stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפרת טילמה
ביוגרפיה

טילמה נולדה בקיבוץ בצפון ישראל. בגיל ההתבגרות משפחתה עברה לרמת אביב. בשנות השישים היא החלה להתלבש בבגדי נשים ולהיקלע לעימותים עם המשטרה, שראתה בה גבר המתחזה לאישה בניגוד לחוק. לימים חשפה שבאותה העת נפלה קורבן לאונס אלים ואכזרי.
ב-1962 בגיל 15 הצליחה להשיג הורמונים, יחד עם חברתה הטובה, גילה גולדשטיין, ונטלה אותם ללא ידיעת הוריה.
ב-1964 בגיל 17 הצקות המשטרה ייאשו אותה והיא עזבה את ישראל והחלה לעבוד במועדוני חשפנות של נשים טרנסיות באירופה (אז הן נקראו טרווסטי). בין השאר היא שרה ליפ סינק במועדונים מאדאם ארתור באמסטרדם ו-Chez Nous בברלין.
ב-1967 בגיל 20 עברה טילמה ניתוח להתאמה מגדרית בקזבלנקה, מרוקו, על ידי ג'ורג' בורו (אנ'). באותן שנים ניתוחים לשינוי מין היו אסורים באירופה, שכן האתיקה הרפואית באותה העת אסרה על ביצוע הליכים כירורגיים בלתי הפיכים שאינם מצילי חיים.
בשנות השבעים והשמונים עבדה כדיילת בבריטיש איירווייז. למרות שמועות מזדמנות, חברת התעופה לא ידעה על היותה אישה טרנסית.
בשנת 2011 החלה להתנדב במחוז תל אביב של משטרת ישראל. כבת דור הוותיקות סבלה לא אחת מאפליה על רקע היותה טרנסית ועל כן הסתירה עובדה זו מחבריה ומפקדיה במשטרה.
בשנים 2010–2012 קרו מספר תקריות טרנספוביות בהן שוטרים התייחסו לנשים טרנסיות העובדות בזנות באופן משפיל ופנו אליהן בלשון זכר. מתיחות זו, בשילוב ידידה טרנסית שהתאבדה, הובילו את טילמה לצאת מהארון ולהפוך לשגרירה של הקהילה הטרנסית במשטרה. כיום, היא מרצה בפני שוטרים על הקהילה הטרנסית ואף זכתה על פעילותה במדליית המחוז, אשר העניק לה מפקד המחוז ניצב משה (צ'יקו) אדרי במאי 2017. טילמה אף נפגשה ב-2017 עם נשיא המדינה, ראובן ריבלין, במסגרת ערב הוקרה לחברי הקהילה הלהט"בית המשרתים בכוחות הביטחון.
בשנת 2016 שימשה טילמה שופטת בתחרות מיס טרנס ישראל. בתחרות זכתה תאלין אבו חנא, ששנה מאוחר יותר שיחקה אותה בהצגה על חייה "לזאת יקרא אישה".
בשנת 2018 החלה לשמש כחברת ועד בעמותת מעברים הפועלת למען הקהילה הטרנסית.
טילמה השתתפה בתוכניות הטלוויזיה "שיחת בנות" ו"סליחה על השאלה", בהן סיפרה על חוויותיה כאישה טרנסית. באוגוסט 2018 תמונה של טילמה הופיעה בלוח שנה פמיניסטי שהפיקה עמותת "כולן" שכלל צילומי מחווה של נשים ישראליות לנשים משפיעות מרחבי העולם. טילמה גילמה בו את תמרה אדריאן, הטרנסג'נדרית הראשונה שנבחרה לתפקיד פוליטי בוונצואלה.
במרץ 2019 טילמה נבחרה ליקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 2019 ביוזמת חבר מועצת הערייה איתי פנקס ארד והיא האישה הטרנסית הראשונה הזוכה לקבל את תואר הכבוד.
בדצמבר 2022, נמנתה טילמה ברשימת 100 הנשים מעוררות ההשפעה והמשפיעות ביותר בעולם לשנה זו של ה-BBC, רשות השידור הציבורית של בריטניה.
בשנת 2023 נבחרה טילמה לשמש כחברת ועד מנהל בעמותת להט"ב זהב.
לזאת יקרא אישה

ההצגה "לזאת יקרא אישה" עובדה על ידי יונתן קלדרון על פי האוטוביוגרפיה של אפרת טילמה. ההצגה עלתה בבכורה בתיאטרון הבימה ביוני 2017 בימויה של רקפת בנימין ובביצוע האנסמבל הגאה. בהצגה שחקנים שונים מגלמים את דמותה של טילמה בתקופות חיים שונות, כולל טילמה עצמה. ההצגה מלווה אותה ברגעי מפתח בחייה כאישה טרנסית. בין השאר מוצגים טקס העלייה לתורה שלה כנער, היתקלויות אלימות עם שוטרים בשנות השישים, עבודתה במועדוני חשפנות באירופה, הניתוח להתאמה מגדרית שעברה ומאבקה ברשויות להכיר בה כאישה. כמו כן, ההצגה מלווה אותה בתפקידה כשוטרת, כשהיא מנסה לסייע לידידתה הטרנסית העוסקת בזנות שנעצרה וזכתה ליחס משפיל, מבלי להסגיר את היותה טרנסית בעצמה.
שם ההצגה לקוח מתוך ספר בראשית, מהפסוקים המתארים את בריאת האישה מצלעו של אדם:
בעזרת ההצגה מקווה טילמה ללמד נשים טרנסיות צעירות את הדרך הקשה שהוותיקות נאלצו לעבור כדי לקבל את הזכויות המגיעות להן, וכן ליצור נראות טרנסית בשאיפה לעודד מעסיקים להעסיק נשים טרנסיות, שכן מדובר בנשים אמיצות הראויות ליחס שווה. בשנת 2018 ההצגה זכתה במקום הראשון בפסטיבל סתיו תיאטרוני לתיאטרון קהילתי.
חיים אישיים

