stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Housemartins
הערות שוליים

↑   PAUL HEATON: FROM HULL TO HEATONGRAD, סרטון בערוץ "Channel 4", באתר יוטיוב, 12 בדצמבר 2018
↑  The Gargoyles - Hull Adelphi Club 1986, by The Gargoyles, sheffieldtapearchive (באנגלית)
↑   Sally Bibb interviews Stan Cullimore, סרטון בערוץ "Pilot Light Writing", באתר יוטיוב, 15 באוקטובר 2020
↑  Frame, Pete (1999). Pete Frame's Rockin' Around Britain: Rock'n'roll Landmarks of the UK and Ireland. Omnibus Press. p. 204. ISBN 978-0711969735.
↑  Strong, Martin C. (2000). The Great Rock Discography (5th ed.). Edinburgh: Mojo Books. pp. 460–461. ISBN 1-84195-017-3.
↑  HIGH-FLYING BIRDS - Record Collector Magazine (באנגלית)
↑  Norman Cook – He’s Come A Long Way Baby, www.prsformusic.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 5129006-6  ISNI: 0000 0001 0657 2307  LCCN: no98026880  MusicBrainz: e7516564-6f1e-4adc-a245-e481d56c2d9b  NKC: ko2002149145  SUDOC: 158750683  Trove: 863449  VIAF: 124648687   WorldCat (עם VIAF): 124648687
שלישיית פבקו

שלישיית פבקו - סיפו האשה, האלוף גללה וקאוואולי גודולוזי - היו שלושה פעילי אנטי-אפרטהייד שחורים בדרום אפריקה, אשר היו חברים בארגון האזרחי השחור בפורט אליזבת (PEBCO), שלוחה של UDF, שנחטפו ונרצחו לאחר מכן ב-8 במאי 1985 על ידי אנשי אגף הביטחון במשטרת דרום אפריקה.
ההיסטוריה של פבקו

לאחר עלייה ביוקר המחיה של האוכלוסייה השחורה בפורט אליזבת - ובעקבות עליית מחיר שכר הדירה בשיעור של 100% בסוף שנות השבעים - החליטו תושבי פורט אליזבת להתארגן ולהקים ארגון שמטרתו להיאבק בעוולות סוציו-אקונומיות אשר הפלו את תושביה השחורים של דרום אפריקה.
ב־10 באוקטובר 1979, לאחר שהוקם רשמית ארגון האזרחות השחורה של פורט אליזבת (PEBCO), נערכה ישיבה ציבורית בה הוחלט כי יש לקיים מחאה נגד העלאת שכר הדירה, הובלה, דלק ותאורה. המטרות והדרישות המידיות של PEBCO היו: להילחם למען שוויון זכויות לכל תושבי פורט אליזבת; להילחם בכל החקיקה המפלה שנחקקה על ידי הממשלה והרשויות המקומיות, לבקש להשתתף בקבלת החלטות בכל הנוגע לאנשים בדרום אפריקה; להילחם למען מתן הזכות לשחורים לקנות אדמות תחת תואר חופשי בכל מקום שיבחרו ולהתנגד לכל ניסיון, ישיר או עקיף, לשלול משחורים את אזרחותם בדרום אפריקה. מטרתם הבסיסית כללה הקמת עירייה אחת לכל פורט אליזבת כולה, ובכך לדחות את מערכת מועצות הקהילה ואת הרעיון עיריות נפרדות לשחורים ולבנים.
השלושה > קוואוולי גודולוזי

קוואוולי גודולוזי אשר כיהן כנשיא ארגון פבקו נולד בדורבן ב-26 ביולי 1955.
משפחתו עברה להתגורר בפדי, עיר בדרום אפריקה שם גדל ובילה את נערותו. הוא רכש את השכלתו היסודית בבית הספר היסודי בחטיבה העליונה ולאחר מכן המשיך לפנימייה בהילטאון.
משם הגיע לפורט אליזבת והחל לעבוד בחברת בנייה כפקיד, והצטרף לארגון האזרחי השחור בפורט אליזבת "פבקו" שהיה סניף של החזית הדמוקרטית המאוחדת (UDF). באותו זמן "פבקו" הקימה את ועדת התיאום של מזרח קייפטאון שהייתה חלק מה- UDF.
גודולוזי נבחר לנשיא פבקו בשנת 1980, ביחד עם סיפו האשה, צאמפיון גלאה מילא תפקיד בולט בארגון ותיאם פעילויות התנגדות כמו : החרמות צרכנים ואוטובוסים, שהות מחוץ לשטח וצעדות מחאה. פעילויות אלו הצליחו למשוך את תשומת לבם של לשכת המסחר בפורט אליזבת והביאו לניהול משא ומתן עם "פבקו". פעילותם הביאה לרדיפתם של חברי "פבקו" על ידי המשטרה המקומית.
ב־8 במאי 1985 התבקש גודולוזי לפגוש בשדה התעופה בפורט אליזבת שגריר מחו"ל שהיה ברצונו לתרום לארגון, מה שמאוחר יותר התברר כמלכודת משטרתית שהוקמה על ידי משטרת הביטחון, אשר בסופה שלישיית "פבקו" מצאה את מותה.
השלושה > סיפו האשה

