stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלכות המשנה של ספרד החדשה
אזורים בספרד החדשה

בתקופה הקולוניאלית צצו והתחזקו דפוסי התפתחות אזוריים בסיסיים. ההתיישבות והחיים המוסדיים האירופיים נבנו בלב ליבה של האימפריה האצטקית במרכז מקסיקו. הדרום (אואחאקה, מיצ'ואקאן, יוקטן, ומרכז אמריקה) היה אזור של התיישבות ילידים צפופה של מסו-אמריקה, אך ללא משאבים ניתנים לניצול של עניין לאירופאים, האזור משך מעט אירופאים, בעוד הנוכחות הילידית נותרה חזקה.
הצפון היה מחוץ לתחום של אוכלוסיות ילידים מורכבות, המאוכלסות בעיקר על ידי קבוצות ילידים צפוניים נוודים ועוינים. עם גילוי הכסף בצפון, הספרדים ביקשו לכבוש או להרגיע את אותם עמים כדי לנצל את המכרות ולפתח מפעלים כדי לספק להם. אף על פי כן, בחלק גדול מצפון ספרד החדשה הייתה אוכלוסייה ילידית דלילה והאזור משך אליו מעט אירופאים. הכתר הספרדי ומאוחר יותר הרפובליקה של מקסיקו לא הפעילו למעשה את הריבונות על האזור, מה שהותיר אותו חשוף להתפשטות של ארצות הברית במאה ה-19.
מאפיינים אזוריים של מקסיקו הקולוניאלית היו מוקד מחקר רב. עבור אלה שבסיסו בבירת מלכות המשנה של מקסיקו סיטי, בכל מקום אחר היו "המחוזות". אפילו בעידן המודרני, "מקסיקו" עבור רבים מתייחסת אך ורק למקסיקו סיטי, עם ההשקפה המזלזלת שכל מקום מחוץ לבירה הוא נקודת מבט חסרת סיכוי. "Fuera de México, todo es Cuauhtitlán" ["מחוץ למקסיקו סיטי, הכל פודונק"], כלומר, עני, שולי ונחשל, בקיצור, הפריפריה.
אולם התמונה מורכבת הרבה יותר; בעוד שהבירה חשובה מאוד כמרכז הכוח המוסדי, הכלכלי והחברתי, המחוזות מילאו תפקיד משמעותי במקסיקו הקולוניאלית. אזורים (פרובינציות) התפתחו ושגשגו במידה שהפכו לאתרי ייצור כלכליים ונקשרו ברשתות מסחר. "החברה הספרדית באיי הודו הייתה מכוונת יבוא-יצוא בבסיס עצמו ובכל היבט", והתפתחותן של כלכלות אזוריות רבות התרכזה בדרך כלל בתמיכה במגזר הייצוא הזה.
אזורים בספרד החדשה > האזור המרכזי > מקסיקו סיטי, בירת מלכות המשנה

מקסיקו סיטי הייתה מרכז האזור המרכזי, והמרכז של ספרד החדשה. הפיתוח של מקסיקו סיטי עצמה היה חשוב מאוד לפיתוח ספרד החדשה כולה. זה היה מקום מושבה של מלכות המשנה של ספרד החדשה, הארכיבישוף של הכנסייה הקתולית, המשרד הקדוש של האינקוויזיציה, גילדת הסוחרים (קונסולאדו), והבית של המשפחות המובחרות ביותר בממלכת ספרד החדשה. מקסיקו סיטי הייתה העיר המאוכלסת ביותר, לא רק בספרד החדשה, אלא במשך שנים רבות בכל חצי הכדור המערבי, עם ריכוז גבוה של קאסטות מבני תערובת.
אזורים בספרד החדשה > האזור המרכזי > וראקרוס למקסיקו סיטי

פיתוח אזורי משמעותי צמח לאורך נתיב התחבורה הראשי מהבירה מזרחה לנמל וראקרוס. אלכסנדר פון הומבולדט קרא לאזור זה, Mesa de Anahuac, שניתן להגדיר אותו כעמקים הסמוכים של פואבלה, מקסיקו וטולוקה, המוקפים בהרים גבוהים, יחד עם הנתיבים שלהם לנמל וראקרוס בחוף המפרץ ולנמל אקפולקו באוקיינוס השקט. שם התגוררה למעלה ממחצית מאוכלוסיית ספרד החדשה. עמקים אלו היו נתיבי מסחר מקושרים, או נתיבים ראשיים, שהקלו על תנועתם של סחורות חיוניות ואנשים כדי להגיע לאזורי מפתח.
