stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת תשע השנים
רקע כללי: 1678–1687

בשנים שלאחר מלחמת הולנד–צרפת (1672–1678) ביקש לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, כעת בשיא כוחו, לכפות אחדות דתית בצרפת ולגבש ולהרחיב את גבולותיו. הוא כבר זכה לתהילתו האישית על ידי כיבוש טריטוריה חדשה, אבל הוא לא היה מוכן להמשיך לנהל מדיניות מיליטריסטית פתוחה מהסוג שנקט ב-1672. במקום זאת, הוא יסתמך על עליונותה הצבאית הברורה של צרפת כדי להשיג יעדים אסטרטגיים ספציפיים לאורך גבולותיו. בתוארו "מלך השמש", לואי שהיה בוגר יותר, מודע לכך שלא הצליח להשיג תוצאות מכריעות נגד ההולנדים, הפך מכיבוש לביטחון על ידי שימוש באיומים, במקום במלחמה גלויה, כדי להפחיד את שכניו לכניעה.
לואי ה-14, יחד עם היועץ הצבאי הראשי שלו, לובואה; שר החוץ שלו, קולבר דה קרוסי; והמומחה הטכני שלו, וובאן, פיתח את האסטרטגיה ההגנתית של צרפת. וובאן תמך במערכת של מבצרים בלתי ניתנים לחדירה לאורך הגבול כדי להרחיק את אויביה של צרפת. עם זאת, כדי לבנות מערכת נכונה, המלך היה צריך לרכוש עוד קרקע משכניו כדי ליצור קו קדמי איתן. רציונליזציה זו של הגבול תהפוך אותו להרבה יותר בר הגנה ותגדיר אותו בצורה ברורה יותר במובן הפוליטי, אך היא גם יצרה את הפרדוקס שבעוד שמטרותיו הסופיים של לואי היו הגנתיות, הוא רדף אחריהם באמצעים התקפיים. הוא תפס את הטריטוריה הדרושה באיחודים, אסטרטגיה ששילבה חוקיות, יהירות ותוקפנות.
רקע כללי: 1678–1687 > איחודים

הסכמי ניימכן (1678) ושלום וסטפאליה המוקדם יותר (1648) סיפקו ללואי ה-14 את ההצדקה לאיחודים. הסכמים אלו העניקו לצרפת הישגים טריטוריאליים, אך בשל הגחמות של השפות בהן נכתבו (כמו ברוב האמנות באותה תקופה) הם היו ידועים לשמצה לא מדויקים וסותרים את עצמם, ומעולם לא ציינו קווי גבול מדויקים. חוסר דיוק זה הוביל לעיתים קרובות לפרשנויות שונות של הטקסט והביא למחלוקות ארוכות על אזורי גבול, שבהם צד אחד עשוי לזכות בעיר או באזור וב"תלותיה", אך לעיתים קרובות לא היה ברור מהן התלות. המנגנון הדרוש לקביעת אי הבהירות הטריטוריאלית כבר היה קיים באמצעות הפרלמנטים במץ (טכנית, לשכת האיחוד היחידה), בזנסון ובית משפט עליון בברייזך, שעסקו בהתאמה לגבי לורן, פראנש-קונטה ואלזס. באופן לא מפתיע, בתי המשפט פסקו בדרך כלל לטובת לואי ה-14. עד 1680, רוזנות מונבליאר השנויה במחלוקת, השוכנת בין פראנש-קונטה לאלזס, הופרדה מדוכסות וירטמברג, ועד אוגוסט הבטיח לואי ה-14 את כל אלזס למעט שטרסבורג. לשכת האיחוד של מץ הגישה עד מהרה תביעות לנחות סביב שלוש הבישופויות של מץ, טול וורדן ורוב הדוכסות הספרדית של לוקסמבורג. המבצר של לוקסמבורג סיטי עצמו נחסם אז מתוך כוונה להפוך לחלק מהגבול הניתן להגנה.
ב-30 בספטמבר 1681 תפסו כוחות צרפת גם את שטרסבורג ואת המוצב שלה, קהל, על הגדה הימנית של הריין, גשר שחיילי האימפריה הרומית הקדושה ניצלו בקביעות במהלך השלבים האחרונים של מלחמת הולנד. על ידי השתלטות בכוח על העיר הקיסרית, שלטו הצרפתים כעת בשניים משלושת ראשי הגשר מעל הריין, האחרים היו ברייזך, שכבר הייתה בידי צרפת, ופיליסבורג, שלואי ה-14 איבד בהסכם ניימיגן. באותו יום שבו נפלה שטרסבורג, צעדו כוחות צרפתים לתוך קאזלה, בצפון איטליה. המצודה לא נכבשה בתהליך האיחודים אלא נרכשה מהדוכס ממנטובה, מה שביחד עם הנחלה הצרפתית של פינרולו, אפשרו לצרפת לחבור אל ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה, ולאיים על הספרדים בדוכסות מילאנו. כל התביעות והסיפוחים של האיחוד היו נקודות כניסה ויציאה אסטרטגיות חשובות בין צרפת לשכנותיה ובוצרו מיד על ידי וובאן ושולבו במערכת המצודות שלו.
