stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטטוס קוו אנטה בלום
הערות שוליים

↑  פלמת', ארון; הורוויץ, מוריס (2009), "Status quo ante bellum", Guide to Latin in International Law (באנגלית), אוניברסיטת אוקספורד, doi:10.1093/acref/9780195369380.001.0001, ISBN 978-0-19-536938-0, נבדק ב-2020-06-19
↑  גייקס, פטריק (2002). "Wars in the Horn of Africa and the dismantling of the Somali State". African Studies. אוניברסיטת ליסבון. 2 (2): 89–102. doi:10.4000/cea.1280. נבדק ב-7 בנובמבר 2016. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  שווייצר, קרל (1989). England, Prussia, and the Seven Years War: Studies in Alliance Policies and Diplomacy. Edwin Mellen Press. p. 250. ISBN 9780889464650.
↑  דונלד היקי. "An American Perspective on the War of 1812". PBS. אורכב מ-המקור ב-15 במאי 2020. נבדק ב-28 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Treaty of Ghent: War of 1812". PBS. אורכב מ-המקור ב-16 ביוני 2020. נבדק ב-28 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  בן, קרל (2002). The War of 1812. New York: Routledge. p. 82. ISBN 1-84176-466-3.
↑  הנרי אדמס, History of the United States of America during the Administration of James Madison (1890; Library of America edition, 1986) 2:127-145
↑  "Korean War and the change in position of the 38th parallel". Serve (באנגלית). נבדק ב-2021-04-21.
↑  "1999 Kargil Conflict". www.globalsecurity.org.
לישאניד נושאן

| --- | --- |
 מדינות:  ישראל 
 אזורים:  מחוז הצפון 
 דוברים:  3,500
 קוד ISO 639-3:  aij 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
אינטר-זב יהודית נאו-ארמי, או לישאניד נושאן, היא ניב מודרני של הארמית היהודית, גרסה של נאו-ארמית צפון-מזרחית. היא דוברה במקור באזור כורדיסטן בעיראק, בארביל ובסביבתה בין הנהרות הזב הגדול ונהרות הזב הקטן. רוב הדוברים של השפה חיים כיום בישראל. פירוש השם לישאניד נושאן הוא "שפת עמנו". השפה נכתבת באלפבית העברי.
השפה דומה לניבים יהודים ארמיים אחרים כגון לישאנא דני, לישאן דידן, יהודיותא, ברזאנית יהודית ובתנוראית יהודית.
היסטוריה

יהודים אשר שפת היום יום שלהם הייתה ארמית התיישבו באורמיה כבר בסוף המאה השמינית לפני הספירה (הניב הארמי של יהודי אורמיה והאזור היה שונה מהניב של התלמוד הבבלי ונקרא בפי אנשי האקדמיה "הארמית החדשה"). זהו ניב הקרוב מאוד לאשורית.
כתוצאה מגלות זו דיאלקטים נאו-ארמיים שונים היו מדוברים על פני שטח רחב מימת אורמיה ועד ימת ואן (בטורקיה), עד למישור מוסול (בעיראק) וחזרה אל סננדג' (שוב באיראן).
ישנם שני אשכולות ניבים עיקריים של נאו-ארמית יהודית. מקבץ הדיאלקטים הצפוני התרכז באורמיה ובסלמאס במחוז מערב אזרבייג'ן של איראן, והשתרע לתוך הכפרים היהודיים של מחוז ואן, טורקיה. מקבץ הדיאלקטים הדרומי התמקד בעיירה מהאבאד ובכפרים שמדרום לאגם אורמיה. לישאניד נושן מורכבת משני דיאלקטים עיקריים. האחד הוא הניב בארביל בכורדיסטן, והשני הוא הניב המדובר בקוי סנקאק. אנשים המדברים את שני הניבים הללו יכולים להבין בקלות אלו את אלו, הסיבה להבדלים הן המילים הלועזיות שנכנסות לשפה זו, במיוחד ערבית וכורדית.
עם מלחמת העולם הראשונה והקמת מדינת ישראל הסתגלו יהודי כורדיסטן שהתיישבו בישראל לעברית החדשה. בעוד שהדורות החדשים מדברים עברית, נותרו פחות מ-3,000 הדוברים את שפת הנושאן, רובם בני למעלה מ-40. שפה זו נמצאת בסכנת הכחדה בעוד כמה עשורים.
פונולוגיה

