stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלפונסו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה
ביוגרפיה

אלפונסו נולד ב-22 באוקטובר 1591 בפרארה, והוא היה הבן הראשון של צ'זארה ד'אסטה, דוכס מודנה ווירג'יניה דה מדיצ'י. בשנת 1613 הוא לקח חלק במלחמה נגד לוקה, והיה לו תפקיד עיקרי ברצח הרוזן ארקולה פפולי, אשר נחלק על הדוכסות עם צ'זארה, בפרארה (1617).
ב-22 בפברואר 1608 הוא התחתן עם איזבלה, נסיכת סבויה, בתם של קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה וקתרינה מיקאלה, נסיכת ספרד, ממנה נולדו לו 14 ילדים. אלפונסו מאוד אהב אותה, וכאשר היא מתה בשנת 1626 הוא התחיל לחשוב על נדרים דתיים. בשנת 1628 מת אביו, ואלפונסו עלה לשלטון במקומו. עם זאת, ביולי 1629 הוא הודיע על התפטרותו מתפקידו, וב-8 בספטמבר אותה שנה הוא נכנס למנזר ההמסדר הקפוצ'יני במראנו תחת השם של האח ג'אמבטיסטה דה מודנה.
אלפונסו הפך למטיף, וסייע בקבורת המתים במהלך מגפה שפגעה בדוכסות בשנים 1630–1631. בשנה שלאחר מכן הוא חזר למודנה, אולם הביקורת שלו נגד התחפושות[דרושה הבהרה] של חצר הדוכסות הפכה אותו ללא רצוי, ומשום כך הוא פרש למנזר קסטלנואובו די גארפאניינה, אשר נבנה על ידי בנו, פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה, שם הוא נפטר ב-26 במאי 1644.
משפחתו

ב-22 בפברואר 1608 התחתן אלפונסו עם איזבלה, נסיכת סבויה, בתם של קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה וקתרינה מיקאלה, נסיכת ספרד, ממנה נולדו לו 14 ילדים
צ'זארה ד'אסטה (1609–1613)
פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה (1610–1658), התחתן עם מריה פארנזה, ולאחריה התחתן עם ויטוריה פארנזה, ולאחריה התחתן עם לוקרציה ברבריני
אוביצו ד'אסטה (1611–1644)
קטרינה ד'אסטה (1613–1628)
צ'זארה ד'אסטה (1614–1677)
אלסנדרו ד'אסטה (1615)
קרלו אלסנדרו ד'אסטה (1616–1679)
רינלדו ד'אסטה (1618–1672)
מרגריטה ד'אסטה (1619–1692), התחתנה עם פרנטה השלישי גונזאגה, דוכס גואסטלה
באטריצ'ה ד'אסטה (1620)
באטריצ'ה ד'אסטה (1622–1623)
פיליברטו ד'אסטה (1623–1645)
בוניפאציו ד'אסטה (1624)
אנה באטריצ'ה ד'אסטה (1626–1690), התחתנה עם אלסנדרו השני פיקו דלה מיראנדולה
אלפונסו הרביעי ד'אסטה, דוכס מודנה

| --- | --- |

 לידה:  14 באוקטובר 1634 מודנה, דוכסות מודנה  
 פטירה:  16 ביולי 1662 (בגיל 27) מודנה, דוכסות מודנה  
 מקום קבורה:  San Vincenzo, Modena 
 בת זוג:  לאורה מרטינוצי
 
אלפונסו הרביעי ד'אסטה, דוכס מודנה (באיטלקית: Alfonso IV d'Este;‏ 2 בפברואר 1634 - 16 ביולי 1662), היה דוכס מודנה בין השנים 1658–1662, ואביה של מרי ממודנה, אשתו של ג'יימס השני, מלך אנגליה.
ביוגרפיה

אלפונסו נולד ב-2 בפברואר 1634 במודנה, והיה הבן הבכור של פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה, ואשתו הראשונה, מריה קטרינה פארנזה. ב-27 במאי 1655 הוא התחתן עם לאורה מרטינוצי, אחייניתו של הקרדינל מאזארן, ובכך קיווה לחזק את הברית עם צרפת, ממנה נולדו לו שני ילדים. בשנת 1658 מת אביו, ואלפונסו עלה לשלטון במקומו. בשנת 1659 הסתיימה מלחמת צרפת-ספרד, ומודנה קיבלה את העיר קורג'ו בשל תמיכתה בצרפת. אלפונסו סבל ממחלת שיגדון ושחפת, וב-16 ביולי 1662 הוא מת במודנה, ובנו פרנצ'סקו השני ד'אסטה, דוכס מודנה עלה לשלטון במקומו, תוך שאשתו משמשת כעוצרת עד לבגרותו.
משפחתו

