stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלך האריות – דמויות
דמויות ראשיות > דמויות נוספות

טימון ופומבה – סוריקטה וחזיר יבלות (בהתאמה). צמד חברים המשמש כאתנחתא קומית בעלילה. דמויות משנה בסרט הראשון והשני, והדמויות הראשיות בסרט השלישי ובסדרת הספין אוף המתמקדת בעלילתיהם.
רפיקי – קוף דומה למנדריל ולבבון. מתפקד כשאמאן זקן וחכם והמנהיג הרוחני של החיות, אשר מבצע את טקסי ההכתרה של האריות הצעירים. בסרט הראשון מוצא את סימבה ומשכנע אותו לחזור לתפקידו ולקחת אחריות על המתרחש. בסרט השלישי הוא מכיר לטימון את המשפט "האקונה מטטה". פירוש שמו בסווהילית הוא "חבר".
זאזו – טוקוס אדום מקור, היועץ המלכותי של מופסה (בסרט הראשון) ושל סימבה (בסרט השני), חבר של טימון ופומבה בסדרות. זאזו נחשב לחכם אך חסר כריזמה, טרחן ומשעמם, מה שגורם לחלק מהאריות (כמו סקאר וסימבה ונלה הצעירים) לזלזל בו.
דמויות משניות > משפחת המלוכה

סאראבי – אמו של סימבה, בת זוגו של מופסה, והמלכה לשעבר של שטחי התקווה. פירוש שמה הוא "אשליה אופטית". מופיעה רק בסרט הראשון.
סרפינה – אמה של נלה. שמה לא מוזכר בגרסה העברית. מופיעה רק בסרט הראשון.
ויטאני (מלך האריות 2) – אחותם של קובו ונוקה ובתם של זירה וסקאר. בתחילה צידדה בסקאר, אך בסיום הסרט השני חוברת לאריות של צוק התקווה.
דמויות משניות > משפחתו של טימון

מא – (מלך האריות 3) אמו של טימון. טימון הוא בנה היחיד ובן זוגה נהרג. דאגנית ומסורה באופייה. היא היחידה בשבט הסוריקטות שמאמינה בטימון, מעודדת אותו ומסייעת לו.
דוד מקס (מלך האריות 3) – דודו של טימון, קשוח וקפדן באופיו ונוהג לנזוף בטימון לעיתים קרובות. למרות זאת הוא ניסה לעזור לטימון להשתלב בין שאר הסוריקטות, ויצא לחפש אותו לאחר שברח אל היער.
דמויות משניות > נבלים משניים

שנזי, בנזאי ואד – שלושה צבועים מסוכנים אך טיפשים המשמשים כחיילים ומשרתים של סקאר. בסרט הראשון תיפקדו כעוזריו של סקאר בתוכניתו להרוג את מופסה ולשלוט בלביאות של הצוק. בסרט השלישי הם מוצגים כאנטגוניסטים הראשיים (סקאר נראה רק בקטע בודד בסרט), הרוצים לטרוף את טימון ופומבה ומסכנים את כל הסוריקטות. הם נפגשים גם בחלק העלילה הזהה לסרט הראשון.
נוקה (מלך האריות 2) – אחיהם הבכור של קובו וויטני, בנם של סקאר וזירה. שואף לרשת את סקאר ולהתחבב על אמו, ומקנא באחיו קובו. נהרג מהתמוטטות בעת מרדף אחרי סימבה. פירוש שמו הוא "ריח רע".
ג'נגה – מנהיג הצבועים ב"משמר האריות", שמחליפים בסדרה את שנזי, בנזאי ואד.
משמר האריות

