stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שינוי מין בהלכה
המגדר ההלכתי של טרנסקסואלים > אדם שעבר היפוך מיני מושלם

הרב חיים אברהם מיראנדה כתב שאישה ההופכת לזכר פטורה מברית מילה, כי עורלה שקדמו לה סימני נקבות אינה בכלל הציווי. הרב יוסף פלאג'י נשאל האם אישה שתהפך לגבר "בכל מכל כל" צריכה גט מבעלה. בתשובתו הזכיר את דברי הרב מיראנדה, והוסיף "נראה דלא צריך גט כי זכר הוא עתה ולא אשה". כראייה לדבריו הסתמך על קל וחומר: אם אישה שמופיעים בה סימני איילונית פוקעים נישואיה רטרואקטיבית, כל שכן אישה שהופיעו אצלה סימני זכרות. הרב פלאג'י התייחס גם לברכות השחר, וכתב שהאיש שהיה אישה לא יברך "שלא עשני אישה" מאחר שלכתחילה נעשה אישה, אלא יברך על "שהפכני לאיש". אך הוא מביא בסוף דבריו שחכם אחר דחה את הקל וחומר שהביא מדין איילונית, בנימוק שהאיילונית הייתה כזו מלכתחילה. לדבריו, "יפה שתיקה בעולם הפוך ובדבר שאינו מצוי". הרב אליעזר ולדנברג ציטט מתוך הדברים, דחה גם את ראייתו של הרב פלאג'י לעניין הפטור ממילה, והעלה "בהרהורי דברים" שבמקרה ההפוך, בו איש נהפך לאישה, אשתו לא תזדקק לגט ממנו, כי היא אינה יכולה להיות "אשת - אשה".
המגדר ההלכתי של טרנסקסואלים > אדם שעבר ניתוח להתאמה מגדרית

לדעת רוב הפוסקים, המעמד ההלכתי של אדם לאחר ניתוח להתאמה מגדרית אינו משתנה. לפי זה, הניתוח אינו מתיר לגבר לקיים יחסי מין עם גברים (משום שהוא נחשב לגבר), ולאחריו לכתחילה גם אסור לו לשאת אישה (משום שהוא כרות שפכה). לעומת העמדה הרווחת, הרב אליעזר ולדנברג בשו"ת "ציץ אליעזר" התייחס לניתוחים לשינוי מין ובתוך הדיון נטה לקבוע שהמגדר ההלכתי עשוי להשתנות, וכתב שלפי זה איש נשוי שהפך לאישה לא תצטרך אשתו לקבל ממנו גט.
הרב יוסף שלום אלישיב נשאל על אדם "שנולד ללא אבר זכר ובלא אברי נקיבה", וקבע שבמקרה זה, שלא כבמקרה של אנדרוגינוס, "יש ללכת אחרי סימני היכר ולבדוק טבעו למי הוא דומה". על אותו אדם, שנולד ללא איברי מין חיצוניים או פנימיים למעט אשכים בחלל הבטן, "ואחרי שקיבל הורמונים גרם לצורה נשית וגידלו שדיים", הכריע הרב שהוא לכל הפחות ספק זכר. באשר לאיבר רבייה נקבי המלאכותי שיצרו לו הרופאים, כתב הרב שבהנחה שהוא אכן מלאכותי, ולא רק שהיה מכוסה מבחוץ כמו אצל טומטום, 'היה נראה פשוט' שאין בו "דין משכבי אשה".
הרב ד"ר מרדכי הלפרין כתב בעניין ניתוח לשינוי מין: "כדאי לדעת שבכל מקרה אין כאן שינוי אמיתי של אברי הרבייה. אלא תחליף רקמתי בו משתמשים הפלסטיקאים." ... "אילו היה באמת ניתן לבצע היפוך מין כמו שמתקיים באופן טבעי בכמה בעלי חיים, אז הייתה לכך בוודאי גם השפעה על המסקנות ההלכתיות". עם זאת, אמר הרב הלפרין שלדעת רוב פוסקי ההלכה המין נקבע באופן חד-פעמי ברגע הלידה ולא ניתן לשנותו, ורק מיעוטם אוחזים בגישה ששינוי הביטוי החיצוני ישפיע על המגדר ההלכתי. הוא ציין שגם לפי גישת המיעוט, לא ברור שדי בשינוי פלסטי כמו השתלת תותב או עיצוב נרתיק על ידי לקיחת עור מהעכוז או משק האשכים. לדבריו ניתוחים כאלו נחשבים לשינויים קוסמטיים בלבד.
ביחס לדיני צניעות, יש פוסקים שהחמירו בגבר שעבר ניתוח להתאמה מגדרית, להחשיבו בכמה הלכות צניעות כאישה: אסרו לגברים לשמוע קול זמר שלו, מכיוון שקולו נשי, אסרו עליו להתייחד גם עם גברים "משום שהוא קרוב לאיסור", או שחיוו דעתם שאף שאין לגברים איסור נגיעה בו, הדבר דומה לאיסור ויש להתרחק מכך.
המגדר ההלכתי של טרנסקסואלים > אנדרוגינוס שאחד מאיברי מינו נכרת

