stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארה כחולה-צהובה
תיאור

אורכה של הארה הכחולה-זהובה 81–91 סנטימטרים (32–36 אינץ'), ומשקלה הוא כ-900–1,814 גרם, מוטת כנפיה 104–114 סנטימטרים (3.41–3.74 רגל); זהו אחד המינים הגדולים ביותר במשפחת התוכיים. הגב, החלק החיצוני של הכנפיים והזנב כחולים בגוונים שנעים מטורקיז ועד כחול מלכותי. הבטן, החזה והזנב צהובים בגווני צהוב-כתום ולעיתים זהוב והזנב בצבע זהוב-זית. המצח ירוק והמקור, הסנטר והרגליים שחורים; הפנים, שאינן מנוצות, לבנות בדרך כלל, אך הופכות לורודות כשהארה מתרגשת.
אורח חיים

הארה ניזונה בעיקר מאגוזים, זרעים, ופירות. לאחר שהארות מעכלות את האגוזים, חלק מהם נפלט החוצה, וכך הארות משפיעות למעשה על פיזור הזרעים ביער. מקורם החזק מאפשר להם לפתוח את הקליפות של האגוזים. לעיתים, הארות ניזונות מחרסית, שמסייעת להם לעכל את הרעלנים שנמצאים בחלק ממיני האגוזים בלי להיות מושפעים מהם. ליד מקורות חרסית ניתן לראות התקבצויות גדולות מאוד של ארות ממין זה.
הפרטים ממין זה חיים בדרך כלל בזוגות, אך מתקבצים לעיתים גם ללהקות; בחלקו המוקדם של הבוקר, כשהם מחפשים מזון, הם עשויים להצטרף ללהקות. להקות אלה בדרך כלל רעשניות מאוד. במקרה של סכנה, אחד הפרטים מתחיל לצווח על מנת להזהיר את הלהקה.
תוחלת החיים הממוצעת היא כ-30 עד 35 שנים, אך פרטים מסוימים עשויים להגיע לגיל 60.
הפרטים ממין זה מונוגמיים, ומקננים לרוב בעצי דקל מתים. הארות מגיעות לבגרות מינית בגיל 3–4 שנים, ומתרבות כל 2–3 שנים לערך. צבע גופו של הזכר מהווה, קרוב לוודאי, חלק בתהליך בחירת בן הזוג: ככל שצבע הגוף בוהק יותר, כך הפרט חזק יותר, וגדלים הסיכויים להזדווגות. עונת הרבייה מתרחשת בתקופה שבין ינואר ליולי. הנקבה מטילה 2–3 ביצים, ודוגרת עליהן במשך כ-24 עד 28 ימים. הנקבה מאכילה תחילה את הגוזלים על ידי הקאת המזון שאכלה, ולאחר תקופה זו, היא והזכר מאכילים את הגוזלים לסירוגין. גוזל אחד מקבל יותר מזון מאחיו, והם גוועים עד מהרה ברעב. הזכר והנקבה מגינים על הגוזלים, ומפגינים אגרסיביות רבה כשמתקרבים לקנם. הגוזל פורח מהקן כ-97 ימים לאחר בקיעתו.
הארה והאדם

הארה הכחולה-צהובה הוא מין מבוקש לגידול בשבי, הן כחיית מחמד והן כחייה בגן חיות או פינת חי, בזכות צבעוניותה ויכולת הדיבור שלה. הארה הכחולה-צהובה היא בעלת אינטליגנציה גבוהה יחסית וניתנת לאילוף.
ארה כחולה-צהובה
שלוש ארות כחולות-צהובות בשבי
ארה כחולה-צהובה בגן החיות הלימודי בחיפה
הערות שוליים

↑  ארה כחולה-צהובה באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2  Ara ararauna (blue-and-yellow macaw) באתר Animal Diversity Web, אוחזר ב-25 בספטמבר 2015.
↑  Blue & Gold Macaws aka Blue & Yellow Macaws
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282676305171 
גוזל ארה במדגרה מלאכותית
Ara ararauna
אריסימון

| אריסימון |
| --- | --- |
 Erysimum capitatum 
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צלפאים
משפחה:: מצליבים
סוג:: אריסימון
שם מדעי
 Erysimum ‏לינאוס, 1753
אריסימון גלוני- איור
אָרִיסִימוֹן (שם מדעי: Erysimum) הוא סוג במשפחת המצליבים, עליו נמנים כ-180 מיני צמחים עשבוניים, שעירים. צבע פרחי האריסימון לרוב צהוב. בארץ ישראל גדלים בר שבעה מינים מסוג זה, בחבלי הצומח הים-תיכוני ובחרמון. כמו כן, מספר מינים מהווים צמחי נוי בשל יופי פרחיהם.
תיאור הסוג

