stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קומארום
קהילה יהודית > תקופת השואה

בעקבות הסכם מינכן שנחתם בספטמבר 1938, כשנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, התפרקה הרפובליקה הצ'כוסלובקית וחלקים מדרום סלובקיה, לרבות קומארנו הצ'כוסלובקית, חזרה לריבונות הונגריה. עם כניסת הצבא ההונגרי לקומארנו ניפצו פורעים חלונות בבתי עסק ובבתי מגורים של יהודים. היהודים הואשמו בשיתוף-פעולה עם השלטונות הצ'כוסלובקים והוחלו עליהם ה"חוקים היהודיים" (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) של ממשלת הונגריה הפרו-גרמנית שהביאו להגבלת היהודים בבתי ספר בחיי הציבור ובכלכלה; רבים נושלו מפרנסתם. בעיר חיו אז 2,170 יהודים. ב-1939 הוקם בקומארנו מחנה לעבודות כפייה. 190 מיהודי קומארנו גויסו לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ב-1942 הובאו למחנה כ-250 יהודים מהעיר סקשפהרוואר וסביבתה וב-1943 הובאה למקום פלוגת עבודה נוספת. מפקד המחנה, פרנץ הורוואט, נודע באכזריותו.
ב-19 במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה (מבצע מרגרטה). ב-5 באפריל נגזר על היהודים לענוד טלאי צהוב. מסוף אפריל עד סוף מאי רוכזו היהודים בגטו שנתחם בעיר. 1,950 יהודים מקומארום ומכל הסביבה. 15 גברים היו במחנות הסגר, ו-15 מיהודי קומארנו הסתתרו ושרדו עד סוף המלחמה. ב-12 וב-16 ביוני 1944 גורשו יושבי הגטו, בקרונות משא נעולים, דרך העיר קושיצה למחנות ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, ברגן בלזן, גונסקירכן, דכאו, בוכנוואלד, מאוטהאוזן ואחרים. רובם ניספו, ביניהם הרב ד"ר ולדמן. גאשפאר אלאפי (ALAPI), ראש העיר הלא-יהודי, שהתנגד לגירוש היהודים מן העיר, נשלח אף הוא למחנה ריכוז ומצא שם את מותו. בין 15 במאי ל-9 ביולי 1944 שולחו לאושוויץ כ-8,000 יהודים מפלוגות שרות העבודה. כמה מיהודי קומארום שהצליחו להסתתר, הצטרפו בקיץ 1944 למרד שפרץ בסלובקיה, ולחמו בשורות הפרטיזנים.
248 יהודים שרדו ושבו לעיר אחרי המלחמה. באוגוסט 1945 נבחר ועד קהילה, ליושב-ראש נבחר יאנו פליישמן. מרכז הקהילה היה בבית המחסה. התפילות בציבור נערכו בבית הכנסת הקטן שבבניין. מטבח ציבורי, שנפתח בעזרת הג'וינט, פעל במשך עשרה חודשים. חברה קדישא חידשה את עבודתה. ב-1946 נבחר כראש הקהילה עורך הדין ד"ר לאיוש מאיוביץ'. בהתפרעויות אנטישמיות שהיו באותה השנה פוצץ בית של יהודי. בשנים 1947–1954 עמד בראש הקהילה ד"ר אוטו בנדלר. יהודים מיישובים אחרים התיישבו בקומארנו, וב-1948 הגיע מספר אנשי הקהילה ל-502. באותה השנה הוקמה אנדרטת זיכרון לחללי השואה בבית הכנסת של בית המחסה, ומדי שנה התקיימו שם אזכרות. 12 ספרי תורה, שנשמרו במוזיאון העירוני, הוחזרו לקהילה. בבית העלמין הוקמה אנדרטה לזכר 114 יהודים מבודאפשט, שנרצחו ונקברו שם בקבר אחים.
"השומר הצעיר" פתח קן בעיר, ובשנים 1949–1950 עלו 343 מבני העיר לישראל. מאז הלכה וקטנה הקהילה בהדרגה, ובמשך השנים מכרה לשלטונות את שני בתי הכנסת, הנאולוגי והאורתודוקסי, ורכוש נוסף של יהודים. ב-1954 נפתח בבית המחסה אולם תרבות. ב-1977, בגלל עבודות פיתוח, הופקע כשליש מבית הקברות, 858 קברים הועברו למקום אחר. ב-1981 הוכרז בית המחסה כאתר הסטורי. היהודים המעטים שעדיין חיו בעיר ב-1987 חגגו את החגים היהודיים וקיימו אזכרה שנתית לזכר הנספים בשואה.
תחבורה > כבישים

