stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ספרד–פינלנד
היסטוריה

היחסים המוקדמים בין פינלנד לספרד התרחשו דרך סטוקהולם שכן פינלנד הייתה חלק משוודיה בין השנים 1250–1809. תחת השלטון השוודי, כוחות פינים וספרדים נלחמו זה בזה במלחמת מלחמת שלושים השנים. בשנת 1809 הפכה פינלנד לחלק מהאימפריה הרוסית, וב-6 בדצמבר 1917 הכריזה פינלנד על עצמאותה מרוסיה, מה שגרם לפרוץ מלחמת האזרחים הפינית. ספרד הפכה לאחת המדינות הראשונות שהכירו בעצמאות פינלנד ב-21 בפברואר 1918. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-16 באוגוסט 1918.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד, פינלנד העבירה את שגרירותה ממדריד לליסבון שבפורטוגל בשנת 1936 כדי להימנע מהלחימה. כמה אזרחים פינים היו חלק מהבריגדות הבינלאומיות שנלחמו למען הרפובליקה הספרדית השנייה. עם ניצחונו של פרנסיסקו פרנקו וסיום מלחמת האזרחים הכירה פינלנד בממשלת ספרד החדשה ב-31 במרץ 1939. במהלך מלחמת העולם השנייה קיימו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים, אולם לשום מדינה לא היה שגריר תושב.
בשנת 1942 סייע הרוזן אגוסטין דה פוקסה (ספ'), הנציג הספרדי בהלסינקי, לסופר האיטלקי קורציו מלפרטה - באותה עת כתב מלחמה בפינלנד - להבריח לאיטליה את כתב היד של ספרו "קפוט" ולמנוע את נפילתו לידי הגסטאפו.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נורמלו בשנת 1955 עם משלחות ושגרירים בבירותיהן.
בשנת 1978 הפך הנשיא אורהו קקונן לראש המדינה הפיני הראשון שערך ביקור רשמי בספרד. ביולי 1989 ערך חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, את ביקורו הראשון והיחיד בפינלנד.  שתי המדינות עובדות בשיתוף פעולה הדוק בתוך האיחוד האירופי כשספרד הפכה לחברה בשנת 1986 ופינלנד הצטרפה לאיחוד בשנת 1995.
הסכמים דו צדדיים

שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים כמו חוזה של פיוס, הסדר שיפוטי ובוררות (1928); הסכם למניעת מיסוי כפול על הכנסה וארנונה (1967); הסכם להקמת שירותי אוויר מתוכננים (1973); הסכם בנושא תחבורה ציבורית בינלאומית (1976); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי (1979); חילופי הערות על מתן הדדיות של אישורים לחובבי רדיו של שתי המדינות (1981); הסכם לשיתוף פעולה עם ביטוח לאומי (1985); הסכם על הגנה הדדית על מידע מסווג (2009); מזכר הבנות בתחום האנרגיות המתחדשות בין משרד הכלכלה והתעסוקה הפיני לבין משרד התעשייה הספרדי (2010) והסכם למניעת מיסוי כפול ומניעת העלמות מיסים בתחום מס הכנסה (2018).
תיירות ותחבורה

בשנת 2017, קרוב ל-800,000 אזרחים פינים ביקרו בספרד למטרות תיירות. באותה שנה הוציאו תיירים פינים 867 מיליון אירו בספרד. קיימות טיסות ישירות בין פינלנד לספרד עם חברות התעופה הבאות: פינאייר, נורוויג'ן אייר אינטרנשיונל (אנ'), נובאייר (אנ'), סאנקלאס איירליינס (אנ'), איבריה (חברת תעופה) ו-וולינג איירליינס.
יחסי סחר

בשנת 2017 הסתכם המסחר בין פינלנד לספרד ב-2.2 מיליארד אירו. הייצוא העיקרי של פינלנד לספרד כולל: נייר וקרטונים; מכונות תעשייתיות; מכונות ומנועים; ומוצרים מבוססי כימיה. הייצוא העיקרי של ספרד לפינלנד כולל: כלי רכב; ברזל ופלדה; ופירות וירקות. בשנת 2016 חברות ספרדיות השקיעו בפינלנד 196 מיליון אירו. למעלה מ־250 חברות פיניות פועלות בספרד.
נציגויות דיפלומטיות

פינלנד מחזיקה בספרד שגרירות במדריד.
ספרד מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי.
שגרירות פינלנד במדריד
שגרירות ספרד בהלסינקי
יהודי מצרים (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  אמיר רמסיס
 הופק בידי:  היית'ם אל-חמיסי
 תסריט:  אמיר רמסיס, מוסטפא יוסוף
 מדינה:  מצרים
 הקרנת בכורה:  2013
 שפת הסרט:  ערבית, צרפתית
 סוגה:  סרט תיעודי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   jewsofegypt
 www.jewsofegypt.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
יהודי מצרים (בערבית: عن يهود مصر) הוא סרט תיעודי מצרי של המפיק היית'ם אל-חמיסי והבמאי אמיר רמסיס. הסרט הוא גם פרי כתיבה ומחקר משותף יחד עם מוסטפא יוסף.
הסרט מתעד את תולדות היהודים במצרים. עיתון האינדפנדנט התייחס לסרט בכותבו כי הסרט הוא "הראשון מסוגו המורשה לצאת להפצה רשמית [במצרים]".
הסרט

