stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ים בנקס
הערות שוליים

↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)
↑  ברנדון סמית', Amanda Banks Sworn In As New State Senator, באתר WFYI‏, 16 בדצמבר 2014 (באנגלית)
↑  ניקי קלי, Banks rejoins state Senate after military deployment, באתר The Journal Gazette‏, 9 במאי 2015 (באנגלית)
↑  בריאן פרנסיסקו, Banks announces candidacy for Congress, באתר The Journal Gazette‏, 2 בדצמבר 2015 (באנגלית)
↑  Club for Growth endorses Jim Banks for congress, באתר אינדיאנפוליס סטאר, 18 בספטמבר 2015 (באנגלית)
↑  רבקה היל, Lawmakers urge Tillerson to declassify Qatar counterterrorism agreement, באתר The Hill‏, 20 בדצמבר 2017 (באנגלית)
↑  AP‏, Prominent conservatives fight Indiana GOP platform changes, באתר שיקגו טריביון, 4 ביוני 2018 (באנגלית)
↑  סקוט וולדרמן, House Science Panel Adds Climate-Denying Members, באתר Scientific American‏, 17 בינואר 2017 (באנגלית)
↑  אנה נורת', Controversy over Rep. Ilhan Omar’s PTSD comments reveals how the disorder is misunderstood, באתר Vox‏, 10 בינואר 2020 (באנגלית)
↑  דנה באש, לורן פוקס ואחרים, More than a dozen Republicans tell House they can't attend votes due to 'public health emergency.' They're slated to be at CPAC., באתר CNN‏, 27 בפברואר 2021 (באנגלית)
↑  אנני גראייר ודניאלה דיאז, First on CNN: Watchdog group requests investigation into 13 GOP lawmakers for misusing proxy voting, באתר CNN‏, 10 במרץ 2021 (באנגלית)
↑  דייוויד רייט ושונה מיזל, GOP Rep. Jim Banks announces Indiana US Senate campaign, באתר CNN‏, 17 בינואר 2023 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: B001299
מאיר יהודה גץ

| --- | --- |

הרב מאיר יהודה גץ
 לידה:  15 באוגוסט 1924 ט"ו באב ה'תרפ"ד מנזל בו-זלפה, תוניסיה 
 פטירה:  18 בספטמבר 1995  (בגיל 71) כ"ג באלול ה'תשנ"ה ירושלים, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מדינה:  ישראל, תוניסיה הצרפתית 
 מקום פעילות:  כרם בן זמרה, ירושלים
 תקופת הפעילות:  ? – 17 בספטמבר 1995 
 השתייכות:  ציונות דתית, חרדים לאומיים
 תחומי עיסוק:  רבנות, קבלה כניסה להר הבית
 רבותיו:  הרב שלום יעיש הרב מצליח מאזוז הרב מרדכי שרעבי והרב עובדיה הדאיה
 תלמידיו:  הרב ישראל אביחי
 חיבוריו:  רשפי א"ש - קבלה, גיצי תורה - פירוש קבלי לפרשת השבוע, ויומן הכותל
 
 תפקידים נוספים:  רב הכותל והמקומות הקדושים
 
הרב מֵאִיר יְהוּדָה גֵץ (ט"ו באב ה'תרפ"ד, 15 באוגוסט 1924 – כ"ג באלול ה'תשנ"ה, 18 בספטמבר 1995) היה רב ומקובל ספרדי ששימש כרב הכותל המערבי והמקומות הקדושים וראש ישיבת המקובלים בית אל.
ביוגרפיה

מאיר יהודה גץ נולד בשנת תרפ"ד (1924) במנזל בו זלפה (אנ'), תוניסיה, לשמחה-מסעודה לבית בן עטר, צאצאית אור החיים, ולרב צמח גץ, נצר למשפחת רבנים, והיה השלישי מבין ארבעה אחים. סמוך ללידתו עברה המשפחה לתוניס, שם למד בתלמוד תורה "אור התורה". בעקבות דרישתו החלו ללמוד בתלמוד תורה גם את השפה הצרפתית בנוסף ללימודי הקודש. גץ הצעיר הראה כישרון לשפות ובימי חייו למד גם ערבית, עברית, לדינו, גרמנית, אספרנטו, יידיש, לטינית, רומנית, איטלקית וטורקית. למד גם אצל הרב יהושע פיטוסי.
בשנת 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, נלקח עם יהודים אחרים על ידי גרמניה הנאצית לעבודות כפייה בעיר ביזרטה. במחנה דאג לענייני יהדות, ואף כתב מגילת אסתר מתחת לאף הגרמנים. בט"ו בשבט ה'תש"ג, בחסות הפצצה אנגלית, נמלט במדי חייל שקיבל ועשה דרכו רגלית מביזרטה לביתו, מרחק של כ-60 ק"מ.
בגיל תשע עשרה נשא לאישה את אסתר-סילבט לבית גז, קרובת משפחה רחוקה. הזוג הקים את ביתו בנאבל, מגורי משפחתה של אסתר, שם עבד הרב גץ כמוכר בחנות. באותה עת השתלם במשפטים ולמד בהתכתבות בסורבון. בשנת ה'תש"ו, בהיותו בן עשרים ושתיים, הוסמך לרבנות, בשנת תש"ז הוסמך לעו"ד ונוטריון.
בגיל עשרים ושתיים התמנה לרב העיירה סוק אל-ארבעאא (אנ') בצפון-מערב תוניסיה, שם כיהן גם כחזן, מוהל, ושוחט. אנשי העיירה נקשרו אליו בעבותות אהבה. הוא קרב את הילדים בעירו ללימוד תורה. היה פעיל בתנועה הציונית בתוניס, דרש רבות בשבח ארץ ישראל והשפיע על בני קהילתו לעלות לארץ ועודד את צעירי הקהילה להתאמן בהגנה עצמית ובנשיאת נשק.
לאחר קום המדינה, נענה לקריאת הסוכנות היהודית ויצא בראש קבוצת נערים לגרנובל שבצרפת, בדרכה לישראל. בגרנובל ניהל כשנה מוסד של עליית הנוער ולימד את הנערים תורה, אהבת הארץ וציונות (אחד הנערים שעבר תחת ידו במוסד הוא יצחק חיים פרץ, לימים רבה של רעננה).
ביוגרפיה > העלייה לארץ

