stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם ראסל, לורד ראסל
פרלמנט

רק עם הקמת מפלגת המדינה (המפלגה שהפכה בהמשך למפלגה הוויגית), שהתנגדה למדיניות הקאבאל (אנ') (ראשי תיבות שמות הקבוצה הפנימית של היועצים של המלך) ולמדיניות הצרפתית-קתולית של צ'ארלס השני, מלך אנגליה, החל ראסל לקחת חלק פעיל בפוליטיקה. בהתלהבות נלהבת נגד הקתוליות ("אני מתעב דת מגוחכת וחסרת היגיון שכזו", הוא העיר פעם), ואהבה עזה לחירות פוליטית, הוא התנגד לרדיפה של אנגלים פרוטסטנטים (אנ'). נראה כי נאומו הראשון בפרלמנט היה ב-22 בינואר 1674, כאשר הוא השתלח כנגד שמיטת החובות של המלוכה, ההתקפה על צי סמירנה, השחיתות באמצעות כסף הצרפתי של אנשי החצר של צ'ארלס, ושרי המלך חורשי הרעה. הוא גם תמך בהליכים נגד דוכס בקינגהאם (אנ'). בשנת 1675 העביר ראסל דרישה כתובה למלך לצורך סילוקו מהמועצות המלכותיות והדחתו של הרוזן דנבי (אנ').
ב-15 בפברואר 1677, בדיון על 15 חודשי הפרוגרגציה (תקופה ממושכת ביותר בין ישיבות הפרלמנט), הוא יזם את פיזור הפרלמנט; ובמארס 1678 הוא שלח את הדרישה בכתב שביקשה מהמלך להכריז מלחמה נגד צרפת. האיבה של מפלגת המדינה כלפי ג'יימס, הדוכס מיורק, וכלפי הלורד דנבי, ורצונה של המפלגה לפירוק ופיזור הצבא, היו גדולים יותר מהאיבה של המפלגה כלפי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. למלך הצרפתי, אפוא, היה קל ליצור ברית זמנית עם ראסל, הולס (אנ') ומנהיגי האופוזיציה. הם ביקשו לצמצם את היכולת של המלך לפגוע בצרפת ולחייב אותו לחפש את ידידותו של לואי; ידידות זו, לעומת זאת, הייתה אמורה להינתן רק בתנאי שלואי יתמוך במטרותיהם. ראסל התקשר עם המרקיז דה רוביני (אנ') (בן דוד מצד אמה של ליידי ראסל), שהגיע לאנגליה עם כסף לחלוקה בין חברי פרלמנט. עם זאת, לפי עדותו של פול בריון (אנ'), ברור שראסל עצמו סירב לקבל תשלומים צרפתיים כלשהם.
הקשר האפיפיורי לכאורה ומרד מונמות'

התרעות אנטי-צרפתיות של מחרחרי מלחמה שהגיעו לשיא ב"גילוי" ב-1678 של "הקושרים" הראשונים של המזימה האפיפיורית לכאורה לרצוח את המלך צ'ארלס השני ולהאיץ את עלייתו לכס המלוכה של אחיו הקתולי השפיעו מאוד על ראסל. ראסל הצטרף לקבוצה קטנה שפנתה אל ג'יימס סקוט, דוכס מונמות' הראשון ("מונמות'"), בנו (הבלתי חוקי, אך מוכר) של צ'ארלס, כדי להעלותו על כס המלכות. לאחר מכן, היה ראסל בקשר סודי עם ויליאם מאורנז' אשר, עם אשתו מרי, עלה על כס המלכות שלאנגליה חמש שנים לאחר הוצאתו להורג של ראסל.
ויכוח ההחרגה

