stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קורסון אקינו
חיי נישואיה

אקינו שבה לפיליפינים כדי ללמוד משפטים באוניברסיטת המזרח הרחוק, אולם ויתרה על תוכניתה זו כאשר נישאה בשנת 1965 לבניגנו אקינו, בנו של דובר בית הנבחרים לשעבר. לבני הזוג נולדו חמישה ילדים: בנם בניגנו סימאון אקינו השלישי, שנבחר לסנט הפיליפיני בשנת 2007, וארבע בנות. אקינו התקשתה בתחילה להתרגל לחיי הפרברים לאחר שבעלה נבחר בשנת 1955, בגיל 22, לשמש כראש עיריית קונספציון, בחבל טרלק.
כחבר המפלגה הליברלית, בניגנו אקינו מונה למושל טרלק ובשנת 1967 נבחר לסנט הפיליפיני. בעת שבעלה שימש במשרות מדיניות שונות, אקינו עבדה כעקרת בית, גידלה את ילדיהם ואירחה את עמיתיו הפוליטיים של בעלה, אשר הרבו לבקר בביתם. היא סרבה להצטרף לבעלה בעת שהופיע בנאומים, והעדיפה לעמוד בפאתי האולמות בהם הופיע ולהקשיב לדבריו. למרות זאת בעלה הרבה להיוועץ בה והעריך את עצותיה.
בשנות ה-70 הפך בניגנו אקינו לדמות האופוזיציה הבולטת נגד ממשלת פרדיננד מרקוס ובציבור הפיליפיני פשטו שמועות כי בבחירות של שנת 1973 יתמודד על הנשיאות, לאחר שעל פי החוקה לא היה מרקוס יכול עוד להתמודד על התפקיד. אולם, ב-21 בספטמבר 1972 הכריז מרקוס על משטר צבאי, ומאוחר יותר הכריז על ביטול החוקה הפיליפינית משנת 1935, דבר שאיפשר לו להישאר בשלטון. בגל המעצרים שנערך עם הכרזת המשטר הצבאי נעצר אף בניגנו אקינו ומאוחר יותר נידון למוות. בתקופת מעצרו גברה אדיקותה של קורסון אקינו והיא הקפידה להשתתף במיסה מדי יום. כסמל להקרבה דתית היא אסרה על ילדיה להשתתף במסיבות והיא עצמה הפסיקה ללכת למכון קוסמטיקה, או לקנות בגדים חדשים, עד אשר כומר יעץ לה לשוב ולחיות את חייה באופן רגיל ככל האפשר.
בשנת 1978 החליט בעלה הכלוא להשתתף בבחירות לסנט הפיליפיני. קורסון אקינו יצאה למסע בחירות בשם בעלה ובפעם הראשונה בחייה נאמה בפני קהל נאום פוליטי. בשנת 1980, לאחר התערבות נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, התיר מרקוס לסנטור בניגנו אקינו ולמשפחתו לצאת לגלות בארצות הברית, לצורך קבלת טיפולים רפואיים. המשפחה התיישבה בעיר בוסטון, ומאוחר יותר אקינו נזכרה באותה תקופה כשלוש השנים המאושרות בחיי נישואיה. ב-21 באוגוסט 1983 שב בניגנו אקינו בגפו לפיליפינים ונרצח בשדה התעופה הבינלאומי של מנילה, מיד עם צאתו מן המטוס. שדה התעופה נקרא היום על שם בניגנו אקינו. קורסון אקינו שבה לפיליפינים ימים ספורים אחר כך והשתתפה בהלווית בעלה, בה הלכו למעלה משני מיליון איש אחר הארון.
בחירות 1986

