפוט שטרליסקי
 לידה:  10 בספטמבר 1860 סומבטהיי, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  24 בדצמבר 1949 (בגיל 89) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע (1878) 
 בן או בת זוג:  Károly Pulszky 
 צאצאים:  רומולה דה פולסקי 
 פרופיל ב-IMDb
 
אמיליה מרקוּש (בהונגרית: Márkus Emília;‏ 10 בספטמבר 1860 – 24 בדצמבר 1949) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע הונגריה. היא הייתה בת אצולה והפכה לדיווה של התיאטרון ההונגרי בשלהי המאה ה-19 ובשנים הראשונות של המאה ה-20.
מרקוש זכתה בכינוי "הפלא הבלונדיני" ובקריירה בת 70 שנה על במת התיאטרון, שיחקה תפקידים מן הרפרטואר הקלאסי והמודרני וזכתה בשיאי הצלחה בקרב הקהל במיוחד הודות לגילום גיבורות של מלודרמות צרפתיות שוברות קופות, זוכה בתואר "חברה לנצח של התיאטרון הלאומי של בודפשט".
ביוגרפיה

מרקוש נולדה בשנת 1860 בסומבטהיי. אחיה יוז'ף מרקוש היה לימים ראש עיר הבירה בודפשט.
בשנת 1882 התחתנה עם המוזיאולוג, מבקר האמנות והפוליטיקאי, קארוי פולסקי, בנו של הפוליטיקאי והמוזיאולוג פרנץ פולסקי. מאז נהגה לקרוא לעצמה "אמיליה פ. מרקוש". בשנת 1883 נולדה בתם הראשונה, טרזה ובשנת 1891 נולדה בתם השנייה, רומולה. רומולה נישאה לרקדן הבלט הרוסי ואצלב ניז'ינסקי.
לאחר 17 שנות נישואין לפולסקי ואחרי שהואשם בניהול כושל של הוצאות הגלריה הלאומית לאמנויות שבניהולו ואובחן כחולה עגבת, נסע בעלה לאוסטרליה והתאבד שם ביריה בשנת 1899. בשנת 1903 נישאה שנית לאוסקר פארדאני אך שמרה את השם המסחרי "אמיליה פ. מרקוש".
קריירה

כבר בגיל 15 הופיעה על במת התיאטרון העירוני של בודפשט בתפקיד אדריאן במחזה של אלכסנדר דיומא הבן, "אדון אלפונס". בשנת 1878 סיימה את לימודיה באקדמיה לתיאטרון בבודפשט. ומיד התקבלה עם היתר מיוחד כחברה בלהקת התיאטרון הלאומי בבירת הונגריה שבו המשיכה לשחק עד מותה בשנת 1949. תפקידה הראשון של מרקוש בתיאטרון הלאומי ההונגרי היה התפקיד הראשי במחזה "רומיאו ויוליה".
בהמשך שיחקה כאופליה בהמלט, כדסדמונה באותלו, גרטכן בפאוסט מאת גיתה, מריה במרי סטיוארט מאת שילר, מלינדה במחזה "באנק באן" מאת יוז'ף קטונה, מרגריט בהגברת עם הקמליות מאת דיומא הבן.
בשנת 1901 שיחקה בסרט הראינוע ההונגרי הראשון.
החל משנת 1929 לימדה באקדמיה לתיאטרון. היא פרשה לפנסיה בשנת 1932 אבל המשיכה לשחק בתיאטרון הלאומי ההונגרי עד שנת 1942, כשגילמה את הגננת בבכורת מחזה של לאיוש זילהי, "בסחרור הנישואים". בשנת 1946 הופיעה בתפקיד אלמנת היועץ הולם במחזה של המחבר הדני לוכר, "מרד ההורים". בשנת 1947, כשהיא בת 87, הופיעה על במת תיאטרון ויגסינהאז בעיר סגד בתוכנית "מה יהיה אם..." המבוססת על שיריו של המשורר אנדרה אדי.
פרסים ואותות כבוד

