stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקמפנילה של סן מרקו
היסטוריה

בניית הקמפנילה החלה במאה התשיעית, כמגדל שמירה על הנמל. עד 1080 נבנה לשליש מגובהו הנוכחי אך אז קרס. הוא נבנה מחדש במאה ה-12 כשבראשו צריח עשוי עץ.
ב-1489 נהרס הצריח מפגיעת ברק - אחת מני רבות. ב-1511 ניזוק ברעידת אדמה, שאחריה בנה אותו בעיצובו הנוכחי ב-1513 פייטרו בון. המבנה לא הכיל אז מדרגות אלא נבנתה בו עלייה מתונה בצורת ספירלה, שלפי הנאמר רוכב על סוס יכול היה לעלות בה לראש הקמפנילה. בראש המגדל הוצב צריח שצופה בנחושת, ואור השמש שהוחזר ממנו בלט למרחוק. בון החליט להחליף את הצלב שעמד קודם בראש הקמפנילה, בדמות מלאך מעץ שצופה בזהב.
בצמוד לבסיס המבנה נבנה בין 1537 ל-1549 חדר משמר (Loggia) שתכנן יאקופו סנסובינו. החדר, שהתווספה לו מרפסת מעוטרת ב-1663, שימש את שומרי ארמון הדוג'ים.
ב-1776 הוסף למבנה לראשונה כליא ברק.
בתחילת יולי 1902 הופיע סדק בקיר הצפוני של המגדל ובבוקר 14 ביולי קרס הקמפנילה כולו, מבלי לגרום לאבדות בנפש או לנזק לבזיליקה הסמוכה. בכינוס חירום של מועצת העיר באותו ערב הוחלט לבנות את המגדל מחדש "במקום שהיה, כמו שהיה". הבנייה מחדש החלה באפריל 1903 והמבנה החדש נחנך ב-25 באפריל (יום מרקוס הקדוש) 1912 - כאלף שנים לאחר שהונחו היסודות לראשונה. הקמפנילה שוחזר לפי אותן התוכניות (אם כי נבנו בתוכו חיזוקים מבניים ומעלית), ותוך שימוש בלבנים מהמגדל שקרס.
השפעות

את הפעמונים המפורסמים של הקמפנילה ניתן לשמוע בכל רחבי ונציה, הודות לגובהו הרב בהשוואה לשאר הבנייה בוונציה, שהיא נמוכה. כל הפעמונים, למעט הגדול ביותר, נשברו בהתמוטטות המגדל, ונוצקו מחדש משברי הפעמונים הישנים. בקמפנילה חמישה פעמונים מברזל יצוק, שלכל אחד מהם צליל ייחודי שסימן לוונציאנים זמן או אירוע מיוחד:
מרנגונה (Marangona, מ-Marangon - נגר) סימן את תחילת יום העבודה ואת סופו, ושימש גם למתן האות הראשון לכינוס המועצה הגדולה. זהו הפעמון הגדול והכבד ביותר, והוא הפעמון היחיד מחמשת הפעמונים המקוריים ששרד את ההתמוטטות ב-1902. פעמון זה נשמע כיום פעמיים ביממה: ב-12 בצהריים ובחצות הלילה.
טרוטיירה (Trottiera) - שימש לזימון שופטים לארמון הדוג'ים.
נונה (Nona) - סימן את שעת הצהריים.
מזה טרצה (Mezza Terza) או פרגדי (Pregadi) שימש לכנס את הסנאטורים אל ארמון הדוג'ים.
רנגיירה (Renghiera) או מלפיצ'ו (Maleficio - הקללה), הפעמון הקטן ביותר, סימן הוצאה להורג.
הקמפנילה הוא חלק מההיסטוריה של ונציה, והוונציאנים מכנים אותו בשם החיבה "אדון הבית" ("El paròn de casa" בניב הוונציאני). ב-1609 הדגים גלילאו גליליי את הטלסקופ שלו מהקמפנילה. המגדל השפיע גם על הסלנג הוונציאני: עד 1872 היו לרגליו דוכני ממכר מזון ויין, ובוונציאנית "אנו הולכים לשתות בצֵל" (המגדל) משמעו "אנו הולכים לשתות יין". בעבר היו חגיגות הקרנבל נפתחות בטקס "מעוף המלאך" - אקרובט שטיפס על חבל שנמתח מסירה אל קצה הקמפנילה, וירד בחבל אחר שנקשר מהקמפנילה אל חדר המשמר. מאוחר יותר הוחלף האקרובט ב"יונה" שיורדת ממרומי הקמפנילה ממולאת קונפטי שמפוזר על קהל הצופים, ושם הטקס שונה ל"מעוף היונה". בשנים האחרונות חודשה המסורת בקרנבל המסכות, ואקרובטים גולשים מהקמפנילה אל כיכר סן מרקו.
חורבות הקמפנילה העתיק, 1902
תוכניות הקמפנילה - חתך אנכי, קומת הקרקע ותא הפעמונים (1831). המבנה הנוכחי המשוחזר קרוב מאוד לתוכניות אלה.
הרפורמה ברשות השידור

