stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב קוזלצ'יק
הערות שוליים

↑  יעקב קוזלציק (שמשון אייזן), דבר, 19 בפברואר 1947
↑  יעקב קוזלצ'יק ויעקב מיידנברג ב"היכל" פתח תקווה, דבר, 8 בדצמבר 1946
↑  בן מרים, יעקב קוזליצ'יק, דבר, 23 בספטמבר 1946
↑  שוב בעניין קוזלצ'יק, דבר, 27 באוקטובר 1946
↑  שידורי רדיו מוסקבה בשאלת יעקב קושלצ'יק, דבר, 3 במרץ 1953
↑  יעקב קוזלצ'יק (שמשון אייזן), דבר, 14 ביולי 1953
↑  אמיר, עדים במדים - משלחת לג, אתר צה"ל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299509105171  PLWABN: 9810548972505606  ISNI: 0000 0000 6876 3048  LCCN: nr2003033650  VIAF: 97492318   WorldCat (עם VIAF): 97492318
הבודדים

| --- | --- |

 מבוסס על:  התסריט נכתב בהשראת אירוע מרד האסירים שהתרחש בכלא שש ב-1997
 בימוי:  רנן שור
 הופק בידי:  אסף אמיר יואב רועה
 תסריט:  משה זונדר גיא מאירסון רנן שור ניר ברגמן
 עריכה:  עינת גלזר-זרחין
 שחקנים ראשיים:  סשה אגרונוב אנטון אוסטרובסקי צחי גראד הנרי דוד רותם זיסמן-כהן
 מוזיקה:  שם-טוב לוי
 צילום:  דוד גורפינקל
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  נורמה הפקות EZ Films
 חברה מפיצה:  EZ Films נורמה הפקות בתי קולנוע לב
 הקרנת בכורה:  7 ביוני 2009
 משך הקרנה:  92 דקות
 שפת הסרט:  עברית רוסית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט כלא 
 פרסים:  זוכה פרס אופיר לשחקן הטוב ביותר 2009 מועמד פרס אופיר ב-10 קטגוריות נוספות פרס ראשון בפסטיבל Open Doek בבלגיה פרס פסטיבל קולנוע דרום ציון לשבח ל-3 שחקני הסרט בפסטיבל הקולנוע ירושלים
 דף הסרט ב־IMDb
 
אנטון אוסטרובסקי
הבודדים הוא סרט דרמטי ישראלי משנת 2009 בבימויו של רנן שור ובכיכובם של סשה אגרונוב ואנטון אוסטרובסקי. עוד משתתפים בסרט: צחי גראד, הנרי דוד ורותם זיסמן-כהן. הסרט תורגם לאנגלית והופץ תחת השם "The Loners".
עלילת הסרט, העוסקת לראשונה בקולנוע הישראלי בחיילים בודדים, מתארת את השתלטותם של שני כלואים על "אגף הבודדים" שבכלא שש. הכלואים, חיילים בודדים ממוצא רוסי וקווקזי, לוחמים בחטיבת גולני, נשלחו לכלא 6 לאחר שהורשעו במכירת נשק לארגון חמאס, וכעת הם דורשים משפט חוזר.
רקע

תסריט הסרט נכתב בהשראת אירועים אמיתיים: בשנת 1997 התקיים מרד אסירים בכלא שש, שהיה נדיר בהיקפו, אשר במהלכו השתלטו מספר כלואים על חדר האוכל, ולכדו מספר מדריכי-כלואים וסמלים.
תקציר העלילה

סשה בלוחין, לוחם בחטיבת גולני, מתבשר שהתקבל למבדקי קצונה. הוא יוצא לחגוג ביחד עם חברו לגדוד - גלורי. שני החיילים הם חיילים בודדים, עולים חדשים (סשה מרוסיה וגלורי מאחת ממדינות הקווקז), ללא קרובי משפחה בישראל. זמן מה לאחר מכן, השניים נעצרים, מואשמים ומורשעים כי מכרו את נשקו האישי של סשה לחמאס, אשר השתמש בנשק לצורך ביצוע פיגוע בחדרה, שבו נהרגו חמישה אזרחים.
שני הלוחמים, אשר נתפסים כבוגדים, לא רוצים לאבד את כבודם כלוחמים בצה"ל, ודורשים משפט חוזר. אולם המערכת הצבאית איננה מתעניינת ברצונותיהם, ומחליטה לשחרר אותם מהצבא ולהעביר אותם לבית כלא אזרחי, להמשך ריצוי עונשם. מצב זה גורם להם להשתלט על "אגף הבודדים" בו הם כלואים, לחטוף מדריך כלואים, סמל ומש"קית ת"ש כבני ערובה ולדרוש מאלוף הפיקוד משפט חוזר.
במהלך אירוע החטיפה, מתוודים השניים בפני אילנית, מש"קית הת"ש, כי סשה שכח את נשקו האישי אצל זונה אותה ביקר כשהשניים יצאו לחגוג יחד. על מנת לסייע לו, גנב גלורי נשק מנשקיית היחידה ומסר אותו לסשה, על מנת שלא יתגלה כי איבד את נשקו.
לדברי במאי הסרט, רנן שור, שאף להעמיד גיבור מורד, עולה חדש, המתכתב עם דמותו של סאלח שבתי.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| סשה אגרונוב | גלורי (סלבה קמפבל) | לוחם בגולני |
| אנטון אוסטרובסקי | סשה בלוחין | לוחם בגולני |
| הנרי דוד | סמל גלפרין | מפקד אגף בכלא שש |
| צחי גראד | אלוף בן-ארויה | מפקד פיקוד |
| רותם זיסמן-כהן | אילנית כהן | מש"קית ת"ש בכלא שש |
מועמדויות וזכיות בפרסים