ב-27 במאי 1655 התחתן אלפונסו עם לאורה מרטינוצי, בתם של הירונימוס מרטינוצי ולאורה מרגריטה מזריני, ממנה נולדו לו שני ילדים:
מרי ממודנה (1658–1718), התחתנה עם ג'יימס השני, מלך אנגליה
פרנצ'סקו השני ד'אסטה, דוכס מודנה (1660–1694)
פמיניזם שחור

הפמיניזם השחור הוא זרם פמיניסטי שמוצאו בפמיניזם הרדיקלי הטוען שמינניות (סקסיזם - אפליה על רקע מיני), דיכוי מעמדי וגזענות פועלים ככלים שלובים ואי אפשר להבין או לפרק אחד מהם ללא הבנה ופירוק של השניים האחרים. הזרם החל להתפתח בארצות הברית בשנות ה-70 של המאה ה-20 בעקבות תחושותיהן של נשים כהות עור, משכילות מרקע אתני מעמדי מגוון, שחוויות החיים הייחודיות שלהן אינן מוצאות ביטוי בתנועות הנשים, שהן קרבן כפול לפטריארכיה ולגזענות ומודרות על רקע גזעי ואתנוצנטרי. הפמיניזם השחור הוא אחד מיישומי תאוריית העמדה הפמיניסטית.
כינונו של הפמיניזם השחור

זרם הפמיניזם השחור צמח במחצית השנייה של המאה העשרים, כתנועה פוליטית וחברתית, מתוך תחושה של אי שביעות רצון הן מהתנועה לזכויות האזרח הן מהתנועה הפמיניסטית של שנות השישים והשבעים. התנועה לזכויות האזרח התמקדה בדיכוי גברים שחורים בלבד, ולא זו בלבד אלא שנשים שחורות רבות חוו מינניות בתוך הקבוצות שפעלו לזכויות האזרח. לעומתה, התנועה הפמיניסטית התמקדה בבעיות שניצבו בפני נשים לבנות ממעמד בינוני. לדוגמה; הישגי המאבק לעבודה מחוץ לבית לא היוו בבחינת הישג לנשים השחורות שעבדו מחוץ לבית מאז ומתמיד. מכאן שאף תנועה לא נאבקה על נושאים שהעסיקו נשים שחורות באופן ייחודי.
אחד הטקסטים המכוננים של הפמיניזם השחור הוא "הטיעון לשחרור הנשים השחורות ככוח מהפכני", שנכתב על ידי מרי אן ות'רס (Mary Ann Weathers) ויצא לאור בשנת 1969 במגזין הפמיניסטי הרדיקלי של תא 16 "די עם משחקים ושעשועים: עיתון לשחרור הנשים". ות'רס טענה כי הנחת היסוד שצריכה להיות נר לרגליהן של הנשים השחורות היא שאף אחד אינו יכול להילחם את מלחמתן, הן צריכות לעשות זאת בעצמן. עוד הצהירה שהיא מאמינה ש"שחרור הנשים ייחשב כאסטרטגיה שתביא בסופו של דבר לקשר עם כל התנועות המהפכניות של נשים, גברים וילדים". עם זאת היא הניחה ש "נשים חייבות להתחיל במהלך".
"...כל הנשים סובלות מדיכוי, אפילו נשים לבנות, במיוחד העניות שבהן, נשים אינדיאניות, מקסיקניות, פורטוריקניות ונשים אמריקניות שחורות, שהדיכוי שלהן גדול פי שלושה ...אבל המכנה המשותף שלנו הוא דיכוי נשים. פירוש הדבר שאנחנו יכולות להתחיל לשוחח עם נשים אחרות בעלות מכנה משותף זה וליצור עמן קשרים, ובדרך זו לבנות את הכוח המהפכני שאנו מתחילות לצבור..."
שנה לאחר מכן, בשנת 1970, הוציאה לאור ברית נשות העולם השלישי את "מנשר הנשים השחורות". המנשר טען לייחודיות הדיכוי של נשים שחורות. והתנגד הן לגזענות הן לקפיטליזם, ומופיעה בו ההצהרה כי:
"האישה השחורה דורשת מערכת הגדרות מחודשת כאישה והכרה בנשים כאזרחיות שותפות ובטוחות, לא כבנות בליעל מטריארכליות או כמייצרות ילדים בשרשרת. לשם שילוב תפקידים נדרשת הכרה בנשים וגברים כמשלימים זה את זה ולא כמתחרים שווים"
נשים פמיניסטיות שחורות אחרות, שהיו פעילות בשנים הראשונות של הגל השני של הפמיניזם היו עורכת הדין לזכויות האזרח והסופרת פלורנס קנדי (Florynce Kennedy), שהייתה מחברת שותפה לאחד הספרים הראשונים בנושא הפלות, "ראפ ההפלות" של 1970, סלסטיין וור (Cellestine Ware) מחטיבת אנתוני - סטנטון של ניו יורק, ופטרישה רובינסון (Patricia Robinson). שלושתן "ניסו להראות את הקשר בין גזענות לשליטה גברית" בחברה.
רעיונות וסוגיות

