stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945)
השיירות

השיירה הראשונה יצאה מסקפה פלו שבסקוטלנד ב-21 באוגוסט 1941, ונשאה עמה חומרי גלם ומטוסי קרב מדגם הוקר הוריקן. שם הקוד של שיירה זו היה דרוויש, ואולם השיירות הבאות נקראו בשם הקוד PQ לשיירות המפליגות הלוך, ו-QP לשיירות החוזרות. הציוד שהובא בשיירות הראשונות לא היה יעיל במיוחד, ואולם עם הזמן הגיעו משלוחים של משאיות, מגפיים, וציוד טלפוניה, שחשיבותו למאמץ המלחמה הסובייטי היה קריטי.
בחודשים הראשונים לא הפריעו הגרמנים למהלכן של השיירות. מבצע "ברברוסה" התנהל כמתוכנן, והגרמנים לא ראו בשיירות איום. עד סוף שנת 1941 עברו שבע שיירות, כמעט ללא אוניות שאבדו (רק אונייה אחת הוטבעה). ואולם, בדצמבר של אותה שנה הסתבר לגרמנים שהמבצע נגד ברית המועצות לא יביא את התוצאות המקוות תוך הזמן המתוכנן; הפיקוד הגרמני העליון הבין שיש להילחם בברית המועצות בכל דרך. הוחל בהגדלת הכוח הימי והאווירי בנורווגיה, כדי לפגוע בשיירות. הבריטים למדו על כוונה זו של הגרמנים דרך האולטרה; השיירות אורגנו מחדש כדי שהשיירה הלוך והשיירה חזור יצאו באותו זמן, וכך הליווי יוכל לחפות על שתי השיירות. הליווי עצמו הוגבר באופן משמעותי.
בתחילת 1942 החל הלחץ הגרמני לעלות. בסוף מרץ ותחילת אפריל הותקפו השיירות PQ-13 ו - QP-9 על ידי משחתות גרמניות; אחת מהן הוטבעה על ידי הסיירת הבריטית טרינידד, שנפגעה בעצמה בקרב. 6 אוניות סוחר הוטבעו מן השיירה. PQ-16 הותקפה בתחילת מרץ בידי יותר ממאה מטוסים, ואיבדה שמונה אוניות. במהלך מאי כבר צברו הגרמנים כוח ימי משמעותי באזור, בראשו אוניית המערכה טירפיץ, יחד עם הסיירות הכבדות אדמירל שר, אדמירל היפר וליצו. מפקד הצי הבריטי, סר דאדלי פאונד, לחץ על צ'רצ'יל להפסיק את השיירות, שאותן ראה כמבצע מסוכן ביותר, אך צ'רצ'יל לא יכול היה להיענות לבקשתו, בשל הלחץ הפוליטי.
השיירות > שיירת PQ 17