קומארום הוא מרכז תחבורה וצומת דרכים, רכבות וכלי שיט. העיר ממוקמת על מסדרון התחבורה וינה / ברטיסלאבה - בודפשט, וניתן להגיע לבירת כל שלוש המדינות בתוך כשעה דרך הכביש המהיר M1, העוקף את העיירה מדרום. ניתן להגיע אל גיור במערב ולעיר טטבאניה במזרח בכביש הראשי 1, המחלק את העיר.
תחבורה > מסילת ברזל

ניתן להגיע לקומרום ברכבת מבודפשט ומווינה על קו הרכבת הראשי 1. תחנת הרכבת המרכזית של קומארום מטפלת בתנועת נוסעים משמעותית.
תחבורה > כלי שיט

תחבורת הנהר של קומארום קטנה יחסית, למרות הקרבה והתנועה המשמעותית על הדנובה. אין תנועת נוסעים בנמל העיר ליד תחנת הרכבת, רק לנמל הקטן יותר שנבנה במבצר מונושטור יש תפקיד תיירותי. עם זאת, פיתוח נמל המטענים החל בשנת 2015, ולאחר השלמתו ניתן יהיה לבצע טעינה/פריקה בקנה מידה תעשייתי ובמהירות ובכך לספק פונקציית הפצה והובלה באזור.
ילידי המקום

בלה ז'ולט (במקור שטיינר 1895 – 1949) עיתונאי ופוליטיקאי רדיקלי יהודי-הונגרי.
שמואל (שאמו) הבר (1866 – 1920) עיתונאי יהודי-הונגרי.
גזה גודה (במקור גרינפלד 1874 – 1954) עיתונאי, מתרגם יהודי-הונגרי.
אדן בקה (במקור ברגר 1883 – 1964) בלשן הונגרי-יהודי, מומחה לשפות פינו-אוגריות.
ג'רג' גרב (במקור גרוס 1923 – 1982) היה פסיכולוג יהודי-הונגרי, פרופסור.
גלריית תמונות

תערוכה זמנית על עידן הגבורה של העיר
במוזיאון הלחם
כך טיפלו בתושבי המצודה
תערוכה על עידן הגבורה
אנדרטה צבאית משנת 1849 ביער של אס
בית העירייה בכיכר החירות
בית העירייה בכיכר החירות
מבצר מונושטור
מבצר מונושטור
מבצר מונושטור
מבצר מונושטור
מבצר איגמנד
מבצר איגמנד
מבצר איגמנד
סני, טירת שוימושי-ג'ירקי
סני, טירת שוימושי-ג'ירקי
thumb מבצר הכוכבים המתחדש
מבצר איגמנד גם הוא חלק ממערכת הביצורים
תמונה ממוזערת Komárom, Szabadság tér תצלום אוויר
הגדול במערכת הביצורים של בקומארום: מבצר מונושטור
לקריאה נוספת

קומארום, בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 369–370. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
אלכסנדרה לוזה, קומארום, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 349–350), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

↑  "Komáromról". Komárom.hu. 2011.
↑  "A Világörökség része lehet az erőd". Komárom.hu.
↑  Csilléry Klára, Király Péter. "Szó- és szólásmagyarázatok" (PDF).
↑  "Komárom". Polgár Info. אורכב מ-המקור ב-2016-03-08. נבדק ב-2016-03-07.
↑  "Szenzációs régészeti leleteket találtak Komáromban". Index.hu. נבדק ב-2016-03-02.
↑  Számadó Emese (2006). Új-Szőnytől Komáromig (PDF). Komárom Város Önkormányzata. ISBN 963229792X.
↑  "Komárom a 2. világháború alatt". regioregia.hu.
↑  זיכרון ואזכרה. סמלי יהדות קומארום. 110 שמים למתו של הרב ולדמן
↑  "Milliárdos kikötőfejlesztés indul". Komarom.hu. 2015-08-15.
↑  "Fejlesztik a komáromi kikötőt". Napi.hu. 2015-08-04.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562076305171  BnF: cb119617159 (data)  LCCN: n80027566  MusicBrainz: 02ac42f9-6c6b-493c-8be5-428e44c84e6a  NKC: ge342290  SUDOC: 027343170  VIAF: 126044754   WorldCat (עם VIAF): 126044754 
תחריט צבעוני של הופנאגל (Hoefnagel). קומארום מהמאה ה-16
התחריט של ברנהרד ורנר. תחנת המעבורת "רב קומארום"
הכביש המהיר M1, יציאה קומארום
תחנת הרכבת קומארום
מצעד ההצדעה לישראל

| --- | --- |
 סוג:  תהלוכה 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מיקום:  מנהטן 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  1964–הווה (כ־61 שנים) 
 celebrateisraelny.org
 
דגלי ישראל מתנוססים ביום המצעד
מצעד ההצדעה לישראל (מכונה לעיתים בעיתונות בישראל: הצעדה למען ישראל או המצעד למען ישראל או מצעד ישראל, בשפת המקור באנגלית: Celebrate Israel Parade ובמקור נקרא: Salute to Israel Parade) הוא מצעד שנתי לתמיכה בישראל המתקיים בשדרה החמישית בניו יורק.
היסטוריה

