stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאב אנגלמאיר
הערות שוליים

↑  עוז אלמוג, מעיתונות מגויסת לביקורתית: "החיים כקומיקס", באתר "אנשים ישראל".
↑  ענבל שתיוי, חמש תחנות התרבות של זאב אנגלמאיר, "פופאי על lsd וחופש יצירתי", באתר nrg מעריב
↑
Rachel Neiman, Nostalgia Sunday – From Zeev to Zeev, ISRAELITY, April 5, 2009
אנגלמאיר מציג: מצה וטקילה בהקפצה, באתר ynet, 24 במרץ 2009
עודד בן יהודה, חמץ, מצה וטקילה בהקפצה: ההגדה של אנגלמאייר קמה לתחייה, באתר nrg‏, 6 באפריל 2009
האתר של ההגדה בנוסח אנגלמאיר
↑  מסע אל עולם הקומיקס החברתי והפוליטי בישראל, היחידה להיסטוריה ותאוריה, בצלאל, אודות "הבלדה על אבא של גרישה"
↑  דפים מתוך "שוטר הגירה"-מהגנה למאבק
↑  "כיפה אטומה" בספר the psychological effects of war and violence on children
↑  שושקה מאת אנגלמאיר, מתוך המגזין הגרמני "סטרפצין" באנציקלופדיית הקומיקס הבינלאומית "למבייק"
↑  "שושקה בתערוכת השלל" - תריסר הרהורים על קומיקס אלטרנטיבי"- אנגלמאיר, בבלוג שלו באתר "בננות"
↑
נעמה ריבה, למרות הדרישות לביטול: הופעתו של זאב אנגלמאיר בירושלים תתקיים כמתוכנן, באתר הארץ, 13 בפברואר 2017
רחלי רוטנר, ‏שושקה היא זיקוקי דינור, בלעדיה אני זאב המאכזב, באתר ‏מאקו‏, 16 בפברואר 2017
רותי קדוש, "כשאני שושקה אין לי פחדים": האמן זאב אנגלמאיר על הניצחון בירושלים, באתר nrg‏, 21 בפברואר 2017
מיה אשרי, שושקה מראה לנו איך נראית מחאה אמנותית אמיתית, באתר הארץ, 20 באוקטובר 2018
ירמי שיק בלום, ‏זאב בעור של שושקה: כך הפכה דמות קומיקס תמימה לאקטיביסטית נועזת, באתר "Time Out ישראל", 21 בנובמבר 2018
↑  גלעד כהן, המאייר בדמות "שושקה" נעצר. המשטרה: הטרדה מינית כלפי הציבור, באתר ynet, 6 בספטמבר 2020
↑   אורית קמיר, מעצר אנגלמאיר: משטרה, אי אפשר "להטריד מינית ציבור", באתר הארץ, 6 בספטמבר 2020
↑  אודות – עיניים – מגזין לילדים
↑   עמרי הרצוג, "מסע לוולגריה": מגעיל, מחרמן ומצחיק בקול רם, באתר הארץ, 20 במאי 2016
↑  "אני מנסה למצוא את הרגעים האופטימיים, בין עצב לנחמה"
↑  אדם ברוך-על אנגלמאיר ותערוכתו- (פורסם ב"מעריב") באתר עם עובד
↑  61 סיבות לגאווה: תרבות הטראנס, באתר וואלה, 29 באפריל 2009
↑  סמדר שיר, לאכול ארטיק ראשון בגיל 25: זאב אנגלמאיר תיעד את המאבק של בתו במחלה נדירה, באתר ynet, 4 באפריל 2022
↑  ההיסטוריה המטורפת של האיור הישראלי, באתר www.herzliyamuseum.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271031  NLI: 987007297018905171  ISNI: 0000 0000 6697 8256  LCCN: nr95011747  ULAN: 500480759  VIAF: 63896523   WorldCat (עם VIAF): 63896523 
זאב אנגלמאיר בדמות שושקה, 2019
זאב אנגלמאיר בדמות שושקה, 2023
מיה האם

מריאל מרגרט "מיה" האם-גארצ'יפרה (באנגלית: Mia Hamm;‏ נולדה ב-17 במרץ 1972) היא כדורגלנית עבר אמריקאית, שנחשבת בעיני רבים כשחקנית הכדורגל הטובה בכל הזמנים. האם ששיחקה ברוב הקריירה כחלוצה, כבשה 158 שערים בינלאומיים לזכות נבחרת ארצות הברית - נתון המציב אותה במקום השני בכל הזמנים, אחרי אבי וומבאך.
ככל הנראה, האם היא אחת מהספורטאיות המוכרות ביותר בארצות הברית, והיא מהווה מודל לחיקוי לאלפי ספורטאיות צעירות. האם הייתה הכדורגלנית הראשונה בהיסטוריה שזכתה בתואר כדורגלנית השנה בעולם מטעם פיפ"א בשנים 2001 ו-2002. בשנת 2004, היא נבחרה ביחד עם חברתה לנבחרת, מישל אקרס, להיכנס לרשימת פיפ"א 100 - 125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם, רשימה שהרכיב פלה. האם ואקרס היו שתי הנשים היחידות ברשימה זו. בשנת 2007, היא נכנסה להיכל התהילה הלאומי לכדורגל, בצוותא עם חברתה לנבחרת, ג'ולי פוודי.
ביוגרפיה > מכללות ומועדונים

