stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קלודט קולווין
הפרת החוק באוטובוס

ב-2 במרץ 1955, קולווין הלכה עם חברים לכנסייה. לדבריה, שאלה בכנסייה את אלוהים: "מדוע אינך אוהב את הילדים השחורים שלך?". לאחר הביקור בכנסייה, עלתה עם חבריה בשדרות דקסטר על האוטובוס. קולווין התיישבה עם חבריה באזור האחורי של האוטובוס המיועד לנוסעים שחורים. בתחילת הנסיעה האוטובוס היה יחסית ריק, אולם ככל שהנסיעה המשיכה הוא התמלא בנוסעים. בשלב מסוים, כל המושבים היו תפוסים ואישה לבנה צעירה עלתה לאוטובוס. לפי חוקי ג'ים קרואו, כאשר כל המושבים תפוסים - על השחורים היה לקום ממושבם (גם אם התיישבו באזור המיועד להם) על מנת לפנות אותו לטובת הנוסעים הלבנים. הנהג דרש מקולווין ומחבריה לקום ולעמוד. שלושת חבריה נענו לבקשה בחוסר רצון, אולם קולווין סירבה לקום מכסאה ואמרה: "זו זכותי החוקית. שילמתי על הכרטיס". המושבים מאחורי קולווין התפנו משום שחבריה קמו, אולם האישה הלבנה לא יכלה לשבת משום שהחוק אסר על שחורים לשבת לפני לבנים. לדברי קולווין, החוק אסר על שחורים לשבת לפני לבנים כדי להבליט ולשמר את עליונות הלבנים ואת נחיתות השחורים. נהג האוטובוס קרא לשוטרים ואלו דרשו ממנה לקום, אולם קולווין סירבה לקום וחזרה ואמרה: "זו זכותי החוקית!". אחד השוטרים השליך את ספרי הלימוד שהיו מונחים על ברכיה, כבל את ידיה באזיקים, ומשך אותה בכוח לניידת. בתוך הניידת, בדרכה לתחנת המשטרה, ניסו השוטרים לנחש את מידת החזייה שלה. קולווין נשלחה לבית הכלא - בו חשה חרדה גדולה והחלה לבכות. לאחר שלוש שעות, היא שוחררה בערבות. מנהיג התנועה השחורה במונטגומרי, אי.די ניקסון (E. D. Nixon) נפגש עם קולווין וביקש ממנה להיפגש עם רוזה פארקס, שהייתה באותה העת המזכירה של ארגון NAACP, והיא נענתה לבקשתו. קולווין סיפרה לפארקס על המעשה שלה, ופארקס אמרה לה שהיא מאוד בוגרת לגילה.
קולווין נשאלה מספר פעמים מדוע סירבה לקום מהכסא. לדבריה, היא לא קמה משום שההיסטוריה הדביקה אותה לכסא. לטענתה, היא הרגישה את ידה של סוג'ורנר טרות' מונחת על כתף אחת שלה ומונעת ממנה לקום, ואת ידה של הארייט טאבמן מונחת על כתפה השנייה ומונעת ממנה לקום. לדבריה, היא אזרה אומץ לסרב לפנות את כסאה לאחר שעסקה בבית הספר בכל החודש הקודם בנושא של גזענות וצדק לקהילה השחורה, וכן לאחר שהרגישה כמה היחס לשחורים אינו הוגן.
ההליך המשפטי

קולווין נעצרה והואשמה בהפרת החוק להפרדה הגזעית, בהפרת הסדר הציבורי ובתקיפת שוטר וסירבה להודות באשמה. עורך דינה, פרד גריי (אנ'), טען להגנתה כי החוק להפרדה גזעית, שחוקק במדינת אלבמה, במסגרת חוקי ג'ים קרואו, מנוגד לחוקה האמריקאית ולכן למעשה אינו חוקי. פארקס החלה לגייס כספים עבור ההליך המשפטי של קולווין, ובכירים נוספים בתנועה נפגשו עם עובדי ציבור. למרות המאמצים, ב-18 במרץ 1955, קולווין הורשעה בכל הסעיפים והוטל עליה קנס כספי ומאסר על תנאי. מנהיגת הארגון Women's Political Council (אנ'), ג'ו אן רובינסון (Jo Ann Robinson), טענה כי הרשעתה של קולווין היא כפצצה. הרשעה זו תרמה לתסיסה ולתחושת המרד בקהילה השחורה, וחיזקה בקרבה את הרצון להחרים את האוטובוסים במונטגומרי. למרות הפעולה החלוצית של קולווין, בחרו חברי ההנהגה לזכויות האזרח שלא להשתמש במקרה זה משום חששם כי קולווין אינה יכולה לשמש כסמל למאבק. ב-1 בדצמבר, רוזה פארקס נעצרה בנסיבות דומות והחרם על האוטובוסים במונטגומרי הוצת מיד.
פסק דין בראודר נגד גייל