בשנת 1964 פעלו יחד האדונים חיים זוהר, צ'ארלס ביק, טד קומט, אלווין שיף ודן רונן בכדי לתכנן מפגן סולידריות יהודית-אמריקנית למען ישראל. הם תיאמו עם בית הספר האורתודוקסי-מודרני Manhattan Day School לצעוד מבית הספר שלהם לתיאטרון בברודוויי. מצעד זה נודע אז בשמו כמצעד הנוער המצדיע לישראל (Youth Salute to Israel Parade).
בשנת 1965 ביקר דוד בן-גוריון בניו-יורק. במהלך ביקורו, עמדו אלפי אנשים והריעו לבן-גוריון בשדרה החמישית, באירוע מאולתר. המסלול בו צעד, הפך למסלול מצעד ההצדעה לישראל בשנים שלאחר מכן. בשנת 2011 שונה שם המצעד ל־Celebrate Israel Parade באירוע השקה באולם הנשפים אדיסון שבמרכז מנהטן. מסלול המצעד הוא מרחוב 57 לרחוב 74.
על פי מארגני המצעד, זה הכינוס הגדול ביותר בעולם בתמיכה בעצמאות ישראל. בשנת 2011, שונה שמו של המצעד באנגלית מ-Salute to Israel Parade ל-Celebrate Israel Parade באירוע ההשקה באולם הנשפים אדיסון במרכז מנהטן. המצעד נע צפונה בשדרה החמישית מרחוב 57 לרחוב 74.
נציגויות של צועדים מגיעים מאזור המטרופולין של ניו יורק, כמו גם מחלקים אחרים ארצות הברית: בתי ספר יהודים, בתי כנסת, קבוצות נוער, נציגי ארגון הלל וארגונים אחרים, כולל מועדון רוכבי האופנועים היהודי "חי". חגיגות יום המצעד כוללות קונצרט בסנטרל פארק שבו גם מוצע אוכל כשר על ידי מוכרנים מקומיים. בניין האמפייר סטייט מדליק במיוחד לאירוע את אורות המגדל שלו בכחול-לבן.
בין הצועדים ניתן למצוא גם פוליטיקאים בולטים. לדוגמה, בשנת 2006 היו בין הצועדים ראש עיריית ניו יורק דאז מייקל בלומברג, הסנאטור של מדינת ניו יורק צ'אק שומר והילרי קלינטון, כמו גם מי שהיה אז מושל מדינת ניו יורק לעתיד, אליוט ספיצר.
תאריכי המצעד משתנים. לדוגמה, ב-2011 נערך המצעד ב-5 ביוני, ואילו המצעד ב-2014 נערך ב-1 ביוני.
במאי 2015, חמישה חברי הכנסת (אברהם נגוסה, יואב בן צור, רויטל סויד, קסניה סבטלובה ואופיר אקוניס) צעדו בצעדה ה-51 של ניו יורק יחד עם נציגים של ארגונים פרו-ישראלים מכל רחבי ארצות הברית. אקוניס הוביל את המצעד עם ראש עיריית ניו יורק ביל דה בלאזיו. כ-30,000 צועדים לקחו חלק במצעד.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר הובל המצעד של 2024 על ידי קבוצה של 70 בני משפחה של חטופים ויותר מ-3500 מתומכיהם תחת הסיסמה Bring them home now, יחד עם הסנאטור צ׳אק שומר מנהיג הרוב בסנאט, מושלת מדינת ניו יורק קת׳י הוקול, ראש העיר אריק אדמס ומעל ל-50 אלף צועדים בתמיכה בישראל.
הערות שוליים

↑  MKs march in New York's Celebrate Israel Parade - Diaspora - Jerusalem Post, www.jpost.com
1 2  ‘Bring them home’ chants replace usual festive mood at New York’s annual parade for Israel – The Forward, The Forward, ‏2 ביוני 2024
↑  Breaking News, World News, US and Local News - New York Daily News, nydailynews.com
↑
↑
↑  Haaretz, Massive crowds celebrate New York's Israel Day parade - Jewish World, Haaretz, ‏31 במאי 2015
↑  יוני קמפינסקי, ניו יורק, בצל המתקפה והמלחמה | שידור חי: המצעד השנתי למען ישראל בניו יורק, באתר ערוץ 7, 2 ביוני 2024
תומכי משפחות החטופים במצעד 2024
מיכה ביטון

| --- | --- |

 לידה:  21 באוקטובר 1964 (בן 60) ישראל שדרות, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1985
 סוגה:  רוק-אתני
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  שירה, גיטרה
 שיתופי פעולה בולטים:  טאנארא
 
