stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב ליפארה
לאחר הקרב > הכינוי "אסינה"

חוקר העת העתיקה ווֹלְבֶּנְק סבור כי הכינוי "אָסִינָה", שפירושו בלטינית "אָתוֹן", הודבק לקורנליוס סקיפיו לאחר התבוסה המחפירה בקרב ליפארה. הוא מסתמך על פליניוס (NH 8.169), אשר בין שאר דבריו על בהמות-משא הוא כותב: "יש (לאתונות) חיבה גדולה לוולדותיהן, אך סלידה גדולה עוד יותר ממים; הן יעברו למענם באש, אך אם יפריד ביניהם פלג מים אף הקטן ביותר – יחששו להרטיב את פרסותיהן."
מקרוביוס, הגרמאטיקן הרומאי בן המאה ה-5 לספירה, כותב כי הקוֹגְנוֹמֶן "אָסִינָה" הודבק לאחד מאבות משפחת הקורנליים בעקבות מעשה יוצא דופן, וכנהוג ברומא עבר בירושה לצאצאיו. איש זה נתבקש, על פי המסופר, להמציא עֲרֵבִים לנדוניה עבור בתו או לרכישת נחלת קרקע, וכדי להוכיח את טעותם של המטילים ספק ביושרתו, הוביל לתוך הפורום אתון נושאת ככרות כסף.
קורנליוס סקיפיו השתחרר משביו כנראה לאחר ניצחון רגולוס בקרב אדיס (255 לפנה"ס), שכן מסופר כי נבחר בפעם השנייה לקונסול ב-254 לפנה"ס. במהלך הקונסולאט השני כבש את פנורמוס יחד עם עמיתו אָוּלוּס אָטִילְיוּס קָלָטִינוּס.
הערות שוליים

↑  פוליביוס, ספר ראשון, 20: "כאשר הגיעו הידיעות על המאורעות באקראגאס לסינאט, צהלו הרומאים ושמחו, ובהתרוממות־רוחם נטשו את מטרתם הראשונה... הם קיוו, שיוכלו לגרש לגמרי את  הקרתאגים מן האי, שהרי אם דבר זה יקרה, יגבר מאוד כוח מדינתם." (בתרגום בנימין שימרון)
↑  על הקמת הצי הרומאי: פוליביוס, 1.20.10-21.3; Lazenby, pp. 63-66.
↑  Florus, Epitome de Tito Livio, 1.18.7.
↑  על מהלך הקרב: פוליביוס, 1.21.6-7; Orosius, 4.7; Morrison, GROW, pp. 44-45; Lazenby, p. 66.
↑  Polybius 8.1; Lazenby, p. 67
↑  פוליביוס, 1.21.9-11 .
↑  פוליביוס, 1.22.1 .
↑  Walbank, p. 76; Lazenby, p. 67 .
↑  Macrobius, Saturnalia, 1.6.29 .
↑  על הקונסולאט השני: פוליביוס, 1.38.5-10; על חילופי שבויים במלחמה הפונית הראשונה: ליוויוס, 22.23.6; על פי פלורוס (1.18.1) ואורוסיוס (Historiarum adversum paganos, 4.7.9) נהרג קורנליוס סקיפיו בהתנגשות.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph779399 
האיים האיאוליים
קרל השני, דוכס בראונשווייג

קרל השני, דוכס בראונשווייג, (30 באוקטובר 1804 – 18 באוגוסט 1873), היה דוכס בראונשווייג בין השנים 1815–1830.
ביוגרפיה

קרל נולד בבראונשווייג ב-30 באוקטובר 1804, לפרידריך וילהלם, נסיך הכתר של בראונשווייג-וולפנביטל ולמריה, נסיכת באדן, בתם של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ואמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט. בשנת 1815 נהרג אביו במהלך קרב קאטר ברה, וקרל  עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, מונה דודו ג'ורג', נסיך ויילס לעוצר עד לבגרותו. כשהגיע קרל לגיל 18, פרצה מחלוקת בינו לבין ג'ורג', קרל טען שגיל הבגירות הוא 18, ואילו ג'ורג' טען שהוא גיל 21. לבסוף הושגה פשרה ביניהם, ובהגיעו לגיל 19 תפס קרל את השלטון. בשנת 1827 טען קרל שכמה מהחוקים שנחקקו בקטנותו אינם חוקיים, מה שהביא לסכסוך בינו לבין ממלכת הנובר. לבסוף התערבה בסכסוך הקונפדרציה הגרמנית, וכפתה על קרל לקבל את כל החוקים. שלטונו של קרל השני היה אבסולוטי, ובעקבות כך פרצו מהפכות בדוכסות בשנת 1830, וקרל נאלץ לברוח מהמדינה, ואחיו וילהלם, דוכס בראונשווייג עלה לשלטון במקומו. בתחילה פעל וילהלם רק כעוצר, אולם שנה לאחר מכן הכריז על עצמו כדוכס. קרל שברח מהדוכסות ניסה לחזור בכוח הדיפלומטיה לשלטון, אולם לא הצליח להשיג תמיכה מהמעצמות. קרל חי את שארית חייו בעיקר בפריז ובלונדון, ולאחר מלחמת צרפת–פרוסיה עבר לז'נבה, שם חי עד למותו ב-18 באוגוסט 1873, ובמותו הוריש לעיר את כל רכושו הרב.
קלודואלדו סילבה