ב-1 בפברואר 1956, חודשיים לאחר שהחרם על האוטובוסים החל, עו"ד גריי הרגיש כי החרם אינו משיג את מטרותיו ורצה לתבוע את גייל, ראש עיריית מונטגומרי ('אנ) בגין הפרדה גזעית המפרה, לתפיסתו של גריי, את התיקון ה-14 של החוקה האמריקאית. עו"ד גריי האמין כי לאחר שבית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בשנת 1954 בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך כי הפרדה גזעית בבתי ספר מנוגדת לחוקה ולכן ביטל אותה, כך גם הפרדה גזעית באוטובוסים מנוגדת לחוקה. הוא חיפש אנשים שיסכימו להירשם כתובעים ולהעיד במשפט נגד חוקי ג'ים קרואו שחוקקה עיריית מונטגומרי. הסכמה כזו הייתה כרוכה בסיכונים רבים, ובתחילה סירבו הגברים שהוא פנה אליהם מחשש שארגון ה-KKK ישרוף את רכושם ואת הכנסיות שלהם. לאחר מכן, פנה גריי למספר נשים כולל קולווין. קולווין לא היססה ונרשמה כאחת מתוך ארבע התובעות במשפט בראודר נגד גייל (Browder v. Gayle) שהפך היסטורי לאחר ששם קץ להפרדה הגזעית באוטובוסים ב-13 בנובמבר 1956. לאחר עדותה של קולווין במשפט זה, היא נעלמה מהעין הציבורית.
השפעתה

אף על פי שהמקרה של קולווין הגיע לבית המשפט העליון ותרם לביטול ההפרדה הגזעית, היא נותרה כדמות שולית בהיסטוריה של התנועה לזכויות האזרח ורק מעטים מכירים את סיפורה. היסטוריונים שונים ניסו להבין מדוע פארקס זכתה להכרה עולמית כסמל של התנועה לזכויות האזרח, בעוד קולווין נעלמה כמעט לחלוטין מהעין הציבורית וההיסטורית. אחת הטענות היא שהנהגת התנועה השחורה ביצעה החלטה אסטרטגית בכך שהחליטה לא להשתמש במקרה של קולווין אלא העדיפה בסופו של דבר להתעלם ממנו. קולווין הייתה להוטה להמשיך במאבק, אולם בכירים בהנהגת התנועה לזכויות האזרח סברו כי דמותה של קולווין אינה יכולה להיות הסמל של המאבק. קולווין הייתה נערה צעירה וזמן קצר לאחר הרשעתה היא נכנסה להריון מגבר נשוי. חברי הנהגת התנועה סברו כי קולווין רגשנית, מרדנית וצעירה מידי וכי אינה משדרת יציבות איתה ניתן להזדהות, והעדיפו להמתין לאישיות שתיתפס בעיני הציבור כמכובדת וכמתונה. לטענת קולווין, ההנהגה השחורה דחתה אותה משום שהיא הגיע מרקע קשה וכן משום שעורה היה שחור מידי. לדבריה, לרוזה פארקס היה עור הרבה יותר בהיר שהקל על הציבור להזדהות איתה. בעוד קולווין נתפסה כנערה ענייה ובעייתית שזמן קצר לאחר הרשעתה נכנסה להריון מחוץ לנישואים - פארקס נתפסה כאישה מכובדת ומיושבת בדעתה.
עו"ד גריי טען כי פעולתה של קולווין היא זו שעוררה השראה בקרב הקהילה השחורה במונטגומרי לבצע פעולות מחאה דומות באוטובוסים, והיא זו שנתנה לפארקס את האומץ לסרב לקום מכסאה תשעה חודשים לאחר מכן. בין המקרה של קולווין (שהתרחש ב-2 במרץ 1955) עד למקרה של רוזה פארקס (שהתרחש ב-1 בדצמבר 1955), היו מספר מקרים נוספים שבהם נשים סירבו לפנות את כסאן באוטובוס לנוסעים לבנים ונעצרו בשל כך. ב-19 באפריל 1955, אורליה בראודר (Aurelia Browder) ממונטגומרי נעצרה בנסיבות דומות, הורשעה ונקנסה. ב-21 באוקטובר 1955, מרי לואיז סמית' (Mary Louise Smith) ממונטגומרי נעצרה, הורשעה ונקנסה באותן הנסיבות. מספר ימים לאחר מכן, סוזי מקדונלד (Suzi McDonald) בת ה-78 נעצרה, הורשעה ונקנסה בנסיבות דומות. אף אחת מהן לא התאימה לפרופיל שהנהגת התנועה לזכויות האזרח חיפשה כדי להצית בעזרתו את החרם על האוטובוסים. פארקס הייתה אישה בת 42 בעלת מזג עדין ונעים שעבדה בעבודה מכובדת כמזכירת ארגון NAACP. מאפיינה של פארקס התאימו לפרופיל אותו ההנהגה חיפשה וזמן קצר לאחר מעצרה, החל החרם האוטובוסים במונטגומרי.
הסוציולוג רוברט מרטון טוען כי כאשר שני מדענים מגלים תגלית זהה בטווח קצר האחד מהשני - מי שזוכה לקרדיט ולהוקרה הוא האחרון מבניהם, ואם הדבר היה כך גם לגבי תהליכים חברתיים, הרי שהיה צריך להכיר ברוזה פארקס כאחרונה ולא כראשונה בין היוצאים נגד חוקי ההפרדה הגזעית באוטובוסים. פארקס זכתה להיכלל בהיכלי תהילה שונים, ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם במאה העשרים של מגזין טיים, רחובות נקראים על שמה, כונן יום חג לזכרה והיא זכתה במדליית החירות הנשיאותית. קולווין לעומתה, נשכחה ולא זכתה להכרה, אף על פי שהייתה הראשונה שסירבה לפנות את כסאה.
המשך חייה