אקינו השתתפה ברבות מהפגנות הענק שנערכו במהלך השנתיים שלאחר רצח בעלה. בשבוע האחרון של חודש נובמבר 1985 הכריז לפתע מרקוס על בחירות בזק שיערכו בפברואר 1986. מיד לאחר ההכרזה היה סנטור סלבדור לאורל, בנו של הנשיא לשעבר, המועמד המוביל של האופוזיציה, תחת איחוד של הארגונים הלאומיים דמוקרטיים. אולם ביוזמת איש העסקים דון רוצ'ס נאספו בתוך שבוע מיליון חתימות בתמיכה למועמדותה של קורסון ("קורי") אקינו לנשיאות.
אקינו הססה בתחילה לרוץ לנשיאות. לבסוף, לאחר שהתבודדה במנזר קתולי לצורך הגות, במשך עשר שעות, נעתרה לבקשות. אקינו הציגה מועמדותה לנשיאות כאשר לאורל רץ כסגנה. בעת מערכת הבחירות האשים מרקוס את אקינו כי היא נתמכת בידי הקומוניסטים והסכימה לחלוק עימם בשלטון ואילו אקינו הגיבה כי לא תמנה חבר מן המפלגה הקומוניסטית לממשלתה. מרקוס אף האשים את אקינו כי היא יוצאת אל מול ארצות הברית בנושא המשך הנוכחות הצבאית האמריקאית בבסיסים בפיליפינים וניסה להשפילה בטענה כי "היא רק אישה" ומקומה בחדר המיטות.
הבחירות שנערכו ב-7 בפברואר 1986 היו רצופות באי סדרים ובטענות על זיופי קולות. את הבחירות ליוו פרצי אלימות, באחד מהם נרצח מושל מחוז אנטיק, אבלו חבייר, מן הבולטים בתומכי אקינו. בעוד שעל פי המניין הרשמי של הקולות מרקוס הוביל באופן עקבי, על פי המניין הבלתי רשמי שאותו ערכו מפלגות האופוזיציה, אקינו קבלה את רוב הקולות. אף על ש-30 טכנאי מחשב אשר עבדו בוועדת הבחירות הממשלתית, עזבו את מקום עבודתם במחאה על הטיית הבחירות, הוועדה הכריזה ב-15 בפברואר 1986, על מרקוס כמנצח הרשמי בבחירות. הבישופים הקתוליים של המדינה, כמו גם הסנאט של ארצות הברית, גינו את מערכת הבחירות, ואקינו קראה לשביתה כללית ולחרם על עסקים הנשלטים בידי תומכי מרקוס. אקינו אף דחתה את הצעות הדיפלומט האמריקאי פיליפ חביב, אשר נשלח על ידי נשיא ארצות הברית רונלד ריגן, להסכם חלוקת השלטון בין מרקוס לאקינו.
המינוי לנשיאה

ב-22 בפברואר 1986 פרצה מהפכת העם בפיליפינים לאחר ששניים מן הבולטים בתומכי מרקוס, שר ההגנה חואן פונס אנרילה, וסגן הרמטכ"ל פידל רמוס, קראו למרקוס להתפטר והתבצרו בשני מחנות צבא מצפון למנילה. אקינו, אשר שהתה בעיר סבו כאשר פרץ המרד, חזרה למנילה והתעקשה להצטרף להמונים אשר התאספו סביב גדרות המחנות כדי לשמש כמגן אנושי לקצינים המורדים. בבוקר ה-25 בפברואר 1986 הושבעה אקינו לתפקידה בידי שופט בית המשפט העליון של הפיליפינים, במועדון פיליפינו בסן חואן. באותו היום הושבע מרקוס בארמון הנשיאות, אולם נמלט מחוץ למדינה באותו הלילה.
שנות נשיאותה

הדרך שבה עלתה אקינו לשלטון, בהפיכה שקטה יחסית, קנתה לה הערכה רבה ברחבי תבל והיא הפכה באחת לסמל לשלטון דמוקרטי. בשנת 1986 היא נבחרה לאשת השנה של המגזין טיים. היא הייתה אף מועמדת באותה שנה לפרס נובל לשלום, אשר הוענק בסופו של יום לאלי ויזל. בחודש ספטמבר 1986 אקינו נשאה דברים בפני מושב משותף של הקונגרס של ארצות הברית וזכתה לתשואות רמות. עם סיום הנאום אמר דובר בית הנבחרים כי היה זה "הנאום הטוב ביותר ששמעתי ב-34 שנותי בקונגרס."
במהלך שש שנות נשיאותה חוקקה אקינו חוקה חדשה לפיליפינים והנהיגה מספר רפורמות חוקיות משמעותיות, כולל רפורמה בתחום מינהל הקרקעות במדינה. בעוד שהיא נהנתה מתמיכת הרוב בשני בתי הקונגרס הפיליפיני, היא התמודדה עם מרי של גורמים קומוניסטים במדינה וכן מספר ניסיונות הפיכה של גורמים ימנים בקרב הצבא הפיליפיני. ממשלתה נאלצה אף להתמודד עם מספר אסונות טבע במדינה. אקינו אף הביאה לסיומה את תקופת הנוכחות הצבאית האמריקאית באיי הפיליפינים.
שנות נשיאותה > רפורמה חוקתית