האסון הגדול ביותר בתולדות השיירות הארקטיות, ואחד הגדולים ביותר בכל המערכה על האוקיינוס האטלנטי, אירע בשיירה PQ 17. בשיירה זו היו 35 אוניות סוחר, שנשאו עליהן ציוד צבאי בשווי כולל של כ-700 מיליון דולר, שיכול היה לצייד צבא בן 50,000 חיילים; הציוד כלל 297 מטוסים, 594 טנקים, 4246 משאיות, ועוד 156,000 טון של ציוד, שכלל, בין השאר, ציוד מכ"ם, תחמושת, ועוד.
הליווי לשיירה הורכב מליווי קרוב וליווי רחוק. בליווי הקרוב היו ארבע משחתות, עשר קורבטות, ושתי אוניות סיוע נ"מ. הליווי הרחוק היה מורכב משייטת הסיירות הראשונה, שכללה ארבע סיירות וארבע משחתות. בנוסף, עקבה שייטת נוספת אחרי השיירה ממרחק של 320 ק"מ; בשייטת זו היו שתי אוניות מערכה, נושאת מטוסים, שתי סיירות ושמונה משחתות.
מסלול השיירה נועד לנצל את נסיגת כיפת הקרח בעת חודשי הקיץ, ולהרחיק ככל האפשר מחופי נורווגיה. השיירה נועדה לעבור ליד סבאלברד,  ארכיפלג הנמצא כ-600 ק"מ מצפון לנורווגיה, להמשיך עד נוביה זמליה, ורק שם לפנות דרומה לים ברנץ  ולים הלבן, בדרך למורמנסק.
השיירה יצאה מאיסלנד ב-27 ביוני 1942. השיירה התגלתה זמן קצר לאחר יציאתה על ידי צוללת גרמנית, וכמה ימים לאחר מכן גם על ידי מטוסים גרמניים. ב-2 ביולי החלו כבר התקפות אוויריות; ב-4 ביולי הוטבעו מן האוויר שתי האוניות הראשונות.
באותו יום הגיע לאדמירליות הבריטית מידע, על פיו אוניית המערכה טירפיץ, יחד עם אוניית המערכה זוטא אדמירל שר והסיירת הכבדה אדמירל היפר, בליווי כמה משחתות, עזבו את טרונדהיים בדרך ליירוט השיירה. טירפיץ הייתה מהירה מאוד ונשאה חימוש כבד – תותחי 15 אינץ'. לאוניות הסוחר, כמו גם לאוניות הליווי, לא היה כל סיכוי כנגדה לו היו ממשיכות בשיירה. מפקד הצי הבריטי, אדמירל דדלי פאונד, התלבט קשות במשך כמה שעות, ואז הורה לאוניות הליווי לחזור על עקבותיהן, ולאוניות השיירה עצמן להתפזר ולהגיע עצמאית למורמנסק. רק אוניות הליווי הקרוב נותרו עם השיירה.
בפועל, לא הייתה טירפיץ בדרכה לשיירה; אוניית המערכה הגרמנית רק עברה ממעגן אחד לשני. ואולם, פאונד, שהיה מותש מעבודה בלחץ עצום, וכנראה סבל מגידול במוחו (גידול שהביא למותו ב-1943) החליט על הוראה זו בשל החשש הכבד מהתקפה אפשרית של טירפיץ. פיזור השיירה יכול היה להציל אותה מהתקפת אוניות שטח, אך הפך את אוניות הסוחר לטרף קל עבור צוללות ומטוסים. מתוך 35 אוניות סוחר שיצאו לשיירה, שתיים חזרו בתחילת המסע עקב תקלות, ו-24 טובעו בידי צוללות ומטוסים. רק תשע הגיעו למורמנסק. אוניות סוחר בנפח כולל של 142,500 טון הוטבעו; 153 ימאים טבעו יחד עמן. 200 מטוסים, 430 טנקים, 3,350 משאיות ו-93,316 טון של ציוד צבאי אבדו. טירפיץ עצמה יצאה לקראת השיירה למחרת, אך חזרה לנמל תוך כמה שעות, כאשר הסתבר שהצוללות והמטוסים ישמידו את השיירה הרבה לפני שטירפיץ תגיע לזירה.
השיירות > קרב ים ברנץ

השיירה הבאה, PQ-18, נדחתה עד ספטמבר,  ואולם למרות ליווי של כ-40 אוניות מלחמה, הוטבעו חמש עשרה מתוך 45 אוניות הסוחר שהיו בשיירה. ואולם, בצד האבדות הכבדות הצליחו אוניות הליווי להפיל יותר מ-40 מטוסים גרמניים ולהטביע שלוש צוללות - מחיר כבד לתוקפים.
למרות מחאות הסובייטים, נדחו השיירות הבאות עד לחזרתו של החושך הארקטי. סיבה נוספת לדחיית המשך השיירות הייתה ההיערכות למבצע "לפיד" - נחיתות בעלות הברית בצפון אפריקה, בנובמבר 1942, שדרשה כוחות ימיים רבים. הליווי לשיירות הרגילות צומצם במידה רבה, ואילו השיירות הארקטיות הופסקו בכלל.
בדצמבר חודשו השיירות. שם הקוד שלהן הוחלף ל-JW לשיירות המפליגות אל ברית המועצות ו-RA לשיירות החוזרות. בדצמבר 1942 יצאו שתי שיירות בדרך לברית המועצות, JW-51A ו-JW-51B (למעשה הן נועדו להיות שיירה אחת, אך פוצלו בשל גודלן). JW-51A עברה בשלום, אך JW-51B נאלצה להתקרב לחוף הנורווגי עקב מזג אוויר גרוע, ונתקלה ב-31 בדצמבר 1942 בכוח משימה גרמני חזק, שהיה מורכב מאוניית המערכה זוטא ליצו (Lutzow) ומהסיירת הכבדה אדמירל היפר, בליווי שש משחתות. הליווי הבריטי היה מורכב משמונה משחתות ומשתי סיירות כבדות שליוו את השיירה ממרחק. למרות העליונות הגרמנית הברורה לא הצליחו הגרמנים להביא את יתרונם לידי ביטוי; ניהול נכון של הקרב על ידי מפקד שייטת המשחתות, קפטן שרברוק (שרברוק איבד עין בקרב ואונייתו הוטבעה באש הגרמנים; ואשר זכה בצלב ויקטוריה על חלקו בקרב) מחד, והססנות יתר של הפיקוד הגרמני, יחד עם מזג אוויר גרוע מאוד (הקרב כולו היה מבולבל מאוד, עקב ערפל כבד ותאורה גרועה בחורף הארקטי) הביאו לכך שהבריטים איבדו משחתת ושולת מוקשים, ואילו הגרמנים איבדו משחתת אחת ונזק שנגרם לליצו; השיירה עצמה עברה בשלום, ורק אוניית סוחר אחת הוטבעה. היטלר רתח מזעם למשמע תוצאות הקרב. מפקד הקריגסמרינה, אדמירל אריך רדר, פרש בעקבות הקרב מתפקידו, והיטלר, שאיבד כל אמון באוניות השטח שלו, רצה להשבית את כולן ולהשתמש בתותחיהן כתותחי חוף. מחליפו של רדר, קרל דניץ, שכנע את היטלר שלא לבצע את החלטתו. חלק מאוניות השטח הוחזר לים הבלטי, ואולם טירפיץ נותרה במקומה.
השיירות > קרב כף הצפון