קולווין טוענת כי הקהילה שלה דחתה אותה וכי לא זכתה לתמיכה. בשנת 1958 עברה להתגורר בניו יורק, בה עבדה תחילה במשק בית אצל משפחה לבנה, שם זכתה לדבריה לחוויות טובות: באחת הפעמים היא ניגשה לחדר הכביסה וראתה את בגדיה מקופלים מעל הבגדים של בעלת הבית. הדבר גרם לה לתדהמה והיא עמדה ובהתה בערימת בגדים זו זמן מה. לאחר מכן, עבדה כסייעת אחות במשך 35 שנה ויצאה לגמלאות בשנת 2004. קולווין טוענת כי אין לה טינה לרוזה פארקס וכי היא מבינה מדוע ההנהגה רצתה דמות רכה ועדינה ולא דמות מחוספסת כמוה.
קולווין מעולם לא נישאה. בנה הראשון, ריימונד, שנולד במרץ 1956, מת בדירתה של קולווין בגיל 37 ממנת יתר. בנה השני, רנדי, עוסק בראיית חשבון באטלנטה.
ב-8 בנובמבר 2009, פורסם הספר Claudette Colvin: Twice Toward Justice (אנ'), המספר את סיפורה, וזכה באותה השנה בפרס הספר הלאומי.
באוקטובר 2021, בגיל 82, הגישה לבית המשפט בקשה למחיקת רישומה הפלילי משנת 1955, ובדצמבר 2021 רישומה הפלילי נמחק.
לקריאה נוספת

Phillip Hoose, Claudette Colvin: Twice Toward Justice (אנ'), ‏2009
הערות שוליים

↑  גריי הצליח למצוא חמש תובעות, אולם תובעת בשם ג'נטה ריס (Jeanetta Reese) החליטה לבטל את תביעתה לאחר שקיבלה איומים על חייה
↑  Brad Harper, Civil rights pioneer Claudette Colvin aims to clear 1955 arrest record for refusing to surrender her bus seat, usatoday
↑  Claudette Colvin’s juvenile record has been expunged, 66 years after she was arrested for refusing to give her bus seat to a White person, CNN, 16.12.21
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX6239696  GND: 1049454375  ISNI: 0000 0004 4882 8317  LCCN: n2008009234  SNAC: w6v19q3c  SUDOC: 187907692  VIAF: 6859285   WorldCat (עם VIAF): 6859285
נוסחת ההסתברות השלמה

נוסחת ההסתברות השלמה היא אחת הנוסחאות האלמנטריות בתורת ההסתברות. היא מאפשרת לחשב הסתברות של מאורעות מסובכים, על ידי פירוק מרחב ההסתברות למרכיבים זרים, וחישוב ההסתברות בכל אחד מהם בפני עצמו.
הנוסחה

במקרה הכללי ביותר מפרקים את המרחב לאיחוד זר של מאורעות  \Omega =A_{1}\cup A_{2}\cup \ldots \cup A_{n} (אולי אפילו אינסופי, אך בן מנייה), ואז מתקיים  P(B)=\sum _{i}P(B|A_{i})P(A_{i}), כאשר  P(B|A) היא ההסתברות המותנית ו־ \Omega  היא מרחב ההסתברות.
בגרסתה הפשוטה ביותר, הנוסחה מפרקת את מרחב ההסתברות  \Omega  כאיחוד של קבוצה  A עם המשלימה שלה:  \Omega =A\cup A^{c}. במקרה זה הנוסחה קובעת שלכל מאורע  B מתקיים:
הוכחת הנוסחה מיידית מהגדרת ההסתברות המותנית והאקסיומות של קולמוגורב למרחבי הסתברות:
מכיוון ש־ B היא איחוד זר של המרכיבים  B\cap A_{i}.
ראו גם

