stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עבאס שאה הראשון
מתקפות-הנגד > המלחמה בטורקים העות'מאנים > המסע השני ב-1616–1618. כיבוש עיראק (1623–1624)

חלפו כמה שנות רגיעה עד שהעות'מאנים תכננו את תגובתם. אך מרגלי השאה עקבו אחרי תנועותיהם החשאיות. עבאס קיבל מידע מודיעיני שהתוכנית הטורקית הייתה לפלוש דרך אזרבייג'ן, לכבוש שוב את תבריז, אחר כך לתפוס את ארדביל ואת קזווין ולהחזיקן כקלף לחילופי שטחים.
גם הפעם תכנן עבאס שאה להפיל אותם במלכודת. קודם לפתות אותם לחדור למדינה ואחר כך להרוס את כוחותיהם. הוא פינה את תבריז מתושבים וחיכה בארדביל עם צבאו. בשנת 1618 צבא עות'מאני בן 50,000 לוחמים, בהנהגת הווזיר הגדול פלש לפרס וכבש את תבריז ללא בעיות. הווזיר שלח לשאה, באמצעות שליח, הצעת שלום תמורת החזרת השטחים שפרס לקחה מהטורקים אחרי 1602.
עבאס סירב וטען שהוא מוכן להבעיר את ארדביל ולסגת עוד אל פנים הממלכה מאשר להיאבק פנים מול פנים עם הצבא העות'מאני. כששמע זאת הווזיר הטורקי החליט לפנות מיד ישר לארדביל. עבאס ארב לו שם עם 40,000 חיילים באחד מצמתי הדרך ובקרב שפרץ ידם של הפרסים הייתה על העליונה.
ניצחונו של עבאס היה מוחלט. בשנת 1623 החליט עבאס שהגיע הזמן לכבוש בחזרה את מסופוטמיה שאבדה לסבו טהמאספ. בנצלו את מצב הבלבול שבו היו נתונים הטורקים עם העלייה לשלטון של הסולטאן החדש מוראט הרביעי, עבאס יצא כאילו לעליית רגל למקומות הקדושים של השיעים בכרבלה ובנג'ף אבל השתמש בכוחותיו כדי לכבוש את בגדאד (ינואר 1624). מרד נגד הפרסים שפרץ בגאורגיה איפשר לטורקים להתעשת ולהטיל מצור על בגדאד. השאה אסף כוחות צבא להגנת בגדאד והצליח להביס את הטורקים תבוסה מכרעת. חלק מתושביה הסונים של בגדאד נטבחו וקברותיהם של אבו חניפה ועבד אל-קאדר אל-ג'ילאני הוחרבו. מוסדות איסלמיים סוניים נהפכו לאורוות. ילדים ונשים סונים נמכרו כעבדים באיראן. השאה הפך את בגדאד לעיר שיעית.
אמנם אחרי מות עבאס, בשנת 1638 העות'מאנים חזרו לבגדאד ואז הגבול בין שתי הממלכות נקבע סופית.
בשנת 1620 החלה הנפקה של מטבע עבאסי שהייתה בשימוש עד לתחילת המאה ה-20.
קנדהאר והיחסים בין פרס ובין האימפריה המוגולית

פרס הייתה באופן מסורתי בת בריתם של המוגולים במאבקם באוזבקים, כאשר אלו האחרונים חמדו את חבל חורסאן. הקיסר המוגולי חומאיון העניק לסבו של עבאס, שאה טהמאספ, את חבל קנדהאר כגמול מתוך אסירות תודה על התמיכה שהעניק לו במאבקו לחזור לשלטון בהודו.
אולם בשנת 1590 יורשו של חומיון על הכס המוגולי, ניצל את אי הסדר ששרר באיראן, וכבש שוב את קנדהאר. תוך כדי שמירת יחסים טובים עם המוגולים, עבאס שאה חזר וביקש מבני בריתו את קנדהאר בחזרה.
בשנת 1620 התערערו היחסים בין שתי האימפריות ופרצה ביניהן מלחמה אחרי ששגרירו של עבאס סירב להשתחוות בפני הקיסר המוגולי, ג'האנגיר. הפעם הודו הייתה זו שהתמודדה עם סכסוכים פנימיים. בשנת 1622 נזקק עבאס רק למתקפת בזק קצרה על מנת להשתלט על קנדהאר. אחרי שהשיג את מבוקשו הושיט עבאס יד לג'הנגיר, והצהיר שלקח רק מה שהגיע לו בזכות ושלל כל שאיפות טריטוריאליות אחרות כלפי מדינת המוגולים.
ג'הנגיר לא השלים עם האבדה אבל לא היה מסוגל לכבוש אותה פעם נוספת.
העימות עם הפורטוגזים