בסוף שנת ה'תש"ט (1949) עלה לישראל עם אשתו וארבעת ילדיו והם גרו במעברת חליסה בחיפה, שם עבד תחילה כפועל פשוט בעבודות יזומות של הקק"ל, ולאחר מכן, בזכות שליטתו בשפות שונות, התמנה לפקיד במשרד העבודה.
לאחר חודשים ספורים במעברה, התמנה כרב, חזן, מוהל ושוחט במושב "ההר האדום" שבגליל העליון, ששמו שונה בהמשך לכרם בן זמרה. ייסד את בית הספר החקלאי היסודי "בניהו" ביישוב ושימש כמנהלו, תחילה כבי"ס יישובי ולאחר מכן כבי"ס אזורי וניהל את חיי הרוח של המושב.
בשנת 1952, אף על פי שהיה פטור משירות חובה בהיותו אב לארבעה ילדים, התגייס לצה"ל, שירת בחיל הרגלים ועבר קורס מפקדי מרגמות וקורס קצינים. לימים, שימש כרכז הביטחון של מרום הגליל.
בשנת 1956 הוכתר כאחד מ"בחירי השנה" בידי נשיא המדינה.
במהלך הבחירות לכנסת החמישית בשנת 1961, היה פעיל במפד"ל.
ביוגרפיה > בירושלים

