מייצ'יסלב מנלי
ועדת הבקרה הבינלאומית: "פרשת מנלי"

בשנים 1963 עד 1965 חזר מנלי לווייטנאם כדי לשמש כנציב הפולני וראש המשלחת הפולנית לוועדת הבקרה הבינלאומית לווייטנאם. כחבר בוועדה, מנלי הורשה ללכת לכל מקום שירצה בצפון ובדרום וייטנאם ולפגוש את מנהיגי שתי הממשלות. בזכות הצרפתית הרהוטה שלו, מנלי הצליח לשוחח עם האליטות הווייטנאמיות בשתי המדינות. דיפלומט בריטי שהכיר אותו בסייגון תיאר את מנלי כ"מתורבת, הומוריסטי, סוציאל-דמוקרט והומניסט".
לאחר שסין ניצחה את הודו במלחמת הודו-סין מנלי ראה שתוצאות המלחמה שינו לחלוטין את השקפתם של עמיתיו ההודים בוועדה כלפי סין. מנלי נזכר כיצד ההודים "לא יכלו לדבר על סין שלא ברגש רב ובגידופים רבים". מאז סוף המלחמה ב-1962, כל מה שקרה בוועדת הבקרה הבינלאומית מצד ההודים התפרש כתוצאה מהעוינות שלהם לסין". כמו כן, כאשר מנלי ביקר בבייג'ינג כדי לפגוש את ראש הממשלה ג'ואו אנלאי ב-1963, הוא נדהם כיצד ג'ואו "דיבר על ההודים בכעס, בוז ותיעוב".
בתחילת 1963, מנלי הגיע להאנוי כדי לפגוש מנהיגים מצפון וייטנאם ובראשם הו צ'י מין, מייסד ומנהיג צפון וייטנאם, שהתעניינו מאוד בפילוג הגובר בין נשיא דרום וייטנאם נו דין דיים לפטרונו נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי. מאוחר יותר נזכר כמה הצפוניים היו להוטים למידע נוסף על המתיחות בין שני הנשיאים. מנלי גם זכר שהו צ'י מין אמר לו: "האויבים האמיתיים שלנו הם האמריקאים. היפטר מהם, ונוכל להתמודד עם דים אחר כך".
מנלי היה סימפתי כלפי צפון וייטנאם והעריץ את הו שהיה מהפכן קומוניסטי שהביס את הצרפתים, אבל הוא לא אהב את מאו דזה-דונג הסיני ולא בטח בו. מנלי ניסה להרחיק את הצפון וייטנאמים מההשפעה הסינית, שלדעתו הייתה רעה. מנהיגי הצפון סיפרו לו בפירוט גלוי על נתיב הו צ'י מין שהם בונים דרך לאוס וקמבודיה הנייטרליות כדי לספק את כוחותיהם ששכנו בדרום וייטנאם, ואמרו "אינדו-צ'יינה היא ישות אחת".
בערך באותו זמן בו מנלי הגיע לווייטנאם, פטרונו רפצקי ביקר בהודו, שם שוחח על וייטנאם עם הכלכלן ג'ון קנת גלבריית ששימש כשגריר ארצות הברית בהודו והסתדר היטב עם ראש ממשלת הודו, ג'ווהרלל נהרו. גלבריית התנגד למדיניות של הנשיא קנדי כלפי וייטנאם ועודד בשקט את נהרו לפעול כמתווך במהלך יוזמות השלום.
גלבריית דיבר בכנות על הייאוש שלו לגבי מדיניותו של הנשיא קנדי בווייטנאם ועל רצונו להפוך את "שתי הווייטנאם" לנייטרליות כפי שהושג הסכם להפוך את לאוס לנייטרלית ב-1962. תוכנית השלום שגלבריית ונהרו גיבשו קראה להפסקת אש ולממשלת קואליציה של הצפון והדרום שתשב בסייגון. כשגלבריית העלה את הנושא לקנדי, האחרון אמר לו "לעסוק בעניין באופן מיידי".