קרב ים ברנץ הוכיח לבריטים שליווי מוגבר של משחתות, יחד עם ליווי רחוק של סיירות כבדות ונושאת מטוסים יוכל להוות תשובה לאיום הגרמני. בנוסף, החלו הבריטים במאמץ לפגוע בטירפיץ ולהשבית אותה. טירפיץ נפגעה בקרב מול PQ-17 והייתה בשיפוצים עד ספטמבר 1943. באותו חודש תקפו את האונייה צוללות ננסיות בריטיות, ואף שלא הצליחו להטביעה גרמו לה נזק שהשבית אותה לכמה חודשים נוספים.
במהלך השנה עברו השיירות ללא אירועים מיוחדים. ואולם, במרץ 1943 תוגבר הכוח הימי הגרמני בצפון נורווגיה בסיירת המערכה שרנהורסט. האיום הגרמני המוגדל התהווה באותה עת שבה הגיע הקרב במרכז האוקיינוס האטלנטי לשיאו; השיירות הארקטיות הושהו, שכן כל אוניות הליווי היו דרושות למערכה המכריעה במרכז האוקיינוס. הן חודשו רק בנובמבר; במקביל, הלך ועלה הלחץ על הגרמנים, כאשר הסתבר שבחזית הרוסית החל הצבא הגרמני לעבור יותר ויותר למגננה. דניץ החליט לשלוח את שרנהורסט להתקפה על השיירות (טירפיץ הייתה מושבתת). תוצאת התקפה זו הייתה קרב כף הצפון, שבה הוטבעה שרנהורסט על ידי אוניית המערכה הדוכס מיורק וכוח של סיירות ומשחתות, ב-26 בדצמבר 1943.
השיירות > השיירות עד סוף המלחמה

לאחר תבוסתה של שרנהורסט עברו רוב השיירות למעשה ללא הפרעה. טירפיץ הותקפה שוב ושוב על ידי הבריטים, כך שלמעשה לא הייתה כשירה לפעילות בשום שלב, עד שהוטבעה סופית ב-12 בנובמבר 1944. השיירות הושעו פעם נוספת בין מאי ליולי 1944, כאשר אוניות הליווי היו דרושות למבצע הפלישה לנורמנדי. ואולם, עד סוף המלחמה היו אבדות השיירות נמוכות מאוד, ואילו אבדות הצוללות גבוהות; הטקטיקות שפיתחו בעלות הברית ללוחמה בצוללות יחד עם הפיתוחים הטכנולוגיים הביאו לעליונות המוחלטת על הצוללות, שלא השתנתה עד סוף המלחמה.
נתונים

בסך הכל הפליגו בנתיבי השיירות הארקטיות, בין אוגוסט 1941 למאי 1945 (בין יולי לספטמבר 1942, ובין מרץ ונובמבר 1943, לא היו שיירות), 78 שיירות, ובהן 1,400 אוניות סוחר. 85 אוניות סוחר (6%) ו-16 אוניות מלחמה של הצי המלכותי הבריטי הוטבעו בקרבות; היה זה הנתיב שבו היו האבדות הכבדות ביותר מבין כל נתיבי השיירות בעולם במהלך המלחמה. הגרמנים איבדו גם הם מספר כלי שיט, וגם לא מעט מטוסים. בסך הכל הובאו לברית המועצות בדרך זו 4.43 מיליון טון של ציוד ואספקה, שהם 22.7% מכלל הציוד והאספקה שהועברו לברית המועצות כחלק מהסכמי השאל-החכר.
תיאורים ספרותיים

