stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם ג'ונסון
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית

ב-22 במרץ 1804 מינה הנשיא תומאס ג'פרסון את ג'ונסון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של אלפרד מור, שהתפטר מסיבות בריאות. יומיים אחר כך אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי. ג'פרסון בחר בג'ונסון בן ה-32 בשל מוצאו מאזור גאוגרפי דומה לזה של מור, בשל בריאותו האיתנה של ג'ונסון שאפשרה לו לבלות באופן קבוע בנסיעות (דרישה שהייתה למשרת השיפוט באותה תקופה), ובשל זיהויו של ג'ונסון עם העקרונות הרפובליקנים. ג'ונסון היה השופט העליון הראשון שלא בא משורות המפלגה הפדרליסטית.
בשנות כהונתו על כס השיפוט, קנה ג'ונסון לעצמו מוניטין של מי שהתנגד ברהיטות ולעיתים תכופות לדעת הרוב הפדרליסטי של בית המשפט. בעוד שנשיא בית המשפט העליון, ג'ון מרשל הצליח לעיתים קרובות לנווט בין דעותיהם של רוב השופטים, השקפותיו של ג'ונסון היו עצמאיות. ג'ונסון השיב על כנו את הנוהג של הגשת חוות דעת המשכית (Seriatim) (חוות דעת נפרדת מזו של בית המשפט) ובין השנים 1805–1833 הוא כתב כמעט מחצית מחוות דעת המיעוט של בית המשפט. מסיבה זו, הוא כונה "המתנגד הראשון" (first dissenter).
במהלך תקופת כהונתו כתב ג'ונסון את פסק דין הרוב רק בשני תיקים מרכזיים: פסק הדין "ארצות הברית נגד הדסון" (United States v. Hudson) ב-1812 ו"בנק המכונאים של אלכסנדריה נגד בנק קולומביה" (Mechanics' Bank of Alexandria v. Bank of Columbia) ב-1820. ב"ארצות הברית נגד הדסון" קבע בית המשפט שלבתי המשפט הפדרליים אין את הסמכות לקבל החלטות הנוגעות לחוק הפלילי, החלטה שנשאה מאוד חן בעיני חסידיו של ג'פרסון. לעומת זאת, בתיק "בנק המכונאים", קבע בית המשפט תקדים שעל פיו יכול שופט פדרלי לשמוע עדויות להבהרת חלקים דו-משמעיים בחוזים. ג'ונסון גם כתב מאות פסקי דעת של הרוב בתיקי מקרקעין, משפט ימי וביטוח, תחומים שרזיהם לא היו נהירים לכל השופטים. לאחר 1820 הוא כתב פסקי דין מעטים של הרוב ויותר ויותר חוות דעת מיעוט. את הגידול הזה במספר חוות דעת המיעוט של ג'ונסון ניתן לייחס להשפעתו של הנשיא ג'פרסון, ששיבח את התנהלותו של ג'ונסון ועודד אותו לפרסם חוות דעת נוספות כאלו. בסך הכל, כתב ג'ונסון כמחצית מחוות דעת המיעוט במהלך תקופת נשיאותו של מרשל.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פסק הדין גילכרייסט נגד גובה המיסים של צ'ארלסטון

בעקבות תקרית צ'ספיק-ליאופרד ב-1807, חתם הנשיא ג'פרסון על חוק האמברגו, ש"העניק במפורש לגובי המיסים בנמלי המדינות את הסמכות לעכב כל ספינה שהפרה או שניסתה להפר את האמברגו". ב-1808 הגיש אדם גילכרייסט, בעל ספינה, לקשה מבית משפט פדרלי לצו עשה לאחר שספינתו עוכבה עקב הוראתו של מזכיר האוצר אלברט גלטין. בפסק הדין "גילכרייסט נגד גובה המיסים של צ'ארלסטון" (Gilchrist v. Collector of Charleston), ג'ונסון, שישב בראש הרכב השופטים, פסק ש"צעדיו של גובה המיסים לא היו יכולות להיות מוצדקות על ידי מכתבו של גלטין בשל העובדה שבחוק האמברגו הקונגרס לא העניק לנשיא או למחלקת האוצר את הסמכות לעצור ספינות.
פסק דין זה הוביל לתגובה חריפה מידית. בעוד שהעיתונות הפדרליסטית חגגה את ההחלטה, היא נותרה חסרת פופולריות בקרב רוב אזרחי ארצות הברית. בין החודשים יולי ואוקטובר 1808 התעמת ג'ונסון באופן פומבי בנוגע לפסק הדין עם התובע הכללי של ארצות הברית סיזר אוגוסטוס רודני בסדרה של מכתבים שפורסמו בעיתוני צ'ארלסטון. בסופו של דבר האמין ממשל ג'פרסון שלבית המשפט הפדרלי לא הייתה את הסמכות להוציא צו עשה. עם זאת, המקרה נותר נקודת ציון משפטית חשובה, אם כי לעיתים נשכחת, וסייע למסד את העצמאות השיפוטית.
פסק דין זה, שהיה צעדו העצמאי הראשון של ג'ונסון, לא זכה להערכתו של הנשיא ג'פרסון. השניים חדלו להתכתב במשך מספר שנים לאחר פסק הדין וידידותם לא שבה על כנה עד שג'ונסון חידש את ההתכתבות בין השניים זמן רב לאחר מכן. בינואר 1819 הוצע לג'ונסון תפקיד גובה המיסים של נמל צ'ארלסטון, אך הוא סירב ובחר להמשיך בכהונתו השיפוטית.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פירוש סעיף החוזים