במהלך המאה ה-16 פורטוגל הקימה בסיסים משלה במפרץ הפרסי. בשנת 1602 צבא איראני בפיקודו של אימאם קולי חאן אונדילאדזה הצליח לגרשם מבחריין. כעבור עשרים שנה, בסיוע של ארבע ספינות מלחמה אנגליות עבאס כבש את האי הורמוז שהתפתח תחת שליטת פורטוגל למרכז מסחרי וימי חשוב ביותר. אחרי גירוש הפורטוגזים משם האי איבד את חשיבותו, אבל עבאס תכנן לשקם את עיר הנמל הפורטוגזית קומוראו או גמרון, הכבושה על ידו עוד בשנת 1614, בשם החדש "בנדר-א עבאס", במטרה שתמלא את תפקידה של האי. ואכן בנדר-א עבאס הפך למרכז חשוב ליצוא המשי האיראני לאירופה.
מדיניות הפנים של עבאס שאה > עיר הבירה החדשה: אספהאן

עבאס העביר בשנת 1598 את בירת האימפריה שלו מקזווין לאספהאן, עיר בעלת אופי פרסי יותר ושמיקומה מרכזי יותר מבחינה גאוגרפית. תחת הנהגתו אספהאן הפכה לאחת הערים היפות בעולם. נבנו בה מסגדים מפוארים, מכללות, קרוואנסראיים ובתי מרחץ מרהיבים. רוג'ר סייברי ציין כי"מאז פיתוחה של בגדאד במאה השמינית על ידי הח'ליפה אל מנצור, לא הייתה דוגמה כזאת של תכנון ערים בעולם המוסלמי, והיקפו ותכנונו של מרכז העיר תאמו את מעמדה כבירת האימפריה".
אספהאן הפכה למוקד האדריכלות הספווית, עם בניינים כמו אלה של המסגדים מסג'ד-י שאה, כיום מסג'ד-י אמאם. מסג'ד-י שייח' לוטפאללה, הארמונות עאלי קאפו ׁוצ'הל סותון והככר נאקש-אה ג'האן, כיום "מיידאן-י אמאם".
מדיניות הפנים של עבאס שאה > המלאכות והאמנויות

בילדותו בהראת, בארמון של עלי חאן שמלו, למד עבאס קליגרפיה וציור,
ואף על פי שאין עדויות שהיה מוכשר בתחום זה, נראה שספג השראה מפניני האמנות הטימורית שבמזרח האימפריה, בהראת ובמשהד.
השפעתה בעיקר באדריכלות ניכרת בפרויקטים האדריכליים שניהל באספהאן ובמקומות אחרים.
תחת חסות השאה הוקם בית ספר לאמנות שסדנאות הציור שלו יצרו כמה מדברי האמנות היפים בתולדות איראן.
הצטיינו בתקופתו הציירים אקא רזא עבאסי, מוחמד קאסים, עלי רזא תבריזי, סדיקי, מיר עימאד ואחרים. עם כל השרשים הסגפניים של השושלת הספווית וחוקיה הדתיים המגבילים את חיי התענוגות, בימי עבאס שאה הגדול חלה התרופפות מסוימת במגבלות אלה.
בימיו הוקם באספהאן גם מפעל לשטיחים שבו אמנות יצור השטיחים הפרסים הגיע לשיאים.
עבאס יישב באספהאן 300 קדרים מסין עם משפחותיהם לשם ייצור חרסינה. הארמנים שאותם הביא בכפייה ב"ג'ולפה החדשה" קיבלו מונופול על ייצוא המשי.
מדיניות הפנים של עבאס שאה > המדיניות בתחום הדת וכלפי המיעוטים. שרירותיות וסובלנות > דיכוי המוסלמים הסונים