כאן מוצגים חברי משמר האריות מסדרת ספין אוף בשם זה.
קאיון - גור אריות ובנם הצעיר של סימבה ונלה, אחיה הצעיר של קיארה, מנהיג משמר האריות ובעל השאגה החזקה ביותר. בעונה 3 מתבגר, ומקבל צלקת בעינו השמאלית בעקבות הנשיכה של אושארי.
בונגה - גירית דבש צעיר וחבר במשמר האריות, האמיץ ביותר מבין החבורה, טימון ופומבה הם הדודים החורגים שלו.
פולי - ברדלסית צעירה וחברה במשמר האריות, המהירה ביותר.
בשטי - היפופוטם צעיר וחבר במשמר האריות, החזק ביותר.
אונו - אנפית בקר צעיר וחבר במשמר האריות, בעל הראייה החדה ביותר, אך בעונה 3 מציל את בונגה אחרי שהוא נופל להר געש ובעקבות כך מאבד חלק מהראייה שלו. קאיון אומר לאונו שאף על פי שהוא לא יכול לראות טוב כמו בעבר הוא החכם ביותר, ולכן הוא עדיין צריך אותו במשמר.
אנגה - נקבת העיט לוחם, בעונה 3 הופכת לחברה במשמר האריות, ולבעלת הראייה החדה ביותר.
| מלך האריות |
| --- | --- | --- |
| סרטים | מלך האריות (1994) • מסביב לעולם עם טימון ופומבה (1997) • מלך האריות 2: מלכות סימבה (1998) • מלך האריות 3: האקונה מאטאטה (2004)  • משמר האריות - השאגה חוזרת (2015) • מלך האריות (2019) • מופאסה: מלך האריות (2024) |  |
| סדרות | טימון ופומבה (1999 - 1995) • משמר האריות (2019 - 2015) |  |
| דמויות | סימבה • נלה • מופסה • טימון ופומבה • סקאר • דמויות נוספות |  |
| שירים | "Circle of Life"‏ • "I Just Can't Wait to Be King"‏ • "Be Prepared" • "האקונה מטטה" • "Can You Feel the Love Tonight" ‏• "He Lives in You" ‏• "Spirit" |  |
| פסקולים | מלך האריות • The Lion King |  |
| שונות | מלך האריות (1997) • האקונה מטטה • The Lion Sleeps Tonight • מלך האריות (משחק וידאו) |  |
שמואל אנגל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 במאי 1853 ל' בניסן ה'תרי"ג 
 פטירה:  22 בפברואר 1935 (בגיל 81) י"ט באדר א' ה'תרצ"ה 
 מקום פעילות:  ראדוויל, רודניק, קושיצה
 תקופת הפעילות:  ? – 22 בפברואר 1935 
 השתייכות:  חסידות צאנז
 תחומי עיסוק:  תשובות בהלכה, התרת עגונות
 רבותיו:  חיים הלברשטאם
 תלמידיו:  אלחנן היילפרין
 חיבוריו:  שו"ת מהר"ש
 
שמואל אֶנגֶל (מהר"ש אנגל; בכתיב מסורתי: ענגיל, ענגל; ל' בניסן ה'תרי"ג, 8 במאי 1853 - י"ט באדר א' ה'תרצ"ה, 22 בפברואר 1935), שנודע בשם "הגאון מראדומישלא", היה ראב"ד קאשוי. רבו היה הרב חיים הלברשטאם מייסד חסידות צאנז ואדמו"רה הראשון. מחבר ספרי "שו"ת מהר"ש".
משפחתו ומשנתו

נולד במערב גליציה, לאסתר ולרב זאב וולף אנגל. התחנך בביתה של משפחת חסידי צאנז. הסמך לרבנות בידי הרב יוסף שאול נתנזון ("השואל ומשיב"), דוב בריש רפפורט ונסמך בעל פה על ידי הרב שניאור זלמן פרדקין ("התורת חסד").
שימש כרב בעיר בילגוריי ולאחר מכן בעיר רודניק. בשנת תרמ"א החל להיות רב בעיר דוקלא בגליציה ומשנת תרמ"ח בעיר רדומישל שעל שמה נתפרסם שמו. עם פטירת רבו מצאנז, קיבל את מרותם של בניו רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינווא ורבי ברוך הלברשטאם מגארליץ.
במלחמת העולם הראשונה עזב את עירו והתגורר בעיר ואץ (ווייטצען) בהונגריה. בסוף המלחמה בדרכו חזרה לעירו נתעכב בעיר קושיצה בצ'כוסלובקיה וקיבל את בקשת בני העיר להיות שם רב. במקום זה עסק רבות בהתרת עגונות שנותרו עקב מאורעות המלחמה.
נפטר בקאשוי בשנת תרצ"ה, ונקבר בה ליד האהל של רבי אהרן הורוביץ מבייטש.
משפחתו ומשנתו > משפחתו

בתו, מינדל - נישאה לרב דוד הלפרין, מצאצאי ה'דברי חיים' מצאנז, ובנו של רבי מתתיהו חיים אב"ד דאבשיץ. בנם, הוא הרב אלחנן הלפרין מלונדון.
ספריו

שו"ת מהר"ש - ז' כרכים של תשובות שהשיב. החלקים האחרונים יצאו לאור לאחר פטירתו על ידי בנו.
לקריאה נוספת

אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק ד, בני ברק, תשמ"ז, עמ' סג-פז.
חיים שמואלביץ

| --- | --- |

 לידה:  3 באוקטובר 1902 קובנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1 בינואר 1979 (בגיל 76) ירושלים, ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת מיר (בלארוס) 
 תקופת הפעילות:  ? – 1 בינואר 1979 
 השתייכות:  חרדים ליטאים 
 אב:  אלתר שמואלביץ 
 צאצאים:  רפאל שמואלביץ 
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 
הרב חיים ליב הלוי שמואלביץ (ר' חיים סטוצ'ינער על שם העיר שבה גדל; ב' בתשרי ה'תרס"ג, 3 באוקטובר 1902, קובנה – ליל ג' בטבת ה'תשל"ט, 1 בינואר 1979, ירושלים) היה ראש ישיבת מיר בליטא, בתקופת שהותה בשנגחאי במהלך מלחמת העולם השנייה ובארץ ישראל, היה חבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
ביוגרפיה

