stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחס מיקוד
היחס הפוקאלי בטלסקופ

באסטרונומיה, יחס המיקוד מכונה לרוב בתור יחס פוקאלי (f-ratio) ומסומן ב־N. הוא עדיין מוגדר בתור היחס בין אורך המוקד f לקוטר העדשה D:
 N={\frac {f}{D}}\quad {\xrightarrow {\times D}}\quad f=ND
למרות שתכונות היחס הפוקלי נשמרות, המצבים בהם משתמשים בו עשויים להשתנות. בצילום, היחס הפוקלי משנה את ההארה של המרחב הפוקלי (או את ההספק האופטי ליחידת שטח של התמונה) ומשמש לשליטה במשתנים כגון עומק השדה. כאשר משתמשים בטלסקופ אופטי באסטרונומיה, אין משמעות לעומק השדה והבהירות של גורמי שמיים נקודתיים במונחים של הספק אופטי כולל (לא מחולק ליחידת שטח) היא פונקציה של שטח המפתח בלבד, ללא תלות באורך המוקד. אורך המוקד משפיע על שדה הראייה של המכשיר ועל הסקאלה של התמונה שמוקרנת במרחב הפוקוס.
לדוגמה, טלסקופ מסוג SOAR באורך 4 מטרים בעל שדה ראייה קטן (כ־f/16) ושימושי למחקרי כוכבים. טלסקופ מסוג LSST באורך 8.4 מטרים המסוגל לכסות את השמיים בשלמותם בכל שלושה ימים הוא בעל שדה ראייה רחב ביותר ואורך מוקד קצר מאוד של 10.3 מטרים (f/1.2), המתאפשר של ידי מערכת תיקון שגיאות.
משוואת המצלמה (#G)

משוואת המצלמה (או #G) היא היחס בין הקרינה המגיעה לחיישן המצלמה לבין הקרינה במישור המוקד של עדשת המצלמה:
 G\#={\frac {1+4N^{2}}{\tau \pi }}\,
כאשר τ הוא מקדם ההעברה של העדשה והיחידות הן בסטרדיאן (sr−1).
יחס מיקוד אפקטיבי

יחס המיקוד מייצג את יכולת איסוף האור של עדשה באופן מדויק רק כאשר האובייקט נמצא במרחק אינסופי. בצילום לרוב מתעלמים ממגבלה זו ונעשה שימוש ביחס המיקוד למרות מרחק האובייקט. בתכנון אופטי, לרוב יש צורך באלטרנטיבה עבור מערכות בהן האובייקט קרוב לעדשה. במקרים הללו נעשה שימוש ב־Nw, יחס מיקוד אפקטיבי:
 N_{w}\approx {1 \over 2\mathrm {NA} _{i}}\approx \left(1+{\frac {|m|}{P}}\right)N\,
כאשר N הוא יחס המיקוד, NAi הוא המפתח הנומרי במישור התמונה של העדשה,  |m| הוא הערך המוחלט של ההגדלה של העדשה עבור אובייקט הנמצא במרחק מסוים ו־P הוא ההגדלה של האישון. מאחר שהגדלת האישון לרוב אינה ידועה, בדרך כלל מניחים שערך זה שווה ל־1 (הערך של P בכל עדשה סימטרית).
בצילום המשמעות היא שככל שמתמקדים קרוב יותר, המפתח האפקטיבי של המצלמה קטן מה שמכהה את החשיפה. יחס המיקוד האפקטיבי לרוב מתואר בצילום כיחס המיקוד המתוקן של הארכת העדשה על ידי פקטור בלוז (Bellows factor), אשר בעל חשיבות בצילום מאקרו.
היסטוריה

מערכת מספרי ה־f לתיאור מפתחים יחסיים התפתחה בשלהי המאה ה־19, יחד עם מספר מערכות נוספות.
היסטוריה > מקורות של מפתחים יחסיים