במלחמת ששת הימים שכל את בנו השני אבנר, שנלחם בקרבות בירושלים בחטיבת הצנחנים, בקרב בבית הקברות המוסלמי א-סאהירה בסמוך לחצר המטרה. הרב גץ כאב עד מאוד את נפילת בנו, אך גם התעודד וניחם את משפחתו בעובדה שבנו נהרג על קידוש השם ועל שחרור ירושלים. ידועה בשמו האמרה: "אוי לי שכך קרה לי, ואשרי שזכיתי שבני נפל על שחרור ירושלים".
בשנת ה'תשכ"ח (1968), עברו הרב גץ ואשתו לירושלים על מנת לשהות סמוך לקברו של בנם אבנר בהר הרצל. בתחילה גרו בקרוואן בשכונת תלפיות מזרח, לאחר מכן עברו לשיכונים בשכונת שמואל הנביא, ובשנת תשל"א (1971) הייתה המשפחה בין המשפחות הראשונות שעברו להתגורר ברובע היהודי והשתכנו בבית בו שכן תלמוד התורה הספרדי במהלך המאה ה-19.
ביוגרפיה > בירושלים > כרב הכותל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת תשכ"ט (1969) מינה שר הדתות זרח ורהפטיג את הרב גץ לשמש כרב הכותל, בעקבות מאבק של הרב גץ בוועידה הרפורמית שהייתה אמורה להתכנס בכותל ולקיים תפילה מעורבת בשנת ה'תשכ"ח. תחילה שימש כרב הספרדי לצדו של הרב האשכנזי יוסף משה שכטר, אך לאחר פטירתו של הרב שכטר מספר שנים לאחר מכן לא מונה רב אחר, והרב גץ נשא במשרה לבדו. הוא שהה בכותל יומם ולילה, התמודד עם קבצנים, טיפל בסידור מקומות למניינים השונים ובתחומים נוספים. הרב הקפיד על ניקיון הכותל, וכשהיה רואה לכלוך היה מתכופף להרימו. עם השנים הורחבה משרתו מעבר לרחבת הכותל המצומצמת.
בשנת תשנ"ב (1992) הורחבה כהונתו גם למקומות הקדושים הנוספים ברחבי ישראל.
את תפקידו תיאר כך:
"רש"י אומר "יש אוזניים לכותל", השכינה שורה בכותל והיא קולטת בתוך אבניה את כל פניותיהם ובקשותיהם הפרטיות של עם ישראל. אבל לכותל אין פה, ואדם ששופך את ליבו בכותל, לא מקבל תשובה. אני משתדל להיות לפה לכותל המערבי. אדם מגיע לכותל ועמו מטען צרות שבא לפרוק ליד האבנים האלה. לפעמים מספיק לו שהכאב שהיה עצור בקרבו השתחרר, אבל לפעמים זקוק הוא למילות עידוד. זה תפקידי הפנימי והמרכזי – שכל הבא לכותל עם מטען כאבו, יצא ויישא את קשייו ביתר קלות".
במשך עשרים ושמונה שנות כהונתו כרב הכותל, כתב שנים עשר יומנים המתעדים את הקורה בארץ בכלל ובכותל בפרט ואת סדר יומו בניהול הכותל והתמודדותו עם הקשיים ביישום התפקיד. היומנים כתובים בכתב יד קריא ומסודר, וסדורים לפי שעות וימים. העדכון האחרון נכתב יומיים לפני פטירתו.
הרב גץ יזם את חפירת מנהרות הכותל החל משנת 1969, עקב אחר התקדמות הפועלים והתייעץ עם ארכאולוגים מחד, ועם רבנים מאידך. במהלך חשיפת המנהרות התגלה בין נדבכי הכותל שער אטום, שהרב גץ כינה בשם "שער הכהנים" וקישר אותו עם מעבר תת-קרקעי המוזכר במשנה. הרב גץ התכוון לפורצו בתקווה שהדבר יסייע בזיהוי מקום המקדש ובאיתור אוצרות בית המקדש וארון הברית, שלפי מסורות שונות נגנזו מתחת לקרקע הר הבית. בשנת 1976 התכתב הרב גץ עם הרב מנחם מנדל שניאורסון שהזהירו שלא לפרוץ את השער, והרב גץ קיבל עליו את הדין. חמש שנים מאוחר יותר בשנת תשמ"א, כאשר הוחלט על התקנת בית כנסת במקום (כיום, בית הכנסת ע"ש הרב גץ), נחצבה בשער גומחה לארון קודש, בה נפער חור שמאחוריו נחשפה מנהרה החצובה בסלע מתחת להר הבית. ממדיה היו מרשימים: 28 מטר אורך ושישה מטרים רוחב. בקרקעיתה היו מים רבים ובוץ. ביומנו רשם הרב גץ: "ניגשתי תיכף ומיד למקום ונאחזתי התרגשות עצומה. שעה ארוכה ישבתי מוטל ללא אונים כשדמעות רותחות זולגות מעיניי. ולבסוף אזרתי עוז ובדחילו ורחימו נכנסתי, ישבתי על המדרגות ואמרתי את 'תיקון החצות' כמנהגנו". לאחר התייעצות עם הרבנים הראשיים שלמה גורן ועובדיה יוסף לגבי סוגיית הכניסה להר הבית דרך המחילה, הוחלט לנקזה ולנקותה ולהמשיך לחקור את תת-קרקעית ההר בחשאי, אולם שבעה שבועות לאחר חשיפת המנהרה שודרה ידיעה על כך בקול ישראל. זמן לא רב לאחר מכן החלו מוסלמים להיכנס למנהרה מפתחים שבתוככי הר הבית, ולאחר התפתחות עימותים הורה הדרג המדיני לאטום את הפתח למנהרה בבטון מזוין. ביומניו, השווה הרב גץ את תחושתו לתחושותיהם של היהודים שצפו בחורבן בית המקדש.
ביוגרפיה > ישיבת בית אל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ב-1973 יזם את שיקום את המבנה ההיסטורי של ישיבת המקובלים בית אל ברובע היהודי, שעמד שומם מאז נפילת הרובע במלחמת העצמאות. הוא הקים את הישיבה מחדש ועמד בראשה. שלושה ימים לפני מותו הושלמה בניית הישיבה במקומה המקורי והוא השתתף בחנוכת הישיבה. בראש הישיבה אחריו עומד תלמידו הרב ישראל אביחי.
הרב גץ נפטר בכ"ג באלול ה'תשנ"ה ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים, לצד בנו יאיר שנהרג בשנת 1986 מפגיעת משאית.
שיטתו > היחס לעלייה להר הבית

היחס של הרב גץ לעליה להר הבית היה דו ערכי. כלפי חוץ, צידד בעמדה הרשמית של הרבנות הראשית לישראל שאסרה לעלות להר הבית, ופעל למניעת כניסת יהודים למתחם ההר על ידי קביעת שלט בכניסה שבו נכתב שהרבנות הראשית אוסרת את הכניסה, וכן לתקופה מסוימת היה שומר בשכר שמסביר לאנשים את חומרת האיסור[דרוש מקור]. עם זאת, כאשר נשאל לדעתו סירב להגיב [דרוש מקור], והוא עצמו פעל במסגרת הרבנות הראשית לקדם היתר כניסה של יהודים להר. במכתב שכתב למנכ"ל משרד הדתות בשנת ה'תשמ"א בעקבות עתירה לבג"ץ הבהיר את דעתו: "לית מאן דפליג שעל-פי ההלכה, מותרת הכניסה לשטחים נרחבים מאוד וללא שום הכנה. בשטחים אחרים מותרת הכניסה לאחר טהרה... ורק בשטח מצומצם יחסית... אסורה הכניסה בהחלט". במכתב הוא קובל על היחס לעולים להר הבית וסובר שכל המציאות נוצרה בגלל היחס של המדינה להר, ולכן חובה לדעתו לקיים "ועדת אד הוק" של אנשי מקצוע שתתיר את העלייה.
שיטתו > מיקום בית המקדש

