stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יקרונית אסייתית
מאפיינים

היקרונית האסייתית היא חיפושית שחורה מנוקדת בלבן, המגיעה לגודל של 35 מ"מ. מגיעה לבגרות תוך 1–2 שנים. נקבה מטילה בין 30 ל-80 ביצים בכל הטלה. את הביצים היא מטילה בתוך ענף של העץ והזחלים המתפתחים מהן, ניזונים מהעץ. מקורה של החיפושית הוא באזור רחב של סין, יפן וקוריאה, המכיל ארבעה תנאים אקלימיים שונים, שדומים לאזורים בצפון ארצות הברית ודרומית למקסיקו.
עד 2005, עברה גם להתגורר באזורים עירוניים בארצות הברית, קנדה ואוסטריה, באמצעות משלוחים ימיים ומסחר בין משתלות. מאמינים שהגיעה לארצות הברית במשלוחי עץ מסין, ב-1996. בשנת 2006 כבר ניתן למצוא שריצה גדולה בניו יורק ובשיקגו. היא אותרה ב-14 מדינות שונות בארצות הברית. באוסטריה נמצאה שריצה גדולה ב-2001, 2-3 שנים לאחר שפלשה למדינה.
חיפושית זו מסוגלת להופיע בכל מקום שבו גדלים עצים וקיימים התנאים המתאימים בשבילה. באזור הטבעי שלה, מופיעה במינים של עצים נשירים. באזורים הלא טבעיים שלה, מהווה איום לעצים באזור עירוני ובאזור הכפרי. בעיקר אוהבת עצי מייפל ושקמה החיפושית אוכלת עלים וענפים בעצים בריאים וחולים.
חרק קטן זה מסוגל לחסל עץ בתקופה של 3–5 שנים. בסין 40% ממטעי הצפצפה כבר נפגעו. 240 ערים נפגעו ב-5 מחוזות בלבד ו-50 מיליון עצים היו צריכים להיכרת בתקופה של 5 שנים. בניו-יורק צריך היה להוריד כבר מעל 5,200 עצים ובשיקגו מעל 1,500.
כיום מנסים שיטות שונות להתמודדות עם המין הפולש והתוקפני. כדי למנוע את הופעת החיפושיות מנסים למצוא הורמונים שיפגעו בהתנהגותם של החיפושיות וקיים חיפוש אחר עצים עמידים, עצים נגועים נכרתים. נוסו ריסוסים, אך לא הוכחה עדיין הצלחה. בארצות הברית מחפשים פטריות שירחיקו את החיפושית ובסין נמצאו שני אויבים טבעיים לחיפושית, והחל משנת 1999 נעשה שימוש מסוים ומבטיח בהם (הדברה ביולוגית).
חיפושית אסייתית ארוכת מחוש
יחסי ונצואלה–תאילנד

| יחסי ונצואלה–תאילנד |
| --- | --- |
ונצואלה: תאילנד


ונצואלה: תאילנד
שטח (בקילומטר רבוע)
912,050: 513,120
אוכלוסייה
28,433,569: 71,655,872
תמ"ג (במיליוני דולרים)
482,359: 514,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
16,964: 7,186
משטר
רפובליקה פדרלית: מונרכיה (בפועל משטר צבאי)

תאילנד מסומנת בירוק, ונצואלה מסומנת בכתום
יחסי ונצואלה–תאילנד הם יחסי החוץ בין ונצואלה ותאילנד.
סקירה כללית

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-27 באוגוסט 1982. בשנת 2017 הגיעו לתאילנד 2,956 תיירים מהרפובליקה הבוליברית של ונצואלה (עלייה של 6% לעומת 2016).
יחסים כלכליים

בשנת 2018 הסתכם הסחר בין המדינות ב-50.88 מיליון דולר. תאילנד ייצאה בשווי 46.88 מיליון דולר בעיקר, מקררים, מקפיאים, גומי, מכוניות, מכונות ורכיבים מכניים ומוצרי גומי, וייבאה בשווי 4 מיליון דולר בעיקר, עפרות, מתכות, גרוטאות מתכת, בעלי חיים ומוצרים מהחי, משקאות, מים מינרליים, משקאות קלים ומשקאות חריפים, כימיקלים ומכשירים שונים.
נציגויות דיפלומטיות

ונצואלה מיוצגת בתאילנד אמצעות שגרירותה בקואלה לומפור, מלזיה.
תאילנד מיוצגת בוונצואלה באמצעות שגרירותה בלימה, פרו, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בקראקס.
יחסי טנזניה–מלאווי

| יחסי טנזניה–מלאווי |
| --- | --- |
טנזניה: מלאווי


טנזניה: מלאווי
שטח (בקילומטר רבוע)
947,300: 118,484
אוכלוסייה
69,055,333: 21,795,298
תמ"ג (במיליוני דולרים)
79,158: 14,084
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,146: 646
משטר
רפובליקה: רפובליקה רב-מפלגתית

