stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעצר עד תום ההליכים

מעצר עד תום ההליכים הוא הליך משפטי שיכול להתקיים לאחר סיום חקירה משטרתית והגשת כתב אישום כנגד נאשם (הפיכתו מחשוד לנאשם). במסגרת ההליך, פונה התביעה (התביעה המשטרתית או פרקליטות המדינה) לבית המשפט בבקשה להאריך את מעצרו של הנאשם עד לתום בירור ההליכים המשפטיים כנגדו.
הליך זה נחשב כצעד מחמיר, בכך שהוא פוגע בחירותו של אדם על ידי שליחתו למעצר, בטרם הוכחה אשמתו ובעוד עומדת לו חזקת החפות. על כן נקבעו בחוק תנאים מחמירים, אשר חייבים להתקיים בטרם יחליט בית המשפט על נקיטה בצעד זה.
הפרוצדורה מוגדרת בחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים) (להלן: "החוק").
מגבלות

מעצר עד תום הליכים שולל חירותו של אדם בטרם הוכחה אשמתו ובעוד עומדת לו חזקת החפות. על כן נקבעו כללים להגבלתו. האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות קובעת בסעיף 9(3) שמדינה לא תקבע כלל אוניברסלי שאדם שהוגש נגדו כתב אישום יוחזק במעצר עד תום ההליכים. האמנה מוסיפה וכותבת שניתן להתנות את שחרור הנאשם בערובות להתייצבות למשפט ולביצוע העונש.
ועדת האו"ם לזכויות אדם הרחיבה על משמעות סעיף זה באמנה:
מעצר עד תום ההליכים חייב להתבסס על קביעה פרטנית כי הוא סביר וחיוני בנסיבות המקרה, למטרות כמו מניעת הימלטות, שיבוש ראיות או פשיעה חוזרת. על המשתנים הרלוונטיים להיות מצוינים בחוק, והם אינם יכולים לכלול אמות מידה מעורפלות ומקיפות כגון "ביטחון הציבור". אין לקבוע חובה של מעצר עד תום ההליכים לגבי כל מי שנאשם בפשע מסוים, בלי להתייחס לנסיבות המקרה הפרטניות. כמו כן אין להורות על מעצר עד תום ההליכים בהתבסס על אורך המאסר שניתן לגזור בגין הפשע שבו נאשם האדם, במקום להכריע על פי הצורך. בתי המשפט חייבים לבחון האם חלופות למעצר עד תום ההליכים כגון ערבות, צמידים אלקטרוניים או תנאים אחרים יכולים לייתר את המעצר במקרה שלפניהם ... ככל שניתן, יש להימנע ממעצר עד תום ההליכים של קטינים.
בישראל

מעצר עד תום ההליכים המשפטיים מעוגן בישראל בסעיף 21 לחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה – מעצרים), תשנ"ו-1996.
בישראל > מתי מוצדק?

שופטי בית המשפט העליון נחלקו לגבי היקף השימוש במעצר עד תום ההליכים. דליה דורנר גרסה שמדיניות שיפוטית ראויה חייבת להורות על מעצר רק כאשר אין מוצא אחר. בהתאם לכך היא קבעה בעמדת מיעוט נגד שישה שופטים אחרים שכלל לא קמה עילת מעצר עד תום ההליכים לגנב רכב בעל עבר נקי. גם השופט אהרן ברק גרס שראוי לעצור אדם עד תום ההליכים רק במקרים חריגים ומיוחדים. מנגד, השופט מאיר שמגר גרס שחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, מגן לא רק על הנאשם אלא גם על קורבנותיו, על חירותם ועל כבודם, וכי גורם זה ראוי שיובא אף הוא בחשבון. הרוב בבית המשפט העליון הלך בפועל בדרך זו.
השופטים בבית המשפט העליון גם נחלקו על חוזק הראיות הנדרש לצורך הצדקת מעצר עד תום ההליכים. דורנר בדעת מיעוט גרסה כי: "אין לעצור עד תום הליכי המשפט נאשם שבחומר הראיות נגדו מובנה ספק הפוגע בסבירות הסיכוי להרשעתו, וזאת אף אם חומר ראיות זה אינו מופרך ודי בו לצורך העברה אליו של נטל הבאת הראיות במשפט עצמו". הרוב דחה עמדה זאת.
בישראל > תנאים לביצוע

