stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ט.וו. סונג
הערות שוליים

↑  Seagrave, Sterling (April 19, 1986). The Soong Dynasty. Harper Perennial. ISBN 0-06-091318-5.
↑  Kuo, Tai-chun; Lin, Hsiao-ting (2003). T.V. Soong in Modern Chinese History(PDF). Stanford University: Hoover Institution Press.
↑  Boorman, Howard (1967). Biographical Dictionary of Republican China. New York: Columbia University Press P.149
↑  "Foreign News: Chiang's Cabinet". Time. October 29, 1928. Retrieved May 22, 2011
↑  "CHINA: Soong Out". Time. November 6, 1933. Retrieved May 22, 2011.
↑  "CHINA: Top Secret". Time. July 30, 1945. Retrieved 2011-06-06.
↑  "THE NATIONS: Light in the East". Time. September 3, 1945. Retrieved 2011-06-06.
↑  "Foreign News: REPORT ON CHINA". Time. November 19, 1945. p. 1. Retrieved 2011-06-06
↑  "HISTORICAL NOTES: We Believed in Our Hearts". Time. September 13, 1948. p. 1. Retrieved 2011-06-06.
↑  John P. Davies, Dragon by the Tail, p.266
↑  Halberstam, David (2008). The Coldest Winter: America and the Korean War. Hachette Books
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17017493z (data)  GND: 116290464X  ISNI: 0000 0000 2749 1939  LCCN: n87836414  NARA: 18497188  NTA: 183980816  SNAC: w6vx1650  SUDOC: 112570232  VIAF: 65529720   WorldCat (עם VIAF): 65529720 
ט.וו סונג והנשיא רוזוולט בבית הלבן, 1943
ט.וו סונג, צאנג קאי צ׳ק ולורד מאונבטן, ראש הפיקוד של דרום מזרח אסיה, צילום 1943
ט.וו סונג, ואשתו 1940
חתול רוסי כחול

| --- | --- |

 ארץ מוצא:  רוסיה
 מיון
 משפחה:  חתוליים
 מין:  חתול בר
זוג חתולים רוסים כחולים.
רוסי כחול הוא גזע של חתול הבית.
היסטוריה של הגזע

גזע זה הוא בין הבודדים שנוצרו ללא מגע אדם[דרוש מקור]. הסברה הרווחת היא שהגזע הזה הגיע מערבות רוסיה, שכן חתולים דומים נמצאים גם כיום באזורים הקרים של רוסיה. הדעה המקובלת היא שחתולים אלו הובאו לאירופה באמצע המאה ה-19 על ידי מלחים רוסיים מנמל ארכנגלסק שבחופה הצפוני של רוסיה.
בעבר שרר בלבול באשר למוצאו של גזע זה, ובתחילה הוא נקרא בשם "כחול ארכנגלסק". רק בשנות ה-40 של המאה ה-20 קיבל הגזע את שמו הנוכחי. החתול הרוסי הכחול הפך להיות פופולרי בבריטניה, והחל מ-1912 התקבל גם כגזע מוכר לתערוכות. הרוסי הכחול היה ידוע גם בארצות הברית, והחל משנת 1900 הוא מופיע שם בתערוכות תחת השם "חתול מלטזי".
בזמן מלחמת העולם השנייה נכחד הגזע בבריטניה כמעט לחלוטין, וכתוצאה מחוסר בחתולים טהורים מגזע זה השתמשו המגדלים לרבייה גם בחתולים בריטיים קצרי שיער כחולים, ובחתולים סיאמיים, בעלי מאפיינים דומים.
מ-1966 ואילך, התהפכה המגמה, והמגדלים חזרו לגדל את הגזע במתכונתו הטהורה. החל מראשית בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוכר החתול גם בארצות הברית בשם "רוסי כחול". העניין בחתול הרוסי הכחול גבר, ובשל חזותו המרשימה ואופיו הנוח במיוחד, הוא הפך לגזע מבוקש, וגידולו בכל העולם, נעשה כיום על ידי מגדלים רבים.
מבנה כללי

מבנה הגוף - ראש קצר בצורת יתד (ראש משולש), האף באורך בינוני. העיניים שקדיות בצבע ירוק בהיר, והן מרוחקות האחת מרעותה. גוף החתול ארוך ודק בעל מבנה קל אך שרירי, וזנב ארוך. הרגלים ארוכות ודקות, עם כפות רגלים קטנות ומעוגלות, כאשר הרגליים האחוריות, ארוכות מעט מהקדמיות. בנוסף ישנם חתולים אשר עיניהם זהובות, וראשם עגלגל יותר, אך הם עדיין נחשבים כרוסי כחול.
פרווה - קצרה, קטיפתית, וכפולה, רכה מאוד, ובעלת גוון אחיד ללא כל דיגום.
לחתולים נדירים מגזע זה יכולה להיות פרווה ארוכה יותר.
צבע הפרווה - אפור תכלת, ולעיתים גם קצות השער בוהקים בגוון כסוף.
אופי

