stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זירת הדרום במלחמת יום הכיפורים
מהלך הקרבות > התקפת הנגד של צה"ל

פיקוד הדרום ביקש לצאת להתקפת נגד גדולה תיכף ומיד בלי להמתין לצבירת כל כוחות המילואים וזיווד מלא של הטנקים. בעת התקפת הנגד עמדו לרשות פיקוד הדרום שתי אוגדות (143 ו-162) ואילו האוגדה השלישית (252) נשחקה מאוד ביומיים הראשונים של הלחימה והיה צורך לתקן טנקים רבים שנפגעו בשני ימי הלחימה הראשונים.
גם האוגדות שכן היו עם מצבת טנקים מלאה או קרובה למלאה לא היו בתקן מלא. יחידות חי"ר היו חסרות וגם יחידות ארטילריה רבות לא היו בנמצא. גרוע מכך, הלחץ בחזית הצפונית גרם לביטול מבצע תגר ב-7 באוקטובר וכך חיל האוויר הישראלי נאלץ לפעול באזור מוגן טילים, מה שהקשה על סיוע יעיל לכוחות הקרקע.
פיקוד הדרום הורה לאוגדה 162 לתקוף מצפון לדרום בחלקה הצפוני של החזית. כמו כן, הורה הפיקוד לחבור למעוזים המכותרים ולסייע לחיילים הלכודים שם. הפיקוד אף הורה לאלוף ברן, מפקד האוגדה, לנסות לתפוס את אחד הגשרים הצפים של המצרים כדי לנסות לחצות לצדה השני של התעלה. האוגדה שנלחמה ללא סיוע חי"ר וארטילריה לא הצליחה לעמוד במשימותיה הרבות והתקפתה כשלה כישלון חרוץ תוך אבדות כבדות בנפש ובציוד.
אוגדה 143 לא עשתה דבר כל אותו יום בגלל פקודה שגויה של הפיקוד. הפיקוד התעודד מדיווחים ראשונים של אוגדה 162, שהיו אופטימיים והורה לאוגדה 143 לנוע דרומה במקום לתמוך במאמץ אוגדה 162. עד שהתברר שהמצב של אוגדה 162 לא מזהיר כפי שחשבו תחילה והורו לאוגדה 143 לחזור כל הדרך חזרה, הסתיים הקרב. כך קרה שמתוך שתי אוגדות מלאות השתמש הפיקוד באוגדה אחת בלבד, והטיל עליה משימות רבות מדי שהאוגדה לא הצליחה למלא.
מהלך הקרבות > שלב הביניים - העצירה האופרטיבית

בעקבות הכישלון החרוץ של מתקפת הנגד, הורה הרמטכ"ל אלעזר לכוחות צה"ל בפיקוד דרום לעבור למגננה ולהימנע משחיקת כוחות. הסיבות למהלך זה, כפי שהוצגו בקבוצת הפקודות בפיקוד דרום ב-8 באוקטובר בלילה היו:
ספיגת אבדות רבות מאז פתיחת המלחמה.
חיל האוויר הישראלי אינו נהנה מחופש פעולה בגזרה.
רצון המטכ"ל למקד את המאמץ ההתקפי בחזית מול סוריה.
מניעת הישגים קרקעיים נוספים של המצרים.
צבירת כוח, התחמשות ומנוחה ללוחמים.
בישיבה זו העיר שר הביטחון דיין כי הכוח הצה"לי בפיקוד מונה כ-400 טנקים ומהווה את המחסום היחיד בין הצבא המצרי ובין תל אביב. לפיכך, מדיניות החיסכון בכוח שעליה הוחלט היא חיונית ביותר.
מהלך הקרבות > שלב הביניים - העצירה האופרטיבית > 9 באוקטובר