ב-5 בפברואר 1963, יז'י מיכאלובסקי, המנכ"ל של משרד החוץ הפולני, דיבר עם פז'מיסלב אוגרודזינסקי, שגריר פולין בניו דלהי: "בכל הנוגע לווייטנאם, אנחנו דנים בזה. זה התקבל בעניין רב. הדיונים יימשכו. לעת עתה, אנו מציעים להזמין את גלבריית לארוחת צהריים ולשמוע אותו, מבלי להתחייב, כדי שיראה שאנחנו בוחנים את העניין הזה".
הנציב ההודי בוועדת הבקרה הבינלאומית והעומד בראשה, רמצ'ונדור גובורדהון, היה שותף לאמונתו של נהרו בנייטרליות וגייס את מנלי למאמצים הדיפלומטיים שלו, בטענה שמנלי מקובל הרבה יותר על האנוי מאשר שאר חברי הוועדה. במרץ 1963 דיווח מנלי לוורשה: "יהיה רצוי שהצפון ואנשי הגרילה יתנו לדיים קצת הפוגה, ולאחר מכן - כפי שהבטיח דיים לגובורדהון - הוא ייפטר מהאמריקאים בעצמו וישווה עמדות עם הודו. יהיה צורך ליצור מגעים ישירים בין הצפון לדרום. זה יכול להתקיים בניו-דלהי, שם יש לשני הצדדים את הנציגים שלהם.
במקביל, נשיא צרפת שארל דה גול פתח ביוזמה דיפלומטית עצמאית שמטרתה להפוך את דרום וייטנאם לנייטרלית במלחמה הקרה כדרך למנוע התערבות אמריקאית. מנלי עבד על התוכנית בשיתוף פעולה הדוק עם השגריר הצרפתי בדרום, רוג'ר ללואט. מנלי אמר לוורשה שהסיבה לתוכנית הצרפתית היא העובדה שהאגו הגדול של שארל דה גול נפגע מכך שווייטנאם, מושבה צרפתית לשעבר, היא מקום שכעת הצרפתים היו בו חסרי השפעה. נראה שדה גול האמין שאם תאומץ תוכניתו ששני הווייטנאמים יהיו נייטרליים במלחמה הקרה, אולי תחזור ההשפעה הצרפתית בשתי הטריטוריות.
כמו כן, סייעו לשגריר הצרפתי ללואט גם יו"ר הוועדה ההודי גובורדהון ושגריר איטליה בדרום וייטנאם, ג'ובאני דיאורלנדי. ללואט, גובורדהון ודיאורלנדי ניסו שוב ושוב לקבוע פגישה בין מנלי לנו דין נו, אחיו הצעיר ויד ימינו של נו דין דיים. נו סירב משום שהאמין שאם ייפגש עם מנלי זה יהיה צעד אחד רחוק מדי עבור פטרוניו האמריקאים.
בדוח ששלח לוורשה ב-5 במאי 1963, ניתח מנלי את המניעים של ללואט, גובורדהון ודיאורלנדי. הוא דיווח שגובורדהון רואה בנשיא הדרום דיים מנהיג אסייתי למופת וניסה להפוך אותו לנייטרלי כמו המדיניות ההודית הרשמית. לגבי דיאורלנדי, הוא היה: "המאופק ביותר מבין השלושה. לאיטליה לא היו אינטרסים מיוחדים בווייטנאם, חוץ מהרצון המערבי לשמור על מאזן כוחות סביר בדרום-מזרח אסיה ולקבל החלטות בצורה מאופקת יותר מהאמריקאים הנמרצים וחסרי הניסיון". ולגבי ללואט הצרפתי: "הייתה לו סיבה רצינית לפקח על היחסים העתידיים של מנלי עם נו דין נו... ההימור שלו במשחק היה גבוה יותר ומשמעותי לאין ערוך, שכן הוא רצה לפתוח דיאלוג בין סייגון בירת הדרום והאנוי בירת הצפון. כך המתח והחשד בין שתי הממשלות ייעלמו - והשלום יובטח".