התיאור הספרותי המפורסם ביותר של השיירות הארקטיות מופיע בספרו של אליסטר מקלין, הסיירת יוליסס. ספר זה מתאר את מסעה של סיירת בשם יוליסס, על אתגרי הטבע הקשים העומדים מולה והקרבות העזים המתחוללים סביב השיירות שהיא מלווה.
תיאור נוסף מופיע בספר הים האכזר, מאת ניקולס מונסארט. פרק אחד בספר מוקדש לתיאור קרב עז שבו משתתפת אונייתו של הגיבור (שהוא פחות או יותר בן דמותו של מונסארט) בשיירה לארכנגלסק.
ראו גם

מבצע ניקל גראס
הערות שוליים

↑  לא ברור כיצד נפגעה; מקורות סובייטיים טוענים שנפגעה מטורפדות של צוללת רוסית, אך אין לכך ביסוס ממקורות אחרים.
↑  שתי סיירות, שש משחתות, ושמונה אוניות ליווי אחרות.
↑  סיירת מערכה, שלוש משחתות, לפחות 30 צוללות.
מפת הנתיבים בשיירות הארקטיות. בירוק כהה - הנתיב בקיץ, כאשר כיפת הקרח מצטמצמת; בכחול - הנתיב בחורף, כאשר כיפת הקרח בשיא התפשטותה. בירוק בהיר - הנתיב עד ארכנגלסק.
השיירה PQ 17 לפני יציאתה, בנמל באיסלנד
אוניית המערכה הדוכס מיורק בעת ליווי שיירה ארקטית
המרכז לטניס בישראל - ערד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מרכז טניס 
 מיקום:  ערד 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°15′33″N 35°13′02″E﻿ / ﻿31.259277777778°N 35.217194444444°E﻿ / 31.259277777778; 35.217194444444
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת צפון הנגב מוגדלת) המרכז לטניס בישראל - ערד (למפת צפון הנגב רגילה) המרכז לטניס בישראל - ערד (למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המרכז לטניס בישראל - ערד (למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המרכז לטניס בישראל - ערד   he המרכז לטניס בישראל - ערדhe המרכז לטניס בישראל - ערדמפת  __ ערד (in English: Arad, Israel) [‌דרום הנגב‌]מצפון, ממזרח ומדרום: __ מועצה אזורית תמר (in English: Tamar Regional Council) ממערב: __ כסייפה (in English: Kuseife), הבנייה הבלתי חוקית בפזורה הבדואית tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
המרכז לטניס בישראל - ערד, הוא אחד מ-14 המרכזים ברחבי הארץ של המרכז לטניס בישראל.
היסטוריה

המרכז נפתח ב-1 במאי 1979 ביוזמתו ותמיכתו של ראש העיר דאז, אברהם בייגה שוחט, שר האוצר לשעבר. בתחילה היו שני מגרשים בלבד, אולם מאות ילדים הגיעו כדי לשחק טניס כאשר מחיר החוג היה מסובסד מאוד ושווה לכל כיס. לאחר חמש שנים נבנו שלושה מגרשים נוספים, קיר אימון ובניין לימודים ושלוש שנים מאוחר יותר נבנו עוד שני מגרשים. כיום קיימים שבעה מגרשים במרכז, שלושה קירות אימון ושני מקלטים והוא נקרא על שם הארי ואוולין בורג שהעניקו תרומה גדולה לבניית המרכז.
מנהל המרכז הראשון היה אל טננבאום, יהודי-אמריקני מפילדלפיה שעלה לארץ ב-1978 והגיע לערד. הוא ניהל את המרכז במשך 23 שנה, אז החליפו עינב שבח ואחריו סבטלנה גנקין. בשנת 2011 חזר טננבאום לתפקיד אותו הוא ממלא עד היום. הבוגרים המפורסמים של המרכז היו גילת ברזילי, אביחי צהלה ושירי זלוטיקמן, אשתו של אנדי רם.
מרכז הטניס בערד איבד באפריל 2001 את דני דראי, אחד מבוגריו הבולטים, שנהרג בפעילות מבצעית בלבנון בהיותו בן 20. לבקשת המשפחה הוקמה במרכז הטניס אנדרטת הנצחה לזכרו על ידי צה"ל ובכל שנה מתקיימת תחרות אזורית מסורתית לזכרו בקיץ.
הקהילה היהודית הספרדית ברומניה