ב-1987 בגיל 40 התחתנה עם אלמן, בעל ילדים מאשתו הראשונה, שידע על היותה אישה טרנסית אך הם שמרו עובדה זו בסוד מפני חוג מכריהם. בשנת 2005 התגרשו, טילמה שבה ארצה והחלה לעבוד כיועצת יופי.
הערות שוליים

↑   צפי סער, אחרי שחטפו כל החיים, הטרנסיות הישראליות פותחות את הפה, באתר TheMarker‏, 13 ביולי 2017
↑  לזאת יקרא אישה, באתר תיאטרון הבימה
↑  אות יקירת העיר תל אביב יפו הוענק לאפרת טילמה, באתר WDG, ‏4 במרץ 2019
↑  ראיון בתוכניתה של קרן נוייבך, אפרת טילמה - טראנסג'נדרית, הגשימה את כל חלומותיה, כולל מחזה בתאטרון, באתר רשת ב', ‏8 במאי 2017
↑  ערן רוזנצויג, "השוטר צחק על החלום שלי להפוך לאישה", באתר ישראל היום, ‏07.06.2018
↑  אלימות משטרתית קשה נגד נשים טרנסג'נדריות בת"א, באתר הבנ"ה, ‏12 באוגוסט 2010
↑  אפרת טילמה, קיבלתי היום את האות הכי גבוה במשטרת מחוז תל אביב, באתר פייסבוק, ‏9 במאי 2017
↑  רעות הדר, הנשיא ריבלין פגש את חברי הקהילה הלהט"בית המשרתים בצה"ל בסדיר ובמילואים, באתר ערוץ 7, ‏15 בדצמבר 2016
↑   שחר אטואן, תחרות היופי הטרנסג׳נדרית שתשנה את המציאות, באתר הארץ, 12 במאי 2016
↑  מאיה בניטה, "מהילד הדכאוני, השבור והעצוב, הפכתי לאישה מצליחה", באתר הארץ, 26 במאי 2017
↑  נועה בנוש, עושות היסטוריה: לוח השנה ששם נשים חזקות בפרונט, באתר ynet, 24 באוגוסט 2018
↑  BBC 100 Women 2022: Who is on the list this year? - Efrat Tilma, Israel Volunteer, BBC, December 6, 2022
↑  טריילר לזאת יקרא אישה- האנסמבל הגאה, באתר Vimeo (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010933389705171  VIAF: 5164600355637671965   WorldCat (עם VIAF): 5164600355637671965 
טילמה מגלמת את עצמה בהצגה "לזאת יקרא אשה" המבוססת על סיפור חייה, 2018
פנחס זוארץ

| --- | --- |

 לידה:  4 בנובמבר 1964 נתניה, ישראל
 פטירה:  15 באפריל 2017 (בגיל 52) וייטנאם
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  פינקי
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 101 של הצנחנים  מפקד בסיס האימונים של חטיבת הצנחנים  סגן מפקד חטיבת הצנחנים  מפקד חטיבה 646  מפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה  מפקד קורס פו"ם ברק
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון   האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן   מלחמת לבנון השנייה
 תפקידים אזרחיים
 ראש מועצת בנימינה-גבעת עדה
 
פנחס (פינקי) זוארץ (4 בנובמבר 1964 – 15 באפריל 2017) היה ראש מועצת בנימינה-גבעת עדה. קודם לכן היה אלוף-משנה בצה"ל, שכיהן בין היתר כמפקד עוצבת שועלי מרום, כמפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה וכמפקד קורס פו"ם ברק.
ביוגרפיה