סשה אגרונוב זכה בפרס אופיר לשחקן הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לפרסי אופיר בקטגוריות: הסרט הטוב ביותר, בימוי, תסריט, שחקן משנה, שחקנית משנה, צילום, עריכה, עיצוב, מוזיקה וסאונד.
זכה בפרס ראשון בפסטיבל Open Doek בבלגיה.
ציון לשבח לשחקני הסרט בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
פרס ראשון בפסטיבל קולנוע דרום.
ראו גם

סשה אגרונוב ורותם זיסמן"בלוז לחופש הגדול", הסרט העלילתי הקודם שביים רנן שור
האני אל-מולקי

האני אל-מולקי (בערבית: هاني الملقي; נולד ב-15 באוקטובר 1951) הוא פוליטיקאי ירדני שכיהן כראש ממשלת ירדן מיוני 2016 עד יוני 2018. טרם מינויו לראש הממשלה בידי המלך עבדאללה השני, כיהן כשר במספר משרדי ממשלה, כדיפלומט בשירות ירדן, וכממונה על רשות האזור הכלכלי המיוחד בעקבה.
ראשית חייו

אל-מולקי נולד בעמאן בירת ירדן ב-1951. אביו, פאוזי אל-מולקי, כיהן כראש ממשלת ירדן בשנים 1953–1954. ב-1974 סיים לימודי בוגר בהנדסת ייצור במצרים. בעל תואר שני ותואר שלישי מהמכון הפוליטכני רנסלאר שבמדינת ניו יורק.
קריירה ציבורית

אל-מולקי שימש כשגריר ירדן במצרים וכנציגה של ירדן בליגה הערבית. כיהן בממשלות ירדן בתפקידי שר, במשרדי המים, האנרגיה, האספקה, התעשייה והחוץ.
היה שותף בצוותי המשא ומתן בין ישראל לבין ירדן, שהובילו לחתימה על הסכם השלום בין ישראל לירדן ב-1994. בתקופת כהונתו כשר החוץ ידעה ירדן חיכוכים דיפלומטיים עם שכנותיה עיראק וערב הסעודית. בהמשך מונה אל-מולקי ליועץ המלך לענייני מדע, ולאחר מכן לחבר בסנאט הירדני, הבית העליון של הפרלמנט הירדני. ב-9 בפברואר 2011 מונה לשר המסחר והתעשייה, וב-9 בנובמבר 2014 מונה לאחראי על רשות האזור הכלכלי המיוחד בעקבה.
קריירה ציבורית > ראש ממשלת ירדן

ב-29 במאי 2016 מונה לראש ממשלת ירדן, וב-1 ביוני 2016 הושבעה ממשלתו. ב-25 בספטמבר 2016 התפטרה ממשלתו לאחר ארבעה חודשי כהונה, זמן קצר לאחר עריכת בחירות לפרלמנט במדינה, שהביאו לשיבתה של תנועת האחים המוסלמים לפרלמנט. מלך ירדן קיבל את התפטרות הממשלה, והטיל על אל-מולקי להרכיב ממשלה חדשה.
העלאת החוב הציבורי הירדני הובילה את אל-מולקי ב-2016 למשא ומתן על הלוואה בהיקף של 732 מיליון דולר מקרן המטבע הבינלאומית, שתביא לירידת החוב הציבורי של ירדן מכ-95% לכ-77% ב-2021. בשל כך, אל-מולקי אישר תוכנית צנע אשר העלתה מחירים על מספר מצרכי מזון בשנים 2016–2017, מה שהפך אותו למאוד לא-פופולרי בארצו.
ב-30 במאי 2018 התקיימה שביתה כללית בירדן כמחאה על מדיניותו של אל-מולקי. למחרת העלתה ממשלתו את מחירי הדלק והחשמל בתגובה לעליית מחירי הנפט הבינלאומיים, דבר שהביא להחרפת ההפגנות. המלך עבדאללה השני התערב ב-1 ביוני והורה על הקפאת העלאות המחירים. ממשלתו של מולקי הסכימה, אך אמרה כי ההחלטה תעלה לאוצר המדינה כ-20 מיליון דולר. למרות ההקפאה, נמשכו ההפגנות הנרחבות בעקבות חוק המס. ב-4 ביוני 2018, אל-מולקי התפטר מתפקידו כראש ממשלה בעקבות המחאה.
הערות שוליים