רשות השידור לאחר סיום השידורים - חדר בקרה
הרפורמה ברשות השידור היא שורת הסכמים שנחתמו בין אגודת העיתונאים ירושלים להנהלת רשות השידור בין השנים 2009–2013 במטרה לשקם את הרשות, ובעיקר את הערוץ הראשון של הטלוויזיה, לאחר קיצוץ באגרת הרדיו והטלוויזיה שגרם לירידה חדה בתקציב הרשות. שר התקשורת גלעד ארדן החליט באפריל 2014 לבטל את ההסכמים ובמקום זאת קבע כי רשות השידור תיסגר ויוקם גוף שידור חדש. על הליך השינוי המליצה ועדה שכורה בראשות רם לנדס ואת החוק ניסחה ועדת הכנסת המיוחדת לדיון בהצעת חוק השידור הציבורי בראשות חברת הכנסת קארין אלהרר. החוק אושר בכנסת ב-29 ביולי 2014. במסגרת השינוי נסגרה רשות השידור והוקם תאגיד השידור הישראלי.
הרקע לרפורמה

במשך השנים חלה הידרדרות חמורה במעמדה ובתפקודה של הרשות, בתכניה ובאיכות השידור בערוציה השונים, ובהתאם גם קהל הצופים והמאזינים הלך והצטמצם. אחת מהסיבות המרכזיות להידרדרות הייתה הקיצוץ שקבעה הכנסת באגרת הרשות, ובעקבותיו פחת והלך תקציבה של רשות השידור. קול ישראל ובעיקר רשת ב המשיכו להיות גורמים מובילים בתקשורת הישראלית. ועדות ציבוריות שונות בחנו את מצבה של רשות השידור והמליצו בין היתר על שינויים מבניים ברשות ועל שינויים בחוק רשות השידור. בשנת 2007 אישרה מליאת הרשות תוכנית כוללת לשינוי ארגוני בה שיאפשר שידור ציבורי ברמה נאותה ובאמצעים סבירים. כחלק מהמהלכים ליישום הרפורמה נחתם באפריל 2009 הסכם בין רשות השידור ומשרד האוצר לבין ארגוני העובדים המייצגים את עובדיה, ולפיו יפרשו ממנה 700 עובדים לאחר חתימת הסכמי עבודה חדשים.
בחודש יולי 2013 שכר שר התקשורת גלעד ארדן חברת ייעוץ חיצונית לבחינת עתיד רשות השידור, על מנת להחליט האם נכון לסגור את הרשות, ובספטמבר 2013 הציג ארדן את הוועדה לבחינת השידור הציבורי בראשות איש התקשורת רם לנדס שהוקמה, לדברי ארדן, משום שרשות השידור זקוקה לשינוי משמעותי שבניגוד לעבר לא יובל על ידי אנשי הרשות עצמם. במעמד זה הבהיר ארדן כי אין כל כוונה לסגור לחלוטין את השידור הציבורי בישראל בשל הרב-תרבותיות בחברה הישראלית המצדיקה את קיומו של ערוץ ציבורי שאינו מוכוון רייטינג ובשל המבנה הכלכלי של ישראל, שכן בהיעדר שידור ציבורי גופי השידור יהיו בידי בעלי הון המונעים מאינטרסים. לוועדה הוקצבו שלושה חודשים לגיבוש מסקנות בטרם יחל הליך החקיקה המבוסס על המלצותיה.
ב-6 במרץ 2014 כינס ארדן מסיבת עיתונאים בהשתתפות שר האוצר יאיר לפיד להצגת מסקנות ועדת לנדס. במסיבת העיתונאים הכריז ארדן כי הוא מתכוון ליישם את מסקנות הוועדה באמצעות מנהלת שתהיה אמונה על סגירת הרשות והקמת גוף שידור חדש, מבלי לגרום להפסקת השידורים במסגרת התהליך. בניגוד להצהרותיו בעבר, הבטיח ארדן כי במסגרת התהליך תבוטל אגרת הטלוויזיה.
דיוני הוועדה המיוחדת לדיון בהצעת חוק השידור הציבורי

