stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאיה בהיר

| --- | --- |

 לידה:  6 בינואר 1965 (בת 59) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  המכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי 
 שפות היצירה:  עברית 
 
מאיה בהיר (נולדה ב-6 בינואר 1965) היא עיתונאית, עורכת, פזמונאית, מחזאית, מלחינה, זמרת ובעלת תיאטרון הילדים עתיד בהיר.
ביוגרפיה

בהיר נולדה במוסקבה, ברית המועצות. כילדה, החלה ללמוד נגינה על פסנתר בהיותה בת 7. במקביל, שיחקה שחמט. עלתה לישראל באפריל 1973. הייתה סגנית אלופת ישראל לילדות בשחמט לשנת 1978.
בהיר החלה את דרכה העיתונאית בגיל 15 במקומון הבאר שבעי "כל-בי". כבר בגיל 17 הצטרפה לצוות המקומי של "ידיעות אחרונות", ועד גיוסה לצבא סיקרה את תחומי התרבות בעיתון.
לאחר שרותה הצבאי חזרה ל"ידיעות אחרונות". במקביל למדה הוראת מוזיקה במכללה האקדמית לחינוך ע"ש, והיא בעלת תואר "מורה בכירה למוזיקה". כמו כן, למדה בבית הספר לתקשורת של אוניברסיטת ניו יורק בקיץ 1986, כחברה בקבוצת עיתונאים ישראליים צעירים שנבחרו לתוכנית לימודים ייחודית זו.
ביוגרפיה > כעיתונאית

לאחר סיום לימודיה עברה לתל אביב והצטרפה לצוות העיתונאים הארצי של "ידיעות אחרונות". במהלך 15 שנות עבודתה בעיתון היא עסקה בסיקור תחומי התרבות, המוזיקה הקלאסית, המחול והעלייה הרוסית – החל משנת 1989, ועד לפרישתה מהעיתון, בשנת 1999. במהלך עבודתה בעיתון שימשה גם כעורכת בתחומי התרבות ואף ראיינה באופן בלעדי דמויות בינלאומיות מפורסמות מעולם התרבות, ביניהן: הרקדן מיכאיל ברישניקוב, הפסנתרן איוו פוגורליץ', הצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ' ואחרים. כמו כן, הייתה בין העיתונאים הישראליים הראשונים שנסעו להכין כתבות ברוסיה המתחדשת במגוון נושאים.
בשנת 1998, במהלך חגיגות ה-3,000 לירושלים, זכה הסיפור שכתבה, "ממוסקבה לירושלים", במקום השני בתחרות סיפורים ארצית על ירושלים.
בשנת 1999 נבחרה לייצג את ישראל ביום הולדתו ה-200 של המשורר הרוסי הלאומי, אלכסנדר פושקין, בסדרת אירועים בינלאומיים שאורגנו לנציגי 43 מדינות באתרים המרכזיים במוסקבה.
ביוגרפיה > מיצירתה

מגיל 16 היא כותבת ומלחינה שירים.
במהלך עבודתה בעיתון הוציאה לאור קלטת משיריה "דוגמן חוצות" (1990), תקליטור "קרוב ללב" (1999), ותקליטור נוסף – "לכתוב לך שיר" (2005).
בשנת 2006 סיכמה את הקריירה העיתונאית שלה בספר "זהירות, עיתונאית לפניך", שבו תיעדה את הסיפורים המרגשים והמוזרים ביותר שאירעו לה במהלך עבודתה בעיתון.
בגיל 34 החלה קריירה חדשה ככותבת עצמאית – בכתיבה ובעריכה של עיתונים וגם בכתיבה ובהוצאה לאור של ספרים. היא סייעה בכתיבה ובעריכה של ספריהם של ד"ר ליאנה סופר ("חלומות היפנוטיים"), ד"ר חיים אורון, ד"ר איתן מיז'יריצקי ("לחייך בפה מלא - המדריך הישראלי החדש לרפואת שיניים"), וכן דמויות מובילות מעולם הכלכלה והשיווק בישראל – גיל פרץ וגיל אורלי.
מאיה בהיר כתבה את הביוגרפיה של יעקב כהן, ראש המועצה הראשון של קריית-אונו ("סולם יעקב"), ושל נעימה תפילין-מנשרי, מובילה חברתית פורצת דרך בעיירה אופקים ובקהילת יוצאי איראן בישראל ("ואהבתי לרעיי כמוני"), ואת ספר המשפחה של אברהם משה לונץ, חוקר ארץ-ישראל העיוור.
כמו כן, כתבה או הוציאה לאור את הספרים: "פרקי דוד" על חייו של ראש עיריית בת-ים לשעבר, עו"ד דוד מסיקה; "עם הדוירה מסביב לעולם", סיפור חייו המרתק של נגן הדוירה הבינלאומי אללו אלייב; "אמא ואבא כאחד" – סיפור חייה של מרסל מסיקה; "השושלת" ועוד).
בשנת 2014 יצא לאור הספר "פורצת הדרך מעג'מי" (הוצאת "הקיבוץ המאוחד"), שכתבה עם נאדיה חילו ז"ל, פעילה חברתית, מראשי הקהילה הערבית הנוצרית ביפו, ח"כית לשעבר מטעם מפלגת העבודה.
בשנת 2017 יצא לאור בהוצאת "סטימצקי" הספר שכתבה עם רונית רינת, סגנית מיס תבל לשעבר, "סיפורים מהלב".
לאחר הולדת בתה שיר, בשנת 2000, הוציאה לאור את הספר "הריון זה דבר מצחיק", והחלה לכתוב ולהלחין הצגות לילדים.
ביוגרפיה > תיאטרון הילדים "עתיד בהיר"