הקהילה היהודית הספרדית ברומניה התחילה בהתיישבות היהודית בנסיכות ולאכיה (שמאוחר יותר התאחדה עם נסיכות מולדובה וייסדו יחד את רומניה) במחצית הראשונה של המאה ה-16, אם כי אזכורים ראשונים ליהודים אלה יש משנת 1496. יהודים, גולי ספרד ופורטוגל, הגיעו לנסיכות ולאכיה מהאימפריה העות'מאנית, שקיבלה אותם לאחר הגירוש. היהודים הספרדים התיישבו בעיקר בדרום נסיכות ולאכיה ומעט במערבה, קרוב לגבולות מהם באו ובעיקר בבוקרשט.
שער הכניסה של בית העלמין הספרדי
מרבית היהודים הגיעו לוולאכיה מסרביה, מבולגריה ומטורקיה והשתלבותם התבססה גם על הקרבה הלשונית בין שפת הלדינו, המדוברת על ידם ובין הרומנית. תיעוד ראשון בכתובים של קיום קהילה יהודית ספרדית בבוקרשט נמצא בתשובה של הרב שמואל די מדינה מסלוניקי, מ-1550, המתייחס לנסיבות מותו של משרת יהודי. כל תשעת שמות היהודים המוזכרים בתשובה, הם שמות יהודים ספרדיים. שניים מהשמות מוזכרים גם בתשובה של רבי יוסף קארו מ-1559, שגם היא עוסקת במותו הלא טבעי של יהודי בנסיכות ולאכיה.
הקהילות

בשנת 1730 שליט נסיכות ולאכיה, ניקולאה מברוקורדט, נתן ליועציו היהודים, דניאל דה פונסקה וצ'לבי מנטש באלי, סמכויות שאפשרו להם לייסד רשמית את הקהילה היהודית הספרדית. כבר באותה שנה ייסדו הספרדים תלמוד תורה שהפך בהמשך, ב-1868, לבית ספר לכל דבר. הקהילה ייסדה ב-1878 גם בית ספר לבנות. ההיסטוריון היהודי יוליו באראש מציין את שנת 1790, בה הגיעו לבוקרשט מספר רב של משפחות יהודיות מטורקיה, אולם רק ב-1830 נוסדה קהילה ספרדית נפרדת בבוקרשט וב-1864 נחנך בית עלמין נפרד לעדה הספרדית.
ב-1934 התקיימו ברומניה 11 קהילות ספרדיות בעלות ארגון גג. הקהילות הספרדיות התקיימו בערים בוקרשט, קראיובה, פלוישט, טורנו סברין, טימישוארה, קורביה, קאלאפאט, בראילה, גאלאץ, טולצ'אה, קונסטנצה וג'יורג'יו. יוליו באראש הזכיר שגם בפוקשאן התקיימה בעבר קהילה ספרדית וכך סיפר משה גסטר גם על קהילה ספרדית באלבה יוליה.
בתי הכנסת

הרב אליעזר פאפו ודמשק אליעזר ארגנו מחדש, ב-1811, את חברה קדישא של הקהילה הספרדית בבוקרשט וקבעו לה תקנון חדש. אנשי חברה קדישא כינו עצמם בשם Hermanos (אחים). בני הקהילה החליפו הרבה מקומות תפילה עד שבשנים 1819 - 1820 בנו לעצמם את ההיכל הספרדי החדש, קהל גראנדה בבוקרשט ברחוב נגרו וודה מס' 12. בית כנסת גדול זה שופץ כמה פעמים, ב-1838, ב-1853, ב-1892 וב-1938. ב-1892 הובא מלייפציג עוגב גדול לניגון בבית הכנסת, בנוסף לשירת המקהלה המקומית.
בתוך הקהילה נוצרו מתחים בין השמרנים ובין המבקשים לחדש, לכן חלק מהקהילה הקים ב-1846 בית כנסת נוסף, קהל צ'יקו בבוקרשט, מכונה גם "קהל קדוש שלום", שנהרס והוקם מחדש במאי 1883. בעת מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט נבזז ההיכל הגדול, קהל גראנדה ונשרף ובני הקהילה נאלצו להיסתפק בהיכל הקטן. ב-1955 פורק המבנה של ההיכל הגדול.
רבני הקהילה

בתחילה, כשבני הקהילה היו מעטים, הם הסתמכו על רבנים מחוץ לרומניה, רבני סלוניקי וקהילות ספרדיות אחרות קרובות יחסית לרומניה.
הקהילה היהודית הספרדית הגדולה ביותר ברומניה הייתה תמיד בבוקרשט וקהילה זו, לאחר שגדלה, שכרה לעצמה רב, שהיה מקובל גם על הקהילות הספרדיות האחרות ברומניה. היו תקופות בהן רב הקהילה הספרדית היה ממוצא אשכנזי.
| --- | --- |
זמן: שם הרב
1819: אליעזר פאפו
1828 עד 1837: אברהם ונטורה
 ?: משה יצחק אלמולי
1872: מרדכי אליהו ישראל
 ?: יוסף בן סניור
1878–1910: חיים בז'רנו
1911–1921: יעקב נימירובר
1921–1930: לא היה רב בתקופה זו
1931–1944: שבתאי ג'אין
1944–1966: יעקב אלמולי אחרון רבני הקהילה
בתי העלמין