זוארץ נולד וגדל בנתניה, בן להורים יוצאי לוב, הוא נקרא על שם סבו שנרצח בשואה. היה חניך ומדריך בתנועת "המכבי הצעיר". עם גיוסו לצה"ל התנדב זוארץ לצנחנים והתקבל לפלוגת הנ"ט של החטיבה. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום קורס הקצינים מונה למפקד מחלקה בצנחנים. בהמשך מונה למ"פ בגדוד 101 במהלך האינתיפאדה הראשונה. זוארץ שימש בתפקידי פיקוד שונים בחטיבה ובהם מפקד גדוד 101 בלחימה בדרום לבנון, מפקד בסיס האימונים החטיבתי וסגן מפקד החטיבה. במרץ 2000 קודם לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 646, חטיבת צנחנים במילואים בפיקוד הדרום הוא שירת בתפקיד זה עד אוגוסט 2002. במקביל פיקד גם על קורס מג"דים.
בהמשך, שימש כמפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה ופיקד עליה במהלך האינתיפאדה השנייה במבצעים כנגד הטרור הפלסטיני ברצועת עזה, ובהם מבצע קשת בענן וכן בעת אסונות הנגמ"שים. ב-16 במרץ 2003, בעת פעולות חישוף בציר פילדלפי שביצע כוח מהחטיבה שכלל שני דחפורים משוריינים ונגמחון, נהרגה בתאונה רייצ'ל קורי, פעילה אמריקנית בתנועת הסולידריות הבינלאומית (ISM), על ידי דחפור די-9 צה"לי בעת שניסתה לעוצרו בגופה. זוארץ התראיין לתוכנית "עובדה" בעקבות התקרית ובראיון הביע צער על מותה של קורי אך טען שמותה היה תאונה שנגרמה עקב חוסר אחריות של הפעילים. בסופו של דבר, בית המשפט המחוזי דחה תביעה שהגישה משפחת קורי כנגד משרד הביטחון וקטרפילר, וקבע שמותה של קורי הייתה תאונה שנגרמה בעת פעילות מלחמתית, ושנהג הדחפור לא ראה אותה.
ב-8 ביולי 2004, בעת סיור בסמוך למורג, נפצע זוארץ ממטען חבלה רב עוצמה וכף רגלו נקטעה. לאחר הליך שיקום שב זוארץ לשירות פעיל כמפקד קורס פו"ם ברק. כנגד זוארץ התנהל משפט צבאי בגין חיילת שהתלוננה כי הוטרדה מינית על ידו וב-2007 הוא זוכה.
בשנת 2011, יצא עם משפחתו לשליחות בניו ג'רזי, ארצות הברית במסגרת ארגון ידידי צה"ל. באוקטובר 2013, לאחר שחזר לישראל, נבחר לעמוד בראשות המועצה המקומית בנימינה-גבעת עדה.
זוארץ נפטר מדום לב ב-15 באפריל 2017 בעת ששהה בחופשה משפחתית בווייטנאם.  הוא הובא למנוחות בבית העלמין בבנימינה . הותיר אחריו את אשתו תמי, שני בנים ושתי בנות.
הערות שוליים

↑   שלי טפיירו, פינקי זוארץ יוצא לקרב חדש, באתר ישראל היום, 9 באוגוסט 2013
↑  עמוס הראל, החודשיים הלא מוצלחים של פינקי זוארץ, באתר הארץ, 9 ביולי 2004
↑  חנן גרינברג, ברצועה: המח"ט הנערץ נפצע חודשיים לפני סיום תפקידו, באתר ynet, 8 ביולי 2004
↑  אמיר בוחבוט, לא יושב על הגדר, באתר nrg‏, 17 במרץ 2007
↑  גדעון אלון, ארנון רגולר ושירות "הארץ"‏, 3 בכירי חמאס נהרגו בפיצוץ בשכם, באתר וואלה, 23 במאי 2004
↑  בן כספית, האזרח זכאי, מעריב, 3 ביוני 2005; מתוך אתר פרש
↑  יואב איתיאל, אל"ם פינקי זוארץ: ארגון מחבלים שלח את רייצ’ל קורי להפריע לחיילי צה"ל, באתר "מגזין המושבות", 11 ביולי 2011
↑  ת"א 05–371 ALIENE  CORRIE ואח' נ' מדינת ישראל, משרד הביטחון, ניתן ב-28 באוגוסט 2012
↑  חנן גרינברג וארצי חלפון, פיצוץ ליד מורג: רגלו של מפקד החטיבה הדרומית נכרתה חלקית, באתר ynet, 8 ביולי 2004
↑  תא"ל זכאי לחניכי פו"ם: הגישה שלנו צריכה להיות גישה אוהבת אדם, באתר ערוץ 7, 25 באפריל 2006
↑  חיילת: פינקי זוארץ הטריד אותי מינית, באתר וואלה, 26 במרץ 2007
↑  עמוס הראל, אל"מ פנחס זוארץ זוכה מאשמת הטרדה מינית, באתר הארץ, 28 במרץ 2007
↑  יאיר קראוס, המח"ט שרגלו נקטעה בעזה הפך לראש מועצה, באתר nrg‏, 24 באוקטובר 2013
↑  אריק בנדר, ‏אלוף משנה במיל' פנחס "פינקי" זוארץ נפטר במפתיע במהלך שהותו בווייטנאם, באתר מעריב אונליין, 15 באפריל 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009912570705171  VIAF: 9338162723681761290003   WorldCat (עם VIAF): 9338162723681761290003 
זוארץ לוחץ את ידו של הרמטכ"ל, רא"ל משה בוגי יעלון בבית החולים סורוקה לאחר שנפצע מפיצוץ מטען חבלה ליד היישוב מורג בגוש קטיף, בעת שנסע בג'יפ הפיקוד, יולי 2004
טקס פרסי אופיר לשנת 2023