לדברי הרב אליעזר ולדנברג, הרב עובדיה הדאיה, והרב משה הלוי שטינברג, אנדרוגינוס, שנולד עם איברי מין זכריים ונקביים, וכרתו את איבר מינו הזכרי, נהפך לנקבה, ונפטר מכל המצוות המיוחדות לזכרים. הרב ולדנברג והרב שטינברג הבהירו, שבמקרה של כריתת איבר המין הנקבי, האנדרוגינוס נהפך לזכר.
השיח הציבורי בחברה הדתית

טרנסג'נדרים דתיים ודתיות כמעט ואינם מצויים בשיח הציבורי בחברה הדתית. כאשר כבר ישנה התייחסות היא מוגבלת לרוב להתייחסות לטרנסקסואליוּת מזכר לנקבה; טרנסקסואליוּת נקבה לזכר זוכה להתעלמות גורפת, כמו גם טרנסג'נדרים אחרים כא-בינארים, כמו כן קרוסדרסרים.
מכיוון שהיהדות האורתודוקסית כיום אוסרת ניתוחים אלו בחומרה רבה, רוב רבניה מתבטאים באופן שלילי ביחס לניתוח: יש שכתבו שיש ברצון להתאמה מגדרית "מרידה במלכות שמים", כתבו שאין להשתמש בגט בשם החדש שאימצו לעצמם מפני שזה שם שמבטא חטא גדול, או שהנחו לא לאמץ את כינויי הגוף שאימצו לעצמם כדי לא לבטא הסכמה ל"איסור חמור" שיש בו "חוסר דרך הארץ האנושי". כשנשאל הרב יעקב אריאל האם לטרנסג'נדר שנפטר טהרת המת תיעשה בידי גבר או בידי אישה, השיב שכלל אין צורך לטהרו.
עם זאת, ישנם רבנים שכתבו שעל אף האיסור החמור הכרוך בכך, יש להכיר בכך שיש אנשים בעלי תחושות מסובכות, ואסור להתייחס אליהם בצורה מזלזלת ושופטת, או אף כתבו ש-"הלב נשבר מכאבם" של הטרנסג'נדרים, ושכיון שהם מתייחסים אליהם כבעלי הפרעה נפשית שבינתיים היא חשוכת מרפא, החברה מחויבת להשתדל לגמול עימם חסד, ולקיים מצוות ביקור חולים במובנה הרחב, הכוללת סיוע בכל הדרכים המותרות בהלכה להקלת סבלם.
לקריאה נוספת

יהושע ענבל, גבורת אנשים (זמין לצפייה והורדה בכונן גוגל), מודיעין עילית ה'תשע"ז
עידן בן אפרים, דור תהפוכות, ירושלים תשס"ד
הערות שוליים

