stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קנרית אמריקאית
התנהגות > התנהגות חברתית

הקנרית האמריקאית חברותית במהלך עונת אי-הרבייה, כאשר היא נמצאת לעיתים קרובות בלהקות גדולות, בדרך כלל עם חוחיות אחרות. ההיררכיה החברתית נמדדת במספר הניצחונות של כל פרט במפגשים אגרסיביים, לרוב זכר הוא שמוביל הלהקה במהלך עונת אי-הרבייה. במהלך עונת הרבייה, חוחית זו חיה במושבות. בזמן בניית הקן, הזכר פועל באגרסיביות כלפי זכרים אחרים הנכנסים לשטחו, ומבריח אותם, הנקבה פועלת כך כלפי נקבות אחרות. אגרסיביות זו שוככת לאחר הטלת הביצים. בעונת הרבייה בדרך כלל הנקבה שולטת על הזכר הדומיננטיות עשויה להשתנות בהתאם לערכו של משאב עבור הפרט; מחקר שפורסם בשנת 1987 מצא כי ציפורים מורעבות שנמצאות נמוך בהיררכיה היו לפעמים שולטות יותר בתחרויות על גישה למתקן האכלה.
הקנרית האמריקאית מציגה תוקפנות בתצוגות רבות פנים. הרמת הראש למעלה, כשהצוואר והרגליים מרווחות מעט, מראות תוקפנות בינונית ובדרך כלל מוצגות על ידי מנצח עימות. הרמת עצמות שורש כף הרגל והזזת הראש אחורה מראות כי הפרט צפוי לתקוף את יריבו. הזזת הראש קדימה כאשר הרגליים מכופפות, הצוואר נמתח והמקור סגור. באינטנסיביות גבוהה יותר, הצוואר מורד, המקור מופנה כלפי היריב ואחת או שתי הכנפיים מורמות. במקרים קיצוניים הצוואר זז אחורה, המקור נפתח, נוצות הגוף מוחלקות, הזנב מתנפנף ומורם מעט. תוקפנות מופגנת גם על ידי הצגת חזית הגוף לעבר פרט אחר. ההתקפות כוללות ניקור הנוצות, תפיסת מקום היריב על ידי נחיתה לידו, וטיסה אנכית עם הרגליים, כפות הרגליים והצוואר מתוחים, ומקור פתוח. ניסיונות הימנעות כוללים הצגה של צד הגוף בלבד בפני התוקף, הישענות אחורה, כיפוף הרגליים, משיכה אחורה של הצוואר והכוונת המקור למטה.
התנהגות > רבייה

