stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרגור מנדל
הערכה

מנדל נחשב גם בימינו לאבי הגנטיקה, ואכן העקרונות שגילה וניסח היו ההתחלה להבנת מנגנוני התורשה, והם תרומה משמעותית למדעי החיים ומסייעים בפרט בהכחדת מחלות אם מתוך פיענוח מנגנון התורשה של פגמים גנטיים באדם, אם מתוך הבנה של מנגנונים חיוניים ברביית חיידקים ונגיפים.
אף שלא ידע דבר על יחידות תורשה ממשיות – גנים וכרומוזומים – ניסוייו היוו את היסוד לגילוים. כיום ידוע, שלכל תכונה מוקצה מקום מסוים בגנום – לוקוס. בלוקוס יושב הגן. גן אחד מקודד לתכונה אחת אולם בווריאציות שונות – לדוגמה, צבע עיניים כחול או חום. הווריאציות השונות של הגן, שמקודדות לווריאציות השונות של התכונה, מכונות אללים.
לקריאה נוספת

רובין מרנץ הניג, הנזיר בגן – סיפורו של גרגור מנדל, אבי הגנטיקה, הוצאת דביר, 2003.
סיימון מאואר, הגמד של מנדל, הוצאת עם עובד, 2000.
אבינעם אדם ומירי סורוז'ון, גנטיקה - ממנדליזם להנדסה גנטית, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1990.
לקריאה נוספת > עבודתו בתרגום לעברית

גרגור מנדל, ניסויים בצמחי כלאיים (תורגם על ידי דבורה גרץ), ירושלים: [חמו"ל], 1972.
ביאורים

↑  אין עדות לכך שדרווין ידע על מחקרו של מנדל, בן זמנו; אולם סביר מאד שדרווין יכול היה לדעת עליה, מפני שהיא התפרסמה באנציקלופדיה בריטניקה, עוד לפני שדרוין פרסם מהדורות מעודכנות של "מוצא המינים", ב-1882. על כן נשארת התהיה, מדוע לא מיזג דרווין את תורתו עם חוקי התורשה שגילה מנדל.
↑  למעשה, יש גם תכונות שנקבעות על ידי צירוף של כמה לוקוסים/גנים. התיאור כאן עוסק במקרה הפשוט של לוקוס/גן אחד שמקודד לתכונה אחת.
הערות שוליים

↑  Gregor Mendel Biography
↑  Fisher, R. A., 1936. Has Mendel's work been rediscovered? Ann. Sci. 1: 115–137.
↑  Ending the Mendel-Fisher Controversy
Allan Franklin, A. W. F. Edwards, Daniel J. Fairbanks, Daniel L. Hartl
University of Pittsburgh
↑  CSI: Mendel
By Stephen M. Stigler
↑  How many true breeding pea plant varieties were selected by mendel?A) 14B) 7C) 21D) 2, www.vedantu.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265373505171  PLWABN: 9810545957505606  BIBSYS: 90203287  BNC: 000035906  BNE: XX975705  BnF: cb12298563v (data)  Botanist: Mendel  CANTIC: a10584687  CiNii: DA02113755  GND: 118580698  ICCU: CFIV032649  ISNI: 0000 0001 2119 4092  LCCN: n50036968  LNB: 000124614  NDL: 00524395  NKC: jk01081221  NLA: 35346488  NLG: 99049  NLK: KAC199635392  NSK: 000179167  NTA: 070039542  RERO: 02-A003583060  RSL: 000090850  SNAC: w63t9mkh  SUDOC: 028311876  Trove: 920270  VcBA: 495/230032  VIAF: 7455283   WorldCat (עם VIAF): 7455283 
פסל דיוקן של מנדל. באוניברסיטה לחקלאות וליערנות של ברנו, צ'כיה.
מצבת זיכרון לזכרו של מנדל באולומואוץ, צ'כיה.
שבט מצדה - צופי ירושלים

בית נועה - משכנם של צופי שבט מצדה בעמק המצלבה
שבט מצדה הוא שבט צופים בהנהגת צופי ירושלים הפועל מאז 1936, ושעיקר חניכיו הם תלמידי הגימנסיה העברית רחביה לדורותיהם. השבט פועל בבית נועה טן-פי בעמק המצלבה. צבעו הסמלי של השבט הוא צבע צהוב (בצבע הצהוב מסומן הציוד של השבט, המבנים שנבנים במחנות קיץ, וחפצים שונים השייכים לשבט).
גדודי השבט הם: יזהר, מעפילים, יגאל, היער, גלבוע, כרמל, העמק, עין גדי.
צופים בירושלים

שלוש שנים לאחר הקמת שבט הצופים הראשון בארץ ישראל, "משוטטי בכרמל" בחיפה, ב-1919, נוסדו במקביל מספר "גדודי צופים" בחסות בתי הספר למל, תחכמוני ובית המדרש למורים, והגדול שבהם היה "גדוד טרומפלדור" שנוסד ליד הגימנסיה העברית ב-1921. בשנת 1925 הוקם בירושלים "לגיון הצופים" שהתפלג מהסתדרות הצופים, וגישתו הייתה חינוכית יותר. במקביל המשיכה להתקיים "קהילת צופי מתתיהו", שהייתה משויכת לגימנסיה ופעלה בחצר בית הספר למל, ועוד שבט קטן - נטר.
יסוד שבט מצדה

