stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רודולף המבורגר
חזרה למוסקבה > משימה חדשה

היעד שלו, הפעם, הייתה טורקיה, משם הוא היה אמור לספק דיווחים מודיעיניים על ההתפתחויות במזרח התיכון. כדי להתמודד עם המגבלות הפוטנציאליות של נסיעה עם דרכון הונדורס, הוא התכוון לנסוע ברכבת לוולדיווסטוק ומשם, בדרך הים, לשנחאי. משם הוא יוכל לנסוע דרך הודו ואיראן לטורקיה ללא צורך להגיש בקשה לויזה. אך המסע לא פעל כמתוכנן, שכן ב-22 ביוני 1941, בניגוד לחוזה אי-התוקפנות בין גרמניה הנאצית לברית-המועצות, פרצו כוחות גרמניים את הגבול. לאחר שתכניעה את ברית המועצות במהירות, התוכנית הגרמנית הייתה להמשיך לאיראן ולכבוש את שדות הנפט. עקב המלחמה לא היו עוד ספינות שהפליגו מוולדיווסטוק לשנחאי. המבורגר הוזעק למוסקבה. המפעילים שלו לא ביטלו את משימתו. הם יצרו תוכנית חלופית לפיה יתווספו חותמות הוויזה השונות בדרכון של הונדורס על ידי המודיעין הסובייטי ויספקו לו נתיב מזויף המעיד על כך שהוא נסע דרך שנחאי, הודו לטהראן. במהלך הסתיו של 1941, הוא נסע בדרך היבשה לטביליסי בגאורגיה וארמניה לטבריז, ליד הגבול בצפון איראן. פירוש הדבר היה שבלי קשר לדרכונו הוא עשה את המסע היבשתי דרך שטח שנשלט על ידי ברית המועצות. באוקטובר 1941 הגיע לטהראן.
המבורגר היה להוט להמשיך לטורקיה כפי שהורו לו, אבל עם המתחים הבינלאומיים שהתעוררו באזור, הגיבו השלטונות הטורקיים בשלילה על בקשתו לויזה עם הדרכון של הונדורס. בינתיים המצב באיראן השתנה באופן דרמטי מאז תחילת הקיץ, והארץ קיבלה חשיבות אסטרטגית בכל הנוגע למלחמה. באוגוסט 1941 התקיפו הבריטים והסובייטים את אירן. היה חשש שהשאה הפרסי לא היה מספיק אנטי-גרמני.
הפלישה הגרמנית לברית המועצות שלושה חודשים קודם לכן הפכה את ארצות הברית לתומכת בברית המועצות של סטלין, והאמריקאים מיהרו ליצור תשתית תחבורה חזקה דרך אירן, אשר ב־1942 הפכה לנתיב שבו זרמה כשליש האספקה אל ברית המועצות. בשנת 1943 הועברו לברית המועצות דרך איראן 1.6 מיליון טונות של ציוד ומזון. טהראן הפכה לצומת דרכים של רכבות שחיברו את נמלי הים והגיעו עד הגבול הסובייטי. בשלב כלשהו, בעודו מנסה לארגן אשרה לטורקיה, הגיעו המפעילים של המוברגר במוסקבה למסקנה כי הוא יועסק בצורה טובה יותר בשליחת דיווחים מטהראן, והוא קיבל הוראות להישאר שם.
חזרה למוסקבה > איראן

