stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה סוקולובסקי
ביוגרפיה

נולד לרב שמואל סוקולובסקי בעיירה רוז'ינוי, הסמוכה לבריסק דליטא. בילדותו התפרסם בשם "העילוי מרוז'ינוי". בשנת תרנ"א, בהיותו בן 23, נישא למליה בתו של תושב בריסק בנימין חארי, שהיה אדם אמיד.
בשנה הראשונה לנישואיו כתב את ספרו הראשון "מלאכת יום טוב" העוסק בסוגיותיה של מסכת ביצה והלכות יום טוב, אך לא הדפיסו. בשנה שלאחריה הכיר את רבי חיים סולובייצ'יק שהתחיל אז לכהן כרבה של בריסק, ובעקבות היכרותם שינה את שיטת לימודו. מסיבה זו לא רצה להדפיס את ספרו זה שנכתב בתקופת לימודיו המוקדמת. הספר נדפס בידי אלמנתו חמש שנים לאחר פטירתו.
במשך שנים למד בבתי המדרש בבריסק, הייתה לו פינה קבועה לצד ארון הקודש והוא היה יושב ולומד בה עשרים שעות ביממה. הרב איסר יהודה אונטרמן בזכרונותיו, הדגיש את כושר הריכוז שלו, לדבריו היה יכול להתמקד במחשבה אחת במשך זמן רב ברציפות.
בשנת תרנ"ו הוזמן על ידי רבי חיים סולובייצ'יק, בו ראה את רבו המובהק, לעמוד בראשות ישיבת "תורת חסד" בעיר בריסק, אך סירב. כפשרה נקבע שהאחראי לישיבה יהיה הרב שמחה זליג ריגר, מרבני העיר, ואילו אמירת השיעור השבועי, "שיעור כללי", המועבר מסורתית בידי ראשי ישיבות, הופקדה בידי הרב סוקולובסקי.
ספרו השני "אמרי משה" (ורשה תרפ"א), פרסם למעשה את שמו בעולם הישיבות, הספר הפך לאחד מספרי היסוד הישיבתיים בני תקופה זו שבין מלחמות העולם, והוא שימושי בעיקר בעת לימוד מסכת יבמות, שרבים מפרקיו עוסקים בסוגיותיה. הספר הודפס בתחילה ללא כריכה, בחוברות בודדות, בשל בעיות תקציב. בשנים שאחר כך זכה הספר למהדורות רבות.
במהלך שיעור שהעביר בי"ג בטבת תרצ"א, בסוגיות "זיקה" הסבוכות שבמסכת יבמות, לקה בדמם תוך מוחי, ונפטר לאחר שבוע. על מקומו בראשות הישיבה עמד הרב ישראל חיים קפלן.
מתלמידיו

הרב אברהם נשר (אדלר)
הרב אריה פומרנצ'יק
הרב בנימין פאלער
הרב זאב איידלמן
הרב יהודה לייב מאשבוים, רבה של טרסטינה ומחבר "ברכת הארץ"
הרב משה סולובייצ'יק
הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן
חיבוריו

מלאכת יום טוב, ירושלים, תשט"ז, באתר היברובוקס
מלאכת יום טוב - מהדורה חדשה, ירושלים, תשנ"ח, באתר היברובוקס
אמרי משה, ורשה, תרפ"א, באתר היברובוקס
הערות שוליים

↑  לפי י"ל מאשבוים, להלן "קישורים חיצוניים".
↑  הרב איסר יהודה אונטרמן, בתוך: אליעזר שטיינמן (עורך), אנציקלופדיה של גלויות - סדרת פולין, כרך שני: בריסק-דליטא, תל אביב תשט"ו, עמ' 165. מ.צ. אילן, דמויות, שם, עמ' 216. לפי משה צינוביץ, עץ חיים, תל אביב, תשל"ב, עמ' 260, בעת הכנת שיעוריו היה עסוק בעניין שעל הפרק במשך 18 שעות רצופות.
↑  במהלך מלחמת העולם השנייה אבדו באירופה רוב העותקים של הספר, ורק בודדים שרדו. מהעותק שהעניק המחבר לרב יעקב ישראל קניבסקי, נדפסה בישראל מהדורת צילום של הספר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296613605171  ISNI: 0000 0000 6866 1877  VIAF: 80918088   WorldCat (עם VIAF): 80918088
משה סיני

ערך זה עוסק בכדורגלן. אם התכוונתם לראש עיריית ראש העין, ראו .
משה סיני (נולד ב-28 בפברואר 1961 ביפו) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר סיני היה קפטן נבחרת ישראל, שיחק במשך רוב הקריירה בהפועל תל אביב, ונחשב לאחד מגדולי שחקניה בכל הזמנים.
קריירה ככדורגלן

