stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין ארצות הברית ויפן
רקע

הסכם הביטחון המקורי בין ארצות הברית ליפן, נכפה על היפנים על ידי ארצות הברית, חתימת הסכם שכזה הוצב כתנאי אמריקאי לסיום הכיבוש האמריקאי של יפן שהחל לאחר תום מלחמת העולם השנייה. ההסכם נחתם ב-8 בספטמבר 1951, במקביל לחתימת אמנת סן פרנסיסקו. להסכם הביטחון המקורי לא היה תאריך סיום או דרך מוגדרת לבטל אותו. ההסכם איפשר לכוחות האמריקאים המוצבים ביפן להשתמש בכל מקום ביפן לכל מטרה ללא התייעצות מוקדמת עם ממשלת יפן. כמו כן, היה סעיף שאיפשר לכוחות האמריקאים לרסן התנגדות יפנית למהלכים של הצבאים האמריקאים. ההסכם לא כלל שום סעיף אשר חייב את ארצות הברית להגן על יפן במקרה ותותקף על ידי צד שלישי.
ממשלת יפן החלה לדחוף לשינוי ההסכם כבר שנה לאחר חתימתו, ב-1952. עם זאת, נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר ואנשי ממשלו התנגדו בעקבות התחזקות של תנועות יפניות אנטי-אמריקאיות. עם זאת, בסופו של יום ארצות הברית הסכימה לשינוי ועדכון ההסכם. המשא ומתן החל ב-1958, וההסכם החדש נחתם על ידי אייזנהאואר וקישי בטקס בוושינגטון די. סי. ב-19 בינואר 1960. מנקודת מבט יפנית, ההסכם החדש היה שיפור משמעותי מההסכם המקורי, בעיקר מפני שההסכם החדש חייב את ארצות הברית להגן על יפן במתקפה, ודרש התייעצות מוקדמת עם ממשלת יפן לפני שתשלח את כוחותיה ליפן או לאזור. כמו כן, ניתנה אפשרות לבטל את ההסכם על ידי הודעה מוקדמת של שנה לפני כניסת הביטול לתוקף.
מכיוון שההסכם החדש היה עדיף על ההסכם הישן, קישי ציפה שהוא יאושר באופן רגוע יותר מההסכם הקודם. בהתאם לכך, הוא הזמין את אייזנהאואר לבקר ביפן ב-19 ביוני 1960, בין השאר כדי לחגוג את ההסכם שאושר לאחרונה. אם הביקור של אייזנהאואר היה מתנהל כמתוכנן, הוא היה הופך לנשיא האמריקאי הראשון שביקר ביפן.
התנגדות להסכם

אף על פי שההסכם החדש היה טוב יותר ליפנים מאשר ההסכם הקודם, יפנים רבים מכל הקשת הפוליטית התרעמו על הימצאותם של בסיסים צבאיים אמריקאים על אדמת יפן וקיוו להיפטר מההסכם לחלוטין. ארגון בשם "מועצת העם למניעת תיקון אמנת הביטחון" הוקם כבר בשלבי המשא ומתן המתקדמים, ב-1959 על מנת לתאם את פעולות ההתנגדות האזרחית לאישור ההסכם החדש. הקבוצות שפעלו תחת הארגון היו איגודי עובדים, ארגוני סטודנטים, איגודי איכרים, ארגוני נשים, פעילי המפלגה הקומוניסטית היפנית ועוד מספר ארגונים שהתנגדו להסכם עם האמריקאים . בסך הכל ביצעה מועצת העם ארגנה כ-27 מחאות המונית ארצית ממרץ 1959 עד יולי 1960.
מול אופוזיציה פופולרית ברחובות, ואופוזיציה חזקה אף יותר בפרלמנט של יפן, ראש הממשלה קישי הלך ונהיה מיואש יותר להעביר את ההסכם עד הגעתו המתוכננת של אייזנהאואר ליפן ב-19 ביוני. לבסוף ב-19 במאי 1960. במהלך שנקרא לימים "תקרית ה-19 במאי" קישי פתאום קרא להצבעת בזק על ההסכם. כאשר חלק מחברי הפרלמנט מטעם המפלגה הסוציאליסטית באופוזיציה הפגינו נגד המהלך, קישי הוציא אותם פיזית מאולמי הפרלמנט על ידי המשטרה.
מעשיו של קישי נתפסו כאנטי-דמוקרטיים ועוררו זעם מכל קצות הקשת הפוליטית. בעקבות צעדיו של קישי, החלו ההפגנות להיות יותר ויותר גדולות. עשרות אלפי מפגינים התכנסו מדי יום סביב הפרלמנט היפני. ב-10 ביוני אלפי מפגינים קפצו על המכונית של דובר הבית הלבן, ג'יימס האגרטי. ההמון הזועם חתך את צמיגי המכונית, ניפץ את הפנסים ונדנד את המכונית קדימה ואחורה למשל יותר משעה עד שהנוסעים ברכב חולצו על ידי מסוק נחתים אמריקאי. לבסוף, ב-15 ביוני מספר סטודנטים ניסו להתפרץ למבנה הפרלמנט, דבר שגרם למאבק עז עם המשטרה, מאבק בו נהרגה סטודנטית מאוניברסיטת טוקיו בשם מיצ'יקו קנבה.
נואש להישאר מספיק זמן בתפקיד על מנת שיכול לארח את אייזנהאואר, קיווה קישי שיכול להבטיח את השקט ברחובות בזמן ביקורו של אייזנהאואר על ידי שימוש בכוחות ההגנה היפנים ובסיוע של עשרות בריונים שיביאו מקורביו של קישי לעזור לאנשי הצבא. עם זאת, לא היה מנוס מלבטל את ביקורו של אייזנהאואר מחשש כי לא יהיה ניתן להבטיח את ביטחונו האישי בזמן הביקור. לאחר שהכריז כי הביקור יבוטל, התפטר קישי מתפקידו כראש הממשלה על מנת לדכא את ההפגנות הנרחבות נגד מעשיו.
התנגדות להסכם > סוגיית אוקינאווה