פגיעה בחירות האדם נחשבת לאקט מחמיר ועל כן קובע החוק כי נדרשת התקיימותם של שלושה תנאים מצטברים על מנת שבית המשפט יורה על מעצר עד תום ההליכים:
ראיות לכאורה – התביעה נדרשת להציג בפני בית המשפט כי קיים בסיס עובדתי וראיות לכאורה להוכחת האשמה ולהרשעתו של הנאשם. כפי שנקבע בפסיקה, על מנת לקיים את התנאי יש להוכיח קיומו של "סיכוי סביר להרשעה". קיומן של ראיות לכאורה, לצורכי מעצר עד תום ההליכים, נקבע לפי המבחן של ״אם נאמין״: "אם נאמין לראיות התביעה, האם יהא בהן כדי לחייב את המסקנה שהעורר ביצע את המעשה המיוחס לו?"
עילת מעצר – בית המשפט יצווה על מעצר עד תום ההליכים רק אם קיימת עילה למעצרו של הנאשם. לדוגמה: אם ישוחרר הנאשם קיים חשש כי הוא עלול לסכן את הציבור או אדם ספציפי, יפעל להדחת עדים, יעלים ראיות או ישבש את החקירה המשטרתית. עילה נוספת למעצר היא קיום חשד סביר כי הנאשם עלול להתחמק מהדין ולא להתייצב להמשך המשפט או לריצוי עונשו במידה וימצא כי הוא אשם. קיימות עבירות אשר מקימות עילת מעצר סטטוטורית, אשר בהתקיימן, התביעה אינה צריכה להוכיח עילת מעצר כלל. כך למשל, בעבירות אלימות במשפחה, סמים וכו'.
היעדר חלופת מעצר – אף במקרה ובו קיימות ראיות לכאורה וכי ישנה עילת מעצר כנגד הנאשם, על בית המשפט לבחון אפשרות לשחרור הנאשם לחלופות מעצר, וזאת על מנת למנוע או להקטין את הפגיעה בחירותו. לדוגמה: מעצר בית תחת פיקוח מלא של אדם קרוב, מעצר בית עם אזיק אלקטרוני, מעצר בית חלקי (במהלכו יכול הנאשם לצאת לעבודה), ערבות כספית וכו'. קיימים מקרים בהם בית המשפט יבקש תסקיר של שירות המבחן על מנת לבחון את הנאשם ואת החלופה המוצעת למעצר. קצין המבחן יגיש את התסקיר לביהמ"ש עם המלצותיו, אך בית המשפט אינו מחויב לקבל המלצה זו. במידה ונקבעה חלופת מעצר היא נמשכת עד לתום ההליך המשפטי כנגד הנאשם.
בישראל > סטטיסטיקה

בשנת 1998 היו 6,080 מעצרים עד תום ההליכים, ובשנת 2013 היו 20,082 מעצרים עד תום ההליכים.
בבדיקה מדגמית בבית המשפט השלום, התביעה בקשה מעצר עד תום ההליכים בכ-27% מהמקרים ובקשתה נתקבלה בכמחציתם.
בישראל > אורך המעצר

ככלל, מעצר עד תום ההליכים יעמוד בתוקפו עד לסיום ההליכים המשפטיים כנגד הנאשם (פסק הדין, ואם יורשע - גזר הדין), וזאת במידה ובית המשפט לא קבע אחרת. במידה ויתקיימו אחת מן הנסיבות הבאות, ישוחרר הנאשם ממעצר:
חלפו 30 יום מיום תחילת המעצר והמשפט טרם החל (כאשר יום תחילת המעצר הוא מועד הגשת כתב האישום). בית המשפט רשאי לדחות את תחילת המשפט ב-30 יום נוספים, וזאת בהתאם לבקשה מצד הנאשם עצמו או עורך דינו.
חלפו 9 חודשים מיום תחילת המעצר (בגין כתב האישום) וטרם ניתנה הכרעת דין. במקרה זה ניתן לפנות לבית המשפט בבקשה להארכת מעצר נוספת. בית המשפט רשאי להורות על הארכה נוספת (שלא תעלה על תקופה של 90 יום) או להורות על שחרור הנאשם.
בישראל > ההליך הפורמלי

הבקשה למעצר עד תום ההליכים מוגשת לאותו בית משפט שבו אמור להתקיים הדיון בתיק העיקרי (וזאת בהתאם לחומרת העבירה) ואשר בתחום שיפוטו בוצעה העבירה או נמצאת היחידה החוקרת שהייתה ממונה על החקירה (אלא אם כן מדובר בנסיבות מיוחדות).
למעשה, כאשר מוגשת בקשה למעצר עד תום ההליכים, מתנהלים כנגד הנאשם שני תהליכים מקבילים:
הראשון, דיון בבקשה למעצר עד תום ההליכים, בו קובע בית המשפט האם הנאשם יהיה במעצר עד למתן החלטה בתיק העיקרי. השני, הדיון בתיק העיקרי, בו מתבררת השאלה האם הנאשם זכאי או אשם וכן שאלת העונש (במידה ויימצא אשם). מקובל כי שני ההליכים יתנהלו בפני שופטים שונים, וכי השופט אשר דן בתיק העיקרי לא ייחשף לפרטים שנחשפים במסגרת הבקשה למעצר (עברו הפלילי של הנאשם, תוכן עדויות, וכו').
במהלך הדיון, כאשר הנאשם מואשם בעבירות חמורות בהם יש חזקת מסוכנות סטטוטורית, ישהה הנאשם במעצר עד להכרעה בעניין המעצר עד תום ההליכים. במקרים אלו, למעט בנסיבות מיוחדות, יסכים בית המשפט לשחרור הנאשם לחלופת מעצר רק לאחר הכנת תסקיר מעצר על ידי שירות המבחן.
שופטי בית המשפט העליון הביעו את עמדתם כי ההחלטה בשאלת המעצר עד תום ההליכים צריך להינתן תוך זמן סביר, ולא להתמשך על פני חודשים רבים. למרות זאת, יש מקרים בהם הדיון על מעצר עד תום הליכים לא מסתיים תוך תשעה חודשים.
בישראל > ההליך הפורמלי > זכויות הנאשם בהליך

