stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארמון הקרמלין הממלכתי
בניית הארמון

הארמון נבנה באתר של מצבור הנשק הישן, שנבנה בשנת 1807-1810, על ידי איוואן ייגוטוב בסגנון אמפירי. לפני כן במקום הזה נבנו בית הצאר בוריס, כלומר, מעונו לשעבר של הצאר בוריס גודונוב. במהלך הריסת מצבור הנשקייה הישן, עמדו לאורך שרשרת הבניין תותח הצאר ותותחים נוספים, הועברו לארסנל הקרמלין ולצד תותחים צרפתיים שנלקחו שלל במהלך מלחמת 1812.
לפני הבנייה בוצעו חפירות ארכאולוגיות, שנתנו מידע רב ערך על ההיסטוריה המוקדמת של מוסקבה.
הבניין היה במקורו ארמון קונגרסים המיועד ל-4,000 מושבים בשלב התכנון והיה מחולק בשלוש חזיתות ללובי, אולם ועידה, כאשר כל אחד מן החדרים תוכנן על ידי קבוצה נפרדת של אדריכלים, שרבים מהם זכו לאחר מכן בפרס לנין על הפרויקט הזה. אבל עד מהרה, בשל בניית ארמון הקונגרסים החדש בבייג'ינג, הוחלט להרחיב את הארמון עד ל-6,000 מושבים ועוצב כאולם אירועים, שבסופו של דבר מוקם ישירות מעל האולם. נוסף לזה, נבנו כמה קומות מתחת לקרקע.
הבנייה נמשכה 16 חודשים, וב-17 באוקטובר 1961 הבניין נפתח. חזית הבניין עשויה משיש לבן ואלומיניום זהב מאוראל. מעל הכניסה הראשית נתלה סמל מוזהב של ברית המועצות, אשר הוחלף לאחר מכן בסמל של הפדרציה הרוסית. בעיצוב הפנים השתמשו בגרניט אדום, שיש ופסיפס עם סוגים שונים של עץ.
בשנים 2006-2009 בארמון הקרמלין הממלכתי נערכו שיפוצים שונים; הוחלפה מערכות התקשורת, נערך שחזור מקיף למזנון והאולם הגדול שופץ.
גלריה

מצבור הנשק הישן, 1852
בול דואר סובייטי, שהונפק לכבוד הארמון, 1964
סמל רוסיה בחזית הארמון, 2005
לוגו הארמון
מיקום ארמון הקרמלין הממלכתי, במתחם הקרמלין
הערות שוליים

↑  עד 1992 - ארמון הקונגרסים של הקרמלין, Кремлёвский дворец съездов
| הקרמלין |
| --- | --- | --- |
| מבנים | ארמון הקרמלין הגדול • ארמון טרם • ארסנל הקרמלין • כנסיית הנחת הגלימה • כנסיית שנים עשר השליחים • מנזר העלייה לשמים • נשקיית הקרמלין • מגדל הפעמונים של איוואן הגדול • קתדרלת הבשורה • קתדרלת העלייה לשמים • קתדרלת המלאך מיכאל • ארמון הסנאט • ארמון הקרמלין הממלכתי • בניין הסגל הנשיאותי של רוסיה | מראה מהאוויר |
| החומה | חומת הקרמלין • מגדל ספאסקיה • מגדל טרויצקאיה • מגדל בורוביצקאיה | מראה מהאוויר |
| כיכרות וגנים | גן אלכסנדר • קבר החייל האלמוני • כיכר איוואנובסקיה • כיכר הקתדרלות • פעמון הצאר • תותח הצאר • גן טאיניצקי | מראה מהאוויר |
| אחזקה ותרבות | המנהל לענייני נשיא רוסיה • פסטיבל מגדל ספאסקאיה | מראה מהאוויר |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4473686-1  MusicBrainz: 85f64e52-5b4d-4080-a4db-8929d8f708e9
בנו

ערך זה עוסק בדמות מהמיתולוגיה המצרית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ציפור בנו
בֶּנוּ (Bennu, Benu) הוא שמו של עוף החול, כפי שהוא מופיע במיתולוגיה המצרית. הבנו נחשב אצל המצרים הקדומים ציפור קודש של הליופוליס וסמל לידת השמש. בהירוגליף המצרית הבנו מסמל את בה (ba) או בתקופה מאוחרת יותר את נשמתו של האל רע מפני שבדומה לעוף החול, היה האל עולה בלהבות מדי ערב בשקיעה וקם לתחייה מחדש עם שחר. במיתולוגיה המצרית קיימות גרסאות שונות לסיפור הבריאה של הבנו. על פי, אחת מהם, אתום ברא את ה"בנו". על פי גרסה אחרת, בנו ברא את עצמו מהאש ששרפה עץ קדוש בתחומי בית המקדש של רע. הרודוטוס מזכיר את הציפור ביצירתו היסטוריה.
אטימולוגיה

