stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איניאציו סילונה
התנגדות לסטליניזם ושיבה ל-PSI

סילונה עזב את איטליה ב-1927 והגיע לברית המועצות. ב-1930 התיישב בשווייץ. בעודו שם הכריז על התנגדותו לסטלין ולקומינטרן. בהתאם לכך גורש מן ה-PCI. הוא אובחן כסובל משחפת ודיכאון קליני, ובילה זמן רב במרפאות בשווייצריה. כשהחלים כתב את ספרו הראשון "פונטמרה" שפורסם בתרגום לגרמנית בשנת 1933.
בשנים אלו כתב את ספרו "בית הספר לדיקטטורים". הספר, שהופיע בתרגום עברי בשנת 1942 ובו הביע את התנגדותו לכל צורה של טוטליטריות, זכה להד רב בתקופת היישוב.
צבא ארצות הברית הדפיס עותקים מיצירותיו "פונטמרה" ו"לחם ויין" וחילק אותם לאיטלקים בזמן המערכה על איטליה במלחמת העולם השנייה לאחר 1943. ספרים אלו ביחד עם "הזרע שמתחת לשלג" מהווים את "הטרילוגיה של אברוצו". סילונה שב לאיטליה ב-1944 והיה לחבר הפרלמנט מטעם ה-PSI.
במהלך המלחמה הנהיג סילונה מחתרת סוציאליסטית שפעלה משווייץ בתמיכה בתנועת המחתרת בצפון איטליה הכבושה על ידי הנאצים. כן שימש כסוכן של ה-OSS, ארגון המודיעין האמריקני שקדם ל-CIA. כינויו המחתרתי היה "לן". בשנת 1949 היה בין התורמים לאנתולוגיה "האל שהכזיב" בה התוודו אנשי רוח על התפכחותם מן הקומוניזם. לאחר פרסום הספר הצטרף סילונה ל"אגודה לחופש תרבותי" וערך עיתון בשם "זמן הווה" - "Tempo Presente". ב-1967 הסתבר כי העיתון קיבל מימון חשאי מסוכנות הביון של ארצות הברית. סילונה התפטר והקדיש את זמנו לכתיבת נובלות אוטוביוגרפיות. ב-1969 זכה בפרס ירושלים המוענק לסופרים המתמודדים ביצירותיהם עם נושאים של חופש הפרט בחברה. ב-1971 זכה בפרס היוקרתי "Prix mondial Cino Del Duca"
סילונה היה נשוי לדארינה לאראסי, אירית שלמדה ספרות איטלקית. הוא מת בז'נבה ב-1978.
המחלוקת

ההיסטוריונים האיטלקים דאריו ביוקה ומאורו קנאלי מצאו מסמכים המוכיחים כי סילונה פעל כמודיע עבור המשטרה הפשיסטית בין 1922 ל-1930. ממצאיהם פורסמו בספר בשם "המודיע, סילונה, הקומוניסטים והמשטרה". על אף המחלוקת שהתעוררה, המציאו החוקרים סימוכין לממצאיהם. היסטוריונים אחרים טוענים כי כמה מהמסמכים לא ניתנים לייחוס לסילונה.
בשנת 2005 פורסמה ביוגרפיה על ידי ביוקה, הכוללת מסמכים המראים את מעורבותו של סילונה לצד האמריקנים בפעולות ביון במהלך מלחמת העולם השנייה, ומראים כי עמדותיו הפוליטיות היו מורכבות ממה שניתן להבין מכתביו, וכי חש תחושה עמוקה של חרטה.
ספריו של איניאציו סילונה בעברית

בית ספר לדיקטאטורים, תרגם א’ קריב, עם עובד, תל אביב, תש'ב 1942
בית-ספר לדיקטטורים, תרגמה מאיטלקית גרציאלה דנון, עם עובד תל אביב, 1985
חופן תותים, רומן, תרגם מאיטלקית נחמיה רבן, עם עובד תל אביב, תשי'ג 1953
יין ולחם, תרגם מאיטלקית גאיו שילוני, זמורה ביתן תל אביב, תשנ'ה 1994
לחם ויין, תרגם לעברית עזריאל אוכמני, זמורה ביתן, תל אביב, 1985
פונטמרה , מאיטלקית - עמנואל בארי, זמורה ביתן, תל אביב, 1986
פונטמרה, רומן, תרגם יצחק שנהר, שטיבל, תל אביב, 1934
גדעון אלון

| --- | --- |

גדעון אלון, יוני 2021
 לידה:  16 באוקטובר 1945 (בן 79) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1960
 עיסוק:  עיתונאי
 מעסיק:  מעריב לנוער (1960-1963) הארץ (1970-2007) ישראל היום (2007-2021)
 סוג כתב:  כתב פרלמנטרי
 בת זוג:  עליזה אלון
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס סביסלוצקי (1994)  פרס כנרת למפעל חיים בתקשורת (2021)
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  gideonallon
 טוויטר (X):  gideonallon
 
