stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לון נול
הרפובליקה הקמארית ומלחמת האזרחים

רפובליקת הקמאר (1970–1975) נטשה את המדיניות הנייטרלית של סיהאנוק, במיוחד בכל מה שקשור לווייטנאם. בסופו של דבר, הרפובליקה הוכחה כאסון הן מבחינה צבאית והן מבחינה פוליטית. בריאותו של לון נול החלה להתדרדר לאחר שקיבל שבץ בפברואר 1971. שלטונו נעשה בלתי יציב וסמכותני יותר: הוא מינה את עצמו למרשאל (באפריל 1971), ובאוקטובר 1971 השהה את האספה הלאומית. כבר לא "משחק לשווא את משחק הדמוקרטיה והחופש" בזמן מלחמה. מגובה על ידי אחיו הצעיר והכוחני, הצליח לצמצם את השפעתם של סירי מטאק ושאר מנהיגי ההפיכה. הוא גם התעקש לכוון בעצמו פעולות צבאיות רבות של הכוחות המזוינים של הצבא הלאומי של קאמר.
במרוצת הזמן הפך משטרו של לון נול להיות במצב של תלות מוחלטת בסיוע אמריקני, אשר לקראת הסוף לא היה יעיל מבחינה פוליטית וצבאית. עד 1975, השטח שהממשלה החזיקה קטן והלך, בסופו של דבר החזיקו קצת יותר מאשר אזור עיר הבירה פנום פן ואזור המקדשים בגבול הצפוני עם תאילנד. לון נול היה תלוי יותר ויותר בעצתם של מגידי עתידות ובמיסטיקה בודהיסטית: בשלב מסוים במהלך תקיפת קמר רוז' את פנום פן הוא פיזר קו מעוגל של חול מקודש כדי להגן על העיר. לבסוף, ב־1 באפריל, התפטר ונמלט מהארץ לגלות, כששמו היה הראשון ברשימת האנשים שהקמר רוז' התחייב להוציא להורג.
גלות ומוות

העדיפות הראשונה של הקמר רוז' לאחר כיבוש קמבודיה והפלת הרפובליקה הקמארית הייתה להחליף את כל מנהיגיה ופקידים בכירים ללא דיחוי. לון נול נמלט מקמבודיה לאינדונזיה ולאחר מכן לארצות הברית. תחילה התיישב בהוואי בשנת 1979 בקליפורניה. הוא חי עם אשתו השנייה סובאנה לון וכמה מתשעת ילדיו עד מותו ב-17 בנובמבר 1985 בבית החולים סנט ג'וד.
דעות פוליטיות

על אף מעשיו בהדחתו של סיהאנוק, היה נול מאמין מובהק בהיררכיה הקמבודית המסורתית. אחרי שהדיח את סיהאנוק הוא השתטח לרגליה של המלכה אם כדי לבקש סליחה. הוא כינה את האידאולוגיה שלו, תערובת של לאומנות ולאומנות שוביניסטית, "נאו-קמאריזם". הוא הביע שאיפה לאחד את בני הקמאר האתניים של קמבודיה עם אנשי הקמאר קרום מהדלתא של המקונג ואת אנשי הקמאר של תאילנד. הוא ביקש מחסידיו לאמץ את המסורות של מה שהוא כינה "מון-קמאר" - "לוחמים קדושים". הוא עודד אותם להתייחס אליו כאל "פאפא השחור" שלהם, שם המתייחס לעור כהה שנחשב לסימן של קמאר "אותנטי".
הערות שוליים