הוועדה, בראשות חברת הכנסת קארין אלהרר החלה את דיוניה ב-11 ביוני 2014 וקיימה מספר ישיבות רב בזמן קצר על מנת לאפשר את סיום הליך החקיקה עד תום מושב הכנסת בחודש יולי, דבר שעורר ביקורת מצד כמה מחברי הכנסת. ב-9 ביולי אושר נוסח הצעת החוק והיא הועברה למליאת הכנסת לקריאה שנייה ושלישית, שם אושר חוק השידור הציבורי בסוף החודש. משמעות החוק היא סגירת רשות השידור במתכונתה הנוכחית ופתיחת תאגיד השידור הציבורי בסוף ספטמבר 2016 וכן ביטול אגרת הטלוויזיה.
ההתנגדות לרפורמה

מאז הגישה ועדת לנדס את המלצותיה, החלו לצוץ גילויי מחאה מצד עובדי רשות השידור. עובדי הרשות השתמשו בזמן השידור שברשותם לניהול המחאה. בשידורי הרדיו שובצו תשדירים בהם נשמעים אישי ציבור שונים הקוראים לשר התקשורת לבצע רפורמה ברשות הקיימת ולהימנע מסגירתה, תשדירים בהם נשמעים אנשי ציבור המשבחים את עשייתה רבת השנים של הרשות, וכן תשדירים הכוללים קטעי ארכיון המציגים את רשות השידור כגוף ותיק המלווה את המדינה משנות הקמתה. בטלוויזיה בלט במיוחד איומם של העובדים שלא לשדר את מונדיאל 2014, ושקופיות שהופיעו בזמן שידורי המונדיאל בהם נראים עובדי הרשות מחזיקים שלטים המוחים על ההחלטה לסגור את הרשות. היועצת המשפטית של רשות השידור קבעה כי מחאה זו הייתה מנוגדת לחוק.
עיקרי החוק וביצועו

ב-29 ביולי 2014 אישרה הכנסת את חוק השידור הציבורי, התשע"ד-2014
החוק קבע שב-31 במרץ 2015 יחלו שידוריו של תאגיד השידור הציבורי ויפסקו שידורי רשות השידור. מועד זה נדחה פעמים אחדות, עד ל-15 במאי 2017, היום בו עלה התאגיד לשידור. הרשות תיסגר באופן סופי כשיודיע הממונה על פירוקה כי סיים לממש את נכסיה ולשלם את כל חובותיה.
בתחילת אוגוסט מונה פרופסור דוד האן לכונס הנכסים של הרשות. עם מינויו, הוא פיטר את מנכ"ל הרשות, יוני בן מנחם ומינה את יונה ויזנטל, לשעבר סמנכ"ל התוכן של yes, לעורך הראשי של הרשות לתקופת הפירוק.
ב-3 בספטמבר 2015 תוקן חוק רשות השידור כך שסגירתה תידחה ממרץ 2015 למרץ 2016, התיקון גם מרחיב משמעותית את סמכויות המנכ"ל הזמני של תאגיד השידור החדש אלדד קובלנץ ומאריך את כהונתו. כמו כן חוקק "סעיף ההשתקה", שקובע כי בשידורי הרשות יש להימנע מחד צדדיות, ממשפט קדום, מהבעת דעה אישית, ממתן ציונים והדבקת תווים, מהעלמת עובדות או מהטמעתן באורח סלקטיבי שלא לפי ערכן החדשותי". סעיף זה עורר ביקורת רבה ועתיד להיות מתוקן בעתיד.
בחודש מרץ 2016 הוחלט להעביר את האולפנים החדשים אל הגן הטכנולוגי של הר חוצבים בירושלים.
בסוף אוקטובר 2016, לאחר שוועדה שמונתה כדי לטפל בנושא לא הגיעה להכרעה, הודיע בנימין נתניהו בפתיחת מושב הכנסת כי יפעל לסגירת תאגיד השידור הישראלי ולשיקום רשות השידור הודעה שעוררה ביקורת רבה מכל קצוות הקשת הפוליטית.
במרץ 2017 נתניהו הודיע כי הוא חוזר לקדם את סגירת תאגיד השידור הישראלי, שעל הקמתו הוחלט בקדנציה הקודמת שלו כראש ממשלה, בנימוקים של בזבוז כספי ושל הטיה פוליטית של ראשי התאגיד. למהלך התנגד בתוקף שר האוצר, משה כחלון. לאחר משבר פוליטי והצהרות על הקדמת הבחירות, הוסכם ביניהם שהתאגיד יקום ללא חטיבת החדשות, וזו תוקם כגוף נפרד על בסיס עובדי החדשות של רשות השידור. לאחר פחות משנה מהקמת התאגיד נכללה אף חטיבת החדשות ברפורמה והייתה חלק משינוי ושדרוג מפת השידורים בטלוויזיה וברדיו, ששויכה לתאגיד השידור הישראלי, דבר זה התבטא בתוכניות חדשות, ואנשי תקשורת חדשים שנכנסו לתאגיד..
עיקרי החוק וביצועו > הפסקת פעילות רשות השידור