אפילו באזור העשיר יחסית של מקסיקו, הקושי במעבר של אנשים וסחורות בהיעדר נהרות ושטח מישורי נותר אתגר מרכזי לכלכלת ספרד החדשה. אתגר זה נמשך בשנים שלאחר העצמאות עד סוף המאה ה-19 של בניית מסילות ברזל. בעידן הקולוניאלי ועד שנבנו מסילות הברזל באזורי מפתח לאחר העצמאות בסוף המאה ה-19, רכבות הפרדות היו האמצעי העיקרי להובלת סחורות. השתמשו בפרדות מטען מכיוון שכבישים לא סלולים, שטח הררי והצפות עונתיות לא יכלו בדרך כלל להכיל עגלות.
בסוף המאה ה-18 הקדיש הכתר כמה משאבים ללימוד ולתיקון הדרכים העניות. ב-Camino Real (הדרך המלכותית) בין נמל וראקרוס לבירה נסללו כמה קטעים קצרים ונבנו גשרים. הבנייה נעשתה למרות מחאות של כמה יישובים ילידים בעת שיפורי התשתית, אשר כללו לעיתים שינוי תוואי הכביש דרך אדמות קהילתיות. הכתר הספרדי החליט לבסוף ששיפור הכבישים הוא האינטרס של המדינה למטרות צבאיות, כמו גם לטיפוח מסחר, חקלאות ותעשייה, אך לחוסר המעורבות של המדינה בפיתוח תשתית פיזית יהיו השפעות מתמשכות, ומגבילים התפתחות עד סוף המאה ה-19. למרות שיפורי הדרך, המעבר עדיין היה קשה, במיוחד עבור ציוד צבאי כבד.
למרות שלכתר היו תוכניות שאפתניות הן עבור חלקי טולוקה והן עבור חלקי וראקרוס של הדרך המלכותית, השיפורים הוגבלו לרשת מקומית. גם במקום שבו השתפרו התשתית, למעבר בכביש הראשי וראקרוס-פואבלה היו מכשולים נוספים, כאשר זאבים תקפו שיירות פרדות, הרגו בעלי חיים והפכו כמה שקי מזון לבלתי ניתנים למכירה מכיוון שהם נמרחו בדם. נתיב אקפולקו מצפון לדרום נותר מסלול פרדות דרך שטח הררי.
אזורים בספרד החדשה > האזור המרכזי > עמק מקסיקו

מקסיקו סיטי שלטה בעמק מקסיקו, אך בעמק המשיכו לחיות אוכלוסיות ילידיות צפופות שאותגרו על ידי התיישבות ספרדית גדלה והולכת וצפופה. בעמק מקסיקו היו הרבה מדינות עיר אינדיאניות לשעבר שהפכו לעיירות אינדיאניות בעידן הקולוניאלי. עיירות אלו המשיכו להיות נשלטות על ידי אליטות ילידים תחת הכתר הספרדי, עם מושל ילידי ומועצות עיירה. הערים האינדיאניות הקרובות לבירה היו הרצויות ביותר לאנקומנדרוס לשלוט בהן ולנזירים לנצר את אוכלוסייתן.
הבירה קיבלה אספקה מערי הילידים, וכוח העבודה שלה היה זמין עבור מפעלים שיצרו בסופו של דבר כלכלה קולוניאלית. ההתייבשות ההדרגתית של מערכת האגמים המרכזית יצרה יותר אדמה יבשה לחקלאות, אך ירידת האוכלוסייה במאה ה-16 אפשרה לספרדים להרחיב את רכישת הקרקעות שלהם. אזור אחד ששמר על אחזקת אדמה אינדיאנית חזקה היה אזור המים המתוקים הדרומי, עם ספקים חשובים של תוצרת טרייה לבירה. האזור התאפיין בצ'ינמפות מעובדות באינטנסיביות, הרחבות מעשה ידי אדם של אדמה ניתנת לעיבוד לתוך מערכת האגמים. עיירות צ'ינמפה אלו שמרו על אופי ילידי חזק, והאינדיאנים המשיכו להחזיק ברוב האדמה הזו, למרות קרבתה לבירה הספרדית. דוגמה מרכזית היא סוצ'ימילקו.
טצקוקו בתקופה שלפני הכיבוש הייתה אחת משלושת חברי הברית המשולשת האצטקית והמרכז התרבותי של האימפריה. היא התדרדרה בתקופות קשות בתקופה הקולוניאלית כמפלה כלכלית. ספרדים עם שאיפה או קשרים העדיפו את הקרבה של מקסיקו סיטי, כך שהנוכחות הספרדית הייתה מינימלית ושולית.
גם טלקסקלה, בעלת ברית העיקרית של הספרדים נגד האצטקים של טנוצ'טיטלאן, הפכה לעיירה נחשלת, אבל כמו פואבלה היא לא עברה לשליטתם של האנקומנדרוס הספרדים. האליטות הספרדיות לא התיישבו שם, אבל כמו עיירות אינדיאניות רבות אחרות בעמק מקסיקו, היה בה מבחר של סוחרים בקנה מידה קטן, אומנים, חקלאים וחוואים, ובתי מלאכה לטקסטיל (obrajes).