גדעון אלון (נולד ב-16 באוקטובר 1945) הוא עיתונאי ישראלי.
קורות חייו

אלון נולד בירושלים לאסתר ולמשה קלונר שעלו לישראל מפולין ב-1933. החל בכתיבה עיתונאית בנעוריו ובשנים 1960–1963 היה כתב נוער של "מעריב לנוער".
קורות חייו > שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר. אלון זכה בפרס ראשון בתחרות על שם אליק שומרוני לכתיבת סיפורים מטעם "במחנה נח"ל" על הסיפור "מארב". במלחמת ששת הימים נלחם בשורות חטיבת הצנחנים ששחררה את ירושלים. במלחמת יום הכיפורים השתייך לפלוגת חרמ"ש בגדוד שריון שלחם בסיני, במסגרתו שהה באזור התעלה במשך כחצי שנה (מאוקטובר ועד מרץ).
קורות חייו > קריירה עיתונאית

ב-1970 החל לעבוד ב"הארץ". תחילה היה כתב ספורט בעיתון, ובמקביל שימש כשדר רדיו ב"שירים ושערים" ופרסם כתבות פרשנות ביומון "חדשות הספורט". ב-1971 סיקר את דיוניה של ועדת עציוני (ועדת החקירה הממלכתית לחקר השחיתויות בכדורגל הישראלי).
מ-1972 החל לעבוד ככתב "הארץ" לעניינים מוניציפליים בירושלים, ולאחר מכן היה גם כתב לענייני חוק ומשפט וכתב לענייני עלייה. במסגרת תפקידו סיקר את העלייה מברית המועצות בשנות השבעים ואת העלייה מאתיופיה וכן את דיוניה של "ועדת כהן" (ועדת החקירה הממלכתית שהוקמה ב-1982 בעקבות טבח סברה ושתילה). ב-1986 העניקו לו הסוכנות היהודית ואיגוד העורכים והעיתונאים של כתבי עת תעודת הוקרה על סיקור נושאי העלייה והקליטה.
במשך תשע שנים מ-1984 עד 1993, ערך את המדור היומי "שיחת היום" יחד עם עקיבא אלדר, לילי גלילי, ירח טל ואורית גלילי, במסגרתו קיים יותר מ-1,200 ראיונות בנושאים אקטואליים.
ב-1990 מונה לכתב הפרלמנטרי של "הארץ". ב-1994 זכה בפרס סביסלוצקי לכתב הפרלמנטרי המצטיין. חבר השופטים בראשות שר החינוך, זבולון המר, ציין כי העניק לו את הפרס "בזכות כתבותיו המקיפות והמעמיקות על עבודתה של הכנסת ובזכות גישתו העניינית והביקורתית".
בשנים 1993–2000 ערך את ביטאון לשכת עורכי הדין במחוז ירושלים. במשך שלוש שנים הרצה בבית הספר לעיתונות ותקשורת "כותרת" בתל אביב, בנושא "סיקור פרלמנטרי". בשנים 2005–2009 הגיש ב"ערוץ הכנסת" את התוכניות "גלגולו של חוק", "דיון נוסף" ו"חוקי ברזל" וכן תוכניות מיוחדות על חוק ביטוח בריאות ממלכתי, על חנינות וכן ראיונות עם שופטים לשעבר בבית המשפט העליון.
ב-2007 פרש מעיתון "הארץ" לאחר 37 שנות עבודה רצופות והצטרף ל"ישראל היום" ככתב פרלמנטרי.
ביולי 2016 הוקרן לראשונה הסרט התיעודי של אלון "חומות של שתיקה" שהופק על ידי ערוץ הכנסת, ובוחן את תפקודה לאורך השנים של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת. הפקתו ועריכתו של הסרט נמשכו שנה וחצי והוא כולל ראיונות עם נשיא המדינה ראובן ריבלין, שר הביטחון לשעבר משה ארנס, השרים יובל שטייניץ וצחי הנגבי, שר הביטחון והרמטכ"ל לשעבר שאול מופז, ראש השב"כ לשעבר אבי דיכטר שכיהן כיו"ר ועדת החוץ והביטחון, השר לשעבר דן מרידור, ח"כ לשעבר יוסי שריד וח"כ עפר שלח.
באפריל 2021 פרש מתפקידו ככתב הפרלמנטרי של "ישראל היום". הודעתו זכתה לסיקור נרחב בכלי התקשורת וברשתות החברתיות. שרים, ח"כים מכל המפלגות מימין ומשמאל וכן עיתונאים מכל כלי התקשורת חילקו לו שבחים רבים על הגינותו, מקצועיותו ותרומתו לתקשורת. יושב ראש הכנסת יריב לוין כתב "הייתה לי זכות גדולה להיות מסוקר על ידך".
ביוני 2021 הוענק לו פרס כנרת למפעל חיים בתקשורת לשנת 2021 על ידי המכללה האקדמית כנרת. בנימוקי הפרס נכתב:
הפרס מוענק על עבודה עיתונאית ייחודית במהלך עשרות שנים, כעיתונאי שסיקר תחומים רבים ובעיקר ככתב פרלמנטרי בעיתון "הארץ" במשך 17 שנים ובעיתון "ישראל היום" במשך 14 שנים. פעילותו בתחום הפוליטי זכתה להוקרה והערכה מצד חברי כנסת ושרים מכל כווני הרשת הפוליטית. סבלנותו ונחישותו לבדוק דברים לעומקם יצרו כתיבה ייחודית חסרת פשרות תוך שמירה על כללי האתיקה העיתונאית. גדעון אלון כתב שלושה ספרים שבהם האיר מזווית מיוחדת את נושא הבחירות בישראל וסיכום 40 שנות עבודה עיתונאית. הוא שימש "מורה דרך" לרבים מהכתבים הפרלמנטריים החדשים ולימד את ההוויה העיתונאית לדור הצעיר.
ספריו