ללישאניד נושאן יש 40 פונמות (יחידות הגייה). 34 מהן הם עיצורים, ו-6 מהן הן תנועות. העיצורים הגרוניים והעיצורים הלועיים שנמצאו במקור בלישאניד נושאן לא השתמרו. בארמית, *ʕ, בולטים עיצורים לועיים קוליים במילים. עם זאת, עיצורים כאלו פחות בולטים בלישאניד נושאן.
ברוב הניבים נאו-ארמיים צפון-מזרחיים חל שינוי הקשור לעיצורים בין-שיניים, באותיות ת',ד' ו-ח'. העיצורים הלועיים המקוריים ללא קול, התמזגו עם העיצורים הוילוניים. לעומת זאת, בלישאניד נושאן עדיין ניתן למצוא ח' במילים מסוימות כמו דבח, שפירושו "לשחוט".
הטעמת מילים מתרחשת לעיתים קרובות באמצעות ההברה הסופית של שמות ופעלים.
|  |  | עיצורים שפתיים | עיצורים שיניים / עיצורים מכתשיים | עיצורים בתר מכתשיים | עיצורים חיכיים | עיצורים וילוניים | עיצורים ענבליים | עיצורים סדקיים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| עיצורים סתומים / עיצורים מחוככים | ללא קול | p | t | tʃ |  | k | q | ʔ |
| עיצורים סתומים / עיצורים מחוככים | קוֹלִי | b | d | dʒ |  | g |  |  |
| עיצורים סתומים / עיצורים מחוככים | ללא נשיפה |  | (t˭) | (tʃ˭) |  | (k˭) |  |  |
| עיצורים סתומים / עיצורים מחוככים | תַקִיף |  | tˤ (dˤ) |  |  |  |  |  |
| עיצורים חוככים | ללא קול | f | s | ʃ |  | x | ħ | h |
| עיצורים חוככים | קוֹלִי | w | z | (ʒ) |  | ɣ | ʕ |  |
| עיצורים חוככים | תַקִיף |  | sˤ (zˤ) |  |  |  |  |  |
| עיצורים אפיים |  | m | n |  |  |  |  |  |
| עיצורים צדיים |  |  | l (lˤ) |  |  |  |  |  |
| רוטי |  |  | r |  |  |  |  |  |
| עיצורים מקורבים |  | w |  |  | j |  |  |  |
דקדוק > סדר מילים

הנושא בלישאניד נושאן מגיע לרוב לפני הפועל. ניתן לזהות את ההתייחסות של שמות הנושא בסדר קנוני זה מתוך השיח הקודם או באמצעות מידע משותף משוער בין הדוברים. לעיתים, ניתן להשתמש בשם גם כאשר הרפרנט של הנושא טרם הוכנס לשיח ואינו ניתן לזיהוי על ידי השומע.
שמות המתפקדים כאובייקטים ישירים במשפטי פועל ממוקמים בדרך כלל לפני הפועל.
דקדוק > מאמרים > תווית מובהקת

בלישאניד נושאן, -ake הוא תווית מובהקת. לפי ג'פרי אאן, בלשן אמריקאי, הדבקה זו היא סימן נוסף לאופן שבו ניבים כורדיים השפיעו על שפה זו; לניבים הכורדיים יש -aka להתייחסות ישירה ו-akay להתייחסות עקיפה. כאשר -ake מתווסף לשם עצם, סיומות יחיד ורבים -a ו-e נמחקות.
דקדוק > מאמרים > תבניות לא מובהקות

מקרים כאילו באים לידי ביטוי אם הדובר מניח שלשומע יש ידע רקע על הנומינלי המוכנס לשיחה.
דקדוק > שלילה

לישאניד נושאן מבדיל בין מבנים המשתמשים בהווה השלילי לעומת עבר השלילי בהקשר של היחס בין נושא המשפט לנשואו (אוגד)
נהוג להשתמש בהווה שלילי מוכנסים לעיתים קרובות לפני או אחרי היחס.
נהוג להשתמש בעבר שלילי, כאשר מתחילים עם המילה לא. במקרה כזה הנושא מגיע לפני היחס.
דקדוק > סעיפי חקירה

שאלות שניתן לענות עליהן בכן או לא מובחנות משאלות שניתן לענות עליהן על ידי אינטואיציה. לסוג החקירה כן-לא יש דפוס אינטונציה שעולה בגובה, אין ירידה בגובה הצליל באף אחת מההברות שמגיעות אחרי החלק שבו ההדגשה העיקרית.
דקדוק > מילות יחס

פעלים מסוימים בלשניד נושאן מסמנים את ההשלמה שלהם עם מילת היחס ב- .
ראו גם

אלפבית ארמי
שפה ארמית
שפות יהודיות
ארמית יהודית
נאו-ארמית אשורית
שפה סורית
סורית
הערות שוליים

