סטלאג לופט III
הבריחה הגדולה > חפירת המנהרות

חפירת שלוש המנהרות הייתה מלאכה עצומה, שיותר מ־600 שבויים היו מעורבים בה. שתיים מן המנהרות – דיק וטום – אכן לא מילאו את ייעודן, אך הארי הייתה לבסוף למנהרת הבריחה הגדולה.
פתחה של מנהרת טום נקבע בפינה אפלה של אולם באחד מצריפי המגורים. הפתח למנהרת דיק הוסווה ברצפת אחד מחדרי המקלחות, ואילו פתחה של הארי הוסווה מתחת לתנור בצריף המגורים מס' 104.
המנהרות נחפרו בעומק רב – 9 מטרים מתחת לפני הקרקע. ממדי כל מנהרה היו רק 60 סנטימטרים לגובה ו־60 סנטימטרים לרוחב. עם זאת, בתחתית הפיר האנכי בכניסה לכל מנהרה ובנקודות שונות לאורכה נחפרו מספר תאים צדדיים לאחסון ציוד, להנחת משאבת אוויר ידנית שתזרים אוויר צח לתוך המנהרה וכמקום התאספות לשבויים שיעברו בה. במנהרות הותקנה מסילה עבור קרוניות שהובילו קדימה ואחורה במהירות חופרים ונמלטים ושימשו להובלת החול שנחפר אחורה אל פתחיהן. התאורה במנהרות סופקה תחילה על ידי נרות, ובהמשך הותקנה בהן תאורה חשמלית שהוזנה מאספקת החשמל של המחנה (אשר פעלה רק במשך חלק משעות החשכה).
החפירה בקרקע החולית חייבה את דיפון דפנות המנהרות ותקרותיהן בקרשים למניעת התמוטטות. הקרשים נאספו מכל רחבי המחנה. רהיטים שונים פורקו, אך המקור העיקרי לקרשים היו קרשי המיטות שתחת מזרני האסירים. תחת כל מזרן היו כעשרים קרשי רוחב, אך לאחר סילוק הקרשים לצורך דיפון המנהרות נותרו תחתיו רק שמונה. למעשה, ממדי קרשי הרוחב של המיטות – כ־60 סנטימטרים – הם שקבעו את גובה ורוחב המנהרות.
שימושיות במיוחד היו למשל פחיות אבקת החלב (מוצר שכונה רשמית KLIM – היפוך של המילה MILK), שנכללו בחבילות הצלב האדום. הן שימשו לייצור כלי עבודה, ליצירת צינורות אוורור למנהרות, ליצירת גלגלים לקרוניות ועוד. משאבות האוויר הידניות יוצרו מפחיות אבקת חלב, מוטות עץ, סדינים ובדים.
סילוק החול שנחפר במנהרות היווה בעיה קשה. לצורך כך נחפרו כיסים ארוכים בעלי פתחים תחתיים, ששבויים נשאו בתוך מכנסיים רחבים. הכיסים מולאו בחול והשבויים (שכונו "פינגווינים") התהלכו במחנה ופיזרו בו את החול. לעיתים פיזר שבוי את החול בערוגות ירק שהשבויים הורשו לעבד, כאשר שבוי אחר עודר ומערבב את החול בקרקע הערוגה.
בהדרגה הפך פיזור החול במחנה למסוכן יותר ויותר, ונדרשה דרך אחרת להיפטר ממנו. גם ירידת שלג במחנה הקשתה על פיזור החול. באותה עת נסתם הגולל על מנהרת דיק, שכן השטח המיועד לפתח היציאה שלה נתפס על ידי בניית חלק חדש של המחנה. אז התקבלה החלטה למלא את המנהרה בחול שנחפר בשתי המנהרות האחרות. מנהרה זו שמשה גם לאחסון ציוד רב – ציוד חפירה, מסמכים מזויפים, ציוד בריחה ובגדים אזרחיים שהותקנו עבור השבויים שנועדו להימלט. החול פוזר בסופו של דבר גם בחלל שתחת רצפת אולם התיאטרון של השבויים.
הגרמנים חשדו שהשבויים מנסים לחפור מנהרות בריחה. כחלק מצעדי המנע הם העבירו למחנה אחר 19 שבויים שבהם חשדו כראשי העוסקים בחפירת מנהרות, אך רק שישה מהם היו אכן מעורבים בכך.
בספטמבר 1943 גילו הגרמנים את מנהרת טום. שומרים שהסתתרו בשיחים ראו שבויים "פינגווינים" מוציאים חול מהצריף שבו נמצא פיר המנהרה וחשפו אותה לבסוף. הגרמנים פוצצו את פתח המנהרה, אך הגזימו בכמות חומר הנפץ שבו השתמשו, שכן ההתפוצצות קרעה את גג הצריף שמעל הפתח.
לאחר גילוי מנהרת טום הוחלט לעצור את העבודה לחפירת מנהרת הארי והיא חודשה רק בינואר 1944. במרץ 1944 הושלמה המנהרה, והכוונה הייתה להפעילה עם בוא שיפור במזג האוויר באביב. עם זאת, באותה עת ביקרו אנשי הגסטפו במחנה וציוו לעשות מאמצים מוגברים לאיתור ניסיונות בריחה. לפיכך ציווה רוג'ר בושל להשתמש במנהרת הארי מיד לכשתהיה מוכנה.
200 שבויים נבחרו כמועמדים לבריחה. סדר היציאה שלהם נקבע ע"פ שיקולים שונים. קדימות ניתנה לשבויים בעלי היסטוריה ארוכה של בריחות, כאלו שדיברו גרמנית היטב, ואלו שנחשבו שהשקיעו את העבודה הרבה ביותר בחפירת המנהרות. 100 הנותרים נחשבו כבעלי סיכוי קטן להימלט, בין השאר משום שלא דיברו גרמנית כמעט או כלל. לאלו ניתנו רק מסמכים ציוד בריחה בסיסיים. בניגוד לאמור בסרט הקולנוע שהופק על הבריחה לא נכללו בין הבורחים שבויים אמריקניים.