↑  Matthew Hamilton, New Jordan prime minister is RPI graduate, timesunion, May 30, 2016
↑  Suleiman Al-Khalidi, Following Election, Jordan's King Asks Prime Minister to Form New Government, HAARETZ, September 25, 2016
↑  "IMF approves $732m loan to Jordan". Arabian business. 25 באוגוסט 2016. נבדק ב-4 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  דניאל סלאמה, אחרי מחאת ענק: ראש ממשלת ירדן התפטר, באתר ynet, 4 ביוני 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1200262875  ISNI: 0000 0000 2765 155X  LCCN: n88194478  VIAF: 70489796   WorldCat (עם VIAF): 70489796
שירלי ברקוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  23 באוגוסט 1977 (בת 47) תל אביב-יפו, ישראל 
 סוגה מועדפת:  סרט תיעודי 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר לקולנוע שבמדרשה לאומנות בבית ברל 
 פרופיל ב-IMDb
 
מתוך הסרט "בדרך למעלה", 2009
מתוך הסרט "שקרים בארון", 2009
מתוך הסרט "חדר ריק", 2017
מתוך הסרט "חורים", 2021
שירלי ברקוביץ' (נולדה ב-23 באוגוסט 1977) היא במאית, צלמת ומפיקה של סרטים ותחקירים דוקומנטריים. בוגרת המחלקה לקולנוע במדרשה לאמנות בית ברל.
פילמוגרפיה

מאה אחוז (2005)
בדרך למעלה (2009)
שקרים בארון (2012)
חדר ריק (2017)
חורים (2021)
הערות שוליים

↑  "בדרך למעלה" – טריילר
1 2 3  שירלי ברקוביץ', באתר איגוד הבמאיות והבמאים
↑  התעוררות: באר שבע, מתוך ערוץ היוטיוב של yes‏, 28 באוגוסט 2011
↑  התעוררות: חולון, מתוך ערוץ היוטיוב של yes‏, 15 באוגוסט 2011
↑  אלון הדר, ישראל האמיתית: על "התעוררות", באתר nrg‏, 28 באוגוסט 2011
↑  הדוקו הראשון שלי, באתר הפורום הדוקומנטרי הישראלי
↑  נטע אלכסנדר ואורון שמיר, לרקוד על מדרגות הסינמטק: סיכום פסטיבל ירושלים, באתר הארץ, 15 ביולי 2012
↑   גילי איזיקוביץ, שני סרטי תעודה ישראלים ברשימת חביבי הקהל בפסטיבל אידפא בהולנד, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2013
↑  סגל הוראת המחלקה לקולנוע, מכללת בית ברל
↑  חיים של אחרים: הפסיפס הישראלי כמו שלא הכרתם – כתבותיה של שירלי ברקוביץ', באתר "כאן – תאגיד השידור הציבורי"
↑  אונס, מכות והרעבה: הנשים שנחטפו ועונו, מצאו בית בישראל - ועומדות בפני גירוש, מתוך ערוץ היוטיוב של "כאן" – תאגיד השידור הציבורי, 5 בספטמבר 2020
↑  ורד פלמן, בעקבות חשיפת כאן חדשות - רשות האוכלוסין: נשים מאתיופיה שהיו קורבנות סחר לא יגורשו עד החלטת שר הפנים, באתר "כאן", 14 באוקטובר 2020
↑  דוח פעילות שנתי של המוקד לפליטים ומהגרים לשנת 2020, עמוד 18
↑  שירלי ברקוביץ', מלאכים בחליפה סטרילית: תיעוד ממחלקת הקורונה, באתר "כאן – תאגיד השידור הציבורי", 22 במרץ 2020
↑  שירלי ברקוביץ', מתחושת ניצחון - לתופת: תיעוד נדיר של צוות הקורונה בבית החולים השרון, באתר "כאן – תאגיד השידור הציבורי", 4 באוקטובר 2020
↑  מדינת ישראל נגד אירית ואשר – טריילר
↑  מי רצח את איציק?, מתוך ערוץ היוטיוב של חדשות 13, 4 ביולי 2021
↑  רותה קופפר, "בשביל החוקרים הרצח הוא עוד פיצה בפיצרייה", באתר כלכליסט, 28 ביולי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012501831205171  LCCN: no2019189547  VIAF: 14157770029948661814   WorldCat (עם VIAF): 14157770029948661814
בתי המיליונרים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קבוצת מבנים 
 מיקום:  רחובות 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1908
 תאריך פתיחה רשמי:  1908 
 קואורדינטות:  31°53′55″N 34°48′59″E﻿ / ﻿31.898478159696°N 34.816277041899°E﻿ / 31.898478159696; 34.816277041899
  (למפת גוש דן מוגדלת) בתי המיליונרים(למפת גוש דן רגילה) בתי המיליונרים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בתי המיליונרים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בתי המיליונרים
 