מיכה ביטון (נולד ב-21 באוקטובר 1964) הוא סולן, גיטריסט ומלחין ישראלי, בעבר ממובילי להקת "טאנארא".
ביוגרפיה > ילדותו

ביטון הוא יליד העיר שדרות, גדל במשפחה בת עשרה ילדים והתייתם מאביו בגיל תשע. בשל הקשיים במשפחתו נשלח למשפחת אומנה בירושלים, במשפחתה של הסופרת גלילה רון פדר, שהיווה השראה לגיבור ספרה ואף נתנה לו להיות הקורא הראשון של ספרים בסדרה "אל עצמי". לאחר ארבע שנים במחיצתם, עבר להתגורר בקיבוץ נצר סרני. בשנות ה-90 פרץ עם הלהקה הראשונה שהקים, "טאנארא". בארץ נחשב כאחד מחלוצי ז'אנר הרוק-אתני, יחד עם להקות כמו "כנסיית השכל", "טיפקס" ו"שפתיים", שיצאו אף הן משדרות.
לאורך שנות ה-80 ובראשית שנות ה-90, הופיע מיכה עם להקת "מייקל ביט" והם ביצעו שירים של בוב דילן, אמריקה, קרוסבי סטילס נאש ויאנג, ג'ון דנוור ועוד. הלהקה הופיעה בהצלחה בכל הארץ.
באלבום "נשימה עמוקה" תרגם מיכה את "שרה", שירו של בוב דילן, כביטוי לאהבתו לדילן ולאלבום "Desire" שמלווה אותו מאז נעוריו ועד היום.
ביטון ביצע את שיר הנושא של הסרט "אל עצמי" (1988) אותו כתבה חנה גולדברג והלחין אילן וירצברג, שזכה להצלחה.
את סיפורו האישי הפך למופע בשם "בין שדרות לירושלים", אותו העלה ברחבי הארץ.
ביוגרפיה > טאנארא

בשנת 1994, בעיצומו של גל הלהקות המקומיות בשדרות, הקים ביטון את להקת "טאנארא" עם אורי ראובן, יוסי אנקרי ודוד אדרי. ב-1996 יצא אלבום הבכורה של הלהקה. את שירי האלבום כתב והלחין ביטון, ביניהם "אזור הדימדומים", ו"אתה לך ואני לי". "טאנארא" שילבה רוק מערבי עם מוזיקה מרוקאית, ישראלית וים תיכונית. באותה שנה נערך בשדרות מופע רוק, בו השתתפה גם להקת "טאנארא".
ביטון סומן כאחת החוליות החזקות מבין המוזיקאים שיצאו באותה תקופה משדרות ונכלל ברשימת "השמות הבאים במוזיקה הישראלית". שלא כמותם, הוא לא נדד בחזרה אל העיר הגדולה, אלא העדיף להשקיע את עצמו בחינוך, בהוראת מוזיקה ותיאטרון, ובהקמת מרכז לאמנויות הבמה בשדרות, אותו הוא ניהל.
ביוגרפיה > טאנארא > לאחר התפרקות הלהקה

ב-2005 יצא האלבום "נוסע בזמן" וב-2008 יצא "הצד המואר", אלבומים שזכו להערכה רבה. במהלך שנת 2010 יצא האלבום "נשימה עמוקה", מתוכו הצליח השיר "שיבוא". באפריל 2014 יצא האלבום "כמו מים". ב-2015 יצא אלבום בהופעה חיה ״מיכה ביטון live”. ב-2016 יצא ״מיכה וליסה״ אלבום מזמורים מספר תהילים שאת כולם מיכה הלחין מלבד שלושה שירים שגם כתב וגם הלחין.
ב-2017 יצא האלבום ״מפרש געגועים״ אלבום שאת כל המילים כתב יניב אלמוג ומיכה הלחין ביצע והפיק מוזיקלית.
ב-4 באוגוסט 2017, הפיק ביטון את "בושה בחסד", שירו של המוזיקאי חנן יה (חנן-יה ישראל בוהדנה) וביצע אותו יחד איתו.
במהלך טבח שבעה באוקטובר, שהה ביטון בביתו זה 33 שנה במושב נתיב העשרה יחד עם משפחתו, וניצל. ב-28 בדצמבר הוציא חידוש לשיר "שיבוא" יחד עם המוזיקאים אהוד בנאי, שלומי שבת ולאה שבת. השיר הגיע למקום ה-20 במצעד השבועי של מדיה פורסט.
ביטון נשוי לנעמה, ומתגורר מאז 1991 במושב נתיב העשרה.
במהדורת שישי מרץ 2024 התראיין בין היתר על חייו כילד אומנה אצל הסופרת גלילה רון פדר אצלה גדל והפך להיות  גיבור סדרת הספרים שלה "אל עצמי".
הערות שוליים