הקנרית האמריקאית מתחילה את עונת הרבייה שלה מאוחר יותר מאשר כל חוחית אחרת ומאוחר יותר מכל ציפור ילידת צפון אמריקה, חוץ מגדרון גומא. ייתכן וזה קשור לכך שיש שפע של זרעים בסוף חודשי הקיץ, מכיוון שזרעים הם עיקר תזונתם.
טקסי החיזור של הקנרית האמריקאית כוללים תמרונים אווירים ושירה על ידי הזכרים, אותם הם מתחילים בסוף יולי. תצוגות התעופה מתחילות כשהזכר רודף אחר הנקבה, שעפה בדפוסי התחמקות בזיגזג. הזכר יכול לאותת על איכותו וכושרו, הן בטווח קצר (מצב גופו הנוכחי) והן בטווח הארוך (גנים), באמצעות קישוט (צבע המקור והפלומה). אם הנקבה מקבלת את הזכר כבן זוג, הזוג יעוף במעגלים רחבים, כשהזכר מסלסל לאורך כל הטיסה.
לאחר שזכר מצא בת זוג, הוא בוחר טריטוריה ומסמן את גבולותיו באמצעות סלסול תוך כדי שהוא אף מקים גבול. לאחר שקבע את היקף גבולו, הוא מבצע שתי תצוגות תעופה, בהתחלה חוזר על טיסתו אך הפעם בטיסה נמוכה ושטוחה, ואז הוא טס בגרסה מוגזמת של טיסתו הרגילה, הוא מצמיד את כנפיו לגופו, צונח לאדמה ואז הוא מרים את עצמו כשהוא פורש את כנפיו כדי לגלוש כלפי מעלה בסדרת לולאות. שניים או שלושה זוגות עשויים לקבץ את הטריטוריות שלהם למעין מושבה רופפת, אולי כדי לסייע בהגנה מפני טורפים.
הקן נבנה בסוף הקיץ על ידי הנקבה בענפי שיח או עץ נשירים בגובה 10 מטרים (33 רגל). בניית הקן נמשכת כששה ימים, ובמהלכם הנקבה עובדת במרווחים של 10–40 דקות. הזכר טס לעיתים קרובות עם הנקבה כשהיא אוספת חומרים לקן, ואף על פי שהוא עשוי לשאת חומרים אחדים, הוא משאיר את בנייתו לידי הנקבה. השכבה החיצונית של הקן בנויה מקליפות עץ, עשבים שוטים, מטפסים ודשא. הקוטר הפנימי של הקן המוגמר הוא כ-6.5 ס"מ (2.6 אינץ'). שפת הקן מחוזקת בקליפות עץ הקשורות בקורי עכביש ומשי זחלים, והשטח הפנימי מרופד בחלקו התחתון באסקלפיאס, גדילן או אגמון האגם. הקן שזור כל כך בחוזקה עד שהוא יכול להכיל מים, וייתכן שהגוזלים יטבעו בעקבות סופת גשמים, אם ההורים אינם מכסים את הקן.
הקנרית האמריקאית מטילה תטולה של 4–6 ביצים לבנות כחלחלות בצורת אליפסה וכ-16 מ"מ × 12 מ"מ (0.63 אינץ' × 0.47 אינץ'), בערך בגודל של בוטנים. פעם חשבו שהן מוטלות במהלך הלילה. על הביצים דוגרת רק הנקבה. הזכר מביא לה אוכל כשהיא מקננת, ורוב הזוגות המזדווגים מגדלים רק תטולה אחת כל שנה.
הגוזלים בוקעים 12–14 ימים לאחר תחילת הדגירה. כמו כל ציפורי השיר, הגוזלים נבוקעים מכוסים פלומה בצבע אפור חיוור עם גוף אדמדם ועיניים עצומות. האם מאכילה את גוזליה בזרעים וחרקים כשהם גדלים. הגוזלים מתפתחים במהירות, הם פוקחים את עיניהם לאחר 3 ימים והם מסיימים להצמיח נוצות בצבע חום זית לאחר 11–15 ימים, ואז הם מתחילים לתרגל טיסות קצרות קרוב לקן. עד שלושה שבועות לאחר שעפו מהקן, הם עדיין מוזנים על ידי הזכר, שמאתר אותם על ידי הקשבה לקריאתם. הגוזלים מפסיקים להשמיע קריאה זו כשהם נעשים עצמאים לחלוטין.
הקנרית האמריקאית סובלת לפעמים מטפילי תטולה, בעיקר פזאי הבקר חום הראש. ממחקר אחד נמצא, כי ב-9% מהקנים היו ביצי פזאי הבקר חום הראש.. סביר להניח שנטפלים אליה בין היתר בשל עונת רביית המאוחררת. הקנרית האמריקאית מהווה מארחת גרועה מאוד לטפילי תטולה, עם מחקרים המראים שיעורי בקיעה נמוכים של ביצי פזאי הבקר חום ראש ובלי הצלחת יציאה מהקן. סוברים כי חוסר יכולתם של גוזלי פזאי הבקר חום ראש לשרוד נובע מחוסר תזונה מספקת; התזונה העשירה בזרעים של גוזלי הקנרית האמריקאית שונה מהתזונה העשירה בחרקים של אורחיהם.
התנהגות > תזונה

מאחר שהקנרית האמריקאית פעילת יום, היא גם אוכלת במהלך היום. על פי מעבדת קורנל לאורניתולוגיה, מין זה הוא אחד הצימחונים המחמירים ביותר בעולם הציפורים. הוא בעיקר אוכל זרעים, אך מדי פעם יאכל חרקים; גם את הצעירים מאכילים חרקים כדי לספק להם חלבון. תזונתה מורכבת מזרעים ממגוון רחב של צמחים חד-שנתיים, לעיתים קרובות של עשבים שוטים, עשבים ועצים, כגון אלנוס, זקן-תיש, Cosmos, בוצין, אמברוסיה, שינן רפואי, קרד, קוצים, וחמנית מצויה. עם זאת, הוא צורך גם ניצני עצים, שרף מיפל ופירות יער. הוא יאכל במתקני האכלה, במיוחד במהלך חודשי החורף, ויעדיף גיזוטיה צרת-עלים.
בניגוד לכמה מיני פרושיים, הקנרית האמריקאית משתמשת בכפות רגליה באופן נרחב בעת האכילה. היא נתלית לעיתים קרובות על ראשי זרעים בזמן האכילה כדי להגיע לזרעים ביתר קלות. באביב הקנרית האמריקאית ניזונת מעגילים התלויים על שדרים ואלנוס על ידי משיכת אחד למעלה עם מקורה והיא משתמשת בבהונותיה כדי להחזיק את העגיל דומם כנגד הענף. מיומנות זו מאפשרת לה לנצל את מקורות המזון הבלתי נגישים יחסית למתחרים פונטנציאליים, מה שמגדיל את סיכויי ההישרדות שלה.
תת-מינים