בתי המיליונרים הם בניינים שהוקמו ברחובות בשנת 1908 ברחוב מנוחה ונחלה, הרחוב שנסלל על ידי המתיישבים הראשונים במקום. הכינוי ניתן לבתים, כיוון שנבנו בדגש על פאר רב. האתר הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
הקמת הרחוב

רחובות הוקמה בשנת 1890 על ידי קבוצת עולים שקראה לעצמה "מנוחה ונחלה". הקבוצה שאפה להקים יישוב ללא עזרתו הכספית של הברון רוטשילד. לאחר שהקימו את היישוב, הם סללו רחוב ובחרו ששמו ינציח את פועלם. הם קראו לרחוב מנוחה ונחלה, על שם הקבוצה.
מאוחר יותר, הרחוב כונה "רחוב המיליונרים" בגלל אותם בתים מפוארים שנבנו בו בימי העלייה השנייה: בתיהם של אפרים זקס, אלעזר סלוצקין, ויעקב ברוידא.
בית אפרים זקס

בית מס' 54 ברחוב מנוחה ונחלה. תוכנן על ידי יוסף ברסקי שהיה אחד מהאדריכליים הציוניים הראשונים בארץ ישראל, ונבנה ב-1908 על ידי האמריקאי אפרים זקס. בית זה נחשב לבית גדול ומפואר ביותר משאר בתי המושבה לכן שימש לקבלות פנים לאורחים חשובים שביקרו במושבה. הבית בסגנון אקלקטי, המשלב מוטיבים מזרחיים ומערביים. הבית בנוי מאבני כורכר מחוברות בטיט, עמודים וקשתות. בכניסה לבית שביל כניסה שלאורכו שדרת דקלי וושינגטון.
בבית נערכו קבלות פנים לאורחים חשובים שביקרו במושבה.
אפרים זקס התגורר בקומה הראשונה בבית. בקומה השנייה התגוררה בתו טובה ובעלה העסקן טוביה מילר.
בעשור השני של המאה ה-21, הבית מוצג למכירה.
בית אלעזר סלוצקין

בית מספר 60 נבנה בשנת 1908 על ידי משפחת סלוצקין שעלתה לארץ מאוסטרליה באותה שנה. את השטח קנה אב המשפחה אלעזר סלוצקין, אב המשפחה, שנטע בו מטעי שקדים והקים את הבית.
אלעזר סלוצקין התגורר ברחובות עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה וכאשר פלשו העות'מאנים לארץ הוא גורש לאלכסנדריה. לאחר הגירוש מישראל משפחת סלוצקין חזרה לאוסטרליה שם אלעזר פגש את הנרי שובל, גנרל אוסטרלי שהיה בדרך למסע צבאי לארץ. אלעזר נתן לגנרל את מפתחות הבית ואמר לו: "קח את מפתחות ביתנו וכשתגיע לארץ – שב שם". כיום משמש המבנה כמנהלת קריית החינוך ע"ש עמוס דה שליט.
בית סלוצקין היה בית קיץ למשפחה. כאשר הגיעו העות'מאנים לארץ, גורשה המשפחה לאלכסנדריה, ומאז עברה גלגולים רבים: המקום שימש בית לגנרל טורקי במהלכה של מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914- 1918, בית לגנרל אוסטרלי בסיום מלחמת העולם הראשונה משנת 1918, ובית תצפית במאורעות תרפ"א.
בית אלעזר סלוצקין > מבנה בית סלוצקין

בניית הבית נמשכה כשנתיים ואותו ניהלה אם המשפחה רוז.
בית סלוצקין הוא בית מפואר שעוצב ונבנה בחשיבה רבה. בכניסה יש 15 מדרגות כנגד 15 "שירי המעלות" שבספר תהילים המובילות לפתח הבית. בנוסף, ישנם ארבעה פתחים כארבע רוחות השמיים כמו באוהל אברהם אבינו. בחזית הבית, בלב הגן, נמצאת בריכת נוי משובצת צדפים.
בתוך הבית ישנם ציורי קיר ייחודיים- הפרח הגדול במרכז מציין את אם המשפחה, רוז, והזר עם ששת הפרחים מציין את ששת ילדיה.
הציורים צוירו על ידי משפחת קרול שהיו בין הראשונים שעסקו בצביעה דקורטיבית וציורי קיר בטכניקה ובסגנון ייחודי אותו הביאו מפולין, ושוחזרו בפרויקט שימור אתרים לפני מספר שנים.
בית יעקב ברוידא

בית מס' 56 נבנה בשנת 1908 והיה מהמפוארים בבתי המושבה. בבית התגורר יעקב ברוידא שהיה ראש חברת "מנוחה ונחלה". בכספו נבנו במושבה בית מרחץ, מקווה, תלמוד תורה ובית הכנסת הגדול. כיוון שלא היו לו בנים העביר את הבית לקרובו- רבינוביץ.
בבית זה גם התגוררה המשוררת רחל עם שתי אחיותיה בתקופת שהותן ברחובות. על שמן קיבל הבית גם את השם "מגדל שלוש האחיות".
ראו גם