ללואט טען שהוא עצמו יטפל בשיחות המשא ומתן בדרום, בעוד מנלי יטפל במקביל בהו צ'י מין ובשאר מנהיגי צפון וייטנאם. מנלי דיווח לוורשה כי היחסים בין ארצות הברית לדרום וייטנאם הולכים ופוחתים בהתמדה ונו דין דיים רצה להיפטר מ"האמריקאים הפזיזים". הצרפתים לא יכלו להרשות לעצמם לתמוך בדרום באותה מידה כמו האמריקנים, ומנלי ציין: "לכן, הם מייעצים לפילגש זו לשנות את אורח החיים שלה ליותר זהיר: לעשות שלום עם הצפון, לאמץ גישה נייטרלית במלחמה הקרה - אבל לא בהנחיית הודו, אלא תחת שארל דה גול. בדרך זו, וייטנאם, בנוסף לקמבודיה הנייטרלית, שוב יהפכו לפנינה בכתר הגדול של צרפת האדירה". הוא כינה את התוכנית הצרפתית "אחת התוכניות הנועזות ביותר בפוליטיקה של המאה העשרים". לאחר כמה ימים, ב-8 במאי 1963, משטרת דרום וייטנאם ירתה לתוך קהל שחגג בשלווה את החג הבודהיסטי "וסאק", יום הולדתו של הבודהה, אירוע שהתחיל את המשבר הבודהיסטי, התנכלויות של ממשלת הדרום לבודהיסטים ולמאבק לא-אלים מצד האחרונים.
ללואט נפגש עם מנהיג הדרום נו דין דיים ואחיו נו די נו, שנראו מעוניינים בתוכנית השלום. חמוש במידע זה, עזב מנלי את סייגון בירת הדרום להאנוי בירת הצפון כדי לפגוש את ראש הממשלה של צפון וייטנאם, פאם ון דאנג. התוכנית הצרפתית קראה להפסקת אש ולפיתוח קשרים תרבותיים וכלכליים בין שתי הישויות, כשהמעמד הפוליטי הסופי ייקבע לאחר כמה שנים של שלום, אולי כפדרציה.  מנלי ציין כי התנאים להסכם היו נוחים שכן ב-1963 צפון וייטנאם בדיוק סבלה מהבצורת הקשה ביותר מזה דורות, אך ייצור האורז שגשג בדלתא הפורה של נהר המקונג בדרום, מה שנתן להו צ'י מין מנהיג הצפון אפשרות לשפר את היחסים עם דרום וייטנאם.
העובדה שמנלי יכול היה לדווח שללואט אמר לו שנו דין נו מוכן לייצא אורז מדרום וייטנאם נחשבה למשמעותית מאוד בצפון. מ-1956 עד 1958 סירב הנשיא דיים להצעות חוזרות ונשנות של הצפון לאפשר יחסים כלכליים בין שתי המדינות, והצעתו לייצא אורז נתפסה כסימן לשינוי בלב של סייגון.
בנוסף, מנלי ציין שהפיצול הסיני-סובייטי הציב את צפון וייטנאם במצב קשה, שכן גם מוסקבה וגם בייג'ינג דרשו מהצפון לעמוד לצידן, והציבו את הו צ'י מין - שניסה להיות נייטרלי - בין הפטיש (והמגל) הקומוניסטי לסדן הקומוניסטי אף הוא. דאנג, ראש ממשלת הצפון, אמר למנלי שהוא מעוניין, ואמר כי "כל עוד היועצים האמריקאים יעזבו את דרום וייטנאם נוכל להגיע להסכם עם כל וייטנאמי". כשמנלי הזכיר לדאנג שקנדי יסכים להוציא את היועצים האמריקאים מדרום וייטנאם אם זה ייעשה באופן הגיוני, השיב דנג כי "הפולנים בוודאי ימצאו איזו נוסחה חכמה" לעשות זאת.