↑  "Lon Nol's Wife and Son Fined in Child-Abuse Case". The New York Times. April 4, 1981. Retrieved May 29, 2014.
↑  Marks, Paul (2000). "China's Cambodia Strategy". Parameters (Autumn 2000): 92–108.
↑  Corfield, Justin J. (1994). Khmers stand up! – A history of the Cambodian government 1970-1975. Centre of Southeast Asian Studies, Monash University, p.1
↑  Kiernan, B. (2004). How Pol Pot came to Power. Yale University Press ,p. 24
↑  Kiernan, B. (2004). How Pol Pot came to Power. Yale University Press, p. 158
↑  Shawcross, W. (1979). Sideshow: Kissinger, Nixon, and the Destruction of Cambodia. Simon & Schuster.,p. 61
↑  Kiernan, B. (2004). How Pol Pot came to Power. Yale University Press, p. 232
↑  Norodom Sihanouk, My War with the CIA, Pantheon, 1972, p.37
↑  Kiernan, B. How Pol Pot came to power, Yale UP, p.300
↑  Wilfred P. Deac, "Road to the Killing Fields: The Cambodian War of 1970-1975" (Texas A&M University Press, 1997) pp. 61–2;
↑  Robert Dallek, "Nixon and Kissinger: Partners in Power," (Harper Collins, 2007), p. 191;
↑  Steve Heder "Cambodian Communism and the Vietnamse Model, Volume I: Imitation and Independence, 1930-1975," (White Lotus Press, 2004), p. 156.
↑  Clymer, K. J. The United States and Cambodia, Routledge, 2004, p.22
↑  Sutsakhan, Lt. Gen. S. The Khmer Republic at War and the Final Collapse Washington DC: United States Army Center of Military History, 1987, Part 1, p. 42. See also Part 1Part 2Part 3.
↑  Marlay, R. and Neher, C. Patriots and tyrants, Rowman & Littlefield, 1999, p.165
↑  Chandler, D. A History of Cambodia, 2000, p.204
↑  Cady, The History of Postwar Southeast Asia, 1974, p.672
↑  David P. Chandler, A history of Cambodia, Westview Press; Allen & Unwin, Boulder, Sydney, 1992
↑  McMillan, Penelope (November 18, 1985). "Ex-Cambodian President Dies in Fullerton". Los Angeles Times. Retrieved May 30, 2014.
↑  Kiernan, B. (2004). How Pol Pot came to Power. Yale University Press, p. 348
↑  Becker, E. When the War Was Over, 1986, p.134
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810658865705606  GND: 13554730X  ISNI: 0000 0000 1994 0722  LCCN: n90720119  NARA: 10572313  SNAC: w64p52cm  SUDOC: 080127290  VIAF: 72612642   WorldCat (עם VIAF): 72612642 
הדגל של רפובליקת הקמאר, קצרת הימים
אנדז'יי גרבולינסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בדצמבר 1891 
 הוצאה להורג:  17 באפריל 1944 (בגיל 52) 
 מדינה:  פולין 
 מקצוע:  חקלאי 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (21 במאי 1997) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  אנדז'יי גרבולינסקי
 
אנדז'יי גרבולינסקי (12 בדצמבר 1891 – 17 באפריל 1944) היה חקלאי פולני שחי בכפר צ'רנה עם משפחתו – ולדיסלב, אלאונורה, מריאן, הלנה, קונגונדה, סטניסלב, קז'ימייז' ויאן – בתקופת הכיבוש הנאצי של פולין במלחמת העולם השנייה. הוא ובנו הבכור ולדיסלב, יחד עם שכנם סטניסלב אובצה, הוצאו להורג על ידי הנאצים בשלהי 1943 בשל סיוע והסתרת יהודים.
מחנה פלאשוב
בשנת 1940, שרה אלפנביין, בתה חנה ובנה מאיר (משפחה יהודית שכנה מאותו הכפר צ'רנה) נמלטו ממחנה הריכוז פלאשוב וביקשו מממשפחת גרבולינסקי עזרה ומחסה. לפני הגעתם לחווה, הם הסתתרו בבית הסמוך של סטניסלב אובצה. משפחת גרבולינסקי קיבלה את המשפחה והעניקה להם טיפול במשך השנתיים הבאות.
בשלהי 1943, הגיע הגסטפו לכפר. כשהתקרבו לחווה, אנדז'יי גרבולינסקי ביקש ממשפחת אלפנביין לברוח. אולם, הם נצפו בשדה בזמן בריחתם. האם והבן נהרגו במקום. הבת חנה הצליחה להמשיך לרוץ, כשהגרמנים רודפים אחריה, עד שגם היא נרצחה. אנדז'יי גרבולינסקי ובנו ולדיסלב נעצרו מיד והובלו לכלא יאסלו. האב נידון למוות והוצא להורג שם. ולדיסלב הועבר לכלא נפרד שם גם הוא נהרג. אלאונורה, הלנה, קונגונדה, מריאן, סטניסלב, קז'ימייז' ויאן גרבולינסקי שרדו את המלחמה.
בשנת 1997, משפחת גרבולינסקי וסטניסלב אובצה הוכרו כחסידי אומות העולם על ידי יד ושם בירושלים על ניסיונם האמיץ להציל משפחה יהודית בשואה; אנדז'יי וולדיסלב, הוכרו כחסידי אומות עולם על שנתנו את חייהם בתהליך.
הערות שוליים

