stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התנ"ך (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 מבוסס על:  ספר בראשית
 בימוי:  ג'ון יוסטון 
 הופק בידי:  דינו דה-לורנטיס
 תסריט:  כריסטופר פריי 
 עריכה:  ראלף קמפלן
 שחקנים ראשיים:  מייקל פארקס אולה ברגריד ריצ'רד האריס ג'ון יוסטון סטיבן בויד ג'ורג' סי. סקוט אווה גרדנר פיטר או'טול
 מוזיקה:  טושירו מאיוזומי
 צילום:  ג'וזפה רוטונו 
 מדינה:  ארצות הברית איטליה
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 בספטמבר 1966
 משך הקרנה:  220 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט אפי, סרט דרמה, religious film, סרט חרבות וסנדלים 
 תקציב:  $18,000,000
 הכנסות:  $34.9,000,000
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
התנ"ך (באנגלית: The Bible: In the Beginning) הוא סרט אמריקני-איטלקי על סיפורי התנ"ך, בהפקת דינו דה-לורנטיס ובבימוי ג'ון יוסטון, שיצא לראשונה ב-1966. הסרט מספר על 22 הפרקים הראשונים של ספר בראשית, מסיפוריהם של אדם וחוה עד לעקידת יצחק. הסרט הופץ בארצות הברית על ידי חברת ההפצה פוקס המאה ה-20, ומככבים בו מייקל פארקס, אולה ברגריד, ריצ'רד האריס, ג'ון יוסטון (במאי הסרט), סטיבן בויד, ג'ורג' סי. סקוט, אווה גרדנר ופיטר או'טול.
עלילה

הסרט מתאר חמישה סיפורים עיקריים לפי הסדר הכרונולוגי שלהם: בריאת העולם, אדם וחוה, קין והבל, תיבת נח וסיפורו של אברהם. ישנם גם שני סיפורים קצרים: מגדל בבל ומהפכת סדום ועמורה. הסיפורים משתנים במידה רבה בטון. סיפורו של אברהם נוגה ומכובד, בעוד שהסיפור על נח מתמקד באהבתו לכל בעלי החיים - צמחוניים, טורפים ואוכלי כול, וההרמוניה בה הוא חי עימם.
במקור, הסרט היה אמור להיות הראשון בסדרת סרטים ש"יכסו" את כל סיפורי התנ"ך, אבל שאר סרטי ההמשך מעולם לא צולמו.
שחקנים

מייקל פארקס בתפקיד אדם
אולה ברגריד בתפקיד חוה
ריצ'רד האריס בתפקיד קין
ג'ון יוסטון בתפקיד נח, המספר, וקולו של אלוהים
סטיבן בויד בתפקיד נמרוד
ג'ורג' סי. סקוט בתפקיד אברהם
אווה גרדנר בתפקיד שרה
פיטר או'טול בתפקיד שלושת המלאכים
זואי סאליס בתפקיד הגר
גבריאל פרזטי בתפקיד לוט
אלינואורה רוזי דרגו בתפקיד אשת לוט
פרנקו נרו בתפקיד הבל
פאפלה מגיגו בתפקיד אשת נח
רוברט רייטי בתפקיד עבד אברהם
פטר היינז בתפקיד שם
רוג'ר בומונט
גיאנלואיג'י קרסקנזי
מריה גרזיה ספינה בתפקיד בת לוט
אנג'לו בוסקאריול בתפקיד חם
קלאדי ליינג' בתפקיד אשת נמרוד
אנה אורסו בתפקיד אשת שם
אדריאנה אמבסי בתפקיד בת לוט
אריק לאוצינגר בתפקיד יפת
מייקל סטיינפיצ'לר
גבריאלה פאלוטה בתפקיד אשת חם
אלברטו לוקאנטוני בתפקיד יצחק
רוסנה די רוקו בתפקיד אשת יפת
לוציאנו קונורסי בתפקיד ישמעאל
ג'ובאנה גאלטי בתפקיד האישה החוטאת
וינצנץ הרובי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בספטמבר 1856 Křivsoudov, צ'כיה 
 פטירה:  16 ביולי 1917 (בגיל 60) טריאסטה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקצוע נוסף:  מורה
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית
 
וינצנץ הרובי (בצ'כית: Vincenc Hrubý;‏ 9 בספטמבר 1856 – 16 ביולי 1917) היה שחמטאי צ'כי.
ביוגרפיה