אפרים זקס
אלעזר סלוצקין
יעקב ברוידא
הערות שוליים

↑  הקוד המזהה של האתר בתחרות "ויקיפדיה אוהבת אתרי מורשת" הוא 9-8400-004
↑  התיישבות, באתר הארכיון לתולדות רחובות
1 2 3  גילי מצא, סיפורי בתים: סיור נוסטלגי ברחובות העיר רחובות, באתר ynet, 19 ביולי 2010
1 2 3  תולדות רחובות, באתר www.rehovot.muni.il
1 2 3  בית אפרים זק"ש, באתר האתר לתולדות רחובות
↑  "בית זקס ברחובות, אשר היה הגדול והמפואר בראשיתה של רחובות ומיועד לשימור מוצע למכירה באמצעות אנגלו סכסון". BE106.NET רחובות. נבדק ב-2018-05-01.
1 2 3 4  "בית סלוצקין רחובות". אורכב מ-המקור ב-2014-08-08. נבדק ב-2018-05-01.
↑  בית סלוצקין רחובות, באתר קריית החינוך על שם עמוס דה שליט
1 2  בית ברוידא האתר הארכיון לתולדות רחובות
↑  ביקור בבית הראשון של רחל המשוררת, באתר nrg
בית זקס
בית סלוצקין
בית ברוידא
אלי דראי

| --- | --- |

 לידה:  30 במאי 1966 (בן 58)
 מדינה:  ישראל 
 יצירות בולטות:  "שמש", "ארץ נהדרת", "סברי מרנן", "הפיג'מות", "מנדלבאום בלש פרטי", "משפחה שולטת"
 פרופיל ב-IMDb
 
אלי דראי (נולד ב-30 במאי 1966) הוא תסריטאי, מוזיקאי, מפתח פטנטים ואדריכל נוף ישראלי, בוגר הטכניון.
ביוגרפיה

לאחר שעבד שנים רבות בתחום האדריכלות, בתחילה במשרד דן צור כשכיר ובהמשך כעצמאי, בפרויקטים שונים – כגון פיתוח מכון ויצמן, פארק נחל אלכסנדר, פארק נחל הירקון ראש העין, חוף בית ינאי, הגוש הגדול תל אביב, הטיילת בנתניה ובתי החולים הדסה עין כרם ואסף הרופא[דרושה הבהרה] – החל דראי לפתח קריירה בתחום הטלוויזיה. בתחילה עבד כסאונדמן, בתוכניות כגון "שמש" ו"ארץ נהדרת" וכן בסרטים ובפרסומות, וזאת בד בבד עם עבודתו באדריכלות כעצמאי. בהמשך התחיל לעבוד כתסריטאי והצטרף, באופן לא רשמי, לצוות הכותבים ב"שמש" וב"ארץ נהדרת".[דרוש מקור] לאחר מכן החל לכתוב תסריטים לסדרות הטלוויזיה "סברי מרנן", "הפיג'מות", "מנדלבאום בלש פרטי" ו"משפחה שולטת".
דראי עובד זה זמן רב בשיתוף פעולה עם רובי דואניאס מחברת טדי הפקות. הוא יצר, ביים וערך את הסרט התיעודי "הנני חי", שעסק בתחום הפטנטים ובעולמם של ממציאי הפטנטים. דראי גם משמש שחקן בתפקידי אורח בסדרות שונות. נוסף על כך היה המתופף בלהקה "שלום גד והיהלומים" והקליט כעשרה אלבומים במשך כ־18 שנה. כמתופף השתתף דראי גם ב"העבד", פרויקט של שלום גד, שבו ניגן ולעיתים שר.
בשנת 2016 הוציא את אלבום הסולו ״מזמן״, ובשנת 2018 הוציא את הסינגל ״בסוף״ מתוך האלבום השני ״עלה ברוח״.
ראש-תנין

