stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליליאן ווסטקוט הייל
ביוגרפיה

על פי רישומי הארכיון המקוריים של ברידג'פורט בשנת 1880 בספריית מדינת קונטיקט, מפקד האוכלוסין הפדרלי בשנת 1900, היא נולדה ב־7 בדצמבר 1880, כלילאן קולמן ווסטקוט לאדוארד גרדינר ווסטקוט והרייט קלארק. אביה היה נשיא חברת נשק ברידג'פורט בשלהי שנות השבעים של המאה ה -19 והיה גזבר בשנת 1880.
ליליאן הייל למדה בבית הספר לאמנות של הרטפורד אצל אליזבת סטיבנס, ובשנת 1899 אצל ויליאם מריט צ'ייס בבית הספר לאמנות קיץ בלונג איילנד. להרחיב את השכלתה באמנות היא המשיכה בבית הספר במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון עם אדמונד טרבל.
ב־11 ביוני 1902 התחתנה עם האמן פיליפ לסלי הייל,  שאביו היה אדוארד אוורט הייל,  ואחותו הייתה אלן דיי הייל. הם גרו בדדאם, מסצ'וסטס והייתה להם בת בשם ננסי שנולדה בשנת 1908.
עבודתה מורכבת מרישומים בפחם וכן ציורים צבעוניים. נושאי הציור כללו טבע דומם ונופים, אך היא אולי ידועה בעיקר בזכות דיוקנאותיה.
בסקירה שנערכה ב"הבוסטון גלוב" על תערוכה שכללה כמה מיצירותיה, כתבה כריסטין טמין," הרישומים שלה עטויים באובך רך, פרי טכניקה המבוססת על אלפי משיכות אנכיות מפותלות. הנשים ברישומיה של הייל נתפסות ברגעים אינטימיים, מהורהרים. בעוד שציורי דיוקנאות של ציירים אחרים מלאים ברקע בפורצלן מזרחי ועתיקות משובחות, החדר שציירה הייל בשנת 1930, כולל חלונות המפילים צללים גאומטריים על הרצפה - פשטות מכובדת. "
עבודותיה קשורות לבית הספר לאימפרסיוניזם אמריקני של בוסטון.
בשנת 1927 זכה הייל בפרס אלטמן מהאקדמיה הלאומית לעיצוב.
עבודותיה נמצאות במוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, האקדמיה הלאומית לעיצוב, במוזיאון המטרופוליטן,
באוסף פיליפס, במוזיאון צפון קרוליינה לאמנות ובמוזיאון קליבלנד לאמנות.
הערות שוליים

↑  Pierce Galleries - Lilian Westcott Hale, web.archive.org, ‏2013-10-14
↑  Lilian Wescott Hale (1881-1963) - Spanierman Gallery LLC, web.archive.org, ‏2013-10-14
↑  Sophia Smith Collection, Online Exhibits - Across the Generations: Exploring U.S. History Through Family Papers - Arts and Leisure, web.archive.org, ‏2016-05-22
↑  Lilian Westcott Hale - Bio, www.phillipscollection.org (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 1620 6781  LCCN: no93039251  RKD: 105965  SNAC: w6cf9sgx  ULAN: 500015513  VIAF: 36491450   WorldCat (עם VIAF): 36491450 
ליליאן ווסטקוט הייל, ספל תה, 1909
לוחיות פירגי

לוחות פירגי, הלוח הפיניקי משמאל ושני הלוחות האטרוסקי במרכז ומימין
לוחיות פירגי הם שלושה לוחות זהב ועליהם כתובת הקדשה דו־לשונית פיניקית־אטרוסקית, המתוארכים לסביבות שנת 500 לפנה"ס. הם התגלו בשנת 1964 באתר העיר פירגי (אנ') העתיקה, בחוף הים הטירני בלאטיום. הטקסט מתעד את בנייתו של מקדש והקדשתו לאלה הפיניקית עשתרת, המזוהה עם האלה האטרוסקית יונו. בניית המקדש מיוחסת לטיבריוס וליאנס, שליט העיר הסמוכה קיסרה.
אחד הלוחות כתוב בפיניקית, והשניים האחרים כתובים בשפה האטרוסקית. הכתבים חשובים במתן טקסט דו־לשוני המאפשר לחוקרים להשתמש בידע של הפיניקית כדי לפרש אטרוסקית, וגם מהווים עדות להשפעה פיניקית במערב הים התיכון. הם עשויים להתייחס לדיווח של פוליביוס על הסכם עתיק וכמעט בלתי מובן בין הרומאים והקרתחדשתים, שאותו תיארך לקונסוליה של לוקיוס יוניוס ברוטוס ולוקיוס טארקויניוס קולאטינוס (509 לפנה"ס).
הלוחות מוחזקים כעת במוזיאון האטרוסקי הלאומי (אנ') ברומא.
הכתובות