חודש לאחר שנטלה את מושכות השלטון פרסמה אקינו "הכרזה מספר 3" ובה הוכרזה ממשלתה כממשלה מהפכנית. היא הודיעה על השעיית החוקה משנת 1973, אשר נקבעה בעת השלטון הצבאי, ובמקומה נקבעה כחוקה זמנית "חוקת החירות", וזאת עד לחקיקת חוקה חדשה. היא אף פיזרה את בית הנבחרים הפיליפיני וקבעה הרכב חדש לבית המשפט העליון של הפיליפינים. בחודש מאי 1986 הכריז בית המשפט העליון החדש כי ממשלת אקינו איננה רק ממשלה דה פקטו, אלא שהיא ממשלתה החוקית של ה פיליפינים, אשר חוקיותה הוכרה על ידי קהילת העמים.
אקינו מינתה מועצת חוקה בת 48 חברים כדי לנסח חוקה חדשה. המועצה, אשר בראש עמדה שופטת בית המשפט העליון בדימוס ססיליה מוניוז-פלמה, סיימה את מלאכתה בחודש אוקטובר 1986. חוקת 1987 אושרה במשאל עם בחודש פברואר 1987. החוקה החדשה, כמו גם "חוקת החירות", הותירו בידי אקינו את סמכויות הרשות המחוקקת וזאת עד לכינוסו של בית נבחרים חדש. בית הנבחרים החדש, בהתאם לחוקת 1987, כונס בחודש יולי של אותה שנה. עד לכינוסו אקינו חוקקה שני חוקים חדשים אשר יצרו רפורמה משמעותית בחקיקה הפיליפינית. הראשון, הוא חוק המשפחה של שנת 1987, אשר קבע את כללי המשפט האזרחי בתחום יחסי המשפחה. השני הוא החוק המינהלי של שנת 1987, אשר קבע ארגון מחדש במבנה הממשל. בשנת 1981 אקינו חתמה על חוק הרשויות המקומיות, אשר תרם לביזור סמכויות השלטון המרכזי לידי הרשויות המקומיות, והבטיח להן נתח בהכנסות המיסים.
שנות נשיאותה > רפורמה אגררית

ב-22 ביולי 1987 אקינו פרסמה את "הכרזה מספר 131" ו"צו נשיאותי מספר 229", אשר היתוו את תוכנית הרפורמה האגררית שאותה יזמה. תוכנית הרפורמה הוכרה בחקיקה ב"פקודת הרפובליקה" משנת 1988, הידועה אף בשם "חוק הרפורמה האגררית המקיפה". החוק מסמיך את הממשל לחלק מחדש את האדמות החקלאיות לחקלאים אשר עבדו אותן במעמד של אריסים, וזאת מידי בעלי האדמות אשר זכו לפיצוי הוגן על אובדן אדמותיהם מידי הממשל. לבעלי האדמות לא הותר להחזיק יותר מ-50 דונם אדמה. לבעלי אדמות תאגידיים הותר להעביר חלק מאדמותיהם לידי עובדיהם, או נהנים מתאימים אחרים, תחת להעבירם לידי הממשלה אשר תחלקן בהתאם לתנאי החוק. בשנת 1989 עלה נושא חוקיות הרפורמה האגררית לדיון בבית המשפט העליון של הפיליפינים אשר הכריע כי החוק אינו סותר את החוקה.
שנות נשיאותה > התקוממויות בצבא