סיפו סמואל צ'ארלס האשוואס נולד במידלדריפט, כפר נגבאסה בשנת 1934. הוא עבר לגור בפורט אליזבת בשנות החמישים. במהלך תקופה זו הוא הפך לחבר בקונגרס הלאומי האפריקני (ANC).כאשר הפעילות הפוליטית של ה-ANC הוצאה אל מחוץ לחוק בשנת 1961, סיפו האשה הפך לפעיל מחתרת עד שנעצר בשנת 1962 בגלל פעילותו הפוליטית והואשם בעבירות חבלה. בהמשך הוא נידון לעשר שנות מאסר באי רובן.
האש שוחרר באוקטובר 1973 ומיד עבר למעצר בית למשך חמש שנים עם תנאים קפדניים שאוסרים עליו להיות בחברתם של יותר משלושה אנשים בכל פעם ומגבילים אותו לשהות בעיירה קוואזח'לה בפורט אליזבת. מעצר הבית הקשה עליו מאוד להמשיך לעבוד, אך זה לא הרתיע אותו להמשיך בעבודתו הפוליטית המחתרתית ככל שנוצרו לו הזדמנויות ובתקופת מעצר הבית כינס שיעורים פוליטיים סודיים כדי ללמד סטודנטים על אמנת החירות ועל מדיניות אי גזענות.
סיפו האשה מצא את מותו ב-8 במאי 1985 כשנחטף עם שאר שלישיית פבקו.
השלושה > טוואסיל גללה

טוואסיל "האלוף" גללה נולד בקורסטן, פורט אליזבת ב -24 באוקטובר 1947. גללה התחתן עם ריטה סיוני והיו להם שני בנים ובת, אחד מבניו נפטר בשנת 1996. הוא עבד כאיש מכירות בחנות רהיטים וכצלם שצילם באירועים חברתיים. גללה נבחר לשיתוף פעולה עם ארגון האזרחים השחור של פורט אליזבת (PEBCO) בזמן שעבד בחנות רהיטים וכשהיה חבר באיגוד העובדים הכללי של דרום אפריקה.
בשנת 1984 גאלה הפך לאחד ממנהיגי המפתח של PEBCO כאשר התנועה קמה לתחייה, וזאת לאחר כמעט שלוש שנים של שתיקה יחסית. הוא הפך למזכיר הארגון בפיקודו של קווקאולי גודולוזי, וגם עבד בצמוד עם סיפו האשה. גאלה וגודולוזי נעצרו בשנת 1983 כאשר גייסו בני נוער לאימונים צבאיים. הם שוחררו בינואר 1984 מבלי שהואשמו.
כתוצאה ממעורבותו הפוליטית, שוטרי הביטחון פשטו ללא הרף על ביתו.
ב־8 במאי 1985 פותה גללה עם חבריו סיפו האש וקוואוולי גודולוזי למלכודת שהוקמה על ידי משטרת הביטחון של האפרטהייד, ובכך מצא את מותו.
ההיעלמות

בשנות ה-80, תקופה הפכפכה לאקטיביזם בפורט אליזבת, מנהיגי PEBCO נעצרו לפרקים. בשנת 1980 עוכבו חמישה ממנהיגיה, בהם ת'וזמילה בוטה, המייסד, שבשנה הקודמת - 1979 - פוטר מחברת פורד בניו ברייטון בגלל מעורבותו הפוליטית והתארגנות עובדים במקום. עד מהרה הוא עזב את המדינה במאי 1980 כדי להצטרף לאו"ם בגלות, ומינה את חברו קווקאולי גודולוזי לנשיא החדש של PEBCO.
חמש שנים לאחר מכן, ב־8 במאי 1985, נעלמו משדה התעופה בפורט אליזבת, דרום אפריקה, שלושת חברי הארגון - סיפו האש, האלופה גאלה וקוואווולי גודולוזי.
זה נבע מהעובדה ש- PEBCO נהפכו עם הזמן לחזית הדמוקרטית המאוחדת (UDF), שהאמינה שהארגון צריך להיות אגף פנימי של הקונגרס הלאומי האפריקני האסור אז (ANC).
כתוצאה מהיעלמותם של השלושה, ארגנה ועדת החרם לצרכנים- חרם צרכנים ענק שהחל ביולי 1985. למרות שהיה חשד חזק שמשטרת הביטחון קשורה להיעלמותם של שלושת הפעילים, לא נודע דבר על גורלם עד נובמבר 1994.
לאחר התמוטטות האפרטהייד בשנת 1994, מה שקרה ל PEBCO התגלה במהלך ועדת האמת והפיוס (TRC), בה ג'ו ממאסלה -חבר לשעבר באו"ם שערק למשטרת הביטחון, הודה בסיוע לחטיפתם ורציחתם של השלושה. במהלך עדותו טען כי הוא נשלח מווקלפלס ליד פרטוריה לפורט אליזבת כדי לטפל בבעיה שהייתה למשטרה עם פעילים שמנסים להפוך את העיירות למקומות בלתי ניתנות לשליטה.
הוא תיאר כיצד הוא וקבוצת שוטרים חטפו את השלושה בשדה התעופה בפורט אליזבת, ותיאר את כל תרחיש האירועים שנעשה באותו ערב עד למותם של השלושה.
הפרת זכויות אדם