הכתובת הפיניקית ידועה כ־KAI 277. הטקסט הפיניקי מזכיר מאפיינים של כתובות אש נדר. התרגום מאטרוסקית איננו וודאִי.
|  | הכתובת המקורית | הכתובת בעברית מודרנית |
| --- | --- | --- |
| הלוחית הפיניקית | לרבת לעשתרת אשר קדש אז אש פעל ואש יתן תבריא . ולנש מלך על כישריא . בירח . זבח שמש במתן אבבת ובנ תו . כ עשתרת . ארש. בדי למלכי שנת שלש 3 בי רח כרר בים קבר אלם ושנת למאש אלם בבתי שנת כם הככבם אל | לגבירה לעשתרת, אתר הקודש הזה אשר עשה ואשר נתן טיבריוס וליאנס, מלך כַּיְשְׁרִיֵא (קיסרה), בירח זבח־ שמש, כמתנה לבית, ובנה תו (אנ'), כי עשתרת ביקשה מידִו בשנת שלוש למלכו בירח כרר, ביום קבר/קבורת האלים. ו(לו תהיינה) השנים לפסל האל בביתו שנים (רבות) כמו כוכבי אל. |
| הלוחית  האטרוסקית הראשונה |  ita . tmia . icac . he- ramašva . vatieχe unial astres . θemia- sa . meχ . θuta . θefa- riei . velianas . sal . cluvenias . turu- ce . munistas . θuvas tameresca . ilacve tulerase . nac . ci . avi- l . χurvar . tešiameit- ale . ilacve . alšase nac . atranes . zilac- al . seleitala . acnašv- ers . itanim . heram- ve . avil . eniaca . pul-  umχva . | המקדש ופסלי הרמס מוקדשים לאוּני־עשתרת, נבנו על־ידי אנשי העם. טיבריוס וליאנס את התו (אנ') הנעים נתן. חלקת קבורתו על ידי כהנים בפסלים הוקפה. לשלוש שנים (בירח) כֿורוור, עם קורבן עולתה, עם פסלים נקבר. בזמן שלטון השליט, בידיה קוּדם. לוּ, עם פסלי הרמס אלה, תימשכנה השנים ככוכבים. |
| הלוחית  האטרוסקית השנייה |  nac . θefarie . vel- iiunas . θamuce cleva . etanal . masan . tiur unias.  šelace .v- acal . tmial . a- vilχval . amuc- e . pulumχv-  a . snuiaφ | כשטיבריוס וליאנס בנה את פסל המקדש בחודש מַסַן, אוּני התרצתה. מנחות המקדש השנתיות היו ככוכבים רבות. |
לקריאה נוספת

Massimo Pittau (1996): "Gli Etruschi e Cartagine: i documenti epigrafici". L'Africa romana: atti dell'11. Convegno di studio, 15–18 dicembre 1994, Cartagine, Tunisia. Sassari, Editrice Il torchietto. V. 3, p. 1657–1674.
הערות שוליים

↑  Doak, Brian R. (2019). The Oxford Handbook of the Phoenician and Punic Mediterranean. New York, NY: Oxford University Press. p. 230. ISBN 978-0-19-049934-1.
↑  The specific dialect has been called "Mediterranean Phoenician" by Schmitz, Philip C. (1995). "The Phoenician Text from the Etruscan Sanctuary at Pyrgi". Journal of the American Oriental Society. JSTOR. 115 (4): 559–575. doi:10.2307/604727. ISSN 0003-0279. JSTOR 604727. Full bibliography of Pyrgi and the tablets
↑  היסטוריה 3, 22
↑  התרגום מבוסס על:
Philip C. Schmitz, The Phoenician Text from the Etruscan Sanctuary at Pyrgi, Journal of the American Oriental Society 115, 1995, עמ' 559–575 doi: 10.2307/604727
Gary N. Knoppers, "The God in His Temple": The Phoenician Text from Pyrgi as a Funerary Inscription, Journal of Near Eastern Studies 51, 1992, עמ' 105–120
Koen Wylin, Pyrgi B et la rédaction de la Tabula Cortonensis, Revue belge de Philologie et d'Histoire 84, 2006, עמ' 35–44 doi: 10.3406/rbph.2006.5004
הערות שוליים > ביאורים

