stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בריחתו של זיגפריד לדרר מאושוויץ
אושוויץ > רקע

יהודים שהועברו מטרזינשטט לאושוויץ בין ספטמבר 1943 למאי 1944 שוכנו בבלוק נפרד באושוויץ-בירקנאו, מחנה המשפחות מטרזינשטט. הם לא היו נתונים לסלקציה עם הגעתם, הורשו לשמור על בגדיהם ולא נאלצו לגלח את ראשם. משפחות הורשו להישאר יחד ולכתוב לחברים ולקרובי משפחה בניסיון להטעות את העולם לגבי הפתרון הסופי. הנאצים תכננו להרוג כל קבוצת אסירים שישה חודשים לאחר ההגעה, כולל את יהודי טרזינשטט.
פשטק מונה למפקח על מחנה BIId של בירקנאו. הוא פיתח מוניטין של סוחר בסחורות,  אך סלד מההרג ההמוני באושוויץ ומהבוז של חברי אס אס גרמנים כלפי הפולקסדויטשה,  שהיוו את רוב שומרי אושוויץ.  חלק מאנשי האס אס נקשרו לנשים יהודיות במחנה המשפחות, שבניגוד לאסירים אחרים, הורשו לשמור על שיערן.  פשטק התאהב ברנה נוימן, אסירה יהודייה צ'כית במחנה המשפחות, אם כי זו לא השיבה לו חיבה. הוא דאג שתקבל עבודה כפקידת בלוק והציע לעזור לה להימלט על ידי הסוואתה לאשת אס אס. הוא נכשל, בין השאר משום שנוימן לא הייתה מוכנה לעזוב את אמה.  לפי ההיסטוריון הצ'כי מירוסלב קרני, פשטק החליט לא לברוח עם נוימן ואמה בגלל היעדר קשרים עם המחתרת הצ'כית שיכלו לסייע להתחמק עד תום המלחמה.
ב-8 במרץ 1944, שישה חודשים לאחר הגעתם, הומתו בגז, ללא סלקציה, היהודים ממחנה המשפחות שהגיעו בספטמבר.   פשטק חילץ את נוימן ואמה על ידי העברתן הזמנית לבלוק אחר.  לדרר מונה לקאפו של בלוק 14 במחנה המשפחות. אלפרד צירר (Cierer), תעשיין יהודי צ'כי, ובנו יעקב צור עברו לגור שם בזכות היכרותם עם לדרר.  משהבין שיצטרך לפעול במהירות כדי להציל את חייה של נוימן, החל פשטק לפנות לבעלי תפקידים אסירים אחרים ולהציע להם עזרה בבריחה.   ביניהם היו רודולף ורבה ואלפרד וצלר, שסירבו להצעה כי האמינו שמדובר בתחבולה, ויעצו לאסירים אחרים לא לסמוך על פשטק. לפני כן, איש האס אס דוברובולני - גרמני אתני מסלובקיה - פגש חבר ילדות יהודי באושוויץ, הציע לעזור לו להימלט אך הסגיר אותו, מה שהביא להוצאתו להורג ולבונוס עבור איש האס אס. תקריות דומות שכנעו את ורבה, וצלר ואסירים נוספים שלא ניתן לסמוך על סוהרים.    על פי וצלר, פשטק אמר לו, "אני שונא את עצמי על שהייתי צריך לראות נשים וילדים נרצחים. אני רוצה לעשות משהו כדי לשכוח את ריח בשר האדם הבוער ולהרגיש קצת יותר נקי." פשטק פנה לצ'כי יוסף נוימן (לא קרוב משפחה של רנה נוימן),  קאפו שהיה אחראי על סילוק גופות. נוימן סירב להיות עמו בקשר באשר לתוכנית בריחה.
אושוויץ > בריחה