קלודואלדו סילבה (בפורטוגזית: Clodoaldo Silva; נולד ב-1 בפברואר 1979) הוא שחיין ברזילאי. סילבה מתחרה 
בשחייה לנכים במסגרת המשלחת הברזילאית למשחקים הפאראלימפיים. הוא בעל 13 מדליות, מהן שש מדליות זהב פאראלימפיות.
קריירה > סידני 2000

סילבה השתתף לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בסידני (2000), וזכה במדליות בארבעה מחמשת המקצים בהם השתתף. הוא זכה במדליית הכסף במקצה האישי ל-100 מטר בסגנון חופשי (קטגוריה S4) עם תוצאה של 1:32.17 דקות, ונכנע רק לשיא עולם של 1:25.92 דקות של ריקארדו אוריבה הספרדי, ובמדליית ארד אישית נוספת עם תוצאה של 41.62 שניות במשחה ל-50 מטרים חופשי, ונכנע לשיא עולם נוסף של אוריבה שעצר את השעותן על 40.30 שניות.
במשחים הקבוצתיים זכה סילבה עם המשלחת הברזילאית בשתי מדליות כסף פאראלימפיות נוספות. במשחה ל-4X50 חופשי קבעה הנבחרת הברזילאית תוצאה של 2:39.82 דקות, שנייה רק לשיא עולם של המשלחת הספרדית עם 2:24.42 דקות, ובמקצה ל-4X50 מעורב קבעו הברזילאים שיא עולם במשחה המוקדם עם 2:43.22 דקות, אותו אף שיפרו במקצה הגמר עם 2:41.40 דקות, אך נכנעו לשיא עולם נוסף של הספרדים עם 2:39.94 דקות.
קריירה > אתונה 2004

במשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) הגיע סילבה לשיאו. הוא זכה בשש מדליות זהב פאראלימפיות, תוך שהוא קובע שלושה שיאי עולם ושיא פאראלימפי אחד. במקצה ל-100 מטר חופשי קבע שיא עולם במשחה המוקדם עם 1:19.36 דקות, וכמעט השווה אותו כשניצח במקצה הגמר עם תוצאה של 1:19.51 דקות. במשחה ל-150 מטרים מעורב הוא ניצח עם תוצאה של 2:39.15 דקות, ובמקצה ל-200 מטרים מעורב עם שיא פאראלימפי של 2:58.81 דקות בחצי הגמר, אותו שיפר לשיא עולם של 2:55.75 דקות במקצה הגמר.
סילבה זכה במדליות זהב גם במקצה ל-50 מטרים בסגנון פרפר, ובמקצה ל-50 מטרים חופשי עם שיא פאראלימפי של 36.40 שניות במשחה המוקדם ושיא עולם במקצה הגמר עם תוצאה של 35.41 שניות. הוא הוסיף עוד מדליית זהב במשחה הקבוצתי ל-4X50 מעורב עם שיא פאראלימפי של 2:37.46 דקות, ומדליית כסף במשחה ל-4X50 חופשי עם 2:32.34 דקות.
קריירה > בייג'ינג 2008

במשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) השתתף סילבה בחמישה מקצים אישיים, אך לא זכה במדליה פאראלימפית. חרף זאת, הוא זכה בשתי מדליות קבוצתיות. במשחה ל-4X50 מטר מעורב זכתה הנבחרת במדליית הכסף עם תוצאה של 2:39.31 דקות, ובמקצה ל-4X50 חופשי במדליית הארד עם תוצאה של 2:30.17 דקות.
הערות שוליים

↑  Sydney 2000 Paralympic Games Swimming Men's 100 m Freestyle S4
↑  /results.php?eclass=S4&sport=swimming&competition=2000PG&gender=m&discipline=&event=50%20m%20Freestyle Sydney 2000 Paralympic Games Swimming Men's 50 m Freestyle S4
↑  Sydney 2000 Paralympic Games Swimming Men's 4x50 m Freestyle 20 pts
↑  Sydney 2000 Paralympic Games Swimming Men's 4x50 m Medley 20 pts
↑  ATHENS 2004 Paralympic Games Swimming Men's 100 m Freestyle S4
↑  ATHENS 2004 Paralympic Games Swimming Men's 150 m Individual Medley SM4
↑  ATHENS 2004 Paralympic Games Swimming Men's 200 m Freestyle S4
↑  ATHENS 2004 Paralympic Games Swimming Men's 50 m Butterfly S4
↑  ATHENS 2004 Paralympic Games Swimming Men's 50 m Freestyle S4
↑  ATHENS 2004 Paralympic Games Swimming Men's 4x50 m Medley 20 pts
↑  ATHENS 2004 Paralympic Games Swimming Men's 4x50 m Freestyle 20 pts
↑  Beijing 2008 Paralympic Games Swimming Men's 4x50 m Medley 20 pts
↑  Beijing 2008 Paralympic Games Swimming Men's 4x50 m Freestyle 20 pts
קקואיי טנאקה