לאחר שדיון ראשון בהצעת החוק נדחה לבקשת האופוזיציה, ב-7 במאי החלו לדון בתיקון נוסף לחוק השידור הציבורי, בוועדה בראשות דוד ביטן. ב-9 במאי 2017, לאחר שנקבע בדיוני הכנסת כי מועד הפעלת התאגיד, 15 במאי, לא יידחה פעם נוספת, הודיע כונס הנכסים הרשמי דוד האן על הפסקת שידורי האקטואליה ברשות השידור, שעתיים בלבד לפני מהדורת מבט, במטרה לאפשר לאנשי הרשות להצטרף להכנות לתחילת השידורים של התאגיד. למחרת הופסקו שידורי רשת ב' בשעה 19:00 ועברו למתכונת של שידורי מוזיקה ומבזקי חדשות מדי שעה. ב-15 במאי החלו שידורי התאגיד בטלוויזיה וברדיו.
הערות שוליים

↑  אופיר דור, חברת ייעוץ חיצונית תכריע אם רשות השידור תיסגר, באתר כלכליסט, 23 ביולי 2013
↑  דוד אברהם‏, ח"כ גילאון בביקורת על ועדת אלהרר: "הדיונים מתקיימים רק בשביל הפרוטוקול", באתר וואלה, 18 ביוני 2014
↑  רן בוקר, אושר חוק השידור הציבורי, האגרה תבוטל, באתר ynet, 29 ביולי 2014
↑  רן בוקר, "מחאת עובדי ערוץ 1 - בניגוד לחוק", באתר ynet, 2 ביולי 2014
↑  חוק השידור הציבורי, התשע”ד-2014, ס"ח 2471 מ-11 באוגוסט 2014
↑  החל פירוק רשות השידור, יונה ויזנטל מונה לעורך ראשי, באתר ynet, 11 באוגוסט 2014
↑  אופיר דור, אושרה דחיית סגירת רשות השידור לסוף מרץ 2016;, באתר כלכליסט, 3 בספטמבר 2015
↑  יעל פרידסון, סופית: רשות השידור החדשה תישאר בירושלים, באתר ynet, 29 במרץ 2016
↑  מורן אזולאי, נתניהו: "נשקם את רשות השידור". ריבלין: "לא להפוך לשופר של קומיסרים", באתר ynet, 31 באוקטובר 2016
↑   צבי זרחיה, התוכנית לסגירת התאגיד: כך יסנדל נתניהו את כחלון, באתר TheMarker‏, 22 באוקטובר 2016
↑  רועי ינובסקי, סערת התאגיד: קרע את תעודת בנו מצוק איתן, באתר ynet, 2 בנובמבר 2016
↑  טל שלו‏, נתניהו חזר בו מההסכמות עם כחלון: "בשביל מה צריך את התאגיד?", באתר וואלה, 19 במרץ 2017
↑  עמרי מילמן, נתניהו וכחלון הודיעו רשמית: נאמץ את מתווה הפשרה - תוקם חברת חדשות נפרדת לתאגיד, באתר כלכליסט, 30 במרץ 2017
↑   צבי זרחיה, האופוזיציה תחרים את הדיון לאישור חוק תאגיד השידור הציבורי, באתר TheMarker‏, 3 במאי 2017
↑   נתי טוקר, הנגבי נגד כחלון: "מאות עובדי רשות השידור יפוטרו כי סירב לחריגה תקציבית", באתר TheMarker‏, 7 במאי 2017
↑   נתי טוקר, איתן כבל בדיון הלילי: "אני דורש רדיו בתימנית", באתר TheMarker‏, 9 במאי 2017
↑   נתי טוקר, אחרי 49 שנה: מהדורת החדשות "מבט" שודרה בפעם האחרונה, באתר TheMarker‏, 9 במאי 2017
| ועדות הכנסת |
| --- | --- | --- |
| קבועות | ועדת החוקה, חוק ומשפט • ועדת החוץ והביטחון • ועדת החינוך, התרבות והספורט • ועדת הכלכלה • ועדת הכנסת • ועדת הכספים • ועדת המדע והטכנולוגיה • ועדת העבודה והרווחה • ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות • הוועדה לביטחון לאומי • ועדת הבריאות • הוועדה לענייני ביקורת המדינה • ועדת הפנים והגנת הסביבה • הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי • הוועדה למיזמים ציבוריים |  |
| היסטוריות | ועדת השירותים הציבוריים • ועדת השקיפות • ועדת הרפורמות • ועדת הגיוס • הוועדה המיוחדת לצדק חלוקתי ולשוויון חברתי • הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן • הוועדה המיוחדת לדיון בהצעה לסדר היום בנושא קשיים ברפורמה בשירות המדינה • ועדת הקורונה • ועדת מיזמי תשתית לאומיים מיוחדים ושירותי דת יהודיים |  |
| מיוחדות  (הפועלות כיום) | הוועדה המיוחדת לפניות הציבור • הוועדה לענייני התמכרויות, סמים ואתגרי הצעירים בישראל • הוועדה לזכויות הילד • הוועדה המיוחדת לעניין הקרן לאזרחי ישראל • הוועדה המיוחדת לענייני הצעירים |  |
| שונות | ועדת האתיקה • ועדת הפירושים • ועדת חקירה פרלמנטרית • הוועדה המסדרת |  |
קארין אלהרר, חברת הכנסת שעמדה בראש הוועדה המיוחדת
גלעד ארדן, שר התקשורת שהוביל את הרפורמה
בד שחור על בניין הטלוויזיה הישראלית לאות מחאה על סגירת רשות השידור, מרץ 2017
הקמפוס החרדי - הקריה האקדמית אונו