סיני נולד ב-1961 ביפו לרפאל ואליס סיני, שעלו ממצרים ב-1950. הוא גדל בהפועל תל אביב ועבר בהמשך למכבי יפו, וחזר אחרי שנה אחת להפועל תל אביב בה שיחק עם החולצה מספר 7 ושימש כקפטן הקבוצה כעשור. הוא היה שותף מרכזי לזכיות של הפועל תל אביב באליפויות של שנות השמונים: באליפות של 1981, בעודו בן 20, נבחר לכדורגלן העונה בישראל מטעם עיתון מעריב. באליפות של 1986 כבש 9 שערים והוסיף 10 בישולים, שזיכו אותו בתואר מלך המבשלים של הליגה בצוותא עם שלום תקווה, והיה זה שבישל את שער הניצחון של גילי לנדאו במשחק המכריע מול מכבי חיפה באצטדיון בלומפילד במחזור האחרון של העונה. לפני האליפות של 1988 יצא סיני לחצי שנה לשחק בקבוצת בוורן הבלגית אך חזר במהרה להפועל תל אביב והוביל אותה לאליפות שלישית באותו עשור, לאחר שכבש 8 שערים והוסיף 9 בישולים, שזיכו אותו בתואר מלך המבשלים של הליגה בפעם השנייה. בנוסף זכה סיני עם הפועל תל אביב בגביע המדינה בשנת 1983 והגיע איתה למעמד הגמר בשנים 1981, 1982 ו-1988, ב-1988 הוצב במקום ה86 ברשימת מפלגת העבודה לכנסת, ובעקבות כך נאסרו שידורי משחקי הפועל תל אביב בתקופה שלפני הבחירות.
בשנת 1989 ירדה הפועל תל אביב, בפעם הראשונה בתולדותיה, לליגה השנייה, וסיני עזב את הקבוצה ועבר לבני יהודה תל אביב, איתה זכה באליפות היחידה בתולדותיה, בשנת 1990, וקיבל בפעם השנייה בקריירה את תואר כדורגלן העונה. באותה עונה שבה הפועל תל אביב לליגה הראשונה ובסופה סיני חזר לקבוצת האם שלו.
סיני שימש בהפועל כמנג'ר-שחקן אך לא הצליח לשחזר את ההצלחות מהעשור הקודם. ב-14 בספטמבר 1991 כבש את השער הראשון אי פעם באצטדיון טדי במשחק מול הפועל ירושלים. בשנת 1993 פרש ממשחק פעיל לאחר שצבר 375 הופעות בליגה הבכירה וכבש 102 שערים. בהפועל תל אביב כבש סיני 87 שערים והוא מדורג במקום השלישי בטבלת הכובשים של הקבוצה בכל הזמנים. ארבע פעמים סיים סיני כמלך השערים של הקבוצה בליגה. לזכותו של סיני 72 בישולים במדי הפועל תל אביב, והוא שיאן הבישולים של המועדון בכל הזמנים.
סיני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל ב-25 בפברואר 1981, במשחק נגד נבחרת סקוטלנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 1982. בנבחרת ישראל, בה שימש כקפטן שנים רבות, רשם במהלך שנות השמונים 47 הופעות, בהן כבש 7 שערים. המשחק האחרון בו שותף היה משחק ידידות מול נבחרת ארגנטינה ב-22 במאי 1990.
לאחר הפרישה

עוד לפני שפרש מונה סיני, עם חזרתו אחרי עונת האליפות של בני יהודה, למנג'ר-שחקן בהפועל תל אביב. לאחר פרישתו היה למאמן הראשי של הקבוצה, אך בתור מאמן לא נחל סיני הצלחות גדולות והוא התפטר מהקבוצה בשנת 1997. בעונה שלאחר מכן אימן את מכבי פתח תקווה, משם פוטר. במחזור השמיני של עונת 1998/1999 התמנה למאמן הפועל כפר סבא אותה הוביל למקום השמיני.
בשנת 1999 חתם סיני עם ההתאחדות לכדורגל על חוזה לאימון הנבחרת הצעירה של ישראל. חמש שנים מאוחר יותר (2004) התמנה סיני לתפקיד עוזר מאמן נבחרת הבוגרים לצידו של המאמן הראשי אברהם גרנט, וכשזה סיים את תפקידו בשנת 2006, המשיך סיני כעוזרו של המאמן דרור קשטן.
במאי 2010 חזר סיני לאימון קבוצות, וחתם במכבי הרצליה מהליגה הלאומית לעונה אחת - עונת 2009/2010. בסיום העונה התפטר סיני מתפקידו.
בינואר 2012 מונה למאמן מכבי פתח תקווה במקום אייל לחמן שהתפטר מתפקידו, ובסיום עונת 2011/2012 ירד סיני עם הקבוצה לליגה הלאומית. בעונה שלאחר מכן הוביל את מכבי פתח תקווה בחזרה לליגת העל, לאחר שסיימה את עונת 2012/2013 במקום הראשון בליגה הלאומית. בפתיחת עונת 2013/2014 השיגה הקבוצה ניצחון אחד בלבד בעשרת המחזורים הראשונים, וב-24 בנובמבר 2013 פוטר סיני מתפקידו.
ב-18 בספטמבר 2017 מונה שוב למאמן מכבי הרצליה מהליגה הלאומית. ב-8 בדצמבר 2017, לאחר שלא הצליח לחלץ את הקבוצה מהמקום האחרון בטבלה, התפטר סיני מתפקידו.
במהלך התקופה בה לא אימן שימש סיני כפרשן במשחקי ליגת העל בערוצי ספורט1.
בנובמבר 2018 חזר סיני לשחק באופן חובבני בקבוצת הפועל צפרירים חולון מליגה ג', ובמשחקו הראשון לאחר יותר מ-25 שנה בישל שער בניצחון 4–2 על מכבי ספרטק רמת גן.
ב-5 בנובמבר 2019 מונה סיני לנציג הבעלים בהפועל תל אביב, במקביל למינויו של ניר קלינגר למאמן הקבוצה. בדצמבר 2020 פוטר סיני מתפקידו.
תארים כשחקן