האם נולדה במרץ 1972 בסלמה, אלבמה, לאב ששירת בחיל האוויר האמריקאי, ולכן את רוב ילדותה העבירה בבסיסים של חיל האוויר בארצות הברית ובאירופה. לאחר שסיימה את התיכון, החלה האם ללמוד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. בחמש שנותיה באוניברסיטה (היא לקחה הפסקה ב-1991 כדי להתכונן לגביע העולם), היא כבשה 103 שערים, בישלה 72 בישולים וזכתה בארבע אליפויות NCAA. ב-1992 וב-1993 היא אף זכתה בפרס הרמן, המוענק לכדורגלן ולכדורגלנית המצטיינים של ליגת המכללות. בארבע השנים שבהן שיחקה באוניברסיטה, הפסידה קבוצתה רק במשחק אחד.
במשך רוב הקריירה של האם לא הייתה קיימת ליגת כדורגל מקצוענית לנשים בארצות הברית. רק בשנת 2001, עם הקמת ליגת ה-WUSA, היא זכתה לשחק כדורגל ברמה מקצוענית. היא חתמה בקבוצת וושינגטון פרידום, שם שיחקה לצידן של אן מאקינן ורוזלי דה בלו. בעונתה הראשונה בקבוצה, לא הצליחה האם להוביל את וושינגטון לפלייאוף, לאחר שזו סיימה במקום השביעי. בעונה השנייה שיפרה הקבוצה את הישגיה והעפילה עד לגמר האליפות, שם הפסידה לקרוליינה קארג'. העונה השלישית והאחרונה של ה-WUSA הייתה עונת השיא של האם - היא סיימה כמלכת הבישולים של הליגה והובילה את הקבוצה לאליפות. לאחר עונה זו פורקה הליגה בעקבות קשיים כלכליים קשים, והקריירה המקצוענית של האם הסתיימה.
ביוגרפיה > נבחרת ארצות הברית > השנים הראשונות

כבר בזמן לימודיה בתיכון בלטה האם בזכות כישוריה בכדורגל, וזומנה לנבחרת ארצות הברית הבוגרת בגיל 15 בלבד. את משחק הבכורה שלה בנבחרת היא ערכה ביחד עם קריסטין לילי ב-3 באוגוסט 1987, במפגש נגד סין. בעקבות הופעתה במשחק בגיל 15 ו-140 ימים, הפכה האם לכדורגלנית הצעירה ביותר ששיחקה במדי הנבחרת האמריקאית אי פעם. שער הבכורה שלה הגיע כמעט שנתיים לאחר מכן, ב-25 ביולי 1990, בניצחון 0–4 על נורווגיה.
בנובמבר 1991 שיחקה האם בטורניר הבינלאומי הראשון בקריירה שלה - גביע העולם שנערך באותה שנה בפעם הראשונה אי פעם. היא הייתה השחקנית הצעירה ביותר בסגל האמריקאי, אך למרות זאת שיחקה בכל משחקיה של הנבחרת בטורניר. את שלב הבתים סיימו האמריקאיות במאזן מושלם, וברבע הגמר הביסו את נבחרת טאיוואן 0-7. בחצי הגמר פגשה ארצות הברית את גרמניה, ניצחה אותה 2–5, והעפילה לגמר הטורניר נגד נורווגיה. במשחק הגמר ההיסטורי, שנערך אל מול קהל של 63,000 צופים בגואנגג'ואו, ניצחה ארצות הברית 1–2 וזכתה בטורניר. בשלב הבתים של הטורניר כבשה האם שני שערים - את שער הניצחון מול שוודיה ואת השער האחרון בניצחון 0–5 על ברזיל.
ביולי 1993 היא שיחקה לצידן של קריסטין לילי וג'ולי פוודי בטורניר הכדורגל של האוניברסיאדה, והשלוש הובילו את ארצות הברית לזכייה במדליית הכסף. שנה לאחר מכן, כשהיא בת 22 בלבד, זכתה האם בפעם הראשונה בתואר כדורגלנית השנה בארצות הברית מטעם פדרציית הכדורגל של ארצות הברית. אחרי זכייה זו, קטפה האם עוד ארבע זכיות רצופות בתואר בין השנים 1995 ל-1998.
בקיץ 1995 כבשה האם שני שערים במשחקי בגביע העולם שנערכו בשוודיה, אך בחצי הגמר הפסידו האמריקאיות 0–1 לנורווגיה. בסופו של דבר, הן סיימו במקום השלישי לאחר שניצחו 0–2 את סין. במשחק השני של הטורניר, נגד דנמרק, הורחקה השוערת האמריקאית בריאנה סקארי בכרטיס אדום. מאחר ששלושת החילופים של הנבחרת כבר בוצעו, נבחרה האם להחליף את סקארי בתור השוערת. היא עמדה בשער בדקות האחרונות של המשחק, ואף עצרה מספר בעיטות.
ביוגרפיה > נבחרת ארצות הברית > המרדף אחר שיא הכיבושים