מנהיג טנגנייקה (אחת המדינות שקדמו לטנזניה) ג'וליוס נייררה מקבל את פניו של מנהיג מלאווי הייסטינגס בנדה בעת ביקורו בטנגנייקה, תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20
יחסי טנזניה–מלאווי הם היחסים הדיפלומטיים בין טנזניה למלאווי. לשתי המדינות יש מחלוקות על גבולן באגם מלאווי. אורכו של הגבול בין המדינות הוא 512 ק"מ.
היסטוריה

בין המדינות קיים סכסוך גבול ארוך שנים על הבעלות על אגם מלאווי. בשנת 1890, הסכם נחתם בין מזרח אפריקה הגרמנית לניאסלנד, אשר הגדיר את הגבול לאורך קו החוף. מצב זה אינו מתאים לטנזניה המודרנית, שמאמינה שהגבול צריך להיות באמצע האגם. ממשלת מלאווי מכירה בהפעלת אמנת 1890 ותובעת את הזכויות על כל חלקו של האגם לאורך גבול המדינות, אשר מכיל מרבצים של גז טבעי.
מלאווי קיבלה עצמאות בשנת 1964, ומיד לאחר מכן היחסים הדיפלומטיים עם שכנתה המזרחית, טנזניה, הפכו למתוחים. הנושאים העיקריים בין שתי המדינות הם: השקפות שונות על מצבם של אנשים לבנים בדרום אפריקה; חשדותיו של נשיא מלאווי, הייסטינגס בנדה, שטנזניה מסייעת ומעניקה חסות לכמה מהגרים בולטים ממלאווי להפיל את משטרו; סכסוך טריטוריאלי על הגבול לאורך אגם מלאווי. הייסטינגס בנדה שמר על קשרים הדוקים עם דרום אפריקה והיה אחד הנשיאים האפריקאים הבודדים שביסס יחסים דיפלומטיים עם אותה מדינה, מה שהיה סיבה חזקה לטנזניה (שהתנגדה למדיניות האפרטהייד) להציע מקלט ותמיכה ליריביו הפוליטיים של הייסטינגס בנדה. טנזניה התנגדה לא רק למדיניות דרום אפריקה, אלא גם לשלטונות פורטוגל במוזמביק (עימם מלאווי קיימה יחסים קרובים), שהשפיעה על החלטתו של נשיא טנזניה ג'וליוס נייררה במאי 1967 להכריז בגלוי על טענות לחלק מאגם מלאווי.
בשנת 2012 חתמה ממשלת מלאווי על חוזה עם חברה בריטית לחיפוש שדות נפט באגם מלאווי, מה שהקשה על היחסים עם טנזניה. במאי 2013 הצהיר הפרלמנט של טנזניה כי המדינה מתכוונת לשים 6 ספינות נוסעים באגם מלאווי, מה שהכעיס את השלטונות במלאווי.
יניסיי קרסנויארסק (רוגבי)

סמל הקבוצה הישן
יניסיי קרסנויארסק, רשמית יניסיי-STM (ברוסית: Регбийный клуб Енисей-СТМ) הוא שמו של מועדון רוגבי מקצועני רוסי מהעיר קרסנויארסק המתמודד בפריימר ליג הרוסי. מהבולטים ברוגבי הרוסי.
יניסיי זכתה 9 פעמים באליפות רוסיה, האחרונה בעונת 2017. בנוסף, יניסיי זכתה בגביע הרוסי 6 פעמים והיא הקבוצה הרוסית הראשונה לזכות בתואר בינלאומי משזכתה בטורניר Continental Shield, השלישי בחשיבותו ברוגבי האירופי.
המועדון נוסד בשנת 1975 ותחילה נקרא "טרוד" (1975-1978) וסיבטיאז'מאש (1978-2000). מ-12 באפריל 2000 נושא את שמו הנוכחי.
היסטוריה

המועדון הוקם בשנת 1975 מיוזמתו של שחקן הרוגבי ולדימיר קוצ'ינסקי, ששיחק קודם עבור קבוצת פוליטכניק (כיום קרסני יאר קרסנויארסק) ובשנים הראשונות שימש כמאמן הקבוצה. בשנת 1978 פעל המועדון בחסות מפעל סיבטיאז'מאש (המפעל הסיבירי למכונות כבדות) והוא נודע בשם "טרוד", למאמן הקבוצה מונה ולדימיר קיצ'איקין. הקבוצה התמודדה באליפות רוסיה הסובייטית, שהיוותה תחרות אזורית והליגה השלישית בחשיבותה בברית המועצות, לפני ליגת המשנה וליגת העל הסובייטית.
הקבוצה התמודדה בהצלחה באליפויות האזוריות ובשנת 1987 העפילה לליגה הראשונה, ברם הקבוצה גרפה את התארים המשמעותיים רק לאחר התפרקות ברית המועצות.
בשנת 1997 הקבוצה סיימה במקום השלישי באליפות רוסיה ברוגבי והחל מאותה עונה הפכה לאחת הקבוצות הטובות במדינה ולאחר מכן זכתה באליפות הלאומית לראשונה בתולדותיה בשנת 1999, לקראת הצלחה משמעותית לאורך כל שנות העשור הראשון של המאה ה-21 ובעשור השני של המאה ה-21.
משנת 2013 פועלת גם קבוצת רוגבי נשים באותו שם (женская команда РК "Енисей-СТМ", ברוסית) שסיימה במקום השלישי באליפות הרוסית בעונת 2015 והעפילה עד לשלב גמר הגביע. בעונת 2016 הוכתרה כסגנית האלופה. בשנת 2020 זכתה בגביע הרוסי ברוגבי ושבה וזכתה בו גם עונה לאחר מכן.
מאמנים