בעיני סטלין, הנוכחות הצבאית האמריקנית הגדולה שהופיעה באיראן לקראת סוף 1941 הייתה רוע הכרחי, אבל לא היה בכך משהו שאפשר להתבונן בו בשלווה מוחלטת. מעקב אחר ההתפתחויות בשטח באמצעות רשת של מודיעים, המעסיקים סוכנים ממדינות שלישיות, הפך לחוליה חשובה בשרשרת איסוף המידע. הצבא האמריקני ידע שסוכנויות שונות נמצאות בשטח, ומנסות להבין את המניעים ה"אמיתיים" שלהן. רודולף המבורגר חיפש קשרים בין הקצינים הבריטים והאמריקאים, ועד מהרה פיתח איתם קשרי ידידות, במשימתו לאיסוף מידע מטעם המפעילים שלו. הוא העביר את ממצאיו דרך סוכני מודיעין שהוצבו בשגרירות הסובייטית בטהראן. אין ספק שהמצב הזה לא היה נטול סיכונים, ובמהלך שנת 1942 סיפקה לו מוסקבה משדר רדיו, והורתה לו להשתמש בו כדי ליצור קשר ישיר לדיווח.
על מנת לספק בסיס חוקי לנוכחותו בעיר, בינואר 1942 הוא עבד כאדריכל, במשרד האוצר בטהראן. הפרויקט הראשון שלו היה להכין עיצוב ולבנות בניין חדש עבור המשרד. רישומי טיוטה הוכנו בפברואר. צוות הפרויקט כבר כלל שישה אנשים מקומיים. עוד אירופי נשכר כדי לפקח על הפרויקט, אם כי המבורגר עצמו היה מעורב גם בתיאום עם חלקים שונים במשרד, הבוס שלו היה רופא מהנדס, אשר הוכשר בגרמניה "הגיע מאחת המשפחות המובילות בארץ". השפה שדיברו במשרד הייתה צרפתית. היה גם אדריכל אוסטרי שעמו הוא היה מסוגל לדון בעניינים הטכניים של הפרויקט. בינתיים, כתב מכתבים לאחיו ואביו. גובהה של טהראן והאוויר היבש הוביל לירידה בתדירות התקפות המלריה שהיה חולה בה. מכתביו המשפחתיים נמנעו מלהזכיר בעיות פוליטיות, כדי שלא יעלו חשד בצנזורה.
במאי 1942 קיצץ משרד האוצר בטהראן את תקציב הבניינים החדשים בשל לחצי המלחמה. הקיצוץ הפסיק את העבודה על בניין המשרד החדש שעליו עבד המבורגר. כמו כן, ייצור פלדה היה מופנה למלחמה כלומר לא היה מספיק פלדה עבור בטון מזוין. יחד עם עבודת המשרד, הוא גם מצא לקוחות פרטיים.
חזרה למוסקבה > לכוד

בתחילת שנת 1943 פיתה את המבורגר ידיד איראני שעבד כמתורגמן סימולטני. כשבועיים לאחר השיחה איתו, המבורגר נעצר על ידי המשטרה הצבאית האמריקנית. בפגישת החקירה הראשונה הבין כי השיחה שלו עם המלשין הוקלטה. המבורגר העריך כי אפשר היה להפליל אותו. כדי למצוא עוד ראיות מרשיעות, פרצו האמריקאים לביתו אבל הם לא מצאו את המשדר הרדיו הכבד שנתנו לו המפעילים הסובייטים שלו.
בערך באותו זמן נתקל המבורגר בקצין אנגלי בטהראן שעבורו עבד בשנחאי עשר שנים קודם לכן. האיש עבד אז במשטרה הקולוניאלית הבריטית בקולוניה הבינלאומית בשנחאי, והיה מעורב בבניית בית-סוהר חדש שהמבורגר תכנן. סביר להניח שהאיש היה מודע לחלוטין לנסיבות המעצר של המבורגר שנתיים קודם לכן בצ'ונגצ'ינג. מכאן נובע שחשיפתו של המבורגר בטהראן כסוכן סובייטי יכולה להיות רק עניין של זמן.
רודולף המבורגר נעצר והועבר למחנה צבאי קטן מחוץ לעיר. בינתיים נלקח דרכונו לבדיקה נוספת. הרשויות קבעה כי לא ניתן היה להתאים את הבולים שהונחו בה על ידי קציני דרכונים בשלוש קולוניאליות בריטיות - בומביי, סינגפור וסואץ - לרשומות מקבילות בתיקי המחסומים המעורבים. מהר מאוד קבעו השלטונות כי חותמות הדרכונים יכלו להעשות רק על ידי מנהלת המודיעין הראשית של ברית-המועצות. שום משפט נוסף לא היה נחוץ. באוגוסט 1943 השופטים הבריטיים נתנו לו כמה ימים לעזוב את הארץ, והוא הועבר לשגרירות הסובייטית.
האמנם מקלט מדיני

המודיעין הסובייטי לא העריך מאוד את שירותיו למרות, שרודולף המבורגר הפגין מידה רבה של התמדה, מחויבות ונאמנות במשך השנים. הוא נאלץ לעזוב את טהראן בהתראה קצרה והוא בירך על ההזדמנות לחזור למוסקבה כדי להגיש בקשה למקלט מדיני.
יומיים לאחר הגעתו לבירה הסובייטית הוא הואשם כי עבד עבור המודיעין האמריקאי נגד האינטרסים של ברית המועצות ונלקח למעצר חקירה. בשבועות הבאים הוא עבר חקירות שהתקיימו בלילות וכל אחת נמשכה כמה שעות. עם עלות השחר הוחזר לתאו. הוא ניסה להפגין את חפותו, אבל החוקרים חזרו עם האשמות נוספות שהוא עבד בשירותי מודיעין "אחרים".
שנים רבות לאחר מכן "שירות הביטחון של גרמניה המזרחית" (MfS) חשף את הדו"ח של הסובייטים מחקירתו, ובו המסקנה "כי נסיבות שחרורו של המבורגר מהמעצר באיראן הוליד את החשד כי גויס על ידי שירות מודיעין זר באיראן "
האמנם מקלט מדיני > גזר הדין