דאנג גם הצהיר כי ממשלתו מוכנה לקבל פדרציה ותפסיק לפקוד על הווייטקונג לנסות להיכנס לממשלה בסייגון כחלק מהמחיר לשלום. דאנג אמר למנלי שהוא מוכן לקבל הפסקת אש שאחריה יתקיים סחר חליפין עם פחם מצפון וייטנאם שיוחלף באורז מדרום וייטנאם. דאנג הוסיף שנו דין דיים יכול "להוכיח את תום הלב שלו" על ידי התרת ייצוא של אורז לצפון וייטנאם, עוד לפני ההסכם.
מנלי התרשם שהצפוניים עדיין כועסים על תוצאות ועידת ז'נבה מתוך אמונה שסין וברית המועצות כפו עליהם הסדר רע למען יחסים טובים יותר עם המערב. הוא הרגיש שדאנג לא רוצה שהסובייטים, הסינים או האמריקאים יהיו מעורבים בשיחות הנוכחיות.
בסוף מאי 1963, הו צ'י מין, שלא אהב לדבר עם מערביים בדרך כלל, התראיין לעיתונאי הקומוניסטי האוסטרלי וילפרד בורצ'ט. הו אמר לבורצ'ט שהוא מוכן לשקול הפסקת אש עם דרום וייטנאם, ואף ויתר על דרישתו להפלת נו דין דיים, ורמז שייתכן שיאפשר לו להישאר בתפקידו כחלק מהסכם השלום. ב"מלחמת הנעלמים" כתב מנלי כי הו ודאנג לא היו להוטים לאפשר לדיים להישאר בשלטון, אבל הוא לחץ עליהם לעשות את הוויתור הזה, ואמר שזו הדרך הטובה ביותר קדימה לשלום.
מכשול פוטנציאלי נוצר כאשר זו קיוון, שגריר סין בצפון וייטנאם, התנגד וזעם על תוכנית השלום, ואמר למנלי שממשלתו מאמינה שצפון וייטנאם צריכה להכפיל את מאמציה להפיל את דיים והדרום, במיוחד לאור המשבר הבודהיסטי, במקום לנהל עימו משא ומתן. למרות זאת, מנלי ידע שמתחת לכל הפגנות הידידות הללו בין סין לצפון וייטנאם יש חוסר אמון ופחד עמוק בהאנוי מפני סין, ושכמה מחברי הפוליטביורו של צפון וייטנאם חששו רבות מתקוותיו של מאו דזה-דונג שיוכל לגרום לאמריקאים "לדמם" בווייטנאם.
וייטנאם נכבשה על ידי סין בשנת 111 לפני הספירה, ולמעט כמה הפרעות נשארה פרובינציה סינית לאלף השנים הבאות. גם לאחר שווייטנאם קיבלה את עצמאותה בשנת 980 לספירה, הסינים ניסו מספר פעמים לכבוש מחדש את המחוז האבוד שלהם כאשר הניסיון האחרון נעשה בשנים 1788–1789. כתוצאה מכך, סין היא בשביל הווייטנאמים מה שרוסיה וגרמניה הן בשביל הפולנים - שכנה חזקה שנהנית להתעלל בהם. בהתחשב בחוסר האמון והפחד מפני סין בצפון וייטנאם, מנלי חש באופן פרדוקסלי שההתנגדות הסינית לתוכנית השלום עשויה לגרום לצפון לנטות לקבלה יותר בקלות.