↑  בהגדרת האיסור דעות שונות, יש הרואים איסור בכל לבישת מלבוש המיוחד למין השני ויש הסוברים שהבעיה היא כאשר משתמשים בלבוש זה כדי להיטמע בין בני המין האחר.
↑  בספרו יד נאמן, דפוס סלוניקי תקס"ד, עמ' סב,ב, ד"ה "שמעו", תוך דחיית דברי אחד מחכמי ירושלים, שהגיע לאותה מסקנה על סמך ראיה אחרת.
↑  בספרו "יוסף את אחיו", מערכת ג' אות ה'
↑  אותו חכם דחה גם את ראיית החכם הירושלמי לכך שאיש שהיה אישה פטור ממילה.
↑  שו"ת ציץ אליעזר, חלק י', סימן כה', פרק כו', סעיף ו'; בתשובה, שנכתבה בשנות השישים, העיר הרב ולדנברג "שנתפרסם מעשה כזה לפני כמה שנים שקרה בכזאת במדינה גדולה באירופה".
↑  אנציקלופדיה הלכתית רפואית, ערך "נתוחים", בקטע "ניתוח להפיכת מין"; קרוב רחוק – שו"ת הלכתי בנושא טרנסג´נדריות ועוד, באתר כמוך
↑  ציץ אליעזר, חלק י, סימן כה, פרק כו, סעיף ו
↑  "בשבילי הרפואה", ב', תשל"ט, עמודים טו' - יט'
↑  תשובה באתר כיפה;
↑  הריאיון עם הרב הלפרין סוכם בכתבה: "זָכָר וּנְקֵבָה  ברא  אותה", מאת צבי עצמון, פורסם בגלילאו, גיליון 29, יולי-אוגוסט 1998;
↑  הרב יעקב אריאל, קול אשה בניתוח לשינוי מין, תשובה באתר ישיבה;
↑  הרב ברוך אפרתי, היחס לשינוי מין, תשובה באתר כיפה;
↑  הרב איתן זן בר, שינוי מין, תשובה באתר כיפה;
↑  שו"ת ציץ אליעזר חלק יא' סימן עח'
↑  שו"ת ישכיל עבדי, חלק ז', סימן ד'
↑  הרב משה הלוי שטינברג, שינוי מין באנדרוגינוס, אסיא יא, תשל"ה, עמ' 5–8, באתר מכון שלזינגר
↑  הרב דוד לוי, שינוי מין, תשובה באתר כיפה;
↑  הרב ח. ג'קטר, תחומין, כג, תשס"ג
↑  הרב ברוך אפרתי, היחס לשינוי מין, תשובה באתר כיפה; וראה גם את תשובתו באתר מורשת בעניין דנה אינטרנשיונל;
↑  הרב יעקב אריאל, טהרה לעברה ניתוח לשינוי מין, תשובה באתר ישיבה
↑  יובל שרלו, שינוי מין, תשובה באתר כיפה;
↑  דרור ברמה, מה יחס ההלכה לטרנסג'נדרים?, באתר ynet, 8 ביולי 2008
| טרנסג'נדריוּת  |
| --- | --- | --- |
| זהות מגדרית | א-בינארי/ג'נדרקוויר (אג'נדר • ביג'נדר • טריג'נדר • פאנג'נדר) • אנדרוגיני • טרנסג'נדר (אישה טרנסית, גבר טרנס, נוער טרנסג'נדרי) • טרנסקסואליות • מגדר שלישי (בורנשה • נזילות מגדרית • היג'רה • ח'נית' • Two-spirit) • סיסג'נדר • קתואי • פאפאפין |  |
| היסטוריה | מהומות סטונוול • מהומות קפיטריית קומפטון (ארצות הברית) |  |
| בריאות | דיספוריה מגדרית (בילדים) • היריון טרנסג'נדרי • הסרת שיער • התאמה מגדרית (טיפול הורמונלי להתאמה מגדרית • ניתוח להתאמה מגדרית) • ייעוד מגדרי |  |
| זכויות ומשפט | הצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית • טרנספוביה (טרנסמיזוגניה • TERF) • אלימות (אלימות נגד להט"ב • Trans panic) |  |
| חברה ותרבות | אירועים (יום הזיכרון הטרנסג'נדרי • יום הנראות הטרנסג'נדרית הבין-לאומי • מצעד הטרנס • שבוע המודעות הטרנסג'נדרי) • אנשים (א-בינארים) • התאבדויות בני נוער • דת (יהדות) • הדגל הטרנסג'נדרי • חרטה • ייצוג במדיה • ספורט |  |
| גישות ותאוריות | ביטוי מגדרי • בינאריות מגדרית • דדניימינג • זהות מגדרית • טרנסמיזוגניה • טרנס-פמיניזם • נון-קונפורמיות מגדרית • סיסג'נדריות • קרוס-דרסינג |  |
| ראו גם | אינטרסקס • מגדר • לימודי מגדר • להט"ב • מין (ייעוד מגדרי) • נטייה מינית |  |
לקטגוריה • לפורטל להט"ב
שימושים בשליה

שליה- האיבר המקשר בין העובר והאם
השליה היא האיבר הקושר בין העובר לבין האם ביונקים לצורך העברה של חמצן ושל חומרים מזינים מהאם לעובר ואת מוצרי הפסולת מהעובר אל האם. השליה מסיימת את תפקידה זה בגמר הלידה, אולם כיום ישנם מספר תחומים בהם ניתן לעשות שימוש בשליה גם לאחר הלידה.
שימושים בתחום הקוסמטיקה

תמצית השלייה משמשת, לכאורה, כמקור לחלבון והורמונים, בעיקר אסטרוגן ופרוגסטרון שמשמשים את תעשיית הקוסמטיקה. בתעשייה נעשה שימוש גם בשליות של נשים, אך עיקר השימוש הוא ייצור של פרפומריה משליה של בעלי חיים, והנפוצה בהן היא שלית כבשים. מגוון רחב של מוצרי קוסמטיקה המיוצרים משליות של בעלי חיים מצאו את דרכם לשוק, כגון: קרמים ומסיכות לפנים, משחות ידיים, שמפו, סבוני פנים ומסיכות לפנים משליות. בניסיון להאט את תהליך ההזדקנות, נשים רבות וכנגזרת מכך גם חברות הקוסמטיקה פונות למוצרי טיפוח לעור המכילים את האיבר שמסייע להתחדשות העור בעזרת קולגן הנמצא בשליה.
חברות קוסמטיקה טוענות שהחלבונים והברזל ממעטפת השליה מעוררים את התחדשות תאי העור ובכך מצמצמים את הקמטים, כלומר יכולים לסייע להסרת קמטים דקים בעור.
עד אמצע שנות ה-90, השתמשו בשליה בתעשיית הקוסמטיקה מתוך מחשבה שהיא מסייעת בהחלקת קמטים. בכל שנה היו נאספים כ-400 טון של שליות מבתי יולדות באנגליה, ומועברים למפעלי קוסמטיקה בצרפת. נוהג זה הופסק מאז בצרפת, אך עדיין נמצא בשימוש ביתר מדינות העולם.
שימושים בתחום הפרמצבטיקה

