stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיפול PUVA

| --- | --- |

 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D011701
 
טיפול PUVA (באנגלית: PUVA therapy או פסוראלן ו-UVA כלומר P-UVA) הוא טיפול באור על-סגול למחלות עור: ויטיליגו, גרב, פסוריאזיס, מחלת השתל נגד המאכסן, Mycosis fungoides, פראפסוריאזיס רובד גדול, ולימפומת עור של תאי T, תוך שימוש בהשפעות הרגישות של התרופה פסוראלן. את הפסוראלן מורחים או לוקחים דרך הפה, כדי לגרום לרגישות העור, ורק אז חושפים את העור ל-UVA.
טיפול פוטודינמי הוא השימוש הכללי בתרכובות לא רעילות רגישות לאור הנחשפות לאור באופן סלקטיבי, ולאחר מכן הן הופכות לרעילות לתאים ממאירים ממוקדים וחולים אחרים. ובכל זאת, טיפול PUVA מסווג לעיתים קרובות כטכניקה נפרדת מטיפול פוטודינמי.
התהליך

פסוראלן הוא חומר שהופך את העור לרגיש יותר לאור על-סגולי (UV). פסוראלן הוא מוטגן, רעלן פוטוטוקסי ופוטוקרצינוגני שפוגע בדנ"א וברקמות ועלול לגרום לבני אדם האוכלים אותו רגישות קיצונית לאור השמש. הוא חומר המצוי בצמחים באופן טבעי ומיוצר גם באופן סינתטי. פסורלאנים נלקחים ככדורים (מערכתית) או שניתן למרוח ישירות על העור, על ידי השריית העור בתמיסה המכילה את הפסורלאנים. הם מאפשרים לאנרגיית UVA להיות יעילה במינונים נמוכים יותר. בשילוב עם חשיפה ל-UVA בטיפול PUVA, פסורלאנים יעילים מאוד בניקוי פסוריאזיס וויטיליגו. במקרה של ויטיליגו, הם פועלים על ידי הגברת הרגישות של המלנוציטים, התאים המייצרים צבע עור, לאור UVA. למלנוציטים יש חיישנים המזהים אור UV ומפעילים ייצור של צבע עור חום. צבע זה מגן על הגוף מפני ההשפעות המזיקות של האור UV. זה יכול גם להיות מחובר לתגובה החיסונית של העור.
מנורות LED PUVA מעניקות אור חזק הרבה יותר בהשוואה למנורות פלואורסצנט. זה מקצר את זמן הטיפול, הופך את הטיפול ליעיל יותר ומאפשר שימוש בפסוראלן חלש יותר.
בדרך כלל, מינון ה-UVA גדל באיטיות, החל מ-10 שניות ועולה ב-10 שניות כל יום, עד שהעור הופך מעט ורוד. כשהעור מעט ורוד זמן הטיפול צריך להישאר יציב.
כדי לצמצם את מספר הטיפולים, חלק מהמרפאות בודקות את העור לפני הטיפולים, על ידי חשיפת שטח קטן מעור המטופל ל-UVA, לאחר בליעת פסוראלן. מינון ה-UVA שמייצר אדמומיות 12 שעות מאוחר יותר, הנקרא המינון הפוטוטוקסי המינימלי (MPD), או מינון אריתמה מינימלי (MED) הופך למינון ההתחלתי לטיפול.
התהליך > כנגד, טיפול UVB בפס צר

לפחות עבור ויטיליגו, פוטותרפיה ננומטרית צרת-פס על-סגול B (UVB) נמצאת כיום בשימוש נפוץ יותר מ-PUVA, מכיוון שהיא אינה מצריכה שימוש בפסוראלן. כמו ב-PUVA, הטיפול מתבצע 2 עד 3 פעמים בשבוע במרפאה או כל יום בבית, ואין צורך להשתמש בפסורלן.
המלנין הוא פיגמנט כהה של העור והמלנוציטים מייצרים אותו. המלנוציטים מייצרים מלנין כאשר הקולטנים שלהם מזהים אור UV. מטרת המלנין היא לחסום האור UV, כך שלא יגרום נזק לתאי הגוף שמתחת לעור.
תופעות לוואי וסיבוכים

עבור כתמים קטנים של ויטיליגו, ניתן להשתמש בפסוראלן בטיפות, מיושם רק על הכתמים. לשיטה זו אין תופעות לוואי מאחר שכמות החומר נמוכה מאוד. עבור שטח גדול יותר, הפסוראלן נלקח ככדור, והכמות גבוהה (10 מ"ג). חלק מהחולים חווים בחילות וגירודים לאחר בליעת תרכובת הפסוראלן. עבור חולים אלה טיפול באמבט PUVA עשוי להיות אופציה טובה. שימוש ארוך טווח בטיפול PUVA עם גלולה, נקשר לשיעורים גבוהים יותר של סרטן העור.
היסטוריה