על סוג זה נמנים עשבים חד או רב שנתיים, וכן בני-שיח. גובהם נמוך-בינוני- 10-130 ס"מ. עלי האריסימון דמויי סרגל או צורה דומה. העלים אינם מחולקים, ובכך נבדלים מהסוג הקרוב תודרה, שלו פירות דומים. צבע כותרת הפרח לרוב צהוב, ולעיתים בצבעים אחרים כדוגמת סגול הפריחה אביבית או קיצית. פרי האריסימון הוא מטיפוס תרמיל, והוא מוארך בדרך-כלל.
סוג זה קרוב לסוג Ceiranthus, שלעיתים נכלל בו. בשל מספר תכונות, נחשב הסוג אריסימון, על-פי אחת ההשקפות הסיסטמטיות לשבט נפרד במשפחת המצליבים.
תפוצת הסוג היא בעיקר באזור האירנו-טורני, האזור הים-תיכוני, אירופה, וצפון אמריקה. בארץ ישראל מצויים 7 מינים מסוג זה, שמספרם עולה כלפי צפון הארץ.
מינים רבים של אריסימון משמשים כצמחי נוי פופולריים, בעיקר באזורים בעלי אקלים ממוזג. הם מגודלים בשל פרחיהם היפים, ונשתלים פעמים רבות במסלעות ובכתלים, משום דרישתם הצנועות לגידול. מכאן השם האנגלי העממי לסוג זה, Wallflower ('פרח קיר'). בישראל, שימוש זה אינו נפוץ, ושני מינים עיקריים של אריסימון משמשים כצמחי נוי.
מיני הסוג > מיני הסוג בצמחיית ארץ-ישראל

אריסימון ארגמני (Erysimum purpureum) – עשבוני רב-שנתי הגדל באופן נדיר במרומי החרמון. צבע הפרחים ארגמני-לילכי.
אריסימון מחוספס (Erysimum scabrum) – עשבוני רב-שנתי הגדל באופן נדיר במדרונות סלעיים בחרמון ובגלעד. צבע הפרחים צהוב, הפרי הבשל מפושק או זקוף בצורה אופיינית.
אריסימון איזמירי (Erysimum smyrnaum) – עשבוני רב-שנתי בעל עמוד פריחה מסועף, שגדל בחרמון. צבע הכותרת צהוב. קרוי על-שם העיר הטורקית איזמיר.
אריסימון מיובל (Erysimum verrucosum) – עשבוני רב-שנתי הגדל במדרונות בחרמון. צבע הכותרת צהוב.
אריסימון תמים (Erysimum crassipes) – עשבוני רב-שנתי הגדל בחבלי הצומח הים תיכוני בישראל וכן בחבלים יובשניים. זהו מין האריסימון הנפוץ ביותר בארץ. הוא מאופיין בעלים בעלי שפה תמימה, ומכאן שמו. לצמח שערות צפופות שמקנות לו מראה מאפיר. צבע הכותרת צהוב.
אריסימון גלוני (Erysimum repandum) – מין האריסימון החד-שנתי היחיד שגדל בארץ. מין זה נבדל גם בשולי עליו, שהם משוננים מעט בצורה שאינה אופיינית לסוג. גדל באופן נדיר בחבלים ים-תיכוניים בארץ ובעבר הירדן. צבע הכותרת צהוב.
מיני הסוג > מינים המשמשים כצמחי נוי

אריסימון קנדיקום (Erysimum candicum)
אריסימון פשתני (Erysimum linifoium)
לקריאה נוספת

נעמי פינברון-דותן ואבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, ירושלים: הוצאת כנה, 1991, עמ' 233-232. (הספר בקטלוג ULI)
אבי שמידע, החי והצומח של ארץ ישראל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1983, כרך 10, עמ' 103.
אשבל השדה

| אשבל השדה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: שפתניים
סוג:: אשבל
מין:: אשבל השדה
שם מדעי
 .Stachys arvensis L ‏לינאוס, 1763
אֶשְׁבַּל הַשָּׂדֶה (.Stachys arvensis L) - צמח עשבוני חד-שנתי קטן ונמוך אחד מ-380 מינים בסוג אשבל, ממשפחת השפתניים. מתוך 16 מינים בסוג אשבל כמחציתם פגיעים ובסכנת הכחדה. המין נדיר מאוד ובסכנת הכחדה בישראל אך לא בעולם.
מאפיינים מורפולוגיים

