stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שנות ה-40 של המאה ה-19
תנועות חברתיות ופוליטיות

1840: אנרכיזם – פייר-ז'וזף פרודון מפרסם את ספרו, "מהו רכוש?", והמושג המודרני "אנרכיזם" מאומץ לראשונה כהגדרה-עצמית.
1844: ימק"א – נוסד הארגון שמטרתו לאחד בין צעירים נוצרים ברחבי העולם ולהציע להם פעילויות שונות. הארגון נוסד בעקבות תחושה של מייסדיו שבהיעדר מוסדות תרבות ובריאות, הציבור נהג לפנות לבתי מרזח, בתי בושת ופיתויים אחרים.
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
9 בנובמבר 1848 – הוצא להורג המנהיג הליברלי הגרמני רוברט בלום, פעולה שנתפסה לעיתים קרובות כאירוע הסמלי לכישלון האולטימטיבי של מהפכות 1848 בנסיכויות הגרמניות
טבע ואיכות הסביבה

בעשור זה מתחילה מגמה, שמתחזקת עם התגבשותו של מעמד הפועלים בתחילה באנגליה ובהמשך במקומות נוספים, להקמת פארקים ציבוריים לרווחת הציבור.
מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מדע וטכנולוגיה > טכנולוגיה

4 ביולי 1840 – ספינת הקיטור RMS Britannia עוזבת את ליברפול בדרכה להליפקס בקו הנוסעים הטרנס-אטלנטי הראשון.
1841 – המצאת תהליך הצילום קלוטייפ (Calotype) בו נוצר התצלום בעזרת נייר שצופה בכסף יודי.
1843–1846 – הממציא הסקוטי, אלכסנדר ביין, מפתח גרסאות ראשוניות וניסיוניות של מכשיר פקס.
24 במאי 1844 – סמואל מורס שלח את המברק הראשון בקו הטלגרפי הראשון שעבר בין הקפיטול שבוושינגטון ובין העיר בלטימור. הכיתוב במברק המפורסם הראשון ששלח היה: "מה פעל אל" ("What hath God wrought") שלוש מילים מתוך הפסוק "כִּי לֹא-נַחַשׁ בְּיַעֲקֹב, וְלֹא-קֶסֶם בְּיִשְׂרָאֵל; כָּעֵת יֵאָמֵר לְיַעֲקֹב וּלְיִשְׂרָאֵל, מַה-פָּעַל, אֵל", (ספר במדבר, פרק כ"ג, פסוק כ"ג).
3 בדצמבר 1844 – נפתחת לשימוש מנהרת קובל היל (אנ'), מסילת הרכבת התת-קרקעית הראשונה בעולם.
17 במרץ 1845 – הממציא הבריטי סטיבן פרי רושם פטנט על המצאת הגומייה.
10 בספטמבר 1846 – הממציא האמריקאי אליאס האו מקבל פטנט על מכונת התפירה.
4 בינואר 1847 – סמואל קולט מוכר את האקדח התופי הראשון שייצר לממשלת ארצות הברית.
1847 – ג'וזף פריי האנגלי מפתח את חטיף השוקולד.
24 בנובמבר 1847 – הממציא האמריקאי ג'וסף גלידן (Joseph Farwell Glidden) ממציא את גדר התיל המסחרית הראשונה.
12 ביוני 1849 – ל. פ. הסלט רושם פטנט על מסכת גז.
10 באפריל 1849 – סיכת הביטחון המודרנית, אשר הומצאה על ידי הממציא האמריקאי וולטר האנט, והוכרה כפטנט.
לאורך העשור מתפשטת בעולם טכניקת הצילום, הדאגרוטיפ, שפותחה בסוף העשור הקודם, ויוצרת סביבה ענף כלכלי שלם, שכולל מומחים לצילום, ספרי צילומים ועוד.
מדע וטכנולוגיה > מדע