↑  Kim 2008, p. 513.
↑  "Did you know Inter-Zab Jewish Neo-Aramaic is severely endangered?". Endangered Languages (באנגלית). נבדק ב-20 באפריל 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mutzafi, Hezy (2008). "Trans-Zab Jewish Neo-Aramaic". Bulletin of the School of Oriental and African Studies, University of London. 71 (3): 409–431. doi:10.1017/S0041977X08000815. ISSN 0041-977X. JSTOR 40378798.
↑  Heinrichs, Wolfhard (1990). Studies in Neo-Aramaic. Atlanta, Georgia: Scholars Press.
↑  Yaure, L (1957). "A Poem in the Neo-Aramaic Dialect of Urmia". Journal of Near Eastern Studies. 16 (2): 73–87. doi:10.1086/371377.
↑  Geoffrey Khan, The Neo-Aramaic dialect spoken by Jews from the region of Arbel (Iraqi Kurdistan), Bulletin of the School of Oriental and African Studies 62, 1999-06, עמ' 213–225 doi: 10.1017/S0041977X00016682
↑  Kim, Ronald (2008). "'Stammbaum' or Continuum? The Subgrouping of Modern Aramaic Dialects Reconsidered". Journal of the American Oriental Society. 128 (3): 505–531. JSTOR 25608409.
קרב צ'רניהיב

קרב צ'רניהיב, הידוע גם בשם המצור על צ'רניהיב, הוא מצור שהחל ב-24 בפברואר 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
הקרב

בשעה 03:27 לפנות בוקר ב-24 בפברואר 2022, קפטן ורב"ט מחטיבת התקיפה האווירית של המשמר ה-11 נכנעו לכוחות המזוינים של אוקראינה ליד צ'רניהיב. באותו יום טענה אוקראינה כי כיתת סיור של חטיבת הרובאים הממונעים הרוסית ה-74 נכנעה.
בשעה 08:34 הדף הצבא האוקראיני מתקפה של הצבא הרוסי בצ'רניהיב ותפס ציוד ומסמכים רוסיים. לפי משרד ההגנה הבריטי, כוחות רוסים לא הצליחו לכבוש את צ'רניהיב ובמקום זאת בחרו בנתיב אחר לקייב, העוקף את העיר. פקידים אוקראינים דיווחו כי הרוסים מתקדמים לכיוון סדניב וסמניבקה.
בשעה 14:25 (UTC+2), משרד ההגנה הרוסי הודיע כי כיתר את צ'רניהיב והטיל מצור על העיר.
ב-26 בפברואר, כוחות אוקראינים טענו שהם הביסו כוח רוסי שניסה לכבוש את העיר. על פי החשד, מספר טנקים רוסיים נתפסו על ידי כוחות אוקראינים. ממשלת אוקראינה טוענת גם כי רקטות BM-21 Grad רוסיות פגעו בבתי חולים וגני ילדים בצ'רניהיב, אם כי הדבר לא אומת באופן עצמאי.
ב-27 בפברואר, גורמים רשמיים אוקראינים טענו כי כוחות רוסים פגעו בחלק גדול ממרכז העיר צ'רניהיב באמצעות טילים, כולל הרס של בית קולנוע היסטורי.
לפי משרד ההגנה הבריטי, כוחות רוסים לא הצליחו לכבוש את העיר ובמקום זאת בחרו לעקוף את העיר דרך מסלול חלופי לקייב.
ב-10 במרץ, העיר סבלה ממצור. לפי ראש העיר, העיר כולה הייתה ללא גז לבישול ולחימום, לאחר שהפגזות רוסיות הרסו את הצינורות. לחלק מהשכונות לא היו מים נקיים, אמר, והעיר נותקה מרשת החשמל הלאומית, מה שאילץ את התושבים להשתמש באספקת הגז הנותרת שלהם כדי לשמור על האורות דולקים. אספקת הגז הזו צפויה להיגמר תוך 24 שעות, אמר ראש העיר. העיר המשיכה לסבול מהפגזות.
ב-31 במרץ, חטיבת טנקים אוקראינית שברה את המצור על העיר. למחרת, טענה אוקראינה שהרוסים נסוגים מהאזור. הלחימה נמשכה.
הרוסים פינו את כל מחוז צ'רניהיב ב-5 באפריל.
ראש עייריית צ'רניהיב אמר ש-70% מהעיר נהרסה.
תרבות חסונה