עם הגשת הבקשה למעצר עד תום ההליכים, זכאי הנאשם לעיין בחומר החקירה בתיק (זכות שאינה קיימת בהליך של מעצר לצורכי חקירה). לפי החוק, אין רשאית התביעה להעיד עד או להגיש ראיה במידה ולא ניתנה לנאשם ולעורך דינו ההזדמנות לעיין בראייה. במידה ומדובר בחומר רב, והנאשם או עורך דינו אינם מעוניינים בקיום הדיון לפני מעבר על חומר החקירה במלואו, הם רשאים לפנות אל בית המשפט בבקשה לדחיית הדיון (עד 30 יום לכל היותר).
הודעה על מועד הדיון בבקשה להארכת מעצר תימסר על ידי התביעה לעורך דינו של הנאשם, כאשר הדיון ייערך בנוכחות הנאשם ועורך דינו (בשלב הדיון בבקשה למעצרו של הנאשם קיימת חובת ייצוג על ידי עורך דין פלילי).
בישראל > ההליך הפורמלי > ערעור על החלטת המעצר

בנוסף לזכות לערער על החלטה בדבר מעצר עד תום ההליכים, רשאי נאשם לבקש עיון חוזר על מעצר עד תום ההליכים בפני הערכאה אשר דנה בתיק. בקשה לעיון חוזר ניתן להגיש במידה והתקיימו אחד מן התנאים הבאים: נתגלו עובדות חדשות, הנסיבות השתנו, או שחלף זמן ניכר מאז הורה בית המשפט לעצור את הנאשם עד תום ההליכים. אין מגבלה למספר הפעמים שניתן להגיש בקשה לעיון חוזר.
הערות שוליים

↑  האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות, סעיף 9(3)
↑  Human Rights Committee, General comment No. 35: Article 9 (Liberty and security of person), Adopted 24 by the Committee at its 112th session (7–31 October 2014), art. 38, תרגום של בצלם
↑  דניאל פרידמן, משפטו של גנימאת
↑  בש"פ 8087/95, שלמה זאדה נ. מדינת ישראל, פ"ד נ (2) 133.
↑  בש”פ 8087/95 זאדה נ' מדינת ישראל, פ”ד מט (355), 3
↑  בש"פ 215/19 רפיק סלאימה נ' מדינת ישראל, ניתן ב־22 בינואר 2019
↑  עבירת אלימות בבן משפחה כמשמעותו בחוק למניעת אלימות במשפחה, תשנ"א–1991.
↑  עבירה לפי פקודת הסמים המסוכנים [נוסח חדש], תשל"ג–1973, למעט עבירה הנוגעת לשימוש בסם או להחזקת סם לשימוש עצמי.
↑  הסניגוריה הציבורית, דו"ח פעילות 2013, עמוד 17
↑  אורן גזל-אייל, ענבל גלון וקרן וינשל-מרגל, "שיעורי הרשעה וזיכוי בהליכים פליליים", אוניברסיטת חיפה ומחלקת המידע והמחקר של הנהלת בתי המשפט, מאי 2012, עמודים 28-29
↑  בש"פ 9900/16 מדינת ישראל נ' דוד הריסון, ניתן ב־20 לדצמבר 2016.
↑  בש"פ 10207/09 מדינת ישראל נ' רחמים סבן
↑  בש"פ 2151/12 מדינת ישראל נ' אלירן דרי
↑  בש"פ 8627/16 מדינת ישראל נ' אביאל וואהל
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536378305171  BnF: cb119501214 (data)  GND: 4062032-3  LCCN: sh85106597  NDL: 00566655  NKC: ph211782
יאן מסייס

| --- | --- |

 לידה:  1509 אנטוורפן, ארצות השפלה ההבסבורגיות 
 פטירה:  8 באוקטובר 1575 (בגיל 66 בערך) אנטוורפן, ארצות השפלה ההבסבורגיות 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  הפלמים הפרימיטיביים 
 יצירות ידועות:  A Merry Company, Venus Cythereia, The Ill-matched Pair 
 צאצאים:  Quentin Metsys the Younger 
 
דוד ובת שבע, ציור משנת 1562 מעשה ידי יאן מסייס
לוט ובנותיו במוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות של בלגיה
יאן מַסֵיְיס (נכתב גם מטסיס או מאסיס, בהולנדית: Yan Massijs;‏ סביבות 1509 – לפני ה-8 באוקטובר 1575) היה צייר פלמי מסורתי.
יאן נולד ונפטר באנטוורפן. יאן היה בנו של הצייר הפלמי קוינטן מסייס, ואביו של הצייר קוונטין מסייס הבן.
הערות שוליים