1840 – וורן דה לה רו מדגים לראשונה את עקרון הפעולה של נורת הליבון. בשלב זה ההמצאה עוד לא פרקטית כדי לאפשר שיווק מסחרי, אך מוכחת ההיתכנות של הרעיון.
28 בינואר 1841 – ג'יימס קלארק רוס מגלה את מדף הקרח רוס.
1841 – ג'וזפה מרקאלי מייסד את המצפה הוולקני הראשון בעולם.
1842 – יוליוס פון מאייר מגלה ומנסח חוקי טבע, שבהמשך יעמדו בבסיס החוק הראשון של התרמודינמיקה.
1842 – ריצ'רד אוון טובע את שמם של הדינוזאורים, ומזהה מאפיינים הייחודיים להם, המסייעים להפרידם ממינים אחרים, ולשייך ממצאים חדשים לאותה קטגוריה כמוהם.
23 בספטמבר 1846 – כוכב הלכת נפטון נצפה לראשונה בטלסקופ על ידי יוהאן גלה במצפה הכוכבים של ברלין.
1846–1847 – בשנים אלו מודגמת יעילותן של טכניקות הרדמה חדשניות לניתוחים.
אפקט דופלר – לאורך העשור חלה התפתחות בגילוי התופעה, החל מהפעם הראשונה שנחזתה בשנת 1842, דרך הוכחתה בשנת 1845, ועד השלמת הניסוח של התופעה בשנת 1848.
הממציא האמריקאי אליאס האו מקבל פטנט על מכונת התפירה ב-1846
סמואל קולט מוכר את האקדח התופי הראשון ב-1847
הממציא האמריקאי ג'וסף גלידן (Joseph Farwell Glidden) ממציא את גדר התיל המסחרית הראשונה ב-1847
4 ביולי 1840 – ספינת הקיטור RMS Britannia עוזבת את ליברפול בדרכה להליפקס בקו הנוסעים הטרנס-אטלנטי הראשון
אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
7 במאי 1842 – רעידת אדמה חזקה בהאיטי. כ-5,300 נהרגו.
אסונות > בריאות

1829–1851: מגפת הכולרה השנייה ממשיכה להכות באירופה, ובעשור זה מתפשטת גם ברחבי אמריקה הצפונית שם גובה מגפת הכולרה קורבנות רבים, ביניהם נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'יימס פולק.
מגפת הכולרה השלישית המתועדת, שהחלה באזור הודו בעשור הקודם, מתפשטת ברחבי אסיה ומגיעה למזרח אירופה בספטמבר 1847, ומתפשטת במהלך 1848 ברחבי אירופה, ומשם למזרח התיכון ולארצות הברית. בשיאה של המגפה תועדו באנגליה 1,000 נפטרים ביום.
מפעלים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
6 ביוני – ימק"א (YMCA) נוסדת בלונדון על ידי סר ג'ורג' ויליאמס וקבוצה של כמרים אוונגליסטיים.
תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תרבות פופולרית > ספרות

ספרים בולטים שרואים אור לראשונה בעשור זה: הברווזון המכוער (1843), מזמור חג המולד (1843), הרוזן ממונטה כריסטו (1844), שלושת המוסקיטרים (1844), אנקת גבהים (1847)
תרבות פופולרית > מוזיקה ותיאטרון

1848 – ראשית ההצלחה על במות ביירות של מארון אל-נקש (ער'), שעבודתו תורמת רבות לעיצובו של התיאטרון בארצות ערב עשורים רבים קדימה.
במהלך העשור ניכרות השפעות אירופאיות בכלל, וצרפתיות בפרט, על התיאטרון העות'מאני המתפתח.
במהלך העשור מתחילים לראשונה הקרנבלים הממוסדים של ברזיל.
תרבות פופולרית > ספורט

1843–1848 – ניסיונות ראשונים לארגן קוד חוקים מוסכם למשחק הכדורגל המודרני בגלגולו המוקדם ביותר. בשנת 1843 מתחיל הניסיון הראשון לעשות זאת באוניברסיטת קיימברידג', ובמהלך העשור נקבעים חוקי קיימברידג' (אנ') שמאומצים בשנת 1848 על ידי מספר מועדוני ספורט של בתי ספר ציבוריים.
אישים בולטים > מנהיגי עולם בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אישים בולטים > מדענים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אישים בולטים > סופרים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