מיפוי תרבויות עתיקות במסופוטמיה. תרבויות חלף, חסונה וסאמרא
צלחת מתל חסונה
תרבות חסונה היא תרבות ארכאולוגית מהתקופה הנאוליתית, שהתקיימה בצפון מסופוטמיה בתחילת האלף השישי לפנה"ס. שמה של התרבות ניתן לה על שם אתר המפתח תל חסונה (Tell Hassuna), השוכן במחוז נינוה בעיראק. ממצאים מהתרבות הזאת נמצאו באתרים נוספים אחרים, כמו תל שמשרה (Tell Shemshara). תרבות חסונה התקיימה בחלק מהזמן במקביל לתרבות סאמרא, שהייתה הרחבה של תרבות חסונה והמשיכה אותה. לעיתים חוקרים מתייחסים לתרביות אלה יחד, כאל תרבות חסונה-סמארא.
בסביבות שנת 6000 לפנה"ס, החלה תנועה של אנשים לכיוון אזור מרגלות ההרים בצפון מסופוטמיה. אזור זה נהנה מכמות גשמים מספיקה שאפשרה לקיים חקלאות בעל. מתיישבים אלה היו החקלאים הראשונים בצפון מסופוטמיה. הם יצרו כלי חרס בסגנון מסוים שנקראו בפי החוקרים "כלי חסונה" (Hassuna Ware). המאפיין את הכלים האלה היה משטח חלק בצבע קרם שעליו עיטורים ליניאריים בצבע אדמדם באיכות טובה. אנשי תרבות חסונה גרו בכפרים קטנים שגודלם נע בין 32-8 דונם. אפילו האתרים הגדולים ביותר של תרבות זאת היו קטנים מהאתרים של תרבות יריחו שהתקיימה 1000 שנים לפני כן, והרבה יותר קטנים מאשר בצ'טלהויוק, שהתקיימו במקביל באנטוליה. היישובים האלה בשיא גדלם לא עברו את ה-500 איש.
המבנים בתל חסונה נבנו סביב חצר מרכזית פתוחה. הכלים שלהם היו בסגנון כלי חסונה, שהחליפו כלים גסים מתקופות קדומות. בנוסף להם, הם השתמשו באובני יד, חרמשים, אבני שחיקה, ותנורי אפייה, באתר נמצאו שפע של עצמות בעלי חיים מבויתים המשקפים חיים חקלאיים. באתרים נמצאו עצמות של חזירים, בקר, כבשים ועזים. בנוסף, היה נהוג ציד של איילים, ארנבות וחזירי בר. נמצאו עדויות לגידולי שעורה, חיטה, עדשים ואפונה, המעידים על חקלאות שהייתה מקור נוסף לאספקת מזון.
הצלמיות היו קשורות לעבודת פולחן. קנקני קבורה שלתוכם הוכנס מזון מתוך אמונה בחיים לאחר המוות.
הכלים האופייניים לתרבות זאת התגלו לראשונה בחתך עמוק שנעשה בנינוה בשכבות הנמוכות. היא הוגדרה לראשונה כתרבות נפרדת רק לאחר החפירות הארכאולוגיות של מחלקת העתיקות של עיראק (Iraqi Directorate of Antiquities) בתל חסונה בין השנים 1944-1943. רוב הידע בנושא תרבות חסונה, מקורו בחפירות ארכאולוגיות שהתקיימו בירים טפה (Yarim Tepe) על ידי ארכאולוגים רוסים בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20.
ראו גם

תרבות סאמרא
תרבות עובייד
תרבות חלף
מסופוטמיה
הערות שוליים

↑  פרופ' Thorkild Jacobsen, הדת המסופוטמית, אנציקלופדיה בריטניקה
↑  Hassuna (ancient name unknown)
↑  Hassuna, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תרבות סאמרא

מיפוי תרבויות עתיקות במסופוטמיה. תרבויות חלף, חסונה וסאמרא
תרבות סאמרא היא תרבות ארכאולוגית מהתקופה הנאוליתית שהתפתחה בצפון מסופוטמיה ומתוארכת לבין השנים 5500-4800 לפנה"ס לערך. התקופה התקיימה בחלק מהזמן במקביל לתרבות חסונה (Hassuna) ותחילת תרבות עובייד. תרבות סאמרא, הייתה הרחבה של תרבות חסונה והמשיכה אותה, ולעיתים חוקרים מתייחסים לתרביות אלה יחד, כאל תרבות חסונה-סמארא.
התרבות הזאת זוהתה לראשונה בחפירות הארכאולוגיות שקיים הארכאולוג היהודי-גרמני ארנסט הרצפלד בסאמרא שבעיראק של ימנו, בשנים 1914-1911. האתר נתן לתרבות את שמה. תרבות זאת נמצאה באתרים נוספים כמו תל שמשרה (Tell Shemshara) השוכן ליד נהר הזב הקטן במחוז סולימאניה, תל א-סוואן (Tell es-Sawwan) במחוז סלאח א-דין, צ'וגה מאמי וירים-טפה (Yarim Tepe).
בתל א-סוואן נמצאו עדויות למערכת השקיה כולל גידולי פשתן. ממצאים אלה מעידים על מערכת תרבותית מפותחת, משגשגת ומאורגנת. התרבות ידועה בעיקר כבעלת כלי קרמיקה איכותיים עשויים ביד ומעוטרים בבעלי חיים מסוגננים, כולל ציפורים ועיטורים גאומטריים על רקע כהה. זוהי התרבות העתיקה ביותר של כלי קרמיקה צבועים בצפון מסופוטמיה. סגנון זה נעשה נפוץ במקומות נוספים ויצר סגנון יחסי אחיד של קרמיקה במזרח הקרוב העתיק. תרבות זאת הקדימה ובישרה את בואה של תרבות עובייד.
ראו גם