כך נגסו האיחודים שטח מגבולות גרמניה של היום, והסיפוחים הקימו את הכוח הצרפתי באיטליה. עם זאת, בניסיון לבנות את גבולו הבלתי חדיר, לואי ה-14 הבהיל כל כך את שאר מדינות אירופה עד שמלחמה כללית, ממנה ביקש להימנע, הפכה לבלתי נמנעת. מבצריו כיסו את גבולותיו אך גם הקרינו כוח צרפתי. רק שני מדינאים היו עשויים לקוות להתנגד ללואי ה-14. האחד היה וילם מאורנז', הסטאדהאודר של המחוזות המאוחדים של הרפובליקה ההולנדית, המנהיג הטבעי של האופוזיציה הפרוטסטנטית, והשני היה לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, המנהיג הברור של הכוחות האנטי-צרפתיים באימפריה הרומית הקדושה ובאירופה הקתולית. שניהם רצו לפעול, אך התנגדות אפקטיבית בשנים 1681–1682 לא באה בחשבון מאחר שהבורגנים של אמסטרדם לא רצו שום סכסוך נוסף עם צרפת, ושניהם היו מודעים לחלוטין לחולשותיהן הנוכחיות של ספרד והאימפריה, שנסיכיהן הגרמנים החשובים ממיינץ, טריר, קלן, סקסוניה, בוואריה ופרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (באופן משמעותי) נשארו אוהדים של צרפת.
רקע כללי: 1678–1687 > מלחמה בשתי חזיתות

מאז התערבותו של לאופולד הראשון במלחמת צרפת-הולנד, ראה בו לואי ה-14 את האויב המסוכן ביותר שלו, אם כי לא הייתה סיבה לחשוש ממנו. לאופולד הראשון היה חלש והיה נתון בסכנה חמורה לאורך גבולותיו ההונגריים, שם איימו העות'מאנים להכריע את כל מרכז אירופה מדרום. לואי עודד וסייע למסע המלחמה העות'מאני נגד אדמות הבסבורג של לאופולד הראשון והוא הבטיח לפורטה שלא יתמוך בקיסר. הוא גם דחק ביאן השלישי סובייסקי מפולין ללא הצלחה שלא להלחם לצד לאופולד הראשון ולחץ על הנסיכים של טרנסילבניה והונגריה להצטרף לכוחות הסולטן ולשחרר את שטחם מהשלטון ההבסבורגי. כאשר העות'מאנים צרו על וינה באביב 1683, לואי לא עשה דבר כדי לעזור למגינים.
תוך ניצול האיום העות'מאני במזרח פלש לואי לארצות השפלה הספרדיות ב-1 בספטמבר 1683 וחידש את המצור על לוקסמבורג, שננטש בשנה הקודמת. הצרפתים דרשו מהקיסר ומקרלוס השני, מלך ספרד הכרה בחוקיותם של הסיפוחים האחרונים, אך הספרדים לא היו מוכנים לראות עוד מנחלותיהם נופלות תחת סמכות השיפוט של לואי. האפשרויות הצבאיות של ספרד היו מוגבלות ביותר, אך התבוסה העות'מאנית בווינה ב-12 בספטמבר הרחיבה אותן. בתקווה שלאופולד הראשון יעשה שלום במזרח ויבוא לעזרתו, הכריז קרלוס השני מלחמה על צרפת ב-26 באוקטובר. עם זאת, הקיסר החליט להמשיך במלחמה נגד העות'מאנים בבלקן ולפי שעה להתפשר במערב. כשלאופולד הראשון לא מוכן להילחם בשתי חזיתות, מפלגה נייטרליסטית חזקה ברפובליקה ההולנדית קשרה את ידיו של וילם והבוחר מברנדנבורג אחז בעקשנות בברית שלו עם לואי, שום תוצאה אפשרית לא יכולה להתרחש אלא ניצחון צרפתי מוחלט.
מלחמת הסיפוחים הייתה קצרה והרסנית. עם נפילת קורטראי בתחילת נובמבר, ואחריה דיקסמוד בדצמבר ולוקסמבורג ביוני 1684, נאלץ קרלוס השני לקבל את השלום של לואי ה-14. שביתת הנשק של רטיסבון (רגנסבורג), שנחתמה ב-15 באוגוסט על ידי צרפת מצד אחד ועל ידי הקיסר וספרד מהצד השני, תגמלה את הצרפתים עם שטרסבורג, לוקסמבורג ואת הרווחים של האיחוד (קורטרי ודיקסמוד הוחזרו לספרד). ההחלטה לא הייתה שלום מוחלט אלא רק הפסקת אש למשך 20 שנה. עם זאת, ללואי היו סיבות טובות לחוש שביעות רצון מאחר שהקיסר והנסיכים הגרמנים היו עסוקים לחלוטין בהונגריה, וברפובליקה ההולנדית, וילם מאורנז' נשאר מבודד וחסר אונים, בעיקר בגלל האווירה הפרו-צרפתית באמסטרדם.