↑  אריאל פייגלין, אהוד בנאי, שלומי שבת, לאה שבת ומיכה ביטון - "הו אלוהים, עשה שכבר יבוא", באתר ערוץ 7, י"ד בטבת תשפ"ד
↑  המצעד השבועי של מדיה פורסט, באתר מדיה פורסט, ‏7 בינואר 2024
↑  גיל פז, ‏הצד המואר / מיכה ביטון - מעוטף ישראל באהבה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 18 בנובמבר 2018
↑   "היא פגעה בי": הזמר שגדל אצל גלילה רון-פדר מספר על הטראומה, סרטון בערוץ "חדשות 13", באתר יוטיוב (אורך: 17:36)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299663405171  ISNI: 0000 0004 0214 6521  VIAF: 297308805   WorldCat (עם VIAF): 297308805
מלוויל ברגהיים

מלוויל ברגהיים (1813–1890) היה יהודי מומר, מצלמי ארץ-ישראל הראשונים ובנקאי בארץ ישראל.
קורות חיים

ברגהיים נולד כיהודי בשוורונץ במחוז פוזנן שבפרוסיה וב-1834 עבר לאנגליה. באנגליה המיר את דתו לנצרות ולמד רוקחות. ארגון מסיונרי בשם החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים שלח את ברגהיים על מנת לסייע במוסדות הרפואיים של הארגון בירושלים. כנהוג באותה תקופה הוא התלווה לרופא מטעם הארגון, אלברט גרשטמן יהודי מומר גם הוא שככל הנראה לא היה רופא במשמעותו כיום, לביקורי בית וכך הכיר את אוכלוסיית העיר.
עם מחלתו ועזיבתו את ארץ ישראל של גרשטמן, שלח המסיון רופא חדש, ד"ר אדוארד מק-גאוון, שפתח את מרפאתו בביתו של ברגהיים בעיר העתיקה. מכאן התפתח בית החולים של המיסיון האנגלי, שלימים יהיה ברחוב הנביאים.
מתוך הכרותו של ברגהיים את העיר ואת תושביה החל לעסוק גם בסחר של שטרות והמחאות. ברגהיים פיתח את עיסוקו בכספים, הקים בנק להלוואות ב-1851 והפך לבעל אמצעים. ב-1881 הצטרף אליו בנו, סם, והוא פרש ב-1883. בנו לא נחל הצלחה בניהול הבנק ומלוויל שב לבנק ב-1885 לפעילות בבנק עם שני בניו, טימותי וכריסטופר.
כתוצאה מתהליך הקפיטולציות, שבו נהנו נתיני המעצמות בארץ ישראל מחסות מדינות, חזר לאזרחותו הפרוסית עת נפתחה בירושלים הקונסוליה הפרוסית ב-1952.
בסוף 1877 - תחילת 1878 הקים, ליד שער שכם, טחנת קמח הפועלת על קיטור הראשונה בארץ ישראל. מאחר שהיה יהודי מומר ראו בו היהודים כיהודי לטובת כשרות הקמח האיכותי שיצא מטחנתו. כלומר לבטח שמר על דיני תרומות ומעשרות.
ברגהיים בנה ב-1880 את בית ברגהיים שמהווה כיום חלק מקריית עיריית ירושלים. בניין נוסף שבנה ברגהיים, באזור רחוב הנביאים בירושלים, יהיה לימים מלון קאמיניץ שהשכיר אותו לכולל ווהלין - ירושלים.
לבנק היו חובות אבודים כולל של מוזס שפירא, אספן וסוחר עתיקות שהתאבד אחרי מכירת מגילות מזויפות לכאורה למוזיאון הבריטי. הבנק של ברגהיים פשט את הרגל אחרי כ-40 שנה ב-1892. הבנק היה ראשון בשרשרת של בנקים עם אוריינטציה גרמנית שפעלו בירושלים ובארץ ישראל.
אחרי מותו של ברגהיים ופשיטת הרגל של הבנק שהיה כבר בניהולו של טימותי נאלצה המשפחה למסור את בית ברגהיים ללורד ביוט. לימים העניק ביוט את הבית לרשות עיריית ירושלים.
ברגהיים התחתן עם מריה דורותי בתו של מומר אחר, שמעון רוזנטל. רוזנטל הסתכסך מאוחר יותר עם אדוארד מק-גאוון. לזוג נולדו מספר ילדים שחלקם נפטרו בהיותם קטנים. בתו, הנרייטה, נישאה לקונסול הגרמני בירושלים הברון פון מינכהאוזן.
מלוויל ברנהיים נקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון.
הערות שוליים

