stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל יובל
מחקריו > חכמים בדורם: המנהיגות הרוחנית של יהודי גרמניה בשלהי ימי הביניים

זהו ספרו הראשון של ישראל יעקב יובל והוא הרחבה של עבודת הדוקטורט שלו. הספר יצא לאור בשנת 1988 וזיכה את מחברו בפרס שזר לחקר תולדות ישראל (לשנת תשמ"ט, 1989). בספר זה בודק יובל מהיכן באה הרבנות לעולם, מה מקור מעמדה הפרופסיונלי בתולדות ישראל וכיצד תבעו הרבנים לעצמם את ההכרה הציבורית הרחבה במעמדם. הספר מבוסס על מחקר פרוסופוגרפי שקדני, המבקש להציג תמונה רחבה על סמך עבודת איסוף פרטנית. לשם כך בוחן יובל את הביוגרפיות של רבים מרבני אשכנז בתקופה הנידונה, ומתוך קורות חייהם הוא בונה בפרק המסכם את דיוקנה של הרבנות האשכנזית.
לטענתו, הופעת הרבנות הקהילתית והמונופוליסטית היא חלק מתהליך של פרופסיונליזציה שפקד את כל מערכות החיים האירופאיות. כשם שהמורים באוניברסיטה זכו לתואר דוקטור וכשם שבעלי מקצוע שונים זכו למעמד של "אומנים", כך זכו הרבנים לתואר "מייסטר". אירופה בשלהי ימי הביניים יצרה אנשי מקצוע, שקיבלו דיפלומות המאפשרות להם לעסוק במקצועם ואגב כך סולקו כל מי שלא זכו להכרה מקצועית רשמית. תהליכי הפרופסיונליזציה הביאו לתביעה גוברת והולכת של הרבנים למונופול מקצועי, והם תבעו לעצמם את הזכות לנהל באופן בלעדי את טקסי הנישואין והגירושין – פריווילגיה שהכנסה כספית נאה בצדה. זה הרקע להיווצרות "הסמיכה" לרבנות האופיינית ליהודי אשכנז, וכך נוצרה גם התחלותיה של הרבנות בשכר, כשמשלמי השכר הם בתחילה צרכני השירותים המסופקים על ידי רבנים, ומאוחר יותר משולמת משכורתם על ידי הקהילה.
מחקריו > היחסים בין היהודים וההוסיטים: דמיון ומציאות

יובל נוטה לעסוק גם בהיסטוריה סובייקטיבית ובצד הנסתר של המאורעות ההיסטוריים הגדולים, וזאת גם כאשר המדובר בתקוות או בחששות שנמוגו. מקרה כזה אירע בעשור השלישי של המאה הט"ו. היהודים הגיבו בשמחה גלויה על הרפורמה של יאן הוס ושל חסידיו, וראו בהם שותפים לאמונת הייחוד היהודית. כמו כן חשו היהודים סיפוק לנוכח הפילוג בעולם הנוצרי בין הקתולים להוסיטים. ואולם תקוות אלה התחלפו במהירות בחששות גדולים, זאת לאחר שיאן הוס הועלה על המוקד בקונסטנץ בשנת 1415 וצבאות האימפריה הרומית הקדושה התארגנו למסע צלב נגד המינות ההוסיטית. זכר מסע הצלב הראשון משנת 1096 היה עדיין חזק, והיהודים חששו שהלוחמים נגד המינים יזרזו להרוג קודם כל את היהודים. דאגות אלה עוררו גל שלם של תגובות, פוליטיות ואף ריטואליות. בסופו של דבר לא נפלה שערה מראשיהם של היהודים והחששות התבדו. יובל מפרסם ודן בכרוניקה עברית בת הזמן המתארת את ההתרחשויות, ועוקב אחר גלגוליה הספרותיים המאוחרים, גם לאחר שהתברר שהמדובר ב-non-event. היא התגלגלה לידיהם של מהגרים אשכנזים שהגיעו במחצית השנייה של המאה הט"ו לאיטליה, ושימשה אותם כדי לפאר ולרומם את עברם האשכנזי.
מחקריו > ראשונים ואחרונים