אזורים בספרד החדשה > האזור הצפוני

המנוע של הכלכלה הקולוניאלית הספרדית היה מיצוי הכסף. בבוליביה, זה היה מההר העשיר היחיד של פוטוסי; אבל בספרד החדשה, היו שני אתרי כרייה מרכזיים, האחד בסקטקס, והשני בגואנחואטו.
האזור הצפוני יותר לאזורי הכרייה העיקריים משך מעט מתיישבים ספרדים. היכן שהיו אוכלוסיות ילידיות מיושבות, כמו במדינת ניו מקסיקו של ימינו ובאזורי החוף של באחה ואלטה קליפורניה, התרבות הילידית שמרה על שלמות ניכרת.
אזורים בספרד החדשה > האזור הצפוני > באחיו, סלסלת הלחם של מקסיקו

הבאחיו, שפלה עשירה ופורייה ממש צפונית למרכז מקסיקו, היה בכל זאת אזור גבול בין הרמות והעמקים המאוכלסים בצפיפות של מרכז ודרום מקסיקו לבין המדבר הצפוני הקשה שנשלט על ידי בני צ'יצ'ימקה הנוודים. נטול אוכלוסיות ילידים מיושבות בתחילת המאה ה-16, הבאחיו לא משך בתחילה ספרדים, שהתעניינו הרבה יותר בניצול כוח אדם וגביית מס במידת האפשר. באזור לא היו אוכלוסיות ילידים שעסקו בחקלאות קיום. הבאחיו התפתח בתקופה הקולוניאלית כאזור של חקלאות מסחרית.
הגילוי של מרבצי כרייה בסקטקס ובגואנחואטו באמצע המאה ה-16 ומאוחר יותר בסן לואיס פוטוסי עורר את הפיתוח של הבאחיו לספק למכרות מזון ובעלי חיים. באזור זה של חקלאות מסחרית הוקמה רשת של עיירות ספרדיות, כאשר גם קרטרו הפכה למרכז ייצור טקסטיל. למרות שלא היו אוכלוסיות ילידיות צפופות או רשת של התיישבויות, אינדיאנים היגרו לבאחיו כדי לעבוד כשכירים תושבי האזור באחוזות ונחלות קרקע של האזור או קרקע שכורה (terrasguerros). מרקע תרבותי מגוון וללא קהילות ילידים קיימות, אינדיאנים אלו הפכו לספרדים במהירות, אך נותרו ברובם בתחתית ההיררכיה הכלכלית. למרות שהאינדיאנים היגרו מרצון לאזור, הם עשו זאת במספרים כה קטנים עד שהמחסור בכוח אדם הניע את ההפקרות הספרדיות לספק תמריצים למשוך עובדים, במיוחד בתקופת הפריחה הראשונית של תחילת המאה השבע-עשרה. בעלי קרקעות הלוו לעובדים כסף, דבר שניתן לראות בו כחבות מתמדת, אך ניתן לראות זאת לא ככופה על הודים להישאר אלא כדרך שבה בעלי אחוזות המתיקו את תנאי העסקתם, מעבר לעבודת השכר הבסיסית שלהם. לדוגמה, בשנת 1775 המנהל הספרדי של אחוזה בסן לואיס פוטוסי "נאלץ לסרוק גם את מקסיקו סיטי וגם את הערים הצפוניות כדי למצוא מספיק פשתן צרפתי כחול כדי לספק את העובדים התושבים". סוגים נוספים של סחורה שקיבלו באשראי היו טקסטיל, כובעים, נעליים, נרות, בשר, שעועית ומנת תירס מובטחת. עם זאת, במקום שבו העבודה הייתה בשפע או תנאי השוק היו מדוכאים, בעלי אחוזות שילמו שכר נמוך יותר. הצפון המאוכלס בדלילות יותר של הבאחיו נטה לשלם שכר גבוה יותר מהבאחיו הדרומי, שהשתלב יותר ויותר בכלכלת מרכז מקסיקו. שיטת ההעסקה מבוססת האשראי העניקה פעמים רבות את הפריבילגיות לבעלי תפקידים בדרגים בכירים יותר באחוזה (מפקחים, בעלי מלאכה, מומחים אחרים) שהיו לרוב לבנים, והעיזבונות לא דרשו החזר.
בתקופה הקולוניאלית המאוחרת, החכירות השלימה תעסוקה באחוזה עבור רבים שאינם אינדיאנים באזורים מרכזיים יותר של הבאחיו עם גישה לשווקים. כמו בהקנדדו, חוכרים ייצרו עבור השוק המסחרי. בעוד שחוכרי הבאחיו הללו יכלו לשגשג בזמנים טובים והשיגו רמה של עצמאות, הבצורת ואסונות אחרים הפכו את בחירתם למסוכנת יותר מאשר מועילה.