בפסק הדין "פלטשר נגד פק" (Fletcher v. Peck) מ-1810 הצטרף ג'ונסון לדעת הרוב שקבעה שביטול הענקות הקרקע על ידי חוקי מדינת ג'ורג'יה, שניתנו שנה קודם לכן, נגדו את החוקה. הייתה זו הפעם הראשונה בה פסק בית המשפט פסיקה מעין זו על חוקי מדינה. בפסק דין זה כתב ג'ונסון חוות דעת עצמאית, אף על פי שהוא לא התנגד לחוות הדעת הכללית של בית המשפט, אך הוא חשש שהמקרה עלול להתפרש כקנוניה בין הצדדים כדי לקבוע תקדים. הוא גם חלק עד דעתו של מרשל שהחוק של ג'ורג'יה הפר את סעיף החוזים לחוקה. הוא האמין שהפירוש של מרשל של סעיף זה, שליקויים במחויבות חוזית הפרו אותו, כמגבילות יתר על המידה את סמכויות המדינה לטובת זכויות הפרט. תחת זאת, הוא האמין שהחוק הר את העיקרון הכללי של החוק שאדם לא יכול לבטל את בעלותו על משהו שכבר לא בבעלותו.
ב-1819 הצטרף ג'ונסון לדעת הרוב בפסק הדין "דארטמות' קולג נגד וודוורד" (Dartmouth College v. Woodward). בתיק זה פסק בית המשפט שסעיף החוזים נוגע לתאגידים פרטיים, שהענקת זכות פרטית מהווה חוזה דו-צדדי, ושהמדינה לא יכולה להתערב בחוזה כזה. בניגוד להרגלו, לא כתב ג'ונסון פסק דין נפרד בתיק זה.
עם זאת, כאשר פסק בית המשפט העליון ב-1823 בתיק "גרין נגד בידל" (Green v. Biddle), כתב ג'ונסון חוות דעת נפרדת, שבחלק ממנה הוא התנגד לחוות דעת הרוב ולחלקה הוא הסכים. הוא הסכים עם דעת הרוב שחוק של מדינת קנטקי להגבלת זכויות בעלי הקרקעות לרכוש עצמו, אך שוב, כמו בפסק דין פלטשר נגד פק, האמין ג'ונסון שאי הלגיטימיות של החוק לא נבעה מההפרה הכללית של עקרונות החוק, ולא בשל הפרה של סעיף החוזים. הוא ויתר על ניתוח של סעיף החוזים, שכן הוא חש שהדבר לא נחוץ לשאלה המשפטית שעמדה על הפרק. פסק הדין גרין נגד בידל היה אחד מתיקי סעיף החוזים החשובים ביותר של בית המשפט העליון באותה תקופה, שבהמשך הרחיב את הסעיף כדי שיכלול הסכמים ציבוריים כמו ההסכם שנחתם בין וירג'יניה לבין קנטקי ב-1792.
ב-1827 הצטרף ג'ונוסן לדעת הרוב של השופט בושרוד וושינגטון בפסק הדין "אוגדן נגד סאונדרס" (Ogden v. Saunders). בחוות דעת זו נקבע שסעיף החוזים פסל רק חוקים רטרוספקטיביים שהשפיעו על חוזים, ולא על חוזים שטרם נחתמו. היה זה פסק הדין החוקתי היחידי שבו פרסם נשיא בית המשפט העליון מרשל חוות דעת מיעוט.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פירוש העיקרון הפדרליסטי