בדומה לשאר המונרכים הספווים, עבאס שאה היה מוסלמי שיעי והטיף להימנע מעלייה לרגל למכה. הוא גילה הערצה מיוחדת לקדושתם של האימאם חוסיין. בשנת 1601 ערך ברגל לאורך מעל אלף קילומטרים עלייה לרגל מאספהאן למשהד. שם הקים מחדש את המתחם הקדוש של האימאם רזה שחוּלל על ידי האוזבקים. יחסו לסונים במערב ממלכתו היה על פי רוב נוקשה, אולי בגלל העימות עם מעצמות סוניות כמו האימפריה העות'מאנית.
כורדים רבים שסירבו להמיר את דתם לשיעה נרצחו או גורשו לח'וראסאן כדי לשמש מחסום בין האיראנים לאוזבקים. לפי מוחמד אמין זאקי  ,תוך ימים ספורים נטבחו 70,000 מתוכם ו1,500 משפחות כורדיות הוגלו.
לעומת זאת עבאס גילה סובלנות יחסית כלפי הנוצרים. הוא פעל לחיזוק הקשרים עם המעצמות הנוצריות באירופה, שנציגים שלהם, כמו אלו של אנגליה, אף עזרו לו בנושאים צבאיים. הנוסע האיטלקי פייטרו דלה ואלה, ששהה במחיצתו לא מעט, התרשם מהידע של השאה בהיסטוריה ובתאולוגיה הנוצרית. נזירים אוגוסטינים, קפוצ'ינים וכרמליטים הורשו להקים מנזרים באספהאן, וסוחרים נוצרים הקימו קהילות בערים ראשיות במדינה.
דף שחור בתולדות העם הארמני רשם השאה עבאס הראשון בעת מסעו נגד הטורקים העות'מאנים במזרח ארמניה בשנת 1604. אף על פי שהגיע כ"משחרר" פוטנציאלי, מפני שנחיתותו מבחינת העוצמה הצבאית לא איפשרה לו להישאר זמן רב במקום, הפעיל שם נגד העות'מאנים טקטיקת אדמה חרוכה, שגרמה להרס רב של בתים ורכוש של התושבים המקומיים. המוני ארמנים, (לפי מקורות אחדים - כשישים אלף משפחות) בעיקר מג'ולפה, נחיצ'יבאן וקרבאך, שנשארו חסרי בית, נלקחו בכפייה בצעידות פרך במזג אוויר חורפי בדרך לאיראן על מנת ליישבם שם - בין היתר בכפרים בין אספהאן ובין שיראז.
אמנם עבאס בנה אחר-כך בשבילם עיר-שכונה מיוחדת בפאתי אספהאן בשם "ג'ולפה החדשה" (אנ') (לפי שם העיר הארמנית החרבה ג'ולפה), אבל אלפים רבים של ארמנים מתו בדרך לשם - הואצו באכזריות על ידי החיילים הפרסים המלווים, לצעוד במהירות ולחצות נהרות וגאיות ללא אמצעי תחבורה מספיקים, וזאת מחשש שהטורקים התוקפים מאחור לא יחטפו את השבויים הנוצרים האלה לעצמם. ארמנים רבים נטבחו - במיוחד גברים, נשים קשישות וחולים, אחרים טבעו בנהרות, בעוד נשים צעירות, ילדים וילדות נלקחו לעבדות ועברו מעשי אונס. לא מעט צעירים התאסלמו.

אלה מהנוצרים שהצליחו לשרוד ולהתיישב מדרום לאספהאן, מעבר לנהר זיאנדרוד (אנ'), זכו בסופו של דבר לחופש דת, אף לקתדרלה ארמנית מרשימה - קתדרלת ונק - בג'ולפה החדשה. מטרת השאה הייתה קודם כל להיעזר בארמנים כדי לקדם את כלכלת הממלכה.
חוץ מחופש הפולחן השאה העניק להם הלוואות ללא ריבית והרשה להם לבחור לעצמם ראש עיר משלהם, קלנטאר.
עשרות שנים אחר כך, להבדיל מארצות מוסלמיות אחרות, הכנסיות הארמניות בפרס הורשו עדיין לקרוא לתפילה בצלילי פעמונים. גורל הארמנים שהועברו לחבלי ארץ אחרים באיראן כמו גילאן ומאזנדראן היה מר. עבאס שאה תכנן להקים עיר בירה משנית בפראחאבאד (אנ') בחבל מאזנדראן וביקש ליישב ארמנים גם שם. אולם חום הקיץ היה קשה מנשוא והאזור היה מוכה בקדחת, ומשום כך הרבה מהמתיישבים הנוצרים איבדו את חייהם או נאלצו לברוח למקום אחר.
בשנים 1614–1615 פרץ בגאורגיה מרד של קאחטים נוצרים. המרד דוכא באכזריות. נהרגו 60,000 עד 70,000 נפש בקירוב וכ-100,000 איכרים גאורגים הוגלו לאיראן. מאוחר יותר, ב-1624 המלכה קטבאן (אנ') של גאורגיה עונתה למוות בשיראז בפקודת עבאס, מפני שסירבה להתאסלם וכך הפכה לקדושה מעונה של הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית.
מדיניות הפנים של עבאס שאה > המדיניות בתחום הדת וכלפי המיעוטים. שרירותיות וסובלנות > היהודים בתקופת עבאס הגדול

הכרוניקות בחרוזים של המשוררים באבאי בן לוטף ונכדו באבאי בן פרהאד, שחוברו ביהודית-פרסית, מספרות על רדיפות קשות של יהודים בידי השאה, שדחף להתאסלמותם. אחת הפרשות נוגעת להנהגת סימני זיהוי מיוחדים ליהודים בלבוש. היוזמה לחבישת כובעים מיוחדים ומגוחכים מיוחסת בכרוניקות הנ"ל ליהודי מומר מלאר (אנ') בשם אבו ל-חסן לארי, ועל שמו כונו בשם "כובעי בּוּלחסן". יוזמתו נתקלה בהתנגדות מצד קהילות שונות, והצדדים הגיעו לדיון בפני הגורמים האחראים לנושאי דתות. קהילת כאשאן הצליחה למנוע את הגזרה ולהגיע לפשרה שלפיה יישאו היהודים סרט מיוחד עם קשר בחזה. בשיראז נצטוו היהודים לשאת על בגדיהם טלאי בגודל של מטבע. בעת הכיבוש על ידי השאה של העיר זאגמי (אנ') בממלכת קאחתי נפלו בשבי 700 גאורגים ויהודים. יהודים מגאורגיה הכבושה נשלחו להקים עיר משלהם בפרס על חוף הים הכספי. אולם מכיוון שתנאי האוויר והביצות שם הקשו על חייהם הסכים השאה שיעברו לעיר החדשה שהקים בפראחאבאד (אנ'). יהודי גאורגי מן העיר זאגמי בשם אלעזר, או ח'ואג'ה לאלהזאר, שעזר לשאה בכיבוש עירו ואף מונה לראש העדה בפראחאבאד, מילא תפקיד חשוב בסחר המשי.[דרוש מקור]
מדיניות הפנים של עבאס שאה > המדיניות בתחום הדת וכלפי המיעוטים. שרירותיות וסובלנות > התייחסותו ליהודי ארצו