בין השנים 1986-1989 אקינו התמודדה עם סדרת התקוממויות בקרב הצבא הפיליפיני בניסיון להפיל את משטרה. רוב הניסיונות היו יוזמת קבוצה בשם התנועה לרפורמה בכוחות המזוינים, אשר הורכבה מקצינים בדרגות הביניים אשר היו בקשר הדוק עם שר ההגנה חואן פונס אנרילה. אף חיילים נאמנים לנשיא לשעבר מרקוס היו מעורבים בחלק מניסיונות הפיכה אלה. חמשת ניסיונות ההפיכה הראשונים דוכאו כמעט ללא אלימות. הניסיון השישי, ב-28 באוגוסט 1987, הסתיים ב-53 הרוגים ולמעלה מ-200 פצועים, כולל בנה של אקינו נוינוי. הניסיון השביעי והאחרון, אשר התרחש בשבוע הראשון של חודש דצמבר 1989, הסתיים ב-99 הרוגים (כולל 50 אזרחים) ו-570 פצועים.
ניסיונות ההפיכה החוזרים פגעו בעבודתה הסדירה של ממשלת אקינו, ואף שהצליחה להתגבר על כולם, הם הצביעו על חוסר יציבות פוליטית וצבא שאינו כפוף במלואו לשלטון המרכזי, והביאו לירידה בביטחון משקיעי חוץ בכלכלת הפיליפינים. על פי הערכות, נזקי ניסיון ההפיכה האחרון, בשנת 1989, הגיעו לסכום של 800 מיליון עד מיליארד פזוס לכלכלת הפיליפינים.
בעקבות ניסיונות ההפיכה בנובמבר 1986 ובאוגוסט 1987 נערך סבב מינויים חדש בממשלת אקינו. לאור מעורבותו של שר ההגנה אנרילה בניסיון ההפיכה בחודש נובמבר 1986, הוא פוטר ממשרתו ב-22 בנובמבר 1986. בסבב המינויים אף פוטר שר העבודה אוגוסטו סנצ'ס, אשר הזדהה עם השמאל, פיטורים אשר נראו כצעד של פשרה לאור דרישות המורדים לטהר את הממשלה מגורמים שמאלניים. לאחר ניסיון ההפיכה של אוגוסט 1987 נראה היה שממשלת אקינו נוטה ימינה, תוך פיטורי בכירים שהזדהו עם השמאל. בניסיון לרצות את גורמי הצבא אף הוכרז על העלאת שכר כוללת בקרב אנשי הצבא.
שנות נשיאותה > אסונות טבע

ממשלת אקינו אף התמודדה עם שורה של אסונות טבע שאירעו במהלך השנתיים האחרונות לכהונתה. בשנת 1990 רעידת אדמה עזה בחבל לוזון הותירה 1,600 הרוגים. בשנת 1991 התפרץ הר הגעש פינטובו, ההתפרצות השנייה בעוצמתה בעולם במאה ה-20. כ-300 איש נהרגו בהתפרצות ואזור נרחב סביב ההר נחרב, תוך אובדן אדמות חקלאיות רבות. אסון הטבע החמור ביותר אירע עם הגעתה של הסופה הטרופית תלמה, בחודש נובמבר 1991, היא גרמה לכ-6,000 הרוגים והייתה לסופה הקטלנית ביותר בהיסטוריה של הפיליפינים.
שנות נשיאותה > סיום כהונתה

על פי החוקה הפיליפינית, נשיא המדינה יכול להיבחר רק לתקופת כהונה אחת של שש שנים. אף שאקינו לא הייתה כפופה להגבלה זו בחוקה, שהרי נבחרה עוד בטרם חוקקה, היא דחתה ניסיונות לשכנעה לנסות ולהיבחר לתקופת כהונה נוספת. תחת זאת היא תמכה בבחירת שר ההגנה בממשלתה, פידל רמוס, אשר עריקתו מצבאו של מרקוס הייתה מכרעת לעלייתה של אקינו לשלטון. רבים מאוהדיה של אקינו, ואף הכנסייה הקתולית, הסתייגו מתמיכתה של אקינו ברמוס. למרות זאת רמוס זכה בבחירות לנשיאות והושבע לתפקידו במקומה של אקינו ב-30 ביוני 1992.
לאחר הנשיאות