סוגיה מרכזית בדיונים על ההסכם הייתה על המשך הנוכחות הצבאית האמריקאית הכבדה במחוז היפני הקטן אוקינאווה. בסיסי הצבא האמריקאי מכסים כחמישית מאוקינאווה ולמעשה, כ-75% מהכוחות האמריקאים ביפן היו במחוז הזה. מחלוקות, חיכוכים ובעיות סביבתיות הקשורות לבסיס גרמו לאוקינאוואנים רבים להרגיש שאף על פי שהסכם הביטחון עשוי להועיל לארצות הברית ויפן כולה, הם נושאים חלק בלתי מידתי בנטל וסובלים רבות מההשלכות של ההסכם.
תמיכה ציבורית

על אף ההתנגדות הרבה להסכם במהלך אישורו בינואר 1960, היפנים החלו עם הזמן לקבל את הברית ואף לתמוך בהמשך קיומה. על פי סקר שנערך בשנת 2007, כ-73.4% מהאזרחים היפנים תמכו בברית בין ארצות הברית ליפן ובירכו על הנוכחות האמריקאית ביפן.
כיסוי הסכם

ב-2012 הבהירה ארצות הברית כי על אף המחלוקות בנוגע לאיי סנקאקו בין היפנים לסין העממית, מחלוקת שהגיעה לשיאה באותה שנה, ההסכם תקף גם לאיי סנקאקו.
באפריל 2019 אישרו יפן וארצות הברית כי מתקפות סייבר מכוסות גם הן בהסכם. שתי המדינות הבטיחו גם להגדיל את שיתוף הפעולה הביטחוני בתחום לוחמת סייבר ולוחמה אלקטרונית.
הערות שוליים

↑  "Panetta tells China that Senkakus under Japan-U.S. Security Treaty". The Asahi Shimbun. 21 בספטמבר 2012. נבדק ב-6 באפריל 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "US to defend Japan from cyberattack under security pact". The Mainichi. 20 באפריל 2019. אורכב מ-המקור ב-21 באפריל 2019. נבדק ב-21 באפריל 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
מאות אלפי מפגינים מקיפים את בניין הפרלמנט של יפן במהלך הפגנה נגד ההסכם
בכחול, מחוז אוקינאווה. באדום, הבסיסים האמריקאים שנמצאים במחוז
ויליאם דיטריק

ויליאם הנרי דיטריק (באנגלית: William Henry Dieterich‏; 31 במרץ 1876 – 12 באוקטובר 1940) היה עורך דין אמריקאי ופוליטיקאי דמוקרטי מאילינוי. הוא היה מחוקק מדינה, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור אמריקאי.
ביוגרפיה

דיטריק נולד ב-31 במרץ 1876 ליד קופרסטאון, אילינוי. לאחר שסיים את לימודיו במכללת קנדי לעסקים ב-1897 ובבית הספר למשפטים של צפון אינדיאנה ב-1901, דיטריך התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בראשוויל, אילינוי. במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד, הוא שירת כרב-טוראי.
הוא היה פרקליט העירייה של ראשוויל, בין השנים 1903–1907; גזבר בתי הספר של Rushville Union בין השנים 1906–1908; ושופט מחוזי של מחוז סקיילר בין השנים 1906–1910.
בשנת 1911 הוא עבר לשיקגו, ולאחר מכן בשנת 1912 לבירדסטאון, אילינוי, במחוז קאס, סמוך לסקיילר, שם המשיך את עריכת הדין שלו.
ב-1916, הוא נבחר לבית הנבחרים של אילינוי, והוא נבחר מחדש ב-1918, וכיהן מ-1917 עד 1921.
בשנת 1930, הוא נבחר לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאחד משני המושבים הגדולים של אילינוי, וסיים לפני שני הרפובליקנים והדמוקרטי השני, אולם הוא כיהן רק קדנציה אחת.
ב-1932, הוא דחה מועמדות מחדש לבית הנבחרים, ובמקום זאת התמודד על מושב הסנאט. הוא ניצח את הרפובליקני המכהן אוטיס גלן ב-52% מול 46%.
הוא כיהן קדנציה אחת, מ-1933 עד 1939. הוא לא התמודד לבחירה מחדש ב-1938, במקום זאת חזר לעיסוקו בעריכת הדין. הוא מת ב-12 באוקטובר 1940 בספרינגפילד, אילינוי במהלך נסיעת עסקים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  ויליאם דיטריק, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  Page, William Tyler (6 בינואר 1931). "Statistics of the Congressional Election of November 4, 1930" (PDF). Office of the Clerk of the House of Representatives. נבדק ב-21 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ellis, George D. (2 בפברואר 1933). "Statistics of the Congressional and Presidential Election of November 8, 1932" (PDF). Office of the Clerk of the House of Representatives. נבדק ב-21 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2014134113  US Congress: D000339  VIAF: 311580372   WorldCat (עם VIAF): 311580372
הרוטונדה של הקפיטול