אלמנותיהם של שלישיית פבקו חיפשו את בעליהן במשך 11 שנים. בשנת 1995 הן פנו ל- TRC, ועדת הפרות זכויות האדם, בבקשה לברר את נסיבות היעלמותם של בעליהן.
הן ביקשו מהוועדה לחקור היכן, כיצד ומדוע הם נהרגו, וכך אולי לגלות מי אחראי לרצח בעליהן.
הן נקראו לדיוני זכויות אדם של ה-TRC ושם העידו כי בעליהן היו פעילים בארגון PEBCO בזמן היעלמותם.
בוועדת ה TRC ב-11 בנובמבר בעת בקשה לחנינה, הודה קצין משטרת הביטחון לשעבר, אלוף-משנה גדעון נויאודט שהשתתף בהכאה, שוד ורצח של שלישיית פבקו. בהודאתו הוא האשים גם את שוטרי הביטחון רולף ונטר, ושוטרי ביטחון אחרים, כולל וולקפלאס אסקאריס.
על פי עדותו, נויאודט פיתה את שלושת הגברים בכך שהציג את עצמו כשגריר בריטי המעוניין לתרום כסף מזומן לארגון של שלישיית PEBCO. השלישייה באה לאסוף אותו משדה התעופה, שם הם נתפסו על ידי אנשי משטרת הביטחון. במאי 1996 קיבלה ה-TRC שמונה בקשות חנינה בגין חטיפת ורציחת שלישיית פבקו ממפקדי הביטחון לשעבר, כולל וולקפלאס אסקאריס.
בוועדה נקבע כי שלישיית PEBCO אכן נחטפו ב-8 במאי 1985 בשעה 11:00 על ידי שוטרי סניף האבטחה בשדה התעופה בפורט אליזבת בעזרת וולקפלאס אסקאריס ונלקחו לעיר קראדוק, שם הם הותקפו, נרצחו, נשרפו ונזרקו לנהר הדגים שבפרובינציית הקייפ המזרחי.
הווידוי והתיק בבית המשפט

ב־11 בנובמבר הודה קצין משטרת הביטחון לשעבר אל"ם גדעון נויאודט, בעת הגשת בקשה לחנינה במהלך דיון בוועדת האמת והפיוס, בכך שהשתתף בהכאה, שוד ורצח של ארגון PEBCO.
על פי עדותו, נויאודט הציג את עצמו בפני שלושת הגברים כשכיר בשגרירות בריטית המעוניין להעניק תרומה במזומן לארגון PEBCO.
קצין המשטרה שכנע את סיפו ושני חבריו להגיע לשדה התעופה כדי לאסוף את התרומה. שלושת הגברים נתפסו על ידי אנשי משטרת הביטחון ונלקחו לתחנת משטרה נטושה בחווה בפוסט חלמרס, ליד קרדוק, שם הם נחקרו, הופשטו, הוכו ולבסוף נחנקו. גופותיהם נשרפו והשרידים הושלכו לנהר הדגים הסמוך.
ממצאי חקירה נוספים הובילו גם להרשעתו של יוג'ין אלכסנדר דה קוק, אלוף-משנה לשעבר במשטרת דרום אפריקה, אשר היה פעיל תחת ממשלת האפרטהייד. יוג'ין היה המפקד של 10C, יחידת התקוממות נגד אנשי SAP(אנשי המשטרה הדרום אפריקאית) שחטפה, עינתה ורצחה פעילים שהתנגדו לממשלת אפרטהייד משנות השמונים ועד תחילת שנות התשעים. לאחר שהורשע ב-30 באוקטובר 1996, נידון דה קוק לשני מאסרי עולם בנוסף ל-212 שנות מאסר בגין פשעים נגד האנושות. סעיפי האישום כללו שישה סעיפי רצח, קשר לרצח, ניסיון לרצח, תקיפה, חטיפה, החזקה בלתי חוקית של כלי נשק והונאה.
כמו כן, הופללו בתיק שוטרים נוספים לשעבר: יוהאן מרטין, וואן זיל וג'והנס קולה.
ואן זיל נכנע מרצונו למשטרה בפורט אליזבת ב -11 בפברואר 2004. הוא יצא מהארץ בהאשמת רצח ושלושה סעיפי תקיפה, ביניהם נזקי גוף קשים.
במשפט, אשר נקבע ל-12 באוקטובר סירב ה-TRC להעניק חנינה לשלושת המבצעים בטענה כי השלושה לא הצליחו לגלות גילוי נאות במקרה של שלישיית פבקו.
ארגון TRC – ועדת הפיוס והאמת של אפריקה