מלזון פרמצבטיקה ושות' היא חברת תרופות רשומה ביפן הפועלת מאז 1956, המייצרת תמציות שליה תרופתיות משליה אנושית לשם טיפול בגיל המעבר. שימוש נוסף בתמצית שליה הוא לטיפול בצהבת כרונית.
פלוריסטם, חברה ישראלית, מפיקה תאי גזע משליית אדם לצורך פיתוח טיפולים למחלות שונות. תאי הגזע נלקחים משליות של נשים שעברו ניתוחים קיסריים והסכימו לתרום את השלייה למחקר. החברה רשמה פטנט על גידול של תאי גזע מהשלייה במתקן מיוחד. התאים גדלים על נשאים קטנים המצויים בנוזל, שמאפשר להרבות אותם בתנאים מבוקרים, באופן המדמה את המצב הטבעי בגוף האדם. שיטת הגידול מאפשרת למעשה ייצור המוני של תאים, לצורך ייצור המוני של תרופות. באופן כזה, תאים שנלקחו משלייה אחת יכולים לרפא חולים רבים. תאי הגזע מהשלייה מעוררים את הגוף לגדילה מחדשת של כלי דם ורקמות.
שימושים במזון > צריכה ישירה

צריכת השליה מוגדרת כ"אכילת השליה האנושית לאחר לידה, בכל עת, על ידי כל אדם, בצורה גולמית או מעובדת (מבושל, מיובש, ספוג בנוזל)". למרות ההיסטוריה הארוכה של אכילת השליה ברחבי העולם, התרחשויות בתקופה המודרנית של אכילתה הן נדירות. אולם מאז שנות השבעים, עלתה צריכת השלייה בקרב לקוחותיהם של מיילדות ומצדדי בריאות אלטרנטיבית בארצות הברית ובמקסיקו, מתוך אמונה שיש לה יתרונות בריאותיים. לדעת חלק מהאנשים, חומרי ההזנה שעברו מהאם לעובר במשך חודשי ההיריון עדיין טמונים באיבר ואסור לבזבז אותם. הם מאמינים שהשליה הגולמית יכולה לספק בדיוק את מה שהאם זקוקה לה כשהיא מתאוששת מהלידה ומתחילה להניק. יש נשים שבוחרות לשתות את השליה בתוך שייק פירות תוך שעות ספורות מרגע הלידה, ישנן המקפיאות ומעבירות אותה לייבוש והכנסה לכמוסות, או שישנן אפילו הקורעות נתח מהשליה ומניחות על יד חניכיים.
חוקרים רבים נותרו סקפטיים בשאלה אם אכילת השליה היא בעלת ערך לבני אדם. בסקירה שנערכה בשנת 2015 על 64 השנים האחרונות של מחקרי השליה, נמצא כי בעוד שמיעוט הנשים במדינות המערב רואות את השליה כמפחית הסיכון לדיכאון אחרי לידה ומשפר את ההחלמה, אין באמת שום הוכחה שזה המצב.
שימושים במזון > בתעשיית המזון

ישנם מספר מזונות, רבים מהם משווקים כבעלי יתרונות בריאותיים, המשתמשים בשליה כמרכיב מרכזי וזה בנוסף לצריכת שליה על ידי אימהות ומשפחות בתרבויות רבות. חברת פלנטק ושות' ביפן מכינה משקה המכונה "משקה שליה" המכיל שליה. החברה טוענת כי המשקה משתמש בשליה כחומר גלם, ובנוסף שהמשקה צפוי לגרום לחילוף החומרים בגוף להיות פעיל יותר.
שימוש בשליה בחברה ובתרבויות

במשך השנים יוחסו לשליה גם תפקידים מיסטיים וכוחות ריפוי בתרבויות שונות. ישנן תרבויות בעולם המערבי בהן שורפים את השליה בתום הלידה כסימן לסילוקה. יש שרואים בשליה כ"הזרימה חיים" לעובר במשך תשעה חודשים, ומכאן כאלמנט שיש לכבד אותו, ועל כן תסיים את תפקידה באופן שונה משקית בית החולים המיועדת לה. לכן, יש מי שקובר את השליה בחצר. בתרבויות מסוימות נחשבת קבורת השליה לחובה דתית, שמייחסים לו סגולה בהצלת האם והעובר.
שני שבט נאוואחו האינדיאני קוברים את השליה כסימן מקשר בין אדמת האבות לבין האנשים. המאורים בניו – זילנד גם קוברים את השליה. בשפתם המונחים "שליה" ו"אדמה" הם אותה המילה. בבוליביה מאמינים כי לשליה יש נשמה משלה, ולכן האב רוחץ וקובר אותה במקום סודי ומוצל. אם הדבר לא מבוצע כהלכה מאמינים כי האם או התינוק עשויים לסבול מחולי ואף למות. בפיליפינים נשים קוברות את השליה עם ספרים, בתקווה שהילד שנולד יהיה חכם. בדרום מזרח אסיה למילה "שליה" יש גם משמעות של "מעיל", מכיוון שזהו הבגד הראשון של התינוק. השליה נקברת, ולפי אמונתם, הנשמה עוברת מסע לאחר המוות, אשר מגיע לסיומו במקום בו קבור המעיל, השליה.
בתרבויות אחרות ישנו מנהג לאכול את השליה לאחר הלידה. הכנת השליה למאכל נחשבת פעולה מסורתית בווייטנאם. בסין מאמינים שעל האם להרתיח את השליה, להכין ממנה מרק צח ולשתות אותו כדי לשפר את ייצור החלב שלה.
סיכונים בשימושים בשליות

