stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'וזף אנדרסון (פוליטיקאי)
ביוגרפיה > אחרית חייו

לאחר פרישתו מהסנאט, אנדרסון מונה למבקר משרד האוצר האמריקאי, הראשון שכיהן בתפקיד זה, על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון, וכיהן בתפקיד זה מ-1815 עד 1836. הוא מת בוושינגטון ב-17 באפריל 1837, ונקבר בבית הקברות של הקונגרס.
מורשת

בנו של אנדרסון, אלכסנדר אנדרסון, שימש כסנאטור מטנסי מ-1840 עד 1841, ועזר בארגון ממשלת מדינת קליפורניה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19. בן נוסף, ויליאם, כיהן בבית המחוקקים של המדינה, ואחיין, ג'יימס וו. דדריק, כיהן כשופט בבית המשפט העליון של טנסי. מחוז אנדרסון, טנסי, נקרא על שמו של ג'וזף אנדרסון, וכן העיר אנדרסונוויל נקראה על שמו.
הערות שוליים

↑  "Decisions of the Comptroller General of the United States". 1957.
↑  "Congress slaveowners", The Washington Post, 2022-01-13, נבדק ב-2022-07-04
↑  "TO PASS H.R. 119, (APP. 7/9/1798, 1 STAT 578), AN … -- Senate Vote #141 -- Jul 6, 1798". GovTrack.us (באנגלית). נבדק ב-2023-09-07.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3982 5553  LCCN: n86114913  SNAC: w6pc3qgx  US Congress: A000197  VIAF: 6418653   WorldCat (עם VIAF): 6418653 
קברו של אנדרסון.
ג'ון פיקרינג (שופט)

| --- | --- |

דיוקן של ג'ון פיקרינג
 לידה:  22 בספטמבר 1737 ניואינגטון, ניו המפשייר
 פטירה:  11 באפריל 1805 (בגיל 67) פורטסמות', ניו המפשייר, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות אולד נורת', פורטסמות', ניו המפשייר
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד
 עיסוק:  שופט
 פרסים והוקרה
 עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 
ג'ון פיקרינג (באנגלית: John Pickering; ‏ 22 בספטמבר 1737 – 11 באפריל 1805) היה מושל ניו המפשייר, שופט בית המשפט העליון של ניו המפשייר ושופט מחוזי במחוז ניו המפשייר. הוא היה הפקיד הפדרלי השני שהודח על ידי בית הנבחרים והראשון שהורשע והועבר מתפקידו במשפט הדחה שנערך לו בסנאט.
השכלה וקריירה

פיקרינג נולד ב-22 בספטמבר 1737 בניואינגטון, ניו המפשייר. הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד ב-1761. הוא החל להתמחות בגרינלנד, פרובינציה בניו המפשייר, ועבר מאוחר יותר לפורטסמות', עד 1783, והמשיך בהתמחות בין 1788 ל-1790. הוא היה חבר בוועידת ניו המפשייר בין 1781–1783 ושוב בין 1791–1792. הוא נבחר לבית הנבחרים של ניו המפשייר ב-1783 וכיהן בו עד 1787. הוא היה חבר בוועידת ניו המפשייר שתפקידה היה לאשרר את החוקה האמריקאית ב-1788. פיקרינג היה חבר גם בסנאט של ניו המפשייר ובמועצה המבצעת של המדינה עד 1790. בשנת 1790 כיהן כמושל ניו המפשייר (שנקרא אז "נשיא ניו המפשייר"). בין 1790 ל-1795 כיהן כשופט בית המשפט העליון של המדינה.
כשופט

פיקרינג הוצע לתפקיד שופט מחוז ניו המפשייר ב-10 בפברואר 1795 על ידי ג'ורג' וושינגטון, אחרי פטירתו של ג'ון סאליבן מספר שבועות מוקדם יותר. ב-11 בפברואר אושר מינויו על ידי הסנאט האמריקאי והושבע באותו היום. כהונתו הופסקה ב-12 במרץ 1804 עקב משפט ההדחה שהתנהל מולו בסנאט והרשעתו בו.
כשופט > הדחה