חתול רוסי כחול ידוע כשקט, ביישן, פעלתן ועדין. חתולים מגזע זה מסתדרים על פי רוב היטב בחברת בני אדם. הם אינם משירים פרווה ומעדיפים על פי רוב מקומות ביתיים על פני שוטטות בחוץ.
בתרבות

ישנן טענות ברשת שדמותו של החתול טום מסדרת האנימציה המוכרת טום וג'רי הוא מסוג חתול רוסי כחול, אך ככל הנראה טום צויר בהשראת בריטי קצר שיער.
הערות שוליים

↑  Kathryn Copeland, What Kind of Cat Breed Is Tom From Tom & Jerry? Fun Cartoon Facts, Catster, ‏2023-11-15 (באנגלית אמריקאית)
טבח מחנה ספייקר

| חלק מפעילות המדינה האיסלאמית |
| --- | --- |

הארמון הנשיאותי של סדאם חוסיין בתיכרית, 2003
 תאריך:  12 ביוני 2014
 מקום:  Camp Speicher 
 קואורדינטות:  34°36′09″N 43°41′00″E﻿ / ﻿34.6025°N 43.683333333333°E﻿ / 34.6025; 43.683333333333
 סוג:  רצח המוני
 הרוגים:  כ-1700
 מבצע:  המדינה האסלאמית המדינה האסלאמית
 מניע:  טרור אסלאמי
  (למפת עיראק מוגדלת) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. תיכרית(למפת עיראק רגילה) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. תיכרית
 
טבח מחנה ספייקר הוא טבח שהתבצע על ידי ארגון הטרור המדינה האסלאמית (דאעש) ב-12 ביוני 2014 בסמוך לארמונות נשיא עיראק סדאם חוסיין בעיר תיכרית שעל גדות נהר החידקל, בו טבחו אנשי הארגון בכ-1,000-1,700 טירונים עיראקיים.
רקע

בראשית יוני 2014, נכבש רוב שטחה של העיר מוסול על ידי מורדים חמושים סונים מהמדינה האסלאמית. המורדים המשיכו דרומה לכיוון בגדאד מול התנגדות מועטה של צבא עיראק. הם התקבלו על ידי סונים רבים כמשחררים במקומות כמו תיכרית, העיר שלידה נולד וגדל סדאם חוסיין. במחנה ספייקר – בסיס צבאי של צבא עיראק – נכחו יותר מ-10,000 טירונים של חיל האוויר העיראקי. לאחר שתיכרית נכבשה, הורה מפקד המחנה לחיילים להחליף לבגדים אזרחיים ולצאת לחופשה של 15 יום ללא נשק כדי שלא ייחשדו כאנשי השלטון. אלפי טירונים יצאו מהמחנה לעבר הכביש והמתינו לאוטובוסים שייקחו אותם לבגדאד. לוחמי דאעש הגיעו גם הם בתלבושת אזרחית למחנה, והציעו להם הסעה באוטובוסים ומשאיות. הטירונים השבויים הובלו למתחם הארמון הנשיאותי של תיכרית, שם הופרדו הסונים מהשיעים והלא-מוסלמים.
הטבח

החיילים הסונים נדרשו להצהיר על זניחת שבועתם לצבא העיראקי. השיעים, שהיוו את רוב החיילים, והמיעוט הלא-מוסלמים נלקחו למיקומים שונים ברחבי תיכרית שם הוצאו להורג, רובם בירי בנשק קל וחלקם בעריפה. גופותיהם הושלכו מאוחר יותר לקברי אחים או לנהר החידקל. לוחמי דאעש תיעדו את האירוע, באופן ספונטני, במצלמות הטלפונים הניידים שלהם.
מספר הנרצחים המדויק אינו ידוע. לטענת דאעש הוצאו להורג כ-1700 חיילים. חוקרים שונים אומדים את מספר הקרבנות בין 1,556 ליותר מ-1,700. לדברי משרד זכויות האדם העיראקי סך כל החיילים והצוערים הנעדרים הוא 1095. חוקר הוועדה העיראקית לנושא אמר ב-2017 כי למשרד הבריאות העיראקי אין מספיק כסף לשלם עבור ערכות DNA לזיהוי ודאי של גופות. הוא העריך את מספר ההרוגים ב-1,935: 994 גופות נמצאו, ומתוכן 527 זוהו ו-467 נמצאות בבדיקה רפואית. בנוסף, כ-941 עדיין נעדרים, אם כי קשה לאמת את הנתונים הללו מכיוון שהחיפושים אחר הגופות החלו רק במרץ 2015, שמונה חודשים לאחר הטבח, כאשר כוחות הממשלה כבשו מחדש את תיכרית.
850 חיילים עיראקים הצליחו להימלט מהמחנה הצבאי והגיעו לנהר שהפריד בינם לבין העיירה אל-עלם, ואנשי שבט אל-ג'בורי הסוני השיטו את החיילים העיראקים, שרובם שיעים, בסירות משוטים, תוך שהם מספקים להם חיפוי אש מהשיחים. בהמשך עשרות משפחות מהשבט נתנו מקלט לחיילים בבתיהם במשך כשבועיים. בזכות זאת 400 חיילים עיראקים הצליחו לצאת מהאזור בחיים.
בעקבות הטבח