במאמר זה משנת 1992 ביקש יובל לבדוק את תודעת התיקוף של הספרות ההלכתית, המפרידה בין "ראשונים" ל"אחרונים" וקובעת סמכותם העדיפה של הראשונים על פני האחרונים. הוא מזהה את המשבר ההיסטורי של יהדות אשכנז במחצית הראשונה של המאה הי"ד כתקופת מעבר אשר יצרה בתודעת בני התקופה הבאה את התודעה המבחינה בינם – "האחרונים" לבין קודמיהם, ה"ראשונים" – הלוא הם הפוסקים שחיו לפני המשבר. יובל בוחן את יישומו של הכלל ההלכתי "הלכתא כבתראי" (הלכה כאחרונים), אשר התפרש על ידי חוקרים מודרניים כהוכחה לקיומה של תפיסה הלכתית המעניקה עדיפות דווקא לפסיקה המאוחרת על פני זו הקודמת לה. יובל מצביע על הסתירה בין הבנה זו לבין התודעה התקופתית בהלכה המעניקה עדיפות לפוסקים שחיו בתקופה היררכית קודמת. לטענתו, הכלל "הלכתא כבתראי" אינו בא להעניק שום יתרון לפוסקים המאוחרים אלא להפך, להעדיף את הפוסקים המאוחרים השייכים לתקופה קודמת. הכלל מצמצם את יכולתו של פוסק בן התקופה המאוחרת להסתמך על פוסק מוקדם גם אם הוא שייך לתקופה מוקדמת, אלא אם כן פסיקתו של זה התקבלה על אחרוני הפוסקים מבני התקופה המוקדמת. הכלל "הלכתא כבתראי" הוא אפוא כלל שמרני, לא כלל מחדש.
מחקריו > הנקם והקללה, הדם והעלילה: מעלילות קדושים לעלילות הדם

מאמרו זה של ישראל יעקב יובל התפרסם בשנת תשנ"ג 1993 בכתב העת ציון. המאמר מהווה קו פרשת מים בהתפתחות חשיבתו ההיסטורית. יובל ביקש במאמר זה לבדוק את מקומו של השקר והדמיון בהיסטוריה. הוא עוסק בעלילות הדם, האשמה שלפיה יהודים זקוקים לדם נוצרי לצורך פולחנם הדתי ולשם השגתו הם רוצחים ילדים נוצרים. יובל מבקש להבין כיצד נולדה הבדותה וכיצד עשתה לעצמה רגליים. הוא טוען שתי טענות: האחת, שליהודי אשכנז בימי הביניים הייתה תפישה משיחית של גאולה נוקמת, ולפיה בעידן המשיחי יעניש האל את כל שונאי ישראל וימיט עליהם כליה. בכך יתוקן אי-הצדק השורר בהיסטוריה העכשווית, שבה ישראל משועבד לאומות העולם. השנייה, שמקדשי השם באשכנז במסע הצלב הראשון היו שותפים לחזון המשיחי הזה והם ביקשו לעורר את חמת האל הנוקם והמעניש על ידי מותם, התאבדותם ואף הריגת היקרים להם ביותר. בכך יצרו פולחן של דם, שחרג מאוד ואף עמד בסתירה לדרישות ההלכתיות המסורתיות של מוות על קידוש השם. התנהגותם של היהודים, או לפחות הדימוי שנוצר למעשיהם בסביבה הנוצרית, השפיע על היווצרות עלילת הדם. עלילות הרצח הפולחני הראשונות בתולדות יהודי אירופה התחוללו כדור אחד אחרי מאורעות מסע הצלב הראשון, ובכך מתחזק הרושם שקיים קשר ולו רק נסיבתי בין שתי התופעות. מאמר זה חולל סערה בקרב קהיליית החוקרים, בארץ ובעולם. מערכת ציון הקדישה בשנה שלאחר מכן חוברת כפולה כדי לדון בתזה של יובל. מאמר תגובה חריף במיוחד נכתב על ידי עזרא פליישר, שסיים את תגובתו במילים "הוא מסוג המאמרים שמוטב היה אלמלא נכתבו משנכתבו, ומשנכתבו – מוטב היה אילולא נדפסו, ומשנדפסו – מוטב שישתכחו מלב מוקדם ככל האפשר". יובל השיב למתנגדיו במאמר גדול שהתפרסם באותה חוברת.
מחקריו > הפוסחים על שתי הסעיפים: ההגדה של פסח והפסחא הנוצרי

מאמר זה יצא בתרביץ בשנת 1995. ישראל יעקב יובל פיתח בו את התזה שלפיה יש בהגדה של פסח קטעים שניתן לראות בהם פולמוס מוסווה עם הפסחא. שני החגים – היהודי והנוצרי - מבוססים על חג הפסח המקראי ושניהם נחוגו בעת העתיקה באותה עת. בשניהם יש סיפור על יציאה "מאפילה לאורה", כלומר מעבר ממצב של גלות וחטא לעידן של חירות וגאולה. הדמיון הרב עורר את הצורך להדגיש את הייחוד של החג היהודי לעומת המשמעות שהנצרות ביקשה להעניק לו. כך, למשל, מציע יובל להבין את הקריאה הפותחת את ההגדה – "הא לחמא עניא" (זה לחם העוני וכו') כהסבר יהודי למשמעות המצה המבקש לסתור את הפירוש שנתן ישו בסעודה האחרונה – אף היא הייתה סעודת הפסח – כשהכריז על המצה: "זה הוא גופי". דוגמה אחרת היא זהותו של הבן "הרשע", שלדעת יובל מתאים בכל פרטיו ליהודי-נוצרי. גם ההכרזה "אני ולא מלאך" מתפרשת כמחלוקת עם הנצרות וככפירה בהשתתפותו של גואל זולת האל בכבודו ובעצמו. את תפילת ההודיה "דיינו" מפרש כהכחשת התפילה הנוצרית Improperia (אנ') הנאמרת ביום שישי הטוב שלפני הפסחא והמגנה את היהודים על כפיות הטובה שלהם.
מחקריו > "שני גויים בבטנך"

