ז'אן דה תבנו
קורות חייו ומסעותיו

ז'אן דה תבנו נולד בפריז למשפחה של בכירים בממשל המלכותי הצרפתי שאנשיה נמנו עם העילית האינטלקטואלית של פריז. דודו של ז'אן דה תבנו היה מלכיצדק תבנו, איש אשכולות שליקט ותירגם כתבי נוסעים וטיפל בהוצאתם לאור וכן הפיק מפות של חלקי תבל רחוקים. ז'אן תבנו למד בקולז' דה נוואר של אוניברסיטת פריז, מוסד שנודע בספרייתו. קריאה מרובה בספרי נוסעים עוררה בו עניין בארצות רחוקות, ורווחה כלכלית איפשרה את מסעותיו.
ב-1652, בגיל 19, החל תבנו במסעות באירופה. הוא ביקר באנגליה, בארצות השפלה, בגרמניה ובאיטליה. ברומא התוודע למזרחן בן ארצו בַּרתֶלֵמי ד'אֶרבּלוֹ (Barthélemy d'Herbelot), מי שימונה למתורגמן של שפות המזרח בחצר המלך לואי ה-14, וזה הציע לו להצטרף למסע בארצות הלבנט. אחרי עיכובים תבנו יצא לדרך לבדו. במאי 1655 הפליג למלטה ואחרי שהות של חודשים אחדים המשיך לקונסטנטינופול. ממנה נסע דרך בורסה לסמירנה, ביקר בכמה מאיי יוון בים האגאי והפליג לאלכסנדריה שבמצרים. במצרים שהה כשנה ובמהלכה סייר בסיני. אחרי שובו לקהיר הפליג מדמיאטה לעזה ולקראת הפסחא (1658) עלה לרגל לירושלים וביקר במקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל, בהם בית לחם ונהר הירדן. במהלך ביקורו בירושלים הוסמך כאביר ב'מסדר הקבר הקדוש'. ברשימותיו התייחס לכך בקיצור נמרץ, ציין את התשלום של 100 כתרים (אנ') שהיה כרוך בכבוד הזה ונימק בתועלת שיש בתואר ש"שודדי הים הספרדים מכבדים את נושאיו". תבנו המשיך לנצרת דרך שכם. בספרו הביא תיאורים של טבריה והכנרת. הוא תיאר את הדרך מהגולן לדמשק ואת העיר דמשק גופה וכן את אתרי חוף לבנון בואכה טריפולי, אבל תיאורים אלה לא נמסרו בגוף ראשון, ובכך מובהר שהמידע מקורו בכלי שני ואינו בא אלא להדריך את הנוסעים בעקבותיו. תבנו חזר מנצרת לעכו ואחרי תיור בכרמל הפליג מנמל עכו לדמיאטה ולקהיר. מסעו בים היה רצוף היתקלויות בשודדי ים. למצרים הגיע ביוני 1658 ובחודשים הבאים שהה בה. בינואר 1659 יצא בדרך הים מאלכסנדריה ללה גולט, נמלהּ של תוניס, חווה איום של שודדי ים ובאפריל נחת בנמל ליבורנו שבאיטליה. בשובו לצרפת שקד ארבע שנים על הכנות למסעות חדשים במזרח. את כתיבת ספרו על המסע בלבנט והכנתו לדפוס סיים ב-1663, טרם צאתו לדרך.
בנובמבר 1663 הפליג תבנו ממרסיי לאלכסנדריה וממנה לצידון ומשם פנה מזרחה – לדמשק, לחלב, למוסול וממנה בשיט על החידקל לבגדאד והלאה בדרך השיירות למנדלי שעל גבול האימפריה העותמאנית. ב-27 באוגוסט 1664 נכנס לפרס, המשיך לכרמאנשאה, להמדאן ולאספהאן, שבה בילה כחמישה חודשים. את הדרך לשיראז וממנה לנמל בנדר עבאס במצר הורמוז עשה בחברתו של הנוסע וסוחר אבני החן טאבֿרנייה (Tavernier) במטרה להגיע להודו, אך נרתע וחזר לשיראז. אחרי ביקור בפרספוליס, נסע לבצרה וממנה הפליג לסוראט, שהייתה אז מרכז לפייטוריות אירופיות ביבשת הודו, שם נחת בראשית ינואר 1666.
תבנו תייר בהודו מעט למעלה משנה וביקר בה במרכזי הממלכה המוגולית, בדלהי ובאגרה וככל הנראה גם בחבלי קשמיר, סינד, קנדהאר ופנג'אב, שעל יישוביהם הוא מספר. מיוני ועד נובמבר 1666 תייר בסולטנות גולקונדה (אנ') והרחיק עד מצ'יליפטנאם (אנ') בחוף מפרץ בנגל, שנמלהּ שימש את תחנות המסחר האנגליות, ההולנדיות והצרפתיות. בשובו מהודו לפרס בילה את קיץ 1667 באספהאן לצורך החלמה מפציעה בתאונת ירייה. באוקטובר יצא לתבריז, הספיק לבקר בעיר קום, אך מצא את מותו ב-28 בנובמבר 1667 בדרך צפונה, בעיר מיאנה, והובא לקבורה במקום. בן סנדקותו, המזרחן פרנסואה פֶּטי דה לה קרוּאָה (1653–1713) (François Pétis de La Croix), ששהה בפרס ב-1674–1676, דאג להעברת עצמותיו של תבנו לקבורה במנזר הקפוצ'יני בתבריז. תבנו ניהל יומן מפורט של תצפיותיו ורשמיו עד ימים ספורים לפני מותו, ורשימותיו נשלחו יחד עם יתר חפציו, בעיקר ספרים שרכש, למשפחתו בפריז באמצעות קונסול צרפת בחלב.
רוב הידע במערב על ארצות המזרח הקרוב והרחוק נשאב בתקופתו של תבנו מתוך ספרי נוסעים. מלבד העניין העיוני בארצות רחוקות וזרות פעל הצורך במידע לקיום קשרי המסחר והרחבתם. הגבולות שבין התחומים המדעיים עדיין לא נקבעו, והתעניינותו של תבנו הקיפה נושאים מגוונים ובכללם בוטניקה. במסעותיו, בעיקר בהודו, ליקט צמחים והקפיד לציין את שמותיהם בשפות המקומיות ואת אתרי גידולם, אך תיבת העשבייה שהוביל עימו נזנחה והצמחים התעפשו. עיקר עניינו של תבנו היו הנושאים המוגדרים כאתנולוגיים – הווי חייהם, אמונותיהם, חוקיהם ומנהגיהם, טקסיהם, מלאכותיהם ואף מאכליהם של העמים והקהילות שבהם נתקל. ידיעת שפות זרות, בהן טורקית, ערבית ופרסית שרכש במהלך דרכו, הקלה על דרכו ותרמה לתובנותיו.
לתבנו היו ההשכלה והקשרים המתאימים להפקת ספרים שיספקו הן את מארחות הסלונים הספרותיים של פריז והן את חוגי הסקרנים והידענים, וכתביו זכו לתפוצה גדולה. חלק מהמידע שהציג מקורו בכלי שני (כגון בפרקים על מכה ומדינה בספרו הראשון ובתיאורים של קוצ'ין ושל גואה בספרו על ארצות הודו), וכך מובהר בכתיבתו. הפרקים המספרים על דרכים ומקומות שבהם לא עבר ערוכים כמעין מדריך לנוסע העתידי. תבנו השתדל לדייק במסירת תצפיותיו הישירות ונחשב כמקור מהימן לחוקרים בדורות הבאים.