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  centralized building, כיפה, רוטונדה 
 מיקום:  וושינגטון די. סי. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1824
 תאריך פתיחה רשמי:  1824 
 מידות
 גובה:  55 מ' 
 
 קואורדינטות:  38°53′23″N 77°00′33″W﻿ / ﻿38.889805555556°N 77.009083333333°W﻿ / 38.889805555556; -77.009083333333
  (למפת וושינגטון די. סי. מוגדלת) הרוטונדה של הקפיטול(למפת וושינגטון די. סי. רגילה) הרוטונדה של הקפיטול
 
הרוטונדה של הקפיטול בעת אשכבה לנשיא ארצות הברית לשעבר, ג'רלד פורד
תיירים בתוך הרוטונדה
הרוֹֹטוֹנדָה של הקפיטול של ארצות הברית (אנגלית: United States Capitol rotunda) היא רוטונדה במרכז הקפיטול בוושינגטון הבירה, שנבנתה בין השנים 1824-1818. היא ממוקמת מתחת לכיפת הקפיטול (אנ') (שנבנתה בין השנים 1857-1866). הרוטונדה היא החלק הגבוה ביותר של הקפיטול, והיא תוארה כ"לב הסמלי והפיזי" שלו.
הרוטונדה מוקפת במסדרונות המחברים את בית הנבחרים והסנאט, שנמצאים בצדדים של הקפיטול. מדרום לרוטונדה נמצא אולם הפסלים הלאומי החצי-עגול, שעד 1857 היה אולם מליאת בית הנבחרים. מצפון-מזרח לרוטונדה נמצא אולם מליאת הסנאט הישן, ששימש את הסנאט עד 1859 ואת בית המשפט העליון של ארצות הברית עד 1935. בסמוך לרוטונדה נמצא חדר התפילה בקונגרס של ארצות הברית. החל משנת 1997 ברוטונדה הוצב פסל של אדלייד ג'ונסון.
קוטרה של הרוטונדה הוא 29 מטרים (96 רגל) וגובהה 15 מטרים (48 רגל) בקצה קירותיה וכ-55 מטרים (180 רגל) במרכזה, עד לקצה הכיפה. ברוטונדה מבקרים אלפי אנשים מדי יום, והוא משמש גם לאירועים טקסיים המאושרים על ידי החלטה פנימית של שני בתי הקונגרס (שאינה דורשת את אישור הנשיא), בין השאר, להצבת ארונות ואשכבות מיוחדות של אנשי ציבור, כנשיאים לשעבר וכדומה.
פנים כיפת הרוטונדה

האפותיאוזה של וושינגטון הוא פרסקו גדול ממדים של האמן היווני-איטלקי קונסטנטינו ברומידי (אנ'), שנראה דרך האוקולוס של כיפת הרוטונדה. הפרסקו מתאר את האלהתו של ג'ורג' וושינגטון.
הפרסקו משתרע על פני 55 מטרים (180 רגל) מעל רצפת הרוטונדה ומכסה שטח של כ-4,664 רגל רבוע (433.3 מטרים רבועים).
גלריה

מראה מקרוב בתוך הרוטונדה
מראה הרוטונדה מאחורי פסלו של ג'ורג' וושינגטון
כיפת הקפיטול
הכיפה מבפנים
הרוטונדה במרכז הקפיטול, מבט מבחוץ
ארונו של ג'ון פ. קנדי מוצב ברוטונדה, בטקס האשכבה המיוחד השמור לאישי ציבור
טקס האשכבה של לינדון ג'ונסון
תיירים בתוך הרוטונדה
הערות שוליים

↑  Declaration of Independence. Architect of the Capitol
↑  Embarkation of the Pilgrims
האלהתו של וושינגטון, ממבט למעלה, בתוך הרוטונדה
ויליאם הארפר