ב-4 בנובמבר 1678, העביר ראסל דרישה כתובה למלך להוציא את אחיו ג'יימס (באותו הזמן ג'יימס, הדוכס מיורק) "מסביבתו וממועצותיו", כולל הרחקה מהירושה. התעקשותו של הפרלמנט על הדחתו של דנבי הובילה להפסקת פעילותו ב-30 בדצמבר ולפיזורו בינואר. בבחירות שלאחר מכן, ראסל נבחר שוב לפרלמנט, הפעם כנציג של בדפורדשייר, כמו גם עבור המפשייר. הצלחתה של ה"מפלגה" החדשה שהוקמה בבחירות של 1679 הובילה להדחתו של דנבי מהקבינט, ובאפריל 1679 הפך ראסל לחבר במשרד החדש של מיניסטריון המועצה המלכותית (אנ') שהוקם על ידי צ'ארלס בעצת סר ויליאם טמפל (אנ'). רק שישה ימים לאחר מכן, ראסל פנה לוועדה שתכין הצעת חוק מאופקת יותר "להבטחת דת ורכוש [במקרה של] יורש אפיפיורי". ביוני 1679, כאשר בני הברית (אנ') התקוממו בסקוטלנד, הוא תקף מילולית את חבר המועצה הסקוטי דוכס לודרדייל (אנ') באופן אישי במועצה המלאה.
בינואר 1680, ראסל, יחד עם קוונדיש, קאפל, פאול ואסקס, הגישו התפטרות, שהתקבלה על ידי המלך צ'ארלס "בכל ליבי". ב-16 ביוני, הוא התלווה לרוזן שפטסברי כאשר האחרון האשים את ג'יימס הדוכס מיורק בווסטמינסטר כ"מתנגד" אפיפיורי; וב-26 באוקטובר הוא נאם בבית הנבחרים שיש "לדכא את האפיפיוריות ולמנוע יורש אפיפיורי"; ואילו ב-2 בנובמבר, כעת בשיא השפעתו, הוא הגיש את ההצעה לחוק ההחרגה בצורתה המובהקת ביותר, וב-19 בנובמבר העביר פיזית את הצעת חוק ההחרגה לבית הלורדים. הוא התנגד לתוכנית ההגבלה בטענה שמונרכיה בתנאיה תהיה אבסורד. ההיסטוריון לורנס אצ'רד (אנ') קבע כי ראסל התנגד להקלה שהעניק צ'ארלס לבן דודו של דוכס נורפוק (אנ'), לורד סטאפורד (אנ'), שהיה "קושר" מורשע, הוצאה להורג על ידי עריפת ראש במקום תלייה, גרירה וביתור, שיטת ההוצאה להורג כואבת יותר - הקלה שראסל עצמו קיבל אחר כך. אך היסטוריונים אחרים אינם מסכימים. ב-18 בדצמבר, הוא עבר לסרב להעביר אספקה עד שהמלך יעביר את הצעת חוק ההחרגה. מנהיגי האופוזיציה היו פתוחים לפשרה בשאלת ההחרגה. ראסל, לעומת זאת, סירב לוותר.
ב-26 במרץ 1681, בפרלמנט שהתקיים באוקספורד, ראסל הגיש שוב את הצעת חוק ההחרגה. עם פיזור הפרלמנט, הוא פרש לפרטיות באחוזתו, סטראטון (אנ') בהמפשייר. הוא כנראה דחק בכומר שלו לכתוב את "חייו של יוליאנוס הכופר", בתגובה לדרשותיו של ד"ר היקס (אנ'), והגן על חוקיות ההתנגדות במקרים קיצוניים.
קשר בית ריי

לא היה לו חלק בתוכניותיו של הלורד הוויגי שפטסברי לאחר בחירת השריפים ממפלגת הטורים ללונדון ב-1682; עם זאת, עם הפרת האמנות ב-1683, הוא החל לשקול ברצינות את האמצעים הטובים ביותר להתנגד לממשלת המלך. באוקטובר 1682, הוא השתתף בפגישה שבה דובר על מה שעשוי להתפרש כבגידה: מונמות', אסקס, המפדן, אלג'רנון סידני, לורד הווארד מאסקריק (בן דוד של אימו של ראסל) וסר תומאס ארמסטרונג נפגשו בבית של אחד, מר שפרד, סוחר יין. שם הם פגשו את ריצ'רד רומבולד, הבעלים של "בית ריי", אחוזה מבוצרת בהרטפורדשייר.
בעקבות המפגש תוכנן קשר בית ריי (אנ') הכושל, תוכנית לארוב לצ'ארלס השני ואחיו ג'יימס ליד בית ריי, בדרכם חזרה ללונדון ממרוצי ניומרקט (אנ'). עם זאת, הקשר נחשף לממשלה. בניגוד לכמה קושרים, ראסל סירב לברוח להולנד. הוא הואשם בכך שהבטיח את עזרתו לעורר מרד ולהביא למותו של המלך. הוא נאסר ונשלח ב-26 ביוני 1683 למצודת לונדון שם הכין את עצמו למותו. מונמות' הציע לחזור לאנגליה ולהישפט אם זה יעזור לראסל, ואסקס סירב להימלט מחשש לפגיעה בסיכוי של חברו להימלט. עם זאת, הוא נשפט והורשע בבגידה ונידון לתלייה, גרירה וביתור, עונש שלאחר מכן הומר על ידי צ'ארלס השני למוות בעריפת ראש.
לפי אמות המידה של התקופה (כאשר אלה שהואשמו בבגידה רק לעיתים נדירות ניצלו ממוות) הוא קיבל משפט הוגן. השופט העליון (אנ') פרנסיס פמברטון, בסיכומו של חבר המושבעים, נטה בבירור לזיכוי, ובכך פגע במלך, שפיטר אותו זמן קצר לאחר מכן. אף סנגור לא הורשה במשפט בגידה עד חקיקתו של חוק הבגידה משנת 1695, אך בוויתור נדיר להגנה, הורשתה ליידי ראסל לפעול כמזכירתו של בעלה. אפילו ג'פריס (אנ'), בראשות התביעה, ניהל את המשפט בצורה מפוכחת ומכובדת, שונה בתכלית מהסגנון הבריוני הרגיל שלו, ותוך כדי הדגיש את עוצמת הראיות, הזכיר לחבר המושבעים שאסור לקחת את חייו של אדם חף מפשע.
לאחר פסק הדין, עשו אשתו וחבריו של ראסל מאמצים נואשים להצילו, תוך הפצרות רחמים מהמלך, מדוכס יורק ומשגריר צרפת, פול בריון. בריון הודיע למלך שלדעת לואי ה-14 זה מקרה מתאים לרחמים, וג'יימס היה מוכן לפחות להקשיב לחבריו של ראסל; אבל צ'ארלס היה חסר רחמים, ואמר "אם אני לא אקח את חייו הוא ייקח את חיי בקרוב". ראסל עצמו, בעצומות לצ'ארלס וג'יימס, הציע להתגורר מחוץ לאנגליה אם חייו יינצלו, ולעולם לא להתערב שוב בענייני אנגליה. עם זאת, הוא סירב להצעת בריחה מקוונדיש. ליידי ראסל השיגה ראיון פרטי וירדה על ברכיה אל המלך, אך ללא הועיל: צ'ארלס, שגילה רחמים למתנגדים לשעבר לאחר הרסטורציה שלו, לא האמין עוד בגילוי רחמים לאויביו האמיתיים או המדומים.
הוצאה להורג