על פי רישומים של יצחק באלי, שהיה מזכיר הקהילה היהודית הספרדית בבוקרשט, לקהילה היו תחילה שני בתי עלמין, האחד בכפר בודשט (Budeşti) והשני במקום בו יש כעת המפלים של גן צ'ישמיג'יו. בהמשך קנתה הקהילה קרקע ברחוב סבסטופול, שם היה בית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט, שנסגר ב-1864. לאחר סגירת בית העלמין סבסטופול, הקהילה קנתה קרקע ופתחה את בית העלמין הספרדי של בוקרשט.
הערות שוליים

↑  Bucuresti, panorama sefarda/Bucharest a sephardic outlook (ברומנית)
↑  פנקס הקהילות רומניה, כרך ראשון, הוצאת יד ושם, תש"ל, עמוד 50
↑  פנקס הקהילות רומניה, כרך ראשון, הוצאת יד ושם, תש"ל, עמוד 49
↑  Rabbis of the capital of Romania (Bucharest) (באנגלית)
קהל גראנדה בבוקרשט, בית הכנסת הספרדי הגדול. הוקם בצורתו הראשונית בשנת 1819
בית הכנסת הספרדי ברחוב נגרו וודה, בוקרשט, לאחר שנבזז ונשרף על ידי הלגיונרים והאספסוף במהלך מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט
הבדלים בין המינים בפסיכולוגיה

הבדלים בין המינים בפסיכולוגיה הוא נושא המתייחס להשפעה של המין או המגדר על הבדלים תפקודיים, התנהגותיים ורגשיים בין המינים בקרב בני אדם. ההבדלים מוסברים על ידי קיומם של יחסי גומלין מורכבים בין גורמים ביולוגיים, התפתחותיים ותרבותיים, הקיימים במגוון רחב של תחומים: בריאות הנפש, יכולות קוגניטיביות, מאפייני אישיות, רגשות, מיניות ויחסים בינאישיים. ההבדלים בתחומים הללו יכולים להיות תוצאה מולדת או נרכשת. המחקר בתחום זה בוחן כיצד השפעות ביולוגיות וסביבתיות יוצרות את ההבדלים הללו, אם כי לעיתים קרובות הנושא נשאר בלתי מוסבר.
מספר גורמים משפיעים על התפתחות ההבדלים בין המינים, כולל גנטיקה ואפיגנטיקה (שינויים באופן הפעולה של הגנים); הבדלים במבנה ותפקוד המוח; הורמונים, וחיברות (סוציאליזציה).
אופן ההתהוות של המגדר שנויה במחלוקת בתחומים מדעיים רבים, כולל פסיכולוגיה. בתחום זה ישנן נקודות מבט שונות לגבי הקביעה כמה השינויים בין המגדרים נובעים מגורמים ביולוגיים, נוירוכימיים ואבולוציוניים (טבע), או מגורמים של תרבות וסוציאליזציה (טיפוח). דבר זה ידוע בתור הדיון על תורשה מול סביבה.
הגדרה

בפסיכולוגיה, הבדלים בין המינים מתייחסים להבדלים רגשיים, מוטיבציוניים או קוגניטיביים בין המינים. לדוגמה, גברים נוטים יותר לאלימות בעוד שנשים נוטות יותר לאמפתיה.
המונחים "הבדלים בין המינים" ו"הבדלים בין המגדרים" משמשים לעיתים לסירוגין, בכדי להתייחס להבדלים בהתנהגויות של גברים ונשים כהבדלים ביולוגיים ("הבדלים בין המינים") או כהבדלים סביבתיים/תרבותיים ("הבדלים מגדריים"). לעיתים קרובות קשה להבחין בין הגורמים, עקב הקושי בקביעה אם ההבדל הוא ביולוגי או סביבתי/תרבותי. עם זאת, לרוב, המונח "מין" יתייחס להבדלים ביולוגיים ו"מגדר" יתייחס להבדלים חברתיים.
מגדר נתפס בדרך כלל כמערכת של מאפיינים או תכונות המזוהות עם מין ביולוגי מסוים (זכר או נקבה). המאפיינים המגדירים בדרך כלל מגדר מתייחסים לזכר או נקבה. בתרבויות מסוימות, מגדר לא תמיד נתפס כבינארי, או קשור באופן מדויק למין ביולוגי. כתוצאה מכך, בתרבויות מסוימות ישנן וריאציות שונות בין ההגדרות של המגדרים.
היסטוריה