תיאטרון הילדים "עתיד בהיר" נוסד בשנת 2004, לאחר צאתו לאור של התקליטור האינטראקטיבי, "שירים שאוהבים ילדים", שכלל גם אנימציות לשירי ילדים שכתבה והלחינה מאיה בהיר. תיאטרון הילדים "עתיד בהיר" מעלה הצגות מקוריות לכל המשפחה ברחבי הארץ. ההצגות מוזיקליות, ובעלות תכנים לימודיים. ההצגות מועלות: במעונות, בגנים, במתנ"סים, בספריות, בקניונים ובמרכזי ספורט למשפחה, באירועים לחברות, בימי כיף לעובדים ולילדיהם באירועים פרטיים.
החל משנת 2011 משמש התיאטרון כגוף התיאטרלי המבצע של מופעי השטח של ערוץ הפעוטות "ערוץ הופ!", וכן מותגים של "סבן אינטרנשיונל"
בהיר כתבה והלחינה הצגות ילדים רבות, ביניהן:
"שיר ונשיקה של נסיכה" (2004)
"הצבעים שחזרו הביתה" (2004)
"קסם של משאלה" (2004)
"ריח פו-רח" (2005)
"מעשה בתפוח" (2005)
"סיפור של צעצוע" (2006)
"הפתעה בארץ השירים" (2006)
"כיפה אדומה והכובע הסגול" (2006)
"עלילות צ'רלי המאוהב" (2007)
"לולה מצחיקולה" (2007)
"להציל את עמי" (2007)
"פרדי הצפרדע והדייגים" (בהשראת ספרו של זיגמונט פרנקל) (2008)
"המתנה של אליהו הנביא" (2008)
"מגשים החלומות" (2008)
"הפיה ישראלה חוגגת" (2008)
"מר רמזור רוצה לעזור" (2008)
"חגיגה בסלט" (2008)
"נסיך מארץ החלומות" (2009)
"אגדת מימי הדרקונית הוורודה" (2009)
"מי ראה את הגבינה שלי?" (בשיתוף עם חברת הקד"ם "פרומרקט" וחברת "תנובה" (2009)
"העכבר שחלם להיות פיל" (2009)
"בתיה עושה אמבטיה" (2011)
"תותי מארץ התותים" (2011)
"שלגייה ותפוח האושר" (2012)
"אלאדין ומנורת החלומות" (2013)
"פיטר פן בארץ הילדים" (2013)
"ליהיא בארץ הפלאות" (2012) (בכיכובה של ליהיא גרינר)
"הנסיכה קארין ותפוח האושר" (2012) (בכיכובה של קארין כהן)
"אווה עולה לישראל" (2013) (בכיכובה של אווה לימסוב).
כמו כן, כתבה הצגות לתיאטראות ולגופים אחרים, ביניהן "אבן הפלא" לתיאטרון האינדיאני, "דולפי ושודדי המטמון" עבור חברת "מדיה אפקט", את ההצגה "יובל וגולי בעיר המאה" לעיריית תל אביב לרגל חגיגות המאה לעיר. בשנת 2012 תורגמה ההצגה של מאיה בהיר, "חגיגה בסלט", לשפה הערבית, בתמיכת המועצה לתרבות ולאמנות של מפעל הפיס, ועלתה בתיאטרון "אלג'ואל" של העיר סחנין.
אנימציות לשירים מתוך הצגות הילדים של התיאטרון משודרות בערוצי הפעוטות בישראל: "לולי", "הופ" ו"הופ ילדות ישראלית".
מאיה בהיר נשואה לאלון קנול, בעל חברת "הגורם האנושי", השותף עמה בניהול תיאטרון הילדים "עתיד בהיר", לזוג בת.
לוטון (אוקלהומה)