במהלך ויכוח עם זו קיוון, שגריר סין בצפון, מנלי הצהיר: "דיים ואחיו נו, מחשש מהפיכה בהשראת האמריקאים, פקדו על כוחות המשטרה והצבא שלהם להגן מפני האמריקנים במקום הווייטקונג... האם לא כדאי לכוחות הסוציאליסטיים, במצב פוליטי חדש זה, לחפש שיטות ופתרונות חדשים?"
ביוני 1963, ראש ממשלת הצפון דאנג אמר למנלי שההסכם להפיכת לאוס לנייטרלית מ-1962 אינו משקף את "חלוקת הכוח האמיתית" שם, אך הוא מסכים "להראות רצון טוב" כדי להוכיח ש"מעצמות המערב יכולות וחייבות לדבר איתנו". מנלי, בניגוד לשאר חברי ועדת הבקרה הבינלאומית, היה מודע לפילוג בתוך הפוליטביורו: בין סיעת "הצפון תחילה", שהעדיפה התמקדות בפיתוח הכלכלי של צפון וייטנאם, לבין הפלג "הדרום תחילה", שהעדיף לעשות לוחמת גרילה בדרום וייטנאם כדי לאחד מחדש את וייטנאם בעתיד הקרוב.
שני הפלגים תאמו במידה את העימות האידאולוגי בין סין לברית המועצות. הסובייטים עודדו את הצפון להתמקד בפיתוח כלכלי כדי להשיג את האוטופיה שחזה קרל מרקס, שלטענתם תוביל להצטרפות של הדרום בדרכי שלום לצפון מתישהו בתוך רבע המאה הבאה, בעוד שהסינים טענו כי העדיפות המיידית צריכה להיות מלחמת גרילה מהפכנית כדי לאחד מחדש את וייטנאם ב-5 עד 10 השנים הבאות.
לה דואן היה המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית בצפון. הוא נולד בדרום וייטנאם וכמו רוב הקומוניסטים הדרומיים האחרים שעברו לצפון לאחר הסכם ז'נבה, התרעם במיוחד על חלוקת וייטנאם. הוא הפך לאישיות חזקה בתוך הפוליטביורו בעקבות מצבו הבריאותי המתדרדר של הו צ'י מין.
לה דואן הצפוני היה מנהיג הפלג "הדרום הראשון", שהלהט שלו למלחמת איחוד גבר מאוד לאור הניצחונות של הווייטקונג, שהשתלט בהתמדה על האזורים הכפריים של דרום וייטנאם. לה דואן לא ראה סיבה מדוע צפון וייטנאם צריכה להסתפק בפדרציה כאשר נראה שהאיחוד תחת האנוי יהיה בר השגה בעתיד הקרוב. חלק מתומכיו של לה דואן בפלג היו לה דק טהו, ראש מחלקת הארגון של המפלגה הווייטנאמית, ו- נגויין צ'י תהן, ראש המחלקה הפוליטית בצבא העם של וייטנאם.
עם זאת, כמה מעמיתיו של לה דואן בפוליטביורו חששו לעורר התערבות אמריקאית והעדיפו את תוכנית השלום של מנלי. הו צ'י מין עצמו היה מודאג מהאפשרות של התערבות ארצות הברית, שתוביל למלחמה ארוכה ועקובה מדם. הו היה מודאג מהאפשרות שארצות הברית תפציץ את הצפון באותו אופן שבו הפציצה בעבר את צפון קוריאה ויפן, תוך גרימת הרס עצום ואובדן חיים רב.
בפוליטביורו הייתה תמיכה מספקת לתוכנית השלום, כך שלה דואן לא העז לדחות אותה על הסף ולפחות שקל אותה, מה שנתן למנלי תחושה לא-ריאליסטית לגבי אפשרות קבלת התוכנית.  מכיוון שאדם רפצקי הורה למנלי לא להיות מעורב במשא ומתן להפסקת האש, הוא היסס בתחילה לעשות זאת, אך שינה את דעתו ביולי 1963 כשהשתכנע שיש סיכוי אמיתי לשלום.