לרב גץ הייתה דעה ייחודית בעניין מיקום בית המקדש על הר הבית. לדעתו, אבן השתייה זה מקום המזבח. נימוקו היה שנפסק ברמב"ם כי: "כל הר הבית הוא כפין על גב כפין" כלומר חללים תת-קרקעיים, חוץ ממקום המזבח שעליו נצטוו "מזבח אדמה תעשה לי".
שיטתו > חידוש מצוות התכלת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הרב גץ סבר שהארגמון קהה קוצים הוא ה"תכלת" המקורי. בזמנו[דרושה הבהרה] טרם הצליחו לייצר ציצית עם פתיל תכלת מארגמון קהה-קוצים, ולכן הטיל בטלית קטן שלו פתיל תכלת על פי אדמו"ר ראדזין.
אישיותו ומשנתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הרב גץ נהג בפרישות כדרך המקובלים, והיה קם לומר תיקון חצות במנהרות הכותל מול מקום קודש הקודשים, לומד עד לתפילת שחרית כוותיקין, לאחר יום עבודה בכותל חזר ללמד בישיבת המקובלים בית אל עד לתפילת ערבית אלא אם כן היה נצרך למשהו אחר. רק בשעות המעטות שבין ערבית לחצות הלילה היה ישן. בהיותו בירושלים התעמק בעולם הקבלה: הניח שלושה זוגות תפילין כדעת האר"י – רש"י, ר"ת, ושימושא רבא – ולבש בגדי לבן כמנהג המקובלים. הרב גץ למד קבלה אצל הרב מרדכי שרעבי והרב עובדיה הדאיה. אף שהיה ידוע כמקובל גדול, סירב לעסוק בקבלה מעשית, במיוחד לאור אזהרת האר"י על כך.
לבניו ותלמידיו הדגיש את נושא השלום כחשוב מכל: "אל תשימו לב למקטרגים... הרבו שלום על כל צעד ושעל", ו"תהא ידכם תמיד פתוחה למתן צדקה".
התנה קבלת תלמידים לישיבה למי שיש "שלום בית" והקפיד לכבד את אשתו. חיבר 6 כללי זוגיות וחינך את משפחתו ותלמידיו בכך.
צוואתו, אותה כתב בגיל ארבעים, מתחלקות לשלוש צוואות: צוואה רוחנית למשפחה, צוואה לקבורה וצוואה לתושבי כרם בן זמרה. בצוואתו הרוחנית למשפחה כתב "אודה לה' בכל לבב אשר זיכני משחר ילדותי לחיות כיהודי, זכיתי ללמוד תורה ודרך ארץ, זכיתי להקים בית נאמן בישראל, זכיתי באשה כשרה ויראת שמים. זכיתי בבנים ובבנות חמישה חומשי תורה ושישה סדרי משנה, האל ברחמיו יגן עליהם".
כתביו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הרב גץ כתב פירוש לתורת הסוד "רשפי אש". כמו כן כתב פרוש לחומש "גיצי תורה" "קונטרס הכותל" ומאמרים אחדים: מאמר ירושלים, מאמר ארץ ישראל, מאמר שלום בית. כמו כן כתב שני שירים על ירושלים - אחד בעת מלחמת ששת הימים ואחד לאחר המלחמה.
במשך 28 שנות כהונתו כרב הכותל, כתב הרב גץ את "יומן הכותל המערבי", בן 12 כרכים. זהו יומן אישי בו תיאר את תפקידו, אך גם מסמך היסטורי בו תיעד מפגשים בין מנהיגי הארץ והעולם, ביקורים יוצאי דופן בכותל וכן פרטים על החפירה הסודית שנועדה לאתר את ארון הברית.
משפחתו

לרב גץ ולרעייתו היו אחד עשר ילדים, חמישה בנים ושש בנות, שלושה נולדו בתוניס, הרביעי בצרפת, ושבעה בארץ. בנוסף אמצו בביתם ילדי אמנה. ביתם היה מלא תמיד באורחים רבים.
הרב גץ שכל שני בנים – בנו השני, אבנר, נהרג במלחמת ששת הימים (לעיל) והבן השביעי, יאיר, מחנך באולפנת צפירה נהרג בשנת 1986 מפגיעת משאית.
אחד מנכדיו הוא שר שלום ג'רבי.
מורשתו