1921 פרס גרגוש
1928 חברת כבוד של התיאטרון הלאומי ההונגרי
1930 העיטור הממלכתי קורבין
פילמוגרפיה

A névtelen asszony ‏(1918) – (האישה האלמונית) סרט אילם הונגרי
Aranyhajú Szfinksz‏ (1914) – (הספינקס זהוב השיער) סרט אילם הונגרי
A táncz‏ (1901) – (הריקוד) סרט אילם הונגרי
Három sárkány‏ (1936) – (שלשה דרקונים) - סרט קולנוע הונגרי
גלריה

אמיליה מרקוש בתפקיד "אסטרלה" במחזה "מרגיט קנדי" - רישום מאת טיוואדר דרה
קברה בבית העלמין קרפשי בבודפשט, עבודת הפסלת יוליאנה טוט
1897
הערות שוליים

↑  Zarathustra's Sisters: Women's Autobiography and the Shaping of Cultural History by Susan Ingram" עמוד 111 ISBN 978-0-802-03690-2
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 102086785X  ISNI: 0000 0000 4952 5730  LCCN: nr94034919  VIAF: 56495534   WorldCat (עם VIAF): 56495534
נתן העזתי

| --- | --- |

ציור של נתן העזתי משנת 1667 באיזמיר מתוך ספרו של תומאס קנן (Thomas Coenen) באמסטרדאם 1669
 לידה:  1644 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  12 בינואר 1680 (בגיל 36 בערך) סופיה, האימפריה העות'מאנית 
 תקופת הפעילות:  ? – 12 בינואר 1680 
 
נתן העזתי
אברהם נתן בן אלישע חיים הלוי אשכנזי, המכונה נתן העזתי (ה'ת"ד, 1643, ירושלים – י"א בשבט ה'ת"ם, 12 בינואר 1680, סקופיה), היה מקובל תושב עזה, נביאהּ של התנועה השבתאית ואחת מהדמויות המרכזיות בה.
לקריאה נוספת

אגרת נתן העזתי: על שבתי צבי והמרתו / הוציא לאור גרשם שלום, [ירושלים: חמו"ל, תשכ"ח?]
בעקבות משיח: אוסף מקורות מראשית התפתחות האמונה השבתאית / מלוקטים מתוך כתביו של ר’ אברהם בנימין נתן בן אלישע חיים אשכנזי המכונה נתן העזתי; יוצאים לאור מתוך כתבי היד על ידי גרשם שלום, ירושלים: ספרי תרשיש, תש"ד.
בעקבות משיח: אוסף מקורות מראשית התפתחות האמונה השבתאית מלוקטים מתוך כתביו של ר' אברהם בנימין נתן בן אלישע חיים אשכנזי המכונה נתן העזתי, יוצאים לאור מתוך כתבי-היד על ידי גרשם שלום, ועתה הובא לדפוס מחדש עם תיקונים והשלמות על ידי יונתן מאיר, ספרי בלימה | עלו לשלום, ירושלים וברלין תשפ"ב
אברהם אלקיים, סוד האמונה בכתבי נתן העזתי (חיבור לשם קבלת תואר דוקטור לפילוסופיה; בהדרכתו של פרופ' יהודה ליבס), האוניברסיטה העברית, כסלו תשנ"ד (תקציר, באנגלית).
ספר הבריאה לנתן העזתי / מהדורה ביקורתית וניתוח: ליאור הולצר (עם "הסכמה" של פרופ' דניאל שפרבר), הולצר - ספרים, 2019.
הערות שוליים