תרבות חסונה
תקופת עובייד
מסופוטמיה
הערות שוליים

↑  פרופ' Thorkild Jacobsen, הדת המסופוטמית, אנציקלופדיה בריטניקה
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מותחן פוליטי

מותחן פוליטי הוא מותחן קולנועי או ספרותי שעוסק במאבקי כוחות פוליטיים. במותחנים פוליטיים משולבות לרב מספר תוכניות, בדרך כלל לא חוקיות, שמטרתן להעניק למישהו כוח פוליטי, בעוד יריביו מנסים למנוע ממנו את קבלת הכח. מותחנים כאלה יכולים לכלול תרחישים פוליטיים מקומיים ובין-לאומיים כאחד. הבחירות לנשיאות ארצות הברית ומלחמת העולם השנייה חוזרים במותחנים פוליטיים רבים.
המותחן פוליטי שונה ממותחנים אחרים משום שהעלילה שלו עוסקת באירועים בסדר גודל ארצי: פיגועי טרור, ריגול, פעילויות שונות של מוסדות המדינה וכו'. האירועים במותחן פוליטי בדיוניים לרב, אך מתרחשים במדינות אמיתיות ובדיוניות. לפעמים האירועים מתקשרים לאירועים אמיתיים מהעבר.
בביקורתו לסרט מזימות זרות מנסה המבקר אריק לנדגארד לספק תשובה לשאלה "מה בונה מותחן פוליטי?":
הערות שוליים

↑  אריק לנדגארד (1 באוגוסט 2006)‏ "The Manchurian movie – Who took the politics out of the political thriller?". ‏MSNBC Movie Options.
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע ובנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קלוד-פיליבר ברתלו דה רמבוטו

| --- | --- |

רמבוטו ב-1838
 לידה:  9 בנובמבר 1781 מקון, צרפת 
 פטירה:  11 באפריל 1869 (בגיל 87) שרנה-לה-מסון, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 תפקיד:  Prefect of Tarn-et-Garonne (1815–1815)  פריפקט סימפלון (1813–1813)  פריפקט לואר (1814–1815)  Prefect of Seine (1833–1848)  פריפקט אלייה (1815–1815)  Councillor of State  member of the Chamber of Peers  חבר האספה הלאומית הצרפתית 
 בן או בת זוג:  Marie Adelaide Charlotte de Narbonne (1808–?) 
 פרסים והוקרה:  אביר במסדר ראוניון 
 חתימה:   
 
שלט רחוב רמבוטו ברובע השלישי. תחת שמו ותאריכי לידתו ופטירתו והזנים בהן כיהן כמושל מחוז הסן נרשם "מחליף תאורת השמן בגז"
טירת רמבוטו בבורגונדי
קלוד-פיליבר ברתלו, הרוזן מרמבוטו (בצרפתית: Claude-Philibert Barthelot, comte de Rambuteau ; ‏9 בנובמבר 1781 - 11 באפריל 1869) היה מושל מחוז הסן (כלומר, מעשית, האחראי על העיר פריז מטעם השלטון) בשנים 1833–1848 (תקופת "המונרכיה של יולי"). פעולותיו למודרניזציה של העיר הניחו את היסודות לתוכנית אוסמן להתחדשות פריז שהוציא לפועל ממשיכו בתפקיד, ז'ורז'-אז'ן אוסמן.
תולדות חייו

נולד במקון שבבורגון למשפחת אצולה ותיקה. ב-1809 התמנה למשרה בחצר נפוליאון בונפרטה וחבר מועצת המדינה של צרפת ושנה לאחר מכן הוכתר כרוזן במסגרת אצולת הקיסרות הצרפתית הראשונה. הוא נשלח למספר שליחויות דיפלומטיות וב-1813 מונה למושל מחוז סימפלון (שטח שנכבש על ידי נפוליאון בדרום שווייץ, חופף לקנטון ואלה), לאחר מכן כיהן כמושל עמק הלואר ומושל טארן וגארון, תפקיד במסגרתו סייע לשיבת נפוליאון לפריז במאה הימים. בעקבות תבוסת נפוליאון בקרב ווטרלו, הרסטורציה השנייה ועליית לואי השמונה עשר לשלטון פרש רמבוטו מכל משרותיו הרשמיות והעביר את זמנו בטירתו שבבורגונדי במשך 12 שנים.
בשנת 1827 נבחר כציר לאספה הלאומית (הבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי) מטעם האופוזיציה הליברלית לשארל העשירי, מלך צרפת. בשנת 1830 נבחר שנית והיה פעיל בעת מהפכת יולי 1830 להעלאתו לשלטון של לואי פיליפ. בשנת 1833 מינה אותו לואי-פיליפ למושל מחוז הסן וב-1835 מינה אותו לסנאטור.
בתפקיד מושל מחוז הסן

