נשיא אוסטריה
תולדות המשרה

קודם לקריסתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית הרב-לאומית, לקראת סיומה של מלחמת העולם הראשונה, היו השטחים המהווים היום את הרפובליקה של אוסטריה, חלק ממונרכיה שבה קיסר היה ראש המדינה וראש הרשות המבצעת. האימפריה החלה להתפורר באופן בולט בסוף שנת 1917 והתפרקה למספר מדינות לאום עצמאיות במהלך השנים הבאות.
החל מ-21 באוקטובר 1918 הקימו חברי המועצה הפרלמנטרית הקיסרית, שייצגו את המחוזות של האוכלוסייה הדוברת גרמנית, את "האספה הלאומית הזמנית" של שרידי מדינתם המשותקת ומינו את מנהיג מפלגתם לשעבר, קרל זייץ כאחד משלושת יושבי הראש שלהם שהיו שווי מעמד. כיושב ראש, נעשה זייץ מתוקף תפקידו (ex officio), חבר "מועצת המדינה האוסטרית" (Deutschösterreichischer Staatsrat). ב-12 בנובמבר 1918 החליטה מועצת המדינה פה אחד על תפקידיו של ראש המדינה על פי החלטת של האספה הלאומית.
ב-11 בנובמבר, הודיע קרל הראשון, קיסר אוסטריה: "אני מוותר על כל חלקי בניהול המדינה. כמו כן, שחררתי את חברי ממשלת אוסטריה מתפקידיהם". ביום המחרת הכריז הפרלמנט על הקמתה של רפובליקת אוסטריה הגרמנית. נשיאי האספה (זייץ, פרנץ דינגהופר ויוהאן נפומוק האוזר) המשיכו לשרת כראשי המדינה בפועל עד ל-4 במרץ 1919, אז אישרה אספת הבוחרים הלאומית את תפקיד הנשיא. אנטון דויד כיהן כנשיא אספת הבוחרים הלאומית מ-4 במרץ עד 5 במרץ 1919 וזייץ החליפו עד 10 בנובמבר 1920.
קרל זייץ מילא את תפקידי ראש המדינה על פי החוק שכונן ב-1 באוקטובר 1920, שהעביר את התפקידים הללו ל"נשיא לשעבר של אספת הבוחרים הלאומית" לתקופה שבין 10 בנובמבר ועד למועד השבעתו של הנשיא הפדרלי הראשון ב-9 בדצמבר 1920. מאחר שאוסטריה לא גיבשה סופית את החלטתה להפוך את המבנה שלה לפדרציה קודם לכינון החוקה ב-1 באוקטובר 1920, ההתייחסות לזייץ כאל הנשיא הפדרלי הייתה בלתי מדויקת. לפיכך, הנשיא הפדרלי (Bundespräsident) הראשון היה מיכאל הייניש, יורשו בתפקיד של זייץ. בהקשר הזה, מקורות רבים מציינים תאריך כלשהו בין אוקטובר 1918 לבין מרץ 1919 כמועד תחילת תקופת כהונתו של זייץ כנשיא. בעוד שכמה מהם מטעים, אחרים הם פשוט שגויים. למרות שזייץ מונה להיות נשיא האספה הלאומית הזמנית באוקטובר 1918, היה זה בלתי אפשרי עבורו להיות נשיא אוסטריה, שכן באותו חודש לא הוכרז אפילו על הקמתה של הרפובליקה.
במקור הגדירה החוקה את אוסטריה כרפובליקה פרלמנטרית. מלכתחילה, החוקה הייתה פרלמנטרית במאפייניה. הפרלמנט הדו-בתי, שכונה האספה הלאומית, לא רק החזיק בסמכויות חקיקה, אלא גם מילא תפקיד ביצועי. הקבינט מונה על ידי המועצה הלאומית ולא על ידי הנשיא, שנבחר על ידי שני בתי האספה הפדרלית ולא על ידי העם. תקופת כהונתו של הנשיא ארכה ארבע שנים ולא שש. הנשיא היה אחראי בפני האספה הפדרלית ובמיוחד, לא הייתה לו הסמכות לפטר את המועצה הלאומית. מאחר שגם לא הייתה לו אף ההשפעה על מינויים של שופטי בית המשפט לחוקה, הוגבל תפקידו של הנשיא להיות כמעט כולו טקסי.
