stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שגרירות ישראל באוסלו
הערות שוליים

↑  איתמר אייכנר, היחסים שנותקו, השגרירים שהוחזרו: סטטוס דיפלומטי, 10 חודשים למלחמה, באתר ynet, 6 באוגוסט 2024
↑  יד חזקה באוסלו, מעריב, 15 באוגוסט 1973
| נציגויות דיפלומטיות של ישראל ישראל |
| --- | --- | --- |
| המזרח התיכון | איחוד האמירויות הערביות • בחריין • טורקיה • ירדן • מצרים • (מרוקו) |  |
| אסיה | אוזבקיסטן • הפיליפינים • הודו (בנגלור • מומבאי) • (הונג קונג) • וייטנאם • טורקמניסטן • יפן • מיאנמר • נפאל • סין • סינגפור • קוריאה הדרומית • קזחסטן • תאילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • אירלנד • אלבניה • בולגריה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • יוון • לטביה • ליטא • נורווגיה • סלובקיה • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צרפת • קפריסין •  קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אפריקה | אנגולה • אתיופיה • גאנה • דרום אפריקה • חוף השנהב • ניגריה • סנגל • קמרון • קניה • רואנדה |  |
| אמריקה | אורוגוואי • אקוודור • ארגנטינה • ארצות הברית (סן פרנסיסקו) • ברזיל • גואטמלה • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • מקסיקו • פנמה • פרו • צ'ילה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • ניו זילנד |  |
| נציגויות שנסגרו | איראן • (לבנון) • מאוריטניה |  |
מתקפות נגד נציגויות דיפלומטיות של ישראל
שגרירות ארצות הברית בטירנה

| --- | --- |


 מידע כללי
 כתובת:  Rruga e Elbasanit No. 103 (קרויה גם: Elbasan Street) (אנ')
 עיר:  טירנה
 קואורדינטות:  41°19′14″N 19°49′37″E﻿ / ﻿41.3205°N 19.8269°E﻿ / 41.3205; 19.8269
 תאריך פתיחה:  1922
 תאריך סגירה:  1939
 תאריך פתיחה מחדש:  1991
 דיפלומטיה
 חלק מ:  יחסי אלבניה–ארצות הברית
 ממונה על היחסים:  Leyla Moses-Ones
 שטח האמנה:  אלבניה אלבניה
 מדינה מיוצגת:  ארצות הברית ארצות הברית
 
 al.usembassy.gov
  (למפת טירנה מוגדלת) שגרירות ארצות הברית בטירנה(למפת טירנה רגילה) שגרירות ארצות הברית בטירנהhe
 
שוטר מאבטח את בנין השגרירות (צולם ב-13 ביוני 2018)
שגרירות ארצות הברית בטירנה (באנגלית: Embassy of the United States, Tirana) היא הנציגות הדיפלומטית של ארצות הברית של אמריקה באלבניה.
מבנה השגרירות ממוקם בכתובת: Rruga e Elbasanit No. 103 (קרויה גם "Elbasan Street") (אנ') בטירנה. המבנה נבנה ב-1920.
ראש השגרירות היא "Leyla Moses-Ones" בדרגת הממונה על היחסים מונתה באוגוסט 2018 לתקופה של 3 שנים.
אלבניה מחזיקה בשגרירות בוושינגטון די. סי. וקונסוליה בניו יורק.
היסטוריה

אלבניה וארצות הברית כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1922. במהלך מלחמת העולם השנייה פלשו הכוחות האיטלקיים לאלבניה, וארצות הברית סגרה את שגרירותה בשנת 1939. לאחר המלחמה הוקמה באלבניה ממשלה קומוניסטית שהכניסה את אלבניה במשך 40 שנה לבידוד וחוסר פיתוח. רק בשנת 1991 כוננו אלבניה וארצות הברית יחסים דיפלומטיים.
שגרירות ארצות הברית בטירנה נמצאת כיום במבנה בסגנון קולוניאלי איטלקי שנבנה בשנת 1920, המבנה הראשון שנבנה באופן מכוון על ידי מחלקת המדינה כדי לשכן שגרירות.
במרץ 1997 במבצע פינוי לא לוחמי של אזרחי ארצות הברית שרצו לעזוב את אלבניה, בגלל סכסוך אזרחי ומהומות שפרצו באלבניה, פונו 900 אזרחי ארצות הברית ממתחם המגורים בשגרירות ארצות הברית באמצעות מסוקים של חיל הים האמריקאי. המבצע היה קרוי "Silver Wake" (אנ') ובוצע באחריות חיל הנחתים של ארצות הברית באמצעות "26th Marine Expeditionary Unit" (אנ') על ידי "1st Battalion, 8th Marines" (אנ').
גלריה