קקואיי טנאקה (ביפנית: 田中角栄;‏ 4 במאי 1918 – 16 בדצמבר 1993) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-64 וה-65, והדמות המשפיעה ביותר במפלגה הליברלית-דמוקרטית עד אמצע שנות ה-80, אז נאלץ להתפטר בצל פרשיית שחיתות בה היה מעורב, שהקנתה לו את הכינוי "סמל השחיתות של התקופה שלאחר המלחמה."
ביתו מקיקו טנאקה הייתה שרת החוץ של יפן בשנים 2001–2002.
ראשית חייו

טנאקה נולד למשפחת איכרים בעיירה נישיאמה, שבמחוז ניאיגטה. יוזמה עסקית של אביו להקים את המחלבה הראשונה בניאיגטה נכשלה, והמשפחה נמצאה מתחת לקו העוני. טנאקה עזב את בית הספר בכיתה ח', החל לעבוד בבנייה, ותוך זמן קצר עבר לטוקיו, שם המשיך לעסוק בבנייה.
טנאקה גויס לצבא היפני הקיסרי ב-1939 ונשלח למנצ'וריה, שם עבד כפקיד. לאחר שנתיים בצבא לקה טנאקה בדלקת ריאות ונשלח לטוקיו להבראה. הוא מעולם לא שב לצבא.
לאחר שהבריא, החל טנאקה לעבוד בחברת הנדסה אזרחית בשם סקמוטו, ונשא את בתו של נשיא החברה, האנה סקמוטו. בעזרת כסף שקיבל מחמותו פתח טנאקה עסק משלו. הוא קיבל לידיו את השליטה על חברת סקמוטו ב-1942, ושינה את שמה לטנאקה תעשיות בנייה והנדסה אזרחית. באותה שנה נולד לזוג טנאקה בן, לו קראו מסנורי, וב-1944 נולדה להם בת, לה קראו מאקיקו.
קריירה פוליטית מוקדמת

מזלו של טנאקה שפר עליו, ובמהלך ההפצצות על טוקיו במלחמת העולם השנייה לא נפגעו בנייני החברה שלו. בנוסף, מספר שבועות לפני כניעת יפן נסע טנאקה לקוריאה הדרומית, והמיר איגרות מלחמה יפניות למזומן, שהגיע לסכום של 15 מיליארד ין (כ-78 מיליון דולר). עם פתיחת הדיאט של יפן מחדש בדצמבר 1945, תרם טנאקה סכום כסף גדול לגורמים שהיו מקורבים למפלגה המתונה הפרוגרסיבית.
ב-1946 שב טנאקה לניאיגטה, שם התכונן להתמודד בבחירות לבית הנבחרים של יפן כנציג המחוז, אך לא קיבל מספיק קולות. עם זאת, שנה לאחר מכן הצליח טנאקה לזכות במושב, כנציג המפלגה הדמוקרטית החדשה. בכהונתו בדיאט, קשר טנאקה קשרים עם ראש ממשלת יפן לשעבר קיג'ורו שידהרה, וב-1948 ערק איתו למפלגה הליברלית-דמוקרטית, שם זכה בחסדו של נשיא המפלגה שיגרו יושידה, שמינה אותו לסגן שר המשפטים.
ב-13 בדצמבר 1948 נעצר טנאקה ונכלא בעוון קבלת שוחד של מיליון ין (כ-13,000 דולר) מגורמים המקורבים לתעשיית הכרייה בקיושו. יושידה ומפלגתו גדעו את קשריהם עם טנאקה, ביטלו את חברותו במפלגה וסירבו לממן את מסע הבחירות שלו לבית הנבחרים. אף על פי כן, התמודד טנאקה על מושב בבית הנבחרים ב-1949, לאחר שהשתחרר מהכלא בינואר, לאחר ששילם ערבות. הוא נבחר פעם נוספת, ובעסקה עם המזכיר הכללי אייסאקו סאטו הסכים לוותר על כל תפקידיו בתמורה לקבלה מחדש למפלגה הליברלית-דמוקרטית.
בית המשפט המחוזי של טוקיו קבע שטנאקה אשם ב-1950, ובתגובה הגיש טנאקה ערעור. באותה עת, רכש טנאקה את חברת הרכבות נגאוקה ריילווייז הכושלת, והחזיר אותה לפעילות בשנה לאחר מכן. ב-1951 נבחר שוב לבית הנבחרים, לאחר שזכה בתמיכת פועלי הרכבות.
אצוזנקאי