ישנם 4 תת-מינים מוכרים של הקנרית האמריקאית:
הקנרית האמריקאית המזרחית (S. t. tristis) היא הנפוצה ביותר מבין תת-המינים. תפוצת הקיץ שלה הוא מדרום קנדה ועד קולורדו, וממזרח לצפון קרולינה ודרום קרולינה. תפוצת החורף שלה הוא מדרום קנדה דרומה עד פלורידה ומרכז מקסיקו.
הקנרית האמריקאית החיוורת (S. t. pallidus) נבדלת מתת-מינים אחרים בצבע גופה החיוור יותר, סימונים לבנים חזקים יותר, ולזכרים יש כיפה שחורה גדולה. היא קצת יותר גדולה מהמין המזרחי. תפוצת הקיץ שלה הוא מקולומביה הבריטית למערב אונטריו, מדרום לקולורדו וממערב עד אורגון. תפוצת החורף שלה משתרע מדרום קנדה וצפון קליפורניה, דרומה עד מקסיקו.
הקנרית האמריקאית הצפון מערבית (S. T. Jewetti) קטנה יותר וכהה יותר מתת-המינים האחרים. היא נראית במדרון החוף של רכס קסקייד מדרום קולומביה הבריטית למרכז קליפורניה, היא חופפת לטווחו של המין החיוור.
willow goldfinch (S. t. salicamans) מופיע ממערב לשטח הסיירה נבדה במהלך הקיץ ובחצי האי המרכזי והדרומי של חצי האי באחה קליפורניה עד למדבר מוהאבי ולמדבר קולורדו בחורף. בחודשי החורף, נוצות הזכר והנקבה שחומות יותר מתת-המינים האחרים ובקיץ ה"כובע" השחור של הזכר קטן מזה של תת-המינים האחרים.
יחסים בינו לבין האדם

הקנרית האמריקאית מצויה באזורי מגורים בכל שטחיה. צפרים מושכים אותה לחצר האחורית שלהם באמצעות מתקני האכלה המכילים גיזוטיה צרת-עלים, או על ידי שתילת עשבים וצמחים רב שנתיים, כגון ציניה, מונרדה, קוסמוס, או קיפודן, המייצרים את ראשי הזרעים המועדפים על חוחיות.
הקנרית האמריקאית אינה מאוימת על ידי פעילות אנושית והוא נפוץ בכל שטחיו. פינוי יערות על ידי בני אדם, אם כי הוא מזיק למינים רבים, הואיל לקנרית האמריקאית. פינוי יערות גורם לירידה במספר הנודדים הניוטרופיים, תוך הטבה למהגרים למרחקים קצרים ותושבי קבע. זה מיטיב עם הקנרית האמריקאית הן כמהגר למרחקים קצרים, והן מכיוון שהשטחים הפתוחים שנוצרו הם הסביבה המועדפת על ציפור זו, שבה משגשגים עשבים שוטים המייצרים את מקור המזון העיקרי של הקנרית האמריקאית.
ציפור לאומית

הקנרית האמריקאית היא ציפור המדינה של איווה וניו ג'רזי, שם היא נקראת eastern goldfinch, ובוושינגטון, שם היא נקראת the willow goldfinch. היא נבחרה על ידי תלמידי בית ספר בוושינגטון בשנת 1951.
שחיינית צרת-מקור

| שחיינית צרת-מקור |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חרטומניים
סוג:: שחיינית
מין:: שחיינית צרת-מקור
שם מדעי
 Phalaropus lobatus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


Phalaropus lobatus
שחיינית צרת-מקור או פָלָרוֹפּוּס (שם מדעי: Phalaropus lobatus) היא מין של עוף מים ממשפחת החרטומניים.
מאפיינים

השחיינית היא עוף קטן באורך 18 ס"מ, משקל של 35 גרם ומוטת כנפיים של 41 ס"מ.
הנקבה גדולה מהזכר, ולבוש הקיץ שלה צבעוני יותר: שני פסים בצבע אדום או אדום-חלודי לאורך צדי החזה ומעלה עד לאחורי הלחיים, הגרון לבן, חלקו העליון של הגוף בגווני אפור עם כתפים בהירים. אצל הנקבות הצבעים יותר בוהקים מאשר אצל הזכרים. פס העין כהה ובולט ונמשך עד למאחורי האוזן. לצעירים יש צבע כתום יותר, ועם פסי גב בולטים מאוד.
המקור ישר ושטוח, מותאם לשליפת יצורים כמו סרטנים וחרקים מבין סדקים. עם זאת היא ניזונה לרוב בתוך המים. במראה היא דומה לשחיינית תלת-גונית האמריקאית ובעלת צבעים אפורים-בהירים עם ראש וצוואר כהים ופס כתום בשני צדי הגוף.
תזונה