ויליאם ג'וזף הארפר (באנגלית: William Joseph Harper‏; 17 בינואר 1790 – 10 באוקטובר 1847) היה משפטן, פוליטיקאי ותאורטיקן חברתי ופוליטי מקרוליינה הדרומית.
ביוגרפיה

הארפר, שנולד ב-17 בינואר 1790 באנטיגואה והתחנך בחלק מהזמן בבולטימור, הפך לאחד מעורכי הדין הבולטים בקולומביה במהלך העשור השני של המאה ה-19. לאחר תקופה קצרה כקנצלר בטריטוריית מיזורי, הוא חזר לקרוליינה הדרומית ב-1823. בשנת 1826 מינה המושל ריצ'רד מאנינג את הארפר למלא את מושב הסנאט האמריקני שהתפנה עם מותו של ג'ון גייארד. הוא כיהן בתפקיד מ-28 במרץ עד 7 בדצמבר 1826, כאשר בית המחוקקים של קרוליינה הדרומית בחר בוויליאם סמית'.
בשובו לביתו, עבר הארפר לצ'ארלסטון והפך פעיל בפוליטיקה של המדינה. הוא כיהן בבית הנבחרים של המדינה, בית המשפט לערעורים בקרוליינה הדרומית, וכקנצלר המדינה, תפקיד בו כיהן מ-1835 ועד מותו. לאורך שנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-19, הארפר היה מגן פעיל של קרוליינה הדרומית, סחר חופשי וזכויות מדינה. הוא תמך באופן בולט בתנועת הביטול בראשותו של ג'ון קלהון, וטען בשורה של חוות דעת של בית המשפט כי מדינות באיחוד הן ישויות פוליטיות ריבוניות, שלכל אחת יש את הזכות לדחות חוקים פדרליים שלדעתה אינם חוקתיים.
הארפר מת בביתו בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית ב-10 באוקטובר 1847.
הגנה על העבדות

סביר להניח שהארפר זכור בעיקר כנציג מוקדם וחשוב של המחשבה התומכת בעבדות. "ספר הזיכרונות שלו על עבדות", שהועבר לראשונה כהרצאה בשנת 1838, והודפס מחדש ב-Southern Literary Journal, סיווג את הארפר כתומך מוביל של התפיסה שעבדות היא לא רק רוע הכרחי, אלא מעשה חברתי חיובי.
הארפר העלה כמה טיעונים פילוסופיים, גזעיים וכלכליים בשם העבדות, אבל הרעיון המרכזי שלו היה ש"העבדות צופה את היתרונות של הציוויליזציה, ומעכבת את הרוע של הציוויליזציה". הדרום מחזיק העבדים, לטענתו, השיג איזון חברתי שאפשר התקדמות כלכלית וטכנולוגית מתמדת, תוך הימנעות מהכאוס של החברה העירונית והתעשייתית. הערכתו של הארפר לגבי אומות אחרות ברחבי העולם אישרה את נקודת המבט הזו: ציוויליזציות שאינן מחזיקות עבדים באקלים צפוני, כמו בריטניה הגדולה, היו שסועות על ידי אי שוויון, רדיקליזם פוליטי וסכנות אחרות. בינתיים, תרבויות שאינן מחזיקות עבדים באזורים דרומיים יותר, כמו ספרד, איטליה ומקסיקו, גלשו במהירות ל"ניוון וברבריות". ניתן היה לראות רק את מחזיקי העבדים בדרום ארצות הברית, ברזיל וקובה מגלים "התקדמות חיובית".
כמו כמעט כל מגן אחר של עבדות לפני 1840, הארפר הודה באופן נומינלי שהעבדות, ברמה מופשטת, אכן מהווה סוג של רוע מוסרי (הכרחי). אולם הדגש החזק והחיובי שלו על היתרונות החברתיים והכלכליים של המוסד מפרידים בינו לבין תומכי העבדות שעשו זאת תוך התנצלות בעשורים המוקדמים יותר. הרעיון של הארפר לגבי העבדות כטוב חברתי מציב אותו בשוויון עם תומאס רודריק דיו, ג'יימס הנרי המונד ודמויות משמעותיות אחרות בהיסטוריה של המחשבה התומכת בעבדות.
אהרן ווירמש

| --- | --- |

שער הספר מאורי אור, מץ תק"נ
 לידה:  7 ביולי 1754 י"ח באב תקי"ד ממלכת צרפת גייסלאוטרן (גר'), ממלכת צרפת
 פטירה:  2 במאי 1836 (בגיל 81) ט"ו באייר תקצ"ו מץ צרפת
 מקום קבורה:  המונרכיה של יולי מץ, מוזל, המונרכיה של יולי.
 מדינה:  צרפת צרפת
 מקום מגורים:  מץ
 מקום פעילות:  צרפת
 תקופת הפעילות:  ? – 2 במאי 1836 
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית
 תחומי עיסוק:  רבנות, דיינות, ראש ישיבה
 רבותיו:  רבי אריה לייב גינצבורג
 תלמידיו:  אליקים כרמולי
 בני דורו:  רבי אברהם דה קולוניה, רבי חננאל ניפי
 חיבוריו:  מאורי אור
 בת זוג:  קנדלה בת אהרן לוי
 אב:  אברהם יוסף (אברהם אברל)
 אם:  רבקה (עלה)
 חתנים:  רבי יהודה מאיר למברט
 