ב-1937 החליטה לשכת הנוער של מחלקת החינוך במוסדות הלאומיים על הקמת שלושה שבטים חדשים בירושלים: האחד בחסות הגימנסיה העברית רחביה ("מסדה"), השני בחסות תיכון בית הכרם (שבט מודיעין), ושבט אחד ללא חסות - לתלמידי בתי הספר האחרים ("יודפת"). שבט יודפת תוכנן לתת מענה לנוער הלא מאורגן - שלא למד באחד מבתי הספר התיכוניים, ולימים התאחד עם שבט נטר וקהילת צופי מתתיהו לשבט "קהילה", שגם הוא לא האריך ימים.
מועצת המורים של הגימנסיה העברית החליטה לתמוך בהקמת השבט והטילה על המורה דוד שִטְרָאִי לעמוד בראש השבט. מרכז השבט היה דוד הכהן. הַמִּפְקָד הראשון של השבט נערך ביום ז' בתשרי תרצ"ח (12.9.1937, יומיים לפני יום כיפור) בחצר הגימנסיה. השבט הורכב מעדת עופרים שבראשה עמד דוד הכהן, ומארבעה גדודי צופים שבהם חניכים מגיל 10 ומעלה. כבר בשנת הפעילות השנייה מנה השבט 228 חניכים.
התפתחותו של השבט קשורה קשר הדוק עם התפתחות הגימנסיה העברית. השבט פעל שנים רבות בחצר הגימנסיה, מוריה הקימו את השבט, ותלמידיה היוו רוב בין חניכי ומדריכי השבט. בחצר הגימנסיה נבנה צריף, אשר שימש את השבט לפעילותו עד שנת 1964.
אחרי קום המדינה התגבשו הצופים סביב העקרונות: חינוך להגשמה עצמית, פיתוח עצמאות אישית ועזרה לזולת, אזרחות טובה ומועילה לחברה, והגשמה בהתיישבות. לא הייתה הכנה מוצהרת להגשמה בהתיישבות, אבל החל מכיתה י' החלה החשיפה לקיבוצים, בעיקר במחנות עבודה וקשרים עם קיבוץ, שלימים תהפוך ליציאה להכשרה, לגרעין נחל ולהתיישבות.
הפיתוח האישי היה בעיקר במסורת רוברט באדן פאוול: לימוד שדאות והתמודדות עם תנאי שדה, ופיתוח קשרים בין אישיים במהלך הפעילות החברתית האינטנסיבית בין חברי התנועה.
המפקד הראשון של שבט מצדה - צופי ירושלים (12 בספטמבר 1937)
דוד שטראי ראש השבט הראשון, ודודו הכהן מרכז השבט
חניכים מול הצריף בחצר הגימנסיה בשנים הראשונות לפעולת השבט
יסוד שבט מצדה > הגדודים בשבט

שמות הגדודים בשבט מצדה עם הקמתו היו: עין גדי, תבור, הגליל, הנגב, היער, הגלבוע, הכרמל, העמק. לקראת תום מלחמת העולם השנייה הוחלף שמו של גדוד הגליל לגדוד מעפילים; לאחר מלחמת העצמאות הוחלף שמו של גדוד תבור לגדוד יזהר, על שם בוגר השבט, יזהר ערמוני שנפל בקרב במצודת ישע; לאחר מלחמת ששת הימים הוחלף שמו של גדוד הנגב לגדוד יגאל, על שם בוגר השבט יגאל וילק שנפל בה. שמות הגדודים כיום הם: עין גדי, יזהר, מעפילים, יגאל, היער, הגלבוע, הכרמל והעמק.
הקמת שבטים חדשים

עד קום המדינה היו בירושלים ארבעה שבטים: מצדה, מודיעין, קהילה ומשואות (שבט מעדת הצופים הדתיים). לאחר התבססותם, עלה הצורך לייסד שבטים חדשים בשכונות מבוססות ובשכונות מוחלשות כעזרה לקליטת עלייה, לימוד עברית ועוד. שבט מצדה היה בין הראשונים להתגייס למשימות אלה.
חניכי השבט ומדריכיו הקימו החל משנות השישים שבטי צופים עצמאיים בשכונות ירושלים, תוך שהם מספקים את הבסיס ההדרכתי והארגוני לתחילת הפעילות, תוך חתירה להפעלה עצמית. כך נוסדו השבטים: בית הכרם, היובל (בקריית היובל), רכסים (בקריית מנחם), הראל (בקטמונים), אריאל (ברמות), יונתן (במבשרת ציון), והזוהר (בפסגת זאב).
בית נועה