עם מינויו הצהיר שבכנוונתו לדאוג לפריזאים ל"מים, אוויר וצל" (donner aux Parisiens de l'eau, de l'air et de l'ombre). זאת עקב התובנה שבעיות התעבורה וההיגיינה במחוזות הישנים והמאוכלסים יתר על המידה הופכות למטרד עיקרי; בהתאם לתאוריות שרווחו באותה תקופה, שעל פיהן מקור מחלות כגון כולרה והמגפה השחורה טמון באוויר רע ובזיהום (מיאזמה), היה חשוב "לאפשר לאוויר ולאנשים לנוע". מסקנה זו הוסקה בעקבות מגפת כולרה שפשטה בעיר בשנת 1832 וקיפחה את חייהם של 20,000 מבין 650,000 תושבי העיר, ובעקבות הופעת דיסציפלינת "בריאות הציבור" באותה התקופה. לפיכך, פעולתו הראשונה של רמבוטו הייתה פילוס שדרת-אורך ברוחב 13 מטרים ובאורך של כקילומטר במרכז פריז (לאורך הרובע השלישי והרובע הרביעי), שנקראה על שמו ב-1839 ונקראת עד היום, Rue Rambuteau. זאת על מנת להפריד בין שוק לה אל המזוהם לבין השכונות הסמוכות ולהזרים אליהן אוויר נקי. בתחילת כהונתו של רמבוטו היו לו סמכויות מוגבלות, בשל חוקי מנע שהגבילו את הפקעת הרכוש. חוק חדש נחקק ב-3 במאי 1841, במטרה לפתור בעיה זו ולאפשר פינוי גורמים פרטיים לצורכי הציבור.
בהמשך היה ממונה על מיזמים שהסתייעו בחוק שתיקצב פרויקטים לתועלת הציבור כדי להפחית את אחוז האבטלה בעיר. בהם הקמת כנסיית מדלן, הצבת אובליסק לוקסור בכיכר הקונקורד, שיפוץ בית עיריית פריז, הסדרת הרציפים לאורך נהר הסן והצבת חמישה גשרים חדשים לרוחבו, שיקום הכנסיות העירוניות (בפרט שיפוץ כנסיית סנט שאפל), השלמת שער הניצחון בפריז ותחילת סלילת שדרות שאנז אליזה, מתוך אותו הגיון של יצירת רשת שדרות רחבות במקום מבוך הסימטאות שאפיין את פריז עד אז. בכך הקדים רמבוטו את תוכנית אוסמן להתחדשות פריז והניח את יסודותיה. כן הרחיב במידה ניכרת את מערכת בתי החולים בעיר והרחיב את שכונות המגורים טמפל, Saint-Martin, מונמארטר ו-Saint-Lazare.
מבחינת תשתיות דאג רמבוטו להתקנת מערכת מזרקות למי שתייה ברחובות העיר, פיתוח תאורת גז ברחובות ונטיעת עצים רבים לאורך השדרות. אחד הפרויקטים החשובים ביותר של רמבוטו היה התקנת השלבים הראשונים של הביוב של פריז, מערכת שתשופר תחת אוסמן. שמו גם נקשר בהתקנת משתנות ציבוריות ברחבי העיר (בצרפתית: Pissoir ונקראו בעבר גם rambuteaux, על שמו).
רמבוטו פוטר לאחר מהפכת פברואר 1848 ושב לאחוזתו, שם עסק בעיקר ביערנות.
לקריאה נוספת

O. F Abbott, 'A Maker of Modern Paris: Earl of Rambuteau', The Contemporary Review No. 873, September 1938, pp. 350-356
הערות שוליים

↑  Pont de Sully שחיבר את איל סן לואי לגדה הימנית וקרס ב-1872; גשר לואי-פיליפ בין אי סן-לואי לרובע הרביעי; גשר ארקולה בין איל דה לה סיטה לרובע הרביעי; גשר קרוזל וגשר אינווליד[דרוש מקור]
↑  ערך מילוני
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008729522105171  PLWABN: 9810621689805606  BnF: cb10724667p (data)  GND: 116327138  HDS: 021291  ISNI: 0000 0000 1335 8811  LCCN: n2020002022  RERO: 02-A003725574  SNAC: w65d9rm3  SUDOC: 075659328  VIAF: 14761432   WorldCat (עם VIAF): 14761432
קרב אקוסטה ניו

קרב אקוסטה ניו (בספרדית: Batalla de Acosta Ñu, נקרא גם קרב קאמפו גראנדה) היה הקרב שסיים את מלחמת הברית המשולשת ב-16 באוגוסט 1869. הקרב נערך בין כ-20,000 חיילים מהברית המשולשת, שכללה את האימפריה הברזילאית, את ארגנטינה ואת אורוגוואי, לבין כ-6,000 חיילים פרגוואים שרובם הגדול ילדים שגילם פחות מ-16.
רקע