במשך קצת יותר מתשעה חודשים, בין אוגוסט 1943 לאפריל / מאי 1944, רודולף המבורגר הוחזק במעצר חקירה במוסקבה. הוא נפגע קשה מבחינה פיזית ונפשית. לא נערך לו משפט, אבל הוא נידון לחמש שנים במחנה מעצר. ההרשעה התבססה על סעיף 58 לחוק העונשין. אסיר אחד הסביר כי זאת פסקה המתייחסת "פושעים פוליטיים". עם זאת, המבורגר גם היה מודע לכך כי הרשעתו נשאה תג נוסף שזיהו אותו "כאלמנט מסוכן מבחינה חברתית".
כשנה ישב המבורגר בבית סוהר עם עצירי מלחמה גרמניים, ואז הועבר לגולאג- מחנה עבודה בקרגנדה, קזחסטן למשך חמש שנים. שם גר עם עוד 5 עצירים פוליטיים בבקתה של 17 מ"ר. בשנים 52–1949, הוא הועבר למחנות עבודה שונים, חלקם באזור הוולגה וחלקם בהרי אורל. בחלק מהתקופות עקב מצבו הבריאותי הרופף והכשרתו המקצועית, הוא קיבל תפקיד אחראי על ביצוע העבודות, שהיו במכרות, יערנות, שיקום עירוני או מסילות ברזל. שנתיים נוספות 55–1954, היה בריתוק באזור כפרי ליד גבול רוסיה אוקראינה.
האמנם מקלט מדיני > סימני חיים מהמחנות

רודולף המבורגר נעצר פחות משנתיים לפני תום המלחמה. לאחר שהמלחמה הסתיימה, אחיו ויקטור, המתגורר במיזורי, ואשתו לשעבר, שעד 1949 התגוררה בכפר אוקספורדשייר, החלו לקבל מדי פעם דיווחים על אודותיו באמצעות עצירים שיצאו ממחנות העבודה הסובייטים. רודולף המבורגר לא הורשה לשלוח או לקבל מכתבים. ביולי 1947 קיבל ויקטור מכתב מפולניה שדיווחה כי רודולף חי ו"עבד כמהנדס ".
אשתו לשעבר, אורסולה, כתבה לוויקטור באוגוסט 1947 כי קיבלה גם מכתב מפולין: "הוא אסיר במשך חמש שנים, אבל עובד במקצועו. (...) באותה עת הוחזק המבורגר עצמו בקראגנדה בקזחסטן, והמכתבים מפולין נשלחו כנראה לפני גזר הדין השני שלו במאי 1949.
באוקטובר 1953 קיבלה שגרירות ארצות הברית בבון מכתב מאדם בשם יוסף דאונס, שהיה אסיר לשעבר במחנות העבודה הסובייטים. הוא ניסה ליצור קשר עם אחיו של רודולף, ויקטור, במיזורי. הוא דיווח על פגישתו עם רודולף המבורגר במחנה קמה ב־1950. המכתב תורגם לאנגלית, ככל הנראה על ידי אנשי השגרירות, והתרגום הועבר למחלקת המדינה בוושינגטון הבירה. בנובמבר 1953 כתב סגן מנהל מחלקת המדינה לוויקטור המבורגר בסנט לואיס. במכתב שאל אם רודולף המבורגר הוא אזרח אמריקני ואם אפשר להוכיח זאת. אם הוא היה יכול להוכיח זאת, מחלקת המדינה הייתה מתערבת בערעור לשחרר את רודולף המבורגר. בפברואר 1954 שלח יוסף דאונס מכתב נוסף, הפעם ישירות לוויקטור המבורגר, ובו פירט את נסיבות פגישתו עם רודולף המבורגר. הם נפגשו בתחילת 1951 במחנה קמה בצפון אוראל. דאונס כתב כי המבורגר נידון 25 שנה של עבודה קשה עבור ריגול.
האמנם מקלט מדיני > בדרך למזרח גרמניה