| --- | --- |

 תאריך:  10 בספטמבר 2023
 מיקום:  איסט ת"א, תל אביב-יפו
 המועמדים והזוכים הבולטים
 סרט עלילתי:  שבע ברכות
 הבמאי הטוב ביותר:  איילת מנחמי (שבע ברכות)
 תסריט:  אלינור סלע וריימונד אמסלם (שבע ברכות)
 זכייה במספר הפרסים הרב:  שבע ברכות (10)
 מספר המועמדויות הרב:  שבע ברכות (12)
 →2022 2024← פרס אופיר
טקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-34 להענקת פרסי אופיר מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה התקיים ב-10 בספטמבר 2023, באיסט ת"א, באימוץ פורמט שטיח אדום ובליווי סיקור של "ערב טוב עם גיא פינס". האירוע שודר בשידור חי.
תעשיית הקולנוע הישראלית הציגה צמיחה, עם מספר שיא של סרטים בשנת 2022, ומספר ההגשות לטקס גדל בכ-10% והגיע ל-119 סרטים לעומת 107 בטקס של שנת 2022. ב-2 באוגוסט, האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה חשפה את המועמדים הסופיים בטקס. חברי האקדמיה השתתפו בתהליך ההצבעה לקביעת הזוכים בין 31 באוגוסט ל-3 בספטמבר.
הסרט "שבע ברכות" שבר את שיא המועמדויות בטקס, עם כ-12 מועמדויות, כשמאחוריו הסרטים "החייל הנעלם" ו"גן קופים", עם 11 מועמדויות.
בפרס הסרט הטוב ביותר זכה סרטה של איילת מנחמי, שבע ברכות והוא גם שיאן הזכיות בטקס עם 10 זכיות מתוך 12 מועמדויתיו.
המפיק כתרי שחורי זכה בפרס על מפעל חיים.
זוכים ומועמדים

| הסרט הטוב ביותר | הבימוי הטוב ביותר |
| --- | --- |
 "שבע ברכות" "בית"  "החייל הנעלם"  "הפילגש"  "לרוץ על החול":  איילת מנחמי – "שבע ברכות" אבי נשר – "גן קופים"  בני פרדמן – "בית"  דני רוזנברג – "החייל הנעלם"  מעיין ריף – "הפילגש"  מתן יאיר – "חדר משלו"
השחקן הראשי הטוב ביותר: השחקנית הראשית הטובה ביותר
 רועי ניק – "בית" דרור קרן – "טור פרידה"  מיכאל מושונוב – "אמריקה"  עידו טאקו – "החייל הנעלם"  ששון גבאי – "בתי אהובתי":  ריימונד אמסלם – "שבע ברכות" אושרת אינגדשט – "אמריקה"  דאנה איבגי – "הפילגש"  סוזנה פפיאן – "גן קופים"  ריימונד אמסלם – "העתיד"
שחקן המשנה הטוב ביותר: שחקנית המשנה הטובה ביותר
 דרור קרן – "בית" אלברט אילוז – "בתי אהובתי"  מאור שוויצר – "בחורים טובים"  עזרא דגן – "המשלחת"  עלא דקה – "גן קופים":  תיקי דיין – "שבע ברכות" אניה בוקשטיין – "הפילגש"  אפרת בן צור – "החייל הנעלם"  סמר קופטי – "העתיד"  שני כהן – "גן קופים"
התסריט המקורי הטוב ביותר: העריכה הטובה ביותר
 אלינור סלע וריימונד אמסלם – "שבע ברכות" איתן גרין – "בתי אהובתי"  בני פרדמן ודרור קרן – "בית"  דני רוזנברג ועמיר קליגר – "החייל הנעלם"  מתן יאיר – "חדר משלו":  איילת מנחמי – "שבע ברכות" אריק להב ליבוביץ – "לרוץ על החול"  גלעד ענבר – "בית"  יצחק צחייק – "גן קופים"  נילי פלר – "החייל הנעלם"
הסרט התיעודי הטוב ביותר: הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר
 "אם זה נגמר - ענבל פרלמוטר" "1341 פריימים מהמצלמה של מיכה בר-עם"  "ז'ה טם רונית אלקבץ"  "משפט הבנקאים"  "פוליקר - הילד שבי":  "הרף התחתון ביותר" "7 מונולוגים על זנות"  "הפרטיזן עם מצלמת הלייקה"  "ליל כלולות"  "מותו של לוויתן"
הליהוק הטוב ביותר: הסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר
 אורית פוקס רותם – "שבע ברכות" אסתר קלינג – "גן קופים"  לימור שמילה – "החייל הנעלם"  קרן אלרום – "לרוץ על החול"  רותי בלום – "המשלחת":  "בצילו של ההר" "לנשק את הקיר"  "מים עומדים"  "סרט זר"  "פסק זמן"
הפסקול הטוב ביותר: המוזיקה המקורית הטובה ביותר
 אביב אלדמע ומיכאל ליגום – "שבע ברכות" אשר מילוא ורונן נגל – "גן קופים"  מיכאל גורביץ' – "בית"  ניל גיבס – "החייל הנעלם"  נין חזן – "המנצחים":  רן שם טוב, דניאל מרקוביץ ובן זיידמן – "המנצחים" אדם ויינגרוד – "הפילגש"  יובל סמו – "החייל הנעלם"  רן בגנו – "לרוץ על החול"  שם טוב לוי – "בתי אהובתי"
עיצוב אמנותי הטוב ביותר: הצילום הטוב ביותר
 עידו דולב – "הפילגש" אמיר ירון – "שבע ברכות"  ניצן ציפרוט – "אמריקה"  סנדרה גוטמן – "המנצחים"  שחר בר אדון – "גן קופים":  דוד סטרז'מייסטר – "החייל הנעלם" בועז יהונתן יעקב – "שבע ברכות"  זיו ברקוביץ' – "גן קופים"  משה משעלי – "הפילגש"  שרק דה מאיו – "העתיד"
האיפור הטוב ביותר: עיצוב התלבושות הטוב ביותר
 אורלי רונן – "שבע ברכות" אלה טל – "הפילגש"  אתי בן נון – "בית"  ענבל זורר – "גן קופים"  שיר מצרפי – "החייל הנעלם":  ענבל שוקי – "שבע ברכות" חווה לוי רוזלסקי – "בית"  חן כרמי – "המנצחים"  מאיה לבוביץ' – "הפילגש"  ענבל שוקי – "גן קופים"
קריאות לחרם על סרטים שהופקו בסיוע קרן קולנוע שומרון