 תפקידים נוספים:  חבר הסנהדרין של פריז
רבי אהרן ווירמש (נהגה: ווֹרְמְס או וֶרְמְס; י"ח באב ה'תקי"ד, 7 ביולי 1754 – ט"ו באייר ה'תקצ"ו, 2 במאי 1836) היה רבה של יהדות מץ, דיין, מקובל וראש ישיבה במץ, ומחבר ספרי "מאורי אור" על תלמוד בבלי ועל שולחן ערוך. חבר הסנהדרין של פריז. נודע בגישתו הביקורתית כלפי מנהגים עממיים ואף כלפי פוסקי ההלכה שקדמו לו. בדור האחרון דמותו שנויה במחלוקת סביב שאלת נטייתו לרפורמה.
היה אחרון רבניה המפורסמים של מץ, ובין המקובלים הגדולים האחרונים במערב אירופה.
ביוגרפיה

נולד בגייסלאוטרן (גר'), כפר קטן סמוך לסארלואיס, לרבי אברהם יוסף, שכונה אברהם אברלי, בן למשפחת רבנים מצאצאי רבי גרשון אשכנזי. בבחרותו נסע למץ שם למד אצל רבי אריה לייב גינצבורג, ה"שאגת אריה", והיה לאחד התלמידים הקרובים אליו. בגיל 15 התכבד לדרוש בבית הכנסת של מץ. נסמך להוראה גם על ידי רבי וולף יעקב רייכסהופן (ר' וולף פוסוויילר). בצעירותו עסק בקבלת האר"י וחיבר ספר תפילות קבליות ברוח זו.
בשנת 1777 מונה לרב בקריכינגן (גר') שבלוריין הגרמנית, שם התגורר שבע שנים. לאחריהן שב למץ, ושם נבחר כראש הישיבה המקומית לאחר פטירת רבו ה"שאגת אריה" (עד סגירת הישיבה בימי שלטון הטרור). בשנת ה'תקס"ו נבחר כדיין בבית הדין של הקהילה, לאחר פטירתו של הרב, רבי אורי פייבוש הכהן. במשך שנים רבות שימש כדיין וסגן-רב-ראשי לצדם של הרבנים הראשיים רבי מאיר שארלוויל ורבי יוסף גוגנהיים. אחרי פטירתו של רבי יוסף בשנת ה'תקע"ג (1813), שימש ממלא מקום הרב עד לבחירתו של רב חדש. משהחל הליך הבחירה, בשנת ה'תקפ"א, היה מועמד מרכזי לתפקיד רב הקהילה ורב ראשי לקונסיסטוריה של מץ ושל כל מחוז מוזל, אך בחירתו נמנעה מכיוון שלא שלט בשפה הצרפתית כפי שדרש החוק הצרפתי (כרב רשמי נבחר הרב נתנאל וידרסהיים). הוא המשיך לשמש כדיין וכראש הישיבה, ובפועל היה הסמכות ההלכתית העליונה בקהילה, והפוסק הראשי בה.
בי"ד בסיוון תקצ"ב (12 ביוני 1832) אושרה לבסוף בחירתו כרב ראשי (אחרי מותו של הרב וידרסהיים), אף שלא שלט בשפה הצרפתית.
תקופה לפני מותו חדל מלדבר ביידיש ובשפות זרות, והחל לדבר בלשון הקודש בלבד. לפני מותו ציווה לקבור את כתבי ידו עמו בארון. נפטר בט"ו באייר תקצ"ו, ונקבר במץ.
עמדותיו

באופן כללי היו עמדותיו של רבי אהרן שמרניות ביחס למקובל בין רבני הסביבה בתקופתו; הוא לא רכש ידע בשפת ארצו, את ספר הזוהר ראה כחיבורו של רבי שמעון בן יוחאי וכחלק בלתי נפרד מספרות חז"ל, ועסק בהלכה ובקבלה בצורה המקובלת ביהדות האורתודוקסית. בניגוד לרבנים אחרים במרכז אירופה בדורו, הוא לא התנגד להתפשטות מנהגים שמקורם בזוהר בקרב ההמון, אך מאידך התנגד להתפשטות כזו של מנהגים שמקורם בכוונות האר"י. הוא תקף את תלמידו אליקים כרמולי שתמך בשיטה ההליוצנטרית, מכיוון שהיא נוגדת את נס שמש בגבעון דום. הוא התנגד לעיסוק בפילוסופיה ואמר עליה "טמא טמא יקרא והיא אשה ז‏ונה הנאמר במשלי".
מנגד, הוא תמך בהקמת תלמודי תורה בהם ילמדו גם לימודי חול, כהצעתו של נפתלי הרץ וייזל.
עמדותיו > במהפכה הצרפתית