הרובי נולד בבוהמיה ועבד כמורה בטריאסטה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באיטליה). התוצאות הטובות ביותר שלו היו בין שנות השמונים של המאה ה-19 לשנות התשעים שלהן. בתחרות הבינלאומית לשחמט שהתקיימה בווינה בשנת 1882 הגיע הרובי למקום ה-11, לפני מיכאל צ'יגורין והנרי בירד, ועם ניצחונות מול וילהלם שטייניץ, ג'יימס מייסון, יוסף הנרי בלקבורן ואחרים. ניצחו בתחרות וילהלם שטייניץ ושמעון אברמוביץ וינוור. בתחרות אחרת שהתקיימה בווינה בשנת 1882 ניצח הרובי לפני ברנהרד פלייסיג. הרובי חלק מקום 10–11 בתחרות נירנברג 1883 (ניצח: שמעון אברמוביץ וינוור).
הרובי ניצח דו-קרב מול ברטולד אינגליש 3.5-1.5 ואת אדולף אלבין 5.5-3.5 בשנת 1891.
הערות שוליים

↑  Vienna, 10/05-24/06/1882
↑  Norimberga, 3°Congresso degli scacchi tedeschi, 1883
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הר ג'ונס (רכסי פורד)

ערך זה עוסק בהר ברכסי פורד שבאנטארקטיקה; לנונאטאק בשם זה בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה ראו הר ג'ונס (הרי אלזוורת'). אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  1,260 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכסי פורד 
 קואורדינטות:  77°14′00″S 142°10′59″W﻿ / ﻿77.2333°S 142.183°W﻿ / -77.2333; -142.183
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר ג'ונס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר ג'ונס
 
הר ג'ונס (באנגלית: Mount Jones) הוא הפסגה הצפונית ביותר בהרי קלארק, ברכסי פורד, בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,260 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

ההר התגלה בשנת 1940 בטיסות תצפית שיצאו מבסיס וסט (West Base) של השירות האנטארקטי של ארצות הברית.
היסטוריה > מקור השם

ההר נקרא על שמו של קלרנס פ. ג'ונס (Clarence F. Jones), פרופסור לגאוגרפיה באוניברסיטת קלארק בווסטר במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית.
לקריאה נוספת

• M. Cataldo et al., , Atmos. Chem. Phys. Discuss., 12, C6550–C6562, 2012 www.atmos-chem-phys-discuss.net/12/C6550/2012/
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4  מידע גאוגרפי והיסטורי
| אתרים בהרי קלארק שברכסי פורד |
| --- | --- | --- |
| הרים | אטווד • אקבלו • ברנהאם • ג'ונס • ואן וולקנברג • מאליונה |  |
| נונאטאקים | קלי |  |
| עמקים | מסקוויט |  |
| אתרים ברכסי פורד |
| --- | --- | --- |
| רכסי הרים | אסמן • דנפלד • היינס • מקיי • סארנוף • פוסדיק • פיליפס • קלארק |  |
| הרים | אלכסנדר • אקבלו • ביואנג'ל • ביטגוד • בירד • ברנהאם • ג'ון • ג'ונס • דאגלס • דרלינג • ואן וולקנברג • לוקהארט • מאליונה • סווארטלי • פייג' • קארבון • קולומבו • קופר • ריאה • ריצ'רדסון |  |
| מצוקים | ביילי |  |
| נונאטאקים | ברידינג • קיידי |  |
| מונוליתים | הבילבורד (לוח המודעות) |  |
| קרחונים | אוקס • ארתור • באלצ'ן • בויד • האמונד |  |
| מעברי הרים | ריס |  |
הר ג'ון (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר באנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  1,090 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכסי פורד 
 קואורדינטות:  76°16′00″S 145°07′01″W﻿ / ﻿76.2667°S 145.117°W﻿ / -76.2667; -145.117
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר ג'ון(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר ג'ון
 
הר ג'ון (באנגלית: Mount June) הוא הר בהרי פיליפס, ברכסי פורד, בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 11 קילומטרים מערבית מהר פייג' ו-13 קילומטרים מערבית מסלעי אדמס.
גובהו של ההר 1,090 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > גילוי ההר

ההר התגלה בדצמבר 1929, על ידי משלחת המחקר של ריצ'רד בירד.
היסטוריה > מקור השם

בירד קרא להר על שמו של הרולד אירבינג ג'ון (Harold Irving June), טייס במשלחת המחקר של בירד.
לקריאה נוספת