ספר זה ראה אור בעברית בשנת 2000, באנגלית בשנת 2006 ובגרמנית בשנת 2007, ובו מסכם יובל את מחקריו בתחום היחסים בין יהדות לנצרות ומציג את השקפתו ולפיה, הפולמוס עם הנצרות מילא תפקיד מכריע בגיבוש אמונותיה, הליכותיה וטקסיה של הדת היהודית מתקופת המשנה והתלמוד ועד שלהי ימי הביניים. יובל אינו מקבל את ההשקפה המקובלת במחקר, ולפיה היהדות היא "דת האם" של הנצרות. הוא רואה את שתי הדתות כ"דתות אחיות" המתפתחות במקביל. הוא אף מעניק יתרון מסוים לנצרות, ששלבי התגבשותה הראשוניים קדמו להופעת ספרות המשנה והתלמוד. טענתו העקרונית היא שיהדות חז"ל היא תגובה להופעת הנצרות, והיווצרות הקורפוסים הקאנוניים של התורה שבעל פה –המשנה והתלמודים – עומדת בהקבלה (מאוחרת) לקאנוניזציה של הברית החדשה. מתוך נקודת מוצא זו הוא ניגש גם להבנת מערכות היחסים בין שתי הדתות בימי הביניים, כאשר נטייתו הקבועה היא לראות ביהודים גורם שמגיב ונגרר אחרי החידושים הדתיים של הנצרות, ולא להפך. לשיאה מגיעה תגובה זו בימי מסעי הצלב, כאשר בקרב יהודי אשכנז התעוררה תפיסה המבקשת לטפח את תודעת הקורבן העולה על המזבח באמצעות מעשי קידוש השם. בכך ביקשו היהודים "לגרות" את האל הנוקם ולזרז את גאולתם. שאיפות אלה לא נסתרו מעיני הנוצרים, והדבר גרם להגברת החיכוך בין שתי הדתות. אחד מן השיאים הללו הייתה הציפייה היהודית לגאולה בשנת 1240, הלוא היא שנת 5000 לבריאת העולם לפי המניין היהודי. תום המילניום היהודי עורר תקוות עצומות בקרב היהודים, ובהקבלה חששות גדולים בקרב הנוצרים. יובל בוחן כיצד פעלו מערכות הפוכות אלה של ציפיות משיחיות.
ספר זה זיכה את המחבר בפרס ביאליק לחכמת ישראל בשנת 2002.
מחקריו > מיתוס ההגליה מן הארץ

במאמר שהתפרסם בכתב העת אלפיים בשנת 2005 בוחן יובל את מקורותיה של הבדיה ההיסטורית, שלפיה גורש העם היהודי מארצו עם חורבן הבית השני בשנת 70 לספירה. הוא מצביע על כך שתפיסה "היסטורית" זו אינה המצאה של הציונות, אלא היא מושרשת עמוק בתודעה היהודית כבר בימי הביניים ואף בשלהי העת העתיקה. יובל תוהה מדוע אימצוה היהודים, והרי היא "משחקת" הישר לידי התעמולה הנוצרית. לנוצרים הראשונים היה נוח מאוד לראות את חורבן הבית השני כעונש על צליבת ישו, ולשם כך פיתחו את התמונה השגויה, כאילו הגלות היהודית נולדה בעקבות החורבן. היהודים אימצו את "הזמן הנוצרי" הזה במקום להכחישו, ואף בשבתם בגליל קוננו על הגלייתם "מן הארץ". יובל מצביע על המנגנונים שבאמצעותם התרחש האימוץ הזה של הזמן הנוצרי ועל הסיבות שבעטיין היה ליהודים אינטרס פנימי לראות את הגלות כמאורע שיש לו התחלה היסטורית מוגדרת. אימוץ הזמן ההיסטורי "הנוצרי" חיזק בקרב היהודים את תקוותם המשיחית, שכשם שהייתה לגלות התחלה ברורה, כי יהיה לה גם קץ ברור. באופן זה הפך הזמן הנוצרי להיות חלק מהזמן ההיסטורי היהודי.
מחקריו > משה redivivius: הרמב"ם – כ"עוזר למלך" המשיח