חוכרים רבים שמרו על קשרים עם האצילים, תוך גיוון מקורות ההכנסה ורמת הביטחון הכלכלי של משק ביתם. בסן לואיס פוטוסי, היו פחות חוכרים והנורמה הייתה לעבוד כעובדי משק אצל האצילים. לאחר מספר שנים של בצורת ויבול רע בעשור הראשון של המאה ה-19, מרד אידלגו משנת 1810 סחף יותר תומכים בבאחיו מאשר בסן לואיס פוטוסי. מאחר שאצילי הבאחיו פינו חוכרים לטובת חוכרים שיוכלו לשלם יותר עבור קרקעות, מה ששיבש את היחסים הקודמים של תועלת הדדית בין בעלי אחוזות לחוכרים.
אזורים בספרד החדשה > האזור הצפוני > ארצות הגבול הספרדיות

אזורי צפון מקסיקו שולבו בארצות הברית באמצע המאה ה-19, לאחר עצמאות טקסס ומלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846–1848) והידועים בדרך כלל כ"ארצות הגבול הספרדיות". חוקרים בארצות הברית חקרו בהרחבה את האזור הצפוני הזה, שהפך למדינות טקסס, ניו מקסיקו, אריזונה וקליפורניה. בתקופת השלטון הספרדי, אזור זה היה מיושב בדלילות אפילו על ידי עמים ילידים.
הפרסידיוס (מבצרים), פואבלו (ערים אזרחיות) והמיסיון (מיסיון) היו שלוש הסוכנויות העיקריות שהועסקו על ידי הכתר הספרדי להרחיב את גבולותיו ולגבש את אחזקותיו הקולוניאליות בשטחים אלה.
אזורים בספרד החדשה > האזור הצפוני > משלחות וגבול הצפון

העיירה אלבקרקי (אלבקרקי, ניו מקסיקו של ימינו) נוסדה בשנת 1706. עיירות מקסיקניות אחרות באזור כללו את פאסו דל נורטה (סיודאד חוארס של ימינו), שנוסדה בשנת 1667; סנטיאגו דה לה מונקלובה ב-1689; פנסקולה, טחאס בשנת 1681; וסן פרנסיסקו דה קואלר (צ'יוואווה של ימינו) בשנת 1709. משנת 1687, האב אוזביו פרנסיסקו קינו, במימון מה-Marqués de Villapuente, ייסד למעלה מעשרים משלחות במדבר סונורה (בסונורה ובאריזונה של ימינו).
משנת 1697, הישועים הקימו שמונה עשרה משלחות ברחבי חצי האי באחה קליפורניה. בין 1687 ל-1700 נוסדו מספר משלחות בטרינידד, אך רק ארבע שרדו ככפרים אמריקאיים לאורך המאה ה-18. בשנת 1691, חוקרים ומיסיונרים ביקרו בחלק הפנימי של טקסס ונתקלו בנהר וביישוב אמריקאי ב-13 ביוני, יום החג של אנטוניוס הקדוש, וקראו לכבודו את המקום והנהר סן אנטוניו.
אזורים בספרד החדשה > האזור הצפוני > ניו מקסיקו

במהלך כהונתו של המשנה למלך דון לואיס דה ולסקו, מרקיז דה סלינס הכתר סיים את מלחמת צ'יצ'ימקה ארוכת השנים על ידי עשיית שלום עם שבטי הילידים הצ'יצ'ימקה הנוודים למחצה של צפון מקסיקו בשנת 1591. זה אפשר להתרחב לעבר 'מחוז ניו מקסיקו' או פרובינציית נואבה מקסיקו. בשנת 1595, דון חואן דה אוניאטה, בנו של אחת מדמויות המפתח באזור מכרות הכסף של סקטקס, קיבל אישור רשמי ממשנה למלך לחקור ולכבוש את ניו מקסיקו. כפי שהיה דפוס של משלחות כאלה, המנהיג נטל על עצמו את הסיכון הגדול ביותר אך יקצור את התגמול הגדול ביותר, כך שאוניאטה יהפוך לקפיטן הגנרל של ניו מקסיקו ובעל הסמכות לחלק תגמולים לאלה שהיו במשלחת.
אוניאטה הייתה חלוצה של 'הדרך המלכותית של ארץ הפנים' או קמינו ריאל דה טיירה אדנטרו בין מקסיקו סיטי לכפר טווה אוהקיי אוינגה, או סן חואן פואבלו. הוא גם ייסד את ההתיישבות הספרדית סן גבריאל דה יונגה-אוינגה על נהר ריו גרנדה ליד פואבלו האינדיאנית, הממוקם מעט צפונית לעיר המודרנית אספניולה, ניו מקסיקו. בסופו של דבר נודע לאוניאטה שלניו מקסיקו, על אף שהייתה בה אוכלוסייה ילידית מיושבת, יש מעט אדמה לעיבוד, ללא מכרות כסף, וברשותה מעט משאבים אחרים לניצול שיזכו קולוניזציה בקנה מידה גדול. הוא התפטר מתפקידו כמושל ב-1607 ועזב את ניו מקסיקו, לאחר שאיבד חלק ניכר מעושרו האישי על המפעל.