בשנת 1867, "יחס המפתח" הוגדר על ידי סאטון ודוסון באופן הדדי ליחס המיקוד המודרני. בציטוט הבא, "יחס מפתח" של 1/24 מחושב בתור היחס בין 150 מ"מ (6 אינץ') ל־6.4 מ"מ (0.25 אינץ'), התואם ל־f/24:
בכל עדשה קיים, בהתאמה ליחס מפתח נתון (כלומר, היחס בין קוטר המעצור לאורך המוקד), מרחק מסוים של עצם קרוב ממנו, שבינו לבין האינסוף כל העצמים בפוקוס זהה. למשל, בעדשה בעלת אורך מוקד של 6 אינץ' וסטופ של 1/4 אינץ' (יחס מפתח של אחד חלקי עשרים וארבע), כל העצמים הממוקמים במרחקים בין 20 רגל מהעדשה למרחק אינסופי ממנה (כוכב במיקום קבוע, למשל) נמצאים בפוקוס טוב באותה המידה. עשרים רגל נקרא אפוא 'טווח המוקד' של העדשה עבור הסטופ הנ"ל. לכן, טווח הפוקוס הוא המרחק בין האובייקט הקרוב ביותר הנמצא במיקוד טוב כאשר זכוכית הקרקע מותאמת לעצם רחוק מאוד. עבור אותה העדשה, טווח הפוקוס יהיה תלוי בגודל הדיאפרגמה בה נעשה שימוש, כאשר בעדשות שונות בעלות יחס מפתח זהה, טווחי הפוקוס יתרחקו ככל שאורך מוקד העדשה יוגדל. הביטויים 'יחס המפתח' ו'טווח פוקוס' טרם נכנסו לשימוש רווח, אך רצוי מאוד שזה יקרה, על מנת למנוע עמימות בהתייחסות לתכונות של עדשות צילום.
בשנת 1874, ג'ון הנרי דלמייר קרא ליחס  1/N "יחס העוצמה" של עדשה:
המהירות של עדשה תלויה ביחס בין המפתח למוקד השקול. על מנת לוודא זאת, יש לחלק את המוקד השקול בקוטר של המפתח האפקטיבי של העדשה המדוברת; ולכתוב את המנה בתור המכנה עם 1, או יחידה, עבור המונה. לכן למציאת היחס בין עדשה בעלת קוטר של 2 אינצ'ים ומוקד של 6 אינצ'ים, יש לחלק את המוקד במפתח, או 6 חלקי 2 שווה 3; מכאן, 1/3 הוא יחס העוצמה.
למרות שטרם נחשף לתאוריית המעצורים והאישונים של ארנסט אבה שפורסמה לקהל הרחב על ידי זיגפריד צ'פסקי ב־1893, דלמייר הבחין בין המפתח האפקטיבי שהגדיר וקוטר המפתח:
יש לשים לב, שכדי למצוא את יחס העוצמה האמיתי, יש לוודא את הקוטר של המפתח האפקטיבי. ניתן לבצע זאת בקלות במקרה של עדשה יחידה או עדשות כפולות שלובות בעלות פתח מלא, אלו דורשות יישום של זוג מצפנים; אולם בשימוש בעדשות בשילוב כפול או משולש, בהכנסת מעצורים בין השילובים, זה מעט יותר בעייתי; ברור שבמקרה זה הקוטר של המעצור המוכנס אינו מייצג את קרן האור המועברת על ידי הצירוף הקדמי. על מנת לוודא זאת, יש למקד אובייקט רחוק, להסיר את המסך הממקד ולהחליפו בשקף קולודיון, כאשר הפלטה המוכנה הוחלפה לפני כן בחתיכת קרטון. יש לחורר חור קטן ועגול במרכז הקרטון ולהעביר את המערכת לחדר חשוך. יש להדליק נר על יד החור ולצפות באזור המואר הנראה בקדמת המערכת; קוטרו של מעגל זה, הנמדד בקפידה, הוא המפתח האפקטיבי האמיתי של העדשה עבור המעצור הנ"ל.
נקודה זו הודגשה על ידי צ'פסקי בשנת 1983. לפי סקירה באנגלית שנעשתה לספרו ב־1894, "יש לבצע הפרדה ברורה בין מפתח אפקטיבי וקוטרו של מעצור פיזי".
בנו של ג. ה. דלמייר, תומאס רודולפוס דלמייר, ממציא עדשת הטלפוטו, המשיך את השימוש בביטוי יחס העוצמה ב־1899.
היסטוריה > מערכות מספור מפתחים

במקביל, פותחו מספר מערכות למספור מפתחים במטרה לקבוע זמני חשיפה ביחס פרופורציונלי (ישיר או הופכי) למפתח, במקום לריבוע יחס המיקוד או לריבוע ההופכי של יחס המפתח או יחס העוצמה. אולם, המערכות הללו כללו קבוע כלשהו, בניגוד ליחס הפשוט בין אורך המוקד לקוטר המפתח.
לדוגמה, המערכת האחידה (Uniform System – U.S) של מפתחים נקבעה בתור סטנדרט על ידי אחוות הצילום של בריטניה בשנות ה־1880. לדברי בות'למיי "הסטופים של כל היצרנים כעת מסודרים לפי מערכת זו" (1891). U.S. של 16 הוא מפתח זהה ל־f/16, אולם במפתחים גדולים או קטנים בסטופ מלא נעשית הכפלה פי 2 או פי חצי של מספר ה־U.S., למשל ערכו של f/11 ב־U.S. הוא 8, וערכו של f/8 ב־U.S. הוא 4. זמן החשיפה הנדרש פרופורציונלי באופן ישיר למספר ה־U.S.. איסטמן קודאק השתמשו במערכת ה־U.S. במצלמות רבות עד לשנות ה־20 של המאה הקודמת.
עד 1895, הודג'ס סתר את בות'למיי ולדבריו מערכת מספרי ה־f החליפה את מערכת ה־U.S.: "זו נקראת מערכת ה־f/x, והדיאפרגמות של כל העדשות המודרניות המיוצרות היטב מסומנות כך".
להלן טבלת השוואות בין מספרי דיאפרגמות מ־1899:
ב־1901 פייפר דן בחמש מערכות שונות של סימון מפתחים: מערכות צייס ישנות וחדשות המבוססות על העוצמה בפועל (פרופורציונלית לריבוע ההופכי של יחס המיקוד); ומערכות ה־U.S., C.I. ודלמייר המבוססות על חשיפה (פרופורציונליות לריבוע יחס המיקוד). הוא קרא למספר ה־f "מספר היחס", "מספר יחס המפתח" ו"יחס המפתח". הוא קרא לביטויים כמו f/8 "הקוטר החלקי" של המפתח, למרות שהוא שקול לחלוטין ל"קוטר המוחלט" שהוא מבדיל עם ביטוי שונה. הוא לעיתים השתמש בביטוים כמו "מפתח של f 8 ", ללא סימן החלוקה.
ב־1902 בק ואנדרוס דנו בסטנדרט של f/4, f/5.6, f/8, f/11.3 וכו' של אחוות הצילום המלכותית (Royal Photographic Society – R.P.S). R.P.S שינו את שמם ועברו להשתמש במערכת ה־U.S. בין השנים 1895 ו־1902.
היסטוריה > סטנדרטיזציה טיפוגרפית