אליפויות: 1980/1981, 1985/1986, 1987/1988
גביע המדינה: 1982/1983
אליפות: 1989/1990
כדורגלן העונה בישראל: 1980/1981, 1989/1990
חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי: 2009
הערות שוליים

↑  רביב שכטר, העשור האדום, באתר ynet, 8 באוגוסט 2000
↑  עדי רובינשטיין, באוקטובר 2022  https://www.israelhayom.co.il/culture/tv/article/13238444, באתר ישראל היום
↑  אורן יוסיפוביץ, האלוף האחרון: משה סיני חוגג עם בני יהודה, באתר nrg‏, 11 בדצמבר 2010
↑  צפו: משה סיני חזר לשחק כדורגל בגיל 57, ומיד סיפק בישול נהדר, באתר וואלה, 2 בנובמבר 2018
↑  אופיר סער‏, הפועל תל אביב: ניר קלינגר מונה למאמן, משה סיני למנהל המקצועי, באתר וואלה, 5 בנובמבר 2019
מקס ווזניאק

מקס ווזניאק (בפולנית: Max Wozniak; ‏22 בספטמבר 1926, קלן, רפובליקת ויימאר – 7 ביולי 2023, אנסינו, לוס אנג'לס, ארצות הברית) היה כדורגלן ומאמן כדורגל יהודי-פולני, אשר שיחק בעמדת השוער. שיחק בישראל במחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-20 בקבוצות מכבי יפו והפועל כפר סבא ואימן בראשית שנות ה-60 את הפועל הרצליה.
קריירה

ווזניאק נולד בקלן למשפחה יהודית אשר היגרה מפולין לגרמניה. הוא רכש חינוך יסודי יהודי, והצטרף לקבוצת הנוער של הכח קלן. ב-1939 גורשה המשפחה מגרמניה לפולין על ידי השלטונות הנאציים. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר תחילת מבצע ברברוסה, היגרה המשפחה לשטחי ברית המועצות עד שהתיישבה לבסוף ב-1942 בעיר מגניטוגורסק. במגניטוגורסק השלים ווזניאק את השכלתו התיכונית. ב-1946 שבה המשפחה לפולין לאחר מסע ארוך, בדומה למסעם של מאות אלפי רפטריאנטים. המשפחה התיישבה בשווייבודז'יצה, בה עבד ווזניאק במכרה פחם ובמקביל החל לשחק בקבוצת ויקטוריה שווייבודז'יצה (פול'). ב-1952 עבר לשחק בקבוצת גורניק ולבז'יך (אנ').
בשלהי אוקטובר 1956 עלה לישראל במסגרת עליית גומולקה, ובראשית נובמבר הצטרף לאימוניה ומשחקיה של מכבי יפו. לאחר מספר חדשים עבר לקבוצת הפועל כפר סבא ובה שיחק עד 1959. בשנה זו, עבר לגרמניה המערבית והחל להתאמן עם קבוצת פ.צ. קלן. עם זאת, הפועל כפר סבא סרבה לשחררו ועל כן הכניס את עצמו להסגר בינלאומי. ווזניאק החל קורס מאמני כדורגל בקלן שבגרמניה המערבית וב-1961 רכש תעודת מאמן כדורגל. בשנים 1961–1963 אימן ווזניאק בקבוצת FC Tittling מהליגה האזורית הגרמנית. בקיץ 1963 שב לישראל, אימן למשך עונה אחת את הפועל הרצליה והעלה אותה לליגה א', אשר הייתה הליגה השנייה בישראל באותה העת. בתקופה זו עסק גם באימון במסגרת חוגי כדורגל שהונהגו בבתי ספר תיכוניים בארץ.
ב-1965 היגר לארצות הברית וב-1967 שימש כמאמן-שחקן בקבוצת לוס אנג'לס טורוס. בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 אימן את מכבי לוס אנג'לס וזכה עימה באליפות האזורית. ב-1973 מונה למאמן נבחרת ארצות הברית בכדורגל ופוטר לאחר מספר חדשים בשל חוסר הצלחת הנבחרת. בהמשך, ועד סוף שנות ה-70, אימן ווזניאק במספר קבוצות אזוריות.
ב-1993 הוכנס ווזניאק להיכל התהילה של הספורט היהודי בארצות הברית.
מקס ווזניאק הלך לעולמו ב-2023 בלוס אנג'לס, והוא בן 96.
הערות שוליים