| --- | --- |

מתחם "הקמפוס החרדי"
 קמפוס
 תקופת הפעילות:  ה'תשס"א, 2001 – הווה
 בעלי תפקידים
 יו"ר:  הרב יחזקאל פוגל
 סגל:  מנהל אקדמי: ד"ר חיים זיכרמן
 תלמידים
 :  כ-3000[דרוש מקור]
 מיקום
 מיקום:  קמפוס ראשי – אור יהודה. שלוחה – ירושלים.
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°01′17″N 34°51′36″E﻿ / ﻿32.021333333333°N 34.86°E﻿ / 32.021333333333; 34.86
 http://www.ono.ac.il/haredi/
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) הקמפוס החרדי(למפת גוש דן רגילה) הקמפוס החרדי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הקמפוס החרדי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הקמפוס החרדי  he הקמפוס החרדי - הקריה האקדמית אונוhe הקמפוס החרדי - הקריה האקדמית אונומפת __ אור יהודה (in English: Or Yehuda) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ מחנה דורי (in English: Tel HaShomer Base), __ קריית אונו (in English: Kiryat Ono) ממזרח: __ יהוד-מונוסון (in English: Yehud-Monosson) מדרום: __ נמל התעופה בן-גוריון (in English: Ben Gurion Airport), __ מועצה אזורית שדות דן (in English: Sdot Dan Regional Council) ממערב: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הקמפוס החרדי – הקריה האקדמית אונו הוא ענף של הקריה האקדמית אונו המיועד ללימודים אקדמיים עבור חרדים.
הקמפוס הוקם באור יהודה בשנת ה'תשס"א (2001), על ידי רנן הרטמן. בה'תשס"ג (2003) מונה הרב יחזקאל פוגל ליו"ר הקמפוס. בשנת ה'תשס"ט (2009) נפתחה שלוחה של הקמפוס החרדי בירושלים, וב-2012 מונה עו"ד משה שמעוני למנהל השלוחה.
הלימודים

מסלולי הלימוד כוללים תואר ראשון במקצועות הבאים: משפטים (.LL.B), מנהל עסקים (.B.A) (בהתמחויות: חשבונאות, ניתוח מערכות מידע, מימון ושוק ההון ושיווק וניהול), ריפוי בעיסוק (B.O.T), הפרעות תקשורת (.B.A), חינוך וחברה (B.A), פרסום ותקשורת שיווקית.
הלימודים מתקיימים בצורה המתאימה לאורח החיים החרדי. הם מתבצעים תוך הפרדת ימי הלימוד בין גברים ונשים, סטודנטים ומרצים. הגישה לאינטרנט דרך מסופי המחשב מסוננת באמצעות "אינטרנט רימון". ללימודים מתקבלים בוגרי מוסדות חרדיים, תוך שהם נדרשים לחתום על התחייבות לנהוג בהתאם לאורח החיים החרדי. מלגת הלימודים מותנית בין היתר בלבוש צנוע.
בקמפוס לומדים כ-3,000 סטודנטים[דרוש מקור] לתארים ראשונים, ובמכינות הקדם־אקדמיות. 56% מהסטודנטים הם גברים, מתוכם 67% נשואים. הנשים מהוות 44% מהסטודנטים, מתוכן 35% נשואות. כ-86% מהסטודנטים הם בין הגילים 18–30.
פעילות נוספת

