stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היידי (סרט)
ליהוק

שירלי טמפל - היידי, יתומה בת 8 שחיה עם סבה המתבודד בבקתה אלפינית. היא מאוד שמחה, אופטימית והרפתקנית.
ז'אן הרשולט - אדולף קרמר, סבה של היידי. איש זועף ומסוגר שנפתח לאט לאט להיידי.
מרסיה מיי ג'ונס - קלרה ססמן, נערה עשירה ונכה הנוטה להתקפי זעם. עם זאת, היא מראה טוב לב כלפי היידי.
סידני בלקמר - הר ססמן, אביה העסוק של קלרה שמסור מבתו, שרוצה רק אושר עבורה.
תומאס בק - שולץ, כומר הכפר שמנסה לפנות לאדולף בנוגע לעתידה של היידי.
ארתור טריצ'ר - אנדרוז, המשרת של משפחת ססמן שתמיד אדיב להיידי.
מרי נאש - פרייליין רוטנמאייר, מנהלת משק הבית חמורת הסבר של משפחת ססמן, שטוענת שהקפדנות האינסופית שלה היא לטובת קלרה.
דלמר ווטסון - פיטר, רועה העיזים של אדולף וחברה טובה של היידי.
מאדי כריסטיאן - דטה, דודתה האינטרסנטית של היידי שטיפלה בה במשך שש שנים לפני שהנחיתה אותה ללא הודעה מוקדמת אצל סבה.
הלן ווסטלי - אנה העיוורת, סבתו של פיטר.
פאולין מור - אלזה
כריסטיאן רוב - בייקר
פרנק רייכר - סגן המשטרה
הפקה

באמצע הצילומים של הסרט התווסף רצף החלומות לתסריט. היו דיווחים כי טמפל עומדת מאחורי רצף החלומות ושהיא דחפה לו בהתלהבות, אך באוטוביוגרפיה שלה היא הכחישה זאת בתוקף. החוזה שלה לא העניק לה או להוריה שליטה יצירתית על הסרטים שבהם היא הייתה. היא אמנם נהנתה מההזדמנות ללבוש צמות, אבל היא ראתה בכך קריסה של כל ניסיון רציני של האולפן להתבסס על התפקיד הדרמטי מהסרט הקודם שלהווי ווילי ווינקי (סרט).
במהלך הסצנה שבה דמותה של טמפל ננגחת על ידי העז, בתחילה עשתה את הסצנה בעצמה כשהיא מרופדת לחלוטין. אולם לאחר כמה טייקים, אמה התערבה והתעקשה להשתמש בכפיל. אחד הניצבים, ילד, היה לבוש בכדי להיראות כמוהה. אביו של הילד כעס כל כך על כך שהוא משחק כפיל עבור ילדה, עד שהוא אסר עליו לשחק שוב. הכפיל, שלא נקרא בשמו, יחלוק מאוחר יותר תפקידים דיפלומטיים עם טמפל באפריקה. טמפל גם התקשה לחלוב את העז. כדי לאפשר זאת, הבמאי אלן דוואן התקין פיסת צינור גמישה על עטין העז בצורה כזו שתראה כאילו העז נחלבת.
ביקורות

הביקורות היו חיוביות. פרנק ס. נוג'נט כתב שהסרט "מכיל את כל המתיקות הבלתי מזיקה והתמונות היפות שמצפים למצוא על מדף הנוער", וגם שצוות המשנה "די עומד בסטנדרט התובעני של מיס טמפל", וראייטי העניקה לצוות השחקנים "יותר ממעט קרדיט על שהפכו את התמונה למה שהיא". הדיווחים של הריסון כינו אותה "תמונה מקסימה" שהייתה "מלאה משיכה אנושית". ו"סרט יומי" הכתיר את הסרט "התמונה האחרונה של שירלי טמפל היא אחת הטובות שלה".
ביאורים

↑  הגרלת קופות אינה שובר קופות, זהו מושג שנלקח מהביטוי האנגלי "box office draw" שמשמעותו: שחקן שתעשיית הקולנוע מהמהרת שהשתתפות שלו בסרט תוביל להצלחה קופתית של הסרט
הערות שוליים

1 2  שירלי טמפל בלאק, "ילדה כוכבת: ביוגרפיה" (ניו יורק: McGraw-Hill Publishing Company, 1988), 89; 190-193.
↑  The New York Times Film Reviews, Volume 2: 1932-1938. The New York Times Company & Arno Press. 1970. p. 1441.
↑  "Heidi". Harrison's Reports. New York: Harrison's Reports, Inc.: 171 23 באוקטובר 1937. {{cite journal}}:  (עזרה)
יעקובוס קאן

