פרק 3 לחוקת ארצות הברית
רקע

לפני אשרור החוקה לא הייתה רשות שופטת פדרלית עצמאית, ורשות כזו אינה מוזכרת בתקנון הקונפדרציה. במחלוקות מסוימות, בעיקר אלו שנגעו למשפט ימי ולתפיסת שלל בלב ים, הקונגרס הקונטיננטלי שימש כערכאה עליונה לערעורים על החלטות בתי המשפט של המדינות, ולשם כך הוקמו ועדות מיוחדות של הקונגרס. בשלוש עשרה המושבות, ולאחר מכן במדינות שנאבקו על עצמאותן מול בריטניה, אי-עצמאותם של שופטים ושל מערכת המשפט מהשלטון הייתה אחת מהתלונות הבולטות נגד הכתר הבריטי, ותלונה זו אף מופיעה בהכרזת העצמאות של ארצות הברית. עם זאת, עצמאותה של מערכת המשפט מהעם ונציגיו לא הייתה בראש מעייניהם של המהפכנים. ג'ון אדמס כתב ב-1776 ש"על הסמכות השיפוטית להיות נפרדת הן מהרשות המחוקקת והן מהרשות המבצעת, ועצמאית משתיהן, על מנת שתוכל להוות מגבלה על שתיהן, כפי ששתיהן צריכות להוות מגבלה על זו", אך דעה זו לא הייתה רווחת, ורוב המתיישבים העדיפו חיזוק של התלות של הרשויות השופטות של המושבות במחוקקים, נציגי העם, בד בבד עם החלשת תלותן ברשות המבצעת. ההיסטוריון גורדון ס. ווד (אנ') כתב ש"למהפכנים לא הייתה כוונה להפחית מההתערבות המחוקקים במבנה ובפעולות של בתי המשפט, ולמעשה הם התכוונו להגבירה". נטייה זו השתנתה בשנים שבין הכרזת העצמאות לכינוסה של ועידת החוקה, כאשר גברו הקולות שקראו להבטחת העצמאות של השופטים הן מהמחוקקים והן מהממשלה, בעיקר על ידי הבטחת קביעות לכל החיים והבטחת שכרם.
הצירים בוועידת החוקה הסכימו שנחוצה רשות שופטת פדרלית ושעל החוקה לקבוע את עצמאותה של רשות זו על ידי הבטחת הקביעות של משרות השופטים לכל החיים ועל ידי הבטחת שכרם. עבור חלק מהצירים, בראשם ג'יימס מדיסון, הבעיה העיקרית במצב שקדם לחוקה הייתה חוסר היכולת להבטיח שהמדינות יקיימו את החוקים הפדרליים. בנוסף, מדיסון חשב שחוקי המדינות, המשתנים תכופות, לוקים בהרבה מקרים באי-צדק ובפגיעה בזכויות האזרחים. טענות אלה הובילו אותו לנסח מספר הצעות שתכליתן שמירה על העליונות של החוק הפדרלי, בכללן הצעה לכינון של רשות שופטת לאומית, שבסמכותה לכל הפחות לשמוע ערעורים בנושאים הקשורים לאינטרס הלאומי. הצעה זו הוצגה לראשונה בוועידת החוקה, יחד עם סעיפים רבים נוספים, כחלק מתוכנית וירג'יניה. באותו היום שבו הציג אדמונד רנדולף את התוכנית הזו, הציע צ'ארלס קוטוורת' פינקני תוכנית מתחרה, שהסכימה לגבי הצורך בבית משפט פדרלי עם הגנות על עצמאות שופטיו ויכולת לבקר את חוקי המדינות במקרים מסוימים, אך הותירה את הכוח להקים בית משפט כזה בידי הקונגרס.
על אף שהצירים הסכימו על נחיצותו של בית משפט פדרלי, הם לא הסכימו על גבולות סמכותו, וחלקם, בייחוד נציגי המדינות הקטנות יותר, חששו שסמכות שיפוטית רחבה מידי תביא לפגיעה בריבונות של המדינות ולהפקדת כוח רב מידי בידי השלטון הפדרלי. חלק ניכר מהדיונים נסב על שאלת קיומן של ערכאות נוספות מלבד בית המשפט הפדרלי העליון, רעיון שנתפס על ידי חלק מהצירים כאיום על סמכות בתי המשפט של המדינות. כך למשל, ג'ון ראטלדג' ורוג'ר שרמן סברו שעל החוקה לאסור את הקמתן של ערכאות נמוכות והעדיפו הקמה של בית משפט עליון יחיד שידון בערעורים בלבד. תוכנית ניו ג'רזי, שנוסחה על ידי ויליאם פטרסון ושיקפה את עמדתן של המדינות הקטנות, כללה רשות שופטת מצומצמת בהרבה מזו שהוצגה בתוכנית וירג'יניה, עם בית משפט פדרלי יחיד שסמכותו מוגבלת. תוכנית זו נדחתה, אך ההשגות של חלק מהצירים לגבי הקף הסמכות של הרשות השופטת נותרו, והנוסח הסופי של הפרק משקף פשרה בין הצדדים, שמכונה לעיתים קרובות "הפשרה המדיסונית" (The Madisonian Compromise), על שם ג'יימס מדיסון.