ב-1813, סירב בית המשפט לערעורים של וירג'יניה, שהיה אז הערכאה המשפטית הגבוהה ביותר במדינה, ללכת בעקבות החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין "יורשי פיירפקס נגד חוכרי האנטר" (Fairfax's Devisee v. Hunter's Lessee) (תיק שבו היה ג'ונסון בדעת המיעוט), בטענה שסמכות הערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית לא חלה עליהם. בפסק דין זה, קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית, בעשותו שימוש בסמכויות שניתנו לו על פי חוק השיפוט של 1789, שווירג'יניה שללה באופן בלתי ראוי בעלות ממשפחה בניגוד לדעת בית המשפט המדינתי. ב-1816 השיב בית המשפט העליון של ארצות הברית בקשר להתנגדות בית המשפט לערעורים של וירג'יניה בפסק הדין "מרטין נגד חוכרי האנטר" (Martin v. Hunter's Lessee). בתיק זה כתב השופט ג'וזף סטורי פסק דין שהתקבל פה אחד על ידי כל השופטים ש"סמכות הערעור של ארצות הברית לחלה על מקרים הנוגעים לבתי המשפט של המדינות, ושסעיף 25 של חוק השיפוט, שמתיר להחיל את סמכות השיפוט על מקרים ספציפיים באמצעות הטלת צו, נתמכת על ידי הכתוב בחוקה ועל ידי רוח הדברים שבה".
חוות דעתו של סטורי גרמה תסכול לרצונו של ג'ונסון ל"עמידה על הזכות של הסמכות הפדרלית". בחוות דעתו בה הוא הסכים לדעת הרוב, כתב ג'ונסון שבית המשפט העליון "היה קולו של האיחוד, וכאשר התקבלו החלטות שרק רוח הדברים נותנת להם את הבסיס, [קולו של בית המשפט העליון] גובר על הטענה לסמכות בתי המשפט המדינתיים. בהמשך הרחיב ג'ונסון בסוגיית הפדרליזם, בציינו ש:
מבחינתי, החוקה מהווה, בכל אחת משורותיה, חוזה, שבשפה משפטית, חתומים עליו שלושה צדדים. הצדדים הם העם, המדינות וארצות הברית. באופן זה הטענה היא שזוהי פעולה ישירה של העם, שכן מה עשה העם אם לא ליצור את ההסכם הזה? בכך שהמדינות הוכרו כצד בו הדבר ברור בכמה פסקאות, ובמיוחד בזו שבה ארצות הברית מבטיחה לכל אחת מהמדינות צורת ממשל רפובליקנית.
ג'ונסון גם הצטרף לשתי החלטות נוספות, שהיו נקודות ציון חשובות בסוגיית הפדרליזם. ב-1819 הוא הצטרף להחלטה פה אחד של בית המשפט בפסק הדין "מקולוק נגד מרילנד" (McCulloch v. Maryland), תיק שפסל ניסיון של האספה הכללית של מרילנד להטיל מס על הבנק השני של ארצות הברית (אנ'). פסק דין זה ביסס את הקביעה שהמדינות לא יכולות להתערב ביישום הסמכויות החוקתיות של הממשלה הפדרלית ושסעיף "הכוחות המנוים" מקנה לקונגרס סמכויות משתמעות שלא נמנו בחוקת ארצות הברית. שנתיים לאחר מכן, ב-1821, הצטרף ג'ונסון לפסק הדין "כוהנס נגד וירג'יניה" (Cohens v. Virginia), שהתקבל פה אחד ונכתב על ידי מרשל. פסק דין זה קבע שלבית המשפט העליון של ארצות הברית יש את היכולת לקיים ביקורת שיפוטית על החלכים פליליים של המדינות.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > משפט דנמרק וסי ופסק הדין אלקיסון נגד דליסליין

ב-1822 הואשמו דנמרק וסי (אנ') עבד משוחרר, ואנשים נוספים, בתכנון לכאורה של מרד עבדים בצ'ארלסטון. אישי הציבור בעיר האמינו שווסי וחסידיו תכננו להשתלט על העיר ולהרוג את בעלי העבדים הלבנים ואז להימלט להאיטי. הקשר לכאורה של וסי היה נקודת מפנה בחייהם של רבים מהלבנים בקרוליינה הדרומית. אך ג'ונסון פקפק באיום לכאורה ובעוצמתו, ובשל כך הוא הסתכסך עם רוב התושבים הלבנים של העיר, כולל בתו.|
ג'ונסון תהה בפתיחות על הגינותו של המשפט שהתנהל בעקבות הפרשה. ביוני אותה שנה הוא שלח מכתב לעיתון Charleston Courier, בו הוא פירט אודות מרד קודם שהתקיים כביכול על גבול ג'ורג'יה וקרוליינה הדרומית. המרד שהוא ציין במכתבו התברר בסופו של דבר כשמועה והוביל לרציחתו של אדם חף מפשע. ג'ונסון טען שהוא האמין לסיפור "שנשא בחובו לקח שימושי, ושבשלו ניתן יהיה לבדוק את הסיבות לתסיסה שהניעה את דעת הקהל" בצ'ארלסטון.
ג'ונסון לא היה היחיד שמתח ביקורת על הפרשה. מושל קרוליינה הדרומית, תומאס בנט מתח ביקורת על ההליכים על כך שהם לא היו הוגנים בשל העובדה שהמשפטים נערכו בדלתיים סגורות ושהנאשמים לא נכחו בהם כאשר העדים מסרו את עדויותיהם. הביקורת שנמתחה על ידי המושל בנט ועל ידי ג'ונסון הסעירה את שופטי בית המשפט ששפטו את הקושרים לכאורה. ביולי 1822 הם פרסמו הכחשה ב-Charleston Courier והמעצרים וההוצאות להורג אף הוכפלו.
בעקבות מעצרו ומשפטו של וסי, תיקן בית המחוקקים של קרוליינה הדרומית את "חוק הימאים השחורים" של 1820, כך שהם הסירו את החריג של "ימאים שחורים או מולאטים חופשיים" שייעצרו באופן זמני כאשר ספינתם עוגנת. ג'ונסון חשש שהמקרה יוביל את בעלי הספינות להשאיר בכלא ימאים חופשיים כדי להימנע מלשלם להם שכר. בתיק "אלקיסון נגד דליסליין" (Elkison v. Deliesseline),שנוהל ב-1822 על ידי ג'ונסון בתוקף היותו שופט בבית המשפט של מחוז קרוליינה הדרומית, הוא מצא ש"העברת הסמכותיות הסחר לממשלה הלאומית חיסלה את הסמכות המדינתית ליישם חקיקה סותרת", ולפיכך פסל את החוק. הייתה זו הפעם הראשונה מאז 1789 שבית משפט פדרלי פסל חקיקה מדינתית בשל סתירה שהתגלתה בה עם סעיף המסחר בחוקה. הפסיקה הובילה לזעמם של מחזיקי העבדים הלבנים במדינות הדרום.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פסק הדין גיבונס נגד אוגדן