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1872 האג, הולנד 
 פטירה:  7 באוקטובר 1944 (בגיל 72) טרזיינשטט, צ'כיה 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 
יעקובוס הנריקוס קאן (בהולנדית: Jacobus Henricus Kann;‏ 12 ביולי 1872, האג – 7 באוקטובר 1944, טרזיינשטט) היה בנקאי יהודי-הולנדי, הבנקאי הפרטי של בית המלוכה ההולנדי, ממייסדי בנק אוצר התיישבות היהודים ובנק אנגלו-פלשתינה, ממייסדי חברת אשלג ארץ-ישראלית, ומרוכשי אדמות אחוזת בית (עליהן הוקמה העיר תל אביב) וקונסול הולנד הראשון בארץ ישראל בין השנים 1924–1928.
תולדות חייו

קאן נולד בהאג למוריס קאן ויוהאנה היימנס, משפחה מתבוללת וחילונית, שבבעלותה היה הבנק הפרטי Bankierskantoor van Lissa & Kann שהיה מהבנקים המובילים באירופה. עם לקוחותיו של Bankierskantoor van Lissa & Kann נמנו בית המלוכה ההולנדי שאף התחתנו עם משפחת קאן, ועשירי הולנד. קאן התלמד כבנקאי בבנק Oyens en Zonen שהתמחה במניות. לאחר שהשלים את התמחותו ולאחר פטירתו של אביו התמנה יעקובוס קאן, בן ה-19, למנהלו של הבנק המשפחתי Bankierskantoor van Lissa & Kann.
בשנת 1897 נחשף לציונות כפתרון לאנטישמיות שפשתה כתוצאה ממשפט דרייפוס והשתתף כצופה בקונגרס הציוני הראשון. יחד עם דוד וולפסון הקים את בנק "אוצר התיישבות היהודים". ב-1899 יזם את ייסוד סניף ההסתדרות הציונית בהולנד. ב-1902 ייסד את בנק אנגלו-פלשתינה (אפ"ק) ביפו והיה ראש מועצת המנהלים שלו בשנים 1918–1922. היה זה קאן שהעמיד לראשונה לרשותו של הרצל והתנועה הציונית את המימון והקשרים הפוליטיים הדרושים לקיום הקונגרסים הציונים ולהגשמת הרעיון הציוני.
ב-1908 פרסם ספר ציוני בהולנדית בשם "ארץ ישראל - הארץ היהודית" (Erets Israël - Het Joodsche Land).
שלטונות האימפריה העות'מאנית לא אישרו רכישת אדמות על ידי נתינים יהודים. כיוון שהיה נתין זר, רכש קאן על שמו (ב-1906) את אדמות פרדס ג'באלי שמצפון ליפו עבור אגודת אחוזת בית, שחבריה התכוונו לייסד את העיר תל אביב. לאחר הרכישה העביר קאן את המגרשים לידי הזוכים בהגרלת המגרשים.
בשנים 1924–1928 יזם קאן את הנציגות ההולנדית של הולנד ובית המלוכה ההולנדי בארץ ישראל ומונה כקונסול ההולנדי הראשון בירושלים.
עם כיבוש הולנד במלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים, גורשה משפחת קאן מביתה בהאג. ב-29 בספטמבר 1943 נשלחו קאן ומשפחתו למחנה וסטרבורק. ב-4 בספטמבר 1944 נשלחה המשפחה ממחנה וסטרבורק לגטו טרזיינשטט בנסיעת אימים ברכבת שנמשכה 24 שעות.
קאן נפטר בגטו טרזיינשטט ב-7 באוקטובר ובהלווייתו השתתפו חברים ציונים רבים ורבה הראשי של ברלין, ליאו בק. אשתו אנה-אדריאנה ושלושה מחמשת ילדיהם נספו אף הם בשואה או מיד לאחר השחרור.
עיריית ירושלים קראה על שמו של יעקובוס קאן כיכר בשכונת קריית יובל בירושלים, לא רחוק מיד ושם.
משפחה

ליעקובוס ואנה קאן היו 5 ילדים:
מוריץ קאן: היה עיתונאי, בעל משפחה בהולנד ולוחם בשורות המחתרת ההולנדית. נתפס והוצא להורג. חלק מילדיו ניצלו והקימו משפחות בישראל.
אדוארד (איק) קאן: היה מהנדס, בעל משפחה והתגורר בארצות הברית.
עליזה (אליז) איצקוביטש-קאן: ב-1924 נישאה לרנטגנולוג ד"ר יצחק איצקוביטש, וב-1926 השתקעו בני הזוג בפלסטינה בחיפה וגידלו שלושה ילדים: דוד, איתמר ויונה. בנם איתמר היה קצין קרבי בגדוד השלישי של הפלמ"ח ונשא את זיוה ארבל ("הנערה עם האקדח"). בתם, יונה, הייתה קצינה בצה"ל ואחות מוסמכת, נישאה לרופא פרופ' אגון ריס שהיה רופא הרובע היהודי במלחמת העצמאות. ריס התנדב ב-1948 ללכת לשבי הירדני כדי לטפל בשבויי הרובע היהודי במלחמת העצמאות ולאחר מכן הקים את המערך הקרדיולוגי וטיפול נמרץ בבית החולים רמב"ם.
יוהאן קאן: היה בנקאי בעל משפחה ונספה בשואה. ילדיו ניצלו ומתגוררים בארצות הברית.
יעקובוס (יאפ) קאן: בעל משפחה ונספה בשואה. ילדיו ניצלו ומתגוררים בארצות הברית, הולנד וישראל.
לקריאה נוספת