↑  The Righteous Among the Nations Database at Yad Vashem Remembrance Authority, The Righteous: Garbuliński Andrzej ; Son: Marian ; Son: Władysław
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אנדז'יי גרבולינסקי".
מוזיאון ההיסטוריה הצבאית והמלכותית של שוודיה

| --- | --- |
שער הכניסה למוזיאון בלילה, 2017
שער הכניסה למוזיאון בלילה, 2017
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון צבאי, אוסף, אטרקציה תיירותית, קניין תרבותי 
 כתובת:  ארמון סטוקהולם 
 מיקום:  עיריית סטוקהולם 
 מדינה:  שוודיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1628
 תאריך פתיחה רשמי:  1628 
 
 קואורדינטות:  59°19′36″N 18°04′18″E﻿ / ﻿59.326667°N 18.071667°E﻿ / 59.326667; 18.071667
 livrustkammaren.se/en
  (למפת סטוקהולם מוגדלת) מוזיאון ההיסטוריה הצבאית והמלכותית של שוודיה(למפת סטוקהולם רגילה) מוזיאון ההיסטוריה הצבאית והמלכותית של שוודיה
 
שלט המכוון למוזיאון, עם סמל הסוס המשמש כלוגו של המוזיאון
המוזיאון להיסטוריה הצבאית והמלכותית של שוודיה (בשוודית: Livrustkammaren) הוא מוזיאון השוכן בארמון המלכותי ארמון סטוקהולם בסטוקהולם, שוודיה. המוזיאון כולל ממצאים רבים מההיסטוריה הצבאית של שוודיה וההיסטוריה של המונרכיה השוודית. מוזיאון זה הוא המוזיאון העתיק ביותר בשוודיה. הוא נוסד ב-1628 על ידי המלך גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה שרצה לשמר את בגדיו ממסע המלחמה שלו לפולין (Polish–Swedish War (1626–1629)) לדורות הבאים.
אוסף המוזיאון כולל קרן שתייה העשויה מקרן אחת של שור הבר החי האחרון שתועד. הקרן נלקחה כשלל מלחמה מהכפר Jaktorów (אנ') בפולין על ידי הצבא השוודי במהלך הפלישה השוודית לפולין (1655–1660).
גלריית תמונות

הקרן המעוטרת של שור הבר האחרון שהיה שייך למלך זיגמונט השלישי מלך פולין
שמלת ההכתרה של כריסטינה, מלכת שוודיה
בגד מהתערוכה של כריסטינה, מלכת שוודיה
בגדי נשף של גוסטב השלישי, מלך שוודיה
הקסדה של גוסטב ואסה, מלך שוודיה
שריון המוצג במוזיאון
כרכרת הכתרה
מגן של זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין
שריון ילדים
זמינות ביולוגית (פרמקולוגיה)

זמינות ביולוגית (באנגלית: Bioavailability) הוא מונח מתחום הפרמקולוגיה אשר מבטא את היחס באחוזים בין כמות התרופה שניטלת לבין הכמות מתוכה שנספגת למחזור הדם.
על פי ההגדרה, הזמינות הביולוגית של תרופה שניתנת בהזרקה תוך-ורידית היא 100%. לעומת זאת, הזמינות הביולוגית של תרופה שתינתן בדרכים אחרות, למשל דרך הפה נמוכה מ-100%, הן בגלל ספיגה החלקית של התרופה במערכת העיכול, הן בשל נוכחות אנזימים במערכת העיכול שמפרקים את התרופה עוד לפני שהיא מגיעה למחזור הדם, הן בשל אינטראקציה עם מזון במערכת העיכול והן בגלל אפקט המעבר הראשון.
ערך הזמינות הביולוגית לא מעיד על הפוטנטיות של התרופה ועל עוצמתה - תרופות יכולות להיות בעלות פוטנטיות גבוהה אך זמינות ביולוגית נמוכה. לדוגמה: דביגטראן, תרופה נוגדת קרישה, היא בעלת זמינות ביולוגית של 3% - 7% בלבד, כלומר מעט מאוד מהתרופה נספג דרך מערכת העיכול ועדיין קיימת השפעה פרמקולוגית של Ziprasidone, במינונים שניתנו.
תרופות מסוימות הן בעלי זמינות ביולוגית פומית כמעט זהה לזמינות ביולוגית במתן תוך-ורידי, מה שמעיד על  ספיגה מלאה של התרופה. דוגמאות לכן הן תרופות אנטיביוטיקה ממשפחת הקווינולונים כגון אופלוקסצין (ofloxacin) שיש לה זמינות ביולוגית גבוהה (98%).
מתן של תרופות בדרכים אחרות גם קשור בזמינות ביולוגית נמוכה יותר. לדוגמה: זמינות של rotigotine (תרופה לטיפול בפרקינסון) כשהיא ניתנת באמצעות מדבקה עורית, היא 37%. זה משום שעל מנת שהתרופה תגיע למחזור הדם היא צריכה לעבור דרך שכבות העור, מתן שאיננו אופטימלי. למרות הזמינות הביולוגית הנמוכה, התרופה עומדת ביעילותה.
זמינות ביולוגית היא אחד הכלים החיוניים בפרמקוקינטיקה, והיא מסייעת לקבוע את המנה המומלצת לנטילתה של תרופה מסוימת ובכך משפרת את יעילות מהטיפול התרופתי וגם יכולה לסייע במניעת רעילות של תרופה מסוימת למשתמש עקב נטילת מינון גבוה.
לזמינות הביולוגית יש ערך חשוב לא רק בנטילת תרופות, אלא גם בלקיחת תוספי תזונה. אם הזמינות הביולוגית של תוספי תזונה נמוכה מראש, סביר כי יעילותם נמוכה.
ניתן לחשב מתמטית את היחס המתמטי שבין שני משתנים אלה לקבלת ערך אחוזי של הזמינות הביולוגית (עד 100%), והדבר אפשרי באמצעות הנוסחה להלן:
Bioavailability(\%)={\frac {AUC(non-IV)}{AUC(IV)}}
גורמים המשפיעים על הזמינות הביולוגית של תרופות