רופאים רבים, במיוחד בתרבות המערבית, הביעו חשש כי אכילת השליה עלולה להפיץ מחלות כמו HIV, דלקת כבד, ומחלות אחרות המועברות בדם. אך חשש זה קיים רק במקרים של אכילת שליה שאינה אימהית, שם דם האם מועבר לאדם אחר. פרט לכך, סיכון קטן נוסף הכרוך באכילת השליה, כמו בכל בשר, הוא זיהום חיידקי כתוצאה מאחסון לא ראוי של השליה. במספר סוגי לידות, כמו לידת לוטוס (לידה בה לא חותכים את חבל הטבור אלא מחכים להתנתקותו הטבעית מהאם ימים לאחר הלידה), אכילת השליה אינה אפשרית מאחר שאין אחסון ראוי של השליה. עם זאת, במקרים כאלה, השלייה עשויה לשמש למטרות אחרות, כגון אומנות השליה, או טקסי הקבורה.
ראו גם

היפרדות שליה
לקריאה נוספת

הרב צבי רייזמן, אכילת שליה לרפואה על ידי היולדת, תשע"ג (עמ' 429–438).
פמלה לאופר-יוקליס, זכויות נשים לרקמת השלייה לאחר לידה, Dayton Daily News, 24 בדצמבר 2012 (באנגלית)
Julie Rawe, Cosmetic placenta, June 25, 2001, TIME magazine (באנגלית)
הערות שוליים

↑  Vanessa E. Murphy, Roger Smith, Warwick B. Giles, Vicki L. Clifton, Endocrine Regulation of Human Fetal Growth: The Role of the Mother, Placenta, and Fetus, Endocrine Reviews 27, 2006-04-01, עמ' 141–169 doi: 10.1210/er.2005-0011
↑  Figure 1.13 US GDP and trademark applications at the US Patent and Trademark Office, 2003-13, dx.doi.org
↑  רוני שגב, ‏10 דברים שלא ידעתם על השליה, באתר ‏מאקו‏, 2 באוגוסט 2011
↑  Infomed, לאחר הלידה: מה עושים עם השלייה? מתוך Infomed
1 2  Sharon M. Young, Daniel C. Benyshek, In Search of Human Placentophagy: A Cross-Cultural Survey of Human Placenta Consumption, Disposal Practices, and Cultural Beliefs, Ecology of Food and Nutrition 49, 2010-11-05, עמ' 467–484 doi: 10.1080/03670244.2010.524106
↑  Why do people eat placentas?, https://www.bbc.com/news/uk-england-27307476
↑  Cynthia W. Coyle, Kathryn E. Hulse, Katherine L. Wisner, Kara E. Driscoll, Placentophagy: therapeutic miracle or myth?, Archives of Women's Mental Health 18, 2015-10, עמ' 673–680 doi: 10.1007/s00737-015-0538-8
↑  מנהגים ומסורות הקשורים לשליה | ד״ר קיי - טבעי להיות בריא, באתר חברת דר קיי ישראל בעמ, ‏2018-08-24 (ארכיון)
↑  Cindy L. Collins, What an amazing organ!, https://web.archive.org/web/20120111160106/http://www.geneabirth.com/placentasandplacentophagy.htm
תבשיל שליה וברוקולי מתוך ספר בישול
שריון ריאקטיבי

נגמ"ש לחימה (IFV) מדגם בראדלי עם מיגון ריאקטיבי. ניתן לראות בבירור את חומר הנפץ שהותקן בחזית הכלי, בצדדיו ואף על צריחו. חבילת מיגון זו היא מתוצרת חברת רפא"ל הישראלית
טנק Type 96 עם מיגון ריאקטיבי על הצריח
שריון ריאקטיבי הוא סוג שריון המותקן ברכב קרבי משוריין המגיב לפגיעת תחמושת באופן שמקטין את הנזק לרכב. מיגון כזה יעיל בעיקר נגד חימוש המבוסס על מטען חלול (כגון רקטות נ"ט וטילי נ"ט). קיימים סוגים שונים של מיגון ריאקטיבי, אולם מרביתם עושים שימוש ביחידות של חומר נפץ הודף המותקנות על הדופן החיצונית של הרכב. יחידות אלה מתפוצצות עם פגיעת החימוש, וכך מפחיתות משמעותית את יעילותו.
טכנולוגיה זו פותחה לאחר מלחמת ששת הימים על ידי חוקר גרמני בשם מנפרד הלד שעסק בניתוח הפגיעות שנגרמו לטנקים ישראליים במלחמה. הפיתוח של הלד הוא הבסיס למרבית מערכות המיגון הריאקטיבי המצויות בשימוש כיום. שימוש חלוצי בטכנולוגיה של הלד נעשה על ידי ישראל במיגון הידוע בשם "בלייזר" על טנקי שוט ומגח במלחמת לבנון הראשונה, אז הוכיח את יעילותו.
כדי להתגבר על המיגון הריאקטיבי פותחו טילי נ"ט ופגזי טנקים בעלי ראש קרב כפול (טַנְדֵּם). בתצורה זו מכיל טיל הנ"ט או הפגז שני מטעני נפץ, במקום אחד, המוצבים אחד מאחורי השני (מכאן השם "טנדם").
המטען הקדמי, אשר בדרך כלל קטן משמעותית ביחס למטען האחורי, בא במגע ראשון עם המטרה. הוא מתפוצץ ראשון בזמן הפגיעה במטרה, על מנת ליזום את חומר הנפץ שבקופסת המיגון הריאקטיבי ובכך לנטרל את ההגנה שמספקת קופסת המיגון.
המטען האחורי, לאחר שהמטען הראשון יזם, מפעיל מטען חלול החודר דרך הפתח בנקודת הפגיעה שפרץ המטען הראשון בשריון הריאקטיבי וחודר דרך השריון הפסיבי של גוף הרכב הקרבי המשוריין.
ראו גם

