משטרי אחריות בדיני נזיקין
סקירת דין > הוראות חוק רלוונטיות

1. ס' 12 לפקודה אחריות של משתף ומשדל -
ס' 12 : אחריות המשדל (אחריות מעורבת)-
אחריות המשדל לנזק שנגרם על ידי המשודל (=הזולת), המשדל שותף אך אינו מקיים את היסוד העובדתי. ס' 12 חל כשתרומתו לעוולה חלקית ולא ניתן להטיל אחריות מלאה. האם זוהי אחריות אישית או שילוחית? זו אחריות מעורבת, שילוחית ואישית.
מה שמייחד את §12 זה שניתן להטיל אחריות על המשדל גם אם מי שגרם לנזק אינו מקיים את כל יסודות העוולה, או שאינו אחראי גם אם ביצע אותה (תו"ל, קטין)- לכן מדובר באחריות מעורבת ולא שילוחית.
ניתן להגיע לתוצאת ס' 12 בדרכים אחרות:
(1) תביעת המשדל דרך עוולת הרשלנות
(2) שפס"ד כרמי ני נערים שיחקו עם אקדח בשטח פתוח ופגעו באישה, לא ברור מי לחץ על ההדק בעת הפגיעה ולכן ניתן לטעון שמדובר במעוולים במשותף (§11).
פס"ד רום :תובע: ראש העיר חולון. נתבע: חבר מועצה. התובע תבע עיתון בלשון הרע ותבע גם את חבר המועצה שהגיב לכתבה. ביהמ"ש לא מחייב את המגיב באחריות לפי החלופות של §12 משדל/שותף בביצוע
ביהמ"ש אומר, שכדי להאשים בשידול יש להראות יס"נ של כוונה או לפחות מודעות לפעולת השידול ולעוולה שתגרם ממנה.
אם דורשים יס"נ גבוה זו בעצם דרישה מיותרת, כי ניתן יהיה לעקוף דרישה זו על ידי תביעה בעוולת הרשלנות. – למרות זאת ל §12 משמעות בשני מקרים:
א. האשרור- בוצעה עוולה ואדם אחר מאשררה בדיעבד. ניתן להטיל עליו אחריות של משדל. כך גם ניתן להטיל אחריות על מי שמשדל למעשה שעומד להיעשות (מזכיר אלמנט מדיני עונשין: הניסיון).
ב. הנזק הוא תנאי לעוולת הרשלנות, אך כיום יש עוולת שמאפשרות תביעה ללא הוכחת נזק כגון לשון הרע, נניח שאדם שידל ללשון הרע לא ניתן לתבוע אותו ברשלנות כי אין נזק, אך ניתן לתבוע אותו בשידול ללשון הרע גם ללא הוכחת נזק.
ס' 37 לפקודת הנזיקין מדבר על אחריות כלפי מסיג גבול
אחריות של בעלי מקרקעין ברשלנות לא תחול כלפי מסיגי גבול אלא אם הוכיח התובע שנכנס בתום לב ובלי כוונה לעבור עבירה או לעשות עוולה. זה הסדר מעניין: זה סעיף מהותי גם - עזבנו את ההיבט הראיתי של עוולת הרשלנות - השאלה היא מה האחריות ברשלנות של בעלי מקרקעין כלפי מסיגי גבול, למשל השארתי בור פתוח בשדה שלי וכל מיני דברים מסוכנים שאני יכול לעשות אצלי במקרקעין. החוק אומר שאני כבעל מקרקעין אחראי כמובן כלפי כל מי שנכנס אלי כאורח. לגבי מסיגי גבול - הפקודה אומרת שאין אחריות ברשלנות - אל תיכנסו למקום לא שלכם! רק בהתקיים 2 תנאים מצטברים אני אחייב את בעל המקרקעין - תו"ל, ולא נכנסת לבצע עבירה או עוולה. רק אז יש אחריות של בעל המקרקעין כלפיכם ברשלנות. הרי יש את ל"ג בעומר - ילדים נכנסים לכל מיני מקומות לגנוב קרשים. הילדים מסיגים גבול ונכנסים על מנת לבצע עבירה. הם