המדרגות העולות מרחבת הכותל לכיוון הרובע היהודי ושער יפו נקראו על שמו: "מעלות הרב מאיר יהודה גץ", וכך גם בית הכנסת ע"ש הרב גץ השוכן במנהרות הכותל, אשר הוקם ביוזמתו, נקרא על שמו לאחר מותו.
לאחר מותו יצא הספר "רב הכותל" על ידי שמחה רז המספר את קורות חייו. וכן סרט שהפיק אדיר זיק "איש האמונה".
משפחתו ממשיכה את מורשתו וביתו ברובע - בית הרב גץ אשר שימש בסוף המאה ה-19 כתלמוד תורה לילדים יהודים מהקהילה הספרדית - משמש כיום כמוקד אירוח לקבוצות ומטיילים המעוניינים להכיר את דמותו של הרב.
בתחילת שנת 2012 השיקו נכדיו סיור אשר עוקב אחר מהלך חייו של הרב ומספר את סיפורה המיוחד של המשפחה, הכולל את נפילת הבן אבנר במלחמת ששת הימים כלוחם בחטיבת הצנחנים. את הסיור מעבירים נכדו יפתח גץ ושחקן התיאטרון עמיחי עזר, אשר ביחד משלבים יצירה עם תיאטרון רחוב.
בשנת 2015 הוקמה עמותת 'בית הרב גץ', שמטרתה להפגיש בין כלל החברה הישראלית לבין דמותו ופועלו של הרב גץ.
בשנת תשע"ח (2018) הוכרז הרב גץ כ"דמות השנה" של החינוך הממלכתי דתי, ודמותו הייתה נושא לשיעורים בגנים ובבתי הספר.
לקריאה נוספת

הילה וולברשטין (כתיבה ותחקיר), שמחה רז (עורך), רב הכותל: מסכת חייו של הרב מאיר יהודה גץ, קול מבשר, תשס"ג.
לילי הורוביץ-גץ, סודות חייו של סבא כותל , הוצאת תמר, תשע"ח
הנ"ל, הצנחן שלא זכה לגעת באבני הכותל: סיפורו של אבנר גץ, הוצאת תמר, תשע"ז
הנ"ל, קדיש יתומה, תשס"ג
משפחת גץ, ממטבחה של סבתונא, ירושלים, תשס"ג
מרים קורן, בגצי תורה מאירה: טיפוח זהות ציונית דתית לאור דמותו של הרב מאיר יהודה גץ זצ"ל, משרד החינוך - אגף הפרסומים, תשע"ח
נועם ושירה ונגרובר, מאיר הכותל, דברי שיר, תשע"ח
הערות שוליים

↑  במקור, משפחת גז, אולם כשעלה לארץ שינה את שם המשפחה ל"גץ"
↑  רז, עמ' 14
↑  רז, עמ' 19–22
↑  רז,עמ' 25
↑  רז, עמ' 24–30 (לפעילות בתנועות הנוער בצעירותו ראו שם, עמ' 17)
↑  רז, עמ' 29-38; לפירוט על מוסד עליית הנוער (ללא אזכור שם המנהל) ראו: לאון לנמן, צרפת - מרכז ההכשרה לחלוצים באירופה, הַבֹּקֶר, 6 בינואר 1950
↑  רז, עמ' 42
↑  רז, עמ' 42-45; ישעיהו עשני, מבצר גלילי חדש, דבר, 11 בינואר 1956
↑  רז, עמ' 58-70
↑  ישעיהו עשני, מבצר גלילי חדש, דבר, 11 בינואר 1956; עדית זרטל, המשעול הצר של כרם בן-זמרה, דבר, 1 ביולי 1966
↑  בחירי השנה בבית הנשיא, הַבֹּקֶר, 3 במאי 1961
↑  מאיר יהודה גץ, עם ישראל נתחשל בזכות תורת ישראל, הצופה, 26 ביולי 1961, המשך
↑  משה נתן, המלחמה על ירושלים, הוצאת אותפז, 1968, עמ' 240; מרדכי גור, הר הבי בידינו!, מערכות, 1974, עמ' 220-224; לילי הורביץ גץ,הצנחן שלא זכה לגעת באבני הכותל: סיפורו של אבנר גץ, הוצאת תמר, תשע"ז
↑  כרמית ספיר ויץ, ‏בעקבות האח: הקרב ממנו בנו של רב הכותל לא שב, באתר מעריב אונליין, 24 במאי 2017
↑  רז, עמ' 107
↑  איל דודסון, ‏לתולדות תלמוד התורה הספרדי בירושלים בשנים 1840–1860 - בחינה מחודשת לאור ניתוח כתובות הקדשה, קתדרה 143, ניסן תשע"ב, עמ' 111-132
↑  רז, "רב הכותל", עמ' 116
↑  רז, עמ' 112–117
↑  הרב מאיר יהודה גץ זצל, באתר רבני בתי ספר
↑  רז, עמ' 138
↑  משנה, מסכת מדות, פרק א', משנה ט'
↑  רז, עמ' 305–306
↑  חפירה סודית וערבים חמושים: התוכנית לחשיפת "ארון הברית", באתר חב״ד און ליין
↑  סוד המערה, באתר ישראל היום
↑  הר הבית חדשות - מכתב היסטורי: על הרבנות להקים ועדת אד הוק שתקבע איך לעלות להר הבית, באתר הר הבית חדשות
↑  רז, 277
↑  עדיאל גץ, למצוא את השיתין מלמטה, הניסיון של הרב גץ לגלות מקום מקום המזבח, ט"ז אלול ה'תשפ"א, באתר חדשות הר הבית
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות בית הבחירה, פרק ה', הלכה א'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות בית הבחירה, פרק א', הלכה י"ג
↑  הרב מאיר יהודה כץ, צוואתו הרוחנית של הרב גץ, עמ' 12, הוצאת ישיבת המקובלים בית אל, ירושלים, תש"ס
↑  כתבי הרב גץ-יומני הכותל-הצוואה-שיר לזכר הנופלים-לשחרור הר הבית-לשלום בית, באתר בית הרב גץ
↑  נדב שרגאי, רב, קצין ומיסטיקן, באתר ישראל היום, 7 בדצמבר 2018
↑  המשפחה מחשיבה את האירוע כפיגוע דריסה כחלק מהאינתיפאדה הראשונה. (רז, עמ' 375–385) מוסדות המדינה מחשיבים את האירוע כתאונת דרכים ושמו של יאיר נפקד מרשימת נפגעי פעולות האיבה; כרטיס הקבר של יאיר גד גץ באתר הר הזיתים
↑  הרב מאיר יהודה גץ זצ"ל, באתר מינהל החינוך הדתי
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יוסף משה שכטר | רב הכותל המערבי והמקומות הקדושים | הבא: שמואל רבינוביץ |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500837605171  ISNI: 0000 0000 5341 4056  LCCN: no2003125013  VIAF: 308266305   WorldCat (עם VIAF): 308266305 
רחוב על שמו בעיר העתיקה
דודי זילברשלג

