stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיירפקס הריסון

| --- | --- |

 לידה:  13 במרץ 1869 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  2 בפברואר 1938 (בגיל 68) בולטימור, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות אייווי היל 
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת ייל 
 
רג'ינלד פיירפקס הריסון (באנגלית: Reginald Fairfax Harrison 13 במרץ 1869 – 2 בפברואר 1938) היה עורך דין, איש עסקים וסופר אמריקאי. בנו של המזכיר לנשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה, ג'פרסון דייוויס, הריסון למד משפטים באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת קולומביה לפני שהפך לעורך דין בחברת הרכבות הדרומית בשנת 1896. עד שנת 1906 היה לסגן נשיא החברה לענייני כספים, ובשנת 1907 הוא סייע להבטיח מימון לשמירת החברה מפני פשיטת רגל. בשנת 1913 נבחר לנשיא החברה, והחליט על שורה של רפורמות באופן פעולתה של החברה.
עד שנת 1916, תחת הנהגתו של הריסון, התרחבה הרכבת הדרומית לרשת של 13,000 ק"מ המשתרעת על פני 13 מדינות, שהגיעה לשיאה עד שנות ה-50. בדצמבר 1917, מספר חודשים לאחר שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה באפריל, הממשלה הפדרלית השתלטה על הרכבות, וניהלה אותן דרך מנהל הרכבות של ארצות הברית, שבו שירת הריסון. הפריחה כלכלית לאחר המלחמה סייעה לחברה להרחיב את פעולתה; הריסון עבד לשיפור תדמית הציבורית של הרכבת ולשדרוג מלאי הקטרים על ידי הצגת מנועים חזקים יותר. אחד מתחומי העניין שלו היה להגדיל את כמות המסילות ולהרחיב את השטח אותו היא משרתת. הריסון נאבק לשמור על תעשיית הרכבות בתקופת השפל הכלכלי הגדול, אך עד 1936, הרכבת הדרומית שוב הייתה רווחית.
ראשית חייו

רג'ינלד פיירפקס הריסון נולד בניו יורק ב-13 במרץ 1869, להוריו ברטון הריסון ואשתו קונסטנס קארי. אביו, ברטון, שירת כמזכירו האישי של ג'פרסון דייוויס, נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ואמו קונסטנס הייתה סופרת. אחיו של רג'ינלד, פרנסיס ברטון הריסון, כיהן כמושל הכללי של הפיליפינים תחת ארצות הברית בשנים 1913 עד 1921. לאחיו הנוסף קראו ארצ'יבלד, ושלושתם למדו באוניברסיטת ייל. רג'ינלד סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל בשנת 1890 והיה חבר באחוות הגולגולת והעצמות. בהמשך למד באוניברסיטת קולומביה, שם השלים תואר שני באמנויות.
קריירה