המפה של גרמניה השתנתה ב-1945. מה שהיה השליש המזרחי של המדינה, כולל שלזיה שבה גדל רודולף המבורגר, היה נתון לטיהור אתני ולאחר מכן הועבר לפולין ופיצה על חלקה המזרחי של פולין שהפך לחלק מברית המועצות. השליש האמצעי של גרמניה נוהל בין 1945 ל-1949 כאזור הכיבוש הסובייטי, ולאחר מכן הוכרז מחדש כמדינת מזרח גרמניה. דרזדן, שם היה רודולף היה סטודנט, נמצאה במזרח גרמניה, ומדינה חדשה זו גרמה שאשתו לשעבר, אורסולה, מיהרה לעזוב את ביתה באוקספורדשייר בסוף 1949, כאשר חשבה שהיא עומדת להיעצר על ידי המודיעין הבריטי.
עם חזרתו למזרח גרמניה ב־1955, פנה המשרד לביטחון המדינה אל עמיתיהם הסובייטים לקבל דו"ח על המבורגר בקשר לבקשתו להצטרף למפלגת "האחדות סוציאליסטית של מזרח גרמניה" (SED). הדו"ח חזר ונכתב בו: "כאשר הוא גר באזור רוסטוב על הדון כאסיר משוחרר, ניסה המבורגר ליצור קשר בלתי חוקי עם קרובי משפחה ומכרים החיים בארצות הברית, אנגליה ומזרח גרמניה, ובמקביל הוא היה בקשר קבוע של מכתבים עם אשתו, ברטון אורסולה המתגוררת במזרח גרמניה בברלין".
בפברואר 1954, הצליח רודולף המבורגר להעביר מכתב לריצ'רד פאוליק שחזר לברלין המזרחית משאנגחאי ב־1949. שמונה-עשר חודשים קודם לכן, באוגוסט / ספטמבר 1952, שני הסטודנטים לשעבר ריצ'רד פאוליק וקורט ליבקנכט נסעו במסגרת משלחת של אדריכלים מזרח-גרמנים שיצאו לסיבוב בברית המועצות.
הנסיעה הביאה אותם לסטאלינגרד, לרוסטוב על הדון ולסוצ'י שבים השחור. פירוש הדבר שהם היו באזור שבו התגורר רודולף המבורגר. בשלב מסוים רודולף המבורג מצא בפראבדה ידיעה על ביקורם של האדריכלים המזרח-גרמנים. הכתבה ציינה כי פאוליק היה חלק מהמשלחת, וציין כי הוא חזר מסין לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. זה מה שהניע את ניסיונותיו של המבורגר, שנמשכו בעקשנות אופיינית, ליצור קשר עם ידידו הוותיק.
מסתבר מההתכתבות ששרדה, כי מכתביו הנוספים של פאוליק להמבורגר עוד בהיותו במחנות העבודה, נמסרו כתוספות למכתבים מאורסולה, גרושתו לשעבר, שככל הנראה הגביר את ההסתברות למסירתם. ממכתביהם לומדים על כך שפוליק והמבורגר חשבו שהוא יוכל לחזור לגרמניה המזרחית, אולי דרך מוסקבה, בתחילת הקיץ של 1954, אך בסופו של דבר, רק ביולי 1955 הוא חזר לשם. רודולף המבורגר לא התאים לכל אחת מהקטגוריות הרגילות של אסירים. הסובייטים לא כלאו אותו כאסיר מלחמה. הוא מעולם לא היה חבר המפלגה הקומוניסטית. הוא לא היה אחד מאלה שהיגרו כפליטים פוליטיים ישירות מגרמניה הנאצית למוסקבה בשנות השלושים. נראה כי העיכוב בשחרורו עשוי היה להיווצר עקב חוסר היכולת של הסובייטים האחראים להחליט כיצד לסווג אותו.
במזרח גרמניה

עם הגעתו למזרח גרמניה התגורר המבורגר, מ־5 ביולי 1955, כדייר בדירתו של ריצ'רד פאוליק. הוא נשאר שם רק לשבועיים. באמצע אוגוסט הוא קיבל עבודה כאדריכל ראשי של רשויות העיר דרזדן. הוא מיד הגיש בקשה לחברות ב"מפלגת אחדות סוציאליסטית" (SED). עם זאת. הוא היה צריך למצוא שני ממליצים/נותני חסות למפלגתו, והמשרד לביטחון המדינה היה צריך לחקור אותו כדי לוודא שאין לו סודות בעבר שלו. לא היו להם עדויות שהמבורגר היה אי-פעם משהו מלבד מתנגד נחרצות לנאציזם.
עם זאת, הוא חי מחוץ לגרמניה מאז 1930, וחלק ניכר מהנסיעות הבינלאומיות שלו בוצעו למען המודיעין הסובייטי. בתחילה הוא ניסה להשיג חסות מחברים במפלגה מחברים ותלמידים לשעבר לאדריכלות שהכירו אותו מאז שלמדו יחד בברלין בשנות העשרים, אך בסופו של דבר הייתה זו גרושתו לשעבר שהמידע ממנה שכנע את השלטונות לקדם את בקשתו למפלגה.
רודולף המבורגר התקבל כחבר מפלגה מלא במרץ 1958, והתיישב בדרזדן. תחילה עבד ברשות העירונית של דרזדן, וניהל פרויקטים גדולים. ב-1959 הוא החל לעבוד במשרה חדשה, כסגנו של חברו ריצ'רד פאוליק בתחום המגורים, בבניית עיר חדשה גדולה מרחק קצר ממזרח לדרזדן.
הוא פרש, רשמית, בשנת 1963. לאחר מכן ביצע כמה נסיעות ארוכות ביניהם לשנחאי, כדי להיפגש שוב עם אחיו אוטו וויקטור. הוא גם המשיך פרויקטים על בסיס עצמאי החשוב שבהם היה שיפוץ פנים שגרירות מזרח גרמניה בפיונגיאנג.
במזרח גרמניה > טאבו וזיכרון