מין זה ניזון מפלנקטון, חרקי מים וסרטנים ירודים. שיטת ליקוט המזון היא ייחודית: השחיינית שוחה במעגלים קטנים, יוצרת מערבולת קטנה, ומלקטת במקורה - תוך כדי שחייה סיבובית - את המזון שעולה במערבולת. היא גם שולפת סרטנים וחרקים מתוך סדקים ביבשה, ומקורה הצר מותאם היטב למטרה זו, אך את עיקר מזונה היא מלקטת במים.
תפוצה ואזורי מחיה

שחיינית צרת המקור מצויה בעיקר באזורים עם מים, משום ששם נמצא מזונה: חרקי מים, סרטנים זעירים ושאר יצורים מימיים זעירים שאותם היא מלקטת מפני המים.
שחיינית זו חיה ומקננת בקוטב הצפוני מסביב לאמריקה הצפונית ולצפון אירואסיה. בחורף מרחיקה נדוד עד דרום אפריקה ודרום אמריקה.
בישראל היא חולפת לא שכיחה, בעיקר באביב.
האוכלוסייה העולמית מונה בין 3.5 ל-4.5 מיליוני פרטים והמגמה הכללית היא שלילית. בישראל ישנם גם שחייניות צרות מקור, בעיקר באביב. באפריל 2014 נספרו 33 פרטים בברכות המלח שמצפון לעיר אילת.
רבייה

שחיינית זו, לצד קרוביה לסוג, ייחודית בהתנהגות הרבייה שלה: הנקבה ולא הזכר יותר צבעונית ויותר גדולה והנקבות נלחמות אחת עם השנייה על זכרים להזדווג איתם. לאחר ההזדווגות הנקבה פורשת ומשאירה את הזכר לקנן על 4 ביצים מוסוות. עקב ריבוי טורפים באזור ישנו סיכוי רב שכמה מהתטולות לא ישרדו ולכן היא מקננת עם זכרים רבים ככל האפשר.
מקור השם

השם באנגלית - Red-necked Phalarope מרמז על לבוש הקיץ הנאה של צרת-המקור.
הערות שוליים

↑  שחיינית צרת-מקור באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007417315005171
שחף אגמים

| שחף אגמים |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: שחפאיים
משפחה:: שחפיים
סוג:: כרויקוצפלוס
מין:: שחף האגמים
שם מדעי
 Chroicocephalus ridibundus ‏ליניאוס, 1766
תחום תפוצה


Larus ridibundus
שחף האגמים (שם מדעי: Chroicocephalus ridibundus) הוא עוף ים מהסוג כרויקוצפלוס, במשפחת השחפיים. שחף האגמים הוא הנפוץ והמוכר שבשחפים. הוא חי בלהקות עצומות ומשמיע צווחות רמות.
תפוצה

שחף האגמים הוא עוף נודד. תפוצתו העיקרית באירופה. הוא חורף בחופי הים התיכון ובהם גם בישראל. להקות נודדות נצפות בעונות המעבר לאורך החוף ומעל הים התיכון עצמו. בישראל הוא חורף בעיקר במישור החוף ובעמקי הצפון. אתר הלינה העיקרי של השחפים הוא הכנרת.
בנוסף, שחף זה חורף גם בשטח עצום המשתרע בין הפיליפינים לבין ים סוף כך שניתן לצפות בשחף האגמים גם באילת השוכנת לחוף ים סוף.
מאפיינים פיזיים

אורכו של שחף האגמים 35–40 ס"מ ומוטת כנפיו הצרות והארוכות מגיעה עד מטר אחד. זנבו ממוזלג וצבעו לבן. מקורו כתום, חזק ומעוקל מעט בקצהו, דבר המאפשר לו לקרוע את טרפו לגזרים.
גבו של שחף האגמים אפור, חלק גדול מכנפיו צבוע בלבן חוץ מהקצוות השחורים וחלק קטן אחר הצבוע באפור. בטנו לבנה, רגליו צבועות בשחור-סגלגל ובין אצבעותיו מתוחים קרומי שחייה.
בחורף, ראשו של שחף האגמים לבן, אך בקיץ, בעונת הרבייה, ראשו הופך לשחור.
תזונה

שחף האגמים ניזון מדגים אותם הוא שולה מהמים. בנוסף לכך, שחף האגמים ניזון מחרקים זעירים, רכיכות, תולעים ושפיריות אותן הוא תופס בעודן עפות.
רבייה