מספר רב של גורמים משפיעים על הזמינות הביולוגית של תרופות, בהם:
תכונות פיזיקליות של התרופה: מסיסות במים, מסיסות בשומן, דרגת חומציות, מצב יינון במערכת העיכול
הפורמולציה בה ניתנת התרופה (יש תרופות שניתנות במספר פורמולות כגון וראפאמיל שקיים בתכשיר לשחרור מיידי וגם בתכשיר לשחרור מושהה).
מזון - משפיע על ספיגת התרופה. יש תרופות שנטילתן על קיבה ריקה מעלה את הזמינות הביולוגית ויש תרופות שנטילתן על קיבה מלאה מעלה את הזמינות הביולוגית.
קצב פינוי בקיבה - רלוונטי בעיקר לתרופות שנספגות מהקיבה. ככל שקצב פינוי הקיבה יהיה מהיר יותר,  כך תהיה  ספיגה נמוכה יותר וכתוצאה מכך זמינות ביולוגית נמוכה יותר.
אינטראקציות עם תרופות אחרות. לדוגמה וראפאמיל עלול להעלות את הרמות של דביגטראן בדם ולהעלות את הזמינות הביולוגית על ידי עיכוב של אנזימי P-gp במערכת העיכול.
אינטראקציות עם מזון - הזמינות הביולוגית של מלחי ברזל (כגון Ferrous sulfate) היא נמוכה ועומדת על 10%. אם נותנים אותה עם מזון חלבי הס ספיגהיכולה לרדת עד 0% בגלל שהברזל יוצר קומפלקס עם החלב שמונע מהברזל להיספג. דוגמה נוספת לאינטראקציה עם מזון כוללת תרופות שיש להן אינטראקציה עם מיץ אשכוליות. מיץ אשכוליות מכיל מרכיבים שמעכבים פעילות של אנזימים במעי, כתוצאה מכך הזמינות הביולוגית של התרופות כגון סימבסטטין עולה, דבר שעלול להיות מסוכן ולהוביל לעלייה בסיכון לתופעות לוואי.
מחלות במערכת העיכול: מחלות מעי דלקתיות כגון מחלת קרוהן ומצבים של גסטרופרזיס על רקע סוכרת, קשורים בספיגה נמוכה יותר של מזון וגם של תרופות. גם מחלות דלקתיות אחרות קשורות בספיגה נמוכה יותר של תרופות וכתוצאה מכך הזמינות הביולוגית פוחתת.
ראו גם

פרמקוקינטיקה
ספיגה (פרמקולוגיה)
ארכיון סמולנסק

ארכיון סמולנסק (יוני 1943)
ארכיון סמולנסק הוא ארכיון של ועדת מחוז סמולנסק של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (בולשביקים), שנלקחה על ידי כוחות גרמנים לגרמניה במהלך הלחימה בחזית המזרחית של מלחמת העולם השנייה. לאחר תום המלחמה, נפל הארכיון לידי האמריקאים והועבר לארצות הברית והוחזר לרוסיה רק לאחר 77 שנה.
היסטוריה > רקע

