stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולטר טבנס
ביוגרפיה

טבנס, איש עסקים במקצועו, עבד בבית קפה בברמן עד 1934. מאז 1932 רכש שבע חנויות שהיו שייכות בעבר לאזרחים יהודים, במסגרת האריזציה. בשנת 1937 הצטרף למפלגה הנאצית. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה היה טבנס מנהל קבוצת עסקים סיטונאית וקמעונאית בברלין. הוא עבד תחת ניהולו של ד"ר לאוץ (Lautz), מטעמו היה סיטונאי בטומשוב מזובייצקי בפולין. במפעליו הועבדו עובדי כפייה יהודים. בשנת 1941 הובא טבנס לגטו ורשה, שוב מטעם לאוץ, על מנת לבצע פקודות של הוורמאכט כחבר בוועדת ייצור גרמנית. הוא היה חסר הון עצמי, ולכן השתמש בתוצרתם של מפעלים יהודים בגטו ורשה כדי לצבור הון ולפתח עסק עצמאי. הוא הקים את "מפעלי טבנס" (Többenswerke) בגטו ורשה. מפעלים אלה כללו בית מלאכה לחייטות, בית מלאכה לנעליים, מפעל כובעים ומפעל גומי. כ-25,000 עובדי כפייה יהודים נאלצו לעבוד בעבודות כפייה במתקני הייצור הללו בתנאי מגורים ועבודה ירודים. אקציות התקיימו באופן קבוע ועובדים גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ביוגרפיה > אחראי על עבודת כפייה במפעל ולטר טבנס בפוניאטובה

בתחילת 1943 דרש הימלר ממפקד האס-אס ומשטרת הביטחון בגנרלגוברנמן, פרידריך-וילהלם קריגר, לבצע ביקורת במפעלי טבנס. טבנס הצליח למנוע את הביקורת ובתחילת 1943 מונה על ידי אודילו גלובוצניק לנציג מורשה לשם העתקת החברות היהודיות בוורשה, למטרת העברתם של עובדי המפעלים שלו וקרוביהם למחנה באזור לובלין. כך נמנע מהאס-אס להשתלט על עסקיו ונמנעה העברת העובדים היהודים למחנה הריכוז מיידנק. במקביל, אחרי מרד ינואר 1943 בגטו ורשה, ביקשו הגרמנים להימנע מאבדות שהיו כרוכות בכניסה לגטו. כחלופה ביקשו הגרמנים מטבנס להציע ליהודי הגטו לצאת בדרכי שלום למפעליו. טבנס נכנס לגטו להציע זאת ליהודים, אך לא נענה בהתנדבותם, עקב האווירה ששררה בגטו אחרי האקציה ההמונית של קיץ 1942, בה נשלחו להשמדה כרבע מיליון מתושבי הגטו.
באפריל ומאי 1943, במהלך מרד גטו ורשה, הועברו 10,000 עובדי כפייה ובני משפחה של פלוגות טבנס למחנה עבודות הכפייה פוניאטובה. מתקני הייצור של מפעלי טבנס הועברו גם הם לפוניאטובה. ב-4 בנובמבר 1943 נורו כ-15,000 יהודים ממחנה העבודה במסגרת "אקציית ארנטפסט". לאחר מכן הקים טבנס מתקן ייצור חדש בוורשה ובפברואר 1944 קנה מפעל בברמן. בסוף 1944 העביר טבנס את מפעליו לדלמנהורסט.
ביוגרפיה > אחרי המלחמה

ב-11 בספטמבר 1945 נעצר טבנס ונכלא על ידי אנשי חיל המודיעין הנגדי בברמן. בינואר 1946 הצליח להימלט ממאסר. ביוני 1946 נתפס שוב, אך נמלט מהכלא בדרמשטט ב-22 בנובמבר 1946. בית המשפט בברמן הצהיר, בהיעדרו, כי הוא פושע מלחמה נאצי. לאחר תום הדה-נאציפיקציה הסגיר עצמו טבנס לרשויות באפריל 1951 ובהסתמך על הצהרות של עובדים לשעבר, סווג רק כ"אוהד הנאצים" במאי 1952. טבנס נהרג בנובמבר 1954 בתאונת דרכים עם מזכירתו.
ראו גם

בית החרושת שולץ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118869167  VIAF: 45099864   WorldCat (עם VIAF): 45099864
ולטר ורלימונט

| --- | --- |
ולטר ורלימונט
ולטר ורלימונט
 לידה:  3 באוקטובר 1894 אוסנבריק, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  9 באוקטובר 1976 (בגיל 82) קרוית, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1914–1945 (כ־31 שנים)
 דרגה:  גנרל חיל התותחנים
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד האו.ק.וו.
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   אות הפציעה בשחור
 
ולטר ורלימונט (בגרמנית: Walter Warlimont;‏ 3 באוקטובר 1894 – 9 באוקטובר 1976) היה סגנו של אלפרד יודל במטה הכללי של הוורמאכט. לאחר המלחמה נידון למאסר על פשעי מלחמה.
ורלימונט במשפט (1948)
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