אמונות לגבי הבדלים בין המינים היו קיימות ככל הנראה לאורך ההיסטוריה.
בספרו "על מוצא המינים" משנת 1859, צ'ארלס דרווין הציע שבדומה לתכונות גופניות, תכונות פסיכולוגיות מתפתחות באמצעות ״תהליך הברירה המינית״ :
בעתיד הרחוק אני רואה שדות פתוחים למחקרים הרבה יותר חשובים. הפסיכולוגיה תתבסס על בסיס חדש, של רכישת יכולת וכח נפשיים בהדרגתיות״
שניים מספריו המאוחרים, "השתלשלות האדם והברירה ביחס למין" (1871) ו"ביטוי הרגשות באדם ובעלי חיים" (1872) חוקרים את הנושא של ההבדלים הפסיכולוגיים בין המינים. השתלשלות האדם והבחירה ביחס למין מתייחס לברירה המינית באבולוציה האנושית, שחלק ממנה קשור לתכונות פסיכולוגיות.
חקר המגדר התפשט בשנות ה-70. במהלך תקופה זו פורסמו עבודות אקדמיות של חוקרים בנושא של לימודי מגדר. בשנת 1978 יצא לאור הספר נשים ותפקידי מין: פרספקטיבה פסיכולוגית חברתית, שהיה אחד מספרי הלימוד הראשונים על הפסיכולוגיה שעומדת מאחורי אופן ההתנהגות של נשים ועל השפעת מין על תפקידים.
עבודות אקדמיות משפיעות התמקדו בפיתוח הנושא של המגדר. בשנת 1966 הספר התפתחות הבדלי המין יצא לאור על ידי אלינור אי מקובי. ספר זה בחן אילו גורמים משפיעים על התפתחות המגדר של ילד, כאשר בין הגורמים הוזכרו השפעות של הורמונים, למידה חברתית והתפתחות קוגניטיבית. ב-1972 פורסם הספר Man and Woman, Boy and Girl, מאת ג'ון מאני, ודיווח על ממצאים של מחקר שנעשה עם נבדקים אינטר-מיניים. לפי הספר, הסביבה החברתית שבה ילד גדל משמעותית יותר לקביעת המגדר מאשר הגורמים הגנטיים שנולד איתם. רוב התיאוריות של מאני בנוגע לחשיבות הסוציאליזציה בקביעת המגדר זכו לביקורת חריפה, במיוחד בקשר לדיווח השגוי שהיה על הצלחה בשינוי מין לתינוקות.
בשנת 1974 יצא לאור הספר "הפסיכולוגיה של ההבדלים המינים". לפי הספר, גברים ונשים מתנהגים בצורה דומה יותר מאשר בעבר. בנוסף, לילדים ישנה השפעה מסוימת על ההגדרה המגדרית אליה הם גדלים, בין אם באמצעות בחירה של איזה מהורים לחקות, בין אם בבחירה בפעילויות של אחד המגדרים (כגון משחק עם בובות מול דמויות פעולה)
תכונות פסיכולוגיות > תכונות אישיות

מחקר בין-תרבותי מצא הבדלים מגדריים במבחנים המודדים חברותיות ורגשיות. לדוגמה, בסקאלות הנמדדות לפי חמש תכונות האישיות הגדולות נשים מדווחות באופן עקבי על רמה גבוהה יותר של נוירוטיות, נעימות, חום ופתיחות לרגשות, וגברים מדווחים יותר על אסרטיביות ופתיחות גבוהה לרעיונות. עם זאת, קיימת חפיפה משמעותית בכל התכונות הללו בין גברים לנשים, כך שאישה מסוימת עשויה, למשל, להיות נוירוטית פחות מאשר רוב הגברים.
מחקרים בין-תרבותיים מצאו שונות בהבדלים בין המינים בתרבויות שונות. ההבדלים בין המינים בתכונות האישיות היו גדולים יותר בתרבויות שוויוניות. עם זאת, השונות בין אזורים מפותחים לפחות מפותחים הייתה בעיקר בין גברים, ופחות בין נשים. גברים באזורים מפותחים היו פחות נוירוטיים, מוחצנים, מצפוניים ונעימים בהשוואה לגברים באזורים פחות מפותחים בעולם. אצל נשים, לעומת זאת, לא נצפו הפרשים משמעותיים בתכונות האישיות בין אזורים.
הבדלים בתכונות אישיות הקשורות ישירות לרגש ולאמפתיה בין המינים נמדדים בסולם המקיאווליאניות. אנשים עם ציונים גבוהים במימד הזה הם קרים מבחינה רגשית; דבר זה מאפשר להם להתנתק מאחרים ומערכים, ולפעול בצורה אגואיסטית שלא מונעת על ידי רגש, אמפתיה או מוסר. במדגמים גדולים של סטודנטים בארצות הברית, גברים בממוצע נמצאים במקום גבוה יותר במדד מאשר נשים. בנוסף, לזכרים יש ייצוג יתר במדדים גבוהים מאוד, בעוד שלנקבות יש ייצוג יתר במדדים נמוכים מאוד.
מחקר מטא-אנליזה של 355 מחקרים משנת 2014 מצא כי אצל גברים ישנן רמות גבוהות משמעותית של נרקיסיזם מאשר נשים. החוקרים ציינו כי מקור ההבדלים המגדריים בנרקיסיזם בתכונות אישיות שונות, כגון תחושת הזכאות והסמכות המוגברת של גברים.
גברים בממוצע הם אסרטיביים יותר ובעלי הערכה עצמית גבוהה יותר מנשים. אצל נשים בממוצע ישנה רמה גבוהה יותר של מוחצנות, חרדה, אמון, ובמיוחד ״רכות״.
נהוג לסווג תחומי עניין לפי המודל של הולנד (ריאליסטי, חוקר, אמנותי, חברתי, יוזם, קונבנציונלי). לפי חלוקה זו, גברים מעדיפים לעבוד עם דברים, בעוד שנשים מעדיפות לעבוד עם אנשים. גברים גם נוטים יותר לנושאים ריאליסטיים וחקרנות, ונשים לנושאים אמנותיים, חברתיים וקונבנציונליים. גברים מתעניינים יותר גם בהנדסה, מדע ומתמטיקה.
תכונות פסיכולוגיות > רגש