במאמר זה שראה אור בציון בשנת 2007 מעלה יובל את הטענה שהרמב"ם ראה את עצמו כמשה שני ושחזון זה הינחה הן את יצירתו הספרותית הן את פעלו הציבורי. נקודת המוצא לטענתו היא התבטאות נדירה של אביו, ר' מימון, ולפיה משה רבנו עתיד לחזור באחרית הימים ולהיות "עוזר למשיח". יובל טוען שנתינת השם משה הביאה את בנו של ר' מימון לראות עצמו כמשה השני. הנחה זו מתקשרת היטב לאמונתו של הרמב"ם שלפיה עתידה הנבואה להתחדש בסמוך לימיו. אילו היה זוכה לכך, היה רמב"ם כבן שמונים במועד המצופה של חידוש הנבואה בשנת 1215, כגילו של משה בתחילת פעלו הציבורי.
יובל סבור שמניע אישי זה מסביר את יצירת שני הקורפוסים הספרותיים הגדולים – משנה תורה ומורה נבוכים. שניהם נועדו לשמש ספרי הלימוד העתידים של העידן המשיחי הממשמש ובא, עידן שבו לפי אמונת הרמב"ם יעסקו אנשים ב"תורה" וב"חכמה". השם היומרני "משנה תורה" מבטא את אמונתו, שהעידן המשיחי יצריך ספר חדש, שיחליף את התלמוד ושיהיה הקודקס הנלמד של התורה שבעל פה. תפיסתו העצמית של הרמב"ם כמשה השני מסבירה גם ישיבתו במצרים, את קרבתו למלך ואת היותו למנהיגם של יהודי מצרים. בסיום המאמר מצביע יובל על כך שבעצם רוב יוצרי הקודקסים ההלכתיים הגדולים היו בעלי שאיפות משיחיות אישיות. כך רבי יהודה הנשיא, מחבר המשנה, כך ר' יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך וכך גם ר' משה מקוצי, מחבר ספר מצוות גדול. מכאן שגם ביהדות הרבנית היה קשר עמום בין הופעת המשיח להכרה בצורך בחידוש התורה – קשר שהיהדות נטתה תמיד להצניע בגלל הפולמוס עם הנצרות.
ספריו

חכמים בדורם : המנהיגות הרוחנית של יהודי גרמניה בשלהי ימי הביניים / מאת ישראל יעקב יובל. ירושלים : הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשמ"ט
שני גויים בבטנך : יהודים ונוצרים - דימויים הדדיים / ישראל יעקב יובל. תל אביב : עלמא / עם עובד, תש"ס, 2000.
Israel Jacob Yuval, Two Nations in Your Womb: Perceptions of Jews and Christians in Late Antiquity and the Middle Ages (S. Mark Taper Foundation Imprint in Jewish Studies), (translated from the Hebrew by: Barbara Harshav and Jonathan Chipman), Berkeley : University of California Press, 2006.
Israel Yuval, Zwei Völker in Deinem Leib: Gegenseitige Wahrnehmung Von Juden Und Christen in Spätantike und Mittelalter, Vandenhoeck & Ruprecht Verlag, 2007.
מהדורה צרפתית תצא בפברואר 2012.
הערות שוליים

↑  מקבלי תוארים תשמ"ו באוניברסיטה העברית בירושלים, מעריב, 11 באוגוסט 1986
↑  "הנקם והקללה, הדם והעלילה: מעלילות קדושים לעלילות דם", ציון נח [א] (תשנ"ג), עמ' 33–90.
↑  החוברת באתר JSTOR
↑  עזרא פליישר, "יחסי נוצרים-יהודים בימי הביניים בראי עקום", ציון נט [ב/ג] (תשנ"ד), עמ'267–316.
↑  "'נקמת ה' היא נקמת היכלו': היסטוריה ללא חרון וללא משוא פנים", ציון נט [ב/ג] (תשנ"ד), עמ' 351–414.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אליעזר גולדמן, אהרן דותן, מנחם הרן | פרס ביאליק לחכמת ישראל במשותף עם דב נוי, ישראל תא-שמע  2002 | הבא: אוריאל סימון, מנדל פיקאז', משה קוסובסקי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270257305171  PLWABN: 9810613823405606  BnF: cb145435115 (data)  GND: 130071420  ISNI: 0000 0001 0950 5257  LCCN: n85171071  NKC: xx0148832  NTA: 10860456X  SUDOC: 100958141  VIAF: 5169613   WorldCat (עם VIAF): 5169613
לאו העשירי

לאו העשירי מאת ברתולומאו באנדינלי בפאלאצו וקיו
לֵאוֹ העשירי (בלטינית: Leo X; נולד בשם ג'וֹבאני די לוֹרֶנצוֹ דֵה מֵדִיצִ'י; 11 בדצמבר 1475 – 1 בדצמבר 1521) היה האפיפיור משנת 1513 ועד מותו. בתקופתו התחילה הרפורמציה.
בחירתו לתפקיד