בקיץ, בעונת הרבייה, צבע ראשו של השחף הופך לשחור אצל שני המינים. הזכר בוחר את מקום הקינון, ובמקום הזה בני הזוג בונים יחד את הקן. הקן נמצא על הקרקע, על מדף סלע חשוף. הנקבה מטילה בקן 2–3 ביצים לבנות עם כתמים חומים וירוקים, צבע הביצים מסווה אותן מפני טורפים. בני הזוג שותפים בדגירה על הביצים שווה בשווה. לפעמים הזכר מרחיב את שטח הקן כאשר הוא דוגר.
גוזלי השחף בוקעים אחרי 25 ימי דגירה, הם מכוסים פלומה רכה מנומרת בכתמים. תוך חודש בערך מבקיעתם לומדים הגוזלים לעוף, וכמה ימים לאחר מכן הם הופכים לעצמאיים.
גלריית תמונות

שחף אגמים מפהק
שחף אגמים בירקון
שחף אגמים בירקון
Museum specimen
שועל מצוי

| שועל מצוי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלביים
סוג:: שועל
מין:: שועל מצוי
שם מדעי
 Vulpes vulpes ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


שועל מצוי, צולם באשל הנשיא, ישראל. תת-מין V. v. palaestina
שועל מצוי, צולם בשמורת גמלא.
שועל צועד בקנדה
שועל מצוי או שועל אדום (שם מדעי: Vulpes vulpes), הוא מין בסוג שועל הנפוץ במרבית שטחי חצי הכדור הצפוני. השועל המצוי הוא ממיני השועל המוכרים ביותר. בוצעו גם ניסיונות לביית אותו.
מאז ימי קדם חוברו אודות השועל אגדות רבות בזכות עורמתו ופיקחותו הרבה, על אף שבטבע רוב הטורפים האחרים אינם נופלים ממנו בתבונתם.
תפוצה ואזור מחיה

השועל המצוי נפוץ באירופה, באסיה, בצפון אפריקה, בכל רחבי אמריקה, והובא לאוסטרליה על ידי האדם.
בישראל, השועל המצוי הוא הנפוץ מבין מיני השועלים. הוא נפוץ בעיקר בחבל הים-תיכוני, אך אוכלוסייתו מתרחבת דרומה בעיקר בעקבות יישובים ובסיסי צה"ל. בנוסף להיותו טורף הניזון מטרף קטן, ניזון השועל גם מפירות ומשאריות מזון אדם. אוכלוסיות השועל המצוי נפגעו מאוד מהרעלת התנים הגדולה של שנת 1964, ולאחר חיסול אוכלוסיית התנים הגדולה הפך השועל למעביר העיקרי של מחלת הכלבת בארץ.
השועל חי בשטחים פתוחים, באזורי חולות, ביער, בחורש, במדבר, בנאות מדבר וליד מקווי מים ובערים.
אנטומיה

אורך גופו של השועל המצוי 60–70 (עם הראש 80-90) סנטימטרים, אורך זנבו 30–45 סנטימטרים וגובהו 35–50 סנטימטרים. משקלו נע בין 4–15 ק"ג.
הוא ניכר בצבע השחור שעל הצד האחורי של אוזניו. צבע הפרווה בגווני זהוב עד אדום, ומכאן שמו באנגלית. יש לשועל המצוי גם שתי וריאציות גנטיות הנבדלות בצבע הפרווה: האחת מכונה "שועל כסוף" שהוא בעל פרווה בגוונים כסופים-שחורים, והשנייה "שועל הצלב", שעל גבו שני פסים שחורים היוצרים מעין צלב.
השועל נבדל מהכלב בסימנים אחדים: ממדיו קטנים יותר מאלה של רוב הכלבים, חרטומו מחודד והאישון שלו דמוי חריץ צר ומותאם לראיית לילה.
תת-מינים:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  V. v. vulpes  V. v. abietorum  V. v. alascensis  V. v. alpherakyi  V. v. anatolica  שועל ערבי (V. v. arabica) - מצוי בישראל  V. v. atlantica  V. v. barbara  V. v. beringiana  V. v. cascadensis  V. v. crucigera  V. v. daurica  V. v. deletrix  V. v. dolichocrania  V. v. dorsalis  V. v. flavescens  V. v. fulvus  V. v. griffithi  V. v. harrimani  V. v. hoole  V. v. ichnusae  V. v. indutus |  V. v. jakutensis  V. v. japonica  V. v. karagan  V. v. kenaiensis  V. v. kurdistanica  V. v. macroura  V. v. montana  V. v. necator  V. v. niloticus  V. v. ochroxantha  שועל ארץ ישראלי (V. v. palaestina) - מצוי בישראל  V. v. peculiosa  V. v. pusilla  V. v. regalis  V. v. rubricosa  V. v. schrencki  V. v. silacea  V. v. splendidissima  V. v. stepensis  V. v. tobolica  V. v. tschiliensis |  |
תזונה והתנהגות