↑   ד"ר קציעה אביאלי-טביביאן, אביב העמים (1848 – 1849), באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  Review: Proudhon's "What is Property?"
↑   ד"ר קציעה אביאלי-טביביאן, מלחמת האופיום (1840-1842), באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  The Concert of Europe to the outbreak of World War I, אנציקלופדיה בריטניקה
↑  תאילנד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  Kabul, Britannica
↑  האימפריה הרוסית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  How Leaders Mobilize Workers (עמ' 95)
↑  Interactive World History Atlas since 3000 BC
↑  האימפריה הבריטית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  מכרות פחם, באתר הפרלמנט של אנגליה
↑  History Of Land Reform, Britannica
↑  סחר בינלאומי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  Review: Proudhon's “What is Property?”
↑  Paul R. Wonning, Short History of Public Parks - Indiana Edition
↑  The History of Fax (from 1843 to Present Day), faxauthority
↑  The Light At The End Of The Tunnel That Never Goes Out, bklyner
↑  היסטוריה של השוקולד, באתר ערוץ ההיסטוריה
↑  צילום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  History of the Light Bulb, bulbs.com
↑  The History of Volcanology
↑  257 - Julius Robert Mayer: the physician who discovered first law of thermodynamics
↑  A Brief History of Hidden Dinosaurs, מגזין סמיתוניאן
↑  היסטוריה של הרפואה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  CHOLERA, Austin Community College (ארכיון)
↑  George C. Kohn, Encyclopedia of Plague and Pestilence: From Ancient Times to the Present
1 2  אמנות אסלאמית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  Carnival History: A Trip Back to Time
↑  History of Carnival
↑  כדורגל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
| עשורים במאה ה-19 |
| --- | --- | --- |
|  | << • 1800–1809 • 1810–1819 • 1820–1829 • 1830–1839 • 1840–1849 • 1850–1859 • 1860–1869 • 1870–1879 • 1880–1889 • 1890–1899 • >> |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292750905171  KulturNav: 5b983200-9169-42be-9116-e95c12b8df49  LCCN: sh00003766 
אביב העמים בגרמניה
תצלום של משפחה אירית במהלך רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד
ציור מאת קארל קונסטנטין היינריך סטפק המתאר את ההוצאה להורג של רוברט בלום, 1848
שלושת המוסקיטרים
מולון לאבה

מוֹלוֹן לאבֶּה (ביוונית Μολὼν λαβέ, מבוטא מולון לאבֶה ביוונית מודרנית, בתרגום בוא וקח) – ביטוי שמיוחס למלך ספרטה לאונידס הראשון. הביטוי שימש כמוטו של הארמייה היוונית ה-1 ושל הפיקוד המרכזי של הכוחות המיוחדים בצבא ארצות הברית. הביטוי מהווה דוגמה לשפה לאקונית צבאית. לפי ההיסטוריון היווני פלוטרכוס, הביטוי נאמר בנסיבות הבאות: בזמן פלישת קסרקסס מלך פרס ליוון.  קסרקסס שלח שליח למלך ספרטה עם הדרישה: "תניח את הנשק". לאונידס ענה בצורה לאקונית: "בוא קח".
בתקופה המודרנית הביטוי באנגלית "Come and take it" (אנ') היה בשימוש בזמן המהפכה הטקסנית.
הערות שוליים

↑  פלוטרכוס, מוראליה 225D, אמרות הספרטנים, לאונידס, בן אנכסנדרידס, אמרה 11: במקור היווני ובתרגום לאנגלית.
↑  Come and Take It Cannon, Gonzales Memorial Museum, ‏2016-04-03
בקעה (שכונה)

| --- | --- |

בתי מגורים בפינת הרחובות יהודה ודרך בית לחם
 מידע
 עיר:  ירושלים
 קואורדינטות:  31°45′33″N 35°13′15″E﻿ / ﻿31.75916944°N 35.22081667°E﻿ / 31.75916944; 35.22081667
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) בקעה(למפת ירושלים רגילה) בקעה(למפת הרי ירושלים רגילה) בקעה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בקעה
 
בָּקְעַה היא שכונה בדרום ירושלים. שמה מגיע מערבית (بقعة) ומשמעותו: מישור. גבולותיה של השכונה הם רחוב רבקה מדרום, רחוב פייר קניג ממערב, המסילה לתחנת הרכבת ירושלים מצפון מערב ודרך חברון ממזרח. השכונות הסובבות אותה הן תלפיות בדרום, מקור חיים במערב, המושבה היוונית והמושבה הגרמנית בצפון מערב ואבו תור במזרח.
לאחר מלחמת העצמאות היה ניסיון לתת לשכונה שם עברי - גאולים, אבל שם זה לא נקלט, ובשלטים שהציבה העירייה נכתב "גאולים (בקעה)". יחד עם מקור חיים הסמוכה, מתגוררים בשכונה כ-13,000 תושבים. בשכונה מתגוררים דתיים, מסורתיים וחילוניים זה לצד זה.
היסטוריה

