מנחם אוסישקין
תולדות חייו ופועלו

אברהם מנחם-מנדל אוסישקין נולד בשנת 1863 בעיירה הקטנה דוברובנה שברוסיה הלבנה (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית). הוריו היו משה צבי הירש אוסישקין ו-רמיזה ברלין, במקור המשפחה מויטבסק, בלארוס. משפחה חב"דית אשר הייתה מקורבת לרבנים שניאור זלמן מלאדי וכן להנצי"ב. בילדותו עברה משפחתו למוסקבה, סבו שעל שמו נקרא היה מנחם מנדל אוסישקין אשר נולד סביבות 1789 ושם סבתו היה רחל.
עוד בצעירותו הרבה לעסוק בשאלת הזהות היהודית-לאומית וכשנחשף לספרות התחייה הלאומית ואף ייסד אגודה של עלייה לארץ ישראל שהתאחדה עם תנועת ביל"ו והיה מוכן לעזוב מיד ולעלות לא"י. באספת היסוד של ביל"ו דנו בשאלת המשטר שאמור להיות במדינה העתידה לקום, ובניגוד לדעת כל החברים ה"מתקדמים" שחלמו על משטר רפובליקני, נאור ומתקדם, אוסישקין דרש שהמשטר יהיה מלוכני כבימי קדם. עקב כך נפסלה מועמדותו לעלות כ"חלוץ" והוא לא הוכנס לרשימת העולים הראשונים ונאלץ להסתפק בעבודה למען ארץ-ישראל ברוסיה.
בקיץ 1882 סיים את בית-הספר הריאלי והחל ללמוד בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה, ועד מהרה יסד בה אגודת סטודנטים יהודים לעבודה תרבותית, בה הרצה את הרצאתו הראשונה - על מרד המכבים. וכשנוסדה ב-1884 אגודת הסטודנטים "בני ציון" היה אוסישקין מראשי פעיליה והשתתף בועידת קטוביץ של "חובבי ציון". בהמשך, הוא היה מראשי התאחדות כל אגודות חובבי ציון באזור מוסקבה.
בשנת 1885 נבחר אוסישקין למזכיר "חובבי ציון" במוסקבה ושימש כמזכיר הנשיאות בוועידת חובבי ציון ב-1887 בדרוסקאניק. באותה שנה החל להביע את דעותיו על הרעיון והמעשה הציוני, במאמרים ב"המליץ", ב"אוטו-אמנציפציה" של נתן בירנבוים וב"ציון" של במבוס ולווה בברלין. ב-1889 סיים את לימודיו והוסמך למהנדס. ב-28 פברואר 1889 נוסדה אגודת-הסתרים "בני משה" של אחד העם, שנטלה על עצמה להכשיר את העם מבחינה רוחנית, לקראת תקומתו. אוסישקין, המהנדס הפרגמטי תהה אם זו העת לעסוק בכך, כאשר כל הכוחות נחוצים לעבודה מעשית בארץ-ישראל, אך לבסוף הצטרף גם הוא ובוועידת "חובבי ציון" שהתקיימה באודיסה, הוא השתתף כחבר "בני משה".
בשנת 1891 עבר לפלך יקטרינוסלב שברוסיה. הוא התוודע בווינה לבנימין זאב הרצל והתרשם מספרו מדינת היהודים. בקונגרס הציוני הראשון ב-1897 נבחר להיות "מזכיר לעברית" והשתתף בוויכוח על נוסח תוכנית בזל. בקונגרסים הבאים היה לחבר הוועד הפועל הציוני, פעל רבות למען החדרת השפה העברית, והתמנה למורשה הציוני של כל רוסיה הדרומית.
בשנת 1896 לפאריס הוא נסע כשליח של ועד חובבי ציון ברוסיה "להשתדל" אצל הבארון בנימין (אדמונד) רוטשילד כדי שיתמוך כספית במושבה באר טוביה, שנוסדה על ידי חובבי ציון ולא הצליחה להתבסס כראוי. בפאריס התודע אל הפעיל הציוני ד"ר מקס נורדאו, וכשחזר, דרך וינה נפגש עם הרצל. בקונגרס הציוני הראשון בבזל, כבר היו השלושה "ידידים ותיקים" והוא נבחר כחבר הנשיאות. בקונגרס השני, ב-1898 נבחר כמנהל הפעילות בכל אזור יקאטרינוסלב, ובמשך הזמן היה לראש ציוני רוסיה ולאחד מראשי הציונות העולמית. הוא השתתף כציר בכל הקונגרסים והוועידות של ההסתדרות הציונית העולמית (חוץ מהקונגרס הששי) וברובם היה חבר הנשיאות. בשנת 1900 אוסישקין נסע שוב להיפגש עם הברון והפעם, כדי לתבוע את שחרור המושבות בארץ מעול שלטון הפקידות.