ורלימונט נולד באוסנבריק ב-3 באוקטובר 1894. לאחר סיום אקדמיה צבאית הוא הצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית ביוני 1914 כקצין ארטילריה. במלחמה שימש כמפקד סוללה בצרפת ואיטליה. במלחמה עוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה שירת זמן קצר בפרייקורפס ואחר כך ברייכסווהר. הוא היה בהשתלמות בבריטניה (1929) ובארצות הברית (1929).
בורמאכט טיפס בדרגות במטה הכללי. ב-1936-1937 היה המתאם בין הOKH ובין משטרו של גנרל פרנקו בנושא סיוע צבאי. ב-1937 חזר לגרמניה כקצין מטה וכתב תוכנית לארגון הצבא ולהקמת ה-OKW שבו תהיה להיטלר שליטה טובה יותר על הנעשה בצבא. תוכנית זאת יושמה וורלימונט המשיך בעלייה בדרגות במטה הכללי ומונה לסגנו של אלפרד יודל.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

במלחמה שימש ורלימונט כאמור כסגנו של יודל והיה אחראי על כתיבה ויישום התוכניות המבצעיות. הוא היה נוכח ברוב הישיבות המבצעיות עם היטלר, כתיבת ההחלטות שנתקבלו והפצתן למפקדים. הוא סייע בתוכניות הפלישה לפולין, צרפת וברית המועצות. ב-1942 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ב-1943 הגיע לתוניס ודן עם ארווין רומל על אפשרות הפינוי מצפון אפריקה. ב-1944 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. הוא היה אחראי על העברת אינפורמציה יומית להיטלר על המצב בחזית.
ב-20 ביולי 1944 נפצע ורלימונט קל בהתפוצצות במאורת הזאב. הוא התקשר באותו יום למפקד חזית המערב גינתר פון קלוגה והודיע לו שהיטלר נשאר בחיים. לאחר מכן נשלח על ידי היטלר לצרפת, נפגש עם רומל ומפקדים נוספים ודרבן אותם לצאת לקרב בכיס פאלז שבו הובסו הגרמנים.
לורלימונט לא היה קשר לחבר הקושרים אבל היטלר כבר לא היה בטוח בכך והוא הסכים לבקשתו לשחררו מהתפקיד בגלל התקפי הסחרחורת שבהם לקה לאחר פציעתו. עד סוף המלחמה היה ורלימונט ביחידת המילואים של היטלר.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר כניעת גרמניה במאי 1945 הוחזק ורלימונט במעצר כשבוי מלחמה. באוקטובר 1948 הוא הובא למשפט בפני בית משפט צבאי אמריקאי ביחד עם כמה קציני ורמאכט בכירים במה שנודע כ"משפט הפיקוד העליון". הוא הואשם בניסוח ובהעברת פקודתו של היטלר כי אנשי קומנדו של בעלות הברית שייתפסו, יוצאו להורג מייד ולא יהיו להם כל זכויות של שבויי מלחמה.
הוא נידון למאסר עולם. ב-1951 הומתק גזר דינו ל-18 שנה, וב-1957 שוחרר בעקבות חנינה. הוא כתב מספר ספרים על המלחמה.
גנרל אריך פון מנשטיין זלזל בקציני המטה ובהם ורלימונט. הוא אמר: "קייטל, יודל וורלימונט לא היו אף פעם במלחמה. העובדה שהם חסרו ניסיון בשדה הקרב גרמה להם להתעלם מקשיים אמיתיים ולשכנע את היטלר כי יש אפשרות לבצע פעולות למרות שהיה ברור בשטח שזה בלתי אפשרי".
ספרים שכתב

Inside Hitler's Headquarters: 1939-1945, Walter Warlimont,1962.
The Decision in the Mediterranean 1942 by Gen. W. Warlimont in The Decisive Battles of WWII: The German View, edited by H.A. Jacobsen,1965.
הקרב הימי על גוודלקנל