• Bruce Luyendy, Stan Cisowski, Christine Smith, Steve Richard, David Kimbrough, , https://doi.org/10.1029/95TC02524
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי והיסטורי
| אתרים ברכסי פורד |
| --- | --- | --- |
| רכסי הרים | אסמן • דנפלד • היינס • מקיי • סארנוף • פוסדיק • פיליפס • קלארק |  |
| הרים | אלכסנדר • אקבלו • ביואנג'ל • ביטגוד • בירד • ברנהאם • ג'ון • ג'ונס • דאגלס • דרלינג • ואן וולקנברג • לוקהארט • מאליונה • סווארטלי • פייג' • קארבון • קולומבו • קופר • ריאה • ריצ'רדסון |  |
| מצוקים | ביילי |  |
| נונאטאקים | ברידינג • קיידי |  |
| מונוליתים | הבילבורד (לוח המודעות) |  |
| קרחונים | אוקס • ארתור • באלצ'ן • בויד • האמונד |  |
| מעברי הרים | ריס |  |
וויו טודורוביץ'

| --- | --- |

הגנרל וויו טודורוביץ' (שמואל לרר)
 לידה:  12 במרץ 1914 מוסטר, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  3 באוקטובר 1990 (בגיל 76) בלגרד, יוגוסלביה יוגוסלביה
 מדינה:  ממלכת יוגוסלביה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה 
 השתייכות:  הצבא העממי היוגוסלבי
 תקופת הפעילות:  1937–1939  1941 – 1974
 דרגה:  גנרל-פּוּקוֹבְנִיק
 תפקידים בשירות
 הבריגדות הבינלאומיות במסגרת מלחמת האזרחים בספרד  מפקד אוגדה בשורות הפרטיזנים היוגוסלבים   הצבא העממי היוגוסלבי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים בספרד 
 עיטורים
 גיבור יוגוסלביה (1951)
 תפקידים אזרחיים
 חבר ועדת הביקורת של המפלגה הקומוניסטית חבר מועצת הפדרציה היוגוסלבית
 
שמואל לרר, או בשמו הפרטיזני ווֹיוֹ טוֹדוֹרוֹבִיץ' (בסרבו-קרואטית: Vojo Todorović, בסרבית קירילית: Војо Тодоровић; ‏12 במרץ 1914, מוסטר, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 3 באוקטובר 1990, בלגרד, יוגוסלביה) היה פרטיזן יוגוסלבי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה וגנרל יהודי בצבא העממי היוגוסלבי.
קורות חיים

לרר נולד ב-1914 במוסטר. גדל בסרייבו למשפחה יהודית ממעמד הפועלים. סיים תיכון ב-1933, ולאחר מכן למד וטרינריה ואגרונומיה בזאגרב. באוקטובר של אותה שנה הפך לחבר בתנועת הנוער הקומוניסטית, ושנה לאחר מכן חבר במפלגה. לצד הפעילות הקומוניסטית היה חבר גם בארגונים היהודים. ב-1936 הוא נעצר בחשד לפעילות נגד השלטון, אך שוחרר עקב חוסר ראיות. ב-1937 נסע לספרד ולחם במלחמת האזרחים במסגרת הבריגדות הבינלאומיות לצד הרפובליקאים. לאחר הפסדם במלחמה הוא נכלא במחנה ריכוז בצרפת. ב-1941 הוברח מהמחנה בפקודת המפלגה ושב ליוגוסלביה תחת כיבוש מדינות הציר.
ביוגוסלביה הוא הקים את המחתרת האנטי-פשיסטית בבוסניה, ועלה לדרגת מפקד אוגדה. ב-1942 הוא פקד על מבצע לשחרור אזור אגמי פליטביצה. הכוחות השונים בפיקודו כבשו ערים מרכזיות בבוסניה, חדרו לעומק השטח בשליטת הגרמנים ושבו אלפי חיילים גרמנים. במבצע נודע באוגוסט 1943 כבשו חייליו את שדה התעופה "ראיילובאץ" ליד סראייבו, והשמידו על הקרקע 34 מטוסי אויב. שלושת אחיו נספו בהיותם פרטיזנים, שניים מהם נפלו בקרב ואחד מהם נרצח במחנה ההשמדה יאסנובאץ.
לאחר המלחמה זכה לעיטור "גיבור יוגוסלביה". טודורוביץ' כיהן כסגן ראש המטה הכללי של הצבא ובהמשך, פיקד על המחוזות הצבאיים ה-3 וה-4. הוא כיהן כחבר המטה הכללי של חיל היבשה היוגוסלבי (אנ'). ב-1965 מונה לחבר ועדת הביקורת של המפלגה הקומוניסטית וב-1967 מונה לחבר מועצת הפדרציה היוגוסלבית (Савет федерације). בין 1958 ל-1969 השתתף בצוות העריכה של האנציקלופדיה הצבאית של יוגוסלביה. טודורביץ' הגיע לדרגת גנרל-פּוּקוֹבְנִיק וב-1974 סיים את שירותו הצבאי.
וויו טודורוביץ' נפטר ב-1990, ונקבר בשדרת גיבורי העם בבית העלמין החדש בבלגרד.
לקריאה נוספת