ב-25 באוגוסט 1963, הוצג מנלי בקבלת פנים דיפלומטית בפני השגריר האמריקני הנרי קבוט לודג' הבן, שמנלי חשב עליו כסנוב בלתי נסבל. לודג' דיבר בצרפתית ושאל את מנלי מה הפרש השעות בין ורשה לסייגון, וישר ענה לשאלתו שלו בהערה "למי אכפת?" לאחר מכן לודג' התרחק ממנלי כדי לדבר עם אורחים אחרים.
באותה קבלת פנים, מנלי פגש לראשונה את נו דין נו, כאמור אחיו של נו דין דיים. ללואט הצרפתי, גובורדהון ההודי, דיאורלנדי האיטלקי ושגריר הוותיקן, מונסיניור סלווטורה דיאסטטה, יצרו חצי עיגול והפנו את מנלי לכיוונו של נו. לאחר שהוצג, נו אמר למנלי שהוא שמע עליו הרבה מחבריו למעגל, ושחוץ מצרפת, פולין היא האומה הזרה הכי מוכרת לווייטנאמים. נו טען שהווייטנאמים והפולנים חולקים זיקה טבעית מכיוון ששניהם בילו מאות שנים בלחימה למען עצמאותם מול שכנות חזקות יותר - רוסיה וגרמניה במקרה של פולין, וסין במקרה של וייטנאם. לאחר שדיברו זמן מה על הידידות הטבעית בין פולנים לווייטנאמים, נו הזמין את מנלי לפגישה פרטית.
מאוחר יותר באותו לילה, מנלי ביקר בשגרירות צרפת, שם ללואט הזהיר אותו שהפגישה המתוכננת לעולם לא תתקיים כי השגריר האמריקאי לודג' ארגן את ההפיכה לאותו לילה. בפועל, ללואט קיבל מידע שגוי לגבי עיתוי ההפיכה, אבל הוא צדק בכך שלודג' היה בקשר עם גנרלים מסוימים בצבא הדרום שתכננו הפיכה. בדו"ח שלו לוורשה שנשלח ב-30 באוגוסט מנלי כתב על "אדיבותו הראוותנית" של נו.
ב-2 בספטמבר 1963, ללואט לקח איתו את מנלי לפגוש את נו. מנאלי תיאר את משרדו של נו כעמוס בספרים, מסמכים ועיתונים. נו נשמע מתעניין בתוכנית השלום ואשתו אף הצהירה שהיא מוכנה לשלוח שניים מילדיהם להאנוי כדי לשמש כבני ערובה כ"מחווה של אחווה". נו דיבר עם מנלי בצרפתית בנימה מיסטית וטען שהוא מנהל מסע צלב רוחני כדי להציל את אומתו, וכי כקתולי האויב האמיתי שלו לא היה הקומוניזם אלא "חומרנות דיאלקטית" שהקפיטליזם הוא הביטוי המסוכן ביותר שלה.
נו טען שהוא רוצה התאמה של הקתוליות עם המרקסיזם, ואמר שהוא ראה בעיני רוחו את "קמילת המדינה" שמרקס חזה, וזו הייתה המטרה האמיתית של מדיניות ה"כפרים הקטנים" האסטרטגית שלו בשנה שלפני כן. החל משנת 1962, דרום וייטנאם החלה להעביר בכוח את כל האוכלוסייה הכפרית שלה לכפרים קטנים אסטרטגיים שהיו אמורים רשמית להגן על האיכרים מפני הווייטקונג, אך רבים תיארו את הכפרים הקטנים כמו מחנות ריכוז שנועדו לאכוף שלטון ממשלתי על איכרים סוררים. נו טען שהפקידים שלו והאמריקאים לא הבינו לא נכון את מטרות הכפרים הקטנים האסטרטגיים: שתפקידם היה להשרות רוחניות על האיכרים, כדי שיום אחד הם יהיו הבסיס לדמוקרטיה ישירה שתוביל ל"קמילת המדינה" שמרקס חזה. מנלי המופתע שאל האם הוא באמת התכוון למה שאמר זה עתה. נו חזר על ההסבר והוסיף כי "משימת חיי היא לעבוד כדי שאוכל להפוך למיותר". מנלי עזב את הפגישה לא לגמרי בטוח אם נו שפוי, אבל הרגיש תקווה מסוימת לשלום מכיוון שנראה שיש לנו עניין בתוכנית השלום.
