stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בורסיפה

| --- | --- |

 היסטוריה
 תרבויות:  בבל 
 תקופות:  המזרח הקדום 
 מיקום
 מדינה:  עיראק, הממלכה האחמנית, האימפריה הבבלית החדשה, האימפריה הבבלית העתיקה, הממלכה הסלאוקית 
 קואורדינטות:  32°23′31″N 44°20′30″E﻿ / ﻿32.391997222222°N 44.341688888889°E﻿ / 32.391997222222; 44.341688888889
  (למפת עיראק מוגדלת) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. בורסיפה(למפת עיראק רגילה) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. בורסיפה
 
מסופוטמיה באלף השני לפנה"ס
שרידי הזיגוראת של בורסיפה, 1916
לבנת חרס בבלית מהמאה השישית לפני הספירה נושאת כתובת בכתב יתדות "נבוכדנצר מלך בבל תומך מקדש אסגילה (בבל) ומקדש  אֵ-זִידָה (בורסיפה) בנו בכורו של נבופלאסר מלך בבל. מוזיאון הכט חיפה
מפה של אזור העיר בבל ובורסיפה משנת 1908. בורסיפה מסומנת למטה משמאל
בּוֹרְסִיפָּה (בשומרית: BAD.SI.(A).AB.BAKI, באכדית: בּוֹרְסִפָּ) הייתה עיר עתיקה חשובה בשומר. העיר נבנתה משני צידו של אגם כ-19 ק"מ דרום-מערב לעיר בבל על הגדה המזרחית של נהר הפרת. האתר הארכאולוגי שוכן כיום במחוז באבל בעיראק. תושבי המקום קוראים למקום "בירס נימרוד" משום שהם מזהים את האתר עם נמרוד המקראי. השריד הבולט באתר הוא זיגוראת שנקרא "מגדל הלשון", זוהה במסורת התלמודית ומאוחר יותר במסורת הערבית כמגדל בבל.
בוני הזיגוראת משומר-אכד הקימו אותו לכבוד האל המקומי נבו שהיה הבן של האל מרדוך, אלה של העיר הבכירה בבל.
היסטוריה

בורסיפה מוזכרת במקורות השונים מתקופת אור 3 ותקופות מאוחרות יותר כמו בתקופת הממלכה הסלאוקית וגם בתקופה האסלאמית הקדומה, בדרך כלל בהקשרים של העיר בבל. העיר הייתה תמיד תלויה בבבל ומעולם לא הייתה מרכז של כוח אזורי. החל מהמאה ה-9 לפנה"ס העיר שכנה על הגבול שמדרומו שכנו שבטי הכשדים.
הבבלים קראו לפעמים לעיר בשם בבל השנייה. העיר הייתה מרכז הפולחן לאל נבו. בעיר שכן מקדש האל אֵ-זִידָה שפירושו בית האמת, מגדל המקדש (הזיגוראת) שנקרא אֶ-אֻר-אִמִן-אַנְכְּ שפירושו "בית שבעת המפקדים בשמים ובארץ", ומקדשים נוספים.
נבוכדנצר השני חידש את כל המקדשים בעיר. בראש השנה הבבלי הייתה מתקיימת תהלוכה של האל נבו. פסלו של האל הועבר מבורסיפה לבבל. בתחילת חודש סיוון היו כוהנות מהמקדש בבבל הולכות לבורסיפה.
העיר הייתה מחוברת לעיר בבל באמצעות תעלת מים בשם "נאר ברסיפ" (נאר-נהר).
בספר נגד אפיון של יוסף בן מתתיהו, מוזכרת העיר בקשר לכיבוש בבל על ידי כורש והמרדף שלו אחר נבונאיד. בספרו הוא מציין שנבונאיד לאחר הקרב על בבל שבו הפסיד, ברח מכורש לבורסיף. כורש שם מצור על בורסיף, נבונאיד לא חיכה לסיום המצור והסגיר את עצמו לכורש.
המקדש לאל נבו נהרס בשנת 484 לפנה"ס בעת דיכוי מרד כנגד המלך האחמני חשיארש הראשון.
על פי סטרבון, בתקופה ההלניסטית התקיים בעיר בית ספר מפורסם לאסטרולוגיה, בנוסף העיר התפרסמה בבתי מלאכה לבדים ואריגים.
בתקופה התלמודית התקיימה בעיר קהילה יהודית חשובה. בתלמוד מופיע שם העיר בורסיף. בימי הביניים המקום נקרא בורס.
העיר התקיימה עד הכיבוש המונגולי בשנת 1258 לספירה.
ארכאולוגיה

