מרקוס סמית'
ביוגרפיה > הפסקות בכהונה

כשהמפלגה הדמוקרטית באריזונה בחוסר סדר יחסי והוא נאבק כדי למנוע פיצול, החליט סמית' לא להתמודד לבחירה מחדש ב-1894. אשתו של סמית' החלה לסבול מבעיות בריאות קשות בשנת 1893 והסיבה הרשמית לאי ריצה הייתה דאגות לשלומה. המבקרים התנגדו בטענה שהוא חושש להפסיד אם יעמוד לבחירה מחדש. חוסר היכולת של סמית' להשיג מעמד של מדינה עבור אריזונה או לחסום את הקמת בית המשפט לתביעות קרקע פרטיות הפחיתו את הפופולריות של הנציג הטריטוריאלי.
לאחר תום כהונתו, חזר סמית' לטומבסטון וחזר לעסוק בעריכת דין פרטית. ביולי 1895 ביקר סמית' אצל המושל יוז בפיניקס. לביקור היה השפעה של הפגת מתחים והחזרת האחדות בתוך המפלגה הדמוקרטית באריזונה. ההקלה התבררה כקצרת מועד, וזמן קצר לאחר מכן הואשם העיתון "אריזונה דיילי סטאר", שפורסם על ידי המושל יוז, בתמיכה לא מספקת של המועמד הדמוקרטי לנציג הטריטוריאלי במהלך הבחירות של 1894 ובאהדה יתרה של אוקס מרפי הרפובליקאי. סמית' מונה לעוזר פרקליט ארצות הברית באוקטובר 1895. כתוצאה מכך, הוא עבר לטוסון בתחילת 1896.
בתחילת 1896 התגברו המאמצים להחליף את המושל יוז עם הציר הטריטוריאלי צ'ארלס מ. ברוס, התובע הכללי הטריטוריאלי פרנסיס ג'. היני והמרשל האמריקני ויליאם ק. מיד שפעלו להדחתו של המושל. סמית' תמך במאמץ החדש ובהיותו בוושינגטון הבירה, בעסקים רשמיים במהלך מרץ 1896 ביקר בבית הלבן. כשהמושל הודח בסוף מרץ 1896, סמית' נחשב כחלק מרכזי במאמץ ההדחה. זמן קצר לאחר מכן, עיתוניו של יוז החלו במתקפה על סמית', והאשימו אותו בגיבוי בלתי הולם לחוואי הרפובליקאי קולין קמרון למושב בוועדה התברואתית של בוקרי אריזונה ושהסכים לתמוך בתקן הזהב בתמורה להדחתו של המושל.
סמית' הכריז על מועמדותו לנציג טריטוריאלי ב-29 באוגוסט 1896. לאחר שהמושל פרנקלין סירב להתמודד על התפקיד, המועמד הנוסף למועמדות הדמוקרטית היה וינטורפ א. רו, נשיא הוועידה החוקתית של 1891. סמית' זכה במועמדות בסיבוב הראשון בהצבעה של 65–30. עם הבטחת המועמדות, סמית' התפטר מתפקידו כעוזר פרקליט ארצות הברית כדי שיוכל להתמודד לתפקיד. במהלך הבחירות הכלליות הרפובליקנים סבלו ממחלוקות בנושאי מטבעות כאשר מצע המפלגה שלהם תמך בתקן הזהב. במקביל, עיתונים בשליטת יוז החלו להריץ סיפורים שתקפו את סמית'. ההתקפות חזרו ומצביעים רבים שעדיין לא היו מרוצים מהמושל לשעבר החליטו לתמוך במועמד הדמוקרטי. כשהגיע יום הבחירות, סמית' זכה בניצחון על הרפובליקני אנדרו ג'. דוראן והפופוליסט בקי אוניל.
כשהקונגרס ה-55 של ארצות הברית התכנס, הוחזר סמית' לוועדות לענייני האינדיאנים, קרקעות ציבוריות וטרטוריות. לכך נוספה משימה בוועדה לענייני צבא. מערך המשימות המועדף בצורה יוצאת דופן זה נבעה מהחברויות שערך סמית' במהלך הקדנציות הקודמות שלו בקונגרס. בתור דמוקרט, לסמית הייתה השפעה מינימלית בקונגרס שבשליטת הרפובליקנים. הניסיון שלו להכניס חקיקה התומכת בבי-מטאליזם נחסם והוא טען ללא הצלחה נגד תעריף דינגלי. סמית' התבטא שוב ושוב נגד סיפוח הוואי אך תמך בנשיא מקינלי לקראת מלחמת ארצות הברית–ספרד. במהלך כהונתו החמישית הציג סמית' 22 הצעות חוק. בעוד שחוק המדינה הרגיל שלו לא התקבל, סמית' הצליח להשיג הרשאה לבנות בניין בירה קבוע בפיניקס ובהשגת מסילת ברזל בשולי הדרך הדרומית של הגרנד קניון.