בקיץ 1941, לאחר נאומו של סטלין ב-3 ביולי, החלו גופים סובייטים וסניפים מקומיים של המפלגה ברחבי מערב המדינה לשרוף ארכיונים, במטרה להסתיר תיעוד לממדי שלטון הטרור של סטלין.
היסטוריה > השתלטות הצבא הגרמני וגילוי אופי המסמכים

עם זאת, הקרבות שהחלו באזור סמולנסק, ההתקפה המהירה של הכוחות הגרמנים שנכנסו לסמולנסק ב-15 ביולי 1941 וסביבת העיר היוו את הסיבה לכך, שלא ניתן היה להוציא את ארכיון המפלגה, והעובדים המבולבלים לא העזו להשמיד את המסמכים במשך זמן רב.
כתוצאה מכך השתלטו הגרמנים על הארכיון. בכך הארכיון שימש את משרד החינוך והתעמולה של הרייך, בראשות יוזף גבלס - לצורכי תעמולה ופורסמו כמה מסמכים על הדיכויים שבוצעו במהלך תקופת הקולקטיביזציה של תחילת שנות ה-30 והטרור הגדול בשנים 1937–1938.
במאי 1943 העבירו הגרמנים את הארכיון מסמולנסק לווילנה, ולאחר מכן ל"גנרלגוברנמן", שם הופרד ממנו חלק ניכר, שהועבר לגרמניה. חלק מהמסמכים הנותרים בפולין בפברואר 1945 התגלה על ידי אנשי שירות סובייטים ליד תחנת הרכבת פשצ'ינה, והוחזר לסמולנסק.
היסטוריה > העברה לידי הצבא האמריקאי

עד תחילת 1945 החלק העיקרי של הארכיון נלקח לבוואריה, שם כעבור זמן מה מצאו אותם אנשי צבא אמריקאים. קיום המסמכים נודע במהרה למשרד השירותים האסטרטגיים האמריקאי (קודמו של ה-CIA). לאחר מכן הועברו המסמכים למיקום של יחידת התעופה האמריקאית, ושם הוסתרו בהאנגר תת-קרקעי. קבוצה של סובייטולוגים אמריקאים בדקה את המלאי וכמה מסמכים מקוריים, וכתוצאה מכך הגיעה למסקנה שהם מכילים מידע בעל ערך רב על שיטות ועקרונות הממשל הסובייטי.
עד מהרה נשלח ארכיון זה לוושינגטון, בירת ארצות הברית, אל הארכיון הלאומי של ארצות הברית, שם עבר תיעוד בסיוע האגודה ההיסטורית האמריקאית למיקרופילם.
באמצע שנות החמישים הודיע הארכיון הלאומי של ארצות הברית בפומבי, כי ברשותו מסמכים מארכיון המפלגה, שהיה בסמולנסק, השופכים אור על אופייה האמיתי של הממשלה הקומוניסטית ומדיניות הטרור של ברית המועצות.
היסטוריה > שימוש בארכיון על ידי גופים פרטיים

מאז שנות החמישים, מסמכי הארכיון היו זמינים לשימוש חוקרים אמריקאים ומערביים אחרים, שלא יכלו לגשת לארכיון המפלגה ולארכיון הק.ג.ב. של ברית המועצות. ההיסטוריון הראשון שעשה שימוש נרחב במסמכי סמולנסק היה פרופסור מרל פיינסוד מאוניברסיטת הרווארד, שפרסם את הספר איך רוסיה נשלטת (How Russia is Ruled) בשנת 1953. והספר סמולנסק תחת שלטון ברית המועצות (Smolensk under Soviet Rule) בשנת 1958. מסמכי הארכיון שימשו את ריצ'רד פייפס בכתביו על ההיסטוריה הסובייטית המוקדמת ועל ידי רוברט קונקווסט בספרו המפורסם "הטרור הגדול".
היסטוריה > תגובת ברית המועצות להמצאות הארכיון ברשות ארצות הברית