| --- | --- |

היכל העיר החדש של לוטון
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  אוקלהומה אוקלהומה
 מחוז:  קומאנצ'י
 ראש העיר:  Stan Booker
 תאריך ייסוד:  6 באוגוסט 1901
 על שם:  הנרי וייר לוטון 
 שטח:  210 קמ"ר
 גובה:  339 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  90,381 (1 באפריל 2020)
  ‑ במטרופולין:  124,098 (2010)
  ‑ צפיפות:  461 נפש לקמ"ר (2010)
 קואורדינטות:  34°36′15″N 98°23′44″W﻿ / ﻿34.60417°N 98.39556°W﻿ / 34.60417; -98.39556
 אזור זמן:  UTC -6
 www.cityof.lawton.ok.us
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה לוטון(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה לוטון(למפת אוקלהומה רגילה) אוקלהומה סיטי טלסה נורמן ברוקן ארו אדמונד טקסס נ י ו מ ק ס י ק ו  קולורדו קנזס מי. א ר ק נ ס ו לוטון(למפת אוקלהומה מוגדלת) אוקלהומה סיטי טלסה נורמן ברוקן ארו אדמונד טקסס נ י ו מ ק ס י ק ו  קולורדו קנזס מי. א ר ק נ ס ו לוטון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
לוטון (באנגלית: Lawton) היא בירת מחוז קומאנצ'י במדינת אוקלהומה בארצות הברית. העיר נמצאת בדרום-מערב אוקלהומה, במרחק של 140 קילומטרים דרום-מערבית לאוקלהומה סיטי, בירת אוקלהומה. בעיר מתגוררים 96,867 תושבים (נכון ל-2010), ובמטרופולין שלה מתגוררים 124,098 (נכון ל-2010).
היסטוריה

בסביבות מאה ה-18 התיישבו באזור בני האפאצ'י והקומאנצ'י. ב-1867 הוסדרו השטחים באזור הדרום-מערבי של הטריטוריה האינדיאנית והוא ניתן לשבטי האפאצ'י, הקומאנצ'י והקאיווה (Kiowa).
ב-1869 נפתח באזור המוצב הצבאי פורט סיל שנועד לעצור פלישות אינדיאניות לטקסס. ב-1874 נפתחה באזור מלחמת הנהר האדום שמטרתה הייתה לרכז את האינדיאנים לתוך הטריטוריה האינדיאנית.
ב-1901 האזור נפתח להתיישבות. ב-6 באוגוסט באותה שנה הוקמה לוטון כדי לשמש בירת מחוז קומאנצ'י. ההתיישבות נקראה על שמו של המייג'ור גנרל הנרי וייר לוטון (Henry Ware Lawton) שנהרג במלחמת ארצות הברית בפיליפינים ב-1899 והיה בעברו אפסנאי בפורט סיל.
כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה האיצה את הגדילה של לוטון ופורט סיל ובקרבת העיירה נפתח בסיס צבאי נוסף לאימונים. הצמיחה המשיכה גם בעשורים שלאחר המלחמה, ובמיוחד בשנות ה-40 ושנות ה-50 של המאה ה-20.
חינוך

בעיר נמצאים אוניברסיטת קמרון ומכללת אומת הקומאנצ'י (Comanche Nation College).
תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה האזורי לוטון-פורט סיל הנמצא במרחק של כ-3 קילומטרים דרומית ללוטון.
העיר נמצאת במסלול כביש בין-מדינתי 44, המקשר בין המדינות טקסס ומיזורי.
ערים תאומות

גרמניה גילסיים (אנ'), גרמניה
הערות שוליים

1 2  אתר American FactFinder של לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
1 2  אוכלוסייה במטרופולינים לפי מפקד 2010 והערכות אוכלוסייה ב-2011, לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
| דגל אוקלהומה מדינת אוקלהומה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | אוקלהומה סיטי |  |
| אזורים גאוגרפיים | המטרופולין של אוקלהומה סיטי • הרי אוצ'יטה • רמת אוזרק • המטרופולין של טלסה |  |
| היישובים הגדולים ביותר | אוקלהומה סיטי • טלסה • נורמן • ברוקן ארו • לוטון • אדמונד • מור • מידווסט סיטי • אניד • סטילווטר • מוסקוגי • ברטלסוויל • אוואסו • שוואני • ארדמור • פונקה סיטי • יוקון • דאנקן • ביקסבי • דל סיטי |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות אוקלהומה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550490605171  GND: 5011024-X  LCCN: n82004273  MusicBrainz: 15ee9075-af86-4013-8cc3-ecb05fad763b  NARA: 10042073  VIAF: 264920876   WorldCat (עם VIAF): 264920876
לאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה

| --- | --- |

 לידה:  5 בינואר 1614 וינר נוישטאדט, אוסטריה 
 פטירה:  20 בנובמבר 1662 (בגיל 48) וינה, ממלכת הבסבורג 
 מדינה:  האימפריה הרומית הקדושה 
 מקום קבורה:  הקריפטה הקיסרית 
 