עם הקמתו פעל שבט מצדה בצריף העץ בחצר הגימנסיה. רק כ-30 שנה לאחר מכן הוקם הבניין בעמק המצלבה על-שמה של נועה טן-פי, חניכה בשבט.
נועה טן-פי נפטרה ממחלת הטטנוס במהלך כנס הג'מבורי של הצופים בשנת 1958, בהיותה בת 12. בימי האבל פנה שר החינוך זלמן ארן אל אביה של נועה, המשורר יהושע טן-פי, בהצעה להקים בית צופים לשבט "מצדה" על שמה של נועה, שאותה הכיר מילדות. עיריית ירושלים הקצתה מגרש בעמק המצלבה, ליד בית פיליפס לצופים שהוקם אז כמשכן להנהגת צופי ירושלים. טקס הנחת אבן הפינה נערך באוגוסט 1960 האדריכל דוד רזניק תכנן את הבניין, והוועד להקמת בית הצופים החל בגיוס כספים מתרומות כולל הקצבה של מפעל הפיס. בשל הצורך לפנות את הצריף בגימנסיה, עבר השבט ב-1965 באופן זמני לבית פיליפס, ועם השלמת הבנייה נחנך בית נועה ביום רביעי 4.1.1967 בנוכחות שר החינוך והתרבות וראש עיריית ירושלים, טדי קולק.
השבט גדל באופן ניכר בסוף שנות השישים וכלל למעלה מ-1,000 חניכים ומדריכים. רוב חברי השבט היו תלמידי הגימנסיה, ואליהם היתוספו חברים מבתי הספר אוסישקין, לוריא, ארלוזורוב וגאולים.
הפעילות הצופית בשבט מצדה כללה באופן מסורתי מפקד פתיחה, שירה קבוצתית, חלק עיוני (שכלל דיון בתחום מעורר חשיבה, היסטורי, עקרוני או חברתי, כמו גם חידונים, הקראת סיפורים בעלי מוסר השכל ועוד), פעילות צופית, משחקים ומפקד סיום. ערבי שבת אורגנו לרוב על ידי החניכים, וכללו תוכנית הפעלה קבוצתית - לעיתים היתולית, וריקודי עם (בסוף שנות השישים הוכרעה המחלוקת רבת השנים, והותר לרקוד באופן מבוקר ריקודים סלוניים גם בבית נועה). פעילויות רבות הוקדשו לשדאות, ידיעת הארץ, צופיות מעשית, טיולים, הקמת מתקנים, מפקדי אש ומסעות ברחבי הארץ.
פעילות השבט היום

השבט מונה כיום כ־500 חניכים, המגיעים מבתי הספר היסודיים זלמן ארן, גאולים, פולה בן-גוריון, הניסויי, קשת ותלפיות מזרח, ומכתה ז' (חטיבה ותיכון) - בעיקר מהגימנסיה. השבט מחולק לשכבה צעירה (כיתות ד'-ו') שכבה אתגרית (ז'-ח'), כיתות ט' כגדוד עצמאי העובר פעילות הכנה להדרכה, ושכבה בוגרת (י'-י"ב).
מחזור הפעילות השנתי מתנהל באופן מסורתי מחזורי: השנה מתחילה בגיוסי חניכים מבתי הספר היסודיים, ובפעילות שגרתית בימי שלישי ושישי. כמה שבועות לאחר תחילת הפעילות, מתקיים "קרנבל פתיחה" - מעין לונה פארק של מתקנים צופיים בחצר, המפגין בפני החניכים שילוב של בנייה צופית עם כיף.
בתחילת השנה מתקיימים שני אירועים: טיול פתיחת שנה בסביבות סוכות לאזור ירושלים, ומפקד פתיחת שנה רשמי עם כתובות אש.
בחנוכה מתקיים טיול חנוכה של 4 ימים לשכבות הבוגרות לאזור הנגב.
בפורים השבט מקים פורימון, מעין פארק שעשועים של מתקנים צופיים בעמק המצלבה, המיועד גם לקהילה - משפחות וילדים מהאזור.
טיולי פסח: כיתות ד'-ו' יוצאות לאזור הצפון; כיתות ז' למצדה; כיתות ח' לטיול הבטחה מהר מירון לכנרת, שבסופו טקס הבטחה על חוף הכנרת. כיתות ט' לטיול "אתגר": פעילות ניווטים והשתלמויות שונות במסגרת קורס ההדרכה.
בערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל השבט מקיים את טקס יום הזיכרון הנחשב לטקס הפרטי הגדול ביותר בירושלים, ובו משתתפים כ-1,500 אורחים. לפני הטקס מניחים חניכי כיתות ח' זרים על קברי הנופלים בוגרי השבט בהר הרצל. הטקס עצמו מורכב ממסכת של קטעי קריאה ושירה, המשולב בהקראת שמות כל הנופלים בוגרי השבט והדלקת משואה לכל נופל, ובכתובות אש המודלקות במשך הטקס. בסיום הטקס האורחים מבקרים בשתי תערוכות המוקמות על ידי החניכים, האחת בבניין והשנייה בחצר, בנושאים שונים בכל שנה.
בחופש הגדול מתקיים מחנה הקיץ שאורכו בין שלושה לתשעה ימים ביער. חניכי השכבה הבוגרת מגיעים כמה ימים קודם ומקימים את המחנה: מבנים בהתאם לנושא שנבחר. השינה היא תחת כיפת השמיים, ללא אוהלים.
לקריאה נוספת