האתר נחפר בשנת 1854 תחת הנהלתו של האשורולוג הבריטי הנרי רולינסון, כאשר את עיקר העבודה עשו הכפופים לו. רולינסון עצמו חפר אישית במקדש לאל נבו את "מנסרת נבוכדנצר השני" שכללה רשימת שמות של אנשים ותפקידם. המנסרה מזכירה גם את העיר אשדוד (המנסרה שוכנת במוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול).
בין השנים 1881-1879 האתר נחפר על ידי האשורולוג האשורי הורמוזד רסאם עבור המוזיאון הבריטי. חפירותיו התרכזו במקדש לאל נבו. חפירה ארכאולוגית נוספת התקיימה בשנת 1902 על ידי רוברט קולדווי Robert Koldewey אדריכל גרמני. זו הייתה חפירה משנית לחפירתו העיקרית בעיר בבל. גם הוא התרכז בחפירתו באתר במקדש לאל נבו.
בשנת 1980 החלה לחפור באתר משלחת של אוניברסיטת אינסברוק (Leopold-Franzens-Universität Innsbruck). המשלחת חפרה באתר במשך 16 עונות חפירה. בתחילה הם חפרו באזור הזיגוראת, ולאחר מכן חפרו את שרידי המקדש לאל נבו. בעקבות המצב הפוליטי בעיראק החפירות הופסקו.
הממצאים באתר כללו לוחות חרס בכתב יתדות שעסקו בנושאים משפטיים, אדמיניסטרטיביים ואסטרונומים. חלקם הגיעו לשוק השחור. פרסומים על הארכיון החלו בשנות ה-80 של המאה ה-20. הממצאים כללו כתובת של נבוכדנצר השני שנקראת "כתובת בורסיפה" (Borsippa inscription), המספרת איך הוא שיקם את המקדש לאל נבו שנקרא "המקדש של שבע הספירות" השיקום נעשה באמצעות לבנים מלאפיס לאזולי.
על פי המשלחת האוסטרית, הזיגוראת נבנה על ידי נבוכדנצר על שרידי זיגוראת קדום מהאלף השני לפנה"ס. לאחר שהושלם הוא הגיע לגובה של 70 מטר, והוא היה בנוי מתשעה מפלסים. שרידי הזיגוראת מגיעים לגובה של 52 מטר מעל פני המישור.
בחפירה נמצאה אבן יסוד של מבנה שנשאה כתובת שתוכניתו של נבוכדנצר הייתה לבנות את מקדש הזיגוראת בבורסיפה על פי תוכנית המקדש בבבל, והוא יגיע לשמים.
בורסיף בתלמוד

על פי מסכת קידושין נחשב לעניין יוחסים כמשובח ביישובי בבל. אזכורים של העיר מופיעים במקומות נוספים בתלמוד. במסכת סנהדרין למשל, מסופר על אירועי מגדל בבל. על פי הגמרא, לאחר שנחרב המגדל נשארה מעין קללה על האוויר שבסביבתו וכל מי ששוהה באוויר זה לוקה בשיכחה. מיד לאחר מכן נותנת הגמרא עצה טובה: "אמר רב יוסף: בבל ובורסיף, סימן רע לתורה", משום שמי ששוהה בהם שוכח את תורתו. ולמה נקרא שמה בורסיף משום שאדם השוהה בה משתכחת ממנו תורתו, והוא הופך למעין בור ריק ממים ("בור שאפי" = בור ריק). מכאן שבבורסיף נבנה מגדל בבל.
לקריאה נוספת

רן צדוק, The Geography of the Borsippa region, in Amit, Y. et al. (eds.), Essays on Ancient Israel in Its Near Eastern Context: A Tribute to Nadav Na≥aman. Winona Lake, 2006, 389-453.
רן צדוק, The Quarters of Borsippa, in Bar, S. et al. (eds.), 2008. In the mountain, the Shephelah and the Arabah: Studies presented to Adam Zertal. Jerusalem 69-93
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק כ.
↑  Biblical Archeology
↑  ASHDOD-YAM EXCAVATIONS 2013
↑  תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף ע"ב, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ק"ט, עמוד א'.
| מסופוטמיה |
| --- | --- | --- |
| ממלכות בתקופת הברונזה | ממלכות בתקופת הברונזה |  |
| שומר | אומה • אור • ארידו • ארך • אשנונה • באד-טיבירה • בורסיפה •  דיר • לגש • מלגיום • נגירסו • ניפור • סיפר • כיש • שדופום • שורופק |  |
| עילם | שושן • אנשאן |  |
| אכד | אכד • מארי • גותים |  |
| אמורים | אמר • תותול • איסין • ארך • לרסה • בבל • כיש • מרי • תרקה • ימחֿד • אכלתום |  |
| בבל | התקופה הבבלית הקדומה • כשים • האימפריה הבבלית החדשה • כשדים • דור-כוריגלזו |  |
| אשור | אשור • כלח • דור שרוכין • נינוה • חרן • אימגור-אנליל • האימפריה האשורית החדשה |  |
| חור | מיתני • אורקש • נוזי • אוררטו |  |
| נושאים מרכזיים | נושאים מרכזיים |  |
| ממשל | מלכי שומר • מלכי אשור • מלכי בבל |  |
| מיתולוגיה | מיתולוגיה מסופוטמית • הוראות שורופק • אנומה אליש • עלילות גילגמש • מרדוך • קינת ניפור • הדת הבבלית אשורית |  |
| שפה | כתב יתדות • אלפבית ארמי • שומרית • אכדית • אמורית • עילמית • חורית • ארמית |  |
| נהרות | פרת • חידקל • חבור • בליח • דיאלא • הזב הגדול • הזב הקטן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475192805171  BnF: cb121599845 (data)  GND: 4252597-4  NKC: ge756394  SUDOC: 030120144  VIAF: 240907398   WorldCat (עם VIAF): 240907398 
גבעת בירס נימרוד כפי שצולמה בסוף המאה ה-19 תחילת המאה ה-20
בזיליקת אורסולה הקדושה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה
 על שם:  אורסולה הקדושה 
 מיקום:  קלן
 מדינה:  גרמניה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־5
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־5 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית, בארוק ורומאנסק
 קואורדינטות:  50°56′44″N 6°57′15″E﻿ / ﻿50.945669°N 6.954214°E﻿ / 50.945669; 6.954214
 אתר רשמי
  (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניאורסולה(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניאורסולה
 