מנחם שלח (עורך), תולדות השואה – יוגוסלביה, יד ושם, תש"ן, עמ' 438
הערות שוליים

↑  דרגת גנרל פוקובניק בצבא יוגוסלביה מקבילה לדרגת קולונל-גנרל והיא דרגת ביניים בין גנרל למרשל (אנ').
↑  Benjamin Ginsberg, How the Jews Defeated Hitler: Exploding the Myth of Jewish Passivity in the Face of Nazism, Rowman & Littlefield, 2013, pp. 111-112
↑  מנחם שלח, שואת יהודי יוגוסלביה - הקהילות בסרביה וקרואטיה, באתר יד יצחק בן-צבי, אוחזר ב-16 באוקטובר 2023.
| גנרלים יהודים בצבא יוגוסלביה יוגוסלביה |
| --- | --- | --- |
|  | מישה דאנון • אנדריה דיאק • ארווין זלצברגר • וויו טודורוביץ' • מירקו לוי • סלומון לוי • מירקו נחמיאס • איזידור פאפו • רוזה פאפו • משה פיאדה  • הרברט קראוס • סולומון רומנו • בנו רוסו • סטייפן שטיינר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11538012q (data)  ISNI: 0000 0003 9053 1843  NTA: 260652164  VIAF: 10155767285727761108   WorldCat (עם VIAF): 10155767285727761108
הסכם טנג'יר (1844)

| --- | --- |
 חותמים:  צרפת, מרוקו 
 מקום יצירה:  טנג'יר 
 תאריך יצירה:  1844 
 
הסכם טנג'יר (בצרפתית: Traité de Tanger; בערבית: معاهدة طنجة) נחתם בטנג'יר ב-10 בספטמבר 1844, ובכך הסתיימה מלחמת צרפת–מרוקו ומרוקו הכירה רשמית באלג'יריה כנחלה צרפתית.
היסטוריה

תמיכתו של הסולטאן עבד אל-רחמן באמיר עבד אל-קאדר הובילה להפגזת הצרפתים את טנג'יר ב-6 באוגוסט 1844. ב-14 באוגוסט הותקפו כוחות מרוקו על ידי הגנרל תומא רובר ביגו בקרב באיסלי בוואדי איסלי, לא הרחק מגבול אלג'יריה הצרפתית. למחרת הקרב, כוחות הצי הצרפתי הפגיזו וכבשו את מוגדור.
חודש לאחר מכן נחתם הסכם טנג'יר ב-10 בספטמבר 1844, שסיים את המלחמה, שבה הכירה מרוקו באלג'יריה כנחלה צרפתית.
הערות שוליים

1 2  "'Abd ar-Rasham". Encyclopædia Britannica. Vol. I: A-Ak - Bayes (15th ed.). Chicago, Illinois: Encyclopædia Britannica, Inc. 2010. pp. 17. ISBN 978-1-59339-837-8.
↑  Sondhaus, Lawrence (2004-05-04). Navies in Modern World History (באנגלית). Reaktion Books. ISBN 978-1-86189-202-7.
↑  Hekking, Morgan. "The Battle of Isly: Remembering Morocco's Solidarity With Algeria". Morocco World News (באנגלית). ארכיון מ-2020-09-22. נבדק ב-2021-08-11.
↑  Paterson, Alexander (1844). The Anglo American, Volume 3. p. 520ff. נבדק ב-2010-08-24.
↑  Houtsma, Martijn Theodoor (31 בדצמבר 1987). E.J. Brill's First Encyclopaedia of Islam, 1913-1936, Volume 9. Brill. p. 550. ISBN 978-90-04-08265-6. נבדק ב-2010-08-24. {{cite book}}:  (עזרה)
הסכם טריפרדיסוס

