טום וולף (עיתונאי)
סיפורת

עוד כמה ספרים נכתבו לפני שהרומן הסאטירי הראשון של וולף, "מדורת ההבלים", יצא לאור בשנת 1987, אחרי שהופיע בהמשכים בכתב העת "רולינג סטון". הספר מתעד את עלייתו ומפלתו הראוותניות של סוחר ניירות ערך ניו יורקי בשם שרמן מקוי, על רקע שנות ה-80' בניו יורק. מבקרים היללו את הספר בייחוד בשל ההצגה הססגונית והתוססת של המתחים החברתיים, הגזעיים והכלכליים בעיר ניו יורק. הוא זכה להצלחה מסחררת והיה לאחד מרבי-המכר והמדוברים ביותר בין ספרי שנות ה-80'. וולף קיבל 5 מיליון דולר תמורת זכויות ההסרטה ל"מדורת ההבלים", הסכום הגבוה ביותר שהרוויח סופר מאז ומעולם באותם ימים. בשנת 1984 וולף קיבל את פרס דוס פאסוס היוקרתי לספרות מאוניברסיטת לונגווד.
בהמשך נכתבה בשנת 1989 מסה נודעת לשימצה ושנויה במחלוקת בכתב העת "הארפרז", תחת הכותרת "המרדף אחרי החיה בת מיליארד הרגליים", שמתח ביקורת על הסופרים האמריקאים המודרניים על כישלונם ליצור מחויבות מלאה לנושאי ספריהם. לדעתו, הדבר היחיד שיוכל להציל את הספרות המודרנית הוא הסתמכות רבה יותר על טכניקה עיתונאית. המסה הזו נראתה, בעיני רבים, כהתקפה על הממסד הספרותי המרכזי והתרברבות מוסווית בקושי של וולף ביצירתו, הנעלה בעיניו לאין ערוך על זו של סופרים רבים, הזוכים לכבוד רב יותר.
הצלחת הרומן הראשון של וולף עוררה עניין בחוגים רבים ביצירת הסיפורת השנייה שלו. לסיום הפרויקט הזה נזקק ליותר מאחת-עשרה שנים; "גבר במלואו" יצא לאור, לבסוף, בשנת 1998. הספר לא זכה לקבלת פנים חיובית מקיר לקיר, על אף ביקורות מזהירות, שהתפרסמו ב"טיים", "ניוזוויק", "וול סטריט ג'ורנל" ועוד. ההוצאה הכריזה על מהדורה ראשונה כבירה של מיליון ומאתיים אלף עותקים והספר נשאר מספר אחת ברשימת רבי-המכר של "ניו יורק טיימס" במשך עשרה שבועות. ג'ון אפדייק כתב, במאמר ביקורת להארפר'ס, כי הרומן הוא "בסך הכול בידור, לא ספרות, אפילו לא כזו, שאפשר לתארה כשאיפה צנועה לגדלות". הייתה זו יריית הפתיחה במלחמת מילים נמרצת באמצעי התקשורת המודפסים והמשודרים, בין וולף לאפדייק, ג'ון אירווינג ונורמן מיילר. בהמשך יפרסם וולף מאמר, שיתייחס אל שלושת הסופרים האלה כ"שלושת השעממנים שלי".
אחרי פרסום "התחברות" (Hooking Up) (אוסף סיפורים קצרים) בשנת 2001, כתב וולף את הרומן השלישי שלו, "אני היא שרלוט סימונס" (2004). הספר מתעד הפקרות מינית בחצרות הקולג'ים של ימינו והתקבל בתגובה פושרת, בעיקר, מצד הביקורת, אם כי זכה לשבחי סטודנטים רבים על הדיוק וההתמקדות בעיקר שבו. גם פוליטיקאים שמרנים קראו את שבחיו משום שראו בתיאור המיניות בקולג' גילוי של הידרדרות מוסרית. הרומן זכה בפרס הסקס הגרוע בסיפורת
, פרס מפוקפק מן ה"ליטרארי רוויו", שמושבו בלונדון, למשוך תשומת לב לשימוש הגס, חסר הטעם, האדיש ומרושל לפעמים, בפסקאות מיותרות של תיאורי מין ברומן המודרני, אם כי וולף הסביר אחר כך, שהתייחסויות מיניות כאלה היו קליניות במתכוון.
ב-2006 קיבל וולף את הזכות לשאת בוושינגטון את הרצאת ג'פרסון - Jefferson Lecture in the Humanities, הנחשבת לאות הכבוד הגבוה ביותר שמעניק הממשל האמריקאי עבור הישגים מחקריים במדעי הרוח. אות זה מוענק מדי שנה, החל מ-1972, לנבחר אחד בלבד, על ידי הקרן הלאומית למדעי הרוח - NEH, סוכנות פדרלית עצמאית שהוקמה ב-1965 במטרה לקדם את המחקר במדעי הרוח
.
ב-2016 ראה אור ספרו "ממלכת הדיבור" (The Kingdom of Speech) (אנ'), המבקר את עבודותיהם של צ'ארלס דרווין ונועם חומסקי. מבקריו של וולף בעיתונות האמריקאית כתבו באשר לביקורתו על דרווין כי עיוות את התאוריה של האבולוציה וכי לשמרנותו הייתה השפעה על גישתו הראשונית לנושא. גם באשר לביקורתו על חומסקי נמתחה על וולף ביקורת, לעיתים תוך קבלה חלקית של עיקרי טענותיו, שבאופן כללי לא ירד לסוף דעתו של חומסקי. חומסקי עצמו אמר בראיון כי שגיאותיו של וולף בהבנת עבודתו, יוצאות דופן וראויות למחקר בפני עצמן.
נפטר במנהטן ב-14 במאי 2018.