| --- | --- |

דודי זילברשלג, 2006
 לידה:  15 בפברואר 1958 (בן 67) פתח תקווה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 צאצאים:  מלך זילברשלג 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  zilbershlag
 טוויטר (X):  Dzilbershlag
 www.zilbershlag.co.il
 
דוד חיים (דודי) זילברשלג (נולד בכ"ו בשבט תשי"ח, 15 בפברואר 1958) הוא פרסומאי, עיתונאי, מוציא לאור ועסקן ציבור חרדי. מופיע באמצעי התקשורת כפרשן פוליטי ועל המגזר החרדי.
חיים אישיים

זילברשלג גדל בבני ברק לאמו הייתה חנות פרחים בעיר והוא היה שליח בה. בבחרותו הכיר את האדמור רבי אליעזר מסערט ויזניץ והושפע ממנו ולמד במוסדותיו בחיפה. הוא נישא לרבקה תושבת חיפה ובת החסידות והם התגוררו בירושלים, נולדו להם אחד עשר ילדים מתוכם נפטרו שלושה ממחלת כבד גנטית. מאוחר יותר ובעקבות הפרשיות שתוארו לעיל, שבו להתגורר בחיפה ויש להם עשרות רבות של נכדים ונינים. גיסו הוא מנכ"ל ארגון "עלה", יהודה מרמורשטיין. בנו עוזר נשוי לבתו של יהודה משי זהב, בנו יוסף נשוי לנכדתו של חיים בנט. בנו מלך הוא אושיית רשת ועיתונאי. עבד בתאגיד השידור הישראלי בגל"צ ובערוץ 12.
פעילות ציבורית

חבר הנהלת יד ושם.
Start Up Jerusalem – חבר הנהלה.
חבר ועדת רוקח לבחינת שדורי הרדיו (הרשות השנייה לרדיו וטלוויזיה).
חבר הנהלת המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים.
חבר בדירקטוריונים של רדיו קול חי, עטרה ומוריה.
"עלה" – חבר הנהלת מעונות סיעודיים ושיקומיים של ילדים פגועי מוח.
מייסד הארגון "מפעל חיים" - רשת בתי תמחוי "מאיר פנים" ומחסני ציוד "כח לתת".
המכון הישראלי לדמוקרטיה –חוקה בהסכמה – יועץ הפורום לקידום עריכת חוקה בישראל.
"דו-שיח" – חבר הנהלה בפורום להידברות בין דתיים לחילוניים, באמצעות לימוד משותף ודרך פעילות אמנותית ועוד.
חבר ועדת 40 שנה לירושלים המאוחדת.
"צו פיוס" – חבר בפורום להידברות בין אנשי תקשורת דתיים וחילוניים.
חבר ועדת היגוי לחגיגות ה-60 שנה למדינת ישראל.
יו"ר הנהלת ביה"ח ביקור חולים בירושלים.
פרסים והוקרות

אות הנשיא למתנדב – 2005.
אות הכבוד האישי על התרומה לחברה בישראל מטעם המועצה הארצית לפיתוח חברתי.
אות החסד של ארגון הקהילות האורתודוקסיות בארצות הברית. (OU)
אות גלובס לעסקים למען החברה בישראל - 2002.
מפרסומיו