בחירה ישירה - על הדרמה הפוליטית שמאחורי חוק הבחירה הישירה ששינה את שיטת הממשל בישראל למשך שנים ספורות ("ביתן", 1995).
בכוח ההידברות: משביתה ועד בוררות - סקירת מאבקה של ההסתדרות הרפואית לשיפור שכרם ותנאי עבודתם של הרופאים בישראל (2009)
ארבעים על ארבעים - סיכום של ארבעים שנות עבודה עיתונאית הכולל ארבעים פרקים. נשיא המדינה שמעון פרס כתב על הספר כי הוא "מכוון אלומת אור מרתקת אל עבר ארבעה עשורים של עבודה עיתונאית ראויה, יסודית, אחראית, וחדה מאין כמותה. אתה מהווה מודל לעיתונאות המטפסת לגבהים של עניין מושך לב מבלי לוותר על הדבקות בדיווח מאוזן אשר יורד לעומק המורכבויות הפוליטיות והאנושיות בישראל" (הוצאת סטימצקי, 2013).
מתחככים - הספר מדריך את הקורא בביקורו במשכן הכנסת ומאפשר לו לראות כיצד עובדות הוועדות, כיצד חברי הכנסת מקדמים חוקים ומהי מערכת היחסים האמיתית ביניהם כשהמצלמות אינן בשטח. (הוצאה עצמית, יולי 2022)
משפחתו

אלון התגורר במבשרת ציון עד שנת 2022 וכיום מתגורר בתל אביב, נשוי לעליזה אלון העוסקת בשנים האחרונות בפיסול ובציור (פסלה שמשון ודלילה מוצג בכניסה לקניון הראל במבשרת ציון), אב לשלושה וסב לתשעה. בנו הבכור, ד"ר דרור מיכאל אלון, הוא מומחה לכירורגיית פה ולסת; בתו מיה גורן היא יזמית ומנכ"לית BIA MED, ובנו הצעיר ד"ר אורי אלון, הוא יזם היי-טק סדרתי ואיש עסקים שהיה מבעלי קבוצת הכדורסל הפועל ירושלים, ומאז 2012 מבעלי חברת "קומפאס" בארצות הברית, הונו האישי מוערך בכ-700 מיליון דולר.
הערות שוליים

↑  חזקי ברוך, מלחמת יום הכיפורים: העיתונאי גדעון אלון נזכר בחוויות משדה הקרב, באתר ערוץ 7, 20 בספטמבר 2023
↑   ציוץ של גדעון אלון ברשת החברתית אקס (טוויטר), 4 בספטמבר 2021
↑  מערכת ice, לאחר 31 שנה: העיתונאי והסופר גדעון אלון פורש לגמלאות, באתר אייס, 11 באפריל 2021
↑  עדי חשמונאי, פרס מפעל חיים הוענק לעיתונאי גדעון אלון, באתר ישראל היום, 23 ביוני 2021
↑  גדעון אלון, מתחככים:מרפאת הכנסת – הסיסמוגרף של המשכן, חלק א', באתר זמן ישראל, 3 ביולי 2022
↑  יעקב בר-און, ‏שב למשכן: גדעון אלון חוזר לשנים הרבות שלו ככתב בכנסת, באתר מעריב אונליין, 9 באוגוסט 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296184505171  ISNI: 0000 0000 5320 2424  LCCN: nr96011523  VIAF: 46659456   WorldCat (עם VIAF): 46659456 
גדעון אלון מקבל את פרס כנרת למפעל חיים, יוני 2021
כריכת הספר מתחככים, יולי 2022
טל רוסו

טל רוּסוֹ (נולד ב-27 בספטמבר 1959, כ"ד באלול ה'תשי"ט) הוא אלוף בדימוס בצה"ל אשר שימש מפקד מפקדת העומק, מפקד פיקוד הדרום, ראש אגף מבצעים, מפקד עוצבת הפלדה ומפקד עוצבת האש. כיהן כחבר הכנסת מטעם העבודה.
ביוגרפיה > לאחר השירות הצבאי