למרות פקודות אלו, תקפו בבוקר 9 באוקטובר כוחות אוגדה 143, בפיקוד אריאל שרון, את מתחמי "חמוטל" ו"מכשיר" בסיני. התקפתם נהדפה על ידי דיוויזיה 16 המצרית, אולם בהמשך היום זכה כוח שרון להצלחה כשהדף מתקפת שריון מצרית על "חמדיה" (מדרום ל"מכשיר") ופגע בטנקים מצרים רבים. שרון ביקש לנצל את ההצלחה ולתקוף מערבה לכיוון "טלוויזיה", אך יוזמה זו נתקלה בהתנגדות של גונן שניסה למנוע יוזמות התקפיות על פי פקודות הרמטכ"ל. שרון לא נענה להוראות גונן וביקש לשפר את עמדותיו לקראת צליחת התעלה, אותה ראה כמהלך בעל חשיבות מכרעת. תקיפותיו הסתיימו ללא הישגים משמעותיים.
בנוסף, בגזרה המרכזית, יחידה מגדוד הסיור המשוריין 87 של אוגדת שרון (בפיקודו של יואב ברום), התקדמה עד לאגם המר הגדול ולחיבורו עם תעלת סואץ, ללא שנתקלה בכוחות מצרים. שרון ביקש מגונן להשאיר את יחידת הסיור במקומה ולהתחיל בהכנות לצליחה שתתבצע למחרת. אך גונן, לאחר שהתייעץ עם הרמטכ"ל, פקד על שרון להסיג את יחידת הסיור חזרה לקו עמדות הבלימה. תפר זה שנתגלה בין שתי הארמיות המצריות שימש אחרי כשבוע כנתיב הצליחה במבצע אבירי לב.
במקביל, פתחו המצרים בצהרי 9 באוקטובר במתקפה באגף הצפוני מול אוגדה 162 בפיקוד אברהם אדן. הדיוויזיה השנייה (חי"ר) של הצבא המצרי, בפיקוד עמיד חסן אבו סעדה מתוגברת בחטיבת שריון וחלק מהדיוויזיה ה-18 (חי"ר) של הצבא המצרי בפיקוד פואד עזיז ע'אלי, תקפו באזור "זרקור" ו"הברגה". ההתקפה המצרית שנפרשה על פני שטחים גדולים נבלמה בקושי רב על ידי חטיבה 460 בפיקוד גבי עמיר לאחר שכוחות מחטיבה 217 הגיעו לסייע לה. בהמשך אותו יום קידמו המצרים בחזית זו, בחסות הפגזה ארטילרית כבדה, כוחות חיל רגלים לעמדות קדמיות. הכוחות הרגליים המצרים תקפו אחר הצהריים במרחב שבין "זרקור" ו"הברגה" ונהדפו גם בסיוע של חיל האוויר הישראלי.
באגף הדרומי תקפו ב-9 באוקטובר המצרים עם הדיוויזיה המצרית השביעית (חי"ר), בפיקוד אחמד בדאווי, לכיוון מעברי הגידי והמיתלה מול אוגדה 252 בפיקודו של אברהם מנדלר. בגזרת הגידי נבלמה ההתקפה המצרית, אך בגזרת המיתלה הצליחו המצרים להתקדם עד ציר החת"ם למרות ניסיונות הבלימה של חטיבה 401 בפיקוד דן שומרון. במקביל, נע בצהריים המאוחרים טור שריון מצרי מהחטיבה הממוכנת ה-1 לכיוון ראס סודר. הכוח המצרי הצליח להגיע עד עיון מוסה ונבלם שם על ידי כוח של חטיבת הצנחנים ששולב עם כוח טנקים קטן מתוגבר במרגמות 120 מ"מ ותול"רים.
לפי הערכת אברהם אדן, נפגעו ביום הלחימה ב-9 באוקטובר כ-80 טנקים הן לצה"ל והן לצבא המצרי. לעומתו, טוען ברטוב כי באוגדת שרון נפגעו באותו יום רק 23 טנקים, ולא 50 כפי שסברו תחילה, וכי המצרים איבדו 100 טנקים. לטענת שאזלי נפגעו לצה"ל ב-8 וב-9 באוקטובר 260 טנקים.
בעקבות הכישלון החרוץ של מתקפת הנגד ב-8 באוקטובר, ובעקבות אי ציות שרון לפקודות גונן בקרבות 9 באוקטובר, החליט הרמטכ"ל הישראלי, על פי דרישת שר הביטחון, להחליף את המפקד העליון של צה"ל בזירת הדרום. הדחתו של גונן נתפסה בפיקוד הישראלי כבעייתית, והיה חשש כי תתפרש, הן בצד המצרי והן בציבור הישראלי, כהודאה בתבוסה, לכן הוחלט להשאיר את גונן בתפקידו, אך למנות את רב-אלוף במילואים חיים בר-לב ל"מפקד חזית הדרום".
מהלך הקרבות > שלב הביניים - העצירה האופרטיבית > 10 באוקטובר

ב-10 באוקטובר תקפו המצרים באגף הצפוני במספר גלים. הגל הראשון, בשעות הבוקר, בכוח של שני גדודי שריון ושני גדודי חי"ר ובחיפוי ארטילריה מצרית, נבלם בקושי על ידי חטיבה 460 שהגנה על "זרקור" ו"הברגה" וקיבלה סיוע מהחטיבות השכנות (חטיבה 217 בצפון וחטיבה 500 בדרום) וסיוע מסיבי מאגד ארטילרי 215 (בפיקוד חיים גרניט). בשעה 13:00 החל גל התקיפה השני שהתבצע באותה מתכונת שבה חיילי חי"ר חמושים בנשק נ"ט התקדמו בחיפוי טנקים וארטילריה. גל זה שהתפרש גם למרחב שמדרום ל"הברגה" נהדף גם הוא, תוך שלכוח הישראלי נגרמו אבדות לא מעטות. לאחר כשעתיים החלה תקיפה מצרית נוספת, גם היא באותה מתכונת שבה חיילי החי"ר מבצעים את רוב הלחימה. הפעם היה המוקד באזור "זרקור" מול כוחות חטיבה 217. למרות קשיי שליטה של מפקדי הכוחות הצה"ליים, נהדפה בקושי גם התקפה זו, בסיוע ירי ארטילרי של האגד האוגדתי, שהשלים בסוף יום הלחימה ירי של 4,700 פגזים. אדן דיווח כי ביום הקרבות נפגעו 22 טנקים מתוך 130 שעמדו לרשותו. בגזרה הדרומית תקפה שוב חטיבה 1 המצרית (שסופחה לדיוויזיה 19) וכבשה את עיון מוסה. אולם מפקדה החליט להתקדם בלילה לעבר ראס סודר, אל מחוץ לטווח מטריית טילי הנ"מ המצרית, והחטיבה המצרית איבדה חלק גדול מאנשיה ומציודה בתקיפות של חיל האוויר הישראלי. בישיבת ועדת שרים מצומצמת (מאיר, דיין, אלון וגלילי) יחד עם פורום מצומצם של המטכ"ל שנערכה מאוחר בערב ב-10 באוקטובר, ובה נדונות חלופות הפעולה על רקע הצעה להפסקת האש שיזמה ברית המועצות, התקבלה המלצת הרמטכ"ל לפתוח במתקפה בחזית הסורית ולהמשיך בבלימה בסיני.
מהלך הקרבות > שלב הביניים - העצירה האופרטיבית > 11–13 באוקטובר