קבוצת התמיכה הגדולה ביותר של טנאקה הייתה אֶצוּזָנְקַאי (越山会, "איגוד ההרים של ניאיגטה"). מטרת הקבוצה הייתה לקשר בין המצביעים במחוזות הכפריים של ניאיגטה לבין טנאקה. האיכרים היו מעבירים את דרישותיהם לקבוצה, וטנאקה, בתורו, היה ממלא את דרישותיהם בתמורה לתמיכה בו ובנציגיו במחוז.
חלק מהפרויקטים שממונו על ידי אצוזנקאי הם תחנת הכוח ההידרואלקטרית על נהר הטדאמי וקו הרכבת המהירה בין ניאיגטה לטוקיו.
במהלך שנות ה-50 נהג טנאקה להביא חברי אצוזנקאי לביתו בטוקיו באוטובוס, נפגש איתם באופן אישי, וארגן להם סיורים בעיר. הקבוצה הפכה להיות הארגון הפוליטי החזק ביותר ביפן, דבר שתרם לדימויו השלילי של טנאקה.
ראש הממשלה

עם היבחרו של נובוסוקה קישי לראשות הממשלה ב-1957, התמנה טנאקה לתפקיד שר הדואר והתקשורת. באותה עת הוא החזיק בידיו השפעה רבה על מפלגתו, על אף שלא היה החבר הבכיר בה, וזאת בשל קרבתו לראש הממשלה לעתיד, אייסאקו סאטו, ובשל העובדה שבתו נישאה לאחיינו של ראש הממשלה לעתיד האיאטו איקדה. כך יצר לעצמו קשרים עמוקים בתוך המפלגה.
בממשלתו של איקדה, התמנה טנאקה לתפקיד יושב ראש המועצה לחקר מדיניות, ולאחר מכן לתפקיד שר האוצר. כשהתמנה סטו לראש הממשלה ב-1965, היה טנאקה מועמד לתפקיד מזכיר המפלגה, אך בשל מעורבותו בפרשיית שחיתות קיבל טקאו פוקודה את התפקיד במקומו.
במהרה הפכו טנאקה ופוקודה ליריבים שהתמודדו על ראשות סיעתו של סטו. על אף הפרשה בה היה מעורב, זכה טנאקה לתמיכה נרחבת בבחירות של 1967, וסטו מינה אותו למזכיר המפלגה, בעוד שפוקודה היה לשר האוצר. ב-1971 מינה סטו את טנאקה לשר הסחר הבינלאומי והתעשייה. בתפקידו זה, גייס טנאקה תמיכה ציבורית רחבה לאחר שהתנגד לבקשתם של האמריקאים להטיל מכסי ייצוא על מוצרים מסוימים.
בבחירות לנשיאות המפלגה הליברלית-דמוקרטית ב-1971 ניצח טנאקה את פוקודה, לאחר שזכה בתמיכתם של יסוהירו נקסונה ושל מסיושי אוהירה. בתור ראש ממשלה, הנהיג טנאקה מדיניות חוץ זהה לזו של ריצ'רד ניקסון, והישגו הבולט ביותר היה כינון יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין. במדיניות הפנים, הציע טנאקה תוכנית לשיפור התשתית במדינה, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל מעולם, בעיקר מכיוון שהיא דרשה יותר כסף ממה שהיה ליפן באותה עת.
שערוריות

ב-6 בפברואר 1976 התוודה סגן יושב ראש תאגיד לוקהיד בפני תת-ועדה של הסנאט של ארצות הברית שטנאקה קיבל שוחד של 1.8 מיליון דולר בזמן כהונתו כראש ממשלת יפן, עבור רכישת מטוסי לוקהיד L-1011 לחברות התעופה של יפן. אף על פי שהנרי קיסינג'ר ניסה למנוע את הגעת הידיעה לממשלה היפנית, כדי לא לפגוע ביחסי שתי המדינות, דרש ראש הממשלה טקאו מיקי את המידע מהסנאט, וטנאקה נעצר ב-27 ביולי.
בתגובה לצעדיו של מיקי, שכנע טנאקה את סיעתו להצביע עבור פוקודה בבחירות של 1976. עם זאת, שנתיים לאחר מכן הצטרף טנאקה לסיעתו של אוהירה, ולאחר מותו של האחרון ב-1980, בחרה סיעתו של טנאקה את זנקו סוזוקי.
משפט לוקהיד הסתיים ב-12 באוקטובר 1983, וטנאקה נמצא אשם ונשלח לארבע שנות מאסר. הוא הגיש ערעור והכריז שלא יעזוב את הדיאט כל עוד יש לו תמיכה ציבורית. הכרזה זו עוררה דיון בדיאט בנוגע לאפשרות לצנזר את טנאקה, ובסופו של דבר פיזר ראש הממשלה נקסונה את הדיאט והכריז על בחירות חדשות. בבחירות שנערכו החזיק טנאקה במושבו, לאחר שזכה ביותר קולות מכל מתמודד אחר במדינה, ונקסונה צירף לממשלתו שישה מחברי סיעתו של טנאקה, בהם ראש הממשלה לעתיד נובורו טקשיטה.
אובדן הכוח