הריסון התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק בשנת 1892 ועבד במשרד עורכי הדין Bangs, Stetson, Tracy & MacVeagh בין השנים 1892 ל-1896. במאי 1896 הצטרף לחברת הרכבות הדרומית כעורך דין, ובשנת 1903 מונה לעוזר לנשיא החברה. בשנת 1906 מונה לסגן נשיא האחראי על כספים וחשבונאות.במהלך המשבר הפיננסי של 1907, הריסון הצליח לשכנע את ג'יי. פי. מורגן לרכוש איגרות חוב של חברת הרכבות הדרומית, ובכך לשמור על יציבותה הכלכלית. לאחר שהמשבר חלף, מונה הריסון לנשיא חברת הרכבות שיקגו, אינדיאנפוליס ולואיוויל, שלימים נקראה Monon Railroad, במקומו של איירה ג. רואן, לאחר מותו. ב-23 בנובמבר 1913 נפטר ויליאם פינלי, נשיא חברת הרכבות הדרומית, ושמונה ימים לאחר מכן נבחר הריסון להחליפו בתפקיד. בנוסף לכהונתו כנשיא חברת הרכבות הדרומית, נבחר הריסון להחליף את פינלי גם בשלוש חברות רכבת בנות של החברה. בחירתו של הריסון לתפקיד נחשבה לסימן לשינוי בדרום ארצות הברית, במיוחד בתחום הרכבות, הן בשל קשריו עם אנשי הדרום והן בשל פעילותו למען האזור.
אחד מצעדיו הראשונים של הריסון כנשיא היה יישום תוכנית הכשרה חדשה עבור בוגרי קולג'ים שהתקבלו לעבודה בחברה. במקום לשבץ אותם בתפקידי פיקוח, הם שובצו בתפקידים בסיסיים בסדנאות הקטרים ובעבודות בנייה ותיקון של מסילות רכבת, כדי להקנות להם הבנה מעמיקה של יסודות עסקי הרכבות. בנוסף, הוא הנהיג תוכנית חינוכית משלימה עבור העובדים הקבועים, שבה הם קיבלו הכשרה ברמת בית ספר תיכון במתמטיקה ובמקצועות נוספים, לצד הכשרה בסיסית בסדנאות מכונות וקטרים. מטרת התוכנית הייתה להכשיר מנהלים חדשים בכישורים הדרושים לפיקוח על עובדים אחרים.
מטרה נוספת של הריסון הייתה להעלות את המורל של כוח העבודה ושל מהנדסי הקטרים. הצוותים שובצו לאותם קטרים, ומהנדסים בכירים הורשו לצבוע את שמותיהם על הקטרים שלהם. כאשר חלה ירידה בעסקים בשנת 1914, הפחית הריסון את שכרו ב-20 אחוזים, אך הנהיג קיצוצים קטנים ומדורגים יותר לשאר העובדים, כאשר הקיצוצים הקטנים ביותר חלו על העובדים ברמות השכר הנמוכות ביותר. מאמצים נוספים לשיפור המורל כללו תגמולים על יעילות בדלק ושיפור הבטיחות, כולל חקירה קפדנית יותר של תאונות.
הריסון פיקח על שינויים בדירקטוריון הרכבת. עד 1915, רוב חברי הדירקטוריון היו מצפון ארצות הברית, אך לאחר 1915, רובם היו תושבי הדרום. בשנת 1914, היו שני מינויים יוצאי דופן לדירקטוריון: אדווין אלדרמן וג'ון קילגו. אלדרמן היה נשיא אוניברסיטת וירג'יניה, וקילגו היה בישוף בכנסייה המתודיסטית.
הריסון ייסד מחלקת סחר חוץ עבור הרכבת, מתוך תקווה לנצל את יכולתה של הרכבת להתחבר לעמק המיסיסיפי ולנמלי החוף המזרחי ומפרץ מקסיקו. בשנת 1915, כאשר הרכבת איבדה 12 אחוזים מהכנסותיה עקב שיבושים במסחר שנגרמו בשל תחילת מלחמת העולם הראשונה, היה הריסון מודאג משינויים ארוכי טווח המתרחשים. בדו"ח השנתי של אותה שנה הזהיר את בעלי המניות כי הבעלות על כלי רכב עשויה לפגוע קשות בהכנסות הרכבת מנוסעים. דבריו התגלו כנבואיים, שכן כלי הרכב בסופו של דבר הובילו להיעלמות רוב תנועת רכבות הנוסעים.
קריירה > מלחמת העולם הראשונה

בין השנים 1913 ל-1919, פיקח הריסון על הרחבת קו הרכבת הראשי בין וושינגטון די. סי. לאטלנטה, ג'ורג'יה, במטרה להוסיף מסילה שנייה לכל אורך הקו. הפרויקט נתקל בקשיים בעקבות מאמצי המלחמה, אך בסופו של דבר השלים את כל המסלול שאורכו 1,027 ק"מ בין שתי הערים. בשנת 1916, רכש הריסון קו רכבת בין מרידיאן, מיסיסיפי, לניו אורלינס, לואיזיאנה, ובכך הגדיל את אורך מסילות רכבת הדרום ליותר מ-13,000 ק"מ, שכיסו 13 מדינות. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, הוקמו כמה מחנות אימונים צבאיים בדרום, ורבים מחומרי הבנייה שהיו דרושים לבנייתם הובלו על גבי רכבת הדרום. הריסון נבחר ליו"ר מועצת המלחמה של הרכבות, ועדה מתאמת של נשיאי חברות הרכבות, שמטרתה הייתה לבטל צווארי בקבוק ולעודד שיתוף פעולה בין הרכבות השונות.
מאמצי המועצה לא עמדו בציפיות הממשלה, ובדצמבר 1917 הורה נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, על הפקעת הרכבות על ידי הממשלה הפדרלית, באמצעות הקמת מינהלת הרכבות של ארצות הברית (USRA). הריסון עבד עבור ה-USRA במהלך המלחמה, וכחלק מהתקנות, נדרש לוותר על תפקידו כיו"ר רכבת הדרום. עד שה-USRA החזירה את השליטה לרכבת הדרום במרץ 1920, קופת החברה הייתה ריקה. לאחר מספר שנות פעילות, החברה חזרה לרווחיות, ובשנת 1923 דרשו בעלי המניות לחלק דיבידנד לבעלי המניות הרגילות, דבר שמעולם לא נעשה קודם לכן בחברה. הריסון הצליח לחסום את הבקשה, אך במרץ 1924 דרישה עוקבת הצליחה, והוכרז על דיבידנד של 5 דולר למניה (שווה ערך ל-89 דולר בשנת 2023). בשנת 1926 הוגדל הדיבידנד ל-7 דולר למניה (שווה ערך ל-120 דולר בשנת 2023) ובשנת 1928 ל-8 דולר (שווה ערך ל-142 דולר בשנת 2023).
קריירה > שנות ה-20