חוק בייס
סוס הבית

ערך זה עוסק בבעל חיים מסדרת מפריטי הפרסה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אבולוציה של הסוס, צולם על ידי ו'. א. קורבין, 1928, ממאובנים באמהרסט קולג', מסצ'וסטס
סוסי מוסטנג בארצות הברית
סוס הבית (שם מדעי: Equus ferus caballus או גם Equus caballus caballus‏) הוא בעל חיים מבוית ממחלקת היונקים, תת-מין של הסוס הרמכי ממשפחת הסוסיים. הסוס התפתח במהלך 45 עד 55 מיליון השנים האחרונות מיצור קטן מרובה אצבעות, קרוב לאוהיפוס, לחיה הגדולה, בעלת האצבעות של ימינו. בני אדם החלו לביית סוסים בסביבות 4000 לפנה"ס, והאב הקדמון של סוס הבית היה כנראה הטרפן שרעה בערבות אסיה ואירופה בתקופה בה בוית הסוס.
מאז ביותם, סוסים ובני אדם קיימו אינטראקציה במגוון רחב של פעילויות עבודה, חקלאות, נדודים, צבא, ועוד. כיום, כשאת מרבית סוסי העבודה בעולם מחליף ציוד מכני כבד כמו טרקטורים ומשאיות, סוסים עדיין משמשים בתחרויות ספורט, פעילויות פנאי, בידור, וטיפול.
קולו של הסוס מכונה בעברית – צהלה.
מאפיינים פיזיים

הסוס הוא בהמה גדולה בעלת ארבע רגליים המסוגלת לפתח מהירויות ריצה גבוהות. הוא יונק ושייך לסדרת מפריטי פרסה. לסוס זנב גדול ושעיר ורעמה.
בשלד הסוס יש כ-205 עצמות. לעצמות הרגל של הסוס יש פרופורציות שונות מאלה של אדם. החלק החיצוני של הפרסה עשוי מחומר הדומה לציפורן האנושית.
סוסים מותאמים למרעה. לסוס בוגר יש 12 שיניים חותכות בחלק הקדמי של הפה, מותאמות לנגוס בדשא או בצמחייה אחרת. ויש לו 24 שיניים מותאמות ללעיסה: הטוחנות הקדמיות, ושיניים טוחנות בחלק האחורי של הפה.
משקלו של הסוס נע בין 400 קילוגרם ל-1,000 קילוגרם, בהתאם לזן שאליו הוא שייך ולתזונתו. תוחלת החיים של הסוס היא 25–30 שנה.
כאשר טמפרטורת גופו עולה, הסוס מקרר את עצמו על ידי הזעה, בדומה לבני האדם. שיטת קירור זו יעילה הרבה יותר מהלחתה.
שנת הסוס הפכה לדוגמה לשינה קלה וקצרה, מפורסם גם נוהגו המיוחד לישון בעמידה. למעשה הסוס ישן גם בשכיבה שינה עמוקה יותר, אך מרבה לנמנם פעמים רבות במשך היום ועושה זאת בעמידה, מה שמאפשר לו זאת הוא תפס מיוחד במפרקי הברכיים אשר מאפשר לו להרפות את שרירי רגליו בלי לקפלן. (בקדמיות זהו מצב אוטומטי בזמן הרפיה, ובאחוריות מופעל בצורת יציבה שונה של הרגל).
אבולוציה

התפתחות הסוס כפי שאנחנו מכירים היום משוערת לפני כ-45–55 מיליון שנים ומקורו האבולוציוני הראשוני נקרא איוהיפוס שהיה יונק קטן דמוי כלב.[דרוש מקור]
הסוס שייך לסדרה של מפריטי פרסה, שכל המינים בה חולקים רגלי פרסה עם מספר אי-זוגי של אצבעות. לפי כך, הסוס חולק אב קדמון משותף עם טפירים וקרנפים. נראה כי במקור קבוצה זו של בעלי חיים הייתה בנויה במיוחד לחיים ביערות גשם טרופיים, אך לעומת הטפירים ובמובן מסוים גם הקרנפים, שנשארו בנויים לחיים בג'ונגל, סוסי הבית הסתגלו לחיים בערבות, עם אדמה יבשה יותר ותנאים אקלימיים קשים יותר. זנים אחרים של הסוס הסתגלו למגוון של תנאי ביניים.
המעבר מהיערות לערבות הביא לשורה של שינויים: התזונה התפתחה מאכילת עלים לאכילת עשבים במקביל להתפתחות הדגניים, מה שהוביל לשיניים גדולות ועמידות יותר; גם אסטרטגיית ההתחמקות מטורפים השתנתה: האבות הקדמונים של הסוס היו הולכי אצבעות, בהתאמה לחיים בהליכה על האדמות הרכות והלחות שביערות. אבותיו הקדמונים של הסוס נאלצו לפתח מהירויות גבוהות יותר כדי להימלט מפני טורפים. יכולת זו התאפשרה באמצעות התארכות הגפיים והתרוממותן של חלק מהאצבעות מהאדמה, כך שמשקל הגוף התמקם בהדרגה על האצבע השלישית, הגדולה ביותר.
חושים