אוצר מילים - מילון מושגים וערכים לנוער, חמישה כרכים, בני ברק תשמ"ו 1986
רצח בירושלים - ספר על פרשת רצח יעקב ישראל דה-האן, בני ברק תשמ"ז 1987
צדיק לברכה - ספר זיכרון לרבי ברוך הגר, האדמו"ר מסרט ויז'ניץ, ירושלים תשנ"ד 1994
מלך יושב - על קשריו של האדמו"ר הרב ברוך הגר לחצר חסידות בעלז - חיפה תשע"ג 2013
צנצנת המן - תולדות חייו ופועלו של רבי אהרן רוקח, האדמו"ר מבעלזא, ארבעה כרכים, חיפה תשע"ה 2015
בעריכתו:
כרם החסידות – מאסף למשנת ולתולדות החסידות, בהוצאת מכון "זכר נפתלי", 5 כרכים, ירושלים תשמ"א-תש"ן
ביטאון קול ברמה  של חסידי סערט ויז'ניץ
זיכרון קודש לבעל אש קודש - ספר זיכרון ליובל שנים מפטירתו של קלונימוס קלמיש שפירא מפיאסצנה, ירושלים תשנ"ד 1994
ספר היובל - לציון חמישים שנה ליסוד קריית רמת ויז'ניץ בחיפה, חיפה תשס"ה 2005
לקריאה נוספת

דודי זילברשלג, "מצוות ההשתלבות החרדית" (ביקורת על ספרו של משה ארנוולד, החרדים במלחמת העצמאות), בתוך: ניר מן (עורך), עלי זית וחרב: רפואה צבאית, כרך י"ז, בן-שמן: מודן, משרד הביטחון והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, 2018, עמ' 262–268.
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה באתר הרשמי
↑  אבישי בן חיים, דודי זילברשלג מכבס את הכביסה המלוכלכת בחוץ, באתר ynet, 29 בדצמבר 2001
↑  אבישי בר חיים, ביטאון שס נגד דודי זילברשלג, באתר nrg‏, 6 במרץ 2007
↑  הדר קנה, יו"ר עמותת ביקור חולים: "התפטרתי ברגע שנוכחותי הכבידה על המערכת", באתר כלכליסט, 18 באוקטובר 2010
↑  יוסי אלי, חשד לפרשת סחיטה: המפתה והבכיר החרדי, באתר nrg‏, 18 בינואר 2011
↑  משה הלר, נערת הפיתוי: זילברשלג נגד עיסקת הטיעון, באתר ynet, 23 בדצמבר 2012
↑  יוסי אלי, העסקן החרדי מחזיר את נערת הפיתוי לביהמ"ש, באתר nrg‏, 21 ביוני 2013
↑  איתמר אייכנר, חברי הוועד המנהל של "יד ושם": זילברשלג חייב לפרוש מתפקידו, באתר ynet, 30 באוקטובר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299094605171  LCCN: n84123043  VIAF: 105145067154766630749   WorldCat (עם VIAF): 105145067154766630749
פנחס רשיש

פנחס רשיש (1 ביולי 1895 – 20 ביוני 1978) היה פעיל ציוני וראש העיר הרביעי של פתח תקווה.
ביוגרפיה