נכדו איתמר איצקוביטש-ארבל תרגם 25 מ-165 מכתביהם של קאן ואשתו שנכתבו בין מאי 1940 לאוגוסט 1947, והתרגומים קובצו בחוברת השמורה בבית טרזין.
http://www.dutchjewry.org/drieluik/jacobus_henricus_kann/jacobus_henricus_kann.htm
גצל קרסל, 'בעל הקושאנים של "אחוזת בית"', הפועל הצעיר מא, 5 (תש"ל), 16-17.
גצל קרסל, 'האיש שעל שמו הקושאנים הראשונים של "אחוזת בית"', הדאר 58, לג (תשל"ט), 542-543.
מרדכי אליאב, 'יעקובוס קאן - דיוקנו של מנהיג ציוני', כיוונים חדשים 19 (תשמ"ג), עמ' 81–91. (התפרסם גם בגרסה אנגלית: Jacobus Kann as a Zionist leader,' in: Jozeph Michman (Ed.), Dutch Jewish History: Proceedings of the Symposium on the History of the Jews in the Netherlands, November-December 1982, Tel Aviv-Jerusalem, Tel Aviv: Tel Aviv University; Jerusalem: Hebrew University, 1984, Vol 1, pp. 491-507.)
D. Freeman, 'Jacobus H. Kann of The Hague,' Herzl Yearbook 7 (1971); ed. Raphael Patai, 51-69.
הערות שוליים

↑  רשומת GENI
↑  ראו: Jehoschua Guvrin, 'Eine vergessene prächtige Broschüre und ihr verblasster Autor,' Zeitschrift für die Geschichte der Juden 8 (1971), 141-147 (בגרמנית)
↑  יעקובוס הנריקוס קאן באתר אחוזת בית
↑  על גירושו של קאן לגטו טרזין באתר יד ושם
↑  איתמר ארבל, באתר הפלמ"ח
↑  ראיון עמה ב זמן חיפה, ד"ר איצקוביץ, סרטון  באתר יוטיוב
↑  'מות נאמנו של הרצל', דפי קשר (האגודה להנצחת חללי גיטו טרזין) 47 (אוגוסט 1999)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263391905171  BnF: cb166835014 (data)  BPN: 22917727  GND: 126691649  ISNI: 0000 0000 8355 2986  LCCN: n87856670  NTA: 071996028  SUDOC: 167930427  VIAF: 8386611   WorldCat (עם VIAF): 8386611 
Letter from Kann (1909)
משפט הרופאים

ערך זה עוסק במשפט ראווה של רופאים בברית המועצות. אם התכוונתם למשפטם של רופאים נאצים, ראו .
צו סובייטי המודיע על הענקת עיטור לנין לד"ר לידיה טימשוק, כאות הוקרה על "חשיפת הקשר נגד סטלין"
משפט הרופאים (ברוסית: Дело врачей) היה עלילת דם כנגד רופאים יהודים בברית המועצות שהתרחשה בשנת 1953 בסוף ימיו של סטלין.
רקע

בסוף שנת 1952 נערכו בפראג בירת צ'כוסלובקיה, שהייתה מדינה גרורה של ברית המועצות, משפטי ראווה של קבוצה מאנשי השלטון ובראשם היהודי רודולף סלנסקי באשמת היותם "סוכני האימפריאליזם האמריקאי". במשפטים, שכונו משפטי פראג, הודגשה יהדותם של סלנסקי ושל רוב יתר הנאשמים. המשפטים נסתיימו בהרשעה, וסלנסקי נידון למוות.
משפט הרופאים