↑  שם המשפחה נכתב בצורות – Matsijs,‏ Matsys,‏ Massijs,‏ ‏Massys,‏ Metsijs,‏ Metsys,‏ Messijs או Messys.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13178016h (data)  BPN: 23061545  GND: 119382989  ISNI: 0000 0000 8386 8139  KulturNav: bc2916cb-20e7-4548-9049-26b4a2548af3  LCCN: nr95045285  NTA: 142762334  RKD: 53164  SUDOC: 08157536X  ULAN: 500011809  VIAF: 59892996   WorldCat (עם VIAF): 59892996
טאהא אל-האשמי

טאהא אל-האשמי (בערבית: طه الهاشمي; 1888–1961) היה איש צבא, פוליטיקאי וסופר עיראקי ששימש כראש ממשלת עיראק.
ביוגרפיה

האשמי נולד בבגדאד ב-1888 וקיבל חינוך צבאי. הוא שירת בצבא האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת העולם הראשונה שהה בסוריה ובטורקיה. ב-1922 שב לבגדאד, ולצד אחיו יאסין, שהיה מדינאי מוביל בעיראק בשנות ה-20 וה-30, ושימש כראש ממשלה מספר פעמים, פתח בקריירה פוליטית, ונשא במספר משרות בכירות. בשנת 1929 מונה למפקד צבא עיראק. אל-האשמי היה הראשון ששימש כראש המטה הכללי בצבא עיראק, שכן עד אז פיקד על הצבא העיראקי "מפקח כללי" בריטי, הגנרל דיילי (Daily)..
הוא עמד בראש "הליגה להגנה על פלסטין" (לג'נת א-דפאע עין פלסטין), שהוקמה בשנת 1937 על ידי חוגים לאומניים.
בשנת 1936 שימש כמפקד הצבא כאשר התחוללה הפיכת בכר סדקי. אל-האשמי, מפקד הצבא, שהה בטורקיה, בעוד שאחיו ששימש כראש הממשלה נשאר בבגדאד. סדקי, גנרל בצבא ששימש כמפקד הצבא בפועל בהיעדרו של אל-האשמי, שלח מברק לאל-האשמי המורה לו להישאר בטורקיה, הזרים כוחות צבא לבגדאד, הטיל מן האוויר כרוזים הדורשים את פיטורי ראש הממשלה יאסין אל-האשמי, ורצח את שר ההגנה ג'עפר אל-עסכרי. לאחר אירועים אלו היה סדקי האיש החזק בעיראק, החליף את ראש הממשלה בעושה דברו, ופיקד על הצבא. הייתה זו ההפיכה הצבאית הראשונה בתולדות מדינות ערב בעידן המודרני. משטרו של סדקי החזיק מעמד כשנה, עד לרציחתו.
לאחר רצח סדקי ב-1937 שב אל-האשמי לעיראק, ושב והשתלב בפוליטיקה העיראקית. הוא מונה לתפקיד שר ההגנה ב-1938 ונאלץ לתמרן בין הגורמים השונים בפוליטיקה העיראקית, שבה הלך וגבר כוחה של חבורת קצינים שכונתה "ריבוע הזהב". ב-1 בפברואר 1941 מונה לכהונת ראש הממשלה על ידי העוצר עבד אל-אילה כמועמד של פשרה בין הסיעות השונות, והחליף את המדינאי הפרו-נאצי רשיד עאלי אל-כילאני (על אף שגם אל-האשמי נחשב לאישיות פרו-נאצית ואנטי-בריטית מובהקת).
על אף שמונה בהסכמת אנשי "ריבוע הזהב", מצא עצמו אל-האשמי בין הפטיש לסדן, כאשר עמד בלחץ בריטי כבד לנתק את היחסים עם איטליה הפשיסטית, לעצור את פעילות ההסתה של המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני שמצא מקלט בבגדאד, ולנקוט במדיניות התומכת במלחמתה של בריטניה בנאצים.
ב-2 באפריל 1941 שב אל-כילאני לשלטון, בהפיכה צבאית שבוצעה בתמיכת קציני "ריבוע הזהב", ובראשם הקולונל סלאח א-דין א-סבאע'. משטרם של קצינים אלו היה דיקטטורי, ולא היה אפילו בעל מראית עין פרלמנטרית. הקצינים הדיחו את העוצר עבד אל-אילה, החליפו את אל-האשמי באל-כילאני, והחלו במדיניות פרו-נאצית ואנטי-בריטית מוצהרת, שהביאה לפריצת המלחמה האנגלו-עיראקית ולכיבוש עיראק על ידי הבריטים.
לאחר הכיבוש הבריטי שהה אל-האשמי בתחילה בטורקיה ולאחר מכן בסוריה. ב-1948 מונה לכהונת המפקח הכללי על המתנדבים של צבא ההצלה, שנשלח להתערב במלחמת העצמאות. במהלך המתקפה על קיבוץ משמר העמק, באפריל 1948 נדרש להמציא לפאוזי אל-קאוקג'י תגבורת ואספקה, ודרש במברק כי קאוקג'י יפסיק את המתקפה עד שיצליח להמציא לו תגבורת. בסופו של דבר נכשל צבא ההצלה במתקפה, ומסע המלחמה של קאוקג'י נחשב לכישלון חרוץ.
לאחר כישלון צבא ההצלה במלחמת העצמאות שב לעיראק, והיה פעיל במפלגה המכונה "החזית העממית המאוחדת". במסגרת זו התמנה לראש מועצת הפיתוח הממשלתית, והיה אחראי לעבודות בינוי רבות היקף. ב-1961 מת בטורקיה, וגופתו הוטסה לבגדאד ונטמנה שם. אל-האשמי היה גם סופר פורה, ופרסם מספר רב של ספרים בנוגע להיסטוריה, צבא, גאוגרפיה, ואף יומנים אישיים.
הערות שוליים