↑  הפועל ת"א-מכבי יפו: 1-1, למרחב, 11 בנובמבר 1956.
↑  הפועל כפר סבא-מכבי תל אביב 0:1, על המשמר, 25 בינואר 1959.
↑  ווז'ניאק לפ.צ. קלן, מעריב, 23 בדצמבר 1959.
↑  הופסקו לימודי כדורגלן ישראלי בקלן, מעריב, 27 ביולי 1959.
↑  ווז'ניאק חזר, מעריב, 30 ביולי 1963.
1 2  איתן אוטסמן, וז'ניאק מאמן בלוס אנג'לס את יוצאי הכדורגל הישראלי, מעריב, 9 בספטמבר 1974.
↑  אברהם טבק, חוגי כדורגל בבי"ס לפני הפעלתם, מעריב, 3 בספטמבר 1963.
↑  מקס ווזניאק-תקציר ביוגרפי, עמוד 179, באתר jeanetteshelburne.com (באנגלית).
↑  מקס ווזניאק-ההודעה על פטירתו, באתר forevermissed.com (באנגלית).
קבוצת מכבי יפו ב-1956. צילום לפני משחק ידידות עם הפועל תל אביב שנערך ב-11 בנובמבר. מימין לשמאל בשורת העומדים: בוחוס ג'וג'וסיאן, פרסיאדו אביגדור (טופצ'ה), משה מירנדה, חיים כלב, זאב בסרגליק, משה לוי, וצ'וצ'קו לוי. כורעים מימין לשמאל: יצחק סורוג'ון, מקס ווזניאק, משה אלמוזלינו ואברהם טוריקה.
מקדם תעסוקה

מקדם תעסוקה (באנגלית: Employment counselor), אחראי על הליווי האישי של משתתף בתוכנית תעסוקה מרגע קבלתו לתוכנית ועד לסיומה. מתפקידו לייעץ, לאמן, לספק מידע ולתמוך באנשים הנמצאים בתהליכי קליטה בשוק העבודה.
לתפקיד מקדם התעסוקה התמחויות נוספות : עבודה קבוצתית, פיתוח קשרי מעסיקים ועבודה קהילתית בתוכניות אחדות מחולקות ההתמחויות הללו בין מספר נושאי תפקידים ובאחרות ממלא מקדם תעסוקה אחד את כולן.
מרכיבי התפקיד

שימוש בכלי אבחון שונים לזיהוי הכישורים, תחומי העניין, האמונות והערכים הרלוונטיים לעולם העבודה
ליווי פרטני לחיזוק מסוגלות תעסוקתית
סיוע בחיפוש עבודה, אימון בכתיבת קורות חיים והכנה לראיון עבודה
ליווי להתמדה וקידום תעסוקתי
תכונות אישיות ומיומנויות

עניין כן וכבוד לאנשים באשר הם
סבלנות, הבנה והיכולת להקשיב באופן לא שיפוטי
יכולות תקשורת מצוינות בעל פה ובכתב
היכולת להגביר מוטיבציה ולתת השראה
ראו גם

תוכניות תעסוקה
תב"ת (תנופה בתעסוקה)
הערות שוליים

↑  קידום תעסוקה – מתפקיד לפרופסיה, באתר האגודה הישראלית ליעוץ תעסוקתי
↑  קידום בתעסוקה - תדריך הפעלה שפרסם הג'וינט, 2016
מרתון יום הולדתו של וושינגטון

| --- | --- |
 ענף:  ריצת מרתון
 תאריך ייסוד:  1962
 מדינות משתתפות:  ארצות הברית ארצות הברית
 עיר מארחת:  Greenbelt 
 זוכה:  גברים: סטפן ברני   נשים: קרולין פרל
 הכי הרבה זכיות:  גברים: לואיס קסטנגולה (3)   מרגרט הוריאוקה (3)
 www.gwmarathon.com
 קואורדינטות:  39°00′21″N 76°52′49″W﻿ / ﻿39.0058°N 76.8803°W﻿ / 39.0058; -76.8803
 he
 
מרתון יום הולדתו של וושינגטון הוא המרתון השמיני בוותיקותו בארצות הברית. הוא נוסד בשנת 1962 לכבודו של ג'ורג' וושינגטון, הנשיא הראשון של ארצות הברית. למרות שמו, המרוץ אינו מתקיים בדיוק בתאריך יום הולדתו של וושינגטון, 22 בפברואר, אלא בתאריך קרוב ליום ההולדת.
הרחבה