ב-1800, התחיל ג'ון פיקרינג להראות סימנים של חולשה מנטלית. חולשה זו הפכה למכשול משמעותי מספיק ב-25 באפריל 1801 כשעמיתיו לשיפוט שלחו מכתב לבית המשפט הראשון לערעורים בבקשה למחליף זמני. לתפקיד המחליף מונה ג'רמייה סמית', שופט בית המשפט לערעורים, ובהתאם לסעיף 25 של חוק המשפטים הוא לקח עליו את התיקים של ג'ון פיקרינג.
עם העברת חוק המשפטים של 1802 בוטלה סמכות בית המשפט הראשון לערעורים. ב-3 בפברואר 1803, הנשיא תומאס ג'פרסון העביר לבית הנבחרים האמריקאי ראיות נגד ג'ון פיקרינג, בהן הואשם בפסיקות לא חוקיות ובמוסר רע עקב שיכרון חושים בזמן שהוא על כס השיפוט. ב-2 במרץ 1803 הצביע בית הנבחרים בעד הדחת פיקרינג בגין שכרות ופסיקות לא חוקיות. הדבר עורר מחלוקת פוליטית, כשהפדרליסטים האשימו את ההמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בפגיעה בחוקה בניסיונם להדיח שופט מתפקידו למרות שלא ביצע "פשעים חמורים או עבירות" שהם עילה להדחה על פי החוקה.
מותו

ג'ון פיקרינג נפטר ב-11 באפריל 1805 בפורטסמות', ונקבר בבית הקברות בעיר.
מרים א. פרגוסון

מרים אמנדה וואלאס "מא" פרגוסון (באנגלית: Miriam Amanda Wallace "Ma" Ferguson;‏ 13 ביוני 1875 –  25 ביוני 1961) הייתה פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה בשתי קדנציות כמושלת טקסס. היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה, ואחת משתי הנשים הראשונות שכיהנו כמושלות בארצות הברית.
חיים אישיים

פרגוסון נולדה ב-13 ביוני 1875 בחווה במחוז בל בטקסס, לג'ו לפסלי וואלאס ואליזה אלמירה וואלאלס. היא למדה במכללת סלאדו ולאחר מכן במכללת ביילור פמיל. כשהייתה בת 24 התחתנה עם ג'יימס אדוארד פרגוסון, עורך דין. לזוג נולדו שתי בנות, אוידה ודוריס.
בין השנים 1915–1917 כיהן ג'יימס כמושל טקסס, אך הוא הואשם על ידי הסנאט של טקסס בגין פעולות שנקט כנגד אוניברסיטת טקסס. הסנאט הרשיע אותו ואסר עליו להחזיק שוב בתפקיד ציבורי בטקסס.
ג'יימס מת משבץ מוחי בשנת 1944.
קריירה > קדנציה ראשונה

בשנת 1924, לאחר הדחתו של בעלה, התמודדה פרגוסון על המועמדות הדמוקרטית לתפקיד המושל והצליחה להיבחר. במהלך מסע הבחירות שלה היא הבהירה שהיא ממשיכה את דרכו של בעלה. באותה שנה היא ניצחה בבחירות הכלליות עם 58.9% וכך הפכה למושלת הראשונה של טקסס.
קריירה > קדנציה שנייה

בשנת 1932 התמודדה פרגוסון שוב בבחירות, והביסה את המועמד הרפובליקני אורוויל בולינגטון עם 61.6%. מיד לאחר כניסתה לתפקיד בינואר 1933 היה עליה להתמודד עם בעיות כלכליות שנוצרו בעקבות השפל הגדול, מה שגרם לה לקצץ בתקציבי כוחות הביטחון. מהלך זה גרם לעליית הפשיעה בטקסס.
בשנת 1940 התמודדה פרגוסון שוב על המועמדות הדמוקרטית, אך ללא הועיל.
היא מתה מאי ספיקת לב בשנת 1961, בהיותה בגיל 86, ונקברה בבית הקברות של מדינת טקסס שבאוסטין.
הערות שוליים

↑  מרים א. פרגוסון, עץ משפחה, באתר Geni
↑  מרים פרגוסון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
גשר קיגסטון-ריינקליף

| --- | --- |

גשר קיגסטון-ריינקליף מעל נהר ההדסון
 מידע כללי
 סוג:  גשר מסבך, גשר אגרה, גשר 
 שימוש:  חציית נהר ההדסון לכלי רכב, אופניים והולכי רגל ממזרח וממערב.
 כתובת:  קינגסטון 
 מיקום:  במערב, קינגסטון (מזרח)(אנ') במזרח, ריינקליף(אנ') ניו יורק (מדינה)
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1954 – 2 פברואר 1957 (כ־3 שנים)
 עלות:  17.5 מיליון דולר
 מידות
 אורך:  2,375 מטר
 גובה:  46.3 מטר
 מידע טכני
 נתיבים:  2 למכוניות, 1 לרוכבי אופניים, 1 להולכי רגל.
 