בשנת 1610, פדרו דה פרלטה, מושל מאוחר יותר של מחוז ניו מקסיקו, הקים את ההתיישבות סנטה פה ליד הקצה הדרומי של רכס הרי סנגרה דה קריסטו. הוקמו משלחות להמיר את דתם של העמים הילידים ולנהל את התעשייה החקלאית. האוכלוסייה הילידית של הטריטוריה התרעמה על ההמרה הכפויה לנצרות ועל דיכוי דתם, ועל הטלת שיטת עבודת כפייה. התסיסה הובילה למרד פואבלו ב-1680, וגירשו את הספרדים, שנסוגו לפאסו דל נורטה, סיודאד חוארס של ימינו.
לאחר שובם של הספרדים ב-1692, ההחלטה הסופית כללה הפחתה ניכרת במאמצים הספרדים למיגור התרבות והדת הילידיים, מתן מענקי קרקע קהילתיים משמעותיים לכל פואבלו, וכן מגן ציבורי על זכויותיו ועבור התיקים המשפטיים שלהם. בתי משפט בספרד. בשנת 1776 עברה ניו מקסיקו תחת תחום השיפוט החדש של פרובינסיאס אינטרנס. בסוף המאה ה-18, מענק הקרקעות הספרדי עודד את התיישבותם של חלקות קרקע גדולות מחוץ לגבולות מיסיון ופואבלו על ידי יחידים, שרבים מהם הפכו לחווה.
אזורים בספרד החדשה > האזור הצפוני > קליפורניה

בשנת 1602, סבסטיאן ויסקאינו, הספרדית הראשון שנכח באזור 'קליפורניה החדשה' (נואבה קליפורניה) של מחוז הגבול לאס קליפורניה מאז קברילו ב-1542, הפליגה צפונה במעלה החוף הפסיפי עד אורגון של ימינו, והעניק שמות לאזורים בחוף קליפורניה מסן דייגו וצפונה עד מפרץ מונטריי.
רק במאה ה-18 הפכה קליפורניה עניין רב לכתר הספרדי, מכיוון שלא היו לה מרבצי מינרלים עשירים ידועים או אוכלוסיות ילידים מאורגנות מספיק כדי לתת הוקרה ולעבוד עבור הספרדים. הגילוי של מרבצי זהב עצומים במרגלות סיירה נבדה לא הגיע אלא לאחר שארצות הברית צירפה את קליפורניה בעקבות מלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846–1848).
עד אמצע המאה ה-17, המסדר הקתולי של הישועים הקים מספר משלחות בחצי האי באחה קליפורניה. ואז, בשנת 1767, הורה המלך קרלוס השלישי לגרש את כל הישועים מכל נחלות ספרד, כולל ספרד החדשה. הגנרל של ספרד החדשה, חוסה דה גלבס, החליף אותם במסדר הדומיניקני בבאחה קליפורניה, והפרנציסקנים נבחרו להקים משלחות צפוניות חדשות באלטה קליפורניה.
ב-1768 קיבל גלבס את הפקודה "לכבוש ולבצר את סן דייגו ומונטריי למען אלוהים ומלך ספרד". המושבות הספרדיות שם, עם הרבה פחות משאבי טבע ידועים ופחות התפתחות תרבותית ממקסיקו או פרו, היו אמורות לשלב הקמת עמדות להגנת השטח עם אחריות להמיר את הילידים לנצרות.
השיטה ששימשה ל"כיבוש ולבצר" הייתה המערכת הקולוניאלית הספרדית המבוססת: משלחות (מיסיון, בין השנים 1769 ל-1833 הוקמו עשרים ואחת משלחות) שמטרתן להמיר את הילידים בקליפורניה לנצרות, מבצרים (פרסידיוס, ארבע בסך הכל) כדי להגן על מיסיונרים ועיריות חילוניות (פובלוס, שלוש בסך הכל). בשל המרחק הגדול של האזור מאספקה ותמיכה במקסיקו, המערכת נאלצה להיות עצמאית במידה רבה. כתוצאה מכך, האוכלוסייה הקולוניאלית של קליפורניה נותרה קטנה, מפוזרת באופן נרחב וליד החוף.
ב-1776, אזורי הגבול הצפון-מערביים עברו לניהולו של 'המפקד הכללי של המחוזות הפנימיים של הצפון' (Provincias Internas), שנועד לייעל את הניהול ולהמריץ את הצמיחה. הכתר כונן שתי ממשלות פרובינציאליות חדשות ממדינות לאס קליפורניה לשעבר ב-1804; חצי האי הדרומי הפך לבאחה קליפורניה, ואזור הגבול הצפוני של היבשת הפך לאלטה קליפורניה.