רודולף המבורגר נפטר בדרזדן ב-1 בדצמבר 1980. גופתו נקברה במקום של כבוד בבית היידפרידהוף.
סיפור חייו של רודולף המבורגר היה תמיד טאבו פוליטי במזרח גרמניה. לא היה שום רצון מצד השלטונות לדון במעצר הממושך במחנות העבודה הסובייטיים של חבר גרמני, שנאמנותו המדינית הייתה חסרת דופי. לכן, לא היה שום מודעות ציבורית או דיון על עבודתו החלוצית כאדריכל בשנחאי בשנות השלושים.
אף על פי כן, לאחר שפרש לגמלאות החל רודולף המבורגר לכתוב ספר אוטוביוגרפי המפרט את חוויותיו בין 1930 ל-1955. כפי שהוא עצמו טען, הוא אינו סופר מטבעו, אבל בכל זאת היה לו סיפור חיים מרתק. מאחר שאי אפשר היה לפרסם את הספר שלו במזרח גרמניה, הוא ניסה לסדר את פרסומו בגרמניה המערבית, אך בשנות השבעים כבר חלפה האופנה ל"ספרות מחנה העבודה", ומו"ל מערבי לא נמצא באותו הזמן.
בשנת 2006 הציג אדוארד קוגל את עבודת הדוקטורט שלו על "שניים מתלמידיו של פולזיג שהיגרו: רודולף המבורגר וריצ'רד פאוליק, בין שנחאי למזרח ברלין". בהתייחסו לרודולף המבורגר, העבודה כללה את טיוטותיו של המבורגר עצמו, ומספר רב של מכתבים שקיבל וכתב. כמו כן התייחסויות שונות אליו בעבודות על אנשים שאיתם היה בין השנים 1930 ו-1955.
בשנת 2013, יותר משלושה עשורים לאחר מותו של רודולף המבורגר, פורסמה לבסוף עבודתו האוטוביוגרפית, בהקדמה ארוכה של בנו של המבורגר, חוקר שייקספיר מאייק המבורגר, המזוהה כעורך הכרך.
שלמה ניצן (סופר)

ערך זה עוסק בסופר והמתרגם שלמה ניצן. אם התכוונתם לשלמה ניצן, השחקן והבדרן ("איש חסיד היה", "דבר אחר"), ראו .
| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  14 בדצמבר 1921 ליטא ליבאו, לטביה
 פטירה:  26 בפברואר 2006 (בגיל 84) ישראל תל אביב-יפו, ישראל
 שם לידה:  שלמה מייזל 
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראלי
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 שפות היצירה:  עברית 
 תקופת הפעילות:  1942–2006 (כ־64 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס ברנר (1973)  פרס היצירה לסופרים עבריים (1984) 
 
לוחית זיכרון בכניסה לביתו של שלמה ניצן, בית מגורי העיתונאים, ברחוב הפלמ"ח 13 שבתל אביב
שלמה ניצן (14 בדצמבר 1921 – 26 בפברואר 2006) היה סופר, מתרגם ועורך ישראלי.
ביוגרפיה