באמצע שנת 1869 נס צבא פרגוואי מפני צבאות הברית המשולשת, ואסונסיון, בירת פרגוואי, הייתה תחת הכיבוש של בעלות הברית. פרנסיסקו סולנו לופז, נשיא פרגוואי, סירב להיכנע ונשבע להמשיך להילחם עד הסוף. המפקד הברזילאי, לואיש אלבש דה לימה אה סילבה, דוכס קשיאס, הציע לסיים את המלחמה בדרך צבאית, אולם פדרו השני, קיסר ברזיל, הורה שלא להפסיק את המלחמה עד שלופז ימות. קשיאס התפטר מתפקידו עקב מחלה וחתנו של דום פדרו, לואיש פיליפה גסטאו דה אורלאן, הרוזן ד'או, הפך למפקד צבא ברזיל. תחת פיקודו החדש של גסטאו דה אורלאן, ניצח הצבא הברזילאי, הרג את לופז, והמלחמה שהחלה ב-1864 הסתיימה לאחר שש שנים.
רקע > הכנות לקרב

הרוזן ד'או לקח כ-19,000 מחייליו הטובים ביותר ויצא ב-15 באוגוסט 1869 לעבר מחנה של החיילים של פרגוואי ליד עיר הבירה, כדי לחסום אותם מבריחה. הוא שלח כמה אנשים מחיל הפרשים שלו לקרוא לתגבור מהצבא הארגנטינאי, וזה שלח תגבורת שבה כ-2,000 חיילים בראשות קולונל לואיס מריה קאמפוס.
הקרב

כוחות בעלות הברית נפגשו ליד מאסף הכוחות של פרגוואי באקוסטה ניו בתאריך 16 באוגוסט. הקרב החל בשעה 08:30 בבוקר, כשבצבא פרגוואי 6,000 חיילים ובצבא ברזיל וארגנטינה 21,000 חיילים.
צבא פרגוואי שמנה 6,000 איש כלל ברובו נערים וילדים אשר גילם לא עלה על 16 שנים. הסיבה היא שבמהלך המלחמה איבדה פרגוואי כ-90% מאוכלוסיית הגברים הכשירים למלחמה ולכן השתמשה בילדים, ואפילו הלבישה אותם בזקנים כדי שייראו זקנים ביחס לגילם.
אקוסטה ניו ("השדה של אקוסטה" בספרדית) הוא מישור רחב בגודל 12 קמ"ר, ולכן לחיל הפרשים של ברזיל היה קל לעבור בו. הקרב ארך שמונה שעות, עם התנגדות עזה של צבא פרגוואי. בתחילה, כשנשמעו היריות הראשונות, נסוגו כוחותיו של ברנרדינו קביירו אל הצד השני של הנהר. הם הסתירו את בריחתם כאשר שרפו את הדשא, דבר שגרם לעשן והסתיר את תנועותיהם. כאשר הרוזן ד'או ניסה לחצות את הנהר לעברו השני הוא וצבאו נהדפו. הרוזן ד'או הורה להשתמש בארטילריה ולפתוח באש לעבר הצד השני, דבר שגרם לאבדות רבות בצד של פרגוואי. בסופו של דבר נהרגו 2,000 פרגוואים ו-1,200 נשבו. כוחות בעלות הברית ספגו 26 הרוגים ו-259 פצועים. קביירו ברח יחד עם כמה מחייליו.
הקרב בתרבות

קרב אקוסטה ניו היה הקרב האחרון במלחמה, שהסתיימה מאוחר יותר עם מותו של לופז. הקרב הונצח בציור מפורסם של הצייר פדרו אמריקו משנת 1871 ומוצג במוזיאון האימפריה הברזילאית. על הקרב נכתב הספר "Recordações de Guerra e de Viagem" שנכתב על ידי הסופר הברזילאי אלפרדו ד'אסקרגנולי טוני שלקח חלק בקרב ובמלחמה.
בפרגוואי, נקבע יום זיכרון מיוחד לזכר אותם הילדים שאיבדו את חייהם בקרב. יום הזיכרון הלאומי נקבע ל-16 באוגוסט, היום שבו התרחש הקרב.
צבא איראן

| --- | --- |

 פרטים
 כינוי:  ארטש
 מדינה:  איראן איראן
 שיוך:  הכוחות המזוינים של איראן
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1921  1979 (הוקם מחדש לאחר מהפכה האיראנית) – הווה
 מלחמות:  מלחמת איראן-עיראק
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  420,000 (2019)
 פיקוד
 יחידות בת:  כוחות היבשה  חיל האוויר האיראני  חיל הים האיראני  חיל ההגנה האווירית של צבא איראן
 מפקד נוכחי:  עבדולרחים מוסאווי 
 