על פי הוגות הפמיניזם השחור, סקסיזם, דיכוי מעמדי וגזענות קשורים זה בזה ללא הפרד. הדרך שבה הם קשורים זה בזה נקראת הצטלביות (באנגלית: Intersectionality) (המושג נטבע לראשונה על ידי קימברלי קרנשו בשנת 1989. נושאים אלה אופייניים גם בפמיניזם הפוסט-קולוניאלי, הפמיניזם הקווירי, ובפמיניזם המזרחי הישראלי). לדעתן זרמים של פמיניזם החותרים להתגבר על מינניות ודיכוי מעמדי אך מתעלמים מהגזע עלולים לגרום להפליית נשים עקב העדפה גזעית.
אחת התאוריות שפותחה בעקבות הפמיניזם השחור הייתה תאוריית הוומניזם של אליס ווקר. ווקר וחברותיה ציינו שנשים שחורות התנסו בסוג שונה ומוגבר של דיכוי בהשוואה לנשים לבנות. לדבריהן, הפמיניזם השחור הופיע אחרי התנועות הפמיניסטיות המוקדמות יותר, מאחר שבראשן של תנועות אלו עמדו נשות המעמד הבינוני, שהתעלמו מדיכוי על בסיס גזע ומעמד. אנג'לה דייוויס, טענה שנשים אפרו־אמריקניות סבלו מתוכניות עיקור כפוי, ואילו נשים לבנות, שחוו הריונות בלתי רצויים חוזרים ונשנים, נאלצו להפיל בחשאי. בנאום "כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון", שנשאה אודרי לורד בכנס "המין השני" בניו יורק בשנת 1979, העלתה סוגיות של גזענות בתוך התנועה הפמיניסטית. לדברי לורד חוויות החיים של הנשים הלבנות נחשבות לנורמה ושונות מאלה של הנשים השחורות. בעקבות כך, נדחקות חוויות החיים של הנשים השחורות לשוליים, כמו גם אלה של הלסביות, ושל הלסביות השחורות ביתר שאת.
על פי התאוריה של הפמיניזם השחור, נשים שחורות ממוקמות בתוך מערכות של כוח באופנים שונים לגמרי מאלה של הנשים הלבנות. הוגות הפמיניזם השחור, כאנג'לה דייוויס, בל הוקס ופטרישה היל קולינס טענו, לדוגמה, שנשים שחורות, בניגוד לנשים לבנות רבות, ניצבות בשולי הגזע, המעמד, המגדר והמיניות. ב"מחשבה הפמיניסטית השחורה" (1991) הגדירה קולינס את הפמיניזם השחור ככולל "נשים שניסחו באופן תאורטי את החוויות ואת הרעיונות שחלקו זו עם זו עם נשים שחורות רגילות וסיפקו נקודת מבט ייחודית על העצמי, על הקהילה ועל החברה".
פעילות פמיניסטיות שחורות הכניסו לתוך השיח הפמיניסטי את חשיבות המושג "חוויה" כאמצעי להבנה עצמית ולשינוי חברתי ופוליטי, וקראו לנשים להשמיע את קולן ולהביא את חוויותיהן לזירה הציבורית. הביקורת כנגד תפיסה אחידה של הקטגוריה "אישה" והדגשת החשיבות שבהבנת ההבדלים בין נשים, הביאו להבנה כי נשים במיקום חברתי אחד אינן יכולות לייצג נאמנה נשים במיקומים חברתיים אחרים וכי יש צורך במאמץ מודע כדי לכלול התנסויות, קולות וחוויות של נשים מקבוצות שונות על מנת להבין מצבים חברתיים ולהתערב בהם. הזרם המרכזי של תאוריית הפמיניסטיות לא הביא בחשבון את חשיבות ההתנסויות הכלכליות, הגזעיות והמגדריות של נשים שחורות, ובמקרים רבים אף לא ניסה לעשות זאת. בשנות השבעים המוקדמות של המאה העשרים הודרו פמיניסטיות שחורות רבות בארצות הברית משיח התאוריה הפמיניסטית ונמנעו משיתוף פעולה עם תנועת הנשים, שרוב חברותיה היו לבנות. על רקע זה קמו ארגוני נשים שחורות.
ארגוני הפמיניסטיות השחורות

