stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלברט ג'ון לוטולי
פרס נובל

לוטולי זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1960 וזאת על חלקו במאבק נגד האפרטהייד בדרום אפריקה ועל מאמציו לחופש פוליטי, הפרס הוענק לו בטקס הרשמי שנערך באוסלו כשנה לאחר מכן, בשנת 1961.
למרות האיסורים שחלו עליו ולנוכח הלחץ הגובר ברמה הארצית והבינלאומית, ממשלת דרום אפריקה התירה ללוטולי ואשתו לנסוע למשך עשרה ימים כדי להשתתף בטקס הנובל בנורווגיה.
לוטולי תיעב גזענות, אפרטהייד ועליונות לבנה, שהיו חלק מהאמונה הפוליטית והפילוסופיה של משטר האפרטהייד בדרום אפריקה. באמצעות הנהגתו והיותו מודל לדוגמה, נלחם לוטולי כדי ליצור חברה צודקת, לא גזעית בדרום אפריקה, שבה יחברו יחד העם האפריקני וקבוצות גזעיות אחרות ביצירת דמוקרטיה, שבה צבע עורו של אדם אינו משפיע על מקומו בחיים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים של המדינה.
תפיסות אלו הופיעו לאורך נאום קבלת הפרס בתאריך 10 בדצמבר 1961 באוסלו:
ישנה סגידה לכת עליונות הגזע ולעליונותו של הגזע הלבן באופן שסוגדים לאל. רק מעט מהאנשים הלבנים הצליחו להימנע מלהחזיק בתפיסות האלו. רבים מילדיהם לומדים להאמין כי האדם הלבן הוא ללא ספק עליון, יעיל, חכם וחרוץ; האדם השחור, באותה מידה, הוא ללא ספק נחות, עצלן, מטומטם, רע ומגושם. אין כל חדש בתפיסות הללו. כל חלק מאפריקה שהיה כפוף לכיבושו של האדם הלבן, בזמן זה או אחר, ובמסווה זה או אחר, סבל מתפיסה גזענית זו, עד לכדי התגשמותה בצורתה האכזרית של העבדות...
לוטולי ראה את הגזענות האלימה ואת האפליה הגזעית שעומדת בפני אנשים אפריקאים בדרום אפריקה, לא רק בלעדית ליבשת זו, אלא כתופעה כלל-עולמית המהווה חלק מהבעיות המאתגרות אשר עומדות בפני אפריקאים ביבשת. בבחירתו של לוטולי לדון בסוגיה באופן זה הוא מדגיש שוועדת הנובל העלתה את סוגיית זכויות האדם על סדר היום, ולמעשה הצטרפה לתנועה הבינלאומית נגד האפרטהייד.
בנאומו הוא מתייחס לכך:
עדיין ישנם אנשים בעולם כיום, הרואים בבעיית הגזע של דרום אפריקה כהתנגשות פשוטה בין שחור ללבן. ממשלתנו הציגה בקפידה את הדימוי הזה של הבעיה בפני העולם, יש לכך שתי השפעות. זה מבלבל בין הנושאים האמיתיים המונחים על כף המאזניים במשבר הגזע, זה העניק סוג מסוים של כוח לטענות הממשלה, כי בעיית הגזע היא עניין מקומי לדרום-אפריקה. זה למעשה, נוטה לצמצם את השטח שעליו יכול המקרה שלנו להיות מובן טוב יותר בעולם... מזווית אחרת, הפרס הזה לא יכול להיות רק עבורי לבד, לא רק לדרום אפריקה, אלא לאפריקה כולה! אפריקה כיום קרועה בצורה עמוקה בין סכסוכים ומוכה עוד יותר עם סכסוכים גזעיים. כמה מוזר הדבר שאדם מאפריקה צריך להיות כאן כדי לקבל פרס שניתן בעבור העשייה למען השלום והאחווה בין בני אדם.
לכן, לוטולי היה נחוש בדעתו שפרס נובל לשלום לא היה רק עבורו, אלא גם היה שייך לפעילים הדמוקרטים אזרחי אפריקה, שהובילו את החיפוש אחר רוח אנושית שעומדים מאחוריה עקרונות החופש, שוויון, שלום, ודמוקרטיה. זה כולל את הנכונות של אותם פעילים להבין את האנושות ואת המצב האנושי, וגם את המוכנות שלהם להשקיע את עצמם במאבק למען זכויות האדם והחברה באפריקה, למשך כל זמן שיידרש.
שנה לאחר הטקס הרשמי באוסלו, לוטולי לא הורשה לנסוע לממלכה המאוחדת, כאשר הוא קיבל את מינויו כדוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת גלאזגו בסקוטלנד בשנת 1962, באותה שנה בה האוטוביוגרפיה הרשמית שלו ראתה אור.
ההכרה במעמדו של הצ'יף לוטולי כאייקון בינלאומי בנושא כבוד האדם גררה מבקרים רבים לביתו, ביניהם הגיע גם הסנטור האמריקני רוברט קנדי, במסגרת ביקור בלתי רשמי בשנת 1966.
הוקרה