שלומי רוזנפלד, מאה שנות – סיפורה של הגימנסיה העברית בירושלים, הוצאת הגימנסיה העברית, 2009 (בעיקר הסעיפים: "הצופים", עמ' 81, " שבט מצדה", עמ' 101–102, "תנועות נוער", עמ' 216).
חמדה אלון, היה נכון! חמישים שנות צופיות עברית בארץ ישראל (1919-1969), תל אביב, הוצאת עם הספר, 1976 (בעיקר: עמ' 131, הסעיף שבט "מסדה" ועמ' 290, על הנהגת ירושלים).
הערות שוליים

↑  חמדה אלון, היה נכון: חמישים שנות צופיות עברית בארץ ישראל, תל אביב: הוצאת עם הספר, 1976
↑  שבט מצדה: ההסטוריה, באתר messada.tripod.com (ארכיון)
↑  יגאל וילק, באתר יזכור
↑  אבן־פינה למועדון נועה טן־פי, על המשמר, 11 באוגוסט 1960
↑   שמונים שנה לשבט מצדה: בית נועה, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 04:05)
↑  יואב גיל, 'הבטחות': 'שבט מצדה' מציג את התערוכות לזכר הנופלים, באתר mynet‏ ירושלים, 1 במאי 2017
↑  ירון בר דור, באתר www.yaronbardor.co.il
חנוכת בית פיליפס לצופים -1961
בית נועה ורחבת מגרש המסדרים שלמרגלותיו (2022)
מצבה הממוקמת בדרום מגרש המסדרים של שבט מצדה, להנצחת בוגרי תנועת הצופים בירושלים, שנפלו במלחמת ששת הימים
גרניקה (ציור)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פבלו פיקאסו
 תאריך יצירה:  1937
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  776 ס״מ 
 גובה:  349 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  קוביזם, סוריאליזם 
 מספר יצירה:  DE00050 (מוזיאון ריינה סופיה) 
 מיקום:  מוזיאון ריינה סופיה, מדריד
 
גֶרְנִיקָה (Guernica) היא אחת מיצירות האמנות המפורסמות של פבלו פיקאסו, שצוירה בשנת 1937.
התמונה צוירה כתגובה להפצצת העיירה הבסקית גרניקה ב-26 באפריל 1937, בזמן מלחמת האזרחים בספרד, על ידי הנאצים, הפצצה שגבתה כ-1,600 הרוגים ועוד אלפי פצועים. הציור הוצג בפתח ביתנה של ספרד הרפובליקאית בתערוכה העולמית של פריז (1937).
כיום, גרניקה היא אחד מסמלי ההרס והאובדן של המלחמה כולה. הציור מוצג במוזיאון ריינה סופיה במדריד.
הציור

