ויליאם בלקנאפ
מזכיר המלחמה > פרשת תחנת הסחר בפורט סיל

במהלך קיץ 1870 עלה בידו של בלקנאפ לשכנע את הקונגרס להעניק לו סמכות בלעדית למנות ולהסמיך ספקים אזרחיים שיהיו צמודים למחנות הצבא בחזית המערב ושידאגו לאספקת ציוד עבורם, בחוזים בעלי היקף כספי רב. ב-15 ביולי בוטלה סמכותו של הגנרל המפקד של הצבא למנות את הספקים הללו והיא הועברה לידיו של בלקנאפ ובכך כורסמו עוד יותר סמכויותיו של שרמן. כדי להבטיח רווחים מרביים, הורה בלקנאפ לכוחות שהוצבו במוצבים לרכוש אספקה רק מספקים שאושרו על ידו. החיילים בחזית המערבית, שלפיכך אולצו לרכוש סחורות במחירים מופקעים, נותרו בחובות או בחוסר כל. אינדיאנים עוינים רכשו אספקה מספקים אלו, כולל רובים באיכות גבוהה. בה בעת סופקו דרישות הצבא לרובים על ידי מחלקת המלחמה ורובים אלו התאפיינו בתקלות תכופות. למדיניות זו הייתה השפעה שלילית על כוח האש של חיילי הצבא ותרמו לתבוסתו של ג'ורג' ארמסטרונג קסטר ושל רגימנט הפרשים השביעי בקרב ליטל ביגהורן ביוני 1876, חודשים ספורים לאחר שבלקנאפ סיים את תפקידו.
אשתו השנייה של בלקנאפ, קריטה הייתה שאפתנית מבחינה חברתית ולא הייתה מוכנה להתגורר בוושינגטון על בסיס משכורתו השנתית של בעלה שעמדה על 8,000 דולר (כ-157,000 דולר בערכים של 2018). כאשר הגיע הזוג לוושינגטון מקאיקק ב-1869, שכר בלקנאפ בית גדול שזמן קצר קודם לכם פונה על ידי מזכיר המדינה ויליאם סיוארד. באירוח מסיבות גדולות, דרישה חברתית טיפוסית לחברי הקבינט, חרגו בני הזוג בלקנאפ בכמות המוזמנים. באחד מהאירועים שהם אירחו נמנו 1,200 אורחים, כולל קציני צבא צעירים רבים. ההתנהלות הצורמנית שנגרמה מכך גרמה לנזק רחב ולוונדליזם, כולל הריסת וילונות, כורסאות ורהיטים נוספים. בני הזוג בלקנאפ לא יכלו להרשות לעצמם לשלם את הנזקים ועמדה בפניהם הברירה לעזוב את וושינגטון כדי להפחית את הוצאותיהם ולהתגורר במלון, או למצוא דרך להגדיל את הכנסותיהם. הם החליטו לחפש אפיק הכנסה נוסף וקריטה הגתה תוכנית ליצירת "פרה חולבת" בדמות תחנת סחר במבצר פורט סיל שבטריטוריה האינדיאנית של אוקלהומה. קריטה עודדה את בעלה למנות את קיילב פ. מארש, קבלן מניו יורק, לנהל את תחנת הסחר בפורט סיל. ג'ון ס. אוונס, סוחר מנוסה, כבר מונה לנהל את תחנת סחר זו ולא היה מעוניין לוותר. כדי ליישב את המחלוקת, הגה מארש חוזה שותפות בלתי חוקי שבו התאפשר לאוונס להמשיך ולנהל את תחנת הסחר, בתנאי שהוא ישלם למארש סכום של 12,000 דולר לשנה בארבעה תשלומים שנתיים (236,000 ב-2018). מארש מצדו נדרש להעביר מחצית מסכום זה לקריטה, גם כן בארבעה תשלומים שנתיים. כל הצדדים הסכימו להסדר. עם זאת, קריטה קיבלה רק תשלום אחד לפני מותה משחפת לאחר לידה בדצמבר 1870.
לאחר מותה של קריטה, המשיך מארש להעביר את התשלומים לאחותה הצעירה אמנדה, שנודעה בכינוי "פוס", שעברה להתגורר עם משפחת בלקנאפ, לכאורה כדי לשמש כמנהלת קרן הנאמנות של ילדה של אחותה. הסדר זה בין מארש לבין אמנדה נעשה בידיעתו המלאה של בלקנאפ ובהסכמתו. לאחר מות ילדה של קריטה ביוני 1871, עזבה אמנדה לאירופה ובלקנאפ המשיך לקבל את התשלומים עד דצמבר 1873, כאשר אמנדה שבה מאירופה והייתה לרעייתו השלישית של בלקנאפ. אמנדה הייתה אשת החברה הגבוהה ונאה למראה. מתוך כוונה לשמור על הירושה הצנועה שהיא קיבלה ממשפחתה וכדי להשיג מעמד גבוה בחברה הוושינגטונית, היא דרשה מבלקנאפ לחתום על הסכם קדם נישואין. בלקנאפ שכר בית גדול חדש ברחוב G, שנבנה על ידי אורוויל בבקוק, מזכירו האישי של הנשיא גרנט. מכאן והלאה המשיכו בלקנאפ ואמנדה לקבל את התשלומים התקופתיים ממארש. אמנדה נחשבה לאישה מפונקת יותר בהשוואה לאחותה המנוחה, היא לבשה שמלות ססגוניות, ענדה תכשיטים ואביזרים למסיבות ולאירועים וכונתה על ידי החברה הוושינגטונית "היפהפייה הפזרנית" (spendthrift belle). סגנון החיים הראוותני של בני הזוג, שדאגו לבידור לחברה הוושינגטונית, שערכו נשפים מפוארים ושלבשו ביגוד אלגנטי, הוביל לקנאה הן בקרב דמויות פוליטיות במפלגה הדמוקרטית והן בקרב התושבים הקבועים של העיר. בכל אופן, הידיעה על קבלת הכספים הללו התפרסמה רק בפברואר 1876, כאשר בית הנבחרים שהיה בשליטה דמוקרטית, פתח בחקירה, שבה התגלה שבלקנאפ ונשותיו קיבלו סכומים שהסתכמו ב-20,000 דולר כשוחד ממארש (כ-394,000 דולר בערכים של 2018).