נולד בקובנה לרב רפאל אלתר שמואלביץ, שהיה במשך תקופה ר"מ בישיבת נובהרדוק ולאחר מכן גם ראש ישיבה בסטוצ'ין שבפולין, ולאטל, בתו של רבי יוסף יוזל הורוביץ - הסבא מנובהרדוק. הסנדק בברית המילה שלו היה רבי יצחק בלאזר. עד גיל 16 למד תורה מפי אביו. כנער נחשב לעילוי, ובגיל צעיר נשלח ללמוד בישיבת שער התורה שבעיר גרודנה. ראש הישיבה הרב שמעון שקופ שנודע בדרכו האנליטית השפיע על דרך לימודו, והוא מינה אותו כמגיד שיעור בישיבה לתלמידים הצעירים. בשנת ה'תרפ"ה עבר לישיבת מיר, ושם התפרסם בכינוי "העילוי מסטוצ'ין". בישיבה נודע כמתמיד ובעל בקיאות רבה בספריית הישיבה.
נישא בג' בטבת תר"צ לחנה מרים פינקל, בתו של ראש הישיבה הרב אליעזר יהודה פינקל (נפטרה בי"א תשרי ה'תשנ"ו). בחורף תרצ"ו התמנה לר"מ בישיבה והחל למסור שעורים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, גלתה הישיבה ממיר לווילנא ולאחר כחודשיים לקיידאן. לאחר כשבעה חדשים עזבו את המקום בפקודת השלטון הקומוניסטי בעיר. התלמידים הצליחו לקבל אשרת כניסה ליפן בעזרתו של סוגיהארה, והם שהו בקובה כ-6 חודשים, ולאחר מכן עברו לשנגחאי. כיוון שחמיו ראש הישיבה, נסע לא"י לגיוס תרומות ולא יכול היה לחזור, ניהלו רבי חיים ורבי יחזקאל לוינשטיין את חיי היום-יום בישיבה.
כשעברה הישיבה לשנגחאי, טיפל רבי חיים בעניינים הכספיים של כל הישיבות שגלו לעיר, בהן ישיבת ליובאוויטש, ישיבת קלצק וישיבת קמניץ. הישיבה שכנה בשנגחאי במשך חמש וחצי שנים. בחודש טבת תש"ז נסע עם הישיבה לארצות הברית, וכחצי שנה אחר כך עלה לארץ ישראל וסייע לחמיו בייסוד ישיבת מיר שם. עם פטירת חותנו בשנת תשכ"ה מונה לכהן תחתיו בראשות ישיבת מיר. עם פטירת גיסו הרב חיים זאב פינקל אף החל למסור שיחות מוסר.
בשיעוריו נהג להציג קושיות רבות ולתרץ את כולן בסופו של דבר בעזרת יסוד אחד. שילב בשיעוריו את שיטת מורו רבי שמעון שקופ עם פיתוח עצמאי שלו.
הקפיד להעלות את כל חידושיו על הכתב, והשאיר אחריו אלפי דפים בכל מסכתות הש"ס.
מספר ימים לאחר חג הסוכות תשל"ט, הובהל רבי חיים לבית החולים שערי צדק, שם אושפז במצב קריטי כחודשיים. רבי משה פיינשטיין אמר: "כל העולם נח על כתפיו של ר' חיים"[דרוש מקור].
נפטר בג' בטבת ה'תשל"ט. ונקבר בהר המנוחות בירושלים בהלוויה מרובת משתתפים שבה ספד לו הרב אלעזר מנחם מן שך באמרו: "משמת רבי חיים בטלו השקדנים"[דרוש מקור].
ספריו

את ספריו של הרב חיים ערכו בני המשפחה ותלמידיו:
שערי חיים שעוריו על הש"ס, נכתב בחלקו על ידי תלמידיו ונערך על ידי בני המשפחה, כאשר יצאו מספר כרכים והעבודה עדיין בעיצומה.
שיחות מוסר סדרת שיחות מוסר שמסר הרב חיים בישיבת מיר, נכתב בחייו על ידי בנו הרב רפאל שמואלביץ ואחיינו הרב אריה פינקל, ונערך מחדש בשנים האחרונות על ידי נכדיו.
ספר הזיכרון מח ולב נערך לאחר פטירתו של הרב שמואלביץ לזכרו בהוצאת מוריה ובתוכו מאמר בשם מח ולב שנכתב על ידי הרב ראובן גרוסמן. הספר נחשב לתיאור ממצה של דרכו ויצא לאור אחר כך כספר בפני עצמו.
מתלמידיו