המרתון מתקיים מדי שנה ביום ראשון של סוף השבוע של יום הנשיאים, והוא נערך על ידי מועדון הרצים של כביש DC. המרוץ נערך לראשונה בארלינגטון שבוירג'יניה אבל לאחר כמה שנים הוא הועבר לבלטציוול שבמרילנד. כיום המרתון מתקיים בגרינבלט שבמרילנד. המרוץ מתחיל בגרינבלט, מקיף שלוש פעמים את החווה למחקר חקלאי בבלטציוול ומסתיים המרכז טיסות החלל גודרד של נאס"א. כאשר נאס"א סגרה לצמיתות את הגישה בין מרכז rec וכביש התקווה הטובה, נקודת ההתחלה של המירוץ הועברה לבית ספר התיכון דובאל, ולבסוף למרכז הנוער בגרינבלט.
בעת ובעונה אחת מתקיים גם מרוץ שליחים לקבוצות של שלושה אנשים. אורך המסלול לרץ הראשון הוא 9.7 מיילים, לרץ השני 7.3 מיילים ולרץ השלישי 9.2 מיילים. קיימות חמש קטגוריות של קבוצות שליחים:
מעורב - שלושה רצים בכל גיל שהוא. לפחות אחד מהשליחים חייבת להיות נקבה.
גברים חופשי - שלושה רצים גברים בכל גיל שהוא.
נשים חופשי - שלוש נשים רצות בכל גיל שהוא.
גברים מאסטרס - שלושה רצים גברים בני 40 שנים לכל הפחות.
נשים מאסטרס - שלוש נשים רצות בנות 40 שנים לכל הפחות.
נקודת חילופי השליחים נמצאת במקום היסטורי שאירח מבקרים מפורסמים רבים, כולל הנשיא דווייט אייזנהאואר ואשתו גברת מיימי אייזנהאואר, וראש ממשלת ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב ואשתו.
בשנת 2008, 176 רצים ו-43 צוותי תחרות שליחים השלימו את המרתון. בשנת 2010 בוטל המרוץ עקב שלג שהיה אמור לרדת ב-14 בפברואר ובעיות שונות שלא אפשרו לערוך את המרוץ לאחר מכן.
מחיר ההרשמה למרתון 45‏$. כל המשתתפים במרוץ מקבלים חולצה עם שרוול ארוך וכל מסיימי המרתון מקבלים מדליה. הטמפרטורה הממוצעת בשעת התחלת המרוץ היא 5 מעלות צלזיוס.
הערות שוליים

↑  ‏http://www.dcroadrunners.org/gwmarathon/gwmarathon.html‏
↑  ‏http://www.racepacket.com/races/feb10/gwmarathon.htm‏
מרדכי פלונגיאן

| --- | --- |

 לידה:  13 בספטמבר 1814 פלונגה, ליטא 
 פטירה:  27 בנובמבר 1883 (בגיל 69) וילנה, האימפריה הרוסית 
 תקופת הפעילות:  ? – 27 בנובמבר 1883 
 
מרדכי פְּלוּנְגיאן (ה'תקע"ד, 1814 – כ"ז בחשוון ה'תרמ"ד, 27 בנובמבר 1883) היה למדן, בלשן וסופר, מראשי משכילי וילנה.
ביוגרפיה

נולד בפלונגיאן שבליטא לשלמה יפה, צאצא למשפחת רבי מרדכי יפה בעל ה"לבושים". בבחרותו למד אצל רבי צבי הירש ברוידא רבה של סלנט, ואחר כך אצל רבי אהרן מקרטינגה, מחבר "תוספות אהרן". אחר כך למד זמן ממושך באיישישוק עד שעבר להתגורר בווילנה.
התמנה כמורה ראשי לש"ס ופוסקים בבית המדרש לרבנים בווילנה לצדם של ש"י פין, אד"ם הכהן לבנזון ושלמה זלקינד, ובנוסף היה מגיה ראשי בבית הדפוס של האלמנה והאחים ראם. הוא התפרסם בכתיבתו העברית הצחה, ומלבדה ידע עוד שמונה שפות. ספריו התפרסמו והקנו לו שם בקרב קהילת יהודי וילנה ובקרב יהדות ליטא כולה, ונמסר שרבי יצחק אלחנן ספקטור העיד כי לא ראה אדם מופלג בתורה כמותו.
הוא היה חלק מחוג משכילי וילנה, והסכמות שלו מתנוססות על ספרים שונים, חלקם בתחום מחשבת ישראל ופילוסופיה.
נפטר ביום רביעי, כ"ח בחשוון ה'תרמ"ד, 28 בנובמבר 1883. הלווייתו יצאה מבית הכנסת גחש"א בווילנה, בו הספידו חיים זליג סלונימסקי. בבית הקברות ספד לו המגיד מישרים הווילנאי דאז, ר' יעקב.
בתו בלה נישאה לאהרן הכהן בילינסון, רוקח. בנם (נכדו של פלונגיאן) משה בילינסון היה ממנהיגי תנועת העבודה.
כתביו

