ערביי ארץ ישראל
המנדט הבריטי > הכפר הערבי

עוד במאה ה-19, רובן המכריע של אדמות הכפרים בארץ ישראל היו קניין משותף (בערבית: "מֻשַׁ֫אע") לכל בני הכפר. ייתכן ושיטה זו של בעלות משותפת היא תוצאה של התקופה הפיאודלית של ימי הביניים. אדמות אלו היו מתחלקות בין המשפחות אחת לשנה או שנתיים. שיטה זו גרמה בעת החדשה נזק לחקלאות הערבית, מאחר שהיא עודדה עיבוד פרמיטיבי נחשל. הפלאחים ידעו כי האדמה שהם מעבדים תעבור בעוד שנה או שנתיים לידיים אחרות ולכן נטו להימנע מהשבחת הקרקע. ה"משאע" היה מגביל לעיתים את זכותם של בעלי החלקה למכור או לשעבד אותה לאשראי בנקאי, ובכך היה מאלץ אותם להמשיך בשיטות השעבוד והאשראי הפיאודליות. משום כך, רוב הפלאחים שאפו לבטל את מנהג ה"משאע" ולחלק את אדמות הכפר שלהם חלוקה קבועה ולהפוך אותן למפורזות (בערבית: "מַפְר֫וּז"). כפרים רבים ביצעו את החלוקה הזו ("אִפְרַ֫אז") בהסכם פנימי בלתי-רשמי. בתקופה העות'מאנית לא הייתה אפשרות לחלוקה מסודרת ורשמית, כי זו חייבה רישום מדויק של הקרקעות, אולם בתקופת המנדט הבריטי שקדה הממשלה על סידורן ורישומן ("סטלמנט"). בתהליך זה נרשמו הקרקעות כמעט תמיד כ"אפראז". היו מנהיגים ערבים שסברו כי השמירה על הקניין המשותף בכפר הערבי תמנע את מכירת אדמותיו ליהודים ולכן הציגו אותו כנכס לאומי חשוב וניהלו תעמולה נגד ה"אפראז". בשנות ה-40 הפסיקה ממשלת המנדט לבצע אותו כחלק מה"סטלמנט" והשאירה את הקרקעות כ"משאע". בתקופה זו כבר הצטמצמו שטחי ה"משאע" למיעוט מאדמות הארץ.
מלבד אדמות אלה, שהיו קניינם של הפלאחים המעבדים אותן, היו בין אדמות הכפרים גם אדמות וַקְף, אדמות ממשלה ואדמות השייכות לבעלי אחוזות, שישבו לרוב בערים. רובם המכריע הפיקו את תועלתם מהאדמות על ידי החכרתן לאריסים. המקרים שבהם בעלי אחוזות עיבדו את אדמותיהם בידי פועלים שכירים היו יוצאים מן הכלל. עם זאת, היו לא מעט פועלים חקלאיים ערבים, אלא שרובם עבדו במשק של פלאח אמיד שישב על אדמתו ופיקח בעצמו על העבודה. רוב בעלי האחוזות היו מחכירים את אדמתם לאריסים או לחוכרים שהחכירו אותה לאריסים בחכירת משנה. לרוב, היה הפלאח-האריס משלם את דמי החכירה בחלק מן היבול – בין שישית לשליש ממנו, ולאחר חישוב הוצאות העיבוד – כמחצית. במקרה שבעל האחוזה היה נותן לפלאח את הזרעים, היה הפלאח משלם לו 50% מן היבול.
באוגוסט 1933 הודיעה ממשלת המנדט על הגנתה על "ערבים מנושלים", על פיתוח החקלאות הערבית ועל החוק ל"הגנת האריס".
החוק הקנה לאריס קבוע זכות כלשהי על הקרקע שהוא מעבד ונועד להגן עליו מפני נישול, אך גרם לבעלי האחוזות להיזהר שלא להעניק לפלאחים המעבדים את אחוזותיהם מעמד של "אריס" בחוזי החכירה שהחתימו אותם עליהם, וכן גם להשתדל למסור להם מדי שנה חלקה אחרת, כדי שלא יגיעו לקביעות.
רובן המוחלט של האחוזות הגדולות (500 דונם ומעלה) אינן שריד של אחוזות אצילים מימי הביניים ותקופת הפיאודליזם, אלא החלו להתגבש רק בתחילת המאה ה-19, והתהוו בדרכים שונות:
מחסות לקניין – מתוך אי הביטחון שבמשטר העות'מאני, נדידות השבטים, מלחמות השייח'ים והשליטים האזוריים, נאלצו כפרים רבים לבקש את חסותו של התקיף שבסביבתם – שייח' בדואי, פקיד ממשלתי גבוה, עשיר עירוני וכו'. עם הזמן, הפכה אדמתו של הפלאח לרכושו של נותן החסות.
שטחים בלתי מיושבים – בעיקר בעמקים, עשירים היו תופסים שטחים לא מיושבים ומקבלים מהממשלה אישור לבעלות עליהם תמורת התחייבות ליישב אותם. היו כאלה שיושבו ונוסדו עליהם כפרים חדשים, אך היו גם כאלה שלא.