ב-1824 קבע בית המשפט העליון פה אחד בפסק הדין "גיבונס נגד אוגדן" (Gibbons v. Ogden) שסעיף המסחר בחוקה הקנה לממשלה הפדרלית את הזכות לפקח על אמצעי הסחר. בדעת הרוב בתיק זה, קבע מרשל שההרשאה החוקית הפדרלית הביעה את כוונת הקונגרס לפקח על הסחר באוניות הקיטור ושהיא פסלה חוק של מדינת ניו יורק שיצר מונופול של אוניות קיטור. בניגוד לכך, בחוות הדעת של ג'ונסון, הוא טען טענה בלתי מתפשרת שזוהי סמכותה הבלעדית של הממשלה הפדרלית ללא קשר עם חוקי ההרשאה הפדרליים. הוא המשיך וציין שמפני ש"הסחר, במשמעותו המצומצמת ביותר, הוא החלפת סחורות", התקדמויות חברתיות יובילו למגוון של אמצעי חליפין (כמו עבודה ומידע) שייכנסו לעולם הסחר, ולפיכך יהפכו "מושא לרגולציה הפדרלית של הסחר".
חוות דעתו של ג'ונסון הייתה באופן צפוי לאומנית. הוא מונה כדי להיות בלם למרשל הלאומני, אך תחת זאת הוא הקצין את השקפותיו של מרשל. חוות דעתו זו בישרה את הוויכוחים החוקתיים העתידיים בנוגע לסעיף המסחר. ב-2018 ציטט אותה השופט העליון אנתוני קנדי בחוות דעתו לדעת הרוב בפסק הדין "דקוטה הדרומית נגד וייפר בע"מ" (.South Dakota v. Wayfair, Inc) וכתב שבהיות חוות דעתו של ג'ונסון "גוברת ומהמדינות נשללה הסמכות לרגולציה מתאימה, ההיסטוריה עשויה לראות את הסמכויות הפדרליות הגורפות בשלבים המוקדמים ששללו מהמדינות את האפשרות לעשות ניסיונות בחוקים ובצעדי מדיניות משל עצמן".
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > השיפוט בענייני האינדיאנים

הבהלה לזהב בג'ורג'יה בראשית שנות ה-30 של המאה ה-19 הובילה לעתירות חשובות שהתייחסו לריבונות של הילידים בארצות הברית ושאותם שמע ג'ונסון על כס השיפוט. בפסק הדין "אומת הצ'רוקי נגד ג'ורג'יה" (Cherokee Nation v. Georgia) מ-1831, ביקשה אומת הצ'רוקי הוצאת צו מניעה כנגד מדינת ג'ורג'יה כדי שתמנע מניצול סדרה של חוקים שתשלול מהם את הזכויות על אדמותיהם, וקביעה שהחוקים הפרו בריתות שהצ'רוקי חתמו עם ארצות הברית. בית המשפט העליון פסק שאין לו את הסמכות השיפוטית בשל העובדה ש"שבט או אומה אינדיאנים בארצות הברית הם לא מדינה זרה ברוח החוקה, ושהוא לא יכול לנקוט בצעדים בבתי המשפט של ארצות הברית". בחוות דעתו של ג'ונסון, הוא ציין ששבטי האינדיאנים היו "לא יותר מהמוני נוודים, שהקשרים ביניהם התבססו על קשרי דם ומנהגים בלבד, ושלא קיימו חוקים או ממשלה מעבר למה שמקובל במדינה פראית".
שנה לאחר מכן, הצטרף ג'ונסון שוב לדעת הרוב בפסק הדין "ווסטר נגד ג'ורג'יה" (Worcester v. Georgia), שהיה נקודת ציון משפטית, ובו נקבע ש"אומת הצ'רוקי... היא קהילה נבדלת שמחזיקה את הטריטוריה שלה שבה לחוקי ג'ורג'יה אין תוקף".
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > תורתו המשפטית