 קואורדינטות:  41.9776°N 73.94625°W
 he
 
גשר ג'ורג' קלינטון קינגסטון-ריינקליף (באנגלית: George Clinton Kingston–Rhinecliff Bridge) הוא גשר אגרה המשתרע מעל נהר ההדסון במדינת ניו יורק, הנושא את כביש ניו יורק NY 199(אנ') מצפון לעיר קינגסטון(אנ') ולכפר ריינקליף(אנ'). הוא נפתח לתנועה ב-2 בפברואר 1957, כגשר דו-נתיבי (אחד לכל כיוון). הפתיחה הרשמית הייתה ב-11 במאי 1957. העלות המקורית הייתה 17.5 מיליון דולר.
שמו של גשר קינגסטון-ריינקליף מעט מטעה, מכיוון שהוא למעשה מחבר את מזרח קינגסטון עם ריינבק(אנ'). למעשה, הגשר קיבל את שמו מהמעבורת שחצתה בעבר את ההדסון באזור זה. בשנת 1999 שונה שם המעבר באופן טקסי ל"גשר ג'ורג' קלינטון קינגסטון-ריינקליף", כדי לכבד את המושל הראשון של מדינת ניו יורק. עם זאת, רוב האנשים עדיין מתייחסים לגשר כ"גשר קינגסטון-ריינקליף".
היסטוריה

פקידים מקומיים ציפו שהתנועה חוצת ההדסון תגדל לאחר מלחמת העולם השנייה, והציעו הקמת גשר חדש כדי להתמודד עם הביקוש, במקום חידוש שירות המעבורות. תמיכה בגשר בין קינגסטון לריינקליף הופיעה לראשונה ב-1944, כאשר שני סנאטורים: האחד ממחוז אלסטר(אנ'), והשני ממחוז דאטשס(אנ'), תמכו בחקיקה להקצאת 50,000 דולר למחקר בנושא. למרות שהצעת החוק עברה בשני בתי בית המחוקקים של מדינת ניו יורק, המושל תומאס דיואי הטיל וטו על הצעת החוק, עד להוכחה שהגשר המוצע הוא הכרחי.
בינתיים, דיואי אישר, החל משנת 1946, את חידוש המעבורת קינגסטון-ריינקליף תחת ניהולה של רשות הגשרים של מדינת ניו יורק(אנ'). לאחר מספר התנגדויות נוספות מצידו, דיואי אישר לבסוף את חוק וויקס-הטפילד (על שם שני הסנאטורים במדינה שנתנו חסות ל- חקיקה מקורית), שאישרה מחקרים עבור הגשר המוצע. במרץ 1947 הכריז מפקח מחלקת העבודות הציבוריות של מדינת ניו יורק(אנ'), על גשר קינגסטון-ריינקליף המוצע כ"כביש מהיר נחוץ", המאפשר להתחיל את תכנונו.
אתר הגשר, כפי שהוצע במקור, היה בין קינגסטון פוינט למרכז העיר ריינבק. התכנון היה בתחילה גשר תלוי, כמעט זהה במראהו לגשר מיד-הדסון(אנ'), שנמצא כ-30 קילומטרים דרומית לאתר הנוכחי. כשהאתר הועבר כ-4.8 קילומטרים צפונה, לא היה סלע יציב למעגנים, ולכן העיצוב שונה לסוג הגשר הנוכחי. הבנייה החלה בשנת 1954. כאשר הוצע להקים את גשר ניוברג-ביקון, שמיקומו כ-50 קילומטרים מדרום לגשר הנוכחי, הוכנסו הוראות בחקיקה המורה, כי לא ניתן להתחיל בבניית האחרון, עד להשלמת גשר קינגסטון-ריינקליף.
בסוף 2019 נוסף שביל להולכי רגל לגשר. רוחבו 4 רגל, והוא מופרד מהתנועה באמצעות מחסום בגובה 3 מטר. השביל הוא חלק מפרויקט אמפייר סטייט טרייל(אנ'). השביל נמצא בצד הדרומי של הגשר, לצד התנועה לכיוון מזרח. שביל זה מיועד להולכי רגל בלבד; רוכבי אופניים ימשיכו להשתמש בשולי הכביש.
החוצים את הגשר מזרחה מחויבים בתשלום אגרה בסך 2.15 דולר, הנגבה באופן אלקטרוני.
ביאורים

↑  קיגסטון פוינט הוא חוף רחצה ופארק לחופו המערבי של נהר ההדסון, בתוך מפרץ קטן, ובתחומי העיר קינגסון. לפרטים לחצו כאן.
↑  על פי המפה, נראה שאלה 2 הנקודות שהמרחק ביניהם, על פני ההדסון, הוא הקטן ביותר באזור
↑  מסלול האמפייר סטייט הוא שביל רב שימושי במדינת ניו יורק שהושלם בדצמבר 2020. השביל עובר מצפון מנהטן לגבול קנדה-ארצות הברית ב-Roses Point ליד הקצה הצפוני של אגם שמפליין, וגם מבאפלו לאולבני. המסלול באורך 1,210 קילומטרים, הוא השביל הרב-שימושי הארוך ביותר בארצות הברית. השביל כולל קטעי שבילים קיימים, השומרים על זהותם הקיימת, אך כעת נחתמים יחד כקטע של שביל האמפייר סטייט.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Kingston–Rhinecliff Bridge - Historical Overview, Nyc Roads
1 2  The “Hamilton Fish” Newburgh-Beacon Bridge - Fast facts * History * Engineering * Bridgewalk * Local Links * Contact, New York State Bridge Authority
↑  Five Things You May Not Know About the Kingston-Rhinecliff Bridge, 94.3 Lite Fm
↑  Doxsey, Patricia, Hudson River bridge tolls for E-ZPass users rise next month. Daily Freeman, April 12, 2021
גשר קינגסטון מכוסה בחלקו המזרחי בערפל בבוקר סתווי.
בטי מקולום