תכונות המין משתנות ממקום למקום, למשל, בין ישראל לסין בצבע הכותרת ואורכה.
צמח עשבוני חד-שנתי קטן ונמוך, מסתעף מן הבסיס, כל חלקיו שעירים.
השורש הוא שורש שיפודי.
הגבעולים רבועים, דקים, זקופים עד מזדקפים (גבעול ששרוע על הקרקע וקצהו מתרומם כלפי מעלה), מסתעפים או פשוטים, ואורכם 20 עד 60 ס"מ. הגבעולים מכוסים בדלילות בשערות לבנות מסועפות ובלוטיות.
העלים נגדיים, פשוטים, חרוקים (השיניים גדולות) ומכוסים גם בשערות בלוטיות. העורקים המשניים מנוצים. העלים המלווים את התפרחות דומים לעלים הגבעוליים אך קטנים יותר.
עלי הגבעולים (בתחתית) בעלי פטוטרות, שאורכם, צורת הטרפים סגלגלה, אורכה 2 עד 3 ס"מ ורוחבה 1 עד 2 ס"מ. צדם העליון שעירים בדלילות, צדם התחתון שעירים בצפיפות, והעורקים שעירים בדלילות. בסיס הטרף דמוי לב, קודקודו קהה ושפתו חרוקה.
הפרחים ערוכים דורים דורים רחוקים זה מזה וקרובים זה לזה לעיתים בחלק העליון. מספר הפרחים בדור הוא 4 עד 6 לעיתים רחוקות רק 2. על פי רוב פורחים רק שני פרחים בו-זמנית.
עלי הפרחים (העלים העליונים המלווים את התפרחת) דומים לעלי הגבעול אך קטנים יותר, נראים יושבים (הפטוטרות קצרות מאוד), בסיסם מחודד, שפת העלים פחות או יותר תמימה וקצרים מאורכו של הגביע.
הפרחים דו-מיניים, דו-שפתניים (לכותרת שתי שפתיים ברורות למדי, שתיהן נראות יפה מבחוץ). החפים כ-1 מ"מ. עוקץ הפרח כ-1 מ"מ.
הגביע צינורי-פעמוני, כ-3 מ"מ עד 7 מ"מ (מותנה במקום הגידול), מכוסה בצפיפות בשערות רב-תאיות ושערות בלוטיות, מספר עורקיו 10. 5 שיניו כמעט שוות, ארוכות כאורך צינור הכותרת, צורתן אזמל-משולש ומסתיימות בחוד קצר ואורכן כ-1 מ"מ. הגביע משתייר עם הבשלת הפרי והוא דמוי כד ומרושת בצורה בולטת.
הכותרת ורדרדה-ארגמן (בישראל) עד אדומה (במקומות אחרים בעולם) ואורכה כ-4 עד 8 מ"מ. צינור הכותרת אינו בולט מהגביע.
השפה עליונה זקופה וקמורה, סגלגלה, עם 2 אונות. אורכה כ-2 מ"מ, פלומתית בחוץ.
השפה התחתונה פרושה, פלומתית בחוץ. האונה האמצעית גדולה יותר משתי הצדדיות ועגולה עם עיטורים ארמניים אופייניים. האונות הצדדיות דמוי ביצה.
האבקנים, 4 פוריים צומחים מן צינור הכותרת ובולטים מתוך השפה העליונה. 2 האבקנים הקדמיים ארוכים יותר.
המאבקים עם 2 לשכות. הקונקטיב המחבר בין המאבקים אינו מפותח.
השחלה עילית, בעלת שני עלי שחלה המתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה ל-4 מגורות בעלות ביצית אחת כל אחת.
עמוד העלי יחיד וארוך, קצהו מפוצל לשתי זרועות כמעט שווים. הצלקות דקיקות ומחודדות.
הפרי מפרדת בעלת 4 פרודות דמויי ביצה (קודקודיהם מעוגלים). בכל פרודה זרע אחד זעיר וחום שאורכו כ-1.5 מ"מ. המפרדת עטופה כולה בגביע משתייר ויבש.
בארץ אשבל השדה פורח ממרץ עד אפריל.
תפוצה בארץ ובעולם

אשבל השדה צמח נדיר ובסכנת הכחדה בישראל. כיום הוא גדל רק בשרון בשולי שדות באדמות כבדות. בעבר הוא נמצא גם בדרום שפלת החוף. אך, הוא אינו בסכנת הכחדה בעולם, אדרבא הוא מראה נטייה להתפשטות באזורים ותפוצתו למשל בסין: פוג'יאן, גואנגדונג, גואנגשי, טייוואן ואף ברוסיה; אירופה, צפון אמריקה, דרום אמריקה, צפון אפריקה ודרום אפריקה. מוצאו מאירופה, מהמזרח התיכון, מצפון אפריקה ומהאיים האטלנטיים, כיום הוא נפוץ ברחבי העולם והוכנסו לדרום אפריקה לפני סוף המאה ה-17 בעיקר בדרום-מערב מחוז קייפ.
הערות שוליים