ועדת האמת והפיוס (TRC) הייתה גוף שדימה בית המשפט והורכבה בדרום אפריקה לאחר סיום האפרטהייד. כל מי שחש כי היה קורבן לאלימות יכול היה להגיע לבית המשפט ולקבל התייחסות ראויה. מבצעי אלימות יכלו גם לתת עדות ולבקש חנינה מתביעה. הדיונים הביאו חדשות בינלאומיות והרבה שידורים שודרו בטלוויזיה הארצית. ארגון ה- TRC היה מרכיב מכריע במעבר לדמוקרטיה מלאה וחופשית בדרום אפריקה, ולמרות פגמים מסוימים, נחשב בדרך כלל כמוצלח ביותר. יצירת המנדט של ה- TRC הוקם במונחים של חוק קידום האחדות הלאומית והפיוס, מס '34 משנת 1995, ובסיסו בקייפטאון, דרום אפריקה.
מטרת הוועדה הייתה להעיד, להקליט ובמקרים מסוימים להעניק חנינה למבצעי פשעים הנוגעים להפרות זכויות אדם.
הרכב ארגון ה- TRC :הארכיבישוף (דרגה) דזמונד טוטו (יו"ר), ד"ר אלכס בורין (סגן יו"ר), מרי ברטון, עו"ד כריס דה ג'אגר, בונגאני פינקה, סיסי חמפפה, ריצ'רד לסטר, ווינדאן מאלן, הכומר חג'ה מוג'ו הלנגוויMkhize, Dumisa Ntsebeza (ראש היחידה לחקירות), ונדי אור, עו"ד דזיליל פוטגייטר, Mapule Ramashala, ד"ר פייזל רנדרה, יסמין סוקה וגלנדה ווילדשוט.
ועדות

דרך הפעולה של ארגון ה- TRC הושלמה באמצעות שלוש ועדות:
ועדת הפרות זכויות האדם (HRV)- חקרה עבירות של זכויות אדם שהתרחשו בין 1960 ל -1994.
ועדת ההפרדה והשיקום (R&R)- הוטלה על החזרת כבוד הקורבן וגיבוש הצעות לסיוע בשיקום.
ועדת אמנסטי (AC)- דנה בבקשות לחנינה שהתבקשו בהתאם להוראות החוק. להלכה, הוועדה הוסמכה להעניק חנינה לאשמים במעשי זוועה במהלך האפרטהייד כל עוד התקיימו שני תנאים:
א. הפשעים היו בעלי מוטיבציה פוליטית
ב. האמת נאמרה על ידי מי שחיפש חנינה.
כמו כן גם אזרחים מן השורה יכלו להאשים דמויות ציבוריות כמו אנשי ביטחון וחברי המשטרה, ובמיוחד, להאשים את חברי הקונגרס הלאומי האפריקני, מפלגת השלטון בזמן המשפט. מתוך 7112 עותרים (היו מספר קטגוריות נוספות, כגון נסיגה) 5392 בני אדם סירבו לחנינה ו -849 קיבלו חנינה.
אתגרים ומגבלות של הארגון

TRC נאלץ להתמודד עם מספר אתגרים, מכיוון שהוא לא התקבל על ידי כל הצדדים לסכסוך. צמרת הצבא לא שיתפה פעולה עם הוועדה. היו אלה בעיקר חיילי הרגל בכוחות הביטחון ואלה שכבר היו כלואים עמדו בפני אישומים או שהגישו בקשה לחנינה. פוליטיקאים בכירים בממשלה לשעבר ומנהיגים בכירים בכוחות הביטחון לא הגישו בקשה. במקרה של תנועות השחרור, החברים טענו שכיוון שניהלו "מלחמה צודקת", הם לא נדרשו להגיש בקשה לחנינה מכיוון שמעשיהם אינם מהווים הפרה של זכויות האדם. נדרש מאמץ רב לשכנע אותם להשתתף בתהליך החנינה.
חולשת המפתח של הוועדה הייתה שהיא לא התמקדה מספיק במדיניות או בכלכלה הפוליטית של ההפרדה גזעית. הכישלון לבחון את ההשפעה של מדיניות ההפרדה הגזעית הביא את הצורך במבצעים או ב"גורמי ההדק "לשאת את הבושה הקולקטיבית של האומה ולאפשר למי שהרוויח מההפרדה לברוח מאחריות. הקשר בין כוח גזעני לבין פריבילגיה גזעית נעלם.
מורשת הוועדה נפגעה גם מכיוון שממשלת מנדלה הייתה איטית ביישום המלצות ה- TRC, כולל תוכנית הפיצויים. בסוף העשור הראשון של המאה ה -21, מעטים מהמלצות הוועדה יושמו, והיו מעט מועמדות לדין של אנשים שלא הצליחו להגיש בקשה לחנינה או שסורבו על ידי ה- TRC. יתרה מזאת, מספר גורמים בכירים מכוחות הביטחון, כולל שר המשפטים לשעבר והסדר אדריאן וולוק, ניתן עונש על תנאי במסגרת הליך הסדר טיעון במסגרת הנחיות חדשות לתביעות שנועדו לכאורה להקל על העמדה לדין. הכישלון להעמיד לדין אשלה קורבנות רבים ועודד את התפיסה כי הממשלה חיזקה את העונש וכי מי ש"הרוויחו" מההפרדה הגזעית ברחו מאחריות למעשיהם.
הערכה :
למרות האתגרים והמגבלות הללו, ה- TRC נחשב הצלחה בינלאומית והראה את חשיבותו של השתתפות הציבור בתהליכים כאלה, כולל תהליך קבלת ההחלטות הראשוני שהוביל להקמת ועדת אמת. דיוני ה- TRC משכו תשומת לב עולמית, מכיוון שזו הייתה הוועדה הראשונה שקיימה דיונים פומביים בהם נשמעו גם קורבנות וגם עבריינים. בעוד שהחמצות נחשבות בדרך כלל לא עולות בקנה אחד עם המשפט הבינלאומי, ה- TRC בדרום אפריקה סיפק בסיס כלשהו לשקול חניונים מותנים כפשרה מועילה, במיוחד אם הם עוזרים להבטיח את הווידוי של מבצעי העבירות.
ארגון ANC

הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC) הוא מפלגת השלטון של דרום אפריקה ונמצאת בשלטון מאז המעבר לדמוקרטיה באפריל 1994. הארגון נוסד בתחילה כקונגרס הלאומי של דרום אפריקה (SANNC) ב־8 בינואר 1912 בבלומפונטיין, יחד עם המטרה להילחם למען זכויותיהם של דרום אפריקאים שחורים. תקופתה המוקדמות של הארגון התאפיינה באינרציה פוליטית בגלל מאבקי כוח וחוסר משאבים, הגברת הדיכוי וההשתלטות של שלטון המיעוט הלבן על המפלגה.
כתוצאה מההפרדה הגזעית, סלידתה מהתנגדות על ידי אנשים שחורים ופיצוח אכזרי של פעילים פוליטיים, הוקם ארגון ה- ANC.
באמצעות ח"כ ניהל ה- ANC את המאבק למען זכויותיהם של דרום אפריקאים שחורים וקיבל תמיכה ממספר מדינות אפריקאיות ובנוסף מהגוש הסובייטי בפעילותו. עם ההתנגדות הפנימית הגוברת, הלחץ הבינלאומי וקריסת ברית המועצות, נאלצה ממשלת האפרטהייד להיכנס למשא ומתן עם האו"ם. בכך התרחשה התמוטטות האפרטהייד וההתחלה של השלטון הדמוקרטי בשנת 1994.
בבחירות הלאומיות בין השנים 1994–2004, ה-ANC עלה בעקביות בפופולריות של הבחירות. עם הבחירות ב -2009 ספגה המפלגה ירידה בפופולריות שחזרה על עצמה בשנת 2014. תקופת הזמן הזו חפפה גם היא עם נשיאותו של ג'ייקוב זומה.
הקשר בין ועדות TRC, ANC לשלישיית פבקו

ועדת האמת והפיוס (TRC) הייתה ועדה שהתבססה על הרעיון של צדק. הדיונים שקיימה הוועדה לא נועדו להביא לדין אנשים בגלל המעשים הפליליים שעשו אלא השגת האמת על ידי היותם פתוחים וכנים לגבי מה שהתרחש במהלך אפרטהייד. ה- TRC לא עוסק רק במבצעים, אלא בקורבנות ובמשפחותיהם, במטרה לעזור להם לדעת מה עלה בגורלם של יקיריהם. המקרה של שלישיית PEBCO ממחיש כמה חשוב למשפחות הקורבן גילוי האמת, ובזכות ועדה זו זכו נשותיהם לגלות את האמת. לדבר על רגשותיהם וקבלת הזדמנות להתעמת עם אלה שלקחו מהם את יקיריהם בתקווה לתת להם את היכולת למצוא סגירת מעגל כלשהי. ברבים מהסרטונים שצולמו במהלך דיוני ה- TRC, שם היו סצנות רבות של משפחות בוכות שהן מבולבלות בגלל שמיעת עדויות של משטרת הביטחון ואחרים המעורבים. בסרט "מול האמת עם ביל מור", סרט תיעודי בנושא ה- TRC, אחת מנשותיהם של קורבנות שלישיית פבקו נפגעת כל כך רגשית ממה שהיא שומעת שעליה לעזוב את החדר. מקרים כמו אלה ממחישים במובנים רבים את הריפוי בתהליך. האבל הוא חלק מתהליך זה וזה שחלקם נאלצו לחכות שנים על גבי שנים דרך, אך ה- TRC נתנה להם את ההזדמנות להמשיך בתהליך זה באמצעות חיפוש אחר האמת, מכיוון שהאמת מאפשרת להם להשלים עם מה שקרה.
סיפו סמואל צ'ארלס האשוואס נולד במידלדריפט, עבר לגור בפורט אליזבת בשנות החמישים. במהלך תקופה זו הוא הפך לחבר בקונגרס הלאומי האפריקני (ANC) ובמוחונטו וסיזווה (ח"כ) בשנות החמישים והשישים. הוא היה פעיל מחתרת עד שנעצר בשנת 1962 בגלל פעילותו הפוליטית והואשם בעבירות חבלה. בהמשך הוא נידון לעשר שנות מאסר באי רובן.
האש שוחרר באוקטובר 1973 ומיד הועמד למעצר בית למשך חמש שנים עם תנאים קפדניים המונעים ממנו להיות בחברתו של יותר משלושה אנשים בכל פעם ולהגביל אותו לעיירה קוואזח'לה בפורט אליזבת. היה קשה לו מאוד להמשיך לעבוד, אולם זה לא הרתיע אותו להמשיך בעבודתו המדינית המחתרתית ככל שהתעוררו הזדמנויות.
בעבודה עם בני מחתרת של ה- ANC / ח"כ, יחד עם פעילים פוליטיים אחרים, הם הקימו מבנים פוליטיים משפטיים שמטרתם להתנגד למשטר האפרטהייד בכל דרך אפשרית. יחד עם מנהיגים כמו אדגר נגוי, ארנסט מלגאס והנרי פזי, הם החיו את ארגון האזרחות השחור של פורט אליזבת (PEBCO) באוקטובר 1979.
כאשר הוסר צו האיסור שלו, נבחר האש למזכיר הכללי הרביעי של PEBCO המכהן יחד עם האלוף גאלה, קקאווולי גודולוזי, ג'קסון מדונגווי, מנגאליסו נגקסוקוואנה ושולה מקפלה. זה היה תחת ההנהגה הקולקטיבית של PEBCO יחד עם איגודים מקצועיים מתקדמים שהפכו את הכף המזרחי בכלל ואת פורט אליזבת בפרט לבלתי ניתנים לבלתי נשלטים.
פרס מפקד גלי צה"ל