ימים 11, 12 ו-13 באוקטובר נתפסים כימים בהם הייתה פעילות הלחימה נמוכה באופן יחסי. ונשאה בעיקר אופי של הפגזות ארטילריות לאורך כל קו החזית. עם זאת, נמשכו ההתקפות על "זרקור"-"הברגה"; ב-11 באוקטובר התקפה אחת של טנקי T-62 מחטיבה 15 של דיוויזיה 18 המצרית, וב-12 באוקטובר התקפה אחת. הוויכוח המרכזי בין קובעי המדיניות בישראל ומפקדי צה"ל בתאריכים אלו היה על היתכנות צליחה ישראלית, מיקומה ומועדה. עם קבלת ידיעות מודיעיניות, בצהרי 12 באוקטובר, על הכנות מצריות להתקפה בסיני, כולל מעבר של הדיוויזיות המשורינות המצריות 4 ו-21 מהגדה המערבית של תעלת סואץ אל סיני (התבצע ב-13 באוקטובר), הסתיים הוויכוח וצה"ל נערך לבלימת המתקפה המצרית.
בבוקר 13 באוקטובר ביצעו המצרים התקפות מצומצמות בגזרת הארמייה השנייה ובמקביל, התקיף כוח שריון מצרי בציר המוביל למעבר הגידי. בחילופי האש הארטילריים לאחר מתקפה זו נפגע ונהרג מפקד אוגדה 252, אברהם מנדלר והוחלף על ידי קלמן מגן.
תקופה זו התאפיינה בהתעצמותו של צה"ל בחזית. כך למשל עלה מספר הטנקים השמישים של אוגדה 252 מ-35 ב-8 באוקטובר ל-145 ב-9 באוקטובר, כמו כן, הושלמה מצבת הארטילריה וחיל הרגלים.
מהלך הקרבות > חידוש ההתקפה המצרית

ב-14 באוקטובר התחולל קרב שריון גדול בין צבא מצרים ובין צה"ל לכל אורך החזית היבשתית במערב חצי האי סיני. הקרב החל במתקפה מצרית מתוכננת של כוחות שריון, חיל רגלים, ארטילריה, הפצצות אוויריות ופשיטות מוסקות של קומנדו בשישה מוקדים עיקריים. כוחות צה"ל, שנערכו להתקפה בעוד מועד, הדפו אותה בכל גזרות הלחימה תוך הסבת אבדות כבדות לכוחות המצריים. הניצחון הישראלי היווה נקודת מפנה במערכה בחזית המצרית ומשלב זה במלחמה עבר צה"ל לאופן פעולה התקפי בעוד שהצבא המצרי עבר למגננה.
ההתקפה, שהייתה חריגה מהאסטרטגיה הראשית שגזרו על עצמם המצרים, יצאה לפועל לאחר לחץ מצד הסורים, שכרעו תחת לחץ ההתקפה הישראלית לתוך שטח סוריה. בעקבות הכישלון בקרב ב-14 באוקטובר, לא יצאה מצרים להתקפה גדולה נוספת עד סוף המלחמה והסתפקה בהתקפות נגד מקומיות. כישלון ההתקפה המצרית סלל את הפריצה הישראלית לעבר הגדה המצרית של תעלת סואץ וכיתור הארמייה השלישית.
מהלך הקרבות > צליחת התעלה על ידי צה"ל

מבצע אבירי לב היה מבצע נרחב של צה"ל במסגרת המלחמה. מטרת המבצע הייתה לצלוח את תעלת סואץ, לכבוש שטחים ממערב לה ובכך להכריע את המלחמה בחזית הדרום. המבצע בוצע על ידי אוגדה 143 בפיקודו של האלוף אריאל שרון, שכללה 3 חטיבות שריון (חטיבה 14 הסדירה וחטיבות המילואים 421 ו-600), חטיבת צנחני מילואים 247, שני אגדים ארטילריים ומספר גדודי הנדסה/צליחה. במהלך המבצע צלחו חטיבות 421 ו-247 את התעלה, חטיבה 14 לחמה בקרב החווה הסינית לפתוח את הצירים לתעלה, וחטיבה 600 ביצעה פעולות הסחה באזור טלוויזיה.
צליחת התעלה מערבה מהווה נקודת מפנה במלחמה שבה יזם צה"ל סדרה של קרבות שמטרתן כיבוש שטח ממערב לתעלה ובמקביל הצבא המצרי ריכז מאמץ בבלימתו. במהלך המבצע הגיע צה"ל לקילומטר ה-101 בכביש סואץ-קהיר וכותרה הארמייה השלישית המצרית, דבר שאילץ את המצרים להסכים להפסקת האש שסיימה את הקרבות בחזית הדרום.
מהלך הקרבות > הלחימה בצדה המערבי של תעלת סואץ