1 2  Stachys arvensis, WFO (2022): Published on the Internet
↑  ערגה אלוני, אשבל השדה Stachys arvensis צמח "אדום" חד שנתי, הגדל בשרון (אפריל 2019), באתר כלנית, ‏2019
↑  אשבל השדה, באתר הרשימה האדומה
1 2  אשבל השדה, באתר צמחיית ישראל ברשת
1 2  Stachys arvensis Linnaeus, Flora of China @ efloras.org
בבון צהוב

| בבון צהוב |
| --- | --- |
 בבון צהוב לוהג בקניה בבון צהוב לוהג בקניה.
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף יבש
משפחה:: קופים בעלי זנב
סוג:: בבון
מין:: בבון צהוב
שם מדעי
 Papio cynocephalus ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


בַּבּוּן צָהוב (שם מדעי: Papio cynocephalus) הוא מין של קוף בעל זנב מהסוג בבון החי בדרומה של אפריקה.
במין זה שני תת-מינים:
Papio cynocephalus cynocephalus
Papio cynocephalus ibeanus
בעבר סווג בבון קינדה (Papio kindae) לאותו מין אך הוא הועבר למין עצמאי.
תיאור

בבון זה בעל פרווה חומה-זהבהבה שנתנה לו את השם והוא בעל גוף רזה יותר מקרוביו ורעמה קטנה יחסית. אורכו 84 ס"מ בזכרים ו-60 ס"מ בנקבות ואורך הזנב כמעט כאורך הגוף. משקלם 12–25 ק"ג בממוצע. הלסת מעוגלת יותר משאר הבבונים, אם כי החוטם מוארך והפנים כהות. הם יודעים לזנק ולקפוץ בין העצים.
הבבונים חיים בלהקות ברחבי הסוואנה של מרכז אפריקה הדרומית מקניה וטנזניה עד זימבבואה, ובוצוואנה. הבבונים חיים על הקרקע, אם כי הם ישנים על עצים, וחיים בחבורות המונות עד 200 פרטים. הם אוכלי כל הניזונים בעיקר מעשב, פירות וחרקים אך גם מבשר של נבלות ושל חולייתנים קטנים שונים. במרכז הלהקות עומדת "קואליציית" זכרים דומיננטיים המגינים על הלהקה מטורפים כמו אריות ונמרים וכן מבבונים יריבים. הם נלחמים באכזריות ועלולים לפצוע קשה אחד את השני תוך כדי קרב.
התושבים המקומיים נוהגים להרוג בבונים הפולשים לשדותיהם וחלק צדים אותם למאכל, אך האוכלוסיות שלהם לא נפגעות מכך.
הערות שוליים

↑  בבון צהוב באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531691105171  NKC: ph449174
בבירוסה מצויה

| בבירוסה מצויה |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
תת־סדרה:: דמויי חזיר
משפחה:: חזיריים
סוג:: בבירוסה
מין:: בבירוסה מצויה
שם מדעי
 Babyrousa babyrussa ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


בבירוסה מצויה או בבירוסת בורו (שם מדעי: Babyrousa babyrussa) הוא מין של חזיר מהסוג בבירוסה החי בטבע באיים בורו, סולה, מנגול וטאליבו שבאינדונזיה.
מאפיינים

אורכם של חזירים אלה 85–110 ס"מ וגובהם 65–80 ס"מ. הם בעלי ארבעה ניבים הצומחים מהלסת התחתונה ומתעקלים כלפי מעלה. השיער של מין זה הוא חום-זהוב והם שעירים יותר משאר הבבירוסות.
הם חיים ביערות ובביצות ברחבי איים באינדונזיה. הם מזכירים בהרגליהם את בבירוסת צפון-סולאווסי. הבבירוסות חיים בחבורות של עד תריסר פרטים והזכרים המבוגרים חיים בנפרד. הם מגיעים לבגרות מינית בגיל עשרה חודשים ובכל המלטה נולדים עד שני גורים.
הבבירוסות הם אוכלי כל המשתמשים בחוש הריח כדי למצוא מזון. הם ניזונים משורשים, עלים שונים, פירות שנפלו, זרעים, חסרי חוליות, חולייתנים קטנים ונבלות. דווח גם על קניבליזם בחלק מהקהילות. הם משתמשים באפם השרירי כדי לנבור באדמה ולחלץ את מזונם והשיניים יכולות לשבור אגוזים קשים.
הבבירוסה נמצאת בסכנת הכחדה עקב פגיעה ביערות הגשם בהם הם חיים ועקב ציד בידי הילידים (לעומת רוב תושבי אינדונזיה המוסלמים, לנוצרים מותר לאכול את הבבירוסה). המין נחשב למוגן באינדונזיה.
הערות שוליים