שלמה ניצן נולד ב-14 בדצמבר 1921 בליבאו שבלטביה למשפחת סוחרים דתית. הוא למד בתלמוד תורה וגם למד עברית מילדותו. בשנת 1932, כשהיה בן אחת עשרה, הועלה עם הוריו לארץ ישראל, והמשפחה השתקעה בראשון לציון. בשנת 1933, כשהיה בן 12, שנה אחרי שעלה לארץ, הוא כבר ידע עברית מצוין ואמר שישראל זאת 'ארץ הכיף' בשבילו. הוא סיים את בית הספר העממי בעירו, והשלים את לימודיו בלימודי ערב בתל אביב. עד מלחמת הקוממיות עסק בעבודות נגרות, בניין ומסגרות.
במלחמת העצמאות שירת ככתב צבאי, וערך ספריית ספרי כיס לחיילים. בשנת 1950 שימש כעורך עיתון הילדים "משמר לילדים" ביחד עם הסופר, המשורר והמתרגם בנימין טנא. שלמה ניצן עבד יחד עם בנימין טנא עד שנת 1979, ואז נתמנה לעורך הבלעדי של העיתון.
בשנת 1984 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים על שמו של לוי אשכול. כן זכה בפרס ברנר ובפרס חולון. סיפורו הראשון, "חגים בחולות", נדפס בשנת 1944, ברבעון "מחברות לספרות" של ישראל זמורה. שלמה ניצן היה יוצר פורה מאוד, ופרסם סיפורי ילדים, מקור ותרגום, וכן נתפרסם בעיבודיו המקוריים ליצירות עם ידועות ואהובות.
שלמה ניצן נחשב לאחד היוצרים החשובים בפרוזה של סופרי דור תש"ח, ותרומתו לפרוזה של הדור היא גדולה. עיקר פרסומו היא הטרילוגיה הגדולה "צבת בצבת", רומן העוסק בגיבור הישראלי של מלחמת העצמאות, וביום השני, האפור, שלאחר המלחמה. על רקע סיפור משפחה רחב ובו יחסי בנים אבות מאוד מורכבים.
אשתו, נחמה ניצן, הייתה מחנכת ומבקרת ידועה של ספרי ילדים. בנו היה הבמאי, המחזאי ומנהל התיאטרון עמרי ניצן. בתו היא אורית ניצן.
התגורר בבית מגורי העיתונאים, בניין מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים בולטים, ובהם יוסף לפיד, יגאל לב, לוי יצחק הירושלמי, שבתי דון-יחייא, דוד לאזר וברוך אדלר.
שלמה ניצן נפטר בשנת 2006 בתל אביב, בגיל 84. הוא נקבר בבית העלמין ירקון.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של שלמה ניצן ברחוב הפלמ"ח 13 בתל אביב.
מספריו למבוגרים

אדמה בים, סיפורים, תל אביב, משרד הביטחון, 1984.
האימפריה הפרטית של זמירי-פיקאסו, רומן, ספרית פועלים, 1982.
בינו לבינם, רומאן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1953.
בסוגרים, סיפורים, מחברות לספרות, 1964.
יתד לאוהל, רומן, ספרית פועלים, 1960.
להיות עד, רומן, כרמל, ירושלים, 1993.
מהמגירה השלישית, כרמל, 1999.
מרחוב אל רחוב, תל אביב, 1968.
ספירת מלאי, ביתן, תל אביב, 2000.
צבת בצבת, טרילוגיה, מוסד ביאליק, ירושלים, 1990.
רומנסה בחורף, ארבעה סיפורים, ספרית פועלים, 1995.
תופקוש, מסדה, תל אביב, 1975.
צמחתי להיות לפניך, שירים, הוצאת כרמל, 2009.
מספריו לילדים

הצריף ברחוב הצפצפות, ציירה צופיה לנגר, ניומן תל אביב, 1950. (הוצאת ביתן 2000).
המדורה על שפת הירקון, סיפורים, ציורים: שמואל כץ, מרחביה, 1955.
מעשה בדג של זהב ועוד ארבעה סיפורים, הוצאת מ. ניומן, 1956 .
אגדות נבחרות, מאת הנס כריסטיאן אנדרסן, מסופרות עברית בידי יואב אביגדור, ערך: שלמה ניצן, הציורים: ז’ן לגרד, מזרחי תל אביב, 1964.
אלכסנדר הגדול בארץ המופלאה, ועוד חמישה סיפורים, תרגם ועיבד שלמה ניצן, ציירה בינה גבירץ, ניומן תל אביב, תשט"ז 1956.
בקבוק-הפלאים, אגדות וסיפורים, תרגם ועיבד שלמה ניצן, ציירה יהודית ארן, צ'צ'יק תל אביב, תשי"ח 1958.
הגיבור הקטן, סיפור מימי המכבים, איורים: צופיה לנגר, ניומן תל אביב, תש"ך 1960.
שלוש משאלות ועוד שמונה סיפורים, "גדיים", הוצאת מ. ניומן, 1971.
גביע הזהב, מבחר אגדות-עם, נוסח עברי: שלמה ניצן, עם עובד, תל אביב, 1976.
גונב הכוכבים, 21 אגדות וסיפורים, ליקט וערך שלמה ניצן, ציורים: שמואל כץ, מזרחי תל אביב, 1972.
הגמד הערמומי, ליקט ותירגם: שלמה ניצן, ציורים: אריה גלזר, יבנה תל אביב, תשל"ד 1974.
הדבר המיוחד במינו בעולם, מבחר אגדות עם, נוסח עברי: שלמה ניצן, איורים ועטיפה: גיורא כרמי, זמורה ביתן, תל אביב, 1979.
דובאי ודוביקו, סוס הקרקס הגאה, שני סיפורים מאת ר’ צימניק, תורגם בידי שלמה ניצן, רישומים מאת המחבר, עם עובד, תל אביב, תשכ"ח 1968.
מספריו לילדים שערך