לדברי יעקב צור, פשטק ליווה את צירר לחקירה בגסטפו והציע לו הצעה. מאוחר יותר טען צירר שההצעה הייתה העברה לחלק אחר של המחנה, לא בריחה. צירר, ששלושת ילדיו היו איתו במחנה המשפחתי, סירב אך הציע לפשטק לפנות ללדרר.   צירר ופשטק דיברו בצרפתית כדי שלא יבינו אותם.   מאוחר יותר שיתף צירר את קשריו עם לדרר בתקווה שהברחתו תצליח, ושני הגברים תכננו כיצד לבשר לעולם חדשות על אושוויץ - תוכנית שהסתירו מפשטק עד לאחר הבריחה.  מקורות אחרים מציינים שפשטק ליווה את לדרר לגסטפו.
לדרר היה במחנה המשפחתי והיה עצור בשל פעילות ההתנגדות שלו, ולכן האמין שאין לו מה להפסיד. הוא אמר לפשטק שהוא עשיר ושאנשי הקשר שלו במחתרת יעזרו לפשטק ולנוימן.  פשטק ולדרר תכננו את בריחתם ואת חזרתם המיועדת לשם חילוץ נוימן. לדרר תכנן לעזוב מחופש לאיש אס אס. הם תכננו שלאחר שישיגו מסמכים מזויפים בפרוטקטורט, יחזרו, יתחזו לקציני אס אס ויציגו צו גסטפו מזויף למעצרם של רנה נוימן ואמה. צוות אושוויץ יספק מכונית ונהג, שיהרגו בדרך לתחנת הגסטפו. לאחר סילוק הגופות, תכננו הנמלטים לנסוע לפרוטקטורט. התוכנית התבססה על ניסיונו של פשטק עם נוהלי התחבורה.
מכיוון שהיה חייל פצוע, היה פשטק זכאי לחופשה ארוכה וביקש זאת ל-6 באפריל 1944.  ב-3 באפריל גנב מדי אס אס, אקדח ופנקס שכר עבור לדרר, והחביא אותם בקיר כפול. לפני שהתייצב למשמר בשער מחנה המשפחות בליל 5 באפריל, השאיר פשטק אופניים ליד הצריף של לדרר כאות לצאת החוצה. פשטק אמר לו את הסיסמאות, ואמר לשאר השומרים שלדרר בתפקיד מיוחד. שני האנשים יצאו על אופניים מהשער הקדמי.  הם נסעו לתחנת הרכבת מחוץ לאושוויץ ועלו על רכבת לפראג. הם נמנעו מביקורת גבולות על ידי התחזות לבודקי מזוודות.  היעדרותו של לדרר התגלתה בבוקר 6 במאי על ידי איש אס אס שבדק את מחנה המשפחה וראה אישה יוצאת מהבלוק של לדרר. הוא נכנס לחקור וגילה שלדרר נעדר.  בשעה 11:30 שלח איש האס אס שטורמבאנפיהרר פרידריך הרטיינשטיין (Hartjenstein), מפקד בירקנאו, מברק למשטרה הגרמנית והודיע כי לדרר נמלט, כנראה מחופש לרוטנפיהרר אס אס. ארבע שעות לאחר מכן דיווח כי איש אס אס - ככל הנראה פשטק - חשוד בסיוע לבריחה.  צירר ואחרים החשודים כמקורבים לפשטק או לדרר נחקרו.
לאחר הבריחה וההתרעה > השגת מסמכים מזויפים

בפראג מכרו פשטק ולדרר תכשיטים שלדרר השיג בשוק השחור של אושוויץ וקנו בגדים אזרחיים. הם החליפו מדים כדי להידמות לחיילי ואפן אס אס במקום לשומרי מחנות הריכוז.  מפראג נסעו לפלזן, שם הסתתרו עם יוסף צ'רניק, קצין לשעבר בצבא צ'כוסלובקיה, שעזר קודם לכן ללדרר למצוא עבודה. המשטרה הפיצה תמונה של לדרר אך לא הציעה פרס עבור לכידתו.  בריגיטה שטיינר, בת חברו של לדרר, סיפקה לו מסמכים אזרחיים מזויפים. היא הייתה מישלינג שמוצאה הגרמני החלקי מנע את גירושה.  היא סיפרה להם על פלטיס (Faltys), יהודי שהסתתר בפראג ויכול היה לסדר את שאר המסמכים, כולל מסמכי זיהוי של קצין אס אס עבור פשטק ולדרר, מסמכים שייתנו להם סמכות "לעצור" את רנה נוימן ואת אמה וכך להצילן. פלטיס דרש תשלום מופקע אך הציע הנחה אם יוכלו להבריח אישה נוספת מאושוויץ.
כמה אנשים עזרו להסתיר את לדרר בקיץ 1944. במאי 1944 לדרר הסתתר בפראג עם בדז'יך ובוז'נה דונדר (Bedřich and Božena Dundr), בווינוראדי, ברחוב מנסובה 16. מאוחר יותר, לדרר הסתתר עם אחיה של גברת דונדר, אדולף קופז'יבה (Kopřiva), בנה זאווישטי (Na Závisti) שבזברסלב (Zbraslav), פרבר של פראג.  משפחות צ'רניק, דונדר וקופז'יבה שיתפו פעולה וסיפקו צרכים בסיסיים ללדרר. צ'רניק ואשתו נחקרו על ידי הקריפו. יוסף פלזק (Plzák), שהכיר את לדרר במחתרת, נעצר ביוני 1944 בחשד שעזר להסתירו. פלזק סיפק סיוע למסתיריו של לדרר ולא בגד בו.  נגד שטיינר, פקיד בנק גרמני בשם לודוויג ולנר, שגיסתו היהודייה גורשה לאושוויץ, ושלושה אחרים הוגשו כתבי אישום על ידי השלטונות הנאצים על הסתרת פשטק ולדרר, ועל אספקת מסמכים מזויפים לשניים.
לאחר הבריחה וההתרעה > פריצה לטרזינשטט