שגריר ארצות הברית באלבניה "James Franklin Jeffrey" (אנ') (כיהן בתפקיד מ-22 אוקטובר 2002 – 2 במאי 2004)
שגרירת ארצות הברית באלבניה "Marcie Berman Ries" (אנ') (כיהנה בתפקיד מ-30 באוגוסט 2004 – 16 יוני 2007)
שגריר ארצות הברית באלבניה "John L. Withers II" (אנ') (כיהן בתפקיד מ-25 באוגוסט 2007 – 10 בנובמבר 2010)
שגריר ארצות הברית באלבניה "Alexander Arvizu" (אנ') (כיהן בתפקיד מ-10 בנובמבר 2010 – 11 ינואר 2015, מונה על ידי הנשיא ברק אובמה)
מסוק תובלה סיקורסקי CH-53 סי סטליון בחצר "שגרירות ארצות הברית בטירנה" במתחם הדיור, במבצע "Silver Wake" (אנ') ב-15 במרץ 1997
מסוק תובלה סיקורסקי CH-53 סי סטליון בחצר "שגרירות ארצות הברית בטירנה" במתחם הדיור, במבצע "Silver Wake" (אנ') ב-15 במרץ 1997
מסוק תובלה סיקורסקי CH-53 סי סטליון בחצר "שגרירות ארצות הברית בטירנה" במתחם הדיור, במבצע "Silver Wake" (אנ') ב-18 במרץ 1997
ראו גם

יחסי אלבניה–ארצות הברית
הערות שוליים

↑  שגרירות ארצות הברית בטירנה - בכתובת: Rruga e Elbasanit No. 103 projectvisa.com/embassydetail
↑  הדיפלומטית האמריקאית Leyla Moses-Ones al.usembassy.gov/our-relationship/our-ambassador/ הדיפלומטית האמריקאית Leyla Moses-Ones
↑  "chargé d'affaires" (נהגה: "שָרְזֵ'ה דָאפֵר"; צרפתית; מילולית: "ממונה על העניינים", ובעברית לעיתים: "ממונה על היחסים") הוא מונח בינלאומי בתחום הדיפלומטיה, המתייחס לשתי דרגות של שליחים דיפלומטיים העומדים בראש משלחת דיפלומטית באופן זמני
↑  שגרירות ארצות הברית בטירנה, באתר הרשמי של שגרירות ארצות הברית באלבניה (באנגלית)
↑   אתר האינטרנט הרשמי של שגרירות אלבניה בארצות הברית (באלבנית ובאנגלית)
↑  "שגרירות ארצות הברית בטירנה" diplomacy.state.gov/places/u-s-embassy-tirana-albania
↑  סטפן ווגסטיל, פייננשל, ‏אלבניה משלמת את המחיר, באתר גלובס, 12 באפריל 1999
↑  מבצע "Silver Wake" globalsecurity.org/military/ops/silver_wake
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 4655 8456
שגרירות קוריאה הצפונית בלונדון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שגרירות 
 כתובת:  73 Gunnersbury Avenue, London, W5 4LP 
 מיקום:  לונדון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מפעיל:  קוריאה הצפונית 
 
 קואורדינטות:  51°30′12″N 0°17′23″W﻿ / ﻿51.503413°N 0.289807°W﻿ / 51.503413; -0.289807
 אתר רשמי
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסשגרירות קוריאה הצפונית בלונדון(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסשגרירות קוריאה הצפונית בלונדון(למפת רובע אילינג רגילה) הילינגדון הארו ברנט האונסלושגרירות קוריאה הצפונית בלונדון(למפת רובע אילינג מוגדלת) הילינגדון הארו ברנט האונסלושגרירות קוריאה הצפונית בלונדון he
 
שגרירות קוריאה הצפונית בלונדון (בקוריאנית: 주 영국 조선민주주의인민공화국 대사관) היא השגרירות הרשמית והנציגות הדיפלומטית של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת. השגרירות שוכנת בבית פרטי בשדרות גאנרסבורי 73 באילינג, פרבר במערב לונדון.
שגרירות זו היא אחת מקומץ שגרירויות הממוקמות בפרברי לונדון, הרחק מהמרכז הדיפלומטי של העיר.
המבנה בו שוכנת השגרירות, הכולל שבעה חדרי שינה, נרכש על ידי ממשלת קוריאה הצפונית בשנת 2003, עבור 1.3 מיליון לירות שטרלינג.
היסטוריה

במהלך חודש נובמבר 2014, התקיימה במבנה השגרירות תערוכת אמנות צפון-קוריאנית לרגל ביקורם בלונדון של ארבעה אומנים תושבי קוריאה הצפונית.
בשנת 2016, סגן שגריר קוריאה הצפונית בלונדון, טאי יונג-הו, ערק לקוריאה הדרומית. לפי דיווח מאוחר יותר, שגריר קוריאה הצפונית, היון האק-בונג, נקרא לשוב לקוריאה הצפונית בעקבות העריקה.
בתאריך 25 בספטמבר 2017 מבנה השגרירות פונה בעקבות איתור חבילה חשודה. בהמשך, החבילה עברה פיצוץ מבוקר על ידי משטרת המטרופולין של לונדון.
ראו גם