שאה עבאס הראשון היה ידוע ביחסו הנוקשה גם כלפי הקהילות היהודיות תחת שלטונו. בעקבות סכסוך פנימי בקהילה היהודית באצפהאן, דרש מהם שאה עבאס לבחור: התאסלמות או מוות. מקצת היהודים בחרו במוות על קידוש השם, אך רוב בני הקהילה יצאו בלא פגיעה, בזכות התערבותו של איש הדת השיעי בהאא א-דין אל-אמִלי. בנוסף, שאה עבאס הגלה קבוצות יהודיות - כמו גם נוצריות - לערים החדשות שבנה. למרות זאת, ובזכות פעולותיו החיוביות הרבות, הוא מוזכר בכתובים בצורה חיובית לרוב.
יהודי אספהאן מספרים כי על פי האגדה, בזמן שהשאה יצא לציד, הוא נתקל באיילה ורדף אחריה. האיילה נכנסה למערה, אך גם שם לא עלה בידי השאה לתפוס אותה. כשרצה השאה לשוב על עקבותיו ולצאת מן המערה, איבד את דרכו. באותו רגע התגלתה לפניו האיילה בדמות אישה שהציגה עצמה כשרח בת אשר, ביקשה ממנו לבטל ולחזור בו מרדיפתו את היהודים ואיימה שאם לא ינהג כדבריה, תשאירנו למות במערה. השאה הסכים להיטיב עם בני עמה, ורדיפות היהודים נפסקו. המערה הפכה למקום מקודש עבור היהודים ומוקד לעלייה לרגל, ולצדה נבנה גם בית כנסת.
הקשרים הדיפלומטיים עם אירופה

המגעים בין פרס ובין מעצמות אירופיות ידעו התקדמות רבה בימי עבאס ככל הנראה מתוך מאמץ למצוא בני ברית נגד אויבו העיקרי ממערב - האימפריה העות'מאנית - שהיוותה איום גם על עמי אירופה הנוצרים. קדם אותו במדיניות זו השאה אוזון חסן מאה שנים לפני כן. מדיניות ההתקרבות לארצות נוצריות אירופיות הייתה בניגוד לקו המדיני של אביו של עבאס, השאה טהמאספ ש גרש מחצרו את הנוסע האנגלי אנתוני ג'נקינסון מן הרגע ששמע שהוא נוצרי.
להפך, עבאס שאה הצהיר שהיה "מעדיף את האבק שמתחת לנעליים של אחרון הנוצרים על כל אישיות עות'מאנית רמת דרג".
בשנת 1599 שלח את המשלחת הראשונה לאירופה ובראשה חוסיין עלי בג. שגריריו חצו את הים הכספי
ועברו את החורף במוסקבה. אחר כך המשיכו הלאה לנורווגיה, לאימפריה הגרמנית - אוסטרית שבה התקבלו על ידי הקיסר רודולף השני והגיעו עד לרומא. שם התקבלו לשיחה ארוכה אצל האפיפיור קלמנס השביעי. מאיטליה בשנת 1602 נסעו השליחים הפרסים לחצר המלך פליפה שלישי ולפורטוגל.
אף על פי שהמשלחת לא הצליחה לכרות ברית ממש עם הארצות שבהן ביקרה ורוב חבריה לא חזרו למולדתם בגלל הרפתקאות רבות ומשונות, מוות אלים ואף כמה מקרים מפורסמים של התנצרות בספרד, היא היוותה צעד חשוב במגעים בין איראן ובין האירופים ותרמה להעלאת העניין של תושבי אירופה בעמי איראן ותרבותם. בהמשך מספר השליחויות הדיפלומטיות משני הצדדים הלך וגדל.
עבאס שאה ציפה במיוחד לכריתת ברית עם ספרד, שבלעה אחרי 1580 את פורטוגל, והייתה ליריבה גדולה של האימפריה העות'מאנית. הוא הציע לספרדים פריבילגיות במסחר וחופש למטיפים הקתולים בפרס תמורת עזרה בעימות עם הטורקים העות'מאנים.
פורטוגל תחת מלכות ספרדית המשיכה לשמור לעצמה שליטה מוחלטת על מעבר במצר הורמוז ועל המסחר באזור בניגוד לאינטרסים של פרס. ספרד - פורטוגל דרשה מעבאס לנתק את יחסיה של פרס עם החברה האנגלית של הודו המזרחית East India Company.
השאה לא היה מוכן לקבל את התנאים האלה. בסופו של דבר, כצוין לעיל, ב-1615 הוא הצליח לכבוש מידי הפרטוגזים את העיר שהפכה לנמל בנדר עבאס וב-1622 גרש את הפורטוגזים מהאי הורמוז והבטיח לעצמו את השליטה במפרץ הפרסי. ב-1617 נציגי ה"חברה של הודו המזרחית" פתחו משרדים בשיראז ובאספהאן.
גם ביחסים עם האימפריה הרומית הקדושה בעלת לאום גרמני נתקל בבעיות. הקיסר האוסטרי ביקש מצד אחד לאפשר העברת כל הארמנים באיראן לדת הארמנית - קתולית המכירה בחסות האפיפיור, מצד שני חתם על הסכם שלום עם העות'מאנים. גם המגעים עם רוסיה, פולין ועם האפיפיור עצמו לא הניבו פרות.
כפי שצוין לעיל דווקא היחסים עם אנגליה, אף על פי שלא הייתה מעוניינת להילחם בטורקים, היו עמוקים יותר. האחים שרלי שהגיעו לפרס ב-1598 עזרו לארגון מחדש של הצבא הפרסי. אחד מהם, רוברט, היה מעורב גם בארגון המשלחת הפרסית לאירופה וליווה אותה עד לרומא.
חברת הודו המזרחית עזרה לעבאס באמצעות ארבע ספינות שלה לנצח את הפורטוגזים בהורמוז ב-1622. החל מאותה שנה בנדר עבאס הפכה לתחנתה העיקרית באזור. "חברת הודו המזרחית" נותרה לתקופה ממושכת בעלת עניין רב במה שמתרחש באיראן.
טרגדיות משפחתיות ומותו