במהלך חייו ולאחר מותו, לוטולי זכה למגוון הוקרות והוענקו לו מעמדי כבוד בדרום אפריקה ומחוצה לה. האיחוד הלאומי של הסטודנטים בדרום אפריקה מינה אותו לנשיא של כבוד ותלמידי אוניברסיטת גלאזגו בחרו בו לרקטור שלהם. בנוסף, המועצה הפרוטסטנטית בניו יורק העניקה לו פרס כבוד.
בדרום אפריקה הוכרז פרס על שמו, שנחשב להוקרה הגבוהה ביותר שניתן לקבל על תרומה לנושאים של דמוקרטיה, זכויות אדם, צדק ושלום.
על אף איסור הפרסום והניסיונות למנוע את הפצתה, האוטוביוגרפיה של לוטולי הופצה מחוץ לדרום אפריקה.
חיים אישיים

באמצע שנות העשרים של המאה העשרים, בעודו מרצה במכללת אדמס פגש לוטולי את אשתו לעתיד, Nokukhanya Bhengu (משמעות שמה הוא "הבהירה" בשפת שבט ה"זולו"). כאשר היא הייתה סטודנטית להוראה. השניים נישאו בשנת 1927. לוטולי ואשתו ביססו את ביתם בגרוטוויל, ונולדו להם שבעה ילדים – שלושה בנים וארבע בנות. הנישואים המאושרים עודדו את חיבתו לשירה, חוש הומור והיכולת להרגיע אנשים. אשתו היוותה גורם תומך גם מבחינה רגשית וגם מבחינה מנטלית בשלבי ההנהגה החברתית שלו וכן במהלך הקריירה הפוליטית המאתגרת שחווה ושכנעה אותו כי לנשים יש תפקיד מרכזי במאבק כנגד האפרטהייד.
יתר על כן, גם המבנה המשפחתי של משפחת לוטולי לא היה מבנה פטריארכלי קונבנציונלי כפי ששרר במשפחות רבות. בנו התייחס לכך: "אבא מעולם הטיל עלינו את מעמדו כראש המשפחה. לכל אחד הייתה הזדמנות שווה לדבר, וניתן כבוד לכולם כך שאף אחד לא נחשב צעיר מידי בשביל להציג את דעתו".
וזאת אף על פי שהיחסים בינו לבין אשתו היו מורכבים. אשתו הייתה המפרנסת העיקרית והיא הייתה הולכת לישון מוקדם מידי ערב בעוד לוטולי היה מקדיש זמן לטיפול ודאגה לילדיו וכן לדיון על בעיותיהם בחיי היומיום בעת שסיימו להגיד תפילות ולשיר מזמורים.
פטירתו ומורשתו