במצרים בסביבות שנת 2000 לפני הספירה, המיץ של האמיתה גדולה נמרח על כתמי ויטיליגו ולאחר מכן עודדו את החולים לשכב בשמש. במאה ה-13 טופל ויטיליגו באמצעות תמיסת דבש ואבקת זרעים של צמח בשם "אטריל", שהיה בשפע בעמק הנילוס. הצמח זוהה מאז כ-A. majus, המכיל כמויות משמעותיות הן של ברגאפטן (Bergapten) והן של מטוקסאלן (Methoxsalen), שתי נגזרות של פסוראלן הידועות בהשפעות הפוטוסנסיטציה שלהן. בשנות ה-40, עבד אל-מונם אל מופטי מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קהיר השתמש ב-methoxsalen גבישי (8-methoxypsoralen, הנקרא גם xanthotoxin) ואחריו חשיפה לאור השמש לטיפול בוויטיליגו. זה התחיל את הפיתוח של טיפול ה-PUVA מודרני לטיפול בוויטיליגו, פסוריאזיס ומחלות אחרות של העור.
ראו גם

Goeckerman therapy
PUVA lentigines
הערות שוליים

↑  James, William D.; Berger, Timothy G.;  et al. (2006). Andrews' Diseases of the Skin: clinical Dermatology. Saunders Elsevier. ISBN 0-7216-2921-0.
↑  "Large plaque parapsoriasis and PUVA-therapy. A case report". 2004. אורכב מ-המקור ב-2012-07-12. נבדק ב-2012-03-23.
↑  MacMillan Cancer Support Group. "Cutaneous T-cell lymphoma (CTCL)".
↑  Finlan, L. E.; Kernohan, N. M.; Thomson, G.; Beattie, P. E.; Hupp, T. R.; Ibbotson, S. H. (2005). "Differential effects of 5-aminolaevulinic acid photodynamic therapy and psoralen + ultraviolet a therapy on p53 phosphorylation in normal human skin in vivo". British Journal of Dermatology. 153 (5): 1001–10. doi:10.1111/j.1365-2133.2005.06922.x. PMID 16225614.
↑  Champva Policy Manual, Chapter: 2, Section: 30.11, Title: PDT (Photodynamic Therapy) and PUVA (Photochemotherapy) at U.S. Department of Veterans Affairs. Date: 12/23/2011
↑  What are the treatment options for vitiligo?
↑  Melissa Conrad Stöppler, MD. "Psoriasis PUVA Treatment Can Increase Melanoma Risk".
↑  McGovern, Thomas W; Barkley, Theodore M (1998). "Botanical Dermatology". The Electronic Textbook of Dermatology. Internet Dermatology Society. 37 (5). Section Phytophotodermatitis. doi:10.1046/j.1365-4362.1998.00385.x. PMID 9620476. נבדק ב-21 באוקטובר 2018. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Wyss, P. (2000). "History of Photomedicine".  In Wyss, P.; Tadir, Y.; Tromberg, B. J.; Haller, U. (eds.). Photomedicine in Gynecology and Reproduction. Basel: Karger. pp. 4–11. doi:10.1159/000062800. ISBN 3-8055-6905-X.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
טבח גרדלגן

האסם שהוצת בטבח גרדלגן
אסירים מתים לאחר טבח גרדלגן
הטבח בגרדלגן (בגרמנית: Gardelegen) היה טבח שבוצע על ידי האוכלוסייה המקומית וכן פולקסשטורם, היטלריוגנד וכבאים מקומיים בעיירה גרדלגן בצפון גרמניה, בהדרכת האס אס, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה. ב-13 באפריל 1945, באחוזת איזנשניבה (Isenschnibbe) ליד העיירה, אילצו הכוחות למעלה מ-1,000 עובדי כפייה שהיו על רכבת תובלה שפונתה ממחנות הריכוז דורה-מיטלבאו והנובר-שטוקן להיכנס לאסם גדול, שהועלה באש.
אלף וששה עשר אסירים, רובם פולנים, נשרפו חיים או נורו בניסיון להימלט. הפשע התגלה יומיים לאחר מכן על ידי פלוגה F, גדוד 2, רגימנט חי"ר 405, דיוויזיית הרגלים ה-102 של ארצות הברית, כאשר צבא ארצות הברית כבש את האזור. 11 אסירים נמצאו בחיים – שבעה פולנים, שלושה רוסים וצרפתי. עדויותיהם נאספו ופרסמו בספר שערכו מלכיאור וואנקוביץ' בשנת 1969 "From Stołpców to Cairo". גרדלגן הפכה לחלק מגרמניה המזרחית שהוקמה בשנת 1947 ונמצאת כעת בסקסוניה-אנהלט שבגרמניה.
פרטים