תשע שנות מלחמה: 1688–1697 > ריינלנד והאימפריה

מרשל דוראס, וובאן ו-30,000 איש – כולם בפיקודו הנומינלי של הדופן לואי – צרו על המבצר של נסיכות הבוחר מטריר בפיליפבורג ב-27 בספטמבר 1688. לאחר הגנה נמרצת הוא נפל ב-30 באוקטובר. צבאו של לואי ה-14 המשיך לכבוש את מנהיים, שנכנעה ב-11 בנובמבר, ואחריה פרנקנטל. ערים אחרות נפלו ללא התנגדות, ביניהן אופנהיים, וורמס, בינגן, קייזרסלאוטרן, היידלברג, שפייר ומעל הכל, מבצר המפתח של מיינץ. לאחר שקובלנץ לא נפלה כמתוכנן, בופלר החל בהפגזה כבדה על העיר, אך הצרפתים עדיין לא הצליחו לעבוד אותה.
לואי ה-14 שלט כעת על הריין מדרום למיינץ עד לגבול שווייץ, אך למרות שההתקפות חיזקו את הטורקים בלחימה במזרח, ההשפעה על לאופולד הראשון והמדינות הגרמניות הייתה הפוכה ממה שלואי התכוון. הליגה של אאוגסבורג לא הייתה חזקה מספיק כדי לעמוד באיום, אבל ב-22 באוקטובר 1688 הנסיכים הגרמנים החזקים, כולל פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ארנסט אוגוסט, הנסיך הבוחר מהנובר, וקרל, רוזן הסן-קאסל, הגיעו להסכם במגדבורג שגייס את כוחות צפון גרמניה נגד צרפת. בינתיים, הקיסר החזיר את הכוחות הבווארים, השוואבים והפרנקונים תחת הנסיך הבוחר מבוואריה מהחזית העות'מאנית כדי להגן על דרום גרמניה. הצרפתים לא התכוננו למקרה כזה. משהבינו שהמלחמה בגרמניה לא עומדת להסתיים במהירות ושהבליץ על הריין לא יהיה מצעד קצר ומכריע לתפארת צרפת, החליטו לואי ה-14 ולובואה על מדיניות אדמה חרוכה בפפאלץ, באדן ווירטמברג, בכוונה למנוע משאבים מקומיים של חיילי האויב ומניעת פלישתם לשטח צרפת. עד 20 בדצמבר לובואה בחר את כל הערים, העיירות, הכפרים והטירות המיועדות להרס. ב-2 במרץ 1689 הצית רוזן טסה את היידלברג; ב-8 במרץ מונקלאר שיטח את מנהיים. אופנהיים ווורמס הושמדו לבסוף ב-31 במאי, ואחריהם שפייר ב-1 ביוני, ובינגן ב-4 ביוני. בסך הכל, חיילים צרפתים שרפו למעלה מ-20 ערים משמעותיות וכן כפרים רבים.
הדיאט הקיסרי של האימפריה הרומית הקדושה הכריז מלחמה על צרפת ב-11 בפברואר 1689, והחל במאמץ מלחמה קיסרי מאוחד. הגרמנים התכוננו לקחת בחזרה את מה שאיבדו, וב-1689 הקימו שלושה צבאות לאורך הריין. הקטן שבהם, בתחילה תחת הנסיך הבוחר מבוואריה, הגן על הריין העליון בין הקווים מצפון לשטרסבורג ליער השחור. על הריין התיכון עמד הצבא הגדול ביותר תחת הגנרל הקיסרי הטוב ביותר, והמפקד העליון, קרל החמישי, דוכס לורן. קרל החמישי הסיר את האיום הצרפתי על פרנקפורט וחפר תעלות סביב מיינץ ב-22/23 ביולי. לאחר מצור עקוב מדם של חודשיים, כבש המרקיז מהאקסל את העיירה לבסוף ב-8 בספטמבר. בינתיים, על הריין התחתון עמד הנסיך הבוחר מברנדנבורג, אשר בסיוע המהנדס ההולנדי המהולל מננו ואן קוהורן, הטיל מצור על קייזרסוורת'. קייזרסוורת' נפלה ב-26 ביוני לפני שהנסיך הבוחר הוביל את צבאו על בון, אשר נכנעה לבסוף ב-10 באוקטובר לאחר הפגזה כבדה. הפלישה לאזור הריין איחדה את הנסיכים הגרמנים בהתנגדותם ללואי ה-14 שהפסיד יותר ממה שהרוויח באותה שנה לאורך הריין. המערכה גם יצרה הסחה של הכוחות הצרפתיים והותירה זמן לוויליאם מאורנז' לפלוש לאנגליה.