ביולי 1996 נערך באולימפיאדת אטלנטה טורניר כדורגל הנשים הראשון בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים. האמריקאיות סיימו את שלב הבתים במאזן מושלם של תשע נקודות וגברו בחצי הגמר 1–2 על נורווגיה. במשחק הגמר של הטורניר הן שיחקו נגד סין, ניצחו 1–2 וזכו במדליית הזהב. האם שיחקה בארבעה מתוך חמשת משחקי הטורניר, וכבשה שער אחד (בניצחון 0–3 על דנמרק). שנתיים לאחר מכן, בקיץ 1998, הייתה האם חלק מסגל הנבחרת שזכה במדליית הזהב במשחקי הרצון הטוב שנערכו בניו יורק. במהלך הטורניר היא כבשה את שערה ה-100 במדי הנבחרת, והחלה להתקרב לשיא השערים הבינלאומיים של אליזבטה ויניוטו האיטלקייה.
כהכנה לגביע העולם שנערך ב-1999 בארצות הברית, ערכה נבחרת ארצות הברית סדרה של 19 משחקי ידידות, שנקראו "הדרך לפסדינה". במהלך משחקים אלו, ב-22 במאי 1999, כבשה האם את שערה הבינלאומי ה-108, ובכך שברה את השיא בן עשר השנים של ויניוטו. היא החזיקה בשיא השערים הבינלאומיים לשחקנית עד ה-20 ביוני 2013, אז נעקפה על ידי אבי וומבאך.
אל גביע העולם הגיעו האם והנבחרת האמריקאית, כמועמדות הבולטות לזכייה. משחק הפתיחה של הנבחרת נגד דנמרק, נערך באצטדיון ג'איינטס ומשך כ-78,972 צופים - שיא עולמי לאירוע ספורט נשים. את שלב הבתים סיימו האמריקאיות במאזן מושלם של שלושה ניצחונות, וברבע הגמר ובחצי הגמר, גברו על גרמניה וברזיל, בהתאמה. משחק הגמר של הטורניר, שנערך מול שיא חדש של 90,185 צופים, התקיים באצטדיון רוז בול שבקליפורניה, והפגיש את האמריקאיות עם נבחרת סין. במשחק עצמו, לא נכבש אף שער והנבחרת הלכו לדו-קרב בעיטות הכרעה, שם ניצחו האמריקאיות בפנדל המכריע מרגלי ברנדי צ'סטיין. האם פתחה בכל ששת משחקיה של ארצות הברית בטורניר, כבשה שני שערים, ונבחרה בסיומו לנבחרת המצטיינות.
ביוגרפיה > נבחרת ארצות הברית > הפרישה

שנה לאחר גביע העולם, זכתה האם עם ארצות הברית במדליית הכסף באולימפיאדת סידני, לאחר שזו הפסידה 2–3 בגמר לנורווגיה. היא כבשה שני שערים במהלך הטורניר - במשחק הפתיחה נגד נורווגיה ובחצי הגמר נגד ברזיל. שנה לאחר מכן זכתה האם בתואר כדורגלנית השנה בעולם מטעם פיפ"א, והייתה לכדורגלנית הראשונה שזוכה בפרס זה. בהצבעה הסופית היא קיבלה 154 נקודות, וגברה על סון ון הסינית שסיימה במקום השני. גם שנה לאחר מכן קטפה האם את הפרס, וזאת לאחר שגברה על בירגיט פרינץ הגרמנייה.
בשנת 2003, שיחקה האם בגביע העולם הרביעי והאחרון שלה עם ארצות הברית וסיימה איתה במקום השלישי, לאחר הפסד בחצי הגמר לגרמניה. בכך סיימה האם את חלקה בטורנירי גביע העולם, כשלזכותה שמונה שערים ב-23 משחקים שנפרסו על פני ארבעה טורנירים.
בקיץ 2004, לאחר שארצות הברית זכתה במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה, הודיעו האם, ג'ולי פוודי, ג'וי פוסט וברנדי צ'סטיין על פרישתן מכדורגל פעיל. מהלך זה סימן את סוף "תור הזהב" של הנבחרת האמריקאית, שבתקופתו שלטה ארצות הברית בענף. בסיום האולימפיאדה נבחרה האם על ידי הספורטאים האחרים במשלחת לשאת את דגל ארצות הברית בטקס הסיום. ב-17 שנים בנבחרת ארצות הברית, שיחקה האם ב-276 משחקים, כבשה 158 שערים ובישלה 147 בישולים (שיא לאומי).
חייה האישיים

ב-17 בדצמבר 1994 התחתנה האם בפעם הראשונה עם אהובה מהקולג', כריסטיאן קורי, חייל בחיל הנחתים האמריקני. לאחר שש שנות נישואים, החליטו השניים להתגרש זה מזה בשנת 2001. שנתיים לאחר מכן, ב-22 בנובמבר 2003, האם התחתנה עם שחקן הבייסבול של בוסטון רד סוקס, נומאר גארצ'יפרה. ב-28 במרץ 2007 נולדו לשניים זוג תאומות, ובינואר 2012 נולד בנם.
הערות שוליים