ולדימיר קוצ'ינסקי (1975—1978)
ולדימיר קיצ'איקין (1978—1992)
ולרי בגדסארוב (1992)
אלכסנדר פרבוחין (1992—2015)
ואקיל ואלייב (2015—2016)
אלכסנדר פרבוחין (2016—)
תארים

אליפות רוסיה:
זכייה (13): 1999, 2002, 2005, 2011, 2012, 2014, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022
גביע רוסיה ברוגבי:
זכייה (8): 2000, 2001, 2008, 2014, 2016, 2017, 2020, 2021
הסופרקאפ הרוסי:
זכייה (3): 2014, 2015, 2017
גביע ניקולאייב:
זכייה (2): 2016, 2017
גביע Continental Shield האירופי:
זכייה (2): 2017, 2018
יניצ'ר (סרט)

| --- | --- |
 סוגה:  סדרת הרפתקאות טלוויזיונית, סדרת דרמה, סדרת טלוויזיה היסטורית, מלודרמה 
 כותבים:  אלכסיי גראביצקי, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 שחקנים:  איליה מלאקוב  ויטאלי קובאלנקו  Zurab Kipshidze  אלכסיי קרבצ'נקו  Yevgeniya Dmitriyeva  Samvel Tadevosian  ולדימיר קושבוי  מילנה ראדולוביץ'  Ivan Bosiljčić  ויטאלי קישצ'נקו  Shahin Adygezalov 
 ארץ מקור:  רוסיה 
 שפות:  רוסית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  12 
 הפקה
 מפיק:  רובן דישדישיאן 
 אתר צילומים:  רוסיה, טורקיה 
 שידור
 רשת שידור:  הערוץ הראשון (רוסיה) 
 תקופת שידור מקורית:  28 בפברואר 2022 – הווה 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
יניצ'ר (ברוסית: Яныча́р; בעבר נקראה השבוי הרוסי, Русский пленник) הוא סדרה היסטורית רוסית שהופקה על ידי חברת הסרטים Mars Media, שצילומיה החלו בקיץ 2019, עבור ערוץ 1 הרוסי שהקרין את הסדרה במהלך 2022.
עלילה

עלילת הסדרה מתרחשת בשלהי המאה ה-16 המאוחרת - ראשית המאה ה-17. הדמות הראשית היא רוסי שמוצא את עצמו בעבדות עותמאנית. בין הדמויות בסדרה שמופיעות: הצאר פיודור איוואנוביץ', בוריס גודונוב, והדיפלומט דנילו איסלנייב.
הפקה

צילומי הסדרה החלו ב-10 באוגוסט 2019 בטורקיה. לתפקיד הבמאי מונה איוון שורכובצקי, כאת התפקיד הראשי גילם איליה מלקוב. הסדרה, שכוללת 12 פרקים, תשודר בערוץ הראשון ברוסיה. בתפקידים ראשיים מופיעים אלכסיי קרבצ'נקו ואיליה מלאקוב.
הערות שוליים

↑  Русский раб: новый сериал для Первого
↑  חשדות הקולנוע הרוסי
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ירוק-עד

ערך זה עוסק בצמח לא נשיר. אם התכוונתם למשחק שחמט, ראו .
עלה של עץ אשוח יְרוֹק-עַד, עם ציון של שלוש שנים לאורכן צמח העלה, מבלי לנשור.
מחטניים ירוקי-עד בחורף בטוסקנה, איטליה.
צמחים טרופיים ירוקי-עד בברזיל.
צמח יְרוֹק-עַד הוא צמח המחליף את עליו בהדרגה במשך כל השנה, להבדיל מצמחים ועצים נשירים, המשירים את כל עליהם בעונת שנה מסוימת.
כל עלה של צמח ירוק-עד חי בין שנה לחמש שנים. עם זאת תועדו מקרים של עלים שחיו שנים רבות, עד 45 שנים.
באזורים טרופיים חמים רוב הצמחים הם יְרֻקֵּי-עַד. אזורים בעלי אקלים יבש מתאפיינים באוכלוסייה הטרוגנית של צמחים ירוקי-עד ונשירים. באזורים קרים רוב הצמחים הם נשירים.
סנפירית