↑  בבירוסה מצויה באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אריה צאבו

אריה צאבו זכר - חסר רעמה
לביאה צאבו בפארק הלאומי מזרח צאבו, קניה.
אריה צאבו (נכתב גם: טסאבו) הוא כינוי לאוכלוסייה של אריה מסאי הנמצאת סביב נהר צאבו בפארק הלאומי מזרח צאבו שבקניה. אוכלוסיית אריה צאבו מתייחדת בכך שהם חסרי רעמה בדרך כלל עם מספר מאפיינים ייחודיים נוספים. עם זאת, הם אינם מהווים תת-מין נפרד. אריות צאבו היו ידועים לשמצה בעבר, בעקבות שני פרטים אוכלי אדם שהיו מעורבים בעשרות תקיפות נגד הפועלים שבנו את קו הרכבת לאוגנדה בסוף המאה ה-19. אריות אלה ניצודו לבסוף על ידי ג'ון פטרסון, אשר כתב על כך ספר רב מכר שזכה לשלוש גרסאות קולנועיות לפחות.
מאפיינים

הזכרים של אריה צאבו גדולים בדרך כלל יותר מזכרי האריות האחרים של תת-המין המסאי, והם שונים מזכרי תת-מינים אחרים בכך שהם משתתפים באופן פעיל בציד. גם מבנה הלהקות ייחודי משום שאצלם רק אריה יחיד שולט על להקת הלביאות ללא זכרים קשורים, בניגוד ללהקות לביאות אחרות שנמצאות בשליטת 1–4 זכרים עם עד 7 זכרים שקשורים בצורה כלשהי ללהקה (לרוב כאלו המנסים לקחת את השליטה). מספר הפרטים הממוצע בלהקה של אריה צאבו גדולה יותר: 8-7 פרטים, לעומת 4–6 פרטים בממוצע אצל שאר האריות.
כאמור, המאפיין הייחודי העיקרי של אריה צאבו הוא חוסר הרעמה אצל הזכרים, ולעיתים יש להם רעמה דלילה מאוד - קטנה אף מזו של אריה סנגלי. עם זאת, עובי הרעמה וגדולה עשוי להשתנות בין הפרטים. ישנן שתי השערות מדוע אוכלוסייה זאת חסרת רעמה; ההשערה הראשונה אומרת שפיתוח הרעמה קשור באופן הדוק לאקלים, ועל כן הרעמות של אריה צאבו דלילות כדי למנוע התחממות יתר באזור זה שצחיח יחסית. ההשערה החלופית אומרת שהדלילות של רעמת אריה הצאבו נובעת מהצמחייה הקוצנית של אזור זה, כדי למנוע הסתבכות של הרעמה בעת המארבים והציד. ייתכן כי לאריות צאבו רמות טסטוסטרון גבוהות יחסית, מה שעשוי להסביר את המוניטין שלהם בתור אריות תוקפניים ומסוכנים.
הפרווה של אריה צאבו דקה וחלקה, ובעלת צבע זהוב-חולי בהיר ולעיתים אפרפר. יש להם מבנה גוף מאסיבי ורחב, עם כתפיים ורגליים חזקות ומוצקות. הם בעלי טפרים גדולים וזנב גמיש ועבה. גם במקרים שהרעמה נעדרת לגמרי הזכרים נבדלים בקלות מהנקבות בכך שהם גדולים, רחבים ומוצקים יותר, ובעלי ראש גדול ורחב.
טרף

אריות צאבו פעילים בשעות הבוקר, הלילה והערב, ומבלים במנוחה בשעות היום החמות תחת שיחים ועצים. בין הטרף הפוטנציאלי באזור צאבו, ניתן למנות את בעלי החיים הבאים: גנו כחול, זברה מצויה, צבי גראנט, צבי ג'ירפי, חזיר יבלות, ג'ירף מסאי, דיקדיק, דאמאליסק הסהר, תאו אפריקני, קובוס המים ובובאל קוקה.
אירועי תקיפה