תשע שנות מלחמה: 1688–1697 > אירלנד וסקוטלנד

לאחר בריחתו מאנגליה בדצמבר 1688, קיבל ג'יימס השני מקלט מלואי ה-14, שסיפק לו סיוע כספי ודיפלומטי. מלווה ב-6,000 חיילים צרפתים, ב-12 במרץ 1689 הוא נחת באירלנד, שם נתמך על ידי רוב האוכלוסייה הקתולית. תומכיו נודעו כ"יעקוביטים", והמלחמה באירלנד לוותה בהתקוממות בסקוטלנד; עבור ג'יימס, המטרה העיקרית הייתה לכבוש מחדש את אנגליה ולכן הוא ראה גם את סקוטלנד וגם את אירלנד כמבוי סתום אסטרטגי. מצד שני, לואי ראה בהם הזדמנות להסיט משאבים בריטיים מארצות השפלה, הבדל במטרות שמעולם לא יושב.
סגנו הקתולי של ג'יימס, הרוזן מטירקונל, גייס צבא של כ-36,000 איש, למרות שרבים היו מצוידים בצורה גרועה וכמעט בלתי אפשרי היה להאכיל, לשלם ולספק כל כך הרבה. למרות שהם כבשו במהירות חלק גדול מאירלנד, כולל בעיקר את אלסטר הפרוטסטנטית, הם לא הצליחו לכבוש את הנמל הצפוני המרכזי של דרי ונאלצו לסגת בסוף יולי. באוגוסט, הגנרל של וויליאם, שומברג, נחת במפרץ בלפסט עם 15,000 איש כתגבורת, אך כשלים לוגיסטיים גרמו לכך שצבאו נעצר בדנדלק וסבל מאוד ממחלות ומעריקות.
היעקוביטים הסקוטים ספגו הפסדים כבדים בהבטחת הניצחון בקיליקרנקי ביולי 1689, כולל מנהיגם ויסקונט דנדי. עד מאי 1690 המרד דוכא ברובו, אם כי כיסי התנגדות נמשכו בהיילנדס עד תחילת 1692. במקביל, ויליאם השלישי קיבל על עצמו את הפיקוד על חיילי הממשלה באירלנד וזכה להצלחה חשובה בקרב ליד הנהר בוין ביולי 1690, לפני הניצחון בביצ'י הד אשר העניק לצרפתים שליטה זמנית בתעלת למאנש. ג'יימס חזר לצרפת כדי להאיץ בפלישה מיידית לאנגליה, אך הצי האנגלו-הולנדי חזר במהרה לשליטה ימית, וההזדמנות אבדה.
עד סוף 1690, כוחות צרפתים ויעקוביטים היו מוגבלים לדרום ומערב אירלנד. לאחר שנהדף באבדות כבדות בלימריק בספטמבר, ויליאם העביר את הפיקוד לגודרט דה גינקל וחזר לפלנדריה. למרות קבלת תגבורת וגנרל חדש, מרקיז דה סנט רות, הצבא הצרפתי-אירי הובס באוגרים ב-12 ביולי 1691; המלחמה באירלנד הסתיימה עם הסכם לימריק באוקטובר, שאיפשר לשלוח את עיקר כוחותיה של אנגליה לארצות השפלה.
מלחמת המלך ויליאם

המלחמה האירופית באה לידי ביטוי בצפון אמריקה, שם היא הייתה ידועה כמלחמת המלך ויליאם, אם כי הלחימה בצפון אמריקה הייתה שונה מאוד במשמעות ובקנה מידה. הכרזת המלחמה האירופית הגיעה על רקע מתחים ארוכי טווח על השליטה בסחר הפרוות, שהיה חיוני מבחינה כלכלית הן למושבות הצרפתיות והן האנגליות, והשפעה על האירוקוי, ששלטו בחלק גדול מהסחר הזה. הצרפתים היו נחושים להחזיק במדינת סנט לורנס ולהרחיב את כוחם על האגן העצום של המיסיסיפי. יתר על כן, מפרץ הדסון היה מוקד מחלוקת בין המתיישבים האנגלים הפרוטסטנטיים והצרפתים הקתולים, שניהם תבעו חלק משטחה ומהמסחר שלה. אף שהייתה חשובה למתיישבים, לזירת צפון אמריקה של מלחמת תשע השנים הייתה חשיבות משנית עבור מדינאים אירופיים. למרות העליונות המספרית, המתיישבים האנגלים ספגו תבוסות חוזרות ונשנות כאשר צרפת החדשה ארגנה למעשה את התומכים הקבועים הצרפתים שלה, אנשי מיליציות מקומיות ובעלי ברית אינדיאנים (בעיקר האלגונקינים ואבנקים), כדי לתקוף יישובי גבול. כמעט כל המשאבים שנשלחו למושבות על ידי אנגליה היו להגן על איי הודו המערבית האנגליים, "תכשיטי הכתר" של האימפריה.