עם צאת רשימת המועמדים, יצאו קריאות לחרם על סרטים שהופקו בסיוע קרן קולנוע שומרון.
אסף אמיר, יושב ראש האקדמיה לקולנוע, יחד עם הנהלת האקדמיה, דחו את הקריאות. אמיר הדגיש את ההתנגדות החריפה של האקדמיה לכל צורה של חרם תרבותי והדגיש את הסכנה הפוטנציאלית של חרמות כאלה לחופש הביטוי, שלדעתו הוא חיוני לתהליך יצירת הסרטים. יוצרות קולנוע מיהודה ושומרון שהשתתפו בתחרות קיבלו הודעות מחברי אקדמיה בעלי זכות הצבעה על כך שלא יצביעו עבורן ולא יצפו בסרטיהן בשל התקשרותן לקרן קולנוע שומרון. שלושה סרטים שהוגשו השנה לפרסי אופיר זכו למימון הקרן: "ש.ג" של טל קושניר, "ידיים מלאות" של אפרת ליבי ו"אמצע חיים" של לבנת ורדי אור זך ודני רייספלד. למרות הודעת היושב ראש, אף אחד מהסרטים הללו לא הגיע לשלב הגמר של הטקס.
מועמדויות מרובות

להלן הסרטים אשר מועמדים לשני פרסים או יותר:
| סרט | מספר מועמדויות | קטגוריות |
| --- | --- | --- |
| שבע ברכות | ‏12 | סרט ‏•‏‏ בימוי ‏•‏‏ שחקנית ראשית ‏•‏‏ שחקנית משנה ‏•‏‏ תסריט ‏•‏‏ עריכה ‏•‏‏ ליהוק ‏•‏‏ פסקול ‏•‏‏ עיצוב אמנותי ‏•‏‏ צילום ‏•‏‏ איפור ‏•‏‏ עיצוב תלבושות |
| החייל הנעלם | ‏11 | סרט ‏•‏‏ בימוי ‏•‏‏ שחקן ראשי ‏•‏‏ שחקנית משנה ‏•‏‏ תסריט ‏•‏‏ עריכה ‏•‏‏ ליהוק ‏•‏‏ פסקול ‏•‏‏ מוזיקה מקורית ‏•‏‏ צילום ‏•‏‏ איפור |
| גן קופים | ‏11 | בימוי ‏•‏‏ שחקנית ראשית ‏•‏‏ שחקן משנה ‏•‏‏ שחקנית משנה ‏•‏‏ עריכה ‏•‏‏ ליהוק ‏•‏‏ פסקול ‏•‏‏ עיצוב אמנותי ‏•‏‏ צילום ‏•‏‏ איפור ‏•‏‏ עיצוב תלבושות |
| בית | ‏9 | סרט ‏•‏‏ בימוי ‏•‏‏ שחקן ראשי ‏•‏‏ שחקן משנה ‏•‏‏ תסריט ‏•‏‏ עריכה ‏•‏‏ פסקול ‏•‏‏ איפור ‏•‏‏ עיצוב תלבושות |
| הפילגש | ‏9 | סרט ‏•‏‏ בימוי ‏•‏‏ שחקנית ראשית ‏•‏‏ שחקנית משנה ‏•‏‏ מוזיקה מקורית ‏•‏‏ עיצוב אמנותי ‏•‏‏ צילום ‏•‏‏ איפור ‏•‏‏ עיצוב תלבושות |
| לרוץ על החול | ‏4 | סרט ‏•‏‏ עריכה ‏•‏‏ ליהוק ‏•‏‏ מוזיקה מקורית |
| בתי אהובתי | ‏4 | שחקן ראשי ‏•‏‏ שחקן משנה ‏•‏‏ תסריט ‏•‏‏ מוזיקה מקורית |
| המנצחים | ‏4 | פסקול ‏•‏‏ מוזיקה מקורית ‏•‏‏ עיצוב אמנותי ‏•‏‏ עיצוב תלבושות |
| אמריקה | ‏3 | שחקן ראשי ‏•‏‏ שחקנית ראשית ‏•‏‏ עיצוב אמנותי |
| העתיד | ‏3 | שחקנית ראשית ‏•‏‏ שחקנית משנה ‏•‏‏ צילום |
| חדר משלו | ‏2 | בימוי ‏•‏‏ תסריט |
| המשלחת | ‏2 | שחקן משנה ‏•‏‏ ליהוק |
זכיות מרובות