חיילי צה"ל הראשונים נחתו בגדה המערבית של התעלה ב-16 באוקטובר 1973. לאחר התקדמות מבצע הצליחה פעלה אוגדה 143 (בפיקודו של אריאל שרון) בגזרה הצפונית של "אפריקה", מדרום לאיסמעיליה. אוגדה 162 (בפיקודו של אברהם אדן) ואוגדה 252 (בפיקודו של קלמן מגן) פעלו בגזרות המרכזיות והדרומיות של שטח זה. שטחה של "אפריקה" נכבש עד 24 באוקטובר. בפעילות צבאית זו היו לצה"ל מאות רבות של נפגעים.
שיחות הפרדת הכוחות בין ישראל לבין מצרים, שהתנהלו בחודשים אוקטובר 1973 עד ינואר 1974, נערכו בדרום-מערב שטח "אפריקה" - במקום בו חצה קו החזית את הכביש מן העיר סואץ לקהיר, בקילומטר ה-101 של כביש זה. במהלך חודשי השיחות ניצבו חיילי צה"ל באפריקה בעמדותיהם, ביצרו את מערכיהם ועמדו מדי פעם בקרבות נוספים עם המצרים.
צה"ל פינה את "אפריקה" בעקבות הסכם הפרדת הכוחות, שנחתם ב-18 בינואר 1974. פינוי השטח הושלם ב-25 בפברואר באותה שנה.
זירות משנה בחזית הדרום > הקרבות בים

זירת מפרץ סואץ וים סוף הייתה זירה משנית מבחינת סדרי הכוחות הימיים של הצדדים. חיל הים הישראלי החזיק בזירה זו נחתות, אוניית אספקה וספינות "דבור" שמספרן גדל מ-4 ספינות בתחילת המלחמה ל-10 החל מהיום השמיני למלחמה. לפני המלחמה היה בכוונת חיל הים להעביר לזירה שתי ספינות טילים מדגם "סער 4", שיציאתן למעבר באמצעות הקפת יבשת אפריקה נקבעה ל-15 באוקטובר, ולכן לא מומשה. הפעילות של חיל הים הישראלי בזירה כללה התגוננות מתקיפות אוויר וטילים ימיים, הכנות למבצע נחיתה, פגיעה בכלי שיט אויב ומניעת פשיטות קומנדו.
זירות משנה בחזית הדרום > מרחב שלמה

זירת מרחב שלמה הייתה משנית בחשיבותה וגם בסדר כוחותיה במלחמה. המצרים יזמו פשיטות קומנדו והפצצות במרחב שלמה. פשיטות קומנדו אלה לא הצליחו לגרום לאבדות משמעותיות לצה"ל וכוחות המרחב הצליחו להתמודד איתן ביעילות.
בתחילת המלחמה היה מרחב שלמה חלק מפיקוד הדרום. ב-9 באוקטובר 1973 הופרד מרחב שלמה מפיקוד הדרום והפך לפיקוד עצמאי, פיקוד מרש"ל, בפיקודו של האלוף (מיל') ישעיהו גביש. הפיקוד עסק בבלימת ניסיונו של הצבא המצרי להתקדם לכיוון ראס סודר, ובמרדף אחר שלושה גדודי קומנדו מצריים שהונחתו בתחומו. ב-22 בנובמבר 1973 הועבר האלוף שמואל גונן מתפקיד מפקד פיקוד הדרום לתפקיד מפקד פיקוד מרש"ל.
הנצחה ומורשת

המצרים רואים בהצלחתם בשלבים הראשונים של הלחימה את גולת הכותרת של המלחמה כולה. בקהיר הוקם מוזיאון שמנציח את מבצע באדר ואת כיבוש מוצבי קו בר-לב. כמו כן, רחובות ואתרים רבים נקראים על שם 10 ברמאדן (תאריך בלוח השנה המוסלמי שבו החלה המלחמה) ו-6 באוקטובר הוא יום הכוחות המזוינים במצרים.
ראו גם

זירת הצפון במלחמת יום הכיפורים
לקריאה נוספת

אלחנן אורן, תולדות מלחמת יום הכיפורים, המחלקה להיסטוריה של צה"ל, 2013
דני אשר, לשבור את הקונספציה, תל אביב: מערכות, 2003
סעד א-שאזלי, חציית התעלה, תל אביב: מערכות, 1987
עמירם אזוב, צליחה, הוצאת דביר, 2011
עמנואל סקל, הסדיר יבלום? החמצת ההכרעה בקרב המגננה במערב סיני במלחמת יום הכיפורים, הוצאת מעריב, 2011
סיימון דנסטאן, The Yum Kipur War 1973 (2): The Sinai, אוקספורד: אוספרי הוצאה לאור, 2003, ISBN 1-84176-221-0
שמעון גולן, מבלימה עד צליחה, תהליך קבלת ההחלטות בפיקוד העליון במלחמת יום הכיפורים מתחילת המלחמה עד צליחת תעלת סואץ, תוהד – מחלקת היסטוריה, 2001
שמעון גולן, הבשלו תנאים לצליחה - (המידע, ההערכות וההחלטות במטכל במהלך המתקפה המצרית ב-14 באוקטובר 1973 וביום המחרת, זרקור – מחלקת היסטוריה, 2003
הערות שוליים