אמרסון האנט, לוטננט אמריקאי, קצין קישור בין מפקדת דיוויזיית הרגלים 102 לגדוד הטנקים 701, נתפס על ידי הכוחות הגרמניים ב-14 באפריל 1945, ואמר לכוחות הגרמנים שהגנו על העיירה גרדלגן שטנקים אמריקאים קרבים לעיר. כך גרם למפקד הגרמני להיכנע לכוחות האמריקאים. האמריקאים הגיעו למקום לפני שהגרמנים הספיקו לקבור את כל הגופות.
ב-3–4 באפריל, בעקבות חציית נהר הריין וכניסת צבא ארצות הברית לגרמניה, הורה פיקוד מחנה האס אס בדורה-מיטלבאו על פינוי אסירים מהמחנה הראשי וממספר מחנות משנה. המטרה הייתה להעביר את האסירים ברכבת או ברגל למחנות ריכוז אחרים בצפון גרמניה: ברגן-בלזן, זקסנהאוזן או נוינגמה.
תוך ימים ספורים הגיעו לאזור גרדלגן כ-4,000 אסירים ממיטלבאו, מחנות הלוויין ומחנה המשנה של נוינגמה האנובר-שטוקן, שם נאלצו לרדת מקרונות המשא כי הרכבות לא יכלו להתקדם עקב תקיפה אווירית ופגיעה בקווי הרכבת. שומרי אס אס החלו לגייס כוחות עזר ממכבי האש המקומיים, חיל האוויר, אנשי פולקסשטורם קשישים, הנוער ההיטלראי וארגונים נוספים כדי לשמור על האסירים.
ב-13 באפריל, יותר מאלף אסירים, רבים מהם חולים וחלשים מכדי לצעוד, נלקחו מהעיירה גרדלגן לאסם גדול באחוזת איזנשניבה (Isenschnibbe) ואולצו להיכנס לאסם. לאחר מכן חסמו השומרים שהתאספו את הדלתות והציתו קש ספוג בבנזין. אסירים שנמלטו מהשריפה בחפירה מתחת לקירות הרפת נרצחו על ידי השומרים. למחרת חזרו אס אס ואנשי העזר המקומיים להיפטר מהראיות לפשעם. הם תכננו לשרוף את מה שנותר מהגופות ומהאסם, ולהרוג את כל הניצולים מהשריפה. אולם התקדמותה המהירה של דיוויזיית הרגלים ה-102 מנעה זאת מהאס אס ושותפיו.
ב-14 באפריל, הדיוויזיה ה-102 נכנסה לגרדלגן ולמחרת גילתה את הזוועה. החיילים מצאו את גופותיהם של 1,016 אסירים באסם שהאש בו דעכה עדיין ובשוחות סמוכות, שם השליכו אנשי אס אס את השרידים המפוחמים. הם ראיינו אסירים שהצליחו להימלט מהאש ומהירי. צלמי חיל האותות של צבא ארצות הברית הגיעו לתעד את הפשע הנאצי ועד 19 באפריל 1945, סיפור הטבח בגרדלגן החל להופיע בעיתונות המערבית. באותו יום, הניו יורק טיימס והוושינגטון פוסט פרסמו סיפורים על הטבח, תוך ציטוט של חייל אמריקאי:
מעולם לא הייתי כל כך בטוח לפני בדיוק על מה אני נלחם. לפני זה היית אומר שהסיפורים האלה הם תעמולה, אבל עכשיו אתה יודע שהם לא היו כאלה. יש את הגופות וכל הבחורים האלה מתים.
11 אסירים שרדו את שרפת האסם ונמצאו בחיים על ידי חיילים אמריקאים – שבעה פולנים, שלושה רוסים וצרפתי אחד פצוע קשה. לפי עדי ראייה, 20 גברים שהשתתפו בטבח הוצאו להורג על ידי חיילים אמריקאים לאחר שזוהו.
ב-21 באפריל 1945 הורה המפקד המקומי של הדיוויזיה ה-102 ל-200 עד 300 גברים מהעיר גרדלגן להעניק לאסירים הנרצחים קבורה נאותה. בימים הבאים חילצו האזרחים הגרמנים 586 גופות מהשוחות ו-430 גופות מהאסם, והניחו כל אחת מהן בקבר בודד. ב-25 באפריל ערכה הדיוויזיה ה-102 טקס לכבוד המתים והקימה לוח זיכרון לקורבנות, בו נכתב כי תושבי העיר גרדלגן מואשמים באחריות לכך ש"הקברים יישמרו לנצח ירוקים כמו זכרם של האומללים הללו, יישמרו בלבם של גברים אוהבי חופש בכל מקום". ב-25 באפריל פנה קולונל ג'ורג' לינץ' לאזרחים גרמנים בגרדלגן בהצהרה הבאה:
לעם הגרמני נאמר שסיפורים על זוועות גרמנים היו תעמולה של בעלות הברית. כאן תוכלו לראות בעצמכם. יש שיגידו שהנאצים היו אחראים לפשע הזה. אחרים יצביעו על הגסטפו. האחריות אינה מוטלת על אף אחד מהם - זוהי אחריותו של העם הגרמני.... מה שנקרא "הגזע העליון" שלכם הוכיח שהוא עליון רק בפשע, אכזריות וסדיזם. איבדתם את הכבוד של העולם המתורבת.
חקירה