הרב שמואל יעקב בורנשטיין, ראש ישיבת קריית מלך, בני ברק
הרב חיים וואלקין
הרב שבתי רפפורט
הרב ישראל גרוסמן ראש ישיבת פינסק קרלין
הרב יוסף חיים בלוי רב העיר אשקלון
הרב אליהו ברוך פינקל מראשי ישיבת מיר
הרב אליעזר צבי סילבר ראש ישיבת דרך חכמה
הרב אברהם יפה שלזינגר, רבה של ז'נבה
הרב אביגדור נבנצל
הרב יורם אברג'ל מנתיבות
מבני משפחתו

בנו הרב רפאל, מראשי ישיבת מיר ומעורכי האנציקלופדיה התלמודית (נפטר ט' בשבט ה'תשע"ו)
בנו הרב אברהם צבי, ר"מ בישיבת מיר (נפטר י"א בתמוז ה'תשפ"ד)
בנו הרב מאיר, אב"ד בבית הדין לדיני ממונות שעל ידי המועצה הדתית בירושלים וראש מערכת האנציקלופדיה התלמודית.
חתנו הרב נחום פרצוביץ, ראש ישיבת מיר
חתנו הרב יצחק אזרחי, מראשי ישיבת מיר
חתנו הרב ישראל מאיר ווייס, ראש ישיבת נחלת הלויים בחיפה
הערות שוליים

↑  ספר הזיכרון מח ולב בפרק העוסק בתקופת מיר
↑  1400 פליטים יהודים ביפאן-במצב שלאחר יאוש, המשקיף, 1 ביולי 1941
| רבני ישיבת מיר |
| --- | --- | --- |
| ראשי הישיבה בירושלים | רבי אליעזר יהודה פינקל • רבי יצחק אזרחי • רבי יעקב שמואלביץ |  |
| ראשי ישיבת מיר מודיעין עילית | רבי נועם אלון • רבי צבי פרצוביץ |  |
| ראשי הישיבה בארצות הברית | רבי אברהם יעקב נלקנבאום • רבי צבי יעקב ז'ולטי • רבי אשר דב בירנבוים • רבי אשר אליהו קלמנוביץ' • רבי אליה ברודני |  |
| משגיחים בהווה | רבי בנימין פינקל  • רבי אפרים חדש |  |
| ראשי ישיבה שנפטרו | רבי שמואל טיקטינסקי • רבי אברהם טיקטינסקי  • רבי יוסף דוד אייזנשטט • רבי משה אברהם אייזנשטט • רבי חיים יהודה לייב טיקטינסקי • רבי אברהם (השני) טיקטינסקי • רבי אליהו ברוך קמאי • רבי אברהם צבי קמאי • רבי אליעזר יהודה פינקל • רבי חיים שמואלביץ • רבי בנימין ביינוש פינקל • רבי נחום פרצוביץ • רבי אברהם קלמנוביץ • רבי שמואל ברנבוים • רבי שרגא משה קלמנוביץ • רבי דוד קוויאט • רבי נתן צבי פינקל • רבי אריה פינקל • רבי אברהם יצחק ברזל |  |
| משגיחים שנפטרו | רבי זלמן דולינסקי • רבי ירוחם ליבוביץ • רבי יחזקאל לוינשטיין •  רבי חיים זאב פינקל • רבי אהרן חדש |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268036805171  GND: 132762587  ISNI: 0000 0000 6686 8313  LCCN: n83027053  SNAC: w60g6wd2  VIAF: 33168508   WorldCat (עם VIAF): 33168508 
קברו של הרב שמואלביץ בהר המנוחות
ג'וזפה פלאצ'ידו ניקוליני

| --- | --- |

 לידה:  6 בינואר 1877 טרנטו, איטליה 
 פטירה:  25 בנובמבר 1973 (בגיל 96) טרנטו, איטליה 
 מקום קבורה:  Assisi Cathedral 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקצוע:  בישוף קתולי, כומר קתולי, תאולוג 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (18 בדצמבר 1977) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ג'וזפה פלאצ'ידו ניקוליני
 
ג'וזפה פלאצ'ידו ניקוליני (באיטלקית: Giuseppe Placido Nicolini; ‏1877, טרנטו – 1973, טרנטו) היה כומר, הבישוף של אסיזי משנת 1928 עד 1973, מהפעילים הבכירים של המחתרת באסיזי וחסיד אומות העולם מאיטליה.
קורות חייו

ניקוליני נשבע את שבועתו הדתית (אנ') בשנת 1893 במנזר בג'נובה והוסמך לכהונה ככומר בשנת 1899 במסדר הבנדיקטיני. הוא למד באתנאום האפיפיורי של סנט אנסלם (אנ') ברומא ונכנס למנזר בנדיקטיני בנפת פדובה. הוא כיהן ככומר בנפת סלרנו וב-1928 החל לכהן כבישוף באסיזי.
קורות חייו > פעילותו בתקופת השואה