"גרניקה" היא ציור ענק ממדים בשחור-לבן שצויר בשמן על ידי פבלו פיקאסו. פיקאסו ראה תצלומי שחור-לבן של האירוע הטרגי של הפצצת גרניקה בעיתון, והחליט להגיב עליו באמצעות יצירה שתייצג לא רק את המקרה עצמו אלא תעורר את תחושות הכאב והסבל המשותפות לכל המלחמות. הוא שאף להראות באמצעותה את זוועות המלחמה ואת האיום שבחורבן.
היצירה הושפעה מהציור "ניצחון המוות" (אנ') שבזמנו היה על קיר בית החולים בפלרמו, וכיום נמצא במוזיאון שבארמון אבאטליס (Palazzo Abatellis) בעיר.
במסגרת עבודות ההכנה ליצירתו "גרניקה" הכין פיקאסו כשישים רישומים וציורי הכנה. רק לאחר מכן ניגש להכנת היצירה עצמה. הוא החליט שצבעי הציור יהיו שחור, לבן ואפור כצבעי תצלומי העיתון שתיעדו את האירוע בגרניקה, וכן כדי ליצור את הרושם כי היצירה מעבירה את העובדות, את המראות כפי שהיו – כפי שעיתון מעביר עובדות. ניתן גם לראות מרקם של נקודות קטנות במילוי חלק מן הדמויות ביצירה, מרקם המסמל את הכיתוב הקטן בעיתון. סגנון הציור משלב כמה מסגנונות הציור של פיקאסו: קוביזם בעל אופי של קולאז', קיטוע ועיוות מטמורפוזי.
בציור לא מתוארים מטוסי קרב או פגזים; מתוארים רק אזרחים פשוטים. כל דמות בציור נושאת עמה משמעות סמלית מסורתית. אם המחזיקה בידיה את בנה המת היא תזכורת לציורי ה"פיאטה"; אישה המחזיקה לפיד היא תזכורת לפסל החירות בניו יורק; חייל מת האוחז בחרבו השבורה הוא סמל לגבורה; הסוס הגוסס בזעקה מזכיר את הסוס מציורו של פרנסיסקו דה גויה, "שלושה במאי 1808", וראש השור הוא סמל המזוהה עם ספרד שניתן לפרשנויות שונות כמו לכוחות הרשע. בכל הדימויים בולט הכאב המשותף לבני האדם ולבעלי החיים. פיותיהם של הדמויות ובעלי החיים פעורים, כולם מאוימים ומפוחדים, חלקם גוססים וחלקם מתים. הדמויות הנשיות מעוותות, גופן שבור ומפורק באלימות המדגישה את הזוועה, האישה העולה בלהבות, האם ותינוקה המת, והאישה הנסה על נפשה.
העששית ונורת החשמל, שני מקורות אור, מבטאים בגרניקה שני עולמות מנוגדים: העששית מרמזת על חיים פשוטים כפריים, לעומת נורת החשמל המסמלת את הקידמה הטכנולוגית אך היא מוקפת חודים המסמלים הרס ולאו דווקא קידמה. הסוס מסמל את האומה הספרדית הגאה אך הפצועה.
תחושת האימה נוצרת בעיקר באמצעות הצורות עצמן. מהות הצורות רק מוסיפה לתחושה זו. הצורות חתוכות כבקולאז'. הן מעוותות ומקוטעות, והגוף האנושי מפורק אל תוך הקרביים.
"גרניקה" מתארת סצנה כוללת בתוך חדר:
משמאל ניתן לראות שור מעוות העומד מעל אישה המבכה את מות בנה כשהוא בידיה.
במרכז נראה סוס זועק הנופל על הקרקע כשהוא גוסס ומוט תקוע בגבו. צורת אפו של הסוס כצורת גולגולת אדם.
מימין רואים אישה המנסה להימלט מבית בוער.
מתחת לסוס, שוכב חייל הנראה כמת כשבידו חרב שבורה שצומח ממנה פרח.
מעל ראש הסוס, מנורה מאירה בצורת עין.
בין הסוס לאישה הבוערת דמות אישה מפוחדת שעדה למתרחש סביבה כשבידה עששית.
בין האישה הבוערת לדמות האישה המפוחדת ישנה אישה נוספת המנסה להימלט כל עוד נפשה בה.
את כל המראות הללו מאירה נורה, ובספרדית – Bombilla, המזכירה בצליל שלה את המילה Bomb – פצצה.
כאשר הוצג הציור לראשונה נשאל פיקאסו על ידי הנאצים "האם אתה עשית את זה?" ובתגובה ענה: "אני לא עשיתי את זה, את זה אתם עשיתם".
פיקאסו לא התיר להחזיר את הציור לספרד בזמן הדיקטטורה של פרנקו, הציור הוחזר לבסוף ב-1981.
ראו גם

"ניצחון המוות"
הערות שוליים

↑  מיכל פלג, הברדלס רוצה לנוח
↑  ראו: Books – Guernica: The Biography of a 20th Century Icon
by Gijs van Hensbergen as reviewed by Tom Lubbock in The Guardian, 8 January 2005
↑  מרגרט מקמילן, מלחמה, כיצד עיצבו אותנו סכסוכים, 2022, עמ' 225
| פבלו פיקאסו |
| --- | --- | --- |
| תקופות באמנות | התקופה הכחולה • התקופה הוורודה • מודרניזם • קוביזם • סוריאליזם |  |
| יצירות אמנות מפורסמות | העלמות מאביניון • גרניקה • הטרגדיה • נער עם מקטרת • דורה מאר עם חתול • האישה הבוכה |  |
| בנות זוג | אולגה קוקלובה • מארי-תרז וולטר • דורה מאר • פרנסואז ז'ילו • ז'קלין רוק |  |
| מוזיאונים | מוזיאון פיקאסו (פריז) • מוזיאון פיקאסו (ברצלונה) • מוזיאון פיקאסו (אנטיב) |  |
| בתרבות הפופולרית | תעלומת פיקאסו • אהבותיו של פיקאסו • נקמתו המתוקה של פיקאסו • מגדל פיקאסו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592874505171  BnF: cb11968416h (data)  GND: 4103358-9  LCCN: n98095625  NKC: aun2008484276  RKDimages ID: 222754  SUDOC: 027697363  VIAF: 184003393   WorldCat (עם VIAF): 184003393
ז'אן-מרי פפאף