1 2  כלומר מקדש, כמו שבית יהוה הוא מקדש יהוה.
↑  כלומר אוני-עשתרת נתנה לו לשלוט.
פקסימיליה של הכתובות
ליליאן גיש

| --- | --- |

ליליאן גיש ב-1921
 לידה:  14 באוקטובר 1893 ספרינגפילד, ארצות הברית 
 פטירה:  27 בפברואר 1993 (בגיל 99) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Church of the Heavenly Rest 
 שם לידה:  Lillian Diana Gish 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1902–1987 (כ־85 שנים)
 עיסוק:  שחקנית קולנוע, במאית קולנוע, סופרת, אוטוביוגרפית, תסריטאית, שחקנית תיאטרון, שחקנית טלוויזיה
 פרסים והוקרה:  פרס מכון הסרטים האמריקאי על מפעל חיים (1984)  פרס קריסטל (1979)  פרס מועצת המבקרים הלאומית לשחקנית הטובה ביותר (1987)  פרס מרכז קנדי (1982)  פרס אוסקר לשם כבוד (1970)  היכל התהילה של נשות אוהיו (1980)  מפקד מסדר האמנויות והספרות  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 http://www.lilliangish.com/
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ליליאן דיאנה גיש (באנגלית: Lillian Diana Gish; ‏14 באוקטובר 1893 בספרינגפילד שבאוהיו – 27 בפברואר 1993 בניו יורק) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית במשך 75 שנה, שזכתה בשנת 1971 בפרס אוסקר על מפעל חיים.
קריירה

גיש נולדה באוהיו שבארצות הברית, לה אחות קטנה בשם דורותי גיש שגם הייתה לכוכבת קולנוע. משפחתה הייתה נוצרית: מצד אביה לותרני ומצד אמה אפסיקופלית.
גיש הייתה ידועה בעשור הראשון ובעשור השני של המאה העשרים, במיוחד על עבודתה עם הבמאי ד.וו גריפית', ובשל סרטו הידוע "לידתה של אומה" בו שיחקה גיש בתפקיד הראשי. בשנים שלאחר מכן המשיכה לעבוד עם גריפית' ושיחקה בסרטים נוספים שלו כגון יתומות הסערה. בשנת 1920 ביימה סרט הנקרא "לשפץ את בעלה". הסרט לא הצליח מסחרית ואין עותקים של הסרט אשר שרדו עד היום.
לאחר סיום עידן הראינוע ותחילת עידן הקולנוע דעך כוכבה של גיש, אך היא המשיכה לשחק ברציפות בסרטים ובטלוויזיה עד לשנות ה-80. החל משנות ה-50 הופיעה בעיקר בטלוויזיה, אך זכורות הופעותיה בקולנוע בסרטים חשובים כמערבון יוצא הדופן של קינג וידור, דו-קרב בשמש (1946), או סרטו האפל של צ'ארלס לוטון, ליל הצייד וקורי העכביש (1955). כמו כן הופיעה בסרט פקודה להרוג משנת 1958. ב-1960 הופיעה במערבון "הגזע המוחרם" לצידם של ברט לנקסטר ואודרי הפבורן.
בשנת 1971 קיבלה פרס אוסקר על מפעל החיים שלה ובשנת 1984 קיבלה את פרס על מפעל חיים ממכון הסרטים האמריקאי. היא האישה השנייה שזכתה בפרס זה לאחר בטי דייוויס, והאדם הראשון שקיבל את הפרס אשר היה דמות מרכזית בעולם הראינוע.
ספר השיאים של גינס הכתיר את גיש כשחקנית בעלת קריירת המשחק הארוכה ביותר בתולדות הקולנוע: מהשתתפות בסרטים קצרים אילמים בשנת 1912 ועד לתפקידה האחרון, לצד בטי דייוויס בסרט "לווייתני אוגוסט" בשנת 1987.
יש כוכב עם שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
חיים פרטיים ומותה