טנאקה איבד את כוחו הפוליטי בראשית 1985. טקשיטה הקים סיעה משלו, שגרמה לפיצול בסיעתו של טנאקה. הפיצול החריף את האלכוהוליזם ואת בעיות יתר לחץ הדם של טנאקה, ושלושה שבועות לאחר הפיצול, הוא לקה בשבץ מוחי.
במהלך הבחירות הכלליות של 1986 עדיין היה טנאקה בתהליך החלמה, אך אף על פי כן שמר על מושבו בדיאט. ביום השנה החדשה של 1987 ערך טנאקה את הופעתו הציבורית הראשונה מאז השבץ, ונראה שמצבו היה מדורדר; מחצית מפניו לקו בשיתוק והוא סבל מעודף משקל. בבחירות הכלליות של אותה שנה עברו כמעט כל חברי סיעתו לסיעתו של טקשיטה, ואצוזנקאי איבדה חמישה מעשרים מושביה במחוז ניאיגטה.
בית המשפט הגבוה של טוקיו דחה את ערעורו של טנאקה ב-29 ביולי 1987, וגזר הדין המקורי, שניתן ב-1983, התקבל. בתגובה, שילם טנאקה ערבות ועתר לבית המשפט העליון. בעוד ערעורו מתעכב, חלה הידרדרות במצבו. הוא פרש מהדיאט ב-1989, ואובחן כחולה סוכרת. הוא נפטר מדלקת ריאות ב-16 בדצמבר 1993.
בתו של טנאקה, מאקיקו טנאקה, שלא הייתה מקושרת לאצוזנקאי, קיבלה את מושבו של אביה בניאיגטה ב-1991, ובהמשך הפכה להיות שרת החוץ בממשלתו של ג'ונאיצ'ירו קואיזומי ב-2001.
הערות שוליים

↑  האקונומיסט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007329839805171  PLWABN: 9812667286105606  BnF: cb12922077g (data)  CiNii: DA02095981  GND: 118620630  ISNI: 0000 0000 8119 568X  LCCN: n83221175  NARA: 10567772  NDL: 00081551  NLK: KAC199638286  NTA: 148936164  RERO: 02-A003887123  SUDOC: 079985556  VIAF: 40171377   WorldCat (עם VIAF): 40171377 
טנאקה באוקטובר 1954
טנאקה עם ריצ'רד ניקסון בעת ביקור בוושינגטון ביולי 1973.
קריסטן ולקר

| --- | --- |

ולקר ב-2018
 לידה:  1 ביולי 1976 (בת 48) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  הרווארד קולג'  Germantown Friends School 
 מעסיק:  NBC
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  kwelkernbc
 
קריסטן ולקר (באנגלית: Kristen Welker; נולדה ב-1 ביולי 1976) היא כתבת טלוויזיה אמריקאית שעובדת ברשת NBC. היא משמשת ככתבת הבית הלבן באמצע השבוע, ומגישה את מהדורת השבת של התכנית 'Today' לצד פיטר אלכסנדר.
ראשית חייה

ולקר היא בתם של הארווי וג'ולי ולקר. אביה מהנדס, ואמה סוכנת נדל"ן. אביה של ולקר הוא אמריקאי לבן, ואמה אפרו-אמריקאית. היא למדה במכללת הרווארד, וסיימה ב-1998 עם תואר ראשון באמנויות. בהרווארד היא למדה היסטוריה וסיימה את לימודיה בהצטיינות. ולקר גם התמחתה בתוכנית 'Today' בשנת 1997.
קריירה

ולקר עבדה תחילה בערוצים המסונפים לרשת ABC. בשנת 2005 הצטרפה לשלוחת NBC בפילדלפיה, שם שמשה כתבת ומגישה בסופי-שבוע. בשנת 2010 הצטרפה ל-NBC News ככתבת, וב-2011 הפכה לכתבת הבית הלבן מטעם הרשת.
ולקר מייצגת את MSNBC בתדרוכי העיתונות היומיים בבית הלבן, וכן מדווחת בשידור חי על תוכניות שונות בערוץ. לעיתים גם מלאה את מקומם של מגישי תוכניות. ב-ינואר 2020 הודיעה NBC כי ולקר תהפוך למגישה קבועה במהדורת השבת של התוכנית 'Today' לצדו של פיטר אלכסנדר. לראשונה הופיעה ולקר כמגישה ב-11 בינואר 2020.
ב-2 בספטמבר 2020 הודיעה הוועדה המארגנת את העימותים הנשיאותיים כי ולקר תנהל עימות נשיאותי בין דונלד טראמפ לג'ו ביידן. העימות היה מיועד להיות השלישי בסדרת עימותי הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 אך בעקבות הידבקותו של טראמפ בנגיף הקורונה בוטל העימות השני והעימות האחרון התקיים ב-22 באוקטובר בנאשוויל, טנסי בהגשתה.
חיים אישיים

ולקר נשואה לג'ון יוז, מנהל שיווק. השניים נישאו ב-4 במרץ 2017 בפילדלפיה.
הערות שוליים