השועל הוא אוכל-כול ובתפריטו נכללים מכרסמים, עופות, חרקים, לטאות, ביצים ופירות. בקרבת מקומות יישוב השועל ניזון גם משאריות מזון של האדם. השועל חי בטריטוריות שגודלן תלוי בכמות המזון ובמידת פיזורו בשטח. כשהשועל מכריז על טריטוריה הוא משמיע נביחות.
השועל פעיל בלילה ולעיתים גם בשעות הבוקר המוקדמות, ביום הוא מסתתר במחילות שחפר בעצמו או שנמצאו על ידו בשטח.
תזונה והתנהגות > רבייה וגידול צאצאים

השועלים חיים בדרך כלל בזוגות או במשפחות המונות עד שישה פרטים בוגרים, ועל-פי רוב רק נקבה אחת מזדווגת. עונת הייחום היא לרוב בינואר, למרות שיש ביניהן כאלו שמזדווגות מעט מוקדם או מאוחר יותר. הריונה של נקבת השועל נמשך 50–63 יום. לפני ההמלטה מורטת הנקבה פרווה מבטנה ומרפדת בה את מקום ההמלטה שבמחילה שלה. מספר הגורים נע משניים עד שישה גורים. הגורים נולדים עיוורים ומשקלם יכול להגיע עד 150 גרם. לפעמים לא כל הגורים יונקים ביחד, וגור אחד או יותר יושבים או משחקים בצד. ההנקה נמשכת כארבע דקות ולא תמיד היא רצופה. בסביבות גיל שבועיים פוקחים הגורים את עיניהם.
לעיתים נוצר מצב של חוסר נוחות במחילה, למשל כאשר המחילה קטנה יחסית למספר הגורים, או שהיא מתמלאת בפרעושים. במקרה כזה ההורים מעבירים את הגורים מחילה; הם עושים זאת על ידי תפיסת העור החופשי באזור צווארם של הגורים. פעולה זו מתבצעת רק כאשר הגורים עדיין לא הגיעו לגיל 5–6 שבועות. מחקרים טוענים שסיבה נוספת להעברת הגורים ממחילה למחילה היא רצון האם שהגורים יכירו את סביבתם.
כאשר הגורים בני 6–12 שבועות הם מתחילים לצאת מן המחילה. שני ההורים מטפלים בהם ומביאים להם מזון בפיהם, אך ניתן לראות הבדלים מהותיים בין הזכר לנקבה בפעילות זו: הנקבה נמצאת באזור המחילה יותר מהזכר והתנהגות הבאת המזון מפותחת אצלה יותר. היא מניקה ומנקה את הגורים. הזכר קשור פחות לגורים ותוקפני יותר ביחס לנקבה.
בגיל חמישה חודשים נעשים הגורים עצמאיים, ובגיל עשרה חודשים מגיעים לבגרות מינית. תוחלת החיים של שועל בשבי היא 12 שנה, אך בטבע הם חיים בדרך כלל עד שלוש שנים. השועל המצוי לא נמצא בסכנת הכחדה.
גלריית תמונות

שועל באשל הנשיא, ישראל.
הערות שוליים

↑  שועל מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  שועל מצוי במילון בעלי חיים א"י (תשכ"ג), 1963, באתר האקדמיה ללשון העברית
| יונקים בארץ ישראל  |
| --- | --- | --- |
| טורפים בישראל | גירית הדבש • גירית קוואקזית • דלק הסלעים • חמוס השלגים • סמור משויש • לוטרה אירופית • זאב מצוי • זאב זהוב אפריקאי • תן זהוב • שועל החולות • שועל מצוי • שועל צוקים • כלב ים נזירי מצוי • נמייה מצויה • צבוע מפוספס • חתול חולות • חתול ביצות • חתול בר • קרקל • נמר |  |
| אוכלי חרקים בישראל | חדף הרמון • חדף זעיר • חדף לבן-שיניים • חדף קטן • קיפוד מצוי • קיפוד המדבר • קיפוד חולות מצוי |  |
| לווייתנאים בישראל | גרמפוס אפור • דולפין מצוי קצר-חוטם • דולפינן מצוי • דולפינן אנקולי • עבשן קטלני • סטנלה מפוספסת • סטנו תלום שן • זיפיוס חלול-חרטום • ראשתן גדול-ראש • לווייתן מצוי • לווייתן גוץ |  |
| פרסתנים בישראל | ערוד • פרא • חזיר בר • אייל הכרמל • יחמור פרסי • יעל נובי • צבי הנגב • צבי מצוי • ראם לבן |  |
| מכרסמים בישראל | סנאי זהוב • יערון גדול • יערון חרמוני • יערון קטן • יערון צהוב-צוואר • חולדה מצויה • חולדת חוף • עכבר מצוי • עכבר מקדוני • קוצן מצוי • קוצן זהוב • נסוקיה • גרביל החולות • גרביל החוף • גרביל דרומי • גרביל זעיר • גרביל הערבה • גרביל סלעים • יפה זנב • מריון מצוי • מריון חולות • מריון המדבר • מריון לובי • פסמון • חולד ארץ ישראלי • בר אוגר מצוי • נברן השדה • נברן השלג • ירבוע מצוי • ירבוע גדול • נמנמן סלעים • נמנמן העצים • דורבן מצוי • נוטריה |  |
| עטלפים בישראל | עטלף פירות מצוי • יזנוב גדול • יזנוב קטן • אשמן מצוי • אשמן מצרי • לילן מצרי • פרסף גדול • פרסף הנגב • פרסף מצוי • פרסף בהיר • פרסף חיוור • פרסף גמדי • פרספון מצוי • נשפון גדול • נשפון מצוי • נשפון דק-אוזן • נשפון הגדות • נשפון פגום-אוז • כנפן מצוי • אוזנן הנגב • אוזנן החרמון • אודנן • עטלפון לבן-שוליים • עטלפון בודנהיימר • עטלפון ריפל • עטלפון אריאל • עטלפון אירופי • עטלפון סאבי • אפלול מצוי • אפלול הנגב • בלומף שחור • רמשן לילי • אשף מצוי |  |
| יונקים נוספים | שפן סלעים • ארנבת מצויה • תחש המשכן |  |
  