עם סיום כהונתה כנשיאה פרשה אקינו מתפקידים פוליטיים. את דרכה לביתה מטקס ההשבעה של ממשיכה בתפקיד העדיפה לעשות במכונית טויוטה פשוטה ולא ברכב שרד ממשלתי, זאת כדי להדגיש את העובדה כי חזרה להיות אזרח מן השורה.
אקינו החלה לפעול בראש קרן אשראי, ללא מטרות רווח, אשר עסקה במתן מיקרו אשראי למוסדות קטנים. היא אף פיקחה על פעילויות רווחה ומתן מלגות באמצעות הקרן על שם בעלה המנוח בניגנו אקינו, וכן פעלה למען קידום תקינות שלטונית.
אקינו הייתה חברה במועצת נשים מנהיגות עולם (באנגלית: Council of Women World Leaders), רשת בינלאומית שבה חברות נשיאות וראשי ממשלה לשעבר, ואשר מטרתה לארגן נשים בעלות השפעה למען קידום שוויון מגדרי. בזמנה הפנוי עסקה אקינו בציור ושמחה להעניק מיצירותיה לחבריה ולמנהיגי עולם.
מחלתה ומותה

ב-24 במרץ 2008 הודיעה משפחת אקינו כי הנשיאה לשעבר אובחנה כחולה בסרטן המעי הגס. מיד לאחר האבחנה הודיעו לה רופאיה כי ככל הנראה לא תאריך חיים מעבר לשלושה חודשים והיא החלה בטיפולים כימותרפיים. בחודש מאי 2008 היא הודיעה לעיתונות כי הטיפולים עלו יפה.
התדרדרות חמורה במצבה החלה בחודש יולי 2009 ובשלב זה היא החליטה להפסיק את הטיפולים הכימותרפיים והתערבויות רפואיות אחרות. אקינו הלכה לעולמה ב-1 באוגוסט 2009 בגיל 76, עקב סיבוכי מחלת הסרטן במעי הגס ממנה סבלה. על מותה הכריז בנה הסנטור בניגנו אקינו השלישי. בני משפחתה דחו את הצעת השלטונות לקיים הלוויה נשיאותית וארגנו בעצמם את טקסי ההלוויה. ארונה הוצג לציבור בקתדרלה של מנילה, כבוד שהיה שמור עד לאותה עת אך ורק לארכיבישופים של העיר. ב-5 באוגוסט 2009 נערך מסע ההלוויה, קהל של מאות אלפים נאסף לאורך המסלול.
פטר וויטק

| --- | --- |

פטר וויטק
 לידה:  8 בינואר 1958 (בן 67) צ'כוסלובקיה קומארנו, צ'כוסלובקיה
 השתייכות:   צבא צ'כוסלובקיה  צבא סלובקיה
 תקופת הפעילות:  1982–2014 (כ־32 שנים)
 דרגה:   גנרל-פורצ'יק
 תפקידים בשירות
 ראש המטה הכללי
פטר וויטק (בסלובקית: Peter Vojtek;‏ נולד ב-8 בינואר 1958) הוא גנרל סלובקי בדימוס, אשר כיהן כראש המטה הכללי הסלובקי בין 2011–2014.
ביוגרפיה

וויטק נולד בקומארנו ב-8 בינואר 1958. בין 1977–1982 הוא למד באקדמיה הצבאית ליפטובסקי מיקולש, ולאחר מכן התגייס לצבא צ'כוסלובקיה. לאחר פירוק צ'כוסלובקיה ב-1993 הוא התגייס לצבא סלובקיה, וב-1997 הוא הפך לסגן מנהל המחלקה לבקרה כללית במשרד ההגנה. ב-1998 הוא הפך למנהל המחלקה. ב-1999 הוא הועבר לשמש כמנהל המחלקה לבקרה מיוחדת. ב-2001 הוא מונה למפקד בריגדת ההגנה האווירית. ב-2010 הוא מונה למפקד כוח התמיכה וההדרכה של הצבא הסלובקי. ב-15 בדצמבר 2011 הוא מונה לראש המטה הכללי הסלובקי. הוא כיהן בתפקיד עד 6 במאי 2014 אז פרש מהצבא. מאז 2021 הוא משמש כנשיא "מועדון הגנרלים של הרפובליקה הסלובקית".
ירדן