מערכת הגנה אקטיבית לטנקים
שריון קשקשים

שיחזור של שריון קשקשים רומאי
שריון קשקשים רומי (תקריב)
שריון קשקשים הוא שריון גוף המורכב מקשקשים (דמויי קשקשי בעלי חיים) - פיסות מתכת מוארכות, בדרך כלל בצורת מלבנים, עלים או טיפות מים, התפורות על מעיל מרופד. תפקידו של שריון הקשקשים היה להדוף פגיעות נשק קר. הקשקשים סודרו כך שכל אחד מהם כיסה את הבא אחריו, וכך החץ היה צריך לחדור מספר שכבות של קשקשים על מנת לפצוע את הלוחם. עם פיתוח שריונות מתקדמים יותר כגון שריון השרשראות ושריון הלוחות נזנח שריון זה בהדרגה וננטש לחלוטין עם המצאת הנשק החם.
שריון הקשקשים ידוע עוד מהעת העתיקה והוא השריון הראשון שנעשה בו שימוש במתכת להגנת הלוחם. לפני המצאתו השתמשו בדרך כלל במעיל מרופד מעור או מבד עבה. בגלל מחירה הגבוה של המתכת בעת העתיקה והידע הטכני הרב שנדרש לייצור שריונות מסוג זה, השתמשו בו בתחילה רק באזורים מפותחים דוגמת אשור או מצרים. עם הזמן פותחו טכנולוגיות יעילות יותר לעיבוד מתכות והשריון נפוץ בכל רחבי העולם העתיק. הסקיתים השתמשו בטכניקה זו להרכבת פיסות מתכת אף על הקסדות והמגנים.
שריון זה היה מסורבל למדי ולא גמיש במיוחד ולכן נזנח בתקופה מאוחרת יותר לטובות שריונות אחרים, דוגמת שריון השרשראות.
הפעם הראשונה ששריון קשקשים מוזכר במקרא היא בסיפור על גוליית, ענק פלשתי שיצא ללחום בדוד המלך (ספר שמואל א', פרק י"ז, פסוק ה').
ראו גם

חיל רגלים כבד
חיל פרשים כבד
שרה קונור

| --- | --- |

לינדה המילטון בתפקיד שרה קונור
 הופעה ראשונה:  שליחות קטלנית
 יוצרים:  ג'יימס קמרון
 גילום הדמות:  לינדה המילטון לנה הידי אמיליה קלארק
 מידע
 תאריך לידה:   
 מין:  נקבה
 מקצוע:  מלצר, טרוריסט, נוסע בזמן
 אזרחות:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  לוס אנג'לס 
 תאריך פטירה:   
 דמויות קשורות
 משפחה:  ג'ון קונור (בן)
 אויבים:  המחסל, Cromartie, T-3000, T-1000, סקיינט 
 
שרה ג'נט קונור (באנגלית: Sarah Jeanette Connor) היא דמות בדיונית בסדרת סרטי "שליחות קטלנית". היא מופיעה כפרוטגוניסט בשליחות קטלנית, שליחות קטלנית 2: יום הדין, שליחות קטלנית: ג'נסיס ובסדרת הטלוויזיה שליחות קטלנית: יומני שרה קונור. הדמות מתפתחת רבות במהלך הסרטים השונים, מעלמה במצוקה בסרט הראשון, לפושעת נמלטת המבצעת מעשי טרור, ללוחמת קשוחה ואמא המוכנה לעשות הכל כדי להגן על בנה ועל עתידו, ולבסוף מוצגת מחדש כגיבורה צעירה הנחושה לקחת שליטה על גורלה.
היא גולמה בסרט הראשון והשני על ידי השחקנית לינדה המילטון, על ידי לנה הידי בסדרת הטלוויזיה, ועל ידי אמיליה קלארק בסרט החמישי - שליחות קטלנית: ג'נסיס.
סדרת סרטי שליחות קטלנית