בזיליקת אורסולה הקדושה היא בזיליקה בעלת היסטוריה צליינית חשובה השוכנת בלב המרכז ההיסטורי של קלן. היא מוקדשת לאורסולה הקדושה שהייתה לקדושה שמצאה את מותה במקום עם עוד 11,000 בתולות על פי המסורת.
על פי המסורת

המסורת מספרת על אורסולה הקדושה, נסיכה ממוצא בריטי-רומי היוצאת למסע צליינות בספינה שנקלעת לסערה בעת מפתיע. הסערה סחפה את הספינה ביום אחד אל חופי העיר רומא ושם האפיפיור בכבודו ובעצמו עם עוד כמה אנשי דת אחרים מצטרפים אליהם למסע. בכל מקרה בעת מסעם הם הגיעו לקלן, שם על ידי קבוצה ממוצא הוני נכרתים ראשי 11,000 הבתולות במכוון, אחד אחרי השני ובהם גם נופלת למשכב אורסולה הקדושה (מפני שהנשים ואורסולה ניסו להמיר את דתם לנצרות). מטרתה מראש של רואסולה הייתה להינשא ולכן גם במותה ובמות 11,000 הבתולות מת גם בעלה.
היסטוריה

המבנה הראשון באתר מקורו הוא במאה ה-4 לספירה כאשר נבנתה באתר אנדרטה לזכר הנופלים בשל דתם. בעת ימי הביניים נמצא במקרה במקום קבר המוני (בית קברות רומאי למעשה ייתכן וכי בדיעבד) והוא קושר לאורסולה הקדושה עקב כך (שנת 1155). הקבר נמצא על יד כנסייה במקום שהייתה גם היא מוקדשת לאורסולה הקדושה. גורם זה היה המניע העיקרי לבנייתו של החדר מצופה הזהב שהפך לסמלה של הבזיליקה כיום בתקופת הבארוק המאוחרת יותר. בכל מקרה על פי המשוער כיום מקור הסיפור עשוי להיות בהחלט אמיתי ביסודו-אורסולה אכן נהרגה במקום על ידי הוצאה להורג אך סביר להניח כי עם עוד 11 בתולות (מספר הרבה יותר מתון מאשר אלפי בתולות על פי המסורה) או שהיא עברה במקום עם בתולה אחת בשם אנדקסימיליה (Undecimilla)-שם שיכול אולי היה להוביל לבלבול למספר 11,000 עקב היותו זהה בהגייתו למספר זה. אפשרות אחרת שנתונה בספק היא כי הכנסייה הקתולית בקלן אותם הימים נפחה במכוון את המספר כדי להעצים את כמות הצליינים שיבואו לבקר באתר.
החדר המוזהב נתרם על ידי יוהאן פון קראנה (Johann von Crane) שהיה לקונסול אימפריאלי באימפריה הרומית הקדושה (נתרם בשנת 1643).
גלריה

מותה של אורסולה הקדושה מאת פטר פאול רובנס במוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות של בלגיה
החדר המוזהב
החדר המוזהב
בית המקהלה הבנוי בסגנון הגותי
הערות שוליים

1 2 3  Church of St. Ursula
1 2 3  Sales Guide: St. Ursula, www.willkommeninkoeln.de (באנגלית) (ארכיון)
↑  St. Ursula, www.cologne-tourism.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4326428-1
בית העירייה הישן (האג)