↑  דני אשר, לשבור את הקונספציה, הוצאת מערכות, 2003, עמ' 22–23
↑  לעניין ההשפעה המוראלית של התבוסה יש מקורות רבים. ראו למשל בספרו של דני אשר, לשבור את הקונצפציה, עמ' 95
↑  אלחנן אורן, תולדות מלחמת יום הכיפורים, המחלקה להיסטוריה של צה"ל, 2013 עמ' 109
↑  אורן, עמ' 110.
↑  דני אשר, מלחמה כוללת מוגבלת בממדיה – המענה התורתי צבאי מצרי למערכת ההגנה של צה"ל ערב מלחמת יום הכיפורים
↑  שאזלי, חציית התעלה, הוצאת מערכות, עמ' 80–86
↑  אורן, עמ' 81-82.
↑  אורן, עמ' 123-124.
↑  אורן, עמ' 126.
↑  אורן, עמ' 149.
1 2 3  אברהם אדן (ברן), "על שתי גדות הסואץ", הוצאת עידנים, 1979, עמ' 127
↑  אברהם אדן (ברן), "על שתי גדות הסואץ", הוצאת עידנים, 1979, עמ' 139
1 2  אברהם אדן (ברן), "על שתי גדות הסואץ", הוצאת עידנים, 1979, עמ' 138–139
1 2  אברהם אדן (ברן), "על שתי גדות הסואץ", הוצאת עידנים, 1979, עמ' 129–136
↑  אברהם אדן (ברן), "על שתי גדות הסואץ", הוצאת עידנים, 1979, עמ' 141
↑  חנוך ברטוב, 48 שנה ועוד 20 יום, ספרית מעריב, 1978, כרך ב', עמ' 147
1 2  שאזלי, חציית התעלה, הוצאת מערכות, עמ' 174–180
1 2  חנוך ברטוב, 48 שנה ועוד 20 יום, ספרית מעריב, 1978, כרך ב', עמ' 132–133
↑  אברהם אדן (ברן), "על שתי גדות הסואץ", הוצאת עידנים, 1979, עמ' 156
1 2 3  אברהם אדן (ברן), "על שתי גדות הסואץ", הוצאת עידנים, 1979, עמ' 144–149
↑  אברהם אדן (ברן), "על שתי גדות הסואץ", הוצאת עידנים, 1979, עמ' 159
↑  חנוך ברטוב, 48 שנה ועוד 20 יום, ספרית מעריב, 1978, כרך ב', עמ' 158
↑  אברהם אדן (ברן), "על שתי גדות הסואץ", הוצאת עידנים, 1979, עמ' 167
↑  אולם חנוך ברטוב כותב על יום 11 באוקטובר (שעה 18:00): "לכאורה, הייתה זו החזית השקטה, שצריכה הייתה להימנע מ"שחיקה" ולהסתפק ב"בלימה". בכל-זאת, נפלו בחזית זו היום 37 איש, נפצעו 154, ועוד שניים נישבו ושניים נעדרים, וכן נפגעו טנקים נוספים.", חנוך ברטוב, 48 שנה ועוד 20 יום, ספרית מעריב, 1978, כרך ב', עמ' 170
↑  אברהם אדן (ברן), "על שתי גדות הסואץ", הוצאת עידנים, 1979, עמ' 161
↑  חנוך ברטוב, 48 שנה ועוד 20 יום, ספרית מעריב, 1978, כרך ב', עמ' 185
↑  חנוך ברטוב, 48 שנה ועוד 20 יום, ספרית מעריב, 1978, כרך ב', עמ' 203–204
↑  עמנואל סקל, עמ' 272
↑  עמנואל סקל, עמ' 291
נשיא מצרים אנואר סאדאת - יוזם המלחמה מהצד המצרי
בר לב (השמאלי), מפקד חזית הדרום
סעד א-שאזלי, הרמטכ"ל המצרי
התמרונים העיקריים בתחילת המלחמה
כוחות שריון של צה"ל פרושים בסיני ב-8 באוקטובר
תרשים כללי של אזור הצליחה והצירים המובילים אליו
מהלך מבצע אבירי לב
נו"ן הפוכה

נו"ן הפוכה (׆) או נו"ן מנוזרת (מובדלת) היא סימן בטקסט המקראי, כמין נ' הפוכה, ככתב ראי, המופיע במהדורות נוסח המסורה של התנ"ך בתשעה מקומות.
מופעי נו"ן הפוכה

נו"ן הפוכה מופיעה במהדורות נוסח המסורה של התנ"ך תשע פעמים:
פעמיים בפרשת ויהי בנסוע:
בספר במדבר, פרק י', לפני ואחרי שני הפסוקים ל"ה-ל"ו.
שבע פעמים במזמור תהילים ק"ז.
בכתר ארם צובא ובמהדורות המבוססות עליו: לפני כל פסוק ופסוק מששת הפסוקים כ"ג-כ"ח, ולפני פסוק ל"א.