לאו נולד בפירנצה ללורנצו דה מדיצ'י ("המפואר") ולקלאריצ'ה אורסיני. בזכות קשריו של אביו עם האפיפיור אינוקנטיוס השמיני התמנה כבר בגיל 7 לכומר, שנה מאוחר יותר לראש מנזר בצרפת, בגיל 11 לראש המנזר הבנדיקטיני מונטה קאסינו ובגיל 14 מונה לקרדינל. מגיל צעיר גילה נטייה לספרות ולאמנות, ופחות ללימודי התאולוגיה הנוצרית. הוא היה אדם נעים הליכות, אם כי לא מצודד למראה: הוא היה שמן מאוד ומגושם, ובעל נטייה להזעה מוגזמת.
בגיל 38 בלבד נבחר לאפיפיור, אולי כאיזון לקודמו הלוחמני יוליוס השני. לפי השגריר הוונציאני, אמר עם היבחרו: "אלוהים נתן לנו את האפיפיורות; הבה ניהנה ממנה!" הציטוט הזה, גם אם אמינותו ההיסטורית מוטלת בספק, נהפך לסמל של כהונתו כאפיפיור. הוא ערך משתאות והעלה מחזות וקונצרטים בארמונו, והרעיף כספים ביד נדיבה על בני משפחתו ועירו, אבל גם על החולים והנזקקים.
פעולות דתיות ותרבותיות

בהשוואה לקודמיו, הקפיד על מילוי חובותיו הדתיות; אך בראש מעייניו עמדו הספרות והאמנות. בתקופתו הפכה רומא לאבן שואבת לסופרים ולמשוררים מכל אירופה, לא כולם דווקא מהשורה הראשונה, שחיו על שולחנו. הוא המשיך להעסיק את רפאל, שהגיע לרומא בהזמנתו של יוליוס השני. בתקופתו של לאו הגיע רפאל לפסגת הקריירה שלו בעבודותיו בקפלה הסיסטינית ובחדרי הוותיקן (Stanze). רפאל היה אחראי גם על המשך בנייתה של בזיליקת סן פייטרו, אך זו לא התקדמה מפאת מחסור בתקציב.
לאו קיבל בירושה מקודמו את ועידת הלטראנו החמישית. הוועידה התכנסה כמשקל נגד לוועידה שהתכנסה בפיזה בתמיכתם של לואי ה-12 והקיסר מקסימיליאן, ושנועדה להחליף את סמכותו של האפיפיור באזורים מסוימים במועצות דתיות מקומיות. היה בוועידה ניסיון לערוך רפורמות חיוניות בכנסייה, אך בשל העדר תמיכה של האפיפיור היא התפזרה ב-1517 ללא הישגים משמעותיים.
הספר העברי הראשון שבו נדפס איסור לחזור ולהדפיס את הספר הוא ספר התנ"ך הראשון (שנדפס בשלמות עם פירושים חשובים הנקרא מקראות גדולות והוא הספר הראשון בעברית המחולק לפרקים ולפסוקים ושמספר הפסוקים צוין בגיליון) נוסח ההסכמה היה כך: לבל יהין איש להדפיס ספרים אלה ולא לגרום להדפסתם עם תרגום או בלא תרגום, אף לא הפירושים העבריים לתנ"ך במשך עשר שנים משנת 1515, וכן לא לטפל בהדפסתו. ומי שיעבור יחול עליו חרם האפיפיור לאו העשירי, וכן אובדן הספרים בארצות הכנסייה הרומית הקדושה.
מהלכים פוליטיים

במישור הפוליטי נהג לאו, כמו קודמיו, כנסיך רנסאנס לכל דבר. הוא מינה לארכיבישוף של פירנצה את בן דודו ג'וליו דה מדיצ'י (מאוחר יותר האפיפיור קלמנס השביעי). ב-1517, לאחר ניסיון התנקשות בחייו, מינה לא פחות מ-31 קרדינלים חדשים ובכך היטה לטובתו את הקולגיום (המועצה) של הקרדינלים.
ב-1513 פלש לאיטליה לואי ה-12 כדי לממש את תביעותיו למילאנו ונאפולי. כדי להתגונן מפניו ליאו כרת ברית עם ספרד; צרפת נוצחה בקרב נוברה (Novara) ונסוגה. שנתיים מאוחר יותר, עם עלייתו של פרנסואה הראשון לכס הצרפתי, פלשו הצרפתים בשנית. הפעם הם ניצחו את ספרד, האימפריה הרומית הקדושה ואנגליה בקרב מריניינו (Marignano). בעקבות הקרב נחתם בין פרנסואה ולאו הקוֹנְקוֹרְדָט של בולוניה, שהקנה למלך צרפת סמכויות מעשיות רחבות במינויים כנסייתיים בצרפת, אך הכיר בעליונותו הפורמלית של האפיפיור.
בסכסוך הירושה של האימפריה הרומית הקדושה לאחר מותו של הקיסר מקסימיליאן תמך ליאו בפרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה. כאשר בסופו של דבר זכה בכתר קרלוס הראשון מלך ספרד, התייצב בכל זאת לצדו ונגד פרנסואה מלך צרפת.
לאו ולותר