ערך זה עוסק בממלכה במזרח התיכון. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
.
ממלכת יַרְדֵּן (בערבית: الأردنّ אל-אֻרְדֻן, השם הרשמי: المملكة الأردنّيّة الهاشميّة אַלְמַמְלַכַּה (א)לְאֻרְדֻנִּיָּה (א)לְהַאשִמִיָּה, הממלכה הַיַרְדֵּנִית הַהַאשִמִית) היא מדינה במזרח התיכון. היא גובלת בצפון בסוריה, במערב בישראל וביהודה ושומרון, בדרום בים סוף (מפרץ אילת) ובערב הסעודית, במזרח בערב הסעודית, ובצפון-מזרח בעיראק. רוב מכריע מאוכלוסיית ירדן, של כ-92%, הם ערבים-מוסלמים מהזרם הסוני. המדינה חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, והיא אף חברה-מייסדת בליגה הערבית.
עם הקמתה נקראה אמירות עבר הירדן (Transjordan Emirate, إمارة شرق الأردن) ובעקבות הפלישה של הלגיון הערבי של עבר הירדן לארץ ישראל המערבית בשנת 1948, כיבוש יהודה ושומרון וסיפוחם לממלכה ההאשמית – שינתה הממלכה את שמה לירדן. לשטח המסופח קראו הגדה המערבית (כאחת מגדות נהר הירדן), לעומת הגדה המזרחית, שבה הוקמה הממלכה הירדנית ההאשמית.
היסטוריה

עדויות לפעילות בני אדם בעבר הירדן המזרחי מתחילות מהתקופה הפלאוליתית. בעוד שאין ממצאים ארכיטקטוניים מאותה תקופה, ארכאולוגים מצאו כלים, כמו סכינים וגרזנים, העשויים צור ובזלת.
היסטוריה > תקופת הברזל

במהלך תקופת הברזל התפתחו בעבר הירדן המזרחי שלוש ממלכות עצמאיות: עמון, מואב ואדום. תושביהן דיברו בשפות שמיות המשויכות לקבוצת השפות הכנעניות, ודומות במיוחד לעברית המקראית. העמונים קבעו את בירתם בעיר רבת עמון, שם שנשאר מזוהה בעברית גם עם בירתה של ירדן המודרנית, עמאן. שם זה הוא גם המקור לשמה הערבי המודרני, עמאן. המואבים התיישבו בחבל הארץ ההררי ממזרח לים המלח וקבעו את בירתם בקיר מואב, הידועה כיום ככרכ. ממלכת אדום הייתה ממוקמת באזור הערבה ובירתה בעיר בצרה.
על-פי התנ"ך, עבר הירדן המזרחי היה לנחלתם של שבטי ראובן, גד וחצי המנשה. שבטים אלו התיישבו בעיקר בחבל הגלעד, השוכן בצפונה של ממלכת ירדן של ימינו. בעקבות זאת, נחשב עבר הירדן המזרחי לחלק מארץ ישראל השלמה.
לכל אורך תקופת הברזל נלחמו עמון, אדום ומואב לסירוגין בממלכות ישראל ויהודה. התנ"ך מציין כי בתקופת שלטון דוד, מלכיהן הוכנעו והעלו מס לממלכתו. עדות ארכאולוגית ליריבות בין בני ישראל לממלכות עבר הירדן התגלתה במצבת מישע, שהוצבה על ידי מישע מלך מואב בשנת 840 לפנה"ס. במצבה, מתגאה מישע בניצחונותיו על ממלכת ישראל, ומספר על מפעלי הבנייה שלו, אותם הוא מקדיש לאל המואבי כמוש. מצבת מישע התגלתה בדיבון בשנת 1868, ונחשבת לאחד הגילויים החשובים בארכאולוגיה של תקופת המקרא בשל היותה העדות החוץ-מקראית הראשונה שנחשפה למתואר בתנ"ך; התיאור המקראי של מרד מישע מופיע בספר מלכים, פרק ג'.
(840 לפנה"ס בקירוב), מצבת הכתובה בשפה המואבית והוקמה לציון ניצחונה של ממלכת מואב על ממלכת ישראל. מצבה זו מביאה גם עדות ארכאולוגית לקיומו של שבט גד.
במאה התשיעית והשמינית לפנה"ס התחרו ביניהן ממלכת ישראל וממלכת ארם דמשק על השליטה בחבל הגלעד. סביב שנת 720 לפנה"ס, נכבשו ישראל וארם דמשק על ידי האימפריה הנאו-אשורית; שינוי מאזן הכוחות והתפתחות דרכי הסחר באזור הביאו לפריחתן של עמון, מואב ואדום. הבבלים השתלטו על האימפריה האשורית לאחר שזו התפרקה בשנת 627 לפנה"ס. על-אף שהממלכות תמכו בבבלים כשאלו צרו על ירושלים בשנת 597 לפנה"ס, הן מרדו באימפריה הבבלית כעשור לאחר מכן. הבבלים הפכו אותן למדינות חסות, ומעמדן זה נשמר תחת השלטון הפרסי וההלניסטי. לאחר כיבוש האזור על-ידי הרומאים בשנת 63 לפנה"ס, איבדו ממלכת עמון וממלכת מואב את זהותן הייחודית, ונטמעו בתרבות הרומית. לאחר גלות בבל, היגרו האדומים לדרום הר חברון שהתרוקן מיהודים, בשל לחצם של הנבטים על ארצם העתיקה. בהמשך נטמעו האדומים בקרב עם ישראל, לאחר שגוירו על-ידי הנשיא החשמונאי יוחנן הורקנוס.
היסטוריה > התקופה ההלניסטית והרומית