 
לאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה (בגרמנית: Leopold Wilhelm von Österreich;‏ 5 בינואר 1614 - 20 בנובמבר 1662) היה מפקד צבאי אוסטרי, מושל ארצות השפלה הספרדיות בין השנים 1647–1656, ופטרון של האמנויות.
ביוגרפיה

לאופולד וילהלם נולד בוינר נוישטאדט ב-5 בינואר 1614, והיה בנם הצעיר של פרדיננד משטיריה, ארכידוכס אוסטריה לבית הבסבורג ואשתו הראשונה, מריה אנה מבוואריה, בתם של וילהלם החמישי, דוכס בוואריה ורנאטה מלורן. בשנת 1619 מת מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ללא ילדים, ואביו הוכתר לקיסר האימפריה, מעשה שהביא לפרוץ מלחמת שלושים השנים.
בשנת 1637 מת אביו, ואחיו הבכור הפך לקיסר פרדיננד השלישי. לאופולד וילהלם שימש כגנרל במלחמת שלושים השנים, וכמפקד בקרב ברייטנפלד השני ובמלחמת צרפת-ספרד. במהלך המלחמה, כוחות ארצות השפלה הספרדיות תחת פיקודו של לאופולד וילהלם הפסידו בקרב לן, בניסיון לכבוש את העיר מחדש בשנת 1648. מאוחר יותר בזמן המלחמה הוא התקיף מכיוון ארצות השפלה פעמיים. בפעם השנייה הוא תפס בהצלחה מספר מצודות בצפון צרפת בחודשים פברואר-מרץ 1652, ואילץ את הצרפתים למשוך כוחות מקטלוניה כדי לחזק את גבולם הצפוני. זה סייע לכוחות הספרדים בספרד להחזיר את שלטונם בקטלוניה, ולמגר את המרד הקטלאני שקיבל סיוע מצרפת.
אף על פי שללאופולד וילהלם היו חסרים הכישורים הקנוניים, הוא השיג, בעזרת אביו, מספר תוארי בישוף כדי לספק לו הכנסה. הוא לא היה כשיר לתפקיד, אך קיבל את התואר, ואת מימוש ההכנסות האפיסקופליות המלאות של הבישופויות של הלברשטט (1628-1648), פסאו (1625-1662), ברסלאו (1656-1662), אולמוץ (1637 -1662) ושטרסבורג (1626-1662). ב-1635 אישר אותו האפיפיור אורבנוס השמיני כנסיך-הארכיבישוף של ברמן, אך בגלל כיבושה בידי השוודים הוא מעולם לא זכה לשלוט בה דה פקטו.
הוא חזר לווינה לאחר שהמצב בארצות השפלה הספרדיות הידרדר בשנת 1656. בווינה הוא היה עסוק בתחילה בממשל של הבישופיות השונות שלו, תפקידו כגראנד מאסטר של המסדר הטבטוני וענייני המשפחה של הבית הקיסרי. לאחר מותו של אחיו הבכור הקיסר פרדיננד השלישי, כמה מהנסיכים הבוחרים רצו לבחור בו לתפקיד הקיסר, אולם הוא עצר בעדם, כדי לאפשר לאחיינו להגיע לגיל הסטטוטורי לעלות על כס המלכות, וב-22 ביולי 1658 נבחר אחיינו לאופולד לתפקיד הקיסר, בגיל 18 שנים. לאחר שהקדיש את עצמו לענייני המדינה, פרש לאופולד וילהלם בשנותיו האחרונות והקדיש את חייו רק למען אהבת האמנות.
הוא נפטר בווינה ב-20 בנובמבר 1662.
כיכר הרפובליקה (פירנצה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית 
 על שם:  רפובליקה 
 מיקום:  פירנצה 
 מדינה:  איטליה 
 מידות
 שטח:  7,500 מ"ר 
 קואורדינטות:  43°46′17″N 11°15′14″E﻿ / ﻿43.77138889°N 11.25388889°E﻿ / 43.77138889; 11.25388889
  (למפת פירנצה מוגדלת) כיכר הרפובליקה(למפת פירנצה רגילה) כיכר הרפובליקה
 