| --- | --- |
ראש-תנין, כפי שהופיע בחוברת Teenage Mutant Ninja Turtles #56 בהוצאת IDW Publishing ממרץ 2016. אמנות מאת מתאוס סאנטולוקו
ראש-תנין, כפי שהופיע בחוברת Teenage Mutant Ninja Turtles #56 בהוצאת IDW Publishing ממרץ 2016. אמנות מאת מתאוס סאנטולוקו
 סוג:  אנטי-גיבור
 הוצאה לאור:  מיראז' סטודיו (1984–1995, 2001–2010) IDW Publishing (2011 ואילך)
 הופעה ראשונה:  מיראז': Tales of the Teenage Mutant Ninja Turtles Vol. 1 #6 (אוגוסט 1988) IDW: Teenage Mutant Ninja Turtles #49 (אוגוסט 2015)
 יוצרים:  ג'ים לוסון
 מידע
 כינויים:  האנונימי המהלך בביוב, המהלך במערה, הנעדר
 סטטוס:  פעיל
 גזע:  מוטאנט (מוטציה של אליגטור אמריקני)
 מומחיות:  הנדסה
 כוחות:  ללא כוחות על כוח פיזי, עמידות וסיבולת על-אנושיים, כושר ואתלטיות ברמה אולימפית, אינטליגנציה גבוהה ומהנדס מוכשר
ראש-תנין (באנגלית: Leatherhead) הוא דמות בדיונית של אנטי-גיבור תנין-מוטאנט המופיע בחוברות הקומיקס צבי הנינג'ה. דמותו של ראש-תנין הופיעה במקור לראשונה בחוברת Tales of the Teenage Mutant Ninja Turtles #6 בהוצאת מיראז' סטודיו מאוגוסט 1988 ובמחודש בחוברת Teenage Mutant Ninja Turtles #49 בהוצאת IDW Publishing מאוגוסט 2015, ונוצרה על ידי הכותב והמאייר ג'ים לוסון.
ביוגרפיה בדיונית > מיראז' סטודיו

לפני הפיכתו למוטאנט, ראש-תנין היה אליגטור רגיל בחנות לחיות מחמד. לאחר שוד שהתבצע בחנות בה שהה, ראש-תנין מצא את עצמו בביוב. שם, הוא נלקח בידי חיילים מגזע החוצנים אוטרום למבצרם בחלל, לצורכי שעשוע. במהלך שהותו במבצר, ראש-תנין נחשף לכמות גדולה של מוטגן, ועבר תהליך מוטציה הדרגתי שבסופו הפך למוטאנט דמוי-אנוש בעל אינטלקט מפותח. במצבו החדש, ראש-תנין חיפש דרך חזרה לכדור הארץ, אך כל ניסיונותיו כשלו. לבסוף, כאשר מבצר האוטרום התפוצץ, ראש-תנין ניצל את המצב והשתמש בחללית מילוט לחזרה לכדור הארץ.
בהגיעו לכדור הארץ, ראש-תנין נתקל בתקיפות רבות מצידם של שוטרי משטרת ניו יורק, ונאלץ לנדוד ברחבי הביוב העירוני במשך זמן רב ובסבל רב. בסופו של דבר, הוא החליט כי יוכל למצוא שקט ושלווה בהריסות מבצר האוטרום, והחליט כי עליו לחזור לשם. לשם כך, הוא החל לאסוף ציוד טכנולוגי לבניית מכשיר טלפורטציה, אך הוא נכשל בבניית המכשיר פעם אחר פעם, זאת בשל הפרעתם של בני אנוש. כאשר היה קרוב מאוד לסיים את בניית המכשיר, ראש-תנין נתקל בצייד קטלני בשם מרלין שהיה מעוניין בו לאוסף החיות הנדירות שלו. ראש-תנין ניסה להיאבק במרלין, אך מרלין גבר עליו בעזרת עושי דברו. כשנראה שכבר אין לו סיכוי, הופיעו לפתע ארבעה צבים מוטאנטים בעלי אינטלקט מפותח, גיבורי-על הידועים בשם "צבי הנינג'ה", והם סייעו לראש-תנין בקרב נגד מרלין. בתום הקרב, בניצחונם של ראש-תנין וצבי הנינג'ה, ראש-תנין סיפר לצבים את עברו ורצונו, הם העניקו לו את מאורתם הישנה כמקום בו יוכל לשהות עד אשר תוכניתו תושלם.
חודשים אחר כך, ראש-תנין סיים כמעט לגמרי לבנות את מכשיר הטלפורטציה, אך נכשל בחלק ספציפי אשר אותו הוא לא היה יכול לבצע בשל גודל ידיו. כאשר התהלך בייאוש בביוב, הוא פגש לפתע בחיילי הארגון פשע "שבט הרגל", והכריח אותם לעבוד עבורו תוך איום שיהרוג אותם. לאחר מכן, גם צבי הנינג'ה הופיעו והצטרפו למלאכה. לאחר עבודה ממושכת, הסתיימה בניית המכשיר והיה מוכן להפעלה. דונטלו, החכם מבין הצבים, התנדב להיות זה שיפעיל את השיגור הסופי של המכונה, אך בגלל טעות שאינה ברורה המכשיר לא פעל כנדרש והתפוצץ. ראש-תנין בכה על הזדמנותו האחרונה, ובזעם רב רצח את חיילי "שבט הרגל" שעזרו לו, ולאחר מכן ניסה לרצוח גם את צבי הנינג'ה, אך הם הכניעו אותו וברחו, לא לפני שהוא נשבע למצוא אותם ולרצוח אותם.
כשנה לאחר מכן, ראש-תנין, במצב נפשי מעורער, המשיך לבדו בניסיונות רבים לבניית מכשיר טלפורטציה, אך נכשל בכולם. הוא פגש בטעות ברפאל, אחד מהצבים, כששוטט ביוב חולה בווירוס קטלני. למרות איבתו לצבים, ראש-תנין אסף את רפאל למאורתו וטיפל בו עד שהבריא. כעת התעורר, רפאל שאל את ראש-תנין בנוגע לשינאתו כלפי הצבים, ראש-תנין הסביר לו כי איבתו היחידה היא כלפי דונטלו, שלפי דעתו הוא הכשיל את שיגור המכשיר בכוונה. רפאל חזר לצבים, מבלי לספר להם על פגישתו, והוא וראש-תנין נפרדו כחברים. שנים רבות אחר כך, ראש-תנין שמר על קשר חברי עם רפאל והשלים עם חייו בכדור הארץ. כאשר ספלינטר, מנהיגם של צבי הנינג'ה ואביהם הרוחני, מת כתוצאה מהתקף לב, ראש-תנין הופיע בהלוויה כמנחם, ושם השלים עם שאר הצבים.
ביוגרפיה בדיונית > IDW Publishing