ניקוליני היה מבכירי המחתרת באסיזי, והיה ראש ועדת סיוע שסיפקה סיוע למאות פליטים יהודים מהערים שהופצצו על ידי בעלות הברית ומצאו מקלט באסיזי. שותפיו באסיזי היו האב רופינו ניקאצ'י (Rufino Niccacci), אב מנזר סן דמיאנו (San Damiano) והכומר אלדו ברונצ'י (Aldo Brunacci), כומר בקתדרלת סן רופינו (San Rufino). ניקוליני החביא כמאה יהודים ב-26 מנזרים באזור, והשתמש בסמכותו כדי להורות על החבאת יהודים גם במנזרים שנקראו "clausura" - סגורים מהעולם החיצון. במנזרים אלה התחבאו היהודים כשהם לבושים בתלבושות של כמרים ונזירות, למען ביטחונם.
כמו כן סייע ניקוליני ליהודים שעברו בעיר כפליטים וסיפק להם מסמכי זהות מזויפים ובהם שמות נוצריים.
קורות חייו > הכרה

ב-1995 העניק יד ושם לניקוליני את התואר חסיד אומות העולם.
העץ שניטע ביד ושם לכבוד חסיד אומות העולם ג'וזפה ניקוליני
גרדי טרוסט

| --- | --- |

אדולף היטלר, גרדי טרוסט, אדולף ציגלר ויוזף גבלס בסיור במשכן לאמנות גרמנית, 5 במאי 1937.
 לידה:  1904 שטוטגרט, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  2003 (בגיל 99 בערך) באד רייכנהאל, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Gerhardine Andresen 
 מקום קבורה:  בית הקברות הצפוני של מינכן 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 זרם באמנות:  אדריכלות נאצית 
 פרסים והוקרה:  אות הזהב המפלגתי
 בן או בת זוג:  פאול טרוסט 
 
גרדי טרוסט, יוזף גבלס, אדולף היטלר, הרמן גרינג, אדולף ואגנר ורודולף הס ביום האמנות הגרמנית במינכן, 18 ביולי 1937.
גרדי טרוסט (גרמנית: Gerdy Troost;‏ 3 במרץ 1904 – 30 בינואר 2003) הייתה אדריכלית גרמניה ואשתו של פאול טרוסט.
חייה ועבודתה

טרוסט נולדה בשטוטגרט בשם גרהארדינה אנדרסן (Gerhardine Andresen), בתו של סוחר אמנות. לאחר שהשלימה את חינוכה, עבדה בעסק של אביה, שם פגשה את פאול לודוויג טרוסט ב-1923. ב-1924 עבר הזוג למינכן והתחתן שם ב-1925. דרך בעלה, הכירה את אדולף היטלר ב-1930 והפכה לחברה במפלגה הנאצית ב-1932.
לאחר מותו של בעלה ב-1934, ניהלה טרוסט את עסק האדריכלות שלו יחד עם שותפו, לאונהרד גל. היא פיקחה על בנייתו של המשכן לאמנות במינכן, על עיצובו מחדש של הקניגספלאץ (אנ') במינכן, ועל בניית היכלי הכבוד (אנ'). יחד עם גאל, תכננה גם את הארכיטקטורה הפנימית של החוילה של היטלר, הברגהוף באוברזלצברג.
טרוסט הייתה יועצת ארכיטקטונית בחוגו של היטלר עד לסוף המלחמה. היטלר העניק לה ביום הולדתו (20 באפריל) 1937 את התואר "פרופסור".
ב-1943 קבלה מהיטלר את אות הזהב המפלגתי וכן מענק כספי בסך 100,000 רייכסמארק.
במהלך הדה-נאציפיקציה קוטלגה טרוסט על ידי ה-Hauptspruchkammer במינכן כ"פחות אחראית" (Minderbelastete), נשפטה ונקנסה ב-500 מארק וב"איסור מקצועי" (אנ') למשך 10 שנים. בסוף תקופה זו, המשיכה טרוסט בעבודתה והתגוררה בשוטצינג (היימינג (אנ')) בבוואריה העליונה (אנ').
לאחר 1945 נותרה גרדי טרוסט חברתה ואשת סודה של ויניפרד ואגנר (אנ'). היא מתה בבאד רייכנהאל (אנ') בשנת 2003, בגיל 98.
בוריס וואסקה אלטיפארמאק

בוריס מ. וואסקה אלטיפארמאק (Altiparmak, Boris M. & Vaska), הם זוג שהתגורר בבית במרכז העיר ביטולה במקדוניה. בוריס וואסקה אלטיפארמאק היו אחראים להצלתם של האחים סולומון (מו) וסמואל (סמי) סדיקאריו (Sadikario, Solomon (Mo) & Samuel (Sami) ) ולהצלתו של אלברט רוסו (Albert Ruso).
מקדוניה בתקופת מלחמת העולם השנייה