מבני המגורים הראשונים בשכונה נבנו בסוף המאה ה-19 בסמוך לתחנת הרכבת, בעיקר עבור עובדי הרכבת. בתים פשוטים אלו נהרסו.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 הוקמה שכונת בקעה כאחת מהשכונות הערביות הספורות שהוקמו מחוץ לחומות העיר העתיקה. מרבית התושבים הראשונים היו ערבים מוסלמים ונוצרים וכן ארמנים ויוונים אורתודוקסים. רוב התושבים היו בני משפחות אמידות. הם בנו בה בתי מידות בני קומה אחת או שתי קומות. האדריכלות של הבתים שילבה סגנונות בנייה מזרחיים ומערביים. השכונה נשאה אופי חקלאי למחצה ועד שנות החמישים חלקים נרחבים ממנה שימשו לגידולים חקלאיים.
במהלך מלחמת העצמאות נותרה השכונה מן הצד הישראלי של הקו העירוני. השכונה ננטשה על ידי תושביה הערבים, ובבתיה הריקים התיישבו פליטים מהרובע היהודי וכן עולים חדשים. לרב השכונה מונה הרב עקיבא גרוס, מלפנים רבה של גלייביץ.
בשנות ה-50 החלו בבניית בנייני-שיכונים גדולים בשכונה על שטחים נרחבים ששימשו לגידולים חקלאיים, וזאת, כדי לאכלס עולים חדשים מאירופה, צפון אפריקה וארצות המזרח. בנוסף נבנו מבני ציבור ובתי ספר. כך נוצר נוף השכונה, המתאפיין במראה מעורב של בתי אבן מסוגננים בני קומה אחת או שתיים שהיו בהקמתם בבעלות ערבית, ארמנית או יוונית, לצד בנייני שיכונים ארוכים בסגנון מודרני בני שלוש וארבע קומות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוקמו מיזמים אדריכליים חדשים בשכונה אשר נועדו למעמד הביניים. במיזמים אלו תוכננו בתים המקיפים חצרות פנימיות (כדוגמת הבתים ברחוב דן ורחוב בן-עזאי).
ב-21 באוקטובר 1990, התרחש פיגוע בשכונה. המחבל עאמר אבו סרחאן, חמוש בסכין נמלט לאחר שרצח את החיילת איריס אזולאי ואת האמן אלי אלטרץ. למקום הגיע שלום שלוש לוחם ימ"מ בחופשה, שקרא לאבו סרחאן לעצור, ומשזה לא עצר לנוכח קריאותיו, ירה בו באקדחו לעבר רגליו. בין השניים התפתח מאבק, ובמהלכו הצליח אבו סרחאן לדקור את שלוש למוות. על פועלו של שלוש הוא עוטר לאחר מותו בעיטור האומץ של משטרת ישראל. סמוך למקום הפיגוע, ברחוב גדעון פינת רחוב אפרים, הוקם גלעד לזכר ההרוגים.
בשנות ה-90 החלה עיריית ירושלים את "פרויקט שיקום שכונות" בשיכוני השכונה, במסגרתו שופצו והורחבו רבים מבנייני השיכונים משנות ה-50. הפרויקט נמשך גם בעשור הראשון של המאה ה-21, ותוצאות הפרויקט נראות בעיקר ברחובות: רבקה, דרך בית לחם, ציפורה, גד והסביבה.
היסטוריה > במאה ה-21

הביקוש לבתים ולדירות בשכונה הביא גם לעליית מחירים. רבים מתושבי השכונה הוותיקים עזבו, ובמקומם נכנסו תושבים אמידים, ביניהם עולים רבים מארצות הברית ומצרפת. בשנת 2009 אושר מיזם הכולל הרחבה משמעותית של השכונה, במסגרתו ייבנו בנייני מגורים בגובה של עד 8 קומות. עם זאת, החלטה זו זכתה להתנגדויות רבות, כולל מצד המנהל הקהילתי של השכונה, שטען כי התשתיות בשכונה אינן מסוגלות להכיל מספר כה גדול של תושבים.
במשך שנים היוותה השכונה נקודה מרכזית בעיר בזכות תחנת הרכבת ירושלים הממוקמת בקצהָ. התחנה חיברה בין ירושלים למרכז הארץ מסוף המאה ה-19 עד שנת 1998, אז הפסיק הקו לפעול. כיום משמש מתחם תחנת הרכבת הישנה, הקרוי בשם "התחנה הראשונה", למיזמי תרבות ומסחר. לאורך פסי הרכבת בשכונה בנתה העירייה את פארק המסילה.
בשנים 2019-2023, בשטח שבין מתחם התחנה הראשונה לבין גבול שכונת בקעה, בלט (מבחינה ארכיטקטונית) קפה סילו - שהיה בית קפה שפעל בשלוש ממגורות אכסון (סילו) גדולות, שמוגדרות כמבנים לשימור, בדרך בית לחם 7.
מוסדות