החיכוכים על יחסי הודו החמירו ב-1688 עם פלישות צרפתיות נגד האירוקוי בצפון מדינת ניו יורק, ועם פשיטות אינדיאנים נגד התנחלויות קטנות יותר במיין. המושל הכללי של צרפת החדשה, לואי דה בואד דה פרונטנק, ניצל את חוסר הארגון בניו יורק ובניו אינגלנד בעקבות התמוטטות הדומיניון של ניו אינגלנד, הרחיב את המלחמה עם סדרה של פשיטות על הגבולות הצפוניים מההתנחלויות האנגליות: הראשון היה חורבן דובר, ניו המפשייר, ביולי 1689; ואחריו פמאקיד, מיין, באוגוסט. בפברואר 1690 שנקטדי בניו יורק הותקפה; מעשי טבח במפלי סלמון ובמפרץ קסקו הגיעו לאחר מכן. בתגובה, ב-1 במאי 1690 בוועידת אלבני, נציגים קולוניאליים נבחרו לפלוש לקנדה הצרפתית. באוגוסט יצא כוח יבשתי בפיקודו של קולונל וינתרופ למונטריאול, בעוד כוח ימי, בפיקודו של מושל מסצ'וסטס לעתיד, סר ויליאם פיפס (שכבר מוקדם יותר ב-11 במאי כבש את בירת אקדיה הצרפתית, פורט רויאל, הפליג. לקוויבק דרך נהר סנט לורנס. הם נהדפו פנימה בקרב קוויבק והמשלחת על סנט לורנס נכשלה, בעוד הצרפתים כבשו מחדש את פורט רויאל.
המלחמה נמשכה עוד כמה שנים בשורה של מבצעים קטנים ופשיטות גבול: לא המנהיגים באנגליה ולא בצרפת חשבו להחליש את עמדתם באירופה למען מכת נוק-אאוט בצפון אמריקה. לפי תנאי הסכם רייסווייק, הגבולות והמאחזים של צרפת החדשה, ניו אינגלנד וניו יורק נותרו ללא שינוי מהותי. בניופאונדלנד ובמפרץ הדסון היו כעת בהשפעה צרפתית, אך ויליאם השלישי, שהפך את האינטרסים של חברת המפרץ לקאזוס בלי (סיבה למלחמה) בצפון אמריקה, לא היה מוכן לסכן את מדיניותו האירופית למענם. חמשת האומות, שננטשו על ידי בעלות בריתם האנגליות, חויבו לפתוח במשא ומתן נפרד, ועל פי האמנה משנת 1701 הם הסכימו להישאר נייטרליים בכל סכסוך אנגלו-צרפתי עתידי.
אסיה והקריביים

כשהידיעות על המלחמה האירופית הגיעו לאסיה, מושלים וסוחרים קולוניאליים אנגלים, צרפתים והולנדים נטלו חלק במאבק במהירות. באוקטובר 1690 הפליג האדמירל הצרפתי אברהם דיקסן-גיטון למדראס כדי להפגיז את הצי האנגלו-הולנדי; מתקפה זו התגלתה כטעות אך הרחיבה את המלחמה למזרח הרחוק. בשנת 1693 פתחו ההולנדים במסע נגד יריביהם המסחריים הצרפתיים בפונדיצ'רי בחוף הדרום-מזרחי של הודו; חיל המצב הקטן בפיקודו של פרנסואה מרטין הוכרע ונכנע ב-6 בספטמבר.
האיים הקריביים ואמריקה היו מבחינה היסטורית אזור של סכסוך בין אנגליה וספרד, אך השניים היו כעת בעלי ברית. מחוץ לצפון אמריקה, האינטרסים הצרפתיים היו הרבה פחות משמעותיים. סנט קיטס החליף ידיים פעמיים. היה סכסוך ספורדי בג'מייקה, מרטיניק והיספניולה, אך חשדנות הדדית בין האנגלים והספרדים הגבילו את הפעולות המשותפות. לבעלות הברית היה היתרון הימי באזורים המבודדים הללו, אם כי התברר שלא ניתן היה למנוע מהצרפתים לתספק את הכוחות הקולוניאליים שלהם.
עד 1693, היה ברור שהמערכות בפלנדריה לא היוו מכה מכרעת לא לרפובליקה ההולנדית ולא לאנגליה, והצרפתים עברו לתקוף את המסחר שלהם. קרב לאגוס ב-1693 ואובדן שיירת סמירנה גרמו לזעם עז בקרב סוחרים אנגלים שדרשו הגנה עולמית מוגברת מהצי. בשנת 1696, שילוב של כוחות ימיים צרפתיים סדירים ופריבטירים פנה לאיים הקריביים בתקווה ליירט את צי הכסף הספרדי; זה היה איום כפול שכן לכידת הכסף תעניק לצרפת דחיפה כספית גדולה והספינות הספרדיות נשאו גם מטענים אנגליים. האסטרטגיה נכשלה, אך בשילוב עם המשלחת של דה פואנטי ב-1697, היא הוכיחה את הפגיעות של אינטרסים אנגלים באיים הקריביים ובצפון אמריקה; ההגנה שלהם בסכסוכים עתידיים הפכה לעניין דחוף. במאי 1697 פשטו כוחות הצי הצרפתי על קרטחנה ובזזו את העיר.