בטי לואיז מקולום (באנגלית: Betty Louise McCollum; נולדה ב-12 ביולי 1954) היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הדמוקרטית ותנועת הסוציאליסטים הדמוקרטים של אמריקה. בשנת 2001 החלה לכהן בבית הנבחרים של ארצות הברית כנציגת מחוז סיינט פול, עיר הבירה של מדינת מינסוטה. היא האישה השנייה שנבחרה לקונגרס ממינסוטה.
ביוגרפיה

מקולום נולדה במיניאפוליס, מינסוטה. סיימה תואר ראשון בהוראה בשנת 1976 ועבדה כמורה בתיכון ולאחר מכן כמנהלת מכירות.
נבחרה למועצת העיר צפון סיינט פול בשנת 1986. בשנת 1992 נבחרה לבית הנבחרים של מינסוטה. בשנת 2000 נבחרה לקונגרס של ארצות הברית. היא האישה השנייה שנבחרה לקונגרס ממינסוטה, לאחר קויה נוטסון (אנ') שהייתה חברת קונגרס בשנות החמישים.
מקולום הייתה פעילה בוועדות רבות של הקונגרס, בין השאר בנושאי פנים ואיכות הסביבה, חינוך, רפורמה בממשל ותכנון תקציבי.
עמדות פוליטיות

מקולום תומכת בזכות להפלה מלאכותית וחברה במספר ארגונים הפעילים בנושא זה.
היא תומכת בעקביות בזכויות להט"ב, וזכתה לשבחים מפעילים בקהילת הלהט"ב בארצות הברית על פעילותה. תמכה, בין השאר, בנישואים של בני-זוג מאותו המין.
תמכה בזכויות הקשישים מול הביטוח הלאומי האמריקאי, וכן בנושאי איכות הסביבה, בהם עידוד מקורות אנרגיה שאינם מבוססי פחמן. יזמה חוק לזיכוי נקודות מס עבור שימוש באנרגיה מתחדשת.
בשנים 2011 ו-2012 הכניסה תיקונים לתקציב הביטחון שגרמו לקיצוץ המימון ללהקות צבאיות בסך 125 מיליון דולר. לפעילות זו התנגד האיגוד הלאומי האמריקאי לחינוך מוזיקלי.
תמכה במספר חוקים להגבלת שימוש פרטי בכלי נשק.
בשנת 2015 קראה לחקור את הצייד וולטר פאלמר בפרשת האריה ססיל.
לאורך כהונתה בבית המחוקקים היא גילתה עניין מיוחד במדיניות שמטרתה להגן על ילדים. היא פעלה להגדלת הסיוע לילדים חולי איידס, מניעת נישואי קטינים ושיפוץ בתי ספר של ילידים אמריקאים.
יחסה לישראל