תל פיות - הסבר לשוני על הגזירות שוות הנמצאות בתלמוד. וילנה תר"ט.
כרם לשלמה, ביאור חדש על ספר קהלת. וילנה תרי"ז, 1857.
שבט אלוה - סיפור. וילנא תרי"ז.
בן פורת - ביוגרפיה של רבי מנשה מאיליה, ראה אור בווילנה בשנת 1858 וזכה מיד לביקורת חריפה מקרב החוגים האדוקים בעיר, גם מקרב המתונים שבהם.
לדברי המבקרים, הספר כולו, הן העובדות והן הפרשנות להן, כולן פרי דמיונו של פלונגיאן. הם כינו את הספר בשם "בן פריץ" ו"בן פרוץ" במקום "בן פורת", ודנו אותו לשריפה. הספר מציג את רבי מנשה מאיליה כמי שלא האמין, בין היתר, בתקפות הקבלה. והמבקרים ביקשו להוכיח מתוך כתביו שהאמין בה, אף אם תקף את המתפארים כמקובלים ואינם יודעים מאומה.
בעיתון "המגיד" התפרסם מכתב חריף נגד הספר, במכתב נאמר שהספר מציג בזדון את רבי מנשה מאיליה כבן דמותם של ברוך שפינוזה ושלמה מימון "אשר רחקום בני דורם בזרוע". ”ואוי ואבוי להבודה מלבו שקרים מרים כאלה לפגוע באדם גדול כמו ר' מנשה ולפרסמם ברבים... דנוהו אנשים נכבדים לשריפה ואין מכבה”. לפי השמועה חובר המכתב בידי הרב מתתיהו שטראשון.
אברהם יעקב פפירנא מספר בספרו "זכרונות" (ורשה תרפ"ג) בשם פלונגיאן עצמו, כי בחג הפורים בשנת הדפסת הספר, כמעט ושילם בחייו כשנכנס לבית הכנסת והותקף בידי קנאים שקראו "להכות את מרדכי יחד עם המן".
ויכוח על דבר העלילה הנתעבה היא עלילת דם. וילנא תרכ"ג
אור בקר, שלשה מאמרים על "מקרא ומסורת", "אל תקרי" ו"קרי וכתיב". וילנה תרכ"ט
כרם לשלמה, ביאור חדש על שיר השירים. וילנה תרל"ח
חיבור נוסף שלו בשם קריית ארבע על שורשים מרובעים בלשון הקודש, לא נדפס, אך קטעים ממנו התפרסמו בכרם חמד (חלק ט מכתב כ').
חיבורים אחרים שלו שלא נדפסו:
ביאור רחב על ספר יוחסין השלם
מאמר מרדכי - על כל אגדות חז"ל שבספר "עין יעקב"
ביאור על פרקי אבות
כמה חיבורי שירה
ביוגרפיה של רבי אברהם דנציג, מחבר "חיי אדם"
חיבורים בעילום שם

בשל הביקורת החרדית החריפה על ספרו ובשל השקפותיו הקרובות להשקפות תנועת ההשכלה היהודית, כאשר שימש בתפקיד המגיה של דפוס ראם בווילנה, ואף צירף מחידושיו ופירושיו למהדורות דפוס זה לספרי יסוד יהודיים, השמיטו המדפיסים את שמו. בין היתר מיוחסים לו:
המתרגם - ביאור מילים לועזיות, נדפס בסוף כל כרך של התלמוד הבבלי, ש"ס וילנא. בדומה לחיבור זה כתב חיבור על "עין יעקב" שבדפוס ראם, הנקרא "המתורגמן".
ה"מילואים" הנדפסים על גליונות "שולחן ערוך - יורה דעה" שבדפוס וילנה - מדפיסי החיבור כתבו שמחברו הוא "רב מופלא אחד אשר צוה להעלים את שמו" ותוכן החיבור הוא תירוצים לקושיות הש"ך על ספר "לבוש עטרת זהב" של אבי משפחתו של פלונגיאן, רבי מרדכי יפה. הרב יהודה ליב הכהן מימון סבור שדבריו של פלונגיאן בחיבורו זה "חלשים וקלושים". מילואים אלו הוסרו במהדורות מאוחרות בהוראת הרב יעקב ישראל קניבסקי בשל ביקורת שמתח עליהם הרב שמריהו יוסף קרליץ ובשל תרעומת של בנו, הרב אברהם ישעיהו קרליץ על עצם הדפסת חידושיו של אדם כזה, בלא להתייחס לתוכנם. הרב קניבסקי נימק: ”אף שכנראה המחבר הלזה נזהר מאוד בספרו מילואים מלכתוב דברים חוץ לשיטה, מכל מקום כבר אמרו חז"ל: אם הרב דומה למלאך ה' קבל תורה מפיו ואם לאו לא... ומה לנו ולספרו”.
כוונות פשטיות וכוונות ישרות - בסידור תפילה של דפוס ראם. בשער הסידור נאמר כי פירושים אלו נכתבו בידי אחד הגאונים, ולדברי אפרים דיינארד היה זה פלונגיאן.
אור חדש - ביאור על אגדות הירושלמי שב"עין יעקב"
ילקוט עיקרי הספרים יפה תואר ויפה מראה - שנדפס על מדרש רבה בדפוס ראם.
לקריאה נוספת