הכנסייה הקתולית נקלעה לקשיים כלכליים כתוצאה מהמלחמה עם צרפת, בניית כנסיית סן פייטרו, מסע הצלב המתוכנן נגד הטורקים ופזרנותו הכללית של לאו העשירי. כדי לגייס כסף לקופת הכנסייה נאלץ לאו למכור אינדולגנציות ומשרות כנסייתיות ולקחת הלוואות בריבית קצוצה. שיטת האינדולגנציות קדמה אמנם ללאו במאות שנים, אך איתרע מזלו והוא כיהן בתקופה שבה פרסם מרטין לותר את תשעים וחמש התזות שלו, בתגובה לדרשותיו של נזיר דומיניקני שהטיף לאינדולגנציה, והתחיל בכך את תנועת הרפורמציה.
לאו ניסה לגרום ללותר לחזור בו מדבריו בדרכים שונות, ואף פרסם את הבולה Exsurge Domine שבה הוקיעוֹ ככופר. לאחר שלא חזר בו, נידה אותו מהכנסייה בבולה Decet Romanum Pontificem. רעיונותיו של לותר התפשטו במהירות בצפון אירופה, אך לאו לא התייחס ברצינות הראויה לאיום שעמד לפתחה של הכנסייה הקתולית; הוא הניח שכפי שהכנסייה שרדה דורות רבים של מינים, כך תגווע גם תנועתו של לותר.
לאו העשירי נפטר ממחלת המלריה בדצמבר 1521.
לקריאה נוספת

ברברה ו. טוכמן, 1986. "האפיפיורים של הרנסאנס מעוררים את הפרישה הפרוטסטאנטית: 1470-1530", בתוך: מצעד האיוולת, הוצאת ספרית מעריב, עמ' 59–138.
הערות שוליים

↑  ליאו העשירי באתר www.newadvent.org
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יוליוס השני | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: אדריאנוס השישי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279071405171  PLWABN: 9810698755505606  BIBSYS: 99055272  BNE: XX1142097  BnF: cb11682016v (data)  CANTIC: a10207338  CiNii: DA05559659  GND: 118640437  ICCU: RMLV022500  ISNI: 0000 0001 2096 688X  LCCN: n50080601  NKC: skuk0003704  NLA: 35984350  NLG: 166447  NSK: 000085469  NTA: 072482877  SELIBR: 347373  SNAC: w62j84gx  SUDOC: 070725721  Trove: 1173104  ULAN: 500121783  VcBA: 495/3125  VIAF: 96579640   WorldCat (עם VIAF): 96579640
לילה טוב ובהצלחה

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ורג' קלוני 
 הופק בידי:  גרנט הסלוב 
 תסריט:  ג'ורג' קלוני, גרנט הסלוב 
 עריכה:  סטפן מיריון 
 שחקנים ראשיים:  דייוויד סטראתיירן ג'ורג' קלוני רוברט דאוני ג'וניור פרנק לנגלה ג'ף דניאלס טייט דונובן
 מוזיקה:  דיאן ריבס 
 צילום:  רוברט אלסוויט 
 מדינה:  ארצות הברית, צרפת 
 חברת הפקה:  Warner Independent Pictures, פרטיסיפנט, 2929 Entertainment, Section Eight Productions, Davis Films 
 חברה מפיצה:  Warner Independent Pictures, וודו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1 בספטמבר 2005
 משך הקרנה:  93 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט היסטורי, סרט ביוגרפי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   goodnightandgoodluck
 פרסים:  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט הזר (ג'ורג' קלוני)  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר  Producers Guild Stanley Kramer Award 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
לילה טוב ובהצלחה (באנגלית: Good Night, and Good Luck) הוא סרט דרמה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2005, בבימויו של ג'ורג' קלוני. התסריט, שנכתב על ידי קלוני וגרנט הסלוב ומבוסס על התרחשויות אמיתיות, מספר על עיתונאי הטלוויזיה אדוארד מורו ומלחמתו במקארתיזם, שהגיעה לשיאה בעימות משודר עם הסנטור האמריקאי ג'וזף מקארתי.
הסרט זכה בפרס התסריט הטוב ביותר ובפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל ונציה, וכן היה מועמד לשישה פרסי אוסקר, לרבות פרס השחקן הטוב ביותר ופרס הבמאי הטוב ביותר.
עלילת הסרט