אוכלי האדם של צאבו
פרסומם של אריות צאבו בא בעקבות ההתקפות שלהם על בני אדם. בעת בניית קו הרכבת של קניה-אוגנדה בשנת 1898, החליט הצבא הבריטי לבנות מסילה בין נמל מומבסה לניירובי, ואחד מגשרי המסילה היה מיועד להיבנות מעל נהר צאבו. במהלך העבודות על המסילה, תקפו והרגו בלילות שני אריות צאבו באופן שיטתי את הפועלים ההודים שבנו את המסילות. כל אמצעי המניעה כדוגמת גדרות קוצים, הבערת מדורות ושמירה הדוקה לא הועילו, והאריות היו מגיעים עשרות פעמים וגוררים את קורבנותיהם מתוך האוהלים. ההתקפות הסלימו באופן דרמטי, עד כדי כך שעבודת הבנייה הופסקה לגמרי משום שהפועלים פחדו לצאת לעבוד, ובעקבות כך נגרם נזק כספי גדול לצבא. על פי דיווחים נהרגו בסביבות 128–140 אנשים בפחות משנה, אף על פי שבמסמכי חברת הרכבת רשומים רק 28, ככל הנראה היו שאר הקורבנות מהכפרים המקומיים באזור. הקולונל ג'ון פטרסון, שנשלח על ידי הצבא הבריטי לפקח על הבנייה, בילה באזור עשרה חודשים עד שהצליח למצוא ולצוד את השניים הללו. הפרט הראשון ניצוד בליל ה-9 בדצמבר 1898, ואילו הפרט השני ניצוד באחד מהבקרים של תחילת 1899. על פי תיאורו של פטרסון, בציד השני הוא כמעט ונפגע על ידי האריה הפצוע. שני האריות היו גדולים וארוכים במיוחד, ונדרשו שמונה אנשים כדי לסחוב את גופתם למחנה.
ההתנהגות של אריות אלו הייתה חריגה מאוד, והועלו מספר תאוריות מה גרם להם לתקוף אנשים באופן נרחב: אוכלוסייה מדולדלת של טרף, קבורה רשלנית של המקומיים שגרמה לאריות ולאוכלי בשר נוספים לטעום בשר אדם, ואולי גם בשל מסלול של סוחרי עבדים שעבר באזור אשר תרם למספר לא מבוטל של גופות עבדים תשושים. פטרסון דיווח שראה באזור מקרים רבים של שרידי אדם שלא נקברו וקברים פתוחים, והוא שיער שהאריות אשר היו רגילים למצוא טרף באופן קל הפכו את בני האדם בסופו של דבר למקור המזון העיקרי. באחת מהגולגלות של אותם אריות נמצאה שן פגומה שהייתה עשויה להפריע לפרט לצוד. עם זאת התאוריה האחרונה מסבירה את התנהגותו של הפרט הראשון בלבד, ופטרסון בעצמו הכחיש זאת וטען שהוא פגע בשן.
ג'ון פטרסון כתב לאחר מכן ספר בשם "אוכלי האדם של צאבו" בו הוא מפרט את ההתקפות של האריות הללו ואת נסיונותיו לצודם, יחד עם עלילות נוספות שאירעו לו בציד חיות באפריקה. ספרו הפך למעין ספר חובה אצל הציידים של אותה תקופה, ולפחות שלושה סרטי קולנוע נעשו על פיו במהלך השנים. פוחלצי שני האריות, יחד עם גולגולותיהם, נמכרו על ידי פטרסון בסכום של 5,000 דולר (סכום גדול באותה תקופה) למוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בעיר שיקגו שבמדינת אילינוי, והם בין המוצגים המפורסמים של המוזיאון. עם זאת, קטנים הפוחלצים בהרבה מגודלם המקורי, משום שפטרסון חשב תחילה להשתמש בהם כשטיחים.
מצב שימור

החל משנת 2006, חיים בסביבות 675 אריות באזור צאבו, מתוך סך של 2,000 אריות ברחבי קניה. האריות והטרף שלהם מוגנים באופן רשמי על ידי החוק הקנייתי, אם כי הם נהרגים באופן קבוע על ידי האוכלוסייה המקומית הרואה בהם איום; למעלה מ-100 אריות צאבו ניצודו בוודאות בין השנים 2001 ל-2006.
המגזין נשיונל ג'אוגרפיק פרסם באחד מהגליונות ב-2002 מאמר על אריות צאבו; המאמר דן באתגרי ההישרדות שעומדים בפני אריות צאבו ובניסיון לפתור מדוע הם חסרי רעמה.
אריות צאבו בבית גידול אופייני. הפארק הלאומי מזרח צאבו, קניה.
פוחלצים של זוג האריות אוכלי-האדם במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו.
בואה קשת

| בואה קשת |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: חנקיים
תת־משפחה:: נחש בריח
סוג:: בואה קשת
מין:: בואה קשת
שם מדעי
 Epicrates cenchria ‏לינאוס, 1758