בתחום הרגשי, קיימים הבדלים בולטים בין המינים. בהשוואה לגברים, נשים מדווחות על עוצמה גדולה יותר של השפעה רגשית, חיובית או שלילית. נשים גם דיווחו על חוויה אינטנסיבית ותכופה יותר של רגשות כמו שמחה ואהבה, אך גם חוו יותר מבוכה, אשמה, בושה, עצב, כעס, פחד ומצוקה. חווית גאווה הייתה תכופה ואינטנסיבית יותר עבור גברים מאשר נשים. בהשוואה לגברים, נשים מדווחות על פחד מוגבר כאשר הן מדמיינות מצב בו הן נמצאות לבד בבית ורואות אדם זר התקרב לבית. נשים גם מדווחות על יותר פחד במצבים שכוללים התנהגות עוינת ותוקפנית של גברים.
הדבקה רגשית מתייחסת לתופעה שבה רגשות של אדם הופכים דומים לרגשות של אנשים מסביב. נמצא כי נשים מגיבות יותר לתופעה. למעשה, נמצא כי בעוד שברגשות הקשורים לכעס החוויות הרגשיות היו חזקות יותר אצל גברים, אצל נשים הביטוי הרגשי החיצוני היה חזק יותר. בנוסף, לגברים הייתה תגובה פיזיולוגית גבוהה יותר לגירויים שנועדו לעורר כעס. בהתאם לגישה כי חוויה רגשית וביטוי חיצוני שלה הם שני דברים שונים, מחקר בחן הבדלים רגשיים באמצעות תגובות לצפייה בסרטונים ומצא כי לא הייתה עקביות בין החוויה הרגשית לביטוי הרגשי בתגובה לסרטונים. בעוד שלגברים היו חוויות רגשיות חזקות יותר, אצל נשים הביטוי הרגשי היה חזק יותר, כאשר במקרה זה המונח חוויה רגשית מתייחס לעוררות הפיזיולוגית עקב גירוי חיצוני, וביטוי רגשי מתייחס לביטוי החיצוני של החוויה הסובייקטיבית.
נמצא כי הבדלים בחיברות יכולים לגרום להבדלים בין המינים הן ברגש והן בדפוסי פעילות המוח.
הפסיכולוגית אן קרינג טוענת כי "זה לא נכון להצהיר באופן גורף שנשים יותר רגשניות מגברים, אלא שנשים מציגות את רגשותיהן יותר מגברים". בשני מחקרים שערכה נמצא כי נשים מביעות פנים יותר מגברים בכל הנוגע לרגשות, חיוביים ושליליים כאחד. חוקרים אלו הגיעו למסקנה שנשים וגברים חווים את אותה כמות רגשות, אך יש סיכוי גבוה יותר לנשים להביע את רגשותיהן.
ידוע שאצל נשים בלוטת הדמעות הן בעלות צורה שונה מבחינה אנטומית מאשר לגברים בנוסף לכך, יש להן כמות גדולה יותר של ההורמון פרולקטין, הקיים בבלוטות הדמעות אצל מבוגרים. בעוד שבנות ובנים בוכים בערך באותה כמות בגיל 12, עד גיל 18, נשים בדרך כלל בוכות פי ארבעה יותר מגברים, דבר שניתן להסביר על ידי רמות גבוהות יותר של פרולקטין.