ב-20 באפריל 1944 ערך לדרר את הראשון מבין ארבעה או חמישה ביקורים בגטו טרזינשטט.   ללא ידיעתו, לדרר לא היה הנמלט הראשון מאושוויץ שהביא ידיעות על הוצאות להורג המוניות בגז. הרב ליאו בק, מראשי הניהול העצמי היהודי בטרזינשטט, יצר קשר עם נמלט אנונימי באוגוסט 1943. לדרר נסע לכפר הסמוך טראבצ'יצה (Travčice), שם נפגש עם ואצלב וסלי, ספר שבקביעות נכנס לגטו לגלח את השומרים הצ'כים. הוא הכיר את לדרר ועזר ליהודים בעבר. וסלי סיפר ללדרר כיצד להימנע מהזקיפים תוך ניצול אבטחה לקויה סביב בית חולים שנמצא מחוץ לתחום הגטו. לדרר חצה את המתחם מחוץ לגטו בעוד הזקיף מסתכל לצד השני ועבר דרך גדר.
לדרר סיפר לליאו הולצר על מה שראה באושוויץ, ולפי עדותו המאוחרת הודיע ליירקה פטשאואר (Jirka Petschauer), בכיר בשירות הסדר היהודי בתוך הגטו, ולאוטו שליסר, חבר היודנרט.  הולצר הודיע לבק ולפאול אפשטיין, ראש המינהל העצמי. אפשטיין, בק והולצר הסכימו שהאמת על אושוויץ חייבת להישמר בסוד מוחלט, שמא אסון יבוא על 35,000 האסירים שהיו בטרזינשטט באותה תקופה.  אף על פי ששמועות על הגורל המצפה להם באושוויץ כבר נפוצו ברחבי הגטו, אנשים רבים סירבו להאמין להן.  כמעט כל היהודים שגורשו למחנה המשפחות במאי 1944 לא ידעו על ביקורו הקודם של לדרר בטרזינשטט, והמעטים שהייתה להם גישה לדיווחים של לדרר לא התאמצו להימנע מגירוש.  אפילו אנשי המחתרת במכבי האש התנגדו להתנגדות מזוינת, תוך אמון בכך שביקור הצלב האדום ביוני 1944 יבטיח את הישרדותם של יהודי טרזינשטט.
בהסבירו את התגובה לאפשרות של מוות קרוב, ההיסטוריון והניצול יעקב צור הצהיר שאיש לא היה מסוגל להבין את אושוויץ עד שהגיע ועבר סלקציה.  מירוסלב קרני אמר שהוא וחבריו ידעו לפני גירושם ב-28 בספטמבר 1944 שיש תאי גזים באושוויץ, אבל עקב מחסום פסיכולוגי "אף בן אדם לא יכול לקבל עובדות אלו כאמת". לדרר ערך שתיים או שלוש נסיעות לגטו בחודש מאי, והבריח נשק וחלקי משדר רדיו שקיבל מיוזף פוקורני.
לאחר הבריחה וההתרעה > חזרה לאושוויץ

פשטק ולדרר חזרו לאושוויץ בין סוף אפריל ליוני, ותכננו להציל את רנה נוימן, אמה וקרוב משפחתו של פלטיס. לא ברור מה קרה אחר כך. האס אס עצרו את פשטק ולדרר נמלט מלכידה.  לטענת קרני, פשטק האריך את חופשתו ונחשד בכך שעזר לדרר להימלט. לדרר אמר שפשטק השאיר חפצי ערך עם חברה פולנייה במיסלוביצה וזו דיווחה עליו כשניסה לחלץ אותם. קרני חולק על כך שלדרר יכול היה לדעת שהיא בגדה בו משום שלדברי לדרר, הוא נשאר בתחנת הרכבת של אושוויץ בזמן שפשטק המשיך למיסלוביצה. קרני מסיק שהדיווחים הסותרים לא מאפשרים לדעת מה קרה, והוא משוכנע שהדיווח של לדרר אינו מדויק.
נוימן אמר כי איש אס אס אלמוני פנה אליו - כנראה פשטק - עם הצעת מילוט. לפני שהספיקו להוציא לפועל את תוכניותיהם, הושמעה האזעקה ושומרי האס אס הגיעו. נוימן ופשטק נתפסו, נאזקו יחד, נחקרו ועונו בבלוק 11.   שומר האס אס סטפן ברצקי, שהכיר את פשטק, העיד כי פשטק נעצר בבירקנאו. ברצקי סיפר שראה שומרים אחרים של האס אס מכים את פשטק.  רישרד הנריק קורדק, אסיר, אמר שברצקי היה אחד הסוהרים שהכו את פשטק.  איש האס אס פרי ברוד אמר ששמע קאפו מתרברב על רדיפה ותפיסה של פשטק ביערות מסביב למחנה.  קרני משער שפשטק, כשהבין שזוהה, ויתר על תוכניותיו להציל את רנה נוימן ואת אמה.
פשטק נידון למוות על ידי כיתת יורים בקטוביץ על הברחת אסירים ועריקות. הוא הוצא להורג במידזיברודזי ביאלסקי (Międzybrodzie Bialskie) ב-8 באוקטובר 1944 בשעה 7:04.  חברי היחידה של פשטק דיווחו כי הצטוו לצפות בירי.  במהלך החיסול של החלק השני של מחנה המשפחות ביולי 1944, שולחו נוימן ואמה לעבודות כפייה באזור המבורג. שתיהן שרדו את המלחמה.
לאחר הבריחה וההתרעה > הברחת דו"ח לשווייץ