עד 1920 הביטוי f-number הופיע בספרות הן כ־F number והן כ־f/number. בפרסומים מודרניים, התצורות f-number ו־f number נפוצות יותר, אך לעיתים ניתן לפגוש בביטויים ישנים יותר.
בתחילת המאה ה־20 הסימונים ליחסי מיקוד נטו להיות מגוונים וכללו בין היתר אות גדולה F, נקודה במקום הקו הנטוי ולעיתים הופיעו בתצורת שבר אנכי.
סטנדרט ה־ASA משנת 1961, PH2. 12-1961 (סטנדרט אמריקאי כלל שימושי למטרי חשיפה צילומית), מצין ש"הסימון למפתחים יחסיים יהיה f/ או f: שלאחריו יופיע יחס המיקוד האפקטיבי".
ראו גם

אופטיקה
צילום
אורך מוקד
עדשה
מפתח נומרי
יוסף רביקוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בפברואר 1903 ז' בשבט תרס"ג האימפריה הרוסית סקידל, פלך גרודנו, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  12 בפברואר 1981 (בגיל 78) ח' באדר א' תשמ"א 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין הדרום 
 תאריך עלייה:  ספטמבר 1913
 עיסוק:  סופר, מתרגם
 מקום לימודים:  בצלאל  האוניברסיטה העברית בירושלים
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  ספרות ילדים ונוער
 תקופת הפעילות:  1925–1981 (כ־56 שנים)
 
יוסף רביקוב (ז' בשבט תרס"ג, 4 בפברואר 1903 – ח' באדר א' תשמ"א, 12 בפברואר 1981) היה סופר ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בסקידל שבפלך גרודנו של האימפריה הרוסית, ברוסיה הלבנה (כיום בבלארוס), לרבקה-לאה והרב משה יעקב רביקוב. בחודש ספטמבר 1913 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והמשפחה התיישבה בכפר אוריה. הרב קוק, שהיה אז רבן של יפו והמושבות, שכנע את אביו לעבור ליפו. הוא למד בבית הספר "תחכמוני" ביפו. בשנת 1920 החל ללמוד ב"בצלאל", בתמיכה כלכלית של "המזרחי", אולם לאחר שהתמיכה פסקה נאלץ להפסיק את לימודיו.
בשנת 1925 החל לפרסם מאמרים ב"הפועל הצעיר". בשנת 1926 תרגם עבור העיתון סיפור קצר של הרצל בשם "קנייני החיים". למד באוניברסיטה העברית בירושלים. החל משנות ה-20 ועד קום המדינה עסק בעבודות מנהל ומזכירות שונות, בין השאר באגודת הקומיסיונרים בתל אביב ובהתאחדות בעלי בתי המלון והפנסיונים בארץ ישראל.
משנות ה-50 הקדיש את כל זמנו לכתיבה, ובעיקר עסק בתרגום ועיבוד של ספרות ילדים ונוער. במשך השנים תרגם עשרות ספרים, רובם מספרות העולם הפופולרית באותה תקופה. בין תרגומיו: סדרת ספרי ז'ול ורן, וכן מספריהם של ויקטור הוגו, אמיל זולא, אונורה דה בלזק, ומסיפורי האחים גרים, הנס כריסטיאן אנדרסן ויוהנה ספירי. בשנת 1955 יצא לאור תרגומו של את אחת הגרסאות לספרו הנודע של מיגל דה סרוואנטס "דון קישוט" בשם "האברך המחונן דון קיחוט די לה מנשה".
פרסם רשימות ומאמרים וכן סיפורים קצרים בעיתונים שונים, ובהם "החברה", "יוזמה", "חרות". את הפיליטונים פרסם בשם העט "רב אשי".
רביקוב, כמו שלוש מאחיותיו, לא נישא מעולם.
מספריו ותרגומיו

הרצל – פואמה מאת ברוך ירושלים (1956)
מאגדות ערב
מאגדות טורקיה
האברך המחונן דון קיחוט די לה מנשה – מיגל דה סרוואנטס
מבחר המשלים – ז'אן דה לה פונטן
פניני גרים – מבחר אגדות וסיפורים
פניני אנדרסן – מבחר אגדות וסיפורים
וינצי המוזיקאי הקטן – יוהנה ספירי
היידי בת ההרים – יוהנה ספירי
ילדי גריטלי – יוהנה ספירי
מספריו ותרגומיו > ספרי ז'ול ורן