חושי הסוס מתאימים לחייו בטבע כ"אוכל עשב" העשוי להוות טרף ולכן חייב להיות עירני לסביבתו בכל עת. סוס הבית הוא בעל העיניים הגדולות ביותר מכל יונק קרקעי אחר. עיניו ממוקמות בצידי ראשו ומעניקות לו שדה ראייה של למעלה מ-350 מעלות. ראיית היום והלילה טובה, אך הסוס מבחין רק בשני צבעים בדומה לעיוורון צבעים אדום-ירוק בבני אדם שבו צבעים מסוימים, במיוחד גוונים של הצבע האדום, מופיעים כגוון של הצבע ירוק.
חוש הריח של הסוס, נמצא, מבחינת רגישותו, בטווח שבין אדם לכלב. מעבר לחשיבותו של חוש הריח בזיהוי גורמים סביבתיים חשובים (כגון מזון, מקור מים או שרפה), ממלא חוש הריח תפקיד מפתח באינטראקציות החברתיות של סוסים. לסוס שני מרכזי חוש ריח: הראשון נמצא בנחיריים ובחלל האף ותפקידו לנתח מגוון רחב של ריחות; השני – איבר יעקובסון – ממוקם מתחת לחלל האף ולו מסלול עצבי נפרד במוח, כשעיקר תפקידו הוא לנתח פרומונים.
שמיעתו של סוס היא טובה. פינה של כל אוזן יכולה להסתובב עד 180 מעלות, ומספקת פוטנציאל של 360 מעלות שמיעה, מבלי להזיז את הראש. סוגים מסוימים של רעש, עשוי לתרום ללחץ ועצבנות של הסוס. מחקר ב-2013 בבריטניה מצביע על כך שסוסים היו יציבים ורגועים ביותר בסביבה שקטה, או בהאזנה לג'אז. סימני עצבנות הופיעו בעת האזנה למוזיקה קלאסית או מוזיקת רוק. על פי מחקר זה גם מומלץ לשמור ליד סוס על רמת הרעש נמוכה מ-21 דציבלים.
לסוס תחושה טובה של איזון וחוש מישוש מפותח. האזורים הרגישים ביותר הם סביב העיניים, האוזניים, והאף. סוס מסוגל לחוש מגע עדין, כמו נחיתת חרקים בכל מקום בגוף. לסוסים יש תחושה מתקדמת של טעם, המאפשרת להם למיין את המספוא, ולבחור את האוכל המועדף עליהם, סוסים בדרך כלל אינם אוכלים צמחים רעילים.
תזונה

כאוכלי עשב, מערכת העיכול מותאמת למספוא ועשבים וחומר צמחי אחר, שנצרכת בעקביות לאורך כל היום. לכן, בהשוואה לבני אדם, יש להם קיבה קטנה יחסית אבל מעיים ארוכים מאוד, כדי להקל על זרימה קבועה של חומרים מזינים. סוס במשקל 450 קילו יאכל 7–11 קילו של מזון ליום, ובשימוש רגיל, יצרוך 38–45 ליטר של מים ביום. סוסים אינם מעלי גירה, כך שיש להם רק קיבה אחת, כמו בני אדם, אך שלא כמו בני אדם, הם יכולים לעכל תאית, מרכיב עיקרי של דשא. סוסים אינם יכולים להקיא, כך שבעיות עיכול יכולות לגרום במהירות לכאבי בטן (קוליק) והם גורם מוביל למוות.
רבייה

מחזור הייחום של סוסה מתרחש בערך כל 19–22 יום, ומתרחש מתחילת האביב לסתיו.
היריון הסוסה נמשך כ-340 ימים, עם טווח ממוצע של 320–370 ימים (11 חודשים). הסוסה ממליטה בדרך כלל סייח אחד; תאומים ייתכנו אבל מדובר בתופעה נדירה ולפעמים מסוכנת. לאחר ההמלטה, הסייח נעמד על רגליו בשעות הראשונות של חייו. כמו כן, בשעות הראשונות לאחר ההמלטה הסייח יונק את חלב האם הראשון. חלב זה הוא חיוני בבניית מערכת החיסון של הסייח מכיוון שהוא מכיל נוגדנים. גמילה של הסייחים נעשית בדרך כלל בגיל שבין ארבעה לשישה חודשים.
סוסים, מסוגלים למגע מיני בגיל 18 חודשים, אבל נדיר אצל סוסים מבויתים (במיוחד הנקבות) להתרבות לפני גיל שלוש. בגיל ארבע סוס נחשב לבוגר, אף שבדרך כלל השלד ממשיך להתפתח עד גיל שש. ההתפתחות תלויה בתנאים נוספים כמו הגודל, הגזע, המין, ואיכות הטיפול.
בשירות האדם