הסנפירית אורזלה (Urzela) בעת שיט בהונג קונג
סנפירית מדגם זיוונית של חיל הים בשנות ה-80
סנפירית מסוג קטמרן של צוות ניו זילנד בגביע אמריקה ה-34
סנפירית (באנגלית: Hydrofoil) הוא כלי שיט שבו מותקנים סנפירים המספקים כוח עילוי ומעלים את רוב גופה של הסנפירית מעל פני המים כאשר היא שטה במהירות. הימצאות רוב גופה של הסנפירית מעל פני מים בעת השיוט מפחית במידה ניכרת את הגרר ומאפשר שיט במהירות גבוהה יותר.
תפוצתן של סנפיריות מוגבלת כיוון שבנייתן ואחזקתן מורכבת ויקרה הרבה יותר מזו של כלי שיט מסורתיים. סנפיריות משמשות למגוון משימות.
עקרונות הסנפירית

כיוון שעקרונות מכניקת הזורמים דומים באוויר ובמים, אף שמדובר בחומרים השונים בצמיגותם ובצפיפותם, סנפיר הסנפירית וכנף המטוס יוצרים עילוי בדרכים זהות. סנפיר כלי השיט מעוצב כך שינוע באופן חלק במים ויגרום לזרם לנטות כלפי מטה, כך שבהתאם לחוק השלישי של ניוטון יופעל כוח כלפי מעלה על הסנפיר. המעבר המהיר במים יוצר לחץ מים גבוה יותר בתחתית הסנפיר ומפחית את לחץ המים מעל הסנפיר. הפרש לחצים זה כשהוא מלווה בהפרש מהירות כמתואר במשוואת ברנולי יוצר את העילוי.
כאשר הסנפיר מחובר בתמוכה אל גוף כלי שיט, כוח העילוי מרים את כלי השיט מעל פני המים תוך הפחתת הגרר והגברת המהירות. בסופו של דבר נוצר איזון בין כוח העילוי לבין משקלו של כלי השיט, כך שהסנפירית מפסיקה להתרומם בגובה מסוים. כיוון שהגרר וכוחות הגלים אינם מופעלים על גוף הסנפירית כולה, אלא על הסנפירים השקועים במים ועל חלק מן התמוכות המחברות אותה לגוף כלי השיט, הם מופעלים על משטחים קטנים בהרבה מגוף של כלי שיט רגיל השקוע ברובו במים.
היסטוריה

בשנת 1898 החל הממציא האיטלקי אנריקו פורלניני (Enrico Forlanini) לתכנן סנפיריות שבהן הסנפירים היו מחוברים לכלי השיט בתמוכות דמויות סולמות. בין השנים 1899 ו-1901 מתכנן האוניות הבריטי ג'ון טורניקרופט פיתח שורת דגמים של כלי שיט להם סנפיר בודד בחרטום. בשנת 1909 בנתה החברה שבבעלותו דגם באורך 6.7 מטר של סירה, מונעת במנוע בעל 60 כ"ס אשר הגיעה למהירות שיא של 65 קמ"ש.
בגיליון מרץ 1906 של הירחון סיינטיפיק אמריקן התפרסם מאמר מאת חלוץ פיתוח הסנפירית בארצות הברית, ויליאם מיקאם, המסביר את עקרונות פעולת הסנפירית. אלכסנדר גרהם בל, לאחר שקרא את המאמר, ראה בפיתוח הסנפירית הישג חשוב ועיצב דגמים שונים של סירות סנפירית. בשנת 1908 החל בל בניסויים על דגמיו, בעזרתו של המהנדס הראשי שעבד עמו, קייסי בולדווין. בולדווין חקר את עבודתו של פורלניני וביסס את דגמי הסנפירית שבנה על פיתוחיו של הממציא האיטלקי. בל ובולדווין אף פגשו את פורלניני באיטליה בעת שביקרו באירופה ב-1911-1910 ושטו על סנפירית שבנה על אגם מאג'ורה. בולדווין תיאר את החוויה של שיט חלק הדומה למעוף. לאחר ששבו למעבדתו של בל בנובה סקוטיה הם ביצעו ניסויים במספר דגמים, הבולט שבהם HD-4. דגם זה הגיע למהירות שיט של 87 קמ"ש בעזרת מנועי רנו, כשהוא חוצה גלים בקלות וביציבות. בל דיווח על פיתוחיו לצי האמריקני וקיבל שני מנועים בהספק של 350 כ"ס. ב-9 בספטמבר 1919 קבע דגם HD-4 שיא מהירות שיט עולמי של 114 קמ"ש, שיא שלא נשבר במשך כעשרים שנה. דגם סנפירית HD-4 בגודל מלא ניצב במוזיאון בל בבאדק, נובה סקוטיה. שנים לאחר פיתוחו של בל התברר כי הגיע כמעט למהירות המקסימלית של סנפיריות, המוגבלת בגלל תופעת הקוויטציה.
היסטוריה > אוניות נוסעים