↑  החלק השני הוא ציטוט מספר ישעיה, פרק מ"ב, פסוק י"ג, שבו הוא נאמר על הקב"ה עצמו.
↑  חנן גרינווד, החרדים זועמים: ספר קבלי סודי הודפס לראשונה, באתר "ישראל היום", ‏30 אוקטובר 2019
↑  בועז הוס, ראש השנה לאילן, הלא הוא שבתי צבי, באתר הארץ, 20 בינואר 2005
↑  רבי יהודה פתיה, רוחות מספרות, עמ' מח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261615705171  PLWABN: 9813196467605606  BnF: cb14503638n (data)  GND: 143292323  ISNI: 0000 0000 6693 6208  LCCN: nr96001278  NTA: 263663914  VIAF: 2363327   WorldCat (עם VIAF): 2363327
ליגה

ערך זה עוסק בשיטה לתחרות ספורט. אם התכוונתם ליחידת מידה, ראו .
בספורט, ליגה היא שיטה לארגון תחרויות ספורט שבה כל ספורטאי או קבוצה מתמודדים נגד כל יתר היריבים באותה קבוצה של מתחרים או הקבוצות. המונח "ליגה" עשוי גם להתייחס לכל אותם ספורטאים או קבוצות המתמודדים ביניהם בשיטת ליגה, כאשר הליגה הזו עשויה להיות אחת מכמה ליגות דומות באותו ענף ספורט במדינה או בכמה מדינות, המאורגנות לרוב בצורה היררכית.
לדוגמה: בכדורגל הישראלי הליגה העליונה היא ליגת העל, מתחתיה הליגה הלאומית, אחריה ליגה א' ועוד.
מקור המונח הוא הליגה בכדורגל של אנגליה, שהייתה הראשונה שהנהיגה תחרות בשיטה הזו ב-1888, ובעקבותיה הלכו מדינות נוספות וענפים נוספים והיא הפכה לשיטה הנפוצה בעולם לארגון אליפויות לאומיות במשחקי כדור קבוצתיים.
בתחרויות המתקיימות בשיטת ליגה מספר המשחקים של כל משתתף יהיה תמיד כפולה של מספר המשתתפים פחות אחד, מכיוון שכל משתתף מתמודד נגד כל המשתתפים למעט עצמו. לרוב תחרויות בשיטת ליגה מחולקות למחזורים שבהם כל המשתתפים מתחרים במקביל, כך שמספר המחזורים שווה למספר המשחקים. במקרה של מספר אי-זוגי משתתף אחד בכל מחזור יהיה חופשי, ומספר המחזורים יהיה כפולה של מספר המשתתפים.
במשחקי כדור קבוצתיים כגון כדורגל, כדורסל, כדורעף ועוד בדרך כלל אליפויות לאומיות נערכות בשיטת ליגה עם שני סיבובים או יותר. בליגה עם שני סיבובים כל קבוצה תשחק פעמיים נגד יתר הקבוצות, כאשר פעם אחת היא תהיה המארחת, כלומר המשחק יתקיים במגרש הבית שלה, ופעם אחת תהיה האורחת במגרש של הקבוצה היריבה.
בתחרות בשיטת ליגה כל קבוצה מקבלת ניקוד לפי הישגיה (בכדורגל נהוג להעניק שלוש נקודות על ניצחון, נקודה אחת על תיקו ואפס נקודות על הפסד) והמנצחת היא הקבוצה שצברה את מירב הנקודות בסיכום כל המשחקים ותום העונה.
באליפויות בינלאומיות המתקיימות במקום אחד בדרך-כלל יש שלב אחד או יותר המתקיים בשיטת ליגה עם סיבוב אחד (מכיוון שאין משמעות למשחקי בית וחוץ), כאשר המשתתפים או הקבוצות מחולקים למספר בתים, והמדורגים במקומות הגבוהים בכל בית ממשיכים לשלב הבא. באליפויות רבות יש שיטה מעורבת שבה חלק מהשלבים (המוקדמים בדרך כלל) נערכים בשיטת ליגה וחלק בשיטת גביע.
ראו גם

מבנה ליגות ספורט
מאי וילסון פרסטון

| --- | --- |

 לידה:  11 באוגוסט 1873 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  18 במאי 1949 (בגיל 75) איסט המפטון, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  אוברלין קולג'  בית הספר החדש לעיצוב ע"ש פרסונס 
 תחום יצירה:  איור, ציור 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 הושפעה על ידי:  ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, ג'ון הנרי טוואצ'טמן, ויליאם מריט צ'ייס, רוברט אנרי 
 בן או בת זוג:  ג'יימס מור פרסטון (1903–?) 
 