הסרט מכסה את חלקם של יהודי מצרים בחיי העסקים והאמנויות במצרים במחצית הראשונה של המאה ה-20. לאחר מכן הוא מעלה את נושא הקמתה של מדינת ישראל ב-1948, מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952 ומלחמת סיני ב-1956. בשל מלחמת סיני, יהודי מצרים נאלצו לצאת לגלות.
הראיונות עם אנשים בסרט כוללים יהודים שגלו ממצרים, שרובם חיו בפריז; מוחמד אבו אל-ראר, המחבר של הספר "יהודי מצרים: משגשוג לגלות"; חבר באחים המוסלמים שהשתתף בהתקפה על חנויות של יהודים במצרים ב-1947; ועיסאם פאוזי, סוציולוג.
ההכנות לסרט

במאי הסרט, אמיר רמסיס, ציין כי שקל לעשות את הסרט במשך מספר שנים. רמסיס והמפיק היית'ם אל-חמיסי מימנו את הסרט בכוחות עצמם, מתוך אמונה כי הסתמכות על חסות, בין אם תהיה חסות ממקור ערבי או לא, יגזול מהנייטרליות של הסרט.
רמסיס יצא למסע של שישה חודשים כדי להתכונן לעשיית הסרט, והחל לערוך מחקר בסוף 2008. מחקר זה כלל איתור וראיונות עם יהודים בתוך מצרים, בניית "שלד היסטורי," ולאחר מכן נבירה בעיתונות כתובה, קטעי וידאו, וחומרים ארכיונים אחרים. צילומי הסרט החלו בשנת 2009. המהפכה במצרים (2011) גרמה להשהיית העבודות על הסרט. בינתיים הבמאי והאנשים סביבו יצאו למסע למרוקו. בסופו של דבר, העבודות על הסרט נמשכו שנה אחת נוספת עד להשלמתו בספטמבר 2012.
יציאה לאקרנים

הצגת הבכורה של הסרט התרחשה באוקטובר 2012 במהלך האירוע השנתי של "Panorama of the European Film". אמיר רמסיס צוטט כאומר כי הבכורה התקיימה "בהקשר לגמרי אינטלקטואלי [ולא פוליטי]." כמו כן, בחורף 2012 הסרט הוקרן גם ב"פסטיבל המצלמה הערבית" ברוטרדם, ובינואר 2013 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בפאלם ספרינגס.
בשבוע הראשון של מרץ 2013 הסרט היה אמור להתחיל להיות מוקרן בבתי קולנוע בקהיר. ביום רביעי ה-13 במרץ 2013, המפיק היית'ם אל-חמיסי חשף כי פקידי לשכת הצנזורה המצרית לא נתנו היתר להקרנת הסרט שלו בבתי קולנוע מצריים וכי הם ביקשו לראות את הסרט לפני שיוכלו לאפשר את הקרנתו. ברויטרס דווח כי מקור ביטחוני מצרי אמר להם כי ההיתר ניתן ושהם לא מנעו את הקרנתו של הסרט. בסופו של דבר, הקרנת הקולנוע המצרית של הסרט נקבעה ל-27 במרץ 2013.
ביקורות

בשנת 2013 שרה אל-קאמל מהעיתון המצרי אל-אהראם כתבה כי "עד כה, הסרט הותקף באופן ספורדי בעיתונות, בעיקר בהאשמות של [עשיית הסרט היא] "נורמליזציה עם ישראל", אך הבמאי לא קיבל איומים על חייו או התקפות ישירות [עליו]."
לאחר שהממשלה המצרית ביטלה את הקרנת הסרט, חאלד דיאב, בלוגר, סופר ועיתונאי מצרי-בלגי, כתב מאמר דעה ב"הארץ" בו טען כי "זה [הסרט] יוצא נגד רגשות אנטי-יהודיים חזקים שמושרשים במדינה [מצרים], אך כשל מלהזכיר למצרים את עידן העבר של סובלנות וגיוון [לפני שהיהודים גורשו]."
עדה אהרוני, חוקרת בתחום תולדות יהודי מצרים וילידת מצרים בעצמה, אמרה כי "הסרט הזה טוען שליהודים היה טוב במצרים ושהם עזבו [את מצרים] רק לאמריקה וצרפת, לא לישראל - ועדיין הוא מוחרם"
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  'Jews of Egypt' tells story of Egypt's exiled Jewish community - Film - Arts & Culture, Ahram Online (באנגלית)
↑  Exodus: Fall of the Jews in Egypt, The Independent, ‏2013-03-31 (באנגלית)
↑  Egypt Won't Permit Film on Egyptian Jews | Voice of America - English, www.voanews.com (באנגלית)
↑  'Jews of Egypt' Film Passes Censor After Delay | Voice of America - English, www.voanews.com (באנגלית)
↑  Let my people be shown: Film on Egyptian Jews should not be banned, Haaretz.com (באנגלית)
↑  Cnaan Liphshiz, Egyptian Jews record more recent ‘second Exodus’, www.timesofisrael.com (באנגלית אמריקאית)
זיגפריד לנץ