לאחר שהוקמו נציגויות וביצורי מגן באזור, מענקי קרקע גדולים עודדו התיישבות והקמת חוות קליפורניה. השיטה הספרדית של מענקי קרקע לא הייתה מוצלחת במיוחד; עם זאת, משום שהמענקים היו רק ויתורים מלכותיים - לא בעלות על קרקע בפועל. תחת שלטון מקסיקני מאוחר יותר, מענקי קרקע העבירו בעלות, והצליחו יותר בקידום התיישבות.
פעילויות החוות התרכזו בגידול בקר; מקבלי מענקים רבים חיקו את הדונים הספרדים, עם בקר, סוסים וצאן מקור העושר. העבודה נעשתה בדרך כלל על ידי אינדיאנים שלפעמים נעקרו ו/או הועברו מכפריהם. צאצאים ילידי הארץ של מקבלי החווה התורשתית הספרדית, חיילים, משרתים, סוחרים, בעלי מלאכה ואחרים, הפכו לקליפורניוס. רבים מהגברים הפחות אמידים לקחו נשים ילידות, ובנות רבות נישאו מאוחר יותר למתיישבים אנגלים, צרפתים ואמריקאים.
לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו (1821) ובעקבותיה חילון ("התנתקות") של הנציגויות (1834), עסקאות מענקי קרקעות מקסיקניות הגבירו את התפשטות שיטת הראנצ'ו. המענקים והחוות הקימו דפוסי מיפוי ודפוסי בעלות על קרקע שעדיין ניתן לזהות בקליפורניה ובניו מקסיקו של ימינו.
אזורים בספרד החדשה > האזור הדרומי > עמק ואחאקה

מכיוון שואחאקה לא התברכה במרבצי מינרלים והייתה לה אוכלוסייה ילידית פעילה בשפע, היא התפתחה ללא אוכלוסייה אירופית או מעורבת והסיינדות ספרדיות בקנה מידה גדול, כך שקהילות הילידים שמרו על אדמתן, שפות הילידים והזהות האתנית המובהקת שלהן. אנטקרה (ואחאקה) הייתה יישוב ספרדי שנוסד ב-1529, אך שאר חלקי ואחאקה כללו עיירות ילידים. למרות ריחוקה ממקסיקו סיטי, "לאורך כל התקופה הקולוניאלית, ואחאקה הייתה אחד המחוזות המשגשגים ביותר במקסיקו". במאה ה-18, ערכם של משרדי הכתר (ראש עיריית אלקלדה או קורג'ידור) היה הגבוה ביותר עבור שני תחומי שיפוט בואחאקה, כאשר Jicayan ווילה אלטה שוות כל אחת 7,500 פסו, קואיקטלן-פאפלוטיפאק, 4,500; טפוסקולולה וצ'יצ'יקאפה, כל אחת 4,200 פסו.
המצרך החשוב ביותר עבור ואחאקה היה צבע אדום מכנימת קוכיניאל. רשת הסחורות של קוכיניאל מעניינת, עם איכרים ילידים באזורים הנידחים של אוחאקה, בסופו של דבר מקושרים לבורסות הסחורות של אמסטרדם ולונדון ולייצור האירופי של בדים יוקרתיים. המחקר הנרחב ביותר על כלכלת המאה ה-18 של ואחאקה עוסק בקשר בין פקידי הכתר המקומיים (alcaldes mayores), משקיעים סוחרים (aviadores), ה-repartimiento (עבודת כפייה), ומוצרים ילידיים, במיוחד קוכיניאל. הצבע האדום העשיר, מהיר הצביעה שהופק מחרקים, נקטף משיחי צבר. קוכיניאל היה מוצר בעל ערך גבוה, בעל נפח נמוך, שהפך לייצוא המקסיקני השני בעל הערך שלו אחרי כסף. למרות שניתן היה לייצר אותו במקומות אחרים במרכז ובדרום מקסיקו, אזור הייצור העיקרי שלו היה ואחאקה. עבור הילידים בואחאקה, הקוכיניאל היה היחיד "איתו [הפלגים] מתחזקים את עצמם ומשלמים את חובותיהם", אבל היו לו גם יתרונות נוספים. ייצור קוכיניאל לקח זמן רב, אבל הוא לא היה קשה במיוחד וניתן היה לבצע את הייצור על ידי קשישים, נשים וילדים. הייצור היה חשוב גם למשקי בית ולקהילות כי בתחילה זה לא דרש מהילידים לעקור את היבול הקיים שלהם או להגר למקום אחר.
למרות שהרפרטיסמיינטו נחשב היסטורית להטלה על האינדיאנים, שגרמה להם להיכנס ליחסים כלכליים שהם העדיפו להימנע מהם ונשמרו בכוח, עבודה עדכנית על אואחאקה במאה ה-18 מנתחת את הקשר בין פקידי הכתר (האלקאלדס מאיורס) והסוחרים הספרדים, והאינדיגאנים דרך הרפרטיסמיינטו. הלוואות מזומן שניתנו על ידי פקידי הכתר המקומיים (האלקאלד מאיור והטניאנטה שלו), בדרך כלל לאינדיאנים פרטיים אך לעיתים גם לקהילות, בתמורה לסכום קבוע של סחורה (קוכיניאל או כיסויי כותנה) במועד מאוחר יותר. אליטות אינדיאניות היו חלק אינטגרלי מההרפרטיסמיינטו, והן היו מקבלות לעיתים קרובות הלוואות גדולות. כדמויות סמכות בקהילתם, הם היו בעמדה טובה לגבות את החוב, החלק המסוכן ביותר בעסקים מבחינת הספרדים.