המצודה על הרי הקרפטים
הנמרים
פיל הקיטור (חלק שני של הנמרים)
הרפתקאותיו של עיקש
מסעותיו והרפתקאותיו של קפיטן קוק
מרטין פז
סודו של מדען גרמני
קלוביס דארדנטור
הקרן הירוקה
געש הזהב
מלגה למסע
האורינוקו המופלא
מולדת שנייה
משפחה בלי שם
מתכת חמה (דפוס)

מתכת חמה הוא כינוי לעידן וטכנולוגיות בדפוס הבלט, שהתאפיין בכך שפעולת יציקת הגופנים נעשית כחלק מפעולת הסדר.
טכנולוגיית המתכת החמה החלה בעשורים האחרונים של המאה ה-19, והוחלפה בהדרגה, החל ב-1950 על ידי שיטות סדר והדפסה אופטיות.
רקע

במאה ה-15 החלה מהפכת הדפוס, שהתבססה על דפוס גוטנברג. לדפוס היו השפעות והשלכות מרחיקות לכת על העולם והתרבות.
השיטה מבוססת על יציקת מספר גדול של אותיות מנתך עופרת, סידורן לפי כתב היד, והדפסה בעזרתן על נייר. יציקת והכנת האותיות נעשתה בתחילה בבתי הדפוס עצמם, ועברה בהמשך לבתי יציקת אותיות (Type foundry).
כל בית דפוס החזיק מלאי גדול של אותיות כאלה, שמוחזרו מעבודה אחת לשנייה. במהלך המהפכה התעשייתית השתכללו טכנולוגיות הדפוס, מכבש הדפוס הוחלף, ופעולות נוספות מוכנו, אך עד אמצע המאה ה-19 פעולת הסדר נשארה ביסודה זהה לאופן בו נעשתה מאז המאה ה-15, והייתה צוואר בקבוק בהוצאת ספרים ועיתונים. מלאכת הסדר אטית ומייגעת, ובתי הדפוס העסיקו סדרים רבים, והחזיקו מלאי גדול של אותיות עופרת, ממגוון גדלים וגופנים, שנשחקו והיו זקוקים להחלפה וחידוש. קרה לא אחת שבאמצע סידור עבודת דפוס התברר שאין מספיק אותיות בבית הדפוס כדי לסיימה. הביטוי האנגלי out of sorts, שמשמעו אובד עצות, או חסר ישע, מבטא מצב כזה: אותיות העופרת נקראות באנגלית sort (אנ').
במאה ה-19 נעשו ניסיונות רבים למכן את הסדר, החל ב-1820, וביתר שאת מאז שנות ה-60 של המאה. רובם המכריע של ניסיונות אלו היה מבוסס על חיקוי פעולת הסדר הידני, כאשר האותיות מוחזקות ב"מחסנית", משוחררות ממנה לפי הסדר הנכון בעזרת מקלדת, ומסתדרות בשורה. הומצאו כ-100 מכונות שונות כאלו, שרובן המכריע מעולם לא זכו לשימוש, ומהמעטות שכן זכו לשימוש, מספר לא רב של מכונות נבנו.
מתכת חמה

ב-1886 הופיעה מכונת סדר, שהומצאה על ידי אמריקאי שהיגר לארצות הברית מגרמניה, בשם אוטמר מרגנתהאלר (Ottmar Mergenthaler), שלא השתמשה באותיות מוכנות מראש, אלא ייצרה שורה שלמה שמשמשת להדפסה, על ידי יציקתה מנתך עופרת.
מכונת לינוטייפ החליפה הן את הסדר, והן את בית היציקה: במקום לסדר את האותיות, המכונה מסדרת "מטריצות", או אמהות דפוס, בעזרתן היא יוצקת שורה מוכנה להדפסה. פעולת הסידור הידנית הוחלפה בהקלדה, וקצב הסידור הוכפל בערך פי שישה, לפי ההערכה המקובלת. בנוסף לשיפור בפריון העבודה, שימוש במכונה פטר את בתי הדפוס מהצורך להחזיק מלאים עצומים של אותיות עופרת שנשחקות וזקוקות להחלפה וריענון תמידיים, והבטיח שכל עבודת דפוס תיעשה בעזרת אותיות חדשות וחדות. בתום עבודת הדפסה, השורות מותכות לשימוש חוזר. החזקת מלאי נתך עופרת פשוטה, זולה, וחסכונית במקום לאין ערוך מהחזקת מלאי מספיק של אותיות דפוס ממוינות, המאוכסנות במגרות מתאימות לסידור.
השיטה החדשה התפשטה במהירות, בעיקר לסידור עיתונים, בהם פעולת הסדר הייתה למעשה הגורם המגביל: בעיתונים הגדולים ביותר עמלו יותר ממאה סדרים על סידור עיתון יומי של לא יותר משמונה עמודים. כמעט כל העיתונים בעולם, ובוודאי כל הגדולים השתמשו במכונה. עיתון הניו יורק טיימס סודר בעזרת לינוטייפ עד 1978, ועיתונים עבריים המשיכו להשתמש במכונה עד אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. גרוטאת מכונה כזו מוצבת בחזית בית העיתונאים על שם סוקולוב בתל אביב.
עד 1920 הופיעו מכונות סדר נוספות שהתבססו על יציקה – חלקן יצקו שורה שלמה, כמו הלינוטייפ, ואחרות שסידרו ויצקו אותיות בודדות. אחת מהן, מונוטייפ, עברה את מבחן הזמן.
ארבע מכונות "מתכת חמה" זכו לתפוצה נרחבת, ומתוארות להלן. אלו הן לינוטייפ (ואינטרטייפ, מכונה "תואמת לינוטייפ", ומספר תואמים נוספים), מונוטייפ, "לדלו" (Ludlow Typograph), ו"אלרוד" (Elrod) (שאינה מכונת סדר).
"המתכת החמה" מצריכה, מלבד מכונות היציקה, גם מערכת תומכת למחזור ה"חומר" בסיום עבודת דפוס, ויציקתו למטילים מתאימים להזנה לכוריהן. מספר יצרנים מילאו את החלל הזה, במערכות ברמות תחכום שונות.
מכונות סדר ויציקה > כורים