לוטולי נהרג בתאריך 21 ביולי 1967, בגיל 69, כתוצאה מפגיעת רכבת משא בעת שהלך על פסי הרכבת מעל נהר האומוטי ליד ביתו. ב-15 השנים שקדמו למותו, הוא סבל מיתר לחץ דם ועבר שבץ מוחי שהוגדר קל. במשך שמונה השנים האחרונות לחייו, הוגבל בתנועתו על ידי ממשלת דרום אפריקה ולכן לא התרחק מביתו. כאיש מבוגר, נפגמה שמיעתו וראייתו ויש הטוענים שגם זה הוביל למותו שכן הוא לא שמע את הרכבת מתקרבת. חייו, עבודתו ותפיסותיו נשארו כמורשת בדרום אפריקה וביבשת אפריקה בכלל.
ביתו של לוטולי בסטאנגר, נטאל אשר היה מקום מפגשם של האנשים שלחמו במאבק החופש של דרום אפריקה, הוכרז באוגוסט 2004 כמוזיאון. פתיחת המוזיאון הייתה חלק מהשלמת פרויקט מורשתו של אלברט לוטולי, שכללה השקת הרצאה שנתית, חשיפת פסל הברונזה של לוטולי בקוואדוקוזה וכן, הצבת האנדרטה בכנסיית גרואטוויל.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Frederick W. Haberman, Albert Lutuli Biographical, The Nobel Prize, ‏1972
1 2 3  Chief Albert John "Mvumbi" Luthuli, South African History online, ‏2011
1 2 3 4  Albert Luthuli, The Lutuli story" An Autobiographical article", ANC, ‏1961
1 2 3 4 5  Sifiso Mxolisi Ndlovu, On Nkosi Albert Luthuli Nobel Peace Prize Speech, Présence Africaine 185, 2012, עמ' 121–129
1 2 3  The legacy of Albert Luthuli, Brand South Africa, ‏2017
1 2  Alistair Boddy-Evans, Chief Albert Luthuli, .ThoughtCo, ‏2018
1 2  Chief Albert John Mvumbi Luthuli timeline 1800 – 1967, South African History Online, ‏2017
1 2  Mabogo P. More, Albert Luthuli, Steve Biko, and Nelson Mandela: The philosophical basis of their thought and practice, A companion to African philosophy, עמ' 207–215
1 2  Raymond Suttner, The Road to Freedom is via the Cross’ ‘Just Means’ in Chief Albert Luthuli's Life, South African Historical Journal, 4 62, 2010, עמ' 693–715
1 2 3  BIOGRAPHY, Luthuli Museum, ‏2018
↑  Albert Lutuli Facts, The Nobel Prize, ‏2018
↑  Frank N. Magill, The 20th Century Go-N: Dictionary of World Biography, New York: Routledge, 2014
↑ [https://www.haaretz.co.il/0000017f-e528-df5f-a17f-fffe162b0000
אין כותרת ***], באתר הארץ, 23 ביולי 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280805205171  PLWABN: 9810562514005606  BIBSYS: 90598502  BnF: cb15829594c (data)  CiNii: DA0609594X  GND: 118729772  ISNI: 0000 0003 6980 2063  LCCN: n89653401  NLA: 35698649  NTA: 069443084  RERO: 02-A003537524  SELIBR: 330639  SNAC: w6xh0tmc  SUDOC: 174610866  Trove: 1047579  VIAF: 240180824   WorldCat (עם VIAF): 240180824
אראגוזאורוס

| אראגוזאורוס |
| --- | --- |

תקופה
קרטיקון תחתון, 120–130 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: דינוזאוריה
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
אינפרא־סדרה:: זאורופודה
משפחה:: קמרזאוריים
סוג:: אראגוזאורוס
מין:: Aragosaurus ischiaticus
שם מדעי
 Aragosaurus ischiaticus ‏Sanz & Buscalioni & Cladellas & Santafé

אראגוזאורוס (שם מדעי: Aragosaurus) הוא סוג של זאורופוד. המין היחיד המוכר, Aragosaurus ischiaticus, חי באראגון שבספרד אך גם בדרום אמריקה. הוא חי לפני כ-120 עד 130 מיליון שנים, באמצע הקרטיקון התחתון. האראגוזאורוס היה דינוזאור שהילך על ארבע רגליים וניזון מצמחים. אורכו הגיע ל-18 מטרים ומשקלו היה כ-28 טון. בדומה לזאורופודים אחרים, צווארו היה ארוך, זנבו היה ארוך וחזק, ראשו היה קטן וגופו גדול.
ראו גם

גיגאנוטוזאורוס
אסיר של כבוד

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  קן ראסל 
 הופק בידי:  הטלוויזיה של האחים וורנר HBO סרטים
 תסריט:  רון הוצ'ינסון 
 שחקנים ראשיים:  ריצ'רד דרייפוס אוליבר ריד פיטר פירת' בריאן בלסד פיטר ווהן לינדזי אנדרסון
 מוזיקה:  בארי קירש
 צילום:  מייק סאות'ון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  HBO 
 חברה מפיצה:  סרטי HBO 
 הקרנת בכורה:  2 בנובמבר 1991
 משך הקרנה:  88 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אסיר של כבוד (באנגלית: Prisoner of Honor) הוא סרט בריטי שהופק בידי הטלוויזיה של האחים וורנר והופץ בידי HBO. הסרט מתבסס על פרשת דרייפוס.
עלילה

העלילה עוקבת אחר השתלשלותה של פרשת דרייפוס. אלפרד דרייפוס (קנת' קולי) הוא קפטן יהודי בצבא צרפת, המואשם על לא עוול בכפו בריגול לטובת הקיסרות הגרמנית. דרייפוס נמצא אשם, מוגלה לאי השדים ועובר טקס משפיל במהלכו נשללות ממנו דרגותיו.
לוטננט קולונל ז'ורז' פיקאר (ריצ'רד דרייפוס) ממונה כמפקד משרד הריגול הנגדי. פיקאר מקבל הוראה למצוא הוכחות נוספות להאשמתו של דרייפוס, אולם בפועל הוא מגלה כי דרייפוס חף מפשע ושימש כשעיר לעזאזל רק בשל היותו יהודי. פיקאר יוצא למלחמה נגד המערכת הצבאית המושחתת הנחושה להותיר את דרייפוס באי השדים.
הפקה