על אף שהשם הנפוץ של הציפור הוא בנו, השם המקורי נהגה ב"בנן" בידי המצרים, מילולית "לזרוח" וקשור לסיפור המבול של הנילוס, תחיית המתים, והשמש. הבנו התקשר להצפה של הנילוס, עוד מימי התוהו ובוהו, בתחילת הבריאה. הוא נחשב ליצור הראשון שעמד על הגבעה הקדמונית, בנבן (benben) שהתפרצה ממי הבריאה והואר לראשונה באמצעות האל אתום. לכן, הוא נקשר לנילוס ולהצפות העונתיות שמתרחשות בו בחודשי יוני עד ספטמבר.
בשפה היוונית העתיקה נקרא עוף החול בשם Φοῖνιξ, 'פוינִיקְס'. ייתכן ושם העם הפיניקי נגזר משמה של ציפור זו.
ארסנל הקרמלין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארסנל, סימן נוף 
 מיקום:  טברסקוי ראיון 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1701
 תאריך פתיחה רשמי:  1701 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 קואורדינטות:  55°45′12″N 37°37′00″E﻿ / ﻿55.75333°N 37.61667°E﻿ / 55.75333; 37.61667
  (למפת מוסקבה מוגדלת) ארסנל הקרמלין(למפת מוסקבה רגילה) ארסנל הקרמלין
 
ארסנל הקרמלין (ברוסית: Арсенал Московского Кремля) הוא מבנה טרפזואידי דו קומתי הממוקם בפינתו הצפונית של הקרמלין במוסקבה, בירת רוסיה. כיום משמש המבנה את משמר הקרמלין המופקד על הגנת המבצר.
היסטוריה

בימי הביניים שימש האתר בו ממוקם כיום המבנה כמחסני המזון של מבצר הקרמלין. המחסנים נהרסו בשלהי המאה ה-17 והצאר פיוטר הגדול הורה בשנת 1702 על הקמת המבנה הנוכחי באתר. אדריכלים גרמניים תכננו את מבנה הנשקייה והקמתו הושלמה בשנת 1736. מבנה זה היה הגדול במבני הקרמלין באותה עת.
בשנת 1737 נפגע המבנה בשריפה הגדולה שפגעה בעיר - וחלקיו הפנימיים של המבנה, העשויים עץ, קרסו. המבנה ניצב בהריסותיו שנים רבות ושוקם בין השנים 1786–1796 תחת פיקוחם של קאזאקוב (M. Kazakov) וג'ררד (A. Gerard).
לאחר כיבוש מוסקבה על ידי נפוליאון בונפרטה השתלטו חייליו על המבנה, וכאשר נסוגו מהעיר פוצצו את חלקו הצפון מזרחי של המבנה. בין השנים 1816–1828 שוקם המבנה בסגנון נאו-קלאסי במטרה להקים במקום מוזיאון המוקדש להנצחת הניצחון הרוסי על נפוליאון.
לאור מטרה זו הוצבו סביב המבנה 875 תותחים של צבא נפוליאון שנתפסו על ידי הצבא הרוסי. בשנת 1960 הוצבו בחזיתו הדרומית של המבנה תותחים רוסיים מהמאות ה-16 וה-17.
על שם המגדל נקרא אחד מרכבי הליווי של נשיא רוסיה, אאורוס ארסנל.
ביטוח ישיר

ערך זה עוסק בשיטה לתפעול חברת ביטוח. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ביטוח ישיר היא שיטה לתפעול חברת ביטוח שבה מתקיים קשר ישיר בין חברת הביטוח ובין הלקוח, הן בשלב מכירת הביטוח והן בשלב מימושו (הגשת תביעה על ידי הלקוח). שיטה זו חדשה יחסית, לעומת השיטה המסורתית שבה סוכן ביטוח מקשר בין חברת הביטוח ובין הלקוח.
בתחילת קיומו של הביטוח הישיר נעשה הקשר בין הלקוח ובין החברה בעיקר בטלפון, ולווה במשלוח מסמכים בדואר ובפקס. עם התפתחות האינטרנט משמש גם כלי זה למכירה של ביטוח ישיר ולמתן שירות למבוטחים.
בישראל

במדינת ישראל מספר חברות ביטוח ישיר. פעילותן ספגה התנגדות עזה של סוכני הביטוח, שראו בהצלחתן איום על מקור פרנסתם. חלוצת הביטוח הישיר בישראל היא איי.די.איי. חברה לביטוח, שהחלה לפעול בנובמבר 1994, והיא הבעלים והמתפעלת של המותגים "ביטוח ישיר" ו"ביטוח 9".
במהלך השנים הוקמו חברות נוספות הפועלות בשיטת ביטוח ישיר, כגון המותג העולמי AIG הפועל בישראל משנת 1997, וגם חברות הפועלות בשיטה המסורתית הקימו יחידות לשיווק ביטוח ישיר. בשנת 2007 הייתה איי.די.איי חברת הביטוח הראשונה בישראל המאפשרת רכישה של ביטוח דרך האינרנט. קבוצת מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים הקימה את המותג "איחוד ישיר", והשקיעה רבות בקידומו, אולם בתחילת 2013, עם השתלטותו של שלמה אליהו על הקבוצה, ביטלה פעילות זו, והודיעה שתתבסס רק על מכירה באמצעות סוכנים. בשנת 2018 החלו לפעול חברות "ליברה" ו-"ווישור"  הפועלות בשיטת ביטוח ישיר.
החברות לביטוח ישיר עוסקות בביטוח רכוש (ביטוח דירה, ביטוח רכב), וגם בתחומי ביטוח אחרים, כגון ביטוח חיים וביטוח משכנתא.
ראו גם