אזורים בספרד החדשה > האזור הדרומי > מרכז אמריקה

עם גידול האוכלוסייה הספרדית באזור ורצון המלוכה לשפר את שליטתה בו, הוקמה הקפיטניה חנרלה של גואטמלה, שהייתה בעלת סמכות שיפוטית ראשונית על מה שלימים הפך לגואטמלה, אל סלוודור, הונדורס, ניקרגואה וקוסטה ריקה. האזור היה מגוון, והפרובינציות הרחוקות היו ממורמרות מהאליטות שבירתן אנטיגואה גואטמלה, שנהרסה ברעידת אדמה בשנת 1773. הייתה שם מערכת של בית משפט עליון (אודיאנסיה) בממלכת גואטמלה. לאור המרחק של האזור ממרכזי הכוח הגדולים במקסיקו ובספרד, בעלי השפעה מקומיים היו נתונים באופן פורמלי בלבד לסמכות המלוכה. האוכלוסייה הילידית הייתה מאוד גדולה ביחס לספרדים, והיו מעט עבדים אפריקאיים. הספרדים המשיכו להעסיק עבודה בכפייה באזור מאז תקופת הכיבוש, וגבו מיסים מהאוכלוסייה הילידית.
לעומת אזורי הכרייה בצפון של ספרד החדשה, אזור זה היה דל יחסית במקורות מינרליים, אם כי להונדורס הייתה תקופת שגשוג קצרה במכרות זהב, ובמהלך התקופה הקולוניאלית לא היה לו פוטנציאל גדול לפתח מוצרי יצוא מלבד קקאו וצבע אינדיגו כחול.
קקאו גודל בתקופה שלפני ההשתלטות הספרדית, ולמטעי קקאו לקח כמה שנים להבשיל ולייצר פרי. קקאו פרח בסוף המאה ה-16, ואז הוא הוחלף על ידי אינדיגו כמוצר היצוא החשוב ביותר. אינדיגו, כמו קקאו, היה יליד האזור, והעמים הילידיים אספו אינדיגו פראי, ששימש לצביעת בדים ולסחר. לאחר הגעת הספרדים, הם בייתו את האינדיגו והקימו מטעים לגידולו ביוקטן, אל סלבדור וגואטמלה. תעשיית האינדיגו פרחה, שכן הייתה דרישה גבוהה באירופה לדיו כחול איכותי ועמיד בצבע. באזור, הגידול והעיבוד בוצע על ידי עובדים ילידיים, אך בעלי המטעים, "איינילרוס", היו ספרדים.
העבודה הייתה בסביבה מסוכנת, עם רעלים בצמחי אינדיגו שהרעילו ולעיתים הרגו את העובדים. זה היה רווחי, במיוחד לאחר הרפורמות הבורבוניות, שאפשרו סחר בתוך האימפריה הספרדית. בסוף המאה ה-18, חקלאי אינדיגו ארגנו את עצמם בארגון סחר בשם "הקונסולדו דה קומרסיו". היו אזורים שלא היו תחת שליטה ספרדית, כמו פטן וחוף מוסקיטו, והאנגלים ניצלו את שליטתה החלשה של ספרד כדי להקים נוכחות מסחרית בחוף המפרץ, ובסופו של דבר השתלטו על בליז. אליטות ספרדיות ילידות אמריקה (קריולוס) צברו אדמות ובנו הון על חיטה, סוכר ובקר, כולם נצרכו בתוך האזור.
דמוגרפיה > השפעת המגפות

מתיישבים ספרדים הביאו ליבשת אמריקה אבעבועות שחורות, חצבת, מלריה טיפוס ומחלות זיהומיות אחרות. רוב המתיישבים הספרדים פיתחו חסינות למחלות אלו מילדותם, אך לעמים הילידים היו חסרים הנוגדנים הדרושים מכיוון שמחלות אלו היו זרות לחלוטין לאוכלוסייה הילידית. היו לפחות שלוש מגפות נפרדות וגדולות שהרסו את האוכלוסייה: אבעבועות שחורות (1520–1521), חצבת (1545–1548) וטיפוס (1576–1581).