ראסל בילה את יומו האחרון במצודת לונדון. בבוקר התפלל עם הארכיבישוף הסקוטי אלכסנדר ברנט. ראשו נערף על ידי התליין ג'ק קטץ' (אנ') ב-21 ביולי 1683 בכיכר לינקולנ'ס אין פילדס (אנ'). נאמר כי ההוצאה להורג התנהלה בצורה גרועה מאוד:
באותה הזדמנות, קטץ' הניף את מכשיר המוות או במיומנות כה סדיסטית או בחוסר מיומנות פשוטה - אף אחד לא ידע איזו - שהקורבן סבל בצורה מחרידה תחת מכה אחר מכה, כל אחת מהמהלומות הייתה מייסרת, אבל לא קטלנית בפני עצמה. אפילו בקרב ההמונים צמאי הדם שבדרך כלל נכחו בעריפת ראשים באנגליה, ההפגנה הקודרת והמייסרת יצרה זעם כה רב עד שקטץ' חש נרגש לכתוב ולפרסם חוברת בשם Apologie ("התנצלות"), שבה תירץ את ביצועיו בטענה שלורד ראסל לא הצליח "להתייצב כפי שהתאים ביותר" ולכן דעתו הוסחה בזמן שהוא מכוון על צווארו.
ראסל נוקה מאשמה על ידי ביטול הקלון שלו תחת ויליאם השלישי, מלך אנגליה. ראסל לא הודה; למעשה, הוא התחנן שהוא לא ידע על שום מזימה להוציא את המלך להורג ולא היה שותף לשום קשר לעשות זאת. הוא מתועד כמי שהודה בקשירת קשר למלחמה. מיני-פלישה כזו התרחשה בסופו של דבר והצליחה; במילים פשוטות, ראסל לא תזמן נכון את הפגישות שלו. הוא התפטר במהירות כדי לקבל את גורלו בכבוד בעודו מציין את חפותו, אך התאכזב מהצדק שקיבל, כפי שנקבע במכתבו האחרון לפני מותו. ראסל זכה מאוחר יותר לחנינה על כך שלא ביצע חלק במזימת בגידה ישירה, והציג את הראיות כשמועות. החנינה נותרה מסמך רשמי.
מאוחר יותר הנציחו אותו הוויגים כקדוש מעונה, שכביכול הומת כנקמה על מאמציו להחריג את ג'יימס מהירושה לכתר.
התייחסות בקולנוע ובטלוויזיה

בסדרה 9 של תוכנית הגנאלוגיה של ה-BBC, מי אתה חושב שאתה?, נחשף שאחת מהצאצאיות שלו היא השחקנית סיליה אימרי. אף על פי שזה לא הוזכר בפרק המדובר, צאצאים אחרים של ראסל כוללים את הקומיקאית מירנדה הארט והשחקנית אנה צ'נסלור.
ביאורים