יחסי הממלכה המאוחדת-קוריאה הצפונית
שגרירות הממלכה המאוחדת בפיונגיאנג
הערות שוליים

↑  "Foreign embassies in the UK - Publications - GOV.UK".
↑  "The North Korean embassy – would you believe it's here?". The Guardian. 8 באפריל 2013. נבדק ב-27 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The suburban semi that houses the North Korean embassy". BBC News. 27 באפריל 2013. נבדק ב-27 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑    Alex Spillius, ‏North Korean embassy: all quiet on the Ealing front, The Telegraph, 5 April 2013
↑  Smith, Robert DG (10 בינואר 2015). "Inside North Korea's Remarkable Embassy In Suburban London". The Huffington Post (באנגלית בריטית). נבדק ב-2016-08-26. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Vincent Dowd (4 בנובמבר 2014). "North Korean UK embassy hosts first art exhibition". BBC. נבדק ב-6 בנובמבר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Jonathan Miller (4 בנובמבר 2014). "Take a rare glimpse at North Korea's brushstroke diplomacy". London: Channel 4 News. נבדק ב-6 בנובמבר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "North Korea diplomat defects to South". BBC News (באנגלית בריטית). 2016-08-17. נבדק ב-2016-08-17.
↑    Julian Ryall, ‏North Korea's ambassador withdrawn and facing questions over London defection, The Telegraph, 25 August 2016
↑  Chang, Il-Hyun (24 באוגוסט 2016). "N.Korea Orders Ambassador in U.K. to Come Home". The Chosun Ilbo (English Edition). נבדק ב-2016-08-26. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  https://www.express.co.uk/news/uk/858700/North-Korea-London-embassy-evacuated-terror-bomb-threat-World-War-3
ביתא ישראל

ערך זה עוסק בקהילה היהודית המקומית באתיופיה. אם התכוונתם לכלל יהודי אתיופיה, ראו .
| --- | --- |

יום ראשון של יהודי אתיופיה בישראל לאחר עלייתם ארצה במבצע משה
 דת
 יהדות
ביתא ישראל (בגעז: ቤተ እስራኤል – "בֵּתֶה אְסרָאֵל"; תרגום: "בית ישראל", כלומר "קהילת ישראל") היא קהילה היסטורית יהודית עם קשרים לתרבות ישראל ועדות יהודיות ומכונה גם יהודי אתיופיה. הקהילה התקיימה באזור חבש ההיסטורי, שהיווה חלק מהאימפריה החבשית והאימפריה האתיופית ומחולק בין המדינות האתיופיות אמהרה ותיגראי. ביתא ישראל קיימו מנהגים ופולחן המכונים "היימנות", השונים בחלקם מהמנהגים וההלכות של היהדות בימינו.
באמצע המאה ה-4 קם מרכז יהודי עצמאי בשם ממלכת הגדעונים שליבו בהרי סימן, כתוצאה מקבלת הנצרות באימפריה החבשית ועל בסיס שטחיו ההיסטוריים של גדעון. שטחי הממלכה ומידת עצמאותה המדינית בצל האימפריה החבשית השתנו במרוצת הדורות, עד שעלה בידי יהודית המלכה להדוף פלישה חבשית לממלכה ולכבוש את עיר הבירה החבשית אקסום. עליית השושלת הסולומונית בשלהי המאה ה-13 הביאה לחידוש העימות המזוין עם צבאות האימפריה האתיופית, עד אשר בתחילת המאה ה-17 סופחה הממלכה לאתיופיה. במהלך תקופת התחייה השתלבו בני ביתא ישראל רבים בממשל ובצבא הקיסרי, אולם רבים אחרים דבקו בכלל ההלכתי של הימנעות ממגע עם גויים (אטאנקון), גם במחיר נידוי חברתי ועוני גובר. תקופת השופטים והזעזועים הקשים שבעקבותיה, הביאו לשחיקה מתמדת בחופש הפולחן של קהילה זו. אלפים מבני הקהילה נספו בניסיון עלייה כושל לארץ ישראל בשנת 1862, ורבבות גוועו בתקופת הזמן הרע ("כְּפוּ קֵן") – שבע שנים רצופות של בצורת, מלחמות ומגפות. טרם קבלת העצמאות של אריתראה מממשלת המעבר האתיופית, בשנות ה-80 של המאה ה-20 הגיעה עליית ביתא ישראל להיקפים משמעותיים, ובמסגרתה עלו לישראל רוב יהודי אתיופיה.
מינוח