1 2  רענן וייס,‏ מיה האם, הכדורגלנית הטובה בכל הזמנים, פרשה ממשחק, באתר nrg‏, 9 בדצמבר 2004
↑  רוי אוון,‏ Top 10 Best Female Soccer Players of All Time, באתר The Richest‏, 25 במרץ 2014
↑  מלכות העולם: 35 הנשים הכי מעוררות השראה, באתר ראש אחד‏, 8 במרץ 2016
1 2  U.S. Women's National Team Legends Mia Hamm and Julie Foudy Inducted Into National Soccer Hall of Fame, באתר פדרציית הכדורגל של ארצות הברית‏, 26 באוגוסט 2007
↑  Feet of Gold, באתר ESPN
↑  ‏ Retiring trio major players in golden era of U.S. women's soccer, באתר ESPN, דצמבר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA13027972  GND: 122378253  ISNI: 0000 0001 1455 7692  LCCN: n97124934  NKC: js20031124006  VIAF: 117282109   WorldCat (עם VIAF): 117282109 
מיה האם, 2006
נמל התעופה אילת

ערך זה עוסק בנמל התעופה הישן באילת שנסגר ב-2019. אם התכוונתם לנמל התעופה הבינלאומי רמון – אילת שבתמנע, ראו .
נמל התעופה אילת על שם יעקב הוזמן היה נמל תעופה ששכן בלב העיר אילת, בצמוד ובמקביל לכביש 90 (כביש הערבה). הנמל שימש בעיקר לטיסות סדירות בתוך ישראל, לשדה דב שבתל אביב, לנתב"ג ולחיפה, לפעילות פרטית ולחלק קטן מהטיסות הבינלאומיות הפוקדות את אילת (מטוסי סילון קטנים ובינוניים עד סדר גודל של בואינג 757), שכן רוב הטיסות הבינלאומיות לאילת וממנה, נחתו בנמל התעופה עובדה. מספר הנוסעים המרבי בשנה שהנמל שירת בטיסות הפנים והחוץ היה כמיליון וחצי נוסעים. נמל התעופה נסגר ב-18 במרץ 2019 לאחר חנוכתו של נמל התעופה רמון בתמנע, כ-18 קילומטר מצפון לעיר.
היסטוריה

העיר אילת נוסדה בשנת 1949, עם סיום מבצע עובדה וכיבוש אום רשרש. שדה תעופה באום רשרש הוקם על ידי הבריטים בשנת 1939. תנופת הפיתוח באילת בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 וריחוקה ממרכז הארץ, הובילו לחנוכתו של קו תעופה סדיר מנמל התעופה לוד (נמל התעופה בן-גוריון), ולאחר מכן גם אל נמל התעופה חיפה.
בדצמבר 1950 נוסדה חברת "ארקיע", שנקראה בתחילה "אילתה", כהמשכה הישיר של חברת אווירון. ארקיע אשר הפעילה מטוסי 89-DH ו-C-46 קומנדו הפכה למוביל העיקרי בנמל, ולצידה הפעילה חברת אל על טיסות במטוסי C-46 קומנדו בקו לוד-אילת. עד להרחבת נמל התעופה והקמת מסוף הנוסעים, הפעילה חברת ארקיע מסוף במרכז רכטר הממוקם כמה מאות מטרים מהנמל.
בשנת 1964, הוארך המסלול ל–1,500 מטר ונבנה מסוף נוסעים קטן. בשנת 1969 נבנה בית נתיבות, והוארך המסלול לאורכו הנוכחי – 1,900 מטר. בשנת 1975 החלה התעניינות של חברת תיירות סקנדינבית באילת, ובאותה שנה נחתה בנמל טיסת השכר הראשונה של חברת קימבר סטרלינג מדנמרק. מאז החלו פוקדים מטוסי שכר את נמל התעופה בקביעות בטיסות בינלאומיות מאירופה. מגבלות התפעול בנמל התעופה לא אפשרו נחיתת מטוסים גדולים מסוג בואינג 707, דאגלס DC-8, מקדונל דאגלס DC-10 ודומיהם, ואלה החלו עושים שימוש בנמל התעופה עובדה.
בהסכם השלום עם ירדן שנחתם ב-1994, הוחלט להעביר את הפעילות מנמל התעופה של אילת אל נמל התעופה בעקבה, נמל התעופה הבינלאומי המלך חוסיין, ולשנות את שמו ל"נמל התעופה הבינלאומי עקבה-אילת השלום". הסכם זה לא יצא לפועל.
בשנת 2006 שופצו בית הנתיבות ומסלול הטיסה בנמל בעלות כוללת של 5.5 מיליון ש"ח.
ב-18 במרץ 2019 המריאה הטיסה האחרונה מנמל התעופה אילת.
לקראת סגירתו של שדה דב ב-1 ביולי 2019, נבחנה פתיחתו המחודשת של נמל התעופה אילת לצד נמל התעופה רמון.
סטטיסטיקה