בשכונה פועלים ארבעה מוסדות חינוך מרכזיים - "אורנים", "אפרתה" - בית ספר יסודי-ממלכתי דתי, "תל"י גאולים" - בית ספר יסודי-ממלכתי ופלך - תיכון דתי לבנות. בשכונה פועלת גם מכללה אקדמית דתית, מכללת אמונה, המכשירה יוצרות בתחומי האמנויות והעיצוב (אמנות, תקשורת חזותית, עיצוב בינתחומי, תיאטרון) ומעניקה תואר ראשון בחינוך ותעודת הוראה. כמו כן פעילים בשכונה בתי כנסת מזרמים שונים ביהדות. בית הכנסת הרפורמי של קהילת "כל הנשמה", שהוקם בשנת 1985 על ידי הרב לוי ויימן-קלמן, הוא הקהילה הרפורמית הגדולה בירושלים. בשכונה פעילות גם מספר תנועות נוער: קן תנועת השומר הצעיר (ברחוב הרכבת), סניף תנועת בני עקיבא (ברחוב יהודה), וסניף תנועת הנוער עזרא.
המתנ"ס השכונתי, הממוקם בין רחוב זבולון ליששכר, מהווה גם את מרכזו של מחוז "בקעה רבתי" בעיריית ירושלים, מחוז הכולל גם את שכונת תלפיות בדרום, מקור חיים בדרום-מערב ואבו תור במזרח. רחוב דרך בית לחם הוא הרחוב המסחרי המרכזי של השכונה, לצד רחוב עמק רפאים הסמוך, שלא נמצא בתוך גבולות השכונה.
שמות הרחובות

שמות הרחובות בשכונה הם ברובם על פי שמות שבטי ישראל (כגון: ראובן, דן, נפתלי) ואישים מתקופת השופטים (ברק, אהוד, בעז), וסוף תקופת בית ראשון עד אמצע הבית השני (גדליה, אסתר המלכה, מרים החשמונאית, שמעיה, אבטליון, מתתיהו).
בעשור השני של המאה ה-21, לאור ביקורת כי קיים "רוב גברי" בשמות הרחובות בשכונה, נקראו שמות של שני רחובות חדשים על שמות נשים:
בשנת 2017 - רחוב דינה - בתם של יעקב ולאה. רחוב חדש בפינת דרך בית לחם מס' 66, שנוצר כמדרחוב בין 8 בנייני מגורים חדשים שנבנו.
בשנת 2019 - רחוב מרתה במברגר - רחוב חדש בפינת רחוב גד, ע"ש פעילת ויצו בירושלים, ממובילות רעיון "תעשיות הבית" ומנהלת רשת החנויות של ויצו.
גלריית תמונות

בקעה ממערב לדרך בית לחם
בקעה ממזרח לדרך בית לחם
בניין קן השומר הצעיר בשכונה
בלוק ברחוב רבקה לפני השיקום
בלוק ברחוב רבקה אחרי השיקום
בית מגורים בדרך בית לחם. הקומה העליונה נוספה בשלב מאוחר יותר.
בית הספר "פלך"
משוגבקעה - גן משחקים שכונתי
מכללת אמונה בדרך בית לחם
"קיוסק מיץ פטל", בית מחסום הרכבת הישנה, דרך בית לחם פינת פארק המסילה
אנדרטה לזכר הרוגי הפיגוע בשכונת בקעה ב-21 באוקטובר 1990 (רחוב אפרים פינת רחוב גדעון)
דוכן פלאפל שכונתי בדרך בית לחם
לקריאה נוספת

הילה צבן, בקעה של מטה, ירושלים של מעלה? ג'נטריפיקציה והגירה גבוהה בשכונת בקעה בירושלים (אורכב 14.05.2020 בארכיון Wayback Machine), עבודה לשם קבלת תואר דוקטור, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2013.
הערות שוליים

1 2  שכונת בקעה - מקור חיים, באתר האתר הרשמי של עיריית ירושלים
↑  ראו את תמונת השלט בסוף המאמר.
↑  אורי חודי, ירושלים: דיור בר השגה לצד שימור בשכונת בקעה, באתר כלכליסט, 11 ביוני 2009
↑  רנית נחום-הלוי, אושרה הקמת 210 דירות בבקעה בירושלים - ביניהן יחידות מוזלות, באתר TheMarker‏, 11 ביוני 2009
↑  אבי פוזן, כיאה לקהילה נרדפת הוועדה המחוזית אישרה את מוכנית בית־הכנסת הרפורמי בבקעה, כל העיר, 15 בספטמבר 1989
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007493939005171 
שכונת בקעה לאחר שנכבשה בידי צה"ל במלחמת העצמאות
דרך בית לחם
מתחם שני בתי כנסת: בית הכנסת 'עמק רפאים' ובית הכנסת ובית מדרש על שם הבעל-שם-טוב, בשכונת בקעה בירושלים
סוציולוגיה של הדת