בכתב יד לנינגרד: לפני כל פסוק ופסוק משבעת הפסוקים כ'-כ"ו.
רש"י בפירושו למקרא מציין מופע של נו"ן הפוכה בספר בראשית, פרק י"א, פסוק ל"ב, ואזכור לכך מופיע בדברי הרמ"א בהקדמתו להערותיו על הטור, אולם סימון זה אינו מופיע בשום כתב יד של המסורה שיש בידינו. כמו כן נחלקו הדעות האם נו"ן זאת מייצגת את הסימן המדובר, או תופעה נפרדת.
מהות הסימן וטעמו

חוקרי מקרא מציינים כי סימון זה הוא סימון סופרים מקובל בעת העתיקה, ובמקורות היוונים הוא מכונה ἀντίσίγμα (אנטיסיגמה, סיגמא הפוכה). הסיגמא (Σ) והאנטי-סיגמא שמשו את סופרי העת העתיקה כדי לציין את תחילתה וסופה של גרסה שיש להשמיטה או שאיננה במקומה. מסימון יווני זה התפתח גם הסימון המודרני של הסוגריים. סימון זה מופיע גם במגילות מדבר יהודה כדי לציין פסוקים שמופיעים שלא במקומם הנכון.
ואכן, בתרגום השבעים היווני, שתורגם מנוסח עברי השונה מנוסח המסורה, מופיעים הפסוקים הרלוונטיים מבמדבר י' לפי הסדר הבא: ל"ג, [ל"ה-ל"ו], ל"ד. עובדה זו יש בה כדי לאשש את הסברה שמיקומם של פסוקים ל"ה-ל"ו היה רופף במסורות השונות.
מהות הסימן וטעמו > פרשת ויהי בנסוע הארון

התלמוד הבבלי מתייחס אף הוא לסימון זה בהקשר להימצאותו בתחילת וסוף פרשת ויהי בנסוע הארון, ואף מציין בין היתר כי סימון זה מרמז על פסוק שמופיע שלא במקומו:
ת"ר: "ויהי בנסוע הארון ויאמר משה" - פרשה זו עשה לה הקב"ה סימניות מלמעלה ולמטה, לומר שאין זה מקומה. ר' אומר: לא מן השם הוא זה, אלא מפני שספר חשוב הוא בפני עצמו.[...] תניא: רשב"ג אומר, עתידה פרשה זו שתיעקר מכאן ותכתב במקומה. ולמה כתבה כאן? כדי להפסיק בין פורענות ראשונה לפורענות שנייה.
התייחסות נוספת לסימון זה מופיעה במסכת סופרים, חיבור ארץ ישראלי שחובר אולי בתקופת הגאונים, מאות 7–8 לספירה.
הכותב צריך לעשות שיפור בפתיחה של ויהי בנסע הארון מלמעלן ומלמטן, שהוא ספר בפני עצמו [...] הכותב צריך לעשות שיפור בפתיחה של ויהי העם כמתאוננים מלמעלן ומלמטן שהוא ספר בפני עצמו [...]
סימן האות

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

וריאציות שונות לנו"ן הפוכה בכתב סת"ם, הכתב המשמש לכתיבת ספרי תורה.
האות ׆ מופיעה בטבלת היוניקוד, ומספרה 05c6.
לקריאה נוספת

עמנואל טוב, ביקורת נוסח המקרא, בהוצאת ספריית האנציקלופדיה המקראית ומוסד ביאליק, ירושלים 1997, עמ' 43–44. ISBN 965-342-541-2
Emanuel Tov, Textual criticism of the Hebrew Bible, pp. 54-55
ישראל ייבין, מבוא למסורה הטבריינית, ירושלים תשל"ו, עמ' 38–39
שאול ליברמן, יוונים ויוונות בארץ ישראל, ירושלים תשכ"ג, עמ' 178–184
יצחק רצאבי, ספר כתב התורה ואותיותיה, חלק שני - "האותיות המשונות בתורה", בתוך: תורה שלמה, כרך 29. הוצאת "בית תורה שלמה", ירושלים תשלח 1927. עמ' 78–79, 124–130, 162–164.
יוסף ויכלדר, נוני"ן הפוכות, 'המבשר תורני' ט"ו סיון תשע"ג, עמ' 3–6.
הערות שוליים