ככל הנראה, עם פרוץ המהפכה הצרפתית הושפע ממנה רבי אהרן מאוד. הוא הצטרף למשמר הלאומי ולבש את מדיו, ואף גילח את זקנו כדי שיתאים לתקנון המשמר. לבני קהילתו הטיף בעד עיסוק בעבודות כפיים – תחום עיסוק שלא רווח אצל יהודי אירופה במאות השנים שקדמו לו שעסקו בעיקר במסחר ובשל כך ספגו ביקורות רבות. הוא אף הראה דוגמה אישית בכך ששלח את בנו אליהו ללמוד מקצוע.
עם הקמת הסנהדרין של פריז נבחר כחבר הסנהדרין מטעם מץ. בסנהדרין הוא נשא נאום מרשים על "יחסי היהודים ללא יהודים על פי היהדות", בו טען כי אין להתייחס למה שנכתב בתלמוד בעיצומם של ימי הביניים, בהם היו התנאים שונים מבימיו, כמדריך ליחס אל גויים בזמנו. כלומר, אין דיני עכו"ם חלים על הנוצרים תושבי צרפת. פרופסור חיים ברקוביץ (אנ') סבור כי עמדתו של רבי אהרן היא שעמדה בבסיס החלטתה של הסנהדרין לאסור על הלוואה בריבית לנוצרים תושבי צרפת.
כאשר הושבע לרב ראשי במץ, הוצעה לו כיפה לכסות את ראשו, אך הוא הסביר כי המנהג לכסות את הראש ביהדות, אינו חובה אלא "פטור שהעניק האלוקים לעמו מגילוי הראש בלהט השמש" (כנהוג בהתייצבות לפני נכבדים), אך המחמיר ומגלה את ראשו תבוא עליו ברכה.
עמדותיו > פסיקותיו ויחסו למנהגים

רבי אהרן היה הרב היחיד בזמנו שהתיר להתפלל בשפה המקומית, ואף חיווה דעתו שתפילה בשפה זרה אך מובנת עדיפה מתפילה בלשון הקודש כאשר המתפלל אינו מבין אותה. מטעם זה הוא סירב להצטרף למאבק נגד הרפורמות בבית הכנסת בהמבורג בניגוד לרוב הרבנים המפורסמים בדורו.
אף שנטען עליו כי נטה לרפורמה, ויש שראו בפסיקות שונות שלו סימנים לכך, עמדותיו ההלכתיות לא היו שונות בצורה קיצונית מרבנים אחרים; הוא אסר גילוח בחול המועד, והתיר פאה נכרית, מכיוון שלאיסור גילוי השערות לאשה נשואה יש טעם כמוס על פי הקבלה, שאינו תקף בפאה נכרית.
מנגד, התיר הלנת מתים כאשר יש חשש שהמוות טרם נקבע, אף שבדור שלפניו ניטש סביב נושא זה פולמוס בין אנשי תנועת ההשכלה היהודית לרבנים. כן התיר שימוש בפסח בסוכר שלא נבדק, וכן התיר חלב עכו"ם, ואמרו עליו ששתה קפה חלבי בפונדק גויי.
הוא תקף את חלוקת העליות בקריאת התורה וטען כי החלוקה לא בוצעה על ידי בר סמכא. בניגוד לעמדה המקובלת ביהדות המסורתית, הוא החזיק בעמדה ביקורתית כלפי העל טבעי. כך, הוא לא האמין בשדים והתנגד לקמיעות. הוא דחה את המנהג לומר לפני תקיעת שופר תחינות ושמות מלאכים שלא נזכרו בתלמוד, מנהג נטילת תרנגולים לבנים לכפרות, וכך גם את דברי רבי יוסף קארו שהזכיר להלכה בשולחן ערוך שד בשם קטב מרירי המובא בתלמוד. מנהג מיסטי כמו מזיגת כוס לאליהו הנביא, הוא הסביר כאקט של נוחות במזיגת ארבע כוסות, משום שהניחו כוס גדולה על השולחן שממנה מזגו לבני הבית, ולשאלת הילדים השיבו בהומור כי הכוס היא לאליהו הנביא, ומתוך כך השתרש הדבר והפך ל"מנהג".
אשתו נפטרה בעת לידתה, ועל פי השמועות שנפוצו בהמון, היה זה משום שסירב בתוקף לתלות את תמונת לילית ולומר תחינות מסוימות[דרושה הבהרה].
כך גם התנגד למנהגים רבים אותם ראה כמשובשים או כמיותרים. הוא התנגד לאמירת פיוטי תפילה רבים – נושא טעון בפולמוס בין הרפורמים לרבנים, פסק שיש חשש הפסק באמירת פסוקי השמות לפני עקירת הרגליים בתפילת העמידה, ועל כן יש לאמרם אחריה. הוא דחה את מנהג גניבת האפיקומן, השלכת סוכריות על חתן בעליה לתורה, ואת אמירת דוד מלך ישראל חי וקיים בקידוש לבנה. התנגד לתעניות שובבי"ם, והתנגד בתוקף להחמרות רבות שהשתרשו, כמו המנהג שלא לאכול מצה מראש חודש ניסן.
הוא אף התבטא בנימה של מרירות, כי הרמ"א רצה לחייב את כל היהדות לאמץ את מנהגיה של יהדות פולין, אך הוא אינו מבין מדוע על יהודי גרמניה וצרפת לעשות כן. משפט זה – כמו יתר המנהגים שדחה, פורש כנטייה לרפורמה או כהקפדה על מסורות יהדות אשכנז הוותיקה.
דמותו בעיני הדורות הבאים