הסכם טריפרדיסוס (ביוונית: Συμφωνία του Τριπαραδείσου) היה הסדר פוליטי שנחתם בשנת 321 לפנה"ס, וסיים את מלחמת הדיאדוכים הראשונה.
בשנת 323 לפנה"ס מת אלכסנדר הגדול מלך מוקדון, כשהוא מותיר מאחוריו אימפריה ענקית ללא יורש ברור. מצביאיו של אלכסנדר חתמו ביניהם על הסכמי בבל שהסדירו את הירושה. אחיו למחצה, פיליפוס השלישי ובנו הפעוט אלכסנדר, הוכתרו כמלכים. כעוצר עבורם מונה פרדיקס, וכל אחד מהמצביאים קיבל לידיו ארץ מהאימפריה, ומונה לסטרטגוס שלה לזמן בלתי מוגבל. עם זאת, התנהגותו הכוחנית של פרדיקס והתעקשותו לשמור על האימפריה מאוחדת, לא עלו בקנה אחד עם שאיפותיהם של שאר המצביאים, אשר כונו דיאדוכים ("יורשים"), ובשנת 322 לפנה"ס פרצה מלחמת הדיאדוכים הראשונה אשר הסתיימה בשנת 321 לפנה"ס עם מותו של פרדיקס.
עם מותו של פרדיקס, התכנסו הדיאדוכים המנצחים בעיר טריפרדיסוס (אנ') בצפון סוריה, והסדירו את חלוקת האימפריה מחדש. על הכינוס ניצח אנטיפטרוס הקשיש, אשר היה מאדריכלי הניצחון על פרדיקס והיה כעת הדיאדוך החזק מכולם. אלו שתמכו באנטיפטרוס במהלך המלחמה, תלמי, אנטיגונוס מונופתלמוס וליסימכוס, תוגמלו והושארו בידיהם ארצותיהם רחבות הידיים, ואף הוספו להם שטחים מהאדמות שנלקחו מפרדיקס. אנטיגונוס אף מונה ל"מפקד כל הגיסות שקודם פיקד עליהם פרדיקס". הדיאדוכים שהיו נאמנים לפרדיקס, סולקו ממשרותיהם או נרצחו, והללו ניתנו לדיאדוכים נאמנים יותר. אאומנס סולק ממשרת מושל קפדוקיה ופפלגוניה, והתפקיד ניתן לניקנור. סלאוקוס מונה כמושל בבל, וכמפקד ההטיירוי במקומו מונה קסנדרוס, בנו של אנטיפטרוס, אשר הועלה גם לדרגת כיליארך. במעמד המלכים לא חל כל שינוי, ואנטיפטרוס מונה כעוצר במקומו של פרדיקס, זאת פרט לתפקידו החשוב כסטרטגוס של מוקדון, יוון ואיליריה.
הכינוס הופרע בידי הנסיכה אורידיקה נכדתו של פיליפוס השני, מלך מוקדון ואשתו של המלך פיליפוס השלישי. אורידיקה, שחפצה בתפקיד משמעותי יותר עבור בעלה מאשר תפקיד של שליט בובה, ניסתה לעורר מרד של החיילים כנגד הדיאדוכים, ואנטיפטרוס כמעט נהרג אולם חולץ בעור שיניו בידי אנטיגונוס וסלאוקוס. אנטיפטרוס הצליח להרגיע את המורדים, אולם לא היה יכול להעניש את אורידיקה שהייתה באופן רשמי המלכה. לפיכך הוא נאלץ להמשיך ולהחזיק בה, והיא נאלצה להמשיך ולציית להוראותיו. מלאכת דיכוי תומכיו של פרדיקס, אשר החשובים שבהם היו אאומנס, אחיו אלקטס, ומפקד הצי אטלוס, הופקדה בידי אנטיגונוס. השלום החדש לא האריך ימים, כיוון שבשנת 319 לפנה"ס מת אנטיפטרוס, ופוליפרכון וקסנדרוס פתחו במלחמת ירושה על תואר העוצר, כשאליהם מצטרפים בחדווה כל שאר הדיאדוכים. על שמם של אלו קרויה סדרת מלחמות זו "מלחמות הדיאדוכים". המלחמות קרעו לגזרים את האימפריה, וכל אחד מהדיאדוכים הפך את עצמו למלך בארצו.
לקריאה נוספת

דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, מהדורה ראשונה תשמ"ג, מהדורה שנייה תשמ"ז.
Errington, "From Babylon to Triparadeisos: 323-320 B.C.", in The Journal of Hellenic Studies, Vol. 90, 1970, 49-77.
הערות שוליים

↑  Errington, p. 67.
↑  אריאנוס, "אירועים אחרי מותו של אלכסנדר". בתוך: יעקובי, פרגמנטים, 156, 9.
↑  על השינויים שנעשו בתפקידי המושלים ראו: Errington, p. 70.
↑  גולן, עמ' 69-70.
↑  גולן, עמ' 69, הערה 27.
↑  דיודורוס, ספר שמונה עשר, 44.
המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית

| --- | --- |
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 תקופת הפעילות:  8 בנובמבר 1923 – הווה (100 שנה) 
 
המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית (בערבית: الحزب الوطني الفلسطيني; בתעתיק: אל-חזבּ אל-וטני אל-ערבּי אל-פלסטיני) הייתה מפלגת אופוזיציה ערבית שהוקמה בארץ ישראל בשנת 1923, בתקופת המנדט הבריטי.
הקמת המפלגה

