דרך ארוכה קצרה
תוכן

הספר מבקר את הצורה שבה התקבלה החלטת ההתנתקות מרצועת עזה, את ניהול העניינים בלשכת ראש הממשלה אריאל שרון, את הממשלה ואת הפיקוד הבכיר של צה"ל בזמן מלחמת לבנון השנייה.
יעלון טוען בספר כי במדינת ישראל קיים חולי "הפטרוניזם" או "עכשוויזם", כלומר הרצון של החברה ל"שלום עכשיו" ללא יכולת המתנה. דרך זו מכונה בספר "הדרך הקצרה". הנוסחה של "שטחים תמורת שלום", שנוצרה מתוך תחושת עוצמה בעקבות הניצחון במלחמת ששת הימים הפכה בשני העשורים האחרונים לאסטרטגיה של נסיגות מתוך תחושת חולשה בלתי מוצדקת. חוסר היכולת של החברה הישראלית להמתין לשלום והנסיגות שבאות בעקבותיה מפגינות חולשה כלפי הערבים. אלו מקצינים בתגובה את עמדותיהם וכך מתרחק השלום. במקום זאת הוא מציע את "הדרך הארוכה", שאיננה מתיימרת להביא את השלום עכשיו ואיננה נוקטת בנסיגות ובמהלכים חד צדדיים. דרך זו תבהיר לשכנינו כי לא נובס באמצעי מלחמה וטרור, והיא לדעתו הדרך הקצרה ביותר אל השלום. בספר מספר יעלון גם את סיפור חייו האישי החל בילדותו בקריית חיים בשם משה סמולינסקי ואת משפחתו. אביו, דוד, שהיה פועל ייצור במפעל "שמן" יליד אוקראינה, ואימו, בתיה, ניצולת השואה ילידת גליציה. את כינויו, "בּוֹגי", קיבל בגיל 10 על ידי ילדי השכנים שהתקשו לקרוא לו "מושיק", כפי שנהגו לקרוא לו כולם באותם הימים. בתקופת התיכון היה תלמיד מצטיין במגמה הריאלית, ניגן בקלרינט והיה חבר בתזמורת הנוער של חיפה. מילדות היה חבר בתנועת "הנוער העובד והלומד". בשנת 1967 הוקם גרעין "יעלון" של התנועה שיועד לקיבוץ  בערבה. משה סמולינסקי, שרצה להביע את הזדהותו עם הרעיון החלוצי, שינה את שם משפחתו ליעלון.
מכאן ממשיך יעלון ומתאר את שירותו הסדיר בצה"ל, שאליו התגייס בשנת 1968 במסגרת גרעין "יעלון" של הנח"ל, והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם. בקורס מ"כים חי"ר פגש בנחמיה תמרי, מפקד הפלוגה שלו, שהשפיע רבות על מסלולו של יעלון בצבא. תמרי אף פיקד על יעלון בפעולה הראשונה שלו מעבר לגבול, עת ארב כוח מהפלוגה לרכב מחבלים בירדן. יעלון העריך את תמרי אולם סירב לבקשתו של האחרון לצאת לקורס קצינים. הוא שימש כמפקד כיתה וסמל מחלקה מצטיין בגדוד הנח"ל המוצנח ואת שירותו הצבאי הסדיר סיים בדרגת סמ"ר בשנת 1971. מלחמת יום הכיפורים שפרצה באוקטובר 1973, השפיעה עמוקות על יעלון, שלחם כצנחן במילואים בחטיבה 55, שלחמה בגזרה המצרית והייתה הראשונה לצלוח את תעלת סואץ. המלחמה הניעה את יעלון לשוב לשירות קבע בצבא. הוא סיים בהצטיינות קורס קצינים. לאחר-מכן חזר לתפקידי פיקוד בגדוד 50, ובצנחנים. הוא שימש כמ"פ בגדוד וכמפקד סיירת הצנחנים, עליה פיקד במסגרת מבצע ליטני וכן במבצעים נוספים. יעלון מתאר את המשך שירותו, עת נקרא ב-1979 על ידי נחמיה תמרי לפקד על פלגת האימונים של סיירת מטכ"ל ואף כיהן כסגן מפקד היחידה. יעלון מתאר את חוויותיו ממלחמת לבנון הראשונה שבה שימש כסגן נוסף למפקד סיירת מטכ"ל. יעלון מתאר משבר קשה שעבר במהלך המלחמה עת התחבט אם עליו להישאר בצה"ל, נוכח מה שכינה כמשבר פיקודי ערכי בצבא. יעלון החליט להישאר ובהמשך הספר הוא מתאר את חוויותיו כמג"ד גדוד 890 של הצנחנים, שמפקדו הודח, ויעלון הוביל אותו להישגים מבצעיים רבים בגזרת לבנון. לאחר מכן מתאר יעלון את פציעתו במאי 1985, כשנפצע במהלך היתקלות עם מחבלים בלבנון, והוא כבר סמח"ט בחטיבת