המהנדס הגרמני הנס פון שרטל עבד על פיתוח סנפיריות לפני מלחמת העולם השנייה ובתקופתה. עם תום המלחמה נתפסה קבוצת הפיתוח של שרטל בידי כוחות ברית המועצות. שרטל עצמו עבר לעבוד בשווייץ כיוון שעל פי הסכמי הכניעה גרמניה לא הורשתה לפתח ספינות מהירות. בשנת 1952 בנתה חברתו של שרטל, סופרמר (Supramar), את הסנפירית המסחרית הראשונה, PT10, ששייטה על אגם מג'ורה בין שווייץ לאיטליה. סנפירית זו יכלה לשאת 32 נוסעים ולשוט במהירות של 65 קמ"ש. בשנת 1968 נקנתה חברתו של שרטל בידי בנקאי מבחריין, חוסיין ניאדי, אשר הרחיב את פעילות החברה ליפן, הונג קונג, סינגפור, בריטניה, נורווגיה וארצות הברית. בארצות הברית קיבלה חברת ג'נרל דיינמיקס רישיון מחברת סופרמר וזכתה למענק מחקר ופיתוח של הצי האמריקני. ביפן קיבלה חברת היטאצ'י רישיון מסופרמר לבניית סנפיריות ורישיונות דומים נמכרו למספר מספנות במדינות נוספות. בין שנות ה-50 לשנות ה-70 של המאה ה-20 פיתחה חברת סופרמר למעלה מ-200 דגמים של סנפיריות.
במחצית השנייה של המאה ה-20 התנהל מחקר ופיתוח רחב על סנפיריות אף בברית המועצות, חלקן כספינות קרב. רוסטיסלב אלכסייב (ברוסית: Ростисла́в Евге́ньевич Алексе́ев) (אנ') הנחשב לאבי הסנפיריות הסובייטי, שילב בשנות ה-70 את הידע שצבר על סנפיריות עם אפקט הקרקע לפיתוח האקרנופלן.
היסטוריה > שימוש בישראל

משנת 1963, במשך כשנה, הופעל בארץ שירות סנפירית "עלי גל" על ידי חברת "פוסידון", ההפלגה בין חיפה לפמגוסטה נמשכה כארבע שעות. הסנפירית נבנתה על ידי חברת Westermoen Hydrofoil A/S - Mandal, והייתה בעל מהירות מרבית של 33 קשר.
הערות שוליים

↑  עלי גל באתר ספנות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4185831-1  KulturNav: ca112311-5cd0-4ebb-b095-8a9044b51302  NARA: 10675151  NDL: 00571647 
פורלניני שט על אגם מג'ורה בסנפירית בשנת 1910
סנפיריות מדגם פגסוס(אנ') של חיל הים האמריקני
סנפורד דול

סנפורד באלארד דול (באנגלית: Sanford Ballard Dole;‏ 23 באפריל 1844 – 9 ביוני 1926) היה פוליטיקאי ושופט מהוואי בתקופה שבה עבר השלטון באיים מממלכת הוואי לממשלה זמנית של מהגרים מארצות הברית, לרפובליקה של הוואי ולבסוף לטריטוריית הוואי בשליטת ארצות הברית.
ביוגרפיה > שנים ראשונות

דול, בן למשפחת מיסיונרים פרוטסטנטית לבנה מניו אינגלנד שבארצות הברית, נולד בהונולולו שבהוואי. משפחת דול הייתה חלק מהאליטה של קהיליית המהגרים העשירה ממוצא אירופאי באיי הוואי שביססה נוכחות דומיננטית בפוליטיקה המקומית. בן דודו של סנפורד דול היה איל ההון וסוחר האננס ג'יימס דול שהצטרף לקרוביו בהוואי בתקופה מאוחרת יותר.
דול שרת את המלכים דייוויד קאלאקואה וליליואוקלאני כעורך דין וכידיד כשהוא מקדם ותומך בשילוב התרבות והחברה של הוואי בתרבות המערב. בטרם קיבל בחוסר רצון את תפקיד נשיא הממשלה הזמנית של הוואי שקמה לאחר ביטול המלוכה היה דול אחד משלושה שופטים בבית המשפט העליון של ממלכת הוואיי.
ביוגרפיה > חוקת כידון הרובה

דול היה שותף להפיכה של 1877 שבה כפו אנשי עסקים ובעלי מטעים של קנה סוכר מקהיליית המהגרים המקומית ממוצא אירופאי על מלך הוואי קבלה של חוקה חדשה שכונתה אחר־כך "חוקת כידון הרובה". החוקה, שנכתבה על ידי לורין א. תורסטון - שר הפנים בממשלת הוואי, שללה באופן מיידי את זכות ההצבעה של כל המהגרים מאסיה, כמו גם של רוב ילידי הוואי על ידי דרישות סף של הכנסה ורכוש. בכך הגדילה את כוחם הפוליטי של הנתינים ממוצא אירופאי של הממלכה. החוקה גם צמצמה את סמכויותיו של המלך וחלקן הועברו לממשלה המלכותית. קאלאקואה מינה מאוחר יותר את דול לשופט בבית המשפט העליון של ממלכת הוואיי.
ביוגרפיה > סוף עידן המלוכה