כל מכונות הסדר והיציקה בשיטת "מתכת חמה" מכילות כור ובו הנתך, ומערכת שמזריקה אותו לתבנית ברגע המתאים.
במכונות הראשונות הכורים הופעלו בגז, ואפילו בקרוסין במקומות בהם לא הייתה אספקת גז זמינה. בעשורים הראשונים של המאה העשרים החליפו אותם כורים המופעלים בחשמל. שמירה על טמפרטורה נכונה חשובה, ומהווה אתגר הנדסי. נתך קר מדי (או "לא מספיק חם") לא ממלא את התבנית, ובפרט את המטריצה באופן מושלם, ומייצר אות פגומה. נתך חם מדי דורש זמן קירור ארוך ומגביל את קצב העבודה. בדרך כלל בכור מספר גופי חימום, שאחד מהם מווסת את הטמפרטורה של הפיה דרכה מוזרק הנתך לתבנית, ואחרים מבקרים גוף הכור. בכור בנויה משאבה פשוטה – בוכנה נדחפת מלמעלה אל מבנה גלילי בגוף הכור, ומזריקה את הנתך דרך צוואר לפיה, שמזריקה אותו לתבנית היציקה. בתום הפעולה הבוכנה מורמת, ונתך חדש ממלא את החלל הגלילי, בהכנה למחזור הפעולה הבא.
בכור כמה עשרות קילוגרמים של נתך – בלינוטייפ כ-20 ק"ג. במשך העבודה נצרך נתך, ועופרת חדשה מוזנת לכור, בדרך כלל באופן רצוף, כך השכור נשמר מלא.
מכונות סדר ויציקה > לדלו

מונוטייפ ולינוטייפ מוגבלות בגודל האותיות שביכולתן לצקת. בדגמים שונים של המכונות הוצגו שינויים ושיפורים שמאפשרים יציקת אותיות גדולות, אך הפתרונות הללו לא היו פופולריים, ובדרך כלל הצריכו שינויים וכוונונים מורכבים, והן אינן מספקות פתרון טוב לסידור ויציקת כותרות.
מכונת לדלו (Ludlow Typograph) מספקת פתרון מתאים.
שלא כמו המכונות שתוארו לעיל, בלדלו אין מקלדת, והסידור נעשה באופן ידני, כאשר מסדרים מטריצות. בדומה ללינוטייפ, המכונה יוצקת שורה שלמה מוכנה להדפסה, וביכולתה לצקת אותיות בגודל 96 נקודות ויותר.
המכונה פשוטה, קטנה וזולה מהלינוטייפ, והמטריצות בהן היא משתמשת פשוטות אף יותר מהמטריצות של המונוטייפ. השימוש העיקרי בלדלו היה לייצר כותרות, לצד מערך מכונות לינוטייפ ומונוטייפ, שסידרו ויצקו את גוף הטקסט. המכונה יכולה לצקת גם שורות של אותיות קטנות יותר, והחברה מכרה מסגרות ומטריצות החל מגודל ארבע נקודות (הגודל הקטן ביותר בשימוש בדפוס בלט), ועד 96 נקודות.
כמו המכונות הקודמות שתוארו למעלה, זו מכונת יציקה, ובה כור עם נתך עופרת. המטריצות מוחזקות בארון מגרות עם מגרה לכל סוג אות וגופן, והסדר מסדר אותן ידנית, במסגרת ייעודית שמכילה שורה אחת. המסגרת מהודקת, ומורכבת על התבנית שנמצאת בגוף המכונה, וכשכל המערכת מהודקת, מתבצעת היציקה על ידי הזרקת הנתך מהכור שנמצא מתחת לתבנית.
כאשר יוצקים אותיות גדולות, ה"רגל" של השורה צרה יותר מגובהה, כשחלק מפני האות לא נתמך. להדפסה, יש לתמוך את שורת הכותרת, וזה נעשה בעזרת פסי עופרת דומים לאלו המשמשים למסגרות, שפעמים רבות הוכנו על ידי ה"אלרוד" שמתוארת בהמשך.
מכונת לדלו אחת מספיקה לכל הצרכים של כמעט כל בית דפוס, ובדרך כלל היא עסוקה רק חלק מהזמן, לעומת מונוטייפ ולינוטייפ שבדרך כלל עובדות בתפוקה מלאה להפקת הטקסט.
מכונות לדלו ממשיכות להיות בשימוש גם אחרי תום עידן המתכת החמה, ודפוס הבלט, והן משמשות בעיקר לייצור חותמות גומי לצרכים שונים.
מכונות סדר ויציקה > אלרוד