בתחילת יוני ניסה לדרר להבריח דו"ח על אושוויץ לוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) בשווייץ הנייטרלית. בפלזן פגש את העיתונאי הצ'כי אדוארד קוטורה, לו העביר את תוכניותיו. קוטורה ליווה את לדרר לתחנת קרימיצה, שם עלה האחרון על רכבת. תוך שימוש בניירות מזויפים שסיפק שטיינר ובאישור עבודה כוזב שסיפקה תנועת ההתנגדות בזבראסלב, המשיך לדרר לתחנת סקודובאק (Škodovák), ששימשה צ'כים רבים שחצו את הגבול לעבודה במפעלי סקודה שבחבל הסודטים. לדברי לדרר, הוא נלקח לאחר מכן לקונסטנץ, לבוש לסירוגין כאזרח וכקצין אס אס. הוא פגש את אלמנתו של ורנר, עמיתו לאס אס של פשטק שנהרג בפעולה בבלארוס, ונתן לה חלק מרכושו של ורנר שהגיע לידיו של פשטק. גברת. ורנר הכיר ללדרר את קפטן הסירה בימת קונסטנץ, וזה הסכים להבריח את הדו"ח מעבר לגבול, אל שווייץ ולשלוח אותו לוועד הבינלאומי של הצלב האדום.
אין ראיות שהדו"ח הגיע ליעדו, או שלדרר שלח אותו כפי שתיאר. קרני כותב שהפרשנות הסבירה ביותר היא שהשייט השמיד את הדו"ח כדי למנוע קשיים בביקורת הגבולות.  לפי ההיסטוריון הצ'כי אריך קולקה, הוועד הבינלאומי של הצלב האדום כנראה לא קיבל את הדו"ח.  לדרר אמר ב-1967 כי הייתה לו הזדמנות לברוח לשווייץ אך החליט שלא לעשות זאת מכיוון שמשפחתו כבר נהרגה על ידי הגרמנים והוא חש חובה להמשיך להילחם. לדברי קרני, לדרר התייחס לבריחה לשווייץ כפחדנות ועריקות, אף על פי שקרני מציין שעדותו על אושוויץ הייתה אמינה יותר אילו היה מוסר אותה באופן אישי.
לאחר הבריחה וההתרעה > לאחר מכן

לדברי לדרר, הוא הצטרף לקבוצת הפרטיזנים קריוואן (Kriváň) וניסה לחצות את הגבול כדי להשתתף במרד הלאומי הסלובקי (אוגוסט–אוקטובר 1944), בו נפצע.  בנובמבר ערך את ביקורו האחרון בטרזינשטט, ושהה כשמונה ימים כדי לערוך דו"ח מפורט על המבצר הקטן, הגטו והצריפים הסודטים שאליהם העבירו הגרמנים את ארכיון המשרד הראשי לביטחון הרייך ב-1943.  הדו"ח של לדרר הכיל מידע שעבורו, לדברי קרני, "כל שירות חשאי של בעלות הברית היה נותן כל דבר". אין ראיות שלדרר ניסה לשלוח אותו לבעלות הברית.
בעקבות כך אמר לדרר שחזר לזבראסלב, הצטרף לקבוצת פרטיזנים על שם וזדנב (SP Vezděněv) והמשיך בפעילותו עם פלזנק 28. לדברי קרני, לא ברור תפקידו של לדרר בקבוצה, שבמהלך 1944 התמקדה בחבלה במפעל הקבלים של רודרשטיין ובחיל מצב מקומי של הוורמאכט.  קולקה חולק על כך וקובע כי הדיווח על פעילותו של לדרר בקבוצת פלזנק 28 מאשר את עדותו "עד לפרט הקטן ביותר".  לדרר נשאר בצ'כוסלובקיה לאחר ההשתלטות הקומוניסטית ב-1948 והתחתן.   הוא מת בפראג ב-1972, בן 68.
הערכה