לאחר שחרורו מצה"ל, החל לשמש כיועץ אסטרטגי בחברת הייעוץ הביטחוני "SBM". בנוסף, הקים את חברת טי.אר תשתיות ועסק בפרויקט רכב היברידי בחברת ריגו רכב (בה מכהן כדירקטור) ובפרויקטים שקשורים במחקר של קנאביס רפואי. במקביל, פעל בעמותת "עולים ביחד" העוסקת בשילוב של יוצאי אתיופיה במשק ובעמותת "אחריי!" המקדמת טיפוח של מנהיגות צעירה ומעורבות חברתית של בני נוער.
בבחירות לכנסת ה-21 שובץ במקום השני ברשימת מפלגת העבודה, כשריון אישי של יו"ר המפלגה אבי גבאי ונבחר לכנסת. בכנסת זו היה חבר בוועדת החוץ והביטחון הזמנית ובוועדת החינוך, התרבות והספורט.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, לאחר חמישה וחצי שבועות כחבר הכנסת, הודיע רוסו על פרישה מהחיים הפוליטיים.
מאז, הוא מעורב במיזמים עסקיים בישראל ומחוצה לה. בנוסף, הוא פעיל בעמותת "אחריי!" ומרצה בפני חיילים ובני נוער.
רוסו בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים משולב מאוניברסיטת תל אביב.
רוסו היה בן הזוג של יעל אבקסיס ושל נטלי עטיה.
רוסו רווק ומתגורר בהרצליה.
לקריאה נוספת

עמוס הראל ואבי יששכרוף, קורי עכביש, הוצאת ידיעות אחרונות, 2008, מסת"ב 9654824310
עפר שלח ויואב לימור, שבויים בלבנון: האמת על מלחמת לבנון השנייה, ידיעות אחרונות, 2007, מסת"ב 9654824086
עמיר רפפורט, אש על כוחותינו: כך הכשלנו את עצמנו במלחמת לבנון השנייה, תל אביב: ספריית מעריב, 2007
איל דורון, הדס ועופר רגב, בהשקט ובבטחה - מורשת יחידת מגלן, פורת, מאי 2012
וילהלם השישי, רוזן הסן-קאסל

וילהלם השישי, רוזן הסן-קאסל (בגרמנית: Wilhelm VI, von Hessen-Kassel;‏ 23 במאי 1629 – 16 ביולי 1663), היה הרוזן של הסן-קאסל בין השנים 1637–1663.
ביוגרפיה

וילהלם נולד ב-23 במאי 1629 בקאסל לוילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל, ולאמליה אליזבת מהנאו-מינצברג, בתו של פיליפ לודוויג השני, רוזן הנאו-מינצברג.
לאחר מות אביו וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל בשנת 1637, הייתה אמו אמליה אליזבת מהנאו-מינצברג עוצרת בשם וילהלם, ובסיוע צרפתי ושוודי, השתלטה מחדש על שטחים שהשתייכו בעבר לרוזנות. בשנת 1650 הגיע וילהלם לבגרות ונטל לידיו את השליטה ברוזנות. וילהלם ייסד אוניברסיטה ברוזנות, ועל מנת לפתור את הסכסוך עם רוזנות הסן-דרמשטאדט, מסר לידי גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט את אזור העיר גיסן. בשנת 1658 הצטרף וילהלם להקמת "ליגת הריין", וניסה ככל יכולתו להפחית את חילוקי הדעות הדתיים ברוזנות.
ב-16 ביולי 1663 מת וילהלם, ובמקומו עלה לשלטון בנו וילהלם השביעי, רוזן הסן-קאסל.
משפחתו

בשנת 1649 התחתן וילהלם עם הדוויג סופיה מברנדנבורג, בתם של גאורג וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ואליזבת שרלוטה מפפאלץ, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
שרלוטה אמליה (1650–1714), התחתנה עם כריסטיאן החמישי, מלך דנמרק.
וילהלם (1651–1670)
לואיזה (1652)
קרל (1654–1730)
פיליפ (1655–1721)
גאורג (1658–1675)
אליזבת הנרייטה (1661–1683)
יוחנן דנינו

יוחנן דנינו בטקס אזכרה לחללי משטרת ישראל, 8 ביוני 2015
המפכ"ל יוחנן דנינו עם ראש הממשלה בנימין נתניהו
יוחנן דנינו (נולד ב-20 בדצמבר 1959) הוא איש עסקים ישראלי, שהיה המפכ"ל ה-17 של משטרת ישראל בין השנים 2011–2015.
ביוגרפיה