במהלך תולדותיה כונתה הקהילה במספר כינויים נוספים. שמה המסורתי והרשמי של הקהילה הוא 'ביתא ישראל' ("בֵּתא אִשׂרַאֶל"), שמשמעותו (באמהרית וגעז) "קהילת ישראל". מקור הכינוי במאה ה-4 והוא נועד לציון השתייכות לקהילה ישראל, להבדיל מ"ביתא כריסטיאן", המציין השתייכות לכנסייה הנוצרית. בניגוד לכינויים אחרים, כגון פֶלַאשַה (שמשמעותו 'גולים', 'זרים', המונח הוא קדום ביחסו ליהודים וכנראה בתחילה לא היה פוגעני. הוא שימש גם לכינוי אויבי הקיסרות ששיתפו פעולה עם המורדים היהודים למן המאה ה-14). לשם 'ביתא ישראל' לא יוחסו משמעויות שליליות והקהילה השתמשה בו לפני יצירת הקשר עם קהילות יהודיות חיצוניות לאתיופיה. בחלק מהספרות המחקרית נעשה שימוש בכינוי זה החל משנות השמונים של המאה העשרים.
להתייחסות לחברים בקהילה, השתמשו ביתא ישראל בכינוי אִשׂרַאֶלווי ("ישראלי"); הכינוי יהודים ("אייהוד"), כמעט ולא היה בשימוש הקהילה כיוון ששימש ככינוי גנאי בסביבה הנוצרית-אתיופית. רק עם התחזקות הקשר עם הקהילות היהודיות במאה ה-20 נפוץ השימוש גם בכינוי זה בקרב הקהילה עצמה.
הכינוי פֶלַאשַה (רבים: "פלאשים"), שמשמעו בגעז נוודים, גולים, נטבע לראשונה בצוו שהוציא הקיסר יסחק, לפיו מי שלא יתנצר יישאר נווד וחסר קרקע: "מי אשר יטבל לדת הנוצרית יוכל לרשת את נחלת אבותיו, אחרת עליו להיות פלאסי"; "מאז נקראו בית ישראל פלאשוץ' (גולים)", נכתב על גב אחת מכתבי היד של הצו (מונח זה קדום לצו מכיוון שהוא מופיע בתנ"ך שתורגם לשפת הגעז בהתייחסו לגולים). בתקופת התסיסה הדתית באתיופיה, המאה ה-15 עד ה-17, ציין הכינוי את עובדת היותם של ביתא ישראל יריביה האידאולוגיים והצבאיים של הקיסרות. יש הרואים בשם פלשה כינוי גנאי, אף שהוא נמצא בשימוש במקורות יהודיים במאה ה-16 ובספרות המחקרית המודרנית.
היסטוריה > הגדעונים

במאה ה-4 ממלכת אקסום המירה את דתה לנצרות ובעקבות כך פרץ סכסוך בין השלטון לבין מורדים יהודים שכונו "ביתא ישראל". בראש המורדים עמד פינחס, מצאצאי גדעון ויורשו. פינחס והמורדים היהודים נמלטו להרי סימן ושם כוננו מחדש את ממלכתם. כתובת מתקופה זו מתארת כניעה והעלאת מס של סמין לאקסום.
בשטחי גדעון ותחת שלטון צאצאיו ("הגדעונים") החלו להתגבש אוכלוסיות שבטי היהודים. על פי תפיסת הקהילה שושלת הגדעונים היא השושלת הסולומונית האמיתית מכיוון שלא בגדה ביהדות, בניגוד לשושלת החבשית שקיבלה על עצמה את עול הנצרות ולכן אינה לגיטימית. בשל תפיסה זו יהודי ביתא ישראל נתפסו בעיני החבשים כמורדי מלכות.
במאה ה-6 התרחשה נקודת שבר נוספת בין הנוצרים ליהודים שבסופה הופרדו שתי הקהילות. בשלהי המאה ה-9 ביקר באזור הנוסע היהודי אלדד הדני ותיאר ממלכה יהודית עצמאית הנלחמת כנגד שכנותיה הנוכריות. במאה ה-10 הדפו היהודים תחת שלטון יהודית פלישה חבשית, כבשו את אקסום בסיוע בעלי בריתם הפגנים מבני האגאו והשליטו את שלטונם למשך כ-40 שנה. במחצית המאה ה-12 עלתה לשלטון בחבש שושלת זאגווה, ובתקופתם החלה חדירה אתיופית לשטחי גדעון. ההתפשטות הייתה לאזור בגמדיר על חופה המזרחי של אגם טאנה. בשלהי אותה המאה דיווח בנימין מטודלה על יהודי האזור ”ואין עליהם עול גוים” הנלחמים כנגד ממלכת נוביה הנוצרית, ובשלהי המאה ה-13 דיווח גם מרקו פולו על הימצאות יהודים באזור.
בסוף המאה ה-13 עלתה לשלטון השושלת הסולומונית והתחילה לבסס עצמה באמצעות מסעות כיבוש והפצת הנצרות בממלכות פגניות, מוסלמיות ויהודיות. במאה ה-14 התבצעה פעילות מיסיון נוצרי בקרב יהודי שאווה שמחוץ לשטחי גדעון והוקמו בקרבם כנסיות ומנזרים. באותה מאה פלשו האתיופים לאזורי היהודים אשר בשטחי גדעון וכבשו את הנותר מבגמדר, את וגרה ודמביה. כדי לבסס את הכיבוש הקימו האתיופים מוצבים צבאיים בסקלט וגונדר. בעקבות זאת, פרץ מרד יהודי אשר דוכא ביד קשה והוביל גם לפעילות מוגברת של המיסיון באזור. עד המאה ה-15 התרחשו באזור קרבות דומים. במאה זו התנהלה בווגרה אחת הלחימות העיקשות ביותר, שבסופה הוצאה גזרת הפלאשים והוקמו מרכזים נוצריים רבים. התנגשויות נוספות בין הצדדים המשיכו לסירוגין עד לפלישת גארן שבה היה שיתוף פעולה כנגד אויב משותף.
בשלהי המאה ה-16 התחילו האתיופים להעביר את בירתם הנודדת לאזורי גדעון, בתחילה לגוזרה שבאמפרז, לאחר מכן לגורגורה, ואז לגומנגה הממקומת אף היא בדמביה. העברת עיר הבירה הייתה כרוכה בתהליכי אמהריזציה והתנצרות היהודים והפגנים המקומיים. היהודים ובראשם המרכז היהודי העצמאי בסימן חשו מאוימים מהעברת המרכז האתיופי לאזורם והחלו במספר תגובות צבאיות. מערכות אלו, שחלקם צלחו, דוכאו באכזריות ודרבנו את האתיופים להעביר את בירתם ללב ההתיישבות היהודית. בתחילת המאה ה-17 התרחשה הלחימה היהודית האחרונה, שבה נכבשה סימן. עם הכיבוש הוגלה המלך היהודי לוונאצ'י, כאשר חלק ממשפחת המלוכה נסו לקווארה. בנוסף לכך, הוצאו צווים להשמדת היהודים והיהדות.
היסטוריה > תקופת גונדר