ארגוני הפמיניסטיות השחורות נאלצו להתגבר על שלושה אתגרים. האתגר הראשון היה "להוכיח לנשים שחורות אחרות שהפמיניזם אינו רק לנשים לבנות". כמו כן היה עליהן לדרוש שנשים לבנות "יחלקו עמן כוח ויצהירו על נקודות מחלוקת" וגם "יילחמו נגד הנטיות של הלאומנות השחורה לשנאת נשים". עקב ריבוי האתגרים שעמם היו צריכות נשים אלה להתמודד, התייחסו פעילים רבים לפמיניסטיות השחורות כ"לוחמות הלומות מלחמה".
ארגוני הפמיניסטיות השחורות > הארגון הלאומי של הפמיניסטיות השחורות (NBFO)

הארגון הלאומי של הפמיניסטיות שחורות (National Black Feminist Organization - NBFO) נוסד בבניו יורק על ידי מרגרט סלואן האנטר (Margaret Sloan-Hunter), מישל וואלס (Michelle Wallace), ואחרות בשנת 1973. ארגון נשים זה התמקד בתלות ההדדית בין הדעות קדומות נגד נשים אפרו־אמריקניות, הבאות לביטוי בגזענות, במיננות, באפליה מעמדית ובהומופוביה. הארגון הפסיק לפעול כארגון לאומי בשנת 1977.
הפמיניזם השחור במאה ה-21

פורום הפמיניסטיות האפריקניות הוא ועידת ביאנלה המקבץ יחדיו פמיניסטיות ופעילות אפריקניות כדי לעסוק בנושאי מפתח הקשורים לתנועה הפמיניסטית. הפורום התקיים לראשונה בנובמבר 2006 באקרה, גאנה.
ביולי 2009 התפרסמה "מדיניות הפמיניזם השחור מקנדי ועד קלינטון", על ידי פרופסור חבר דצ'ס האריס (Duchess Hariss), שניתחה את מעורבות הנשים השחורות בחיים הפוליטיים של אמריקה והתמקדה במאמציהן להשיג כוח פוליטי בין השנים 1961 ו-2001, ובהסבר מדוע לא הצליחו במקרים רבים.
הגל השלישי של הפמיניזם בצרפת, שהחל סביב שנת 2000, גילה עניין ביחסים בין מינניות וגזענות ולקח חלק במספר מחקרים שהוקדשו לפמיניזם השחור. מיקוד חדש זה הוצג בתרגום, בשנת 2007, באנתולוגיה הראשונה של טקסטים של הפמיניסטיות השחורות בארצות הברית.
בשנת 2013 נוסד רדיו PBT על ידי רינה ווקר (Reena Walker) כענף של קבוצת ההוגות הפרוגרסיביות השחורות בפייסבוק. בקבוצת הפייסבוק, המנוהלת על ידי רינה ווקר ואיוואן ג'ונסון מתנהלים דיונים מתמשכים בנושא הפמיניזם השחור.
ביקורת על הפמיניזם השחור

על הפמיניזם השחור נמתחה ביקורת מצדן של פמיניסטיות ליברליות ורדיקליות, בטענה שהוא עלול ליצור פיצולים בתוך תנועות הנשים אשר יחלישו אותן ויפגעו ביכולתן להשיג מטרות משותפות לכלל הנשים.
ראו גם

אודרי לורד
אליס ווקר
אנג'לה דייוויס
הצטלביות
סוזי טיילור
פמיניזם אפריקאי
נשים באפריקה
לקריאה נוספת

Barbara Smith, The Reader's Companion to U.S. Women's History, ed. Wilma Pearl Mankiller, Houghton Mifflin, 1998
Beverly Guy-Sheftall (ed), Words of Fire: An Anhology of American-African Feminis Trough, The New Press, New York, 1995
הערות שוליים

1 2  Mary Ann Weathers, “An Argument For Black Women’s Liberation As a Revolutionary Force”, A Journal of Female Liberation. Cambridge, Mass: Cell 16. vol. 1, no. 2 Feb 1969
↑  Black Women's Manifesto, Duke University Digital Collection.
↑  , Alice, Echols, Daring to Be Bad: Radical Feminism in America 1967–1975, University of Minnesota Press, 1990
↑  Patricia Hill Collins, Defining Black Feminist Thought, the Feminist eZine
↑  Alice Walker,, In Search of Our Mothers' Gardens, San Diego : Harcourt Brace Jovanovich, 1983
↑  Henrice Altink, , "The misfortune of being black and female": Black feminist thought in interwar Jamaica, Third Space volume five issue two, January, 2006
↑  בעריכת מאיר חובב, אלי לונטל, יוסי קטן, עבודה סוציאלית בישראל, הקיבוץ המאוחד, 2012
1 2  Kimberly
Springer, Living for the Revolution: Black Feminist ganizations, 1968–1980, Duke University Press, 2005
1 2  Duchess Harris, Black Feminist Politics from Kennedy to Clinton, Palgrave Macmillan, 2009
1 2  דלית באום (מתרגמת), "הצהרה של הפמיניזם השחור – מאמר של קולקטיב נהר קומבהי 1977." בעריכת דלית באום ואחרות. ללמוד פמיניזם: מקראה. תל אביב: מגדרים הקיבוץ המאוחד, 2000, עמ' 157-160
↑  טלי רוזין, מה זה בכלל פמיניזם?, זמורה ביתן, 2000, עמ' 255.
1 2 3  Wini Breines What’s Love got to do with it? White Women, Black Women, and Feminism in the Movement Years. Signs: Journal of Women in Culture and Society 27, 2002
↑  ראו בקבוצת הפייסבוק ProgressIive Black Thinkers
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb161238920 (data) 
אודרי לורד
אנג'לה דייוויס נושאת דברים באוניברסיטת אלברטה ב-28 במרץ 2006.
אלברכט הראשון, דוכס סקסוניה