| כַּלְבִּיִּים (מתת-משפחת הכלבים) |
| --- | --- | --- |
| שבט כלבים, תת-שבט כלבים ("דמויי-זאב") | סוג כלב, מינים: זאב מצוי · (תת-מין כלב הבית) • זאב ערבות • זאב אדמוני • זאב אלגונקווין • זאב חבשי • זאב זהוב אפריקאי • תן זהוב ♦ סוג ומין יחיד זאב טלוא ♦ סוג תן, מינים: תן שחור-גב • תן לבן-פס ♦ סוג ומין יחיד דול מצוי |   |
| שבט כלבים, תת-שבט כלביים דרום-אמריקאיים | סוג ומין יחיד זאב הרעמה ♦ סוג ומין יחיד זאב היער ♦ סוג שועל דרום אמריקאי, מינים: שועל הפמפס • שועל דרווין • שועל ארגנטינאי אפור • שועל ארגנטינאי לבן • שועל ערבות פרואני • שועל קולפאו ♦ סוג ומין יחיד שועל הסרטנים ♦ סוג ומין יחיד שועל קטן-אוזן |   |
| שבט שועלים אפורים | סוג שועל אפור, מינים: שועל אפור מצוי • שועל איים אפור |   |
| שבט שועלים | סוג שועל-רקון, מינים: שועל-רקון מצוי • שועל-רקון יפני ♦ סוג ומין יחיד שועל אוזנן ♦ סוג שועל (שועלים אמיתיים), מינים: שועל מצוי (אדום) • שועל פנק • שועל החולות • שועל הכף • שועל שלג • שועל צוקים • שועל בנגלי • שועל קורסאקי • שועל מקרוטיס • שועל מהיר • שועל חיוור • שועל חול טיבטי |   |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565759205171  GND: 4178532-0  LCCN: sh85112058 
שועלים אדומים
שחיינית רחבת-מקור

| שחיינית רחבת-מקור |
| --- | --- |
 שחיינית רחבת-מקור
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חרטומניים
סוג:: שחיינית
מין:: שחיינית רחבת-מקור
שם מדעי
 Phalaropus fulicarius ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
 

שחיינית רחבת-מקור או שחיינית אדומה (שם מדעי: Phalaropus fulicarius) היא מין של עוף מים ממשפחת החרטומניים.
מאפיינים

מידות ממוצעות: אורך: 21 ס"מ. משקל: 63 ג' לנקבה, 50 ג' לזכר. מוטת כנפיים 42 ס"מ.
שלא כמקובל בעולם העופות הנקבה גדולה מהזכר, וצבעונית יותר ממנו בלבוש הקיץ שלה: כיפה שחרחרה, לחיים לבנות, גרון וגחון בצבע אדמדם-חלוד, מקור צהוב עם קצה שחור, גב מפוספס בחום-לבן ורגליים אפורות. לבוש החורף פחות צבעוני, בצבעי לבן, אפור ואפור-תכול. בלבוש זה דומה שחיינית רחבת מקור לשחיינית צרת מקור והאבחנה העיקרית בין המינים נעשית על-פי צורת המקור, שהוא עבה יותר אצל הראשונה.
השחייניות מתאפיינות בקרומי-שחייה נפרדים, כלומר, אחד בכל אצבע. מאפיין זה נמצא אצל מעט עופות מים, ביניהם האגמייה.
תזונה

מין זה ניזון מפלנקטון, חרקי מים וסרטנים ירודים. דרך ליקוט המזון היא ייחודית: השחיינית שוחה במעגלים קטנים, יוצרת מערבולת קטנה, ומלקטת במקורה, תוך כדי סיבוב, את המזון שעולה במערבולת.
תפוצה ואזורי מחיה