הרוח החיה מאחורי הסרט היה השחקן היהודי-אמריקני ריצ'רד דרייפוס. דרייפוס העיד כי הוא גדל מתוך מחשבה מוטעית שהוא בן משפחתו של אלפרד דרייפוס, ותמיד חלם להשתתף בסרט עליו. דרייפוס רצה לגלם את דמותו של אלפרד דרייפוס עצמו, אולם עזב את הרעיון כיוון שדרייפוס היה חייב להיות דמות שולית בסרט, לנוכח העובדה שלאורך רוב שלבי הפרשה הוא שהה בגלותו באי השדים. לפיכך החליט דרייפוס לגלם את הדמות הראשית בתסריט - דמותו של ז'ורז' פיקאר. קן ראסל נשכר כבמאי עבור הסרט, אולם באמצע הצילומים דרשו המפיקים לערוך מספר שינויים שראסל לא הסכים להם. לפיכך הוא פרש מהתפקיד ודרייפוס הפך לבמאי עד סוף הצילומים. ראסל החליט להותיר את שמו על הסרט כבמאי למרות זאת.
אנטונייטה סטלה

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1929 פרוג'ה, איטליה 
 פטירה:  23 בפברואר 2022 (בגיל 92) רומא, איטליה 
 שם לידה:  Maria Antonietta Stella 
 מוקד פעילות:  איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1950 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון, EMI, פיליפס רקורדס 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
אנטונייטה סטלה (באיטלקית: Antonietta Stella;‏ 15 במרץ 1929 – 23 בפברואר 2022) הייתה זמרת אופרה איטלקייה, סופרן ספינטו (אנ') מן הטובות ביותר בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, ששמה נקשר בעיקר עם תפקידי ורדי ופוצ'יני.
ביוגרפיה

סטלה, ילידת פרוג'ה, איטליה, למדה באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא. הופעתה הראשונה הייתה בספולטו ב-1950, כליאונורה בטרובדור של ורדי. ב-1951 הופיעה באופרה של רומא כליאונורה בכוחו של גורל, גם היא של ורדי. היא עברה חיש מהר בשירה בין ערי איטליה, נאפולי, פארמה, טורינו, קטניה, ורונה, ונציה ועוד. הופעתה הראשונה בלה סקאלה, מילאנו, בתפקיד דסדמונה באותלו של ורדי, הייתה בשנת 1954, ושם המשיכה לשיר ולקצור הצלחות עד 1963, בתפקידים כגון ויולטה בלה טרוויאטה, אליזבטה בדון קרלו, אמליה בנשף מסכות, אאידה, טוסקה, מימי בלה בוהם, מדאלנה ב"אנדראה שנייה" של ג'ורדאנו, צ'ו-צ'ו-סאן במאדאם באטרפליי ועוד.
בשנת 1955 הופיעה לראשונה באופרה של וינה, בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, באופרה גרנייה בפריז, לה מוניי בבריסל והאופרה הלירית של שיקגו ובשנה שלאחריה, במטרופוליטן אופרה בניו יורק, שם שרה בהצלחה עד 1960, ואז גרמה עזיבתה לפני סוף העונה, בתואנת מחלה, לסכסוך עם הנהלת המטרופוליטן, לאחר שנודע כי ימים אחדים לאחר פרישתה הופיעה על בימת לה סקאלה. הנהלת המטרופוליטן תבעה אותה לדין ונאסר עליה להיכנס לארצות הברית במשך שנתיים.
בלה סקאלה, בשנת 1963, הסתלקה מהפקה של "הנערה מן המערב" של פוצ'יני, כנראה בגלל אי-התאמה בינה לבין הטנור פרנקו קורלי. היא לא חזרה להופיע בלה סקאלה. מסוף שנות ה-60 עד 1975 שרה ברומא.
על הצלחתה של סטלה, כזו של רבות מן הזמרות הנודעות של שנות ה-50 וה-60, העיבה במידת מה התחרות בין מריה קאלאס לרנאטה טבאלדי, אבל היא בנתה לעצמה קריירה ראויה לציון והשאירה כמה הקלטות רבות ערך, שכללו יצירות כמו "לינדה די שאמוני", "הקרב על לניאנו", "האפריקאית" ו"סימון בוקנגרה". היא השתתפה בהפקה של הטלוויזיה האיטלקית ל"אנדראה שנייה", מול מריו דל מונקו וג'וזפה טדאי בשנת 1955, שיצאה בהמשך ב-DVD. אפשר גם לשמוע אותה בשידור של הרדיו האיטלקי ביצירתו של גספרה ספונטיני "אגנס פון הוהנשטאופן" (המבוצעת לעיתים נדירות), מול מונסראט קאבאייה. השידור יצא על גבי תקליטור.
סטלה נפטרה ב-23 בפברואר 2022.
מבחר הקלטות