דנינו נולד, גדל והתחנך באשקלון כבכור מבין חמישה אחים להורים יוצאי מרוקו עליזה, מורה, וישראל דנינו מנהל בית ספר. סבו מצד אביו, רבי דוד [לעזיז] דנינו, היה תלמיד חכם מקובל. בנעוריו למד בישיבה התיכונית אור עציון. במסגרת שירותו בצה"ל התנדב דנינו לחטיבת הצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קצינים. עם סיום הקורס שב דנינו לצנחנים כמפקד מחלקה וכקצין מבצעים בגדוד 890. השתחרר מצה"ל בדרגת סגן והמשיך לשרת במילואים בדרגת סרן בחטיבת הצנחנים הסדירה עד לשנת 1995.
דנינו הוא בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במשפטים עם התמחות במשפט אזרחי ופלילי.
ביוגרפיה > מפכ"ל המשטרה

ב-16 בינואר 2011 אישרה הממשלה את מינויו של דנינו למפכ"ל משטרת ישראל, בהמלצת השר לביטחון פנים יצחק אהרונוביץ'. ב-1 במאי 2011 נכנס לתפקידו.
עם כניסתו לתפקיד גיבש תוכנית פעולה למשטרה תחת הכותרת "שנת המפנה", בהשראת ספרו של מלקולם גלדוול "נקודת המפנה", אשר הוחל בהטמעתה בתחילת 2012. מטרת העל של תהליך המפנה היא חיזוק הביטחון האישי של התושבים והעלאת אמון הציבור במשטרה. מתוך הנחת יסוד כי אמון ציבור במשטרה הוא ציר מרכזי בשמירת הדמוקרטיה והחוסן הפנימי של ישראל. בתוך כך נקבעו שלושה נדבכים מרכזיים שעומדים בבסיס פעילות המשטרה בשנת המפנה: מתן שירות מיטבי לאזרח שומר החוק; הגברת ההרתעה כנגד העבריינים על ידי הגדלת סיכויי העבריין להתפס; העמדת השוטר במרכז הקשב הארגוני –דאגה לפרט, לשכר, לרווחה ולמקצועיות. מישור נוסף שניתן עליו דגש הוא ההערכות המבצעית של המשטרה לטיפול בהפרות סדר ובאירועי חירום. בתוך כך עלתה המשטרה בשנת 2011 ב-50% בהיקף כוח האדם המיומן לטיפול באירועים אלו.
במהלך כהונתו כמפכ"ל נאלצו 7 ניצבים לפרוש מהמשטרה בעקבות התנהגות שאינה הולמת (בעיקר חשדות להטרדה מינית). ראו פרשת הניצבים. לאחר פרישתו נחשף קשר בינו לבין המתלוננת כנגד ניצב רוני ריטמן.
תקופת כהונתו של דנינו הוארכה לשנה רביעית והייתה אמורה להסתיים ב-1 במאי 2015. עקב הבחירות לכנסת העשרים הוחלט על הארכת הכהונה עד 1 ביולי 2015 או עד למועד מינוי מפכ"ל חדש על ידי הממשלה הבאה, לפי המוקדם מביניהם. ב-1 ביולי סיים את תפקידו כשבנצי סאו מונה לממלא מקומו עד למינוי מפכ"ל חדש.
באפריל 2024 פורסם שעורך דין ישראלי הורשע בארצות הברית במתן שוחד לדנינו. דנינו הכחיש שקיבל שוחד.
קריירה אזרחית

ב-2016 מונה ליו"ר מגדל חברה לביטוח וכיהן בתפקיד עד אפריל 2018. בפברואר 2019 מונה ליו"ר חברת גידול הקנאביס טוגדר. ביולי 2022 מונה ליו"ר חברת weSure USA Holdings.
חיים אישיים

תושב מודיעין-מכבים-רעות, נשוי ליעל, נינתו של הרב שמואל הומינר ואב לארבעה ילדים.
הערות שוליים