מעט מאוד ידוע על חייה של שרה לפני 12 במאי 1984. הסרט הראשון לא מספק מידע לגבי גילה או תאריך הלידה שלה, אם כי על פי התסריט המקורי היא הייתה בת 19. הסרט מתקיים ברובו סביב התאריכים ה-12–14 במאי, על סמך המידע הזה ועל סמך התסריט, ניתן להעריך כי שרה נולדה בין 15 במאי 1964 ל-11 במאי 1965.
בסרט שליחות קטלנית 2, הפסיכולוג שלה מציין כי היא בת 29. בסרט עצמו בנה, ג'ון קונור היה בן 10 (נולד ב-28 בפברואר 1985). בהתאם למידע הזה תאריך הלידה של שרה הוא בין 1 במרץ 1965 ל-27 בפברואר 1967, דבר אשר הופך אותה לבת 17–19 בסרט הראשון.
על המצבה של שרה המופיע בסרט שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות, מופיעים התאריכים 1959–1997. תאריך הלידה הזה הופך אותה לבת 24 או 25 במהלך הסרט הראשון. עם זאת, שרה וג'ון חיו שנים רבות "מתחת לרדר" של הרשויות, ככל הנראה בשימוש בזהויות בדויות. כמו כן קברה היה בעצם מחסן נשק וגופתה לא נמצאה שם. מותה תואר כתוצאה מלוקמיה, לאחר "יום הדין" המקורי (29 באוגוסט 1997). בשליחות קטלנית 3 משתנה גם גילו של ג'ון שהופיע בסרט השני מ-10 ל-13, ובכך מציג סתירות בתארוך של הסרטים שלא ניתן להשלים עם ציר זמן אחד.
שנה קשוחה מאוד

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 בימוי:  ג'יי. סי. צ'נדור 
 הופק בידי:  ג'יי. סי. צ'נדור ניל דודסון אנה גרב
 תסריט:  ג'יי. סי. צ'נדור 
 עריכה:  רון פאטאן
 שחקנים ראשיים:  אוסקר אייזק ג'סיקה צ'סטיין דייוויד אוילאו אלסנדרו ניבולה אלברט ברוקס
 מוזיקה:  אלכס אברט 
 צילום:  ברדפורד יאנג 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  FilmNation Entertainment 
 חברה מפיצה:  A24 Films
 הקרנת בכורה:  6 בנובמבר 2014 (פסטיבל מכון הסרטים האמריקאי) 31 בדצמבר 2014 ארצות הברית(הפצה מוגבלת)
 משך הקרנה:  125 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מתח, סרט פעולה, סרט דרמה, סרט פשע, סרט רומנטי 
 תקציב:  20 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   amostviolentyear
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר 
 amostviolentyear.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
שנה קשוחה מאוד (באנגלית: A Most Violent Year) הוא סרט פשע אמריקאי בבימויו של ג'יי. סי. צ'נדור שיצא לאקרנים ב-2014. בסרט מככבים אוסקר אייזק וג'סיקה צ'סטיין.
עלילה

הסרט מתרחש בניו יורק בחורף 1981, מהשנים האלימות ביותר שידעה העיר. אייבל מוראלס (אוסקר אייזק) הוא מהגר מקולומביה שהקים בניו יורק עסק משגשג להובלה ומסחר בדלק לחימום. הוא חותם על חוזה לרכישת מסוף דלקים על שפת האיסט ריבר. לפי החוזה הוא משלם מראש 40% מהסכום במזומן, ועליו לשלם את היתרה בתוך 30 יום, אחרת העסקה תתבטל, הוא יפסיד את המקדמה והנכס יימכר ליריביו.
בעוד מוראלס מנסה להשיג את הכסף, נפגעים עסקיו ממעשי שוד חוזרים ונשנים, במהלכם נחטפות באלימות מכליות החברה והדלק נגנב מהן. בנוסף הוא נאלץ להתמודד עם סגן התובע המחוזי (דייוויד אוילאו) שנחוש להגיש נגדו כתבי אישום בגין שורה של מעשי הונאה והעלמת מס. ברגע האמת מסרב הבנק להעמיד לו הלוואה, ומוראלס הנואש מנסה ללוות כספים ממכריו ויריביו. או אז רעייתו של מוראלס (ג'סיקה צ'סטיין), בת למשפחת מאפיונרים שמשמשת מנהלת כספים בחברה, מגלה לו כי היא גנבה מהחברה כספים רבים והעבירה אותם לחשבון פרטי, הוא גם מגלה כי עורך דינו (אלברט ברוקס) ידע על כך. בנוסף הוא מגלה שמתחריו רכשו את הדלק שנגנב ממנו. בלית ברירה הוא משתמש בכסף שנגנב מהחברה על מנת להשלים את העסקה. כעת, כשהוא בעל נכס שעתיד להקפיץ את עסקיו ולהביא אותו לעמדת השפעה פוליטית, הוא מצליח להגיע להבנות עם סגן התובע על הפסקת החקירה נגדו ועל דרך שתביא להם תועלת הדדית.
דמויות ושחקנים