שוקה (פרסומת)
ביטוח ישיר (מותג)
הערות שוליים

↑  רון שטיין, ‏איחוד ישיר של מגדל תפסיק למכור ישירות ביטוחי רכב ודירות, באתר גלובס, 16 בינואר 2013
בית המקדש של יוליאנוס

דמותו של יוליאנוס הכופר על מטבע מאנטיוכיה
בית המקדש של יוליאנוס נחשב לניסיון הרציני ביותר מאז מרד בר כוכבא, לקומם מחדש את בית המקדש בירושלים. ניסיון ההקמה היה בשנת 362–363 לספירה (שנת ד'קכ"ב).
רקע

בשנת 330 הפך הקיסר קונסטנטינוס את הדת הנוצרית לדת המדינה של האימפריה הרומית. עם זאת, ברחבי האימפריה בכלל ובארץ ישראל בפרט, חלק גדול של האוכלוסייה שמר על דתו הקודמת. בשנת 361 עלה לשלטון ברומא הקיסר יוליאנוס אשר ביקש להחזיר את המצב לקדמותו ולהשיב את הדת ההלניסטית לגדולתה במקום הדת הנוצרית. בשל מעשיו אלו נקרא על ידי היסטוריונים נוצרים "יוליאנוס הכופר".
יוליאנוס, אשר היה מדינאי מפוכח, ביקש לקרב אליו את היהודים הפזורים בממלכתו כדי שיהוו משקל נגד לנוצרים. אמנם, בכתביו הפילוסופיים הוא מגנה את היהדות (גם אם הרבה פחות מאשר את הנצרות ורק כמי שהיוותה ערש לדת המעוותת הזו, לדבריו), אך במעשיו הוא עשה רבות כדי להתחבב על היהודים.
הכרזת יוליאנוס

ב-19 ביולי 362 הגיע יוליאנוס לאנטיוכיה, בדרכו למסע מלחמה כנגד הפרסים. הוא מצא זמן להפגש עם ראשי הקהילות היהודיות ושאל אותם, במעמד שריו, מדוע אינם מקריבים קורבנות לאלוהיהם. הוא ידע את התשובה, אך הייתה נחוצה לו בקשה פומבית. היהודים ענו שאינם יכולים להקריב כל עוד בית המקדש אינו קיים. בתגובה השביע אותם הקיסר (לפי ההיסטוריון בן הזמן, גרגוריוס איש נזיאנזוס): ”לחזור למולדתם ולהקים מחדש את המקדש ולחדש את השלטון כדרך אבותיהם”.
יוליאנוס גיבה את ההצהרה בהבטחה לסיוע חומרי למפעל הקמת בית המקדש, כפי שהיה נהוג בביזנטיון. מטרתו של יוליאנוס לא הייתה לחזק את היהודים אלא לתת מכה ניצחת לנוצרים. הללו טענו שבעקבות צליבתו של ישו בטלה מן העולם עבודת הקרבנות, לצד יתר מצוות העשה שבתורה. לשיטתם, חורבן בית המקדש השני לא נבע מחטאי היהודים בלבד, אלא היה חלק מהתוכנית האלוהית לכונן סוג חדש של יחסים בין האדם לאל ולהחליף את הדת העברית הישנה בבשורה החדשה שהביא עמו ישו. יוליאנוס קיווה שחידוש עבודת הקרבנות במקדש יחליש את הטענות הנוצריות.
התגובה היהודית להכרזה