דוניצטי – "לינדה די שאמוני" – טוליו סראפין (פיליפס, 1956)
ורדי – הטרובדור – טוליו סראפין (DG 1962)
ורדי, לה טרוויאטה – טוליו סראפין EMI, 1955)
ורדי – נשף מסכות – ג'נאנדראה גאוואצני (DG, 1960)
ורדי – דון קרלו – גבריאלה סנטיני (DG, 1960)
ורדי – "סימון בוקנגרה" – פרנצ'סקו מולינרי-פראדלי (צ'טרה, 1951)
ג'ורדאנו – "אנדראה שנייה" – גבריאלה סנטיני (ENT, 1963)
פוצ'יני – לה בוהם – פרנצ'סקו מולינארי-פראדלי (פיליפס, 1957)
פוצ'יני - טוסקה – טוליו סראפין (פיליפס, 1957)
לקריאה נוספת

Operissimo.com
אנה סיוורד

| --- | --- |

 לידה:  12 בדצמבר 1747 איים, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  25 במרץ 1809 (בגיל 61) ליצ'פילד, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  קתדרלת ליצ'פילד 
 שם עט:  Swan of Lichfield 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 תחום כתיבה:  שירה
 סוגה:  רומנטית
 יצירות בולטות:  Louisa, a Poetical Novel 
 
אנה סיוורד (באנגלית: Anna Seward;‏ 12 בדצמבר 1742 – 25 במרץ 1809) הייתה משוררת אנגלייה, שזכתה לכינוי "הברבור של ליצ'פילד".
ביוגרפיה

אנה סיוורד נולדה באיים (Eyam), דרבישייר לאליזבת ותומאס סיוורד, סופר ואינטלקטואל אנגלי. היא הייתה הבת הבכורה ולה אחות בשם שרה (כונתה גם "סאלי"), שנפטרה בגיל 19 ואחים ואחיות נוספים שמתו בילדותם או בלידה שקטה. אביה החזיק בגישה מתקדמת באשר לחינוך נשים, ואף כתב על "זכותן של נשים לספרות". הוא נתן לה חינוך ביתי, ועירב אותה בחוג מכריו שכלל אנשי רוח, ביניהם ארסמוס דרווין וג'יימס בוזוול.
בשנת 1750 אביה קיבל משרת כומר בקתדרלת ליצ'פילד, ולאחר זמן לא רב המשפחה עברה למקום. בשנת 1756 הלכה לעולמה חברה קרובה לבני הזוג, והם אימצו את אחת מבנותיה, הונורה שנייד. סיוורד תיארה את פגישתה הראשונה עם שנייד בשירה "יום השנה".
שנייד הייתה צעירה ב-9 שנים מסיוורד, ובין השתיים התפתחה חברות ולאחר מכן אהבה רומנטית. שנייד התגוררה בבית סיוורד במשך 13 שנה עד שעזבה בשנת 1773 כדי להינשא לפוליטיקאי והסופר ריצ'רד לובל אדגוורת'. סיוורד שימשה כשושבינה לשנייד.
סיוורד פגשה בג'ון סאוויל, כומר בקתדרלה, שחלק איתה את האהבה למוזיקה. הם נסעו יחד לקונצרטים, פסטיבלים והרצאות. כשהייתה בת 23, התאהבו השניים. סאוויל היה נשוי ואב לילדים. אמה של סיוורד אסרה עליה להיפגש איתו ואף אסרה עליה לצאת מהבית, וסיוורד התרעמה על כך וטענה כי זו פגיעה בזכויותיה כאשה: "אם הם ינסו להמשיך ברדיפה התוצאות יהיו נואשות יותר. אהבתי את סאוויל בזכות מעלותיו. הוא מסובך בקשר עם הנשים הנבזיות ביותר. הוא לא יכול להיות בעלי אבל שום חוק עלי אדמות או בשמים לא אוסר עלינו להיות חברים או על החירות לשוחח יחד באופן תמים."
סיוורד התבטאה בגנות הנישואין, אולם היו לה קשרי ידידות רבים. כמו אביה לפניה, גם היא השתייכה לחוג סופרים ומשוררים כמו תומאס דיי, ולקחה חלק בפגישות של אגודת הירח של ברמינגהאם. את זמנה הקדישה לכתיבה. כמה מהסונטות שחברה שייכות למסורת "החברות הנשית", ועוסקות באהבתה להונורה, ואחר כך ביגון על נישואיה ובתחושת הבגידה של הונורה באהבתן. כמו כן כתבה רומן בשם "לואיזה", שהודפס החמש מהדורות, וביוגרפיה של ארסמוס דרווין, שנמנה עם חוג המכרים הקרוב של אביה, והיה דמות משמעותית בחייה. בהכירו בעניין שהפגינה בבוטניקה, הוא עודד אותה להצטרף ל"אגודה הבוטנית של ליצ'פילד" (שבה היו חברים רק הוא עצמו ועוד שני חברים), ואפשר לה לפרסם באנונימיות תחת שם האגודה מאמרים שעסקו ברבייה של צמחים, נושא שנחשב בלתי צנוע לנשים.
בשנת 1780, לאחר מות אמה של סיוורד, עברה לטפל באביה שחלה והלך לעולמו בשנות הארבעים לחייה. עם מותו הוא הוריש לה הכנסה שנתית שאפשרה לה להיות עצמאית כל חייה. סיוורד מעולם לא נישאה.
יצירותיה