הסכם רייסווייק

ועידת השלום נפתחה במאי 1697 בארמונו של ויליאם השלישי ברייסווייק ליד האג. השוודים היו המתווכים הרשמיים, אך הבכיות העיקריות נפתרו באמצעות המאמצים הפרטיים של בופלר וויליאם בנטינק, רוזן פורטלנד הראשון. לוויליאם השלישי לא הייתה כל כוונה להמשיך במלחמה או להתעקש על תביעותיו של לאופולד הראשון באזור הריין בירושה הספרדית: נראה היה שחשוב יותר לביטחון ההולנדי והבריטי להשיג את ההכרה של לואי ה-14 במהפכה של 1688.
לפי תנאי הסכם רייסווייק, לואי ה-14 שמר על כל אלזס, כולל שטרסבורג. לורן חזרה לדוכס שלה (למרות שצרפת שמרה על הזכויות להצעיד חיילים דרך השטח), והצרפתים נטשו את כל ההישגים בגדה הימנית של הריין – פיליפסבורג, ברייזאך, פרייבורג וקהל. בנוסף, המבצרים הצרפתיים החדשים לה-פייל, מון רויאל ופורט לואי היו אמורים להיהרס. כדי לזכות בתמיכת מדריד על שאלת הירושה הספרדית, לואי ה-14 פינה את קטלוניה בספרד ואת לוקסמבורג, שימה, מונס, קורטרה, שרלרואה ואט בארצות השפלה. המעצמות הימיות לא ביקשו שום טריטוריה, אך להולנדים ניתן הסכם מסחרי נוח, שההוראה החשובה ביותר שבו הייתה הקלת התקנות להעדפת הסחר ההולנדי וחזרה לתעריף הצרפתי של 1664. למרות שלואי ה-14 המשיך להגן על ג'יימס השני, הוא הכיר כעת בוויליאם השלישי כמלך אנגליה, והתחייב שלא לתמוך באופן פעיל במועמדותו של בנו של ג'יימס השני. הוא גם פינה את מקומו בנושאי פפאלץ וקלן. מעבר לכך, הצרפתים זכו להכרה בבעלותם על המחצית המערבית של האי היספניולה.
נציגי הרפובליקה ההולנדית, אנגליה וספרד חתמו על ההסכם ב-20 בספטמבר 1697. הקיסר לאופולד הראשון, הנואש להמשך המלחמה כדי לחזק את טענותיו שלו לירושה הספרדית, התנגד בתחילה להסכם, אך בגלל שהוא עדיין היה במלחמה עם העות'מאנים ולא יכול היה להתמודד עם הלחימה בצרפת לבדו, הוא גם ביקש תנאים וחתם ב-30 באוקטובר. מצבו הכלכלי של הקיסר היה בכי רע, וחוסר שביעות הרצון שעוררה העלאת הנובר לדרגת נסיך בוחר פגעה בהשפעתו של לאופולד הראשון בגרמניה. הנסיכים הפרוטסטנטים האשימו אותו גם בסעיף הדתי באמנה, שקבע כי אדמות האיחודים שצרפת הייתה אמורה להיכנע יישארו קתוליות, גם אלו שהומרו בכוח – התרסה ברורה נגד ווסטפאליה. עם זאת, הקיסר השיג צבירת כוח עצומה: בנו של לאופולד הראשון, יוזף, מונה למלך הרומאים (1690), ומועמד הקיסר לכס המלכות הפולני, אוגוסט מסקסוניה, נבחר על פני מועמדו של לואי ה-14, הנסיך מקונטי. בנוסף, ניצחונו המכריע של הנסיך אויגן מסבויה על הטורקים העות'מאנים בקרב זנטה – שהוביל להסכם קרלוביץ ב-1699 – חיזק את ההבסבורגים האוסטרים והטה את מאזן הכוחות האירופי לטובת הקיסר.
המלחמה אפשרה לוויליאם השלישי להרוס את היעקוביטיזם המיליטנטי ועזרה להביא את סקוטלנד ואירלנד לשליטה ישירה יותר. אנגליה התגלתה כמעצמה כלכלית וימית גדולה והפכה לשחקנית חשובה בענייני אירופה, מה שאפשר לה לנצל את עושרה ומרצה בפוליטיקה העולמית עד הסוף. ויליאם השלישי גם המשיך לתת עדיפות לביטחון הרפובליקה ההולנדית, ובשנת 1698 חילצו ההולנדים סדרה של מבצרים בארצות השפלה הספרדיות כמחסום למתקפה צרפתית – מדיניות החוץ העתידית תתרכז בשמירה והרחבה של מבצרי המחסום הללו. עם זאת, שאלת הירושה הספרדית לא נדונה ברייסווייק, והיא נותרה השאלה החשובה ביותר הבלתי פתורה של הפוליטיקה האירופית. בתוך שלוש שנים מת קרלוס השני, מלך ספרד, ולואי ה-14 והברית הגדולה יכניסו שוב את אירופה לסכסוך – מלחמת הירושה הספרדית.