↑  ראו למשל מנחת שי במקום, וספר חומת אנך של החיד"א, ושו"ת מהר"ם לובלין סימן ע"ה.
↑  כינויים נוספים הם: παραγραφή או περὶγραφή. לדוגמאות לשימוש בסימון זה במקורות יוונים ראו: E. G. Turner, Greek Manuscripts of the Ancient World (Oxford 1971), plates 15,25.
↑  Emanuel Tov, Textual criticism of the Hebrew Bible, pp. 54-55
↑  מגילה 11QpalooLev (מגילה ממערה 11 בקומראן, של ספר ויקרא, הכתובה באלפבית העברי העתיק) - באמצע פסוק כ"ז שבפרק י"ח נכתבו שני פסוקים מפרק כ' (פסוקים כ"ג-כ"ד), והם מוקפים בנו"נים הפוכות. אותו הדבר במגילת מלחמת בני אור בבני חושך III,‏1, ובספר היובלים VII,‏8.
↑  על פי מיכאל היגר, במהדורתו, מסכת סופרים, 1937.
↑  כך במרבית כתבי היד, אחרים גרסו: 'שיפוד', 'שיעור', 'שיופר', 'שיזפר' או 'סימן'. ראו במהדורת הייגער, 1937, עמ' 165, בהערות לשורה 2.
↑  כך במרבית כתבי היד, אחרים גרסו: 'שיפוד', 'שיעור', 'שיופר', או 'שיזפר'. ראו במהדורת הייגער, 1937, עמ' 166, בהערות לשורה 2.
דוגמה לשני המופעים של נו"ן הפוכה בפרשת "ויהי בנסוע" שבספר במדבר (י 35-36), בספר תורה בן זמננו
דוגמה לשבעה מופעים (מתוך 9) של נו"ן הפוכה במקרא (ספר תהילים, קז, 23-28), ב"כתר ארם צובא" – אחד מכתבי היד החשובים ביותר של ספר התנ"ך המצויים כיום (המאה ה-10 לספירה). ניתן לראותם בשולי הגיליון מימין.
משה מימון (רב)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1924 ה'תרפ"ד תוניס, תוניסיה הצרפתית 
 פטירה:  26 באפריל 2002 (בגיל 78 בערך) י"ד באייר ה'תשס"ב 
 תאריך עלייה:  1948
 מדינה:  תוניסיה הצרפתית, ישראל 
 תקופת הפעילות:  1951 – 26 באפריל 2002 (כ־51 שנים) 
 רבותיו:  חיים חורי 
 
הרב משה מימון (ה'תרפ"ד, 1924 - י"ד באייר ה'תשס"ב, 26 באפריל 2002) היה רב ישראלי יליד תוניסיה שכיהן כרב הערים עפולה וקריית אתא.
ביוגרפיה

נולד בשנת תרפ"ד (1924) בתוניס לאביו רבי אליהו מימון ואמו נשריה. סבו היה החכם מנחם מימון, אחיו של רב העיר גאבס רבי משה (בישי) מימון. למד מפי הרב פראג'י עלוש ורבי חיים חורי. שימש כמלמד תלמידים, שוחט ובודק, ושליח ציבור בעיר תאלה (אנ'), ולאחר מכן בעיר אל-כף (אנ') ובעיר גאבס. נשא לאישה את נווארה שלביה ונולדו להם חמישה ילדים. לאחר קום המדינה עלה לישראל יחד עם משפחתו והתיישב בטבריה. באדר א' ה'תשי"א התמנה על ידי הרבנים הראשיים לישראל, בן ציון מאיר חי עוזיאל ויצחק אייזיק הלוי הרצוג לרב מושב בית שקמה סמוך לאשקלון, ובקיץ של אותה שנה התמנה לרב בעפולה, שם כיהן כשבע שנים. ב-1958 התמנה לרב הספרדי של כפר אתא, שהפך לימים ל"קריית אתא". ייסד בעיר ישיבה לזכר חללי רעידת האדמה באגאדיר, ולאחר סגירתה תרם את המבנה לישיבת פורת יוסף. בשנת 1974 הגיש מועמדת למשרת רבה הראשי של חיפה (לאחר פטירת הרב יוסף משאש), אך הסיר את מועמדותו לאחר שמערכת הבחירות גרמה לסערת רוחות. היה יו"ר הנהלת "התאחדות הרבנים הספרדים בישראל" וראש קרן "דובב שפתי ישנים" להדפסת ספרי רבני תוניסיה, במסגרתה הוציא לאור ספרים רבים (ראו להלן).
נפטר ביום י"ד באייר ה'תשס"ב (2002).
בנו הרב אליהו גד מימון ממלא את מקומו כרבה של קריית אתא. בנו הרב יורם מימון חיבר את הספר "מתנת משה". בתו בתיה נהרגה בתאונת דרכים בגיל 20 בשנת ה'תשל"ו.
ספריו

ברכת אליהו - פרושים ודרושים (ה'תשי"ב).
הלכה למשה - שו"ת (ה'תשי"ז). ספר זה הוא הספר הראשון שניתנה לו הסכמה מאת הרב עובדיה יוסף (שכיהן אז כדיין בפתח תקווה).
לב טוב על ספר החינוך.
תורת אמי - ענייני אבלות, הספדים
וניחומים על אמו, ועניינים שונים (התשל"ג).
ספריו > ספרים שהוציא לאור

שו"ת "אוהב משפט" של רבו הרב פראג'י עלוש.
ספרי הרב יצחק חי בוכבזה: "לחם לפי הטף", "בית הלחמי" ו"לב ימים".
"חלב חטים" לרבי יצחק חי טייב.
"ערך השולחן" לרבי יצחק טייב.
"אבני צדק" לרבי ישועה בסיס.
"שלמי תודה" לרבי שלמה דאנה.
"תפארת בחורים" לרבי שלום חי הכהן.
"זרעו של אברהם" לרבי אברהם חג'אג'.
לקריאה נוספת

בנו הרב יורם מימון, זיכרון להולכים, אור תורה תכז, ה'תשס"ג, עמ' תק-תקג.
הערות שוליים

↑  הוכתר רב לעדה הספרדית בכפר אתא, חרות, 20 ביוני 1958.
↑  ראובן בן צבי, 12 הגישו מועמדות לרב ראשי של חיפה, מעריב, 23 באוקטובר 1974
↑  נבחרו רבני חיפה, דבר, 28 במאי 1975
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313713905171  VIAF: 238831521   WorldCat (עם VIAF): 238831521
טבלת מקטעים כללית