מראה כללי של הכיכר לכיוון מערב, 2008
תצפית לכיכר ממרומי קמפנילה די ג'וטו
כיכר הרפובליקה בפירנצה (באיטלקית: Piazza della Repubblica) היא כיכר עירונית גדולה (כ-80‏X‏60 מטרים) בפירנצה המודרנית, הניצבת במקום בו היה קיים הפורום של העיר הרומאית שניצבה במקום ובו גם היה הגטו של העיר בימי הביניים. בשנים 1865–1871, בעת איחוד איטליה, כאשר פירנצה הפכה לבירת איטליה פונה הגטו והכיכר הורחבה לכדי כיכר מרכזית של עיר בירה ושולבה בתוכנית לסלילת שדרות רחבות.
הפורום של העיר הרומאית

הפורום היה האזור הציבורי המרכזי בערי רומא העתיקה, אזורי הפורום ריכזו בתוכם את מוסדות השלטון, הדת והמשפט של עירם וכן שימשו כמרכז מסחרי וחברתי שוקק. הפורום של פירנצה שכן סמוך להצטלבות שני הרחובות הראשיים, הקארדו מקסימוס מצפון לדרום (כיום תוואי via Roma ו-via Calimala) והדקומנוס מקסימוס ממזרח למערב (כיום תוואי via degli Speziali ,via il Corso ו-via degli Strozzi). בחפירות ארכאולוגיות במאה ה-19 נמצאו שרידי מקדש בצידה הדרומי של הכיכר. ככל הנראה היה זה מקדש שהוקדש לאל מרס, פטרונה של העיר.
השוק הישן

במהלך ימי הביניים המוקדמים נבנה על חורבות הפורום סבך סמטאות ורחובות. במרכז השכונות הצפופות, במקומו ההיסטורי של הפורום התפתח במהלך מאה ה-9 שוק עירוני. החל מן המאה ה-16 נקרא השוק "השוק הישן" (Mercato Vecchio), בעקבות הקמתו של "השוק החדש" (Loggia del Mercato Nuovo) לצד הפונטה וקיו. בכיכר השוק הישן הוקם מבנה מקורה מאורך להגן על הקהל מפגעי מזג האוויר וכן הוקמו מספר קפלות מהן לא נותר זכר אך חלקן מופיעות בציורים עד המאה ה-18.
הכיכר השלימה מערך של שלוש כיכרות עירוניות: כיכר הדואומו כמרכז חיי הדת, כיכר הסיניוריה כמרכז החיים הפוליטיים-אזרחיים וכיכר השוק כמרכז חיי המסחר, והמקום אליו הגיעו סוחרים מחוץ לעיר על מנת למכור את מרכולתם ולרכוש סחורות מאת היצרנים העירוניים.
עמוד השפע

את מקום מרכז הפורום, אותו ירש מרכז כיכר השוק ציין "עמוד השפע" (Colonna della Dovizia או Colonna dell'Abbondanza), הניצב במקום עד ימינו. העמוד מציין את מרכז העיר, מקום מפגשם של הקארדו והדקומנוס הרומאיים. בשנת 1431 הוחלף העמוד שהיה קיים במקום בעמוד שבראשו פסל השפע מעשה ידי דונטלו. בשנת 1721 הוחלף פסלו של דונטלו בפסל של ג'ובאני בטיסטה פוג'יני. בשנת 1956 הוחלף פסלו של פוג'יני בהעתק. המקור של פוג'יני מוצב במוזיאון.
הגטו

ב-1571 הוציא קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה צו המצווה לרכז את יהודי העיר לגטו, שהוקם בסמוך לכיכר השוק הישן. הגטו שימר סבך סמטאות צפוף מימי הביניים, שעה שבשל מגמות להרחבת הכיכר המסחרית הורחבו הרחובות סביבו. בגטו הצפוף היו שני בתי כנסת: בית כנסת ספרדי ובית כנסת לפי נוסח איטליה.
הדוכס לאופולד הראשון (1765–1790) ביטל את חובת המגורים בגטו, אולם רבים מיהודי העיר נותרו להתגורר באזור.
הגטו בוטל סופית ב-1848 כחלק מתהליכי איחוד איטליה ויצירת החוקה.
שחזור הכיכר