הפריחה כלכלית בדרום ארצות הברית בעקבות סיום מלחמת העולם הראשונה הגדיל מאוד את הכנסות רכבת הדרום. הריסון הקדיש זמן רב לנסיעות ברחבי הדרום, במאמץ לקדם את התעשייה הדרומית. במהלך נסיעותיו, השתמש בשני קרונות רכבת פרטיים, שנקראו "קרולינה" ו"ווירג'יניה". קרונות רכבת פרטיים אלו היו יוצאי דופן בכך שנשיאי רכבות אחרים השתמשו בדרך כלל בקרון אחד בלבד. קרון ה"קרולינה" שימש כקרון שינה, בעוד שקרון ה"ווירג'יניה" שימש לאירוח חברי הדירקטוריון, וכלל מטבח, חדר אוכל ואזור תצפית.
הריסון ניסה להגדיל את עוצמתם של קטרי רכבת הדרום. בשנת 1923, מהנדסים בהנחייתו תכננו את קטרי מחלקת Ps-4 מסוג Pacific, שהפכו למפורסמים ולסמל של רכבת הדרום. בביקור באנגליה, התרשם הריסון מסכמת הצביעה של קטרי רכבת לונדון וצפון-מזרח, שהיו צבועים בצבע ירוק-תפוח. לאחר שובו לארצות הברית בשנת 1925, הורה לצבוע את הקטרים החדשים של רכבת הדרום בירוק יער, שהוא כינה "וירג'יניה", עם אותיות מוזהבות וגימורים כסופים. קטרים אלה שירתו את רכבות הנוסעים ששופצו ופותחו על ידי הריסון לפני המלחמה. בנוסף, הוא יזם קווי נוסעים חדשים. בשנת 1921 החלה רכבת ה-Suwannee River Special לפעול בין שיקגו, דטרויט וקליבלנד לטמפה ולסיינט פיטרסברג שבפלורידה. בשנת 1925, רכבת ה-Crescent Limited החלה לפעול בין ניו אורלינס לניו יורק, עם זמן נסיעה מתוכנן של 37 שעות ו-50 דקות בכיוון אחד.
הריסון המשיך את מאמצי יחסי הציבור והפרסום של קודמיו; בשנת 1924 הושקה קמפיין פרסום עם הסיסמה "רכבת הדרום משרתת את הדרום", שהפכה עד מהרה למוכרת היטב. הריסון גם הקדיש שעות רבות למשא ומתן כדי לבסס את היסודות המשפטיים של הרכבת, תוך שהוא מאחד את חובות החברה ורוכש שליטה ברוב קווי הרכבת הקטנים שהרכיבו את רכבת הדרום.
בשנת 1926, אילצה ממשלת ארצות הברית את רכבת הדרום לפנות את מטה החברה בשדרות פנסילבניה בוושינגטון די.סי. אף שהריסון איים להעביר את מטה החברה לאטלנטה, בסופו של דבר נבנה מבנה משרדים חדש בכיכר מק'פרסון. הריסון התקין במבנה כניסה פרטית למעלית פרטית שהובילה לקומות 10 ו-11.הרכבת החלה לאכלס את המבנה באמצע שנת 1929.
במהלך השנים הללו, הפגין הריסון מספר מאפייני אישיות ייחודיים שהפכו לאגדיים. אחד מהם היה הרגלו להזמין כפופים לו לאכול עמו בחדר האוכל של ההנהלה על ידי שליחת שבב כחול שעליו נכתב נושא השיחה לארוחה. לרוב היו אלה נושאים אינטלקטואליים ולא נושאים הקשורים לניהול הרכבת. מאפיין נוסף היה סירובו להשתמש בכרטיס הנסיעה החופשי שהעניקה לו החברה, ובמקום זאת, שילם בעצמו עבור נסיעותיו בין ביתו למשרדי הרכבת.
לפני קריסת קריסת וול סטריט 1929, נמכרו מניות רכבת הדרום במחיר של כ-146 דולר (שווה ערך ל-2,590 דולר בשנת 2023), עם שיא של מעט מעל 151 דולר (שווה ערך ל-2,680 דולר בשנת 2023). בשנת 1932, ירד מחיר המניה לשפל של 2.50 דולר (שווה ערך ל-56 דולר בשנת 2023). בשנת 1929, תנועת המטענים של רכבת הדרום עמדה על 8.4 מיליארד טון-מייל; ב-1932, ירדה ל-4.4 מיליארד טון-מייל. חובות רכבת הדרום גדלו, והחברה כמעט הגיעה לפשיטת רגל בשנת 1932. הריסון הורה להפסיק את חלוקת הדיבידנדים באותה שנה, ורבים מהעובדים קיבלו קיצוצים בשכרם. מאמצים נוספים כללו בדיקה יסודית של ההוצאות, כאשר כל פריט נבדק כדי לראות מה ניתן לבטל. עד שנת 1936, החברה שוב הראתה רווח, דבר שסימן את נקודת המפנה במאבק החברה עם השפל הגדול.
הריסון בחר לא להמשיך בתפקידו כנשיא בשנת 1937, והמליץ על ארנסט נוריס כמחליפו. הריסון, שהיה אז בן 68, תכנן להתמקד בתחביבו בכתיבת עבודות היסטוריות, אך נפטר שלושה חודשים לאחר פרישתו.
חייו האישיים