נשק, טכנולוגיה ואומנות המלחמה > התפתחויות צבאיות

עונת הקרבות נמשכה בדרך כלל ממאי עד אוקטובר. מסעות חורף היו נדירים בגלל היעדר מספוא לבעלי חיים, אבל הנוהג הצרפתי של אחסון מזון וציוד במחסנים הביא להם יתרון ניכר, ולעיתים קרובות אפשר להם לצאת לשטח שבועות לפני אויביהם. אף על פי כן, פעולות צבאיות במהלך מלחמת תשע השנים לא הניבו לרוב תוצאות מכריעות. המלחמה נשלטה על ידי מה שניתן לכנות 'לוחמת עמדות' – בנייה, הגנה והתקפה של מבצרים וקווים מבוצרים. לוחמת עמדות מילאה מגוון רחב של תפקידים: מבצרים שלטו בראשי גשרים ובמעברים, שמרו על נתיבי אספקה ושימשו כמחסנים ומרכזי אספקה. עם זאת, מבצרים פגעו ביכולת לעקוב אחר ההצלחה בשדה הקרב – צבאות מובסים יכלו לברוח לביצורים ידידותיים, מה שאיפשר להם להתאושש ולבנות מחדש את כוחם מחזיתות פחות מאוימות. מפקדים זוטרים רבים בירכו על מבצעים סטטיים צפויים יחסית אלו כדי להסוות את חוסר היכולת הצבאית שלהם. כפי שציין דניאל דפו ב-1697, "עכשיו זה תכוף שצבאות של 50,000 איש בכל צד מבלים את כל המערכה בהתחמקות – או, כפי שזה נקרא בעדינות – בהתבוננות זה בזה, ואז צועדים אל עבר מגורי החורף." למעשה, במהלך מלחמת תשע השנים צבאות השדה גדלו לכמעט 100,000 איש בשנת 1695, שהמתח שלהם הפחית את המעצמות הימיות למשבר פיסקאלי בזמן שהצרפתים נאבקו תחת משקלה של כלכלה מרוסקת. עם זאת, היו מפקדים תוקפניים: לוויליאם השלישי, לבופלר וללוקסמבורג היה הרצון לנצח, אך השיטות שלהם נפגעו על ידי מספרים, אספקה ותקשורת. המפקדים הצרפתים הוגבלו גם על ידי לואי הארבעה עשר ולובואה שלא האמינו במסעות מלחמה בשטח, והעדיפו את וובאן, תופס הביצורים, במקום מסעות תנועה.
גורם נוסף שתרם להיעדר פעולה נחרצת היה ההכרח להילחם על אבטחת משאבים. היה מצופה מהצבאות לתמוך בעצמם בשטח על ידי הטלת מכסות (מיסוי אוכלוסיות מקומיות) על שטח עוין, או אפילו נייטרלי. הכפפת אזור מסוים לצורך זה נחשבה חשובה יותר מלרדוף אחרי צבא מובס משדה הקרב כדי להרוס אותו. דאגות פיננסיות וזמינות משאבים הם בעיקר שעיצבו את מסעות המלחמה, שכן צבאות נאבקו להחזיק מעמד מול האויב במלחמת התשה ארוכה. הפעולה המכרעת היחידה במהלך כל המלחמה הגיעה באירלנד, שם ריסק ויליאם השלישי את כוחותיו של ג'יימס השני במסע ללגיטימציה ושליטה בבריטניה ובאירלנד. אך בניגוד לאירלנד, מלחמות היבשת של לואי ה-14 מעולם לא היו ללא פשרות: הלחימה סיפקה בסיס למשא ומתן דיפלומטי ולא הכתיבה פתרון.
ההתקדמות העיקרית בטכנולוגיית הנשק בשנות ה-90 של המאה ה-17 הייתה הצגתו של מוסקט בריח הצור. מנגנון הירי החדש סיפק שיעורי אש ודיוק מעולים לעומת מוסקטי בריח הפתיל המסורבלים. אבל אימוץ בריח הצור לא היה אחיד, ועד 1697 על כל שלושה חיילי בעלות הברית שצוידו במוסקטים החדשים, שני חיילים עדיין היו מוגבלים על ידי מוסקטי בריח הפתיל הישנים: לחיילי הקו השני הצרפתיים הונפקו מוסקטי בריח פתיל עד 1703. כלי נשק אלה שופרו עוד יותר עם פיתוח הכידון-שקע. קודמו, כידון התקע – שנתקע בקנה של כלי הנשק – לא רק מנע מהמוסקט לירות אלא גם היה נשק מגושם שלקח זמן להתקין אותו כראוי, ועוד יותר זמן לפרק את ההתקן. לעומת זאת, ניתן היה למשוך את השקע-כידון מעל לוע המוסקט ולנעול אותו במקומו על ידי זיז, מה שהפך את המוסקט לכידון קצר אך הותיר אותו עם יכולת אש. החיסרון של הרומח זכה בהכרה רחבה: בקרב פלורוס ב-1690, גדודים גרמניים חמושים רק במוסקטים הדפו את התקפות הפרשים הצרפתיות בצורה יעילה יותר מאשר יחידות החמושות בדרך כלל עם הרמחים, בעוד קאטינא נטש לחלוטין את הרמחים שלו לפני שביצע את המסע האלפיני שלו נגד סבויה.