במהלך המאות ה-17, ה-18 וראשית המאה ה-19 שקעה הכיכר בהזנחה. ב-1865 הוכרזה פירנצה כבירת ממלכת איטליה המאוחדת והוכנה עבורה תוכנית שיקום ופיתוח שכללה, בין השאר, סלילת שדרות רחבות ופיתוח כיכר רחבת ידיים במקום הצטלבות שתי השדרות הרחבות הראשיות.
בין 1885 ו-1895 הורחבה הכיכר, תוך הריסת רבים מהמבנים והסמטאות של ימי הביניים שניצבו בשטח הכיכר, כולל הגטו, הכנסיות, מבני השוק ושרידי החומה מימי הביניים המוקדמים כמו גם מבני מגורים של משפחות אצילות ומגדלים, שחלקם כללו עיטורים בעלי ערך אמנותי, תרבותי והיסטורי. במהלך עבודות אלו גם התגלו שרידי המקדש הרומי. תהליך זה נקרא "Risanamento" ("הבראה") ותכליתו הייתה להפוך את מרכז העיר לפתוח, רחב ידיים ומודרני שימשוך לעיר אוכלוסייה חזקה וייתן לה תדמית של עיר בירה, אך מחירו היה לעיתים הרס רב וחסר-אבחנה.
ב-20 בספטמבר 1890, עוד לפני תום העבודות הוצב בכיכר פסל לזכרו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, שהעניק לה את שמה, כיכר ויטוריו אמנואלה השני. הפסל לא היה באיכות אמנותית גבוהה והיה שנוא על ידי תושבי העיר, שבורכו בפסלים מן השורה הראשונה ברחובות עירם, הוא הוסר לבסוף ב-1932 והועבר לכיכר אחרת.
הכיכר הוקפה בבתי מידות אופנתיים. במבנים אלה הוקמו מלונות מפוארים, חנויות אלגנטיות ויוקרתיות ובתי קפה לתיירים ולאנשי החברה ועשירי העיר (אחד מהם, Caffè delle Giubbe Rosse קיים עד היום ומפורסם כמקום מפגש לאמנים והוגים מחוגי הפוטוריזם).
הסממן הבולט ביותר של הכיכר היא קשת ניצחון גדולה, לפי תכנונו של האדריכל וינצ'נצו מיקלי (Vincenzo Micheli). בראשה כתובת המציינת את שיקום הכיכר. על גג בקשת ניצבו פסלי שלוש נשים שציינו את איטליה, המדע והאמנות. בעקבות לעג התושבים, שכינו את פסלי הנשים, שלא היו באיכות אמנותית גבוהה, בשמותיהן של פרוצות, הוסרו הפסלים ב-1904.
הכיכר כיום

לאחר מלחמת העולם השנייה שונה שם הכיכר ל"כיכר הרפובליקה". ב-1956 הוחזר לכיכר "עמוד השפע" למקומו. בשנות ה-70 נאסרה תנועת רכב בכיכר, שנחצתה על ידי תנועה גוברת והולכת של כלי רכב ברחוב via degli Strozzi (ששמו מתחלף לאחר המעבר בכיכר ל-via degli Speziali) החוצה את הכיכר, והיא הפכה לשטח להולכי רגל בלבד. כיום הכיכר מהווה רחבה פתוחה גדולה המשמשת לתערוכות פתוחות, ירידים, בתי קפה ומסעדות לתושבים ולתיירים. בקומה התחתונה של המבנים המקיפים את הכיכר נבנו אכסדראות מקורות פתוחות לכיכר למעבר הולכי-רגל ולהצבת כיסאות בתי-קפה.
הכיכר כיום > ממערב

הצד המערבי של הכיכר תחום על ידי מבנה מסיבי הכולל את קשת הניצחון, דרכה עובר רחוב via degli Strozzi (ששמו מתחלף לאחר המעבר בכיכר ל-via degli Speziali). המבנה, שכמו הקשת תוכנן על ידי וינצ'נצו מיקלי, כולל את בית הקפה והקולנוע ההיסטוריים Cafe Gambrinus ו-Cinema Gambrinus.
בצפון המבנה מתחברת לכיכר via Brunelleschi ובדרומו via Pellicceria.
הכיכר כיום > ממזרח

הצד המזרחי של הכיכר מורכב משני מבנים, שביניהם עובר רחוב via degli Speziali. המבנה הצפוני הוא מלון סבוי, שהוקם על ידי האדריכל וינצ'נצו מיקלי. מצפון למלון נמצא חיבור ל-via Roma, מדרום לצד זה של הכיכר מתחברת via Calimala.
הכיכר כיום > מצפון

הצד הצפוני של הכיכר תחום על ידי מבנה יחיד, בקומתו התחתונה בתי הקפה ההיסטוריים Caffè Gilli ו-Caffè Paszkowski. במזרח המבנה נמצא חיבור הכיכר ל-via Roma ובמערבו נמצא חיבור הכיכר ל-via Brunelleschi.
הכיכר כיום > מדרום