להלן הסרטים אשר זכו בשני פרסים או יותר:
שבע ברכות (10)
בית (2)
הערות שוליים

1 2  "האוסקר הישראלי": המירוץ לטקס פרסי אופיר 2023 התחיל, באתר ערוץ 7, ‏1 ביוני 2023
↑  קיץ ברבנר, ‏מי יהיה הנציג הישראלי לאוסקר? אלו המועמדים בטקס פרסי אופיר, באתר מעריב אונליין, 2 באוגוסט 2023
↑  מערכת ice, המועמדים בטקס פרסי אופיר לשנת 2023 נחשפו: אלו השיאים שנשברו, באתר אייס, 2 באוגוסט 2023
↑   נירית אנדרמן, פרסי אופיר 2023: "שבע ברכות" הוא המנצח הגדול, באתר הארץ, 10 בספטמבר 2023
↑  אלון פרוכטר, יו"ר האקדמיה לקולנוע: "חרם מהווה סכנה ממשית לחופש הביטוי", באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 18 באוגוסט 2023
| פרס אופיר |
| --- | --- | --- |
| פרסי קולנוע | הסרט העלילתי הטוב ביותר • הסרט העלילתי הטוב ביותר מסלול פרינג' • הבימוי הטוב ביותר • התסריט הטוב ביותר • השחקן הראשי הטוב ביותר • השחקנית הראשית הטובה ביותר • שחקן המשנה הטוב ביותר • שחקנית המשנה הטובה ביותר • הצילום הטוב ביותר • העריכה הטובה ביותר • הליהוק הטוב ביותר • העיצוב האמנותי הטוב ביותר • עיצוב התלבושות הטוב ביותר • האיפור הטוב ביותר • המוזיקה המקורית הטובה ביותר • הפסקול הטוב ביותר • הסרט התיעודי הטוב ביותר • הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר • הסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר • פרס על מפעל חיים • פרס על הישגים מקצועיים בקולנוע • פרס על מצוינות |  |
| טקסים | 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2022 • 2023 • 2024 |  |
| זוכים בעלי ערך | במאים • עורכים • מלהקים • מוזיקאים • מפעל חיים • סרטים • עיצוב אמנותי • עיצוב פסקול • עיצוב תלבושות • צלמי קולנוע • שחקנים בתפקיד ראשי • שחקנים בתפקיד משני • תסריטאים • הישגים מקצועיים |  |
דיליפ קומאר

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1922 פשאוור, הראג' הבריטי 
 פטירה:  7 ביולי 2021 (בגיל 98) P. D. Hinduja National Hospital & Medical Research Centre, Mumbai, הודו 
 שם לידה:  Mohammed Yusuf Khan 
 מדינה:  הראג' הבריטי, הודו 
 תקופת הפעילות:  1944–1998 (כ־54 שנים) 
 בן או בת זוג:  Saira Banu (11 באוקטובר 1966–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס דאדאסאהב פאלקה (1994)  נישאן-י אימתיאז (1997)  פדמה ויבהושן (2015)  פדמה בהושן (1991)  IIFA Lifetime Achievement Award 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
מוחמד יוסוף ח'אן (באורדו: محمد یوسف خان; 11 בדצמבר 1922 – 7 ביולי 2021), הידוע יותר בשם הבמה שלו דיליפ קומאר, היה שחקן הודי שעבד בקולנוע ההודי (בוליווד). נחשב לממציא שיטת משחק מתודי, שיטה חלוצית בקולנוע, הוא שלט בסצנת הקולנוע ההודית מסוף שנות ה-40 לאורך שנות ה-60, וכינוי על ידי הקהל היה "אבהינאי סמרט" ("קיסר המשחק" בהינדי). קומאר מחזיק בשיא של מרבית הזכיות עבור פרסי פילמפייר לשחקן הטוב ביותר (שמונה, בדומה לשאה-רוח' ח'אן). הוא השחקן בעל שיא הרווחים מסרטים בקולנוע ההודי.
בקריירה המשתרעת על פני חמישה עשורים, קומאר עבד בכ-60 סרטים במגוון תפקידים. הוא הופיע לראשונה כשחקן בסרט "ג'וואר בהטה" (1944). הוא זכה לשובר הקופות הראשון שלו "בג'וגנו" (1947). לאחר מכן הופיע במספר רב של סרטים מצליחים מאד בשנות ה-50 וה-60.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הקריירה של קומאר חוותה ירידה. לאחר 1976, הוא יצא להפסקה של ארבע שנים מהופעות קולנוע וחזר עם הדרמה המהפכנית "קרנטי", שהייתה הסרט ההודי המרוויח ביותר של השנה. הוא המשיך לשחק תפקידים ראשיים בסרטים כמו "שאקטי" (1982), "קארמה" (1986) ו"סאודגר" (1991). הופעתו האחרונה על המסך הייתה בסרט "קילה" (1998) הלא מוצלח מבחינה מסחרית, בו הופיע בתפקיד כפול. קומאר שימש מאוחר יותר כחבר ברג'יה סבהה, הבית העליון של הפרלמנט של הודו, בין השנים 2000 ל-2006.
על תרומתו לקולנוע, ממשלת הודו העניקה לו את העיטור פדמה בהושאן בשנת 1991 ואת העיטור פדמה ויבהושאן בשנת 2015, הפרס האזרחי השלישי והשני בגובהו במדינה בהתאמה. הוא גם זכה בפרס הגבוה ביותר של הודו בתחום הקולנוע, פרס דדשאב פלק בשנת 1994. בשנת 1998, ממשלת פקיסטן העניקה לקומאר את נישן א-אימטיאז, העיטור האזרחי הגבוה ביותר במדינה, מה שהפך אותו להודי היחיד שקיבל את הכבוד. הבית שבו גדל קומאר בפשאוור הוכרז כאנדרטה למורשת לאומית בשנת 2014 על ידי ממשלת פקיסטן.
ביוגרפיה > חיים מוקדמים