הנהלת הקמפוס מקיימת "במה", שבמסגרתה נפגשים אישי ציבור עם התלמידים. במסגרת הבמה התארחו בקמפוס: נשיא המדינה שמעון פרס הרמטכ"ל גבי אשכנזי, נגיד בנק ישראל לשעבר, סטנלי פישר, יו"ר מפלגת העבודה לשעבר, חה"כ שלי יחימוביץ', ואיש התקשורת לשעבר, חבר הכנסת, יאיר לפיד.
בתחילת 2014, הוקם בתמיכת הנהלת הקמפוס אתר "שידוכיישן", שמטרתו לשדך תלמידים ותלמידות
הערות שוליים

↑  הקמפוס החרדי - הקריה האקדמית אונו האתר הרשמי
↑  ניצן שפיר, ‏פסיקת בג"ץ: נשים יוכלו ללמד במסלולים לגברים חרדים באקדמיה, באתר גלובס, 12 ביולי 2021
↑   ירדן סקופ, מכללה בי-ם איימה לשלול מלגות מסטודנטיות לא צנועות, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2013
↑  נכון לשנת 2010
↑  האתר הרשמי של 'הקריה האקדמית אונו'
↑  שרי רוט, ומי מבקר אצל החרדים ב'אונו'? הנשיא פרס, באתר בחדרי חרדים
↑  קובי נחשוני, יאיר לפיד לחרדים: ניצחתם אותנו, קחו אחריות, באתר ynet, 7 בספטמבר 2011
↑  יאיר אלטמן‏, מכללת הפיק-אפ של החרדים, באתר וואלה, 31 בדצמבר 2013
הקורפוס ה-15 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  10 באוקטובר 1938 – 16 בנובמבר 1940 (שנתיים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה הפלישה לפולין  המערכה על צרפת
 פיקוד
 דרגת המפקד:   גנרל חיל השריון
 מפקדים
 
הקורפוס ה-15 (בגרמנית: XV. Armeekorps) היה קורפוס שריון של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הקורפוס הוקם בינה ב-10 באוקטובר 1938 בשם "הקורפוס ה-15", והועמד תחת פיקוד הרמן הות.
במהלך הפלישה לפולין, פעל הקורפוס כחלק מהארמייה העשירית בפיקודו של ולטר פון רייכנאו, וכלל את הדיוויזיות הקלות ה-2 וה-3. הקורפוס השתתף בקרב מודלין, ומאוחר יותר השתתף בקרב על ורשה.
במהלך המערכה על צרפת, פעל הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית בפיקודו של גינתר פון קלוגה, וכלל את דיוויזיות הפאנצר ה-5 וה-7. הקורפוס השתתף בצליחת נהר המז, ובהתקדמות לעבר תעלת למאנש. בהמשך פעל הקורפוס במהלך מבצע אדום, כחלק מקבוצת הפאנצר קלייסט בפיקודו של אוואלד פון קלייסט.
ב-16 בנובמבר 1940 הפך הקורפוס לארמיית הפאנצר השלישית.
מפקדים

הרמן הות (10 באוקטובר 1938 - 16 בנובמבר 1940)
סדר הכוחות > המערכה בפולין

במערכה בפולין כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה הקלה ה-2
הדיוויזיה הקלה ה-3
סדר הכוחות > המערכה בצרפת

במערכה על צרפת כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
דיוויזיית הפאנצר ה-5
דיוויזיית הפאנצר ה-7
הדיוויזיה ה-62
וחטנג השני, מלך גאורגיה

וחטנג השני, מלך גאורגיה (בגאורגית: ვახტანგ II) (מת ב-1292) מבית בגרטיוני, היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת מ-1289 ועד למותו בשנת 1292. תקופת מלכותו הייתה תחת שלטון המונגולים בגאורגיה.
חייו

וחטנג היה בנו של מלך הממלכה המערב גאורגית, דוד השישי נארין, ואשתו תמר, בתו של הנסיך אמאנליסדזה. הוא הוכתר כמלך, בשנת 1289, תחת ההסכמה של המונגולים, לאחר שדודנו וקדומו, דמטרה השני, הוצא להורג בידי החאן הגדול.
וחטנג היה נאמן לשלטון המונגולי. ממלכתו השתרעה בחלק המזרחי של גאורגיה כאשר מערב גאורגיה נשלטה בידי ממלכת אימרתי בראשות אביו, דוד השיש נארין (עד 1293).
וחטנג מת בשנת 1292, לאחר שלטון של שלוש שנים בלבד. דודנו, דוד השמיני ירש אותו. הוא נקבר במנזר גלאתי שליד כותאיסי.
וולי בארנס

