סדר (דפוס)
סַדָר כמקצוע

בסעיף זה ייעשה שימוש במילה "סַדָּר" בלשון זכר, הן לצורך הפשטות, אך בעיקר משום שמקצוע זה, במשך כל קיומו, היה גברי כמעט לחלוטין
מקצוען הסְדָר (או סַדָּר) התקיים מתחילת מהפכת הדפוס בעקבות המצאתו של יוהאן גוטנברג, עד סוף שנות השבעים של המאה ה-20.
בקרב דוברי עברית נהוג היה להתייחס לבעל מקצוע זה דווקא ביידיש, "הבחור הזעצער" (הגייה: "הבּוּחֶר הזעצער", כלומר הבחור הסַדָּר). פעמים רבות נהגו לייחס לו טעויות שהופיעו בדפוס, גם כאלה שאינן בגדר שגיאות דפוס.
הסדר בונה שורות מסודרות של טקסט ב"מגש". אוסף השורות עובר מספר תהליכים נוספים עד ליצירת ה"גלופה" שמשמשת להדפסה: הגהה ראשונה, למציאת שגיאות דפוס ותיקונן, אחריה עימוד, בו שורות הטקסט המסודרות מחולקות לעמודים בספר או טורים בעיתון, ונוספים אליהן אלמנטים נוספים של הדפוס כמו תמונות, מסגרות, כותרות, מספור עמודים ועוד. אחרי העימוד יכולה לבוא הגהה נוספת, והעמודים המסודרים, המכונים לעיתים "גלופות", נלקחים להדפסה. בסיום ההדפסה, הגלופות מפורקות, והאלמנטים השונים ממוחזרים לעבודה הבאה.
הסדר מבצע שלוש פעולות. הראשונה היא הסידור, בו הסדר קורא את הטקסט שיש להדפיס, ונוטל מתיבת הסדר תו אחר תו אותם הוא מניח במתקן המכונה "מקל סדרים". התווים השונים הם אותיות ומספרים, רווחים, סימני פיסוק, ותווים מיוחדים. כאשר השורה במקל הסדרים "מתמלאת", כלומר לא נותר מרווח מספיק למילה נוספת בשורה זו, הסדר מבצע את הפעולה הבאה: יישור. בטקסטים מודפסים, מקובל שתחילת השורות וסופן מיושרות. בטקסט כתוב בכתיבה תמה, נעשה לפעמים יישור על ידי "הארכת" האות האחרונה בשורה. עם המעבר לסדר, טכניקה זו כבר אינה מעשית, והיישור מתבצע על ידי הרחבת הרווחים בין המילים: בזמן הסידור, משתמשים ב"גופן" ריק, כלומר ללא אות בראשו, בעל רוחב קבוע, להפרדה בין המילים בשורה. בסיום השורה, נותר מרווח בין סוף המילה האחרונה לסוף השורה. הסדר "סוגר" את המרווח הזה על ידי הרחבת הרווחים, פעולה שיכולה להיעשות על ידי החלפת הרווחים בשורה ב"גופני" רווח רחבים יותר, או באופן המקובל יותר, על ידי הוספת גופן רווח דק לצד כל אחד מהרווחים. לרשות הסדר רווחים כאלו ברוחבים שונים, ביניהם יש לבחור לפי המרווח בין סוף המילה האחרונה לסוף השורה, מחולק במספר הרווחים (כלומר אחד פחות ממספר המילים) בשורה. הפעולה השלישית של הסדר נקראת מיון, והיא מתבצעת בסיום ההדפסה. הגלופות ששימשו להדפסה מפורקות למרכיביהן השונים, ואלו ממוחזרים לעבודה הבאה. שורות הטקסט נמסרות לסדר, והוא ממיין את הגופנים, ומניח כל אחד בתא המתאים לו בתיבת הסדר, תוך שהוא בוחן אותם ומוציא מהמחזור את הגופנים שנשחקו עד שאינם מתאימים עוד להדפסה.
מקצוע הסדר עבר שינוי מהפכני במהלך המאה ה-19, שינוי שעיקרו מיכון. הניסיונות הראשונים היו בשנות ה-20 של המאה, ונמשכו ביתר שאת החל משנות השישים של המאה ה-19. מכונות הסדר הראשונות שנבנו היו ניסיוניות, והגם שחלקן פעלו והצליחו לייצר גלופות פונקציונליות, הן לא שיפרו את הפריון ואיכות העבודה, לפחות לא במידה שהצדיקה את השימוש בהן. מכונות הסדר הראשונות שפעלו בהצלחה בבתי דפוס החלו להופיע לקראת שנות ה-70 של המאה. המכונות הראשונות חיקו את פעולת הסדר הידני, והשתמשו באופני עופרת מוכנים, שהוזנו למכונה. המכונות הראשונות החליפו את שלב הסידור בלבד, והשורות המסודרות עדיין יושרו ביד, וגם המיון היה ידני. בהמשך הופיעו פתרונות שונים למיכון היישור והמיון, חלקם בעזרת מכונה נפרדת שביצעה את הפעולה, וחלקם בעזרת מכונות שביצעו שתיים מהפעולות או שלושתן במכונה אחת.