איי שלמה מסומנים בריבוע קטן
תצפית אווירית לכיוון צפון מערב על שדה הנדרסון בגוודלקנל, בסוף אוגוסט 1942; רואים את נהר לונגה ונקודת לונגה בחלקה העליון של התמונה
איי שלמה; האזור עבר בין האיים מבוגנוויל ושורטלנדס עד לגוודלקנל (ימין למטה)
נתיבים מוערכים של הכוחות היפניים תחת פיקוד אבה (קו אדום) והכוחות האמריקנים תחת פיקודו של קלאהן (קו שחור) כשהם מתקדמים אחד לעבר השני ב-13 בנובמבר במפרץ איירונבוטום
מיקום הספינות היפניות (חץ אדום) והאמריקניות (שחור) בשעה 01:45 ב-13 בנובמבר
אוניית המערכה היפנית היאי ב-1942
מפרץ איירונבטום; האזור העיקרי בו לערך הקרב ב-13 בנובמבר בין האי סבו (במרכז) וגוודלקנל (משמאל)
B-17 הפציץ את אוניית המערכה הניזוקה "היאי" מגובה רב צפונית לאי סבו ב-13 בנובמבר 1942. "היאי" השאירה סימני שמן
הקרב הימי על גוודלקנל (ידוע גם בשם הקרב השלישי על האי סבו", ובמקורות יפניים בשם הקרב השלישי בים שלמה (第三次ソロモン海戦)) היה קרב ימי שהתרחש בין 12 בנובמבר ל-15 בנובמבר 1942 בין הצי הקיסרי היפני וצי ארצות הברית במהלך קרב גוודלקנל במלחמת העולם השנייה.
כוחות בעלות הברית, ובראשן ארצות הברית, נחתו בגוודלקנל ב-7 באוגוסט 1942 וכבשו את שדה התעופה שדה הנדרסון מידי היפנים. מספר ניסיונות מצד הצבא היפני הקיסרי לכבוש בחזרה את שדה התעופה נכשלו, ובראשית נובמבר 1942 שלח הצי הקיסרי היפני כ-7,000 חיילים, ציוד ואספקה לגוודלקנל בניסיון נוסף לכבוש את שדה התעופה.[דרושה הבהרה] מספר אוניות אחרות נשלחו להפגיז את שדה הנדרסון, במטרה להשמיד את המטוסים שחנו בו. משגילו בעלות הברית על התגבורת היפנית שעשתה דרכה לגוודלקנל, הן שלחו מטוסים ואוניות מלחמה כדי לעצור את השיירה ולמנוע את הפגזת שדה הנדרסון.
בתום הקרב, שהיה למעשה סדרה של קרבות מקומיים בהם השתתפו מאות כלי טיס וכלי שיט, הצליחו בעלות הברית לסכל את משימת הפגזת שדה התעופה ואת הנחתת התגבורות באי, לאחר שמטוסי בעלות הברית טיבעו את מרבית ספינות התובלה. בשל אובדן התגבורות לא יכלו היפנים לצאת למתקפה נוספת בגוודלקנל, והאמריקנים זכו בניצחון אסטרטגי בקרב זה ובקרב גוודלקנל כולו.
ההתנגשות הראשונה > כוחות

אוניותיו של אבה התכנסו ליד איי שורטלנד והתחילו לשוט לעבר גוודלקנל ב-12 בנובמבר, וציפו להגיע ביום המחרת. אוניות האיטיות יותר, יחד עם כח משחתות הליווי, היה אמור להגיע בשעות הערב המאוחרות. כוח אוניות המלחמה של אבה כלל, בנוסף לאוניות המערכה קירישימה והיאיי, את הסיירת הקלה "נאגרה" ו-11 משחתות. שלוש משחתות נוספות הגנו על עורף הכוח בזמן ההסתערות לתוך המצר שבין חוף הצפוני של גוודלקנל לאיי פלורידה והאי סאבו.
מטוס סיור אמריקני איתר את תנועת הספינות היפניות ודיווח לפיקוד בעלות הברית. עם קבלת האזהרה הורה טרנר לספינות הקרב שלו להפליג לכיוון הכוח היפני ולמנוע את הגעתו לאי. בנוסף, הוא פקד על אוניות התובלה לעזוב את גוודלקנל בערב ב-12 בנובמבר, ומינה את קלאהן למפקד קבוצת הקרב.
קלאהן תכנן להיכנס לקרב שטח לילי עם היפנים באותו לילה. כוחו כלל את שתי הסיירות הכבדות "סן פרנסיסקו" ו"פורטלנד", את שלוש הסיירות הקלות "הלנה", "ג'ונו" ו"אטלנטה"ׂ, ושמונה משחתות.
עם התקרבן לגוודלקנל, יצאו חלק מהאוניות היפניות מהמבנה, וזאת בשל תנאי מזג אוויר קשים ופקודות מבלבלות של אבה. לעומתם התקדמו הכוחות האמריקנים בטור עורפי, עם משחתות בראש ובמאסף, והסיירות במרכזו. לחמש אוניות בכוח הייתה מערכת מכ"ם חדשנית, אך קלאהן הציב אף לא אחת מהן בראש הטור.
ההתנגשות הראשונה > תוצאות