עם זאת, נו פגש את השגריר האמריקאי לודג' באותו יום בו פגש את מנלי, ושלל כל קשר עם מדינות קומוניסטיות, ואמר שנאמנותו הייתה רק לארצות הברית. זמן קצר לאחר מכן, נו הדליף את החדשות על הפגישה לכותב הטור האמריקני השמרני ג'וזף אלסופ בניסיון לסחוט את נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי שיגביר את התמיכה האמריקאית, באיום שהוא ודיים יגיעו להסכמות עם הקומוניסטים אם ממשלת ארצות הברית תמשיך למתוח ביקורת איך שהם מטפלים במשבר הבודהיסטי. אלסופ, אחד מבעלי הטורים האמריקאים המשפיעים ביותר בתקופתו, ביקר בסייגון, וב-18 בספטמבר 1963 פרסם טור בשם "Very Ugly Stuff" בוושינגטון פוסט, המפרט על פגישת מנלי-נו.
גרסת האירועים שהודלפה לאלסופ לא מחמיאה בכוונה למנלי, שכן נו טען שהוא "התחנן" בפניו להפסקת אש. בגרסתו של אלסופ מנלי נדמה כדמות נואשת ונו כדמות נחושה שדחתה כל פנייה ממדינות קומוניסטיות מתוך נאמנות כלפי ארצות הברית. הטור של אלסופ סיכם: "העובדות מצביעות באופן ברור מדי על תככים צרפתיים... כדי להביס את המדיניות האמריקאית בדרום וייטנאם". נו אמר לאלסופ שההצעה שהציג מנלי היא "כמעט הצעה אטרקטיבית", אך הוא דחה כי "לא יכולתי לפתוח במשא ומתן מאחורי גבם של האמריקאים... כמובן זה לא בא בחשבון".
טראן ואן דין, עוזרו של נו, הצהיר מאוחר יותר בראיון ב-27 באוקטובר 1967 כי מנלי הביא עמו מכתב מאדם חשוב מצפון וייטנאם, אותו מסר לנו בפגישה. בשנת 1974 נחשף כי האדם היה הו צ'י מין.
מנלי פעל מחוץ לתפקידיו כחבר בוועדת הבקרה הבינלאומית בניסיון להשיג הפסקת אש והפר את ההוראות שקיבל מוורשה, ולכן לאחר הטור של אלסופ מצא מנלי את עצמו בצרות רבות עם הממונים עליו. אפילו הפטרון והמגן של מנלי, אדם רפצקי, הזהיר אותו שאם ימשיך לחרוג מהוראותיו ולהביך את פולין, גם הוא לא יוכל להגן עליו עוד. בהוראת רפצקי, מנלי פרסם הכחשה רשמית בטענה שהפגישה עם נו מעולם לא התקיימה. רגע לפני שפרסם את ההכחשה הוא זימן לארוחת ערב את העיתונאים האמריקאים ניל שיהאן ודייוויד הלברשטם, וביקש שיפרסמו את ההכחשה. מאוחר יותר אמר מנלי על נו: "הוא ניגן על כלים רבים בו-זמנית".