אדוארד מורו, עיתונאי של ערוץ הטלוויזיה האמריקאי CBS, והצוות שעובד איתו – שכולל את המפיק פרד פרנדלי (ג'ורג' קלוני) והכתב ג'ו ורשבה (רוברט דאוני ג'וניור), מחליטים לשדר בתוכניתו השבועית של מורו כתבה שתעסוק בתופעת המקארתיזם שהתפשטה באותה עת, ושאותה הוביל הסנטור ג'וזף מקארתי. הם לוקחים כמקרה מייצג את סיפורו של מיילו רדולוביץ', עובד חיל האוויר האמריקאי שהודח משום שאחותו ואביו נחשדו בקומוניזם. בעקבות התוכנית הוחזר רדולוביץ' לעבודתו.
בהמשך מקדישים מורו ופרנדלי תוכנית שלמה לתקיפת פעולותיו של מקארתי, תוך שילוב של קטעי וידאו מוועדות הסנט שמראים את שיטות עבודתו. בתחילת המשדר קורא מורו למקארתי להגיב לדברים בתוכנית הבאה אם ירצה, ואכן ניתנת למקרארתי תוכנית שלמה שבה מגיב על הטענות שהועלו נגדו, בעיקר על ידי התקפה אישית על מורו והאשמתו בקומוניזם.
זמן מה לאחר המשדרים האלו מתבשר צוות הסדרה שמקארתי הועמד לחקירה על ידי הסנאט, אך ניצחונם במערכה מולו גובה מחיר אישי. המסרים השנויים במחלוקת של התוכנית מובילים לכך שנותני החסות של הסדרה מסירים ממנה את חסותם, ומורו ופרנדלי מתבשרים על ידי הנהלת הערוץ שנותרו להם עוד חמש תוכניות אחרונות, במתכונת לא שבועית ובשעות פופולריות פחות, עד ש-CBS תוריד את הסדרה.
פרטי טריוויה

הסרט הוא סרט שחור-לבן.
אדוארד מורו, בסרט ובמציאות, נהג לסיים את תוכניתו בשורה "לילה טוב ובהצלחה" (במקור: Good Night, and Good Luck), מכאן שם הסרט.
כל הופעותיו של מקארתי בסרט הם קטעי ארכיון של האיש עצמו.
הסרט הופק על ידי חברת Participant Media אשר בבעלות ג'ף סקול, נשיאה הראשון של ebay
לודומריה

סמל לודומריה
לודומריה הוא שמה הלטיני של ולדימיר-ווהלין, נסיכות רותנית מימי הביניים, אשר הייתה חלק מנסיכות גאליץ'-וולין במאות ה-13 וה-14. השם נזכר תמיד יחד עם גליציה, שמה הלטיני של גאליץ' (הידועה כיום כהאליץ').
מ-1772 ועד 1918 היה ללודומריה מעמד רשמי של פרובינציה באוסטרו-הונגריה, אף שהייתה קיימת רק "על הנייר". בפועל לא התקיימה ישות שכזו ולא היה לה זכר על המפות.
ראו גם

לודמיר
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לוחביציה (נהר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  63 ק"מ
 אגן ניקוז:  491 קמ"ר
 מוצא:  מחוז פולטבה
 שפך:  סולה
 מדינות באגן הניקוז:  אוקראינה אוקראינה
לוחביציה (באוקראינית: Ло́хвиця) הוא נהר באוקראינה, אחד מיובליו של הדנייפר ויובלו של נהר הסולה.
אורכו של הנהר הוא 63 קילומטרים, ואגן הניקוז שלו הוא כ-491 קמ"ר. רוחבו המרבי הוא קילומטר וחצי, ועומקו המרבי הוא 40 מטרים. מישור ההצפה שלו הוא ביצתי בחלקו.
העיר המרכזית השוכנת לגדותיו היא לוחביציה, שאף נקראת על שמו.
הערות שוליים

↑  Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, Tom V - wynik wyszukiwania - DIR, dir.icm.edu.pl
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562429505171  VIAF: 154867487   WorldCat (עם VIAF): 154867487 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של אוקראינה ובנושא נהרות ונחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יערון

| יערון |
| --- | --- |
 יערון צהוב-צוואר
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי עכבר
משפחה:: עכבריים
סוג:: יערון
שם מדעי
 Apodemus ‏קאופ, 1829

Apodemus speciosus
יַעֲרוֹן (שם מדעי: Apodemus) הוא מכרסם קטן גוף ממשפחת העכבריים. היערון הוא אצן מהיר ובעל יכולת קפיצה. יש לו אוזניים בולטות, זנב ארוך ושתי רגליים אחוריות ארוכות המאפשרות לו לקפוץ.
הסוג נפוץ באירואסיה. בישראל יש מספר מינים של היערון, ביניהם יערון חרמוני אשר תפוצתו באזור החרמון בישראל, סוריה ולבנון.
מיון