בשנת 1958 הציעו הרשויות האמריקאיות להחזיר את חומרי הארכיון לברית המועצות, אך בתגובה הצהירו השלטונות הסובייטים, כי מדובר בזיוף שרקח ה-CIA.
מאז 1963 השלטונות הסובייטים החלו לבצע ניסיונות להשיג את הארכיון. אף על פי כן, ברית המועצות לא רצתה להכיר בפומבי באותנטיות הארכיון, אלא להפך, המשיכה להכחיש מכל וכל את אותנטיות התיעוד בארצות הברית. עמדה כה לא שקולה וסותרת מאוד העמידה את הצד הסובייטי בעמדה כמעט חסרת סיכוי ביחס להחזרת המסמכים לסמולנסק, שכן התברר שברית המועצות טוענת שהארכיון אינו אמיתי. כתוצאה מהדיפלומטיה הסובייטית, עד סוף קיומה של ברית המועצות לא ניתן היה להחזיר את הארכיון מארצות הברית.
בשנת 1991 הודו הרשויות הרוסיות והודיעו בפומבי, כי קיים ארכיון אמיתי בארצות הברית, וכי רוסיה מתכוונת לבדוק אפשרויות להחזרתו. המשא ומתן בנושא החל בשנת 1992. במקביל ניסו השלטונות האמריקאים לקשור בין החזרת הארכיון לבין החזרת ספריית שניאורסון לתנועת חסידות חב"ד.
היסטוריה > העברת הארכיון לרוסיה

בסופו של דבר, ב-13 בדצמבר 2002, בהחלטת מחלקת המדינה האמריקנית, הוחזרו מסמכי הארכיון של סמולנסק לרוסיה והועברו לנציגי משרד התרבות של הפדרציה הרוסית ושירות הארכיון הפדרלי של הפדרציה הרוסית.
ראו גם

וסילי מיטרוחין
לקריאה נוספת

חומרי צנזורה מארכיון סמולנסק // אינדקס / תיק על צנזורה. 2004.
הערות שוליים

↑  Хорошунова И. А. Первый год войны. // Егупец. — 2001. — № 9 — С. 11-12.
↑  Звягинцев В. Е. Война на весах Фемиды. Война 1941—1945 гг. в материалах следственно-судебных дел. Книга 1. — М.: Терра, 2006. — С. 28.
↑  В Россию возвращается «Смоленский архив» — секретные документы компартии СССР // Newsru.com, 13.12.2002
↑  Американцы вернули Смоленский архив // Известия, 13.12.2002
השביל המחבר

| --- | --- |

השביל כפי שהוא נראה מכיוון הר הרצל. לצד השביל נראים חלק מהשלטים הסוקרים את הדרך משואה לתקומה
 מידע כללי
 אורך:  200 מ' 
 הקמה
 תקופת הבנייה:  ?–2003
 מיקום
 עיר:  ירושלים 
 
 קואורדינטות:  31°46′23″N 35°10′44″E﻿ / ﻿31.77305556°N 35.17888889°E﻿ / 31.77305556; 35.17888889
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים מוגדלת) השביל המחבר(למפת ירושלים רגילה) השביל המחבר(למפת הרי ירושלים רגילה) השביל המחבר(למפת הרי ירושלים מוגדלת) השביל המחבר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פינת ישיבה בשביל המחבר
אחת מאבני הדרך לאורך השביל המחבר
השביל המחבר הוא שביל המחבר בין יד ושם לבין מסלול המבקרים המקיף את הר הרצל. השביל מתחיל ליד רחבת הכניסה המרכזית של יד ושם ומסתיים ליד חלקת גדולי האומה בצידו הדרום מערבי של הר הרצל. השביל הנמצא במגמת עלייה, מקשר בין שני אתרי ההנצחה הלאומיים המרכזיים בישראל, ומעבר לערכו התיירותי והפרקטי, הוא מסמל את העלייה משואה לתקומה. אורכו של השביל הוא כ-200 מטרים.
סלילת השביל

הרעיון לפריצת השביל נולד בשנת 2002 ביחידה להנצחת החייל של משרד הביטחון, אשר פנתה ליד ושם ולהסתדרות הציונית העולמית, וזכתה להסכמתם ולשיתוף פעולה מצידם. יוזם ומתכנן השביל המחבר היה
משה אורן, בתפקידו כראש תחום מפעלי הנצחה במשרד הביטחון. בהמשך פנתה היחידה להנצחת החייל אל נציגי מועצת תנועות הנוער בישראל, במטרה לשתף אותן בעבודות לסלילת השביל, ולעשות זאת בעבודת כפיים, כסמל לאופן בו נסללו שבילים ודרכים בארץ ישראל בתקופה שלפני הקמת מדינת ישראל ובשנים שלאחר הקמתה. העבודות לסלילתו ארכו כחודשיים. הוא נחנך באביב 2003, ביום השנה ה-60 למרד גטו ורשה. עוד נטלו חלק ביוזמה משרד החינוך והסוכנות היהודית לארץ ישראל. בשנת 2004 נחנכה בקצהו העליון של השביל אנדרטת נצר אחרון, לזכר העולים ניצולי השואה, אשר הגיעו לארץ לאחר מלחמת העולם השנייה, ולאחר גיוסם לצה"ל ב-1948, נפלו בקרבות מלחמת העצמאות מבלי להותיר אחריהם שאירים. בשנת 2010 הונחו לאורכו של השביל שמונה שלטים הסוקרים את אשר התרחש בדרך משואה לתקומה בעיצוב האדריכל אורי אברמסון: יום הניצחון, "הציונות הלוחמת", ההעפלה, תוכנית החלוקה, "כל העם צבא", הכרזת העצמאות, "מלחמה וניצחון" ו"עוד רבה הדרך".
צעדת השביל המחבר