בשנת 1902 נבחר, באספה הכללית של חובבי ציון שהתקיימה באודסה, להיות ראש הוועד שיעסוק ברכישת קרקעות בארץ ישראל ומכירתן לאנשים פרטיים (בהמשך חברת גאולה שנוסדה למטרה זו בשנת 1904).
כאשר התפרסמה תוכנית אוגנדה ביוזמתו של הרצל, עמד אוסישקין בראש מתנגדיה, נאבק כדי לסכלה ואף האשים את הרצל בבגידה בציונות והכריז עליו מלחמה גלויה. הוא ויתר מראש על השתתפות בקונגרס השישי, ובמקום זה נסע בראש משלחת של חובבי ציון לארץ-ישראל, כדי להבליט את מעמדה היחיד של הארץ בחיי העם ובשאיפותיו ההיסטוריות. ביום פתיחת הקונגרס בבזל, אוסישקין כינס בזיכרון יעקב, את "הכנסייה הראשונה של יהודי ארץ-ישראל", שהניחה את היסוד ל"הסתדרות הכללית ליהודי ארץ-ישראל". במסגרת ה"כנסייה" אוסישקין הביא להחלטה חלוצית על זכותן השווה של נשים לבחור ולהיבחר, זו הפעם הראשונה בגוף יהודי כלשהו. אמירתו הנוקבת מול הגופים הדתיים אורתודוקסיים שהתנגדו לכך " הבחירות - או שתהיינה בהשתתפות האשה, או שלא תהיינה כלל." בנוסף, גם תוכניתו לאגד את המורים לגוף אחד (מיד אחרי כינוס "הכנסייה") עלתה יפה: הוקמה "אגודת המורים העבריים בארץ ישראל", שהפכה מאוחר יותר להסתדרות המורים.
קריאתו להתיישבות יהודית בארץ ישראל בלבד התקבלה לבסוף בקונגרס הציוני העולמי השביעי ב-1905. בתקופה זו פרסם את חיבורו החשוב "הפרוגרמה שלנו". חיבור זה תרם להתעוררות לפעולה מעשית ולהתיישבות בארץ, ובו הונחו היסודות לזרם הציונות הסינתטית, שעיקרה שילוב בין פעילות מעשית לפעילות מדינית כדי להגשים את הציונות בארץ-ישראל.
ב-1913 אוסישקין ביקר בארץ ואחד העקרונות שהעלה על נס הוא "לשון העברית באוניברסיטה עברית". מאז, הוא פעל לייסוד האוניברסיטה העברית בירושלים ואף רכש, בכספי הקרן הקיימת, את הקרקע לבניית האוניברסיטה על הר הצופים.
כשפרצה בארץ-ישראל מלחמת השפות הוא היה מראשי הלוחמים במגמה ללמד בטכניון בגרמנית.
מ-1906 עד 1919 עמד בראש הוועד האודסאי ובתפקיד זה אף ביקר בארץ ישראל ימים ספורים טרם מלחמת העולם הראשונה.
משנת 1918 עמד בראש ועד הצירים, שנבחר כדי לארגן את היישוב בארץ מצד אחד, וכדי לקשר בינו לבין השלטון הבריטי מצד שני. אוסישקין היה בעל השפעה בייסוד אספת הנבחרים והוועד הלאומי ופעל רבות למען החדרת השפה העברית כלשון לאומית רשמית. יחד עם חיים ויצמן פעל להקמת האוניברסיטה העברית.
בפברואר 1919 ייצג את התנועה הציונית בועידת ורסאי בפריז, שם נשא נאום בעברית שעורר הד רב, בו קרא להקמת מדינה יהודית. באותה שנה עלה לארץ ישראל.
ביוני 1920, בקבלת פנים רשמית לנציב העליון הרברט סמואל, סירב אוסישקין ללחוץ את ידו של המופתי של ירושלים, כאמל אל-חוסייני, ויצר בכך תקרית דיפלומטית שהוזכרה לימים כמה פעמים מפיו של אמין אל-חוסייני. אוסישקין הסביר את סירובו לגד פרומקין בנימוק "איך יכולתי להושיט ידי לשלום לראש הדת שבניה אנסו בנות ישראל".
בקונגרס הציוני ה-13 בשנת 1923 לא נבחר עוד לראש הוועד הפועל הציוני, עקב חילוקי דעות עם חיים ויצמן, ותחת זאת נתמנה ליו"ר הקרן הקיימת לישראל. בתפקידו כראש הקרן (שבו כיהן עד יום מותו ב-1941), נקנו על ידי חברת הכשרת היישוב קרקעות רבות עבור הקק"ל ויוערו יערות; גולת הכותרת הייתה גאולת קרקעות עמק יזרעאל. במסגרת תפקידו פעל רבות נגד חוקי המנדט שהגבילו רכישת אדמות.
אוסישקין היה פעיל ביותר גם בקונגרסים הציוניים: ב-1935 נבחר לנשיא הוועד הפועל הציוני וב-1936 נאבק נגד תוכנית החלוקה של ועדת פיל.
מאימרותיו: "בשנאה מהרסים עולמות, באהבה בונים עולמות".