קשה לקבוע כיצד הגיבו היהודים להכרזת יוליאנוס, כיוון שבמקורות היהודיים (בני אותה תקופה) אין כל זכר לאירוע, וההסתמכות היא על דיווחים של כרוניקאים ואנשי כנסייה נוצרים, שעדויותיהם בעניין זה מוטות במובהק. ההיסטוריון הנוצרי רופינוס, שחי באיטליה, דיווח כי ההכרזה עוררה בקרב היהודים שמחה והתעלות נפש. לדבריו, ”היהודים הגיעו למצב חוצפה כזאת עד שלאחדים מהם נדמה כי שבו ימי הנבואה והם החלו להעליב את אנשנו (הנוצרים) כאילו חזרו ימי מלכותם.” ליהודי הגולה הייתה סיבה נוספת לשמחה כיוון שיוליאנוס ביטל את המיסים המיוחדים ליהודים וכן את מס האפוסטולי שהעלו לנשיא בירושלים.
יהודי ארץ ישראל שמחו גם הם. יש עדויות על יהודי טבריה שלבשו בגדי כהונה ותקעו בשופרות.[דרוש מקור] ניתן לשער שאלו שלבשו בגדי כהונה היו הכהנים, שהגיבו בהתלהבות יתירה כיוון שעבודת בית המקדש קשורה בעיקר אליהם. עם ההכרזה הפכו הכהנים לגורם ראשון במעלה בהכנות לחידוש עבודת הקרבנות.
לעומת העדויות על ההתלהבות העממית בקרב היהודים, מועטים הם המקורות שנשתמרו מהם ניתן ללמוד על עמדתם של הנשיא (הלל נשיאה או רבן גמליאל החמישי) והחכמים (אמוראי ארץ ישראל), שהנהיגו את העם מבחינה אדמיניסטרטיבית ורוחנית. גם פרשיות אחרות שעוררו תסיסה משיחית בקרב היהודים, שהסמוכה שבהם, מרד גאלוס, אירעה רק תריסר שנים לפני כן, לא תפסו מקום בעל חשיבות ביצירה הספרותית היהודית שהשתמרה מאותה תקופה, ואין בידינו אלא לשער מה הייתה עמדת ההנהגה לגביהם. ניתן לייחס עובדה זאת לאכזבה שפשתה בין היהודים בעקבות המהלך שכשל, שהובילה לניסיון למחיקת הפרשה העגומה מהתודעה ההיסטורית, על מנת שלא תוביל לייאוש מציפיות משיחיות לעתיד. ייתכן גם שההפך הוא הנכון, והניסיון לבנין בית המקדש הושכח לשם הדחקת התקוות המשיחיות, ומניעת חיכוכים מסוכנים עם השלטונות. אך יש המשערים שמלכתחילה הנהגת העם לא ראתה את הכרזת יוליאנוס בעין יפה. מצד אחד הם היו חייבים להשתתף בשמחה הכללית, אך מאידך הדבר הוריד את קרנם. הנשיא לא התייחס למשפחת כהונה אלא לבית דוד המלך, ולאחר בנין בית המקדש תתפלג ההנהגה בינו ובין הכהן הגדול. גם ביטול המס שנגבה על ידי הנשיא עבור הקיסר, היה עלול לפגוע במעמד הנשיאות. אומנם באותה תקופה השלטונות ממילא הלכו וצמצמו את מעמד הנשיאות, עד לביטולו המוחלט, כך שלנשיא לא היה הרבה מה להפסיד. החכמים מצידם זכרו את המחלוקת העתיקה בין הצדוקים לפרושים שפלגה את העם בסוף ימי בית שני, שבחלקה נסובה סביב כללי העבודה במקדש. ולבסוף, ראיה מפוכחת של מצב הדברים בזירה המדינית הייתה עשויה להוביל להסתייגות מהיוזמה לבנין המקדש: יוליאנוס היה יחיד בדעתו האנטי-נוצרית בהנהגה הרומית. האופוזיציה הנוצרית הייתה גדולה ומשמעותית. תלות מוחלטת באדם יחיד הייתה מסוכנת לציבור היהודי, שכן לא היה ברור כלל שיורשו ימשיך באותה דרך (יורשו אכן היה נוצרי וביטל את כל החלטותיו של יוליאנוס).
לחכמים הייתה גם דילמה אמונית. האם ייתכן שבית המקדש ייבנה על ידי מלך עובד אלילים, שאינו משיח בן דוד?[דרוש מקור][מפני ש...] עם זאת כנראה היו חכמים שנטו לומר שכן, דבר המוצא הד בדברי האמורא רב אחא, שאמר: "זאת אומרת שבית המקדש עתיד להיבנות קודם למלכות בית דוד". דברי רב אחא באים כהמשך לדברי רבי אלעזר, המצדיק את הקמת הבית השני על ידי כורש מלך פרס, ויש הסוברים שדברי רב אחא באים לרמז על ההיתר להקמת הבית גם על ידי יוליאנוס.
התגובה היהודית להכרזה > כתובת "וראיתם"

עדות אפשרית להתלהבות העממית ניתן למצוא בכתובת עברית שנמצאה חקוקה על אבני הכותל המערבי, מתחת לקשת רובינסון. בחפירות שנערכו אחרי 1967 נמצאה כתובת חרוטה באבן ולשונה: ”וראיתם ושש לבכם ועצמותם כדשא”. כתובת זו היא עיוות של הפסוק: ”וּרְאִיתֶם וְשָׂשׂ לִבְּכֶם, וְעַצְמוֹתֵיכֶם כַּדֶּשֶׁא (תִפְרַחְנָה)” (ספר ישעיהו, פרק ס"ו, פסוק י"ד).
הכתובת, הלקוחה מנבואת נחמה לימות המשיח, נמצאה בגובה של 6 מטרים מעל למפלס הרחוב ההרודיאני, חישוב כיסוי השטח בשפכים הצביע על תיארוך הכתובת לתקופה הביזנטית. לפיכך, שיער בנימין מזר שאת הכתובת המשיחית חרט בהתלהבות עולה רגל בתקופת יוליאנוס. עם זאת, לא כל החוקרים מסכימים לתיארוך זה.
תחילת הבניה