פשטק היה אחד משומרים בודדים באושוויץ שסיכנו את חייהם כדי לעזור לאסירים להימלט. לפי ההיסטוריון האוסטרי וניצול אושוויץ הרמן לנגביין, מעשיו מצביעים על גבולות ההיררכיה הטוטליטרית שנכפתה על ידי מנהיגי האס אס.  לנגביין מעריך את מעשיו של פשטק בצורה חיובית יותר מאלו של השומרים שעזרו לאסירים להימלט במהלך פינוי המחנה בינואר 1945 בתקווה להימנע מעונש על פשעיהם.  אחד הניצולים תיאר את פשטק כ"אדם הגון שמעולם לא הכה אסירים" ויהודה בקון אמר שהוא היה "אנושי יותר" משומרי אס אס אחרים. האסירים הצ'כים במחנה המשפחות קראו לו "miláček", "יקירי" בצ'כית.  בקון אמר שפשטק שמר על קשר סודי עם פרדי הירש, מנהיג במחנה המשפחות עד מותו בחיסול ב-8 במרץ 1944.  על פי הפסיכולוגית רות לין, ייתכן שסיועו של פשטק ללדרר עזר לדימוי שלו כמרוחק מפשעי הנאצים, והדבר הועיל לו מכיוון שביתו בבוקובינה נכבש על ידי הצבא האדום המתקדם.  פשטק אינו מוכר כ"חסיד אומות העולם" על ידי יד ושם.
אף על פי שתוארה כ"אחת מהבריחות המוזרות ביותר" של מלחמת העולם השנייה על ידי ההיסטוריון אלן ג'יי לוין,  הבריחה של לדרר הועמדה בצל בריחתם של רודולף ורבה ואלפרד וצלר יומיים לאחר מכן,  בעקבותיה הופק דו"ח ורבה-וצלר.  כמה מחברים, כולל לוין,  קישרו את הדיווח של לדרר לכך שהחיסול השני של מחנה המשפחות חס על בעלי יכולת לעבוד, אך מירוסלב קרני מדגיש כי ההחלטה התקבלה בשל המחסור הגובר בכוח אדם.  קרני, שחש שמעשיו של לדרר אינם זקוקים לייפוי, גילה שלדרר והעיתונאי הצ'כי אדוארד קוטורה, שפרסם את מעשיו, הגזימו. עיוותים אלה הועתקו ללא ביקורת על ידי כותבים אחרים. אחד התיאורים המשפיעים על הבריחה היה ספרו הבדיוני למחצה של אריך קולקה משנת 1966, "בריחה מאושוויץ".  ההיסטוריון הישראלי יליד צ'כיה יהודה באואר כתב בהקדמת הספר כי "הסיפור שמספר אריך קולקה אינו בדיה".  קולקה טען שיצירתו מדויקת מבחינה היסטורית, אם כי שתיאר אותה כ"רומן היסטורי".
קול קוריאה

|  פרטי הערוץ |
| --- | --- |
 מדינה:  קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית
 תאריך השקה:  14 באוקטובר 1945 
 בעלות:  Korean Central Broadcasting Committee 
 שפה:  קוריאנית, סינית, ספרדית, גרמנית, אנגלית, צרפתית, רוסית, יפנית וערבית
 http://www.vok.rep.kp
 
קול קוריאה (בקוריאנית: 조선의 소리 방송) היא תחנת רדיו בינלאומית המופעלת על ידי קוריאה הצפונית.
התחנה משדרת במגוון שפות, ביניהן סינית, ספרדית, גרמנית, אנגלית, צרפתית, רוסית, יפנית וערבית.
עד לשנת 2002, שמה של התחנה היה רדיו פיונגיאנג.
היסטוריה

התחנה נוסדה ב-14 באוקטובר 1945, במהלך תקופת משטר הכיבוש הסובייטי בקוריאה, בשם "רדיו פיונגיאנג". השידור הראשון של התחנה היה נאום הניצחון של קים איל-סונג, אשר חזר זה עתה לפיונגיאנג עם תום מלחמת העולם השנייה.
השידור הראשון בשפה זרה נעשה ב-16 במרץ 1947, בשפה הסינית. במהלך שנת 1950 החלה התחנה לשדר גם ביפנית, ובהמשך באנגלית (1951), צרפתית ורוסית (1963), ספרדית (1965), ערבית (1970), וגרמנית (1983).
בשנת 1960 כללו שידורי רדיו פיונגיאנג 159 שעות שידור בשבוע. ב-1970 הסתכמו שעות השידור השבועיות ב-330 שעות, ובשנת 1980 ב-597 שעות שידור. החל משנת 1990 סך שעות השידור השבועיות ירדו ל-534 שעות, מגמה שהמשיכה בשנת 1994 עם 529 שעות שידור, ו-364 בשנת 1996.
בשנת 2002 שונה שם התחנה לקול קוריאה.
שידורי התחנה

התחנה משדרת לתושבי קוריאה הצפונית באמצעות גלים קצרים, וכן למדינות שכנות באמצעות גלים בינוניים.
רוב שידורי התחנה מועברים ממשדר הממוקם כ-25 ק״מ מהעיר קוג׳אנג שבקוריאה הצפונית. שידורים נוספים מתבצעים גם מאתר שידור הממוקם בפיונגיאנג.
בעבר, התחנה נהגה גם לכלול בשידוריה הודעת מוצפנות למרגלים צפון-קוריאנים ברחבי העולם. התנהלות זו הסתיימה להלכה בשנת 2000, בעקבות הפסגה הבין-קוריאנית הראשונה שהתקיימה באותה שנה.
תוכן השידורים

מרבית שידורי התחנה נפתחים במרווח אות, ולאחר מכן בהודעה מוקלטת: "זהו קולה של קוריאה". לאחר מכן, מנוגן המנון קוריאה הצפונית ונגינות לאומיות נוספות.
בהמשך, מועבר דיווח חדשות מטעם סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית, תוך התאמות נדרשות למדיום הרדיו.
ראו גם

תקשורת המונים בקוריאה הצפונית
לקריאה נוספת

Wood, James (2000). History of International Broadcasting. IET. ISBN 978-0-85296-920-5.
הערות שוליים

1 2  "Voice of Korea mid-2014 schedule". 27 במרץ 2014. ארכיון מ-25 באוקטובר 2014. נבדק ב-18 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Hoare, James E. (2012). "Voice of Korea". Historical Dictionary of Democratic People's Republic of Korea. London: Scarecrow Press. p. 395. ISBN 978-0-8108-7987-4. ארכיון מ-2017-11-27.
1 2 3  Wood 2000, p. 158.
↑  Wood 2000, p. 20.
↑  Martyn Williams (29 באפריל 2011). "Kujang shortwave transmitter site". ארכיון מ-25 באוקטובר 2014. נבדק ב-18 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
חגית קזיניץ

| --- | --- |

 לידה:  9 באוקטובר 1957 (בת 67) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן  המדרשה לאמנות  קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות 
 תחום יצירה:  ציור, צילום, מיצב 
 www.h-kazinitz.com
 
חגית קזיניץ (נולדה ב–9 באוקטובר 1957) היא אמנית רב תחומית הפועלת בתל אביב. היא עוסקת בעיקר בציור על בד, ביצירת מיצבי בטון המכילים טקסטים וחפצים, ובעבודות על נייר בטכניקה מעורבת. עבודותיה עוסקות באופן שבו הנסתר משפיע על היצירה ושואפות להעלותו אל פני התודעה
ביוגרפיה

חגית קזיניץ נולדה בתל אביב וגדלה ברמת-גן לאב יצחק מתן (מתתוף), תעשיין, ואם,ציונה מתן (חכמוב), עקרת בית. חגית קזיניץ למדה פסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, אמנות במכללה לאמנות בית ברל (המדרשה). למדה צילום ב"קמרה אובסקורה" והשתתפה בכיתת השירה של הליקון. חגית קזיניץ נשואה למריק קזיניץ, פסיכולוג קליני, והיא אם לשני בנים.
החל משנת 2002 עוסקת חגית קזיניץ באמנות רב תחומית. בין השנים 1986–2011 שימשה חגית קזיניץ כמנכ"ל ומעצבת ראשית בחברת "אנימה אופנה בע"מ", ובין השנים 1981–1986 הייתה שותפה ומעצבת בחברת "ליידיס קלאב".
חגית קזיניץ יצאה בשאלה ועשתה זאת דרך חיפוש בפילוסופיה, בהיסטוריה, ברובדי התרבות של 'המזרח התיכון', ממצרים העתיקה, מסופוטמיה, יוון ועד ארץ -ישראל. חיפוש בשכבות של תרבות, אמונות, השפעות של שפה בתוך שפה, מלחמות, יצרים, אהבה, הרס, קנאות דתית ומראה הנוף.
כיום, חגית קזיניץ יוצרת בסטודיו שלה שבדרום תל אביב (קריית המלאכה). היא כותבת על עצמה שהיא מושפעת מהשינויים האורבניים המתחוללים נגד עיניה מדי יום, מהתהליכים שקורים לאנשים בתוך הסבך הזה שנקרא עיר. היא משתמשת בכל כחומר חשיבה ליצירה – ציור על קנבס ועל נייר בטכניקה מעורבת, עבודות מיצב היצוקות בטון ומכילות טקסטים ועבודות ברזל. לדבריה החלקים הבלתי נראים ביצירה הרב שכבתית, יוצרים אוירה אניגמתית, חידתית, בלתי פתורה. חגית קזיניץ כותבת גם שירה ושיריה התפרסמו בכתבי עת שונים. הכתיבה מהווה לעיתים קרובות, חלק נוכח בעבודותיה.
בעבר שימשה חגית קזיניץ כנציגת האומנים בוועד ההנהלה של קריית המלאכה, והייתה פעילה אקטיבית לשיפור המתחם מול גופים ממסדיים. היא חברה פעילה בקבוצת האומנים החדשה ARTIST UNIT-E.
חגית קזיניץ הציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות שונות, בארץ ובחו"ל. עבודותיה נמצאות באוספים פרטיים.
על עבודתה > ציורים

חגית קזיניץ מציירת קטעי ציור בטכניקה מעורבת על נייר או על קרטון, צורות שונות של הנחת צבע, הדפסים חיתוכים, שילוב חלקים מצולמים וכתב. העבודות עוסקות במעברים בזמן, עקבות נעלמים וחוזרים של זיכרון, מעברים בין מצבי תודעה מן המודע אל התת מודע והמחסומים שקיימים או נפרצים ביניהם. בציורים קיימת אוירה אורבנית ערפילית ותחושה של מציאות הזויה מחוץ לכללי המוכר.
בעבודות על קנבס - THE VOID - 2018 – 2016 - מתוך הסדרה ''מה שאין"'', ציור של חסר, קיימת יצירת תרשים של העדר צורה ורמות שונות של התעלמות מפרטים ולעיתים עד כדי הפשטה, סוג של יצירה מתוך החסר, מתוך האין.
ביצירות "נוף אורבני", 2008 - 2018 עבודות גדולות ממדים שצוירו באקריליק ושמן על בד, נמצא האדם האבוד בדרכו. בציורים מורגשת אווירת מסתורין והן מטפלות במקומו של האינדיבידואל בתוך מערך חיי היומיום. שלבי התהוות והשתנות של פני העיר תל אביב.
על עבודתה > פסלים

בטון – פיסול ומיצב, 2012-2020, הן עבודות יצוקות בטון בתערובת ייחודית ובשילוב טקסט וחפצים. העבודות עוסקות בכוחה של המילה הכתובה. המילה הנאמרת בקול וזו המושתקת. הפעולה הדו-כיוונית והעצמה של אי-הידיעה.
חומרים שונים – פיסול ומיצב – 2012–2020 מייצבים פיסוליים, עבודות בחומרים שונים, נייר, חול, שבבים אורגניים, קלקר ועוד, בשילוב וידאו וסאונד.
פסלי ברזל 2012 - 2016, פסלים ייחודיים מברזל. דמויות מחוררות, יצורים מעולם המיתוס והחלום ועבודות שהן מעין מערכות יחסים של צורה וחומר עם נוכחות בתוך החלל בו הן מוצבות. החללים בגוף היצירות מאפשרים משחקים של אור וצללים.
על עבודתה > צילומים

אפור בעיר הלבנה, 2007–2013, סדרת צילומים בשחור לבן. חללים נטושים, ערפל, עשן, אנשים.
על עבודתה > תערוכות יחיד

2022 "קיר אמן", מקום לאמנות, ק. המלאכה, ת"א. אוצר: יאיר ברק
2020 "מה שנשאר", קיר אמן, גלריה ND, ר"ג. אוצרת: רונית רוט חדד
2019 "עקבות בחלל הזמן", בית האמנים תל אביב, אוצר: ניר הרמט
2019 "שפת עומק", מקום לאמנות, תל אביב, אוצר: ניר הרמט
2017 "סוד", גלריה קולורידה לאמנות, ליסבון, פורטוגל אוצר: רוברטו מוריירה
2017 "התֹהוּ והאַיִן", קיר אמן, מקום לאמנות, תל אביב, אוצרת: דליה דנון
2017 "שדות אוויר", גלריה 'AZUL', תל אביב: אוצרת: אביבית אגם דאלי
2015 "מתחת לפני השטח", הגלריה העירונית לאמנות, רמת השרון. אוצר: סורין הלר
2010 "רגעים מיסטים", תיאטרון ירושלים, ירושלים, אוצרת: נגה ארד אילון
2010 "ריתמוס", המשכן לאמנויות הבמה, תל אביב
2009 "שיר. חיזיון. מיתוס", סלונה, מתחם נגה, יפו, אוצרת: נעמה צוויק
2008 "נקודת מפגש", סינמטק תל אביב, אוצר: אודי רוזנווין
על עבודתה > תערוכות קבוצתיות נבחרות

2022 "הדברים הלא גמורים", גלריה עירונית, רמת השרון, אוצרת:
2021 "בשבח הצללים", הסדנא לאמנות, יבנה, אוצרת: חניתה אליצור
2021 "העין והרוח", בית האמנים ראשון לציון, אוצרת: גילית לוין רונן
2020 "זורה", מקום לאמנות, תל אביב, אוצרת: דניאל צדקא
2019 "האנטומיה של גריי", יד לבנים, רמת גן, אוצרת: חניתה אליצור
2019 "הצפה" גלריה עירונית, רמת השרון, אוצרת: אורית לוטרינגר
2019 "דרכים לאמנות", גלריה מנטנה, פירנצה, איטליה, אוצרת: ג'ובאנה לאורה אדראני
2018 "מקדים להחשיך" גלריה שרה ארמן, תל אביב, אוצרת: אתי צ'כובר
2018 "מגש הכסף", גלריה עירונית, יד לבנים, רמת השרון
2017 "נגיעה אישית", גלריה שרה ארמן, תל אביב, אוצרת: טובה אלדד
2016 "9 קירות אמן", מקום לאמנות, ת"א, אוצר: ניר הרמט
2016 "אירן אירן", הגלריה במכללת קיי, ב"ש, אוצר: ניר הרמט
2015 "פסאדה", הגלריה המרכזית, תל אביב, אוצר: דורון פורמן
2015 "קיר אמן X9", מקום לאמנות בקרית המלאכה, תל אביב אוצרת: דליה דנון
2015 "שטח הפקר", הגלריה המרכזית, תל אביב, אוצר: דורון פורמן
2014 "מחיקת זהות", מתחם אינספריישן, בקעת כינרות
2014 "פורמט A", מקום לאומנות קריית המלאכה, תל אביב
2013 "שפת עין", דיאגילב, תל אביב, אוצר משה אש
2013 "שחור", תל אביב-איילת השחר, אוצר: מוטי גולן
2009 "אמנות הפיוס", גלריה עירונית גבעתיים,
2008 "צמיחה", אשכול פיס, אהל שם, ר"ג
2008 "אמנות הפיוס", בני ברית, מרכז תרבות יהודית, וושינגטון. ארצות הברית
הערות שוליים

1 2 3  חגית קזיניץ | Hagit Kazinitz, באתר www.israeliartists.co.il
1 2  חגית קזיניץ, שדות אוויר, 2017
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  חגית קזיניץ
↑  1939 תצלום שחור־לבן, קיץ, Hebrew Union College Press, 2014-12-31, עמ' 275–275
↑  עקבות בחלל הזמן «
↑  Ziva, חגית קזיניץ "מה שנשאר", קיר אמנית אוצרת: רונית רוט חדד, גלריה ND עוזיאל 52, רמת גן, באתר מֵעֵבֶר לַמַּרְאָה, ‏2020-11-29
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 376878 
CROWD, אקריליק על בד, 160X120  2017
"ללא כותרת" אקריליק על בד, 160X120, 2017
"כמה שוקל סוד, ואיך אפשר ללכוד רוח" (פרט), יציקות בטון, 2013
אסופות סבך (פרט), רצועות נייר גרוס צבוע, 2016
פסלי ברזל
ארץ עיר, טכניקה מעורבת על ניר, 2015
איליין פייגלס

| --- | --- |

 לידה:  13 בפברואר 1943 (בת 81) פאלו אלטו, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  היסטוריה של הדתות 
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת סטנפורד  סמינר לכמרים הרווארד 
 מוסדות:  קולג' ברנרד (1970–1982)  אוניברסיטת פרינסטון 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1978)  פרס הספר הלאומי (1980)  המדליה הלאומית למדעי הרוח (2015)  עמיתי מקארתור (1981)  מדליית יובל המאה של הרווארד (2005)  National Book Critics Circle Award in Criticism 
 בן או בת זוג:  היינץ פייגלס (1969–1988)  קנט גרינאוולט 
 תרומות עיקריות
 חקר ספריית נגע חמאדי
 
איליין פייגלס (באנגלית: Elaine Pagels; נולדה כהייזי ב-13 בפברואר 1943) היא היסטוריונית דת אמריקאית, הידועה בשל כתביה על הבשורות הגנוסטיות. פרופסור לדת באוניברסיטת פרינסטון, מחזיקת הקתדרה ע"ש הרינגטון ספיר פיין.
פייגלס ערכה מחקר מקיף על הנצרות הקדומה ועל גנוסטיקה. רב-המכר The Gnostic Gospels‏ (1979) בוחן את המחלוקות בתוך הכנסייה הנוצרית המוקדמת, ואת הדרך בה נשים נתפסו במהלך ההיסטוריה היהודית והנוצרית. "Modern Library" בחרו בספרה בתור אחד מ-100 הספרים הטובים ביותר של המאה העשרים.
ראשית חייה ולימודים

פייגלס נולדה ב-13 בפברואר 1943 בקליפורניה לוויליאם הייזי (אנ'), בוטנאי באוניברסיטת סטנפורד, וללואיז סופיה ון דראטון. על פי פייגלס, היא הייתה מוקסמת מהבשורה על-פי יוחנן מאז נעוריה, מפני שהיא מצאה אותה "הכי רוחנית מארבע הבשורות". היא נטשה את הכנסייה האוונגלית שאליה הצטרפה בנעוריה לאחר מותו של ידיד יהודי, שכן הכנסייה הודיעה כי הוא לא "יוולד מחדש". אך נותרה מוקסמת מכוחה של הברית החדשה. היא התחילה ללמוד יוונית כאשר התחילה ללמוד במכללה, וקראה את הבשורות בשפתם המקורית, שהייתה עבורה חוויה חדשה. היא בוגרת אוניברסיטת סטנפורד. B.A סיימה ב-1964 ו-M.A. בשנת 1965. לאחר תקופה קצרה שבה למדה לרקוד בסטודיו של מרתה גרהם, היא החלה ללמוד ל-Ph.D. בדת באוניברסיטת הרווארד בתור תלמידתו של הלמוט קוסטר והייתה חלק מקבוצה שלמדה את כתבי-היד מספריית נגע חמאדי.
חיים אישיים

פייגלס נישאה לפיזיקאי התאורטי היינץ פייגלס ב-1969. ב-1986 אימצו בת. באפריל 1987 מת בנם מארק בגיל שש, ולאחר 15 חודשים מת בעלה בתאונת טיפוס. מלבד בתם המאומצת, אימצו היינץ ואיליין פייגלס בן נוסף לאחר מותו של מארק. היא נישאה שנית לפרופסור למשפטים קנט גרינאוולט (אנ') ביוני 1995.