ג'ונסון היה מחלוצי הריסון השיפוטי והוא האמין שלרשות המחוקקת ולרשות המבצעת יש את "היכולת והכשירות העליונים" לטפל בבעיות המתפתחות. תורתו המשפטית התבססה על הרעיון של חירות אישית שנאכפת על ידי חקיקה. בעוד שהוא האמין שמערכת משפט עצמאית היא חשובה, הוא גם האמין שלרשות המחוקקת הייתה את הזכות לשלוט על בתי המשפט כדי להגן על ריבונותה שלה. השקפתו על תפקיד בית המשפט הייתה שונה לחלוטין מזו של מרשל וכן מהשקפותיהם של השופטים וושינגטון וסטורי. דעתו על הרחבת סמכות השיפוט הפדרלית, כפי שנראתה בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "אוסבורן נגד הבנק של ארצות הברית" (Osborn v. Bank of the United States) מ-1824, הייתה גם היא שונה מזו של מרשל.
ב-1807 כאשר כתב את חוות דעת הרוב, הוציא נשיא בית המשפט מרשל צו הביאס קורפוס עבור שני אנשים שהיו מעורבים בקשירת הקשר של ארון בר בפסק הדין "אקס פארטה בולמן" (Ex parte Bollman). ג'ונסון הוציא חוות דעת מיעוט בתיק זה, בציינו שלבית המשפט העליון לא הייתה הסמכות השיפוטית המקורית ולא סמכות הערעור ושחוק השיפוט לא הקנה לו את היכולת להוציא פסק דין שכזה.
ג'ונסון העריך טיעון הגיוני, דיוק עובדתי ומשנתי, ביאור מוצק וחשיפה מלאה של נסיבות המקרה. כמו השופט אוליבר ונדל הולמס הבן אחריו, שמקובל לחשוב שג'ונסון השפיע עליו, ג'ונסון ציטט לעיתים נדירות מקרים אחרים.
עיסוקו בכתיבה

ב-1822 פרסם ג'ונסון בשני כרכים את "חייו ותכתובותיו של נתנאל גרין" (Sketches of the Life and Correspondence of Nathanael Greene), עבודה מקפת על מייג'ור גנרל נתנאל גרין, שהשתתף בחלק חיוני בהבסתם של הבריטים במהלך המהפכה האמריקאית. בסופו של דבר נחל הספר כישלון כספי וביקורתי באותה עת. אחד המבקרים בני התקופה לעג לספר בציינו שהוא "כלל מגוון דל של נושאים, שימוש בלתי ראוי במשפטים גסים, וכישלון עגום בשימוש שהוא עשה בלשון מעושה". עם זאת, ב-1964 זיהה ההיסטוריון קרייג ניוטון את ספרו של ג'ונסון כחלק מההיסטוריוגרפיה של קרוליינה הדרומית וציין שג'ונסון "דיבר לא רק בשם הביוגרפים וההיסטוריונים המוסמכים יותר, אלא גם בשם כל האחרים ששקדו על שימור המקורות לתולדות המהפכה...". היסטוריונים אחרים העלו את ההשערה שהקשר הפוליטי בין ג'ונסון לבין תומאס ג'פרסון הייתה בין השאר בשל ההמלצה שנתן זה האחרון למוציאים לאור.
באזכור היחידי לג'ונסון ששרד במסמכיו של אנדרו ג'קסון, מציין ג'קסון שג'ונסון "התעניין בעיקר בתהילה ספרותית וכך לא ניתן היה להסתמך עליו בכתיבת ביוגרפיה של ידיד".
מותו

בעקבות משבר הביטול (Nullification crisis) בשנים 1832 ו-1833 הפך ג'ונסון למנודה חברתית בקרוליינה הדרומית, בשל העובדה שהמדינה "הייתה שבויה בידי מפלגה שלדעותיה הוא התנגד". ב-1834 התדרדר מצבו הבריאותי והוא העתיק את מגוריו לברוקלין, ניו יורק. ויליאם ג'ונסון נפטר ב-4 באוגוסט 1834 בעקבות ניתוח קשה שהוא עבר בלסתו כדי לרפא זיהום. נאמר לג'ונסון שלא בטוח שהוא ישרוד את הניתוח, אך הוא העדיף להמשיך בהליך, שבסופו של דבר כשל. הוא נטמן בכנסייה האפיסקופלית סנט פיטר שבצ'ארלסטון.
חברת בייסטל

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1900–הווה (כ־124 שנים) 
 מיקום המטה:  שיפנסבורג 
  
 www.beistle.com
 
חברת בייסטל או בקיצור בייסטל (באנגלית: The Beistle Company) היא חברה אמריקאית, אשר ידועה בעקבות ייצור קישוטי חג ומוצרים למסיבות, המוצר המפורסם ביותר של החברה הוא קטלוג קישוטי ליל כל הקדושים שלה. החברה הוקמה בשנת 1900 בפנסילבניה על ידי מרטין לותר בייסטל.
סדרת המוצרים של בייסטל בנושא ליל כל הקדושים, הוצגה בשנות העשרים של המאה העשרים ועזרה להעלאת הפופולריות של קישוטי ליל כל הקדושים בארצות הברית. חברת בייסטל היא היצרנית הוותיקה ביותר (שעדיין פעילה) בתחום קישוטי ומוצרי ליל כל הקדושים בארצות הברית.
היסטוריה