היהודים מהתפוצות החלו להיאסף בירושלים החל מסתיו 362 ועד אביב 363. קיימת עדות על הכנת כלי כסף כדי לעבד את אבני המזבח, משום שנאסר במפורש להניף עליהן ברזל. הקיסר, בשהותו בבבל, ערב המלחמה עם הפרסים (מרס 363) דיווח ליהודי האזור: "אני מקומם בכל המרץ את המקדש החדש לאל העליון".
הפעולה הראשונה שבוצעה הייתה הרס יסודות מבנה על הר הבית. הנוצרים טענו שמדובר בהרס יסודות בית המקדש השני, אשר נוצרים נהגו להראות כשריד המוכיח את צדקת נבואת החורבן של ישו. אולם סביר יותר להניח שהיהודים הרסו את יסודות המקדש האלילי לכבוד אדריאנוס שניצב שם מימי איליה קפיטולינה. עבודת הרס היסודות נמשכה עד ה-27 במאי 363.
ייתכן שאת אבן הפינה הניחו ב-18 במאי, ל"ג בעומר של אותה שנה, כפי שמתבקש מחקר המקורות שעסקו בהפסקתו הפתאומית של בית המקדש עם בנייתו ברעידת אדמה. השערה זו הובילה להשערה אחרת, שתחילת הבנייה עקבה אחר תאריך הבנייה של בתי המקדש הראשונים, היות שגם בנייתם החלה בחודש אייר.
הפסקה פתאומית > י"ח באייר

ככל הנראה, חורבן בית המקדש השלישי ברעידת אדמה הותיר חותם על מיתוסים במאות הבאות. רעידת אדמה מוזכרת במספר מקורות בהקשר של התאריך י"ח באייר, באירוע בעבר או כאירוע בעתיד. תאריך זה הפך לצום יהושע, לזכר יהושע בן נון. במקור היה צום יהושע בתאריך אחר, והוא הוסט לתאריך של רעידת האדמה. מלבד התאריך, קיימת עדות מהמאה ה-14 המזהה את קברו של יהושע בהר מירון, לימים מוקד העלייה לרגל בל"ג בעומר. הר מירון זוהה באותה תקופה כמי מרום, אתר הלחימה של יהושע במלכי הצפון. בנוסף, ייתכן שחצור, אותה החריב יהושע, זוהתה עם מירון והייתה בעלת משמעות סמלית רבה.
לקריאה נוספת

מיכאל אבי-יונה, בימי רומא וביזנטיון, ירושלים ה'תש"ל. עמודים 161- 177.
זאב רובין, פנינה ארד, ירושלים לדורותיה: ירושלים בתקופה הביזאנטית, האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ו–2016, פרק 4.4: ניסיונו של יוליאנוס לקומם את בית המקדש, עמ' 56–62; נספח ב': י' גייגר, "יוליאנוס קיסר ובניין הבית", עמ' 159–165.
נתן שור, תולדות ירושלים, כרך א' עמ' 303–305
יוסף גייגר, "יוליאנוס קיסר ובניין הבית", בתוך: צ' ברס, ש' ספראי, י' צפריר, מ' שטרן (עורכים), ארץ ישראל מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי, כרך א, ירושלים תשמ"ב, עמ' 208–217.
הערות שוליים

↑  Gregorius Nazianzenus, Oratio, V, 3
1 2  אבי יונה, עמוד 168
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת מעשר שני,  פרק ה', הלכה ב' [נו ע"א].
↑  יוסף ברסלבי, מלחמה והתגוננות של יהודי א"י עד מסעי הצלב, מחניים מ"א, תש"ך, באתר דעת
↑  מאיר בן-דב, ‏כתובות עבריות חקוקות באבן מהר־הבית וסביבתו, קתדרה 40 (תמוז תשמ"ו), עמ' 16–19; יהושע שוורץ, "ביקורת ספרים", על אתר יא (טבת תשס"ג), עמ' 102–103.
↑  אבי יונה, עמוד 172
↑  דברים, כ"ז, ה' למשל.
1 2  אבי יונה, עמוד 173
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol.2, pp. 568-569: Lydus, De Mensibus, IV, 53
1 2  בן עמי, ירון. 2014. משדר ל"ג בעומר - ד"ר אורי אמיתי מהחוג להיסטוריה כללית משוחח עם ירון בן-עמי על אירועי החג פרק ב, הועלה למרשתת בתאריך 15/5/14.
↑  אבי יונה, עמוד 174- 175
↑  מרדכי נאור, ירושלים עיר ועם: מדוד המלך עד ימינו, ירושלים: יד יצחק בן צבי, תשנ"ה, עמ' 71
↑  יוסף גייגר, "יוליאנוס קיסר ובניין הבית", בתוך: ארץ ישראל מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי, כרך א, עמ' 216.
↑  מתוך הערך ל"ג בעומר באתר הויקי של ד"ר אורי אמיתי
↑  Russel, K., W.., The Earthquake of May 19, A.D. 363, Bulletin of the American Schools of Oriental Research, 238; Spring 1980, pp. 47-64
↑  קהלת רבה, ט, י.
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem 1980, Vol.2, CXXXVI. Julian, p. 511
↑  ריינר, אלחנן. 2012. "יהושע הוא רשב"י, חצור היא מירון: לטיפולוגיה של סיפור ייסוד גלילי (עוד פרק בעולמו הדתי של היהודי הגלילי)". תרביץ פ ב, 179-218.
| בתי מקדש בהיסטוריה היהודית |
| --- | --- | --- |
| משכנות | משכן משה • משכן גלגל • משכן שילה • משכן נוב • משכן גבעון |  |
| בתי מקדש | בית המקדש הראשון • בית המקדש השני ומקדש הורדוס |  |
| מקדשים חיצוניים | הבמות • מקדשי ממלכת ישראל: תל דן ובית אל • מקדש חוניו • מקדש יב • מקדש השומרונים בהר גריזים |  |
| אחרים | מצוות בניין בית המקדש • מבנה בית המקדש • בית המקדש השלישי • בית המקדש של יוליאנוס |  |
אריאל רמירס