המלוכה בהוואי הסתיימה בינואר 1893 כאשר ארגון מהגרים מקומי שכינה עצמו ועדת הביטחון בצע הפיכה ללא שפיכות דמים והכריז על הקמת ממשלה זמנית במקום המלוכה. במהלך ההפיכה נעזרה ועדת הביטחון בפלוגה של חיל הנחתים האמריקני. הסיבה הישירה להפיכה היה ניסיונה של המלכה ליליואוקלאני לבטל את חוקת כידון הרובה, אבל הגורם הראשי הייתה שאיפה בלתי מוסתרת בקרב המהגרים האירופאיים לספח את האיים לארצות הברית. בתוך 48 שעות מההפיכה זכתה הממשלה הזמנית של הוואי להכרה דיפלומטית כממשלה חוקית של האיים, מכל המדינות להם היו קשרים דיפלומטיים עם ממלכת הוואיי.
נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד רצה תחילה להחזיר את המלכה ליליואוקלאני לשלטון. ב-16 בנובמבר 1893 הגיש נציגו, אלברט ויליס, הצעה למלכה על פיה היא תחון את כל המהפכנים בתמורה להחזרתה לשלטון. בתחילה סירבה המלכה ודרשה עונש מוות לכל המעורבים בהפיכה. ב-18 בדצמבר 1893, שינתה המלכה את דעתה בנוגע לענישתם של דול ותורסטון, אך אז כבר העביר קליבלנד את הנושא לקונגרס. ויליס הציג לממשלה הזמנית את דרישתו של קליבלנד שהמלכה תחזור לשלטון, אך הממשלה הזמנית סירבה. שנה אחר־כך ערכה הממשלה הזמנית כנס חוקתי וב-4 ביולי 1894 הקימה את הרפובליקה של הוואי.
ביוגרפיה > נשיא הרפובליקה

לורין תורסטון דחה את ההצעה לכהן כנשיא הרפובליקה של הוואי ובמקומו נבחר דול להוביל את הממשלה. דול שרת כנשיא הראשון והיחיד של הרפובליקה מ-1894 עד 1900. כנשיא מינה דול את תורסטון כאחראי על השדולה שפעלה בוושינגטון הבירה על מנת להבטיח את סיפוח הוואי לארצות הברית.
ממשלת הרפובליקה ודול בראשה עמדו מול סדרת ניסיונות להחזיר את המלוכה, כולל ניסיון למרד מזוין שבו השתתף רוברט ויליאם וילקוקס. עונשם של וילקוקס וקושרים אחרים הופחת על ידי דול לאחר שנידונו למוות. דול הצליח גם כדיפלומט – כל המדינות שהכירו בממלכת הוואיי הכירו גם ברפובליקה של הוואי.
ביוגרפיה > מושל ושופט

הנשיא ויליאם מקינלי מינה את דול למושל הראשון של טריטוריית הוואי לאחר שסופחה לארצות הברית. דול קיבל את המינוי ב-1900 אך התפטר ב-1903 על מנת לקבל מינוי כשופט מחוזי של ארצות הברית. הוא שרת במשרה זו עד 1915 ומת לאחר שבץ ב-1926. אפרו הוטמן בבית הקברות של כנסיית קאוויאואה בהוואי.
משמאל, סנפורד ב. דול המשיך לשרת בתפקיד הנשיא של הטריטוריה החדשה של הוואי עד שנחקק ב-1900 חוק הוואי שקבע ממשלה טריטוריאלית קבועה בראשות מושל
יחסי טנזניה–צ'ילה

| יחסי טנזניה–צ'ילה |
| --- | --- |
טנזניה: צ'ילה


טנזניה: צ'ילה
שטח (בקילומטר רבוע)
947,300: 756,102
אוכלוסייה
69,055,333: 19,788,712
תמ"ג (במיליוני דולרים)
79,158: 335,533
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,146: 16,956
משטר
רפובליקה: רפובליקה דמוקרטית

יחסי טנזניה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין צ'ילה וטנזניה.
היסטוריה

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-12 ביוני 1971.
נציגויות דיפלומטיות

טנזניה מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה בברזיליה, ברזיל.
צ'ילה מיוצגת בטנזניה באמצעות שגרירותה בניירובי, קניה.
יחסי טנזניה–רוסיה

| יחסי טנזניה–רוסיה |
| --- | --- |
טנזניה: רוסיה


טנזניה: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
947,300: 17,098,242
אוכלוסייה
69,055,333: 144,612,532
תמ"ג (במיליוני דולרים)
79,158: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,146: 13,978
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית נשיאותית

שגרירות טנזניה במוסקבה
יחסי טנזניה–רוסיה הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין המדינות, רוסיה וטנזניה.
היסטוריה