מתוך חמשת בניו של שאה עבאס הראשון, שלושה שרדו את הילדות, כך שעתיד השושלת הספווית נראה תחילה בטוח. השאה שמר על קשר טוב עם יורש הכתר, מוחמד בקיר מרזה(אנ'), יליד 1587, שנודע במערב כ"סאפי מירזא". אבל בשנת 1614 בעת מסע צבאי לגאורגיה, הגיעו לאוזני עבאס שמועות שבן זה קשר קנוניה נגדו יחד עם מנהיג צ'רקסי בשם פהרד בג. זמן קצר אחרי-כן הנסיך הפר את פרוטוקול החצר כשבעת ציד נחפז להרוג חזיר בר מבלי לחכות שהשאה יעשה זאת, כפי שהיה נהוג. תקרית זאת חיזקה את חשדותיו של עבאס והוא נפל למרה שחורה והפסיק לתת אמון בשלושת בניו. ב-1615 גמלה בליבו ההחלטה לרצוח את בנו, מוחמד בקיר. צ'רקסי בשם בהבוד בג ביצע את רצונו ורצח את יורש הכתר בתוך חמאם בעיר רשט. לאחר המעשה השאה הצטער ודיכאונו העמיק שוב.
בשנת 1621 נפל עבאס למשכב. יורש הכתר החדש, מוחמד חודבנדה הבן, חשב שמות אביו מתקרב וכבר הקדים לחגוג עם תומכיו מבני הקיזילבאשים. אך השאה החלים וכעונש הורה לעקור לבנו זה את עיניו על מנת שלא יוכל למלוך לעולם. התליין לא הצליח לסנוור אותו לגמרי, ואנשי הנסיך תכננו להבריח אותו מעבר לגבול, לתוך האימפריה המוגולית. בעזרת המוגולים הם קיוו להדיח את עבאס מכס המלכות ולהכתיר כשאה את בנו. מזימה זו התגלתה, הקושרים הוצאו להורג, והנסיך עצמו נכלא במבצר המפורסם אלמות. שם הוא נרצח בפקודת השאה הבא, סאפי.
הגיע תורו של אמאם קולי מרזא, בנו שלישי, להיות יורש הכתר. אחרי שהכין אותו למלוכה, בשנת 1627, לא ברור מאיזו סיבה, נתן עבאס הוראה לפגוע גם לו את העיניים, אם כי בצורה חלקית, ולכלוא אותו, באותו מבצר, אלמות.
באופן בלתי צפוי, עבאס בחר אז כיורש את בנו של מוחמד באקר מירזא, סאם מירזא, שהיה בעל אופי מופנם ואכזר, ואומרים שסלד מסבו בגלל רציחת אביו.
ואכן אחרי מות עבאס, בשנת 1629, בגיל 17, נכד זה הוכתר כשאה בשם שאה סאפי.
בריאותו של עבאס הידרדרה החל משנת 1621. הוא נפטר בשנת 1629 בארמונו במאזנדראן והובא לקבורה בכאשאן.
קברו נמצא שם במאוזולאום של חביב אבן מוסא, דמות קדושה שהוא העריץ. מצבתו עוצבה בגרניט פורפירי שחור.
פחדיו מפני בני המשפחה גרמו לעבאס לנטוש את המנהג של קודמיו לשלוח את הנסיכים לכהן כמושלים במחוזות של הממלכה ובמקום זאת להחזיק אותם סגורים בחארם (הרמון). משום כך יורשיו לשלטון היו מחוסרי ניסיון פוליטי ושלטוני והתגלו כפחות כשרים בניהול המדינה.
אישיותו ומורשתו