↑  במקור English Dissenters, מילולית "מתנגדים אנגלים", היו פרוטסטנטים שנפרדו מהכנסייה האנגלית במאות ה-17 וה-18, ושהתנגדו להתערבות המדינה בנושאי דת וייסדו כנסיות משלהם, מוסדות חינוך וקהילות משלהם.
↑  במקור Stop of the Exchequer, שמיטת חובות המדינה שהתרחשה באנגליה בשנת 1672 תחת שלטונו של צ'ארלס השני
↑  ארגון מחדש קצר ימים של הממשל האנגלי שעבר רפורמה כדי להעביר את הממשלה לשליטת מועצה המלוכה באפריל 1679, עקב אירועים באותה תקופה.
↑  במקור Covenanters, חברי תנועה דתית ופוליטית סקוטית מהמאה ה-17, שטענו שיש להם "ברית", או הסכם עם אלוהים. הם תמכו בכנסייה של סקוטלנד, ובעליונות של מנהיגי הכנסייה בענייני דת.
↑  במקור recusant, מי שנשאר נאמן לכנסייה הקתולית וסירב להשתתף בתפילות של הכנסייה האנגליקנית לאחר הרפורמציה האנגלית.
↑  Exclusion Bill - נועד להבטיח שקתולי לא יוכל למלוך באנגליה
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Russell, Lord William Russell, 1911 Encyclopædia Britannica
↑  History of Parliament Online - Russell, Hon. William
1 2  Russell, William (1639-1683), Dictionary of National Biography, 1885-1900
↑  britainexpress
↑  Lois G. Schwoerer (1985). "William, Lord Russell: The Making of a Martyr, 1683–1983". Journal of British Studies 24.1: 41–71. JSTOR 175444
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276720005171  PLWABN: 9810560550605606  BNE: XX4963115  GND: 1024917649  ISNI: 0000 0000 2658 3815  LCCN: n82053021  NLG: 229552  NTA: 240039904  SNAC: w6dn4q7f  SUDOC: 079284337  TePapa: 70365  VIAF: 29916159   WorldCat (עם VIAF): 29916159 
משפטו של ויליאם, לורד ראסל, בשנת 1683 על ידי סר ג'ורג' הייטר, שצויר בשנת 1825 כהזמנה על ידי צאצאו, הדוכס השישי של בדפורד
ויליאם, לורד ראסל (1639–1683), במצודת לונדון – צייר: מאתר בראון
התרשמותו של אמן מהמאה ה-18 מהרגע האחרון של לורד ראסל עם משפחתו לפני הוצאתו להורג
שלט המנציח את הוצאתו להורג של ויליאם לורד ראסל בלינקולנ'ס אין פילדס
ז'אן-ז'אק סמפה

| --- | --- |

 לידה:  17 באוגוסט 1932 בורדו, צרפת 
 פטירה:  11 באוגוסט 2022 (בגיל 89) Ampus, ואר (מחוז), צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 לאום:  צרפת
 תקופת הפעילות:  1951–2022 (כ־71 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור, קריקטוריסט
 יצירות ידועות:  סדרת ניקולא הקטן rien n'est simple  catherine certitude  סיפורו של מר זומר
 פרסים והוקרה:  honorary Royal Designer for Industry (1989)  פרס אלפונס אלה (2003)  מפקד מסדר האמנויות והספרות 
 צאצאים:  Inga Sempé 
 חתימה:   
 
ז'אן־ז'אק סמפה (בצרפתית: Jean-Jacques Sempé;‏ 17 באוגוסט 1932 – 11 באוגוסט 2022) היה קומיקסאי, קריקטוריסט ומאייר צרפתי.
ביוגרפיה