הריסון התחתן עם הטי קארי ב-1894. נולדו להם ארבעה ילדים: שלוש בנות ובן. הוא היה חבר בכנסייה האפיסקופלית.
הוא נפטר ב-2 בפברואר 1938 ממחלת לב ונקבר בבית הקברות אייבי היל באלכסנדריה, וירג'יניה . ביום שלאחר מותו של הריסון, הניו יורק טיימס פרסם הספד עבורו, אבל במקום תצלום של הריסון, התמונה שהופיעה עם ההספד הייתה של ג'ון ג'רמיה פלי, נשיא איגוד הרכבות האמריקאיות, שעדיין היה בחיים.
המכללה על שם ויליאם ומרי בווירג'יניה מחזיקה חלק מהמסמכים שלו. מבחר ממכתביו פורסם בשנת 1944 תחת הכותרת "מבחר ממכתביו של פיירפקס הריסון". בספריית אוניברסיטת וירג'יניה מצוי אוסף נוסף של מסמכיו בהשאלה. תכתובות ותיקי עסקים מתקופת כהונתו כנשיא רכבת הדרום נשמרים באוסף תיקי הנשיא של אגודת ההיסטוריה של רכבת הדרום. מסמכים אלה הושאלו למוזיאון הדרומי להיסטוריה של מלחמת האזרחים והרכבת בשנת 2003 והיו שם עד 2008.
הערות שוליים

↑  Bryan "Fairfax Harrison" Virginia Magazine of History and Biography pp. 153–157
1 2  Davis Southern Railway p. 48
1 2 3  Yale University "Obituary Record" Bulletin of Yale University pp. 56–57
1 2 3  Swem Library staff "Harrison, Fairfax" Special Collections Research Center
↑  Davis Southern Railway p. 53
1 2  Davis Southern Railway pp. 53–54
↑  Davis Southern Railway p. 55
1 2 3  Davis Southern Railway pp. 58–61
↑  Davis Southern Railway pp. 56–57
↑  Davis Southern Railway p. 62
↑  Davis Southern Railway pp. 62–64
↑  Davis Southern Railway pp. 64–65
1 2 3  Davis Southern Railway p. 66
1 2 3 4  Davis Southern Railway pp. 67–68
1 2  Davis Southern Railway pp. 69–70
↑  "South Server" Time
↑  "Milestones" Time
↑  "Painful Pictures" Time
↑  Swem Library staff "Fairfax Harrison Papers, 1736–1945" Special Collections Research Center
↑  Weddell "Book Reviews: A Selection of the Letters of Fairfax Harrison"
↑  Southern Civil War Museum staff "Southern Railway Historical Association Collection of Southern Railway President's Files: Fairfax Harrison, 1931" Southern Civil War Museum
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007384069105171  GND: 1249457424  ISNI: 0000 0000 8228 9418  LCCN: n78085456  SNAC: w6sn0brh  VIAF: 50489797   WorldCat (עם VIAF): 50489797 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פיירפקס הריסון".
קטר פסיפי כבד של חברת Southern Railway Ps-4 צבוע בצבעי הירוק והזהב הייחודיים שהאריסון הציג
מפת מסלולי הרכבת הדרומית בשנת 1921, מוצגת בקווים מודגשים
הריסון ב-1927
תצלום משנת 1928 של בית בלוור, ביתו של פיירפקס הריסון
בגידה (זוגיות)

"נשיקות גנובות", איור מעשה ידי תומאס רוולנדסון
במסגרת מערכת יחסים זוגית יש לרוב ציפייה לבלעדיות, כלומר לא לקיים יחסי מין או קשר רומנטי עם בן זוג אחר. כאשר ציפייה זו מופרת בצורה חד-צדדית ומתקיימים יחסים מחוץ לזוגיות ללא ידיעה או הסכמה של בן הזוג, מכונה פעילות זו בגידה.
כאשר בני הזוג נשואים זה לזה, ומתרחשים יחסי מין מחוץ לנישואים, נקראת פעילות זו "ניאוף". ניאוף קיים בכל תרבויות האדם והוא לא נחשב לעבירה פלילית במדינות דמוקרטיות, אך עלול לעיתים להיחשב (במושגים דתיים) לסוג של חטא.
יחסי מין מחוץ לנישואים נחשבים בארצות ובתרבויות רבות להפרה של חוזה הנישואים, ולחטא חמור בדתות שונות, עד כדי כך שבקודקסי חוקים קדומים עונשה של עבירה זו הייתה לעיתים מוות. ברוב הדתות זו הייתה בעיקר המתה של האישה.
מאפיינים