עוד לא גוועו הדי משפטי פראג וב-13 בינואר 1953 הודיעה ברית המועצות על העמדתם לדין של תשעה רופאים, שישה מהם יהודים, בראשם פרופסור מירון וובסי (רופאו האישי של סטלין)  ובהם ד"ר פלדמן, ד"ר אטינגר, ד"ר מאירוב, ד"ר גרינשטיין ושני רופאים בשם קוגן. הרופאים הואשמו בחברות בארגון יהודי הקשור עם הג'וינט, שקשר קשר להמתת מנהיגי ברית המועצות באמצעים רפואיים ועל ידי הרעלה.
נטען כי רופאה רוסייה בשם ד"ר לידיה טימשוק חשפה את הקשר, וכי נתברר שבעבר גרמו הרופאים למותם של שני מנהיגים סובייטים, שאחד מהם היה אנדריי ז'דאנוב, ועתה התכוונו לגרום למותם של חמישה מפקדי צבא בכירים ועטורי תהילה ובהם המרשלים איבן קונייב, אלכסנדר ואסילבסקי וסמיון טימושנקו. הרופאים כונו על ידי אמצעי התקשורת הסובייטיים "הרוצחים בחלוקים לבנים".
ההודעה הסובייטית גם הכפישה את זכרו של שלמה מיכאלס, שהיה מנהל התיאטרון היהודי ונרצח בפקודת סטלין, כמי שיצר את הקשר בין ארגון הג'וינט לנאשמים. בה בעת הגיעו שמועות על גירוש המוני הצפוי ליהודי ברית המועצות.
בהובלת השלטונות החלה הכנת מכתב פומבי שהיה אמור להיות חתום על ידי יהודים סובייטים בולטים ויפורסם בעיתון "פרבדה". ההחתמה על המכתב הייתה בהובלת איסאק מינץ. בסופו של דבר המכתב לא פורסם, למרות שכמה עשרות יהודים הוחתמו על הנוסח.
ב-5 במרץ 1953 מת יוסיף סטלין, וכעבור כחודש בלבד, ב-4 באפריל, פורסמה הודעה רשמית במוסקבה כי הרופאים שוחררו, מאחר שנמצא כי הם חפים מפשע והודאותיהם נתקבלו באמצעי לחץ. בהמשך נאמר כי האחראים לעלילה נאסרו ונענשו.
משפט הרופאים > היחס בישראל

דבר המשפט גרם לזעזוע בישראל. מחד יצא דוד בן-גוריון למסע שנועד להוציא את המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) מחוץ לחוק ולשלוח את ראשיה לכלא. מאידך גרם המשפט להתפלגותה ממפ"ם של סיעת שמאל בראשות משה סנה, שהצהירה על אמונתה באשמתם של נאשמי פראג ושל הרופאים.
שחרור הרופאים היה הסנונית הראשונה של תקופת "ההפשרה" שלאחר מות סטלין, וכעבור זמן לא רב, ב-20 ביולי 1953, נמסרה הודעה על חידוש היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות למדינת ישראל, שנותקו על ידי הסובייטים ב-11 בפברואר 1953, לאחר שאנשי מחתרת צריפין הטמינו פצצה בשטח הצירות הסובייטית בתל אביב.
ראו גם

הטיהורים הגדולים
הרוגי המלכות בברית המועצות (1952)
הערות שוליים

↑  מכתב תמיכה מיהודים סובייטטים
↑  שלמה נקדימון, אם יהיה צורך לירות - נירה!, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2011
אנטל ראדו

| --- | --- |

 לידה:  29 ביוני 1862 מור (הונגריה), הונגריה 
 התאבד:  22 בנובמבר 1944 (בגיל 82) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Roder Antal 
 מדינה:  הונגריה 
 יצירות בולטות:  Magyar Könyvtár 
 
אנטל ראדו (במקור רודר, בהונגרית: Radó Antal; מור, 29 ביוני 1862 – בודפשט, 22 בנובמבר 1944) היה סופר, משורר והיסטוריון ספרות יהודי-הונגרי ואחד מגדולי המתרגמים של זמנו. הוא בנו של המורה אדולף רודר. היה חבר באגודת קישפלודי.
עבודתו

הוא פרסם כמה כרכים של שירה, וכן חלק מיצירותיו בתולדות הספרות, בחריזה ושירה ובתורת התרגום הספרותי. הוא עבד רבות כמתרגם; הוא תרגם להונגרית מיצירותיהם של פירדוסי, פרנצ'סקו פטרארקה, לודוביקו אריוסטו, שייקספיר, פייר קורניי, פרידריך שילר, ג'אקומו ליאופרדי, אלפרד דה מיסה, ועוד.
יצירותיו

תולדות התרגום הספרותי ההונגרי 1772–1831 (בודפשט, 1883)
בעל הגרב הכחול (בודפשט, 1888)
תולדות הספרות האיטלקית (I - II. בודפשט, 1896)
כוכבים מובילים (בודפשט, 1901)
קברו של ראקוצי ושירים אחרים (בודפשט, 1903)
סיפורים מעולם הכתיבה (בודפשט, 1906)
דנטה (בודפשט, 1907)
אמנות התרגום (בודפשט, 1909)
החרוז ההונגרי (בודפשט, 1909)
מילון מילים זרות (בודפשט, 1910)
תרגומים ספרותיים

קרלו גולדוני: קארל השקרן (1882)
שייקספיר: הסוחר מוונציה (1903)
אלפרד דה מוס: על מה חולמות הבנות (1904)
ראסי לואיג'י: אמנות השחקן (1904)
בראקו רוברטו: הבוגד (1904)
צ'קי: במעבורת התחתונה (1905)
באדן-באדן