גיש מעולם לא התחתנה ולא הביאה ילדים לעולם. היא ניהלה רומנים עם גברים ועם נשים בתעשיית הקולנוע וכשעבדה עם ד.וו גריפית' בעשור השני של המאה ה-20, נטען כי יש ביניהם קשר רומנטי, אך טיעון זה לא הוכח מעולם. בתקופה זו אף הייתה חולה בשפעת הספרדית, אך שרדה את מגפה זו. בשנות ה-30, כמו רבים אחרים מאנשי הקולנוע, נחשדה גיש בנטייה לקומוניזם ולברית המועצות, אך חשד זה לא הוכח מעולם. גיש מתה מאי ספיקת לב בשנת 1993 בגיל 99, ונקברה בניו יורק. השאירה אחריה הון של עשרות מיליוני דולרים, שנתרם ליצירת פרס על שמה ועל שם אחותה דורותי, פרס דורותי וליליאן גיש.
לילה טוב אירופה

"לילה טוב אירופה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. הוא יצא לאור במרץ 1995, בהוצאת חברת התקליטים IMP דאנס בע"מ, כרצועה הראשונה מתוך אומפטמפה (1994) והרביעית מתוך איפיטמפה (1995). אינטרנשיונל התחרתה עם השיר בקדם-האירוויזיון לשנת 1995, והגיעה למקום השני עם 67 נקודות.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
רקע וכתיבה

לאחר הצלחת האלבום אומפטמפה החליטה אינטרנשיונל לנסות ולייצג את ישראל באירוויזיון. כשנשאלה האם יש ביכולתה לייצג את המדינה בתחרות השירה הבין-לאומית השיבה כי היא יכולה לעשות עבודה טובה יותר משרי צוריאל ומוטי גלעדי. בריאיון לידיעות אחרונות בפברואר 1995 ציינה כי קיוותה שמגישי הניקוד בקדם ישפטו אותו על פי איכותו בלבד, ולא על פי אישיותה שלה. היא ציינה כי "לילה טוב אירופה" הוא שיר חזק מאוד, לדעתה, שיקבל אהדה רבה באירופה.
לאחר הקלטת השיר שולב במהדורה החדשה של אומפטמפה ובאימפיטמפה בגרסת דאנס. ל"לילה טוב אירופה" הוקלטה גם גרסה באנגלית.
קדם-האירוויזיון 1995

קדם-האירוויזיון לשנת 1995 נערך ב-9 במרץ. "לילה טוב אירופה" שובץ כשיר השישי מתוך 13. אינטרנשיונל הופיה עם ארבעה זמרי ליווי כשהיא לבושה ג'קט. על שרוולי הבגד הופיעו דגלי מדינות העולם. "לילה טוב אירופה" קיבל 67 נקודות ודורג במקום השני. הוא הפסיד ל"אמן" של ליאורה, שקיבל 82 נקודות.
בראיונות לכלי התקשורת סיפרה אינטרנשיונל כי היא לקחה את ההפסד ואת תחושת ההחמצה באופן קשה מאוד. בריאיון לתוכנית "פסקול העשור" ב-2009 ציינה כי זה היה אחד הלילות הגרועים בחייה. באותה השנה הגיעה ישראל למקום השמיני באירוויזיון 1995. כשדנה התראיינה למעריב ב-6 ביולי אותה השנה היא נשאלה על ההישג של ליאורה. היא ציינה כי "אמן" הוא שיר יפה מאוד, אם-כי זמנו שייך לשנות העבר של תחרות הזמר של האירוויזיון. אינטרנשיונל טענה כי "לילה טוב אירופה" היה מגיע למקום יותר גבוה מהמקום השמיני אילו היה משתתף.
הצלחה

"לילה טוב אירופה" הושמע בתדירות גבוהה מאוד ברחבי תחנות הרדיו בישראל. ב-9 באפריל 1995 נכנס השיר למצעד הסינגלים השבועי של רשת ג' במקום השני. ב-16 באפריל עלה למקום הראשון שם שהה במשך חמישה שבועות רצופים. ב-7 באוגוסט יצא מהמצעד לאחר שהיה בו 17 שבועות רצופים. במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשע"ה הגיע "לילה טוב אירופה" למקום השביעי.
בשנת 1998 הוציאה חברת התקליטים הד ארצי אלבום אוסף המכיל את מיטב השירים שהופיעו בקדם-אירוויזיון. שם האלבום היה "לילה טוב אירופה".
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1995)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1995)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1995)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1995)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | המצעד העברי השבועי של רשת ג' | 1 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1995)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1995)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1995)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1995)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | המצעד העברי השנתי של רשת ג' | 7 |  |
היסטוריית יציאות לאור

| אזור | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| כלל העולם | מרץ 1995 | תקליטור | IMP דאנס |  |
כניעה (ספר)

| --- | --- |

כריכת המהדורה העברית של הספר
 מידע כללי
 מאת:  מישל וולבק
 שפת המקור:  צרפתית
 תורגם לשפות:  שפות רבות
 סוגה:  רומן
 מקום התרחשות:  פריז 
 תקופת התרחשות:  2022 
 הוצאה
 הוצאה:  Groupe Flammarion 
 תאריך הוצאה:  7 בינואר 2015
 מספר עמודים:  280
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת בבל
 תרגום:  עמית רוטברד
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003834806
 