זמן קצר לאחר חנוכת השביל, הוחלט לערוך לאורכו צעדה, הנערכת מדי שנה באחד הימים שבין יום השואה ליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. הצעדה מתחילה בבקעת הקהילות החרבות, חולפת על פני אנדרטת הקרון וכיכר גטו ורשה, בטרם היא עולה לאורכו של השביל ומגיעה להר הרצל. בהר הרצל חולפת הצעדה באנדרטת נצר אחרון, יד לנספים באונית המעפילים סלבדור וביד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה, והיא מסתיימת בחלקת גדולי האומה. בצעדה מוצגות הצגות על ידי המשצ"ים (מדריכי של"ח צעירים) המציגות את סיפור חייהם של הנצר האחרון. בצעדה משתתפים אלפי תלמידים מרחבי הארץ.
לקריאה נוספת

משה אורן, השביל המחבר, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2014
הערות שוליים

↑  צעדת השביל המחבר
המוזיאון הלאומי של חלב

| --- | --- |

חזית המוזיאון
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לארכאולוגיה ואמנות מודרנית
 כתובת:  חלב 
 מיקום:  חלב 
 מדינה:  סוריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1931
 תאריך פתיחה רשמי:  1931 
 
 קואורדינטות:  36°12′18″N 37°09′00″E﻿ / ﻿36.205°N 37.15°E﻿ / 36.205; 37.15
  (למפת חלב מוגדלת) המוזיאון הלאומי של חלב(למפת חלב רגילה) המוזיאון הלאומי של חלב
 
תצוגה בתוך המוזיאון
פסל אלה ממארי
המוזיאון הלאומי של חלב (בערבית: متحف حلب الوطني) הוא מוזיאון לארכאולוגיה ואמנות מודרנית. זהו המוזיאון הגדול ביותר בעיר חלב בסוריה. המוזיאון נוסד ב-1931 והוא שוכן במרכזו של החלק הצפוני של העיר ברחוב ברון בסמוך למלון ברון (המלון הישן ביותר בסוריה). רוב התצוגות במוזיאון מוקדשות לארכאולוגיה של סוריה, כשרוב הממצאים מקורם באתרים ארכאולוגים בחלקה הצפוני של המדינה. בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה המוזיאון נסגר לציבור והאוספים נמצאים בסכנה.
חפצי האמנות בתוך המוזיאון ניזוקו ברעידת האדמה בטורקיה-סוריה ב-2023.
היסטוריה של המוזיאון

אוסף המוזיאון החל להיווצר ב-1928. ב-1931, החליטה רשות העתיקות הסורית לייעד ארמון עות'מאני קטן כדי לייסד מוזיאון לאומי בחלב. במקור נועד המוזיאון לאוספים מהתקופות שקדמו לתקופה היוונית-רומית לא יאוחר משנת 333 לפנה"ס. רוב האוסף המקורי התבסס על ממצאים מתל חלף שהועבר למוזיאון במסגרת ההסכם של הארכאולוג הגרמני מקס פון אופנהיים עם שלטונות המנדט הצרפתי במסגרתו שליש מהממצאים בתל נשארו בסוריה ושני שלישים ניתנו לו והועברו לגרמניה. לאחר שלושה עשורים, המבנה היה קטן מכדי להכיל את הגידול באוסף המוזיאון. ב-1966 הוחלט להרוס את המבנה הישן ולבנות במקומו מבנה גדול מודרני. ב-1967 הוחל בבניית המוזיאון החדש והוא נפתח ב-1972. בעת הקמת מוזיאון דיר א-זור ב-1974, תרם המוזיאון יחד עם המוזיאון הלאומי של דמשק, 140 פריטים שהיוו את הבסיס לאוסף המוזיאון.
המוזיאון נמצא בסכנת פגיעה בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה. על פי דיווח מאפריל 2014 חלק מהממצאים נשלחו לדמשק, המוצגים בחלונות התצוגה הוסרו והוחבאו במרתף, על הפסלים הנמצאים בחצר ובחזית המבנה הונחו שקי חול וחצץ וחלקן קורו בקוביות בטון כדי להגן על הממצאים. שניים מאוצרי המוזיאון והשומרים עם משפחותיהם עברו לגור בתוך המוזיאון.
האוספים