הסוציולוגיה של הדת היא תחום בסוציולוגיה העוסק בפרקטיקות, במבנים חברתיים, ברקע ההיסטורי, בנושאים כלל עולמיים ובתפקידים של הדת בחברה. בסוציולוגיה של הדת ישנו דגש מיוחד על הדת כתופעה הקיימת כמעט בכל החברות, גם כיום וגם בכל ההיסטוריה האנושית המתועדת. הסוציולוגים של הדת מנסים להסביר את ההשפעה של החברה על הדת ואת ההשפעה של הדת על החברה, או במילים אחרות, את יחסי הגומלין הדיאלקטיים ביניהם.
רקע

התאורטיקנים הקלאסיים של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, התעניינו במיוחד בדת ובהשפעותיה על החברה. בין הוגי דעות אלה היו אמיל דירקהיים, מקס ובר וקרל מרקס. התפישות של הוגים אלו, בדומה לאפלטון ואריסטו מתקופת יוון העתיקה והפילוסופים הנאורים מהמאות ה-17-19, ממשיכות להיות רלוונטיות גם כיום. בין הסוציולוגים הבולטים של הדת של ימינו ניתן למנות את פיטר ברגר, רונדי סטארק ורוברט וות'נו.
בקהילה המדעית, בראשיתה של המאה ה-19, שלטה הסברה כי האמונה הדתית תיעלם תוך כדי תהליכי הקדמה שעוברת הציוויליזציה. הטענה הייתה כי האנושות עוברת מחשיבה המתאפיינת בביטויים מאגיים ומיסטיים, לקודים ומערכות חשיבה המאורגנים סביב הנחות לוגיות, שיטתיות-מדעיות. תאורטיקנים רבים כדוגמת קרל מרקס, גאורג זימל, אדוארד טיילור, אמיל דורקהיים ומקס ובר תיארו את הדת, בשל כך, כמצע של אמונות טפלות, מיתולוגיות, קסמים, מאגיה וכישוף. בהמשך התגבשה תאוריה זו לכדי פרדיגמה מובילה, על פיה, יחד עם (ואולי בעקבות) תהליכי מודרניזציה כדוגמת רציונליזציה, תיעוש, בירוקרטיזציה, התמחות ועיור, החוויה המודרנית מכילה בתוכה גם תהליכי חילון.
ההנחה כי העולם נמצא במגמה של חילון נכנסה למחלוקת החל מהמאה ה-20, בעקבות תנודות שונות במידת הדתית של החברה. בסוף המאה ה-20 נבלמה הירידה במידת הדתיות של אנשי העולם, ואף עלתה השפעתם במקרים מסוימים, למשל, במדינות פוסט-קומוניסטיות. החל משנות ה-70 של המאה ה-20, וביתר שאת בשנות ה-80, בלטו לעין גם במערב התפתחויות חברתיות ופוליטיות אשר הראו כי בזירה הציבורית והפוליטית פועלים כוחות דתיים חזקים. המחקר הסוציולוגי והאנתרופולוגי החל להצביע על פריחתם של כתות, תנועות, ארגונים וקהילות דתיות חדשות, וכן על הקצנה גוברת והולכת של זרמים בתוך הדתות המונותאיסטיות כתגובה למודרנה.
התנודות השונות במגמות והמורכבות שלהן הביאו למחלוקת במחקר, שנבעה בעיקר מאופן הגדרתו של החילון. לראיה, ניתן לראות את טענתם של סוציולוגים מסוימים הטוענים כי ביקורים קבועים בכנסייה ואמונות דתיות יכולות להתקיים במקביל לירידה בהשפעתם של מנהיגי דת על נושאים פוליטיים וחברתיים. מידת יכולת הניבוי של תהליכים חברתיים היא סוגיה מרכזית בסוציולוגיה של הדת וניתן לראות דעות סותרות בקרב הסוציולוגים. בזמן שסוציולוגים רבים ניבאו עלייה בדתיות, היו כאלה שטענו, כאמרתו של ניטשה, כי "אלוהים מת".
סיווגים של התארגנות דתית