צבא הרפובליקה האסלאמית של איראן (בפרסית: ارتش جمهوری اسلامی ایران), ידוע גם בשם "ארטש" ("צבא" בפרסית), הוא צבאה הסדיר של איראן ומהווה חלק מהכוחות המזוינים של המדינה. מטרתו היא להגן על שלמותה הטריטוריאלית של המדינה מפני איומים חיצוניים ופנימיים.
הצבא בנוי מארבע זרועות: כוחות היבשה, חיל האוויר, חיל הים, וחיל ההגנה האווירית.
רקע

הצבא הוקם ב-1921 ומאז 1979 פועל במקביל לכוחות הצבאיים של משמרות המהפכה. בשנת 2019 עמד תקציב הצבא על 2.4 מיליארד דולר בהשוואה ל-6 מיליארד דולר למשמרות המהפכה, וזאת על אף שהצבא גדול יותר מכוחות משמרות המהפכה. מפקד הצבא מדווח למפקד המטה הכללי של הכוחות המזוינים של איראן. טרם המהפכה הצבא היה הכוח הצבאי הבלעדי שפעל מטעם השאה. מנהיגי המהפכה אשר חשדו בנאמנותו של הצבא, הקימו את כוחות משמרות המהפכה כמענה נגדי לצבא. בשנים שלאחר המהפכה החל המשטר בטיהור שורות הצבא ועצר קרוב ל-4,500 אנשי צבא. בעקבות המהפכה, הטיהור, האמברגו שהוטל על המדינה, מחסור בציוד ובחלקי חילוף, איבד הצבא בהערכה כ-40%-60% מכוח האדם שלו באותה תקופה. מאז סובל הצבא מנחיתות תקציבית וטכנולוגית בהשוואה למשמרות המהפכה ועל אף שיתוף הפעולה ביניהם קיים מתח קבוע. על אף שהצבא נחשב לפחות אידאולוגי ממשמרות המהפכה הוא שומר על נאמנות למנהיג העליון.
רקע > סמל הצבא

הסמל כמעט ולא השתנה מאז הקמת הצבא, אולם לאחר המהפכה נוסף לו פסוק מהקוראן. החרבות מייצגות את כוחות היבשה, העוגן את חיל הים, והנשר את חיל האוויר. סמל הצבא הנוכחי קיים משנת 2021, לו נוספו שני טילים, המייצגים את זרוע ההגנה האווירית של הצבא.
כוח אדם

במדינה נהוג גיוס חובה. כוח האדם של הצבא (ארטש) נכון ל-2019:
| זרוע | כוח אדם |
| --- | --- |
כוחות היבשה: 350,000
חיל הים: 18,000
חיל האוויר: 37,000
חיל ההגנה האווירית: 15,000
מפקדים

| תמונה | שם | תחילת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- | --- |
|  | עלי שהבאזי | 8 באוקטובר 1998 | 1 ביוני 2000 |
|  | מוחמד סלימי | 1 ביוני 2000 | 15 בספטמבר 2005 |
|  | עטאללה סאלחי | 15 בספטמבר 2005 | 21 באפריל 2017 |
|  | עבדולרחים מוסאווי | 21 באפריל 2017 | מכהן |
הערות שוליים

1 2  Iran Military Power, ‏2019
1 2  שינוי בסמל הצבא האיראני בעקבות הקמת כוח הגנה אווירית, באתר המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה
נחתים איראנים באימון תקיפה אמפיבי, 2022.
קורבטה, פריגטה וזוג מטוסי פוקר F27 של חיל הים האיראני, 2016.
עלווית הרים

| עלווית הרים |
| --- | --- |
 עלווית הרים שנתפסה במהלך טיבוע בדלתת נהר צ'ורוחי, גאורגיה   קריאות, מבצר סנג'י, טאמיל נאדו, הודו 
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: עלוויתיים
סוג:: עלווית
מין:: עלווית הרים
שם מדעי
 Phylloscopus nitidus ‏בליית, 1843
תחום תפוצה
 מפת התפוצה של עלווית הרים   מקייצת   חורפת

עַלְוִית הָרִים (שם מדעי: Phylloscopus nitidus), היא מין של ציפור שיר קטנה בסוג עלווית (לשעבר ממשפחת הסבכיים, כיום במשפחה נפרדת: Phylloscopidae; כאשר הסבכיים משמשים כעל-משפחה) המקננת במערב אסיה וחורפת בתת-היבשת ההודית.
בישראל היא מזדמנת נדירה ביותר, עם עשר תצפיות מאושרות עד היום.
טקסונומיה ואטימולוגיה

שם הסוג Phylloscopus הוא מיוונית עתיקה, מהמילים phullon, "עלה", ו-skopos, "מחפש" (מ- skopeo, "לצפות"). שם המין הספציפי nitidus הוא מלטינית ומשמעותו "זוהר".
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא תוארו תת-מינים שונים.