| --- | --- |

זיגפריד לנץ בשנת 1969
 לידה:  17 במרץ 1926 אלק, פרוסיה המזרחית, הרייך הגרמני 
 פטירה:  7 באוקטובר 2014 (בגיל 88) המבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  Friedhof Groß Flottbek 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המבורג 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 יצירות בולטות:  השיעור בגרמנית 
 תקופת הפעילות:  מ-1956 
 בן או בת זוג:  Liselotte Lenz  Ulla Lenz 
 פרסים והוקרה:  נוצת הזהב (2006)  הפרס הספרותי של ברמן (1962)  פרס נונינו (2010)  פרס מאנס שפרבר (1985)  פרס וילהלם ראבה (1987)  טבעת לסינג (1970)  Kulturpreis der deutschen Freimaurer (1970)  Honorary Lock keeper (2007)  פרס הספרות של ויילהיים (2001)  פרס אנדריאס גריפיוס (1979)  פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית (1988)  פרס גתה (1999)  פרס ז'אן פול (1995)  פרס סמואל בוגומיל לינדה (1998)  Georg Mackensen Literary Prize (1962)  פרס גרהרט האופטמן (1970)  Lev Kopelev Prize 
 www.siegfried-lenz.de
 
זיגפריד לֶנץ (בגרמנית: Siegfried Lenz; ‏17 במרץ 1926 – 7 באוקטובר 2014) היה סופר גרמני.
כתב שנים-עשר רומנים והוציא כמה קבצים של סיפורים קצרים, מסות ומחזות לרדיו ולתיאטרון.
ביוגרפיה

לנץ נולד בעיר ליק (Lyck) שבפרוסיה המזרחית.
על פי מסמכים שפורסמו ביוני 2007, הוא הצטרף למפלגה הנאצית, בגיל 18, ב-20 באפריל 1944, יחד עם עוד כמה סופרים ואישים גרמנים כמו דיטר הילדברנדט ומרטין וולסר. אולם בעקבות הפרסום אמר לנץ כי הוא נכלל ברשימה כ"הצטרפות קולקטיבית" ללא ידיעתו. במלחמת העולם השנייה היה חייל בקריגסמרינה ושימש כ"פנריך זורן" (צוער קצין) באוניה "אדמירל שיר", באונית העזר הגרמנית "האנסה", ולתקופה קצרה בנסטבד בדנמרק. זמן קצר לאחר הכניעה הגרמנית בלינבורג הית', הוא ערק והוחזק לזמן קצר כשבוי מלחמה בשלזוויג-הולשטיין. לאחר מכן עבד כמתורגמן בצבא הבריטי.
למד באוניברסיטת המבורג פילוסופיה, אנגלית והיסטוריה ספרותית. לימודיו הופסקו מוקדם, כשהפך למתמחה בעיתון "די ולט", שם שימש כעורך בין השנים 1950 עד 1951. ושם הכיר את אשתו לעתיד, ליסלוטה, לה נישא בשנת 1949.
בשנת 1951, השתמש לנץ בכסף שהרוויח מהרומן הראשון שלו, Habichte in der Luft ("הנצים באוויר"), למימון טיול לקניה. בתקופתו שם כתב על מרד מאו מאו בסיפורו הקצר "לוק, משרת עדין". לאחר 1951 עבד לנץ כסופר עצמאי בהמבורג, שם הצטרף לקבוצת הכותבים של "קבוצת 47". יחד עם גינטר גראס הצטרף להמפלגה הסוציאל-דמוקרטית ודגל באוסטפוליטיק של ווילי ברנדט. כתומך בהתקרבות למזרח אירופה, היה חבר במשלחת הגרמנית בחתימת הסכם ורשה (1970). באוקטובר 2011 הוא הפך לאזרח כבוד בעיר הולדתו אלק, שהפכה לפולנית כתוצאה משינויי הגבול בעקבות ועידת פוטסדם ב-1945.
בשנת 1985, הופק סרט הוליודי בשם "ספינת המרד" על פי ספרו "ספינת המגדלור".
בשנת 2003, הצטרף לנץ ל-Verein für deutsche Rechtschreibung und Sprachpflege (החברה לכתב איות ולטיפוח שפה גרמנית) כדי למחות נגד רפורמת הכתיבה הגרמנית של 1996.
אשתו, ליסלוטה, נפטרה בשנת 2006 לאחר 57 שנות זוגיות. ארבע שנים לאחר מכן הוא התחתן עם שכנתו בת 74, אולה, שעזרה לו לאחר מות אשתו. זיגפריד לנץ נפטר בגיל 88, ב-7 באוקטובר 2014, בהמבורג.
לאחר מותו יצא לאור רומן שטרם פורסם, Der Überläufer ("המעיל"), שכתב לנץ בשנת 1951. בין ההשפעות שלו, זהו רומן על חייל גרמני שערק לכוחות הסובייטים.
פרסים והוקרה