מקולום מגדירה את עצמה פרו-ישראלית, ולדבריה מדינת ישראל היא בעלת ברית מרכזית של ארצות הברית. היא תמכה בעקביות בהענקת סיוע צבאי משמעותי לישראל. עם זאת בשנות כהונתה בבית הנבחרים התייחסה מקולום למקרים רבים של הפרת זכויות אדם ברחבי העולם, חלקם קשורים לכיבוש הישראלי.
היא הצהירה שהיא תומכת בפתרון שתי המדינות והביעה תמיכה בג'יי סטריט. בשנת 2006 התנגדה לחוק שנועד להגביל את הסיוע הכספי של ארצות הברית לרשות הפלסטינית. התנגדות זו גרמה לסכסוך ארוך בינה לבין איפא"ק.
ביוני 2015 התלוננה בפני מזכיר המדינה ג'ון קרי על יחסה של ישראל כלפי ילדים פלסטינים: "מעצר ילדים פלסטינים בידי צה"ל הוא פגיעה בלתי מוצדקת בזכויות אדם. אני מקווה שמכתב זה יביא ללחץ מצד מחלקת המדינה כלפי ממשלת ישראל ויסיים את ההתעללות המערכתית הזו באופן מיידי." באוגוסט 2015 שלחה מכתב נוסף למזכיר המדינה, בו התייחסה למותם של שני צעירים פלסטינים בני 16 ו-17 מירי כוחות צה"ל במאי 2014, במהלך הפגנות יום הנכבה ליד רמאללה. היא ביקשה לבדוק האם אירוע זה יכול למנוע מישראל לקבל סיוע צבאי מכוח חוק לייהי (אנ') האוסר על ארצות הברית להעניק סיוע צבאי לממשלות המפרות זכויות אדם. על בסיס חוק זה נשלל בעבר סיוע צבאי למדינות רבות, בהן טורקיה, מקסיקו וניגריה.
במרץ 2016 הייתה בין החותמים על מכתב של הסנאטור הדמוקרטי פטריק לייהי ובו דרישה לחקור הפרות של זכויות אדם בידי ישראל ולבדוק חשדות לפיהן כוחות הביטחון "הוציאו להורג" פלסטינים בשטחים ללא משפט.
בדצמבר 2016 תמכה בהימנעות ממשל אובמה מהטלת וטו בהחלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם. בנובמבר 2017 הגישה מקולום הצעת חוק לפיה ייאסר מימון אמריקאי של פעילויות הכרוכות במעצר צבאי של ילדים בכל מדינה שהיא, כולל ישראל. ההצעה לא הגיעה לשלב הדיון בבית הנבחרים.
בספטמבר 2018 האשימה את ישראל בהיותה מדינת אפרטהייד, בעקבות אישור חוק הלאום בכנסת.
במאי 2019 הגישה שוב הצעת חוק לפיה ייאסר על מדינות המקבלות סיוע צבאי מארצות הברית (בהן ישראל) להשתמש בכספי הסיוע למימון מעצרים, חקירות או עינויים של ילדים. בהקדמה להצעת החוק נאמר כי בין 500 ל-700 ילדים פלסטינים בגילאי 12 עד 17 נעצרים ונחקרים מדי שנה על ידי צה"ל. ביולי 2019 העלה בראד שניידר הצעת חוק בבית הנבחרים נגד פעילות ה-BDS. ההצעה עברה ברוב של 398 נגד 17. מקולום הייתה בין המתנגדים הבודדים להצעה.
בפברואר 2020 פרסמה איפא"ק הודעה בה נטען כי "רדיקלים בקונגרס מאיימים על יחסי ישראל-ארצות הברית" ובה תמונה של מקולום לצד חברות הסקווד, אילהאן עומאר ורשידה טליב. בתגובה כתבה מקולום: "לפי איפא"ק, הצעת החוק שלי להגן על ילדים פלסטינים מפני חקירות, התעללות ועינויים בבתי כלא צבאיים היא זדונית יותר מדאעש. זו לא רטוריקה פוליטית ריקה, זאת הסתה".
הערות שוליים

↑  The Minnesota Congresswoman Who Can Criticize Israel, באתר הפינגטון פוסט, ‏11 באוקטובר 2019 (באנגלית).
↑  Rep. Betty McCollum stakes out lonely turf on Israel, ‏9 בינואר 2017 (באנגלית).
↑  Rep. Betty McCollum has become one of the strongest critics of Israeli policy in Congress, ‏9 באוגוסט 2019 (באנגלית).
↑  US lawmaker wants Israel military aid halted over Palestinian deaths, באתר The Times of Israel, ‏25 באוגוסט 2015 (באנגלית).
↑  איתמר אייכנר, מחוקקים אמריקנים: לחקור את ישראל על "הוצאות להורג", באתר ynet, 30 במרץ 2016.
↑  US bill would withhold military aid to Israel over detention of Palestinian kids, באתר The Times of Israel, ‏3 במאי 2019 (באנגלית).
↑   אמיר תיבון, הצעה בקונגרס: ישראל לא תוכל להשתמש בסיוע הצבאי מארה"ב למעצר קטינים פלסטינים, באתר הארץ, 15 בנובמבר 2017.
↑  "It Is Called Apartheid" - Rep. McCollum Speech at USCPR National Conference, סרטון בפייסבוק, ‏12 באוקטובר 2018 (באנגלית).
↑  New House Bill Would Bar Israel From Using U.S. Military Aid to Detain Palestinian Children, באתר The Intercept, ‏1 במאי 2019 (באנגלית).
↑  McCollum Statement: Hate Speech Makes AIPAC a Hate Group, באתר האישי של חברת הקונגרס בטי מקולום, ‏12 בפברואר 2020 (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w6h52h1m  US Congress: M001143
יואב שניידר

| --- | --- |

שניידר, יוני 2023
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 82 בחטיבה 7  מפקד גדוד 532 בחטיבה 460  סגן מפקד חטיבת הנח"ל  מפקד חטיבת אגרוף הברזל
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
 