ממצאים ארכאוזואולוגיים מראים כי האדם החל לביית את סוס הבר באלף הרביעי לפני הספירה, בערבות מרכז אסיה. הסוסים המבויתים הראשונים שימשו לבשר, לרכיבה ולחליבה. הסוס המבוית התפשט במהירות ברחבי אירואסיה באלפים השלישי והשני לפנה"ס. סוסים מבויתים הובאו לראשונה לאמריקה ולאוסטרליה רק בהגיע האירופאים לשם.
גזעי סוסים מחולקים באופן רופף לשלוש קטגוריות המבוססות על טמפרמנט ולא על ביולוגיה: "בעלי דם חם" נמרצים ובעלי מהירות וסיבולת, אך נוטים להיבהל; "בעלי דם קר", כגון סוסי עבודה וחלק מסוסי הפוני, המתאימים לעבודה איטית וכבדה ואינם נבהלים בקלות; ו"בעלי דם פושר", שפותחו מהכלאות בין דם חם לדם קר, ומותאמים למטרות רכיבה ספציפיות. ישנם יותר מ-300 גזעי סוסים בעולם כיום, שפותחו לשימושים רבים ושונים.
לסוס מגוון רב של שימושים בתרבות האנושית:
הסוס היה כלי תחבורה מרכזי ב־3,000 השנים שלפני המצאת מנוע הקיטור. הוא הוביל עגלות וכרכרות ושימש לרכיבה.
הסוס משמש בעבודות המשק ובחקלאות לגרירת מחרשות ועגלות. גזעי סוסי הפוני פותחו במיוחד על מנת להתאים לעבודה בסביבות מחיה קשות וקרות, ואף לעבודה במכרות.
במלחמה הסוס היה כלי מכריע.
המצרים, האשורים והבבלים התבססו על חיל מרכבות חזק שכלל מרכבות עם צוות של רכב ולוחם (קשת או לוחם שחמוש ברומח ארוך).
בעקבות המצאת המשוורת והאפסר, החל הסוס לשמש לרכיבה קרבית. כך נוצר מעמד הפרש הלוחם וחיל הפרשים. חילות הפרשים המונגולים הטילו את חיתתם על אסיה, המזרח התיכון ומזרח אירופה בתחילת ימי הביניים ואילו האירופאים ביססו את צבאותיהם על האבירים – פרשים כבדים עטויי שריון. קרנם של הפרשים החלה לרדת רק עם המצאת אבק השרפה והתפתחות כלי הירי, אך חילות הפרשים שרדו עד למלחמת העולם השנייה. מאז משתמשים בפרשים במספר מקומות שהגישה אליהם קשה.חריש באמצעות סוס עבודה
עבודות שיטור וטיפול בהפרות סדר.
ספורט: מרוצי סוסים, ותחרויות ראווה שונות, ביניהן קפיצות ראווה, רכיבה אומנותית, רכיבה מערבית ועוד.
תרפיה: הסוס משמש גם לרכיבה טיפולית, המסייעת לנכים, בעלי מוגבלויות, ילדים בעלי בעיות קשב וריכוז, חוסר ביטחון עצמי ועוד.
מחקר: הסוס משמש במחקר כחיה נוחה להפקת נוגדנים, על ידי הזרקת האנטיגן, איסוף חוזר של דם הסוס וניקוי הנוגדנים. חוות הסוסים המפורסמת ביותר כחווה מחקרית נקראת "סנטה קרוז".
תחביב: רכיבה על סוסים כתחביב או כאטרקציה תיירותית.
להגנה על פרסת הסוס, פרסות מברזל מונחות על פרסותיו של הסוס, על ידי איש מקצוע – מפרזל. הפרסה גדלה ללא הרף, ובסוסים המבויתים יש לטפל בה בכל 5–8 שבועות.
גלריה

סוס אמריקן סאדלברד
סוס מושך רוכבים במלחמת העולם השנייה
סוס מגזע "פיט פוני" שהותאם לעבודה במכרות
סוס עם רוכב מאומן
סוסים רועים באחו
סוס דאן בצבע גרולו
אנימציית סוס דוהר בצילום מעשה ידי אדוארד מויברידג', כחלק מפתרון חידת הסוס הדוהר.
ראו גם

קפיצות ראווה
בעלי חיים בשירות כוחות הביטחון
הנס החכם
מרוץ סוסים
פרזול סוסים
וולטינג – התעמלות וריקוד על סוס
רכיבה אומנותית
עיוורון ירח
כרכרה
סגידה לסוסים
הערות שוליים

↑  ראו בפסקת הטקסונומיה של סוס רמכי
↑  האקדמיה ללשון עברית, קולות בעלי חיים, באתר האקדמיה ללשון עברית, ‏11 בנובמבר 2018
↑  שי קרן,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'סוסים ישנים בעמידה, באתר Mayhorse, ‏28 ביולי 2017
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'הניו יורק טיימס,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'היכן בוית הסוס? הגנטיקה מצביעה על רוסיה, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2021
↑  Outram, A. K., Stear, N. A., Bendrey, R., Olsen, S., Kasparov, A., Zaibert, V.,et al. (2009). The earliest horse harnessing and milking. Science, 323(5919), 1332–1335.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565295205171  BnF: cb11931175w (data)  GND: 4045503-8  HDS: 013945  LCCN: sh85062160  NARA: 10637564  NDL: 00573987  NKC: ph114977 
סוסה מניקה
ציור במערה באיראן, האלף השמיני לפני הספירה.
קשת רכוב מתקופת שושלת מינג, סין
ירושלים בתקופת בית ראשון