1 2  טה אל האשמי באתר "הספרייה הערבית" (ערבית)
↑  פסח מלובני, מלחמות בבל החדשה, הוצאת מערכות, 2009, עמ' 38
↑  נסים קזז, ‏השפעת הנאציזם בעיראק והפעילות האנטי-יהודית 1933–1941, פעמים 29 (תשרי תשמ"ז), עמ' 52.
↑  נרצח 'האיש החזק' של עיראק, מעריב, 12 באוגוסט 1962
↑  הממשלה העיראקית החדשה, דבר, 3 בפברואר 1941
↑  י. שמעוני, מדינות ערב, פרקי היסטוריה מדינית, הוצאת עם עובד, 1994, עמ' 197
↑  מיכאל אפל, המזרח התיכון בימינו; עיראק - מלוכה, מהפכה, רודנות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 57
↑  לימור אבוניל, ‏הקמת צבא ההצלה ומינוי אל-קאוקג'י כפשרה פוליטית ערבית, נתיב 117-118, ספטמבר 2007
↑  אלחנן אורן, ‏הדיפת צבא ההצלה ממשמר העמק, מערכות 294-295, יולי 1984
↑  מיכאל אפל, המזרח התיכון בימינו; עיראק - מלוכה, מהפכה, רודנות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2005, עמ' 117
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007381823105171  ISNI: 0000 0000 5148 1415  LCCN: nr92020165  SUDOC: 243885113  VIAF: 41704326   WorldCat (עם VIAF): 41704326
יאן מיקארדו

יאן מיקארדו (באנגלית: Ian Mikardo; ‏9 ביולי 1908 – 6 במאי 1993) היה יהודי-ציוני אנגלי, חבר בית הנבחרים הבריטי מטעם מפלגת הלייבור בין השנים 1945–1959 ופעם נוספת בשנים 1969–1987.
קורות חיים

נולד בפורטסמות' שבאנגליה להורים יהודים ילידי אוקראינה ופולין. הוריו נישאו באנגליה ועבדו כחייטים בפורטסמות', בה גדל והיה תלמיד מצטיין. משנת 1911 למד, לצד לימודיו הכלליים, גם בבית ספר יהודי. בנעוריו החל לקחת חלק בפעילויות בחוגים פוליטיים ובקרב הקהילה היהודית. כשהיה בן 13, בשנת 1922, נשא לראשונה דברים בכינוס האגודה הציונית של פורטסמות'. בשלהי שנות העשרים הצטרף למפלגת הלייבור ולמפלגת פועלי ציון.
בתום לימודיו עבר להתגורר בסטפני, למד ניהול מדעי ועסק בייעוץ. במהלך מלחמת העולם השנייה עבד כיועץ לייעול העבודה במפעלים לייצור תחמושת וכלי טיס. בתום המלחמה עבר להתגורר ברדינג ונבחר למועמד המחוז מטעם מפלגת הלייבור בבחירות שנערכו בשנת 1945 לבית הנבחרים הבריטי, כשהוא גובר על ג'יימס קלאהן. מטעם מחוז זה כיהן עד 1959, עת הפסיד למועמד מטעם המפלגה השמרנית. בשנת 1969 התמודד במחוז בחירה אחר וחזר לכהן בבית הנבחרים, בו ישב עד פרישתו בשנת 1987.
במפלגת הלייבור היה מיקארדו חבר הוועד הפועל של המפלגה ובשנת 1974 שימש יו"ר הסיעה בבית הנבחרים. מיקארדו נמנה עם חברי האגף השמאלי במפלגה ובשנות החמישים זוהה כביוואניסט.
החל בשנת 1950 ביקר מיקארדו מספר פעמים בישראל, במהלכם קשר קשרים עם נציגי הסתדרות העובדים הכללית. גיסו, משה רוזטי, שימש מזכיר הכנסת.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290182405171  ISNI: 0000 0000 8442 1881  LCCN: nr89000943  SNAC: w6g3171x  SUDOC: 187521174  UKPARL: 9xZ6iETD  VIAF: 36761249   WorldCat (עם VIAF): 36761249
יאן מיידה

| --- | --- |

יאן מיידה
 לידה:  30 במאי 1896 רוסיה ואנה-קריסטה, האימפריה הרוסית
 פטירה:  10 באוגוסט 1945 (בגיל 49) ברית המועצות מוסקבה, ברית המועצות
 מדינה:  אסטוניה 
 השתייכות:   צבא האימפריה הרוסית  צבא אסטוניה
 תקופת הפעילות:  1915–1944 (כ־29 שנים)
 דרגה:   גנרל מאיור
 תפקידים בשירות
 מפקד צבא אסטוניה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה מלחמת העצמאות האסטונית מלחמת העולם השנייה
 
