מרוץ מכוניות
היסטוריה

מרוצי מכוניות החלו בסמוך להמצאת המכונית, המרוץ הראשון נערך מפריז לרואן ב-22 ביולי 1894 על ידי מגזין "לה פטי ג'ורנל" כמבחן אמינות למכוניות התקופה. שנה לאחר מכן, נערך לראשונה מרוץ לשם הספורט. המרוצים הראשונים התקיימו בדרך כלל על דרכים ציבוריות מעיר אחת לאחרת, ב-1903 התרחשה תאונה קטלנית במרוץ מפריז למדריד, ובעקבותיה נאסרו מרוצים בדרכים ציבוריות בצרפת. בתוך מספר שנים הופיעו מרוצים במסלול סגור, באורך של עשרות קילומטרים, אותו הקיפו המתחרים מספר פעמים. אחד מהמרוצים האלו היה המרוץ של לה מאן, שהיה גם המרוץ הראשון שנקרא "מרוץ גרנד פרי" (מרוץ הפרס הגדול), ובכך החל סבב תחרויות באותו השם.
לקראת שנות ה-30 של המאה ה-20 החלו להופיע מכוניות על שנבנו במיוחד למרוצים. הן צוידו במנועי 8 עד 16 צילינדרים בעלי מאות כוח סוס והוגבלו למשקל של עד 750 קילוגרם לפי תקנות המכונות פורמולה. בין היצרנים הבולטים היו גרמנים כדוגמת אוטו יוניון ומרצדס בנץ וצרפתים כדוגמת בוגאטי, דליי ודלהיי. לקראת סוף שנות ה-30 היצרנים הגרמנים השיגו שליטה מוחלטת במרוצי הגרנד פרי, ככל הנראה בעידוד השלטון הנאצי. באותן שנים החלו להתארגן אליפויות בינלאומיות שאיחדו מרוצי גרנד פרי מכמה ארצות. בתחילה חושב ניקוד עבור יצרני המכוניות בלבד, אך ב-1935 נוסדה אליפות הנהגים של ה"גרנד פרי האירופאי" - אליפות זו נערכה מאז מדי שנה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
במקביל למרוצי הגרנד פרי, שהתקיימו במסלולים סגורים, המשיכו להתקיים מרוצים מנקודה לנקודה שכונו מרוצי ראלי. מרוצים אלו התקיימו בדרכים ציבוריות ובאותן שנים התפשטו למדינות מרכז אירופה, בעיקר מסביב להרי האלפים. אופי המרוצים היה שונה מאירוע לאירוע - לעיתים כלל האירוע עצירות בנקודות מסוימות לשם ביצוע מבחני שליטה ברכב, ולעיתים המרוץ התבסס בעיקר על יכולות הניווט וקריאת המפה של הנהגים.
בשנת 1947, לאחר מלחמת העולם השנייה, החלה להתארגן אליפות עולם שבה נקבעו מגבלות מוגדרות (המכונות פורמולה - Formula) למכוניות המשתתפות. סבב המרוצים התרחב ובמקביל החלה להתהוות הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA), שקיבלה את האחריות לקביעת התקנות מאז ועד לימינו. עם התפתחות סבב המרוצים אליפות זו קיבלה את השם פורמולה 1.
ב-1955 החל ה-FIA לארגן אליפות מרוצים שנתית למכוניות ספורט - "אליפות העולם במרוצי סיבולת". המכוניות במרוצים אלו היו מבוססות על מכוניות ספורט סדרתיות, ברמות עדכון שונות והמרוצים התקיימו במסלולים סגורים. במהלך השנים חולקו המרוצים לקטגוריות שונות על פי מבנה הרכב. אירועים מרכזיים באליפות זו היו מרוצי 24 השעות בהן התחרו גם בשעות החשיכה. המכוניות שהתחרו במרוצים אלו היו מכוניות סגורות, בעלות גלגלים המכוסים על ידי גוף המכונית. לעיתים נפתחו קטגוריות ייעודיות למכוניות בעלות גג פתוח ומבנה ייחודי שלא היה מבוסס על מכוניות סדרתיות אך עדיין היה בעל גלגלים מכוסים. לעומת זאת, בתחרויות הפורמולה השונות השתתפו בדרך כלל מכוניות בעלות "גלגל פתוח" (שאינו מכוסה).
בשנות ה-60 עם ההתקדמות בפיתוח כלי רכב המותאמים לנסיעה בשטח התפתחו מרוצי שטח במתכונות שונות. הנפוצים ביותר היו המרוצים בסגנון פשיטת הראלי, כדוגמת מרוץ הבאחה במקסיקו ב-1967 ועשור לאחר מכן ראלי דקר. כלי הרכב המשתתפים היו ייעודיים לשטח או כלי רכב סדרתיים שעברו התאמות ושיפורים.
סוג נוסף של מרוצים שהחל את דרכו בשנות ה-60 הוא מרוצי דראג, בהן התחרו מכוניות במרוצים למרחק קצר (בדרך כלל 400 מטר) בקו ישר. המכוניות המשתתפות נבנו במיוחד כדי להשיג את הזינוק המהיר ביותר.
ב-1973 יסד ה-FIA את אליפות העולם בראלי. באליפות זו השתתפו מכוניות סדרתיות משופרות שבמראן החיצוני הזכירו מכוניות קומפקטיות רגילות, בניגוד למכוניות הספורט. מאפיין נוסף של תחרויות הראלי היה נסיעה בדרכים ציבוריות שאינן משמשות כמסלול מרוצים בדרך כלל, כבישים סלולים ודרכי עפר.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 לא חלו שינויים משמעותיים בסוגי המרוצים. המגמה הכללית הייתה קיצוץ באורכם של המרוצים (מבחינת זמן או מרחק) בעיקר כתוצאה מהעלות ההולכת ועולה של המכוניות והמרוצים עם התקדמות טכנולוגיית כלי הרכב. סוגיה נוספת שהשפיעה רבות על אופי המרוצים היא נושא הבטיחות. מרוצים קוצצו ומותנו ומכוניות הוגבלו כדי להתאים לסטנדרטים מחמירים של בטיחות הנהגים המתחרים והקהל הצופה במרוצים.