יואב שניידר הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה המכהן כמפקד חטיבת אגרוף הברזל.
ביוגרפיה

התגייס לצה"ל בשנת ועבר קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
במלחמת לבנון השנייה שימש מפקד מחלקה בגדוד 74 של בחטיבה 188. ב-3 באוגוסט 2006, נפגע הטנק עליו פיקד שניידר מטיל נגד טנקים בעת שעלה לעמדת אש חשופה בכפר רג'מין בדרום לבנון. שניידר נפצע קשה ופונה במסוק לבית החולים רמב״ם, שלושת אנשי הצוות שלו נהרגו.
בשנים 2018–2020 פיקד על גדוד 82 בחטיבה 7. באוגוסט 2020 שימש מפקד גדוד 532 בחטיבה 460 עד 4 בספטמבר 2022. לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת הנח"ל. בשנת 2023 מונה למפקד חטיבת אגרוף הברזל, עליה פיקד במהלך מלחמת חרבות ברזל ובמבצע חיצי הצפון.
הערות שוליים

↑  אמה גולינקר, ‏אנדריי קיבל את סיכת השריונר ב-3 ביולי. אחרי חודש הוא נהרג, באתר מעריב אונליין, 25 באפריל 2023
↑   מערכת את"צ, אל"ם יואב שניידר נכנס לתפקיד מפקד חטיבת אגרוף הברזל, באתר צה"ל, 7 ביוני 2023
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דאג למלפה

דאגלס לי למלפה (באנגלית: Douglas Lee LaMalfa; נולד ב-2 ביולי 1960) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת קליפורניה, מאז 2013. מחוז הקונגרס הראשון אותו הוא מייצג הוא השני בגודלו בקליפורניה מבחינה גאוגרפית, לאחר מחוז הקונגרס השמיני. טרם היבחרו לקונגרס, היה למלפה חבר בית המחוקקים של קליפורניה בשנים 2002–2012.
ביוגרפיה

למלפה הוא דור רביעי למשפחת חקלאים שגידלו אורז, תושבי צפון קליפורניה מזה עשרות שנים. הוא סיים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת המדינה הפוליטכנית של קליפורניה (אנ'), שם השלים לימודי תואר ראשון בחקלאות ועסקים. בשנת 2002 התמודד למלפה אל האספה המדינתית של קליפורניה במחוז הבחירה השני. הוא זכה בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית עם 59% מהקולות, ובבחירות הכלליות נבחר עם 67% מקולות הבוחרים. ב-2004 ובשנת 2006 נבחר מחדש. במהלך כהונתו באספה המדינתית תמך בהצעה 209 שהקיצה אפליה מתקנת בחוקת קליפורניה, ופעל להעברת "חוק הגנת הנישואין" שאסר על נישואים של בני-זוג מאותו המין.
בשנת 2010, לאחר שלא יכול היה להתמודד מחדש לאספה המדינתית בשל מגבלות כהונה, רץ למלפה אל הסנאט של קליפורניה במחוז הבחירה הרביעי. בבחירות המקדימות הרפובליקניות זכה ב-59% מהקולות, ואחר כך בבחירות הכלליות גרף 57% מקולות הבוחרים. כסנאטור, למלפה התנגד להצעה שקראה להקים רכבת מהירה בקליפורניה, בנימוק כי ההצעה לא עולה בקנה אחד עם המשבר הפיזיקלי בו הייתה נתונה קליפורניה. למלפה הוסיף להתנגד להצעת חוק המחייבת מורים להיסטוריה בכל בתי הספר הציבוריים בקליפורניה ללמד היסטוריה של הומוסקסואליות וזכויות האזרח, ולאמנת ההצבעה הבין-מדינתית הלאומית הקוראת לבטל חבר האלקטורים.
בינואר 2012 הודיע וולי הרגר, נציג מחוז הקונגרס השני בבית הנבחרים של ארצות הברית, על פרישתו מהחיים הפוליטיים לאחר ששירת בקונגרס האמריקאי ברציפות מאז 1987. בסמוך להודעת פרישתו הביע תמיכה בלמלפה, שהחל את התמודדותו הראשונה אל בית הנבחרים האמריקאי. במהלך הבחירות נחשב לפייבוריט של המירוץ, וידו הייתה על העליונה במהלך מערכת הבחירות הכלליות. בבחירות אלה נבחר עם 57% מהקולות.
במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית בשנת 2016, תמך למלפה בסנאטור מרקו רוביו מפלורידה. עם זאת, לאחר היבחרו של דונלד טראמפ למועמד הרפובליקני לנשיאות וניצחונו את הילרי קלינטון, היה למלפה מתומכיו הנאמנים ביותר של הנשיא טראמפ, ויצא להגנתו במהלך הליך ההדחה הראשון שלו על רקע פרשת טראמפ–אוקראינה. בדצמבר 2020 נמנה למלפה בין 126 חברי בית הנבחרים מהמפלגה הרפובליקנית שחתמו על מכתב ידידי בית המשפט לשם הבעת תמיכה בתיק "טקסס נגד פנסילבניה", תובענה ייצוגית שהוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בניסיון לערער על תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 במספר מדינות מתנדנדות, בהן ג'ו ביידן ניצח את הנשיא המכהן דונלד טראמפ. בית המשפט העליון מיאן לדון בתיק על סמך שלטקסס אין זכות עמידה לערער על תוצאות בחירות במדינה אחרת, על סמך פרק 3 לחוקת ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)
↑  לארי מיטשל, Doug LaMalfa rolls to easy victory in race for Congress, באתר Chicoer‏, 7 בנובמבר 2012 (באנגלית)
↑  ג'ונתן איזלי, California rep backs Rubio for president, באתר The Hill‏, 18 בנובמבר 2015 (באנגלית)
↑  ליז בוון, LIZ WRITES LIFE: Congressman LaMalfa on Trump, impeachment, and dam removal, באתר SiskiyouDaily‏, 3 באוקטובר 2019 (באנגלית)
↑  מייקל ר. בלוד וניקולס ריקרדי, Biden officially secures enough electors to become president, באתר AP‏, 5 בדצמבר 2020 (באנגלית)
↑  הניו יורק טיימס, ביהמ"ש העליון בארה"ב דחה את התביעה של טקסס נגד תוצאות הבחירות, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w6ds3mj7  US Congress: L000578
בית הנבחרים של אלבמה