טבלת המקטעים הכללית (באנגלית: Global Descriptor Table, או בקיצור GDT ) היא מבנה נתונים המשמש מעבדים ממשפחת Intel x86 (החל מ־Intel 80286 (אנ')) ומגדירה תכונות ומאפיינים של מקטעי זיכרון שונים, כמו כתובת הבסיס של המקטע, גודל המקטע, הרשאות של המקטע ועוד.
ה-GDT מהווה את אחד ההבדלים העיקריים בין Protected mode (אנ') ל-Real mode (אנ'), בעודה מאפשרת להגדיר הגבלות גישה לאזורים מסוימים בזיכרון.
תיאור

ה-GDT היא טבלה (מערך), שכל תא בו הוא בגודל 8 בתים. כל ערך בטבלה מתייחס למקטע אחר בזיכרון (מתאר מקטע (אנ')), ל-Task state segment (אנ') (מבנה שמחזיק מידע על משימה (task (אנ')) ספציפית), ל-Call gate (אנ'), או לטבלת מקטעים מקומית (אנ').
כל תא בטבלת המקטעים הוא כאמור בגודל של 8 בתים, וכולל בתוכו את השדות הבאים:
כתובת הבסיס של מקטע הזיכרון
כתובת הגבול של מקטע הזיכרון, שממנה ניתן להסיק על גודל הזיכרון
הרשאות המקטע
control bits
האוגר GDTR מאחסן כתובת שבה נשמר מידע על טבלת המקטעים הכללית - הגודל שלה, והכתובת שלה בזיכרון. ניתן לשנות את ערכו באמצעות הפקודה LGDT.
מבנה > x86-64

המבנה של כל תא ב-GDT במערכת הפעלה עם ארכיטקטורת x86-64 הוא קבוע, והגודל שלו הוא 64 סיביות. מתאר המקטע כולל את השדות הבאים:
כתובת בסיס (Base Address) - הכתובת שבה מתחיל מקטע הזיכרון. האורך הכולל של שדה זה הוא 32 סיביות, והוא מפוצל לשני חלקים: סיביות 16–39 וסיביות 56–63 (כאשר סיבית 0 היא הסיבית הראשונה).
גבול המקטע (Segment Limit) - הכתובת האחרונה הזמינה במקטע. אורך שדה זה הוא 20 סיביות, והוא מפוצל לשני חלקים: 16 הסיביות הראשונות, יחד עם סיביות 48–51 (כאשר סיבית 0 הסיבית הראשונה) מהווים את גבול המקטע. גודל הזיכרון לא מושפע רק מכתובת הבסיס ומגבול המקטע, אלא גם משדה ה-Granuality (ראו בהמשך).
בית הגישה - סיביות 40–47 מהוות יחד את בית הגישה. 
 Accessed bit - ביט שהופך ל-1 בכל פעם שניגשים למקטע. 
 Readable bit/Writable bit: עבור מתאר מקטע שהוא מקטע קוד, זהו ביט קריאה, ואילו עבור מתאר מקטע שהוא מקטע של מידע, זהו ביט כתיבה. בהתאם לסוג הביט, כאשר הוא 1, הקריאה/הכתיבה מותרות (בהתאמה). 
 Direction/Conforming bit - מטרת הסיבית השלישית בבית הגישה תלויה גם כן בסוג המקטע. עבור מקטע של מידע, הסיבית קובעת אם המקטע "גדל" כלפי מטה או כלפי מעלה. אם המקטע הוא מקטע של קוד: כאשר הביט הוא 0, הקוד יכול להתבצע רק מטבעת ההגנה (אנ') שנקבעה בשדה ה-DPL (שהוא גם חלק מבית הגישה). כאשר הביט הוא 1, הקוד יכול להתבצע בטבעת הגנה נמוכה יותר, כלומר עם הרשאות גבוהות יותר. 
 ביט הרצה (Executable bit) - קובע האם המקטע הוא מקטע של קוד או מקטע של מידע (כאשר הביט דלוק, זהו מקטע של קוד). 
 ביט סוג המתאר (Descriptor type bit) - קובע האם מתאר המקטע עוסק במקטע מערכת (כמו TSS או LDT), או האם זהו מקטע של קוד או מידע. 
 DPL - שתי סיביות שמהוות יחד את מספר הטבעת (ring) הנדרשת עבור המקטע. 
 Present bit - הערך של סיבית זו אמור להיות 1 עבור כל מקטע תקין.
דגלים - סיביות 52–55. הערך של הסיבית הראשונה בשדה זה הוא תמיד 0. הסיבית השנייה דלוקה רק כאשר מתאר המקטע מתאר מקטע של קוד 64-סיביות. הסיבית השלישית עוסק בגודל המקטע. אם הוא 0, הסגמנט הוא בעל ערך 16 ביט, ואם הוא 1, הסגמנט הוא בעל ערך 32 ביט. הסיבית האחרונה היא שדה ה-Granularity. אם ערך הסיבית הוא 0, אז השדה של גבול המקטע הוא ביחידות של בתים, ואילו אם הוא 1, אז הוא ביחידות של דפים (pages) בגודל 4K.