להלן נתוני התעבורה בנמל בין השנים 2010–2015:
| שנה | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| נוסעים (פנים) | 1,056,752 | 1,293,254 | 1,394,900 | 1,448,423 | 1,463,682 | 1,424,098 |
| תנועות מטוסים (פנים) | 18,298 | 18,455 | 18,248 | 17,663 | 18,966 | 19,392 |
| נוסעים (בינ"ל) | 124,316 | 137,353 | 118,372 | 121,395 | 94,585 | 61,230 |
| תנועות מטוסים (בינ"ל) | 1,370 | 1,466 | 1,006 | 1,074 | 821 | 691 |
בשנת 2015 עברו 61,230 נוסעים ב-691 טיסות בינלאומיות (לשם השוואה בשיא פעילות התעופה הבינלאומית בשדה ב-2011, עברו בשדה 139,353 נוסעים ב-1,466 טיסות בינלאומיות), ו-1,424,098 נוסעים ב-19,392 טיסות פנים ארציות (הכוללים גם תיירים שבאו בטיסת פנים מנתב"ג לאילת ולא בטיסה ישירה מחו"ל). בשיא פעילותו בתחילת המאה ה-21 חלפו בו מעל מיליון וחצי נוסעים בשנה (רובם בטיסות פנים).
בשנת 2018, שנת הפעילות המלאה האחרונה עברו בשדה התעופה באילת 1,410,664 נוסעים, ב-19,132 תנועות מטוסים.
עתידו של שטח הנמל

| --- | --- |
 :  ראו גם – פארק הטרמינל
בעקבות פתיחת נמל התעופה רמון הוכנה בשנת 2015 מתאר חדשה לפיתוח מתחם נמל התעופה הישן, על שטח הכולל 772 דונמים. במסגרת התוכנית מתוכננים לקום בחלקו הצפוני שכונת מגורים חדשה עם כאלף יחידות דיור לצד מוסדות משלימים כגון גנים, בתי ספר, בתי כנסת, גינות ציבוריות וכדומה. בדרום המתחם מתוכנן אזור תיירות חדש, עם רצועת מלונות חדשה שתכלול מעל אלפיים חדרי מלון לצד טיילת חדשה (על תוואי מסלול ההמראה), שטחי מסחר ובילוי ואטרקציות תיירותיות שונות. אזור התיירות החדש ייצור רצף בין אזור המלונות על החוף לאזור שכונות המגורים במרכז העיר, שהופרדו בעבר על ידי מסלול ההמראה ושטחי השדה. מצפון מזרח לשדה החלו בהכשרת שטח להקמת קריית ספורט חדשה לעיר.
בטרם ימומשו תוכניות הבינוי העתידיות על פי התכנון תחילה ישקיעו בחיבור אזור המלונות ממזרח לשדה אל שכונות המגורים ממערב לו במספר כבישי רוחב, חלקו הדרומי של השדה המגיע עד סמוך לרצועת החוף יפותח בעלות של כ-50 מיליון שקלים כפארק עירוני ירוק לבילוי וספורט ואירועים בפארק, מבנה הטרמינל הישן עצמו ישופץ ויוסב למרכז תרבות רב תכליתי שיכלול אודיטוריום לכנסים והופעות והצגות, ולצידו מתחם מרוצף גדול למסיבות ענק רבות משתתפים. בשלב השני יתאפשר בהדרגה פיתוח חלקו הצפוני של המתחם כאזור מגורים ובחלקו הדרומי תוספת חדרי מלון ואטרקציות תיירות נוספות.
באוגוסט 2019 החלו העבודות לפינוי הנמל; תחילה יבנה אזור הבילויים. כמו כן, פורסם כי הטרמינל, כצפוי, יתפקד כמרכז תרבות. לצורך כך ישופץ להסבת ייעודו ויקבל חיפוי מעטפת מודרני.
ב-29 באוקטובר 2020 נהרסה חומת נמל התעופה הסמוכה לבית הטרמינל, לטובת סלילת כביש שיחבר בין אזור התיירות לבין מרכז העיר אילת.
גלריה

מטוס אל־על "אילתה" 4X-ACT מדגם קרטיס C-46 קומנדו בנמל התעופה באילת (1952 לערך)
מטוס אל־על 4X-ACT ורכב צבאי (עם אזרחים) בנמל התעופה באילת (1952 לערך)
מטוס דקוטה של ארקיע כמוצג היסטורי (הועבר לנמל התעופה רמון)
מראה נמל התעופה אילת
הערות שוליים