וולי בארנס (אנגלית: Walley Barnes;‏ 16 בינואר 1920 - 4 בספטמבר 1975) היה כדורגלן ולשי ושדרן רדיו.
בארנס נולד בעיירה ברקון שבוויילס, וכנער בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא החל לשחק כחלוץ אחורי בסאות'המפטון, היכן שאותר והוחתם על ידי ארסנל. הוא שיחק בכל עמדה במשחקי ארסנל שנערכו בזמן המלחמה (כולל שוער), אך ב-1944 סבל מפציעה קשה בברכו. בארנס התאושש למרות הפרוגנוזה הלא טובה, ואילץ את עצמו לשחק במדי קבוצת המילואים של המועדון נגד אוניברסיטת קיימברידג'. הוא ערך את הופעת הבכורה במדי הסגל הבוגר במשחק נגד פרסטון נורת' אנד ב-9 בנובמבר 1946.
בארנס התפרסם בזכות ביצועיו כבלם שמאלי, ויכולתו הגבוה להפריע למסירת כדורים לידו. עד מהרה הוא הפך לשחקן הרכב קבוע בארסנל, והיה חלק מהסגל שזכה באליפות בעונת 1947/1948. בתקופה זו הוא נמנה גם על הסגל הקבוע של נבחרת ויילס. בארנס ערך את הופעת הבכורה במדיה במשחק נגד נבחרת אנגליה ב-18 באוקטובר 1947, ומשימתו במשחק הייתה לשמור באופן אישי על הכוכב האנגלי סטנלי מתיוס; אנגליה ניצחה בתוצאה 3 - 0, ובארנס לא הצליח להתמודד עם מתיוס. בארנס לא התייאש, ולאחר מכן הופיע במדי הנבחרת 22 פעמים, חלקן כקפטן הנבחרת.
בארנס עבר לעמדת הבלם הימני בעקבות פציעתו של הקפטן לורי סקוט, וזכה במדליה מיוחדת של גביע ה-FA לאחר ניצחון ארסנל על ליברפול בגמר של עונת 1949/1950. שנתיים לאחר מכן העפיל המועדון לגמר הגביע פעם נוספת, הפעם נגד ניוקאסל יונייטד. בארנס עיקם את ברכו כשניסה לתקל את ג'ורג' רובלדו, ונאלץ לנטוש את המגרש לאחר 35 דקות בלבד כאשר הקיצוני דון רופר ממלא את מקומו; באותה תקופה לא הותרו חילופי שחקנים, ושחקני ניוקאסל ניצלו את יתרונם המספרים על מנת לנצח במשחק.
בארנס החמיץ את כל עונת 1952/1953 (שבה זכה המועדון באליפות) כתוצאה מהפציעה בברכו. למרות שהוא המשיך לשחק במדי ארסנל במשך שלוש העונות הבאות הופעותיו היו פחות סדירות, ובעונת 1955/1956 הוא שיחק בשמונה משחקים בלבד, כאשר לן ויליס וג'ו וייד מתחרים על מקומו בהרכב. בארנס פרש ממשחק פעיל בקיץ 1956, כתוצאה מהשילוב של גילו המתקדם ופציעתו. לאורך עונותיו בארסנל הוא שיחק ב-294 משחקים, בהם הבקיע 12 שערים. בתקופות מסוימות הוא היה בועט הפנדלים של המועדון.
בשתי עונותיו האחרונות כשחקן פעיל הוא כיהן גם כמאמן נבחרת ויילס בין מאי 1954 לאוקטובר 1956. לאחר מכן הוא החל לעסוק בשידור ספורט, והצטרף ל-BBC. בארנס שידר מספר פעמים את גמר גביע ה-FA, וב-1964 שיתף פעולה עם קנת' וולסטנהולם בהגשת המהדורה הראשונה של התוכנית הידועה "Match of the Day". בארנס היה עוזרו של וולסטנהולם ששימש פרשן במשחק הגמר של מונדיאל 1966, שבו התמודדה נבחרת אנגליה נגד נבחרת גרמניה וגברה עליה.
בארנס כתב את האוטוביוגרפיה שלו, הנקראת "Captain of Wales". הוא המשיך לעבוד ב-BBC עד מותו ב-1975.
לקריאה נוספת