אפרים דיינארד, פלונגיאן, מרדכי, בתוך: משגי עורים, סט. לואיס תרע"ט, עמ' 42
נחמיה נתנזון, שפת אמת: כולל עניינים שונים: חיי החכם והתלמודי הגדול בדורו ר"מ פלונגיאן, הערות והגהות על רבים מנושאי ספריו, תולדות הקבלה והחסידות בדרך קצרה, מהלך ההשכלה הזרה, דברי בקרת על עניינים מקלקלים ... להעיר רוח תקונים ולהחיות הרוח הלאמי. ורשה תרמ"ז
יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), "פְּלוּנְגְיַאן, מרדכי", אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק ח, עמוד 262
הערות שוליים

↑  תוספות אהרן על הש"ס (קניגסברג תרי"ח), לדברי צבי ניסן גולומב, ידידו של פלונגיאן, בספר משוקעים גם מחידושיו של פלונגיאן בעילום שמו.
↑  אפרים דיינארד, משגי עורים, סט. לואיס, תרע"ט, עמ' 42
↑  המקורות מצוטטים אצל: דוד קמנצקי, הגאון רבי מנשה מאיליא זצ"ל, בתוך: ישורון חלק כ', ניסן תשס"ח. עמ' תשל-תשלא, באתר היברובוקס.
↑  יצחק אייזיק בן יעקב, אוצר הספרים, פריט 600.
↑  י"ל מימון, מדי חודש בחדשו, סיני, שנה כה, כרך נ, עמ' שעז-שעח.
↑  האהל, שנה יט חוברת ג (טבת תשלג) שער ההלכה והפלפול סימן א.
↑  דיינארד, זכרונות בת עמי, ח"ב עמ' 65.
↑  אדולף ילינק כותב בקונטרס המפתח שגם החיבור "מסורת המדרש" על עין יעקב נכתב בידי פלונגיאן. אך לדברי גולומב מדובר בהשערה בלבד בגלל הקושי לחבר חיבור כזה ויכולותיו המוכחות של פלונגיאן. אך למעשה נכתב החיבור בידי בנימין עזריאל ראם, שחיבר גם את "חידושי גאונים" על ה"עין יעקב" (וילנה תרמ"ד).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313122605171  GND: 104161957  ISNI: 0000 0000 6666 6973  LCCN: nr94041308  NTA: 297328867  SELIBR: 264366  VIAF: 34884707   WorldCat (עם VIAF): 34884707
מנדרינית תקנית

| --- | --- |

 מדינות:  סין, טאיוואן, סינגפור, מלזיה ועוד.
 אזורים:  מזרח אסיה
 דוברים:  מעל 1.2 מיליארד
 שפת אם:  כ־885 מיליון
 כתב:  כתב סיני, כתב טייוואני, Mainland Chinese Braille, Two-Cell Chinese Braille 
 משפחה:  סינו טיבטית  סינית  מנדרינית 
 לאום:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה הסינית הרפובליקה הסינית מלזיה מלזיה סינגפור סינגפור 
 ארגון:  האו"ם
 מוסד:  בסין מספר מוסדות לעניין זה  בטאיוואן מפוקחת על ידי המועצה לקידום מנדרינית
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
מנדרינית תקנית היא שפה המשתייכת מבחינה בלשנית לקבוצת השפות הסיניות (כמו קנטונזית, הַאקּה) בתוך משפחת השפות הסינו־טיבטיות. המנדרינית התקנית היא לשונה המדוברת הרשמית של סין העממית (הרפובליקה העממית של סין) ושל טאיוואן (הרפובליקה הסינית). כמו כן היא מהווה אחת מארבע הלשונות הרשמיות של סינגפור. המנדרינית נכתבת בכתב הסיני, הן המסורתי והן המפושט.
המנדרינית התקנית מבוססת על הניב הבייג'ינגי של מנדרינית, שהיא בתורה קבוצת ניבים סיניים המדוברים ברחבי צפון סין ודרום מערבה. בשימוש יומיומי מכונה המנדרינית התקנית פשוט "מנדרינית", אך עם זאת יש להבחין בינה לבין קבוצת הניבים עליה היא מבוססת. הבחנה זו תאומץ בהמשך הערך כדי למנוע בלבול.
הגרסה שבשימוש בסין מכונה פּוּ־טוֹנְגּ־הְווַה (普通話/普通话/pŭtōnghuà), שפירושו "השפה הכללית", ואילו זו שבטאיוואן מכונה גְּווֹ־יוּ (國語/国语/guóyŭ), שפירושו "השפה הלאומית". במקומות אחרים, כמו סינגפור ומלזיה מכונה השפה חְווַה־יוּ (標準華語/标准华语/Biāozhǔn huáyǔ), שמשמעו "השפה הסינית". כל שלושת המונחים משמשים לסירוגין בקהילות סיניות ברחבי העולם כתוצאה ממפגש בין קהילות סיניות ממקומות שונים.
היסטוריה