ערך זה עוסק בבית עיריית האג הישן. אם התכוונתם לבית העירייה , ראו .
חזית המבנה
בית העירייה הישן של האג שבהולנד הוא מבנה בסגנון אדריכלות הרנסאנס. הממוקם בסמוך לכנסיית ג'יימס הקדוש. המבנה שימש בעבר כמושבה של ממשלת העיר, עד שהוחלף על ידי בית העירייה הנוכחי (בית עיריית האג).
בית העירייה, שהקמתו הסתיימה בשנת 1565, מכיל בתוכו גלריית ציורים היסטוריים. בתקופתו, נחשב המבנה למרשים מאוד וגדול.
המבנה נפגע במהלך המהפכה הפרוטסטנטית, אך שוחזר והורחב בשנת 1882.
בית העירייה האדום

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין עירייה 
 שימוש:  בית עירייה
 כתובת:  רחוב Rathausstraße, ברליןברלין
 מיקום:  מיטה 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1861–1869 (כ־8 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1869 
 סגנון אדריכלי:  נאו-רנסאנס, סגנון הקשת העגולה 
 מידות
 גובה:  74 מ' (מגדל) 27 מ' 
 שטח:  9,801 מ"ר 
 קואורדינטות:  52°31′07″N 13°24′30″E﻿ / ﻿52.518611111111°N 13.408333333333°E﻿ / 52.518611111111; 13.408333333333
  (למפת ברלין מוגדלת) בית העירייה(למפת ברלין רגילה) בית העירייה
 
המבנה במבט ממגדל הטלוויזיה של ברלין
בית העירייה האדום (בגרמנית: Rotes Rathaus) הוא המבנה שבו שוכנת עיריית ברלין. הוא שוכן ברחוב העירייה (Rathausstraße, לשעבר רחוב המלך - Königstraße), פינת רחוב היהודים, שברובע מיטה ליד כיכר אלכסנדר. בבניין נמצאים משרדיהם של ראש עיריית ברלין ושל מועצת העיר, המשמשים גם כמושל והסנאט של המדינה הפדרלית של ברלין. שמו של הבניין הוענק לו בשל הלבנים האדומות שממנו הוא בנוי.
על בניית הבניין בין השנים 1861–1869 היה מופקד האדריכל הרמן פרידריך וֶזֶמן, שזכה בתחרות בינלאומית לעיצובו ב-1858. תוכניתו של וזמן הושפעה מסגנון הרנסאנס האיטלקי, בייחוד זה של פררה ובולוניה, שבהם נעשה שימוש נרחב בלבנים אדומות. תוכנית הבניין נעשתה על פי הדגם של בית העירייה הישן של טורון בפרוסיה המערבית (פולין של ימינו), בעוד הארכיטקטורה של המגדל מזכירה את המגדל של קתדרלת לאן, בצרפת. הבניין תופס שטח של בלוק שלם, שעד לבנייתו עמדו עליו בניינים מימי הביניים. ב-1879 נוספה לקומה הראשונה במבנה סדרה של 36 תבליטים המתארים אישים ואירועים מההיסטוריה של ברלין וברנדנבורג מהמאה ה-12 ועד 1871, שיצרו האומנים לודוויג ברודוולף, אלכסנדר קלנדרלי, אוטו גייאר ורודולף שווייניץ.
המבנה נפגע קשות בהפצצות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה ונבנה מחדש על פי התוכניות המקוריות בין השנים 1951–1956. בתקופה זו שימש בניין העירייה החדש (Neues Stadthaus), שלא נפגע במלחמה, כבניין העירייה של כל חלקי ברלין, ומשנת 1948 ואילך כבניין העירייה של מזרח ברלין. לאחר שהושלמה בנייתו מחדש חזר בית העירייה האדום לשמש כעירייה של החלק הסובייטי של העיר, בעוד החלק המערבי של העיר נוהל מבית עיריית שנברג (שמכניסתה נשא נשיא ארצות הברית ג'ון פ' קנדי ב-1963 את נאומו "אני ברלינאי", שהדגיש את תמיכת ארצות הברית בגרמניה המערבית). ב-1958 נוספו לרחבת הכניסה של הבניין פסלים המתארים את אנשי ברלין בונים מחדש את עירם, שפיסל פריץ קרמר.
ב-1 באוקטובר 1991, בעקבות איחוד גרמניה, עבר הבניין לשמש רשמית כממשל של ברלין המאוחדת.
באנד