סמפה נולד בבורדו שבצרפת. הוא היה תלמיד גרוע למדי, ולאחר שבגיל 14 סולק מבית הספר עקב בעיות משמעת, החל לעסוק בעבודות שונות, בהן נער שליחויות עבור סוחר יין, מדריך בקייטנה ופקיד במשרד. בשנת 1950 התגייס לצבא. בעת שירותו היה נענש שוב ושוב על "ציור בזמן השמירה". ב-1951 מכר ציור ראשון לכתב העת "Sud Ouest".
לאחר שחרורו מהצבא עבר להתגורר בפריז, שם פגש את רנה גוסיני והחל לאייר את ספרו "ניקולא הקטן". ב-1956 החל לעבוד עבור כתב העת "Paris Match" וכתבי עת נוספים. בשנה זו גם נולד לו בן, ז'אן ניקולא, מאשתו הראשונה כריסטין קורטואה.
אלבום הציורים הראשון שלו התפרסם ב-1962 תחת הכותרת "rien n'est simple" (מצרפתית, דבר אינו פשוט). בהמשך הוציא לאור עוד 30 אלבומים. בין השאר יצר את דמויותיהם של מרסלן קאיו, ראול טבורן ומר למבר.
מלבד האלבומים שלו הוא אייר גם את "catherine certitude" מאת פטריק מודיאנו ואת "סיפורו של מר זומר" מאת פטריק זיסקינד.
בשנת 1968 נולדה לסמפה בת, אינגה, מאשתו השנייה, מט אייברס.
בשנת 1978 צייר סמפה את השער הראשון שלו לכתב העת ה"ניו יורקר". בשנים הבאות צייר למעלה ממאה שערים לכתב העת. כמו כן, הוא צייר עבור מוסף הספרות של "לה פיגארו".
נפטר ב-11 באוגוסט 2022.
הערות שוליים

↑  ז'אן־ז'אק סמפה, באתר אנציקלופדיית למביק (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307767505171  PLWABN: 9810684685305606  BIBSYS: 90679260  BNE: XX1018019  BnF: cb119243947 (data)  CiNii: DA02684417  GND: 118764500  ICCU: CFIV095749  ISNI: 0000 0003 6864 5705  LCCN: n50009766  LNB: 000003293  MusicBrainz: e0c2fa28-6a02-4819-9c58-5f6257040390  NDL: 00456091  NKC: jn19990007447  NLA: 36568680  NLG: 85442  NLK: KAC200210047  NSK: 000185365  NTA: 069019320  RERO: 02-A003821395  RKD: 249386  SNAC: w68g8pk2  SUDOC: 027131823  ULAN: 500102794  VIAF: 95159270   WorldCat (עם VIAF): 95159270 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זאלוז'צה

| --- | --- |
סמל זאלוז'צהסמל זאלוז'צה

כנסייה בזאלוז'צה
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז טרנופול טרנופול
 שטח:  4.4 קמ"ר
 גובה:  331 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  2,680 (2001)
 קואורדינטות:  49°47′N 25°22′E﻿ / ﻿49.783°N 25.367°E﻿ / 49.783; 25.367
 אזור זמן:  UTC+2
 http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7502/A005?rdat1=04.02.2012&rf7571=31009
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםזאלוז'צה(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםזאלוז'צה(למפת מחוז טרנופול רגילה) טרנופול צ'ורטקוב קרמניץ בז'ז'ני זברז' טרבובליה בוצ'אץ' בורשצ'יב רובנו חמלניצקי צ'רנוביץ איוואנו-פרנקיבסק לבובזאלוז'צה(למפת מחוז טרנופול מוגדלת) טרנופול צ'ורטקוב קרמניץ בז'ז'ני זברז' טרבובליה בוצ'אץ' בורשצ'יב רובנו חמלניצקי צ'רנוביץ איוואנו-פרנקיבסק לבובזאלוז'צה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
זאלוז'צה (באוקראינית: Залізці, זאליזצי; בפולנית: Załoźce; ביידיש: זאַלעשיץ) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב

זאלוז'צה נזכרת לראשונה בשנת 1483, ובתחילת המאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1675 ערכו הטורקים מצור על העיירה, והעלו אותה באש.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי זאלוז'צה

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1606. במהלך המאה ה-19 גדלה באופן משמעותי האוכלוסייה היהודית בעיירה, חרף מספר שריפות שפקדו אותה. החל מסוף המאה ה-19 היגרו מהעיירה יהודים רבים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הואשמו יהודי העיירה בידי הרוסים בהצתתה, והם גורשו ממנה. לאחר המלחמה, פחתה האוכלוסייה היהודית בעיירה, והתגברה בה הפעילות הציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 704 יהודים. עם הכיבוש הסובייטי בספטמבר 1939, פוזרו הארגונים היהודיים והציוניים בעיירה, ומספר משפחות יהודיות בה הוגלו לעומק ברית המועצות.
בתחילת יולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, לאחר קרב שניהלו עם הצבא האדום. כעבור ימים אחדים רצחו הגרמנים כ-20 יהודים מהעיירה, לאחר שהכומר המקומי העליל על היהודים כי ירו על הגרמנים בעת הקרבות.
עד מהרה הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר גבוהים וחובת התייצבות לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה. מעת לעת הגיעו לעיירה אנשי גסטאפו מטרנופול, וירו באופן אקראי ביהודי העיירה.
באוקטובר 1942 גורשו רוב יהודי העיירה לגטו שהוקם בזבורוב, והעיירה הוכרזה רשמית כ"נקייה מיהודים". כ-60 יהודים הושארו בעיירה עבור ביצוע עבודות כפייה, ואלו נרצחו עד אביב 1943. בד בבד, ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד אחר יהודים מהעיירה שהסתתרו בה, או שנמלטו ליערות הסביבה, תוך רצח הנמצאים.
התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית

התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית
התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית הוא תיקון אשר מעניק לכל אדם בן 18 ומעלה זכות בחירה בבחירות הפדרליות וגם בבחירות של המדינות עצמן. לפני קבלת התיקון בשנת 1971 היה גיל המינימום להשתתפות בבחירות 21, ברוב מדינות ארצות הברית.
התיקון > מקור

Section 1. The right of citizens of the United States, who are eighteen years of age or older, to vote shall not be denied or abridged by the United States or by any State on account of age.
Section 2. The Congress shall have power to enforce this article by appropriate legislation.
התיקון > תרגום

סעיף 1
סעיף 2
היסטוריה

גיל המינימום לקבלת זכות בחירה במדינות ארצות הברית היה 21. בשנת 1941 הציע חבר בית הנבחרים ג'נינגס רנדולף ממערב וירג'יניה את התיקון לחוקה. לטענתו, אנשים אשר מבוגרים מספיק כדי להילחם ולמות למען המדינה זכאים לזכות הצבעה. רנדולף עזב את בית הנבחרים בשנת 1947, אך בשנת 1959 נבחר לסנאט והמשיך במאמציו להביא לתיקון החוקה בעניין גיל ההצבעה. תמיכה בזכות הצבעה מגיל 18 נהייתה עם השנים יותר פופולרית וזכתה לתמיכה של הנשיאים דווייט אייזנהאואר ולינדון ג'ונסון. חוק בנוסח דומה לתיקון לחוקה עבר בקונגרס בשנת 1970, אולם עתירה של מדינת אורגון נגד החוק בהתייחס לבחירות הפנימיות שלה, נתקבלה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית. בפסיקתו קבע בית המשפט שהקונגרס יכול לכפות גיל לגבי בחירות פדרליות, אולם הוא אינו יכול להתערב בענייני הבחירות של המדינות. התוצאה הייתה שהמדינות שהיו מעוניינות בכך נדרשו לנהל ספרי בוחרים שונים עבור בחירות מדינתיות ועבור בחירות פדרליות. במקביל, לפעילות במישור הפדרלי החלו חלק מהמדינות להוריד את גיל המינימום להצבעה אצלן. ג'ורג'יה וקנטקי קבעו את 18 כגיל המינימום, אלסקה קבעה את גיל 19 והוואי וניו המפשייר קבעו את גיל 20.
מלחמת וייטנאם בה צעירים רבים מתחת לגיל ההצבעה לחמו ואף נהרגו, הביאה ללחץ ציבורי להוריד את גיל ההצבעה. בשנת 1968 ביקש הנשיא ג'ונסון מהקונגרס להעלות את הצעת התיקון לאשרור המדינות, אולם הדבר לא צלח ובמקום זאת עבר החוק של 1970. בעקבות פסיקת בית המשפט העליון על התחולה החלקית של החוק, רנדולף חזר והעלה את התיקון לחוקה בפני הקונגרס והפעם ההצעה זכתה לרוב. תהליך האשרור של התיקון היה המהיר ביותר אי פעם בארצות הברית. כבר ביולי 1971 נכנס התיקון לחוקה לתוקף לאחר שאושר בשלושה רבעים ממדינות ארצות הברית.
השפעות

בעקבות הורדת גיל המינימום של זכות הבחירה, הורידו רוב המדינות את גילאי המינימום לפעילויות אחרות של מבוגרים, כנישואין וחתימה על חוזים ל-18. עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, הורד גיל המינימום לקבלת מחויבויות חוקיות ל-18 בכל מדינות ארצות הברית. אולם בעניינים אחרים, נשארו בתוקף בחלק מהמדינות גילאים אחרים. ביוטה, גיל המינימום לשימוש בטבק הוא 19, בנבדה ובמדינות אחרות גיל המינימום להימורים הוא 21 וחוק פדרלי של ארצות הברית קונס מדינות אשר אינן אוסרות מכירת אלכוהול לצעירים מתחת לגיל 21.
התיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית

התיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית הוא תיקון לחוקת ארצות הברית שהוצע בשנת 1788 ונתקבל בשנת 1992, שמגביל את יכולתם של חברי הקונגרס לשנות את המשכורות שלהם. נכון להיום, התיקון ה-27 הוא התיקון האחרון שנתקבל בחוקת ארצות הברית.
תוכן התיקון