באדן-באדן (בגרמנית: Baden-Baden) היא עיירה במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה. העיירה ממוקמת למרגלות הקצה המערבי של היער השחור, על גדות נהר אוס. אוכלוסיית העיר מונה, נכון לשנת 2017, כ-54,718 נפש.
ב-2021 העיירה הוכרזה כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם ערי הספא הגדולות של אירופה ביחד עם עוד עשר ערים בגרמניה ובמדינות נוספות.
היסטוריה

העיר קיימת כ-2,100 שנה. המעיינות החמים של באדן באדן היו ידועים כבר לרומאים, אשר הקימו שם מרחצאות.
בימי הביניים היה שם העיר באדן בלבד. בשנת 1931 ניתן לעיירה השם הכפול באופן רשמי (קיצור של באדן בבאדן, כלומר, באדן במדינת באדן). בשתי מלחמות העולם נותרה העיר ללא פגע. לאחר מלחמת העולם השנייה הפכה באדן-באדן למפקדת הכוחות הצרפתים בגרמניה.
יהדות העיר

בעבר התקיימה בבאדן-באדן קהילה יהודית (בת 260 יהודים בקירוב) שהייתה מעורבת בפעילות העיר. עם עליית המפלגה הנאצית ב-1933 בתחילה לא פגעו אנשי העיר ביהודים כי פחדו להרוס את הדימוי של העיר, אולם מעט זמן לאחר מכן כבר ניתן היה לראות כתובות של "לכלבים וליהודים אין כניסה". בפברואר 1937 פרסם ואגנר, מושל באדן-באדן, חוקים חדשים שאסרו על יהודים לבקר במעיינות המרפא. בנובמבר 1938 החל ליל הבדולח והרכוש היהודי נבזז והתרחשו אירועי אלימות כנגד היהודים. על היהודים היה לשמוע הרצאות אנטישמיות בבית הכנסת ולאחר מכן הועלה בית הכנסת באש.
אטרקציות

בבאדן-באדן מספר אטרקציות:
אטרקציות > הקזינו של באדן-באדן

הקזינו של באדן-באדן הוא הגדול והעתיק ביותר בגרמניה כולה. מסמכים רשמיים מראים כי הפעילות בקזינו החלה לפני מאות שנים. מראה הקזינו שואף להיראות כמו בתי הפאר של צרפת. בין המבקרים בקזינו: מרלן דיטריך, שכינתה אותו "הקזינו היפה ביותר בכל העולם"; פיודור דוסטויבסקי קיבל השראה ממנו וכתב את "המהמר"; המלך אדוארד השביעי מבריטניה, ויקטור הוגו, הקיסר וילהלם הראשון, המלכה ויקטוריה.
אטרקציות > ארמון קורהאוס (Kurhaus)

אל הארמון מובילות שתי שורות עמודים קורינתים מעוטרים בדמויות של גריפונים שביניהם עצי ערמונים. המקום שימש בעבר כאולם נשפים מכובד. בתוך הארמון יש כמה וכמה אולמות מפוארים שמשמשים לנשפים, כינוסים, קונצרטים ובארמון גם מסעדה גדולה. באגף השמאלי ממוקמת מרפסת המשקיפה אל גני הספא.
אטרקציות > היכל השתייה Trinkhalle

בנוי בסגנון מקדש יווני. נמצא ליד הקורהאוס ובו מעיין שמייחסים למימיו תכונות רפואיות.
אטרקציות > המרחצאות

באדן-באדן ידועה גם כ"עיר המרחצאות". המעיינות החמים של באדן באדן היו ידועים בעבר גם לרומאים. הקיסר קרקלה הקים שם מרחצאות, ששרידיהם התגלו במאה התשע-עשרה. השרידים מוצגים בעיר. המעיינות הגדולים נקראים על שם פרידריך Friedrichsbad. הבניין הגדול בו הם נמצאים נבנה במאה ה-19.
אטרקציות > שדרת ליכטנטאלר Lichtentaler Allee

השדרה המפורסמת בבאדן באדן, בנויה לאורך נהר האוס (אוסבאך) עם גשרים מסוגננים עליו. אורכה 2.3 ק"מ ובה 300 מיני עצים, פרחים וגן ורדים.
שדרת ליכטנטאלר - Lichtentaler Allee
אביב
קַיִץ
סתָיו
חוֹרֶף
אטרקציות > מוזיאון פברז'ה

מוזיאון המוקדש לעבודתו של התכשיטן הרוסי ממוצא גרמני פטר קארל פברז'ה. המוזיאון מכיל יותר מ-1,500 פריטים של עבודתו, בהן מספר ביצי פברז'ה.
שחמט

באדן-באדן ידועה בתחרויות השחמט שהתקיימו בה. החל מתחרות 1870.
ערים תאומות

איטליה קאנטו, לומברדיה, איטליה
גלריה

היכל השתייה בבאדן באדן
התיאטרון בבאדן באדן
שדרת ליכטנטאלר והאוסבאך
מזרקת ג'וזפין בגן הוורדים
בית כנסת
רחוב תיירותי בבאדן-באדן
פנת חמד בעיירה.
מבנה התיאטרון באור יום
הערות שוליים