שתי המדינות חתמו על משלחות דיפלומטיות ב-11 בדצמבר 1961, עוד לפני איחודה של טנגניקה עם זנזיבר בשנת 1964. רוסיה מחזיקה בטנזניה שגרירות בדר דאר סאלם, וטנזניה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה. היחסים הדו-צדדיים הם יציבים וידידותיים. בתחום הפוליטי קיימים חילופי מסרים ברמות הגבוהות ביותר, ומתקיים דיאלוג פוליטי. ביולי 2008 ביקר בדאר א-סלאם נשיא בית המשפט העליון של הפדרציה הרוסית מ.מ. לבדב, וחתם על הסכם לשיתוף פעולה בין בית המשפט העליון של רוסיה ובית הדין לערעורים של טנזניה. בפברואר ויולי 2011 ביקר בטנזניה מנכ"ל תאגיד המדינה "רוזום" סרגיי קיריינקו, שניהל שיחות עם נשיא טנזניה ד"ר קיקווט, ראש הממשלה מ פינדה, שר משאבי טבע ותיירות ה. מיגא על השתתפותן של חברות רוסיות בפיתוח מרבצי אורניום ב"נהר מקוז'ו".
סיוע הומניטרי

בתגובה לפיצוץ התחמושת בבסיס חיל האוויר סמוך לדאר א-סלאם שאירע ב-17 בפברואר 2011 בו נהרגו עשרות בני אדם, ולמעלה מ-400 נפצעו ואלפי טנזנים נותרו חסרי בית, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב שלח הודעת תנחומים לנשיא טנזניה ד"ר קיקווט. ממשלת רוסיה החליטה להעניק סיוע הומניטרי דחוף לטנזניה, שהגיע לדאר א-סלאם במרץ 2011, טיסה מיוחדת של משרד מצבי החירום, הכללה אוהלים, שמיכות ואוכל.
יחסי סחר

מחזור המסחר בשנת 2010, לפי נתוני משרד המכס הפדרלי ברוסיה, הסתכם בכ-89.7 מיליון - יצוא רוסיה - 48.5 מיליון, יבוא - 41.2 מיליון. רוסיה מייצאת עפרות ברזל, מכונות וציוד, ודשנים, ומייבאת אגוזים, קשיו, תה, קפה ותבלינים.
במרץ 2005 התקיים הסכם לשיתוף פעולה בין לשכת המסחר הרוסית ולשכת המסחר, התעשייה והחקלאות בטנזניה. בנובמבר 2009, נערך בדאר א-סלאם ובזנזיבר, הפורום הסחר והכלכלי הדו-צדדי, בו השתתפו נציגים של מספר חברות רוסיות גדולות והנהגתם של חברות טנזניות רבות. בספטמבר 2010 אירחה מוסקבה פגישת מומחים בין המדינות בנוגע לשימוש בחובות טנזניה לרוסיה למימון פרויקטים של פיתוח באורט, שהביאה לכך שהצדדים יזמו טיוטת הסכם בין ממשלתי. בשנת 2007 הוכשרו 10 עובדים במשרד לביטחון פנים של טנזניה בקורסי משרד הפנים הרוסי.
יחסי ונצואלה–קניה

| יחסי ונצואלה–קניה |
| --- | --- |
ונצואלה: קניה


ונצואלה: קניה
שטח (בקילומטר רבוע)
912,050: 580,367
אוכלוסייה
28,433,569: 56,708,094
תמ"ג (במיליוני דולרים)
482,359: 107,441
תמ"ג לנפש (בדולרים)
16,964: 1,895
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה

יחסי ונצואלה–קניה הם היחסים שבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה לרפובליקת קניה.
היסטוריה

ונצואלה וקניה החלו ביחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1970.
למרות שקניה בדרך כלל משתפת פעולה עם מדינות המערב, במהלך המלחמה הקרה היא הייתה חלק מהמדינות הבלתי-מזדהות.
שיתוף פעולה

שתי המדינות חתמו על הסכמים בתחום הפוליטי, הטכני, התרבותי והאנרגטי.
ייצוג דיפלומטי

לוונצואלה יש שגרירות בניירובי.
לקניה יש שגרירות בברזיליה, המשמשת גם כשגרירות בוונצואלה.
אירוע השגרירות בשנת 2012

בשנת 2012 נרצחה אולגה פונסקה, שגרירה ממלאת מקום של ונצואלה בקניה. המזכיר הראשון של השגרירות, דווייט סגראיי הואשם ברצח. ההנחה היא שהשניים נלחמו על הנהגת השגרירות.
במהלך המשפט התגלה כי בין היתר הוברחו סמים לקניה דרך השגרירות בוונצואלה.
נכון לשנת 2014 הרצח נותר בלתי פתור.
יניסייסק

יניסייסק (ברוסית: Енисейск) היא עיירה במחוז קרסנויארסק בסיביר, מרכז רוסיה.
היסטוריה