במהלך המאה ה-16, האוכלוסייה הילידית של מקסיקו הצטמצמה מאוכלוסייה פרה-קולומביאנית של 8 עד 20 מיליון לפחות משני מיליון. לכן, בתחילת המאה ה-17, ספרד החדשה הייתה אזור מחוסר אוכלוסייה עם ערים נטושות ושדות תירס. מחלות אלו לא השפיעו על הפיליפינים באותה צורה כי הן כבר היו קיימות; לפיליפינים פרה-היספנים היה קשר עם לאומים זרים אחרים לפני הגעתם של הספרדים.
תרבות, אמנות ואדריכלות

בירת המלכות המשנה של ספרד החדשה, מקסיקו סיטי, הייתה אחד המרכזים העיקריים של ההתפשטות התרבותית האירופית ביבשת אמריקה. כמה מהמבנים המוקדמים החשובים ביותר בספרד החדשה היו כנסיות וארכיטקטורה דתית אחרת. האדריכלות האזרחית כללה את ארמון המשנה, כיום הארמון הלאומי, ואת מועצת העיר מקסיקו סיטי (cabildo), שניהם ממוקמים בכיכר המרכזית בבירה.
בית הדפוס הראשון בעולם החדש הובא למקסיקו בשנת 1539, על ידי המדפיס חואן פאבלוס (ג'ובאני פאולי). הספר הראשון שהודפס במקסיקו נקרא "הקנה מידה הרוחני של סן חואן קלימקו". בשנת 1568, ברנל דיאז דל קסטיו סיים את ההיסטוריה האמיתית של כיבוש ספרד החדשה. דמויות כמו סור חואנה אינס דה לה קרוס, חואן רואיס דה אלרקון ודון קרלוס דה סיגואנזה אי גונגורה, מתבלטים כחלק מהתורמים הבולטים ביותר של ממלכת המשנה לספרות הספרדית. בשנת 1693 פרסם סיגואנזה אי גונגורה את El Mercurio Volante, העיתון הראשון בספרד החדשה.
האדריכלים פדרו מרטינס ואסקס ולורנצו רודריגס יצרו ארכיטקטורה תזזיתית חזותית הידועה בשם Churrigueresque מקסיקני בבירה, אוקוטלן, פואבלה ובכמה עיירות נידחות לכריית כסף. מלחינים כולל מנואל דה זומאיה, חואן גוטייר דה פדילה ואנטוניו דה סלזאר היו פעילים מתחילת המאה ה-15 ועד תקופת הבארוק של המוזיקה.
מפה של ג'אקומו גסטאלדי מ-1548 של ספרד החדשה, Nueva Hispania Tabula Nova
נוכחות היסטורית ספרדית, שטחים נטענים ומשלחות בצפון אמריקה
בשנת 1794
בשנת 1819
מסמך רשמי של ממשלת ספרד החדשה בנאוואטל, המודיע על העברת הסמכויות ממשנה למלך היוצא פליקס ברנגואר דה מרקינה לחוסה דה איטוריגאריי, שישמש עד מעצרו בשל תמיכתו בריבונות עממית ב-1808.
מטבע כסף שהוטבע בספרד החדשה. כסף היה הייצוא החשוב ביותר שלה, החל מהמאה ה-16. 8 ריאלים של קרלוס השלישי - 1778.
יליד אוסף קוכיניאל עם זנב צבי מאת חוסה אנטוניו דה אלזטה אי רמירס (1777). קוכיניאל היה מוצר הייצוא החשוב ביותר של ספרד החדשה אחרי כסף וייצורו היה כמעט אך ורק בידי מטפחים ילידים.
ארירוס במקסיקו. פרדות היו הדרך העיקרית להעברת מטען ליבשה, חריטה של קרל נבל.
פדרו דה אלווראדו, אחד מראשוני הנציגים הספרדים שכיהן בתפקידו בהיבואראס, שם ייסד את העיירות סן פדרו סולה וגואטמלה
כיכר ראש העיר של מקסיקו סיטי, 1695, מאת כריסטובל דה וילפנדו
חתונה אינדיאנית ודאנסה דה לוס וולדורס, בערך 1690
ספרד החדשה לאחר הסכם אדמס-אוניס משנת 1819 (לא כולל את שטחי האיים של האוקיינוס השקט)
קפלת סן מיגל בניו מקסיקו
הקתדרלה של מרידה, יוקטן
כנסיית סנטו דומינגו, העיר ואחאקה
קשת סנטה קטלינה, אנטיגואה גואטמלה
חלק מזבח מוזהב מהמאה ה-18 בתוך קתדרלת טגוסיגלפה.
הכנסייה של לה מרסד, אחת מהכנסיות הספרדיות העתיקות ביותר באמריקה ובייחוד בהונדורס.
Nahua תיאור של אבעבועות שחורות, ספר XII על כיבוש מקסיקו בקודקס פלורנטין (1576)
ספרד החדשה בשנת 1819 עם הגבולות שנקבעו בהסכם אדמס-אוניס
ספרדי ומולאטית עם ילדיהם המוריסקו, 1763 מאת מיגל קבררה
מסטיסו ואינדיאנית עם ילדיהם זאבי ערבות, 1763