באנד (בהונגרית: Bánd) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
על פי ממצאים ארכאולוגיים, הכפר היה מיושב עוד בתקופת האימפריה הרומית. בתחילת במאה ה-15 הכפר נהרס ונבנה שוב בתחילת המאה ה-16.
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
| יישובים במחוז וספרם |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | וספרם  |  |
| ערים |  אייקה •  בדצ'ונטומאי •  בלטונאלמאדי •  בלטונפירד •  בלטונפיזפה •  בלטונקנשה •  ברהידה •  דווצ'ר •  הרנד •  פאפא •  שימג •  טפולצה •  וארפלוטה •  זירץ |  |
| כפרים | סנטגאל • נמשסאלוק • יאשד • אשקי • אשי • פטפירדה • טש • וילוניה • צ'הבאניה • פרקשגייפי • הלימבה • קישלד • מגיארפולאן • ניראד • אץ' • סץ • אורקוט • וארושלד • אדוריאנהאזה • אגראליה • אפאצטורנה • בורסרצ'ק • צ'גלה • דברון • דובה • איסקאז • קמונד • קרקוסרצ'ק • קרטה • קישברז'ן • קישצ'ס • קישפיריט • קישסלש • קולונטאר • נגיאלאשון • נג'פיריט • נוסלופ • אורוסי • פוסטמישקה • שומלוינה • שומלוסלש • שומלובאשארהיי • שומלובצ'ה •  ויד • טישקוואר • אברהאמהג' • בדצ'ונטרדמיץ • בלטונאדריץ' • בלטונהניה • בלטונרנדש • גיולקסי • הגיישד • הג'מגש • קפולץ' • קאפטלנטוטי • קקוט • קישפאטי • קוואגוארש • קוושקאל • לשנצפלו • לשנצאישטוואנד • לשנצטומאי • מונושטורפאטי • נמשוויטה • רפושקה • רוופילפ • שלפלד • שאשקה • סנטבקאלה • סיגליגט • טליאנדרגד • אוז'ה • ויגאנטפטנד • זלהלאפ • בלטונאקרטיה • בלטונקנשה • בלטונפיזפה • צא'יאג • פלשארש • קיראיסנטאישטוואן • טיהאן • קינגש • ליטר • פפקסי • אלשוארש • אסופה • בלטונאקלי • בלטונצ'יצ'ו •  בלטונספזד • בלטונסלש • בלטונאודווארי • צ'ופק • לובאש • מונוסלו • אובודוואר • ארוונייש • פלוזנק • פצ'יי • סנטאנטלפה • סנטיאקבפה • טגיון • ואסוי • זאנקה • באנד • אפלן • היימאשקר • הארשקוט • הרנד • הידגקוט • מארקו • מנצ'היי • נג'וואז'ון • נמשוואמוש • פולה • שוי • סנטקיראיסבדיה • טוטוואז'ון • וספרמפאיס • ורשטו • אדאסטוול • בקוניאקו • בקונקופאן • בקונפלשקה • בקונשאג • בקונסנטאיוואן • בקונסיץ' • בקונטמאשי • בב • בקאש • צ'וט • דאקה • דברנטה • אג'האזשקסה • גנה • גצ'ה • גיץ • הומוקבדגה • קמנשהגייס • קמנשסנטפטר • קופ • קילשווט • לובאספטונה • מגיארגנץ' • מלומשוק • מרצלגרגיי • מרצלטה • מזלק • מיהאיהאזה • נג'אצ'אד • נג'דם • נג'גיימוט • נג'טבל • נמשגרז'ן • נמטבאניה • נוראפ • ניאראד • פאפדרשקה • פאפקובאצ'י • פאפשלמון • פאפטסר • טקאצ'י • אוגוד • ואניולה • וארקסה • וסר • וינאר • בז'י • בודורפה • צ'אברנדק • דברונץ • גוגאנפה • גייפיקאיאן • הטייפה • הוסטוט • קאפטלנפה • מגייר • נמשהן • ריגאץ' • שימגפראגה • סנטאימרפלווה • אוק • וספרמגלשה • זלארדד • זלגיימרה • זלמגייש • זלסגוואר • בקונבל • בקונאנה • בקוניאוסלופ • בקונסנטקיראי • בורזוואר • צ'סנק • צ'טן • דודר • לוקוט • נגייסטרגאר • אולספלו • פנזשגיור • פורווה • סאפאר |  |
| יישובים בנפת וספרם |
| --- | --- | --- |
| יישובים | וספרם • באנד • ברנג • אפלן • היימאשקר • הארשקוט • הרנד • הידגקוט • מארקו • מנצ'היי • נג'וואז'ון • נמשוואמוש • פולה • שוי • סנטגאל • סנטקיראיסבדיה • טוטוואז'ון • וספרמפאיס • ורשטו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7741841-4 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בהונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית הכנסת אור תורה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  עכו 
 מדינה:  ישראל 
 נוסח תפילה:  נוסח הספרדים
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1955
 תאריך פתיחה רשמי:  1955 
 קואורדינטות:  32°55′28″N 35°04′37″E﻿ / ﻿32.924438°N 35.076808°E﻿ / 32.924438; 35.076808
 he
 
אולם בית הכנסת
תקרת בית הכנסת
בית הכנסת אור תורה הוא בית כנסת בעכו. בית הכנסת הוקם בידי עולים מתוניסיה, והוא מכונה גם "התוניסאי" או "לגריבה", על שם בית הכנסת הגדול באי ג'רבה שבתוניסיה, אף שכיום הוא משמש מתפללים מכל עדות המזרח.
היסטוריה