כניעה (צרפתית: Soumission) הוא רומן מאת הסופר הצרפתי מישל וולבק. המהדורה הצרפתית של הספר יצאה לאור ב-7 בינואר 2015 יחד עם מהדורה בגרמנית ואיטלקית. הרומן הוא סאטירה פוליטית, המדמיינת מצב שבו מועמד מוסלמי, הדוגל בשמירה על ערכי המסורת והפאטריארכיה הערביים, מוביל את ההצבעה של שנת 2022 בצרפת. המועמד מרכיב ממשלה בתמיכת המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
הספר משך תשומת לב רבה באופן יוצא דופן מאחר שיצא לאור ביום הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו".
עלילת הספר

פרנסואה, גבר בגיל העמידה משמש כמרצה לספרות בסורבון בפריז. הוא מומחה לכתביו של הויסמנס. חייו החברתיים והמיניים מורכבים במידה רבה מקשרים ארוכי שנים עם תלמידותיו. הוא חש שעברו שנים מאז הפעם האחרונה שיצר עבודה משמעותית. צרפת היא במהלכו של משבר פוליטי - כדי להדוף ניצחון של החזית הלאומית, הסוציאליסטים כרתו ברית עם המפלגה החדשה שהקימו המוסלמים (עם תמיכה נוספת של האיחוד למען תנועה עממית), המפלגה המוסלמית העמידה מועמד מוסלמי מרשים - מוחמד בן-עבס, כמועמד לנשיאות נגד מארין לה פן. במצב הפוליטי מתעורר פרץ של אלימות ואנטישמיות. חברתו הקרובה של פרנסואה, יהודייה צעירה בשם מרים, מחליטה להגר לישראל בעקבות הוריה, ולהמיר את הסורבון בלימודים באוניברסיטת תל אביב. פרנסואה שהרהורי התאבדות עולים בראשו, מחליט ללכת למקלט במנזר הממוקם בעיירה מרטל. המנזר הוא סמל חשוב של ניצחונו של קרל מרטל על כוחות אסלאמיים, למעלה מאלף שנים קודם לכן. זהו גם המקום בו גיבורו הספרותי, הויסמנס, הפך לאדם חילוני.
עם הגיבוי של המפלגה סוציאליסטית, והאיחוד למען תנועה עממית, הפוליטיקאי המבריק והערמומי, מוחמד בן עבס, מנצח בבחירות לנשיאות 2022, והופך לנשיא צרפת. הוא מרגיע את צרפת, מחוקק שינויים גורפים לחוקים הצרפתיים. הסורבון עובר הפרטה בתמיכה כספית של מדינות המפרץ והוא הופך לאוניברסיטה מוסלמית. בכך הופך פרנסואה למיותר עם פנסיה מלאה כי רק למוסלמים מותר כעת ללמד שם. השלטון החדש שם קץ לשוויון בין גברים ונשים, ומאפשר פוליגמיה. כמה מעמיתיו של פרנסואה מתאסלמים כדי לקבל עבודות טובות והופכים את נישואי השידוך עם נשים צעירות ואטרקטיביות לבחירה מועדפת. בן עבס פועל להגדיל את האיחוד האירופי ולצרף אליו מדינות מוסלמיות מצפון אפריקה והמזרח התיכון, במטרה להפוך אותו למעין אימפריה רומית חדשה, בהובלת צרפת. הרומן מסתיים בפרנסואה העומד להתאסלם ולזכות לחיים טובים יותר, לעבודה יוקרתית, ולנשים שייבחרו עבורו.
הרומן בדיוני ומערבב דמיון עם דמויות אמיתיות כמו פרנסואה הולנד, מרין לה פן, ז'אן-פרנסואה קופה ועוד.
תגובות