↑  איתי בלומנטל, שדה התעופה באילת ייסגר בעוד כחודשיים לאחר 70 שנות פעילות, באתר ynet, 19 בינואר 2019
↑  נחנך בית נתיבות בשדה התעופה באילת, דבר, 25 בספטמבר 1969
↑  אביבה קרול, ‏ירדן משווקת את שדה התעופה בעקבה באופן עצמאי, בניגוד להסכם עם ישראל, באתר גלובס, 10 במרץ 1998
↑  איתי בלומנטל, שדה התעופה הישן באילת ייפתח מחדש? "תהליך של שנה לפחות", באתר ynet, 16 ביוני 2019
↑  שדה התעופה אילת - נוסעים ומטוסים, באתר רשות שדות התעופה
↑  רשות שדות התעופה, דו"ח שנתי 2018
↑  רונית זילברשטיין, החלו עבודות התשתית לחיבור שני חלקי העיר אילת דרך שטח שדה התעופה הישן., באתר רד סי אילת, ‏5 בפברואר 2020
↑  דותן לוי, 1,000 דירות יוקמו על מסלולי המראה באילת, באתר כלכליסט, 14 במרץ 2013
↑  רונית זילברשטיין, ההסבה המפתיעה של נמל התעופה הישן באילת, באתר ישראל היום, 25 בספטמבר 2019
↑  שלומית צור, ‏היום שאחרי שדה התעופה באילת: איך ייראו החיים בעיר, ומי המרוויחים הגדולים מהפינוי שלו, באתר גלובס, 30 בינואר 2019
↑   רינה רוזנברג קנדל, גילי מלניצקי, התוכנית שתציל את אילת, באתר TheMarker‏, 3 בדצמבר 2019
↑  תומר הדר, כלכליסט, אילת: החל פינוי שדה התעופה לטובת מתחם בילויים, באתר ynet, 13 בפברואר 2019
↑  ספיר פרץ זילברמן, תם עידן: חומת שדה התעופה הישן באילת נהרסה, באתר PassportNews, ‏29 באוקטובר 2020
↑  ביולי 2018
| נמלי תעופה ומנחתים אזרחיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| נמלי תעופה בין-לאומיים | חיפה • בן-גוריון • רמון |  |
| שדות תעופה | ראש פינה • הרצליה |  |
| מנחתים | קריית שמונה • פיק • שמרת • אסיף • מגידו • הבונים • עין שמר • תנובות • ראשון לציון • בר-יהודה • ערד • באר שבע • שדה בוקר • קציעות • מצפה רמון • מישר • ספיר • קדמה |  |
| לא פעילים | דלתון • ציקלון • עטרות • דימונה • עובדה (צבאי בלבד) • יטבתה |  |
| נהרסו או פונו | בצת • שדה דב • קרני • קטיף • נווה זוהר • אילת |  |
| מנחתים מאולתרים | מנחת עמק המצלבה • מנחת גבעת שאול |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596876105171  VIAF: 6004147872012875170008   WorldCat (עם VIAF): 6004147872012875170008
עזמי נסאר

עזמי נסאר (בערבית: عزمي نصار‏; 3 באוקטובר 1957 – 26 במרץ 2007) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ערבי־ישראלי נוצרי.
בצעירותו שיחק נסאר כחלוץ במכבי אחי נצרת ובהפועל חיפה. לאחר פרישתו אימן את הפועל דלית אל-כרמל, את מכבי טמרה, את מכבי כפר כנא ואת הפועל מג'ד אל-כרום, והצליח לעלות ליגה עם דלית אל-כרמל ועם כפר קנא. בשנת 1999 מונה למאמן נבחרת פלסטין והוביל אותה לקמפיין מוצלח במסגרת המשחקים הפאן ערביים, שאותם סיימה הנבחרת במקום השלישי. לאחר מכן עבר לאמן את בני סכנין והעלה אותה שתי ליגות, ואז מונה שנית למאמנה של נבחרת פלסטין בשנת 2001.
שיא הקריירה של נסאר היה כאשר אימן את מכבי אחי נצרת והוביל אותה לליגת העל, הליגה הבכירה בישראל, בעונת 2002/2003. בתחילת העונה העוקבת פוטר מהקבוצה, ומכבי אחי נצרת ירדה חזרה לליגה הלאומית. לאחר מכן שב לנבחרת פלסטין כדי להדריך אותה במסגרת מוקדמות גביע אסיה 2007 אך כשל להעפיל לטורניר. בשנת 2007 בטרם מלאו לו 50 מת מסרטן המוח, עמה נאבק מאז ינואר 2006.
הערות שוליים

↑  עדי סרדס, עזמי נאסר הלך לעולמו בגיל 50, באתר ynet, 26 במרץ 2007
↑  אביעד פוהורילס וסוהיל סיבאט, נסאר: "אלחם עד הרגע האחרון", nrg מעריב, 30 בינואר 2006
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים ישראלים ובנושא מאמני כדורגל ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קוממיות (תנועה)

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  תשס"ו, 2006 – הווה
 
תנועת קוממיות היא תנועה דתית וחרדים לאומיים, המונהגת בידי רבני מפלגת תקומה. התנועה קמה בתשס"ו (2006), על רקע הפולמוס שהתפתח בציבור הדתי לאחר תוכנית ההתנתקות, ובמיוחד על רקע פולמוס סירוב הפקודה. מקור שם התנועה בפסוק 'וָאוֹלֵךְ אֶתְכֶם קוֹמְמִיּוּת' (ויקרא, כ"ו, י"ג).
התנועה עוסקת במאבק למען ארץ ישראל השלמה, וכן בהחזרה בתשובה, הנהגת חוקי ההלכה במדינה, הפחתת התלות בכלים חילוניים במדינה, הסברה ועוד. התנועה הקימה את תנועת רגבים וכן גרעינים תורניים בגוש דן.
עקרונות ומטרות