ז'אן מארי פּפַאף (בצרפתית: Jean-Marie Pfaff; נולד ב-4 בדצמבר 1953) הוא שוערה לשעבר של נבחרת בלגיה ואחד השחקנים שנבחרו על ידי פלה לרשימת מאה הכדורגלנים הגדולים בכל הזמנים.
רוב הקריירה שיחק פפאף בבוורן (1973–1982) והוא זכה איתה באליפות ובגביע.
בשנת 1982 עבר לבאיירן מינכן ושיחק בקבוצה עד 1988, כאשר הוא עוזר לה לזכות בשלוש אליפויות רצופות ובשני גביעי גרמניה.
פפאף שיחק עונה אחת בלירסה וסיים את הקריירה בטרבזונספור הטורקית ב-1990.
בנבחרת בלגיה רשם 64 הופעות, והשתתף עימה ביורו 1980, יורו 1984, מונדיאל 1982 ומונדיאל 1986.
אובדן הכרה (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  אבל פררה 
 הופק בידי:  אדוארד פרסמן 
 תסריט:  אבל פררה 
 שחקנים ראשיים:  מת'יו מודין סטיבן באואר James Hyde דניס הופר קלאודיה שיפר באטריס דאל Daphnée Duplaix בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוזיקה:  Joe Delia 
 מדינה:  ארצות הברית, איטליה 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  5 בפברואר 1998 
 משך הקרנה:  98 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  מיאמי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אובדן הכרה (באנגלית: The Blackout) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1997.
עלילה

מאטי הוא שחקן מפורסם בהוליווד, העייף מחיי הזוהר ועובר למיאמי. שם הוא מציע נישואים לחברתו הצרפתייה אנני. היא לא מוכנה להתחתן איתו ונחשף שהיא עברה הפלה. מאטי מדוכא מכך שאיבד את התינוק שלו, זאת על אף שהוא רצה שתעשה הפלה. מאטי יוצא לבילוי לילי עם חברו מיקי. במועדון לילה הוא פוגש מלצרית שגם לה קוראים אנני, ובסוף לילה זה הוא מתעלף מתמוטט.
שנה וחצי לאחר מכן מאטי גר בניו יורק ומנהל מערכת יחסים עם דוגמנית בשם סוזן, אך עם זאת מאטי עדיין שקוע במחשבות על חברתו לשעבר אנני ועל אותו לילה שעבר במיאמי. הוא נוסע בחזרה למיאמי בין היתר על מנת למצוא את המלצרית שהכיר. הוא לומד שעדיף שמספר סודות מעברו ייעלמו מבלי שישאירו עקבות אחריהם.
אלודי גוסיה

| --- | --- |

 לידה:  15 בדצמבר 1980 (בת 44) ריימס, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום מגורים:  Trosly-Breuil 
 מעסיק:  RFM, Fun Radio 
 תפקיד:  חבר מועצת חבל 
 מפלגה:  האיחוד למען תנועה עממית 
 www.elodiegossuin.net
 
אלודי גוסיה (בצרפתית:Élodie Gossuin; נולדה ב-15 בדצמבר 1980) היא דוגמנית, מגישת רדיו, מנחת טלוויזיה, עיתונאית ופוליטיקאית צרפתייה.
ביוגרפיה

גוסיה נולדה בריימס, בנעוריה היא זכתה במספר תחרויות יופי ובשנת 2000 היא נבחרה למיס פיקרדי מה שהוביל אותה להשתתף בתחרות הארצית של מיס צרפת שגם שם זכתה במקום הראשון. בתחרות מיס תבל 2001 שנערכה בפוארטו ריקו היא עלתה לשלב עשר המועמדות הסופיות ובאותה שנה נבחרה גם למיס אירופה.
היא עבדה כדוגמנית וב-2003 שימשה כדוגמנית הבית של מותג עיצוב שיער בינלאומי ובאותה שנה החלה את הקריירה הפוליטית שלה כשנבחרה לרשימת הרפובליקנים בעירה.
ב-2004 לקחה חלק בגרסה הצרפתית של תוכנית המציאות "החווה", ב-2006 החלה לכתוב טור קבוע במגזין ובנוסף היא הנחתה מספר תוכניות בערוץ France 2.
ב-2016, 2017 ו-2018 שימשה כדוברת חבר השיפוט הצרפתי באירוויזיון.
מרסל אמה

| --- | --- |

מרסל אמה, 1929
 לידה:  29 במרץ 1902 זו'אני, צרפת 
 פטירה:  14 באוקטובר 1967 (בגיל 65) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Marcel André Aymé 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Saint-Vincent Cemetery 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  מסה, תסריט, תיאטרון, ספרות ילדים ונוער, עיתונאות 
 יצירות בולטות:  The Hollow Field 
 תקופת הפעילות:  1923–1967 (כ־44 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס רנודו (1929)  פרי בלומנטל (1930)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
מַרסֶל אֵמֶה (בצרפתית: Marcel Aymé;‏ 29 במרץ 1902 – 14 באוקטובר 1967) היה סופר ומחזאי צרפתי.
ביוגרפיה