דפוס הבלט עושה שימוש בפסי עופרת לצרכים שונים, כמו יצירת מרווחים בין שורות ובין האלמנטים השונים בדף, מסגרות (כמו הקווים האופקיים והאנכיים שמפרידים טורים ומאמרים בעיתון), ופסים שמשמשים לתמיכה באותיות או שורות רחבות יותר מה"רגליים" שלהן.
ממציא אמריקאי בשם בנימין ס. אלרוד (Benjamin S. Elrod) פיתח מכונה ליציקת פסים כאלו, שנכנסה לשימוש לראשונה ב-1919.
המכונה יוצקת פס רציף, שגבהו ורוחבו נקבעים לפי התבנית, והוא נחתך למידת האורך הרצוי אחרי שהתמצק. נתך העופרת שמשמש בדפוס לא מתאים לטכנולוגיות המוכרות של ייצור במשיכה (אקסטרוזיה) שמשמשות במתכות אחרות כמו פלדה, ואלרוד המציא תהליך מתאים לנתך זה.
אלרוד היה בקשר עם חברת לדלו, שעבדה באותו זמן על פיתוח מכונה לאותו צורך, והציע לחברה לוותר על הפרויקט, ולרכוש את החברה שלו. אחרי בחינת המכונה, לדלו אכן רכשה את המפעל והזכויות על הפטנטים, והחלה לייצר מכונות "אלרוד" להכנת פסים, ואלו היו לבנות לוויה קבועות למכונות לדלו שמתוארות לעיל.
לשימוש במכונה יתרונות על פני שימוש בפסי עופרת מוכנים מראש: בית דפוס שלא מכין בעצמו את הפסים צריך להפריד אותם מה"חומר" בגמר העבודה, ולמיין אותם להכנתם לשימוש חוזר. יציקת הפסים מחדש לכל עבודה חוסכת צורך זה, ומפשטת את פירוק המסגרות, ומחזור החומר המשומש, ובו בזמן מבטיחה שלכל עבודה חדשה יימצאו פסים במספר ובגודל הדרושים, בלי צורך לדאוג למלאים.
לעומת שלוש המכונות שתוארו לעיל ומסדרות טקסט, אלרוד פחות "מעניינת", ולמרות תפקידה החיוני בבית דפוס שפועל בשיטת המתכת החמה, נדיר כיום למצאה במוזאונים, תצוגות, והדגמות.
ארבע המכונות הללו היו ציוד אפייני בבית דפוס שפועל בשיטת "המתכת החמה". לצדן פעל ציוד נוסף שקצתו מתואר בסעיף הבא.
מחזור החומר והזנה