לאורך השנים ביקשו סוציולוגים רבים לסווג את הדתות השונות: מקס ובר חילק את הדתות השונות לשני טיפוסים אידיאליים - "כנסייה" ו"כת" (sect). בעוד שכנסייה מבקשת להכליל תחת כנפיה את כל האנשים באזור נתון, מרגע לידתם ועד מותם, כת היא קבוצה דתית שפרשה מהכנסייה ומתבססת על בחירה מודעת של המאמין להיות חלק מהקבוצה.
רוי ווליס סיווג את הארגונים הדתיים על פי שני ממדים - האם הארגון נתפס בקרב החברה בה צמח כלגיטימי ומכובד וכיצד הארגון תופס את עצמו - האם כדרך היחידה להגיע לגאולה או דרך אחת מני רבות. לפי גישה זו:
כנסייה - נתפס כלגיטימי בעיני החברה וכדרך היחידה לגאולה בעיני המאמינים.
sect (כת) - נתפס כסוטה מן הנורמה המקובלת וכדרך היחידה לגאולה בעיני המאמינים.
cult - נתפס כסוטה מן הנורמה המקובלת וכדרך אחת מני רבות לגאולה.
דנומינציה (denomination) - נתפסת כלגיטימית בעיני החברה ולא רואה עצמה כדרך היחידה להגיע אל הגאולה.
בשונה מהמשמעות השלילית המיוחסת למילים "כת" ו "סקטה" בשפה היומיומית, הסוציולוגים נותנים למושגים אלו הגדרות מדויקות ללא הקונוטציה השלילית הנלוות ורואים בקבוצות אלו סוג נוסף של התארגנות דתית.
תפישת הדת בסוציולוגיה קלאסית

לאמיל דורקהיים, קרל מרקס ומקס ובר היו תאוריות מוצקות ומורכבות מאוד לגבי טבעה והשפעתה של הדת. ובר ודורקהיים במיוחד קשים להבנה, היות שאינם מציגים במאמריהם הקשרים ודוגמאות. עם זאת, הדת הייתה משתנה חברתי חשוב בתאוריות של שלושתם:
תפישת הדת בסוציולוגיה קלאסית > קרל מרקס

מרקס לא ראה בעבודותיו תגובה אתית או אידאולוגית לקפיטליזם של המאה ה-19 (למרות שמאוחר יותר זה התפרש כך). בעיניו, מאמציו כוונו למען, מה שניתן לכנות, מדע שימושי. מרקס תפס את עצמו כמפתח תאוריה חברתית- כלכלית למען התפתחות האנושות. כפי שכתב כריסטיאנו: "מרקס לא האמין במדע לשם מדע...הוא האמין שהוא מקדם תאוריה שתהיה מכשיר שימושי למהפכה סוציאליסטית"(124) (מפרשים אחרים של מרקס מבחינים בין מרקס האידאולוג ובין מרקס המדען). בשורש רעיונותיו של מרקס עמדה תפיסה כי האנשים מונעים על ידי היגיון ואילו הדת מנוגדת להיגיון, מסתירה את האמת ומטעה את המאמינים בה. כפי שנראה מאוחר יותר, מרקס ראה בקיומו של הניכור החברתי את לב ליבו של אי-השוויון החברתי. האנטיתזה לניכור זה היא חופש ועל מנת לקדם את החופש יש לחשוף את הפרט אל האמת ולתת לו את הכלים לבחור אם לקבל או לשלול אותה.
יחד עם זאת, "מרקס לעולם לא טען שיש לאסור את קיומה של הדת"(כריסטיאנו, 126)
למצב הכלכלי המדכא ששרר באותה תקופה באירופה הייתה השפעה מרכזית על התאוריות של מרקס. עם ההתפתחות המואצת של התיעוש באירופה, מרקס וחברו אנגלס הגיבו לצמיחה של מה שנקרא "ערך העודף". מרקס ראה את הקפיטליזם כמאפשר לקפיטליסטים העשירים להתעשר יותר בו בזמן שהפועלים שלהם נהיו עניים יותר (הפער והניצול הם "ערך העודף" של הקפיטליזם). מעבר לניצול, הפועלים הורחקו יותר ויותר מהתוצר המוגמר שהם עצמם עזרו לייצר ולא נהנו מתחושת הסיפוק הכרוכה באחריות על התוצאה הסופית - התוצר המוגמר. פועל המבצע עבודה שגרתית חד גונית ואינו שותף לכל שלבי הייצור יסבול, על פי קרל מרקס, מתסכול ומניכור. על ידי מכירת עבודתם תמורת שכר "הפועלים מאבדים קשר עם האובייקט שהם מייצרים ונהיים הם עצמם אובייקטים. הפועלים עוברים פיחות לרמה של מצרך – חפץ..."(שם 125). לעובד הפשוט נאמר שהוא כלי הניתן להחלפה, דבר המוליד התמרמרות קיצונית. 
וכאן, על פי מרקס, נכנסת הדת. כהגדרתו של מרקס, הדת היא "אופיום להמונים", המשרתת את אי השוויון החברתי.
כפי שציין נורמן בירנבאום, אחד מפרשניו של מרקס, "הדת (הייתה) תגובה רוחנית לניכור" (שם 126).  כתגובה לניכור, מרקס חשב שהדת משרתת את האידאולוגיות המטפחות את הקפיטליזם המדכא. לפיכך, "הדת היא הכוח המשמר את שליטת מעמד חברתי אחד על חשבון מעמדות אחרים" (שם 127 ). במילים אחרות, הדת משרתת את האליטות השולטות על ידי מתן לגיטימציה לסטאטוס-קוו ומסיחה את דעתו של העם מן הפערים החברתיים.
תפישת הדת בסוציולוגיה קלאסית > אמיל דורקהיים