נשק, טכנולוגיה ואומנות המלחמה > פיתוחים ימיים

ב-1688 הציים החזקים ביותר היו הצרפתים, האנגלים וההולנדים; הצי הספרדי והפורטוגלי סבלו מירידה רצינית במאה ה-17. הספינות הצרפתיות הגדולות ביותר בתקופה היו ה-Soliil Royal ו-Royal Louis, אך בעוד שכל אחת מהן דורגה ל-120 תותחים, הן מעולם לא נשאו את ההשלמה המלאה הזו והן היו גדולות מדי למטרות מעשיות: הראשונה הפליגה רק במערכה אחת והושמדה בלה הוג; השנייה נמקה בנמל עד שנמכרה ב-1694. בשנות ה-80 של המאה ה-17, עיצוב הספינות הצרפתי היה שווה לפחות למקביליו האנגלים וההולנדים, ובמלחמת תשע השנים עלתה הצי הצרפתי על ספינות הצי המלכותי, שתכנניהן קפאו. בשנות ה-90 של המאה ה-17. החדשנות בצי המלכותי, לעומת זאת, לא פסקה. בשלב מסוים בשנות ה-90 של המאה ה-17, למשל, החלו ספינות אנגליות להפעיל את הגה הספינה, מה ששיפר מאוד את ביצועיהן, במיוחד במזג אוויר כבד. (הצי הצרפתי לא אימץ את ההגה במשך שלושים שנה נוספות).
הקרב בין ציי הים הוכרע על ידי קרב תותחים שסופקו על ידי ספינות הקו; נעשה שימוש גם בספינות אש, אך הן הצליחו בעיקר נגד מטרות עוגנות ונייחות, בעוד שספינות ההרעשה החדשות פעלו בצורה הטובה ביותר בהפגזת מטרות על החוף. קרבות ימיים רק לעיתים נדירות התבררו כמכריעים. הציים עמדו בפני המשימה הכמעט בלתי אפשרית של גרימת מספיק נזק לספינות ולאנשים כדי לזכות בניצחון ברור: ההצלחה הסופית לא הייתה תלויה בהברקה טקטית אלא במשקל העצום של מספרים. כאן היה לואי ה-14 בעמדת נחיתות: ללא מסחר ימי גדול כמו זה שהועיל לבעלות הברית, הצרפתים לא הצליחו לספק מלחים מנוסים רבים לצי שלהם. אך חשוב מכל, לואי ה-14 נאלץ לרכז את משאביו בצבא על חשבון הצי, מה שאיפשר להולנדים, ולאנגלים בפרט, להתעלות על הצרפתים בבניית ספינות. עם זאת, פעולות ימיות היו נדירות יחסית, ובדיוק כמו קרבות ביבשה, המטרה הייתה בדרך כלל להחזיק מעמד ולא להשמיד את היריב. לואי ה-14 ראה בצי שלו שלוחה של צבאו – התפקיד החשוב ביותר של הצי הצרפתי היה להגן על החוף הצרפתי מפני פלישת האויב. לואי השתמש בצי שלו כדי לתמוך בפעולות יבשה ואמפיביות או בהפגזת יעדי חוף, שנועדו לשאוב משאבי אויב ממקומות אחרים ובכך לסייע למסעות היבשה שלו ביבשת.
לאחר שבעלות הברית הבטיחו עליונות ברורה במספרים, הצרפתים מצאו שיותר נבון לא להתחרות בהם בפעולת הצי. בתחילת מלחמת תשע השנים היו לצי הצרפתי 118 ספינות מדורגות ובסך הכל 295 ספינות מכל הסוגים. עד סוף המלחמה היו לצרפתים 137 אוניות מדורגות. לעומת זאת, הצי האנגלי החל את המלחמה עם 173 כלי שיט מכל הסוגים, וסיים אותה עם 323. בין השנים 1694 ל-1697 בנו הצרפתים 19 אוניות מהדרג הראשון עד החמישי; האנגלים בנו 58 כלי שיט כאלה, וההולנדים בנו 22. כך בנו המעצמות הימיות על הצרפתים בקצב של ארבעה כלי שיט לאחד.
ראו גם

הברית הגדולה
קרב מפרץ בנטרי