יצירותיה של סיוורד כוללות מספר רב של שירים ומכתבים, ביניהן:
אלגיה על קפטן קוק; אליה מתווספת אודה לשמש (1780)
מונודיה על מותו של מייג'ור אנדרה (1781)
לואיזה: רומן פואטי בארבע אגרות (1784)
זיכרונות חייו של ד"ר דרווין (1804) - ביוגרפיה של ארסמוס דרווין
אוסף סונטות מקוריות (1799)
שיר לזכר ליידי מילר (1782) - לזכר פטרוניתה, המשוררת ליידי מילר
עבודותיה השיריות של אנה סיוורד עם תמציות ממכתביה והתכתבותה הספרותית (1810)
ביקורת על יצירותיה

סיוורד לא זכתה לאהדה אצל מבקרי שירה רבים. אחד ממבקריה הבולטים היה הוראס וואלופ, שכתב כי "אין ביצירותיה דמיון ואין בהן חידוש".
לקריאה נוספת

שתי סונטות שלה נכללות בנפלאתה - אנתולוגיה של שירה להט"בית, בעריכת רונן סוניס ודורי מנור, הוצאת חרגול
דמותה מופיעה ברומן The ladies, מאת דוריס גרומבך
הערות שוליים

1 2  Anna Seward – 1742–1809
↑  THE ANNIVERSARY, The poetical works of Anna Seward: with extracts from her literary ..., Volume 1
↑  סונטה X להונורה, באתר פרויקט גוטנברג
↑  Jenny Uglow, The Lunar Men: The Inventors of the Modern World 1730-1810, 2002, עמ' 329
↑  Anna Seward Biography (1742-1809), http://victorian-era.org/
↑  Anna Seward, https://spartacus-educational.com/
↑  Anna Seward, diary entry (May, 1771)
↑  אֹותְָך אני אוהבת כמו עַב גשם, באתר מבחר שירה לסבית קלאסית–מודרנית
↑  Anna Seward, Poem to the Memory of Lady Miller
↑  ביוגרפיה - אנה סיוורד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007437571005171  BIBSYS: 99062868  BnF: cb13189478m (data)  CiNii: DA06590971  GND: 139672427  ISNI: 0000 0000 8106 1040  LCCN: n50001402  NLA: 35491015  NTA: 168141116  RERO: 02-A005674451  SNAC: w6rb78zm  SUDOC: 035438169  Trove: 972092  VcBA: 495/109034  VIAF: 27208300   WorldCat (עם VIAF): 27208300
אנה סטפן

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1979 (בת 45) סיביר, ברית המועצות
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  כפר הנוער דוד רזיאל  בית צבי 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנה סטפן (ברוסית: Aнна Стефан; נולדה ב-13 באוגוסט 1979) היא במאית, שחקנית וכתבת טלוויזיה עיתונאית.
ביוגרפיה

סטפן נולדה בצפון סיביר שברוסיה הסובייטית דאז. הבכורה מבין חמש בנות. אביה העיתונאי אלכסנדר סטופניקוב הוגלה לסיביר, לפני הולדתה. המשפחה נדדה לאוקראינה ואביה נאלץ לעזוב אותם בשל ביקורתו על שלטונות ברית המועצות שהביאה לגירושו. לאחר מכן הם עברו למינסק, בירת בלארוס. לאחר שש שנים בגלות, חבר אליהם האב. סטפן למדה בבית ספר יהודי, הייתה חניכה ולאחר מכן מדריכה בהשומר הצעיר. בבלארוס למדה גיטרה ושירת מקהלה בבית ספר למוזיקה (1994-1989).
בהיותה בת חמש עשרה עלתה לישראל לבדה במסגרת מיזם נעל"ה, שהתה במשך שנה בקיבוץ משמר העמק, בקיבוץ הזורע והייתה בילדותה אצל משפחה מאמצת. למדה בתיכון למדעים על"ה בהרצליה, במגמות היסטוריה, פילוסופיה ומוזיקה בשנים 1995–1998. ב-1997 עלתה משפחתה של סטפן לישראל. אביה לאחר עלייתו ארצה פתח נציגות של רשת הטלוויזיה הרוסית NTV. בין השנים 1997–2001 למדה נגינה בצ'לו בהדרכת לובה רבין בקונסרבטוריון באשדוד.
תפקידים