מרסל אמה נולד ב-1902 בעיר ז'ואני במחוז יון שבצפון חבל בורגון בצרפת. הוא התייתם מאמו כשהיה בן שנתיים בלבד, וגדל בבית סבתו וסבו בכפר קטן במחוז ז'ורה שבחבל פראנש-קונטה. ב-1910, לאחר שסבתו נפטרה, הוא הועבר להשגחת אחת מדודותיו בעיר דול, בירת מחוז ז'ורה, ושם למד בקולג', אך בילה את חופשותיו בכפר, שם שימש לפעמים כרועה. אווירה כפרית זו, שהעניקה לו השראה, באה לידי ביטוי מאוחר יותר בכתביו.
הוא התכונן להתקבל לאקול פוליטקניק בפריז, אך ב-1919 לקה במחלת השפעת הספרדית. אחרי שירותו הצבאי הגיע לפריז ב-1923 ושימש שם כפקיד בנק, כסוכן ביטוח וכעיתונאי - מקצועות שבהם לא הייתה לו כל הצלחה.
הצלחתו הראשונה הייתה הנובלה "ברולבואה", שפורסמה ב-1926. הרומן "שולחן הגוויות" זיכה אותו בפרס רנודו ב-1929, אך היצירה שהביאה לפרסומו הייתה "הסוסה הירוקה" (1933). מכאן ואילך ראה בספרות את מקצועו. ב-1935 החל לכתוב תסריטים לקולנוע, להתעניין בתיאטרון, ולפרסם ספרי ילדים, בית היתר את "סיפורי החתול הג'ינג'י" (Les Contes du chat perché) שהפך לתסכית רדיו בתוכנית "לאם ולילד" של רשות השידור.
ב-1939 שם ללעג ולקלס את המשטר הנאצי בגרמניה, אך בתקופת הכיבוש הנאצי של צרפת פרסם רומנים ונובלות באמצעות הוצאות ספרים שהוציאו לאור גם את כתביהם של מחברים פאשיסטיים ששיתפו פעולה עם הנאצים. בתקופה זו פרסם בין היתר את "טרבלינג" (1941) ואת "חוצה הקירות" (1943).
היות שהוא עצמו לא הראה כל סימני תמיכה במשטר הנאצי, שמו לא נכלל ברשימת משתפי הפעולה עם הנאצים שהופיעה לאחר מלחמת העולם השנייה, אך בכל זאת הוא הואשם באנטישמיות. מעל הכול היה מוחזק כאשם כאשר ניסה להעביר עצומה לבקשת חנינה למשתף הפעולה הסופר והעיתונאי רובר בראזיאק. פרנסואה מוריאק וסופרים אחרים חתמו על עצומה זו, אך גנרל דה גול דחה את בקשת החנינה, ובראזיאק הוצא להורג בירייה (ב-6 בפברואר 1945).
הגם שנפגע מאוד מפרשה זו, המשיך אמה לכתוב מספר רב של רומנים, נובלות ומחזות שזכו להצלחה רבה בציבור, ובהם "הדרך הארוכה" (1946), "אוראנוס" (1948) ו"קלראמבאר" (1949). ב-1952 הוצג בפריז מחזהו "ראשו של הזולת" שבו הביע את התנגדותו לעונש המוות ולגלג על מערכת המשפט ועל התביעה הכללית של המדינה.
ב-1945 קיבל את פרס גונקור, אך ב-1950 הוא סירב להיות חבר האקדמיה הצרפתית.
מרסל אמה מת בפריז ב-1967 ונקבר בבית הקברות סן-ונסן ברובע מונמארטר שבעיר.
לזכרו הוצב ברובע מונמארטר פסל בדמותו של דוטיי, הגיבור הראשי של ספרו "חוצה הקירות".
רבות מיצירותיו עובדו לקולנוע ולטלוויזיה, ובהן "חוצה הקירות" (1950), "הסוסה הירוקה" (1959), "קלראמבאר" (1969) ו-"אוראנוס" (1990).
ספריו שראו אור בעברית

הסוסה הירוקה: רומן; מצרפתית: זאב זמירי, תל אביב: מ' מזרחי ('מועדון הספר הטוב'), 1960.
אוראנוס; תרגם מצרפתית: בני ציפר, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשמ"ט 1989.
משחקי תופסת; מצרפתית: יעקוב חסון; ערכה: צביה גרנות, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ו 1996.
"על פני פאריז" - סיפור קצר, נכלל בספרים סיפורים צרפתים בני זמננו, תרגם: מ. חצור, הוצאת צהר, 1957, ובמקראה בספרות מודרנית, תרגם: אהרן אמיר, זמורה ביתן מודן, 1979.
הערות שוליים