בשעה 03:00 ב-13 בנובמבר, דחה אדמירל איסורוקו יממוטו את הנחתת התגבורות, והן חזרו כדי להמתין לפקודות נוספות. בשעות הבוקר צפו שלוש ספינות יפניות פגועות (היאיי, יודצ'י ואמצוקזה), ושלוש ספינות אמריקניות פגועות (פורטלנד, אטלנטה, וארון וורד) בסביבת האי סאבו. מפציצי צלילה SBD דונטלס משדה הנדרסון תקפו את אמצוקזה, אך המשחתת הצליחה להימלט ולחזור לבסיסה. פורטלנד, שתותחיה עדיין היו פעילים למרות הנזק לספינה, טיבעה את יודצ'י הגוררת "בובולינק" שייטה במצר לאורך 13 בנובמבר, סייעה לספינות פגועות, וחילצה ניצולים מהמים.
מפציצי טורפדו TBF אוונג'ר תקפו את היאיי מספר פעמים, ואליהם הצטרפו ממפציצי צלילה שהמריאו מנושאת המטוסים אנטרפרייז, ומפציצי B-17 מבצר מעופף של חיל האוויר האמריקני. אבה עבר למשחתת "יוקיקזה" בשעה 08:15, והורה לקירישימה לגרור את היאיי. הניסיון נכשל בגלל איום תקיפת צוללות, ולאחר שספגה נזק נוסף מתקיפות אוויריות, שקעה היאיי צפונית לאי סאבו, בערב 13 בנובמבר.
פורטלנד, סן פרנסיסקו, ארון וורד, סטרט ואו'באנון הצליחו לבסוף להגיע לנמל לתיקונים, אך הסיירת אטלנטה שקעה ליד גוודלקנל בשעה 20:00 ב-13 בנובמבר.
מאוחר יותר באותו היום ספגה הסיירת ג'ונו פגיעת טורפדו ששיגרה הצוללת היפנית "I-26", ושקעה. מעל מאה הניצולים נותרו באוקיינוס הפתוח במשך שמונה ימים עד שהגיע מטוס הצלה. בעת ההמתנה להצלה, מתו מרבית הניצולים מפציעות או מתקיפות כרישים.
בשל הבלבול ששרר בעת הקרב, האמינו האמריקנים שהצליחו להטביע שבע ספינות יפניות. הנחה שגויה זו, והנסיגה היפנית, גרמו לאמריקנים להאמין באותה עת שהם השיגו ניצחון משמעותי. רק לאחר המלחמה התברר שהאמריקנים ספגו בקרב זה תבוסה "טקטית" ניצחת.
אף על פי כן, רוב ההיסטוריונים נוטים להסכים שהחלטת אבה לסגת הפכה את ניצחונו הטקטי להפסד אסטרטגי. שדה הנדרסון נשאר פעיל ובו מטוסי תקיפה שמנעו מאוניות התובלה האיטיות מלהתקרב לגוודלקנל עם מטענם יקר הערך. בנוסף, היפנים החמיצו הזדמנות להשמיד את הכוח הימי של בעלות הברית באזור. אדמירל יממוטו שחרר את אבה מתפקידו, והורה לתת-אדמירל נובוטאקה קונדו לצאת ולהפגיז את שדה הנדרסון בליל 14 בנובמבר-15 בנובמבר עם קירישימה ואוניות חדשות.
סך כל האבדות האמריקניות בקרב היו 1,439 הרוגים, בהם חמישה אחים בני משפחה אחת - האחים סאליבן. ליפנים היו בין 550 ל-800 הרוגים.
פעולות אחרות, 13-14 בנובמבר

אף על פי שמאמצם להוביל תגבורת לגוודלקנל סוכל, לא ויתרו היפנים והמשיכו לנסות להשלים את המשימה, אף על פי שיום מאוחר ממה שתכננו במקור. בצהרי 13 בנובמבר יצאו אוניות התובלה פעם נוספת בדרכן לגוודלקנל. באותה עת יצא מבסיס הצי בלגונת טרוק כוח ימי בפיקודו של תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, שכלל את הסיירות הכבדות "צוקאי", "צ'ינוגוסה" ו"מאיה", את הסיירות הקלות "סוזויה" ו"טנריו", ושש משחתות, בדרכו להפגיז את שדה הנדרסון, ואוניית המערכה "קירישימה" הפליגה צפונה כדי לחבור אליו במשימת ההפגזה.
כוחו של מיקווה הצליח להתקרב לגוודלקנל ללא התנגדות משום שהכוחות הימיים האמריקנים נסוגו. סוזויה ומאיה הפגיזו את שדה הנדרסון בזמן ששאר הכוח סייר סביב סאבו בחיפוש אחר אוניות אויב.
ההפגזה נמשכה 35 דקות וגרמה לנזק למספר מטוסים ומתקנים, אך שדה התעופה המשיך לפעול. הכוח היפני סיים את ההפגזה בסביבות השעה 02:30 ב-14 בנובמבר והפליג צפונה, חזרה לרבאול.
כשעלה השחר, החלו מטוסים משדה הנדרסון, מאספיריטו סנטו, ומנושאת המטוסים אנטרפרייז, לתקוף את הכוחות היפנים. תחילה תקפו את ספינותיו של מיקווה שהתרחקו מגוודלקנל, ולאחר מכן תקפו את שיירת אוניות התובלה שהתקדמה אליו.
המטוסים האמריקנים טיבעו את הסיירת הכבדה קינוגסה,ו-511 מאנשי הצוות נהרגו, והנזקים שהסבו למאיה אילצו אותה לשוב ליפן לתיקונים
התקפות אוויריות נוספות על שיירת אוניות התובלה הביאו לטיבוע שש אוניות נוספות, ואילצו אונייה נוספת לשוב לאחור בשל הנזק הכבד שספגה. הניצולים מהספינות נאספו על ידי המשחתות המלוות, אך 450 חיילים נהרגו. ארבע אוניות התובלה שנותרו והמשחתות המלוות המשיכו לכיוון גוודלקנל עם רדת הלילה של 14 בנובמבר, אך עצרו מערבית לאי כדי להמתין סיום הקרב הימי שהתפתח.
כוח המשימה של קונדו נפגש באטול אונטונג ג'ווה בערב 13 בנובמבר, ואז שינה נתיב ההפלגה שלו כדי לתדלק מחוץ לטווח מפציצי שדה הנדרסון בבוקר 14 בנובמבר. הצוללת האמריקנית "טרוט" עקבה אחר קירישימה, אך לא הצליחה לתקוף אותה בזמן תדלוק. כוח המשימה המשיך דרומה, ומאוחר יותר לאחר צהרי היום תקפו אותו מפציצים אמריקנים. בזמן ההפצצה האווירית שיגרה הצוללת "פליינג פיש" מטח טורפדו שהחטיא את האוניות היפניות.
הקרב הימי השני של גוודלקנל, 14-15 בנובמבר > לפני הקרב