ב-2016 הורשעו ונתלו 36 איש על מעורבותם בטבח. ב-2017 נדונו למוות עוד 27 איש על השתתפותם בטבח. ב-2023 הורשעו ונידונו למוות עוד 14 איש.
הנצחה

מדי שנה ב-12 ביוני מציינים השיעים בעיראק את הטבח באתר האנדרטה הניצבת בארמון הנשיאותי בו התרחש הטבח.
האנדרטה לזכר הנרצחים בטבח
ראו גם

טבח סינג'אר
הערות שוליים

1 2 3  Patrick Cockburn, We visited the site of Isis's worst-ever atrocity, The Independent, ‏2017-11-06 (באנגלית)
1 2 3  Taif Alkhudary, Five years on, still no justice for Iraq’s Camp Speicher victims, אל ג'זירה, ‏12 Jun 2019 (באנגלית)
1 2 3  אוריאל לוי, ‏בעולם / עיראק מציינת 3 שנים לטבח המתועד הגדול ביותר שביצע דאע"ש, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 12 ביוני 2017
↑  Siobhán O'Grady, A Massacre So Bloody It Could Be Seen From Space, Foreign Policy, ‏2015-07-08 (באנגלית אמריקאית)
↑  Rod Nordland and Alissa J. Rubin (2014-06-15). "Massacre Claim Shakes Iraq". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2023-06-12.
↑  Heather Saul, Iraqi soldier survives Isis mass execution by lying on floor - and, The Independent, ‏2014-09-04 (באנגלית)
↑  Iraqi probe delves into Speicher Camp massacre, Al Arabiya English, ‏2014-11-28 (באנגלית)
↑  רועי קייס, האלמנה העיראקית שאיחדה בין סונים לשיעים, באתר ynet, 31 במרץ 2016
↑  France-Presse, Agence (2016-08-21). "Iraq hangs 36 men convicted over Speicher massacre". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-06-12.
↑  Jessica Suerth, Iraq sentences 27 men to death for roles in 2014 Speicher massacre, CNN, ‏2017-08-08 (באנגלית)
↑  14 terrorists behind Speicher massacre sentenced to death, Iraqi News, ‏2023-01-26 (באנגלית אמריקאית)
↑  Iraqis Remember Camp Speicher Massacre Committed by IS
↑  Hundreds of Families Commemorate the 9th Anniversary of the 'Speicher Massacre' in Tikrit, Shafaq News, ‏2023-06-10 (באנגלית)
טוני דיצ'יקו

טוני דיצ'יקו (באנגלית: Tony DiCicco;‏ 5 באוגוסט 1948 - 19 ביוני 2017) היה כדורגלן, מאמן ופרשן כדורגל יהודי אמריקאי. נודע במיוחד כמאמן נבחרת ארצות הברית בכדורגל נשים בין השנים 1994-1999, כשבתקופה זו הוא הוביל אותה לזכייה במדליית זהב באולימפיאדת אטלנטה (1996) ובגביע העולם בכדורגל נשים 1999.
ראשית חייו

טוני דיצ'יקו נולד בוות'רספילד, קונטיקט לאב ממוצא איטלקי ולאם יהודיה. את לימודיו הוא סיים בבית הספר התיכון המקומי והיה פעיל בו בענפי הכדורגל, הבייסבול והכדורסל. ב-1970 הוא סיים את לימודיו במכללת ספרינגפילד, מסצ'וסטס ובשנתו האחרונה ללימודים שימש כשוער נבחרת המכללה. הוא שיחק בקבוצות קונטיקט ווילדקטס ורוד איילנד אושנירס מליגת הכדורגל האמריקאית במשך חמש שנים ובשנת 1973 הופיע הופעה אחת במדי נבחרת ארצות הברית בכדורגל. בתקופה זו הוא גם לימד חינוך גופני בבית ספר בבלאו פולס בורמונט.
קריירת אימון