| --- | --- |

 לידה:  1175 
 פטירה:  7 באוקטובר 1260 (בגיל 85 בערך) Lehnin Abbey, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  Lehnin Abbey 
 בן או בת זוג:  Agnes of Babenberg (1222, 1222–29 באוגוסט 1226) Agnes of Thuringia (1238–1246) הלנה מבראונשווייג-לינבורג (1247–7 באוקטובר 1260) 
 
אלברכט הראשון, דוכס סקסוניה (בגרמנית: Albrecht I., Herzog von Sachsen; ‏ 1175 – 7 באוקטובר 1260) היה דוכס סקסוניה, אנגריה, ווסטפאליה; הלורד של נורדלבינגיה; רוזן אנהלט; נסיך-בוחר ומרשל של האימפריה הרומית הקדושה. למרות שסבו, אלברכט הדוב החזיק את דוכסות סקסוניה בין 1138 ו-1142, אלברכט נחשב לדוכס הראשון מבית אסקניה.
ביוגרפיה

אלברכט נולד בשנת 1175, והיה בנם הצעיר של ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה ובריגיטה מדנמרק, בתו של קנוט החמישי, מלך דנמרק. לאחר מות אביו בשנת 1212, חילקו אלברכט ואחיו את אדמותיו, על פי החוקים של בית אסקניה: הבכור היינריך קיבל את אנהלט, ואלברכט הצעיר קיבל את דוכסות סקסוניה. אלברכט תמך באוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, במהלך המלחמות נגד בית הוהנשטאופן. בשנת 1218 העניק אלברכט מקלט לדודו ולדמר מדנמרק, אשר היה הנסיך-בישוף של ברמן והודח מתפקידו.
ב-22 ביולי 1227, אלברכט ניצח בקרב בורנהבד, לאחר שפיקד על האגף השמאלי של הצבא הקיסרי, ובעקבות כך זכה בתואר של רוזן שאונבורגו-הולשטיין, תואר שאותו איבד יורשו, יוהאן החמישי, דוכס סקסוניה-לאוונבורג בשנת 1474. אחרי הקרב התגורר אלברכט בטירת לאוונבורג על האלבה, אשר אותה הקים אביו, ברנהרד, בשנת 1182.
אלברכט נכנס לסכסוך עם לודולף הראשון, הנסיך-בישוף של ראצבורג, וכלא אותו במאסר, שם הוא הוכה קשות, ומאוחר יותר שלח אותו לגלות.
ב-7 באוקטובר 1260 מת אלברכט, ובניו יוהאן הראשון ואלברכט השני ירשו את נחלותיו במשותף.
לאחר מותו של יוהאן הראשון, ירשו אותו במשותף שלושת בניו; אלברכט השלישי, אריך הראשון, ויוהאן השני, שהמשיכו לשלוט בשיתוף עם דודם עד לשנת 1296. בשנת 1296 חולקה הנחלה בין אלברכט השני לבניו של יוהאן הראשון; אלברכט קיבל את דוכסות סקסוניה-ויטנברג, ואילו בניו של יוהאן קיבלו את דוכסות סקסוניה-לאוונבורג.
משפחתו