השועל החכם, כתב: יואב אביגור, ציורים: ז'אן אש, הוצאת מ. מזרחי, 1964.
לקריאה נוספת

גרשון שקד,  בין אדם להיסטוריה: אירועים היסטוריים והשתקפותם ברומאנים של חמישה יוצרים בסיפורת העברית בת-דורנו נ. פרנקל, א. קובנר, א.וי. סנד, ש. ניצן וס. יזהר, נדפס בידיעות אחרונות, מאי 1978.
שרה הלפרין, לחיות עם הפחד: על הרומן החדש של שלמה ניצן "האימפריה הפרטית של זמירי-פיקאסו", נדפס במאזנים, נ"ה, 6, 1983.
יוסף אורן, מייסד האימפריה ובנו, נדפס בידיעות אחרונות, יולי 1982.
אברהם הוס, מתן העדות, על "להיות עד" של שלמה ניצן, נדפס בעיתון 77, 171, תשנ"ד 1994.
מנוחה גלבוע, ספרות הפלמ"ח בצבת הביקורת: שלמה ניצן, "צבת בצבת", 1990, נדפס במאזנים, ס'ה, 5, תשנ"א 1991.
איזה פרליס, שלמה ניצן ו"השעה הגנובה", נדפס בהדאר, נ"ג, תשל"ד 1974.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300220505171  BnF: cb155187521 (data)  ISNI: 0000 0001 1440 1102  LCCN: n88011854  NLA: 35180482  NTA: 189601930  SUDOC: 142520292  Trove: 854410  VIAF: 26141007   WorldCat (עם VIAF): 26141007
ת'ראפי?

| --- | --- |

 מקום הקמה:  לרן 
 מוקד פעילות:  צפון אירלנד
 תקופת הפעילות:  מ-1989
 סוגה:  הארד רוק, מטאל אלטרנטיבי
 חברת תקליטים:  Spitfire
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 אנדי קאירנס מייקל מק-קייגאן נייל קופר
 חברים לשעבר
 פייפי אוינג  מרטין מק-קאריק  גראהם הופקינס
 
ת'ראפי? (?Therapy) היא להקת הארד רוק/מטאל אלטרנטיבי צפון אירית שהוקמה ב-1989.
היסטוריה

הלהקה מושפעת מאינדי רוק ומאופיינת במבני שירים בלתי שגרתיים ובטקסטים אפלים וביזאריים. שני אלבומיה הראשונים הגיעו למקום הראשון במצעד האינדי הבריטי. ב-1993 הוציאה "ת'ראפי?" את הסינגל המצליח "Screamager" שסייע לה להפוך לאחת הלהקות הבולטות בסצנת הרוק האלטרנטיבי הבריטית של תחילת שנות התשעים. הלהקה תוארה על ידי התקשורת וחלק ממעריציה כגרסה בריטית של להקת נירוונה.
לאחר שני אלבומים מצליחים, שבהם הפכה הלהקה את המוזיקה שלה למעט יותר קומוניקטיבית, יצא האלבום החמישי "Infernal Love" שכלל בלדות רבות, לא זכה להצלחה גדולה ובעקבותיו עזב המתופף המוערך פייף יואינג. "ת'ראפי?" חזרה לסגנון האפל והמוכר באלבומה הבא, "Semi-Detached". לאחר מכן עזבה הלהקה את חברת A&M. הלהקה ממשיכה להוציא אלבומים ונכון ל-2006 מקיימת סיבוב הופעות לקידום האלבום "One Cure Fits All".
חברי ההרכב