חקירה בוצעה על ידי לוטננט קולונל אדוארד א' קרוז, קצין חקירות, ענף פשעי מלחמה של הארמייה התשיעית.
טקסט הדו"ח שלו ומוצגים אחרים מאוחסנים בתיק 000-12-242 של צבא ארצות הברית.
אונטר-שטורמפיהרר ארהרד בראוני, מנהיג השילוח של האסירים שפונו ממחנה הריכוז מיטלבאו, שהיה לאחר מכן בגרדלגן, נשפט במשפטי דכאו ב-1947, והורשע ונידון למאסר עולם. הוא נפטר מלוקמיה ב-1950.
הצהרותיהם של הניצולים נאספו על ידי הסופר הפולני מלכיאור וואנקוביץ' ופורסמו ב-1969.
אנדרטאות

גרדלגן הוא כיום אנדרטת זיכרון לאומית, שאורגן מחדש על ידי מזרח גרמניה מ-1952 עד 1971.
על השלט בבית הקברות, שהוקם על ידי צבא ארצות הברית, נכתב:
גרדלגן
בית קברות צבאי
כאן שוכנים 1016 שבויי מלחמה בעלות הברית שנרצחו על ידי שוביהם.
הם נקברו על ידי אזרחי גרדלגן, עליהם מוטלת האחריות לכך שהקברים יישמרו ירוקים לנצח כמו שזכרם של אומללים אלה יישמר בלבם של גברים שוחרי חופש בכל מקום.
הוקם בפיקוח של דיוויזיית חי"ר 102d, צבא ארצות הברית. השחתה תיענש בעונשים מרביים על פי חוקי הממשל הצבאי.
פרנק א' קיטינג מייג'ור גנרל, מפקד ארצות הברית
השלט בקיר הנותר של האסם, שהופעל על ידי פקידי מזרח גרמניה, כתוב:
אתם ניצבים מול חורבות אסם, שם התרחש אחד מפשעי הפשיזם האכזריים ביותר. בליל שחרורם, שעות ספורות לפני שכוחות בעלות הברית קרבו, נשרפו בחיים 1,016 לוחמי התנגדות בינלאומיים נגד הפשיזם באכזריות ובאופן לא אנושי. בכל פעם שאתם חשים אדישות או חולשה בלחימה נגד הפשיזם והאיום האימפריאליסטי של מלחמה, קבלו כוח חדש מהמתים הבלתי נשכחים שלנו.
אנדרטאות > אסם הזיכרון

האנדרטה ממוקמת בזירה ההיסטורית של הטבח בגרדלגן. זוהי תזכורת ל-1,016 אסירי מחנות הריכוז ממדינות רבות באירופה שנרצחו ב-13 באפריל 1945 באסם שדה ליד העיר גרדלגן שבהנזה. האתר כולל גם את בית העלמין לזיכרון, בו קבורים קורבנות הטבח.
לקריאה נוספת

דניאל בלטמן, צעדות המוות, הוצאת יד ושם, 2010
A Soldier's Story on Nazi Evil, Effingham Daily News, May 1, 1999
Andreas Froese: „Gedenken gestalten.“ Das neue Besucher- und Dokumentationszentrum der Gedenkstätte Feldscheune Isenschnibbe גרדלגן [archive], in: Gedenkstättenrundbrief Nr. 183 (2016), S. 35–43.
Lukkas Busche / Andreas Froese (eds.): גרדלגן 1945. The Massacre and its Aftermath. Catalogue of the permanent exhibition at Isenschnibbe Barn Memorial גרדלגן, 144 pages, גרדלגן / Leipzig / Magdeburg 2022. ISBN 978-3-9813459-9-5ISBN 978-3-9813459-9-5
Diana Gring: Das Massaker von גרדלגן. Ansätze zur Spezifizierung von Todesmärschen am Beispiel גרדלגן. In: Detlef Garbe, Carmen Lange (Hrsg.): Häftlinge zwischen Vernichtung und Befreiung. Bremen 2005, ISBN 3-86108-799-5, S. 155–168.
Diana Gring: Die Todesmärsche und das Massaker von גרדלגן – NS-Verbrechen in der Endphase des Zweiten Weltkrieges, גרדלגן 1993.
Diana Gring: "Man kann sich nicht vorstellen, daß die Nacht jemals ein Ende hat": Das Massaker von גרדלגן im April 1945, in: Detlef Garbe, Carmen Lange, Carmen (Hrsg.): Häftlinge zwischen Vernichtung und Befreiung. Die Auflösung des KZ Neuengamme und seiner Außenlager durch die SS im Frühjahr 1945, Bremen 2005, ISBN 3-86108-799-5, S. 52–56, (PDF;47 kB) [archive].
Torsten Haarseim: גרדלגן Holocaust (en allemand). Editions winterwork, 2013, (ISBN 978-3-86468-400-5).
Thomas Irmer: Neue Quellen zur Geschichte des Massakers von גרדלגן [archive], in: Gedenkstättenrundbrief 156 (2010), S. 14–19.
Ulrich Kalmbach, Jürgen M. Pietsch: Zwischen Vergessen und Erinnerung. Stätten des Gedenkens im Altmarkkreis Salzwedel, Delitzsch 2001.
Landeszentrale für politische Bildung Sachsen-Anhalt (Hg). Verortet. Erinnern und Gedenken in Sachsen-Anhalt. Magdeburg 2004.
Joachim Neander: גרדלגן 1945. Das Ende der Häftlingstransporte aus dem Konzentrationslager "Mittelbau", Magdeburg 1998.
Ingolf Seidel: Gedenkstätte Feldscheune Isenschnibbe – Ausbau mit Hindernissen [archive], LaG-Magazin, Sonderausgabe vom 15. März 2017.
הערות שוליים