במה
| תיאטרון | הצגה | מחזאי | תפקיד | במאי | שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| תיאטרון נוצר | הנידפים | ירון אדלשטיין | מור | ירון אדלשטיין | 2017 |
| תיאטרון נוצר | אורסטיאה | אייסכילוס | קסנדרה | אבישי מילשטיין | 2016 |
| תיאטרון בית לסין | עקר בית | ענת גוב | מרינה | אלון אופיר | 2015 |
| תיאטרון מלנקי | ברשת | איבוד ל"רשימות מהמרתף" מאת דוסטויבסקי | ליזה | איגור ברזין | 2014 |
| תיאטרון מלנקי | דברי אלי כמו גשם | טנסי ויליאמס | ווילי \ האישה | איגור ברזין | 2013 |
| תיאטרון מלנקי | הנזיר השחור | אנטון צ'כוב | טניה | איגור ברזין | 2012 |
| תיאטרון הבימה | כוכב יאיר | שלמה מושקוביץ | יוליה, צעירה מחבר העמים | דדי ברון | 2012 |
| תיאטרון מלנקי | גולם | יצירה משותפת של האנסמבל | אמא | איגור ברזין | 2011 |
| תיאטרון נוצר | ערבה | אהרן מגד | חנה | דלית מילשטיין | 2010 |
| בימת קדם | חזור אלינו, פילוקטטס | סופוקלס | קרסידה | אברהם שלום לוי | 2008 |
| קבוצת תיאטרון מסתורין | סינגוגה | פסטיבלים בינלאומיים לתיאטרון חזותי בסיביו, רומניה, לובלין, פולין וירבן, ארמניה. | תלמידת רבי עקיבא | יוליה גיניס | 2007 |
| תיאטרון COSMOS, לונדון | בחאי | סופוקלס | פנטאוס | קריסטוס פרוסיליס | 2007-2006 |
| Playground Studio, לונדון | RETURN | יצירה משותפת לפי עדויות של פליטי מלחמה בבוסניה והרצגובינה | פליטת מלחמה | אנטוניה וינסדור | 2005 |
סרטים
| סרט | במאי | תפקיד | שנה |
| --- | --- | --- | --- |
| נורמן | יוסף סידר | המתרגמת הרוסיה | 2015 |
| ילדי CCCP | פליקס גרצ'קוב | אוקסנה | 2005 |
| קרוב לבית | וידי בילו, דליה הגר | יוליה | 2005 |
| טניה 403 | עודד רסקין | תפקיד ראשי, טניה | 2003 |
| היה או לא היה | נינה וסלבה צ'פלין | בלה פן | 2003 |
טלוויזיה
| סדרה/תוכנית | סוגה | ערוץ | במאי | תפקיד | שנה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| תאגד | סדרת דרמה | YES דרמה | ציון רובין | רעות | 2016 |
| בלו נטלי | סדרת דרמה | YES דרמה | עודד לוטן | אלינה | 2013 |
| טקסי דרייבר עונה שנייה | סדרה קומית | ערוץ 2, רשת | איתן צור | חגית | 2011 |
| טרויקה | מיני סדרה | הוט 3 | לאון פרודובסקי | וורוניקה | 2010 |
| בלו נטלי | סדרת דרמה | YES דרמה | עודד לוטן | אלינה | 2010 |
| מעצר בית | סדרה קומית | ערוץ 2, קשת | רועי פלורנטין | ילנה | 2009 |
| טקסי דרייבר | סדרה קומית | ערוץ 2, רשת | איתן ענר | חגית | 2009 |
| לאהוב את אנה | סדרת דרמה | ערוץ 10 | ציון רובין | כריסטינה | 2008 |
| מאסטרו | סדרה קומית | ערוץ ביפ | רועי פלורנטין | מרינה | 2005 |
| חלומות מתוקים | סדרת קומדיה | ערוץ 1 | ארנון צדוק | יוליה | 2003 |
בימוי\עבודה ככתבת
| תפקיד | יצירה | ערוץ | שנה |
| --- | --- | --- | --- |
| במאית ותסריטאית | The Square of Broken Hopes סרט דוקומנטרי, 50 דקות |  | 2018 |
| תסריטאית, במאית, מפיקה | AH HA VA סרט קצר, 20 דקות | פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2018 | 2017 |
| כתבת | כתבות תחקיר | הטלוויזיה החברתית באינטרנט | מ-2015 |
| כתבת לענייני תרבות | מהדורת חדשות, תוכנית סיכום שבועית, תוכנית בוקר, היועצים | ערוץ 9 | 2013-2015 |
| במאית ודרמטורגית | לקחת נשימה | הצגת יחיד וסדנה מאת עידית נוידרפר | 2012 |
| במאית | ללא גבולות, תוכנית תיירות | ערוץ 9 | 2003-2004 |
| כתבת | תחום חברתי\מדיני | NTV International\RTVI | 2001-2002 |
הערות שוליים