↑  ראו תמונתו כאן
↑  עודד שלום, "מתקפת מנש", ידיעות אחרונות המוסף לשבת, ‏ 24.01.2014, עמודים 10-12.
↑  יוסי יהושוע וראובן וייס, "הגדוד של המדינה", ידיעות אחרונות מוסף 7 ימים, ‏ 07.10.2011.
↑  תת ניצב יוחנן דנינו מונה לתפקיד ראש המטה המבצעי במשרד לביטחון פנים, באתר ynet, 18 ביולי 2004
↑  אפרת וייס, בשל המצב: דנינו יפקד מעכשיו על מחוז דרום, באתר ynet, 29 בדצמבר 2008
↑  יניר יגנה, אישום: זרקו רימון על ביתו של ראש העיר אשדוד, לאחר שהוציא להם צו פינוי, באתר הארץ, 9 ביולי 2009
↑  יניר יגנה, ראש ארגון הפשע הגדול בנגב וסגנו הורשעו בהסדר טיעון, באתר הארץ, 5 באפריל 2012
↑  רמי שני‏, שנה בטוחה בדרום: ירידה משמעותית בפשיעה ב-2010, באתר וואלה, 8 במרץ 2011 
 שמעון איפרגן, לא משתלם להיות עבריין בדרום, באתר nrg‏, 16 במרץ 2010
↑  שירות גלובס, ‏אושר מינוי יוחנן דנינו למפכ"ל המשטרה; נתניהו: "בחירה מצוינת", באתר גלובס, 16 בינואר 2011
↑  רב-ניצב יוחנן דנינו, נקודת המפנה שלנו, באתר ישראל היום, 24 ביוני 2011
↑  יוסי אלי‏, המינויים של דנינו הפכו למבוכה הגדולה שלו, באתר וואלה, 29 בינואר 2015
↑  אילנה דיין, ‏"עובדה" חושפת את הקשר הצמוד בין דנינו לקצינה הזוטרה, באתר ‏מאקו‏, 17 בדצמבר 2015
↑  יוסי אלי‏, אהרונוביץ' החליט: כהונת המפכ"ל דנינו תוארך בשנה, באתר וואלה, 9 בינואר 2014
↑  הארכת כהונת המפקח הכללי של משטרת ישראל, משרד ראש הממשלה
↑  עומרי אפרים, ניצב בנצי סאו ימונה לממלא מקום המפכ"ל, באתר ynet, 25 ביוני 2015
↑   גור מגידו, בית המשפט: "שיחדת את מפכ"ל משטרת ישראל?" הנאשם: "נכון", באתר TheMarker‏, 10 באפריל 2024
↑  רחלי בינדמן, עכשיו זה רשמי: יוחנן דנינו מונה ליו"ר מגדל, באתר כלכליסט, 16 בדצמבר 2015
↑  גלי וינרב, ‏דנינו מונה ליו"ר טוגדר: "בעד אי הפללה גם בקנאביס לא רפואי", באתר גלובס, 5 בפברואר 2019
| היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה ובינלאומית (יאחב"ל) |
| --- | --- | --- |
| ראשי היחידה | ראובן מינקובסקי (1977–1980) • מנשה גולן (ממלא מקום 1980–1981) • ארמונד לוי (1981–1985) • שמעון סביר (1985–1988) • סנדו מזור (1988- ) • אבי כהן (1993- ) • יורם רודמן • משה מזרחי (אפריל 1997–2001) • משה לוין (2001–2002) • יוחנן דנינו (2002–2004) • עמיחי שי (2004–2007) • רוני ריטמן (2007–2010) • חיים איפרגן (2010–2012) • דוד ביטון (2012–2013) • גדי סיסו (2013 -2016) • יגאל בן-שלום (2016–2018) • חיים ניסים (2018–2023) • מני בנימין (2023-2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458046505171  VIAF: 1441148632930130630001   WorldCat (עם VIAF): 1441148632930130630001 
יוחנן דנינו, 2011
הוראס פיירבנקס

הוראס פיירבנקס (באנגלית: Horace Fairbanks;‏ 21 במרץ 1820 –  17 במרץ 1888) היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1869–1870, וכמושל ורמונט ה-36 בשנים 1876–1878.
ראשית חייו

הוראס פיירבנקס נולד בעיירה ברנט שבוורמונט, כשלישי מבין תשעת ילדיהם של ארסטוס פיירבנקס, גם הוא מושל ורמונט, ושל לויס (לבית קרוסמן) פיירבנקס. הוא התחנך בבתי ספר בפיצ'האם ולינדון שבוורמונט ובמרידן שבניו המפשייר, והשלים את לימודיו באקדמיית פיליפס שבאנדובר שבמסצ'וסטס.
ב-1840 היה פיירבנקס לפקיד בחברה המשפחתית "א. ת. פיירבנקס" (אנ') בסנט ג'ונסברי, שהייתה למפורסמת כזו שייצרה לראשונה מאזני משטח. ב-1843 הוא היה לשותף בחברה ומאוחר יותר היה לנשיאה. פיירבנקס היה פעיל בכמה מיזמים עסקיים אחרים, כולל בסלילת מסילת הרכבת פורטלנד ואוגדנסבורג מפורטלנד שבמיין לאוגדנסבורג שבמדינת ניו יורק. פיירבנקס היה נשיא חטיבת ורמונט של חברת הרכבות ונשיא הבנק הלאומי הראשון של סנט ג'ונסברי. ב-1871 הוא העניק לסנט ג'ונסברי את המבנה שכלל את הספרייה ואת הגלריה העירונית. הוא היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת ורמונט ושל אקדמיית פיליפס.
קריירה פוליטית

פיירבנקס היה נציג לוועידות הארציות של המפלגה הרפובליקנית ב-1864 וב-1868. בבחירות לנשיאות של 1868 הוא גם היה חבר בחבר האלקטורים.ב-1869 הוא נבחר אל הסנאט של ורמונט. הוא כיהן בו תקופת כהונה אחת, אך מחלתו מנעה ממנו להשתתף באופן סדיר בישיבות. ב-1872 היה פיירבנקס נציג לוועידה הארצית של הרפובליקנים וחבר בחבר האלקטורים.
ב-1876 נבחר פיירבנקס כמושל ורמונט, וכיהן בתפקיד תקופת כהונה אחת של שנתיים. תקופת כהונתו כמושל כללה יוזמו כמו הקמת מועצת החקלאות של ורמונט, שיפורים בתנאי בתי הכלא של המדינה ובבתי הכלא המחוזיים, והנהגת דרישות מטעם המדינה לרישיונות לרופאים.
חייים אישיים