בליל 14–15 בנובמבר התקרב כוח המשימה של קונדו לגוודלקנל. כוח המשימה כלל את אוניית המערכה קירישימה, את הסיירות הכבדות "אטגו" ו"טקאו", הסיירות הקלות "נאגרה" ו"סנדאי", ותשע משחתות, חלקן ניצולות קרב הלילה הראשון, יומיים לפני כן.
בשלב זה נותר מפקד כוחות בעלות הברית בדרום מהאוקיינוס השקט, אדמירל ויליאם הלסי, עם מעט כלי שיט כשירים. כדי להגן על גוודלקנל ועל שדה הנדרסון, הוא הקים את "כוח משימה 64", שכלל את אוניות המערכה "וושינגטון" ו"דקוטה הדרומית" וארבע משחתות, ומסר את הפיקוד לאדמירל ויליס לי. כוח משימה זה היה מעשה טלאים, והאוניות שהרכיבו אותו היו מיחידות שונות ולא נהגו לפעול יחד בזמן מלחמה. הכוח האמריקני הגיע לחוף הצפוני של גוודלקנל עם ערב ה-14 בנובמבר והחל לסייר סביב האי סאבו. כוח המשימה הפליג בטור, עם ארבע משחתות מקדימה, ואוניית המערכה מאחוריהן. בשעה 22:55 ב-14 בנובמבר, החלו מכשירי המכ"ם בדקוטה הדרומית ובוושינגטון לאתר את הספינות היפניות ליד האי סאבו בטווח של כ-18,000 מטר.
הקרב הימי השני של גוודלקנל, 14-15 בנובמבר > הקרב