ההיסטוריון רוג'ר סייברי שחקר את תולדות האימפריה הספווית, סבר ש"שאה עבאס היה משופע בתכונות שהצדיקו את הגדרתו כ"הגדול". היה אסטרטג וטקטיקן שעיקר אפיונו היה הזהירות. העדיף להשיג את מטרותיו בדרכי דיפלומטיה מאשר באמצעות מלחמה והוכיח סבלנות עצומה במהלכים לם להשגת יעדיו.
בעיני היסטוריון אחר, מייקל אקסוורתי, עבאס היה "אדמיניסטרטור ומצביא מוכשר ואוטוקרט חסר רחמים. בימי מלכותו הגיע העידן הספווי בפרס לשיאים של יצירתיות. אולם המלחמות הפנימיות ומצוקות ילדותו (כשהרבה מבני משפחתו נרצחו) השאירו במרכז אישיותו עיוות אפל של חשדנות וברוטליות".
עבאס זכה לתמיכה רבה מבני העם הפשוט. מקורות מדווחים על השעות הרבות שבילה בקרבו, למשל על ידי ביקורים בשווקים ובמקומות צבוריים אחרים באספהאן.
נמוך קומה, אך חסון, עד שבריאותו התחילה להתדרדר בשנותיו האחרונות, עבאס היה מסוגל ללכת פרקי זמן ממושכים או לרכב על סוס למרחקים ארוכים בלי לשתות או לאכול. בגיל 19 גילח את זקנו ונשאר רק עם שפם, ועל ידי כך קבע אופנה חדשה בין הגברים בארצו.
צאצאיו

מוחמד באקר סאפי מירזא (15 בספטמבר 1587 משהד, חוראסאן - 25 בינואר 1615 רשת, גילאן) היה המושל של משהד (1587–1588 ושל המדאן (1591–1592). התחתן לראשונה באספהאן בשנת 1601 עם הנסיכה פאחר-י ג'האן, בתו של אסמאעיל השני.
התחתן שנית עם אשה הגאורגית דל אראם.
אשתו שלישית הייתה מרתה, בתו של אסכנדר מירזא.
נולדו שני בנים:
(מדל אראם) - אבו א-נאצר סאם מירזא, שעלה על כס המלכות בשם "סאפי".
(מפאחר-י ג'האן) סולימאן מירזא - שנרצח באוגוסט 1632 באלאמות, קזווין.
חסן מירזא (ספטמבר 1588 מזנדראן - 18 באוגוסט 1591, קזווין)
חוסיין מירזא (26 בפברואר 1591 קזווין - לפני 1605).
תהמאספ מירזא
מוחמד מירזא (18 במרץ 1591 קזווין, - אוגוסט 1632 אלאמות, קזווין, עיניו נעקרו בשנת 1621 בפקודת אביו.
אסמאעיל מירזא (6 בספטמבר 1601 אספהאן - 16 באוגוסט 1632 אלאמות, קזווין. עיניו נעקרו בפקודת אביו בשנת 1627.
לו נולד בן אחד:
נג'ף קולי מירזא (1625–1632 אלמות, קזווין.
בנותיו:
שאהזאדה ביגום (? - לפני 1629. נישאה למירזא מוחסן ראזאווי. לה נולדו שני בנים.
זוביידה ביגום (4 בדצמבר 1586 - 20 בפברואר 1632). נולדו לה 3 בנים ובת:
בתה, ג'האן באנו ביגום, נישאה למלך כארתלי, שמעון השני, בן של בגרט בשביעי של כארתלי ושל המלכה אנה (בת של אלכסנדר השני של קחתיה). היא הייתה אם לבת:
עז-שרף ביגום
אגא ביגום, נישאה לסולטאן אל-עולמא אמולי (סיד עלא א-דין חוסיין אל-חוסייני מרעשי). לזוג נודלו ארבעה בנים וארבע בנות.
חווא ביגום (מתה ב-1617 בזנג'אן)
שהרבאנו ביגום
מלכ-נסא ביגום (מתה ב-1629)
הנצחה

פסל של עבאס רכוב על הסוס הוצב בעיר אספהאן. פורק בעת המהפכה האסלאמית משנת 1979.
דמותו במדיה האמנותית

1857 - דמותו של עבאס שאה הראשון מופיעה בסיפור הסאטירי של הסופר האזרי מירזה פתאלי אחונדוב Aldanmış kəvakib (" (“Hekayəti-Yusif şah”)
(כוכבים מרומים או הסיפור של יוסיף שאה). לפי סיפור זה נוצרו במאה ה-20 סרט קולנוע (1974) ואופרה "כוכבים אבודים" (1977) מאת מהמד קולייב.
הערות שוליים