המפלגה הוקמה בנובמבר 1923, כאופוזיציה לוועד הפועל הערבי ולאגודות הלאומיות הקשורות בו. היא הייתה מפלגת האופוזיציה הראשונה, אולם לא הארגון האופוזיציוני הראשון. קדמה לה האגודה המוסלמית הלאומית. אגודה זו תמכה בהשתתפות בבחירות למועצה המחוקקת שהציעה ממשלת המנדט, אולם היו לצדה גורמים נוספים שנטו להשתתף בבחירות. רצונם של מרבית ראשי החוגים המתונים לכהן במועצה המייעצת (במקום המחוקקת) הביא להתלכדותם לגוש אחד והם פרסמו את כוונתם להקים "מפלגה ליברלית מתונה", שתקיף את כל המתנגדים למדיניות אי-שיתוף הפעולה עם הממשלה. במהלך ההכנות, החלו מארגני המפלגה לכנות אותה "המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית".
ב-10 בנובמבר 1923 נערכה בירושלים ועידת היסוד של המפלגה החדשה. נטלו בה חלק: עארף א-דג'אני, שיח' סולימאן אל-תאג'י אל-פארוקי (מרמלה), בולוס שחאדה (עורך העיתון "מראת א-שרק"), עומר צאלח אל-ברע'ותי וכמה מבני משפחת נשאשיבי. הוועידה בחרה בפארוקי לנשיא המפלגה ואשרה את מצעה. המצע דרש הקמת ממשלה לאומית ופרלמנט שנבחר על ידי העם, וכלקח מכישלון "האגודה המוסלמית הלאומית", הוא כלל גם התנגדות לציונות, להצהרת בלפור, לחוקת הארץ ולגופי הממשל העצמי שנקבעו בה, אם כי לא שלל את עצם קיומו של שלטון החסות הבריטי, וזאת בניגוד להחלטות הוועידה החמישית של הקונגרס הערבי-פלסטיני ב-1922, ששלל לחלוטין את השלטון הבריטי. מייסדי המפלגה ביקשו לשוות לה אופי לאומי ללא דופי ודאגו לכך שלא תיחשב כיורשת של "האגודה המוסלמית הלאומית", בין היתר באמצעות בחירתו של פארוקי לנשיא, משום שבתקופת קיומה של האגודה, גינה אותה בחריפות. מארגני המפלגה הגיעו למסקנה כי עליהם להיראות כקיצוניים יותר מיריביהם בלאומיותם והדבר גרם לכך שמספר אישים בולטים באופוזיציה נמנעו מלקחת בה חלק ועארף א-דג'אני אף פרש מוועידת היסוד שלה. בכך נכשלה המפלגה בניסיונה לכלול בתוכה את כל חוגי המתנגדים לוועד הפועל הערבי. עם הקמת המפלגה, הפך העיתון "מראת א-שרק" לביטאון המוצהר שלה.
לדברי יהושע פורת, הן לגורמים הציוניים והן לציבור הערבי היה ברור כי המצע הקיצוני הזה הוא בגדר העמדת פנים וכי חברי המפלגה תומכים בשיתוף פעולה עם הממשלה והם מתונים יותר ביחס לציונות. הציבור הערבי יכול היה להבין זאת מתוך העובדה שלפח'רי נשאשיבי היה חלק בולט בארגון המפלגה, ואילו הגורמים הציוניים הבינו זאת מכך שבמהלך הארגון, ביקש נשאשיבי מחיים מרגליות קלווריסקי תמיכה כספית להקמת מועדוני המפלגה ושמספר פעילים היו קשורים כבר עם ההנהלה הציונית. אולם הגורמים הציוניים לא העניקו למייסדי המפלגה תמיכה כספית.
אופוזיציה לוועד הפועל הערבי

מתחילת הופעתה של "המפלגה הלאומית", נלחם בה הוועד הפועל הערבי. הוא שלח משלחות לכל רחבי הארץ שהסבירו את אופייה "הבוגדני" והחתימו עצומות שהצהירו על התנערות ממנה. בסיוע המועצה המוסלמית העליונה, גם במות המסגדים שימשו כמקום הסברה לכך. אף על פי כן, הצליחה המפלגה להתקדם מבחינה ארגונית. היא פתחה מועדון בסניף המרכזי שלה בירושלים והקימה אגודות צעירים בשם "ארגון הנוער המוסלמי" בירושלים, בנצרת ובחיפה. המפלגה הקימה את סניפיה העיקריים: סניפיה במחוז הגליל ובעכו הוקמו לאחר שאסעד שוקיירי העניק את תמיכתו למפלגה. באזור חברון התבססה המפלגה על משפחות שייח'ים כפריים שהתנגדו לשליטת האליטה העירונית ועל משפחת אל-ח'טיב אל-תמימי. הסניף בטולכרם התבסס על משפחות חנון ואל-ג'יוסי. כמו כן, הוקם גם סניף קטן בעזה. אלא שהמפלגה לא הצליחה לכלול את כל מתנגדי הוועד הפועל הערבי.
בשל מצעה האנטי-ציוני של המפלגה, חידשו הגורמים הציוניים בתחילת 1924 את מאמציהם להקים ארגון ערבי המתנגד לוועד הפועל הערבי וגם תומך או לפחות נמנע מלתקוף את הציונות. על רקע זה, החלו להופיע בתחילת אותה שנה באזורי נצרת, שכם–ג'נין וחברון מספר ארגונים שקראו לעצמם "מפלגת החקלאים" (חזב אל-זראע). בינואר 1924 יצאה משלחת מטעם "המפלגה הלאומית" ו"מפלגת החקלאים" לעמאן, להיפגש עם המלך חוסיין בן עלי, והותקפה שם על ידי בריונים, שכירי הוועד הפועל הערבי. הוועד הפועל סירב להגיע להסכם עם מתנגדיו, ובמהלך אותה שנה החריפו היחסים בין שני המחנות. הוועד הפועל סירב להכיר ב"מפלגה הלאומית" כשותף שווה מעמד, בטענה שהוא אינו מפלגה, אלא מייצג את רובה המכריע של האומה. בסוף אותה שנה, בעקבות התנגדות "מפלגת החקלאים" לכל הסדר של האופוזיציה עם הוועד הפועל, סירבו גם אנשי "המפלגה הלאומית" להסדר עמו, ככל הנראה מכיוון שהסדר עם מפלגתם בלבד היה מחליש את מעמדם.
ב-1926 הושג הסכם בין האופוזיציה והוועד הפועל הערבי, אולם פארוקי, נשיא "המפלגה הלאומית", לא השתתף במשא ומתן והתנגד לו גם לאחר שהושג. הסכם זה לא התממש, בסופו של דבר, בשל פילוג בשורות האופוזיציה.
הערות שוליים

↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 174.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית, עמ' 180.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית, עמ' 181.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית, עמ' 182.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית, עמ' 184.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית, עמ' 184–186.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית, עמ' 201.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית, עמ' 202–203.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית, עמ' 204.
העתקת מביוס

ערך זה עוסק בפונקציה מרוכבת המוגדרת על ספירת רימן. אם התכוונתם לפונקציה אריתמטית של המספרים הטבעיים, ראו .
באנליזה מרוכבת, העתקת מביוס או טרנספורמציית מביוס היא פונקציה מרוכבת מהצורה  T(z)={\frac {az+b}{cz+d}} כאשר  \ a,b,c,d הם מקדמים מרוכבים כך ש  \ ad-bc\neq 0.
העתקות מביוס קרויות על שם המתמטיקאי הגרמני אוגוסט פרדיננד מביוס.
סקירה כללית ותכונות

כל העתקת מביוס היא העתקה רציפה, חד חד ערכית ועל מהמישור המרוכב המורחב לעצמו. הרחבת המישור המרוכב נעשית על ידי הוספת נקודה באינסוף (המישור המורחב נקרא ספירת רימן ומסומן
 {\widehat {\mathbb {C} }}=\mathbb {C} \cup \{\infty \}; הטופולוגיה שלו מתקבלת מן הקומפקטיפיקציה של אלכסנדרוף).
העתקות מביוס הן העתקות מרומורפיות בכל  \mathbb {C} , והולומורפיות בכל ספירת רימן. הרציפות והאנליטיות באינסוף מושגות על ידי הגדרת הפונקציה בצורה האינטואיטיבית
 T\left({\frac {-d}{c}}\right)=\infty ,T(\infty )={\frac {a}{c}}.
במקרה שבו  \ c=0 הפונקציה היא פשוט ליניארית ומוגדרת על כל  {\widehat {\mathbb {C} }} כאשר  \ T(\infty )=\infty .
הרכבה של העתקות מביוס היא גם העתקת מביוס, ולכן העתקות מביוס מהוות חבורה, וחבורת העתקות מביוס מהוות את חבורת האוטומורפיזמים של ספירת רימן, ומסומנת לעיתים  {\mbox{Aut}}({\widehat {\mathbb {C} }}). במינוח של גאומטריה דיפרנציאלית, נאמר כי העתקות מביוס הן כל הדיפאומורפיזמים של ספירת רימן לעצמה. ישנן תתי חבורות של העתקות מביוס המהוות את האוטומורפיזמים של משטחי רימן אחרים, כמו המישור המרוכב או המישור ההיפרבולי, ועל כן העתקות מביוס מהוות חלק חשוב בתאוריה של משטחי רימן.
כל העתקת מביוס היא הולומורפית, ולכן קונפורמית, כלומר שומרת זוויות.
העתקת מביוס מעתיקה מעגלים וישרים ב  \mathbb {C}  למעגלים וישרים, אך לא בהכרח מעתיקה מעגל למעגל וישר לישר. ניתן לנסח תכונה זו בצורה פשוטה ואלגנטית יותר, אם מרחיבים את הדיון לספירת רימן כולה( {\widehat {\mathbb {C} }}). נשים לב כי גם מעגלים וגם ישרים ב  \mathbb {C}  מתאימים למעגלים ב  {\widehat {\mathbb {C} }}, כאשר ישרים ב  \mathbb {C}  מתאימים למעגלים העוברים דרך הקוטב הצפוני. לכן, מעל ספירת רימן ניתן לומר בפשטות כי העתקת מביוס מעתיקה מעגלים למעגלים.
העתקת מביוס שומרת על היחס הכפול. היחס הכפול של 4 נקודות (שונות) ב  \mathbb {C}  מוגדר כך  \ [z_{1},z_{2},z_{3},z_{4}]={\frac {(z_{1}-z_{3})(z_{2}-z_{4})}{(z_{1}-z_{4})(z_{2}-z_{3})}}, ולכל העתקת מביוס מתקיים  \ [z_{1},z_{2},z_{3},z_{4}]=[T(z_{1}),T(z_{2}),T(z_{3}),T(z_{4})].
כל העתקת מביוס נקבעת על ידי ערכיה על שלוש נקודות. בפרט העתקת מביוס שיש לה שלוש נקודות שבת חייבת להיות העתקת הזהות. לכל העתקת מביוס שאינה הזהות יש לפחות נקודת שבת אחת, ולכל היותר שתיים.
נקודות שבת