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 הרכב
 מספר מושבים:  105 
 
 באדום- חברי המפלגה הרפובליקנית (76) בכחול- חברי המפלגה הדמוקרטית (26)
 משכן
  
 בית המדינה של אלבמה 
 קואורדינטות:  32°22′37″N 86°17′57″W﻿ / ﻿32.376944444444°N 86.299166666667°W﻿ / 32.376944444444; -86.299166666667
 אתר אינטרנט
 אתר רשמי
 
בית הנבחרים של אלבמה הוא הבית התחתון בבית המחוקקים של מדינת אלבמה. הוא מהווה חלק חשוב ברשות המחוקקת של המדינה. מקום מושבו של בית הנבחרים נמצא בבירת אלבמה, מונטגומרי.
מבנה

הבית מורכב מ-105 חברים. החברים הם תושבי אלבמה. הבית הוא אחד מחמשת הבתים התחתונים היחידים בארצות הברית שהנציגים בהם נבחרים לתקופה של ארבע שנים, ולא שנתיים כפי שנהוג ברוב בתי הנבחרים בארצות הברית, כולל בבית הנבחרים הפדרלי.
סמכויות

כל הצעות החוק הקשורות להקצאות כספים וגיוס כספים על ידי מיסים מתחילות את דרכן בבית הנבחרים, כפי שנהוג גם בקונגרס של ארצות הברית. רוב רגיל יכול להעביר כל הצעת חוק, למעט תיקונים לחוקה והקצאות כספים לארגונים לא ממשלתיים. תיקונים לחוקה מצריכים הסכמה של שלוש חמישיות מכלל חברי בית הנבחרים. הקצאות כספים לארגונים לא ממשלתיים, כגון קולג'ים פרטיים, מצריכות הסכמה של שני שלישים מחברי הבית.
אריטס פלמינג

אריטס ברוקס פלמינג (באנגלית: Aretas Brooks Fleming;‏ 15 באוקטובר 1839 –  13 באוקטובר 1923) היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל וירג'יניה המערבית השמיני בשנים 1890–1893.
ראשית חייו

אריטס פלמינג נולד בפיירמונט שבווירג'יניה (כיום בתחומי ווירג'יניה המערבית), כבנם של בנג'מין פ. פלמינג ושל רודה (לבית ברוקס) פלמינג. הוא היה בן למשפחה בולטת בעלת קשרים בפוליטיקה בכל רחבי האזור. פלמינג למד משפטים באוניברסיטת וירג'יניה, ובמהלך מלחמת האזרחים האמריקאית החל לעסוק בעריכת דין. ב-1865 הוא נשא לאישה את קרי מ. ווטסון, בתו של התעשיין ג'יימס א. ווטסון ואחותו של קלרנס ו. ווטסון, לימים סנאטור.
ראשית הקריירה הפוליטית