הצנחנים. ואת לימודיו במכללה לפיקוד ולמטה בקמברלי שבאנגליה. באותה עת, הייתה נתונה סיירת מטכ"ל במשבר מבצעי ופיקודי קשה, וראש אמ"ן, האלוף אמנון ליפקין-שחק, שמינה את יעלון למפקד סיירת צנחנים שנים קודם לכן, רצה בו לתפקיד מפקד היחידה. כדי לשכנעו נפגש עמו שחק בשווייץ ואף העלה אותו לדרגת אלוף-משנה. תקופת כהונתו של יעלון כמפקד סיירת מטכ"ל נחשבת לתקופת שיא של הישגים ליחידה, והוא עצמו מחשיב אותה כתקופה היפה בשירותו הצבאי. התפקיד המשמעותי הבא עליו כותב יעלון הוא מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון. יעלון הושפע מאוד מחוויית השירות באיו"ש והלחימה באינתיפאדה הראשונה. בשנת 1995 הועלה לדרגת אלוף וכיהן כראש אגף המודיעין. יעלון מתאר בספרו את חבלי תהליך השלום עם הפלסטינים, והעימותים שהיו לו בנושא עם ראשי הממשלה יצחק רבין, שמעון פרס ואהוד ברק. יעלון מתאר גם את השנתיים בהן שימש כסגנו של הרמטכ"ל שאול מופז. בתום כהונתו של מופז מונה, ב-9 ביולי 2002, לרמטכ"ל ה-17 של צה"ל.
יעלון מונה לרמטכ"ל ביולי 2002, כחודשיים לאחר מבצע חומת מגן. יעלון כותב כי התחום העיקרי שבו עסק צה"ל במהלך כהונתו היה המשך המלחמה בטרור הפלסטיני. בשנתיים הראשונות לכהונתו של יעלון, גל הטרור שמקורו ביהודה והשומרון הלך ודעך, במידה רבה הודות להפעלה נכונה של השב"כ וכן בזכות גדר ההפרדה שהוקמה סביב אזור השומרון. ערי השרון והצפון, שסבלו בשנים הקודמות מפיגועי התאבדות רבים, נהנו משקט יחסי לאורך 2004. גזרת ירושלים נותרה פרוצה במידה רבה, ובעיר אירעו מספר רב של פיגועים קשים. ברצועת עזה עם זאת, המצב הלך והסלים במהלך 2004, ויישובים ישראלים רבים - לרבות העיר שדרות שבתחומי הקו הירוק - ניצבו תחת איום מטחי רקטות הקסאם ששוגרו מהרצועה. יעלון הוביל את צה"ל למספר מבצעים גדולים בתחומי הרצועה ובהם מבצע ימי תשובה, במהלכם חדרו כוחות קרקע של צה"ל אל שכונת זייתון, רפיח, בית חאנון, מחנה הפליטים ג'באליה וחאן יוניס על מנת להרוס מחרטות קסאמים, מעבדות נפץ ומנהרות הברחה. במבצעים אלה נהרגו מאות מחבלים, אך גם עשרות חיילי צה"ל (כ-13 חיילים נהרגו ב"אסון הנגמ"שים"). ברפיח הרס צה"ל מאות בתים בניסיון לפגוע במנהרות ההברחה, אולם נחל הצלחה חלקית בלבד. ארגוני זכויות אדם מתחו ביקורת קשה על ההרס ברפיח ודחו את טענת צה"ל לפיה הדבר היה בבחינת כורח צבאי. יעלון כותב בספרו כיצד כרמטכ"ל אף רמז מספר פעמים כי הוא מתנגד למעורבות היתר של שר הביטחון שאול מופז בעניינים פנים-צבאיים, וכן התעמת פעמים אחדות עם חברי ועדת החוץ והביטחון של הכנסת בראשות ח"כ יובל שטייניץ. למרות כל אלה, טען, היה שותף מרכזי בהכנות לקראת תוכנית ההתנתקות. יעלון סיים את כהונתו כרמטכ"ל לאחר שלוש שנים. הוא מתאר זאת בספרו כבשורה שהפתיעה אותו בפברואר 2005 עת הודיע לו שר הביטחון, שאול מופז, כי לא יאריך את כהונתו בשנה נוספת וכי הלה יסיים כהונתו ביולי 2005, לפני מועד ביצוע תוכנית ההתנתקות. לדברי יעלון עצמו, הסיבה לכך היא שהוא התעקש להביע את דעתו על נזקי ההתנתקות בפני הממשלה. בספרו טוען יעלון, בתארו את אופן קבלת ההחלטה על ההתנתקות: "הוא (שרון) הלך למהלך (ההתנתקות) אשר גרם נזק אסטרטגי לישראל לא מפני שהאמין במהלך הזה, אלא מפני שביקש להציל את עצמו, כאשר החקירות הפליליות איימו עליו." החליף אותו סגנו, האלוף דן חלוץ, שבניגוד ליעלון תמך ברעיון ההתנתקות.