↑  ערי הספא הגדולות של אירופה, באתר אונסק"ו (באנגלית).
↑  The Chess Congress at Baden-Baden., באתר עיתון הניו יורק טיימס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557377305171  PLWABN: 9810610182605606  BIBSYS: 90508016  BNE: XX5598982  BnF: cb16067825g (data)  GND: 4004169-4  ISNI: 0000 0004 0399 8638  LCCN: n50057123  MusicBrainz: d43989dc-c7b1-457c-bf33-c91c7cf20c74  NARA: 10044733  NKC: ge213922  SUDOC: 072320168  VcBA: 497/2095  VIAF: 247457781   WorldCat (עם VIAF): 247457781
חיים חפר

| --- | --- |

חיים חפר, 1983
 לידה:  29 באוקטובר 1925 ז' בחשוון ה'תרפ"ו פולין סוסנוביץ, פולין
 פטירה:  18 בספטמבר 2012 (בגיל 86) ב' בתשרי ה'תשע"ג ישראל תל אביב-יפו, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1937–2012 (כ־75 שנים)
 שפה מועדפת:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1984)  פרס סוקולוב (1969) 
 haimhefer.co.il
 פרופיל ב-IMDb
 
חיים חפר ורחל הרמתי, 1982
להקת הצ'יזבטרון בספטמבר 1949. חיים חפר יושב בשורה התחתונה בין נעמי פולני לגדעון זינגר
ספסל במתחם שרונה שמשמיע שירי שלום של חיים חפר כשמתיישבים עליו
חיים חפֶר (פיינֶר) (29 באוקטובר 1925 – 18 בספטמבר 2012) היה משורר, פזמונאי, מחזאי, תסריטאי, קולנוען, מתרגם, סופר, עיתונאי, בעל טור ופובליציסט ישראלי. חתן פרס סוקולוב לעיתונות (1969) ופרס ישראל לזמר עברי (1983).
קברו של המשורר חיים חפר בעין הוד.
לוחית זיכרון בכניסה לביתו של חיים חפר
ביוגרפיה

חפר נולד בסוסנוביץ שבפולין בשם חיים פיינר, בן ליששכר, סוכן מכירות של מוצרי שוקולד, ורבקה פיינר לבית הרצברג. גדל ביישוב הקרוב, מיסלוביצה, ובגיל תשע התחיל להשתתף בפעילויות הקן המקומי של תנועת הנוער גורדוניה. בשנת 1936, בגיל 11, עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתגורר במושבה רעננה. בנעוריו היה חניך במחנות העולים, שם החל לפרסם את שיריו הראשונים, ונשלח בשנת 1943 עם חבריו לתנועה להכשרה מגויסת בקיבוץ דפנה שבצפון. משם עברה ההכשרה לתל יוסף.
חפר שירת בפלמ"ח ובין היתר השתתף בהברחתם ארצה של מעפילים בהעפלה יבשתית מסוריה ולבנון דרך גבול הצפון.
במלחמת העצמאות היה חפר מייסדה ומפקדה של להקת "הצ'יזבטרון", להקת הזמר והבידור של הפלמ"ח, וכתב את רוב פזמוניה. חלק מפזמונים אלה הפכו למסמלי התקופה, כמו השירים: "הן אפשר", "היו זמנים", "הפלמ"חניק מחפש את המחר", ואחרים. לאחר מלחמת העצמאות פרסם את ספרו הראשון, "תחמושת קלה", ובו פזמוניו מתקופת הפלמ"ח.
חפר כתב לתיאטרון הרביו לי-לה-לו בשנים 1947–1948 ולתיאטרון הסאטירי המטאטא ב-1954. בשנת 1956 ערך חפר ביחד עם דן בן אמוץ את "ילקוט הכזבים" – ריכוז של כזבים, סיפורי הווי ומימרות שנולדו בפלמ"ח וזכה להצלחה גדולה. ב-1961 יסדו השניים את "מועדון החמאם" ביפו, שנתן במה לאמנים רבים בזמר, בסאטירה ובבידור והפך למוקד חברתי ותרבותי. ב-1958 כתב יחד עם בן-אמוץ את ההצגה המוזיקלית "תל אביב הקטנה", ששחזרה את השנים הראשונות של העיר וזכתה להצלחה רבה. בשנות השישים הפיק עם בן-אמוץ את הרכבי הבידור רביעיית מועדון התיאטרון ושלישיית גשר הירקון וכתב חלק משיריהם הידועים, לצד שירים שכתב ללהקות הצבאיות, לתרנגולים, החלונות הגבוהים ולזמרים כמו שושנה דמארי, יהורם גאון, אריק לביא ואחרים.
בשנים 1964–2003 היה לחיים חפר טור קבוע ב"ידיעות אחרונות", שבו פרסם מדי שבוע מקאמה (מעין מאמר בחרוזים) על ענייני היום. זכורה במיוחד המקאמה "מסדר הנופלים", על חללי מלחמת ששת הימים.
חפר נודע בדעותיו הנחרצות אותן הביע לא אחת במקאמות שלו ובאמצעי התקשורת. הוא זוהה עם תנועת העבודה והיה מקורב לשניים מבכיריה, שהיו מפקדיו בפלמ"ח: יגאל אלון ויצחק רבין. בשנים 1975 מינה אותו אלון לשמש כנספח תרבות בקונסוליה של ישראל בלוס אנג'לס, תפקיד בו שימש עד 1977.
בשנת 2002 עורר חפר סערה ציבורית, כאשר בריאיון עיתונאי אמר על עדת עולי מרוקו: "מה הביאו לנו המרוקאים? תרבות של מופלטות וכמה קברים. אולי ההתפתחות שלהם תבוא עוד מעט", לאחר מכן התנצל בפומבי בפני המרוקאים על דברים אלה, ועם זאת הביע סלידה  מהזמר המזרחי: "החבר'ה האלה לא מדברים עברית נכונה, זה לא רק עוני של השפה, זה עוני של רגשות".
יצירתו > שירי הפלמ"ח ומלחמת העצמאות