בסיום מלאכת ההדפסה או יצירת הסטראוטיפים, בית דפוס שפועל בשיטת "מתכת חמה" צריך למחזר את החומר (טקסט, כותרות ומסגרות) לעבודות הבאות.
בכל אחת ממכונות היציקה כור, וניתן להזין את החומר המפורק ישירות אליו. זו הייתה השיטה המקובלת בתחילת הדרך: מדי כמה שורות חדשות, הסדר נדרש להוסיף לכור המכונה חומר. לצורת עבודה זו מספר חסרונות: בלינוטייפ, הסדר נדרש לעצור את עבודת הסדר מדי כמה שורות כדי להוסיף חומר, ובמונוטייפ, המשמעות היא שעובד צריך לעמוד ליד מכונת היציקה ולהזין ידנית חומר ברציפות, בזמן שהיציקה עצמה מתבצעת באופן אוטומטי לגמרי.
פעולה תקינה זקוקה לטמפרטורה יציבה בכור: נתך קר מדי לא ימלא את התבנית בצורה מושלמת, וכשהנתך חם מדי, התבנית לא מספיקה להתקרר עד היציקה הבאה. הזנה ידנית ב"אצוות" פוגעת בשמירה על הטמפרטורה: הוספת החומר לכור מקררת את הנתך, שמתחמם בהדרגה עד האצווה הבאה, וחוזר חלילה.
יצרנים אחרים החלו למכור בהצלחה מתקן שעושה שימוש במטילי עופרת מוכנים, המונמכים בהתמדה לכור המכונה, בהתאם לכמות העופרת שנצרכה ביציקה, בדרך כלל בעזרת מצוף ששומר על גובה פני העופרת בכור.
המתקן פשוט למדי, ובדרך כלל מחזיק שני מטילים: המטיל בשימוש מונמך ברציפות לכור, וכשהוא נגמר, המתקן עובר להשתמש בשני, כשהסדר או המכונאי נדרש לטעון מטיל חדש אחרי ההחלפה, ולפני שהמטיל החדש נגמר. מטיל עופרת אחד מכיל חומר למספר שעות יציקה (קצב צריכת העופרת תלוי בגודל האות בה משתמשים, וכמסדרים טקסט באותיות קטנות, מטיל אחד יכול להספיק אף ליותר), והצרכת הסדר לטעון מטיל חדש פעם או פעמיים ביום אינה טרחה גדולה. בבית דפוס שמפעיל מכונות רבות, עובד שזה תפקידו עבר ביניהן וטען מטילי עופרת לפי הצורך, והסדרים היו פטורים מלדאוג לחומר.
המתקנים הללו הפכו לציוד סטנדרטי, ונדיר מכונת לינוטייפ או מונוטייפ שאינה מצוידת במתקן כזה (היוצאת מהכלל היא הלדלו, בה היציקה נעשית ידנית, והיא צורכת עופרת בקצב קטן, ובה הזנה ידנית של הכור אינה בעיה). עם הזמן, חברות לינוטייפ, אינטרטייפ ומונוטייפ הוסיפו אותו לסל המוצרים, הן כתוסף "אופציונלי" למכונה, או כמוצר בפני עצמו, וסיפקו שירות למתקני הזנה של יצרנים אחרים.
הזנה אוטומטית שיפרה ופישטה את היציקה, אך היא מצריכה שלב נוסף: התכת החומר המפורק ויציקתו למטילים בצורה ומשקל סטנדרטיים.
לצורך זה כור המיועד לכך משמש להתכת החומר המפורק. כור זה לא צריך לעבוד ברציפות, ונפחו גדול בהרבה מהכורים של מכונות היציקה. כאשר מצטבר מספיק חומר למיחזור, טוענים את הכור, ומפעילים אותו עד להתכה מלאה. סיגים וגופים זרים צפים על פני הנתך ומנוקים, והרכב הנתך נבדק: המתכות שמרכיבות את הנתך נוטות להתחמצן כשהן במצב נוזלי, ועל פני הנתך בכורים צפים סיגי תחמוצת (dross), אותם יש להסיר. המתכות השונות לא מתחמצנות בקצב שווה, והנתך מאבד בדיל ואנטימון לחמצון בקצב גבוה יותר משהוא מאבד עופרת. לפי הבדיקה, מאזנים חזרה את הרכב הנתך על ידי הוספת כמויות מתאימות של בדיל ואנטימון. הנתך ניצוק לתבניות, שמייצרות מטילי עופרת שבצדם האחד "אוזן" שמשמשת לתלייה במתקן ההזנה.
ירידה מהבמה

טכנולוגיות דפוס מתחרות לדפוס הבלט התפתחו, ובאמצע המאה ה-20 החלו להחליף אותו. טכנולוגיות אלו מבוססות על שיטה צילומית, ודורשות סדר אופטי. הפיתוח הטכנולוגי של הסדר האופטי קשור קשר הדוק למערכות ה"מתכת החמה". אחת ממכונות הסדר האופטי הראשונות, FotoSetter של חברת אינרטייפ מבוססת על מכונת היציקה שלה, שזהה למעשה ללינוטייפ. שלוש החברות, מרגנתהאלר-לינוטייפ, אינטרטייפ ומונוטייפ הציגו בשנים הבאות מערכות סדר אופטי, לצד יצרנים נוספים שהציגו מערכות חדשות.
התוצר של הסדר האופטי הוא דף מוכן לצילום, ובמהלך החלפת דפוס הבלט בדפוס אופסט, התחוללה סינרגיה: כך למשל, מערכות הסדר האופטי התאימו להזנה מסרטי TTS של לינוטייפ או סרטים של מונוטייפ, והחלק במערכת הסדר הקיימת שייצר את הסרטים המנוקבים השתלב במעבר לסדר אופטי. במקביל, מערכות מתכת חמה ייצרו סדר עבור דפוס אופסט: הסדר והעימוד נעשו בעופרת, ומהעמוד המוכן הודפסה הגהה נקייה, שסיפקה דף מוכן לצילום, שהודפס בדפוס באופסט.
דפוס הבלט ושימוש בעופרת פינו מקומם סמוך להעלמות הסדר האופטי עצמו, ולמעשה ביטול שלב ה"סדר" בדפוס, עם כניסת המחשוב, שמכונה לעיתים הוצאה לאור שולחנית.
ניתן לראות מערכות מתכת חמה מודגמות בסדנאות ומוזאונים, ובתי דפוס קטנים ספורים שמפעילים אותן. לפחות עד העשור השני של המאה העשרים בית דפוס כזה הפיץ שבועון.
לדפוס הבלט עצמו החלה תחייה במאה ה-21, ויש דרישה למוצרים על נייר משובח, עם האיכות הפיזית שלו, בדומה לתחייה של מוצרי "רטרו" אחרים דוגמת תקליטי ויניל. התחייה הזו דילגה על המתכת החמה, וגם אם יש "גוף טקסט" מעופרת, הוא מסודר מאותיות עופרת מוכנות מראש, כמו בימי גוטנברג. רבים מוצרי התעשייה הזו הם מסוג שונה, כמו הזמנות חתונה, כרטיסי ביקור או נייר מכתבים, שלא משתמשים בעופרת, ובהם התבליט להדפסה מוכן בצורות אחרות. סדנאות המלמדות דפוס בלט, משתמשות בשיטות של גוטנברג, בעזרת אותיות עופרת קיימות.
ב-2022 פועלים מספר בתי יציקת אותיות מהם ניתן לרכוש אותיות חדשות לסידור, ולפחות אחד מהם משתמש במכונת מונוטייפ ליציקת האותיות.
הערות שוליים