↑  Once a TODAY Intern, Kristen Welker Now Anchors Weekend TODAY באתר nbcboston
↑  Kristen Welker, co-anchor, Weekend TODAY and NBC News White House correspondent באתר Today
↑  Trump-Biden Debates: 3 Matchups, With Solo Moderators באתר הניו יורק טיימס
↑  For NBC’s Kristen Welker, Love Took Its Time באתר הניו יורק טיימס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2019140352  VIAF: 8350156990999861180008   WorldCat (עם VIAF): 8350156990999861180008
קרל השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ

קרל השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ (בגרמנית: Karl II von der Pfalz; ‏31 במרץ 1651 - 26 במאי 1685) היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1680–1685.
חייו

קרל השני נולד בהיידלברג ב-31 במרץ 1651, לקרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ ושארלוטה, רוזנת הסן-קאסל, בתם של וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל ואמליה אליזבת, רוזנת הנאו-מינצנבורג. בשנת 1670 ביקר קרל במסגרת הטיול הגדול בשווייץ ובצרפת, ובשנת 1671 התחתן עם וילהלמינה ארנסטינה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק השלישי, מלך דנמרק וסופיה אמליה מבראונשווייג-לינבורג, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1680 מת אביו קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ, וקרל עלה לשלטון במקומו. קרל היה בעל אופי חלש וחסר ביטחון, ומינה את מחנכו הכושל לשעבר פאול הכנברג לראש ממשלתו. קרל שילם את כל חובותיה של אמו בקאסל, וחי בעיקר חיי צבא, תוך הקפדה רבה על הדת הקלוויניסטית.
בשנת 1685 מת קרל השני ללא יורשים, וקרוב משפחתו פיליפ וילהלם, רוזן פפאלץ-נויבורג עלה לשלטון במקומו. אולם אחותו של קרל אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ שהייתה נשואה לפיליפ הראשון, דוכס אורליאן טענה אף היא לזכותה לשלטון, ובעקבות כך פרצה בשנת 1688 מלחמת הירושה הפלטינית.
קרל התשיעי, מלך שוודיה

פסל קרל התשיעי, בעיר גטבורג.
קרל התשיעי (בשוודית: Karl IX; ‏ 4 באוקטובר 1550 – 30 באוקטובר 1611) היה מלך שוודיה מ-1604 ועד מותו. הוא היה בנם הצעיר של גוסטב ואסה, מלך שוודיה ושל אשתו השנייה, מרגרט ליונהבורד, אחיהם של אריק הארבעה עשר, מלך שוודיה ויוהאן השלישי, מלך שוודיה ודודו של זיגמונט השלישי ואזה, מלך פולין ושוודיה. על פי צוואתו של אביו הוא קיבל את התואר, דוכס סדרמאנלנד, אך הוא לא קיבל בפועל את הבעלות על מחוז זה להדחתו של אחיו, אריק הארבעה עשר ועלייתו למלוכה של יוהאן השלישי ב-1568.
אריק הארבעה עשר וקרל התשיעי אימצו את המספור המלכותי שלהם על פי היסטוריה בדיונית של שוודיה. למעשה היה קרל המלך השלישי בתולדות שוודיה ששמו היה קרל.
קרל עלה לכס המלוכה על גלי האהדה לנצרות הפרוטסטנטית במהלך התקופה המתוחה בין הפלגים השונים של הנצרות. תוך קצת יותר מעשור, התפתחו מתחים אלה למלחמת שלושים השנים. עימותים אלו גרמו כבר למריבות שושלתיות ששורשיהן במאבק לחירות הדתית שהייתה הרקע להדחתו של אחיינו של קרל והעלתה אותו לכס המלכות.
תקופת מלוכתו של קרל עמדה בסימן תחילתו של החלק האחרון הן של הרפורמציה הפרוטסטנטית והן של קונטרה-רפורמציה. עם מותו של אחיו בנובמבר 1592, עבר כס המלכות השוודי לאחיינו, שהיה בעל ברית של בית הבסבורג, זיגמונט השלישי ואזה, מלך פולין ושוודיה. במהלך התקופות המתוחות מבחינה פוליטית ששררו אז, ראה קרל בחומרה את ירושת כס המלכות של שוודיה הפרוטסטנטית על ידי אחיינו הקתולי המסור. בעקבות זאת התחוללו כמה שנים של מחלוקות דתיות.
במהלך תקופה זו, משלו קרל והמועצה המלכותית השוודית בשמו של זיגמונט כאשר זה שהה בפולין. לאחר כמה תהליכים מוקדמים, אילצה אספת המעמדות של שוודיה ב-1595 את זיגמונט לוותר על כסאו לטובת קרל. בסופו של דבר החל צעד זה תקופה של כמעט שבעה עשורים של לוחמה בלתי סדירה בין שני הענפים של בית ואסה כששניהם ניסו לאחד את הכתרים של פולין ושל שוודיה ולטעון כל אחד ללגיטימיות שלו לכתר מאוחד זה.
באופן דומה, התוצאה של המאבק הפנים שושלתי בבית ואסה, החריפה והקצינה את המעשים שבוצעו מאוחר יותר על ידי הנסיכים הקתולים של האימפריה הרומית הקדושה, כמו הצו להשבת רכושו של הממסד הקתולי. למעשה, צעדים אלו הביאו את הפוליטיקה האירופאית לנטישת הגישה של פתרון מחלוקות באמצעות מגעים דיפלומטיים ופשרה במהלך הקזת הדם הגדולה של מלחמת שלושים השנים.
דוכס

