אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד (1904)
תכנון > שינויים

אוניות הסדרה שונו מספר פעמים במהלך הקריירה הארוכה שלהם. שינויים בתרני הספינות בוצעו בין השנים 1909 ל-1914, והם כללו החלפת עמדות עבור זרקורים והוספה של משטח נקודתי סגור לחלוטין לתורן הקדמי. בשלזיין ובשלזוויג-הולשטיין התקינו שמונה דוודי נפט במקום שמונה דוודי פחם בסוף 1915. שניים מתותחי 8.8 ס"מ של דויטשלנד הוסרו בסוף 1916 וזוג תותחי נ"מ 8.8 ס"מ הותקנו במקומם. החל משנת 1917, חלק מהאוניות החלו להתפרק באופן חלקי או מלא, כך שניתן היה להשתמש בתותחים על החוף במהלך המלחמה. דויטשלנד פורקה לחלוטין מנשקה בסוף 1917 ושלזוויג-הולשטיין צומצמה לארבעה תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') SK L/45 וארבעה תותחי 8.8 ס"מ SK L/30 בלבד בשנת 1918. שלזיין חומשה מחדש באופן דומה לתפקידי אימון.
כאשר האוניות הוחזרו לשירות פעיל בתחילת שנות ה-20, הן קיבלו שורה של מודרניזציות ושינויים בחימושן. הנובר, שלא פורקה מנשקה, נשאה את הסוללה המקורית שלה של תותחי 28 ס"מ ותותחי 17 ס"מ, למרות שסוללת תותחי 8.8 ס"מ הצטמצמה לשמונה תותחים בלבד עד שהופעלה מחדש ב-1921. כל ששת צינורות הטורפדו שלה הוסרו באותו זמן. שלזיין ושלזוויג-הולשטיין עברו מודרניזציה באמצע שנות ה-20, שכללו התקנה מחדש של תותחי ה-28 ס"מ שלהם, אבל במקום תותחי 17 ס"מ הם קיבלו כל אחת 14 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45, יחד עם שמונה תותחי 8.8 ס"מ כמו הנובר. הותקנו להם תרני חזית צינוריים גדולים, בעלי צמרות נקודתיות גדולות. בשלזיין שתי הארובות הקדמיות שלה מוזגו, בעוד שלזוויג-הולשטיין שונתה באופן דומה ב-1928.
ב-1930 וב-1931 שונו האוניות שוב. על הנובר הותקנו זוג צינורות טורפדו 50 ס"מ (20 אינץ') מעל קו המים וארבעה תותחי 8.8 ס"מ שלה הוחלפו בתותחי נ"מ 8.8 ס"מ. הותקן עליה תורן צינורי כמו של אחיותיה, וספונסוני החרטום שלה צופו. שלזיין ושלזוויג-הולשטיין איבדו שניים מתוך תותחי ה-15 ס"מ, קיבלו ארבעה מתוך צינורות הטורפדו 50 ס"מ, והחליפו את כל תותחי ה-8.8 מ"מ שלהם לארבעה תותחי נ"מ 8.8 ס"מ. לשתי האוניות היה עוד זוג של תותחי 15 ס"מ אשר הוסרו ב-1935; שלזיין קיבלה ארבעה תותחי נ"מ 2 ס"מ (0.79 אינץ') באותה תקופה ושלזוויג-הולשטיין קיבל ארבעה תותחים בשנה הבאה. בשנת 1936, שלזוויג-הולשטיין הסירה את הספונסונים שלה. כחלק מהפיכתה לספינת אימונים, ושלזיין הסירה את דוודי הפחם שנותרו לה בשנת 1938 וחדר הדוודים הפך לחלל מגורים וחדר הדרכה עבור הצוערים. הקליטה מחדר הדוודים הוסרה, ונותרו רק שתי ארובות ישרות.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, שתי האוניות עברו סדרה של שינויים בחימוש שלהן, במיוחד בסוללות הנ"מ שלהן. שלזוויג-הולשטיין קיבלה עוד שמונה תותחי 2 ס"מ באותה שנה. בפברואר 1940, שלזיין קיבלה ארבעה תותחי נ"מ 3.7 ס"מ (1.5 אינץ') L/83. באפריל עשרה תותחי 15 ס"מ הנותרים הוסרו, בעוד שלזוויג-הולשטיין איבדה שלושה משלה. באוגוסט, נלקחו משלזיין תותחי 3.7 ס"מ כדי לחזק את ההגנה נגד מטוסים של המבורג ושלזוויג-הולשטיין פורקה כמעט לחלוטין מנשקה, והשאירה רק את תותחי ה-28 ס"מ שלה. בשנה שלאחר מכן, שלזיין קיבלה ארבעה תותחי 8.8 ס"מ, ארבעה תותחי 3.7 ס"מ, ושלושה תותחי 2 ס"מ. עד 1943, הנובר הוחזרה לתפקידה המתוכנן כספינת מטרה, שכלל הסרת רוב המבנה העילי שלה ואת כל התותחים שלה, למרות שהצריחים נשארו. לשלזיין הוחזרו תותחי ה-3.7 ס"מ באותה שנה, וב-1944, נוספו זוג תותחי בופורס 4 ס"מ (1.6 אינץ'), יחד עם עוד 16 תותחי 2 ס"מ, מה שהביא את הסכום הכולל לעשרים תותחים. מאוחר יותר באותה שנה, תותחי ה-8.8 ס"מ הוחלפו בשישה תותחי נ"מ 10.5 ס"מ, סוללת תותחי ה-4 ס"מ הוגדלה לשבעה או עשרה תותחים, וסוללת ה-2 ס"מ שלה שונתה לשמונה עשר או עשרים ושניים תותחים. שלזוויג-הולשטיין הייתה בשיפוץ כדי להיות מאובזרת באופן דומה, אך העבודה לא הושלמה לפני טביעתה; היא הייתה אמורה לקבל שישה תותחי 10.5 ס"מ, עשרה תותחי 4 ס"מ, ועשרים ושישה תותחי 2 ס"מ בנוסף לארבעה תותחי 3.7 ס"מ.