↑  John Smith Thompson, History of Composing Machines: A Complete Record of the Art of Composing Type by Machinery...also Lists of Patents on Composing Machines, American and British, Chronologically Arranged, Inland Printer Company, 1904. (באנגלית)
↑  חברת מרגנתהאלר, 13: Gas and Electric Metal Pot, Linotype Machine Principles, ברוקלין, ניו יורק: חברת מרגנתהאלר, 1940
↑  לא חתום, Linotype at 50, time.com, ‏13 ביולי 1936 (ארכיון)
↑  Science history: the Linotype machine, cosmosmagazine.com, ‏2019-06-30 (ב־Australian English)
↑  הפרטים דומים, אך לא זהים: טלטייפ אפייני עושה שימוש בקוד בודו, וסרטים בהם חמישה חורים ב"שורה". עבור TTS נוצר קוד מורחב, ונוסף חור נוסף לסרט – שישה חורים במקום חמישה. בהתאם, גם ציוד שידור וקליטה בקווי תקשורת דומה לציוד המשמש טלטייפ, אך אינו זהה לו.
↑  Douglas C. McMurtrie, Notes on the History of the Elrod, שיקגו: digital reprint by www.CircuitousRoot.com, 1936. (בenglish)
↑  Type Price List & Ordering, Arion Press (באנגלית אמריקאית)
↑  Store, C.C. Stern Type Foundry (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4145930-1 
איור מהמאה ה-16, שמראה עובד בבית דפוס יוצק אות. העובד אוחז בתבנית בשמאלו, ומשתמש במצקת קטנה לאסוף נתך עופרת מהכור, שניצב על התנור, ומוזג ממנה את הנתך לתבנית.
מקטע קטן מחדר הסדר של עיתון, 1900. להוצאת עיתון יומי בן ארבעה עמודים נחוצים עשרות סדרים, ועיתונים גדולים העסיקו מאה סדרים ויותר.
חדר סדר באינדונזיה, בתאריך לא ידוע בין 1900 ל-1940. הארובות המיתמרות מצידה הימני של כל מכונה, מעל הכור, מצביעות על כך שבמכונות אלו כורים מבוססי גז
סרט שמראה את פעולת המכונה בהדגמה במוזאון. 50 שניות.
מכונת היציקה של מערכת מונוטייפ. המכונה יוצקת אותיות, סימנים ורווחים ומסדרת אותם בשורות, לפי הוראות בסרט נייר מנוקב, שהוכן ברכיב השני של המערכת – המקלדת.
מקלדת המונוטייפ. במקלדת מקש עבור כל מטריצה במסגרת המטריצות של מכונת היציקה. מקשים נוספים משמשים להוראות טיפוגרפיות כמו גודל הרווחים בשורה שהקלדתה הסתיימה זה עתה, סיום שורה, ועוד. המקלדת מופעלת בעזרת אוויר דחוס, ומנקבת סרט נייר שיוזן בהמשך למכונת היציקה. הסרט נקרא מהסוף להתחלה, והוראות שנכתבו בתום הקלדת כל שורה, נקראות לפני תחילת העבודה עליה, ומאפשרות בכך יישור, על ידי יציקת רווחים ברוחב מתאים לכל שורה.
סדר מכין סרט נייר ליציקה במערכת מונוטייפ. בחלקה העליון של התמונה סרט הנייר עצמו, שמנוקב על ידי מערכת מופעלת אוויר דחוס, ומגולגל לסליל מוכן לשימוש. מתחתיו ניתן לראות גליל נייר עליו מצביע מחוון. על הגליל מודפסת טבלת מספרים, והקלדת אות או רווח במקלדת גורמת לסיבוב הגליל ועליית או ירידת המחוון. בתום השורה, המחוון מצביע על תא בטבלה, בו רשומים המקשים שיש להקיש כדי לנקב הוראות לרוחב הרווחים בשורה, באופן שלכל השורות אורך זהה, והן מיושרות. הוראות אלו ייקראו במכונת היציקה לפני תחילת יציקת השורה עצמה.
מכונת יציקה לדלו. אין במכונה מקלדת, והסדר מסדר את המטריצות ידנית, במסגרת שמשמשת ליציקת שורה שלמה. המכונה פשוטה בהרבה ממכונות הסדר, והיא מתאימה ליציקת שורות בגדלים המתאימים לכותרות, השימוש העיקרי שלה. בירכתי התמונה ניתן לראות את ארון המטריצות, ובו מגרה לכל סוג אות. בחלקה האחורי של המכונה אפשר להבחין במטיל עופרת, שמתקן ההזנה האוטומטי מנמיך לפי הצורך לכור, לשמירת רמת נתך קבועה בו.