עיר דוד וירושלים של בית ראשון ביחס לעיר העתיקה
העיר ירושלים בתקופת בית ראשון המקבילה לתקופה הארכאולוגית תקופת הברזל השנייה (המחצית הראשונה של האלף הראשון לפני הספירה), והייתה, על פי התנ"ך, בירתה של ממלכת יהודה.
בספרי המקרא מתוארת ירושלים כעיר בירה לשבטי ישראל בתקופת מלכותו של דוד המלך ובנו שלמה המלך, שמתואר במקרא כמייסד בית המקדש הראשון, במאה העשירית לפני הספירה. עם פילוג הממלכה המאוחדת, הייתה ירושלים לבירת ממלכת יהודה, עד לחורבנה, עם נפילת ממלכת יהודה בידי האימפריה הנאו-בבלית בראשות נבוכדנצר השני בשנת 586 לפנה"ס.
רקע

התיאור והמחקר של ההיסטוריה של ירושלים בתקופת הממלכה המאוחדת ובית ראשון נתקל בקשיים אובייקטיביים של מחסור במקורות ראשוניים, ופרקי זמן ארוכים לוטים בחושך מוחלט, מקורות כתובים לעיתים סותרים אחד את השני ולעיתים קטועים. המחקר הארכאולוגי השופך אור ומשלים את המידע החסר, מוגבל אף הוא בגין אופייה המיוחד של ירושלים כעיר מודרנית הממשיכה בשגרת חיי יום-יום, וסלע מחלוקת דתי - לאומי הנמצא במרכז סכסוך בעל מאפיינים בין דתיים המונע חפירה בשטח העיר העתיקה.
רקע > מקורות היסטוריים

המקור הכתוב העיקרי לתולדות ירושלים הוא המקרא, תיאור תולדות ירושלים עד לכיבושה על ידי דוד המלך מעורפלים ומהימנותם מוטלת בספק, האזכור הראשון בספר בראשית מסופר בפרק י"ד, פסוקים י"ח–כ', שמלכי-צדק קיבל את פניו של אברהם בלחם ויין ובירך אותו לאחר שניצח במלחמה את ארבעת מלכי המזרח והציל מהם את שבויי סדום והסביבה ואת לוט בן אחיו.
”וּמַלְכִּי-צֶדֶק מֶלֶךְ שָׁלֵם הוֹצִיא לֶחֶם וָיָיִן וְהוּא כֹהֵן לְאֵל עֶלְיוֹן. וַיְבָרְכֵהוּ וַיֹּאמַר בָּרוּךְ אַבְרָם לְאֵל עֶלְיוֹן קֹנֵה שָׁמַיִם וָאָרֶץ. וּבָרוּךְ אֵל עֶלְיוֹן אֲשֶׁר מִגֵּן צָרֶיךָ בְּיָדֶךָ וַיִּתֶּן לוֹ מַעֲשֵׂר מִכֹּל.”. סיפור המפגש בין מלכי-צדק לאברהם עשוי להיות מיתוס ישראלי המבקש כפי הנראה לבסס את המסורת של הבטחת הארץ לאבות האומה העברית, ולרמוז על עתיקות קדושתה של ירושלים, היא שלם. מסורות המתארות כיבוש של ירושלים לפני תקופת המלוכה ”וַיִּלָּחֲמוּ בְנֵי יְהוּדָה בִּירוּשָׁלַ‍ם וַיִּלְכְּדוּ אוֹתָהּ וַיַּכּוּהָ לְפִי חָרֶב וְאֶת הָעִיר שִׁלְּחוּ בָאֵשׁ” (שופטים, א', ח') סותרות תיאורים המתארים את ירושלים כעיר יבוסית עצמאית ”וְאֶת הַיְבוּסִי יוֹשְׁבֵי יְרוּשָׁלַ‍ם לֹא (יוכלו) יָכְלוּ בְנֵי יְהוּדָה לְהוֹרִישָׁם, וַיֵּשֶׁב הַיְבוּסִי אֶת בְּנֵי יְהוּדָה בִּירוּשָׁלַ‍ם עַד הַיּוֹם הַזֶּה” (יהושע, ט"ו, ס"ג) ומאידך ”וְאֶת הַיְבוּסִי יֹשֵׁב יְרוּשָׁלַ‍ִם לֹא הוֹרִישׁוּ בְּנֵי בִנְיָמִן וַיֵּשֶׁב הַיְבוּסִי אֶת בְּנֵי בִנְיָמִן בִּירוּשָׁלַ‍ִם עַד הַיּוֹם הַזֶּה” (שופטים, א', כ"א). הבדלי הגרסאות עשויים לנבוע בין היתר ממחלוקת בין שבט יהודה ושבט בנימין על החזקה בירושלים ומוסברים בדרכים שונות: ייתכן שירושלים היבוסית הייתה מורכבת מחלקים שונים שנכבשו בזמנים שונים, וייתכן שהכאת העיר, שריפתה או הריגת מלכה, עדיין הותירו אותה קיימת, כך שהאוכלוסייה היבוסית נותרה והעיר הצליחה להשתקם.
המקרא איננו מוסר הרבה פרטים כלשהם בנוגע לירושלים היבוסית וגם מתיאור תקופת מלכותם של דוד ושלמה המלך לא תמיד ניתן לדלות נתונים גאוגרפיים או גאופוליטיים. גם הממצא הארכאולוגי מתקופת המלוכה מועט יחסית. מקורות שאינם מקראיים שמאזכרים את העיר אין בידינו (מלבד כתבי המארות ומכתבי אל עמראנה שקדמו לימי הבית הראשון), עד לאזכורה במסמכים אשוריים בהקשר למסע סנחריב.
רקע > מחקר ארכאולוגי