↑  במקורות שונים הוא מוזכר בשם Melville Peter Bergheim. אין להתבלבל עם בנו באותו שם (פטר).
↑  צילומי ארץ ישראל הראשונים, אריאל, גיליון 67–68, אוגוסט 1989, עמ' 76
↑  נסים לוי ויעל לוי, רופאיה של ארץ ישראל 1799–1948; עריכת תוכן, עיצוב וסדר: חדוה רוקח, איתי בחור, זכרון יעקב: איתי בחור - הוצאה לאור, 2008, עמ' 163
↑  הוא הגיע בינואר 1842 על פי ירון פרי ואפרים לב, The medical activity of London jews' society
↑  נסים לוי, פרקים בתולדות הרפואה בארץ-ישראל 1799–1948, הקיבוץ המאוחד והפקולטה לרפואה ע"ש ברוך רפפורט – הטכניון, חיפה, 1998, עמ' 28
1 2  מרדכי אליאב, ‏מומר, בעל תשובה וחוזר לסורו (פרשת שמעון רוזנטל), קתדרה 61, ספטמבר 1991
1 2 3  קורט גרונוולד, הבנקאות בירושלים בתקופה העות'מאנית, הרבעון לכלכלה, גיליון כ"ד, אפריל 1977
↑  שמואל אביצור, הקיטור מגיע, אתר מט"ח
↑  אלכס כרמל, ‏לתולדותיו של יוהאנס פרוטיגר, בנקאי בירושלים, קתדרה 48, יוני 1988, עמ' 72-49
↑  הבנקאות בחיפה - בנקים עם אוריינטציה גרמנית ב"חיפה מבלי לקום מהכורסא"
↑  פטר ברגהיים – החלוץ 'המשומד' ב"סיפורי ארץ-ישראל - מצבות מדברות 1950 – 1850"
↑  יהושע בן אריה, עיר בראי תקופה - ירושלים החדשה בראשיתה, הוצאת יד בן צבי, תשל"ט, עמ' 520
אגודת הציירים והפסלים בישראל, חיפה והצפון - בית האמנים ע"ש שאגאל

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  חיפה 
 עובדים:  3 (נכון ל־2019) 
 תקופת הפעילות:  1954–הווה (כ־71 שנים) 
 
אגודת הציירים והפסלים בישראל, חיפה והצפון - בית האמנים ע"ש שאגאל הוקמה בשנת 1954 ביוזמת אגודת הציירים והפסלים בישראל, חיפה והצפון. מקום משכנה של האגודה בבית האמנים בשד' הציונות 24 חיפה. האגודה היא עמותה ללא מטרת רווח.
היסטוריה

מקורה של האגודה באגודת אמנים עברית (Jewish Artists Association) שהוקמה באוקטובר 1920. מטרת האגודה הייתה "לפתח ולהפיץ בקרב העם את האמנויות, את מלאכת האמנות וטעם ויופי ברוח עברי". באפריל 1921 הציגו חברי האגודה תערוכה במגדל דוד. החל משנת 1923 הציגה האגודה 19 תערוכות קבוצתיות שונות. היו אלה תערוכות אקלקטיות ובהן הרבה יצירות אמנות ברמות אמנותיות שונות. לצד תערוכות אלו נערכו מדי פעם תערוכות קבוצתיות שונות על בסיס מסחרי או אמנותי. בנוסף ערכה האגודה את המדור לציור ולפסול של כתב העת "תיאטרון ואמנות" שיצא לאור בשנת 1927. ב-4 באוגוסט 1934 התקיים בתל אביב כינוס ראשון של אגודה הציירים והפסלים בארץ ישראל. דובר על הקמת ביתן לתערוכות ותערוכה מתמדת, הקמת קואופרטיב של ציירים, מועדון, עזרה הדדית ושיכון לחברי האגודה. במהלך שנות השלושים של המאה ה-20 הופסקה פעילות האגודה, עקב מעבר האמנים למרכז הארץ ובייחוד לתל אביב. תחתיה הוקמה בתל אביב ב-1934 אגודת הציירים והפסלים. עם הקמת המדינה שונה שמה ל"אגודת הציירים והפסלים בישראל ". בשנת 2002 שונה שמה ל"אגודת הציירים והפסלים (ת"א)" ובנוסף לה הוקמו שלוש אגודות עצמאיות של ציירים ופסלים, בירושלים, בחיפה ובבאר שבע.
בית האמנים ע"ש שאגאל

הוקם ב-1954 ביוזמת "אגודת הציירים והפסלים בישראל, חיפה והצפון." הבית הוקם בסיוע ועדה ציבורית הכוללת את עיריית חיפה, מועצת פועלי חיפה, ועד הדר הכרמל, וחברות שונות: סולל בונה, שכון עובדים בעמ', חב' הסנה, חב' ביטוח מגדל, חב' ביטוח בנין, חב' צים - שהם, בית חרושת נשר, מפעלי קייזר- פריזר, חב' פיקא, חב' חשמל, חב' תנובה. ובזכות פעילותם הענפה של מר יעקב טננבוים, מר משה פומרוק, מר יוסף מילר, שי ובניו ומר אהרון רוזנפלד.
מבנה בית האמנים