בתקופת התחייה בוטלו הצווים והוקמה בלב האזור היהודי העיר גונדר, תוך הנהגת מדיניות סגרגציה בין הקבוצות האתנו-דתיות. מנקודה זו ואילך ביתא ישראל החלו להשתלב בחברה החבשית הודות לכישוריהם בבנאות, נפחות, קדרות, אומנות ואריגה, מקצועות שחלקם נחשבו בזויים בעיני החבשים. היהודים השתלבו במערכת הצבאית, הכלכלית והשלטונית, והפכו לקבוצה משפיעה שזכתה להגנת הקיסרות. במקביל לכך באזורי גדעון המסורתיים המשיכו תהליכי האמהריזציה, ובשלהי התקופה האזור היה כבר ל"אזור אמהרי מסורתי" וחלק בלתי נפרד מהאימפריה האתיופית. החל מסוף המאה ה-18 האימפריה נכנסה לתקופת השופטים שבה החלו מושלי המחוזות לצבור כוח על חשבון השלטון המרכזי, וההגנה שהקהילה זכתה לה נעלמה. בהמשך התקופה היהודים החלו לרדת במעמדם והחבשים החלו לזהותם בשל עיסוקיהם העיקריים כבודה. התגובה היהודית לכך הייתה ניתוק כמעט כולל מחיי החברה החבשית והסתגרות בתוך עצמה.
היסטוריה > מיסיון והתחדשות