מנלי פגש את העיתונאי האמריקני דייוויד הלברשטם, הכתב בווייטנאם של הניו יורק טיימס, במועדון הספורט היוקרתי ביותר של סייגון. לאחר ששמע את הלברשטם מדבר בכעס רב על ניסיונות השגרירות האמריקנית להשתיק אותו בגין הדיווח שלו, כתב מנלי לראש ממשלת הצפון דאנג ואמר כי על צפון וייטנאם להעניק אשרות שהייה בצפון להלברשטם ולניל שיהאן. בשלב זה, פרץ מאבק בתקשורת האמריקאית, כשעיתונאים רבים דגלו במשטרו של נו דין דיים, בעוד עיתונאים כמו הלברשטאם ושיהאן היו עוינים לו. דאנג כתב בחזרה וסירב בטענה ש"איננו מעוניינים לבנות את היוקרה של עיתונאים אמריקאים". מנלי חשד שהסיבות האמיתיות היו בגלל ששמע את הגנרל וו נגויין גיאפ, שר הביטחון החזק של הצפון, אומר שהאמריקאים לא היו מסוגלים להילחם נגד כוחות גרילה יותר מאשר הצרפתים - והיו איטיים יותר ללמוד מהטעויות שלהם. מסקנתו הייתה שהצפוניים פחדו שהלברשטם ושיהאן יעבירו מידע שעלול לסייע לממשלה האמריקאית.
מנלי לא היה בטוח אם האחים נו היו רציניים, אבל לאחר שפגש שוב את דאנג הוא דיווח שסוף סוף הוא מוכן לעבוד עם התוכנית הצרפתית. עד שחזר מנלי לסייגון, האחים נו נהרגו במהלך ההפיכה ב-2 בנובמבר 1963. הפלת האחים נו ורציחתם הובילו לתקופה של חוסר יציבות פוליטית בדרום וייטנאם, כאשר החונטה שהחליפה את דיים נקרעה בקרבות פנימיים. עם עליית החונטה ירד כוח הלחימה של צבא הדרום, משום שגנרלי החונטה העדיפו להילחם אחד בשני יותר מאשר בווייטקונג.
בישיבת הפוליטביורו בדצמבר 1963, סיעת "הדרום תחילה" של לה דואן ניצחה עם קבלת החלטה הקוראת לצפון וייטנאם להשלים את הפלת המשטר בסייגון בהקדם האפשרי. אותה החלטה סימנה גם את השפל של ההשפעה הסובייטית בצפון, כאשר הפוליטביורו העביר החלטה המאשרת את תאוריית "מלחמת המהפכה" של מאו דזה-דונג כמודל הנכון עבור צפון וייטנאם, תוך ביטול תאוריית ה"דו-קיום בשלום" של חרושצ'וב. מנלי הבחין באירועים רשמיים כיצד השגריר הסובייטי בהאנוי הוחרם על ידי דנג, שסירב ללחוץ את ידו או אפילו להכיר בנוכחותו. מאוחר יותר כתב מנלי שהשגריר הסובייטי היה "נמר בכלוב. חסר אונים כי הוא לא יכול היה 'ללמד' את הווייטנאמים הארורים האלה כפי שעשו עמיתיו בשנות ה-40 וה-50 בוורשה, פראג, בודפשט וסופיה. הוא איבד את כבודו, כי בהאנוי הוא היה 'נמר של נייר'".
יש מחלוקת היסטורית רבה לגבי "פרשת מנלי", כפי שמכונה תוכנית השלום מ-1963. יש היסטוריונים הטוענים כי ארצות הברית, על ידי דחיית תוכנית השלום הצרפתית, השליכה לפח הזדמנות לשלום שהייתה חוסכת מאמריקה את הטראומה של מלחמת וייטנאם. היסטוריונים אחרים כמו טוענים שהאינטרס לכאורה של האחים נו בתוכנית השלום היה רק אמצעי לסחוט את ארצות הברית, בטענה שנו דין דיים לעולם לא היה מקבל פדרציה שהייתה נשלטת על ידי צפון וייטנאם המאוכלסת יותר, תוך שהוא נאלץ להתחרות מול "הדוד הו", שהיה פופולרי ממנו.