גאיוס ליקיניוס מוקיאנוס
מחקר מודרני

דה קליין במאמרו מתייחס אל מוקיאנוס כאיש של קיצוניות. מוקיאנוס מראה יוקרה, שקדנות, אדיבות ועזות מצח. מוקיאנוס הוא האדם שגורם לשינוי מחשבתי אצל אספסיאנוס, ועידודו לתפוס את תפקיד הקיסר. קו המחשבה של מוקיאנוס יצר הבחנה בין המטרה האולטימטיבית, להחיות את המדינה (res publica), והמטרה הפרטית של אספסיאנוס, תהילה. מוקיאנוס הבין את חוסר ההחלטיות של אספסיאנוס לגבי המטרה הפרטית, לכן היה עליו לסלק את פחדו של אספסיאנוס להיות מואשם בהיבריס משום שהוא מתמודד על השלטון, לא ממוצא מלוכני, ופעולותיו נובעות מתוך שאיפה לתהילתו האישית. לכן הוא טען שאין כבוד בירושה של קיסר כמו ויטליוס, שאספסיאנוס תמיד הפגין כבוד כלפי שושלת היוליו-קלאודיאנית וגלבה, ושקיסר שנבחר על ידי חייליו יתקבל. כעת, כשמלחמת האזרחית הפכה לבלתי נמנעת, הדאגה לתהילה אישית הייתה חייבת להיות כפופה למטרה העיקרית – שיקום המדינה. מתחילת נאומו של מוקיאנוס, הוא הבהיר שעל מנת שיוכלו להשיג את המטרה, הוא עצמו ייקח חלק במרד. לאחר שניסה להפיג את חששותיו של אספסיאנוס, הוא דן באמצעים שעמדו לרשותם: הלגיונות ביהודה, בסוריה ובמצרים, הצי, הפרשים והמלכים הנאמנים תחת חסותם. בנוסף, הוא הדגיש את כוונתו לשאת באופן שווה בסיכונים, אך בסופו של דבר לא לשאוף לעמוד בראש. לפי דה קליין, לדעת מוקיאנוס יריבות בין אספסיאנוס לבינו הייתה חסרת טעם, שכן אילו היה הופך לקיסר בעצמו, היה מאמץ את טיטוס כיורשו. בעקיפין, הוא הוסיף מטרה משנית למטרה הראשונה, שהיא שיקום המדינה, דהיינו שבטווח הארוך טיטוס יעלה לשלטון כקיסר. לאחר מכן, מוקיאנוס הציע חלוקת אחריות ביניהם: אספסיאנוס יישאר במזרח, בעוד הוא עצמו יפנה כנגד ויטליוס.
לפי דה קליין, בנאום זה הציג טקיטוס את מוקיאנוס כמנהיג טרנספורמטיבי של המרד. מוקיאנוס גילה חזון, ניסח את המטרה החשובה עבורם, יזם את הפעולה, ניסה להעצים את שותפו להנהגה, אספסיאנוס, הציע אסטרטגיה ראשונית ורמז על האמצעים הדרושים להשגת המטרה המשותפת באמצעות אסטרטגיה זו. עם זאת, אספסיאנוס לא קיבל החלטה מיד. העניינים התקדמו במהירות כאשר חייליו בקיסריה הכריזו עליו כקיסר. באופן עצמאי, יומיים בלבד לפני כן, נשבע טיבריוס יוליוס אלכסנדר אמונים לקיסר החדש מטעם העם והלגיונות באלכסנדריה. מוקיאנוס, שחיכה להחלטתו של אספסיאנוס, החל לפעול כדי לגייס תמיכה. במהירות האפשרית הוא קיבל את שבועת האמונים הן מהלגיונות והן – לאחר נאום מרשים ביוונית בתיאטרון – מהעם באנטיוכיה. לאחר מכן הצטרפה רשת השליטים המקומיים, בהם סוהיימוס מאמסה, אנטיוכוס מקומגנה, ברניקי והורדוס אגריפס השני, אשר הוחזרו מרומא לפני שויטליוס יספיק לזהות את האיום שבכך. בעקבותיהם הצטרפו כל שאר הפרובינקיות במזרח, מאכאיה ועד ארמניה, למרד. דה קליין טוען כי העובדה שתמיכה מאזור כה נרחב גויסה בקצב כה מהיר מעידה על הכנה מוקדמת ומוצקה. בהתחשב בכישוריו של מוקיאנוס ונוכחותו באזור כנציב ליקיה-פמפיליה, כחבר בקבוצת קורבולו וכנציב סוריה, סביר להניח שמדובר בעיקר בתוצאה של מאמציו. דה קליין מסכם את דבריו וטוען כי מוקיאנוס אף היה מנהיג טוב יותר מאשר אספסיאנוס. לדעתו האינטרס של מוקיאנוס היא שהמדינה תנוהל בצורה הכי טובה על ידי טיטוס והדרך לכך היא אם אספסיאנוס יהפוך לקיסר.
לפי רוג'רס, מוקיאנוס היה מכריע בעליית אספסיאנוס בשלטון, אך פעל בגבולות המוסכמים וקיבל כפיפות לאספסיאנוס. לאחר חזרת אספסיאנוס לרומא בשנת 70 לספירה, השפעתו העצמאית של מוקיאנוס פחתה, אך הוא שמר על הבולטות שלו עד מותו מספר שנים לאחר מכן. רוג'רס מבקר עמדות שהציעו לפיהן הייתה יריבות בין מוקיאנוס וטיטוס ומוקיאנוס פעל כדי לאזן את השפעתו ההולכת וגוברת של טיטוס על ידי חבירה לדמויות בולטות אחרות. לפי רוג'רס, אין ראיות התומכות בהשערה של סיעה מתמשכת בראשות מוקיאנוס שפעלה כנגד טיטוס. סביר יותר כי הגורמים למינויים ופעולות של דמויות בולטות כמו מרסלוס וקריספוס הם החלטות אדמיניסטרטיביות מעשית של אספסיאנוס ולא החלטות מפלגתיות. לגבי ברניקי, אמנם היא מילאה חלק משמעותי בהצלחה הפלביאנית, אך נוכחותה ברומא הותרה על ידי אספסיאנוס, עובדה שאינה מעידה על מאבק בין מוקיאנוס וטיטוס. החלטת טיטוס להתרחק מברניקי נבעה מרצונו לשמור על עתידו הפוליטי נוכח ההתנגדות הסנאטורית למערכת היחסים שלהם.