ב-1840 נשא פיירבנקס לאישה את מרי א. טיילור, ולשניים נולדו שלושה ילדים. הוא היה אחיו של פרנקלין פיירבנקס שהיה יושב ראש בית הנבחרים של ורמונט.
הוראס פיירבנקס נפטר בניו יורק ב-17 במרץ 1888. הוא נטמן בבית הקברות מאונט פלזנט שבסנט ג'ונסברי.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1586-1587
הערות שוליים

1 2 3  Ullery, Jacob G. (1894). Men of Vermont Illustrated. Brattleboro, VT: Brattleboro Transcript Publishing Company. pp. 101-103.
1 2 3 4  Jeffrey, William H. (1904). Successful Vermonters; A Modern Gazetteer of Caledonia, Essex, and Orleans Counties. East Burke, VT: The Historical Publishing Company. p. 120.
| מושלי ורמונט ורמונט |
| --- | --- | --- |
| מושלי רפובליקת ורמונט | תומאס צ'יטנדן • מוזס רובינסון • תומאס צ'יטנדן |  |
| מושלי ורמונט | תומאס צ'יטנדן • פול בריגהאם • אייזק טיצ'נור • ישראל סמית' • אייזק טיצ'נור • ג'ונאס גלושה • מרטין צ'יטנדן • ג'ונאס גלושה • ריצ'רד סקינר • קורנליוס פ. ואן נס • עזרא בטלר • סמואל קרפטס • ויליאם פאלמר • סילאס ג'ניסון • צ'ארלס פיין • ג'ון מטוקס • ויליאם סלייד • הוראס איטון • קרלוס קולידג' • צ'ארלס ויליאמס • ארסטוס פיירבנקס • ג'ון רובינסון • סטיבן רויס • ריילנד פלטשר • הילנד הול • ארסטוס פיירבנקס • פרדריק הולברוק • ג'. גרגורי סמית' • פול דילינגהאם • ג'ון פייג' • פיטר וושבורן • ג'ורג' וייטמן הנדי • ג'ון וולקוט סטיוארט • ג'וליוס קונברס • עשהאל פק • הוראס פיירבנקס • רדפילד פרוקטור • רוזוול פרנהאם • ג'ון ברסטו • סמואל פינגרי • אבנעזר אורמסבי • ויליאם דילינגהאם • קרול פייג' • לוי פולר • אורבן וודברי • ג'וזאיה גראוט • אדוארד קרטיס סמית' • ויליאם סטיקני • ג'ון מקאלה • צ'ארלס בל • פלטשר פרוקטור • ג'ורג' פראוטי • ג'ון מיד • אלן פלטשר • צ'ארלס גייטס • הוראס גרהאם • פרסיבל קלמנט • ג'יימס הארטנס • רדפילד פרוקטור הבן • פרנקלין בילינגס • ג'ון ויקס • סטנלי וילסון • צ'ארלס מנלי סמית' • ג'ורג' אייקן • ויליאם הנרי וילס • מורטימר פרוקטור • ארנסט ויליאם גיבסון הבן • הרולד ארתור • לי אמרסון • ג'וזף ג'ונסון • רוברט סטאפורד • פ. ריי קייזר הבן • פיליפ הוף • דין דייוויס • תומאס סלמון • ריצ'רד סנלינג • מדלן קונין • ריצ'רד סנלינג • הווארד דין • ג'ים דאגלס • פיטר שמלין • פיל סקוט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2011034899  SNAC: w6mc8xjk  VIAF: 169214274   WorldCat (עם VIAF): 169214274
עומרי בן הרוש

בן הרוש במשחקה של מכבי תל אביב מול צ'לסי, 2015
עומרי בן הרוש (נולד ב-7 במרץ 1990) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הבלם והמגן השמאלי במועדון ספורט אשדוד.
קריירה