דיליפ קומאר נולד בשם מוחמד יוסף ח'אן ב-11 בדצמבר 1922, למשפחה מוסלמית דוברת הינדקו בשכונת קיסה חוואני בזאאר בעיר פשאוור, עיר במחוז הגבול הצפון-מערבי של הראג' הבריטי. הוא היה אחד משנים-עשר ילדיהם של לאלה גולאם סרוואר ח'אן ואשתו עיישה בגום. אביו היה סוחר פירות.
ח'אן למד בבית הספר בארנס בדאולאלי (כיום במהאראשטרה), שם היו לאביו פרדסים. הוא גדל באותה שכונה בפשוואר כמו ראג' קאפור, והשניים היו חברי ילדות, ולאחר מכן שיחקו יחד בקולנוע. ב-1940 עבר לפונה והקים חנות לאספקת פירות יבשים ומזנון. למרות שהגיעה מפשאוואר, החליטה משפחתו של חאן להישאר בבומביי לאחר חלוקת הודו ב-1947.
ח'אן מעולם לא פעל תחת שם הולדתו, והופיע לראשונה ב"ג'וואר בהטה" ב-1944 תחת שם הבמה דיליפ קומאר. באוטוביוגרפיה שלו, "Dilip Kumar: The Substance and the Shadow", הוא כתב שהשם הוא הצעה של דוויקה ראני, שהייתה אחת המפיקות בסרט. בראיון ב-1970 הוא אמר שהוא אימץ את השם הזה מתוך פחד מאביו, שמעולם לא אישר את קריירת המשחק שלו בגלל התדמית הרעה הכללית של הקולנוע אז.
ביוגרפיה > קריירה > שנות ה-40: תפקידים קולנועיים ראשונים והצלחה ראשונית

סרטו הראשון של קומאר היה "ג'וואר בהטה" ב-1944, שלא זכה להצלחה. לאחר שני סרטים לא מוצלחים נוספים, היה זה סרטו הרביעי "ג'נגו" (1947), בו כיכב לצד נור ג'האן, שהפך ללהיט הגדול הראשון שלו בקופות. להיטיו הגדולים הבאים היו הסרטים "שהיד" ו"מלה" מ-1948. שני הסרטים היו הסרטים ההינדיים עם הרווחים הגבוהים ביותר של שנת יציאתם בהתאמה.
הוא קיבל את תפקיד הפריצה שלו כשחקן ב-1949 עם "אנדאז" של מהבוב חאן, בו כיכב לצד ראג' קאפור ונרגיס. בזמן יציאתו לאקרנים, "אנדאז" היה הסרט ההודי הרווחי ביותר אי פעם, עד ששיאו נשבר על ידי "ברסאת" של קאפור באותה שנה. הסרט "שבנם" היה שובר קופות נוסף שיצא גם הוא ב-1949.
ביוגרפיה > קריירה > שנות ה-50: שנות פריצת דרך