בשנת 1991 מונה דיצ'יקו למאמן השוערות של נבחרת ארצות הברית בכדורגל נשים. כמו כן הוא שימש כמאמן השוערים של נבחרת ארצות הברית עד גיל 20 לגברים בשנת 1993. בשנת 1994 הוא מונה להיות המאמן הראשי של נבחרת הנשים ובתפקידו זה קבע שיא של 103 ניצחונות, 8 הפסדים ו-8 משחקי תיקו, כששיא הישגיו היה הניצחון הדרמטי על נבחרת סין בגביע העולם בכדורגל נשים 1999. ב-2008 ניהל דיצ'יקו את נבחרת הנשים עד לגיל 20 כשניצחה במשחקי הגביע העולמי בצ'ילה. בין השנים 2009-2011 שימש דיצ'יקו כמאמן קבוצת בוסטון ברייקרס מהליגת הכדורגל המקצוענית לנשים (WPS). בשנים 2000-2003 שימש דיצ'יקו בתפקיד ניהולי באיגוד הכדורגל האמריקאי לנשים. לאחר סיום קריירת האימון שלו שימש דיצ'יקו כפרשן בשידורי רשת ESPN. ב-2012 נבחר דיצ'יקו להיכל התהילה הלאומי של הכדורגל. דיצ'יקו היה נשוי ואב לארבעה בנים.
טוני דיצ'יקו הלך לעולמו ממחלת הסרטן בביתו שבוות'רספילד, קונטיקט ב-19 ביוני 2017 בגיל 68.
הערות שוליים

↑  Welcome Sasportas DiCicco, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
↑  "Tony DiCicco, coach of ’99 WWC champs, passes away". The Equalizer. June 20, 2017. Retrieved June 20, 2017.
↑  Jere Longman (June 20, 2017). "Tony DiCicco, Popular Coach of the U.S. Women’s Soccer Team, Dies at 68". The New York Times.com. Retrieved June 20, 2017.
| נבחרת ארצות הברית – גביע העולם בכדורגל נשים 1995 (מקום שלישי) |
| --- | --- | --- |
|  1 סקארי •  2 סטאפלס •  3 מנטאיי •  4 אוברבק •  5 רוברטס •  6 קלר •  7 רפאנלי •  8 המילטון •  9 האם •  10 אקרס •   11 פוודי •  12 ג'נינגס-גבארה • 13 לילי •  14 פוסט • 15 ונטוריני • 16 מילברט • 17 לאלור • 18 וובר • 19 קרומוול • מאמן: דיצ'יקו |  1 סקארי •  2 סטאפלס •  3 מנטאיי •  4 אוברבק •  5 רוברטס •  6 קלר •  7 רפאנלי •  8 המילטון •  9 האם •  10 אקרס •   11 פוודי •  12 ג'נינגס-גבארה • 13 לילי •  14 פוסט • 15 ונטוריני • 16 מילברט • 17 לאלור • 18 וובר • 19 קרומוול • מאמן: דיצ'יקו | ארצות הברית |
| נבחרת ארצות הברית – גביע העולם בכדורגל נשים 1999 (מקום ראשון) |
| --- | --- | --- |
|  1 סקארי •  2 פאייר •  3 פירס •  4 אוברבק •  5 רוברטס •  6 צ'סטיין •  7 וואלן •  8 מקמילן •  9 האם •  10 אקרס •   11 פוודי •  12 פרלוו • 13 לילי •  14 פוסט • 15 ונטוריני • 16 מילברט • 17 פוטופולוס • 18 וובר • 19 דוקאר • 20 סוברארו • מאמן: דיצ'יקו |  1 סקארי •  2 פאייר •  3 פירס •  4 אוברבק •  5 רוברטס •  6 צ'סטיין •  7 וואלן •  8 מקמילן •  9 האם •  10 אקרס •   11 פוודי •  12 פרלוו • 13 לילי •  14 פוסט • 15 ונטוריני • 16 מילברט • 17 פוטופולוס • 18 וובר • 19 דוקאר • 20 סוברארו • מאמן: דיצ'יקו | ארצות הברית |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3441 0279  LCCN: n2002096859  VIAF: 73218192   WorldCat (עם VIAF): 73218192
טדהירו נומורה

טדהירו נומורה (ביפנית: 野村忠宏; באנגלית: Tadahiro Nomura;‏ נולד ב-10 בדצמבר 1974) הוא ג'ודוקא יפני שהתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג. הוא הג'ודוקא היחיד אי פעם שזכה בשלוש מדליות זהב אולימפיות רצופות.
ביוגרפיה