אמיל דורקהיים מיקם את עצמו בגישה הפוזיטיביסטית ותפס את מחקרו החברתי כאובייקטיבי ומדעי. הוא היה מעוניין להבין מה מלכד  את החברה המודרנית המורכבת. 
לטענתו של דרקהיים, באמצעות סמלים, נורמות וערכים משותפים,  הדת משמשת כפונקציה חשובה בלכידות החברתית.
דורקהיים, צרפתי חילוני ורציונלי מאוד בעצמו, הקדיש 15 שנה לחקר של מה שתפס כדתות "פרימיטיביות" בקרב האבוריג'ינים הקדמונים באוסטרליה. מטרתו הייתה להבין את הצורות הבסיסיות של חיים דתיים המשותפות לכלל החברות. בספרו המפורסם "התבניות האלמנטריות של החיים הדתיים" דורקהיים טוען שהטוטמים שהאבוריג'ינים באוסטרליה סוגדים להם, משקפים את תפיסתם של האוסטרלים לגבי החברה עצמה. לטענתו, דבר זה נכון  לא רק לאבוריג'ינים, אלא לכל החברות.
הדת, לפי דורקהיים, היא לא "דמיונית", למרות שהוא התעלם מדברים שמאמינים רבים חושבים לחיוניים. הדת היא מאוד ממשית, היא ביטוי של החברה עצמה ואכן, אין חברה ללא דת.
האנשים כפרטים, תופסים את חיי החברה ככוח הגדול מהם- ונותנים לתפיסה הזאת ביטוי על טבעי.  כתוצאה מכך, האנשים מביעים את עצמם בצורה דתית קבוצתית, דבר שלפי דורקהיים, מעצים עוד יותר את הכוח הסמלי של הדת.
דת היא ביטוי של המצפון הקולקטיבי של החברה,  המורכבת ממיזוג של תפיסות אינדיבידואליות, אשר בהמשך יוצרות מציאות משל עצמה.
מכאן נובע שלחברות הפחות מורכבות, כמו האבוריג'ינים האוסטרליים, ישנן שיטות דתיות מורכבות פחות, כולל אלילים שונים לכל שבט. ככל שהחברה  מורכבת יותר, כך גם השיטה הדתית שלה יותר מורכבת. ככל שקיימים יותר מגעים בין החברות, כך גדלה יותר הנטייה להדגיש את האוניברסליות  בשיטות הדתיות. אולם, ככל שחלוקת העבודה גורמת לפרט להרגיש חשוב יותר, המערכות הדתיות מתרכזות יותר בגאולת הפרט ובמצפונו.
דורקהיים הגדיר את הדת "כמערכת  מאוחדת של אמונות ומנהגים הנוגעת לדברים קדושים, כלומר, דברים מוקצים ואסורים – אמונות ומנהגים שכל הנאמן להם, מתאחד סביבם לקהילה מוסרית אחת הנקראת כנסייה".
מדובר בהגדרה פונקציונלית, ולפיה, התפקיד של הדת היא בלכידות חברתית ובפיקוח על החברה.  על פי דורקהיים, הדת עורכת הבחנה ברורה קודש ובין חול, וזוהי הבחנה מקבילה להבחנה בין אלוהים ובין האנושות. הגדרה זו אינה קובעת מה יכול להיחשב כקדוש. לפיכך סוציולוגים מאוחרים יותר (במיוחד רוברט בלה) הרחיבו את התובנות של דורקהיים ומדברים במושגים של דת אזרחית או דת המדינה. לדוגמה, ניתן לראות שלדת האזרחית האמריקאית ישנם הסמלים המקודשים לה כגון הדגל האמריקאי, אברהם לינקולן, מרטין לותר קינג ועוד. סוציולוגים אחרים לקחו את דורקהיים לכיוונים אחרים, כמו הדת של הספורט המקצועי או מוזיקת רוק.