1 2  "With the 102d Infantry Division through Germany". Washington, Infantry Journal Press. 1947.
↑  "Gardelegen". encyclopedia.ushmm.org (באנגלית). נבדק ב-2023-09-19.
↑  Diana Gring: Die Todesmärsche …. S. 33.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532764505171  LCCN: sh2003010177 
חיילים אמריקאים צופים בגופות באסם
בהוראת חייל אמריקאי, אזרחים גרמנים מגרדלגן נושאים צלבי עץ למקום בו נצטוו לקבור את גופות אסירי מחנות הריכוז שנרצחו באסם.
ארהרד בראוני (גר')
הקיר השורד של האסם
בית הקברות
הקהילה הבהאית בארצות הברית

הדת הבהאית החלה להתבסס בארצות הברית בשנת 1893, כאשר אבראהים ג'ורג' ח'יראללה, נוצרי סורי שקיבל עליו את הדת הבהאית, הגיע לארצות הברית לקידום ענייניו העסקיים, אך תוך זמן קצר החל להפיץ את תורתו של בהאא אללה.
עבד אל-בהאא' עצמו הכיר בחשיבותה של הקהילה הבהאית האמריקנית ההולכת ונבנית, והחליט לצאת לסיור שארך 11 חודשים, במהלכו הצליח למשוך מאמינים חדשים רבים, בעיקר מקרב הנוצרים.
כיום מונה הקהילה בארצות הברית כחצי מיליון מאמינים המפוזרים ברחבי המדינות השונות.
הגעת הבהאים הראשונים לארצות הברית (1892)

האזכור המתועד הראשון לנוכחות הדת הבהאית בארצות הברית הופיע בעיתון מקומי שסקר את כינוס 'פרלמנט הדתות העולמי', שהתקיים בשיקגו בשנת 1893.
בזמן פרסום הכתבה על הדת בעיתון בשיקגו, כבר התגוררו בארצות הברית שני מאמינים בהאיים: אנטון חדאד ואבראהים ג'ורג' ח'יראללה. שניהם היו אנשי עסקים לבנוניים אשר הגיעו לניו-יורק במהלך שנת 1892, לאחר שהמירו את דתם לבהאית כשנתיים קודם לכן במצרים.
אנטון חדאד אמנם היה הבהאי הראשון שהגיע לארצות הברית, אך דווקא אבראהים ג'ורג' ח'יראללה היה זה שפעל להפיץ את משנתו של בהאא אללה. לאחר מספר חודשים בהם ניסו השניים לקדם את ענייניהם העסקיים שב חדאד לסוריה ואילו ח'יראללה נשאר לעסוק במכירת "מוצרים אוריינטליים" ובהוראת שיטות ריפוי שונות.
שנותיה הראשונות של הקהילה (1893–1900)