נומורה נולד בעיירה קיורו שביפן לתוך משפחה של ג'ודו. סבא שלו היה מורה ג'ודו מקומי ואביו היה המאמן של שינג'י הוסוקאווה האלוף האולימפי מאולימפיאדת לוס אנג'לס 1984. דודו של נומורה, טויוקאזו נומורה, זכה במדליית הזהב באולימפיאדת מינכן בקטגוריית המשקל עד 70 ק"ג. נומורה החל להתאמן בג'ודו בגיל 6 בדוג'ו של סבא שלו. הוא הצליח בתחרויות המקומיות והארציות במהלך שנות חטיבת הביניים והתיכון ובשנת 1993 החל ללמוד באוניברסיטת טנרי.
ביוגרפיה > קריירה תחרותית

באפריל 1996, הוא זכה באליפות יפן והרוויח מקום בנבחרת הג'ודו האולימפית של יפן לאולימפיאדת אטלנטה 1996. אף על פי שלא היה דמות מוכרת יחסית בצמרת העולמית בזמנו, ב-26 ביולי 1996, הוא זכה במדליית הזהב באולימפיאדה לאחר שניצח בגמר את ג'ירולמו ג'יווינאצו האיטלקי.
בשנת 1997, נומורה זכה שוב באליפות יפן בקלילות וחיזק את מעמדו כמתחרה מוביל בקטגוריית המשקל שלו כאשר לקח גם את מדליית הזהב באליפות העולם שנערכה באותה שנה בפריז לאחר שניצח בגמר את ג'יורג'י רווזישווילי מגאורגיה. בשנת 1998 נומורה זכה במדליית כסף באליפות יפן. ב-9 בינואר 1999 הוא התחרה בגביע ג'יגורו קאנו (כיום גראנד סלאם טוקיו), פצע את ברכו השמאלית בשלב חצי הגמר ונאלץ לפרוש מהתחרות. הוא לא חזר להתחרות בשום תחרות באותה שנה על מנת להחלים מהפציעה ובמקביל השלים תואר בלימודי רפואה.
נומורה עשה את החזרה למזרן באליפות יפן בשנת 2000, זכה בזהב ובמקום במשלחת היפנית לאולימפיאדת סידני 2000. ב-16 בספטמבר 2000, זכה נומורה במדליית הזהב באולימפיאדת סידני כאשר ניצח בגמר את ג'ונג בו-קיונג הקוריאני לאחר תרגיל סומי-אוטושי 14 שניות מפתיחת המשחק. זכייתו במדליית זהב אולימפית שנייה ברצף הפכה אותו לג'ודוקא הראשון שעושה זאת בקטגוריית המשקל שלו.
במאי 2001, נומורה נישא לדוגמנית יוקו סקאי. במהלך תקופה זו נומורה לקח פסק זמן מג'ודו על מנת ללמוד בסן פרנסיסקו. באפריל 2003, לאחר שלוש שנים, זכה נומורה באליפות יפן בפעם הרביעית בסך הכל והמשיך להתחרות באליפות העולם 2003, שם נומורה נחל אכזבה לאחר שזכה רק במדליית הארד. באפריל 2004 הוא זכה באליפות יפן בפעם השנייה ברציפות ובפעם החמישית בסך הכל, זכייה זו אפשרה לו להבטיח את מקומו באולימפיאדה ולחתור אל עבר הישג חסר תקדים בענף הג'ודו, שלוש מדליות זהב אולימפיות רצופות. ב-14 באוגוסט 2004, באולימפיאדת אתונה, הוא השיג את המטרה וזכה במדליית הזהב בפעם השלישית ברציפות לאחר שניצח בגמר את נסטור חרג'יאני הגאורגי. הישג זה הפך את נומורה לספורטאי היחיד מענף הג'ודו שזוכה בשלוש מדליות זהב רצופות, ולספורטאי האולימפי הראשון מאסיה שזוכה בשלוש מדליות זהב רצופות בענף כלשהו. זכייה זו הייתה גם מדליית הזהב ה-100 של יפן במשחקים האולימפיים.
לאחר אולימפיאדת אתונה, נומורה לא לקח חלק בתחרויות ג'ודו, אך ב-10 בינואר 2006, הוא הודיע על כוונתו להשיג מדליית זהב אולימפית רביעית באולימפיאדת בייג'ינג 2008. הוא החל את חזרתו עם זכייה בטורניר גביע העולם בפראג. בשנת 2007, זכה באליפות יפן בפעם השישית. בשנת 2008, הוא לא הצליח להעפיל למשחקים האולימפיים בבייג'ינג לאחר שב-5 באפריל הפסיד לדאיסוקה אסנו בשלב חצי הגמר של טורניר לאומי ביפן, שהיווה את ההזדמנות האחרונה של נומורה להיות הנציג היפני לאולימפיאדה בקטגוריית המשקל שלו. יום למחרת, נומורה הודיע על כוונתו לפרוש מג'ודו תחרותי. ב-25 באפריל הוא עבר ניתוח בברכו לאחר פציעה שסחב, דבר שעשוי היה להיות אחד מהגורמים להדחתו מההעפלה למשחקים האולימפיים.
הוא הודיע על כוונתו להמשיך את הקריירה שלו ולהתחרות במשחקים האולימפיים 2012 בלונדון. בסופו של דבר הוא לא עשה זאת ובאוגוסט 2015 הוא הודיע על פרישתו מג'ודו וציין כי בריאותו לא מאפשרת לו להתחרות יותר.
הערות שוליים