בסביבות 1900 עבד מרטין לותר בייסטל כאיש מכירות באותן השנים בחברה לייצור לוחות שנה בפיטסבורג. החברה סיפקה לוחות שנה למגוון עסקים (בהם בתי מלון) שהציגו אותם בלובי שלהם; הלקוחות במקום זאת, התייחסו לעציצים והצמחים המלאכותיים, וזה העלה במוחו את הרעיון ליצור צמחים מלאכותיים שעשויים מנייר ובכך לחסוך את הצורך להשקות אותם.
עוד באותה שנה ייסד את חברת בייסטל והקים את מטה החברה במרתף ביתו שבפיטסבורג, פנסילבניה, תחילה, ייצר פרחים מלאכותיים ומוצרי עץ שונים שנועדו לקישוט, אך במהרה החלה החברה לייצר מוצרים רבים נוספים ולאור הצלחתה הרבה נאלצה להעתיק את משרדיה לעיירה אוקוויל שגם היא נמצאת בפנסילבניה ואת מרכז הייצור שלה לקומה השנייה בחנות עגלות שכונתית. החברה התרחבה בשנית והמשרדים (כולל המפעל) של החברה עברו לעיירה שיפנסבורג (אנ').
ב-1920 הייתה החברה שותפה לחברה המייצרת מוצרי נייר וזאת, במטרה ליצור מגוון קישוטי נייר למספר חגים ואירועים כמו יום ולנטיין, חג הפסחא, חג המולד וליל כל הקדושים בפרט. קישוטי ליל כל הקדושים היו הקישוטים העונתיים הראשונים שנוספו לקטלוג הקישוטים של החברה.
בתחילת שנות ה-30 של אותה מאה החלו בחברה למכור משחקי לוח למסיבות ליל כל הקדושים ואף ייצרו כ-1,000 קישוטים בעיצובים שונים.
מרטין לותר בייסטל נפטר בשנת 1935 והעביר את הבעלות על החברה לחתנו, הנרי א. לורס.
הערות שוליים

↑  "About Us". Beistle. נבדק ב-17 באוקטובר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gill, Paul E. (2012). Shippensburg. Arcadia Publishing. p. 61. ISBN 978-1531651008.
↑  Country Living Staff (7 באוקטובר 2016). "What Halloween Was Like the Year You Were Born - 1921". Redbook. נבדק ב-17 באוקטובר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
זאב ארקטי

| זאב ארקטי |
| --- | --- |
 זאב ארקטי
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלביים
סוג:: כלב
מין:: זאב מצוי
תת־מין:: זאב ארקטי
שם מדעי
 Canis lupus arctos ‏(1935) .P
תחום תפוצה


זאב לבן בגן החיות ברלין
זאב ארקטי או זאב לבן (שם מדעי: Canis lupus arctos) הוא תת-מין של הזאב המצוי בסוג כלב. זאבים ארקטיים מצויים בצפון קנדה, אלסקה וצפון גרינלנד.
לזאבים ארקטיים פרווה לבנה המותאמת לצבע השלג ואנטומיה דומה לזו של הזאב המצוי.
תת-מין

הזאב הארקטי תואר לראשונה כתת-מין עצמאי, על ידי הזואולוג הבריטי רג'ינלד פוקוק בשנת 1935, לאחר שבחן גולגולת מהאי מלוויל. החל משנת 2005, הזאב הלבן מוכר כתת-מין על ידי ה-"MSW3". עם זאת, מחקרים חדשים שנעשו על ה-DNA של הזאב, על פי DNA מיטוכונדרי, שהוא אינו ייחודי, ומצביעים על כך שהתיישבותו בארכיפלג הארקטי, בצפון אמריקה, היא חדשה יחסית, ולכן אין בכך כדי להצדיק את מעמד תת-המין המיוחס לו.
פיזיולוגיה

זאב ארקטי הוא זאב בינוני בגודלו, ביחס לשאר תת-המינים של זאב מצוי, והוא דומה לתת-המין הזאב הצפון-מערבי. ניתן להבדיל בין שני תת-המינים האלו לפי צבע הפרווה, פרוות הזאב הלבן היא בצבע לבן חזק, לעומת צבע הפרווה הלבן-אפור של הזאב הצפון-מערבי. כמו כן, גולגולתו של הזאב הארקטי צרה יותר.
בניגוד לתת-מינים האחרים ביבשת אמריקה, הזאב הארקטי מעולם לא היה יעד לצייד מסיבי. האזור בו הוא חי, מאוכלס בבני אדם, ועל כן, הזאב הארקטי לא פוחד מבני האדם, ולעיתים הוא יוצר קשר עם אנשים.
תפוצה ואזור מחיה