| --- | --- |

 לידה:  4 בספטמבר 1921 Gálvez, ארגנטינה 
 פטירה:  18 בפברואר 2010 (בגיל 88) Monte Grande, ארגנטינה 
 מקום קבורה:  Mausoleum of the Argentine Society of Authors and Composers 
 מוקד פעילות:  ארגנטינה 
 סוגה:  מוזיקה אנדית 
 שפה מועדפת:  ספרדית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  RCA ויקטור, פיליפס רקורדס 
 www.arielramirez.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אריאל רמירס (בספרדית: Ariel Ramírez;‏
4 בספטמבר 1921 – 18 בפברואר 2010) היה מלחין ופסנתרן ארגנטינאי. ידוע במיוחד בזכות יצירתו "מיסה קריאוז'ה" (Misa Criolla), המשלבת מוטיבים מוזיקליים מהפולקלור הארגנטינאי, במבנה המיסה המסורתי.
ביוגרפיה

רמירס נולד בסנטה פה, ארגנטינה, שם החל ללמוד פסנתר והתוודע למוזיקה העממית של הגאוצ'וס והקריאולים (בני הגזע הלבן בדרום אמריקה) יושבי ההרים. הוא המשיך את לימודיו בקורדובה, שם פגש את הזמר אטאהואלפה ז'ופאנקי. בעצתו ערך רמירס מסע בצפון המדינה במטרה להעמיק את מחקרו על המוזיקה והמקצבים העממיים של דרום אמריקה. במשך סיוריו בין הכפרים הנידחים של פרו, ארגנטינה ושאר מדינות האזור, המשיך בלימודיו האקדמיים בקונסרבטוריון בואנוס איירס. בשנת 1946, בשיתוף עם RCA (התאחדות הרדיו באמריקה) הקליט את יצירותיו לראשונה.
בין השנים 1950–1954 המשיך רמירס את לימודי המוזיקה במספר אוניברסיטאות ברחבי אירופה, וכשחזר לארגנטינה קיבץ אוסף של כ-400 שירי פולקלור, והקים את "החברה לפולקור ע"ש אריאל רמירס" (Compañía de Folklore Ariel Ramírez).
יצירותיו

בשנת 1964 פרסם רמירס את יצירתו "מיסה קריאוז'ה" (Misa Criolla) המסמלת את תחילת פריחתו המוזיקלית. באותה שנה פרסם גם את יצירותיו "Navidad Nuestra" (חג המולד שלנו), "La Peregrinación" ,"Los Caudillos" (1965), "Mujeres Argentinas" והשיר "Alfonsina y el Mar" (אלפונסינה והים) (1969) למילים של המשורר פליקס לונה.
מיסה קריאוז'ה נחשבת עד היום ליצירתו החשובה והמוכרת ביותר, בה שילב רמירס מוטיבים של ריקודים עממיים ממחוזות שונים בארגנטינה, עם מבנה המיסה הדתית הקלאסית. היצירה נכתבה לזמר טנור סולו בליווי מקהלה מעורבת, פסנתר, כלי הקשה עממיים וכלים נוספים מהפולקלור המקומי. ועידת הוותיקן השנייה הכירה במיסה קריאוז'ה כאחת המיסות המושרות בשפה מודרנית. בשנת 1964 הוקלטה היצירה על ידי פיליפס, בניצוחו של רמירס, נגינת הצ'רנגו של חיימה טורס וכלי ההקשה של דומינגו קורה ובשירת סולו של להקת "לוס פרונטריסוס". מאז הוקלטה היצירה עשרות פעמים, כאשר בין המבצעים את תפקיד הסולו אמנים ידועים כמו מרסדס סוסה, סמבה קיפילדור, חוסה קארראס ויורגו דאלארס. בשנת 1982 הגיעו רמירס, טורס, קורה ורביעית זמרים ובראשה קיפילדור לסיבוב הופעות בישראל, כאשר את תפקיד המקהלה ביצעה המקהלה הקאמרית תל אביב בניצוח מיכאל שני. רמירס התעקש להיות מנחה הערב בספרדית ולצורך ההופעה ותירגום דבריו לעברית צורף ד"ר שמעון ברק שהיה באותה תקופה ידוע כמגיש תוכניות מוזיקה דרום אמריקאיות ברדיו ובטלוויזיה, והמופע שתוכנן תחילה לשלושה ערבים רץ 14 פעם ואף הוקלט על ידי רשות השידור.
בשנת 1997 הוזמן שוב אריאל רמירס על ידי המקהלה הקאמרית תל אביב לבצע את המיסה ולנגן את תפקיד הפסנתר.
שני שירים שלו ושל פליקס לונה תורגמו לעברית על ידי אהוד מנור: "הנה שנה עוברת" (La peregrinacion) ו"אלפונסינה והים" (Alfonsina y el mar). ל-La peregrinacion חוברה ב-1968 גרסה צרפתית, עם מילים חדשות מאת פייר דלנואה. השיר שנקרא "Alouette", בוצע על ידי הזמר ז'יל דרה (Gilles Dreu) וזכה להצלחה רבה בצרפת והן בישראל בה נקרא השיר "עפרוני".
עד 2004 כיהן רמירס כנשיא איגוד מלחיני ארגנטינה (SADAIC), אז פרש עקב בריאותו הרופפת. בתחילת 2010 חלה בדלקת ריאות ונפטר ב-18 בפברואר 2010 בגיל 88.
בעל טור