בשנת 1222 התחתן אלברכט עם אגנס מאוסטריה, בתו של הדוכס לאופולד השישי, דוכס אוסטריה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
ברנהרד מסקסוניה (מת ב-1238)
יודית מסקסוניה, התחתנה עם אריק הרביעי, מלך דנמרק, ולאחריו התחתנה עם בורכארד השמיני, רוזן קוורפורט-רוזנבורג, ורוזן העיר מגדבורג
אנה מריה מסקסוניה (מתה ב-1252), התחתנה עם בארנים הראשון, דוכס פומרניה
בריגיטה מסקסוניה (מתה ב-1266), התחתנה עם יוהאן הראשון, מרקיז ברנדנבורג
מכטילד מסקסוניה (מתה ב-1266), התחתנה עם יוהאן הראשון, רוזן שאונבורג-הולשטיין-קיל
בשנת 1238 התחתן אלברכט עם אגנס מתורינגיה, בתו של הרמן הראשון, רוזן תורינגיה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אגנס מסקסוניה, התחתנה עם היינריך הראשון מברסלאו
יוטה מסקסוניה, התחתנה עם יוהאן הראשון, מרקיז ברנדנבורג, ולאחריו התחתנה עם בורכארד השמיני, רוזן קוורפורט-רוזנבורג, ורוזן העיר מגדבורג
מרגרטה מסקסוניה (מתה ב-1265), התחתנה עם המולד השלישי, רוזן שוורין
בשנת 1247 התחתן אלברכט עם הלנה מבראונשווייג-לינבורג, בתם של אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ומתילדה מברנדנבורג, דוכסית בראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
הלנה מסקסוניה (1247–1309), התחתנה עם היינריך השלישי הלבן, ולאחריו התחתנה עם פרידריך השלישי, רוזן העיר נירנברג
אליזבת מסקסוניה (מתה ב-1306), התחתנה עם יוהאן הראשון, רוזן הולשטיין-קיל, ולאחריו התחתנה עם קונרד הראשון, רוזן ברהנה
יוהאן הראשון, דוכס סקסוניה (1248–1285), התחתן עם אינגבורג בירגרסדוטר מזאמלאנד
אלברכט השני, דוכס סקסוניה (1250–1298), התחתן עם אגנס מהבסבורג
רודולף מסקסוניה (מת ב-1269), התחתן עם אנה מפפאלץ
הערות שוליים

↑  Different counting traditions developed, following the arguments, that with Albert I's father Bernard ascending to dukedom, this was either (1) a successor of the old stem duchy of Saxony, with its two prior dukes named Bernard or (2) the sharply belittled territorial rest of Saxony remaining after the carve-up of the old duchy in 1180 formed the so-called Younger Duchy of Saxony, whose first duke of this name was then Albert I's father Bernard I (or III). Both traditions compete, more so with Bernard sometimes counted I or III, less so with Albert, usually counted I, but with his grandfather of the same name also having ruled as Saxon duke.
↑  Cordula Bornefeld, "Die Herzöge von Sachsen-Lauenburg", in: Die Fürsten des Landes: Herzöge und Grafen von Schleswig, Holstein und Lauenburg [De slevigske hertuger; German], Carsten Porskrog Rasmussen (ed.) on behalf of the Gesellschaft für Schleswig-Holsteinische Geschichte, Neumünster: Wachholtz, 2008, pp. 373-389, here pp. 373seq.
↑  Cordula Bornefeld, "Die Herzöge von Sachsen-Lauenburg", in: Die Fürsten des Landes: Herzöge und Grafen von Schleswig, Holstein und Lauenburg [De slevigske hertuger; German], Carsten Porskrog Rasmussen (ed.) on behalf of the Gesellschaft für Schleswig-Holsteinische Geschichte, Neumünster: Wachholtz, 2008, pp. 373-389, here p. 383. ISBN 978-3-529-02606-5
↑  Cordula Bornefeld, "Die Herzöge von Sachsen-Lauenburg", in: Die Fürsten des Landes: Herzöge und Grafen von Schleswig, Holstein und Lauenburg [De slevigske hertuger; German], Carsten Porskrog Rasmussen (ed.) on behalf of the Gesellschaft für Schleswig-Holsteinische Geschichte, Neumünster: Wachholtz, 2008, pp. 373-389, here p. 375. ISBN 978-3-529-02606-5
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118644351  VIAF: 50018936   WorldCat (עם VIAF): 50018936
אנטוניו פארנזה, דוכס פארמה

| --- | --- |

 לידה:  29 בנובמבר 1679 פארמה, דוכסות פארמה  
 פטירה:  20 בינואר 1731 (בגיל 51) פארמה, דוכסות פארמה  
 מקום קבורה:  Sanctuary of Santa Maria della Steccata 
 בת זוג:  אנריקטה ד'אסטה
 
אנטוניו פארנזה, דוכס פארמה (באיטלקית: Antonio Farnese;‏ 29 בנובמבר 1679 - 20 בינואר 1731), היה דוכס פארמה בין השנים 1727–1731.
ביוגרפיה