מאי וילסון פרסטון (באנגלית:May Wilson Preston; 11 באוגוסט 1873 –  18 במאי 1949) הייתה מאיירת אמריקאית של ספרים ומגזינים וציירת אימפרסיוניסטית.
ביוגרפיה > ראשית חייה

מרי (מאי) פרסטון נולדה בניו יורק ב 28 באוגוסט 1873.  היא הייתה בת יחידה של אן טיילור וילסון וג'ון ג'יי וילסון.  מאי וילסון הייתה ממייסדי ארגון אמנויות הנשים הוותיק ביותר במדינה בגיל 16.
ביוגרפיה > חינוך

היא הייתה ילדה נמרצת מאד שהוריה ניסו לשכנעה לא להיות אמנית ושלחו אותה לאוברלין קולג' בשנת 1889, שם למדה עד 1892, אבל אחד ממוריה שיכנע את הוריה לאפשר לה ללימוד אמנות.  היא למדה בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק בשנים 1892 עד 1897 אצל ויליאם מריט צ'ייס, רוברט אנרי וג'ון הנרי טוואצ'טמן. היא התנגדה להדרתה מלהשתתף בשיעורי ציור אנשים חיים. אחרי זה פרסטון למדה בפריז אצל ג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
היא למדה שוב אצל צ'ייס בבית הספר לאמנות בניו יורק בשנת 1901. היא פגשה שם את אדית דימוק וסטודנטית נוספת לאמנות, לו סימה. לאחר שהשלוש עברו להתגורר בסטודיו שרווד ברחוב 57, הם התפרסמו בשם "אחיות שרווד" בגלל הבית הפתוח השבועי שהחזיקו בסטודיו שלהן, וזכו לפרסום.
ביוגרפיה > נישואים

בשנת 1898 נישאה לתומס הנרי וטקינס, שמת לאחר שנתיים. בשנת 1903 התחתנה מיי וילסון וטקינס עם האמן ג'יימס מור פרסטון, שהיה אחד האמנים בקבוצת הריאליזם העירוני - אסכולת אשקאן עם ג'ורג' לוקאס, אברט שין, ג'ון סלואן ורוברט אנרי. שותפתה אדית דימוק נישאה לאחד מציירי אסכולת אשקאן המקוריים, ויליאם גלקנס. שני הזוגות בילו בקיץ יחד בשנים 1911 עד 1917 בבלפורט בלונג איילנד ונסעו יחד לאירופה. מאי וג'יימס נסעו לצרפת לעיתים קרובות. בשנת 1935 עברה מרי פרסטון לאיסט המפטון, ניו יורק. לא היו להם ילדים.
קריירה

לאחר מות בעלה הראשון, היא פרנסה את עצמה בעבודה כמאיירת. פרסטון החלה לאייר בשנת 1900 ובשנה שלאחר מכן התפרסמו יצירותיה בהרפר באזר.
בתחילת המאה הייתה גישה אמנותית לשלב ריאליזם גדול יותר באיורים. פרסטון הייתה אחת מהאמנים שהלכו למעשה בעקבותיהם של ויליאם גלקנס, ואברט שין.  היא נחשבה לאחת המאיירות הבכירות בין השנים 1900–1939. מאיירות אחרות היו אליזבת שיפן גרין, ג'סי וילקוקס סמית' ויולט אוקלי. פרסטון הפכה לאישה הראשונה, ובמשך שנים היחידה, שהציגה בחברת המאיירים. בשנת 1920, ארבע נשים המאיירות הבכירות של החברה הפכו לחברות מן המניין באגודת המאיירים. פרסטון הציגה גם את עבודתה עם אמני אסכולת אשקאן .
היא הייתה אחת מהאמניות הבחירות הגדולות, כמו נינה א' אלנדר ורוז אוניל.  בשנים 1902 עד 1915, היא הייתה שופטת בבחירת יצירות אמנות עבור שלטי חוצות ברחבי מדינת ניו יורק.
תערוכת הארמורי 1913 כללה את אחד מציורי השמן של פרסטון, "ילדה עם הדפס". היא זכתה בפרס בתערוכת פנמה -פסיפיק בשנת 1915. [3] בניו יורק הציגה במועדון מקדואל.
בשנת 1920 איירה פרסטון שני סיפורים של פ. סקוט פיצג'רלד עבור "The Saturday Evening Post": היא גם איירה סיפורים שפורסמו במגזין מאת מרי רוברטס ריינהרט.
מוות