לפני הפיכתו למוטאנט, ראש-תנין היה אליגטור אמריקני רגיל שהתגורר באי במרכז האוקיינוס האטלנטי באמצע המאה ה-18. כאשר ארבעה צבים מוטאנטים בעלי אינטלקט מפותח, גיבורי-על הידועים בשם "צבי הנינג'ה", ערכו מסע בזמן וביקרו במקרה וללא ידיעתם במקום מגורו של ראש-תנין בסוף המאה ה-18, הם השליכו בקבוקי מוטגן היישר אל המים בהם שהה ראש-תנין מבלי לדעת שהיה שם, והוא ספג את החומר. חומר המוטגן שספג גופו של ראש-תנין גרם לו לעבור תהליך מוטציה שהפך אותו למוטאנט דמוי-אנוש בעל אינטלקט מפותח, והוא המשיך לחיות כרגיל ברחבי האי. אלא שכעבור מספר שנים, הוא נמצא בידי חיילים מגזע החוצנים קראנג שחטפו אותו למבצרם באי ושם הם גידלו אותו כחיית מחמד והתעללו בו.
לאחר מאה וחמישים שנות שעבוד בידי גזע הקראנג, בהם עבר עינויים רבים שהותירו אותו מצולק פיזית ונפשית, ראש-תנין נמלט מהשבי בעת שהארגון פשע "שבט הרגל" תקף את המבצר בו שהה. הוא הסתתר במערה באי במשך עשרות שנים וניסה להתגבר על סבלו, אך מיום ליום הפך לזועם יותר ויותר וחדור נקמה כלפי אלו שהתעללו בו. שנים רבות אחר כך, באמצע העשור השני של המאה ה-21, גזע הקראנג חזר לאי במטרה להפעיל בו את מכשיר השמדת העולמות ה"טכנודרום", ראש-תנין ראה צבי הנינג'ה נלחמים בהם, מבלי לדעת כי הם האחראים בדיעבד ליצירתו, ובמחווה של הזדהות למאבקם הוא סייע להם בהחזרתו לחיים של אחד מהם, דונטלו. בתום המלחמה, אשר בסופה גזע הקראנג הובס, האי התמלא בקרינה מייננת קיצונית שהפכה אותו לבלתי ראוי לחיים. בלית ברירה, ראש-תנין נאלץ לצאת מן הצללים ולחשוף את עצמו. הוא פגש על גבי האי במדען בשם הרולד, אשר נשלח לפקח על מצבו הנוכחי של האי והקראנג ששרדו מטעמם של הצבים. הרולד התיר לראש-תנין להתגורר במתחם המחומצן שלו, ובתמורה ראש-תנין סייע לו בעבודות שונות.
בחודשים שחלפו, ראש-תנין זכה לאמונו המלא של הרולד, שהעניק לו גישה מלאה למתחם הקפאת ואחסון הקראנג ששרדו. בגלוי, ראש-תנין טיפל בשורדים ב"דאגה כנה", אך בסתר הוא הפגין כלפיהם זעם רב מתוך עברו, ומידי לילה הוא נהג לרצוח באכזריות אחד מהם. לאחר שגל מותם של השורדים העלה את חשדו של הרולד, הוא זימן לאי את הצבים. הם חקרו את העניין לעומק, וכאשר גילו את האמת, הם התעמתו עם ראש-תנין. שני הצדדים נאבקו, כשלבסוף ראש-תנין הביס את הצבים וברח לניו יורק.
זמן מה לאחר מכן, בערב חג המולד, ראש-תנין תקף את האן וכנופיית "הדרקונים הסגולים" בעוון התעללות בבעלי חיים לשם "בידור". במהלך הקרב, הוא פגש בהוב הזקן ושיתף עמו פעולה בלחימה. בניצחונו בקרב ובסופו של הערב, הוא שב להתבודד בביוב.
כאשר גנרל קראנג עמד למשפט בגין פשעי המלחמה אותם ביצע, התובעים מטעם גזע "הניוטרינים" חיפשו אחר ראש-תנין במטרה לגבות ממנו עדות בנושא, היות שהוא היה יכול להעיד באופן אישי על אכזריותו של הגנרל. לאחר שלא נמצאו ראיות המצדיקות הטלת עונש מוות, המלך זנטר גזר על הגנרל מאסר עולם באי מבודד. כששמע על גזר הדין, ראש-תנין החליט לקחת את החוק ליידים - הוא פרץ למתקן הכליאה בו הגנרל שהה, תקף אותו ואכל אותו בעודו בחיים. עם זאת, גזע הקראנג התגלה כטפילי, והגרנל החל לצמוח בבית החזה של ראש-תנין, ולהשתלט עליו בהדרגה.
אזכור במדיות אחרות > סדרות טלוויזיה