קשריה של משפחת פלמינג ומסירותה למפלגה הדמוקרטית הקנו לפלמינג הצלחה פוליטית ועסקית. ב-1872 הוא נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית וכיהן בו עד 1875. ב-1878 הוא נבחר כשופט בסבב השיפוטי השני של המדינה, וכיהן על כס השיפוט עד בחירתו כמושל. בכול אופן, עניינו הבסיסי של פלמינג בפוליטיקה נשאב מהעניין המרכזי שלו בעסקים. הוא השקיע בחברות רכבות, קרקעות, עצים, נפט ופחם. לאחר 1886 הוא יצר שותפות עם הסנאטור ג'ונסון נ. קמדן. הוא זכה לתמיכה ולגיבוי מקמדן, והשניים הקדישו את מרצם לפיתוח אזור הפחם של מונוגליה העליונה.
מושל וירג'יניה המערבית

ב-1888, בתמיכתו של קמדן, זכה פלמינג במועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל וירג'יניה המערבית, ובבחירות הכלליות, שהיו השנויות ביותר במחלוקת בתולדות המדינה, ניצח את המועמד הרפובליקני נתן גוף. בספירת הקולות הראשונית הציג גוף הפרש של 106 קולות לטובתו, אך פלמינג קרא תיגר על זכות ההצבעה של תושבים אפרו-אמריקאים רבים במחוזות מרסר ומקדואל. הן גוף והן פלמינג הושבעו ביום ההשבעה כמושלים, אך המושל היוצא עמנואל ויליס וילסון, סירב לפנות את מקומו. בית המשפט העליון של וירג'יניה המערבית אישר את הישארותו של וילסון בתפקיד, והמחלוקת יושבה בסופו של דבר בהצבעה מפלגתית בבית המחוקקים ב-15 בינואר 1890, יותר משנה לאחר הבחירות.
כמושל, פעל פלמינג בהחלטיות ליצור סביבה ידידותית למגזר העסקי על ידי הגבלת כוחה של הממשלה והורדת מיסים. אי-הרצון של המדינה להתערב בכלכלה הפך את וירג'יניה המערבית למקום מקלט ליזמות. המסחר והתעשייה התרחבו בהתמדה, וכך יצרו משאבי עושר חדשים, ושילבו עוד יותר את המדינה בזרם המרכזי של כלכלת ארצות הברית.
עלו שאלות בנוגע לאישיותו של פלמינג ובנוגע לשאלה אם הוא הפיק רווחים אישיים מכהונתו כמושל. קיימת עדות מוצקה שפלמינג היה מעורב בעסקים, והוא אכן הרחיב את פעילויותיו הפיננסיות המגוונות כאשר כיהן בתפקיד. הוא פעל במסגרת תרבות אזורית שניזונה מרוח הקידמה, וכמושל, דמוקרט או רפובליקני, צופה ממנו לעשות שימוש בתפקידו כדי להמריץ את כלכלת המדינה ולמשוך אליה משקיעים. פלמינג יצר תוכנית כלכלית שהוא ציפה שממנה יפיקו רווחים הן המדינה והן הוא עצמו.
לאחר כהונתו כמושל

לאחר סיום כהונתו כמושל ב-1893 שב פלמינג לעיסוקו בעריכת דין, וקידם במרץ את עסקיו. יחד עם גיסו קלרנס ו. ווטסון, הוא יצר מספר חברות פחם שלאחר מכן מיזג אותם ב-1901 לחברת הפחם פיירמונט. המאמצים לחסל את התחרות הגיעו לשיאם ב-1903 כאשר חברת פיירמונט התמזגה אל חברת הפחם המאוחדת (Consolidation Coal Company) ממרילנד.
קבוצת פלמינג-ווטסון שלטה בחברת הפחם המאוחדת במשך 25 השנים הבאות. הם פעלו בתקופה של התרחבות תעשייתית משמעותית, וכך הם הצליחו להשתלט על רוב המכרות בשטחי הפחם של פיירמונט. הצלחתם עמדה בצל מותם של לפחות 361 גברים ונערים במכרות של מונוגה ב-1907. לאחר אסון מונוגה, הכיר פלמינג בעובדה שהצלחה בעסקים מצריכה את הבעלים להפעיל מקומות עבודה בטוחים. הוא הפעיל השפעה רחבה בקרב מפעילי מכרות הפחם בווירג'יניה המערבית, והוביל מהלך לייסוד משרד המכרות של ארצות הברית (United States Bureau of Mines) ב-1910. חזונו כלל טרנספורמציה תעשייתית שהוכוונה לטובת מדינתו. משפחת פלמינג-ווטסון בנתה כמה חברות בפיירמונט, והם שמרו על השליטה בחברת הפחם של פיירמונט ובחברת הפחם המאוחדת עד לשנות ה-20.
מותו

אריטס פלמינג נפטר בפיירמונט ב-13 באוקטובר 1923. הוא נטמן בבית הקברות וודלון שבעיר, שם אובליסק גדול מציין את מקום קבורתו. כמה רחובות בפיירמונט נושאים את שמו.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1696-1697