↑  פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא באתר sports-reference.com
↑  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
↑  "Nomura to retire from judo". The Japan Times Online. נבדק ב-2008-08-06.
↑  http://search.japantimes.co.jp/cgi-bin/sp20090920j1.html
↑  Judo icon Nomura announces retirement, The Japan Times, 31 August 2015.
|  אלופים אולימפיים בג'ודו – משקל קל ביותר (גברים) |
| --- | --- | --- |
| עד 60 ק"ג | 1980:  תיירי ריי   •   1984: יפן שינג'י הוסוקאווה   •   1988: קוריאה הדרומית קים ג'יי-יופ   •   1992: נאזים חוסיינוב    •   1996: יפן טדהירו נומורה   •   2000: יפן טדהירו נומורה   •   2004: יפן טדהירו נומורה   •   2008: קוריאה הדרומית צ'ה מין-הו   •   2012: רוסיה ארסן גלסטיאן   •   2016: רוסיה בסלאן מודראנוב   •   2020: יפן נאוהיסה טקאטו •  2024: קזחסטן ילדוס סמטוב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00982136  VIAF: 255581564   WorldCat (עם VIAF): 255581564
טנגו וקאש

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  אנדריי קונצ'לובסקי, אלברט מגנולי 
 הופק בידי:  פטר גובר ג'ון פטר פטר מקדונלד
 תסריט:  רנדי פלדמן 
 עריכה:  הוברט דה לה בולייר 
 שחקנים ראשיים:  סילבסטר סטאלון קורט ראסל ג'ק פאלאנס טרי האטצ'ר
 מוזיקה:  הרולד פאלטרמייר 
 צילום:  דונלד תורין 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 22 בדצמבר 1989
 משך הקרנה:  104 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט קומדיה, סרט באדי קאפ, סרט חבר'ה, סרט כלא 
 תקציב:  $55,000,000
 הכנסות:  $63,408,614
 הכנסות באתר מוג'ו:   tangoandcash
 דף הסרט ב־IMDb
 
טנגו וקאש (באנגלית: Tango and Cash) הוא סרט קולנוע אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 1989 מז'אנר סרטי הפעולה בכיכובם של סילבסטר סטאלון וקורט ראסל. זהו סיפורם של שני שוטרים מתחרים המפילים את ברוני הסמים ונאלצים לעבוד יחד אחרי שהופללו ברצח. את הסרט ביים אנדריי קונצ'לובסקי ולוקחים בו חלק גם השחקנים ג'ק פאלאנס וטרי האטצ'ר.
תקציר העלילה

ריי טנגו (בגילומו של סילבסטר סטאלון) וגבריאל קאש (קורט ראסל) הם שני שוטרים שעובדים במחלק הסמים ומפילים בזה אחר זה את ברוני הסמים והבלדרים. הסרט מתחיל כשטנגו מצליח לעצור משאית מלאה קוקאין ואילו קאש נמצא בתחנת המשטרה יחד עם עבריין אחר ומאלץ אותו תחת עינויים לספר לו על עסקה גדולה המתוכננת להתקיים.
אלא שה"עסקה" המתוכננת היא להפיל את השניים ומי שאחראי להפללתם הוא ברון הסמים איב פרט. פרט מצליח להקליט את קולם של השניים ובעריכת סאונד מקצועית משנה דברים כך שיישמע כאילו הם מתכננים את העסקה הגדולה. הם נעצרים, מורשעים לפי הודאתם בעסקה עם הפרקליטות ומובלים לבית מעצר השונה מזה שסוכם בעסקה, שם נאסרים עם רבים מ"לקוחותיהם".
אף על פי שאין אהבה גדולה בין שניהם, הם מבינים כי הופללו ואין להם ברירה מלבד לשתף פעולה כדי להציל את עצמם. הם מצליחים לברוח מהכלא בעזרת סיוע שהם מקבלים מאחד הסוהרים. הם יודעים כי יש להם 24 שעות למצוא את פרט ולנקות את שמם לפני שייעצרו מחדש על בריחה מהכלא.
שני הבלשים מצליחים להגיע למקום מושבו של פרט תוך שהם נעזרים גם באחותו של טנגו, קיקי (האטצ'ר). בדרך הם מגיעים לאיש הסאונד שערך את קולותיהם והוא מודה בביצוע העבירה. הם ממשיכים לתקוף ולהרוג את כל חייליו של פרט עד שהם מגיעים אליו ישירות ויורים בראשו. בסצנת הסיום חוגגים השניים את ניצחונם כשהם רואים את כותרות העיתונים המפרטת את הפרשה, ההפללה והאמת שיצאה לאור.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| סילבסטר סטאלון | ריי טנגו |  |
| קורט ראסל | גבריאל קאש |  |
| טרי האטצ'ר | קיקי טנגו | אחותו של ריי |
| ג'ק פאלאנס | איב פרט |  |
ביקורות