אנדי קיירנס
מייקל מק'קיגן
ניל קופר
חברי ההרכב > חברים לשעבר

פייף יואינג
מרטין מק'קאריק
גרהאם הופקינס
דיסקוגרפיה > אלבומים

Babyteeth (1991)
Pleasure Death (1992)
Nurse (1992)
Troublegum (1994)
Infernal Love (1995)
Semi-Detached (1998)
Suicide Pact - You First (1999)
So Much For the Ten Year Plan-A Retrospective 1990-2000 (2000) (אלבום אוסף)
Shameless (2001)
High Anxiety (2003)
Never Apologise Never Explain (2004)
One Cure Fits All (2006)
דיסקוגרפיה > הקלטות נוספות

Caucasian Psychosis (שני המיני-אלבומים הראשונים) (1992)
Have a Merry Fucking Christmas (1992)
Born In a Crash (1993)
Hats Off to the Insane EP (1993)
Live In Japan (Fan Club Edition) (1994)
Official Fan Club 1996 (1996)
Scopophobia DVD (2003) (הופעה ב"מנדלה הול" בבלפסט)
תאודור רוסו

| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1812 פריז, הקיסרות הראשונה 
 פטירה:  22 בדצמבר 1867 (בגיל 55) ברביזון, צרפת 
 שם לידה:  Étienne Pierre Théodore Rousseau 
 מקום קבורה:  סן ומארן 
 תקופת הפעילות:  1825–1867 (כ־42 שנים) 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית 
 זרם באמנות:  אסכולת ברביזון 
 הושפע על ידי:  Jean-Charles-Joseph Rémond 
 יצירות ידועות:  Les Chênes d'Apremont, Le Printemps, La Gorge aux Loups 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד  קצין בלגיון הכבוד 
 
שוק בנורמנדי
הדייג הקטן
תאודור רוסו (בצרפתית: Théodore Rousseau;‏ 15 באפריל 1812 – 22 בדצמבר 1867) היה צייר צרפתי.
ביוגרפיה

תאודור רוסו נולד בפריז להורים שהיו חייטים. הוא נשלח ללמוד בבית ספר בפרברי העיר, ושם עשה את היכרותו הראשונה עם הטבע. בנעוריו בילה עם דודו שהיה צייר, ושניהם יצאו יחדיו לצייר ביער קומפיין, סמוך לעיר קומפיין שמצפון-מזרח לפריז. הוא עבד כמנהל חשבונות במנסרת עצים שהייתה ממוקמת ביער, בחבל פראנש קומטה שבמזרח צרפת. משחזר לפריז הוריו הועידו אותו להיות מהנדס, אך הוא החליט להיות צייר. אם כי אביו הצטער על החלטו זו, הוא הפך למעריצו והגן על ציוריו בפני מבקרי האמנות במשך כל ימי חייו.
ב-1831 תאודור רוסו הציג את ציורו "נוף באוברן" בתערוכה שאורגנה על ידי "האקדמיה לאמנויות יפות" בפריז, וב-1834 הציג שם את תמונתו "פאתי יער קומפיין", אך ב-1835 ציוריו נדחו על ידי חבר השופטים של האקדמיה, שהיו רובם ככולם ציירים שהעדיפו את הציור הקלאסי. ב-1841 נדחה גם ציורו "שדרת עצי ערמון", ובשל כך דבק בו הכינוי "הדחוי הגדול".
אחרי מהפכת 1848 התערוכות של "האקדמיה לאמנויות יפות" אורגנו מחדש, ותאודור רוסו נתמנה לחבר השופטים של האקדמיה. ב-1849 זכה בפרס ראשון מטעם האקדמיה, אך החל להתרחק מחיי העיר וקבע את מושבו בכפר ברביזון (על שמו קרויה אסכולת ברביזון), בפאתי יער פונטנבלו שמדרום מזרח לפריז. ב-1852 זכה בתואר "אביר לגיון הכבוד", וב-1853 הציג בתערוכה של האקדמיה את כל תמונותיו שנדחו על ידה בעבר. הוא זכה לשבחים רבים, אך החל ב-1857 יצירותיו הותקפו שוב על ידי מבקרי האמנות.
ב-1860 אשתו החלה לסבול מהתקפות שיגעון. ב-1863, כאשר שהה בהרי האלפים חלה בדלקת ריאות, וכאשר חזר לברביזון סבל מנדודי שינה. ב-1867 נתמנה לראש חבר השופטים של האקדמיה, אך באוגוסט של אותה שנה לקה בשיתוק בזרועו הימנית. הוא סבל מהתקפות של שבץ מוחי, ונפטר בביקתתו שבכפר ברביזון בדצמבר 1867.
מציוריו החשובים

פאתי יער פונטנבלו (1850- 1851)
עצי אלון ליד ברביזון (1852)
ביצה בפאתי היער