אופי תפקידו של הנשיא היה תוצאה של פשרה שהושגה במהלך ניסוח החוקה. הסוציאל-דמוקרטים העדיפו שנשיא המועצה הלאומית ישרת מתוקף תפקידו כראש המדינה, בעוד שחברי המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית רצו שהנשיא יהיה בעל סמכויות ביצועיות הזהות לאלו של נשיא גרמניה. בסופו של דבר, למרות שנוצר תפקיד נשיא נפרד, בחרו מנסחי החוקה בגישה מינימליסטית כדי לפייס את דעתם של הסוציאל-דמוקרטים. תחת מסגרת חוקתית זאת הושבעו מיכאל הייניש ווילהלם מיקלס לתפקידיהם ב-9 בדצמבר 1920 וב-10 בדצמבר 1928, בהתאמה.
השיטה הפרלמנטרית שנקבעה בחוקה הייתה מאוד בלתי פופולרית, בכל אופן, בקרב חברי תנועת "משמר המולדת" (Heimwehr) הסמכותניים במהלך שנות העשרים של המאה ה-20. תנועת משמר המולדת הייתה בעד שיטה שתעניק סמכויות רבות יותר לראש המדינה ובסופו של דבר הטילה את מוראה על הממסד הפוליטי כדי שיתקן תיקון לחוקה שיבטא במדויק את העיקרון הזה. ב-29 בדצמבר 1929, תוקנה החוקה כך שניתנו לנשיא הסמכויות הביצועיות והחוקתיות הכוללות שבהן הוא מחזיק עד היום. כמו כן נקבע בתיקון זה שהנשיא ייבחר בבחירות כלליות לתקופה של שש שנים. המועד לבחירות הראשונות נקבע ל-1934. יחד עם זאת, עקב הגידול בממדי השפל הגדול ברחבי העולם, הסכימו כל המפלגות להשעות את מועד הבחירות כדי שמיקלס ייבחר מחדש על ידי הפרלמנט.
רק שלוש שנים לאחר מכן, הביאה מפלגת חזית המולדת האוסטרית, ברית של תנועת "משמר המולדת" עם המפלגה הנוצרית-סוציאלית, לקריסתו של המשטר הפרלמנטרי באוסטריה וביטלה באופן רשמי את החוקה החל מ-1 במאי 1934. אף שאוסטריה הייתה אז דיקטטורה בכל המובנים למעט בשמה, הסמכויות רוכזו בידיו של הקנצלר ולא בידי הנשיא. ממיקלס נלקחו כל הסמכויות שהוענקו לו ב-1929, אך הוא הסכים להוות עלה תאנה לצורך המשכיות הממשל. הוא לא נותר חסר סמכויות לחלוטין. במהלך משבר האנשלוס הוא הביע התנגדות לדרישותיהם של הנאצים. מבחינה טכנית נותר מיקלס נשיא עד ל-13 במרץ 1938, היום בו סופחה אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית ואיבדה את ריבונותה.
כאשר הוקמה אוסטריה מחדש כמדינה עצמאית ב-27 באפריל 1945, החליטו מנהיגי המפלגות שהרכיבו את הממשלה הזמנית לא לכונן חוקה חדשה, והחזירו לתוקפה את חוקת 1920, כפי שתוקנה ב-1929. למרות שצעד זה היה עדיין שנוי במחלוקת באותה עת, הייתה חוקה זו חלק מהמסגרת החוקתית הקרובה ביותר אז, וכך ניתנה לגיטימיות דמוקרטית שהייתה כה נחוצה מאחר שראשי המפלגות חששו שדיון ממושך עלול לעורר את הצבא האדום, ששלט אז בווינה, להפעיל את כוחו. לפיכך כוננה החוקה מחדש החל מ-1 במאי וכללה עדיין את הסעיף שקבע שהנשיא ייבחר בבחירות כלליות. לאחר הבחירות למועצה הלאומית שנערכו בנובמבר 1945, השעתה המועצה הלאומית באופן זמני את הסעיף הזה ובחרה בקרל רנר כנשיא החל מ-20 בדצמבר. השעיית חוק בחירת הנשיא התקבלה ככל הנראה בעיקר עקב מחסור בתקציב. לא נעשה כל ניסיון לשנות זאת ורנר הקשיש החביב זכה בכל אופן לכבוד בקרב העם כראש המדינה הזמני. החל מהבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-1951 ובהם נבחר יורשו של רנר, תאודור קרנר, נבחרו כל נשיאי אוסטריה בבחירות כלליות.