בחייו של רבי אהרן וגם לאחר מותו לא נודעה התנגדות כלפיו. ספרו "מאורי אור" מצוטט אצל כמה מהאחרונים ששיבחוהו, כמו בספרי רבי יוסף זכריה שטרן, בספר "מנחת אלעזר" לרבי חיים אלעזר שפירא, בספר "ארחות חיים", ובספר "ליקוטי מהרי"ח" של רבי ישראל חיים פרידמן.
אמנם בתנועה הרפורמית היו שראו אותו כקרוב בדעותיו אליהם ואמרו כי אילו היה חי 30 שנה מאוחר יותר, היה אף הוא רואה את הצורך ב"תיקונים בדת". כך הציג את דמותו גרשון לוי – חבר האקדמיה המלכותית במץ שהיה תומך ברפורמה מתונה, הספדו של לוי על רבי אהרן הוא אחד המקורות העיקריים והראשונים לתולדות חייו.
כמו כן בדור האחרון תקפו כמה רבנים את רבי אהרן בעקבות פסיקות וביטויים נפיצים המופיעים בספריו; רבי ישכר תמר – בעקבות הערך על רבי אהרן באנציקלופדיה אוצר ישראל הגדירו כמי ש"נעשה צדוקי". בעקבותיו הסתייג ממנו גם הרב יעקב חיים סופר בכמה מספריו, כשהוא מעיר על דרכו להגיה בדברי חז"ל מסברתו ולפתור קושיות באמצעות פיענוח ראשי תיבות בלתי מקובלים.
לעומתם, הגן רבי עובדיה יוסף על דמותו ושלל את התזה של הרב תמר. פרופסור חיים ברקוביץ (אנ') מציג אף הוא את רבי אהרן כמי שהגן על מנהגי אשכנז שהונהגו על ידי המהרי"ל, והעדיף את ספר הזוהר על פני כתבי האר"י.
במאמר הגנה על רבי אהרן שפורסם בכתב עת ירושתנו, טוען בתוקף פרופסור יעקב שמואל שפיגל כי רבי אהרן לא תמך ברפורמה כלל, והיה תומך נלהב בשמירת המנהג וההלכה כפי שניכר בכל חיבוריו. לדבריו של שפיגל, התנגדותו לפסיקות הרמ"א, הייתה כחלק מהתנגדות נפוצה של רבני אשכנז וצרפת במשך מאות שנים לשינוי מנהגיהן למנהגי הרמ"א, מכיוון שהמנהגים היהודיים הגרמניים והצרפתיים הקדימו בזמן רב את אלו שהנהיג הרמ"א, והתבססו בעיקר על פסקי הדין של הראשונים האשכנזים. על דעתו של רבי אהרן כי יש להשמיט חלק מהפיוטים – דעה בה דגלו כמה מראשי הרפורמה – מסביר שפיגל כי רבי אהרן לא היה הרב היחיד שתמך בצמצום אמירת הפיוטים בתפילה. בתחילת המאה ה-19 הפסיקה רוב יהדות פולין לומר פיוטים, למעט בימים נוראים, והדיון בעניין זה לא היה חדש.
שפיגל במאמרו תוקף את הרב תמר בכמה טענות, ומעלה כמה הסברים להגנתו של רבי אהרן:
ספר "מאורי אור" הובא בשם הגדולים לרבי חיד"א – שהקפיד שלא לכתוב על רבנים שנויים במחלוקת.
הרב תמר הסתמך על ערכו של רבי אהרן באנציקלופדיה אוצר ישראל, ערך שהועתק מהאנציקלופדיה היהודית שם כתב את הערך לוי גינזבורג – ממנהיגי התנועה הקונסרבטיבית שאינו נאמן.
רבי אהרן לא גילח את זקנו למשעי אלא התאים אותו לתקנון המשמר הלאומי.
בנוגע לאי תמיכתו ברבנים בריב ההיכל, מכיוון שההלכה מאפשרת להתפלל בשפה זרה, אין להאשים את רבי אהרן שחרג ממנה, וייתכן שהוא לא זיהה את מטרת הרפורמים לבצע "תיקונים בדת" באמצעות פרצה זו ועל כן לא הצטרף לדעה הרבנית המקובלת בפרשייה זו.
להסבר העובדה שרבי אהרן נשבע בגילוי ראש - מזכיר שפיגל, שר"א מסתמך על דברי המדרש רבה בפרשת ויקרא, ומזכיר גם את דעת הגר"א המקֵלה בנושא זה.
על השמועה לפיה שתה רבי אהרן קפה חלבי בפונדק גויי, מסביר שפיגל כי מלבד העובדה שהשמועה לא הוכחה, התירו פוסקים רבים חלב עכו"ם.
בנוגע למנהגים הרבים שביטל, מסביר שפיגל שרבי אהרן לא היה הרב הראשון שנקט בעמדה כזו, והוא ביטל רק מנהגים שאין להם מקור בתלמוד והם מנוגדים לרוח היהדות.
במכתב תגובה שכתב רבי דוד צבי הילמן לשפיגל, הוא מתאר את דמותו של רבי אהרן כדמות שלילית "שסבלה מתסביך נחיתות כלפי הגויים וגרמה לחילול השם", אף אם כוונתו הייתה לשם שמים. הרב הילמן מגנה את עצם העובדה שרבי אהרן הושפע מהמהפכה הצרפתית, ומפקפק אף בגדלותו התורנית.
ספריו