| --- | --- |
 תיאור:  תוכניות מצטיינות ששודרו גלי בצה"ל
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  גלי צה"ל 
 תקופת הפרס:  1980–הווה (כ־45 שנים) 
 נקרא על שם:  הראלה מודעי
 
פרס מפקד גלי צה"ל הוא פרס שנתי, הניתן לתוכניות מצטיינות ולפרויקטים מיוחדים ממגוון תחומים ששודרו בגלי צה"ל בשנה העברית החולפת. הפרס, על שם הראלה מודעי, מוענק על ידי מפקד התחנה החל משנת 1980. הזוכים נבחרים על ידי ועדת שופטים, הכוללת נציגים מצה"ל ומעולם התקשורת.
התחנה מציינת כי ”התוכניות הזוכות משקפות פסיפס נושאים: צבאיים-ביטחוניים, חדשותיים, תרבותיים ובידוריים שהתחנה מביאה לידי ביטוי בשידוריה היום יומיים וכן בתוכניות מיוחדות.”
זוכים > תשס"ה (2005)

בשנת תשס"ה כלל חבר השופטים את מפקד גלי צה"ל לשעבר אפרים לפיד, ענת מאור והעיתונאי חיים זיסוביץ'. מפקד התחנה היה אבי בניהו.
בקטגוריית האקטואליה זכה "הקו החם" שהפעיל אתר האינטרנט של גל"צ למטיילים במזרח הרחוק ולבני משפחותיהם בזמן אסון הצונאמי. "בהיערכות המהירה והיעילה, יצרו אנשי האתר של גל"צ חבל הצלה למשפחות ומקור מידע בזמן אמת לאלפים שהתעניינו באסון", כתבו השופטים בנימוקיהם.
בקטגוריית צבא וביטחון זכתה התוכנית "גאוות יחידה" שהגיש זיו תדהר, ערך נועם דביר והפיקו איתי זילבר וגיל נוה. "התוכנית נתנה ביטוי לשינוי שעבר צה"ל ביחסו לחיילים וחיילות הומואים ולסביות ושרטטה באופן מעניין ואמיתי את הצרכים המיוחדים של האוכלוסייה ההומו-לסבית במדים".
בקטגוריית בידור, תרבות ומוזיקה זכתה התוכנית "קול ישראל בגל"צ" בהגשת שני נחשוני ובעריכת ברק איצקוביץ'. "המגזין משלב באופן רדיופוני, דינמי ומרתק בין שירים חדשים, מתן במה ליוצרים ומבצעים בתחילת דרכם וסיקור מקיף של המתרחש בתחום המוזיקה הישראלית" נימקו השופטים.
בקטגוריית התעודה זכתה התוכנית "השאיר אחריו חברה", שהוקדשה לבנות זוג של נופלים ושודרה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. את התוכנית ערכו והפיקו נועם גלזר ותמר הוכשטטר. "התוכנית נתנה קול ופנים לאותן בנות זוג כואבות ושיתפה את המאזינים באובדנן", כתבו השופטים.
בקטגוריית מבצעי שידור זכתה תוכנית הספיישל של התחנה שציינה 25 שנה לתוכנית "קולה של אמא" שערכה איריס גולמן והגישה אורלי מיכאלי. מנימוקי השופטים: "השידור המיוחד הצליח לתמצת את מהות הקשר שבין החיילים לבין הבית באופן רדיופני הישגי, יצירתי ומרגש".
זוכים > תשס"ו (2006)

בשנת תשס"ו כלל חבר השופטים את האלוף איל בן ראובן, העיתונאית כרמית גיא ולאה שקדיאל. מפקד התחנה היה אבי בניהו.
בקטגוריית צבא וביטחון זכתה התוכנית "עוד מעט נהפוך לשיר", במסגרתה הלחינו אמנים מפורסמים שירים של חללי צה"ל. את התוכנית ערך גולן יוכפז, והפיקה רותי רובינשטיין.
בקטגוריית חדשות ואקטואליה זכתה התוכנית "העולם הערב", יומן החוץ של גלי צה"ל, שציינה 100 תוכניות. את התוכנית הגיש ניצן הורוביץ.
בקטגוריית תעודה זכתה התוכנית "כמעט 300 שנה של חללי מלחמת העצמאות", שכללה שיחות עם הורים שכולים שבניהם נפלו במלחמת העצמאות והוגשה על ידי איתן הבר.
בקטגוריית מבצעי השידור זכה המשדר "פגישה לאין קץ", שציין 35 שנה למותו של המשורר נתן אלתרמן. המשדר נערך והוגש על ידי ציפי גון גרוס.
בקטגוריית בידור, תרבות ומוזיקה זכתה התוכנית "השירון עשה היסטוריה", שעסקה בהיסטוריה של מדינת ישראל בראי השירים הישראליים. התוכנית הוגשה על ידי קובי לוריא, ונערכה על ידי יורם רותם.
זוכים > תשס"ז (2007)