No law, varying the compensation for the services of the Senators and Representatives, shall take effect, until an election of Representatives shall have intervened.
תוכן התיקון > תרגום

"שום חוק המשנה את משכורותיהם של סנאטורים וחברי בית הנבחרים לא יכנס לתוקף לפני קיום בחירות לחברי בית הנבחרים."
היסטוריה

ההצעה לדחות את תחולתן של העלאות במשכורות של חברי הקונגרס עד לאחר קיום בחירות הועלתה עוד בימי הדיונים על קבלת חוקת ארצות הברית בשנת 1788. בעת אשרור החוקה, נציגי צפון קרוליינה, וירג'יניה וניו יורק ביקשו כי תיקון ברוח זו יוכנס לחוקה. בשנת 1789 העלה ג'יימס מדיסון את ההצעה בפני בית הנבחרים של ארצות הברית, וב-25 בספטמבר 1789 אושרה ההצעה על ידי הקונגרס, ביחד עם מגילת הזכויות ועוד הצעת החלטה שעד היום טרם אושררה. עשר הצעות התיקון שהיוו את מגילת הזכויות אושררו על ידי הרוב הנדרש של המדינות (שלושה רבעים ממדינות ארצות הברית) עד ה-15 בדצמבר 1791, אך התיקון ה-27 לחוקה אושרר עד אותה שנה רק על ידי שש מדינות: מרילנד, צפון קרוליינה, דרום קרוליינה, דלאוור, ורמונט ווירג'יניה, פחות ממספר המדינות הנדרש על מנת שהתיקון ייכנס לתוקף.
בשנים 1816 – 1818 ביקשו נציגי המדינות מסצ'וסטס, קנטקי וטנסי מהקונגרס להעלות תיקון דומה לתהליך אשרור, למרות שההחלטה כבר הועברה לאשרור לפני למעלה מ-27 שנים.
בשנת 1873 הייתה אוהיו המדינה ה-7 שאשררה את הצעת התיקון. הצעת התיקון שוב נשכחה עד 1982, כאשר סטודנט למשפטים מטקסס בשם גרגורי ווטסון גילה את הצעת ההחלטה ויצא למסע ציבורי לעידוד קבלת הצעת התיקון. הוא ארגן משלוח מכתבים לנציגי מדינות שונות בארצות הברית, והצליח להביא לאשרור התיקון. באפריל 1983 התיקון אושרר על ידי מיין, ובאפריל 1984 על ידי קולורדו. בהמשך אושרר התיקון על ידי מדינות רבות נוספות, ובמאי 1992 אושרר על ידי אלבמה שהייתה המדינה השלושים ושבע שאשררה אותו ובכך התקבל התיקון סופית. הארכיונאי הראשי של ארצות הברית אישר את כניסת התיקון לתוקף ב-18 במאי 1992, וב-19 במאי 1992 פורסם התיקון ברשומות. למרות ביקורת על הארכיונאי הראשי שלא המתין לאישור הקונגרס שהתיקון אכן אושרר כדין, בייחוד לאור העובדה שמעל מאתיים שנים עברו בין הצגת התיקון לאשרור עד אשרורו, הצהירו שני בתי הקונגרס ב-20 במאי 1992 שהתיקון נכנס לתוקפו כתיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית.
תחולה

בשנת 1995 הוגשה תביעה משפטית נגד הקונגרס על כך שהוא מעדכן את משכורות חבריו בהתאם לעליית המדד, בניגוד לתיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית. מגישי התביעה הפסידו בערכאות הנמוכות, שקבעו כי הצמדה למדד איננה שינוי במשכורת שאליו מתייחסת התיקון לחוקה. בקשה לשמיעת התיק על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית נדחתה בטענה של העדר זכות עמידה.
ז'אן-ז'אק מרסל

ז'אן-ז'אק מרסל (בצרפתית: Jean-Jacques Marcel;‏ 13 ביוני 1931 – 3 באוקטובר 2014) היה כדורגלן צרפתי, ששיחק בעמדת הקשר. הגיע עם נבחרת צרפת למקום השלישי במונדיאל 1958.
קריירה