הספר הפך עם הוצאתו לרב-מכר, ותורגם לשפות רבות. הוא יצא בתרגום לעברית של עמית רוטברד בהוצאת בבל ב-2015.
מארין לה פן התייחסה לספר ואמרה: "הספר הוא דמיוני, אך יכול להתרחש גם במציאות".[דרוש מקור]
הספר יצר מחלוקת וביקורת על הצגתו של האסלאם. לקראת פרסום הרומן הכריז ראש ממשלת צרפת מנואל ואלס, "צרפת היא לא מישל וולבק... זו לא חוסר סובלנות, שנאה, פחד." הניו יורק טיימס טען בדומה להגשה "משחקת על הפחדים הצרפתיים מטרור, הגירה ושינוי דמוגרפיה."
רוב דויל מ"אייריש טיימס" מצא שהנושאים של הספר מתאימים לאסלאם, וקבע כי וולבק "מציע כי כניעה לשלטון האסלאם, עם ההיררכיות החברתיות והמיניות המבטיחות שלו, עשויה להיות אופציה טובה לאירופה סופנית אחרת."
סטיבן פול, מה-"גרדיאן", ציין כי הספר "לכל הנראה, לא בעיקר על פוליטיקה בכלל. המטרה האמיתית של הסאטירה של וולבק, כמו ברומנים הקודמים שלו - היא הנימוס והתאוותנות הניתנים למניפולציה של איש המטרופולין המודרני, אינטלקטואלי או אחר."
כמה מבקרים הציעו שהרומן מקדם דעות מיזוגניות. סקירתו של אריק מרטיני במגזין לונדון הדגישה כי "ההיררכיה המגדרית מוצגת ברומן כעמוד השדרה החיוני לחברה בריאה ויציבה."
בשנת 2020 פרסם איבן סטרנסקי, פרופסור ללימודי דת באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד, בכתב העת האקדמי Terrorism and Political Violence השוואה נרחבת בין הרומן של וולבק לספר העיון ולרב המכר "המוות המוזר של אירופה" מאת דאגלס מארי. שני המחברים ידגישו מאוד את הסיכון של סוף קרוב של התרבות האירופית המסורתית. מארי לא יכול היה לדמיין מטפורה טובה יותר לאירופה הגוססת מאשר התיאור של וולבק את "האווירה הכללית של קבלה שבשתיקה ועצלה" של צרפת בקבלתה את האסלאמיזציה של עצמה.
וולבק עצמו הגיב על הרומן בראיון ל-The Paris Review: "אני לא יכול להגיד שהספר הוא פרובוקציה - אם זה אומר להגיד דברים שאני מחשיב שהם לא נכונים מיסודו רק כדי לעלות לאנשים על העצבים. אני מעבה אבולוציה שהיא, לדעתי, ריאלית."
הערות שוליים

↑  גילי איזיקוביץ, "כניעה" של מישל וולבק ייצא לאור בעברית לקראת שבוע הספר, באתר הארץ, 19 במאי 2008
↑  Ivan Strenski: Prospects for the Death of Europe: Islam, Christianity, the Future Identity of Europe. In: Terrorism and Political Violence. Vol 32, issue 3, 2020, p. 654-680, doi:10.1080/09546553.2020.1733341 (Review), PDF.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5522994  BnF: cb17106259z (data)  GND: 1119370442  LCCN: no2015142407  SUDOC: 22061251X  VIAF: 1773145424634786830116   WorldCat (עם VIAF): 1773145424634786830116
לאוניד ויכמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 ביוני 1919  (בן 105) הומל, ברית המועצות ברית המועצות
 מדינה:  ברית המועצות 
 השתייכות:  הצי הסובייטי הצי הסובייטי   הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1939–1945 (כ־6 שנים)
 דרגה:  קפיטן-לוטננט
 תפקידים בשירות
 מפקד כיתה בחטיבה מס' 7 של שייטת בגדוד השלישי   פרטיזן
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה צי הים השחור  כוחות פרטיזנים בחצי האי קרים
 עיטורים
 עיטור הדגל האדום (24 באוקטובר 1942)  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה השנייה (1985)   מדליית "על הגנת סבסטופול"   מדליית "פרטיזן במלחמה הפטריוטית מדרגה ראשונה  
 תפקידים אזרחיים
 מערכת אספקה של מוצרי צריכה
 הנצחה
 יקיר העיר יאלטה   תמונתו פורסמה באפריל 1944 כחלק מצילום של הצלם הצבאי מז'וייב שבו שוחזר מפגש ימאי ספינות קרב עם פרטיזנים על המזח של יאלטה
 