ח'יראללה התיישב בשיקגו והחל במקביל ללמד שיעורים בנושאי דת, אותם כינה שיעורי "מחפשי האמת". בתוך שנתיים ח'יראללה העביר את רשמיו לעבד אל-בהאא' ודיווח לו על ההצלחה יוצאת הדופן של מאמציו. ב-1895 ח'יראללה עבר לקנושה, שם החלה להתגבש קהילה בהאית, והמשיך להעביר שיעורים. בשנה שלאחר מכן דווח כי מספר המאמינים בשיקגו וקנושה נאמדו במאות בהאים. ח'יראללה גם ביקר בקנזס סיטי, ניו יורק, אית'קה ופילדלפיה, שם הצליח לזכות בעוד כמות גדולה של תומכים. ח'יראללה טען שהצליח בשנתיים הראשונות לעבודתו, לגרום לכאלפיים אמריקנים להמיר את דתם לדת הבהאית. מתוכם, כ-700 חיו בשיקגו, בין 250 ל-300 בקנושה, רסין ומילווקי, 400 בניו יורק והשאר בבוסטון וערים גדולות אחרות.
במשך חמש השנים הראשונות, התעמולה של ח'יראללה התבצעה בשקט, אך בהתמדה וללא הפרעה, ומבלי למשוך הרבה תשומת לב מחוץ לארצות הברית. בשל הצלחתו להפיץ את תורתו של בהאא' אללה במערב, חי'ראללה קיבל מעבד אל-בהאא' את הכינויים "הכובש של אמריקה", "קולומבוס השני" ו"פטרוס של בהאא'".
בשנת 1898, חיראללה החליט לעלות לרגל לישראל על מנת לפגוש את עבד אל-בהאא', יחד עם עולי רגל אמריקניים נוספים. בהמשך, ח'יראללה החל לחתור תחת מנהיגותו של עבד אל-בהאא'. עבד אל-בהאא' שלח אליו בתחילה את אנטון חדאד עם מכתב המתנגד להגדרת המנהיגות, ולאחר מכן שלח את המורה הרוחני הראשון של ח'יראללה עצמו, עבד אל-קארים-א-טירני, על מנת להתנגד לצעדיו החתרניים. ח'יראללה לא היה מוכן להתפשר ולהמשיך לחסות תחת הנהגתו של עבד אל-בהאא', והוא הוכרז כמפר ברית.
הקהילה התפצלה לשניים, בעוד רוב הקהילה הבהאית בארצות הברית תמכה בעבד אל-בהאא'. הקהילה שהייתה נאמנה לעבד אל-בהאא', ניתקה את קשריה עם ח'יראללה. רוב המאמינים האמריקניים, אפילו אלו שח'יראללה לימד בעצמו, נטשו אותו בשל כפירתו. תמיכה בח'יראללה המשיכה להתקיים בשיקגו ובמיוחד בקנושה. ח'יראללה העריך שמספר התומכים בו לאחר המשבר עמד על 300 איש, אך הודה שהרוב נשארו עם עבד אל-בהאא'. ח'יראללה נפטר בשנת 1929 כשהוא בן 80.
זמן קצר לאחר מכן, החלו המתגיירים האמריקניים הראשונים להתחקות אחר הדת החדשה. ת'ורנטון צ'ייס היה הבולט בין המאמינים הבהאיים האמריקניים הראשונים. הוא היה הגורם המניע העיקרי מאחורי רבות מהפעילויות המוסדיות של הקהילה בארצות הברית, ולזכותו נזקפת תרומה חשובה לפעילות הבהאית המוקדמת בארצות הברית.
מותו הפתאומי של צ'ייס בשנת 1912 הותיר חלל בקהילה, שנותרה ללא מילוי עד עלייתו של הוראס הולי בתחילת שנות ה-20, ששימש כמזכיר האספה הרוחנית של ארגון הבהאיים בארצות הברית ובקנדה.
בשנת 1900 הדת הבהאית כבר התמסדה במספר קהילות בארצות הברית ובקנדה והיא מנתה כ-1,500 חברים.
הקמת המוסדות הבהאיים הראשונים (1901–1915)

אחד מן המוסדות הבהאיים הראשונים בארצות הברית הוקם בשיקגו וכונה 'מקדש האחדות הבהאי'. מקדש זה הפך בשנת 1909 למוסד רשמי במטרה לסייע להקמת מרכז פולחן בהאיי ראשון במערב. המרכז, אשר כונה לימים כ'מקדש הבהאי' נבנה לבסוף בשנת 1953 בעיירה וילמט שבמדינת אילינוי.
הקמת המוסדות הבהאיים הראשונים (1901–1915) > ביקור עבד אל-בהאא' בארצות הברית והקשר למסורת ההתגלות הנוצרית