כבר בעת העתיקה, הכילה הסינית מגוון רחב של ניבים. כפועל יוצא, היו מאז ומתמיד ניבים יוקרתיים או ניבים תקניים. אמרות קונפוציוס, למשל, נכתבו ב"יא־יאן" (雅言/yǎyán), "שפת החברה הגבוהה", ולא בניב מקומי; בזמן שושלת האן יש התייחסות בטקסטים ל"טוֹנְגּ־יוּ" (通語/通语/tōngyǔ), "השפה המשותפת". ספרי חרוזים החל מתקופת השושלת הצפונית והשושלת הדרומית מצביעים על צורת הגייה אחת או יותר באותם זמנים. עם זאת, כפי הנראה ניבים אלה לא היו ידועים מחוץ לשכבות המשכילות, וייתכן שאף בקרב האליטה המשכילה ההגייה הייתה מגוונת מאוד, זאת כיוון שהגורם המאחד של הסינית, הסינית הקלאסית, היוותה תקן לכתיבה ולא לדיבור.
שושלת מינג (1368–1644) ושושלת צ'ינג (1644–1912) החלו להשתמש במונח גְּווַאן־הְווַה (官話guānhuà/), או "דיבור רשמי", בהתייחסם לשפה שהייתה בשימוש בחצר הקיסרית. נראה כי בתחילה התבסס תקן זה על ניב נאנג'ינג, אך הניב של בייג'ינג תפס בהדרגה את מקומו, על אף כי בבירה בייג'ינג עצמה חיו ופעלו דוברי מגוון רחב של ניבים מבין נושאי המשרות כמו גם פשוטי העם. במאה ה־17 הקימה הקיסרות אקדמיות להגייה נכונה (גֶּ'נְגּ־יִין שׁוּ־יְוֵן 正音書院/Zhèngyīn Shūyuàn), מתוך מטרה למסד את ההגייה הבייג'ינגית כהגייה התקנית, אך לניסיונות אלה הייתה הצלחה מועטה בלבד. אפילו במאה ה־19 התקשה הקיסר להבין חלק משרי החצר שלו, שחלקם לא הקפידו כלל על הגייה תקנית. אף על פי כן, עד 1909 הצליחה שושלת צ'ינג הגוועת למסד את ניב בייג'ינג כ"שפה הלאומית" (國語/guóyǔ).
קידום שפה לאומית משותפת נחל הצלחה רבה יותר אחרי הקמת הרפובליקה הסינית ב־1912. בהתחלה, נעשה ניסיון להחדיר לשפה הלאומית מרכיבים מניבים סיניים אחרים, מעבר לניב של בייג'ינג. אך ניסיונות אלה הפכו את השפה למלאכותית למחצה, והיה קושי אמיתי ללמד אותה, כיוון שאיש לא דיבר בה. ניסיון זה נזנח לבסוף ב־1924, והניב של בייג'ינג הפך למקור העיקרי של השפה הלאומית הרשמית המדוברת, זאת עקב המסורת של החשבתו כניב יוקרתי עוד מתקופת שושלת צ'ינג. מרכיבים מניבים אחרים מוסיפים להתקיים בשפה, אך הם מתקיימים בבחינת יוצאים מן הכלל.
הרפובליקה העממית של סין, שקמה ב־1949, המשיכה בקו זה. ב־1955, הוחלף שמה של השפה לפּוּ־טוֹנְגּ־הְווַה (普通話/普通话/pŭtōnghuà), או "השפה המדוברת הכללית". ברפובליקה הסינית, שהמשיכה לשלוט בטאיוואן ובאיים נוספים, נשאר שמה של השפה "גְּווֹ־יוּ". מאז, התפתחו שני הניבים הרשמיים בנפרד, אם כי ההבדלים מזעריים ומתבטאים בעיקר בחידושן של מילים מודרניות (כגון "מחשב" ו"אינטרנט") ובהגייה שונה של סימנים בודדים.
מערכות החינוך היסודי בסין ובטאיוואן מסוּרות שתיהן להנחלת השפה המנדרינית. כתוצאה מכך, התרחבה תפוצת השפה, ומרבית הסינים בסין ובטאיוואן דוברים בימינו מנדרינית שוטפת. בהונג קונג, נותרה קנטונזית תקנית השפה הרשמית הן במערכת החינוך והן בשיח רשמי, אך השפעתה של המנדרינית התקנית גוברת בהתמדה.
לפי החלטת האומות המאוחדות, החל משנת 2010 ב-20 באפריל מציינים יום השפה הסינית.