עד שנות ה-80 של המאה ה-19 הופיעו כמה עשרות מכונות, שהמוצלחת בהם, Empire, שהוצגה ב-1872 ועברה בהמשך שכלולים נוספים, כבר פעלה במאות בתי דפוס ומערכות עיתונים. בשני העשורים האחרונים של המאה הופיעו מכונות חדשות, שהשתמשו בגישה שונה: מכונות אלו לא סידרו גופנים מוכנים מראש, ובמקום זאת סידרו את אמהות הדפוס (מטריצות), התבניות שמשמשות ליציקת הגופנים, ויצקו בעזרתן את הגופנים שמשמשים להדפסה. טכנולוגיית סדר זו מכונה "מתכת חמה".
בטכנולוגיית המתכת החמה, מחזור הגלופות בסיום העבודה לא נעשה על ידי מיון הגופנים, כמו בסדר הידני ובמכונות הראשונות, אלא על ידי התכתם ויציקת מטילי עופרת, שמוזנים למכונה, בה הם מותכים שוב לעופרת נוזלית ומשמשים ליציקת הגופנים.
שתי מכונות "מתכת חמה" דחקו כמעט לחלוטין את רגלי כל המכונות האחרות, ואיתן גם את הסדר הידני. הראשונה היא מכונת לינוטייפ, והשנייה היא המונוטייפ. הן שונות זו מזו באופן פעולתן ובתכונותיהן. הלינוטייפ שלטה שליטה כמעט מוחלטת בתחום העיתונות המודפסת, והתחרתה במונוטייפ בסידור ספרים. בעיתונות העברית של התקופה מופיעה המילה "מסדרה" לתיאור מכונת סדר, ובמילונים שונים נקוטה גם המלה "מִסְדֶּרֶת", אך שתיהן לא השתרשו בשפה.
המיכון שינה את מהות מקצוע הסדר: הסידור עצמו מתבצע לא על ידי נטילת גופנים מתיבה וסידורם במקל סדרים, אלא על ידי הקשת הטקסט במקלדת. היישור מתבצע באופן אוטומטי על ידי המכונה, ופעולת המיון בוטלה לחלוטין והוחלפה בהתכת הגופנים בתום השימוש. בשימוש בלינוטייפ, הסדר ממלא תפקיד כפול: כמו בסדר ידני, הסדר קורא את הטקסט ומסדרו, ובנוסף לכך הוא מתפקד גם כמכונאי, שבודק את תקינות המכונה, מאתר ומתקן תקלות, ומבצע פעולות תחזוקה נוספות. לינוטייפ לא יוצקת גופנים בודדים, אלא שורה שלמה להדפסה (זה גם מקור שמה - Line O' Type, כלומר "שורת דפוס"). כאשר בהגהה מתגלה שגיאה, יש לצקת מחדש את כל השורה, גם כשהשגיאה היא באות אחת בלבד.
לעומתה, המונוטייפ פיצלה את עבודת הסדר לשני תפקידים: הראשון, ששמר על הכינוי "סדר", קורא את הטקסט ומקליד אותו, ותוך כך יוצר סרט נייר מנוקב עליו מקודדות הוראות. סרט זה מועבר למכונה שנייה, שמכונה "מכונת היציקה", אותה מפעיל אדם נוסף. מכונת היציקה קוראת את סרט הנייר, ויוצקת גופן אחר גופן, אחד לכל אות, רווח, וסימן פיסוק. הגופנים מסודרים בשורות, וכשמסתיימת שורה היא עוברת למגש הסדר. המכונה פועלת באופן אוטומטי לחלוטין, ותפקיד המפעיל הוא להשגיח עליה ולטפל בתקלות. כשמסדרים בעזרת מונוטייפ, פעולת ההגהה זהה למעשה לפעולת ההגהה בסדר הידני, על ידי הוצאת, הוספת, או החלפת תו בודד במגש הדפוס, בלי צורך לחזור על פעולת היציקה כמו בלינוטייפ.