שנות ה-50 היו העשור המוצלח והפורה ביותר של קומאר, כאשר הוא שיחק בתפקידים ראשיים במספר שוברי קופות כגון. הוא הופיע כבן זוג על המסך עם רבות מהשחקניות המובילות באותה תקופה, כולל מינה קומארי, נימי, נרגיס ועוד. יחד עם בני דורו ראג' קאפור ודב אנאנד, הוא שלט בשנות החמישים הנחשבות לחלק מתקופת הזהב של הקולנוע ההינדי. למרות שהשלושה לא הופיעו באף סרט אחד ביחד, קומאר הופיע עם ראג' קאפור במספר סרטים.
כמה מסרטיו ביססו את תדמית המסך שלו כ"מלך הטרגדיות". קומאר סבל לזמן קצר מדיכאון עקב גילום תפקידים טרגיים רבים ובעצתו של הפסיכיאטר שלו, הוא גם לקח על עצמו תפקידים קלילים יותר. המחזמר המצומצם של מהבוב חאן משנת 1952, "אאן", הציג אותו באחד מתפקידיו הקלילים הראשונים וסימן את סרטו הראשון שצולם בטכניקולור. "אאן" היה הסרט ההודי הראשון שיצא לאקרנים ברחבי אירופה עם בכורה מפוארת בלונדון. "אאן"היה הסרט ההודי הרווחי ביותר אי פעם באותה תקופה, בהודו ומחוץ לה. הוא זכה להצלחה נוספת עם תפקידים קלים יותר כגנב בקומדיה המצליחה "אזאד" (1955).
בשלב זה, הוא פיתח את סגנון המשחק המאופק שלו, המובהק, של מלמול הדיאלוגים שלו תוך שהוא נותן ביטויים ומשמעויות שונות לקווים שהדמויות שלו השמיעו.
הוא היה השחקן הראשון שזכה בפרס השחקן הטוב ביותר של פילמפייר (עבור הסרט "דאאג") והמשיך לזכות בו שבע פעמים נוספות. 9 מתוך 21 סרטיו בשנות ה-50 דורגו ב-30 הסרטים המרוויחים ביותר של העשור.
ביוגרפיה > קריירה > שנות ה-60: מוגול-א-עזאם ומעבר להפקה

בשנת 1960, הוא גילם את הנסיך סלים (ג'הנגיר) בסרט ההיסטורי האפי בעל התקציב הגדול של ק. אסיף מוגול-א-עזאם, שהיה הסרט הרווחי ביותר בתולדות הקולנוע ההודי במשך 15 שנים, עד שעקף אותו הסרט שוליי מ-1975.
הסרט היה בהתהוות למעלה מעשור וצולם במקור בשחור-לבן, עם שני שירים בלבד וסצנות השיא צולמו בצבע. 44 שנים לאחר יציאתו המקורית, הוא זכה לצביעה מלאה והוצא מחדש בקולנוע בשנת 2004 וזכה שוב להצלחה קופתית. באותה שנה הוא שיחק תפקיד קל יותר בקומדיה המוזיקלית "קוהינור" שגם היא הייתה בין הרווחיות ביותר של השנה.
בשנת 1961, קומאר כתב, הפיק וכיכב בדרמת הדקואיט "גנגה ג'אמונה" מול אחיו נאסיר ח'אן, כשגילם את התפקידים הראשיים. קומאר הפיק את הסרט תחת חברת ההפקה שלו "Citizens Films" ולמרות שהוא הסרט הרווחי ביותר של השנה, זה יהיה הסרט היחיד שהפיק. למרות שקרדיט הבימוי הוענק לבמאית הוותיקה ניטין בוזה, השמועה הייתה שקומאר ביים את הסרט וגם היה מעורב בכל היבט של הפקתו. הוא בחר בגוון הסארי שכוכבת הסרט ויג'יאנטימאלה תלבש בכל סצנה. הסרט קיבל את פרס הסרט הלאומי לסרט העלילתי השני הטוב ביותר בהינדית, את קערת הכסף של פול רוויר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של בוסטון, תעודת כבוד מיוחדת מהאקדמיה הצ'כוסלובקית לאמנויות בפראג, ואת הפרס המיוחד בפסטיבל קרלובי וארי.
ב-1962, הבמאי הבריטי דייוויד לין הציע לו את התפקיד של "שריף עלי" בסרטו "לורנס איש ערב" (1962), אך קומאר סירב להופיע בסרט. התפקיד הלך בסופו של דבר לעומר שריף, השחקן המצרי. קומאר התייחס באוטוביוגרפיה שלו מאוחר יותר, "הוא חשב שעומר שריף שיחק את התפקיד הרבה יותר טוב ממה שהוא עצמו יכול היה לעשות". קומאר גם נשקל לתפקיד ראשי מול אליזבת טיילור בסרט שעליו עבד לין בשם טאג' מאהאל, לפני שהפרויקט בוטל.
ביוגרפיה > קריירה > שנות ה-70: שפל בקריירה

בשנת 1970, קומאר שיחק בתפקיד הראשי ב"גופי" שסימן את הזוגיות הראשונה שלו עם אשתו סאירה באנו וזכה להצלחה קופתית. ב-1972, הוא שוב שיחק בתפקידים כפולים כאחים תאומים ב"דסטאאן" שהיה כישלון קופתי וסימן ירידה בקריירה של קומאר כשחקן מוביל. ב-1976 הוא שיחק בתפקידים משולשים כאב ובנים תאומים ב"באיראאג". למרות שביצועיו זכו לשבחים, הסרט היה הכישלון השלישי שלו ברציפות בקופות. עלייתם של שחקנים כמו אמיטאב באצ'אן, ראג'ש חאנה, וסנג'יב קומאר הובילה לקומאר הפסדים של תפקידים מ-1970 עד 1980. הוא לקח הפסקה של חמש שנים מסרטים מ-1976 עד 1981.