↑  "עקר בית", באתר תיאטרון בית לסין.
↑  שמי אנה, ואני לא מפחדת להיחשף: הותקפתי מינית על ידי משה איבגי, באתר וואלה, 20 ביולי 2020.
אנה סטפן ויוסי פולק בסרט "טניה 403"
אנה סטפן ב"דבר אלי כמו גשם" מאת טנסי ויליאמס, תיאטרון מלנקי.
אנדריאס סטאיקוס

| --- | --- |

 לידה:  1944 (בן 80 בערך) אתונה, ממלכת יוון 
 מדינה:  יוון 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אריסטוטלס של סלוניקי, הקונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה 
 שפות היצירה:  יוונית מודרנית 
 
אנדריאס סטאיקוס (יוונית: Ανδρέας Στάϊκος; נולד ב-1944) הוא מחזאי וסופר יווני, יליד אתונה, שהרבה לתרגם ליוונית מיצירותיהם של סופרים צרפתים בני המאה השמונה עשרה. ספר הביכורים שלו, "אריאטה הגועלית", שחמישה מרישומיו של הצייר יאניס צרוכיס נלווים אליו, לא עורר שום הדים.
ספרו "בישולים מסוכנים", שיצא לאור ביוונית בשנת 1997, תורגם לארבע-עשרה שפות. התרגום העברי, מאת אמיר צוקרמן, ראה אור בהוצאת כתר בשנת 2003.
בשנת 1999 הוא פרסם מחזה על חייו של קונסטנטינוס כריסטומנוס.
אליהו מפולדא

רבי אליהו ב"ר יהודה לייב פורקן מפולדא (מהרא"ף, רא"ף; תט"ו – ד' באדר א' ה'תצ"א, 1731) היה רב בקהילת פולדה שבגרמניה. חיבר פירוש מקיף על סדר זרעים, מסכת שקלים ושלוש בבות נזיקין מהתלמוד הירושלמי.
ביוגרפיה

נולד סמוך לשנת תט"ו בווישניצה שבפולין, ונפטר בד' באדר א' ה'תצ"א, ונקבר בפרנקפורט דמיין.
פירושו לתלמוד הירושלמי

היה הראשון מבין תלמידי החכמים האשכנזיים שכתב פירוש שיטתי ומקיף למסכתות התלמוד הירושלמי. תחילה הדפיס בשנת ה'תמ"ט את פירושו על מסכת שקלים. בהמשך ערך את הפירוש לסדר זרעים שכפי הנראה נכתב עוד בשלהי המאה ה-17 (ההסכמות הראשונות מרבני פולין ניתנו בשנות ה'ת"נ–ה'תנ"א (1690–1691)), אלא שפרסום הפירוש התעכב בכעשרים שנה, עד להדפסתו בשנת ה'ת"ע (1710), כנראה מסיבות כלכליות. אחד התורמים להוצאת הפירוש היה רבי דוד אופנהיים. הפירוש על מסכתות בבא קמא ובבא מציעא נדפס כשמונה עשרה שנה אחר כך, בשנת ה'תפ"ח, והפירוש על מסכת בבא בתרא נדפס בשנת ה'תק"ב (1742), אחרי פטירת המחבר. בהוצאה זו צוין בשער הספר כי מלבד הפירוש שנדפס הותיר המחבר בכתב ידו פירוש על כל התלמוד. הפירוש מתאפיין בבהירות רבה תוך תשומת לב להבנת הסוגיות כאמיתתן, ולעיתים תיקונים מעטים בנוסח התלמוד. הפירוש נדפס מחדש בירושלמי שבהוצאת עוז והדר.
פירוש קרבן העדה (שיצא כארבעים שנה לאחר פירוש מהרא"ף, על סדר מועד בשנת ה'תק"ג (1743)) ראה את עצמו כפי הנראה כממשיך דרכו וכמשלים את פירושו, מכיוון שלא כתב את ביאורו על אותן המסכתות שכבר כתב עליהן מהרא"ף (מלבד מסכת שקלים). ישנו דמיון בין הפירושים גם בשיטת הלימוד, אם כי קרבן העדה נוטה מעט יותר להגיה את לשון התלמוד.
לקריאה נוספת

Yakov Z. Mayer, Elijah of Fulda and the 1710 Amsterdam Edition of the Palestinian Talmud. Studia Rosethaliana, 2020