הקריירה שלה הסתיימה בעצם לאחר שנדבקה בזיהום בעור שהקשה עליה לצייר.
היא מתה ב־18 במאי 1949 באיסט המפטון בלונג איילנד, ניו יורק.
בעלה, ג'יימס מור פרסטון, נפטר בשנת 1962.
הערות שוליים

↑  Robert McHenry, Famous American Women: A Biographical Dictionary from Colonial Times to the Present, Dover, 1983-01-01, ISBN 978-0-486-24523-2. (באנגלית)
↑  City Life Illustrated, 1890-1940: Sloan, Glackens, Luks, Shinn, Their Friends and Followers, Delaware Art Museum, September 7-November 23, 1980. The Museum. 1980. p. 76.
↑  Women in Long Island's Past: A History of Eminent Ladies and Everyday Lives
↑  Charlotte Streifer Rubenstein (1982). American Women Artists: from Early Indian Times to the Present. Avon Publishers. p. 166.
↑  Kirsten Swinth (2001). Painting Professionals: Women Artists & the Development of Modern American Art, 1870-1930. UNC Press Books. pp. 175, 256
↑  Rebecca Zurier, Robert W. Snyder, Virginia McCord Mecklenburg, National Museum of American Art (U.S.), Metropolitan Lives: The Ashcan Artists and Their New York, W. W. Norton & Company, 1995, ISBN 978-0-393-03901-6. (באנגלית)
↑  Laura R. Prieto (2001). At Home in the Studio: The Professionalization of Women Artists in America. Harvard University Press. p. 267
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1278571086  ISNI: 0000 0000 6705 0257  LCCN: no00045850  RERO: 02-A018844224  RKD: 96650  SNAC: w6r79rjr  ULAN: 500065429  VIAF: 26608566   WorldCat (עם VIAF): 26608566
חברת הספנות והמסחר הרוסית

דגל חברת "רופיט" הרוסית
חברת הספנות והמסחר הרוסית מאודסה (ברוסית: Русское общество пароходства и торговли ובר"ת РОПиТ, "רוֹפִּיט") הייתה אחת מחברות הספנות הגדולות ביותר באימפריה הרוסית. היא נוסדה בשנת 1856 ופסקה להתקיים עם הלאמתה ב-1918 לאחר המהפכה ברוסיה. אניות החברה הפליגו בין נמלי הים השחור והים התיכון.
פעילות החברה

