ויליאם הזליט
ביקורת תיאטרון וספרות (1814–1820)

בשנים 1812–1814 החל הזליט לצבור מוניטין ככתב ומבקר פוליטי, והמאמרים שכתב התפרסמו במספר עיתונים. מאמריו הפוליטיים התייחסו פעמים רבות לקשרים בין אומנות, כוח ופוליטיקה. כך למשל, כשהמשורר רוברט סות'י (אנ') זכה במשרת המשורר המלכותי (Poet Laureate) כתב הזליט: "זה שהיה המשורר של העם לא יהפוך את מר סות'י לפחות מועדף על ידי החצר... הפטריוטיות הנלהבת שלו תשכך בקלות לתוך הזוהר העדין של נאמנות אסירת תודה". בתוך כך החל הזליט לפרסם גם ביקורות תיאטרון. משרת מבקר התיאטרון של הכרוניקל הייתה תפוסה, אך ב-1813 ניצל הזליט הזדמנות לבקר את המבקר, וכך למצב את עצמו כבעל דעה בנושא. המבקר של העיתון, ויליאם מדפורד, קטל את הקומדיות בתיאטרון הבריטי; הזליט ענה בביקורת שהציגה תפיסת עולם רחבה לגבי דרמה וקומדיה, וסיכם ש"הנימוקים של המחבר מבוססים על הבנה שגויה לחלוטין של הדרמה עצמה". בעקבות התגובות החיוביות למאמר הורשה הזליט לפרסם בקביעות ביקורות תיאטרון, שהופיעו לצד אלה של מדפורד. ב-1814 פרש מדפורד והזליט קיבל את המשרה.
בשנים הבאות כתב הזליט מאות ביקורות תיאטרון. כך, לפי ג'ונתן מולרוני, "הזליט עיצב את חוויית התיאטרון בבריטניה יותר מכל כותב אחר בעידן הרומנטי". אחת מנקודות המפתח בהתפתחות הקריירה של הזליט כמבקר היא הביקורת על הופעת הבכורה של אדמונד קין בתיאטרון דרורי ליין, שגילם את שיילוק במחזה "הסוחר מוונציה". הביקורות של הזליט על קין היו מהללות, ולפי ג'ונתן בייטס, באמצעות ביקורות אלה הפך הזליט, במו ידיו, את קין לכוכב. הזליט השתמש בביקורות על קין כדי לשנות את הפרקטיקה של ביקורת התיאטרון עצמה - כפי שהשחקן לא נשפט על פי סטנדרטים אוניברסליים, אלא על פי יכולתו להביע את האופי, התחושות והתשוקה של הדמות, כך החוויה הסובייקטיבית של המבקר הפכה לחשובה יותר מסטנדרטים אסתטיים מקובלים.
הכתיבה הסבה להזליט מנוחה מפנים אחרים של חייו. התבוסה של נפוליאון בונפרטה הייתה עבורו מכה פוליטית. הוא היה משוכנע שהמצביא נושא עם כיבושיו את ערכי המהפכה הצרפתית, ועמדותיו הלא-שגרתיות הפכו אותו למבודד יותר פוליטית. יחסיו עם אשתו היו מתוחים. בשנת 1815 נולד לזוג בן נוסף, אך הוא מת שלושה חודשים לאחר לידתו.
בשנת 1816, מתוך צורך כלכלי, החל הזליט לתרום מאמרים לאנציקלופדיה בריטניקה. הוא כתב מאמרים על אמנות יפה, ג'יימס בארי (אנ') ונושאים אחרים.
בשנת 1817 יצאו לאור שני ספרים של הזליט. הראשון היה אסופה בשם "השולחן העגול" (The Round Table), שכללה 40 מסות של הזליט ו-12 של חברו ליי האנט (אנ'). אחד המאמרים החשובים באסופה הוא "On Gusto". הזליט הסביר במאמר זה את המושג "גוסטו", שהיה מרכזי לאופן בו הוא הבין יצירות אומנות ואת תפקידו של המבקר. כך הוא כותב: "גוסטו באומנות הוא כוח או להט שמגדיר כל אובייקט... כמעט שאין אובייקט משולל ביטוי לחלוטין, נטול אופי של כוח ששייך לו, קישור כלשהו עם עונג או כאב: ובמתן אמת זו של אופי מתוך האמת של התחושה, אם במידה הגבוהה ביותר או הנמוכה ביותר, אבל תמיד במידה הגבוהה ביותר שלה הסובייקט יכול, טמון הגוסטו". מושג זה היה למשמעותי ביותר עבור המשורר הרומנטי ג'ון קיטס, שהעריך מאוד את האסופה.
הספר השני שיצא ב-1817 הוא Characters of Shakespear's Plays, סקירה ביקורתית של כל המחזות של שייקספיר. המילה "characters" בכותרת לא מתייחסת רק לדמויות במחזות, אלא גם לאופי של המחזות עצמם. בהקדמה לספר ביקר הזליט את ההקדמה לשייקספיר מאת סמואל ג'ונסון וצידד בטענה של אלכסנדר פופ, שהדמויות במחזות של שייקספיר אינן ארכיטיפים, אלא אינדיבידואלים כמו בחיים עצמם. בניגוד לג'ונסון, הזליט שם דגש על הטרגדיות של שייקספיר, יותר מאשר על הקומדיות. הספר היה ראשון מסוגו - בעוד שלפני כן התפרסמו אנתולוגיות של המחזות ומסות עליהם, הספר של הזליט היה הראשון שהוקדש כולו למאמרי ביקורת על כל אחד מהמחזות של שייקספיר. זה היה גם הספר הראשון של הזליט שנמכר היטב והביא לו מידה של רווחה כלכלית. המהדורה הראשונה נמכרה כעבור שישה שבועות ומהדורות נוספות הודפסו בהמשך. בינואר 1818 התפרסמה ב-Quarterly Review ביקורת קטלנית בעילום שם, שתקפה את ההתייחסות של הזליט לג'ונסון וקבעה ש"הידע של מר הזליט לגבי שייקספיר והשפה האנגלית שווה בדיוק לטוהר של מידותיו המוסריות ולעומק הבנתו". הביקורת החלישה את קצב המכירות של הספר והזליט ענה בביקורת שלו על ויליאם גיפורד, עורך המגזין, בה הוא האשים אותו בהיותו מבקר מטעם הממשלה. לעברית תורגמו מתוך הספר המסות על מקבת' והמלט.
בשנת 1818 פרסם הזליט אסופת מסות נוספת, A View of the English Stage, שעסקה בביקורת על אומנות המשחק. הוא כתב ביקורות על קין, ג'ון פיליפ קמבל, שרה סידונס ואחרים.