בית הכנסת הוקם בשנות ה-50 של המאה ה-20 בידי עולים מתוניסיה, במבנה עתיק ששימש עד אז כמתנ"ס. גבאי בית הכנסת ציון בעדאש החליט להוסיף למבנה יצירות פסיפס, כשם שהיה מקובל בבתי הכנסת העתיקים בארץ ישראל. הוא פנה למפעל הפסיפס של קיבוץ אילון, ופסיפס ראשון הוצב בבית הכנסת.
לאורך השנים נוספו עוד ועוד קטעי פסיפס, וכיום קירותיו החיצוניים והפנימיים, תקרתו וחלק מהרצפה מכוסים כולם במאות מיליוני אבני פסיפס צבעוניות. צבעי האבנים טבעיים, ואף אחת מהן לא נצבעה. כולן הובאו ממקומות שונים בארץ ישראל, מרמת הגולן ועד הרי אילת. בנוסף, יש בבית הכנסת 140 חלונות ויטראז'. הפסיפסים והוויטראז'ים עוסקים בתולדות עם ישראל, החל בסיפורי התנ"ך וכלה באירועים מהמאה ה-20, וכן בנופי ארץ ישראל, עריה ועולם החי והצומח שלה. 11 יצירות עוסקות בשואה, וסדרה נוספת של פסיפסים מוקדשת למטבעות ארץ ישראליים לדורותיהם. עד היום מיוצרים רוב הפסיפסים באילון.
בבית הכנסת ארבע קומות. בקומה הראשונה בית מדרש המשמש גם לאירועים וכנסים, בקומה השנייה בית הכנסת עצמו, בקומה השלישית עזרת הנשים ובקומה הרביעית מתחם ובו היצירות העוסקות בשואה.
אלמנט ייחודי נוסף בבית הכנסת הוא הימצאותם של שבעה היכלות (ארונות קודש) שדלתותיהם עשויות כסף. כל היכל מוקדש לנושא אחר: האחד לקהילות ישראל בעולם, השני לצה"ל, השלישי לשואה, הרביעי לעשרת הרוגי מלכות, לעולי הגרדום, לחטיבת כרמלי (ששחררה את עכו במלחמת העצמאות) ולאלי כהן, החמישי לגירוש ספרד, השישי לירושלים והשביעי לבית המקדש. שבעת ההיכלות נועדו לסמל את שבעת הרקיעים. כולם מצופים מבפנים בפסיפס. בית הכנסת הוקם לפני כשישים שנה ועד היום עדיין ממשיכים לתפעל אותו.
לקריאה נוספת

ציון בעדאש,  כל עם ישראל - בבית כנסת אחד : בית הכנסת "אור תורה" "לגריבה" ("התוניסאי"), עכו, תשס"ה
ארנסט תלמאן (סרט)

| --- | --- |

כרזת "בן מעמדו" בלייפציג, 1954.
 בימוי:  קורט מציג 
 הופק בידי:  אדולף פישר 
 תסריט:  וילי ברדל מיכאל טשסנו-הל
 עריכה:  לנה ניומן 
 שחקנים ראשיים:  גינטר זימון
 מוזיקה:  וילהלם ניף 
 צילום:  Karl Plintzner 
 מדינה:  גרמניה המזרחית 
 חברת הפקה:  דויטשה-פילם אקציינגזלשאפט
 חברה מפיצה:  Progress Film 
 הקרנת בכורה:  9 במרץ 1954 7 באוקטובר 1955
 משך הקרנה:  127 דקות 140 דקות
 שפת הסרט:  גרמנית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי 
 תקציב:  10,000,000 מארק מזרח גרמני
 דף הסרט ב־IMDb
 
ארנסט תלמאן: בן מעמדו וארנסט תלמאן: מנהיג מעמדו (בגרמנית: Ernst Thälmann – Sohn seiner Klasse ו-Ernst Thälmann – Führer seiner Klasse) הם שני חלקיו של סרט תעמולה מזרח-גרמני בבימויו של קורט מציג (Kurt Maetzig) שיצאו לאקרנים, בהתאמה, ב-1954 וב-1955. הם עסקו בחייו של ארנסט תלמאן, מנהיגה הבולט של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בין מלחמות העולם, ונועדו להציג תיאור מהלל ודרמטי של חייו בשילוב מוטיבים בדיוניים, ביחד עם הנרטיב הקומוניסטי הרשמי אודות ההיסטוריה של המהפכה הגרמנית, רפובליקת ויימאר, עליית הנאצים לשלטון ומלחמת העולם השנייה. הסרט הוכלל כצפיית חובה בבתי-הספר ובתוכניות התרבות של מקומות העבודה, ונחשב לאחד משיאי התעמולה המזרח-גרמנית.
עלילה > חלק ראשון: בן מעמדו