אנטוניו נולד ב-29 בנובמבר 1679 בפארמה, לראנוצ'ו השני פארנזה, דוכס פארמה ולמריה ד'אסטה, בתם של פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה ומריה קטרינה פארנזה. בשנת 1727 מת אחיו פרנצ'סקו פארנזה, דוכס פארמה, ואנטוניו עלה לשלטון במקומו.
אנטוניו היה נהנתן ולא רצה להתחתן, אולם מכיוון שלא היה יורש אחר לדוכסות, כפו עליו ידידיו להתחתן עם אנריקטה ד'אסטה, בתם של רינלדו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ושרלוטה פליציטס מבראונשווייג-לינבורג, וב-21 ביולי 1728 התחתנו השניים. למרות כל ניסיונותיו לא היו לאנטוניו ילדים, ובעקבות כך הייתה הדוכסות אמורה לעבור לבנה הבכור של אליזבטה פארנזה, האינפנטה קרלוס מספרד. בשנת 1729 שלחה ספרד 6,000 חיילים לפארמה, אולם מאידך, אוסטריה שלחה 40,000 חיילים למילאנו, צפונית לפארמה. בעיצומה של המערכה הדיפלומטית, מת אנטוניו ב-20 בינואר 1731, ולאחר מותו קיבלה אוסטרה את תנאי אמנת לונדון, ואכן קרלוס מספרד קיבל את דוכסות פארמה, עליה נאלץ לוותר בשנת 1735, במהלך מלחמת הירושה הפולנית, לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אריסטובולוס הצעיר

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־1 לפנה״ס 
 פטירה:  המאה ה־1 לפנה״ס כנראה 
 בן או בת זוג:  Iotapa 
 
אריסטובולוס הצעיר (מת לאחר 44 לספירה) היה נסיך מבית הורדוס, בנו הצעיר ביותר של אריסטובולוס, בנם של המלך הורדוס ומרים החשמונאית, ושל ברניקי, בתם של שלומית אחות הורדוס וקוסטובר. היו לו שני אחים, אגריפס הראשון והורדוס (מלך כלקיס), ושתי אחיות, הרודיאס ומרים. הורדוס היה גדול מאגריפס בשנים, נראה שגם הרודיאס נולדה לפני אגריפס, וסביר שאריסטובולוס היה צעיר מהם.
אריסטובולוס ככל הנראה גדל והתחנך ברומא עם אחיו הבוגרים אגריפס הראשון והורדוס (מלך כלקיס), יחד עם קיסר רומא העתידי, קלאודיוס.
אריסטובולוס נשא לאשה את יוטפה (אנ'), בתם של המלך סמפסיקראמוס השני והמלכה יוטפה (אנ'), ששלטו באמסה בשנים 42-14.
ליוטפה ואריסטובולוס נולדה בת, שגם שמה יוטפה, שהייתה חירשת.
אריסטובולוס ואחיו אגריפס נעשו מקורבים אל פלאקוס, הפרוקונסול של סוריה. אולם אריסטובולוס היה עוין את אגריפס והאשים אותו בפני פלאקוס שקיבל שוחד מאזרחי דמשק תמורת תמיכתו אצל הפרוקונסול במאבקם נגד הצידונים על הגבולות. פלאקוס חקר את העניין וגירש את אגריפס מסביבתו.
בתקופת שלטונו של קליגולה (41-37 לספירה), ביקש הקיסר להקים פסל של עצמו בבית המקדש בירושלים. כאשר הגיע לטבריה הנציב החדש בסוריה, פובליוס פטרוניוס, הפעיל עליו אריסטובולוס, יחד עם אנשיו, לחץ שיכתוב לקיסר וישכנעו שלא לבצע את החלטתו להקים את הפסל בהיכל.
למרות מעמדו כנסיך לבית הורדוס ונישואיו לנסיכה גם היא, חי אריסטובולוס כאזרח פשוט עד יום מותו.
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 20, פרק א, פסקה ב, סעיף 13: אריסטובולוס מכונה "הצעיר" במכתב של הקיסר קלאודיוס אל היהודים.
↑  כך ניתן ללמוד מאזכורו במכתב של קלאודיוס אל היהודים, שנשלח לאחר מותו של אגריפס בשנת 44 לספירה.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ה, פסקה ד, סעיף 133.
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר א, פרק כח, פסקה א, סעיף 552.
↑  דניאל שוורץ, אגריפס הראשון, עמ' 47–48.
↑  Schwartz, Seth. "Herodians after 70", Josephus and Judaean Politics, p. 149, Brill, 1990
↑  William Smith, Dictionary of Greek and Roman biography and mythology, Aristobulus (5), p.301
1 2  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ה, פסקה ד, סעיף 135.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ו, פסקה ג, סעיפים 154-151.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ח, פסקה ד, סעיפים 278-273.
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר ב, פרק יב, פסקה ו.
בית אורליאן