קונדו פיצל את כוחו למספר קבוצות: קבוצה אחת, שכללה את סנדאי והמשחתות "שיקינמי" ו"אורנמי" ("C" במפה), הקיפה את סאבו מצדו המזרחי, והמשחתת "איאנמי" ("B" במפה) הקיפה את האי מכיוון דרום-מערב בניגוד לכיוון השעון הספינות היפניות איתרו את הכוח האמריקני בסביבות השעה 23:00, וקונדו הורה על קבוצת סנדאי, כולל נאגרה וארבע משחתות ("D" במפה), להפליג קדימה אל המצר. הספינות האמריקניות ("A" במפה) זיהו את קבוצת סנדאי במכ"ם אך לא זיהו את יתר הספינות היפניות. ב-23:17 פתחו שתי אוניות המערכה האמריקניות באש לעבר קבוצת סנדאי, אך לי פקד על הפסקת אש כחמש דקות לאחר מכן מכיוון שספינות היפניות נעלמו מצג המכ"ם. סנדאיי, אורנמי ושיקינמי לא נפגעו והצליחו לחמוק מאזור הסכנה.
ארבע המשחתות האמריקניות בראש הטור נתקלו באיאנמי ובנאגרה בשעה 23:22, והספינות היפניות פתחו באש תותחים ובירי וטורפדו. המשחתות "פרסטון" ו"וולקי" נפגעו וטבעו תוך 10 דקות, והמשחתת "בנהם" נפגעה בחרטומה מטורפדו ונסוגה (טבעה ביום למחרת). גם המשחתת "גווין" נפגעה ונטשה את הקרב. למרות זאת מילאו המשחתות האמריקניות את תפקידן כמסך הגנה לאוניות המערכה, וספגו את המכה הראשונית של האויב. בשעה 23:48 הורה לי על בנהם ועל גווין לסגת.
באותה עת הגיעה וושינגטון לאזור, ירתה על איאנמי והעלתה אותה באש. דקוטה הדרומית סבלה מבעיות במערכת החשמל שהותירה אותה ללא מכ"ם וללא מערכת בקרת אש, אך היא המשיכה להפליג בעקבות וושינגטון לעבר הצד המערבי של סאבו. בשעה 23:35 פנתה וושינגטון לשמאל כדי לעבור מדרומית לסאבו ולמשחתות האמריקניות הפגועות. דקוטה הדרומית פנתה ימינה כדי להימנע מפגיעה ב"בנהם" הבוערת, אך הדבר גרם לה להתבלט על רקע הלהבות ולהיחשף לפגיעה היפנית.
לאחר שקיבל את הדיווחים מהמשחתות שלו על טיבוע מספר כלי שיט אמריקנים, הורה קונדו לכוח ההפגזה להמשיך לגוודלקנל, מתוך אמונה שכוח ספינות הקרב האמריקני הוכנע. האוניות היפניות והאוניות האמריקניות התקדמו זו לעבר זו.
דקוטה הדרומית, שבשלב זה הייתה ללא מכ"ם או יכולת לירות בתותחיה הייתה למטרה הראשונה של כוח המשימה היפני. האוניות היפניות, וקירישימה בראשן, החלו להפגיז אותה ולשגר לעברה מטחי טורפדו. כל הטורפדו החטיאו את מטרתם, אך דקוטה הדרומית ספגה פגיעות פגזים רבות, ואבדות הצוות הגיעו ל-39 הרוגים ו-59 פצועים. הספינה נסוגה מהקרב בשעה 00:17 מבלי לידע את אדמירל לי.
הספינות היפניות המשיכו להתמקד בדקוטה הדרומית ולירות לעברה, בזמן שוושינגטון התקרבה למרחק ,8 קילומטרים. וושינגטון לא הצליחה לזהות את דקוטה הדרומית מבין הספינות שלפניה ולכן לא פתחה באש, אך כשירו היפנים על דקוטה הדרומית, התבהרה התמונה ווושינגטון פתחה באש מטווח קצר. קירישימה ספגה לפחות תשעה פגזים מהסוללה הראשית של וושינגטון, וכארבעים פגזים מהסוללות המשניות, שהעלו אותה באש. אוניית המערכה נפגעה מתחת לקו המים, וכן הגה הכיוון נפגע, דבר שגרם לה לשוט במעגלים לצד שמאל.
בשעה 00:25 פקד קונדו על כל ספינותיו הכשירות לשוב למבנה ולהשמיד כל ספינה אמריקנית שיאתרו. אולם הספינות היפניות עדיין לא ידעו היכן נמצאת וושינגטון, ושאר הספינות האמריקניות נסוגו בשלב זה מהקרב. וושינגטון הפליגה לכיוון צפון-מערב בניסיון למשוך את הכוח היפני הרחק מגוודלקנל ומדקוטה הדרומית. הספינות היפניות הבחינו בה ושיגרו מספר מטחי טורפדו, אך כולם החטיאו את מטרתם. קונדו הסיק שהדרך לגוודלקנל פנויה ושלח קדימה את אוניות התובלה, בעוד הוא מורה לכוח המשימה שלו לסגת מהאזור בשעה 01:04.
הקרב הימי השני של גוודלקנל, 14-15 בנובמבר > תוצאות

אורנמי טיבעה את איאנמי הפגועה בשעה 03:25, ה-15 בנובמבר, ושאר המשחתות אספו את הניצולים מאיאנמי ומקירישימה והפליגו חזרה צפונה. בחילופי האש נהרגו 242 מלחים אמריקנים ו-249 מלחים יפניים, והייתה זו אחת משתי הפעמים היחידות במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט שאוניות מערכה ירו זו על זו. הפעם השנייה ארעה במצר סוריגאו במהלך קרב מפרץ לייטה.
ארבע אוניות התובלה היפניות הגיעו לחוף טספרונגה בגוודלקנל בשעה 04:00 והחלו לפרוק חיילים וציוד, בעוד המשחתות המלוות עושות דרכן חזרה צפונה. בשעה 05:55, עם עלות השחר, תקפו את אוניות התובלה מטוסים משדה הנדרסון וסוללות הארטילריה של הנחתים, ומאוחר יותר, ירתה עליהן המשחתת מיד. התקפות אלו העלו באש את האוניות והשמידו את כל הציוד שהיה עליהן וטרם נפרק. רק 3,000-2,000 חיילים מהכוח שנשלח לגוודלקנל הצליחו להגיע לאי, ומרבית התחמושת והמזון שלהם הושמדה.
תגובתו של יממוטו לכישלון כוח המשימה של קונדו הייתה מתונה לעומת תגובתו לכשלונו של אבה, והדבר נבע ככל הנראה מפוליטיקה פנימית של הצי הקיסרי. קונדו היה שני בשרשרת הפיקוד של הצי היפני המשולב, והיה איש מטה בכיר בפיקוד אוניות המערכה, בעוד אבה עשה את הקריירה הימית שלו במשחתות.
השלכות הקרב