ב-11 בחודש מרץ 1943 נכנסו חיילים בולגרים למקדוניה, וגרשו ממנה כ-7,000 יהודים מקדונים למחנה הריכוז טרבלינקה. כמעט אף אחד מהם לא שרד את המלחמה, וכך כל הקהילה הושמדה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים > האחים סדיקאריו

ב-11 במרץ, בזמן איסוף המוני של יהודים במקדוניה, ברח סולומון (שכונה מו) סדיקאריו מהשוטרים הבולגרים, וחיפש מחסה בכמה בתים בביטולה, אך נתקל בסירוב כל פעם מחדש. סולומון היה חבר ב"תנועת הנוער הסוציאליסטית היגוסלאבית" (SKOJ (אנ')), ונראה שבאמצעות קשריו שם, שמע על בוריס אלטימארמאק, שהיה קשור למחתרת המקדונית. כשהגיע לבסוף לביתו של בוריס אלטיפארמאק, הסכים זה להסתיר אותו בביתו. סלומון הודה לבוריס והחל לבכות, ובוריס ישב לנחם אותו. לאחר שעה קלה, נשמעה שוב דפיקה בדלת ביתו של בוריס. בדלת עמד אחיו של סולומון, סמואל (שכונה סמי), והציע הכרת תודה אינסופית לבוריס אם ייתן גם לו להתחבא מהמשטרה הבולגרית בביתו. בוריס הסכים להסתיר גם אותו. אחרי שלושה ימים שבהם טיפלה אשתו של בוריס, ואסקה, באחים סדיקאריו, הצליח בוריס ליצור קשר עם הפרטיזנים בהרים סביב ביטולה, והאחים סדיקאריו הצטרפו לשורותיהם. חברם לפלוגה הפרטיזנית "Damjan Gruev", זמילה קולונוסמוס, דיווח לאחר המלחמה, על סיפורם של האחים סדיקאריו אודות ההצלה לה זכו מידי בוריס אלטיפארמאק.
שני האחים סדיקאריו נהרגו במלחמה: סולומון נהרג בלחימה נגד הבולגרים ב-1944 וסמואל בלחימה נגד הנאצים ב-1945.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים > אלברט רוסו

יום לאחר עזיבתם של האחים סדיקאריו את בית אלטיפארמאק והצטרפותם לפרטיזנים, הגיע לבית אלטיפארמאק חבר נוסף ב"תנועת הנוער הסוציאליסטית היגוסלאבית" – אלברט רוסו. רוסו סיפר שבוריס הזמין אותו להתחבא בביתו מיד לאחר שזה דפק על דלת הבית. בוריס עודד את רוסו לגבי מצבו, אך הזכיר לו שבית משפחת אלטיפארמק אינו בטוח עוד, שכן המשטרה חשדה בבני המשפחה ובשל האיומים וההפחדות שהשמיעו הנאצים לבולגרים ומקדונים שיסתכנו בעזרה ליהודים.
כעבור שלושה ימים בבית אלטיפארמאק, הצליח בוריס ליצור קשר עם הפרטיזנים ורוסו הועבר לבית במרכז העיר, שם חיכה מספר ימים לפרטיזנים. ואסקה אלטיפארמאק המשיכה לספק לו מזון עד שהגיעה קבוצת הפרטיזנים לקחתו ליערות. למרבה ההפתעה אחד החברים בקבוצה זו היה חבר-ילדות שלו, סולומון סדיקאריו, שסיפר לו על שהותו הקצרה אצל בית אלטיפארמאק. אלברט רוסו שרד את השואה.
הכרה והנצחה

ב-28 בנובמבר 1989 הוכרו בוריס וואסקה אלטיפארמאק כחסידי אומות העולם על ידי יד ושם.
הערות שוליים

↑  מתוך עדותו של בוריס אלטיפארמאק לגבי פועלו להצלת יהודים (ארכיון יד ושם)
↑  מתוך עדותו של ז'מילה קולונומוס לגבי בוריס אלטיפארמק (ארכיון יד ושם)
1 2  מתוך עדותו של אלברט רוסו לגבי בוריס אלטיפארמאק (ארכיון יד ושם)
↑  The Righteous Among The Nations, Altiparmak FAMILY
העיר ביטולה, מקדוניה, 1931
ארתור גייר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 בפברואר 1894 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  6 בספטמבר 1976 (בגיל 82) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי פרקשרט, בודפשט 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד  בית המדרש לרבנים בבודפשט 
 תקופת הפעילות:  ? – 6 בספטמבר 1976 
 
הרב ארתור גייר (בהונגרית: Geyer Artúr;‏ בודפשט, 13 בפברואר 1894 – בודפשט, 6 בספטמבר 1976) היה רב הונגרי, ביבליוגרף, חוקר בולט של השואה בכלל ושואת יהדות הונגריה בפרט, היה הרב הראשי של בודה (הצד המערבי של בודפשט בעלת אוכלוסייה של כ-400,000 תושבים).
קורות חייו