הסרט נכשל בקופות וגם המבקרים לא ממש התלהבו. באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes קיבל את הציון הנמוך של 39% מתוך 33 ביקורות. בתחרות פרס פטל הזהב שנערכה בשנת 1990 קיבל הסרט שלוש מועמדויות. סילבסטר סטאלון היה מועמד לפרס בקטגוריית השחקן הגרוע של השנה, קורט ראסל היה מועמד לפרס שחקן המשנה הגרוע של השנה ורדני פלדמן היה מועמד בקטגוריית התסריט הגרוע. אף אחד מהם אמנם לא זכה אך סטאלון נבחר לשחקן הגרוע של העשור באותה תחרות.
הערות שוליים

↑  "tango and cash ‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
↑  מועמדי וזוכי פרס פטל הזהב לשנת 1990
חטיפת חיילי צה"ל בהר דב

לוחית זיכרון לשלושת החיילים שנחטפו בהר דב-בגן הנופלים בפתח תקווה
אנדרטה לשלושת החטופים-בגן הנופלים בפתח תקווה
חטיפת חיילי צה"ל בהר דב התרחשה ב-7 באוקטובר 2000. בחטיפה הרג ארגון החזבאללה שלושה חיילי צה"ל: בנימין (בני) אברהם, עדי אביטן ועומר סואעד, 2 לוחמים מחיל ההנדסה הקרבית ונהג מבצעי, בעת פעילות סיור צבאי לאורך גדר המערכת באזור הר דב, וחטף את גופותיהם. באוקטובר 2001 הודיע צה"ל כי החיילים נהרגו במהלך אירוע החטיפה. גופות החיילים הוחזרו בעסקת חילופי שבויים ב-29 בינואר 2004. אירוע החטיפה היה לתקרית הראשונה בגבול הצפון לאחר הנסיגה מלבנון במאי 2000, ולאחריו ביצע חזבאללה שורת ניסיונות נוספים לחטוף חיילים, עד לחטיפתם של אהוד גולדווסר ואלדד רגב ב-12 ביולי 2006, אירוע שהוביל לפרוץ מלחמת לבנון השנייה.
רקע

אירוע החטיפה באוקטובר 2000 היה למהלך הראשון של חזבאללה לאחר נסיגת צה"ל מלבנון. הערכות המודיעין טרם הנסיגה מלבנון דיברו על ימי לחימה וירי רקטות על יישובי הצפון, אך בפועל חזבאללה הרגיע את השטח עד אירוע החטיפה. השליטה באזור הר דב חולקה בזמנו בין עוצבת הגליל (אוגדה 91) לעוצבת געש (אוגדה 36 - רמת הגולן) דבר שיצר אי בהירות לכוחות צה"ל שפעלו באזור. באותה תקופה היה עסוק פיקוד צפון בהקמת גדר גבול אלקטרונית לאורך הגבול עם לבנון, אך בנייתה של זו לא הושלמה באזור הר דב טרם החטיפה.
בשבוע שקדם לחטיפה היו צה"ל ומדינת ישראל עסוקים בלחימה קשה בעזה ובאיו"ש ובהרגעת הזירה הפנימית. באוקטובר אותה שנה פרצה האינתיפאדה השנייה ובימים שלאחר מכן אירעו תקריות קשות, בהן הקרב בקבר יוסף, תקיפת המוצב בנצרים וירי על גילה. החל מ-1 באוקטובר 2000 החלו הפרות סדר של ערביי ישראל - אירועי אוקטובר 2000 שבמהלכם נהרגו 13 ערבים אזרחי ישראל. לנוכח אירועים אלו נראה גבול הצפון ערב החטיפה שקט מתמיד.
החטיפה