בסדרה מ-1987, ראש-תנין הופיע בדיבובו של ג'ים קאמינגס. גרסה זו, כפי שעשתה גם לכל שאר הדמויות בה, הציגה את ראש-תנין בצורה קומית וטיפשית, והתרחקה לחלוטין מהדמות כפי המתוארת בקומיקס. בנוסף, בניגוד לקומיקס בו ראש-תנין הוא חבר של הצבים, בסדרה זו הוא מוצג כאחד מאויביהם.
בסדרה מ-2003, ראש תנין הופיע בדיבובו של גארי לואיס.
בסדרה מ-2012, ראש תנין מופיע בדיבובו של פיטר לורי.
ב"סיפורם של צבי הנינג'ה" מופיעה ראש תנין בהופעת אורח קצרה בסוף החלק הראשון של העונה ובחלק השני היא עוזבת את החבורה כדי לברר אם כדאי להישאר מוטנטית או שמא לחזור להיות תנינה רגילה, ואחרי מפגש עם קבוצת תנינים שהושלכו לביוב על ידי אב ובן מצ'יינה טאון, היא הבינה את היתרונות בלהיות מוטנטית (כגון: שילטוט עם האצבעות בשלט הטלוויזיה). מדובבת בעברית על ידי מאיה מיטלפונקט.
אזכור במדיות אחרות > סרטי קולנוע

דמותו של ראש-תנין כיכבה בסרט "צבי הנינג'ה: טירוף המוטנטים" שיצא באוגוסט 2023, בו היא מוצגת כנשית (במקור הדמות היא של זכר). היא מדובבת על ידי רוז ביירן בגרסה המקורית ועל ידי טליה ברקאי בגרסה העברית. בסיפור המקור שלה היא אחת המוטנטים שיצר בקסטר סטוקמן.
ראו גם

הלטאה - דמות בדיונית דומה של חברת מארוול קומיקס
קילר קרוק וסובק - דמויות בדיוניות דומות של חברת DC קומיקס
אורחים לרגע

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  מאיה קניג
 הופק בידי:  יואב רועה, אורית זמיר
 תסריט:  מאיה קניג, דנה דימנט
 עריכה:  אור בן דוד
 שחקנים ראשיים:  גור בנטביץ'  אליה ענבר  צחי גראד  סלעית אחי-מרים   ארד ייני
 מוזיקה:  אודי ברנר; הקלטה ועיצוב פסקול: מיכאל גורביץ; מיקס: ישראל דוד
 צילום:  איתי וינוגרד
 מדינה:  ישראל, צרפת 
 חברה מפיצה:  יואב רועה, אורית זמיר
 הקרנת בכורה:  26 באפריל 2012
 משך הקרנה:  86 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  2,100,000 שקלים
 הכנסות:  235,600
 פרסים:  פרס השחקן לגור בנטביץ' בפסטיבל הקולנוע ירושלים
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אורחים לרגע הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויה של מאיה קניג משנת 2012.
עלילה

הוריה של ליבי (אליה ענבר) נפרדו כשהייתה ילדה קטנה והיא עוברת עם אמה להתגורר באמריקה. הסרט מתחיל כשליבי בת שלוש עשרה. אמה שולחת אותה לגור עם אביה שאול (גור בנטביץ') המתגורר בישראל, אותו לא ראתה מזה שנים רבות. לאט לאט מתברר לליבי ששאול אביה הוא חסר בית וחסר פרנסה. שאול מנסה להמציא פטנטים, שכולם קשורים בסיגריות ובעישון ובינתיים לא הצליח לשווק אותם. ליבי מגיעה לישראל כשנפתחת מלחמת לבנון השנייה ושאול הוגה רעיון: הם יתחזו לפליטים מהצפון ויתגוררו אצל משפחה בירושלים. וכך קורה. הם מספרים שהם פליטים ממושב בצפון הארץ, והם אכן מאומצים על ידי גידי (צחי גראד) והלית (סלעית אחי-מרים) ובנם החייל (ארד ייני), המתגוררים בווילה בעין כרם. במהלך הסרט נרקמת מערכת יחסים בין האב לבת וביניהם לבין משפחתם המאמצת. בשלב מסוים סודם נחשף.