חברת "רופיט" נוסדה ב-1856; שנתיים אחר כך, ב-1858, חתמה על חוזה ל-24 שנים עם ממלכת סרדיניה, שהתיר לה להשתמש לצרכיה בנמל וילפרנקה מריטימה (Villefranche-sur-Mer) שבים התיכון. 
מניותיה של החברה נסחרו בבורסה של סנקט פטרבורג. היא הפעילה אניות נוסעים ומשא, וב-1901 החזיקה בצי המונה 72 כלי שיט.
אניות החברה שטו אחת לשבוע בקו "קונסטנטינופול-סמירנה-פיראוס-אלכסנדריה-קונסטנטינופול-אודסה" ובקו "קונסטנטינופול-סבסטופול"; מדי שבועיים פקדו אניותיה גם את נמלי בורגס ווארנה בבולגריה. מאז 1914 הפעילה החברה קו ישיר מאודסה דרך קונסטנטינופול אל אלכסנדריה. קווים נוספים של החברה היו "קו מקדוניה", הפלגות שבועיות ב"קו בולגריה-אנטוליה" מאודסה אל בורגס, קונסטנטינופול וטרבזון אל בתומי, ו"קו אנטוליה" מקונסטנטינופול אל בתומי.
מ-1863 עד 1914 הפעילה החברה את כל משרדי הדואר הרוסי באימפריה העות'מאנית.
אחת מאניותיה, "צ'יכאצ'וב" (Чихачёв), טבעה מול נמל יפו בפברואר 1891. אירוע האסון והצלת נוסעי האניה סוקרו בהרחבה יתרה על ידי העיתונים העבריים של התקופה.
בשנת 1917 בראש החברה עמד אלכסיי קרילוב והוא פעל להעברת כל האוניות לשליטת רוסיה הסובייטית.
אניות החברה

סְויֵט (Свет) (1815).
אימפרטור אלכסנדר ה-2 (Император Александр II) (1858).
וֶליקי קְנִיאז קונסטנטין (Великий Князь Константин) (1858).
אוֹלֶג (Олег) (1859).
לאזאר (Лазар) (1863).
רוֹסְטוֹב (Ростов) (1867).
צ'יכאצ'וב (Чихачёв) (1867).
אימפראטריצה מאריה (Императрица Мария) (1877).
אַסקוֹלד (Аскольд) (1879)‏ (מ-1889 עד 1916).
צ'וּאַנְפּוּ (Хуанпу) (1882).
צאר (Царь) (1883).
מֶצ'טָה (Мечта) (1884).
לוּץ' (Луч) (1886).
אודסה (Одесса) (1889).
וליקי קניאז אלכסיי (Великий Князь Алексей) (1890).
וְלֶסְק (Блеск) (1890).
וליקי קניאז קונסטנטין (Великий Князь Константин) (II) (1890).
סְוויאַטוֹי ניקולאי (Святой Николай) (1893).
קורולייבנה אולגה (Королева Ольга) (1893).
אימפרטור ניקולאי ה-2 (Император Николай II).
צ'אטיר דאג (Чатыр Даг) (1896).
דיאנה (Диана) (1899).
אַלטוֹן (Алтон) (1901).
מטאור (Метеор) (1910).
כֶרְסוֹנֶס (Херсонес) (1903).
אֶבְפרת (Евфрат) (1906).
פרינצסה יבגניה אולדנבורסקאיה (Принцесса Евгения Ольденбургская) (1903).
אימפרטור ניקולאי ה-1 (Император Николай I) (1913).
אימפרטריצה יקטרינה ה-2 (Императрица Екатерина II).
אימפרטור אלכסנדר ה-3 (Император Александр III).
אימפרטור פְּיוֹטר וֶליקי (Император Пётр Великий).
צאר מיכאיל פיודורוביץ' (Царь Михаил Фёдорович) (1914).
צארוויץ' אלכסיי ניקולאיוויץ' (Цесаревич Алексей Николаевич) (1914).
הערות שוליים

↑  (ברוסית) ROPiT and Black sea fleet International Maritime Journal The Morskoy Flot (Marine Fleet) No.3, 2007
↑  ST. PETERSBURG.; The Villafranca Affair--Industrial EnterPrises--Steam Navigation of the Duleper--Russian Peasants Described by a Russian--The Islands of the Nova--Presentation of the New Foreign Ministers, &c. The New York Times November 18, 1858.
↑  The Russian Mercantile Marine The New York Times December 22, 1901
↑  "שנת 1891" בתוך: שפת הים – ים וספנות בעיתוני ההשכלה, התחייה והיישוב, 1948-1856.