בגידה מתאפיינת בקיום יחסים במובן הפיזי או הרגשי. בגידה מורכבת לא רק מקיום יחסים מחוץ לקשר, אלא גם ממעילה באמון, שקרים וחוסר נאמנות. הקביעה האם מעשה מסוים נחשב לבגידה במערכת זוגית נתונה לדיון והתשובות לה שונות בין תרבויות שונות וזמנים שונים, ובהם בין אנשים שונים.
כמו בתחומים אחרים של האתיקה, הטכנולוגיה המודרנית מעלה שאלות חדשות בתחום זה משום שהטכנולוגיה מרחיבה את קשת האפשרויות שעלולות להתפרש כ"בגידה" ואיתן מרחיבה את הדיון בשאלה "מהי בגידה". כך, למשל, רשת האינטרנט מזמנת הזדמנויות רבות להכרת אנשים חדשים ויצירת קשר "מרוחק" עמם באמצעות צ'אטים, פורומים, רשתות חברתיות ותוכניות מסרים מיידיים שמאפשרים גם יצירת קשרים עם היבט רומנטי.
בהיבט המעשי קשר שכזה יכול לגרום ל:
ירידה בתשומת הלב לזוגיות וירידה בהשקעה בה
התדרדרות הקשר הזוגי
הגברת החשיפה למחלות מין ומחלות עור כתוצאה ממגע פיזי
הגברת הסיכויים להריונות ולילדים מחוץ למערכת היחסים
מניעת בגידה

אמצעים שונים ננקטו בתרבויות שונות כדי למנוע בגידה, בפרט במשמעות הפיזית, של קיום יחסי מין. אמצעים אלה כוללים:
הגדרת הבגידה כחטא דתי או חברתי, שעליו מוטל עונש כבד. ניאוף לא יהווה בגידה אם נעשה בהסכמת בן הזוג, אך עדיין ייחשב לחטא דתי.
טקס שנועד לבדוק ולאמת האם התרחשה בגידה. (ביהדות טקס הסוטה).
השחתת איבר המין הנשי: כריתה של חלק מאיבר המין הנשי, כדי למעט את ההנאה המינית אצל האישה הבוגרת ולדכא את הדחף שלה לקיום יחסי מין, במטרה למנוע הנאה כשהיא מקיימת יחסי מין וכך להפחית את הסבירות שתבגוד בבעלה.
חגורת צניעות - התקן הנלבש על גוף האישה ומונע ממנה קיום יחסי מין.
סיפורי אלף לילה ולילה מתבססים על שיטתו (הבדיונית) של מלך הודו וסין, שנהג למצוא לו כלה חדשה בכל לילה, ובכל בוקר, לאחר שבילה את הלילה עם כלתו החדשה, הוציא אותה להורג על מנת שלא תוכל לבגוד בו.
זיהוי בגידה

מטבעה, בגידה נעשית תוך הסתרתה מבן הזוג הנבגד (למשל באמצעות שימוש בשירותי Day use).
עם זאת, כאשר מדובר בבגידה מתמשכת (להבדיל מאירוע חד-פעמי) הולך וגדל הקושי להסתירה. סימנים שונים בהתנהגותו של הבוגד, כגון היעדרות תכופה מהבית או מהעבודה וחוסר עניין ביחסי מין במסגרת הזוגיות, עלולים להחשידו. לביסוס החשד משתמש לעיתים בן הזוג הנבגד בשירותיו של חוקר פרטי (בפרט כאשר נדרשות הוכחות לבגידה במסגרת משפט גירושין שבא בעקבותיה).
לעיתים סביבתם של בני הזוג יודעת על הבגידה קודם שהנבגד יודע על כך (כפי שמרמז הביטוי "הצמיחה לו קרניים" - הכל רואים את הקרניים מלבד בעל הקרניים עצמו), ומישהו מסביבה זו עלול להעביר מידע זה לבן הזוג הנבגד.
לעיתים בן הזוג הבוגד מתוודה ביוזמתו על בגידתו, למשל כחלק מניסיון לפתוח דף חדש, נקי מסודות ושקרים, ביחסי הזוגיות, או כהסבר לרצונו להביא את יחסי הזוגיות לידי סיום.
במשפט הישראלי

סעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין קובע כי לעניין עוולת גרם הפרת חוזה, "היחסים הנוצרים על ידי נישואין לא ייחשבו כחוזה". בהתאם לכך, כאשר אשתו של שמעון בגדה בו עם ראובן, לא יוכל שמעון לתבוע פיצוי מראובן על הנזק שגרם לו מעשה הבגידה שראובן היה שותף לו. תביעה למתן פיצוי כזה מכוח מרכיב אחר בדיני הנזיקין, עוולת הרשלנות, נדחתה על ידי בית המשפט העליון, תוך שהשופט יצחק עמית ציין:
דיון בהתרת קשר הנישואים בין בני זוג יהודים מתקיים בבית דין רבני, שבו לבגידת האישה, המתבטאת בקיום יחסי מין עם גבר שאינו בעלה, מיוחס משקל רב - האישה הבוגדת אסורה לבעלה ולבועלה.
במשפט הישראלי > העדר כוונת שיתוף - חלוקת רכוש בגירושין