מבינים שזה שטח שאסור להיכנס עליהם. זה שזה ילד זה לא מפריע לנו להגיד שיש לו אחריות בנזיקין, לפחות באשם תורם. אבל אין אחריות כלפי מישהו שנכנס לבצע עבירה? נניח שאני קבלן ומניח שילדים יכנסו לגנוב עצים - מותר לי להתעלם מזה ולהשאיר דברים מסוכנים באתר? נניח שאני נכנס למקרקעין לבצע עבירה שאין בינן לבין הסגת הגבול ולא כלום (למשל אני נכנס למלא טפסים לא חוקיים של מס הכנסה)! למה לתת לבעל המקרקעין הנחה לאחריות שלו? למה לפטור אותו מאחריות? באנגליה עשו תוכנית דומה לכוכב נולד אבל של הצעות חוק...מאזינים הוזמנו להציע הצעות וחברי הפרלמנט התחייבו להציע את ההצעה בבית המחוקקים. לתדהמת כולם ההצעה שהתקבלה היא פטור גמור מאחריות למסיגי גבול. זה מעניין - הבית שלנו הוא מבצרנו: אני אין לי אחריות - זה מעלה שאלה למה - מה יש לנו במקרקעין שזה כל כך קריטי? למה אם אני נכנס בתום לב ולבן אדם יש רוטוויילר והוא תוקף אותי זה יתן לו הגנה? ואם אני תם לב ובכלל לא ידעתי שאני מסיג גבול? למה שתהיה לי הגנה פחותה? לא ברור.
למה כל הרשלנים בעולם צריכים לשלם חוץ מבעלי המקרקעין שהסיגו להם גבול?? המקור של כל הדילמה על בעלים במקרקעין - המקבילה האמריקאית, האתוס האמריקאי של החוואי הבודד שנמצא במערב הפרוע: היו הרבה פס"דים בתקופה זו של החוואי הבודד שהלך לישון בלילה במקום מסוכן, ואז חיבר חבל ורובה לידית והשכנה שבאה לבקש סוכר פתחה את הדלת ונורתה. האתוס היה - זה הבית שלי תעזבו אותי בשקט. אל תבואו לבקש סוכר. השאלה היא האם אנחנו מאמצים את האתוס הזה. למה דווקא לבעלי מקרקעין? הרי מי שיש לו קרקע היינו מצפים שייזהר איתה.
משטרי אחריות באים ידי ביטוי בכמה פיתוחים פסיקתיים בבית המשפט העליון:
דיני הנזיקין מגנים בעיקר על הרכוש ולא על הגוף. ממד זה קיבל התייחסות גם בבתי המשפט.
הפרדוקס - דווקא בהגנה על ערכים חשובים יותר (שלמות הגוף) התנאים להוכחת קיום העוולה קשים יותר מבחינתו של התובע (צריך להוכיח יסוד נפשי חמור יותר) מאשר בהגנה על רכוש (אחריות חמורה, רשלנות).
הפסיקה ניסתה לפתור זאת:
פס"ד מזרחי נ. מקורות: במקרה זה עשתה מקורות שיפוצים ליד הכרם של התובע- ובשל האבק הענבים לא מצליחים להבשיל. תבע על הש"ג- אבק שנגרם עקב השיפוץ נכנס לשטחו וגרם לנזק. ביהמ"ש פסק כי כאשר מדובר בנזקים לרכוש צריך להראות שהייתה צפיות לגרימת הנזק. כאן עשה ביהמ"ש את המהלך ההפוך- מקטין את ההגנה על הרכוש.
פס"ד חמד
תובע: ילד שנפגע בראשו בעת שהיה עובר אורח במחנה פליטים בג'נין.
נתבע: מדינת ישראל חייל, מ"מ
השאלה המשפטית הייתה האם החיילים התרשלו?בבית משפט המחוזי נקבע ששוטרי המג"ב לא התרשלו ופעלו על פי הנהלים המקובלים. ומכאן הערעור לבית המשפט העליון. הערעור נדחה גם בעליון אך חשיבותו של פסק דין זה הוא פיתוחה של נוסחת הנד.