ערך זה עוסק בתואר מתחום התקשורת. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
בעל טור הוא עיתונאי המפרסם טור קבוע בעיתון או בכתב עת, בסגנונו ובתחומי העניין שלו. בין בעלי הטורים יש העוסקים בפובליציסטיקה, אך יש העוסקים בנושאים אחרים. מרטין גרדנר, למשל, עסק בטורו ב"סיינטיפיק אמריקן" במתמטיקה, ו"בשער", טורו של עֵלִי מוהר, במקומון "העיר", עסק בכדורגל.
מהעיתונות הכתובה עברו בעלי טורים גם לעיתונות האלקטרונית (שבה הטור קרוי "פינה"), ברדיו ובטלוויזיה. דוגמה לכך היא פינתו של יאיר גרבוז בתוכנית הטלוויזיה "תיק תקשורת", שבה עסק באופן סאטירי בתחלואי התקשורת הישראלית. עם התפתחות הבלוגים באינטרנט, יש בין בעלי הטור שפתחו בלוג, כתוספת לטור שלהם בעיתונות הכתובה.
טורו של בעל טור מתאפיין בזיהוי קבוע: מיקום קבוע בעיתון, ולעיתים גם שם מזהה לטור, כגון "חץ מסילבי קשת" של סילבי קשת, "מדרש ביתי לפרשת השבוע" של ג'קי לוי ו"אזור הדמדומים" של גדעון לוי בעיתון "הארץ"; אך יש גם טורים רבים ללא שם. לעיתים מכונסים הטורים בספר. לדוגמה, טורי "חד גדיא" של אפרים קישון וטורי "הטור השביעי" של נתן אלתרמן.
סוגי טורים

בעלי טורים מתאפיינים, בדרך כלל, בסגנון כתיבתם ובתחום כתיבתם.
פובליציסטיקה
פובליציסטיקה סאטירית
הומור וסאטירה
ספורט
כלכלה
ביקורת מסעדות ובתי קפה
ביקורת סרטים, טלוויזיה ומחזות
טור אישי, בו הכותב משתף את הקורא בהגיגיו או בחוויות ואירועים מחייו, לרוב בצירוף תובנות העולות מהם
אנטוני סלונימסקי

| --- | --- |

 לידה:  15 בנובמבר 1895 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  4 ביולי 1976 (בגיל 80) ורשה, רפובליקת פולין 
 מדינה:  פולין 
 שם עט:  Pro-rok 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות היפות, ורשה 
 שפות היצירה:  פולנית, אנגלית 
 בן או בת זוג:  Janina Konarska (1934–?) 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה (1954)  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה (1952)  מדליית יום העצמאות ה-10 של פולין העממית 
 חתימה:   
 
אנטוני סְלוֹנימסקי (בפולנית: Antoni Słonimski;‏ 15 בנובמבר 1895, ורשה – 4 ביולי 1976) היה משורר וסופר יהודי-פולני.
קורות חיים