בראשית המאה ה-19 הגיע לאתיופיה המיסיונר סמואל גובאט, שנפגש עם ביתא ישראל ותיאר אותם בכתב. בעקבות המפגש ארגן גובאט משלחת מיסיון לקהילה. המשלחת המיסיונרית החלה לפעול ב-1860 ונוהלה בידי מיסיון הכנסייה ליהודים. ב-1862 שלחה גם הכנסייה הסקוטית מיסיון מטעמה. עמידת ביתא ישראל למול המיסיונרים הובילה לגירושם מכפריהם ולפולמוסים דתיים סביב מנהגי הקהילה, לרבות הקרבת הקורבנות. ב-1862, בעקבות משיחיות שאחזה בקהילה, הוביל הנזיר אבא מהרי ניסיון לעלות לארץ ישראל, אך הוא כשל. ב-1868, הגיע יוסף הלוי לביתא ישראל, בשליחות רבני יהדות התפוצות, כדי לבחון את מצבם נוכח המיסיון. במחצית השנייה של המאה התרחש הזמן הרע, שבע שנים רצופות של בצורת, מלחמות ומגפות שבהן נספו כשני שלישים מן היהודים.
בתחילת המאה ה-20 הגיע לאתיופיה תלמידו של הלוי, יעקב פייטלוביץ', ובכך החל קשר רציף בין יהדות התפוצות לקהילה. במקביל, המשיכה הפעילות המיסיונרית. החל מ-1922 ואילך החל פייטלוביץ' לשלוח נערים מביתא ישראל למוסדות חינוך באירופה ובארץ ישראל כדי שישמשו בהמשך כמדריכים ומנהיגים.
בתקופת הכיבוש האיטלקי הופסק הקשר עם יהדות העולם. השלטון המקומי גילה יחס עוין כלפי היהודים ורבים מהם הצטרפו לכח גדעון ולתנועה הפטריוטית. חוקי הגזע שפורסמו לא היטיבו עם היהודים ורבים הוצאו להורג בגין המרדה. בשנת 1941 הגיעו פקודות להוציא לפועל את התוכנית להשמדת ביתא ישראל במקביל לשואה, אך תבוסת איטליה לבעלות הברית במלחמת השחרור האתיופית מנעה את מימוש ההוראות.
ב-1941 שוחררה אתיופיה בידי כוחות הברית והקיסר היילה סלאסי חזר לשלטון. הקיסר נקט מדיניות אמהריזציה של עמי אתיופיה השונים, ובהתאם לכך, ב-1948, אישר למיסיון להמשיך בפעולותיו בקרב הקהילה.
בשנות ה-50 הועבר מיזמו החינוכי של פייטלוביץ' לידי המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה וזו החליטה לפתוח בתי ספר לביתא ישראל. ב-1953 נשלח לאתיופיה מטעם הסוכנות היהודית הרב שמואל בארי וייסד את בית הספר העברי באסמרה, אשר בו למדו נערים, כמו גם כהנים, את הדת הרבנית.
ב-1955 ו-1965 הגיעו לכפר בתיה עשרים ושבעה נערים מהקהילה. צעירים אלו הוכשרו כשליחים, שישובו בהמשך בכפרים באתיופיה וישמשו בהם כמורים מטעם הסוכנות היהודית. ב-1957 נסגר בית הספר באסמרה והועבר לכפר איזווה. בוגרי אסמרה וכפר בתיה הקימו בתי ספר נוספים בשאר כפרי היהודים, כאשר ב-1958 הועבר בית הספר של אסמרה לכפר אמבובר, לאחר התנכלויות מצד השכנים הנוצרים. בשלהי אותה השנה הפסיקה הסוכנות באופן חד-צדדי את ההתקשרות עם שליחיה באתיופיה, בהוראת מחליפו של פרופ' גבריהו בסוכנות היהודית, ואף קיצצה בתקציב הפעילות החינוכית ביותר ממחצית. כתוצאה מכך, בתי הספר כולם נסגרו, למעט זה שבאמבובר. סחבת זו נמשכה והסוכנות היהודית הציעה להעביר את הטיפול ביהודים לגורמים שאינם מזוהים ישירות עם מדינת ישראל. ב-1961 הצליח פרופ' נורמן בנטוויץ' להשיג מימון לחינוך, מן החברה היהודית להתיישבות, ובהמשך נרתמו לכך ארגונים יהודיים נוספים, לרבות האגודה לרווחת הפלאשים והג'וינט. בשנות ה-70 הקימה רשת אורט בתי ספר בכפרי הקהילה. אלו פעלו עד שנת 1981, שבה הממשלה האתיופית הורתה לרשת להפסיק את הפעילות החינוכית.
ביוני 1999 הסתיימה עליית יהודי קווארה לישראל ואיתה גם הנוכחות של ביתא ישראל באתיופיה.
גאוגרפיה

לפני תחילת העלייה לישראל, התרכזו ביתא ישראל בעיקר בצפון-מערב אתיופיה, היא חבש ההיסטורית, בין העיר אקסום וסמוך לגבול עם אריתריאה בצפון, ועד לבני שנגול בדרום. יהודים ישבו בכל אזור בגמדר וסביב אגם טאנה, במערב גוג'ם ובשירה שבתיגראי. קהילות נוספות היו בשוואה ואדיס אבבה, שבוולו. אזורים אלו מתחלקים בין מדינת אמהרה ותיגראי.
היישובים היהודיים שהיו יישובים קהילתיים התרכזו בעיקר ליד נחלים והרים והוקמו על קרקע "ווֹאִינָה דֶגָה" ("אדמת גפנים") בגבהים של כאלפיים עד שלושת אלפים מטרים. "אדמת הגפנים" ניחנה באקלים נוח (טמפרטורות ממוצעות הנעות בין 2.5 °C - לבין 18 °C), קרקע פורייה ושפע משקעים (כ-1,550 מילימטרים בממוצע לשנה) המורעפים בשתי עונות גשומות. היישובים שוכנים לגדות יובלי נהר תכזה וסביב אגם טאנה, מקור הנילוס הכחול. היישוב היהודי כלל את שרשרת הרי סימן שההר הגבוה בו, ראס דאשן, מתנשא לגובה 4,549 מטר מעל גובה פני הים. הקרקע בגבהים העולים על שלושת אלפים מטרים נוחה להגנה אך קשה לעיבוד חקלאי. אוויר ההרים באזורים אלה, המכונים דֶגָה, נחשב מועיל לבריאות, לאריכות ימים ולכושר גופני.
באופן מסורתי נמנעו בני ביתא ישראל מהקמת יישובים בשפלה שמתחת לגובה אלפיים מטרים, המכונה "קוֹלה". זאת עקב חשש ממחלות טרופיות כגון מלריה, מטפילים ומחיות בר כגון בבונים, ומשבטים עוינים. במהלך העלייה לארץ ישראל נאלצה הקהילה לחצות אזורים מסוכנים אלה ואלפים נספו, בייחוד במהלך ההמתנה הממושכת לעלייה, במחנות המתנה במדבר סודאן ובאדיס אבבה.
אמונה וזרם פולחני