בואה קשת (שם מדעי: Epicrates cenchria) הוא מין של נחש ממשפחת החנקיים המצוי במרכז אמריקה ובדרומה. הוא ידוע בשל ססגוניותו ובשל כך עורו "מחליף צבעים" כאשר קרני אור פוגעות בו, ומכאן שמו. יש לו תשעה תת-מינים ידועים. תת-המינים נבדלים זה מזה באורכם, בעובי שלהם, בדוגמאות שעל גבם ובאזור התפוצה שלהם.
האורך הממוצע של בואת הקשת נע בין 1.2 ל-1.8 מטרים, אך ידוע על פריטים שאורכם עלה על שני מטרים. הוא מעדיף להיות על האדמה, אך מסוגל לטפס גם על עצים.
אזור מחייתו הוא בעיקר ביערות לחים או באזורים מסולעים.
הנקבה אינה מטילה ביצים, היא משריצה ולדות חיים,12-25 ולדות. תוחלת החיים מגיעה עד 30 שנים בטבע.
הוא נפוץ במרכז אמריקה בקוסטה ריקה ובפנמה. בדרום אמריקה הוא נפוץ ממזרח לאנדים בקולומביה, ונצואלה, אקוודור, פרו, סורינם, ברזיל, גויאנה, גויאנה הצרפתית, בוליביה, פרגוואי וצפון ארגנטינה.
תת-מינים

Epicrates cenchria alvarezi - בואה קשת ארגנטינאי
Epicrates cenchria assisi - בואה קשת קאטנגי
Epicrates cenchria barbouri - בואה קשת מהאי מרחו
Epicrates cenchria cenchria - בואה קשת ברזילאי
Epicrates cenchria crassus - בואה קשת פרגואי
Epicrates cenchria gaigei - בואה קשת פרואני
Epicrates cenchria hygrophilus - בואה קשת אספריטו סנטו
Epicrates cenchria maurus - בואה קשת קולומביאני
Epicrates cenchria polylepis - בואה קשת מהרמה המרכזית
הערות שוליים

↑  בואה קשת באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  ישראל מרום, שוכני היער, אגן האמזונאס מסדרת העולם המופלא, תשפג-2023, עמ' 103
בואה קשת פרואני
בואה קשת קולומביאני
אפרודיטה (תולעת)

| אפרודיטה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: תולעים טבעתיות
מחלקה:: רב זיפיות
סדרה:: פילודוסידה
משפחה:: אפרודיטידיאה
סוג:: אפרודיטה (תולעת)
שם מדעי
 Aphrodita ‏לינאוס, 1758

אפרודיטה (Aphrodita) היא סוג של תולעת רב-זיפית ימית המצויה בים התיכון ובמזרח ובמערב האוקיינוס האטלנטי.
מספר פרטים בסוג זה ידועים בשם "עכברי ים".
אטימולוגיה

שמו של הסוג נלקח מאפרודיטה, אלת האהבה היוונית העתיקה, בגלל דמיון כביכול לאיברי המין הנשיים. השם האנגלי עשוי לנבוע מהדמיון לעכבר מצוי שאותו ראו אלה שזיהו אותו כאשר נשטף אל החוף.
תיאור

גופה של האפרודיטה מכוסה במחצלת צפופה של פרפודיה (Parapodium) וסטיה (setae, מבנים דמויי שיער). מבוגרים הם בדרך כלל בגודל 7.5–15 ס"מ. חלקם גדלים עד 30 ס"מ. לאפרודיטה שני זוגות של בליטות דמויות איברי מישוש שצמודות לפה. אין לה עיניים. היא נעה על ידי בליטות קטנות, זיפים דמויי משוט. הם הרמאפרודיטיים: יש להם איברי רבייה מתפקדים של שני המינים. הביציות של פרט אחד מופרות על ידי זרע של פרט אחר.
צבעוניות מבנית

הקוצים, הסטה (setae) בגב הקשקש של האפרודיטה, הם תכונה ייחודית לסוג. בדרך כלל, יש להם ברק אדום עמוק, המרתיע טורפים, אבל כשהאור מאיר עליהם בניצב, הם בצבע ירוק וכחול. זו דוגמה להנדסה פוטונית אצל אורגניזם. צבעוניות מבנית זו היא מנגנון הגנה ונותנת אות אזהרה לטורפים פוטנציאליים. האפקט מופק על ידי גלילים משושים רבים בתוך הקוצים, ש"מתפקדים הרבה יותר ביעילות מסיבים אופטיים מעשה ידי אדם".
מזון

אפרודיטה היא בדרך כלל אוכלת נבלות. עם זאת, המין עכבר ים בתוך הסוג אפרודיטה הוא טורף פעיל שניזון בעיקר מסרטנים קטנים, סרטנים נזירים ותולעים רב-זיפיות אחרות כמו Pectinaria.
מינים