הספקו של סדר לינוטייפ מיומן, דומה להספקם של ארבעה עד שישה סדרים ידניים. עם זאת, ההתפשטות המהירה של המיכון לא הביאה, כפי שאפשר היה אולי לצפות, להקטנת מספר הסדרים הפעילים. הסיבה לכך היא שמיכון הסדר הביא עמו עלייה תלולה בכמות החומר המודפס בעולם. בעידן הסדר הידני, גודלו של עיתון יומי היה מוגבל למעשה לארבעה עמודים, לא בגלל מגבלות בטכנולוגיית הדפוס עצמו או בחומרי הגלם שלו - נייר ודיו, אלא משום שבסידור ידני, אין זה מעשי לסדר יותר מארבעה עמודים מדי יום ביומו. הסדר הממוכן ביטל את המגבלה, ועיתונים עם יותר עמודים הפכו חזון נפרץ, עד כדי מאות עמודים בגיליונות סוף השבוע של עיתונים מסוימים. המיכון אף אפשר לסדר יותר ממהדורה אחת ביום, כאשר מאורע חשוב מספיק התרחש אחרי נעילת המהדורה הראשונה.
הצורך בשימוש בסרט נייר במונוטייפ הוא אילוץ, שנובע מאופן פעולת המכונה: כדי שהמכונה תוכל לבצע יישור, היא מקבלת עבור כל שורה הוראות שמתארות, בנוסף לרצף התווים שמרכיבים אותה, גם את רוחב הרווח בכל שורה, לצורך היישור. ההוראות הנוגעות לרוחב הרווח בכל שורה צריכות להיות מוזנות למכונת היציקה לפני ההוראות שמתארות את רצף התווים, אך כאשר הסדר מנקב את הסרט בעזרת המקלדת, אפשר לחשב רוחב זה רק אחרי שהשורה הוקלדה. הפתרון הוא פשוט - סרט הנייר מוזן למכונת היציקה מהסוף להתחלה, באופן שהתו הראשון שנוצק הוא האחרון שהוקלד, והתו הראשון שהוקלד נוצק אחרון, ובכך מסמן את סיום העבודה.
הגם שהשימוש בסרט מנוקב במונוטייפ הוא אילוץ, כפי שתואר בפסקה הקודמת, יש לו יתרונות נוספים: הפרדת היציקה מהסידור מאפשרת לבית הדפוס להחזיק למשל ארבע מכונות יציקה המשרתות שבעה סדרים עם שבע מקלדות, עבודת הסדר לא נעצרת כאשר יש צורך לעצור את היציקה עקב תקלה או לצורך תחזוקה, ויתרון נוסף חשוב מאוד טמון בעובדה שניתן לשמור את סרטי הנייר, ולהדפיס הדפסה נוספת, למשל של ספר, בלי צורך לשמור את גלופות העופרת הכבדות והיקרות, שצורכות נפח אחסון רב.
יתרונות אלו הביאו להמצאות שנתנו גם ללינוטייפ את האפשרות להשתמש בסרטי נייר מנוקבים: מתקן שהוצמד למקלדת המכונה קורא את סרט הנייר, ומפעיל את המקלדת באופן דומה לאופן בו הסדר מפעיל אותה. סרט הנייר בשימוש הלינוטייפ זהה למעשה לסרט הנייר שמשמש בטלטייפ, טכנולוגיה שהיא שכלול של הטלגרף. משמעות הדבר היא שבשימוש בטכנולוגיה זו, בוטל הצורך ב"צימוד גאוגרפי" בין ההקלדה ומכונת הסדר. כתב העיתון יכול להקליד את הכתבה במקום אחד, ו"לשדר" אותה דרך קווי הטלפון או הטלגרף למערכת העיתון, בה נקלט השידור, סרט נייר חדש מנוקב, וסרט זה מוזן ללינוטייפ לביצוע פעולת הסדר. המקלדת שמשמשת באופן פעולה זה מכונה Teletypesetter. התפקיד המסורתי של "סדר" פורק, אך שלא כמו במונוטייפ, מפעיל המכונה הוא ששמר את שם המקצוע "סדר", והאדם שמזין את הטקסט כונה בדרך כלל "כתבן", או ברוב המקרים, "כתבנית". אופן פעולה זה סימן את הפעם הראשונה בה נכנסו נשים באופן משמעותי לתחום הסידור, ואופן העבודה האופייני נראה כך: במערכת העיתון העיתונאים (כמעט כולם גברים), כותבים בעט או במכונת כתיבה, ומעבירים את הכתבות ל"חדר הכתבניות" (כמעט כולן נשים). אלו מקלידות את הטקסט בעזרת Teletypesetter, שמנקב סרט נייר. הסרט המנוקב מועבר למפעיל הלינוטייפ (כמעט תמיד גבר) ששמר על השם "סדר", והמכונה יוצקת את שורות העופרת שמשמשות להדפסה.