זיגפריד לנץ קיבל את פרס גתה בפרנקפורט ביום השנה ה-250 להולדת יוהאן וולפגנג פון גתה.
ב-2010 זכה לנץ בפרס נונינו הבינלאומי.
פרס זיגפריד לנץ

"פרס זיגפריד לנץ" הוא פרס ספרותי המוענק מדי שנתיים בהמבורג, על ידי קרן זיגפריד לנץ. הפרס מוענק ל"סופרים בינלאומיים שזכו להכרה בעבודתם הנרטיבית ויצירתם, קירבה לרוחו של זיגפריד לנץ". חבר שופטים בן חמישה חברים, שמינתה הקרן בוחר את מקבלי הפרס. הפרס כולל מענק בסך 50,000 יורו. את הפרס יזם זיגפריד לנץ בשנת 2014, זמן קצר לפני מותו באוקטובר אותה שנה. מקבל הפרס הראשון היה הסופר הישראלי עמוס עוז.
ספריו שתורגמו לעברית

שיחת העיר; תרגם מגרמנית צבי ארד, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשל"ו 1975. (רומן) (Stadtgespräch,‏ 1963)
המופת; מגרמנית: אברהם קדימה, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, 1977. (רומן) (Das Vorbild,‏ 1973)
השיעור בגרמנית; מגרמנית: חיים איזק, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, 1978. (Deutschstunde,‏ 1968)
מוזיאון המולדת; מגרמנית: חיים איזק, 2 כרכים, תל אביב: זמורה, ביתן ('ספרית מעריב'), 1982. (Heimatmuseum,‏ 1978)
אלם; מגרמנית: צבי ארד, תל אביב: זמורה-ביתן, 1984. (רומן)
איינשטיין חוצה את האלבה ליד האמבורג; מגרמנית: מרים די-נור, תל אביב: זמורה-ביתן, 1984. (קובץ סיפורים) (Einstein überquert die Elbe bei Hamburg)
מגרש האימונים; מגרמנית: צבי ארד, תל אביב: זמורה-ביתן, 1990. (Exerzierplatz,‏ 1985)
מבחן הצליל; מגרמנית: צבי ארד, תל אביב: זמורה-ביתן, 1993. (Die Klangprobe,‏ 1990)
הפלגה אחרונה; תרגם מגרמנית: יונתן ניראד, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), 2002.
מחלקת אבדות; מגרמנית: גלעד גינבר, בני ברק: ספרית פועלים, 2008. (רומן) (Fundbüro,‏ 2003)
אוניית המגדלור; תרגמה מגרמנית והוסיפה אחרית דבר טלי קונס; עורכת: יערה שחורי, ירושלים: כתר ('סדרת נובלה'); המפעל לתרגום ספרי מופת, מרכז ההדרכה לספריות בישראל, משרד המדע, התרבות והספורט – מינהל התרבות – המחלקה לספרות, 2009. (Das Feuerschiff,‏ 1960)
דקה דומייה; מגרמנית: רחל בר-חיים, אור יהודה: מחברות לספרות, 2010. (Schweigeminute,‏ 2008)
הערות שוליים

↑  ד-פ-א, הסופרים מרטין ואלזר וזיגפריד לנץ מכחישים כי הצטרפו מרצונם למפלגה הנאצית בנערותם, באתר הארץ, 9 ביולי 2007
↑  מאיר שניצר, סימבוליזמים - "ספינת המרד" - קולנוע דיזנגוף תל אביב, חדשות, 12 בנובמבר 1987
↑  המו"לים הגרמנים דוחים האיות החדש: זו דיסלקציה, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2004
↑  מיה סלע, פרס זיגפריד לנץ יוענק לעמוס עוז, באתר הארץ, 31 באוגוסט 2014
↑  ביקורות:
אהרן פאפו, זיגפריד לנץ – חומר למחשבה; חברים על המדף – חובה, חדשות, 8 ביוני 1984
יגאל תומרקין, בחזרה לפולין, כותרת ראשית, 16 במאי 1984
↑  ביקורות:
אמנון אחי נעמי, לראות מבעד לקיר - איינשטיין חוצה את האלבה ליד האמבורג - זיגפריד לנץ, כותרת ראשית, 4 ביולי 1984
מרדכי אבישי, בין תכנים לצורות בסיפורי לנץ, מעריב, 2 בנובמבר 1984
↑  ביקורות:
עודד ולקשטיין, סיפורם של אספנים, באתר הארץ, 30 בספטמבר 2002
אריאנה מלמד, כרוניקה של מוות ידוע מראש, באתר ynet, 15 במאי 2002
↑  ביקורות:
רות אלמוג, שלא כמו חצים, מלים ננעצות לנצח, באתר הארץ, 18 במרץ 2008
ענת לויט, ‏גיבור בעל כורחו, באתר גלובס, 7 באפריל 2008
↑  ביקורות:
יפתח רייכר עתיר, "אוניית המגדלור" מאת זיגפריד לנץ | אור בקצה המגדלור, באתר הארץ, 24 במרץ 2010
יותם שווימר, דילמת המגדלור, באתר nrg‏, 11 בינואר 2010