Harris, Jeff & Hogg, Tony (ed.) (1995). Arsenal Who's Who, Independent UK Sports. ISBN 1-899429-03-4
החלטה ES-11/1 של העצרת הכללית של האו"ם

| --- | --- |

מפת ההצבעה. ירוק: תומך, אדום: נגד, צהוב: נמנע, תכלת: נעדר.
 תאריך:  2 במרץ 2022
 ישיבה מספר:  ישיבת חרום 11
 קוד:  ES-11/1 (מסמך)
 נושא:  אוקראינה
 סיכום הצבעה:  141 הצביעו בעד 5 הצביעו נגד 35 נמנעו 12 נעדרו 
 תוצאה:  ההחלטה אומצה
החלטה ES-11/1 של העצרת הכללית של האו"ם היא החלטת גינוי לרוסיה שהתקבלה על ידי מושב החירום האחד-עשר של העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-2 במרץ 2022. ההחלטה דרשה נסיגה מלאה של הכוחות הרוסיים משטח אוקראינה במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה וביטול החלטתה של רוסיה להכיר ברפובליקות העממיות של דונצק ולוהנסק. ההחלטה נתמכה על ידי 106 מדינות, והתקבלה עם 141 מדינות שהצביעו בעד, 5 נגד ו-35 נמנעות.
רקע

ב-24 בפברואר 2022 פתחה רוסיה בפלישה רחבת היקף נגד אוקראינה. למחרת הטילה רוסיה וטו במועצת הביטחון על הצעת החלטה המצרה על הפלישה וקוראת לנסיגת הכוחות הרוסיים.
ההצבעה > הצביעו בעד (141)

אפגניסטן, אלבניה, אנדורה, אנטיגואה וברבודה, ארגנטינה, אוסטרליה, אוסטריה, בהאמה, בחריין, ברבדוס, בלגיה, בליז, בנין, בהוטן, בוסניה-הרצגובינה, בוטסואנה, ברזיל, ברוניי, בולגריה, קמבודיה, קמבודיה, קנדה, קמבודיה, קנדה, צ'ילה, קולומביה, קומורו, קוסטה ריקה, חוף השנהב, קרואטיה, קפריסין, צ'כיה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, דנמרק, ג'יבוטי, דומיניקה, הרפובליקה הדומיניקנית, אקוודור, מצרים, אסטוניה, פיג'י, פינלנד, צרפת, גבון, גמביה, גאורגיה, גרמניה, גאנה, יוון, גרנדה, גואטמלה, גיאנה, האיטי, הונדורס, הונגריה, איסלנד, אינדונזיה, אירלנד, ישראל, איטליה, ג'מייקה, יפן, ירדן, קניה, קיריבטי, כווית, לטביה, לבנון, לסוטו, ליבריה, לוב, ליטא, לוקסמבורג, מלאווי, מלזיה, האיים המלדיביים, הפיליפינים, מלטה, איי מרשל, מאוריטניה, מאוריציוס, מקסיקו, מיקרונזיה, מולדובה, מונקו, מונטנגרו, מיאנמר, נאורו, נפאל, הולנד, ניו זילנד, ניז'ר, ניגריה, נורווגיה, מקדוניה הצפונית, נורווגיה, פלאו, פנמה, פפואה גינאה החדשה, פרגוואי, פרו, פולין, פורטוגל, קטר, קוריאה הדרומית, רומניה, רואנדה, סנט קיטס ונוויס, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים, סמואה, סן מרינו, סאו טומה ופרינסיפה, ערב הסעודית, סרביה, סיישל, סיירה לאון, סינגפור, סלובקיה, סלובניה, איי שלמה, סומליה, ספרד, סורינאם, שוודיה, שווייץ, תאילנד, מזרח טימור, טונגה, טרינידד וטובגו, תוניסיה, טורקיה, טובאלו, אוקראינה, איחוד האמירויות הערביות, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית, אורוגוואי, ונואטו, תימן, זמביה.
ההצבעה > הצביעו נגד (5)

בלארוס, קוריאה הצפונית, אריתריאה, רוסיה, סוריה.
ההצבעה > נמנעו (35)

אלג'יריה, אנגולה, ארמניה, בנגלדש, בוליביה, בורונדי, הרפובליקה המרכז אפריקאית, הרפובליקה העממית של סין, הרפובליקה של קונגו, קובה, אל סלוודור, גינאה המשוונית, הודו, איראן, עיראק, קזחסטן, קירגיזסטן, לאוס, מדגסקר, מוזמביק, מונגוליה, מאלי, נמיביה, ניקרגואה, פקיסטן, סנגל, דרום אפריקה, דרום סודאן, סרי לנקה, סודאן, טג'יקיסטן, טנזניה, אוגנדה, וייטנאם, זימבבואה.
ההצבעה > לא נכחו (12)

אזרבייג'ן, בורקינה פאסו, קמרון, אתיופיה, אסוואטיני, גינאה, גינאה ביסאו, מרוקו, טוגו, טורקמניסטן, אוזבקיסטן, ונצואלה.