| --- | --- |

סמל בית אורליאן
 
 מדינה:  המונרכיה של יולי
 בית האב:  בית בורבון
 תארים:  מלך צרפת  דוכס אורליאן
 מייסד:  פיליפ הראשון, דוכס אורליאן
 השליט האחרון:  לואי פיליפ
 ראש הבית הנוכחי:  ז'אן, רוזן פריז
 תקופת השושלת:  1660 – אביב העמים
 אתניות:  צרפתים
 ענפים:  בית אורליאן-ברגנסה
בית אורליאן (בצרפתית: Maison d'Orléans) הידוע גם כבית בורבון-אורליאן, היה במשך מאות שנים אחד מבתי האצולה החשובים בצרפת, ובאופן מסורתי דוכס אורליאן תמיד היה מהאנשים הקרובים ביותר למלך. משפחת אורליאן היו נסיכי הדם הגבוהים ביותר, זאת אומרת האצולה הגבוהה ביותר שלא שייכת לענף הראשי של בית המלוכה (בדרך כלל ענפים שמוצאם מאחים צעירים של מלכים קודמים). דוכסי אורליאן עלו בחשיבותם על כל שאר חצר המלוכה, חוץ מהמלך ומשפחתו הקרובה.
מוצאו של בית אורליאן הנוכחי הוא בנסיך פיליפ הראשון, דוכס אורליאן (1640-1701), שהיה בנו השני של המלך לואי השלושה עשר ואחיו הצעיר של לואי הארבעה עשר. דוכסי אורליאן נקראו בחצר בתואר "מסייה" (Monsieur) ונשותיהם "מאדאם" (Madame). לפני כן שמות אלו היו שמורים אך ורק לבן השני של המלך. בתקופת המהפכה הצרפתית דוכס אורליאן, לואי פיליפ השני, הידוע גם בשם "שוויון" (Egalité), היה בן משפחת המלוכה היחיד שתמך בצורה גלויה במהפכה. לואי פיליפ אפילו הצביע לטובת ההוצאה להורג של בן דודו, המלך לואי השישה עשר, ולכן הוא ומשפחתו סבלו מעוינות גדולה מצד תומכי המלוכה הצרפתים במשך דורות רבים. למרות תמיכתו במהפכה, גם הוא הוצא לבסוף להורג בהוראת רובספייר, בשל עובדת השתייכותו לאריסטוקרטיה.
בשנת 1830, לאחר מהפכת יולי, בית אורליאן הפך לבית המלוכה כאשר שארל העשירי, המלך הבורבוני שעלה לשלטון ברסטורציה, הוחלף על ידי לואי פיליפ מבית אורליאן (בנו של לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן). לואי פיליפ מלך כמונרך חוקתי ותוארו היה "מלך הצרפתים", בניגוד לתואר "מלך צרפת" שהיה נהוג בעבר. הוא מלך עד מהפכת אביב העמים ב-1848, אז ברח לאנגליה. לואי פיליפ היה מלך צרפת היחיד מבית אורליאן.
אפילו לאחר מפלתו של לואי פיליפ נשארה במדינה סיעה מלוכנית-אורליאניסטית שתמכה בהשבתו לשלטון של בית אורליאן. עם מותו של אנרי החמישי, הטוען לכתר האחרון מבית בורבון שמת ללא יורשים, רבים מתומכי הבורבונים הכירו לראשונה בטענות של בית אורליאן כיורשי הכתר הצרפתי. אולם מלוכנים אחרים, שעדיין זכרו לבית אורליאן את תמיכתם במהפכה, העדיפו להעביר את תמיכתם לבית בורבון הספרדי, למרות שהבורבונים הספרדים ויתרו על תביעותיהם לכתר הצרפתי מאות שנה קודם לכן.
כיום ראש בית אורליאן הוא ז'אן, רוזן פריז ודוכס צרפת.
האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה

| --- | --- |

 צד בעימות:  חלק ממעצמות המרכז
 תאריך כניסה לעימות:  נובמבר 1914
 תאריך סיום העימות:  30 באוקטובר 1918
 אירועי הסיום:  הפסקת האש של מודרוס
 ראש המדינה:  מהמט החמישי
 ראש המדינה בפועל:  שלושת הפאשות
 
מעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה ומנהיגיהן. למידע על מעצמה או מנהיג, לחצו על החלק המתאים בתמונה
במלחמת העולם הראשונה נגררה האימפריה העות'מאנית למלחמה לצד מעצמות המרכז מבלי שהחליטה על כך מראש. לפני המלחמה היא לא הייתה חברה בברית מדינות ולא התחייבה להשתתף במלחמה. הצטרפותה למלחמה נגרמה על ידי פעולות שנעשו והחלטות שהתקבלו, לעיתים על ידי זרים, ולרוב ללא התייעצויות ודיונים מסודרים. עם זאת, הצטרפותה למלחמה השפיעה רבות על מהלכה ותוצאותיה.
התבוסה של מעצמות המרכז הביאה להתפרקות האימפריה העות'מאנית, לביטול הסולטנות והחליפות העות'מאניים ולהקמת הרפובליקה הטורקית.