בצהרי יום שבת, 7 באוקטובר 2000, סמוך לשעה אחת בצהריים, תקף ארגון הטרור חזבאללה רכב סיור לא ממוגן (מסוג בט"שית, רכב פתוח) של צה"ל אשר ביצע סיור לאורך גדר הגבול בגזרת הר דב, גבול לבנון בקרבת הכפר שבעא. ברכב הסיור היו סמ"ר בני אברהם, וסמ"ר עדי אביטן לוחמי גדוד 601 של חיל ההנדסה הקרבית, וסמ"ר עומאר סואעד, נהג השייך לחטיבה המרחבית. הסיור נעשה כחלק מהמשימות המבצעיות בעת התקופה שתפסו קו מבצעי בגזרה. בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה מספר שבועות לפני כן, הועברו רוב רכבי הסיור המשוריינים של צה"ל מגבול הצפון אל מוקדי העימות ביהודה ושומרון, ולכן רכב הסיור שהותקף לא היה ממוגן והכוח נקלע למארב באש אויב.
לפי התכנון המקורי של ארגון הטרור חזבאללה, היו אמורים המחבלים לתקוף סיור של שני רכבים משוריינים, ובכך להבטיח שהחיילים בתוכם לא יהרגו כתוצאה מפיצוץ המטען, כדי שיוכלו לשבות אותם בחיים. מחבלי החזבאללה לא יכלו לדחות את הפעולה, והוחלט לבצעה על אף שהסיור המיועד כלל ג'יפ לא ממוגן אחד.
בשעות שלפני החטיפה, פעילי החזבאללה הזיזו אבנים מהדרך במסווה של משחק כדורגל, כדי להכין את המעבר לרכב מילוט, שייקח את החטופים לתוך לבנון.
בעת שרכב הסיור עבר בסמוך לשער שבעא, הופעל נגדו מטען רב עוצמה, ולאחר מכן פרצו מחבלי חזבאללה שארבו בסמוך את שער הגבול באמצעות מטען חבלה, חדרו לשטח ישראל וגררו מתוך רכב הסיור הפגוע את החיילים, שהיו פצועים או מתים לג'יפ ריינג'רובר שהמתין להם בתוך שטח ישראל, ומיד לאחר מכן פתח בנסיעה לתוך לבנון. לפי החזבאללה, כעבור 40 דקות החטופים היו במקום בטוח בשטח לבנון. רכב הסיור בו נסעו החיילים היה קל ולא ממוגן ועל כן ספגו החיילים פגיעה קטלנית במהלך פיצוץ המטען.
פעולת החטיפה לוותה בפעולת הסחה מורכבת שכללה התפרעות של עשרות מפגינים פלסטינים ליד שער זרעית בגזרה המערבית של הגבול, ובירי של פצצות מרגמה לעבר מוצבי צה"ל בהר דב.
בהתאם לנוהל חניבעל ניסה צה"ל לעכב את הכוח החוטף באמצעות ירי של טנקים ומרגמות. כוחות חיל רגלים בפיקוד אל"ם משה תמיר וסא"ל אהרון חליוה שהיה מפקד הגדוד שהחטיפה אירעה בגזרה שתחת אחריותו, יחד עם כוחות חיל הנדסה קרבית ביצעו סריקות באזור בסיוע מסוקי הקרב, שהגיעו לשטח רק 45 דקות לאחר אירוע החטיפה, ותקיפות של חיל האוויר על מוצבי חזבאללה סמוכים. פרט לכך הותקפו מספר יעדים מהאוויר וכן תחנת מכ"ם סורית.
באותו יום חזבאללה סירב להעביר כל מידע אודות מצבם של החיילים, ומנהיג חזבאללה התייחס בעמימות ובכפל לשון לגבי מצבם והצהיר כי מדובר "במתנה לעם הפלסטיני" וכי ידרוש שחרור מחבלים תמורת החיילים. בימים שלאחר מכן טענו גורמים בצה"ל כי על סמך ניתוח זירת האירוע נראה שהחיילים נפצעו במהלך החטיפה, נסראללה הגיב ואישר כי "אחד החיילים פצוע".
ב-15 באוקטובר 2000, כינס נסראללה מסיבת עיתונאים נוספת בביירות ובה הצהיר כי בידיו אלוף-משנה ישראלי, אלחנן טננבוים, אשר לדבריו היה סוכן המוסד שהגיע מיוזמתו ללבנון.
התגובה החלשה יחסית של צה"ל היוותה את תחילתה של מדיניות ההכלה של פעילות חזבאללה בלבנון, מדיניות שהמשיכה עד למלחמת לבנון השנייה ביולי 2006. תגובה זו נבעה מהימנעות מפתיחת חזית שנייה (במקביל לאינתיפאדה השנייה) וכן מרצון לתת לתושבי הצפון להתאושש.