לאוניד אברמוביץ' ויכמן (ברוסית: Леонид Абрамович Вихман; ‏נולד ב-23 ביוני 1919) הוא יהודי סובייטי (בלארוסי), שעוטר על פועלו בחצי האי קרים כחייל וכפרטיזן במהלך מלחמת העולם השנייה.
קורות חיים

נולד בעיר הומל (כיום בלארוס), למשפחה יהודית. ב-1937 סיים בית ספר תיכון בג'נקוי, שבחצי האי קרים. התגייס לצי הסובייטי בשנת 1939 ובשנת 1941 סיים את המכללה הימית בעיר באקו. עם תחילת מבצע ברברוסה השתתף כלויטננט משנה בהגנה על אודסה ובהגנה על פרקופ, בשייטת בפיקודו של יאקוב אוסיפוב במסגרת ארמיית החוף. בהמשך נלחם מול כוחות ורמאכט בסמוך למפעל ברום ליד הכפר אישון, כחלק מאוגדה מס' 421 שהגנה על קו סבלי-קאראגאץ'-לסניצ'סטבו. יחידתו כותרה, אך הוא הצליח להימלט מן הכיתור והצטרף לפרטיזנים, לא לפני שמפקדם של הפרטיזנים, פאבל מאקארוב עשה לקבוצת חיילי השייטת עליה פיקד, מבחן כניסה.
בהמשך מונה לסגנו של מפקד חטיבה 1 פיודור פדורנקו וב-1 בפברואר 1944 היה למפקד חטיבה 7, שנלחמה באיחוד הדרומי של פרטיזני קרים בפיקודו של מיכאיל מקדונסקי וקומיסר מוסטפא סלימוב. ב-15 באפריל 1944 הצילה חטיבתו את ארמונות אלופקה וליוואדיה ומחסני היין במסנדרה, מהשמדה.
לאחר המלחמה עבר או הוגלה לאזור קולימה בצפון מזרח ברית המועצות, שם עסק במערכת אספקה ביישוב יאגודנויה וב-1956 עבר בעצמו ליחידה המחוזית של מנהלת האספקה במגדן, שם עסק בהבאת מוצרי צריכה לתושבי הצפון של ברית המועצות.
החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 התגורר במוסקבה. עסק בקולנוע חובבני.
היה נשוי לאסיה קובאטובנה סיידובה, מורה לאנגלית, מנהלת בית הספר הראשון של מגדן בשנים 1953-1967. הייתה להם בת - אלנה ליאונידובנה ויכמן.
הערות שוליים

↑  מידע מבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
1 2 3  איליה ורגאסוב, "מחברות קרים", מחברת שנייה: תחיי סבסטופול!, מוסקבה, 1982(ברוסית)
1 2  אלכסנדר נמנקו, "הצד ההפוך של המלחמה" פורסם במגזין "סאמאיזדט" ב-17.07.2017 (ברוסית)
↑  מזכרונותיו של גריגורי זמיחובסקי באתר "iremember.ru"‏ 23.07.2006 (ברוסית)
↑  לפי מקורות אחרים: מפקד יחידת פרטיזנים מס' 1 בסקטור מס' 1 של החלוקה המנהלתית לפרטיזנים טרם הכיבוש (שכלל את נפת סטארוקרימסק ואת העיר סודאק)
↑  יבגני מלניצ'וק, "זרים בין אלו משלנו: פעולות מרגלים של הים השחור על שטחי הקרים הכבוש בין השנים 1943 - 1944"(ברוסית)
↑  ולדימיר פוליאקוב, "האמת האיומה על המלחמה הפטריוטית. פרטיזנים ללא סעיף "סודי"", מוסקבה, 2009. פרק "האיחוד המזרחי"(ברוסית)
↑  עורך ראשי אלוף בצבא הסובייטי ס. איבאנוב, "שחרור הערים: ידיעון על שחרור הערים במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה. יאלטה", מוסקבה, 1985, עמ' 263(ברוסית)
↑  "Massandra." Occupation and Liberation, Published in "Voennoe obozrenie" from 14 June 2019 (באנגלית)
מאג'ו מוזיקלה פיורנטינו

| --- | --- |

 סוג:  פסטיבל אופרה 
 מדינה:  איטליה איטליה
 מיקום:  פירנצה 
 מייסדים:  ויטוריו גואי 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  1933–הווה (כ־91 שנים) 
 www.operadifirenze.it
 