רות אלמוג, מוסר בערפל ובסערה, באתר הארץ, 29 בינואר 2010
↑  ביקורות:
שירה סתיו, "דקה דומייה" מאת זיגפריד לנץ: כוכב הצפון כבה, באתר הארץ, 26 בינואר 2011
תלמה אדמון, זמן תל אביב, התלמיד מתאבל: על "דקה דומייה", באתר nrg‏, 6 בדצמבר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264461005171  PLWABN: 9810597068005606  BIBSYS: 90058575  BNE: XX987605  BnF: cb12016642p (data)  CiNii: DA01426609  GND: 118571680  ICCU: CFIV129651  ISNI: 0000 0001 2283 4071  LCCN: n50049781  LNB: 000000289  MusicBrainz: 4fdab20f-7771-451d-9b16-e6eb59850591  NDL: 00447371  NKC: jn19990004998  NLA: 35300273  NLG: 273355  NLK: KAC201770194  NSK: 000038311  NTA: 068762232  RERO: 02-A003512801  SELIBR: 247098  SNAC: w6rr2k01  SUDOC: 028302915  Trove: 903173  VcBA: 495/282202  VIAF: 99944575   WorldCat (עם VIAF): 99944575
יצחק סגי נהור

| --- | --- |

תמונה שמזוהה על ידי רבים כדיוקנו של רבי יצחק[דרוש מקור]
 לידה:  1160 וווה, צרפת 
 פטירה:  1235 (בגיל 75 בערך)
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  ?–1235 
 תחומי עיסוק:  קבלה
 רבותיו:  אברהם בן דוד מפושקירה 
 תלמידיו:  רבי עזרא ורבי עזריאל מגרונה
 אב:  אברהם בן דוד מפושקירה 
 
רבי יצחק סגי נהור (1160–1235), הידוע גם בשם ריס"ן, היה מהמקובלים הראשונים בפרובאנס שבצרפת, בנו של הראב"ד. מכונה סגי נהור (עיוור בארמית) כיוון שהיה עיוור מלידה.
תולדותיו

רבי יצחק קיבל את חכמת הקבלה מאביו הראב"ד ומזקנו הראב"ד השני. היה רבם של רבי עזרא ורבי עזריאל מז'ירונה, רבותיו של הרמב"ן, שלפי דברי רבי חיים ויטאל המשיכו את שלשלת הקבלה. השפעתו על חוגי המקובלים הספרדים בדורו הייתה כה רבה, עד שבספרי המקובלים הספרדים מתקופתו הוא מכונה בכינוי "החסיד", בלי לפרט את שמו. רבינו בחיי בפירושו על בראשית (לב, י) מזכירו בתואר "אבי הקבלה". בחוגי המקובלים בפרובנס ובספרד ראו בו ״שלישי לאליהו״ במסורת שלשלת הקבלה.
חוקרי הקבלה הראשונים, צבי גרץ ומשה לנדאואר, טענו כי רבי יצחק הוא מחדשה של תורת הקבלה היהודית בכלל, ויחסו לו את חיבור ספר הבהיר. החוקרים אברהם אליהו הרכבי וגרשם שלום חלקו עליהם, והוכיחו שהוא קיבל את יסודות הקבלה מרבותיו, ושספר הבהיר נתחבר על ידי מחבר אחר. המזרחן הגרמני אריך בישוף (Erich Bischoff) טען כי ר' יצחק סגי נהור היה המקור הראשון לרעיון עשר הספירות בקבלה, ונראה כי טען כך משום שאף הוא ייחס לר' יצחק את חיבורו של ספר הבהיר.
רבי מנחם ריקנאטי העיד עליו, שהיה מכיר בפני האדם שנולד אם הוא נשמה חדשה או נשמה שמוחזרה בגלגול. רבי יהודה החייט מעיד עליו שהיה מרגיש באוויר ששאף על יד מיטתו של חולה, אם יקום החולה מחליו או ימות.
המלחין הארגנטינאי אוסוולדו גוליחוב הלחין בשנת 1997 יצירה לקלרינט כליזמר ולרביעיית מיתרים בשם "חלומותיו ותפילותיו של רבי יצחק סגי נהור", בביצועו של דייוויד קרקאואר.
חיבוריו