בעניין חלוקת הרכוש בין בני זוג שהתגרשו בעקבות בגידה של אחד מהם מקובל הכלל שאין נענשים למפרע על בגידה על ידי נטילת הזכויות ברכוש המשותף שנצברו טרם הבגידה. עם זאת, ביחס לבגידה מתמשכת נאמר כי "קשה לייחס כוונה לבן זוג, לשיתוף בן הזוג האחר ב'נכס חיצוני', כשהאחר אינו שומר אמונים לבן זוגו, בוגד בו עם נשים אחרות ומנסה להעלים ממנו לא רק נכסים חיצוניים אלא גם נכסים משותפים, ומפר כל פעם מחדש הבטחות לשנות מדרכיו חרף נכונותו של בן הזוג לסלוח לו ולקבלו."
יש לבגידה ערך מהותי בקביעת עילת שיתוף לפי הפסיקה במשפט הישראלי. במצב שבו זוג מתגרש בעקבות בגידה של אחד מבני הזוג, הצד הנבגד יוכל להוכיח כי הבוגד במעשיו בעצם מראה כי אין לו כוונת שיתוף בקשר. היעדר של כוונת שיתוף בקשר הזוגי יכולה להוביל את הצד הנבגד לעתור לבית המשפט בהפחתת הזכויות של הבוגד על הרכוש המשותף, וכך לצאת "ברכוש גדול" מהמשפט בעקבות מעשה הבגידה.
בפסק דין של בית הדין הרבני הגדול, שעסק בחלוקת רכוש בין בני זוג כאשר האישה קיימה מערכת יחסים מחוץ לנישואים ללא ידיעת בעלה, נפסק שרכוש שנצבר עד לתחילת הבגידה יתחלק שווה בשווה בין בני הזוג, ונכסים שנצברו לאחר מכן יאוזנו ביחס של 80% לאיש ו־20% לאישה, בחלק שבו יתרת שווי נכסי האיש עולים על שווי נכסי האישה. בית הדין נימק את החלטתו: "הסתרת הקשר שניהלה האישה מבעלה משמעה למעשה כפיית שיתוף עליו שלא מדעת. לפני האיש לא היה המידע הרלוונטי שיאפשר לו קבלת החלטה מושכלת, מתוך רצון חופשי, על המשך השיתופיות הרכושית ביניהם במסגרת הנישואין. התרשמנו כי האיש שלפנינו היה נוהג עם אשתו כמו רוב האנשים בני החברה האזרחית, שלא היו מסכימים להמשיך בחיי שיתוף עם נשותיהם, וכך נשים עם בעליהן, לוּ נודע להם על הפרת אמון של בן הזוג או בת הזוג באופן עקבי ויסודי."
בפסק דין אחר שלל בית הדין הרבני הגדול את זכותה של אישה בבית המגורים של הזוג שרשומה על שם הבעל בלבד, בין היתר בגלל שהבעל טען כעילת גירושים, לאחר כשלושים שנות נישואים, כי אשתו היא "אישה נואפת מזה מספר חודשים". בדיון נוסף בבג"ץ נפסק שגם במקרה זה מתקיימת הלכת השיתוף, ולפיכך האישה היא בעלת מחצית מבית המגורים של בני הזוג.
בתרבות