אמונתה של ביתא ישראל, שבלשון הדיבור בין דוברי האמהרית נהוג לכנותה יְשׂרָאֵל הָיְיְמָנוׂת כלומר אמונת ישראל להבדיל מכְרִיִסְטיָאן הָיְיְמָנוׂת לנצרות, היא אמונה מונותאיסטית מוחלטת, באל אחד ויחיד, הוא ה' אלוהי ישראל. אמונה זו אינה סובלת שיתוף של האל ועבודת אלילים המכונות בגעז "טעות". ישנה אמונה בשכר ועונש, מלאכים, בית דין של מעלה, גן עדן וגיהנום, תחיית המתים, משיח ואמונה בשיבה לירושלים אשר אינה תלויה בביאת המשיח.
בניגוד ליהדות הרבנית שהעלתה את התורה שבעל פה על הכתב, ביתא ישראל לא עשתה זאת והפירוש לספרי הקודש מובא בעל פה ומועבר מדור לדור. היחידים אשר מורשים לפרש את כתבי הקודש הם המנהיגים הרוחניים, הנביאים, הנזירים והכהנים ובמקרים חריגים גם הזקנים.
היימנות כוללות הלכות טהרה שכוללות בתוכם הלכות נידה ויולדת, טומאת שרץ ונבלה, טומאת המת והגוי. הלכות אחרות הן כשרות ובתוכה איסור אכילת מאכלי גויים ושחיטה, איסור הצגת צלמים ובהם גם של מנהיגים רוחניים, שמירת דורות, עבדות, נישואין וגירושין ומילה. הלכות נוספות הן וידוי, גיור, אזכרת המת והעלאת קורבנות. שפת הפולחן היא געז בשילוב עם שפות אגאו.
ישנו גם לוח שנה ירחי בן 12 חודשים וכן ספירת שנים המבוססת על מניין קשוטא שלפיה שנת ה'תשע"א, מן הלוח העברי, היא שנת 7082. ישנם גם מספר חגים כגון הארפה עשרת ("החודש העשירי) והמהללה ("תחינה") שלהם אין מקבילה בקהילות יהודית אחרות. השימוש בכלי נגינה והשילוב של ריקודים לליווי שירת הקודש כמעשה הלוויים אף הוא יוצא דופן בקרב קהילות היהדות השונות. המועד הקדוש ביותר בהיימנות היא השבת.
בתחילת המאה ה-20 החל תהליך של אימוץ אלמנטים מהיהדות הרבנית וזניחת ההיימנות. התהליך נמשך למן אמצע המאה והואץ לאחר עליית מרבית בני הקהילה לישראל. בימינו מקבלים ביתא ישראל על עצמם את אמונת הזרם הרבני.
תרבות

תרבות ביתא ישראל היא התרבות החבשית שהיא תרבותם המשותפת של התגרים והאמהרים (החבשים), לרוב אין הבדל תרבותי גדול בין שני עמים אלו חרף השוני בשפתם המדוברת.
תרבות > שפה

אין אנו יודעים עם איזו שפה הגיעו היהודים לאתיופיה. על פי כתב יד של הקהילה, העברית החלה להיעלם כלשון פולחן, החל ממחצית המאה ה-16, עד שנעלמה כליל בתחילת המאה ה-17. שפת הפולחן היא הגעז. לשונות הדיבור בעבר בקרב הקהילה היו כיילה ופלאשה, ניבים של שפת האגאו המערבית. הכיילה הייתה נפוצה בשטחי גדעון והפלאשה בקווארה. השפות הללו ירדו במעמדן מתחילת המאה ה-17 וכבר בחצי השני של המאה ה-19 הקהילה השתמשה באמהרית ובתגרית. סוג הכתב המשמש את כלל השפות שנזכרו הוא הכתב החבשי.
תרבות > לבוש

אריגה הייתה אחת ממקצועות שבהם היהודים התמחו. הבגדים היו נתפרים מבד הכותנה. הלבוש עצמו מתחלק לשתי קבוצות, גברי ונשי, כאשר הלבוש הגברי מורכב ממכנסיים (מודה) וחולצה (ג'ובה), והלבוש הנשי משמלה ("קמיס") וחגורה ("מקנת"). שני המינים משתמשים בלבושם בנטלה, המזוהה בקרב חוקרים עם הטלית.
תרבות > השחתת איבר המין הנשי

