סוגיית הפצצת אושוויץ: ההיתכנות המבצעית
בסיס היציאה להפצצה

המרחק מהבסיסים באנגליה לאושוויץ הוא כ-1,400 ק"מ, לפחות, לכל כיוון. זהו טווח אפשרי למפציצים הכבדים, כמו B-17 מבצר מעופף וB-24 ליברייטור 
, אם כי טווח ארוך. ניתן היה לבצע גיחות הפצצה לאושוויץ גם מבסיסים קרובים יותר. האפשרות הסבירה ביותר הייתה יציאה להפצצה מהבסיסים סביב העיר פוג'יה (Foggia) שבדרום איטליה. ב-1 באוקטובר 1943 כבשו בעלות הברית את פוג'יה, ולאחר כיבושה התמקמה בעיר מפקדת חיל האוויר ה-15 של ארצות הברית, וסביבה היחידות השונות מפציצי B-17 המריאו מפוג'יה החל מספטמבר 1943, ומטוסי המוסטנג הוצבו בפוג'יה בראשית אפריל 1944. המרחק מפוג'יה אל אושוויץ ובחזרה הוא 1,240 מיילים (כ-2,000 קילומטרים) הלוך ושוב, מרחק אפשרי בהחלט למפציצים הכבדים. גם מטוסי קרב ומטוסי קרב הפצצה כמו P-38 לייטנינג וP-51 מוסטנג היו יכולים לפעול בטווח זה, כמו גם מטוס הקרב הרב תכליתי דה הבילנד מוסקיטו.
חודשי הקיץ של 1944 הוכיחו שהפצצת אושוויץ מפוג'יה הייתה אפשרית בהחלט, לפחות מבחינת המרחק. ב-10 ביוני 1944 פעלו מטוסי P-38 לייטנינג נגד בתי הזיקוק בפלוישט ברומניה, המרוחקים כ-2,000 ק"מ מפוג'יה. באוגוסט 1944 הטילו מפציצי B-24 והנדלי פייג' הליפקס (של חיל האוויר המלכותי הבריטי שהמריאו מפוג'יה נשק ואספקה כסיוע למרד הפולני בוורשה; המרחק האווירי בין פוג'יה וורשה הוא כ-800 מייל, 1,290 ק"מ, מרחק גדול יותר מהמרחק לאושויץ. ב-7 ביולי המריאו מפציצי כנף 452 מפוג'יה, טסו מעל קווי הרכבת המוליכים לאושוויץ והפציצו מתקני דלק סינתטי במחנה בלכהיימר (Blechhammer), כ-50 ק"מ מצפון מערב לאושוויץ. ההתקפה נמשכה גם בשבועות הבאים, וב-20 באוגוסט הופצץ מפעל אי גה פארבן ליצור דלק סינתטי שהיה במרחק 8 ק"מ מאושוויץ על ידי 127 מטוסי B-17 שהיו מלווים ב-100 מטוסי P-47 מוסטנג. מ-127 המפציצים אבד רק אחד. גם בגיחה זו המריאו המפציצים מפוג'יה שבאיטליה.
בסיס אפשרי אחר ליציאה לתקיפה היה האי ויס, אי קטן בים האדריאטי, השייך כיום לקרואטיה. שטחו של האי כ-90 קילומטרים רבועים. האי נכבש על ידי כוחות בריטיים, בשיתוף פרטיזנים יוגוסלביים ב-1943, והוכשר בו מסלול המראה. המסלול היה מבצעי החל מ-2 במאי 1944. המרחק מהאי לאושוויץ היה כ-525 מייל, כ-845 קילומטר. למרות היתרון במרחק המקוצר, לשימוש באי ויס כנקודת יציאה היו מגבלות משמעותיות. מסלול ההמראה והנחיתה הבודד שנבנה באי היה קרוב מאוד למרחב האווירי של הגרמנים והיה פרימיטיבי ומסוכן. היו בו 18 מקומות בלבד למטוסים, והדלק, התחזוקה וההגנה האווירית היו מינימליים. קומץ של מטוסים השתמשו באי בשובם מאיטליה, אבל מספר גדול יותר עלול היה להביא לצפיפות ולסכנת הפצצה. כל תקלה בהמראה ובנחיתה הייתה עלולה לחסום את המסלול בפני המטוסים הבאים.
אפשרות נוספת לתקיפה הייתה מהבסיס הסובייטי פולטבה. ב-2 ביוני 1944 החלו בעלות הברית במבצע שנקרא "מבצע פרנטיק" (Operation Frantic), במהלכו נחתו מטוסי חילות האוויר של צבא ארצות הברית שהמריאו מבריטניה או מאיטליה בפוג'יה. זאת, כדי להאריך את טווח טיסותיהם ולטוס באזורים שהיו עד אז מחוץ לטווח הטיסה שלהם המרחק מפולטבה לאושוויץ הוא כ-1,000 ק"מ, דומה למרחק מפוג'יה. עם זאת, גם בפולטבה היו קשיים רבים. לקראת סוף יוני תקפו מפציצים גרמניים את השדה והשמידו עשרות מפציצי B-17 שחנו בו, וכך גם 450,000 גלון דלק (כ-1.7 מיליון ליטר) שעלו באש. התקרית הביאה לדחיית המשימה הבאה ל-26 ביוני ולביטול כל טיסות חודש יולי במסגרת המבצע. הטיסות חודשו רק ב-6 באוגוסט.
נוסף על כך, בקיץ 1944 נתגלעו חילוקי דעות קשים בין ברית המועצות לבין ארצות הברית ובריטניה, על רקע חששו של מנהיג ברית המועצות, יוסיף סטלין מכינון ממשלה אנטי-קומוניסטית בפולין. בשל חשש זה סירב סטלין להרשות למטוסי בעלות הברית המערביות שסייעו למרד המחתרת הפולנית בוורשה, לנחות על אדמת ברית המועצות. אי האמון ההדדי הכביד מאוד על שיתוף הפעולה, ובסופו של דבר הביא לכישלון המבצע.
נוסף לבסיסים אלה, היו עוד כמה אפשרויות להפצצת אושוויץ. החל מסתיו 1944 הייתה אושוויץ בטווח הטיסה של מפציצי הצלילה הסובייטים. מטוסי "לייטנינג" היו יכולים במקרי חירום לנחות בשובם מאושוויץ בבסיס האווירייה שבידי הפרטיזנים ביוגוסלביה.