כישלון הניסיון להביא לגוודלקנל כוחות ואספקה נוספים הותיר את היפנים ללא האמצעים שנדרשו כדי לערוך מתקפה נוספת על שדה הנדרסון, ולאחר מכן העביר הצי הקיסרי לאי רק אספקה מועטה ויחידות בודדות. השליטה האווירית של כוח אוויר קקטוס ונושאות המטוסים אמריקנים שעגנו בסמוך לגוודלקנל אילצו את היפנים להמשיך לערוך גיחות טוקיו אקספרס, אך כמות החיילים והציוד שיכלו להעביר הייתה מוגבלת ביותר. לפיכך, הציע פיקוד הצי הקיסרי היפני לנטוש את גוודלקנל ב-12 בדצמבר, ולאחר התנגדות ראשונית השתכנע גם פיקוד הצבא הקיסרי, ובאישורו של הקיסר הירוהיטו ב-31 בדצמבר התקבלה ההחלטה לפנות את כל הכוחות היפנים מהאי, ולהקים קו הגנה חדש במעלה איי שלמה.
לפיכך היה הקרב הימי על גוודלקנל הניסיון הרציני האחרון של היפנים להביא תגבורות לגוודלקנל במטרה לכבוש אותו מידי בעלות הברית. בניגוד לזאת, לאחר הקרב החלו בעלות הברית לשלוח שיירות אספקה ותגבורת ללא הפרעה, ועד סוף דצמבר נחתו באי שתי דיוויזיות חדשות. אי יכולתם להוציא את שדה הנדרסון מכלל פעולה חרצה את דין המאמץ היפני להילחם בכיבוש של בעלות הברית בגוודלקנל. היפנים נותרו באי עד ה-9 בפברואר 1943, אז הסתיים מבצע הפינוי של כל החיילים הנותרים באי במסגרת מבצע קה. בעלות הברית נבנו מניצחונן בגוודלקנל והמשיכו לכיבוש כל שרשרת איי שלמה, תוך בידוד וניטרול הבסיס היפני העיקרי ברבאול. לאחר מכן המשיכו בעלות הברית להילחם במעלה האוקיינוס השקט ומזרח אסיה, עד כניעת יפן באוגוסט 1945.
ההיסטוריון אריק אם. המל סיכם את האירועים המשמעותיים בקרב הימי על גוודלקנל בצורה הזו:
ב-12 בנובמבר 1942, לצי היפני האימפריאלי היו ספינות ואסטרטגיות טובות יותר. לאחר ה-15 בנובמבר 1942, מנהיגיהם התייאשו ואיבדו את היכולת האסטרטגית לעמוד מול הצי האמריקני המתפתח וכנגד כלי הנשק והאסטרטגיות המתקדמות שלו. היפנים חדלו מלהשתפר, כשלעומתם הצי האמריקני לא הפסיק להשתפר.
לקריאה נוספת

Raymond C Calhoun, Tin Can Sailor: Life Aboard the USS Sterett, 1939–1945, Naval Institute Press, year = 2000
Andrieu D'Albas, Death of a Navy: Japanese Naval Action in World War II, Devin-Adair Pub, 1965
Paul S Dull, A Battle History of the Imperial Japanese Navy, 1941–1945, Naval Institute Press, 1978
Richard B Frank, Guadalcanal: The Definitive Account of the Landmark Battle, Penguin Group, 1990
William Thomas, Jr Generous, Sweet Pea at War: A History of USS Portland (CA-33), Kentucky University Press, 2003
James W Grace, Naval Battle of Guadalcanal: Night Action, 13 November 1942, Naval Institute Press, 1999
Eric Hammel, Guadalcanal: Decision at Sea: The Naval Battle of Guadalcanal, November 13–15, 1942, Pacifica Press, 1998
Tameichi Hara, Part Three, The "Tokyo Express", Ballantine Books, 1961
C. W. Kilpatrick, Naval Night Battles of the Solomons, Exposition Press, 1987
Eric Lacroix & Linton Wells, Japanese Cruisers of the Pacific War, Naval Institute Press, 1997
John B. Lundstrom, First Team And the Guadalcanal Campaign: Naval Fighter Combat from August to November 1942, Naval Institute Press, 2005
Dan Kurzman, Left to Die: The Tragedy of the USS Juneau, Pocket Books, 1994
William L. McGee, The Solomons Campaigns, 1942–1943: From Guadalcanal to Bougainville—Pacific War Turning Point, Volume 2 (Amphibious Operations in the South Pacific in WWII), BMC Publications, 2002
Samuel Eliot Morison, The Struggle for Guadalcanal, August 1942 – February 1943, vol. 5 of History of United States Naval Operations in World War II, Little, Brown and Company, 1958
Robert Sinclair Parkin, Blood on the Sea: American Destroyers Lost in World War II, Da Capo Press, 1995
Edward P. Stafford, The Big E: The Story of the USS Enterprise, Naval Institute Press, 2002
התעבות סביב כלי טיס