הזאב הארקטי מאכלס את האזור הארקטי של קנדה, כולל הארכיפלג הארקטי הקנדי, חלקים באלסקה וצפון גרינלנד. אזור מחייתם משתרע מקו רוחב 70 מעלות וצפונה. הם חיו בצפון אמריקה מעל ל-2 מיליון שנה. כאשר הם מוצאים מאורה, הם מכינים מספר חדרים לגורים ולאוכל. הזאב הארקטי הוא התת-מין היחיד של הזאב האפור שניתן למצוא אותו בכל תחום מחייתו המקורי, בעיקר בזכות זה שבתחום מחייתם הם נתקלים בבני האדם לעיתים נדירות. זהו גם תת-המין היחידי שאינו תחת איום של הכחדה, אזור מחיתם הנידח מצביע על כך שהם בטוחים יחסית מפעילויות אדם הן בצייד והן בהרס אזור המחיה.
אזור המחיה שלהם כל כך נידח וקיצוני, שרק מעט מדענים חקרו את עולמם בזמן החורף הארוך והחשוך. אפילו מרבית האינואיטים חיים דרומה יותר מהזאב הארקטי. כתוצאה מכך, פרטים רבים על חייהם במהלך מרבית השנה לא ידועים.
צייד

כמו רוב הזאבים, זאבים ארקטיים צדים בלהקות. הם ניזונים מאייל הצפון וכבש המושק, אך גם מארנבת ארקטית, כלבי ים, עופות ולמינגים. כתוצאה מהמחסור בטרף, הם משוטטים באזורים נרחבים, עד ל-2,600 קמ"ר, ועוקבים אחר נדידת איילי הצפון דרומה במהלך החורף. הם אינם רצים מהר אלא מסתמכים על הכושר וסיבולת שלהם להתיש את הטרף.
לזאב בוגר יש 42 שיניים, הנשק העיקרי שלהם בציד. הם בולעים מזון בחתיכות גדולות בלא שהם כמעט לועסים אותו כלל. הם אוכלים את כל הטרף שלהם, כולל עצמות. זאבים יכולים לאכול עד 9 קילוגרמים של בשר בארוחה אחת. לאחר שהם שבים מהציד הם מקיאים חלק מהאוכל לגורים הרעבים.
רבייה

הודות לקרקע הארקטית הקפואה, והקושי התמידי שהיא מציבה לחפירת מאורות, זאבים ארקטיים משתמשים בדרך כלל  במחסות סלעים ומערות במקום. לאחר תקופה של 63 עד 75 ימים, הנקבה ממליטה בסוף מאי - תחילת יוני, כחודש אחרי הזאב האפור. לרוב נולדים בין 3-2 גורים, אולם יכולים להיוולד עד 12 גורים בהמלטה אחת. מספר זה גבוה מן הזאב האפור הממליט בדרך כלל  5-4 גורים. הגורים נולדים עיוורים ונסמכים על אמם שתגן עליהם ותספק להם מזון. בגיל 5 שבועות הם מורשים לצאת מחוץ למאורתם. זאבים אחרים בלהקה עשויים לעזור לטפל בגורים בזמן שאמם צדה.
ויליאם הרשל

| --- | --- |

 לידה:  15 בנובמבר 1738 הנובר, נסיכות הבוחר מהנובר, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  25 באוגוסט 1822 (בגיל 83) סלאו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 שם לידה:  Friedrich Wilhelm Herschel 
 ענף מדעי:  אסטרונומיה.
 מקום מגורים:  גרמניה, אנגליה
 מקום קבורה:  Church of St Laurence, Upton-cum-Chalvey 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אוקספורד 
 פרסים והוקרה:  מדליית קופלי (1781)  עמית החברה המלכותית (1781)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  מסדר הגואלפים  תואר אקדמי לשם כבוד 
 בן או בת זוג:  מרי בולדווין (1788–?) 
 צאצאים:  ג'ון הרשל 
 תרומות עיקריות
 גילוי ירחי שבתאי ואורנוס, גילוי אורנוס, גילוי קרינה תת-אדומה.
 חתימה:   
 
סר פרדריק ויליאם הרשל (באנגלית: Sir William Herschel;‏ 15 בנובמבר 1738 – 25 באוגוסט 1822) היה אסטרונום ומלחין בריטי שנולד בגרמניה, והתפרסם הודות לגילוי כוכב הלכת אורנוס. הוא גילה גם את הקרינה התת-אדומה ותגליות רבות נוספות באסטרונומיה. אביו של ג'ון הרשל.
ביוגרפיה

