יוליסס ס. גרנט
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > מדיניות חוץ > הסכם הסיפוח של הרפובליקה הדומיניקנית

ב-1869, הציע גרנט לספח את הרפובליקה הדומינקנית, שהייתה שחורה ברובה, ונודעה כסנטו דומינגו. ב-1868, ניסה הנשיא אנדרו ג'ונסון לספח את הרפובליקה הדומיניקנית ואת סנטו דומינגו, אבל בית הנבחרים ביטל את הצעותיו. ביולי 1869, שלח גרנט נציגים שהגיעו להסכם עם נשיא הרפובליקה בנוגע לסיפוח המדינה ולמכירת סאמאנה ביי תמורת שני מיליון דולרים. כדי לשמור על האי ועל הנשיא, ציווה גרנט, שלא באישור הקונגרס, שספינות ימנעו פלישה לאי ומרד. ההסכם נחתם ב-19 בנובמבר 1869. מזכיר המדינה פיש הגיע להסכם סופי והציע 1.5 מיליון דולרים לתשלום החוב הדומיניקני, את סיפוח המדינה כמדינה אמריקנית, רכישת הזכויות על סאמאנה ביי למשך חמישים שנה, תמורת 150,000 דולר לשנה, והבטחה להגנה מפני מעורבות זרה. ב-10 בינואר 1870, הוגש ההסכם לאשרור בסנאט. למרות תמיכתו בסיפוח, גרנט לא יידע את הקונגרס על ההסכם או ניסה לגייס תמיכה בהצעה.
גרנט לא רק האמין שהאי יהיה שימושי לצי, אלא גם חשב שיוכל להשתמש בו כדי ללחוץ על הדרום. אם יהפוך אותו לגן עדן לעבדים המשוחררים, יציאת הפועלים השחורים לשם תכריח את הדרום להכיר בנחיצותם ולקבל את זכויות האזרח שלהם. גרנט האמין שמדינת האי תעלה את הייצוא ותקטין את הגירעון המסחרי. הוא קיווה שבעלות אמריקנית על האי תעודד את קובה, פוארטו ריקו וברזיל לבטל את העבדות. ב-15 במרץ 1870, המליצה ועדת החוץ של הסנאט, בראשות הסנאטור צ'ארלס סאמנר, לא לאמץ את ההסכם. סאמנר, שתמך בזכויות האזרח לשחורים, האמין שסיפוח יהיה יקר לארצות הברית ויגרום לה להתערב במלחמת אזרחים על האי, מה שיאיים על עצמאותה של האיטי, ויחסום את קידומם הפוליטי של השחורים. ב-31 במאי 1870, הודיע גרנט לקונגרס על תמיכתו בהסכם הסיפוח. סאמנר הוביל את האופוזיציה בסנאט. ב-30 ביוני 1870, ההסכם לא עבר בסנאט: עשרים ושמונה סנאטורים תמכו בו ועשרים ושמונה התנגדו. הקבינט של גרנט היה מפולג בשאלה, ועוזרו של המזכיר פיש הדליף מידע לסנאטור סאמנר.
גרנט היה נחוש לשמור על ההסכם בקרב הציבור, והזכיר את נושא הסיפוח בנאום מצב האומה שלו בדצמבר, 1870. גרנט הצליח ליצור ועדה מיוחדת בקונגרס בינואר, 1871, כדי לחקור את האי. הסנאטור סאמנר המשיך להתנגד. גרנט מינה את פרדריק דאגלס, פעיל זכויות אזרח שחור, כדי להיות אחד מנציגי הוועדה באי שיחקרו אותו. לאחר כמה חודשים, הוועדה פרסמה דו"ח באפריל, 1871, שטען שהעם הדומיניקני רצה בסיפוח ושהאי יעזור למדינה. כדי לחגוג זאת, הזמין גרנט את נציגי הוועדה לבית הלבן, פרט לדאגלס. מנהיגי השחורים כעסו והוראס גרילי הזכיר את אי הזמנתו של דאגלס לבית הלבן בבחירות של 1872. דאגלס התאכזב באופן אישי על כך שלא הוזמן, אולם המשיך לתמוך בגרנט ובמפלגה הרפובליקנית. אף על פי שהוועדה תמכה בהסכם הסיפוח של גרנט, הקונגרס לא התלהב ולא הצביע על הסכם סיפוח שני.
ללא יכולת לפגוע בסאמנר, החליט גרנט לפטר שגריר מקורב לסאמנר. סאמנר פוטר מהוועדה ליחסי חוץ. הוא חידש את הקואליציה שלו, ועבד עם אויבי סאמנר כבנג'מין באטלר ממסצ'וסטס, רוסקו קונקלינג מניו יורק ואוליבר מורטון מאינדיאנה, תמך בדרישתו של פיש להרחיק מורדים קובנים מהמדינה, והחליט למנות בדרום, במקום השחורים הרדיקלים והפוליטיקאים הצפוניים שתמכו בסאמנר, רפובליקנים מתונים יחסית. הדבר הוביל למרד של הרפובליקנים הליברליים ב-1872, כשסאמנר ובעלי בריתו גינו את גרנט ותמכו בהוראס גרילי לנשיאות.
חקירה בקונגרס מיוני, 1870, חשפה שנציגיו של גרנט בהגעה להסכם הסיפוח שכרו אדמות באזור מפרץ הרפובליקה, שערכן היה עולה במקרה וההסכם היה מאושר. ספינות של הצי האמריקני, באישור גרנט, נשלחו כדי למנוע פלישה של מורדים לאי. החקירה נועדה לפתור סכסוך של איש עסקים עם הממשלה, כיוון שאיש העסקים נאסר בידי הנשיא הדומיניקני עקב התנגדותו לממשלתו, ללא הגנה אמריקנית. רוב הדו"ח דחה את טענותיו של איש העסקים אולם פגע בנציגיו של גרנט. הנושא מנע מהסנאטורים לאשר את ההסכם.