המבנה תוכנן על ידי האדריכל דוד ויטמן. מידות המבנה: כ-200 מ"ר. שתי קומות ושני אולמות תצוגה. בפתח הבניין - כניסת מדרגות ולצידה כניסה נגישה המיועדת לנכים. אולם קומה א' ומבואת כניסה, שירותים כפולים, מטבח, מחסן לאחסון היצירות, גרם מדרגות המוביל לאולם קומה ב'. גן פסלים מקיף את הבניין. מאוגוסט 2014 עד מרץ 2015 שופץ בית האמנים בסיוע הקרן לחיפה ועיריית חיפה.
פעילות האגודה

בבית האמנים מוצגות כל סוגי האמנויות, כולל: ווידאו ארט, אמנות הטלאים, אמנות הזכוכית, צילום, טכניקות משולבות ועוד. האגודה מפיקה קטלוגים לתערוכות קבוצתיות ארציות ובינלאומיות המלווים באירועים כגון: שיח גלריה, היכרות אישית עם האמן, הרצאות, קונצרטים, שבת תרבות, מייצגים בעלי פן תיאטרלי ועיצובי כאחד, בנוסף מקיימת האגודה שיתופי פעולה בנושאי תרבות ואמנות עם מוסדות וארגונים שונים בארץ ובעולם.
הערות שוליים

↑  Haifa Foundation | Truly Israeli, https://haifafoundation.org/he/ (בעברית, אנגלית)
↑  פייסבוק - אגודת הציירים והפסלים בישראל, חיפה והצפון., בית האמנים ע"ש מארק שאגאל, באתר www.facebook.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303473905171 
האמן מארק שאגאל בעת הענקת שמו לבית האמנים בחיפה 1957.
פטר האנאק

| --- | --- |

 לידה:  9 באוגוסט 1921 קאפושוואר, הונגריה 
 פטירה:  6 באוקטובר 1997 (בגיל 76) בודפשט, הונגריה 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי פרקשרט, בודפשט 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 מוסדות:  אוניברסיטת אטווש לוראנד  האוניברסיטה המרכז-אירופית 
 פרסים והוקרה:  פרס סצ'ני (1997)  אזרחות כבוד של קאפושוואר (1992)  פרס האקדמיה ההונגרית למדעים (1973)  פרס האקדמיה ההונגרית למדעים (1965) 
 
פטר האנאק (בהונגרית: Hanák Péter; קאפושוואר, 9 אוגוסט 1921 – בודפשט, 6 באוקטובר 1997) היה היסטוריון יהודי-הונגרי, היסטוריון תרבות, פרופסור באוניברסיטה, חבר מן המניין של האקדמיה ההונגרית למדעים, זוכה פרס סצ'ני. הוא היה חוקר בעל שם בתולדות התרבות, החברה והרעיונות בעידן הדואליזם (האימפריה האוסטרו-הונגרית).
ביוגרפיה

פטר האנאק נולד במשפחה יהודית. סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בעיר הולדתו, בגימנסית פאל שומסיץ', ואז בשל יהדותו בין השנים 1939 לבין 1942 עבד במפעלי הפלדה של צ'פל כחרט. בין השנים 1942 לבין 1944 נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). תחילה במחנות עבודה בשטח בהונגריה ולאחר מכן בגליציה. אחרי שמפלגת צלב החץ תפסה את השלטון ברח משרות העבודה לשטח שנכבש כבר על ידי הצבא האדום הסובייטי סביב אוז'הורוד ובכך ניצל. בתום מלחמת העולם השנייה למד היסטוריה בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת פאזמאני פטר (ששינתה את שמה בשנת 1951 לאוניברסיטת אטווש לוראנד), והיה סטודנט אורח באוניברסיטת רומא במשך שנה. הוא סיים את לימודיו עם תעודת הוראה בשנת 1948.
בסיום לימודיו החל לעבוד במכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים, וגם קיבל משרת מרצה במחלקה להיסטוריה של האוניברסיטה. בשנת 1953 מונה לפרופסור חבר במחלקה להיסטוריה של הונגריה המודרנית. הוא פוטר מתפקידו באוניברסיטה בשנת 1957 בשל פעילותו במרד ההונגרי בשנת 1956 ועבד רק במכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים, שם, אחרי חנינה כללית, מונה לראש האגף בשנת 1964. מאוחר יותר עבד שם כראש אגף ראשי ולאחר מכן כיועץ מדעי עד 1991. בינתיים, בין 1964 לבין 1966, היה מרצה באוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה. בשנת 1980 הוחזר לאוניברסיטת אטווש לוראנד, שם מונה בסגל האקדמי לפרופסור מן המניין במחלקה להיסטוריה תרבותית של הפקולטה למדעי הרוח. בשנת 1993 עבר לאוניברסיטה המרכז-אירופית, שם היה ראש החוג להיסטוריה עד מותו. האנאק היה פרופסור אורח בכמה אוניברסיטאות זרות:
אוניברסיטת קולומביה (ניו יורק, ארצות הברית, 1971)
אוניברסיטת ייל (ניו הייבן, ארצות הברית)
אוניברסיטת ראטגרס (ניו ברנסוויק, ארצות הברית, 1976)
אוניברסיטת וינה
אוניברסיטת בילפלד
עמית מחקר ב-Institute for Advanced Study באוניברסיטת פרינסטון
עמית מחקר במרכז וילסון בוושינגטון די. סי.
בשנת 1952 הגן על עבודת הדוקטורט שלו בהיסטוריה, וב-1978 על עבודת דוקטורט נוספת. הוא היה חבר בוועדת המדעים ההיסטוריים של האקדמיה ההונגרית למדעים, לימים יושב הראש שלה וכן כיהן בראש הוועדה ההיסטורית ההונגרית-אוסטרית. בשנת 1990 נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים, וב-1995 לחבר מן המניין. בשנת 1993 התקבל לחברי הכבוד של האקדמיה הפולנית למדעים. הוא שימש גם כחבר מערכת בכתב העת "סקירה היסטורית" (Történelmi Szemle).
יצירתו