↑  בעברית נכתב גם: אֵיימֶה, אימֶה.
↑  מאיר שניצר, סרט / איפה המוסר פה - 'אורנוס־ - הפקה, תסריט ובימוי: קלוד ברי; בעקבות ספרו של מרסל אמה, חדשות, 20 באוקטובר 1991
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309162205171  PLWABN: 9810530435905606  BIBSYS: 90272508  BNE: XX1165228  BnF: cb118897113 (data)  CANTIC: a11463934  CiNii: DA01881911  GND: 118651293  ICCU: CFIV083212  ISNI: 0000 0001 2120 0683  LCCN: n50029791  LNB: 000022484  MusicBrainz: cbe5bf16-c912-4907-9c86-0809589cea7b  NDL: 00431963  NKC: jn19990000334  NLA: 35011342  NLG: 79413  NLK: KAC199601257  NTA: 069698767  SELIBR: 232176  SNAC: w6rj4pqc  SUDOC: 026698544  Trove: 788951  VcBA: 495/335288  VIAF: 9842427   WorldCat (עם VIAF): 9842427 
קברו בבית הקברות סן-ונסן
הרוזנת

| --- | --- |

 בימוי:  ז'ולי דלפי 
 הופק בידי:  ז'ולי דלפי 
 תסריט:  ז'ולי דלפי 
 עריכה:  אנדרו ברד 
 שחקנים ראשיים:  דניאל בריהל (Imre Thurzó) Sebastian Blomberg ניקולאי קינסקי Jack Owen Berglund (Ferenc II Nádasdy) Paula Hartmann (ארז'בט באטורי) Jesse Inman (מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה) ז'ולי דלפי (ארז'בט באטורי) ויליאם הרט (ג'רג' תורזו) אנמריה מרינקה פרדריק לו ג'ינט היין (אנה באטורי) Steffen Scheumann Lutz Blochberger Audrey Käthe Scheele Arnd Klawitter Robert Schupp Felix Vörtler Helen Woigk אנה מריה מיהה Wolfram Koch Nora Waldstätten בפסקה זו 13 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מוזיקה:  ז'ולי דלפי 
 צילום:  מרטין רוהה 
 מדינה:  צרפת צרפת  גרמניה גרמניה
 חברת הפקה:  Social Capital Films 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  15 באוקטובר 2009 
 משך הקרנה:  98 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה, סרט אימה 
 מקום התרחשות:  הונגריה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הרוזנת (באנגלית: The Countess) הוא סרט דרמה היסטורית צרפתי-גרמני שנכתב ובוים על ידי ז'ולי דלפי שגם שיחקה בתפקיד הראשי.
הסרט יצא ב-2009 ומתבסס על חייה של ארז'בט באטורי.
הוא הוקרן לראשונה בפסטיבל ברלין ובנוסף הוא גם הוצג בפסטיבל קאן.
עלילה

באטורי נולדת ב-1560 לבית באטורי, בית אצולה הונגרי, מגיל צעיר הוריה חינכו אותה לקבל נוקשות ואכזריות. כנערה היא נכנסת להריון מאיכר צעיר איתו היא מנהלת מערכת יחסים והיא נאלצת לראות אותו מוצא להורג אל מול עיניה. לאחר הלידה אמה של ארז'בט לוקחת את התינוק על מנת להבטיח שהיא לא תראה אותו יותר.
ארז'בט נישאת לרוזן פרנץ נדאסדי ונולדים להם שלושה ילדים, אחרי שנדאסדי חוזר ממלחמות עות'מאנית-הונגרית הוא נכנע למחלה שנדבק בה בחוץ לארץ ומת ממנה.
כעת היא מהווה את היורשת היחידה של האחוזה של בעלה והיא מבקשת הכרה לכך ממתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והוא מסכים עקב החוב שיש לו לרוזנת. במהלך נשף היא מתאהבת באיסטאבן, בנו בן ה-21 של הרוזן גיורגי תורזו, לאחר לילה שהם מבלים ביחד איסטאבן נאלץ לסיים את הקשר עקב רצון אביו ולהתחתן עם בת של סוחר עשיר מדנמרק, ארז'בט בת ה-39 סבורה שהפרש הגילאים ביניהם הוא הגורם לכישלון הקשר.
בעקבות אירוע בו היא ניתזת בדם לאחר שהכתה את אחת המשרתות שלה היא מתחילה להאמין שרחצה בדם של בתולות יכולה לעזור להגיע למראה הנעורים יופי נצחי, לשם כך צוות הארמון מתחיל לרצוח באכזריות נערות צעירות.
לבסוף ארז'בט אחרי ייאוש שהיא חווה בחייה היא מתאבדת.
בוגר אוניברסיטה

בוגרת אוניברסיטה
תעודת בוגר אוניברסיטה מקולג' "Lewis and Clark" בפורטלנד, אורגון, ארצות הברית
"בוגר" הוא תואר אקדמי שניתן לאדם שסיים לימודים המובילים לתואר זה במוסד אקדמי מוכר. תואר זה קרוי גם "תואר ראשון", משום שהוא הראשון בסדר התארים האקדמיים שאדם יכול לרכוש. לרוב, הלימודים לתואר הראשון נמשכים 3 שנים, אך ישנם מספר תארים ראשונים שלימודיהם נמשכים 3.5 שנים (כמו משפטים ורוקחות), 4 שנים (כמו הנדסה, סיעוד ועיצוב), או 5 שנים (כמו אדריכלות).