ב-11 באפריל 1912 יצא עבד אל-בהאא' לסיור בארצות הברית שנמשך עד 5 בדצמבר, במהלכו ביקר בכ-40 ערים שונות בארצות הברית. ביקורים אלו נחלו הצלחה עצומה. עבד אל-בהאא' משך מאמינים חדשים רבים, בעיקר מקרב הנוצרים. רעיונות השוויון, האחווה והשלום שהציג, השתלבו יפה במסר שהוא חזר עליו באוזני שומעיו הנוצרים. המסר בפיו היה כי המשיח אשר הנצרות מצפה להופעתו השנייה אכן כבר הופיע. הוא ציין בפניהם כי בהאא אללה הוא בעצם ישו החוזר אל העולם. הוא קיווה כי לנוצרים לא יהיה אלא לקבל את נביא הישע ולתת את ידם לאיחוד העולם ברוח של העקרונות האנושיים הנעלים של הנביא המייסד אשר הופיע בארץ הקודש. ואכן, מאמינים נוצריים היו מוכנים לכך, שכן קצת יותר משישים שנה קודם לכן, הולהבו נוצרים רבים בארצות הברית על ידי המטיף ויליאם מילר שחזה את הופעתו השנייה של ישו בשנת 1843 או בשנת 1844. ישו אמנם לא הופיע בשנה הראשונה ולא בזו שלאחריה, אך הייתה סמליות רבה עבור המאמינים בכך שהבאב (כינויו של בהאא אללה) הופיע ב-1844 בדיוק, כשהוא נושא את בשורת התגלותו של ישו השב שנית.
במהלך ביקוריו הוא פרש את משנתו של אביו בפני קהלים שונים, ותרם לליכוד השורות בקרב הקהילה הבהאית המערבית הצעירה. ההישגים שלו במהלך ביקורו בארצות הברית כוללים פרסום ומתן דוגמה של ערכי הליבה של הדת הבהאית - אחדות האנושות ושוויון בין המינים. ראשית, הוא יצא נגד ההפרדה הגזעית שהייתה מנהג מקובל באותם ימים בארצות הברית, ודיבר בשבח מתן הזדמנויות גם לשחורים בארצות הברית. שנית, הוא פעל להרחבת השוויון בין נשים לגברים, ואכן במהלך שהותו באמריקה, התמוטטה ההגמוניה הגברית שרווחה בארצות הברית באותן השנים.
לאחר שחזר ממסעו, המשיך עבד אל-בהאא' להיות בקשר עם הבהאים האמריקניים במסגרת חילופי מכתבים והתכתבויות, ודרש מהם להמשיך במשימת הפצת הדת הבהאית בעולם. מכתבים אלו נאספו לספר המכונה "לוחות הברית".
קשרי הקהילה עם שוגי אפנדי, ממשיך דרכו של עבד אל-בהאא' (1921–1944)

לאחר מותו של עבד אל-בהאא' בשנת 1921, הפך נכדו שוגי אפנדי למנהיג הדת, והמשיך לעודד ולהכווין את מאמציה של הקהילה הבהאית בארצות הברית. בשנת 1925 הוקמה "האספה הרוחנית" הראשונה בארצות הברית בשיתוף עם הקהילה הבהאית בקנדה.
בשנת 1936 ביקש שוגי אפנדי מן המאמינים להתחיל ביישום שיטתי של הפצת תורתו של עבד אל-בהאא' בעולם. הוא תיאר גם את קהילת הבהאים האמריקנית כ"מעוז הסדר העולמי הבהאי" העתידי, וכמודל לחיקוי לשאר הקהילות הבהאיות ביבשת אמריקה. בהמשך הוא גם קרא למאמינים החלוצים לסייע בהקמת קהילות בהאיות במדינות אמריקה הלטינית.
בשנת 1938 התייחס אפנדי לתפקידה הבלתי נמנע של הקהילה הבהאית בארצות הברית באשר למשבר העולמי שהתפתח באותן שנים (ערב מלחמת העולם). לאחר מלחמת העולם השנייה הוא קרא לקהילה לפעול למימוש חזונו - "להניח את אבן הפינה לשלום אוניברסלי, להכריז על סולידריות המין האנושי ולהביא לצדק לכל יושבי תבל".
במסגרת מאמצים מאוחרים יותר נשלחו החלוצים הבהאיים האמריקניים למגוון רחב של מקומות ברחבי העולם, כגון אפריקה, מזרח אסיה, אוקיאניה, כמו גם ליעדים בארצות הברית בהם היו מרוכזים הילידים המקומיים. כתוצאה מהמפגש עם התרבויות השונות ברחבי העולם ספגה הדת הבהאית שינויים תרבותיים ברוח הקהילות המקומיות.
הקהילה הבהאית בארצות הברית כיום

סקר הזהות הדתית האמריקאי (ARIS) שנערך בשנת 2001 בקרב 50,000 משתתפים, העריך כי ישנם 84,000 בהאים (בוגרים מעל גיל 21) בארצות הברית. ארכיון "איגוד נתוני הדת האמריקאי" (ARDA) העריך כי בשנת 2010 היו כ-513,000 בהאים בארצות הברית.
נכון לשנת 2010, האוכלוסיות הגדולות ביותר של הבהאים ברמת המחוז נמצאות בלוס אנג'לס (קליפורניה) פאלם ביץ' (פלורידה), האריס (טקסס) ומחוז קוק (אילינוי).
ביחס לגודל האוכלוסייה המקומית, ריכוז הבהאים הגבוה ביותר נמצא בקרוליינה הדרומית ובמחוז בנט (דקוטה הדרומית).
בהסתמך על נתונים משנת 2010, הבהאים היו דת המיעוט הגדולה ביותר ב-80 מחוזות מתוך 3143 מחוזות במדינה.
ראו גם