רוב חידושיו לא ראו אור בדפוס, וכתבי יד של פירושיו נמצאים בספריות שונות ברחבי העולם, רובן בספריית הוותיקן ברומא. שמועות משמו מובאות בספרי מקובלים שונים, כדוגמת ספר החייט (פרק יד). בין חיבוריו שבכתב יד הוא ביאור מעשה בראשית, מובא בספרי המקובלים הראשונים.
חיבוריו שהודפסו:
מכתב לרמב"ן ורבינו יונה בענייני קבלה, הודפס על ידי גרשם שלום בספר ביאליק, תל אביב תרצ"ד.
פירוש לספר יצירה, נדפס כנספח ל"הקבלה בפרובאנס", ירושלים תשכ"ג. חוקרי הספר ביקשו להצביע על השפעתו של הפירוש על פרשנים מאוחרים יותר של ספר יצירה, דוגמת פירושו של הרמב"ן או זה של ר' יצחק דמן עכו. במחקר מקיף שהוקדש לחיבור, טען אבישי בר אשר שאין ביסוס לייחוסו המוכר של החיבור לר' יצחק סגי נהור ושהחיבור נכתב יותר מאוחר ובהקשר היסטורי אחר.
סוד הדלקת נרות חנוכה, בתוך ספר הזיכרון לר' יצחק הוטנר, מכון ירושלים, תשמ"ד, ובתוך גנוזות כרך ג. חידושי מנהגים שונים שנמצאו בו עוררו פולמוסים הלכתיים.
לפי החיד"א, ספר קרניים, ספר קבלי עמוק מאוד שנכתבו עליו מספר פירושים, נכתב על ידו או על ידי רבי אהרון מקרדינה.
לקריאה נוספת

גרשם שלום, הקבלה בפרובנס - חוג הראב"ד ובנו ר' יצחק סגי נהור, ירושלים תשל"ט
חביבה פדיה, השם והמקדש במשנת ר' יצחק סגי נהור - עיון משווה בכתבי ראשוני המקובלים, ירושלים תשס"א
חביבה פדיה, "פגם ותיקון של האלהות בקבלת ר' יצחק סגי נהור", מחקרי ירושלים במחשבת ישראל 6 (תשמ"ז) [=ראשית המיסטיקה היהודית באירופה, בעריכת יוסף דן], עמ' 157-28
חביבה פדיה, "שכבת העריכה הפרובנסאלית בספר הבהיר", מחקרי ירושלים במחשבת ישראל 9 [ספר היובל לשלמה פינס ב (תש"ן)], עמ' 164-139
יוסף דן, תולדות הסוד העברית, כרך ז', עמ' 361-404
אבישי בר-אשר, "דמיון ומציאות בחקר ראשית הקבלה: פירוש "ספר יצירה" המיוחס לר' יצחק סגי נהור ותולדותיו בקבלה ובמחקר", תרביץ 86 (תשע"ט), עמ' 384-269.
הערות שוליים

↑  רודריגז אריה, ספר הסומא, ירושלים תשס"ד, עמ' 89
↑  ויינשטוק ישראל (ד"ר), המחקר במבוכיו סביר לספר הבהיר, עמ' תמז., סיני- נ (ו,ז)
↑  פירוש התורה לרבי מנחם ריקנאטי ונציה 1545, ע ע"א, רט ע"א (מובא בספרו של גרשם שלום "פרקי יסוד בהבנת הקבלה וסמליה", עמ' 316).
↑  The Dreams and Prayers of Isaac the Blind, באתר klezmershack
↑  לדעת יחיאל גולדהבר "סוד הדלקת נרות חנוכה" אינו מרבי יצחק סגי נהור. "מיני הנר והמנורה המהודרים לנר חנוכה (א)", תשע"א עמ' יא.
↑  חיד"א, שם הגדולים, ח"ב, אות ק' (קרנים)
| ראשוני המקובלים בימי הביניים |
| --- | --- | --- |
| חוג פרובנס | אברהם בן דוד מפושקירה • יצחק סגי נהור • אשר בן דוד •  יהודה בר יקר |  |
| חוג גירונה | רמב"ן • עזרא ועזריאל בני שלמה • יעקב בן ששת |  |
| חוג קסטיליה | משה מבורגוס • טודרוס בן יוסף אבולעפיה |  |
| ספרד | יצחק אבן סהולה • יצחק אבן לטיף • ברוך התוגרמי • אברהם אבולעפיה |  |
| חוג הזהר | משה די ליאון • יוסף ג'יקטיליה • יוסף אנג'לט • בחיי בן אשר • יוסף בן שלום אשכנזי • יוסף הבא משושן הבירה •  דוד בן יהודה החסיד |  |
| בעקבות הזהר | יצחק דמן עכו • מנחם רקנאטי • שם טוב אבן גאון • יהושע אבן שועיב • פרץ הכהן |  |
ראשוני המקובלים נוספים
| קבלה |
| --- | --- | --- |
| מושגי יסוד | אבי"ע • ספירות • קליפות • אינסוף (קבלה) • תורת הצמצום • תורת השמיטות • עץ החיים • סדר השתלשלות • מעשה בראשית • מעשה מרכבה • מדיטציה יהודית • אסטרולוגיה קבלית • מיסטיקה יהודית • פרדס (יהדות) | תרשים עשר הספירות |
| ספרות | ספר יצירה • ספר הזוהר • ספר הבהיר • ספרות ההיכלות • ספר רזיאל המלאך • עץ חיים (ספר) | תרשים עשר הספירות |
| קטגוריות | קבלה • יהדות • מיסטיקה יהודית | תרשים עשר הספירות |
| אישים | רבי שמעון בר יוחאי • רבי יצחק סגי נהור • הרבנים עזרא ועזריאל בני שלמה • רבי עזריאל בן מנחם • רבי משה בן נחמן • רבינו בחיי בן אשר • רבי משה קורדובירו • האר"י • רבי חיים ויטאל • רבי נפתלי כ"ץ • רבי יהונתן אייבשיץ • רבי יעקב עמדין • רבי חיים בן עטר • הרמח"ל • הגאון מווילנה • הרב שלום שרעבי • הרב חיד"א •  הרב נתן אדלר • הרב יעקב אבוחצירא • רבי יוסף חיים • הרב שלמה אלישיב • הרב ישראל אבוחצירא | תרשים עשר הספירות |
מושגים בקבלה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270165005171  BnF: cb14514731z (data)  CANTIC: a19905427  GND: 1089275730  ISNI: 0000 0000 7984 8653  LCCN: no92004948  SUDOC: 11439203X  VIAF: 16791555   WorldCat (עם VIAF): 16791555
יחסי גרמניה–טאיוואן