שחייניות רחבות מקור חיות ודוגרות בחוג הארקטי של אירו-אסיה - גרינלנד, איסלנד, סיביר - ובצפון אמריקה. לקראת החורף הן נודדות לדרום אפריקה ודרום אמריקה בהתאמה (ר' מפת תפוצה קיץ-חורף). בשל עובדה זו הן נחשבות לנודדות ארוכות-טווח.
בישראל הן נחשבות למזדמנות נדירות ביותר, עם תצפיות בודדות בכל שנה.
אזורי המחיה שלהן הם מקווי מים, והן מבלות את רוב זמנן בשחייה (מכאן שמן). הן מותאמות למחיה במים מתוקים ומלוחים כאחת, ומרבות להימצא בלב ים, בעיקר בעונת הנדידה והחורף.
רבייה

מין זה מתאפיין בהתנהגות רבייה יוצאת דופן, שנצפית רק אצל מיני ציפורים מעטים: היפוך תפקידים בין הזכר לנקבה. לא רק שהנקבה היא המחזרת אחרי הזכר אלא שלאחר הטלת הביצים היא עוזבת את הקן ומחפשת בן זוג אחר לרבייה. תופעה זו נקראת רבייה פוליאנדרית - נקבה אחת עם מספר זכרים. הדגירה וגידול האפרוחים מוטלים על הזכר לבדו. גם הנדידה דרומה מתבצעת בנפרד: הנקבות יוצאות מוקדם יותר, מיד לאחר הטלת הביצים האחרונה. הזכרים והצאצאים הצעירים יוצאים דרומה כחודש-חודשיים לאחר מכן.
גלריה

Museum specimen
הערות שוליים

↑  שחיינית רחבת-מקור באתר הרשימה האדומה של IUCN
שלגית ההרים

| שלגית ההרים |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: דרוריים
סוג:: Montifringilla
מין:: שלגית ההרים
שם מדעי
 Montifringilla nivalis ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


Montifringilla nivalis nivalis
שלגית ההרים (שם מדעי: Montifringilla nivalis) היא מין של ציפור שיר ממשפחת הדרוריים החיה בהרי אירואסיה. תפוצתה בטבע רחבה והיא איננה בסכנה.
מאפיינים

השלגית דומה במראה לדרור הבית אך צבעונית יותר. אורכה מגיע ל-16.5 עד 19 ס"מ והיא בעלת נוצות חומות עם ראש וחזה אפורים והבטן לבנה. המקור שחור וחרוטי שבקיץ משנה צבע לצהוב ומגדל "סינר" שחור, הכנפיים חומים עם קצוות לבנים לאורך הכנף והזנב שחור עם קצוות לבנים. אין הבדלים גדולים בין הזוויגים.
השלגית חיה לרוב בין הרים גבוהים וגבעות חשופות מקרח, לרוב מעל 1,500 מטר. תפוצתה בטבע היא ברחבי דרום אירופה (הפירנאים, האלפים, קורסיקה והבלקן), דרך מרכז אסיה ועד להרי מערב סין. השלגית היא מין מזדמן נדיר בישראל.
היא חיה על הקרקע, מחפשת אחר זרעים וחרקים ומקננת בנקיקים או במחילות של מכרסמים או פיקתיים. בקן הנקבה מטילה 3–4 ביצים.
תת-מינים

ישנם 7 תת-מינים שלה:
M. n. nivalis
M. n. leucura
M. n. alpicola
M. n. gaddi
M. n. tianshanica
M. n. groumgrzimaili
M. n. kwenlunensis
הערות שוליים

↑  שלגית ההרים באתר הרשימה האדומה של IUCN
שליו אמריקאי מצויץ

| שליו אמריקאי מצויץ |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: שלווים אמריקניים
סוג:: בובווייט
מין:: שליו אמריקאי מצויץ
שם מדעי
 Colinus cristatus ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


שליו אמריקאי מצויץ
שליו אמריקאי מצויץ (שם מדעי: Colinus cristatus; מוכר גם בשם: בובווייט מצויץ) הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת השלווים האמריקניים, (סוג: Colinus), הנפוץ בצפון אמריקה הדרומית, מדרום פנמה, קולומביה, ונצואלה וברזיל ועד קוסטה ריקה והאיים האנטילים ההולנדיים. כפי שניתן ללמוד משמו, על ראשו של השליו האמריקאי המצויץ, ציצת נוצות.
בית גידולו הטבעי של שליו זה, הוא אזורי סוואנה פתוחים, שולי וקרחות יער ובקרבת מקווי מים. את רוב חייו הוא מבלה על הקרקע, אך כאשר הוא מופרע משלוותו, מתעופף השליו למרחק קצר, במטס מהיר ורעשני.