התצוגה במוזיאון כוללת ממצאים מכל התקופות ההיסטוריות. חלק גדול של התצוגה מוקדש לתקופת הברזל ולתקופה האסלאמית. הכניסה למבנה המוזיאון נעשתה על פי עיצוב שער הכניסה של "הארמון המערבי" מהתקופה הארמית בתל חלף. העיצוב כולל שלושה עמודים שעוצבו כאלים מתוך פנתאון האלים הסורי-חתי, כשהם עומדים על בעלי חיים. במרכז נמצא אל מזג האוויר עומד מעל שור, משני צידיו פסלים של בנו ואשתו כשהם עומדים על פסלים מעוצבים כאריות.
האוספים > קומת הקרקע

קומת הקרקע מחולקת לשני אגפים: אגף לתרבויות פרהיסטוריות ואגף לתרבויות סוריות עתיקות. האגף לתרבויות פרהיסטוריות הוא אולם גדול שמוצגים בו ממצאים מהתקופה הנאוליתית שנמצאו במחוז חלב, עין דרה (Ain Dara) ואבלה. בנוסף ממצאים מאתר מורייבת המתוארכים ל-10,500 שנים לפני זמננו.
האגף השני מחולק לקבוצות של אולמות מחולקים לפי האזורים הגאוגרפיים של מחוזות סוריה. אגף זה מוקדש לתרבויות הסוריות העתיקות. פריטים רבים מתקופת הברונזה מהערים חמה ואוגרית מוצגים באולמות, פסלים ולוחות בכתב יתדות מהעיר מארי וכן ממצאים שנחפרו על ידי הארכאולוג מקס מלוואן באתר תל ברק באזור נהר החבור העליון. בנוסף מוצגים ממצאים מתקופת הברזל ופסלים בסגנון אשורי מאתרים ארכאולוגים מאזורי הג'זירה והפרת
אגף זה מחולק לאולמות הבאים:
אולם של גבעות אזור ג'זירה
אולם לממצאים ממארי
אולם ממצאים מחמה
אולם ממצאים אוגרית
אולם לממצאים מתל חלף
אולם לממצאים מארסלאן טאש
אולם לממצאים מתל אחמר העיר העתיקה תיל ברסיפ
אולם המוקדש לפסלים עתיקים ולוחות בכתב יתדות
אולם לממצאם מאבלה.
האוספים > קומה שנייה

הקומה השנייה כוללת שלושה חלקים:
חלק המוקדש לממצאים מהתקופות היוונית, הלניסטית, רומאית וביזנטית כגון מטבעות, פסיפסים וכלי חרס.
חלק המוקדש להיסטוריה הערבית-אסלאמית. באגף זה מטבעות ערביים, כתבי יד, כלי חרס, קברים אסלאמיים מהמאה ה-12 ואצטרולבים מהמאה ה-12.
חלק המוקדש לאמנות מודרנית מוקדש לאמנים המודרניים של חלב וערים סוריות אחרות. באגף זה נמצא דגם על פי קנה מידה של העיר חלב ופסיפס מהמאה השישית.
האוספים > החצר

בחצר הפנימית של המוזיאון מוצגים פסלי ענקיים מבזלת של דמויות מתולוגות חתיות ורומאיות ודמות מפסיפס מהמאה השלישית. בחצר החיצונית מוצגים מהתקופה האשורית, הארמית, ביזנטית והערבית.
הערות שוליים

↑  Marnie Hunter,Mia Alberti, UNESCO site 'in danger' faces greater peril after earthquake, CNN, ‏2023-02-07 (באנגלית)
↑  Amid Devastation of Aleppo, Syria, Archaeological Museum Fights to Preserve Heritage באתר וול סטריט ג'ורנל, ‏ 25 באפריל 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007605131205171  CiNii: DA07273395  ISNI: 0000 0001 2293 7126  LCCN: nr87000350  NKC: kn20101230001  VIAF: 144678415   WorldCat (עם VIAF): 144678415