| יחסי גרמניה–טאיוואן |
| --- | --- |
גרמניה: טאיוואן


גרמניה: טאיוואן
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 35,980
אוכלוסייה
84,431,715: 23,188,420
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 
משטר
רפובליקה פדרלית: דמוקרטיה נשיאותית

נשיאת טאיוואן צאי יינג-ון נפגשת עם תומאס פרינץ, מנהל המכון הגרמני טאיפיי (נציגות גרמניה בטאיוואן), פברואר 2020
יחסי גרמניה–טאיוואן הם יחסי החוץ בין גרמניה לבין טאיוואן.
סקירה כללית > היחסים עם גרמניה המזרחית

גרמניה המזרחית הכירה ברפובליקה העממית של סין מסיבות אידאולוגיות, ובשל כך לא קיימה כלל יחסים עם טאיוואן.
סקירה כללית > היחסים עם גרמניה המערבית

גרמניה המערבית לא הכירה בתחילה ברפובליקה העממית של סין. הסיבה לכך הייתה מצד אחד בשל מדיניות החוץ האנטי-קומוניסטית של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית, ומצד שני העובדה שהרפובליקה העממית הכירה ב- DDR, שלפי דוקטרינת הלשטיין הפכה את היחסים הדיפלומטיים לבלתי אפשריים. אולם למרות זאת לא הוקמו יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של סין בטייוואן תחת הגנרל צ'יאנג קאי-שק. באופן עקרוני, הרפובליקה הפדרלית תמכה בעמדת סין האחת, מכיוון שבדרך זו קיוותה למצוא תמיכה בעמדתה ביחס לאחדות גרמניה. למרות היעדר מערכות יחסים רשמיות, התנהלו חילופי דברים תרבותיים ובלתי פורמליים. האגודה הגרמנית-סינית נוסדה בשנת 1957, וחבריה כללו גרמנים וטאיוואנים. החברה כללה בתחילה בעיקר מחברי ה"בונדסטאג" הגרמני, שעסקו בפיתוח ארוך הטווח של היחסים בין גרמניה לטאיוואן. עם המעבר לברלין, החברה שינתה את שמה ל"ידידי טייוואן". החברה היא היחידה מסוגה באירופה. בשנת 1957 נוסד גם מעגל החברים הפרלמנטרי ברלין-טייפה.
ב-25 באוקטובר 1971, החלטה 2758 של האו"ם הכירה ברפובליקה העממית של סין במקום הרפובליקה של סין (טייוואן) כנציגה הלגיטימית של סין, והעניקה לרפובליקה העממית את מושבה הקודם של טאיוואן במועצת הביטחון.
באוקטובר 1972, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה יצרה קשרים דיפלומטיים רשמית עם הרפובליקה העממית של סין, אולם קשרים לא רשמיים התקיימו מאז 1964.
יום הצבע הבין-לאומי

| --- | --- |

סמליל יום הצבע הבינלאומי
 שמות נוספים:  ICD
 סוג:  מועד בין-לאומי 
 מתקשר עם:  איגוד הצבע הבינלאומי
 מועד
 תאריך:  21 במרץ
 
יום הצבע הבין-לאומי (באנגלית: International Colour Day) הוא מועד בינלאומי המצוין מדי שנה ב-21 במרץ.
היסטוריה