בחפירות חזית המערבית, מבשר החייל יוהאנס הַרמס לתא הקומוניסטי הסמוי בקרב החיילים הגרמנים כי מהפכה פרצה בקיל. הוא נהרג בהפגזה. ארנסט תלמאן, מנהיג התא, וידידו פִיטֶה ינְזֶן מובילים את החיילים הפשוטים במרד נגד קציניהם קווַאדֶה וצִינְקֶר, ועורקים בעצמם. בברלין, דורש הקפיטליסט האמריקני חסר המעצורים מר מק'פאלר מהנשיא הסוציאל-דמוקרטי החדש פרידריך אברט למחוץ את הליגה הספרטקיסטית. צינקר, שהוא עתה איש הפרייקורפס, מנצח על רציחתם של קרל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג. תלמן, הנמצא בנמל בהמבורג, שומע על מותם ונשבע לנקום; פיטה מתאהב בבתו של הארמס, אֶנֶה, והם מתחתנים בהמשך. תלמן נעשה מנהיג פועלים ומרבה בקריאה כדי להשכיל: הוא אוהב במיוחד את "כיצד חושלה הפלדה". עם הזמן, הוא מאבד בהדרגה את הניב ההמבורגי העממי ועובר למבטא גרמני תקני.
במהלך הפוטש של קאפ, מוביל צינקר את הפרייקורפס התוקפים את המבורג. תלמן מתעלם מהסוציאל-דמוקרטים הנרפים והבורגנים החוששים מאלימות, מארגן שביתה כללית ומפקד על המארב בו צינקר וקציניו נופלים בשבי. מפקד המשטרה הסוציאל-דמוקרטי הנאיבי משחרר אותם מן הכלא לאחר שהם מבטיחים לו במשיכות כתפיים ובצחוק כבוש כי לא ישתמשו עוד באלימות. בנאום שהוא נושא בכינוס המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה (אנ') קורא תלמן לאיחוד עם הקומוניסטים. לנמל המבורג מגיעה ספינה עמוסת חיטה מברית המועצות, תשורת העם הסובייטי לפועלי המבורג; קוואדה, שהוא עתה קצין משטרה, מנסה למנוע את פריקת הסחורה אך נסוג לנוכח נחישות העובדים תחת תלמן. האחרון נוסע למוסקבה, שם הוא נפגש עם ולדימיר לנין (ויוסיף סטלין, בקטע קצר שנמחק מכל עותקי הסרט ב-1961).
ב-1923 משתתף תלמן בתפקיד בכיר בהתקוממות הקומוניסטית בהמבורג (אנ'). פיטה הורג את צינקר במהלך המהומות. לבסוף, אויביו של תלמן בוועד המרכזי מצליחים לעכב את משלוח הנשק המובטח והמתקוממים נאלצים להימלט. פיטה נתפס ונגזר עליו מוות, אך ניתנת לו חנינה. תלמן מופיע בין פועלי הנמל ומבטיח שלא ייטוש את המאבק.
עלילה > חלק שני: מנהיג מעמדו