בדיונים על אשרור החוקה התקיים פולמוס לגבי סמכותם של בתי המשפט הפדרליים בכלל והסמכות לביקורת שיפוטית בפרט. אנטי-פדרליסטים העלו מספר טענות נגד מערכת המשפט המוצעת בחוקה, שהמרכזיות ביניהן הן שהמערכת הפדרלית תפגע בזכות למשפט בפני מושבעים ושהסמכות הרחבה של בתי המשפט הפדרליים תפגע בסמכות מערכת של המדינות. הכותב האנטי-פדרליסט ברוטוס (אנ') התנגד לחוקה, בין השאר בטענה שבית המשפט יהיה ערכאת ערעור עליונה שאינה נתונה בעצמה לכל ביקורת, שהשופטים יפרשו את החוקה והחוק, לא רק על פי פירושם המילולי, אלא על פי שיקוליהם והבנתם את הרוח והכוונה של החוקה, ושבתוך כך הם יטו להעצים את הממשל הפדרלי ולפגוע בכוחן של המדינות. אלכסנדר המילטון (תחת הפסבדונים "פובליוס") ענה לטענות אלה בכתבי הפדרליסט מס' 78 – טקסט שנחשב למכונן בהיסטוריה של הפרשנות החוקתית בארצות הברית, ואשר צוטט על ידי שופטי בית המשפט העליון יותר מכל חלק בכתבי הפדרליסט. בהשראת מונטסקייה, הסביר המילטון שהרשות השופטת, מעצם טבעה, היא החלשה ביותר מבין שלוש הרשויות ולכן הפחות מסוכנת מביניהן:
כל מי שיבחן בעיון את המחלקות השונות של הכוח [בממשל], יתפוס בהכרח שבממשלה שבה הן נפרדות זו מזו, הרשות השופטת, מטבע תפקודיה, תהיה תמיד הכי פחות מסוכנת לזכויות הפוליטיות של החוקה; שכן לה היכולת הפחותה ביותר להפריע או לפגוע בהן. הרשות המבצעת לא רק מחלקת את תוארי הכבוד, אלא גם מחזיקה בכוח החרב של הקהילה. הרשות המחוקקת לא רק שולטת בארנק, אלא גם קובעת את הכללים שלפיהם מוסדרות החובות והזכויות של כל אזרח. לרשות השופטת, לעומת זאת, אין כל השפעה על החרב או על הארנק; היא אינה מכווינה לא את הכוח ולא את העושר של החברה; והיא לא יכולה לקבל החלטות פעילוֹת כלשהן. ניתן לאמר באמת, שאין לה לא כוח ולא רצון, אלא שיפוט בלבד; ובסופו של דבר, היא תלויה בהכרח בסיוע של הזרוע הביצועית, אפילו לצורך מתן אפקט ממשי לשיפוטיה.
המקור באנגלית
Whoever attentively considers the different departments of power must perceive, that, in a government in which they are separated from each other, the judiciary, from the nature of its functions, will always be the least dangerous to the political rights of the Constitution; because it will be least in a capacity to annoy or injure them. The Executive not only dispenses the honors, but holds the sword of the community. The legislature not only commands the purse, but prescribes the rules by which the duties and rights of every citizen are to be regulated. The judiciary, on the contrary, has no influence over either the sword or the purse; no direction either of the strength or of the wealth of the society; and can take no active resolution whatever. It may truly be said to have neither FORCE nor WILL, but merely judgment; and must ultimately depend upon the aid of the executive arm even for the efficacy of its judgments.
הדיונים על מקומה של מערכת המשפט האמריקאית בהסדרים החוקתיים בארצות הברית ובמערכת הפרדת הרשויות נמשכים גם כיום, והפרשנות שניתנת לפרק זה מהווה נדבך מרכזי בדיונים אלה. שופט בית המשפט העליון פליקס פרנקפורטר כתב באחת מחוות דעותיו על פרק 3, שההוראות המצויות בו הן מהברורות והספציפיות ביותר בחוקה, ושבניגוד לחלקים אחרים בחוקה שבהם נוקטת החוקה במושגים כלליים, שמשמעותם מעומעמת במכוון והתבררה עם הזמן והניסיון, החוקה מגדירה בדיוק רב את מה שנוגע לסמכות השיפוטית. דעה זו אינה מקובלת על כולם, והמשפטן רוברט קלינטון אף כתב עליה ש"דבר אינו רחוק יותר מהאמת". במהלך ההיסטוריה של ארצות הברית, יצקו פרשנים ובתי המשפט משמעויות לסעיפים השונים בפרק, וחלקים ממנו הפכו בסיס לדוקטרינות משפטיות רחבות הקף, שלהן משמעות רבה במשפט החוקתי והפרדצדורלי באיחוד.