גם הצד הדרומי מורכב ממבנה ארוך יחיד. במבנה ממוקם Caffè delle Giubbe Rosse. במזרח המבנה נמצא חיבור הכיכר ל-via Calimala ובמערבו נמצא חיבור הכיכר ל-via Pellicceria.
עמוד השפע
כיכר ויטוריו אמנואלה השני, עם פסלו במרכזה, 1895
הכתובת בראש קשת הניצחון: "מרכז העיר העתיקה הוחזרה לחיים חדשים, 1895"
מבט מן הכיכר לכיוון מזרח
כריסטופר רייבנסקרופט

| --- | --- |

 לידה:  1946 (בן 78 בערך) המפסטד, הממלכה המאוחדת 
 פרופיל ב-IMDb
 
כריסטופר רייבנסקרופט (באנגלית: Christopher Ravenscroft; נולד ב-1946) הוא שחקן אנגלי. תפקידו הידוע ביותר הוא מפקח בילוש מייק ברדן בסדרת הטלוויזיה "סיפורי המסתורין של רות רנדל" על פי ספרי "המפקח וקספורד" מאת רות רנדל.
ביוגרפיה

רייבנסקרופט נולד בפרוור המפסטד של לונדון, וכיכב בכמה מהצגות בית הספר. הוא נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת לונדון. בהיותו באוניברסיטה המשיך לעבוד מעט בתיאטרון, והחליט שהוא מעדיף להיות שחקן מאשר עורך דין. הוא למד בבית הספר למשחק של תיאטרון בריסטול אולד ויק.
בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים כשעבד בתיאטרון ליברפול פלייהאוס הכיר את אשתו לעתיד, קרוליין סמית. רייבנסקרופט חי בצ'יזוויק שבמערב לונדון.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד |
| --- | --- | --- | --- |
| 1989 | הנרי החמישי | Henry V | מאונטג'וי |
| 2002 | טום ותומאס | Tom & Thomas | פרדריק לורד |
| 2004 | בית חרושת לכדורגל | The Football Factory | אביה של תמרה |
| 2017 | בן של אם אחרת | Another Mother's Son |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1974 |  | John Halifax, Gentleman | אדווין |  |
| 1978 | קורוניישן סטריט | Coronation Street | סמל במשטרה |  |
| 1982 | כלבם של בני בסקרוויל | Hound of the Baskervilles | סטפלטון | מיני-סדרה |
| 1983 |  | The Fourth Arm | קופר |  |
| 1988 | הלילה השנים עשר | Twelfth Night | אורסינו |  |
| 1987–2000 | סיפורי המסתורין של רות רנדל | The Ruth Rendell Mysteries | מפקח בלוש מייק ברדן | על פי ספריה של רות רנדל |
| 2002 | רציחות במידסומר | Midsomer Murders | ד"ר רופרט ברדשו | בפרק "Market for Murder" |
| 2004 |  | The Courtroom | טים פורטלנד |  |
| 2006 | אוספי הצדפות | The Shell Seekers | קולונל מלאבי | סרט טלוויזיה |
| 2008, 2012 | רופאים | Doctors | הווארד פרנץ', ג'ף מק'אליסטר |  |
תפקידים בתיאטרון

"חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי", הפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית שצולמה והופצה על גבי DVD ‏(1981–1982).
"האשה בשחור", בתיאטרון אפולו בלונדון (2001–2002) שיחק בתפקיד הראשי בדמות ארתור קיפס.
"לחנך את ריטה" מאת וילי ראסל, בתפקיד פרנק. תיאטרון דרבי פלייהאוס ותיאטראות אחרים (2003).
"הסערה" בתפקיד פרוספרו, בתיאטרון ליברפול פלייהאוס (2005)
"Bedroom farce", בתיאטרון וסט יורקשייר פלייהאוס (2009)
"Alison's House", תיאטרון אורנג' טרי (אנ') (2009)
"קומדיה של טעויות" התיאטרון הפתוח בריג'נטס פארק (2010)
"The Conspirators" מאת ואצלב האוול בתפקיד דיקל (Dykl) בתיאטרון אורנג' טרי בריצ'מונד (2011)
"The Winslow Boy" בתפקיד ארתור וינסלו בתיאטראות שונים. זכה בפרס התיאטרון של מנצ'סטר על תפקיד זה (2012)
"Good Grief", שיחק בתפקיד The Suit בתיאטרון המלך באדינבורו ובתיאטראות נוספים (2012)
"מחול המוות" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג, שיחק בתפקיד קורט בתיאטרון גייט שבלונדון (2013)
"The Notorious Mrs. Ebbsmith" מאת ארתור וינג פינרו (אנ'), שיחק בתפקיד הדוכס מסנט אולפרט, בתיאטרון ג'רמין סטריט בלונדון (2014).
הערות שוליים