↑  Donald Reyfeld - At Edge of Empires:A History of Georgia Reaktion Books London  2013  עמ' 189
↑  D.Blow 2009 ע' 4 באתר האגודה לתרבות פרסית PÔL בז'נב
↑  S.Babaie 2018 עמ' 155
1 2  Cambridge History of Later Ottoman Empire ע'47
↑  James Olson and Robert Shadle Historical dictionary of the British Empire K-Z Greenwood Press Westport, CT 1996 p.1004
↑  אנטרניג צ'לביאן - אסטרטגיית האדמה החרוכה שנקט עבאס נגד הטורקים בארמניה באתר EBSCO
-Antranigh Chalabyan
The scorched-earth strategy that Shah Abbas I used against the Turks in Armenia-
Military History;Feb2000, Vol. 16 Issue 6, p22
↑  R.Savory, 1930
↑  אראקל מתבריז, היסטוריה – Histoires מצוטט בבת יאור - "שקיעת הנצרות המזרחית תחת האסלאם – מג'יהאד לד'ימיות", אסושייטד יוניברסיטי פרס, לונדון, 1996
↑  אמנון נצר, ‏רדיפות ושמדות בתולדות יהודי איראן במאה הי"ז, פעמים 6, תשמ"א, עמ' 32–56}; על פרשת "כובעי בולחסן" - בעמ' 36–41
↑  W.Bache, 1906
1 2  Vera B. Moreen, “ʿAbbās I, Shāh”, in: Norman A. Stillman (ed.), Encyclopedia of Jews in the Islamic World, 
First published online in 2010
↑  ראובן זכאים, "סרח בת אשר מתגלה במערה: המסורת המדהימה של יהודי אספהאן", 2015
↑  ראובן קשאני, יהודי פרס, בוכרה ואפגניסטן, 2001, עמ' 27–28
↑  Encyclopaedia Britannica of Arts,Sciences and Miscellaneous literature 6th edition, vol.16,Archibald Constable and Co. Edinburgh 1823 p.160
(האנציקלופדיה בריטניקה לאמנויות, מדעים וספרות אחרת, המהדורה השישית, כרך 16, הוצאת ארצ'יבלד קונסטבל, אדינבורו 1823ף עק 160 באנגלית)
)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257328805171  PLWABN: 9810628925205606  BIBSYS: 15009366  BnF: cb13334199v (data)  CANTIC: a11217017  GND: 118646400  ISNI: 0000 0000 6679 019X  LCCN: n80034374  NDL: 001117400  NTA: 317318721  SUDOC: 03575365X  TDVİA: abbas-i  VIAF: 77109363   WorldCat (עם VIAF): 77109363 
עבאס שאה הגדול, בהדפס מאת דומיניקוס קוסטוס, אמן פלמי מאנטוורפן מתוך Atrium heroicum caesarum 1600-1602
מטבע משנת 1586 מימי עבאס שאה הגדול
ככר נאקש-אה ג'האן ("תמונת העולם") באספהאן - רואים משמאל את "מסגד שייח לוטפאללה" או "סאדר", מימין את הארמון "עאלי קאפו" וברקע מאחור - את "מסגד השאה"
עבאס שאה בחברת "מוזג-יין", מיניאטורה מאת מוחמד קאסים
פסל של השאה עבאס הגדול רכוב על הסוס, באספהאן. פורק במהפכה האסלאמית בשנת 1979
משהו ללבוש

| --- | --- |

 בימוי:  רוברט אלטמן 
 הופק בידי:  רוברט אלטמן 
 תסריט:  רוברט אלטמן 
 עריכה:  סוזי אלמיגר, ג'ראלדיין פרוני 
 שחקנים ראשיים:  סופיה לורן (Isabella de la Fontaine) קלאודיה שיפר מרצ'לו מסטרויאני הארי בלפונטה דייוויד קופרפילד שר אדריאנה סקלנריקובה אלכסנדרה וונדרנוט Katarzyna Figura סם רוברדס פרנסואה קלוזה ביורק Tom Novembre קרלה ברוני יאן קולט Valeriano Andrés Paco Morán Alfonso del Real הלנה כריסטנסן Pablo Sanz Agüero Maite Blasco Maurice Lamy אנדרה פנברן נעמי קמפבל מישל בלנק Georgianna Robertson אן קנובאס סטיבן ריאה קים בייסינגר לילי טיילור רופרט אוורט ז'אן רושפו קיארה מסטרויאני טים רובינס לורן באקול אנוק איימה ג'וליה רוברטס Carme Sansa i Albert רוסי דה פלמה ז'אן-פייר קאסל דני איילו סאלי קלרמן לייל לווט טרייסי אולמן טרי גאר ריצ'רד אי. גרנט לינדה האנט אוטה למפר פורסט ויטאקר לינדה אוונג'ליסטה 
 מוזיקה:  דולורס או'ריורדן, מישל לגראן 
 צילום:  Jean Lépine, פייר מיגנוט 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  מירמקס 
 חברה מפיצה:  מירמקס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1994
 משך הקרנה:  133 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  דרמה קומית, סרט קומדיה, סרט להט"בי 
 מקום התרחשות:  פריז 
 הכנסות באתר מוג'ו:   readytowear
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
משהו ללבוש (צרפתית: Prêt-à-Porter, "מוכן ללבישה") הוא סרט קולנוע מסוגת דרמה קומית-סאטירי, בבימויו של רוברט אלטמן. הסרט יצא בשנת 1994, והוא עוסק במתרחש מאחורי הקלעים של עולם האופנה. בסרט הופעות אורח של ידוענים רבים מתחומי האופנה ומעולם הבידור.
עלילה