רשיש נולד בט' בתמוז תרנ"ה למאיר ליבס וגולדה (לבית צייפ) בקוניב, עיירה קטנה ליד אוסטראה (אוסטרוג) - היום באוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית. כילד למד בחדר. בגיל 13 הצטרף לתנועה הציונית "צעירי ציון" באוסטרוה ושימש מאוחר יותר כמזכיר הסניף המקומי. בעקבות מלחמת העולם הראשונה גויס בשנת 1915 לשירות בצבא הרוסי. הוא שוחרר מן השירות ב-1917.
לאחר שחרורו הצטרף אל הוריו שעברו לאודסה, סיים לימודים תיכוניים והחל לימודיו באוניברסיטת אודסה. במקביל היה מזכיר סניף צעירי ציון באודסה, פעיל בארגון ההגנה היהודית ופעיל בתנועת "החלוץ". בהמשך נבחר למרכז התנועה ברוסיה. בשנים 1919-1922 עסק בהברחת צעירים ציונים מרוסיה לבסרביה שהייתה תחת שלטון רומניה.
ב-1922 חזר לפולין ונבחר שם לראש תנועת החלוץ בפולין.
ב-1924 עלה לארץ ישראל והצטרף לפלוגת עין-חרוד אשר ישבה יחד עם פלוגת "מעבר" בפתח תקווה וב-1 במאי 1925 התיישבה בגבעת השלושה. כמו כן היה פעיל במועצת פועלי פתח תקווה. משנת 1928 ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 שהה באירופה בשליחות. עקב פרוץ המלחמה שב ארצה ושימש כמזכיר מועצת פועלי פתח תקווה. בבחירות הראשונות לעירייה בשנת 1940 מונה כסגן ראש העיר. לאחר מלחמת העולם השנייה שוב יצא רשיש לפולין כראש משלחת היישוב. במרץ 1946 מונה למפקד הבריחה בפולין.
בבחירות המקומיות בנובמבר 1950 זכתה רשימת ההסתדרות בראשותו בחמישה נציגים והוא הצליח לגבש קואליציה שכללה את שני הנציגים של מפ"ם, נציג הפועל המזרחי ונציג פועלי אגודת ישראל והוא נבחר לראשות עיריית פתח תקווה ב-3 בינואר 1951. הייתה זו הפעם הראשונה בה נבחר נציג מפלגת פועלים לראשות העיר. אולם ב-10 בינואר 1951 הוציא בג"ץ צו על תנאי המעכב את כניסתו לתפקיד לאחר שנטען שנציג הפועל המזרחי, דוד נוימן, שהצביע עבורו, הוא תושב פג'ה וכלל לא התגורר בפתח תקווה ביום הבחירות. ב-13 בפברואר 1951 קבע בג"ץ סופית שנוימן אינו רשאי להיות חבר מועצה וכהונתו של רשיש בוטלה. ניסיון של רשיש להיבחר שוב לראשות העיר לא צלח, לאחר שבגלל לחץ מצד מועצת גדולי התורה נסוג נציג פועלי אגודת ישראל זמנית מתמיכה בו, בגלל שלא היה דתי, ובמקומו כיהן כראש העיר, מרדכי קראוסמן נציג הפועל המזרחי שנכנס למועצה במקום נוימן, ורשיש היה סגנו. בנובמבר 1951, לאור לחץ של ראשי מפא"י על ראשי הפועל המזרחי במישור הארצי, וסירוב של דוד בן-גוריון לבקר בפתח תקווה עד העברת השלטון לידי נציגי מפא"י, הושגה הסכמה בקואליציה הפועלית על העברת ראשות העיר לידי רשיש. קראוסמן התפטר, רשיש נבחר לראשות העיר וקראוסמן ואידלסון היו לסגניו.
בעקבות טבח כפר קאסם ב-1956 התבקש למנות ועדה לבירור תביעות נפגעי הטבח. הוא העמיד את "זקן השומרים" אברהם שפירא בראשה.
בשנת 1959 נסע רשיש לחוץ לארץ ללא שמינה ממלא מקום, דבר שהביא לאי שקט בקואליציה שלו והביא אותו להודיע על הקדמת חזרתו. בדצמבר 1959 נבחר רשיש לכהונה שלישית בראשות העיר בראש קואליציה שכללה את מפא"י, אחדות העבודה, מפ"ם, מפד"ל, פועלי אגודת ישראל והפרוגרסיבים. רשיש נבחר לכהונה רביעית בנובמבר 1965 אך התפטר שנה אחר כך על פי צו מפלגתו כדי לפנות מקום לסגנו איש מפלגתו ישראל פיינברג, על פי הסכמה שהושגה עוד לפני הבחירות.
במהלך כהונתו התפתחה העיר בתחומים הבאים: הרחבה משמעותית של שטח השיפוט העירוני, קליטת עולים רבים וגידול משמעותי באוכלוסייה, בניית בתי החולים "השרון" ו"בית רבקה", בניית בית העירייה, בית התלמיד ובית "יד לבנים" והקמת שכונת נווה עוז.
פנחס רשיש נפטר בט"ו בסיוון ה'תשל"ח (1978). מנשואיו לאשתו הראשונה שרה נולד לו בן אחד ומאשתו השנייה חדווה לבית מורגנשטיין נולדו לו בן ובת. אשתו חדווה נפטרה בשנת 1970 ושניהם טמונים בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
הנצחה

מספר מוסדות בעיר פתח תקווה קרויים על שמו:
"בית רשיש" בשכונת נווה עוז, המשמש כבית תרבות ומרכז אירועים;
חטיבת הביניים "רשיש" (החטיבה נסגרה בשנת 2021);
רחוב חדווה רשיש, הקרוי על שם אשתו השנייה, כהוקרה על פעולותיה כשליחה בקפריסין.
הערות שוליים

↑  ביה"ד העליון ביטל את בחירת פ. רשיש, דבר, 14 בפברואר 1951
↑  רשיש עומד להיבחר היום ראש עיריית פתח תקווה, מעריב, 11 בנובמבר 1951
↑  רשיש - ראש עיריית פתח תקווה, דבר, 12 בנובמבר 1951
↑  סוכל נסיון להדיח את רשיש, דבר, 23 ביוני 1959
↑  פ. רשיש ראש עיריית פתח תקווה, דבר, 14 בדצמבר 1959
↑  פ. רשיש נבחר בפעם הרביעית לכהונת ראש עיריית פתח תקווה, דבר, 29 בנובמבר 1965
↑  שלמה אנגל, האיש שהנחיל כבוד לעיר, דבר, 23 בדצמבר 1966
↑  ברוך מניב, מכתב למערכת - מעשה לבן, דבר, 1 בינואר 1967