מאג'ו מוזיקלי פיורנטינו (באיטלקית: Maggio Musicale Fiorentino) הוא פסטיבל אופרה שנתי, שהמנצח ויטוריו גואי ייסד בפירנצה באפריל 1933 במטרה להציג אופרות מודרניות ונשכחות בהפקות מרשימות חזותית. היה זה פסטיבל המוזיקה הראשון באיטליה. האופרה הראשונה שהוצגה בפסטיבל הייתה נאבוקו של ורדי, שהאופרות המוקדמות שלו כמעט לא הוצגו בשנים ההן. כיום מתקיים בפסטיבל מסוף אפריל עד תחילת יוני, בתוכנית טיפוסית של ארבע אופרות.
הצלחת הפסטיבל הראשון הביאה להמשכו כאירוע דו-שנתי הכולל תשע אופרות בשנת 1937, אבל אחרי 1937 היה לפסטיבל שנתי, מלבד בתקופת מלחמת העולם השנייה. ההופעות מתקיימות בתאטרו קומונאלה די פירנצה ובתיאטרון פיקולו (המשמש, כמסתבר משמו, לאופרות בקנה מידה קטן), וכן בתיאטרו דלה פרגולה ההיסטורי.
המנהל האמנותי הנוכחי הוא פאולו ארקה והמנצח הראשי הוא, מאז 1985, זובין מהטה.
לקריאה נוספת

Lynn, Karyl Charna, Italian Opera Houses and Festivals, Lanham, Maryland: Scarecrow Press, 2005. ISBN 0-8108-5359-0
מאג רפא"ל

מאג רפא"ל על פומ"ה
מאג רפא"ל הוא השם שניתן בצה"ל לעמדת הנשק OWS (ראשי תיבות של Overhead Weapon Station) המיוצרת על ידי רפאל וחמושה במקלע מאג 7.62 מ"מ מתוצרת FN Herstal הבלגית. הייחוד במערכת מאג רפא"ל היא שהשליטה במקלע נעשית מתוך הכלי הממוגן, ובכך המקלען לא נאלץ לחשוף את עצמו לאש אויב. המערכת כוללת חצובה עם אמצעים המתפעלים את המקלע, כוונות יום-לילה ועמדת שליטה והפעלה בתוך הכלי. עמדה זו הייתה אחת הראשונות מסוגה והשליטה נעשתה על ידי ידיות ומוטות שנכנסו אל גוף הכלי, זאת לעומת עמדות חדשות מסוג RCWS (ראשי תיבות של Remote Controled Weapon Station) בהן השליטה נעשית בצורה חשמלית והעמדה אינה חודרת לגוף הכלי ובכך מהווה נקודת חולשה במיגון.
מאג רפא"ל מותקן על נגמ"שים של צה"ל, בהם האכזרית והפומ"ה. בשנות ה-90 הותקנו מספר מערכות מסוג זה במוצבים של רצועת הביטחון בדרום לבנון. גרסאות יותר גדולות של העמדה מותקנות על נגמ"שי אוטוקאר.
ראו גם

קטלנית (אמצעי לחימה)
טייפון (נשק)
לאוניד ברונבוי

| --- | --- |

 לידה:  17 בדצמבר 1928 קייב, ברה"מ 
 פטירה:  9 בדצמבר 2017 (בגיל 88) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  1950–2017 (כ־67 שנים) 
 מקום לימודים:  בית ספר התיאטרון האמנותי של מוסקבה (1955)  Uzbekistan State Institute of Arts and Culture (1950) 
 פרסים והוקרה:  אמן העם של ברית המועצות (20 במאי 1987)  פרס האחים וסילייב של הרפובליקה הסובייטית הרוסית (1976)  תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית (16 בספטמבר 2002)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (22 בפברואר 1979)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (26 בפברואר 1971)  אמן העם של אוקראינה (30 בנובמבר 2013)  פרס הפדרציה הרוסית (1996)  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (25 באוגוסט 1997)  עיטור מסדר המולדת דרגה ראשונה (13 בספטמבר 2013)  עיטור הדגל האדום של העמל (28 ביוני 1982)  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה (1 בדצמבר 2008)  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית (17 בדצמבר 2003)  מסכת הזהב  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  מדליית ותיק העמל  פרס ניקה 
 פרופיל ב-IMDb
 
לאוניד ברונבוי (ברוסית: Леонид Сергеевич Броневой;‏ 17 בדצמבר 1928 – 9 בדצמבר 2017) היה שחקן סובייטי ורוסי ממוצא יהודי. בשנת 1987 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות. הוא קיבל כל 4 דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת.