יקיר רומנו
קורות חיים > בהנהגת התנועה הציונית

בדצמבר 1898 השתתף יקיר רומנו בוועידת היסוד של התנועה הציונית בבולגריה ובמהלכה נבחר ליושב ראש הוועד המרכזי. לאחר הוועידה החל העימות בין רשת החינוך של "כל ישראל חברים" לבין התנועה הציונית וזאת בעקבות מכתבו של יקיר רומנו לוועד המרכזי של הרשת בפריז ובו דרש תיקונים בתוכניות הלימודים. בקשת התנועה הציונית נדחתה על הסף. בוועידה הציונית השנייה אשר נערכה בדצמבר 1900, נבחר שוב יקיר רומנו ליושב ראש הוועד המרכזי של התנועה הציונית, ב-1901 נבחר ליושב ראש הקהילה היהודית בפלובדיב ובהמשך לחבר הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה.
הוא נבחר לכהן כיושב ראש הוועד המרכזי, גם לאחר הוועידה הציונית השלישית אשר נערכה ברוסה באוגוסט 1902. לאחר הוועידה החל העימות בין הרב אהרנפרייז לבין קיצוני התנועה הציונית על רקע בקשתו של הרב מראשי הפלג הקיצוני להתפשרות בתביעותיהם מול הנוטבלים ומול רשת החינוך של כל ישראל חברים. רומנו, שהעדיף פשרה על פני עימות נאלץ להתפטר מהקונסיסטוריה בלחץ חבריו לתנועה. בהמשך, הוחרף העימות מול רשת כל ישראל חברים ומרכזו בעיר פלובדיב. העימות שגלש לפסים אלימים הוביל לתקרית דיפלומטית ומחאה רשמית של הקונסוליה הצרפתית לממשלה הבולגרית בנושא. רומנו בהבינו את פוטנציאל הנזק שעלול הנושא להביא לעתידה של התנועה הציונית ויחס השלטונות הבולגרים אליה, ניסה לגבש הצעת פשרה אך נתקל בהתנגדות של חברי הוועד המרכזי. יקיר רומנו התפטר מראשות הוועד המרכזי של התנועה הציונית ומחברותו בו, תוך שהוא מותח ביקורת נוקבת בנאומים ובסדרת מאמרים, על התנהלותה הקיצונית של התנועה. לאחר התפטרותו, השתלט הפלג הקיצוני בראשות ישועה כלב ומרקו רומנו על הנהגת התנועה. במרץ 1904 התקיימה בפלובדיב הוועידה הציונית הרביעית אשר בין שאר הנושאים, דנה בהתפטרותו של יקיר רומנו. בהשפעתם של ראשי הפלג הקיצוני, נדחו הצעותיו השונות של יקיר רומנו בסוגיות המנגנון ואופי התנהלותה של התנועה הציונית.
השתלטות הפלג הניצי על הנהגת התנועה הציונית הוביל להסלמת העימות ברחוב היהודי, גרירתו לפסים אלימים ולהחלשותה של התנועה הציונית. ב-13 במאי 1907 נחלה התנועה הציונית כישלון נוקב בבחירות לוועדי הקהילה. קהילות סופיה, פלובדיב, רוסה, וארנה ודופניצה נשלטו בידי נוטאבלים ומתנגדי התנועה הציונית. הכישלון עורר טלטלה בהנהגת התנועה. במאמר שפורסם בעיתון "השופר", תקף יקיר רומנו בחריפות את הנהגת התנועה הציונית וציין שהפלג הקיצוני מוביל מלחמת מעמדות בתוך הקהילה היהודית הגורמת לפילוג והחלשת הרעיון הציוני. רומנו אשר נכשל בבחירות לוועד הציוני בעיר הולדתו פלובדיב, הופיע לוועידה הציונית השישית, אשר נערכה בסופיה באפריל 1908, כציר מטעם הקהילה היהודית בימבול. במהלך הוועידה הצליחו חברי "הפלג המתון" להחזיר לעצמם את השליטה בהנהגת התנועה הציונית ויקיר רומנו נבחר ברוב קולות ליושב ראש הוועד המרכזי. יחד עמו נבחרו לוועד המרכזי הרב שמואל בנימין בכר מפלובדיב, הירש רימאלובסקי ורחמים אשרוב, כולם נציגי המתונים. הצעותיו של רומנו לתיקונים במנגנון התקבלו וכך גם עקרונות מדיניותו לפשרה מול הרב אהרנפרייז ורשת החינוך של כל ישראל חברים. בתקופת כהונתו הוכפל מספרם של חברי התנועה הציונית והכנסות קק"ל בולגריה גדלו פי שלושה. רומנו הצליח למסד יחסי עבודה תקינים מול הרב אהרנפרייז ובינואר 1909 אף הגיעו רומנו ואהרנפרייז לסיכום עקרוני מול רשת החינוך "כל ישראל חברים" ובמסגרתו הוסכם ששפת הלימוד תוחלף מצרפתית לעברית, ישולבו תוכני תולדות עם ישראל ויהיה פיקוח של הקהילות על מוסדות החינוך של הרשת.
הסיכום שהתקבל על ידי הנוטאבלים, הרב אהרנפרייז והפלג המתון בתנועה הציונית, זכה להתנגדות נחרצת מצד הפלג הניצי, ונציגי פלג זה בוועד המרכזי ובקהילות השונות פעלו ל"התססת" האווירה. כפועל יוצא מכך חזרה בה הרשת מהצעת הפשרה והופר הסטאטוס קוו ביחסים עם הרב אהרנפרייז. העימות הגלוי בין כל הפלגים שב לרחוב היהודי במלוא עוצמתו ובמאי 1910 הודיע יקיר רומנו על התפטרותו מהקונסיסטוריה המרכזית ומהוועד המרכזי, תוך מתיחת ביקורת על התנהלותו של הרב אהרנפרייז וקרא לכינוס ועידה ציונית. במהלך הוועידה שהתכנסה מאוחר יותר ציין יקיר רומנו, כי ניסיונות הפשרה שלו נכשלו וכעת על כל פלגי התנועה הציונית להציג חזית אחידה לקראת הבחירות לוועדי הקהילות ובתי הספר.