התעבות כתוצאה מסינגולריות פראנטל-גלאוארט סביב מטוס קרב F/A-18 הורנט שנע בסמוך למהירות הקול
התעבות כתוצאה מסינגולריות פראנטל-גלאוארט בעת השיגור של אפולו 11
התעבות סביב כלי טיס הוא שם כולל למספר תופעות של התעבות אדי מים סביב כלי טיס או סביב עצמים אחרים הנעים באוויר. התעבות זו נוצרת באזורים סביב כלי הטיס שבהם שורר לחץ אוויר נמוך במיוחד מסיבות שונות. בגזים, לחץ נמוך גורר ירידת טמפרטורה, ובתנאי לחות גבוהה באוויר תתרחש במקומות אלו התעבות. כתוצאה מכך ייווצרו עננים קטנים וקצרי חיים שנראה כאילו הם מלווים את כלי הטיס במשך זמן מה. למעשה, טיפות מים זעירות נוצרות באזורי לחץ נמוך, ונעלמות לאחר מעבר המטוס וחזרת לחץ האוויר לערכו הרגיל.
סינגולריות פראנטל-גלאוארט

התעבות כתוצאה מסינגולריות פראנטל-גלאוארט נוצרת סביב כלי טיס הנעים במהירות קרובה למהירות הקול. ההתעבות, שנוצרת כתוצאה מירידת לחץ וירידת טמפרטורה, נראית כמו חרוט סביב חלקו האחורי של המטוס. חרוט קטן יותר מופיע סביב חלקו האחורי של תא הטייס. בניגוד לדעה הרווחת, אין קשר בין התעבות זו, שנוצרת כתוצאה מלחץ נמוך בקרבת כלי הטיס, ובין בום על-קולי או שבירת מחסום הקול.
התעבות כתוצאה מסינגולריות פראנטל-גלאוארט יכולה להופיע גם סביב טילים, משגרים, מעבורות חלל, או גופים אחרים הנעים באוויר במהירות גבוהה, בעת שיגורים לחלל. התעבות זו מתרחשת סמוך לנקודת מקס Q שבה ערכו של הלחץ הדינמי הוא מרבי. בנקודה זו, המהירות קרובה למהירות הקול. עבור מעבורת חלל, נקודת מקס Q נמצאת בגובה של 11 ק"מ, כחצי דקה לאחר השיגור, ואילו בשיגורים של תוכנית אפולו ההתעבות הופיעה בגובה של 13–14 ק"מ.
משוואת פראנטל-גלאוארט מהווה קירוב של משוואות נאוויה-סטוקס המתארות זרימה של נוזל או של גז. משוואת פראנטל-גלאוארט היא המשוואה הפשוטה ביותר שלוקחת בחשבון את השפעת הדחיסות, כלומר את השפעת הלחץ על נפח האוויר. פתרון המשוואה מצביע על אזורים סביב כלי הטיס שבהם מופיעה סינגולריות מתמטית במהירות הקול. באופן פיזיקלי, סינגולריות זו מתבטאת כירידת לחץ חדה באותם אזורים. כאמור, המשוואה מהווה קירוב ולכן הפתרון שלה אינו מדויק. ניסויים במנהרת רוח הראו ירידת לחץ משמעותית סביב כלי הטיס במהירויות זרימה נמוכות מעט ממהירות הקול, כלומר באופן מעשי אין צורך לעבור את מהירות הקול על מנת לייצר התעבות סביב כלי הטיס.
התעבות כתוצאה מעילוי

התעבות כתוצאה מעילוי נוצרת ליד חלקי המטוס שפועל עליהם כוח עילוי, בדרך כלל הכנפיים. ההתעבות נוצרת קרוב לצדן הקמור של הכנפיים, כך שהיא תופיע מתחת לכנף עבור מטוס שטס הפוך. בניגוד להתעבות כתוצאה מסינגולריות פראנטל-גלאוארט, התעבות כתוצאה מעילוי נוצרת רק בצד אחד של המטוס.
התעבות זו לא תלויה במהירות הטיסה, אלא בעוצמת כוח העילוי הפועל על המטוס. ככל שהכוח חזק יותר כך הלחץ בצדן הקמור של הכנפיים נמוך יותר. לחץ נמוך זה מביא לירידת הטמפרטורה ולהתעבות.
התעבות במערבולות

מערבולות יכולות להיווצר סמוך לכלי טיס, למשל ליד קצות הכנפיים. על פי עקרון ברנולי, המהירות הגבוהה של האוויר הזורם בלב המערבולת גורמת שם לירידת לחץ. ירידת לחץ זו מביאה לירידת טמפרטורה ולהתעבות בתנאי אוויר לחים. התעבות בתוך מערבולת לא תלויה במהירות הטיסה, ופעמים רבות היא מתלווה ל"התעבות כתוצאה מעילוי".
תהליך דומה מתרחש במערבולת שנמצאת בליבה של סופת טורנדו, וגם שם ירידת הלחץ מובילה להתעבות.
ראו גם

פס התעבות
בום על-קולי