בשנת תשס"ז כלל חבר השופטים את האלוף יצחק הראל, העיתונאית נחמה דואק ורבקה חבר. מפקד התחנה היה אבי בניהו.
בקטגוריית צבא וביטחון זכתה תוכניתה של אורלי מיכאלי, "מלאכים בלבן", סיפורם של ארבעת אנשי מערך הרפואה של צה"ל בזמן מלחמת לבנון השנייה.
בקטגוריית חדשות ואקטואליה זכה "חום יולי אוגוסט", משדר לסיכום מלחמת הלבנון השנייה בהגשת גולן יוכפז ויעל דן.
בקטגוריית התעודה זכתה "רוטשילד פינת מוצארט", תוכנית דוקומנטרית על נגני הרחוב בישראל בעריכתם ובהגשתם של דני ספקטור ורוני מרגלית.
בקטגוריית מבצעי שידור זכה משדר המיוחד "ואז דפקו בדלת...", תוכנית תעודה בעריכת טלי דותן ונעמה חן בה סיפרו משפחות שכולות על הרגע ששינה את חייהן.
בקטגוריית בידור, תרבות ומוזיקה זכה יום שידורים מיוחד לחג הפורים, "משתלטים על גלגלצ", בו התחפשו אמנים לשדרני גלגלצ.
זוכים > תשס"ח (2008)

בשנת תשס"ח מפקד גל"צ היה יצחק טוניק. במסגרת חגיגות 60 שנה למדינת ישראל רוב התוכניות שזכו בפרס בשנה זו התייחסו לאירוע בדרך זו או אחרת.
בקטגוריית תוכניות האקטואליה זכה פרויקט "360\60" של יומן הבוקר של התחנה, "בוקר טוב ישראל" בעריכתו של גולן יוכפז. במסגרת פרויקט זה הכינו והגישו עשרות עיתונאים מובילים בישראל כתבות בהן סיכמו שנה אחת בהיסטוריה של המדינה, במסגרת ציון שישים שנה למדינה.
בקטגוריית צבא וביטחון זכתה שנית התוכנית "קולה של אמא" אשר הוקדשה לאמהות שכולות.
בקטגוריית אומר ותעודה זכתה התוכנית "ספרים רבותיי ספרים" בגרסה מיוחדת לציון 60 שנה בספרות הישראלית, בהגשתה ובעריכתה של ציפי גון גרוס.
בקטגוריית התרבות והבידור זכתה תוכנית האיחוד של משתתפי הכבש השישה עשר ששודרה בגלגלצ בהגשתה של לילך ברנע. זו הייתה הפעם הראשונה שזכתה בקטגוריה זו תוכנית שלא השתייכה למחלקת התרבות של התחנה עצמה.
זוכים > תשס"ט (2009)

בשנת תשס"ט ישבו בחבר השופטים הפרסומאי משה תאומים, תת-אלוף יהודית גריסרו ושולי מועלם. מפקד התחנה היה יצחק טוניק.
בקטגוריית האקטואליה זכתה רצועת הבוקר "מה בוער" בהגשת רזי ברקאי.
בקטגוריית צבא וביטחון זכתה התוכנית "מאין יבוא עזרי". בעריכת זקי ג'מאל ורעות ענבר.
בקטגוריית אומר ותעודה זכתה התוכנית "יונה וולך - אור פרא" שהוקדשה למשוררת יונה וולך ונערכה על ידי ענבר מאור.
בקטגוריית תרבות, בידור ומוזיקה זכתה התוכנית המיוחדת "כמו לא הלכת מעולם", שהוקדשה לזכרו של הפזמונאי עלי מוהר. את התוכנית ערך והגיש לירון זייד.
בקטגוריית מבצעי שידור זכה המשדר "אטרף פיוטים - מבתי הכנסת לעולם הרוקנרול" בעריכת צורי רוקח ועומר בן רובי, שאף הגיש את התוכנית יחד עם רינו צרור.
זוכים > תש"ע (2010)

בשנת תש"ע ישבו בחבר השופטים הפרסומאי משה תאומים, העיתונאית גל גבאי וד"ר רות קלדרון. מפקד התחנה היה יצחק טוניק.
בקטגוריית אקטואליה זכתה התוכנית "מה בוער – הפרויקט החברתי עם רינו צרור".
בקטגוריית צבא וביטחון זכתה התוכנית "דרך העיניים שלך", בה שודרה שיחה חופשית בארבע עיניים בין אמא ובת עולות העדה האתיופית מהעלייה ועד ההשתלבות בחברה הישראלית.
בקטגוריית אומר ותעודה זכתה "פושקין פינת שינקין", תוכנית שציינה 20 שנה לעלייה מברית המועצות מזווית אישית.
בקטגוריית בידור ומוזיקה זכה "להיות צהוב" - ספיישל 20 שנה לתוכנית "משפחת סימפסון". בהגשת שרון קנטור.
בקטגוריית תרבות זכתה התוכנית "אני הולכת אליי" – תוכנית מיוחדת לרגל 40 שנה למותה של המשוררת לאה גולדברג. בעריכת ובהגשת נורית קנטי ובהפקת שירה קדרי.
בקטגוריית מבצעי שידור זכה פרויקט "פסטיבל כיוון הפסנתר", יום שידורים מיוחד בעקבות כיוונו של הפסנתר המיתולוגי של גלי צה"ל.
זוכים > תשע"א (2011)