מינים המוכרים על ידי הרישום העולמי של מינים ימיים:
Aphrodita abyssalis - Kirkegaard, 1996
Aphrodita aculeata - Linnaeus, 1758
Aphrodita acuminata - Ehlers, 1887
Aphrodita alta - Kinberg, 1856
Aphrodita annulata - Pennant, 1777
Aphrodita aphroditoides - (McIntosh, 1885)
Aphrodita armifera - Moore, 1910
Aphrodita audouini - Castelnau, 1842
Aphrodita australis - Baird, 1865
Aphrodita bamarookis - Hutchings & McRae, 1993
Aphrodita bisetosa - Rozbaczylo & Canahuire, 2000
Aphrodita brevitentaculata - Essenberg, 1917
Aphrodita californica - Essenberg, 1917
Aphrodita clavigera - Freminville, 1812
Aphrodita daiyumaruae - Imajima, 2005
Aphrodita decipiens - Horst, 1916)
Aphrodita defendens - Chamberlin, 1919
Aphrodita diplops - Fauchald, 1977
Aphrodita echidna - Quatrefages, 1866
Aphrodita elliptica
Aphrodita falcifera - Hartman, 1939
Aphrodita goolmarris - Hutchings & McRae, 1993
Aphrodita hoptakero - Otto in Audouin & Milne Edwards, 1832
Aphrodita japonica - Marenzeller, 1879
Aphrodita kulmaris - Hutchings & McRae, 1993
Aphrodita limosa - Horst, 1916
Aphrodita longicornis - Kinberg, 1855
Aphrodita longipalpa - Essenberg, 1917
Aphrodita macroculata - Imajima, 2001
Aphrodita magellanica - Malard, 1891
Aphrodita malayana - Horst, 1916
Aphrodita malkaris - Hutchings & McRae, 1993
Aphrodita maorica - Benham, 1900
Aphrodita marombis - Hutchings & McRae, 1993
Aphrodita mexicana - Kudenov, 1975
Aphrodita modesta - Quatrefages, 1866
Aphrodita negligens - Moore, 1905
Aphrodita nipponensis - Imajima, 2003
Aphrodita obtecta - Ehlers, 1887
Aphrodita parva - Moore, 1905
Aphrodita perarmata - Roule, 1898
Aphrodita refulgida - Moore, 1910
Aphrodita rossi - Knox & Cameron, 1998
Aphrodita roulei - Horst, 1917
Aphrodita scolopendra - Bruguière, 1789
Aphrodita sericea - Castelnau, 1842
Aphrodita sibogae - Horst, 1916
Aphrodita sondaica - Grube, 1875
Aphrodita sonorae - Kudenov, 1975
Aphrodita talpa - Quatrefages, 1866
Aphrodita terraereginae - Haswell, 1883
Aphrodita tosaensis - Imajima, 2001
Aphrodita watasei - Izuka, 1912
הערות שוליים

1 2 3  "sea mouse". Encyclopædia Britannica. Inc. נבדק ב-26 באפריל 2012. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  Kennedy, Jennifer (1 באוקטובר 2019). "Profile of the Sea Mouse Ocean Worm". ThoughtCo. נבדק ב-29 בספטמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Warren, Rebecca; van Zyl, Miezan; O'Rourke, Ruth; Tokeley, Amber; Heilman, Christine, eds. (2006). "Ocean Life". Ocean: The World's Last Wilderness Revealed (first American ed.). New York City: DK Publishing. p. 276. ISBN 978-0-7566-2205-3.
↑  "Sea Mouse". Encyclopaedia Britannica.
↑  "Sea mouse promises bright future". BBC News. BBC. 3 בינואר 2001. נבדק ב-26 באפריל 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "sea mouse". Encyclopædia Britannica. Inc. נבדק ב-26 באפריל 2012. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
1 2  Tyler, Lizzie. "BIOTIC Species Information for Aphrodita aculeata". Biological Traits Information Catalogue. נבדק ב-24 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fauchald, Kristian; Bellan, Gérard (2008). "Aphrodita Linnaeus, 1758". World Polychaeta database. World Register of Marine Species. נבדק ב-28 ביולי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294038505171 
מראה מהגב של פרט מחוץ למים
בואשן מזרחי

| בואשן מזרחי |
| --- | --- |
 בואשן מזרחי
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: בואשיים
סוג:: בואשן
מין:: בואשן מזרחי
שם מדעי
 Spilogale putorius ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


בואשן מזרחי (שם מדעי: Spilogale putorius) הוא מין של בואשן החי באמריקה הצפונית, וכמו רוב הבואשיים מסוגל לפלוט נוזל מסריח במקרה שהוא מרגיש מאוים. מצוי בעיקר במזרח ארצות הברית ובכמה חלקים של קנדה ומקסיקו.