תנועת קוממיות שואפת להפוך את מדינת ישראל למדינה יהודית-תורנית, המונהגת על ידי חוקי התורה. התנועה דוגלת בהמעטת השימוש בכלים חילוניים, כגון אמצעי התקשורת ובתי המשפט, ובהחלפתם בכלים דתיים כגון תקשורת דתית ובתי דין רבניים, כדרך 'להשבת עם ישראל לשורשיו ומורשתו'.
אחד מעקרונות התנועה הוא הנחישות, ('קומה זקופה') שמתבטאת באמונה בצדקת הדרך ופעולות אקטיביות תוך התחשבות פחותה בדעת הקהל החילונית (בניגוד לזרמים אחרים בציונות הדתית שרואים בדעת הקהל דבר שיש להתחשב בו במידה זו או אחרת).
תנועת קוממיות קשורה באופן בלתי רשמי במפלגת "תקומה" (הפועלת כחלק מרשימת הציונות הדתית כיום) ופועלת מאותם משרדים בירושלים. למעשה קוממיות מונהגת על ידי רבני מפלגת "תקומה".
התנועה עוסקת רבות במאבק על ארץ ישראל השלמה, בין השאר בעליות להריסות היישוב חומש (שפונה בהתנתקות) ובחיזוק המאחזים. התנועה רואה במאבק זה מצווה חשובה, וקוראת במפורש לסירוב פקודה של חיילים ושוטרים במקרה של פקודה לפינוי או פגיעה ביישובים.
התנועה מתנגדת ל"עבודה ערבית זולה" וקוראת למעסיקים להימנע מהעסקת ערבים (היענות לקריאה זו עלולה לחשוף את המעסיק לתביעה, אזרחית ופלילית, על הפרת חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה). התנועה גם מתנגדת לקיום מצעד הגאווה אותו מקיימת הקהילה ההומוסקסואלית מדי שנה בירושלים, ובין היתר ארגנה "מצעד בהמות" כחלק מפעולות המחאה נגד המצעד.
התנועה גם עוסקת בהחזרה בתשובה, בעיקר באזור תל אביב.
במרץ 2010 פרסם יו"ר התנועה משה (מוסא) כהן קריאה להתפקדות אנשי ימין לליכוד, אף שאינם מתכוונים להצביע למפלגה זו בבחירות לכנסת, וזאת על מנת להשפיע על דרכה של מפלגה זו. לטענת כהן צעד כזה אינו מנוגד לערך הישרות, היות שלטענתו כך היא דרך ההתנהלות המקובלת בליכוד, וקבוצות נוספות של בעלי אינטרסים התפקדו לליכוד על מנת לקדם אג'נדה מסוימת
רבני התנועה הם מתלמידי הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, ובהם הרב דב ליאור, הרב זלמן ברוך מלמד, הרב אליקים לבנון, הרב דוד חי הכהן והרב חיים ירוחם סמוטריץ'.
יו"ר התנועה הוא מוסא כהן.
פעילויות נוספות

התנועה הוציאה בין השנים תשס"ו-תשס"ח ירחון תורני חודשי בשם "קומי אורי", שעסק בענייני השעה. כמו כן הוציאה התנועה עלון שבת שיצא באופן בלתי רציף בין השנים תשס"ו-תש"ע והופץ בכ-60,000 עותקים בבתי כנסת בישראל. החל משנת תש"ע פסק העלון להופיע באופן עצמאי, והוא מופיע לעיתים כמדור בעיתון בשבע.
התנועה עוסקת גם בנושא שידוכים במגזר הדתי.
הערות שוליים

↑    שחר גינוסר, תנועת מלקחיים, באתר "ידיעות אחרונות", 6 במרץ 2018
↑  עצומת רבנים נגד העסקת ערבים: "תשובה על הדם שנשפך", באתר nrg
↑  מחר תקיים תנועת קוממיות מצעד "כבהמות נדמו", באתר "ערוץ 7"
↑  בשבע, 4.3.2010, חלק ב' עמ' 15
ענת באלינט

| --- | --- |

 לידה:  ירושלים
 ענף מדעי:  תקשורת 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  בית הספר התיכון על שם מיי בויאר  אוניברסיטת לונדון 
 מוסדות:  במחנה  ערוץ 2  אוניברסיטת תל אביב  מעריב  הארץ  המסלול האקדמי המכללה למינהל 
 