ירושלים בכלל ועיר דוד בפרט היו אבן שואבת לארכאולוגים החל מראשית המחקר בארץ ישראל בסוף המאה ה-19. המשלחות הראשונות שחלקן היו טובות במעט מהרפתקנים בעלי חזון ורחוקים מעבודה מדעית מסודרת פגעו קשות באתרים הנחפרים. לבד מנזקים פיזיים לשרידים באזורי החפירה שנבעו מחפירות לא שיטתיות ולא מדעיות, נגרם נזק נוסף למחקר כאשר ממצאים הוצאו מהאתר ללא תיעוד דבר שגרם לניתוק מההקשר ההיסטורי. התפיסה ההיסטורית של ירושלים המקראית השתנתה במהלך שנות השישים של המאה ה-20, כאשר נחפרו באופן שיטתי אתרים שונים בעיר העתיקה על ידי קתלין קניון. לאחר מלחמת ששת הימים נחפר הרובע היהודי ואזור מצודת דוד על ידי נחמן אביגד, ולאחר מכן על ידי יגאל שילה, אשר אף חפר בעיר דוד בשנים 1978 עד 1985 בשטחי חפירה במדרון המזרחי וחשף חומה מימי הבית הראשון, מבני מגורים מפוארים שחרבו בחורבן הבבלי, בתוך אחד מהם בולה הנושאת שם של דמות מקראית המוכרת לנו מההתרחשויות שקדמו לאותו חורבן: גמריהו בן שפן. אזור העופל נחפר על ידי בנימין מזר ולאחר מכן על ידי נכדתו איילת מזר שבקיץ 2005 חשפה את מבנה האבן הגדול בעיר דוד. על סמך התיארוך, המיקום והגודל, מזר העלתה את האפשרות כי המבנה שימש ארמונו של דוד המלך. התגלית זכתה לסקירה תקשורתית רחבה, בין השאר בגלל השערה זו ובגלל בולה שנמצאה באתר הנושאת את השם יהוכל בן שלמיהו, שם של דמות המופיעה בתנ"ך. ארכאולוגים אחרים הגיבו בהתרגשות לגבי הממצא, אך באופן זהיר יותר לגבי ההשערה שמדובר בארמונו של דוד. מזר ממשיכה לחפור את האתר, ובהרצאה באוניברסיטת בר-אילן ב-8 בנובמבר 2007 הצהירה כי משלחתה גילתה "קטעים מן החומה והמגדל הנזכרים בתנ"ך - בספר נחמיה".
משנת 1995 ואילך, (עד היום 2010) חופר רוני רייך ביחד עם אלי שוקרון, חפירה מתמשכת בעיר דוד. חשובה במיוחד החפירה סמוך למעיין הגיחון, שחשפה חלקים בנויים וחצובים חדשים של מערכת המים הכנענית, זו המכונה מערכת פיר וורן. כך יכלו רייך ושוקרון להציע הבנה מחודשת, שונה בתכלית למה שהיה מקובל במחקר ביחס לאתר שהוא הנחפר ביותר בישראל. חפירות אלו חשפו מערכות ביצורים, בתי מגורים, מבני ציבור ומידע רב שאיפשר לשחזר מקטעים מתולדות ירושלים, כך הוכרעה המחלוקת לגבי העיר העליונה הידועה גם בשם הגבעה המערבית והוכח כי היא נכללה בתוך שטח ירושלים עוד לפני המאה ה-8 לפנה"ס, עת נבנתה חומה סביב הגבעה על ידי חזקיהו המלך.
ב-2010, בחפירות ארכאולוגיות ברובד באזור עיר דוד, נחשפה אחת מחומות ירושלים שתוארכה על ידי החוקרים למאה ה-10 לפנה"ס, עם שרידים של הרובע המלכותי של העיר, ממזרח לבניין הממלכתי ישנו קטע מחומה נוספת, שממשיכה את תוואי החומה בקו ישר ומקיף את העופל לכיוון צפון מזרח. החומה שנחשפה מעידה על יכולת שלטונית, ועוצמתה ומאפייני הבנייה הממלכתית שלה מעידים על ביצוע ברמה הנדסית גבוהה. ראש צוות הארכאולוגים באתר, ד"ר אילת מזר, מסכמת: "תוואי החומה, מאפייניה ותיארוכה, עשויים לעלות בקנה אחד עם המסופר במקרא על המלך שלמה שבנה בעזרת הפיניקים, הבנאים המהוללים, את בית המקדש ואת מכלול המבנים של ארמונו החדש והקיף אותם בחומה שכנראה התחברה אל החומה הישנה של עיר דוד".