ב-1568 היה קרל המנהיג האמיתי של המרד נגד אריק הארבעה עשר. עם זאת, הוא לא שיתף פעולה עם אחיו, יוהאן השלישי. יחסיהם של השניים היו מאולצים במידה זו או אחרת. מחד, הוא לא חש כל אהדה לצעדיו הדתיים של אחיו, ומאידך, הוא התנגד בתקיפות למאמציו של אחיו להגביל את סמכותו כדוכס סדרמאנלנד. האצולה השוודית ורוב חברי הפרלמנט תמכו ביוהאן. יחד עם זאת, במסגרת מאמציו של קרל לאחד את הממלכה, הוא נאלץ לוותר על יומרותיו לשלוט באופן עצמאי בדוכסות שלו. אך כקלוויניסט אדוק, כפי שהוא היה, לא ניתן היה להזיזו מדעותיו בסוגיות דתיות. על רקע זה פרץ משבר עם מותו של יוהאן ב-1592. היורש לכתר היה בנו הבכור של יוהאן, זיגמונט השלישי, שכבר עלה קודם לכן לכס מלכות פולין והיה קתולי מסור. החשש שזיגמונט עלול להחזיר את האמונה הקתולית כדת השלטת של שוודיה, גרמה לחרדה מצדו של הרוב הפרוטסטנטי, במיוחד פשוטי העם והאצולה הנמוכה, וקרל התייצב בחזית המאבק כמגינם וכמגן של שושלת בית ואסה כנגד השפעות זרות.
מבחינתו של קרל היה ברור שזיגמונט, כמלך נבחר, היה חייב לאשר את ההחלטות של הסינוד של אופסלה, שהתקיים ב-1593, ולפיכך להכיר בעובדה ששוודיה הייתה במהותה מדינה לותרנית פרוטסטנטית. על פי ההסכם, קרל והמועצה המלכותית של שוודיה חלקו את סמכותם ומשלו בשמו של זיגמונט עקב מגוריו בפולין. בשנים 1593 – 1595, הייתה משימתו של קרל קשה במיוחד. הוא התנגד בעקביות לנטיותיו ולהנחיותיו הקיצוניות של זיגמונט. היה עליו גם לרסן את האצולה ששאפה להגדיל את כוחה על חשבונו של המלך הנעדר.
עקב אילוצי השעה הצטרך קרל לעבוד בשיתוף פעולה עם הכמורה ועם פשוטי העם ולא עם האצולה. לפיכך, הצליח הפרלמנט לקבל על עצמו סמכויות בתקופת ממשלת העוצרות שלו באופן שלא היה להם קודם לכן. ב-1595, בחר הפרלמנט בקרל כעוצר וניסיונו לכפות על קלאוס פלמינג, מושל אסטרלנד (דרום פינלנד של היום), להכפיף עצמו לסמכותו ולא לסמכות המלך, גרמה לפרוץ מלחמת אזרחים. קרל שאף להגדיל את כוחו וזיגמונט ניסה לפתור את הסכסוך בדרכי שלום במשך כמה שנים, עד שהוא מאס בכך וקיבל אישור מבית המחוקקים של האיחוד הפולני-ליטאי לפתור את הבעיות שגרמו לפילוג בין נתיניו השוודים ופלש לשוודיה בראש צבא שכירי החרב שלו.
באופן מעשי, היה קרל ללא ספק, אשם בבגידה חמורה. מיעוט יחסי של כל המעמדות שתמכו בזיגמונט  עם נחיתתו בשוודיה ב-1598, נהגו כנתינים נאמנים ללא עוררין. באירועים שהתרחשו לאחר מכן, למרות כמה הצלחות ראשוניות, נחל זיגמונט תבוסה בקרב סטנגברו החשוב. עם תבוסתו והגלייתו של זיגמונט, כמלך זר וככופר מבחינתו של הרוב באומה השוודית, ועם הדחתו בידי הפרלמנט ב-1599, קיבל קרל צידוק למעמדו באמצעות חקיקה למפרע.
מלך