מרסל הוחתם בשנת 1948 על ידי סושו לקבוצת הנוער שלה, אך במהרה הגיע לקבוצה הראשונה. הוא היה שחקן פיזי בעל איכויות משחק גם בהגנה ובהתקפה, עם בעיטות חזקות ומשחק ראש טוב. מרסל כבש במהלך הקריירה 76 שערים במעל ל-420 הופעות, דבר שהיה נחשב ללא שגרתי עבור קשר באותם הימים. כשעדיין שיחק בנבחרת צרפת עד גיל 21 הוא נקרא בפעם הראשונה לבוגרים בשנת 1953 בזכות הישגיו.
בשנת 1954 עבר מרסל למועדון אולימפיק מרסיי הסמוך למקום הולדתו, ובחלק מן ה-5 שנים שהעביר שם שיחק לצד לערבי בן בארכ, שהיה כבר לקראת סוף הקריירה שלו. לאחר מכן מרסל עבר לספורטינג טולון לשנה אחת לפני שסיים את הקריירה בשנת 1965 בראסינג פריז. מכיוון שלא שיחק במועדונים גדולים הוא מעולם לא זכה בתואר קבוצתי, בניגוד לשאר חבריו מנבחרת צרפת.
קריירה > נבחרת צרפת

מרסל הופיע בין מאי 1953 לאוקטובר 1961 ב-44 משחקים עבורה (10 בזמן שהיה בסושו, 24 עם אולימפיק מרסיי, 3 עם ספורטינג טולון ו-7 עם ראסינג פריז). הוא כבש עבורה שלושה שערים ובארבעה מפגשים ענד את סרט הקפטן. מקומו לא היה שנוי במחלוקת וגם שותף בטורנירים הגדולים מונדיאל 1954 ו-1958, בו סיים עימה במקום השלישי. מרסל שיחק גם ביורו 1960 אותו צרפת אירחה.
עד שנת 1959 הקישור של הנבחרת הצרפתית היה מוכשר ובו היו מרסל וארמנד פנברן. בשונה מקריירת הקבוצות, מרסל שיחק במדיה בדרך כלל בעמדת הקשר השמאלי.
ואן טורקי

ערך זה עוסק במין של חתול בית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 ארץ מוצא:  טורקיה
 מיון
 משפחה:  חתוליים
 מין:  חתול בר
ואן טורקי הוא גזע של חתול הבית שמוצאו מטורקיה והוא בעל פרווה לבנה עבה.
היסטוריה של הגזע

מקורו של הגזע באזור ימת ואן שבדרום-מזרח טורקיה, והוא בוית לפני מאות שנים. בשנת 1955 רכשו שתי נשים אנגליות, שנפשו באזור האגם, זוג גורי חתולים לבנים עם כיתום ערמוני בראש ובזנב. השתיים ייבאו חתולים נוספים לאנגליה והחלו בתוכנית הרביה. הוואן הטורקי הוכר כגזע-תצוגה בשנת 1969. לארצות הברית הגיע מאוחר יחסית, בשנת 1982. כיום הוא נדיר בטורקיה.
תיאור כללי

משקלו של הוואן הטורקי נע בין 4.5-8 ק"ג.
בהיותו חתול בר שנאלץ להתמודד בארץ מוצאו עם תנאי אקלים קשים, מדובר בחתול חסון.
רוב הפרווה לבנה, עם סימני צבע בעיקר בראש ובזנב. סימני הצבע יכולים להיות: ערמוני, שנהב, שחור, כחול, טורטי, עשן, טאבי חום או כחול-שנהב עם סימני טאבי. אפשר שעל הזנב יופיעו טבעות בהירות. העיניים בצבע ענבר, כחול או עין אחת בכל צבע.
חתולים מגזע מיוחד זה מתאפיינים בפרווה דוחת-מים, ונהנים על פי רוב לשחות בנחלים או בבריכות רדודות. תכונה נדירה זו זיכתה אותם בכינוי "החתול השוחה".
בקיץ, החתול משיר חלק ניכר מפרוותו ונראה כמעט כחתול קצר-שיער (מלבד הזנב שנשאר מלא), אולם בחורף פרוותו שוב ארוכה.
הוא מגיע לבגרות מלאה בגיל 3–5 שנים. תוחלת חייו בין 12 ל-14 שנה.
זאליקה סולי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 באוקטובר 1947 ניאמיי, ניז'ר 
 פטירה:  27 ביולי 2021 (בגיל 73) ניאמיי, ניז'ר 
 מדינה:  ניז'ר 
 פרופיל ב-IMDb
 
זאליקה סולי (בערבית: زاليكا سولى;‏ 7 באוקטובר 1947 – 27 ביולי 2021) הייתה שחקנית ניז'רית. היא הייתה שחקנית הקולנוע המקצועית הראשונה מאזור אפריקה שמדרום לסהרה, ונחשבה לאחת השחקניות החלוצות של הקולנוע האפריקאי.
ביוגרפיה

סולי נולדה בשנת 1947 בניאמיי, בירת ניז'ר.