אוסקר אייזק - אייבל מוראלס
ג'סיקה צ'סטיין - אנה מוראלס
דייוויד אוילאו - סגן התובע המחוזי
אלסנדרו ניבולה - יריבו של מוראלס
אלברט ברוקס - עורך דינו של מוראלס
אליאס גייבל - נהג מכלית בחברה של מוראלס
קטלינה סנדינו מורנו - לואיסה
ג'רי אדלר - איש עסקים יהודי-חרדי
פיקו אלכסנדר - אליאס מוראלס
בן רוזנפילד - אלכס
ג'ייסון ראלף - איאן
כריסטופר אבוט- לואי סרוידיו
הפקה והפצה

הליהוק לסרט החל ביוני 2013 ושלב הצילומים התבצע בעיר ניו יורק במהלך ינואר 2014. הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בנובמבר 2014 במהלך פסטיבל מכון הסרטים האמריקאי. ב-31 בדצמבר יצא הסרט לאקרנים בהפצה מוגבלת בארבעה בתי קולנוע בארצות הברית.
ביקורות ופרסים

הסרט זכה לשבחים מצד מבקרי הקולנוע. הוא זכה בפרס סרט השנה מטעם איגוד מבקרי הקולנוע, שזיכו גם את אוסקר אייזק בפרס השחקן הטוב ביותר ואת ג'סיקה צ'סטיין בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר. צ'סטיין הייתה גם מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
איי או סקוט מהניו יורק טיימס העניק לסרט 5 כוכבים מתוך 5, ציין שצ'נדור ביים וכתב סרט נפלא ושצלם הסרט ברדפורד יאנג הצליח לנסוך בצופים את התחושה ההיסטורית של העיר ניו יורק ב-1981. סקוט פונדאס המבקר הראשי של סלייט, שיבח את אנסמבל השחקנים, הוא ציין שהיה זה נפלא לצפות באייזק שהדמות שמגלם נשקפת ממנו בכל חלק מהופעתו, הוא ציין לחיוב את משחקה של צ'סטיין על אף התסריט הבעייתי מבחינתה, ואת הניסיון הרב שבא לידי ביטוי אצל שחקני המשנה ברוקס, ניבולה ואדלר.
הערות שוליים

↑  Heating Oil Mixed With Trouble, הניו יורק טיימס, 30 בדצמבר 2014
↑  Film Review: ‘A Most Violent Year’, סלייט, 6 בנובמבר 2014
שכיב מרע

שְׁכִיב מְרַע (תרגום מילולי מארמית "שוכב חולה") הוא ביטוי תלמודי המתאר חולה אנוש, הנוטה למות. התלמוד מבהיר דין מיוחד לגבי שכיב מרע, שדבריו (דיבוריו בעל פה), ככתובין ומסורין דמו, כלומר, למרות שבדרך כלל (באדם בריא) אין בכוחם של סתם דברים שאומר אדם כדי להקנות נכסים, ויש צורך בפעולת קניין מפורשת, אצל שכיב מרע מסתפקים בדיבור כאילו הוא כתוב (נכתב על ידיו) ומסור (הועבר מידו לידי אדם אחר).
מצווה מחמת מיתה

הביטוי ”מצווה מחמת מיתה” בא להגדיר את העובדה שבקיום רצונו זה, אנו מבצעים את רצונו האחרון של המת. בתלמוד מצוי ביטוי זה במקביל לביטוי צוואת "שכיב מרע", אך למעשה מבטאים שני המושגים עיקרון אחד: חז"ל התחשבו במצבו הפיזי והנפשי הקשה של אדם השוכב על ערש דווי, ופטרו אותו מן הדרישות הפורמליות שהטילו על אדם בריא, המצווה את רכושו (מעשה קניין, נוסח מסוים וכו'). ההבדל בין שני המושגים קשור למידת מודעותו של המצווה את רכושו למצבו הבריאותי:
מצווה מחמת מיתה – יודע שהוא סופני ופועל בהתאם.
צוואת שכיב מרע – האנשים שסביב המצווה, יודעים את מצבו ומתייחסים בהתאם.
מצווה מחמת מיתה > דינים המיוחדים לשכיב מרע

שכיב מרע אינו צריך לומר לעדים "אתם עדיי", אלא כל השומע דבריו, הרי זה עד.
מתנת שכיב מרע הופכת לרכושו של המקבל, רק לאחר מיתת השכיב מרע.
אם שכיב מרע אומר שנותן במתנה את כל נכסיו לאחר חוץ מנכסים מסוימים, שאותם הוא משאיר לעצמו, אזי הוא מביע בזה את אמונתו שאין הוא הולך למות; ועל כן אפילו אם הבריא, נשארים אותם נכסים שנתן במתנה בחזקתו של המקבל. ואולם, אם חילק את כל נכסיו ולא השאיר לעצמו כלום – אם הבריא שבים אליו נכסיו, שהרי נראה מדבריו שסבר שהוא הולך למות ורק על דעת כן חילק את רכושו.