ענת באלינט היא עיתונאית וחוקרת תקשורת ישראלית.
ביוגרפיה

ענת באלינט נולדה וגדלה בירושלים, הבת הצעירה למשפחה בת שלושה ילדים, בוגרת בית הספר התיכון "בויאר". שני הוריה הם ניצולי השואה; אביה, יוחנן באלינט, היה עורך דין. אמה, לאה באלינט, חוקרת השואה, שרדה לאחר שהוסתרה מגיל 4 במנזר קתולי בפולין. האם הקימה ב-1995 את מדור "ילדים ללא זהות" במוזיאון בית לוחמי הגטאות וסייעה ליותר מ-160 ניצולי השואה יתומים, שאיבדו את זהותם כילדים, למצוא מחדש את עברם. באותה שנה הדליקה משואה בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה ב"יד ושם", בשם הילדים ניצולי השואה.
באלינט החלה את עבודתה העיתונאית בהיותה בת 17, ככתבת בתוכניות הילדים והנוער של "קול ישראל", והיא עוסקת בעיתונות מאז ועד היום.
בצה"ל שירתה ככתבת צבאית בשבועון "במחנה". בהמשך עבדה במוסף "סופשבוע" של "מעריב". ב-1996 עברה להתגורר בתל אביב, והחלה לעבוד בערוץ 2. ערכה תחקירים עבור התוכנית "עובדה" ובהמשך ערכה תוכניות בערוץ 2 (בזכייניות "טלעד" ו"קשת"), בהן תוכניות תרבות בהגשתו של ירון לונדון – "ככה וככה" ו"מילה זו מילה" וכן תוכניות ילדים.
במקביל החלה לכתוב למגזין ביקורת התקשורת "העין השביעית" כמעט מתחילתו, ב-1996, אז היה דו-ירחון שראה אור בדפוס, בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה. באלינט נמנתה על הדור הראשון של הכותבים הצעירים במגזין, לצד שלושה אחרים – אבנר הופשטיין, רוני דגן וברוך קרא - תחת עריכתו של עוזי בנזימן וחברי מערכת נוספים: נחום ברנע, רפי מן, כרמית גיא ופרופ' ירון אזרחי. היא נמנית עם כותבי "העין השביעית" גם כיום, בגרסתו הדיגיטלית כאתר ביקורת התקשורת המתעדכן מדי יום.
היא בוגרת האוניברסיטה העברית בחוגים לפסיכולוגיה ותולדות האמנות (1997) ומוסמכת אוניברסיטת תל אביב בפסיכולוגיה חברתית בהצטיינות יתרה (2003). עבודת הגמר שלה בפסיכולוגיה חברתית עסקה בתהליכי סליחה בין קבוצות הנמצאות בקונפליקט, תוך התמקדות ביחסי יהודים-ערבים בישראל.
עם השנים הפכה הכתיבה על התקשורת בישראל לתחום מומחיותה כעיתונאית.
בשנים 2002–2006 עבדה ככתבת התקשורת של העיתון "הארץ" והייתה אחראית לכיסוי יומי של הנעשה בענף הטלוויזיה, הרדיו והעיתונות, השידור הציבורי, גופי הפיקוח על התקשורת וכן סוגיות הנוגעות לאתיקה עיתונאית וחופש הביטוי. במסגרת זו הרבתה לעסוק בלחצים פוליטיים וכלכליים על עבודתם של עיתונאים, בשחיתות בשידור הציבורי ובתופעת הפרסום הסמוי בטלוויזיה המסחרית, שהחלה לפרוח בשנים אלו.
בשנת 2012 יצא לאור ספרה "בתוך הקופסה: מיתוג סמוי בשידורי הטלוויזיה המסחרית בישראל", בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה. בהמשך נכלל הספר בתוכנית הלימודים לבגרות בתקשורת בבתי הספר התיכוניים, על בסיס תוכנית לימודים שכתבה באלינט.
התגוררה מספר חודשים ביפן ובהמשך עברה להתגורר בלונדון במשך שנתיים וחצי, לצורך לימודי הדוקטורט. היא המשיכה לעבוד מלונדון כעיתונאית עבור מגזין סוף השבוע של העיתון "TheMarker" – "מרקר-ויק", וכן שימשה כמרצה אורחת באוניברסיטה בה למדה.
עבודת הדוקטורט שלה, במסגרת המחלקה לתקשורת של גולדסמית', אוניברסיטת לונדון, עוסקת בפרסום סמוי בתוכניות מציאות, בטלוויזיה ובאינטרנט, בישראל ובבריטניה. העבודה מתמקדת בהשפעה שקונים מותגים על השיח הציבורי דרך הסכמי חסות ובנזקים העולים מהמסחור הגובר של תוכני מדיה לתפקוד של התקשורת בחברה דמוקרטית. הדוקטורט אושר בינואר 2016.
מאז חזרתה לישראל היא משמשת כחברת סגל בבית הספר לתקשורת במסלול האקדמי המכללה למינהל ומרצה בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב. בעבר הרצתה באוניברסיטה העברית ועד 2013 גם באוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומכללת נתניה. היא פיתחה קורס העוסק בשערוריות תקשורת, אוריינות תקשורת ואקטיביזם. היא ממשיכה לכתוב ל"עין השביעית" ויש לה טור קבוע במגזין החודשי "TheMarker".