יאן מיידה (באסטונית: Jaan Maide;‏ 30 במאי 1896 – 10 באוגוסט 1945) היה גנרל אסטוני אשר לחם במלחמת העולם הראשונה, מלחמת העצמאות האסטונית ומלחמת העולם השנייה. שימש כמפקד צבא אסטוניה בתקופת ממשלתו קצרת הימים של אוטו טיף.
ביוגרפיה

מיידה נולד ב-30 במאי 1896 בוואנה-קריסטה. ב-1915 הוא גויס לצבא האימפריה הרוסית, למד באקדמיית קצינים בקייב ולחם במלחמת העולם הראשונה. בינואר 1918 הכריזה אסטוניה על עצמאותה מהאימפריה. מיידה מיהר לחזור לאסטוניה והתגייס לצבא האסטוני החדש. הוא מונה למפקד פלוגה, ולחם עמה במהלך מלחמת העצמאות האסטונית כנגד ברית המועצות. לאחר המלחמה הוא הועלה לדרגת לוטננט.
מיידה סיים את קורס קציני המטכ"ל ב-1923, והועלה לדרגת קפטן. ב-1927 הוא מונה לראש מטה ליגת ההגנה האסטונית - ארגון על בסיס התנדבותי שפועל במקביל לצבא אסטוניה. ב-24 בפברואר 1933 הוא הועלה לדרגת קולונל. ב-30 בנובמבר 1934 הוא מונה למפקד גדוד הרכבות המשוריינות, אולם כעבור שנה חזר לתפקידו כראש מטה ליגת ההגנה. ב-1 בפברואר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-4.
ב-17 ביוני 1940 פלשה ברית המועצות בשנית לאסטוניה וכבשה אותה תוך יום אחד. הצבא האסטוני פורק ושולב בתוך הצבא האדום. מיידה הצליח להימנע מגורלם של קצינים אסטונים רבים אחרים שהוגלו לרוסיה או הוצאו להורג. כעבור שנה, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה אסטוניה בידי גרמניה הנאצית. בתקופת הכיבוש הגרמני, מיידה הצטרף לאומקאיצה - מיליציה חצי צבאית שפעלה באסטוניה בחסות הגרמנים. בהמשך המלחמה הוא הפך למפקד המיליציה.
בספטמבר 1944 נסוגו הגרמנים מאסטוניה, ולרגע קצר נדמה היה כי ישנו סיכוי לעצמאות אסטונית מחודשת. אוטו טיף כינס ממשלה בטאלין, ומינה את מיידה למפקד הצבא האסטוני החדש. מיידה עשה ניסיון נואש לארגן את המיליציות האסטוניות לכדי צבא סדיר שיוכל להתגונן בפני הסובייטים, אולם לשווא. טאלין נפלה ב-22 בספטמבר, ומיידה עצמו נלכד ב-24 באוקטובר. מיידה הועבר לכלא בוטירקה במוסקבה, והוצא להורג ב-10 באוגוסט 1945.
טאגה ארלנדר

טאגה פריטיוף ארלנדר (בשוודית: Tage Fritjof Erlander, ‏האזנהקובץ:Sv-Tage Erlander.ogg‏Ⓘ‏; ‏ 13 ביוני 1901 – 21 ביוני 1985) היה מדינאי ופוליטיקאי שוודי שכיהן כראש ממשלת שוודיה בין השנים 1946–1969. הוא היה מנהיג מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה ועמד בראש הממשלה במשך 23 שנים, הכהונה הארוכה ביותר שהייתה אי פעם במדינה דמוקרטית. עובדה זו הפכה את ארלנדר להיות ידוע בתור "ראש ממשלת שוודיה הארוך ביותר" - הן מבחינת קומתו הפיזית הרמה - 192 ס"מ - והן מבחינת תקופת כהונה (המילה השוודית "lång" מתייחסת גם למילה ארוך וגם למילה גבוה).
ב-1944 הצטרף ארלנדר לממשלתו השלישית של פר אלבין הנסון בזמן מלחמת העולם השנייה ותפס את מנהיגות מפלגת הסוציאל-דמוקרטים לאחר מותו של הנסון בחודש אוקטובר 1946 תוך שמירה על עמדת מפלגתו כמפלגה הדומיננטית בשוודיה. ארלנדר, שהיה ידוע במתינותו, בפרגמטיזם ובהתבטלות, ביקש לעיתים קרובות את הסכמת האופוזיציה הליברלית-שמרנית למדיניותו. עד שנות ה-60 של המאה ה-20 היו המיסים בשוודיה נמוכים יותר מאשר בארצות הברית.
במשך רוב זמנו בשלטון, ניהל ארלנדר ממשלת מיעוט בראשות סוציאל-דמוקרטים. בין 1951 ל-1957 הוא ניהל קואליציה עם ליגת האיכרים. הסוציאל-דמוקרטים החזיקו ברוב המושבים בבית עליון של הריקסדאג במשך רוב הזמן, וזה אפשר לארלנדר להישאר בשלטון לאחר הבחירות הכלליות ב-1956, כאשר מפלגות הימין זכו ברוב.
בבחירות הכלליות ב-1968 זכה בניצחון השביעי והמצליח ביותר שלו, כאשר הסוציאל-דמוקרטים זכו ברוב מוחלט במושבי הפרלמנט. הוא התפטר בשנה שלאחר מכן במהלך תהליך של רפורמה חוקתית גדולה, והוא הוחלף על ידי ידידו אולוף פלמה.
ביוגרפיה