תת-סוג Apodemus
מין A. agrarius
A. chejuensis
A. chevrieri
A. argenteus
תת-סוג Alsomys
A. draco
A. gurkha
A. latronum
A. peninsulae
A. semotus
A. speciosus
תת-סוג Sylvaemus
A. alpicola
A. ciscaucasicus
יערון צהוב-צוואר (A. flavicollis)
A. fulvipectus
A. pallipes
A. ponticus
יערון קטן (A. sylvaticus)
A. uralensis
A. witherbyi
A. microps
A. hyrcanicus
יערון חרמוני (A. hermonensis)
תת-סוג Karstomys
יערון גדול (A. mystacinus)
A. epimelas
A. rusiges
יערון חרמוני

| יערון חרמוני> מיון מדעי |
| --- | --- |
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי עכבר
משפחה:: עכבריים
סוג:: יערון
מין:: יערון חרמוני
שם מדעי
 Apodemus hermonensis

יערון חרמוני, (שם מדעי: Apodemus hermonensis) הוא מין בסוג יערון, הוא עכבר שצבעו חום בהיר ושצבע גחונו לבן. אורך גופו של היערון החרמוני 8.5 ס"מ ואורך זנבו 10 ס"מ. משקלו הממוצע 15 גרם. הוא פעיל לילה וביום נמצא במאורה שהוא חפר בסלעים.
היערון החרמוני נחשב למין בסכנת הכחדה. הוא התגלה לראשונה בשנת 1989 בחרמון. נמצא בחרמון ברום 1,200 מטרים ומעלה ואולי גם בלבנון.
הערות שוליים

↑  מידע מאתר walla
| יונקים בארץ ישראל  |
| --- | --- | --- |
| טורפים בישראל | גירית הדבש • גירית קוואקזית • דלק הסלעים • חמוס השלגים • סמור משויש • לוטרה אירופית • זאב מצוי • זאב זהוב אפריקאי • תן זהוב • שועל החולות • שועל מצוי • שועל צוקים • כלב ים נזירי מצוי • נמייה מצויה • צבוע מפוספס • חתול חולות • חתול ביצות • חתול בר • קרקל • נמר |  |
| אוכלי חרקים בישראל | חדף הרמון • חדף זעיר • חדף לבן-שיניים • חדף קטן • קיפוד מצוי • קיפוד המדבר • קיפוד חולות מצוי |  |
| לווייתנאים בישראל | גרמפוס אפור • דולפין מצוי קצר-חוטם • דולפינן מצוי • דולפינן אנקולי • עבשן קטלני • סטנלה מפוספסת • סטנו תלום שן • זיפיוס חלול-חרטום • ראשתן גדול-ראש • לווייתן מצוי • לווייתן גוץ |  |
| פרסתנים בישראל | ערוד • פרא • חזיר בר • אייל הכרמל • יחמור פרסי • יעל נובי • צבי הנגב • צבי מצוי • ראם לבן |  |
| מכרסמים בישראל | סנאי זהוב • יערון גדול • יערון חרמוני • יערון קטן • יערון צהוב-צוואר • חולדה מצויה • חולדת חוף • עכבר מצוי • עכבר מקדוני • קוצן מצוי • קוצן זהוב • נסוקיה • גרביל החולות • גרביל החוף • גרביל דרומי • גרביל זעיר • גרביל הערבה • גרביל סלעים • יפה זנב • מריון מצוי • מריון חולות • מריון המדבר • מריון לובי • פסמון • חולד ארץ ישראלי • בר אוגר מצוי • נברן השדה • נברן השלג • ירבוע מצוי • ירבוע גדול • נמנמן סלעים • נמנמן העצים • דורבן מצוי • נוטריה |  |
| עטלפים בישראל | עטלף פירות מצוי • יזנוב גדול • יזנוב קטן • אשמן מצוי • אשמן מצרי • לילן מצרי • פרסף גדול • פרסף הנגב • פרסף מצוי • פרסף בהיר • פרסף חיוור • פרסף גמדי • פרספון מצוי • נשפון גדול • נשפון מצוי • נשפון דק-אוזן • נשפון הגדות • נשפון פגום-אוז • כנפן מצוי • אוזנן הנגב • אוזנן החרמון • אודנן • עטלפון לבן-שוליים • עטלפון בודנהיימר • עטלפון ריפל • עטלפון אריאל • עטלפון אירופי • עטלפון סאבי • אפלול מצוי • אפלול הנגב • בלומף שחור • רמשן לילי • אשף מצוי |  |
| יונקים נוספים | שפן סלעים • ארנבת מצויה • תחש המשכן |  |
  
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.