תחום המחקר שלו היה ההיסטוריה החברתית של הדואליזם והעולם הרוחני בתחילת המאה. בתחילת הקריירה המדעית שלו עסק במהפכת 1848 בהונגריה ובמלחמת העצמאות ההונגרית בשנים 1848–1849 ובהשלכותיה וההקשרים הבינלאומיים שלה. מהמחצית השנייה של שנות החמישים, תשומת ליבו עברה לתקופה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. באמצעות המחקר שלו מילא תפקיד משמעותי עם אחרים בשינוי התדמית השלילית בעליל של הסוציאליזם בהונגריה הסוציאליסטית.
משפחתו

אשתו הייתה קטלין האנאק (שם נעוריה היה קטלין דיאמנט). נישואיהם הביאו לעולם שני בנים: אנדראש האנאק, עורך דין, וגאבור האנאק, אקטואר.
פרסים והוקרה

פרס האקדמיה (1965, 1973)
פרס גינדיי (1986)
אזרח כבוד בקאפושוואר (1992)
פרו אורבה בודפשט (1995)
פרס פרנץ דיאק (1997)
פרס סצ'ני (1997) על עבודתו בהיסטוריה שהוכרה בינלאומית
עבודותיו העיקריות

A magyar szabadságharc és a Habsburg-monarchia elnyomott népei (1948)
A dualizmus válságának elmélyülése a XX. század első éveiben; Akadémiai, Bp., 1955 (A történettudomány kérdései)
A magyar pamutipar története (Hanák Katalinnal, 1964)
A dualizmus korának történeti problémái (1971)
Magyarország a monarchiában (tanulmánykötet, 1975)
Ady és századforduló (Király Istvánnal, 1977)
Magyarország története 1890–1918 (főszerkesztő, 1978, 1983)
Ungarn in der Donaumonarchie (1984)
Jászi Oszkár dunai patriotizmusa (1985)
Európa régiói a történelemben (Szűcs Jenővel, 1986)
Egy ezredév (1987)
A kert és a műhely (1988)
A History of Hungary (társszerző, 1990)
Polgári lakáskultúra a századfordulón (1992)
Ragaszkodás az utópiához (publicisztikák, 1993)
A kert és a műhely; képvál. Jalsovszky Katalin, Tomsics Emőke; 2. bőv. kiad.; Balassi, Bp., 1999
Modernizáció és antikapitalizmus Magyarországon; MTA, Bp., 1999 (Székfoglalók a Magyar Tudományos Akadémián)
1867 – európai térben és időben (tanulmányok, 2001)
ראו גם

A Magyar Tudományos Akadémia tagjai 1825–2002 I. (A–H). Főszerk. Glatz Ferenc. Budapest: MTA Társadalomkutató Központ. 2003. 476–477. o.(חברי האקדמיה ההונגרית למדעים 1825–2002)
Magyar nagylexikon IX. (Gyer–Iq). Főszerk. Bárány Lászlóné. Budapest: Magyar Nagylexikon. 1999. 181–182. o. ISBN 963-9257-00-1 (הלקסיקון ההונגרי הגדול)
פטר האנאק, היסטוריון, פרופסור באוניברסיטה ואזרח כבוד בקאפושוואר, נפטר בבודפשט, kapostv.hu
הספד של אשטוואן דיאק בגיליון כתב העת רבעי בודפשט בשנת 1998