הוא נולד ב-13 ביוני 1901 בקומין רנסטר הנמצא במחוז ורמלנד. אביו, אריק גוסטב ארלנדר (1859–1936) היה מורה בית ספר. במקור, שם המשפחה המקורי של אביו היה אנדרסון, אבל הוא שינה את שמו לארלנדר, לאחר ששמו הפרטי של אביו ארלנד. אמו הייתה אלמה, לבית נילסון (1869–1961). מצד סבתא שלו, מוצאו של ארלנדר הוא פיני. כסטודנט באוניברסיטת לונד היה ארלנדר מעורב מאוד בפוליטיקה של האוניברסיטה. הוא סיים את לימודי הפוליטיקה והכלכלה בשנת 1928. משנת 1928 עד 1929 סיים את שירות החובה שלו בכוחות המזוינים של שוודיה, ובסופו של דבר המשיך למילואים. ארלנדר היה חבר צוות המערכת של האנציקלופדיה "סוונסק אופלאגבק" מ-1929 עד 1938.
ארלנדר נבחר למועצת העירייה בלונד בשנת 1930, נבחר לפרלמנט ב-1932 והתמנה למזכיר המדינה במשרד הרווחה ב-1938. כמזכיר המדינה במשרד הרווחה ארלנדר היה אחד מהאחראים להקמת מחנות מעצר בשוודיה במהלך מלחמת העולם השנייה. במחנות, שנשמרו בסתר מפני הציבור השוודי, נכלאו אנשים ממיעוטים אתניים שונים וכן מתנגדים פוליטיים, בעיקר קומוניסטים ואוהדי ברית המועצות.
ארלנדר הצטרף לממשלה ב-1944 כשר בלי תיק. כאשר ראש הממשלה פר אלבין הנסון מת באורח פתאומי ב-1946, נבחר ארלנדר באופן בלתי צפוי כממשיכו ולאחר מכן גם כמנהיג המפלגה.
הוא שמר על עמדת הסוציאל-דמוקרטים בשלטון, ולאחר מכן הוא הקים קואליציה עם ליגת האיכרים בין השנים 1951–1957. יחסי העבודה שלו עם מנהיג המפלגה, גונאר הדלונד (שר הפנים בממשלה הקואליציונית), ידועים כטובים.
תחת ימי כהונתו של ארלנדר נחקקו עמודי התווך של מדיניות הרווחה השוודית בין השנים 1946 ו-1947. באותן השנים נחקקו שלוש רפורמות עיקריות שהביאו לזכות לפנסיה בסיסית, קצבאות ילדים כלליות וכיוצא בזה. מועצת השיכון הארצית הוקמה כסמכות המרכזית המספקת הלוואות מסובסדות, בעוד שהמועצה הארצית של שוק העבודה הוקמה כדי לתאם בין משרדי ההעסקה המקומיים המולאמים.
שאלת הנשק גרעיני כאמצעי להרתעה מתקיפה צבאית אפשרית נותרה שנויה במחלוקת בקרב החברה השוודית ובקרב הסוציאל-דמוקרטים. העניין הניע הסכמים דיפלומטיים עם ארצות הברית, והבטיחה התערבות אמריקאית במקרה של פלישה צבאית. שוודיה חתמה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני ב-1968, ובכך הפסיקה את ההתעסקות בפיתחו נשק גרעיני .
עם התפטרותו מראשות הממשלה ב-1969 הוחלף על ידי אולוף פלמה בן ה-42, שאף שהיה רדיקלי יותר בדעותיו והיה במובנים רבים תלמידו ובן חסותו של ארלנדר. בשנים 1972–1982 פרסם ארלנדר את זיכרונותיו בשישה כרכים. הוא נפטר ב-21 ביוני 1985 בגיל 84.
פרס טאגה ארלנדר - האקדמיה המלכותית השוודית למדעים מעניקה לכבוד הנצחתו, פרס לאומי למחקר במדעי הטבע והטכנולוגיה בארבעה תחומים (פיזיקה, כימיה, טכנולוגיה וביולוגיה).
הערות שוליים