↑  Christopher Ravenscroft profile on Coronation Street fansite
↑  Christopher Ravenscroft interview on his work on the Tempest
↑  Review of Educating Rita
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007444489305171  BNE: XX4438722  BnF: cb14071307n (data)  ISNI: 0000 0003 6526 5846  LCCN: no96052394  NKC: pna2012684566  NTA: 111073650  VIAF: 229158210   WorldCat (עם VIAF): 229158210
ליו אילינג

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
ליו אילינג (בסינית מסורתית: 劉愛玲; נולדה ב-2 ביוני 1967) היא כדורגלנית עבר סינית.
ליו צ'ינג

| --- | --- |

 לידה:  1978 (בת 46 בערך) בייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת פקין  התיכון המקושר לאוניברסיטת רנמין בסין 
 מעסיק:  דידי צ'אושינג, גולדמן זקס 
 תפקיד:  נשיאה (2015) 
 
זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
ליו צ'ינג (בסינית: 柳青, פין-יין: Liǔ Qīng; ידועה באנגלית בשם Jean Liu, ג'ין ליו; נולדה ב-1978 בבייג'ינג), היא אשת עסקים סינית ונשיאת DiDi (בעבר דידי קאויידי), פלטפורמת התחבורה הניידת הגדולה ביותר של סין. היא עבדה במשך 12 שנים בגולדמן זאקס אסיה, והתקדמה עד תפקיד מנכ"ל הפעילות באסיה ב-2012, לפני המעבר לתפקיד מנכ"לית של דידי דאש ביולי 2014.
לאחר שהצטרפה לדידי דאש, היא הובילה את אסטרטגיית המיזוג בין דידי דאש והמתחרה העיקרית שלה קאויידי דאש, אשר הובילה ליצירת ענקית התחבורה דידי קואיידי (מאוחר יותר שונה שמה לדידי צ'ושינג ב-2015, ואחר כך לסתם דידי - DiDi) . היא גם עזרה לדידי בייזום השקעה של מיליארד דולר מאפל, ותכננה את רכישת חטיבת הפעילות של Uber סין ב-2016.
היא בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת בייג'ינג ושני מאוניברסיטת הארוורד, שניהם במדעי המחשב.
הערות שוליים

↑  宋静丽. "Didi Chuxing receives $600m investment from China Life Insurance  - Business - Chinadaily.com.cn". www.chinadaily.com.cn. נבדק ב-2016-09-08.
↑  "Tencent-Backed Didi Dache Pursues Buses, Government Cars After Daughter of Lenovo's Liu Chuanzhi Joined". Forbes.
↑  Clover, Charles; Hook, Leslie. "Jean Liu: Splashing the cash". Financial Times. ISSN 0307-1766. נבדק ב-2016-09-08.
כלקיס

ערך זה עוסק בעיר כלקיס שביוון. אם התכוונתם לממלכה הקדומה כלקיס באזור דרום לבנון וצפון הגליל של ימינו, ראו .
| --- | --- |
מראה העיר מהים
מראה העיר מהים
 מדינה:  יוון יוון
 מחוז:  מרכז יוון
 יחידה אזורית:  אביה
 שטח:  30.80 קמ"ר
 גובה:  5.0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  64,490 (2021)
 קואורדינטות:  38°27′45″N 23°35′42″E﻿ / ﻿38.4625°N 23.5950°E﻿ / 38.4625; 23.5950
 http://www.chalkida.gr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןכלקיס(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןכלקיס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
כָלְקִיס או חָלְקִיס (ביוונית: Χαλκίδα) היא העיר הראשית של האי אֶוויה ביוון ובירת היחידה האזורית של אֶוויה ונפת כלקיס. נכון לשנת 2011 היה מספר תושבי כלקיס 59,125.
מקור שמה של העיר, שנשתמר מתקופת יוון העתיקה, הוא מהמילה היוונית χαλκος שפירושה נחושת, על שם מכרות הנחושת שהיו ממוקמים מחוץ לעיר ושעליהם התבססה תעשיית הברונזה שפרסמה את כלקיס בימי קדם. כיום אין זכר למכרות ההיסטוריים.
כלקיס ממוקמת באי אֶוויה בנקודה הקרובה ביותר ליוון היבשתית והיא למעשה שולטת על מצר אוריפוס, מצר הים המפריד בין אֶוויה ומרכז יוון.