ארתור גייר נולד כבנם של שעיה (ישעיהו) גייר (1864–1944), רואה חשבון וסוחר ספרים, ושל רגינה גראדנביץ (1865–1917). הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל דוקטורט במדעי הרוח ב-1916. כותרת עבודת הגמר שלו בבית המדרש הייתה "השפעת כלאם על ספרות תקופת הרב סעדיה גאון ואחריה". כעבור שנתיים קיבל סמיכה לרבנות בבית המדרש לרבנים בבודפשט. תחילה עבד כסוחר יין ולאחר מכן החל את קריירת ההוראה שלו. תחילה מורה לדת בתיכון, ולאחר מכן מורה בגימנסיה היהודית של בודפשט, שם לימד לימודי דת. מייד לאחר הסמיכה הוא עבד תחילה כרב בעיר גיור ב-1920 ובדברצן בשנים 1921–1922. לאחר מלחמת העולם השנייה השתתף בעבודת הארגונים ציוניים לארגון העלייה, בגינה נעצר ב-1946 באשמת שווא. משנת 1951 היה הספרן הראשי של בית המדרש לרבנים בבודפשט ונתבקש על ידי הרב אלכסנדר שייבר לאסוף ולארגן את היצירות והמקורות הספרותיים, האמנותיים והעיון שהתפרסמו עד לאותה נקודה על השואה בהונגריה. היצירה החלוצית שכתב, שהתפרסמה בסיוע ועידת התביעות החומריות היהודיות (Conference of Jewish Material Claims), הייתה נקודת מוצא חשובה לחקר ההיסטוריה ואירועי השואה בהונגריה, אך היא נאסרה על ידי השלטונות מיד לאחר פרסומה וכל העותקים שכבר הודפסו נגרסו. בסך הכל נותרו שני עותקים שנעולים כיום בקפדנות בספרייה הלאומית על שם סצ'ני ובספריית המרכזית על שם ארווין סבו בעיר הבירה.
משנת 1957 היה גייר רב מחוז אובודה.
בבית הכנסת בדרך פרנקל לאו, הוא ארגן תלמוד תורה בעיקר עבור תלמידי תיכון ואוניברסיטאות, שם קרא לא פעם לחינוך החילוני לעזור להעביר ולהבין את המסורת הדתית. בסוף שנות השישים פורק התלמוד-תורה מסיבות פוליטיות, גייר הואשם בציונות ונעצר יחד עם כמה מתלמידיו.
ב-24 בינואר 1965 מונה כרב הראשי של בודה בחדר מועצת מחוז בודה של הקהילה היהודית של בודפשט.
אשתו הייתה ארז'בט קפש, בתם של האדריכל אימרה קפש ושל אוטיליה פרידלר. הם נישאא ב-30 באוגוסט 1928 בארז'בטווארוש, בודפשט.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי פרקשרט.
עבודותיו העיקריות

עבודת הגמר בבית המדרש השפעת כלאם על ספרות תקופת הרב סעדיה גאון ואחריה (1916)
עבודת דוקטורט "משה מנדלסון ופרידריך השני, מלך פרוסיה (1918)
אגדות ומעשיות מההיסטוריה היהודית (1929)
ביבליוגרפיה של רדיפת יהודים על ידי הפשיזם בהונגריה 1945–1958 (בודפשט, 1958)
לקריאה נוספת

Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I-XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים. 1939–1944, 1990–2002)
Magyar életrajzi lexikon III: Kiegészítő kötet (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1981. ISBN 963-05-2500-3 (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Révai új lexikona VIII. (Gal–Gyi). Főszerk. Kollega Tarsoly István. Szekszárd: Babits. 2001. ISBN 963-901-517-2 הלקסיקון החדש של רוואי)
ביבליוגרפיה

Domán István (2019), „Egy veszélyes bibliográfia”
Frojimovics Kinga (2008), Neológ (kongresszusi) és Status Quo rabbik Magyarországon 1869-től napjainkig. MTA Judaisztikai Kutatóközpont
Komoróczy Géza-Frojimovics Kinga-Pusztai Viktória-Strbik Andrea (1995) A zsidó Budapest 1-2. Budapest: MTA Judaisztikai Kutatócsoport
Komoróczy Géza (2012), A zsidók története Magyarországon 1-2., Kalligram: Pozsony
Schőner Alfréd (2013), „Korunk tévelygőinek útmutatója” /
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség születési akv. 429/1894. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-09-19.
↑  Másképp: Geyer Osiás
↑  "Geyer Osiásné halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 1026/1917. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-09-19.
↑  "Dr. Geyer Artúr budai főrabbi beiktatása". Új Élet. 1965-02-01. p. 4.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 1396/1928. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-09-18.
צבי הירש אורנשטיין

| --- | --- |

 לידה:  1816 ה'תקע"ו לבוב, גליציה
 פטירה:  21 במרץ 1888 (בגיל 72 בערך) ט' בניסן ה'תרמ"ח לבוב, גליציה
 מקום פעילות:  לבוב, גליציה
 תקופת הפעילות:  ? – 21 במרץ 1888 
 השתייכות:  יהדות גליציה
 תחומי עיסוק:  פסיקת הלכה
 רבותיו:  רבי מרדכי זאב אורנשטיין (אביו)
 חיבוריו:  שו"ת ברכת רצ"ה
 