הבגידה נמצאת במרכזם של יצירות ספרותיות, סרטי קולנוע וסרטי טלוויזיה רבים מספור.
נושא מרכזי הוא תגובתו של הנבגד:
רצח של הבוגד ולעיתים התאבדות לאחר מכן: ברומן "ים המוות", מאת הסופר הברזילאי ז'ורז' אמאדו, מגלה רופינו כי בת זוגו אזמרלדה בוגדת בו, ולכן הורג אותה ומתאבד.
רצח של הבוגד ובת זוגו: בסרטו של פדרו אלמודובר, "לחזור", האישה הנבגדת מציתה את הצריף שבו שוהים בעלה ומאהבתו, ומביאה למותם.
הבלגה: בספרו של ג'יימס ג'ויס, "יוליסס", מולי בלום בוגדת בגלוי בבעלה, לאופולד בלום, המבליג על בגידותיה ואינו מגיב. בלום, למעשה, חושש מבוילאן, מאהבה של אשתו, ועושה כל מאמץ כדי להסתתר מפניו.
הבגידה השגרתית היא בגידה של אחד מבני הזוג בבן הזוג אחר. בסרטו של פדרו אלמודובר, "קיקה" מוצגת בגידה מעט מורכבת יותר. קיקה, הבוגדת בבן זוגה עם ניקולס, אביו החורג, מגלה שגם לחברתה הטובה אמפרו רומן עם ניקולס, ושתיהן משוחחות ומגלות שבערב הקודם זנח ניקולס את שתיהן ובילה עם אישה שלישית. "הוא בוגד בנו, קיקה", אומרת אמפרו.
יחסה של החברה אל הבגידה בתרבות, הוא דו-ערכי ואמביוולנטי. מצד אחד, הבגידה נחווית כלא מוסרית, פוגעת באושיות החברה, וראויה לגינוי. מצד שני, היא נחווית באור רומנטי, המאדיר את האהבה ואת המאבק להישרדותה, גם כשהדבר קשה או בלתי אפשרי. דו ערכיות זו בלטה עם פרסום הרומן "מאדאם בובארי" בצרפת, בשנת 1856. הרומן מתאר, באופן גלוי ואוהד, את חייה של אישה נשואה הבוגדת בבעלה. עם פרסומו הועמד הסופר גוסטב פלובר לדין על פגיעה במוסר הציבורי, ומשפטו החל בחודש ינואר 1857. מיד לאחר זיכויו במשפט, בחודש פברואר באותה שנה, הפך הספר לרב-מכר.
פזמונו של דן אלמגור, "הביתה חזרי" מציג את הבגידה בסגנון הומוריסטי: האישה הבוגדת אדישה לגורל בעלה, ומעדיפה להמשיך ולרקוד בזרועות אהובה. הפזמון "בלוז מדרגות הרבנות" (מילים: אמנון דנקנר, מוזיקה: יובל דור) בביצועה של שלומית אהרון מתאר את רגשותיה של פילגש נואשת של גבר נשוי הדורשת שיתבע גט מאשתו. פזמון על רקע דומה הוא "שבתות וחגים" (מילים: יעקב רוטבליט, לחן ושירה: יהודית רביץ) על פילגש המודעת עד כאב לקן המשפחתי החם שהקים מאהבה הנשוי שלא יהיה לה חלק בו לעולם.
בגידה של אישי ציבור

בגידה נחשבת כחלק מפרטיותו של אדם, ובדרך כלל אינה נחשפת לציבור, גם כאשר מקורביו של האדם יודעים על כך. עם זאת, בנסיבות מסוימות בגידה של אישיות ציבורית זוכה לפרסום רב. דוגמאות:
נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן, היה נשוי לדניאל גוז משנת 1944, ונולדו להם שני ילדים. לאורך כל תקופת נשיאותו נשמר קשר של שתיקה ביחס לפרשיות האהבים הרבות שלו. בשנת 1974 נולדה לו בת מחוץ לנישואים בשם מזארין פינז'ו.
פרשת הקלטת הלוהטת: פרשה בה טען בנימין נתניהו, במהלך מסע בחירות לראשות הליכוד בשנת 1993, שבו התמודד נתניהו מול דוד לוי, בני בגין ומשה קצב, כי גורמים בליכוד מנסים לסחוט אותו באיומים. נתניהו הכריז בהופעה דרמטית בטלוויזיה, בשעת צפיית שיא במהדורת "מבט" כי קיבל איומים מ"אדם אחד, מוקף בחבורה של פושעים לא גדולה", לפיהם אם לא יסיר את מועמדותו יחשפו אלו קלטת שבה צולם נתניהו כשהוא מקיים יחסי מין עם אישה שאיננה אשתו.
פרשת מוניקה לווינסקי: פרשה שאירעה בתקופת כהונתו השנייה של ביל קלינטון כנשיא ארצות הברית. במהלך פרשה זו הואשם קלינטון בקיום קשר מיני עם מתמחה צעירה בת 22 בשם מוניקה לווינסקי. החדשות על היחסים, והחקירה שבאה בעקבות זאת, הובילה למהלך של בית הנבחרים בעל הרוב הרפובליקני להדחתו של ביל קלינטון ב-1998, ובסופו של דבר זוכה קלינטון מאשמת עדות שקר ושיבוש הליכי משפט על ידי הסנאט. הגברת הראשונה, הילרי קלינטון, תמכה רשמית בבעלה לאורך כל הפרשה.
בתחילת 2009 התפרסמו ידיעות על הוללות מינית של ראש ממשלת איטליה, סילביו ברלוסקוני. בעקבות פרסומים אלה הודיעה אשתו, ורוניקה לאריו, על כוונתה להתגרש ממנו.
בנובמבר 2012 התפטר דייוויד פטראוס ממשרת ראש ה-CIA על רקע רומן מחוץ לנישואים, האסור על בכירים בשירותי המודיעין של ארצות הברית מחשש שייסחטו.
ראו גם