יום הצבע הבינלאומי הוצע בפעם הראשונה על ידי מריה ז'ואאו דוראו, נשיאת איגוד הצבע הפורטוגלי, בשנת 2008. ההצעה הוצעה לאיגוד הצבע הבינלאומי ואושרה בשנת 2009 על ידי ועדה מיוחדת של האיגוד שכללה בתוכה נציגים מיותר מ-30 מדינות.
מטרה

יום הצבע הבינלאומי הוחלט משום שהצבע הוא מרכיב עיקרי בחוש הראייה, שהיא דרך תקשורת משפיעה מאוד בחיי האדם ואחד הערוצים העיקריים המכוונים את תפיסת המציאות שלו.
התאריך

21 במרץ נבחר לאחר הצעת הנציג האוסטרי בוועדה, משום שהוא היום שבו הלילה והיום שווים, מה שגורם לחלוקה שווה של אור וצל, שהם שני הצבעים עליהם מתבססות התרבויות.
סמליל

בתחרות ליצירת הסמליל ליום הצבע הבינלאומי ניצחה המעצבת הוסנה יאו מהונג קונג. היא עיצבה סמל שלדבריה מכיל שני עיגולים היוצרים עין שחציה יום וחצי לילה.
פעילות

הפעילות ביום זה כוללת תערוכות אמנות, עיצוב, אופנה, קישוטים ואדריכלות, תחרויות, סדנאות ופורומים שונים הקשורים לצבעים.
יונתן טננבאום

יונתן טננבאום (נולד ב-1 בספטמבר 1979 בבואנוס איירס) הוא כדורגלן עבר ישראלי-ארגנטינאי, ששיחק בעמדת המגן.
קריירה

טננבאום הגיע לראשונה לישראל במסגרת נבחרת ארגנטינה למשחקי המכביה השש-עשרה בשנת 2001. לאחר כשנה, חתם בהכח עמידר רמת גן ושיחק במדיה במשך כעונה. בשנת 2004 חתם בהפועל אשקלון ושיחק לצד עמיתו, קרלוס צ'קאנה.
לאחר עונה מוצלחת בהפועל אשקלון, חתם טננבאום במכבי קריית אתא ושנה לאחר מכן הצטרף להפועל רעננה. ברעננה הפך לשחקן חשוב בהרכב הראשון של הקבוצה ובעונתו האחרונה במועדון כבש את השער שהעלה אותה לליגת העל בכדורגל וזכה באותו שבוע בתואר "שחקן המחזור". בשנת 2009 חתם בהפועל עכו ושיחק תחתיה במשך כשנתיים עד שעבר להפועל עפולה. בבירת העמק שיחק טננבאום כארבע עונות ועימה עלה מליגה א' לליגה הלאומית. בשנת 2015 חזר למכבי קריית אתא ולאחר עונה עבר להפועל סנדלה מליגה ב'. בסיומה של עונה זו הודיע טננבאום על פרישה ממשחק פעיל.
יחסי ספרד–פרגוואי

| יחסי ספרד–פרגוואי |
| --- | --- |
ספרד: פרגוואי


ספרד: פרגוואי
שטח (בקילומטר רבוע)
505,370: 406,752
אוכלוסייה
47,905,341: 6,950,211
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,580,695: 42,956
תמ"ג לנפש (בדולרים)
32,996: 6,181
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה נשיאותית

יחסי פרגוואי-ספרד מתייחסים ליחסים העכשוויים וההיסטוריים בין פרגוואי וספרד. שתי המדינות הן חברות באגודת האקדמיות לשפה הספרדית וארגון המדינות האיברו-אמריקניות.
היסטוריה > קולוניזציה ספרדית

בשנת 1524 הגיע אליקסו גרסיה, חוקר פורטוגלי בשירות ספרד, לפרגוואי. בשנת 1536, היישובים הספרדיים הראשונים בפרגוואי הוקמו על ידי דומינגו מרטינס דה איראלה באזור אסונסיון ובתחילה, מתיישבים ספרדים חיו בשלום בקרב אנשי גווארני. בשנת 1542, פרגוואי הפכה רשמית לחלק של האימפריה הספרדית ונשלטה על ידי מלכות המשנה של פרו החדשה שבסיסה לימה.
בתחילת המאה ה -16, מיסיונרים ישועיים החלו להגיע לפארגוואי והקימו משלחות כדי להמיר את אנשי גוארני המקומיים לקתוליות. תקופה זו הייתה ידועה בשם הפחתת הישועים. במשך 150 השנים הבאות, הישועיים פיתחו אזור אוטונומי משלהם בתוך פרגוואי אשר הוביל סכסוך עם הממשל הספרדי של המושבה. בין 1721–1735, בעלי קרקעות ספרדיים ניהלו מאבק להפיל את המונופול הישועי של סחר ועבדות בהודו. כוחות ספרדים ופורטוגלים הצטרפו יחד כדי להפיל את הדומיננטיות הישועית באזור אשר הביאה את הישועים להיות מגורשים מפרגוואי ומהמושבות הסמוכות בשנת 1767.