בן הרוש גדל במחלקת הנוער של מכבי נתניה, שם שיחק מגיל שמונה. ב-3 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק גביע הטוטו נגד בית"ר ירושלים כאשר נכנס כמחליף. את שערו הראשון בקבוצה הבוגרת הוא הבקיע ב-30 בינואר 2010, בתיקו 3–3 מול הפועל תל אביב, כאשר כבש את השער הראשון במשחק. את עונתו הראשונה בבוגרים של נתניה סיים עם שני שערים ב-16 הופעות בכל המסגרות.
בעונת 2010/2011 הוא הפך לשחקן חשוב במכבי נתניה ורשם 35 הופעות בכל המסגרות, כולל שער בגביע הטוטו. בסוף עונה זו כבש ב-12 במאי 2012 את השער האחרון באצטדיון הקופסה לפני שנסגר ונהרס, שער ניצחון על בני סכנין בתוספת הזמן.
ב-24 בספטמבר 2012 חידש את חוזהו לעוד שלוש שנים במכבי נתניה, עם שכר של 90 אלף דולר בעונתו הראשונה של החוזה החדש ותוספת של 10 אלף דולר בכל שנה נוספת. ב-6 באפריל 2013 רשם את הופעת הליגה ה-100 שלו במכבי נתניה.
ב-11 ביולי 2013 חתם על חוזה לשלוש שנים עם אופציה לשנה נוספת במכבי תל אביב עבור סכום שמוערך ב-2.2 מיליון ש"ח. ב-30 ביולי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, כשנכנס כמחליף במשחק החוץ נגד פ.צ. בזל השווייצרית במסגרת מוקדמות ליגת האלופות. את שערו הראשון במדי הקבוצה כבש במשחק החוץ מול הפועל חיפה ב-23 בנובמבר 2013.
בעונת 2014/2015 זכה עם מכבי תל אביב בטרבל המקומי, עם זכיות באליפות המדינה, בגביע המדינה ובגביע הטוטו. הוא פתח בהרכב מכבי בגמר גביע המדינה, בו הביסה הקבוצה 2–6 את הפועל באר שבע.
ב-28 ביוני 2017 חתם לשנתיים במכבי חיפה. ב-16 בספטמבר 2017 כבש את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4–2 על הפועל רעננה.
ב-6 באוגוסט 2018 חתם בקבוצת לוקרן מליגת העל הבלגית. הוא המשיך לשחק בשורותיה על אף שהקבוצה ירדה ליגה בתום העונה הראשונה שלו בה.
ב-22 בספטמבר 2020 חתם במ.ס. אשדוד.
ב-1 ביולי 2021 חתם בבני סכנין.
ב-18 באוגוסט 2022 חתם בסקציה נס ציונה.
ב-25 ביולי 2023 חתם בהפועל כפר סבא.
ב-30 בינואר 2024 חתם לעונה וחצי במ.ס. אשדוד.
קריירה > נבחרת ישראל

בשנת 2010 זומן בן הרוש לראשונה לנבחרת הצעירה של ישראל, למשחק נגד הנבחרת הצעירה של שוודיה, במסגרת מוקדמות יורו 2011 עד גיל 21, בו ניצחה ישראל 1–2. ב-11 ביוני 2013 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת הצעירה, בניצחון 1–0 על נבחרת אנגליה הצעירה במסגרת יורו 2013 עד גיל 21. בסך הכל רשם 21 הופעות בנבחרת הצעירה.
בשנת 2011 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת. את הופעת הבכורה שלו ערך ב-2 בספטמבר בהפסד 0–1 לנבחרת יוון במסגרת מוקדמות יורו 2012.
תארים

אליפות ישראל: 2013/2014, 2014/2015
גביע המדינה: 2014/2015
גביע הטוטו: 2014/2015
הערות שוליים

1 2    דותן מלאך, ‏"אני שחקן אפור שעושה עבודה שחורה", בעיתון מקור ראשון, 11 ביוני 2019
↑  מוטי פשכצקי, ‏עומרי בן הרוש חתם ל-3 שנים נוספות בנתניה, באתר ערוץ הספורט, 24 בספטמבר 2012
↑  עומרי בן הרוש חתם לשלוש שנים, באתר מכבי תל אביב, 11 ביולי 2013
↑  רענן ברנובסקי‏, מכבי תל אביב: עומרי בן הרוש חתם לשלוש שנים, באתר וואלה, 11 ביולי 2013
↑  מוטי פשכצקי, ‏בן הרוש חתם בחיפה: "גיא לוזון מאמין בי", באתר ערוץ הספורט, 28 ביוני 2017
↑  דורון בן דור, ‏עומרי בן הרוש שוחרר ממכבי חיפה וחתם בלוקרן, באתר ONE‏, 6 באוגוסט 2018
↑  עמית קרקו, ‏חוזר לישראל: עומרי בן הרוש חתם במ.ס אשדוד, באתר ONE‏, 22 בספטמבר 2020
↑  ליאב נחמני, עומרי בן הרוש חתם לשנה בבני סכנין, באתר ישראל היום, 1 ביולי 2021
↑  תומר חבז, ‏יעד חדש: עומרי בן הרוש חתם בסקציה נס ציונה, באתר ONE‏, 18 באוגוסט 2022
↑  תומר חבז, ‏ישחק בלאומית: בן הרוש חתם בהפועל כפר סבא, באתר ONE‏, 25 ביולי 2023
↑  יניב טוכמן‏, עומרי בן הרוש חתם לעונה וחצי במ.ס. אשדוד, באתר וואלה, 30 בינואר 2024