↑  Wilsford, David (1995). Political Leaders of Contemporary Western Europe: A Biographical Dictionary. Greenwood. p. 125
↑  Can We Tolerate Higher Taxes? Heed the Swedish Chef, באתר ניו ריפבליק
| ראשי ממשלת שוודיה  |
| --- | --- | --- |
| האיחוד השוודי-נורווגי | לואיס ירד דה יר • ארביד פוסה • קרל יוהאן תיסליוס • רוברט תמפטנדר • גיליס בילט • גוסטב אוקרילם • אריק גוסטב בוסטרם • פרדריק פון אוטר • אריק גוסטב בוסטרם • יוהאן רמסטט • כריסטיאן לונדברג |  |
| ממלכת שוודיה | קרל סטף • ארביד לינדמן • קרל סטף • ילמאר המרשלד • קרל שוורס • נילס אידן • ילמאר ברנטין • ירד לואיס דה יר • אוסקר פון סידוב • ילמאר ברנטין • ארנשט טריגר • ילמאר ברנטין • ריקארד סנדלר •  קרל גוסטב אקמן • ארביד לינדמן •  קרל גוסטב אקמן • פליקס המרין • פר אלבין הנסון • אקסל פרסון-ברמסטורפ • פר אלבין הנסון • טאגה ארלנדר • אולוף פלמה • תורביורן פלדין • אולה אולסטן • תורביורן פלדין • אולוף פלמה • ינגוואר קרלסון • קארל בילדט • ינגוואר קרלסון • יירן פרסון • פרדריק ריינפלט • סטפן לוון • מגדלנה אנדשון • אולף קריסטרסון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012277676905171  PLWABN: 9810594110205606  BIBSYS: 90137826  BnF: cb135601677 (data)  GND: 119521059  ISNI: 0000 0001 2148 8402  KulturNav: 994a4931-41bc-4207-a59b-5b6712cc582f  LCCN: n80034275  NARA: 10581205  NTA: 084883278  SELIBR: 399302  SNAC: w6209f41  SUDOC: 03275597X  VIAF: 56775561   WorldCat (עם VIAF): 56775561
מקובקי

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  קינוח 
 מוצא:  גרמניה 
 
מוהן קליאסלה משלזיה התחתית
מקובקי (בשלזית: Makůwki / Makōwki, בשלזיה תחתית: Mohn Kließla, בגרמנית: Mohnpielen, בהונגרית: Mákos guba) הוא קינוח לחם מתוק על בסיס זרעי פרג ממרכז אירופה.
בשלזיה

המנה נחשבת למסורתית בשלזיה (דרום מערב פולין), שם היא מוגשת כמעט אך ורק בערב חג המולד. הוא פופולרי גם בחלקים אחרים של פולין, כמו גם במזרח גרמניה, בסלובקיה ובהונגריה.
מחוץ לשלזיה

מקובקי ידוע גם בברנדנבורג ובברלין תחת השם מוהנפילן (Mohnpielen).      תיאודור פונטאנה במסעותיו דרך מרקיזות ברנדנבורג כתב על מוהנפילן ומאכלים אחרים.
מאכל דומה שנעשה עם פרוסות לחמניות סהר (קיפרל) בהונגריה נקרא מאקוש גובה (mákos guba) בתרגום חופשי "צרור פרג".
בפולין, מחוץ לאזור שלזיה, המנה ידועה בשם makiełki. היא נפוצה במיוחד בפוזנן ובלודז', שם התיישבו מהגרים משלזיה במהלך המהפכה התעשייתית במאה ה-19.
הכנה

המרכיבים העיקריים הם לחם לבן מתוק ופרג טחון דק מבושל בחלב עם חמאה. מרכיבים חשובים נוספים כוללים פירות יבשים (תאנים, צימוקים, משמשים, תמרים וכו'), שקדים ושאר סוגי אגוזים (מבחר האגוזים והפירות היבשים משתנה). הוא מתובל בסוכר, דבש, וניל, קינמון ורום.
הלחם נחתך לפרוסות דקות ומרובד בשכבות בסיר חרס או לעיתים קרובות יותר בקערת זכוכית או קריסטל. לאחר הנחת כל שכבה יוצקים את הרוטב של הפרג המבושל, עם חומרי טעם וריח ואגוזים, עד שהלחם ספוג היטב. החלק העליון מעוטר בכמה אגוזים ופירות נוספים. המנה מוגשת קרה, לפחות מספר שעות לאחר ההכנה, כדי שהחומרים יתאחדו.
חשיבותה בשלזיה

המטבח השלזי יכול להיות מאוד שמרני. המסורת של הגשת makówki/mohnkließla/mohnpielen נשמרת היטב בקרב אנשי שלזיה וקשה לדמיין חג מולד בשלזיה בלי המנה הזו מתוך אמונה שזרעי הפרג הרבים מביאים מזל וכסף בשנה החדשה. בעיני הזקנים ייחשב לא מתאים על פי המסורת להכין אותה מחוץ לתקופת "חג המולד - ראש השנה". הכנת מקובקי מחוץ לשלזיה יכולה להיות קשה בגלל חוסר הזמינות של זרעי פרג טחונים דק (בדרך כלל נדרשת טחינה מיוחדת). בארצות הברית, משחת פרג משומרת זמינה לפעמים מסחרית וניתן להשתמש בה.