בסופו של דבר, הכריז הפרלמנט שישב בלינשופין ב-24 בפברואר 1604, שזיגמונד ויתר על כס המלכות השוודי והכיר בקרל כריבון. הוא הוכרז כמלך קרל התשיעי. תקופת מלכותו הקצרה של קרל עמדה בסימן של לוחמה רצופה. העוינות מצדה של פולין וניתוק הקשרים עם רוסיה, הביאו אותו לנהל מאבקים מעבר לים כדי להשיג את השליטה בליבוניה ובאינגריה, במסגרת מלחמת פולין-שוודיה (1611-1600) ובמסגרת מלחמת אינגריה, בעוד שיומרותיו לטעון לשליטה בלפלנד גרמו למלחמה נגד דנמרק במהלך שנת מלכותו האחרונה.
בכל המאבקים הללו, הוא לא נחל הצלחה בולטת, בין השאר הודות לעובדה שהוא וצבאותיו נאלצו להילחם מול מצביאים גדולים כמו יאן קרול חודקביץ' וכריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק וכן בשל חוסר מזל מקרי. בהשוואה למדיניות החוץ שלו, מדיניות הפנים של קרל התשיעי הייתה בסדר חשיבות נמוך מבחינתו. בכל אופן, היא היוותה המשך למעשיו בתקופת שלטונו כעוצר.
במאה ה-16 יצר הארכיבישוף הקתולי האחרון של סטוקהולם, יוהאנס מגנוס, אילן יוחסין מיתולוגי שמטרתו הייתה לבסס את שורשיו העתיקים של הכתר השוודי. בהתבסס על אילן יוחסין זה, אימץ המלך מספר סידורי שלא מבוסס על מקורות היסטוריים מדויקים. כל המלכים ששמם היה קרל ומלכו אחריו, מוספרו בסדר עולה ממנו והלאה וכל אלה שמלכו לפניו (אף על פי שהיו רק שניים כאלה), מוספרו בסדר יורד.
מותו ומורשתו

קרל התשיעי מת ב-30 באוקטובר 1611. בנו בן ה-17, שהשתתף כבר במלחמותיו של אביו, ירש אותו כגוסטב השני אדולף. כשליט, היה קרל החוליה המקשרת בין אביו הגדול לבין בנו שהיה שליט גדול לא פחות. הוא המשיך את פועלו של גוסטב הראשון ליצירת מדינה פרוטסטנטית גדולה בשוודיה. הוא סלל את הדרך ליצירת של האימפריה הפרוטסטנטית  של גוסטב אדולף.
קנונניאגדפנצר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  דגם רכב קרבי 
 מדינה מייצרת:  מערב גרמניה מערב גרמניה
 יצרן:  הנשל 
 שנת ייצור:  1966
 תקופת השימוש:  1965–1990 (כ־25 שנים) 
 דגם קודם:  יאגדפנצר 4
 דגם עוקב:  יגואר 2
 מערכה מרכזית:  המלחמה הקרה
 מידע טכני
 אורך:  6.29 מ', 8.75 מ' כולל התותח
 רוחב:  2.98
 גובה:  2.10
 משקל:  25.7 טון
 מהירות:  70 קמ"ש
 טווח פעולה:  385 ק"מ
 מנוע:  מנוע רב-דילקי, MTU MB 837‏, V8‏, 500 כוחות סוס
 שריון:  שריון מרבי - 50 מ"מ
 צוות:  4
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח נ"ט 90 מ"מ - ריינמטאל BK 90/L40
 חימוש משני:  שני מקלעי 7.62 מ"מ, מדוכות עשן
 
קַנוֹנֵנְיַאגְדְפָנְצֶר (בגרמנית: Kanonenjagdpanzer; טנק צייד, תותח), היה משחית טנקים חסר צריח מערב-גרמני מתקופת המלחמה הקרה. תכנונו של הקנונניאגדפנצר התבסס במידה רבה על משחית הטנקים הגרמני יאגדפנצר 4 מתקופת מלחמת העולם השנייה. בין השנים 1966 ו-1967 נבנו 770 קנונניאגדפנצרים עבור הצבא המערב גרמני, הבונדסוור. היו אלה כלים מהירים מאוד, בעלי ניידות גבוהה אך בעלי שריון קל, בעלי 4 אנשי צוות - מפקד, נהג, תותחן וטען. באפריל 1985 הועברו 80 קנונניאגדפנצרים לצבא הבלגי.
התותח בן 90 המ"מ בו צויד הקנונניאגדפנצר, לא היה מסוגל לחדור את שריונם של הטנקים הסובייטיים מדגמי ה-T-64 וה-T-72, ועם הצגתם הפך הכלי למיושן. בנוסף, הניסיון שנצבר בשימוש במשחיתי טנקים חסרי צריח, בהם הוגבל צידוד החימוש הראשי לזווית צרה בחזית הכלי, במהלך מלחמת העולם השנייה, המשיך והדגיש את המגבלות המבצעיות של כלים אלו. לפיכך, במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 הוסבו 163 מכלים אלה למשחיתי טנקים מטיפוס יגואר 2, על ידי החלפת התותח במערכת לשיגור טילים נגד טנקים  מסוגי טאו או הוט ועיבוי השריון, בעוד הכלים הנותרים הוסבו לרכבי סיור ואיכון ארטילרי על ידי השמטת התותח לחלוטין.
ראו גם

יאגדפנצר 4
יאגדפנצר