הנד- בדיקת תועלות אל מול נזקים בודקים האם זה משתלם.
ברק אומר על נוסחת הנד: לא מסתפק בנוסחת הנד ומחפש מה צודק, הגון.
ריבלין: משווה בין תוחלת הנזק לבין התועלת.
בית המשפט העליון קיבל את גישת נשיא בית המשפט ברק, ודחה את הערעור.
פס"ד פניגשטיין
תובע: חברה שסיפקה חומר לחברה של המנהל.
נתבע: מנהל עבודה של חברה שפשטה רגל.
עילה: רשלנות
עובדות: הצ'קים לא מכובדים כי הוא פשט רגל והחברות תובעות כי הם נושים לא מובטחים.
ניסו ללכת לאיש באופן פרטי ברשלנות כי אולי הוא התרשל שכנע אותם לחבור כשידע שהמצב הפיננסי לא טוב.
ביהמ"ש דוחה כי אין חובת זהירות לחברות.
לא מוצדק לתת להם פיצוי עניינית כי זה מתומחר כבר בצ'ק הריבית העמלה כי כבר לוקחים את הסיכון שכנראה ולא ישלמו לי.
נקבע על ידי בית המשפט שגם לחברות וגם למנהלי החברות אין חובת זהירות כלפי הספקים.
ביקורת על משטרי האחריות-
דיני הנזיקין התפתחות באנגליה- הפקודה שלנו היא ירושה בריטית. במקור האמיתי היא מקפריסין שהיה קולוניה בריטית.
בעוולות הקשורות לגוף קשה לתובע לנצח, ודווקא הרכוש מוגן מאוד חזק על ידי עבירות של היעדר אשמה!-אחריות מוחלטת או חמורה. הרכוש מוגן חזק יותר מהגוף על ידי הפקודה. אחד ההסברים ההגיוניים - הסבר היסטורי- מי עומד מאחורי המשפט של ימי הביניים? האצילים! לגוף הם לא דואגים ובטח לא לחירות - מי ייגע בהם בכלל- מה שמטריד אותם יותר וקשה להם יותר לשמור זה הרכוש שלהם, ולכן הם עושים עוולות חזקות על הרכוש.
בימינו שבהם יש חשיבות יותר גדולה לגוף הפרט ולחופש שלו, דיני הנזיקין לא תמיד נותנים את המענה המיטבי, בניגוד לפקודה בתי המשפט הרחיבו את ההגנה על הגוף דרך שימוש בעוולות רכוש המסתפקות באחריות חמורה או מוחלטת כדי להגן על הגוף, פס"ד נגר הוא דוגמה טובה לכך.
• פס"ד נגר נגד דהרי - התובעת - ילדה שנפצעה. הנתבע - בעלים של סוס. הסגת גבול עוסק ברכוש! זה נורא מוזר שיפעילו את הסגת גבול שעוסק ברכוש בפסק דין שעוסק בגוף. העובדות: הסוסה נכנסה לשטח הורי הילדה, הילדה ניסתה לגרש אותה והסוסה בעטה בה. אמרנו שהרכוש מוגן חזק והגוף חלש - מוגן על ידי עוולות שדורשות ידיעה או כוונה. דווקא השופט לקח עוולה קניינית - הסגת גבול ואומר: כשהסוס מסיג גבול אתה לא משלם רק על הסגת הגבול אלא על כל נזק שהסוס גורם! הגברת ההגנה על הגוף - הרי עוולה לא דורשת כלל אשם. כלומר לקחת את העוולות המתייחסות לרכוש ולהשתמש בהן כדי להגן על הגוף. בעידן כיום שבו חשיבות הגוף הבריאות והמצב הגופני קיבלו ערך עליון ומקומו של הרכוש ירד בערכו לעומת חיי דם יש מקום למחוקק ולבתי המשפט לאמץ לחיקם את השינוי החברתי המבורך הזה ולתת עדיפות ביכולת להוכיח אחריות לנזקי גוף מאשר להקל על היכולת לקבל פיצוי בגין נזק הנגרם לרכוש.