אנטוני סלונימסקי נולד בוורשה בשנת 1895, נכדו של מייסד עיתון "הצפירה" ר' חיים זליג סלונימסקי, ובנם של בנו, רופא עיניים ידוע שהתנצר, ואשתו הקתולית האדוקה. סלונימסקי הוטבל לנצרות. באוטוביוגרפיה שלו הוא מספר שהוריו עסקו בענייניהם והזניחו לגמרי את הטיפול בילדים ועל כן הוא לא זכה ללימודים מסודרים בגיל צעיר. זמן מה התגורר בבית סבו חיים זליג סלונימסקי. בשלב מסוים נודע לאב שסלונימסקי אינו לומד בבית ספר והוא הקדיש מספר חודשים להכנתו לכניסה לגימנסיה.
בשנת 1919 היה שותף עם המשוררים יוליאן טובים וירוסלב איוושקביץ' (Iwaszkiewicz) לייסוד חבר המשוררים המודרניסטי "סקמנדר" (Skamander). הוא התערה בחיי הבוהמה של ורשה של שנות ה-20 של המאה ה-20, כמשורר וכותב פיליטונים וגם כצייר. בכתיבתו הטיף לחופש, הומניזם ואהבת השלום ובחוגיו של יוזף פילסודסקי זכה לבקורת כפציפיסט. הוא הרבה לטייל ברחבי העולם ואף ביקר בארץ ישראל. בעקבות ביקורו יצא קובץ שירים בשם "הדרך למזרח" הספוג געגועים לארץ ישראל ואהדה למפעל הציוני. עם זאת, בשנת 1936 פרסם גם מאמר התוקף את היהודים.
בשנות המלחמה שהה בגלות באנגליה ובצרפת. למן שובו לפולין בשנת 1951 היה סלונימסקי אנטי-סטליניסט פעיל, שתמך בליברליזציה. מזכירו האישי של סלונימסקי היה אדם מיכניק (Michnik), ממנהיגי האופוזיציה המחתרתית הפולנית בין השנים 1968–1989. בשנת 1964 הוא הגיש למשרד ראש הממשלה בפולין מכתב של 34 פרופסורים ואנשי רוח הדורש להגביר את חופש הביטוי בפולין.
ב-4 ביולי 1976 נהרג בתאונת דרכים בוורשה.
יצירתו

עם יצירותיו הבולטות נמנות:
Droga na wschód (פולנית: "הדרך למזרח"), 1924 – אסופת שירים שנכתבו בהשראת מסעותיו לארץ ישראל ולברזיל.
Rodzina ("משפחה"), 1933 – קומדיה על אודות שני אחים, האחד קומוניסט והשני נאצי
Dwa konce swiata ("שני קיצי עולם"), 1937 – רומן החוזה את חורבנה של ורשה בידי דיקטטור נאצי.
לאחר השואה, בשנת 1947, חיבר סלונימסקי אלגיה המבכה את עולם השטעטלעך שחרב: "הקינה על העיירות היהודיות" (Elegia miasteczek żydowskich), שבהּ בא חשבון עם שכניהם הפולנים של היהודים שנרצחו:
לא עוד תמצא בפולין את העיירות היהודיות,
כמו הרוביישוב, קרצ'ב, פלניצה
לשווא תבקש בחלונות נרות דולקים,
זִמרה לא תינשא מבתי כנסת של עץ.
נעלמו שרידים אחרונים,
הדם כוסה בחול, העקבות נמחו
והקירות סוידו מחדש בסיד כחלחל
כלאחר מגפה או לקראת חג גדול.
בעברית יצא לאור קובץ משיריו: חזרה הביתה ושירים אחרים (מפולנית: שושנה רצ'ינסקי; אחרית דבר מאת רישרד לב), בהוצאת המתרגמת, 1993.
לקריאה נוספת

ריצ'רד לב, "אנטוני סלונימסקי בעברית", בתוך: עזרא מנדלסון וחנא שמרוק (עורכים), קובץ מחקרים על יהודי פולין: ספר לזכרו של פאול גליקסון, ירושלים: המרכז לחקר תולדות יהודי פולין ותרבותם – המכון ליהדות זמננו, תשמ"ז 1987, עמ' 173–177.
רות שנפלד, "בין אוניברסליות ליהדות: סופרים פולנים ממוצא יהודי בין שתי מלחמות העולם ולאחריהן", גלעד: מאסף לתולדות יהדות פולין (תל אביב), יח (תשס"ב), רצא–שח. (על אנטוני סלונימסקי, אירנה קז'יביצקה ואלכסנדר ואט)
הערות שוליים

↑  Antony Polonsky & Monika Adamczyk-Garbowska, Contemporary Jewish Writing in Poland: An Anthology, University of Nebraska Press, p. 321. (באנגלית)
1 2  דוד לאזר, הנכד שהלך אל הקרדינאל, מעריב, 2 באפריל 1971.
↑  אנטוני סלונימסקי משיא עצות ליהודים, דבר, 20 בינואר 1936
↑  בראייר וילו, התקוממות בווארשה - רוחנית בלבד, מעריב, 30 באפריל 1964
↑  ביידיש: פאלעניץ.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268196905171  PLWABN: 9810542960005606  BIBSYS: 1088000  BnF: cb121726335 (data)  CiNii: DA06367788  GND: 118873172  ISNI: 0000 0001 2101 5453  LCCN: n82048727  MusicBrainz: b3b854c7-bab1-46a9-bc41-b73b2059b6f1  NKC: ola2003198052  NLA: 36566409  NSK: 000060282  NTA: 069749485  RERO: 02-A003884606  SNAC: w6t47439  SUDOC: 030275326  Trove: 1296311  VIAF: 56651373   WorldCat (עם VIAF): 56651373