לא תנאף
סווינגינג
פוליאמוריה
נישואים פתוחים
אפקט קולידג'
לקריאה נוספת

מישל חדד ודורית זילברמן, האם היא בוגדת? האם הוא בוגד? התופעה, הסימנים והפתרונות, הוצאת מח הפקות 2000, תשס"ב-2002.
אלן דה בוטון, איך לחשוב אחרת על סקס, מודן הוצאה לאור, 2013, הפרק "ניאוף", עמ' 123–141.
אהרן קומם, "האשה הסוטה והבעל הקרנן - דבורה בארון, עגנון, באשביס-זינגר", בספר: הלל ויס והלל ברזל (עורכים), חקרי עגנון - עיונים ומחקרים ביצירת ש"י עגנון, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1994, עמ' 237–252.
אסתר פרל, "סיפור מהצד", כנרת זמורה-דביר, 2019.
הערות שוליים

↑  ראו: ניאוף ולא תנאף.
↑  ע"א 8489/12 פלוני נ' פלוני, ניתן ב־29 באוקטובר 2013
↑  עמש (ת"א) 13313-12-11 נ' א' ע' ר' נגד א' ע', ניתן ב-26 פברואר 2014
↑  עו"ד חליחל, בגידה עולה ביוקר: הפחתת זכויות על הרכוש בגירושין עקב בגידה, באתר דין – עורכי דין ומידע משפטי בישראל. ‏נובמבר 2019
↑  אלה לוי-וינריב, ‏פסק דין הבוגדת 2: שוב נשלל רכוש מאישה שבגדה בבעלה, באתר גלובס, 1 בספטמבר 2019
↑  בית הדין הרבני הגדול 992261/3 פלונית נגד פלוני, ניתן ב-29 באוגוסט 2019 (באתר "נבו")
↑  דנג"ץ 8537/18 פלונית נ' בית הדין הרבני הגדול בירושלים ואחרים, ניתן ב־24 ביוני 2021
משה גורלי, בג"ץ הפך את פסיקתו: אסור לשלול מאישה שבגדה זכויות בדירה, באתר כלכליסט, 24 ביוני 2021
↑  דן אלמגור, הביתה חזרי, בספר "1000 זמר ועוד זמר"
↑  סביונה מאנה, הימים הקשים של סילוויו ברלוסקוני, באתר הארץ, 23 ביוני 2009
↑  רויטרס, ראש הסי-איי-אי, הגנרל דייוויד פטראוס, התפטר בעקבות רומן מחוץ לנישואים, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00564989  NKC: ph210135 
"עינוי הנואפים", ציור משנת 1876 של ז'יל ארסן גרנייה
אצטדיון הצבא הפולני

| --- | --- |

 על שם:  יוזף פילסודסקי 
 שמות קודמים:  פפסי ארנה (2011–2015)
 מיקום:  ורשה, פולין
 קואורדינטות:  52°13′14″N 21°02′26″E﻿ / ﻿52.220461°N 21.040628°E﻿ / 52.220461; 21.040628
 אבן יסוד:  1927
 תקופת הפעילות:  1930–הווה (כ־94 שנים)
 הורחב:  2008–2011
 עלות הבנייה:  110 מיליון אירו
 בעלים:  עיריית ורשה
 מפעיל:  לגיה ורשה
 משטח:  דשא
 אדריכל:  JSK אדריכלים 
 קבוצות:  לגיה ורשה
 מושבים:  31,800
 biznes.legia.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ורשה מוגדלת) אצטדיון הצבא הפולני(למפת ורשה רגילה) אצטדיון הצבא הפולני  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
האצטדיון העירוני מרשל יוזף פילסודסקי לגיה ורשה (בפולנית: Stadion Miejski Legii Warszawa im. Marszałka Józefa Piłsudskiego, מוכר יותר בשם אצטדיון הצבא הפולני) הוא אצטדיון כדורגל הנמצא בצפון ורשה ומשמש כמגרשה הביתי של קבוצת לגיה ורשה. האצטדיון, אשר מכיל 31,800 מקומות ישיבה, הוא האצטדיון השני בגודלו בוורשה אחרי האצטדיון הלאומי, המכיל 58,000 מקומות ישיבה.
היסטוריה

בניית האצטדיון החלה ב-1927 והוא נפתח ב-1 באוגוסט 1930. מאז הקמתו משחקת באצטדיון קבוצת לגיה ורשה המקומית. בשנים 2008–2011 נבנה האצטדיון מחדש, כאשר רק חלק קטן מהאצטדיון המקורי נשמר. בשלב הראשוני נבנו שלושה יציעים מחדש, ב-7 באוגוסט 2010 נחנך האצטדיון מחדש במשחק ידידות נגד ארסנל. בהמשך נהרס היציע הנותר ונבנה גם הוא מחדש במתכונת זהה ליתר היציעים. העבודות הסתיימו ב-10 במאי 2011.
בין השנים 2011–2015 נקרא האצטדיון "פפסי ארנה", על שם חברת פפסי, אשר רכשה את זכויות שיום האצטדיון לשנים הללו.
ארתור צימרמן

ארתור צימרמן (בגרמנית: Arthur Zimmermann;‏ 5 באוקטובר 1864 – 6 ביוני 1940), היה שר החוץ הגרמני בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, מ-22 בנובמבר 1916 עד התפטרותו ב-6 באוגוסט 1917.