הקהילה הבהאית באיראן
הקהילה הבהאית במצרים
הקהילה הבהאית בקנדה
הקהילה הבהאית הבין-לאומית
כתם Café au lait

| --- | --- |

 תחום:  רפואת עור 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  911900 
 MeSH:  D019080
 סיווגים
 ICD-10:  L81.3 
 
כתמי Café au lait, או כתמי קפה עם חלב (בצרפתית: Café au lait macules), הם סימני לידה שטוחים עם היפרפיגמנטציה. השם café au lait הוא בצרפתית כאמור "קפה עם חלב" ומתייחס לצבעם החום-בהיר של הכתמים. הם נגרמים על ידי אוסף של מלנוציטים המייצרים פיגמנטים באפידרמיס של העור. כתמים אלו הם בדרך כלל קבועים ועשויים לגדול או לגדול במספרם עם הזמן.
כתמי Café au lait לרוב אינם מזיקים, אך עשויים להיות קשורים לתסמונות כגון נוירופיברומטוזיס מסוג 1 ותסמונת מקון אולברייט. ניתן לראות נגעים מסוג Café au lait עם גבולות גסים (מתואר כמו "חוף מיין") בתסמונת מקון אולברייט. לעומת זאת, לנגעי Café au lait של נוירופיברומטוזיס מסוג 1 יש גבולות חלקים (מתואר כמו "חוף קליפורניה").
גורמי הכתמים

כתמי Café au lait יכולים לנבוע מסיבות מגוונות ולא קשורות כמו:
תסמונת אטקסיה טלנגיאקטזיה
תסמונת נווס (nevus) של שכבת תאי בסיס
נגע עור מולד שפיר
תסמונת בלום
תסמונת צ'דיאק-היגאשי (Chédiak–Higashi syndrome)
נווס מלנוציטי מולד (Congenital melanocytic nevus)
אנמית פאנקוני (Fanconi anemia)
דיספלזיה סיבית של עצם (Fibrous dysplasia of bone)
מחלת גושה
תסמונת האנטר
תסמונת יופה-קמפנאצ'י (Jaffe–Campanacci syndrome)
תסמונת לגיוס (Legius syndrome)
תסמונת מאפוצ'י (Maffucci syndrome)
הם יכולים להיגרם על ידי ויטיליגו בתסמונת מקון אולברייט הנדירה.
תסמונת נוירומה רירית מרובת (Multiple endocrine neoplasia type 2B)
תסמונת נונאן
תסמונת סילבר-ראסל (Silver–Russell syndrome)
טרשת גבשושית
תסמונת ווטסון (Watson syndrome)
תסמונת ויסקוט-אולדריץ'
אבחון

האבחון הוא ויזואלי עם מדידת גודל הנקודה. למספר הכתמים יכולה להיות משמעות קלינית לאבחון של הפרעות קשורות כגון נוירופיברומטוזיס מסוג I. שישה כתמים או יותר בקוטר של לפחות 5 מ"מ בילדים לפני גיל ההתבגרות ולפחות 15 מ"מ אצל אנשים לאחר גיל ההתבגרות הם אחד הקריטריונים האבחוניים העיקריים ל-NF1 .
פרוגנוזה

כתמי Café au lait נמצאים בדרך כלל כבר בלידה, קבועים, ועשויים לגדול בגודלם או לגדול במספרם עם הזמן. הם בעצמם שפירים ואינם גורמים למחלות או בעיות. עם זאת, עשויים להיות קשורים לתסמונות כגון Neurofibromatosis Type 1 ותסמונת מק'קון-אולברייט.
הגודל והצורה של הכתמים יכולים להשתנות מבחינת התיאור. ב-Neurofibromatosis Type 1, הכתמים נוטים להיות מתוארים כביציים, עם גבולות חלקים. בהפרעות אחרות, הכתמים יכולים להיות פחות ביציים, עם גבולות משוננים. ב-Neurofibromatosis Type 1, הכתמים נוטים להידמות כאמור ל"חוף קליפורניה", ולא ל"חוף של מיין", כלומר הקצוות חלקים וליניאריים יותר.
טיפול

ניתן להסיר כתמי Café au lait בלייזר. התוצאות משתנות מכיוון שהכתמים לרוב אינם מוסרים לחלוטין או שהם יכולים לחזור לאחר הטיפול. לעיתים קרובות, נקודת בדיקה אחת מטופלת תחילה כדי לעזור לחזות את הסבירות להצלחת הטיפול.
ראו גם

כתם לידה
נווס
רשימת מצבי עור (באנגלית)
רשימת תנאים הקשורים ל-café au lait macules (באנגלית)