העיירה הוקמה בשנת 1619 כעיירה הראשונה על נהר היניסיי. היא מילאה תפקיד חשוב בקולוניזציה הרוסית של אזור מזרח סיביר במאות ה־17 וה־18, זאת עקב מיקומה בנתיבי הנהר הסיבירי (אנ'). חשיבותה פחתה לאחר סלילתם של כבישים מהירים באזורים דרומיים יותר, בדגש על קרסנויארסק, בירת החבל המנהלי.
החלק העתיק של העיירה מוגדר על ידי ממשלת רוסיה כאתר מורשת עולמית.
אקלים

האקלים ביניסייסק הוא אקלים תת־ארקטי (Dfc לפי שיטת קפן). עונת החורף בעיירה ארוכה וקרה מאוד, והקיץ קצר וחמים.
בעונה הקרה, טמפרטורת המקסימום כמעט ולא עולה מעל ל־0 מעלות צלזיוס, וטמפרטורת המינימום לעיתים יורדת אף מתחת ל־20 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
בעונה החמה, טמפרטורת המקסימום עולה אף מעל ל־20 מעלות צלזיוס (והיו מקרים בהם תועדו מעל ל־30 מעלות צלזיוס), ואילו טמפרטורת המינימום לרוב נעה בסביבות 10 מעלות צלזיוס.
בשנה ממוצעת יורדים 470.6 מילימטרים של משקעים, כאשר כ־40%–45% מהם יורדים בצורת שלג.
| אקלים ביניסייסק> חודש.שיא טמפרטורה מרבית (C°).טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).שיא טמפרטורה מזערית (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים ביניסייסק> ינואר.3.1.-16.3.-26.9.-58.8.27.4 | אקלים ביניסייסק> פברואר.7.1.-12.9.-24.8.-53.3.18.2 | אקלים ביניסייסק> מרץ.16.5.-3.3.-17.2.-47.1.17.3 | אקלים ביניסייסק> אפריל.25.3.5.5.-6.6.-35.6.23.6 | אקלים ביניסייסק> מאי.33.2.13.9.1.8.-17.1.41.1 | אקלים ביניסייסק> יוני.35.4.21.6.8.7.-3.9.54.6 | אקלים ביניסייסק> יולי.35.6.24.7.12.1.1.2.55.1 | אקלים ביניסייסק> אוגוסט.33.6.20.8.9.4.-3.1.61.7 | אקלים ביניסייסק> ספטמבר.29.2.13.4.3.6.-8.9.50.3 | אקלים ביניסייסק> אוקטובר.23.7.3.7.-3.8.-33.6.45.2 | אקלים ביניסייסק> נובמבר.8.9.-7.8.-16.1.-49.41.6 | אקלים ביניסייסק> דצמבר.6.1.-15.-24.7.-54.5.34.5 | אקלים ביניסייסק> שנה.35.6.4.-7.-58.8.470.6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור:
תחבורה

יניסייסק מחוברת לקרסנויארסק באמצעות כביש R-409 שעובר במקביל לנהר היניסיי, שגם הוא מקשר בין העיירה לקרסנויארסק. אורך הדרך הוא כ־330 קילומטרים.
מצפון־מערב לעיירה ממוקם נמל התעופה יניסייסק (אנ'), שלו מסלול טיסה באורך 2,190 מטרים. יש לו שימוש מועט בימינו, אך בעבר נעו בו כמה אלפי אנשים בשנה.
הערות שוליים

↑  https://rosstat.gov.ru/storage/mediabank/tab-5_VPN-2020.xlsx
↑  "General Information" (ברוסית). נבדק ב-21 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Yeniseysk, Russia". Climatebase.ru. נבדק ב-22 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567685605171  LCCN: n90704784  MusicBrainz: 3edc443d-3f8e-4ad2-80f9-f7b79f5e9664  VIAF: 125620288   WorldCat (עם VIAF): 125620288
יחסי טנזניה–צרפת

| יחסי טנזניה–צרפת |
| --- | --- |
טנזניה: צרפת


טנזניה: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
947,300: 643,801
אוכלוסייה
69,055,333: 66,574,294
תמ"ג (במיליוני דולרים)
79,158: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,146: 45,527
משטר
רפובליקה: רפובליקה נשיאותית למחצה

שגרירות טנזניה בפריז
יחסי טנזניה–צרפת הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין המדינות, צרפת וטנזניה.
היסטוריה

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1961, עוד לפני איחודה של טנגניקה עם זנזיבר בשנת 1964. בינואר 2013 ביקר הנשיא קיקווט בצרפת, וב-2 באוגוסט 2016 ביקר ז'אן-מארק איירו, השר לפיתוח בינלאומי הצרפתי, בדאר א-סלאם. ב-28 בינואר נשיא צרפת פרנסואה הולנד בירך את נשיא טנזניה ג'קיה קיקווטה בפריז, ובפברואר 2019 ד"ר אוגוסטין פ. מהגה, שר החוץ של טנזניה ביקר בצרפת.
נציגויות דיפלומטיות

טנזניה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז וקונסוליה כללית בניס.
צרפת מחזיקה בטנזניה שגרירות בדאר א-סלאם וקונסוליה כללית בארושה.