לכל העתקת מביוס השונה מהעתקת הזהות יש בדיוק שתי נקודות שבת  \gamma _{1},\gamma _{2} במישור המרוכב המורחב. נקודות שבת אלו נספרות בהתאם לריבוי האלגברי שלהן, ומבחינה גאומטרית הן יכולות להתלכד לכדי נקודת שבת אחת; העתקות כאלו נקראות העתקות פרבוליות. כל אחת מהנקודות הללו, ולעיתים אף שתיהן, עשויה להיות הנקודה באינסוף.
נקודות שבת > קביעת נקודות השבת

נקודות השבת של הטרנספורמציה
נקבעות על ידי פתרון משוואת נקודת השבת  f(γ) = γ. בעבור c ≠ 0, למשוואה זו יש שני שורשים המתקבלים מפתרון המשוואה הריבועית
השורשים הם:
ולמשוואה הריבועית יש דיסקרימיננטה
להעתקות פרבוליות יש נקודות שבת מתלכדות אודות לדיסקרימיננטה אפס. בעבור c שונה מאפס ודיסקרימיננטה שונה מאפס ההעתקה תיקרא אליפטית או היפרבולית.
כאשר c = 0 המשוואה הריבועית מתנוונת לכדי משוואה ליניארית וההעתקה היא ליניארית. זה תואם למצב שבו אחת מנקודות השבת היא הנקודה באינסוף. כאשר a ≠ d נקודת השבת השנייה היא סופית וניתנת בנוסחה
במקרה זה ההעתקה פועלת במסגרת המישור המרוכב כהרכבה של הזזה (translation), סיבוב (כאשר ל- \alpha =a/d יש חלק מדומה) ומתיחה/כיווץ (dilation):
אם c = 0 ו-a = d, אז שתי נקודות השבת הן באינסוף, והעתקת מביוס תואמת להזזה טהורה:
העתקות מביוס כתנועות של הספירה של רימן

את המישור המרוכב המורחב ניתן לזהות כהטלה הסטריאוגרפית של הספירה של רימן; הנקודה "באינסוף" היא למעשה ההטלה של הנקודה דרכה מתבצעת ההטלה הסטריאוגרפית, על המישור המרוכב. תחת נקודת המבט הזו, העתקות מביוס ניתנות לזיהוי כתנועות של הספירה של רימן. המקרה של העתקת מביוס המייצג הזזה תואם לתנועה קווית (הזזה גם כן) של ספירת רימן. בנוסף, הספירה של רימן עשויה להסתובב ולשנות את האוריינטציה שלה במרחב; אחד המשפטים המרכזיים בנוגע לסיווג העתקות מביוס קובע שכל העתקות מביוס התואמות לסיבוב טהור של ספירת רימן הן מהצורה:
כאשר  |\alpha |^{2}+|\beta |^{2}=a^{2}+b^{2}+c^{2}+d^{2}=1. זוהי למעשה העתקת מביוס אוניטרית. על פי משפט הסיבובים של אוילר, הרכבה של שני סיבובים תלת-ממדיים היא בעצמה סיבוב תלת-ממדי, ולכן האוסף של העתקות מביוס אוניטריות מהווה תת-חבורה של החבורה הכללית של העתקות מביוס.
העתקות מביוס מסוג מתיחה/כיווץ (דהיינו  f(z)=kz כאשר k ממשי ושונה מ-1) ניתנות לפירוש כהגדלה או כיווץ של ספירת רימן - כך שהמרחק מהראשית של ההיטלים של נקודות עליה מוגדל באותו יחס - ולא כתנועות שלה, ולפיכך אינן רלוונטיות לחלק זה.