בשנת תשע"א כלל חבר השופטים את הפרסומאי מושיק תאומים, את עו"ד אפרת שפירא-רוזנברג ואת העיתונאית מיקי חיימוביץ'. מפקד התחנה היה יצחק טוניק. החל משנה זו הופקו לתוכניות הזוכות קליפים שהועלו ליוטיוב והציגו את המיטב מהתוכנית.
בקטגוריית צבא וביטחון זכתה התוכנית "מלח הארץ" שליוותה את חניכי מחזור ההקמה של המכינה הקדם צבאית בעין גדי. את התוכנית ערכה והפיקה אביב לוקס.
בקטוגריית אקטואליה זכתה התוכנית "סוכן מס' 88", במסגרתה שודרו גילויים חדשים על שליח המוסד בדמשק אלי כהן. את התוכנית ערך והגיש ג'קי חוגי, והפיק עידו כהן.
בקטגוריית אומר ותעודה זכתה התוכנית 'אחיעד' בהגשת נבאט סוירי-שוורץ, על 3 אחיינים שכולים הנושאים את זכר דודם אחיעד. את התוכנית ערכה והפיקה אביב לוקס.
בקטגוריית בידור ומוזיקה זכה מרתון לילה בשם 'מתחת לכלב' על תרבות שוליים עכשווית. את התוכנית ערכו והפיקו ים מעיין, יובל ברוסילובסקי, מיכל בירנבאום, גל רוזנבלוט ושיר עזרא.
בקטגוריית תרבות זכתה תוכניתו של קובי מידן 'אנשים בלילה', בעריכת אתי אנטה שגב, ענבר מאור ומאיה קוסובר. כמו כן זכתה התוכנית "עמוס קינן - שנה למותו" בהגשת שלומציון ורונה קינן.
בקטגוריית מבצעי שידור זכה פרויקט "אלתרמניה" בן 6 התוכניות שהסתיים במופע בהיכל התרבות לרגל מאה שנים להולדתו של נתן אלתרמן בשיתוף התזמורת הפילהרמונית והתיאטרון הקאמרי. צוות הפרויקט כלל את אתי אנטה, נעמה שוחט, ענבר מאור, נורית קנטי, ציפי גון-גרוס, ים מעיין, שיר עזרא, שירה פליגלמן וגל רוזנבלוט.
זוכים > תשע"ב (2012)

בשנת תשע"ב ישבו בחבר השופטים מבקרת הספרות חיותה דויטש, המגישה תמר איש שלום ורס"ן במיל' תומר בוהדנה. מפקד התחנה היה ירון דקל.
בקטגוריית אקטואליה זכתה התוכנית "משימה קדושה" הגשת ג'קי חוגי שעסקה ב-30 שנה לרצח נשיא מצרים אנואר סאדאת. התוכנית כללה ראיונות מיוחדים עם מקורבי סאדאת בקהיר ועדות ראשונה של ישראלי שהיה בזירה. בנימוקי הבחירה נכתב כי הפרס מוענק על "הישגים עיתונאים מרשימים לצד חוויה רדיופונית - אמנותית".
בקטגוריית צבא וביטחון זכתה תוכניתו של רינו צרור "והחולם נפל פצוע" שעסקה בחזרה אישית לחוויות מלחמת יום הכיפורים. את התוכנית ערכה דנה מולכו והפיקה אבישג בר-משה.
בקטגוריית תעודה זכתה התוכנית "צער לך וצער לי" על שלושה זוגות שהכירו ונישאו בעקבות אובדן. את התוכנית ערכו שירה עבו ורותי גרוסמן והגישה רותי גרוסמן.
בקטגוריית בידור ותרבות זכתה התוכנית "ציפורי לילה מתגעגעות" בהגשתם של שחר סגל ורועי בר-נתן, אשר אירחה יותר מ-90 גיבורי תרבות ותיקים לתוכנית נוסטלגיה והערכה. בנימוקי הבחירה של חבר השופטים נכתב כי הפרס מוענק על "חיבור מצוין לדי אנ איי הישראלי וליוצרים הגדולים שלו".
בקטגוריית מוזיקה זכתה התוכנית הוותיקה "ישרא-קלאסי" בה אמנים בוחרים את קטעי המוזיקה הקלאסית האהובים עליהם. את התוכנית הגיש ניר ברנד, והפיק הראל שולוביץ.
בקטגוריית מבצעי שידור זכתה התוכנית "החיבוק הגדול" בה כונסו 20 (בלבד) חברי הכנסת ה-19 לחיבוק משותף. המבצע נערך ביוזמת תוכנית הצהריים של בני בשן.