בעת היותו בפלמ"ח החל חפר להתפרסם ככותב שירים, חלקם הולחנו על ידי דוד זהבי ואחרים וחלקם הותאמו למנגינות זרות. הוא לימד את חבריו בפלמ"ח לשיר אותם, וכך הם התפרסמו. שירו הראשון, "בין גבולות", תיאר את מבצעי הברחות המעפילים שבהם השתתף (כעבור שנים נקרא מבצע חומת מגן על שם מילות הפזמון של השיר). עוד שירים שכתב על ההעפלה ועל אנשי הפלי"ם היו "שושנה שושנה", המתאר ליווי של ספינת מעפילים (כנראה האונייה "שבתאי לוז'ינסקי"), "רותי" ("לי כל גל נושא מזכרת") ו"זמר לספינה" ("שקיעה נוגה"). כל השירים הללו נכתבו ברמזים, שכן הפעילות הייתה מנוגדת למדיניות ממשלת המנדט ששלטה בארץ. שירים נוספים שכתב באותה תקופה היו "הפינג'אן" על פי מנגינה ארמנית, המתאר את ספלון הקפה שסבב בין היושבים ליד המדורה ("סובב לו סובב הפינג'אן"), ו"יצאנו אט", המתאר יציאה לפעולה בפלמ"ח.
שורות אחדות מפזמוניו בתקופת מלחמת העצמאות הפכו ברבות השנים לסמלי התקופה:
"עוד נזכור תחת גשם עופרת איך בסוריה צעד הפלמ"ח" ("רבותי ההיסטוריה חוזרת") – סוקר את מפעלות הפלמ"ח, בין השאר השתתפותו במערכה שבה נכבשו סוריה ולבנון ביוני 1941 מידי אנשי צרפת של וישי.
"אל הנגב פלוגונת נשלחה עם מקלות כתחליף לרובים" ("רבותי ההיסטוריה חוזרת") – תזכורת לירידת פלוגות בלתי מזוינות של הפלמ"ח לנגב באפריל 1942 לקדם את הפלישה הצפויה של צבאו של רומל, בשיא התקופה שכונתה לימים "מאתיים ימי חרדה".
"הן אפשר ובג'יפ שעבר שאגו בחורים כי נגמר" ("הן אפשר") – ביטוי לכמיהה לשלום של לוחמי תש"ח (נכלל בתוכנית השלישית של הצ'יזבטרון "הפלמ"חניק מחפש את המחר").
"היו זמנים אז במשלט ישבנו" ("היו זמנים") – תיאור כיצד מאורעות התקופה יסופרו כעבור שנים רבות.
"היי דרומה לאילת" ("היי דרומה") – נכתב בעת הנסיעה של להקת הצ'יזבטרון לעקבה (אילת) במסגרת מבצע עובדה ומתאר את הנופים שעברו בדרך.
"הגישו פינג'אן והגידו, היש עוד פלמ"חניק כמו דודו?", ("דודו") נכתב על דוד צ'רקסקי בחייו, ולאחר נפילתו הפך לשיר זיכרון שתרם לקיבוע תדמית הפלמ"חניק בחברה הישראלית.
יצירתו > פזמוניו האחרים