בדומה לשכנים החבשים נהגו חלק מביתא ישראל לבצע השחתת איבר המין הנשי בטקס שאינו דתי. המילה, בקרב ביתא ישראל, יכלה להתבצע בידי אישה בלבד. במדגם שפורסם בשנת 1997 נמצאה ב-42 מתוך 113 נשים שנבדקו עדות למילה כלשהי. מילת הנשים פסקה כליל עם העלייה לישראל. לטענת מחברי המאמר המדגם לא פורסם בתקשורת הישראלית מחשש לתגובת החברה הישראלית ויוצאי אתיופיה.
תרבות > מטבח

המאכל הבסיסי במטבח הוא האנג'רה, פיתה העשויה מדגן טף, שעליה מניחים תבשילים (וָואט (אנ')) הנאכלים יחדיו בידיים. מרבית התבשילים החבשיים חריפים אך קיימים לצידם גם אי אילו תבשילים נטולי-חריפות (אָליצָ'ה). המרכיב החריף בתבשיל הוא הבֶּרְבֶּרֶה העשוי מתבלין בעל אותו השם. בשבתות נפוץ יותר לאכול תבשילי עוף, ובחגים ואירועים מיוחדים, תבשילי בשר.
מזונות הבצק שבמטבח כוללים סוגים שונים של לחם כגון, הדָאבּוֹ, האָמְבָּשָה, והעמיזה, או המסוואית והברכת הנאכלים בשבתות ובחגים. הלחמים והאנג'רה נאכלים גם בתצורת פירורים (פְטְפְטְ (אנ')) המעורבבים בתוך תבשילים.
במטבח החבשי קיימות גם מספר דייסות כגון הגנפו והקנצ'ה העשויות שעורה, העג'ה העשויה שיבולת-שועל והאילווט העשויה חילבה.
מספר משקאות המאפיינים את המטבח הם: הטֶלָה (אנ') שהיא בירה חבשית; הקוֹרוֹפֵה, משקה העשוי מדגוסה; אָבִיש המורכב מחילבה ודבש; טג' המורכב ממים, דבש וגשו; קָטיקלָה (ערק); טֶלבָּה העשוי ממים, פשתן ודבש; בִּירְז המורכב ממים, דבש וזנגביל; סוּף (משקה חמניות); נוֹג צִ'ילְקָה המבוסס על שומשום שחור ושי (תה חבשי).
כלכלה

לפי חוקי אחיזת המקרקעין באימפריה האתיופית, עד המהפכה האתיופית, לאיכר הייתה גישה מלאה לאדמתו הודות לרסת, היא הזכות לרשת ולהשתמש באדמת אבות. משמעות הרסת הייתה שאיכר יכול לטעון לבעלות על אדמה בזכות הראשון מאבותיו שהשתמש בה, בין אם מדובר בגבר או אישה. על מערכת הרסת חל הגלת, הוא זכות גביית מס מבעלי הרסת, שהוקנתה לאצולה על ידי הקיסר. סוג אחר של חזקה שהיה נפוץ באזורי היישוב היהודי היה רים, שהיא אדמה שהוקדשה לכנסייה או המנזר המקומי ועובדה על ידי צמיתים המכונים זגוץ'.
החל מהמאה ה-15 ואילך החלו הקיסרים האתיופים לנשל את ביתא ישראל מאדמותיהם והקיסר יצחק הוציא צו השולל את הרסת מיהודים שלא יתנצרו. בתחילת המאה ה-17 עם הבסת המרכז העצמאי בהרי סמן, אדמות היהודים ניתנו לכנסייה, ואחרות למתנצרים ולמהגרים. כתוצאה מנישול היהודים מאדמותיהם התפרנסו יהודים רבים כבעלי מלאכה המוכרים את תוצרתם לחקלאים הנוצרים, בהם נפחים ואורגים גברים, לצד נשים העוסקות בקדרות. במרוצת המאה ה-18 נעזרו הקיסרית מאנטאווב ובנה הקיסר ייאסו השני בבנאים ובאמנים יהודים להקמת מבני פאר במתחם פאסיל גמב.
מיהודים שחיו באזורים קווארה, ולקאית ותיגראי לא נשללה הרסת ורבים החזיקו בה עד עלייתם לישראל. במהלך תקופת גונדר האליטה היהודית קיבלה רסת מהקיסרים. רבים מהיהודים שנשללה מהם הרסת חכרו אדמות במרוצת הזמן והפכו לאריסים של בעלי הרסת, בהסדר שנשמר מספר דורות.
לאחר המהפכה האתיופית, ב-1974, ותחת השלטון הקומוניסטי של הדרג, עברה אתיופיה רפורמה אגררית כוללת, והאדמות חולקו מחדש בין כל האיכרים, כולל מחוסרי הרסת, בהם גם היהודים. החלוקה מחדש של האדמות ונתינתן לאוכלוסיות חסרות רסת הביאה למתחים חברתיים רבים שליבו את מלחמת האזרחים.