ספרו המרכזי של רבי אהרן הוא "מאורי אור". שמו של המחבר רמוז במילים אהרן ווירמש. הספר הכולל שבעה חלקים הודפס בעירו מץ, בציון שמו של המחבר בלבד, במשך כ-40 שנה. הספר מכיל הערות ביקורתיות כמו גם הערות על מרבית חיבורי התלמוד ועל חלק ניכר מחלק אורח חיים בשולחן ערוך. הספר מפגין רוח מדעית, יסודיות וחריפות. המחבר עוסק הרבה גם בשינויי נוסחאות וגרסאות שונות. הספר מוזכר לשבח כבר בספר שם הגדולים.
אחד המלומדים הנוצרים אמר על ספר זה שהעבודה שנעשתה בו (אף שאינה מושלמת), תספיק כדי לפתוח שערי כל אקדמיה אירופאית בפני מחברה.
שבעת חלקי הספר:
חלק ראשון, מץ תק"נ. מכיל הגהות והערות קצרות על כל הש"ס, מכיל 78 דפים. בתחילת הספר הודפסה הסכמת שלושת חברי בית הדין של מץ: רבי אורי פייבוש הכהן, רבי מאיר שארלוויל, ורבי יוסף גוגנהיים.
חלק שני, מץ תקנ"א. מכיל חידושים על מסכתות ברכות שבת ועירובין, והערות לשולחן ערוך אורח חיים, סימנים: א'–רמ"א. מכיל 32 דפים.
חלק שלישי, מץ תקנ"ג. חידושים על מסכתות שבת ועירובין והערות קצרות על הש"ס, ועל שולחן ערוך אורח חיים, סימנים רמ"ב–שס"ט. מכיל 36 דפים.
חלק רביעי – באר שבע, מץ תקע"ט. מכיל חידושים על ברכות שבת ועירובין בנגלה ובאגדה, וכן על ההלכות השייכות למסכתות אלו. 148 דפים.
חלק חמישי – עוד למועד, מץ תקפ"ב. מכיל שני חלקים על מסכתות סדר מועד. 192 דפים.
חלק ששי – בן נו"ן, מץ תקפ"ז. חידושים על סדר נשים. מכיל 191 דפים.
חלק שביעי – קן טהור, מץ תקצ"א. חידושים לסדר נזיקין ומסכתות קטנות. מכיל 221 דפים.
חלק שמיני של הספר לא הודפס ונותר בכתב יד.
יש אומרים שפרסם בעילום שם ספר בגרמנית בשם "Grundlage der wahren Aufklaerung".
בנוסף לכך, יש אומרים שהשאיר בכתב יד גם פירוש על התורה בשם "מלבושים" או "מלבושי כבוד", ספרי דרושים שונים, פירושים על הש"ס ועל פסיקתא רבתי, פסיקתא זוטרתא ותנא דבי אליהו, סידור התפילה על פי הזוהר, והשתתף בכתיבת הפירוש על המחזור ועל ההגדה בדפוס מץ, אך אחרים טוענים שמחבר הפירושים על המחזור ועל ההגדה הוא המדקדק משה בידינגן.
משפחתו

השאיר אחריו שני בנים וחמש בנות.
בתו מינקלא (מינט) - נישאה לרבי יהודה מאיר למברט, שמילא את מקומו כרב הראשי של מץ, והיה מגדולי הלוחמים ברפורמה.
חתנו הרב מיכאל כהן - שימש כרב במרסיי.
לקריאה נוספת

חיים ברקוביץ, מסורת ומהפכה: תרבות יהודית בצרפת בראשית העת החדשה, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים תשס"ז.