חפר כתב בשיתוף פעולה עם טובי המלחינים והזמרים. סשה ארגוב, משה וילנסקי ודובי זלצר הלחינו רבים מפזמוניו. בין הזמרים שהרבו לבצע את שיריו נמנים אריק לביא ("שיר הקטר", "הסלע האדום", "הדודה מחדרה"), יהורם גאון ("הנני כאן", "רוזה", "השר משה מונטיפיורי", "לא נפסיק לשיר", "העיירה של טוביה", "בית אבי", "אני עושה לי מנגינות", המלחמה האחרונה), שושנה דמארי ("בת שבע", "הקרב האחרון"), יפה ירקוני ("רבותי ההיסטוריה חוזרת", "הפִינְגָ'אן", "שושנה שושנה", "הן אפשר"), גידי גוב ("למה ליבך כמו קרח?", "עדיין מחכה לך") ואורי זוהר ("החופש בבית ההבראה", "שיר הפטנטים").
חפר כתב פזמונים ללהקות רבות, בהן התרנגולים ("שיר השכונה", "הכל זהב", "השמלה הסגולה", "האם אמרו לך פעם", "שיר אהבה חיילי"), בצל ירוק ("אדוני השופט", "ערב במסחה", "הפרוצה החלוצה"), שלישיית גשר הירקון ("אל תעברי לבד ילדה ברחוב", "איזה יום יפה", "כשיבוא שלום" ו"קרב הראל"), החלונות הגבוהים ("יחזקאל", "ילדה קטנה", "הורוסקופ"), רביעיית מועדון התיאטרון ("אין כמו יפו בלילות" עם לחן צרפתי של קריסטיאן ורז'ה, "זאת מרחוב פנורמה") והלהקות הצבאיות ("הוא לא ידע את שמה", "דינה ברזילי", "כאן השריונים", "האיש מן הבקעה", "יש לי אהוב בסיירת חרוב", "הימים האחרים" ועוד).
כמו כן כתב פזמונים למחזות הזמר "קזבלן" ("כולנו יהודים", "מה קרה"), "תל אביב הקטנה" ("בחולות", "טיטינה ואפרים", "שני בנאים"), "איי לייק מייק" ("לחיי העם הזה") ו"סאלח שבתי" ("אח יא-רב").
חלק מפזמוניו של חפר נאסרו בזמנם לשידור ברדיו, בהם: "הגנרל המקסיקני" הלועג למפקד בכיר בצבא שלא השתתף באף קרב; "הסלע האדום" – שחפר דאג בעצמו שיאסרו אותו לשידור כשראה שהוא עלול להשפיע על הצעירים לצאת לפטרה שמעבר לגבול; ו"יחזקאל", שנאסר על מנת לא לפגוע ברגשות הציבור הדתי.
בשנת 2020 שירו של חפר "לב חרות על אקליפטוס" הולחן לראשונה על ידי רמי קלינשטיין ויצא לאור בביצוע הזמר טל סונדק במסגרת אלבומו "שירתם".
יצירתו > מחזות ותסריטים

חפר עסק גם בתרגום מחזות לתיאטרון, בהם "טרטיף" של מולייר, פזמונים ל"רביזור" של גוגול ומחזות הזמר "הלו, דולי!", "אירמה לה דוס" ו"אוויטה".
הוא כתב גם תסריטים לסרטי קולנוע, טלוויזיה ווידאו. בין היתר כתב עם אריה להולה את התסריט לסרט "אבן על כל מיל", כתב תסריט לסרט הקצר "תיקון קטן" (1960), כתב את התסריט לסרטו של אורי זוהר "התרנגול", כתב עם מנחם גולן את התסריט לסרט "קזבלן", כתב את התסריט לסרטו של נסים דיין -"גשר צר מאד" וכן לקח חלק בכתיבת התסריט לסרט "המגילה 83". בנוסף, יצר את סרטי התעודה "אוהלי פלמ"ח" (ביוגרפיות על לוחמים ועל יחידות בארגון), "הקרב על היעד" (יחד עם אורי זוהר) ו"שיבולים וחרב" (יחד עם חיים יבין), המתאר באור ביקורתי כיצד רואים נכדיהם של לוחמי הפלמ"ח את אותה התקופה.
חפר אף כתב לצד דן בן אמוץ את המחזה "תל אביב הקטנה".
פרסים והוקרה

1969 – פרס סוקולוב לעיתונאות.
1981 – פרס אקו"ם על מפעל חיים למשורר.
1983 (ה'תשמ"ג) – פרס ישראל לזמר העברי.
2007 – תואר יקיר העיר תל אביב.
2009 – תואר "יקיר אקו"ם".
2011 – אות הוקרה על מפעל חיים מאוניברסיטת בר-אילן.
הנצחה

בית ספר יסודי בנתניה קרוי על שמו.
בית ספר יסודי בפתח תקווה קרוי על שמו.
בגן המוזיקה במתחם שרונה הותקנו ארבעה ספסלים מצוידים בחיישנים המפעילים מערכת קול שמשמיעה משירי חיים חפר כשמתיישבים עליהם. על הספסלים יש שלטים קטנים המתארים את ארבעת סוגי השירים שאפשר לשמוע שם: שירי אהבה, שירים במדים, שירי תל אביב ושירי שלום.
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה בתל אביב, הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון בכניסה לביתו של חפר ברח' ארלוזורוב 53 בתל אביב ב-29 באוקטובר 2015.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.