סמית' תכנן להיבחר מחדש במהלך רוב שנת 1898. זה השתנה ימים לפני ועידת המועמדים בספטמבר כאשר סמית' קיבל הודעה שאשתו חלתה במחלה קשה בזמן שהותה בלוס אנג'לס. הוא לקח מיד רכבת כדי להיות איתה וליווה את המתמודד העיקרי שלו למועמדות, ג'ון פ. וילסון, שלא רצה "להיראות כאילו הוא מנצל את מארק". כשהכנס החל, חזר סמית' והסיר את שמו מרשימת המועמדים. לאחר שווילסון נבחר כמועמד הדמוקרטי, סמית' נשא נאומי בחירות עבורו ברחבי דרום אריזונה.
כאשר כהונתו הסתיימה, חזר סמית' לעיסוק משפטי פרטי בטוסון. הוא דאג לעומס עבודה מינימלי ובילה את רוב זמנו בטיפול באשתו. בריאותה של אליזבת סמית' המשיכה להדרדר והיא מתה ב-16 באוקטובר 1899. היא נקברה בבית הקברות אוורגרין.
עד סוף 1899, סמית' החל לגלות עניין לחזור לוושינגטון די. סי., בתור הנציג הטריטוריאלי של אריזונה. וילסון התגלה כנציג פופולרי והופנו קריאות לסמית' לא לרוץ. אף על פי כן, בתחילת 1900 הודיע סמית' על כוונתו לערער על תפקידו הישן. כאשר כל מועמד ניסה להשיג צירים לוועידה הטריטוריאלית, מחוז מריקופה הפך לשדה הקרב המרכזי. המחוז ערך בחירות לבחירת צירים לוועידה הטריטוריאלית ב-1 בספטמבר עם כינוס ברמת המחוז שנערך ארבעה ימים לאחר מכן. עד מהרה התקבלו ערעורים על תוצאות הבחירות, כאשר עיתון אחד עוין את סמית' טען שמספר הקולות ברובע הרביעי של פיניקס עלה על המספר הכולל של המצביעים ברובע. פסיקה של אלברט ק. בייקר אפשרה לצירים מהמתחמים המתמודדים להיכלל בתוצאות הבחירות, מה שהעניק לסמית' שליטה אפקטיבית בוועידה הטריטוריאלית.
תומכי וילסון, שלא היו מרוצים מתוצאות הבחירות, בחרו בקבוצת צירים משלהם לשלוח לוועידה. ועידת 12 בספטמבר החלה עם שני נציגים, אחד תומך סמית' והשני תומך וילסון, שטענו לתפקיד היו"ר הזמני. כאשר מזכיר הוועידה סירב לאפשר לתומכי וילסון ממחוז מריקופה להיות מוכרים על ידי הוועידה, פרצה קטטה והוזעקה משטרה כדי לפזר את המהומה שנוצרה. המשא ומתן בין שני המחנות לא הצליח למצוא פתרון וביום השני של הכינוס שתי הקבוצות התפצלו עם תומכי סמית' שהתכנסו בצד המזרחי של אולם הכנסים ותומכי וילסון במערב. בשלב מסוים החליט וילסון לפרוש מהמירוץ בוועידה אך המועמד שוכנע שלא לעשות זאת על ידי אשתו. עד סוף הכינוס, כל קבוצה בחרה את מערך הקצינים והמועמדים שלה לכינוס. עם תחילת הקמפיין, הועלו מספר הצעות לתיקון הפיצול על ידי וילסון, אך נדחו על ידי סמית' כבלתי ניתנים לביצוע או כמי שהעדיפה באופן בלתי הוגן את הקמפיין של וילסון. רק כשווילסון פרש מהמירוץ ב-12 באוקטובר הסתיים הפילוג במפלגה הדמוקרטית. למרות הקמפיין יוצא הדופן, סמית' עדיין זכה בקדנציה השישית שלו כציר טריטוריאלי.