ויליאם הרשל נולד כפרידריך וילהלם הרשל בהנובר שבגרמניה, והיה אחד מעשרת בניו (מהם ארבעה מתו בגיל צעיר מאוד) של אייזק הרשל (1707–1767), נגן בסון בתזמורת הצבאית של הנובר. הוריו היו נוצרים לותרנים. ייתכן מאוד שאבותיו של אייזק היו יהודים שהמירו את דתם לנצרות בסביבות המאה ה-17. למרות מוצאה הגרמני-לותרני, שם משפחתה של אשתו, מוריצן, היה חלופה נפוצה באותו זמן ל'בן משה' בקרב יהודים מתבוללים. בשנת 1755 נשלח לאנגליה גדוד המשמר ההנוברי, שבו שירתו ויליאם וג'ייקוב אחיו. בזמן זה, ממלכת הנובר וממלכת אנגליה היו מאוחדות תחת שלטונו של ג'ורג' השני. הרשל למד אנגלית במהירות ובגיל 19 שינה את שמו לפרדריק ויליאם הרשל.
הרשל הפך למורה למוזיקה ולמוביל הרכב מצליח. הוא ניגן בכינור ובאבוב ומאוחר יותר בעוגב. הוא חיבר יצירות מוזיקליות רבות, כולל 24 סימפוניות, וקונצ'רטות רבות, וכן מוזיקת כנסייה. רוב המוזיקה שלו נשכחה כיום. לאחר שהיה מוביל הרכב בניוקאסל, לידס, והליפקס, הוא היה לנגן העוגב בקפלה המתומנת בבאת', בה הוא גם היה המנהל של הקונצרטים הפומביים. בתקופה זו הגיעה אחותו קרוליין לאנגליה, לגור עמו ברחוב ניו קינג. גם אחיו ג'ייקוב (1734–1792), אלכסנדר ודיטריך הופיעו כמוזיקאים בבאת'.
התעניינותו של הרשל באסטרונומיה גברה לאחר שנת 1773. הוא בנה מספר טלסקופים והכיר את נוויל מסקליין. הוא ערך תצפית על הירח, מדד את גובהם של הרי הירח וגם עבד על קטלוג של כוכבים כפולים.
נקודת המפנה בחייו התרחשה בזמן שגר בבאת', ב־13 במרץ 1781, כשגילה את אורנוס אותו זיהה כשביט. הרשל התפרסם בעקבות הגילוי, שאיפשר לו להפוך לאסטרונום במשרה מלאה. הוא כינה את כוכב הלכת החדש בשם גאורגיאם סידאס, על שמו של המלך ג'ורג' השלישי אולם שם זה לא נקלט. באותה שנה הוא קיבל את מדליית קופלי ונבחר לחברות בחברה המלכותית. ב־1782 נבחר לאסטרונום המלכותי של המלך ג'ורג', ועבר יחד עם אחותו לדת' [Datchet] ב־1 באוגוסט 1782. במקביל המשיך בעבודתו כמייצר טלסקופים, אותם מכר לאסטרונומים אחרים. בשנת 1783 גילה גלקסיה NGC 157, בשנת 1785 NGC 210, NGC 2608, NGC 3842 ו-NGC 584. בשנת 1787 הוא גילה את הגלקסיה NGC 7008.
ב־1783 נתן לאחותו, קרוליין לוצרטיה, טלסקופ והיא החלה לעשות בו תצפיות, בעיקר על כוכבי שביט. במקביל שימשה קרוליין כעוזרת שלו בזמן התצפיות.
ביוני 1785, כתוצאה מבעיות לחות, הוא וקרוליין עברו לגור בקלי הול באולד וינדסור. ב־3 באפריל 1786 עברו לבית חדש בדרך וינדסור בסלות', בית אשר נהרס ב־1963 על מנת לפנות מקום לבית משרדים גדול.
ב־7 במאי 1788 התחתן ויליאם עם האלמנה מרי פיט בכנסייה על-שם הקדוש לרונסס באפטון שליד סלות'. אחותו קרוליין עברה לדירה אחרת אולם המשיכה לעבוד כעוזרתו.
במהלך הקריירה בנה הרשל יותר מארבע מאות טלסקופים. הגדול והמפורסם מביניהם היה טלסקופ מחזיר אור עם מוקד אופטי באורך 12 מטר ומפתח של 126 ס"מ. ב־28 באוגוסט, הלילה הראשון בו השתמש בטלסקופ זה, גילה ירח חדש של שבתאי ולאחר חודש גילה אחד נוסף. אולם הטלסקופ הגדול התגלה כמגושם מאוד, ולכן ביצע הרשל את רוב תצפיותיו עם טלסקופ קטן יותר, בעל מוקד אופטי של 6.1 מטר.
לוויליאם ומרי נולד ילד אחד, ג'ון, ב־7 במרץ 1792. ב־1816 הוכתר כאביר על ידי יורש העצר, לימים המלך ג'ורג הרביעי. ב־1820 סייע להקמתה של החברה האסטרונומית של לונדון (שקיבלה ב־1830 אישור מלכותי ושינתה את שמה לחברה המלכותית לאסטרונומיה).
ב־25 באוגוסט 1822 מת הרשל בביתו ונקבר בסמוך לכנסייה על-שם הקדוש לרונסס באפטון.
בנו ג'ון הפך גם הוא לאסטרונום. אחד מאחיו, אלכסנדר, עבר גם הוא לבריטניה אולם לא היה מדען.
ביתו בבאת', שממנו צפה לראשונה באורנוס, הוא כיום מוזיאון לזכרו.