 חתימה:  
מכתב, בכתב ידו, חתום, בגרמנית באותיות עבריות. אל גיסו נתן רילר פון קליר. לבוב, 1884
רבי צבי הירש אורנשטיין (רצ"ה; ה'תקע"ו, 1816 - ט' בניסן ה'תרמ"ח, 21 במרץ 1888) היה רב גליציאני. רבן של בריסק, רישא ולבוב, מחבר ספר השו"ת ברכת רצ"ה.
ביוגרפיה

נולד בלבוב שבגליציה לרב מרדכי זאב אורנשטיין, בנו של הרב יעקב משולם אורנשטיין – מגדולי פוסקי ורבני יהדות גליציה בזמנו, ומחבר "ישועות יעקב". למד אצל אביו ואצל הרב שמריה שטיקלר ממוסט ורבנים נוספים. נישא לריבעלע בתו של העשיר מסלוצק ר' יונה איסרלין, אך התגרש לאחר זמן מה, הוא נישא בשנית לשרה עכסה בת ר' יחיאל מיכל בן ציון קריסטינופולר אב"ד בראדי (נפטרה טבת תרנ"א).
בשנותיו הראשונות סירב לקבל תפקידי רבנות, הוא ירש הון רב, רכש אחוזה והתפרנס מדמי השכירות. הוא סבר שרכישת ביטוח רכוש נובעת מחיסרון באמונה ולכן לא ביטח את רכושו. שרפה שכילתה את רכושו כמעט כליל אילצה אותו לחפש משרה רבנית. בשנת ה'תרכ"ג (1863) הדפיס את ספרי "ישועות יעקב" של סבו וצירף להם הערות והשגות משלו, הספר זכה לתפוצה רחבה והקנה לנכד הצעיר שם ברחבי העולם התורני. שנה לאחר מכן חיפשה קהילת בריסק הוותיקה, רב שיחליף את רבה המנוח הרב יעקב מאיר פאדווא, ופנתה בהצעה למינוי אל הרב יוסף שאול נתנזון. האחרון דחה את ההצעה והציע במקומו את הרב צבי הירש אורנשטיין. הוא כיהן ברבנות העיר במשך תשע שנים. בתרל"ג (1873) גורש מבריסק בידי השלטונות הרוסיים בשל היותו נתין זר. הוא נסע לריישא וכיהן ברבנות העיר במשך שנה וחצי.
עם פטירת רבי יוסף שאול נתנזון נפתחה מערכת בחירות סוערת לרבנות העיר לבוב, מרכז יהדות גליציה. הרב אורנשטיין שמלבד קרבת המשפחה שלו לרבני העיר הקודמים, גם שלט בשפה ובספרות הגרמנית והצרפתית, זכה לתמיכת האליטה של הקהילה ולתמיכת החוגים המתקדמים. זו כשלעצמה הייתה סיבה טובה עבור המחנה החסידי להתנגד למינויו ולבחור במועמד אחר, הרב יצחק אהרן איטינגא (אטינגר), שלמרות עושרו היה עממי ואהוב על המעמדות הנמוכים. לאחר מערכת בחירות יצרית ועמוסת כתבי פלסתר הדדיים, ניצח רצ"ה, במה שהגדיר וונדר "ניצחון האריסטוקרטיה על הדמוקרטיה".
לאחר שנבחר, השלימו מתנגדיו עם בחירתו, בעיקר בשל הכבוד הרב שהסב למעמד הרבנות. הוא היה שותף גם בפעילות הציבורית של מוסדות הקהילה וחבר מועצת העיר. התנגד להקמת בית מדרש לרבנים בסגנון מודרני בעיר. היה שותף לתכנון הקמת תנועת מחזיקי הדת של חרדי גליציה, אך בשל נקודות מסוימות שלא התקבלו על דעתו פרש ולא השתתף בכנס היסוד של התנועה.
הוא נפטר בט' בניסן ה'תרמ"ח, 21 במרץ 1888 לאחר מחלה ממושכת ממנה סבל בשנותיו האחרונות.
חתנו הרב אריה לייב ברודא כיהן אחריו כראב"ד לבוב, והביא לדפוס את ספרו "ברכת רצ"ה" שנה לאחר פטירתו (למברג תרמ"ט) בתוספת הערות והגהות בשם "מלחמות אריה".
לקריאה נוספת

שלמה בובר, אנשי שם, קראקא תרנ"א, עמ' 199, אות תצ"ה.
מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה, חלק א, עמ' 74–78