במהלך שבוע האופנה בפריז כשהעיר מלאה בדוגמניות, מעצבי אופנה ועיתונאים, מתרחש רצח של ראש מועצת האופנה הצרפתי על ידי אדם רוסי מסתורי שנמלט, אך נראה כי רעייתו והקולגות שלו לעבודה אינם מצטערים על האירוע. באותו זמן כתב ספורט אמריקאי שהיה אמור לעזוב את העיר נשלח לסקר את המקרה ובכך מתחיל רומן בינו ובין עיתונאית אופנה אמריקאית בעיר כאשר הם שוהים באותו מלון.
יומנה של עקרת בית עצבנית

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  רומן של סו קאופמן
 בימוי:  פרנק פרי
 הופק בידי:  פרנק פרי
 תסריט:  אלינור פרי
 עריכה:  סידני כץ
 שחקנים ראשיים:  ריצ'רד בנג'מין קארי סנודגרס פרנק לנגלה 
 מוזיקה:  Mars Bonfire 
 צילום:  ג'רלד הירשפלד
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 הקרנת בכורה:  10 באוגוסט 1970
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה קומית, סרט קומדיה 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 הכנסות:  6,100,000‏$
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
יומנה של עקרת בית עצבנית (באנגלית: Diary of a Mad Housewife) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1970, בבימויו של פרנק פרי, עם ריצ'רד בנג'מין, קארי סנודגרס ופרנק לנגלה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "יומנה של עקרת בית עצבנית" מאת סו קאופמן (1967).
תקציר העלילה

ג'ונתן בלסר (ריצ'רד בנג'מין) הוא עורך דין ניו יורקי. הוא נשוי לטינה (קארי סנודגרס) ולהם שתי בנות.
הוא מתייחס לאשתו כמשרתת, מעליב ומגמד אותה על מראה גופה ומבייש אותה בפני הבנות. הוא רוצה להתקדם בסולם החברתי ובטוח שיש לו כישורים רבים שלא מיצה וכי אשתו עומדת בדרכו ולא עוזרת לו.
טינה היא אישה כנועה ומקבלת בשקט ובהכנעה את כל ההשפלות של בעלה.
באחת המסיבות של החברה הגבוהה שג'ונתן משתדל להיות מוזמן, היא פוגשת את הסופר ג'ורג' פרגר (פרנק לנגלה) שמנסה להתחיל איתה אך היא דוחה אותו מפני שהיא אישה נשואה.
ג'ונתן רוצה להוכיח את כישורי המסחר שלו ומשקיע כמעט את כל כספו ביקב בצרפת וכן מתכנן בביתו מסיבה יקרה לאנשי החברה הגבוהה וממנה את טינה להיות אחראית על המוזמנים.
לטינה "נשבר" מבעלה הרודני והיא מוצאת מפלט במיטתו של ג'ורג' שמתייחס אליה כמו לכל שאר הנשים שכרוכות אחריו.
לבסוף מתוודה ג'ונתן שכל כספם הלך לאיבוד בהשקעה בכרם וכי היו לו יחסים עם אישה אחרת ומצבו הנפשי מעורער וזה משפיע על הופעותיו בבית משפט. טינה לא כועסת עליו אבל לא מגלה לו על יחסיה עם ג'ורג'. ג'ונתן מעריך זאת ורוצה לפתוח דף חדש ביחסיהם.
לבסוף רואים את טינה בטיפול קבוצתי כשכל אחד מייעץ לה אחרת. בין המייעצים גם השחקן פיטר בויל.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ריצ'רד בנג'מין | ג'ונתן בלסר |  |
| קארי סנודגרס | טינה בלסר |  |
| פרנק לנגלה | ג'ורג' פרגר | סופר |
פרסים

מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - קארי סנודגרס
פרס גלובוס הזהב לכוכבית החדשה של השנה - קארי סנודגרס
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי - ריצ'רד בנג'מין
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי - קארי סנודגרס
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה - פרנק לנגלה
פרס ה-National Board of Review לשחקן המשנה הטוב ביותר - פרנק לנגלה
מועמדת ה-National Board of Review לסרט הטוב ביותר