ב-1930 משתחרר פיטה מהכלא ומתאחד מחדש עם אשתו. תלמן הוא עתה ראש המפלגה הקומוניסטית וציר ברייכסטאג. הוא מסייע לכורים בחבל הרוהר לארגן שביתה עצומה נגד התעשיינים הפוגעים בשכרם. בבחירות יולי 1932, הוא קורא לאחדות מעמדית נגד פאול פון הינדנבורג אך מנהיגי הסוציאל-דמוקרטים המדושנים מסרבים לשתף פעולה עמו ותומכים בימין. הפעיל הסוציאל-דמוקרטי הברלינאי הוותיק רוברט דירהאגן מתקשה לתמוך בהינדנבורג ונחרד לראות בריוני ימין מכים קומוניסטים, אך מנהיגי המפלגה לוחצים עליו והוא נאלץ לציית.
בינתיים, הרחובות מתמלאים באנשי אס אה פורעי חוק המכים ומטילים אימה על נציגי העובדים. הנהגת הסוציאל-דמוקרטים הבורגנית ממשיכה לפחד מתלמן יותר מאשר מהנאצים והימין, ומסרבת לכל פעולה משותפת, למרות נאומיו החוזרים ונשנים של תלמן המזהיר מפני היטלר הצובר כח. אוטו בראון, ראש ממשלת פרוסיה, מבטיח לדירהאגן ולפעילים אחרים ממפלגתו כי הוא שולט במדינה וכי החוק והסדר יישמרו, אך ללשכתו נכנס קצין המודיע כי הינדנבורג מדיח אותו. בבחירות השניות לרייכסטאג באותה שנה, בנובמבר 1932, מאבדים הנאצים שני מיליון קולות והקומוניסטים מתחזקים מאוד. מק'פאלר ותעשייני הרוהר, החוששים מהשתלטות הפועלים, מטילים את מלוא כובד משקלם כדי להכניס את היטלר לממשלה; הוא מבטיח לקפיטליסטים כי איננו מתכוון ברצינות לחלקים הסוציאליסטיים במצעו. דירהאגן, שהלך והתאכזב ממפלגתו, שומע כי הסוציאל-דמוקרטים לא יתנגדו להחלטת פרנץ פון פאפן למנות את היטלר לקאנצלר, וקורע את כרטיס החבר שלו בזעם.
הנאצים מציתים את הרייכסטאג כחלק מקנוניה להאשים בכך את הקומוניסטים, ועוצרים פעילים רבים, כולל תלמן עצמו. פיטה נמלט מגרמניה ומותיר מאחור את אשתו ובתו. תלמן נכנס למאסר ממנו לא יצא עד מותו; הרמן גרינג מנסה לשכנע אותו לשתף פעולה עם המשטר הנאצי החדש, וכשתלמן מסרב בגאווה, הוא מודיע לו שיהפוך לגווייה חיה בכלא. קוואדה הוא הקצין האחראי עליו. המאסר הממושך מעורר מחאה בכל העולם. פיטה משתתף במלחמת האזרחים בספרד כמפקד ב"גדוד ארנסט תלמן", חלק מן הבריגדות הבינלאומיות. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא מצטרף לצבא האדום. אנה אשתו משתתפת בפעילות אנטי-נאצית מחתרתית ונתפסת; איש הגסטאפו מנסה לשכנעה למסור שמות ונותן לה להיפגש עם בתה, אך היא מסרבת מתוך הבנה שלא תראה אותה עוד לעולם. אנה נכלאת בסמוך לתלמן, ושניהם מקבלים חדשות על ניצחונות הצבא האדום. תלמן מסביר לסוהר מבוגר וסימפתי כי אף שבנו נהרג בקרב סטלינגרד, התבוסה חיונית כדי שעוד מאות אלפים לא ימותו. ב-1943 המבורג מופצצת, ואנה נהרגת בתאה בעוד תלמן צורח לשווא לסוהרים הנמלטים לחלץ אותה.
המלחמה מתקרבת לסיומה. מר מק'פאלר וידידיו הקפיטליסטים הגרמנים מפסיקים לתמוך בהיטלר הכושל ומסייעים תחת זאת למארגני קשר העשרים ביולי, בתקווה להסדר נפרד עם המערב בטרם ישתלטו הסובייטים על גרמניה. היטלר מצווה על אחת הארמיות, המצויה במצב צבאי חסר סיכוי, לעמוד איתן מול הרוסים עד האיש האחרון. פיטה מוצנח בשטח המכותר ומצליח להמריד את החיילים נגד קציניהם ואנשי הוואפן אס אס ולהביא לכניעה מזורזת. במחנה הריכוז המקומי הוא פוגש את דירהאגן הכלוא שם: הקומוניסט והסוציאל-דמוקרט לוחצים ידיים.
בכלא, חוליית אס אס מגיעה כדי להוציא להורג את תלמן. אחד מהם מבליט את המקלע שלו ושואל אם תלמן יודע מה קורה הלאה; הלה עונה: "כן, גרמניה טובה יותר, גרמניה בלעדיכם." הוא צועד אל המוות כשהוא מהרהר בציטוט מ"כיצד חושלה הפלדה" על כך שהחיים הם המתנה היקרה ביותר שניתנה לאדם ועליו להקדישם לשחרור האנושות. מאחוריו, הרקע מתחלף בדגל אדום מתנופף כשהתמונה נמוגה לכתוביות.
שחקנים

גינטר זימון - ארנסט תלמאן
הנס-פטר מינטי - פיטה ינזן
קרלה רונקל - אנה ינזן
וולף קייזר - צינקר
ורנר פטרס - קוואדה
מישל פיקולי - מוריס רוז'ה
ארתור פיק - וילהלם פיק
קרל ברנק - ולטר אולבריכט
ג'ו מינך-האריס - גוסטב נוסקה
האנס פלסל - פיליפ שיידמן
פריץ דיץ - אדולף היטלר
קורט וצל - הרמן גרינג
מרטין פלרכינגר - קרל ליבקנכט
יודית הרמס - רוזה לוקסמבורג
פטר שורן - ולדימיר לנין
גרד ייגר - יוסיף סטלין (נמחק)
לקריאה נוספת

Sabine Hake, John Davidson (עורכים)‏. Framing the Fifties: Cinema in a Divided Germany.‏ Berghahn Books, 2007. עמ' 91–104.
בית הכנסת אור תורה (תוניס)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  תוניס 
 מדינה:  תוניסיה 
 קואורדינטות:  36°48′05″N 10°10′11″E﻿ / ﻿36.801463°N 10.169655°E﻿ / 36.801463; 10.169655
 he
 
דלת בית הכנסת אור תורה
בית הכנסת אור תורה הוא בית כנסת שממוקם ברובע היהודי של תוניס.