חובות – אדמות רבות עברו מפלאחים ששקעו בחובות ונאלצו לתת את אדמתם לאפנדים שהלוו להם כספים, בעוד הם עצמם נשארו עליה כאריסים. בתקופה העות'מאנית נמסרה גביית המיסים לחוכרי-מיסים, שהיו משלמים סכום קבוע תמורת גביית המיסים על חשבונם. רוב חוכרי-המיסים היו עשירים ותקיפים, ופלאח שפיגר בתשלום המיסים נאלץ לפעמים למסור לחוכר-המיסים את אדמתו.
רישום הקרקעות – כאשר החל השלטון העות'מאני לדרוש במחצית השנייה של המאה ה-19 את רישום הקרקעות, פלאחים רבים חששו שמדובר באמצעי חדש להכביד את עול המיסים ולגייס לצבא הטורקי. משום כך השתמטו מהרישום ומאחר שלא נרשמו אדמותיהם כקניינו של מישהו, הוכרז עליהן כאדמות הפקר ואפנדים רבים הזדרזו ורכשו אותן בזול מהממשלה. במקרים רבים, עשירים, פקידים או אף כפריים, ניצלו את התנגדות הכפריים לרישום ורשמו את האדמות רישום פיקטיבי על שמם, בהסכמת בעליהן. במקרים רבים הפך עם הזמן הרישום הפיקטיבי לקניין אמיתי והפלאחים הפכו לאריסים.
שטח הנחלאות שגודלן מעל 500 דונם נאמד באמצע שנות ה-40 בכ-20%–25% מאדמת הכפרים הערביים, ואילו שטח הנחלאות בנות 300 דונם ומעלה נאמד ב-30% בערך. קרוב ל-30% מן הפלאחים עבדו באדמות שהיו שייכות לבעלי אחוזות וקרוב ל-30% מקרקע הכפרים לא הייתה שייכת למעבדים אותה. מחוסרי הקרקע בכפר הערבי (כולל האריסים) נאמד אז בכ-30%. אחוז הנחלות הגדולות הגבוה ביותר היה בצפון הארץ ונמוך בהרי יהודה ושומרון. בין המשפחות הידועות שריכזו בידיהן עשרות אלפי דונם כל אחת: אל-חוסייני, עבד אל-האדי, נשאשיבי, שווא (עזה), אבו חד'רא (יפו), פאהום (נצרת) וארשייד (ג'נין). אולם הרכוש כבר לא היה משפחתי, אלא כבר חולק בין בני המשפחה.
בעקבות הגידול המהיר בריבוי האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל, במהלך שנות ה-20 וה-30 התחוללה תנועה של צעירים שעברו מן הכפר אל העיר, כי אדמת המשפחה לא הספיקה עוד לפרנסתה. העלייה במספר הכפריים הצריכה שיטות עיבוד חקלאיות חדישות, אך רובם נטו לשמר את השיטות המסורתיות ובכפרים רבים הייתה מצוקה. רבים לקחו הלוואות ונטל המיסים היה כבד. רבים מכרו קרקעות ליהודים, מה שפגע עוד יותר ביכולתם לפרנס את משפחותיהם. דו"ח פנימי שחובר בהסתדרות הציונית ב-1930 קבע כי באזור שכם ישנם כפרים שהתרוקנו כמעט לגמרי, לאחר שכל תושביהם עברו לעיר. עם זאת, כבישים חדשים קיצרו את הדרכים וכך יכלו צעירים לעבוד במשך תקופה מסוימת בעיר, לחזור אל בית הוריהם בכפר ולשוב לעבודה בעיר.
באמצע שנות ה-40 היו בארץ ישראל כ-800–900 כפרים ערביים, ובהם כ-700,000 תושבים. מספר התושבים בכל כפר נע בין עשרות בודדות ל-3,000 ויותר. הכפרים הגדולים היו במיוחד ליד הערים הגדולות, למשל עין כארם ליד ירושלים, סלמה ובית דג'אן ליד יפו וטירה ובלד א-שייח' ליד חיפה. גם מרכזים של אזורים כפריים הפכו לכפרים גדולים מאוד, כמו: יעבד, עראבה, אום אל-פחם, טובאס, סילת א-ד'אהר, תרשיחא ודורא. בכפרים אלה נוצר במשך הזמן הווי של עיירה.
באותה תקופה כ-30%–35% מכלל היישוב הערבי בארץ ישראל ישב בערים. בין המוסלמים, כ-27% בלבד היו עירונים, וזאת לעומת כ-80% מהנוצרים. ערבים ישבו בחמש הערים המעורבות: ירושלים, חיפה וטבריה (רוב יהודי), ויפו וצפת (רוב ערבי). היו אז 17 ערים שתושביהן ערבים בלבד, אף אחת מהן לא הייתה עיר גדולה, כולן בינוניות, קטנות או כפריות למחצה: באר שבע, ח'אן יונס, עזה, מג'דל, רמלה, לוד, חברון, טולכרם, שכם, ג'נין, שפא עמר, עכו, בית שאן, בית לחם, בית ג'אלא, רמאללה ונצרת (ארבע האחרונות בעלות רוב נוצרי). כ-20 כפרים גדולים נשאו את התואר "מועצה מקומית".