בשנת 332 לפנה"ס כבש אלכסנדר הגדול את האימפריה הפרסית והביאו עמו לאזור את התרבות ההלניסטית. לאחר מותו, חולקה האימפריה שלו בין הדיאדוכים. ארץ ישראל ועבר הירדן הפכו לשטח במחלוקת בין בית תלמי שקבע את מושבו במצרים לבין בית סלאוקוס, שהתבסס באזור סוריה. בשלהי התקופה ההלניסטית, התגוררה בעבר הירדן המזרחי אוכלוסייה מעורבת שכללה יהודים, יוונים, ערבים ועמונים. אחד מהשרידים המרשימים ביותר מאותה התקופה הוא עיראק אל-אמיר, ארמון בסגנון ההלניסטי שנבנה על-ידי משפחת בית טוביה היהודית.
הנבטים, נוודים ערביים שמקורם בצפון-מערב ערב הסעודית של ימינו, ניצלו את התפוררותה והיחלשותה של האימפריה הסלאוקית והקימו את ממלכתם באזור הרי אדום ובנגב בסביבות שנת 169 לפנה"ס. במקביל, השטחים ממזרח לנהר הירדן נכבשו בידי המלכים החשמונאים יוחנן הורקנוס ואלכסנדר ינאי. הנבטים צברו הון רב בזכות שליטתם בנתיבי הסחר. הם הקימו את בירתם בעיר פטרה, שפרחה בזכות הקמתם של מערכות השקיה וחקלאות. הנבטים הותירו אחריהם שרידי מבנים מרשימים, כדוגמת מקדש אל-ח'זנה הידוע, החצוב באבן חול. על-פי הסברה המקובלת, האתר נבנה כמאוזוליאום למלך הנבטי חרתת הרביעי.
ב-63 כבש המצביא הרומי פומפיוס את האזור. חבל הפראיה היה לחלק מממלכתו של הורדוס מלך יהודה, בן חסותם של הרומים. בהמשך סופח אזור זה לפרובינקיית יהודה. בשנת 106 לספירה, השתלט הקיסר הרומי טראיאנוס על ממלכת הנבטים ללא קרב, וירדן שולבה באימפריה הרומית כפרוביניקה ערביה. הרומאים העניקו אוטונומיה לקבוצה של ערים הלניסטיות, רובן באזור הגלעד, שנודעו כדקאפוליס. אחת מערי הדקאפוליס, ג'רש נחשבת לאחת הערים העתיקות שהשתמרו בצורה הטובה ביותר.
בשנת 324 לספירה התפצלה האימפריה הרומית, והאימפריה הרומית המזרחית – שנודעה לימים בשם האימפריה הביזנטית – נעשתה לכוח המרכזי באזור עד שנת 636 לספירה. בשנת 380 לספירה, הפכה הנצרות לדתה הרשמית של האימפריה הרומית, ובעבר הירדן, כמו בארץ ישראל, נבנו כנסיות רבות. באתר הארכאולוגי אום א-רסאס אשר בדרום עמאן התגלו 16 כנסיות מהתקופה הביזנטית. בשל שינוי בנתיבי הסחר, העיר פטרה הלכה ואיבדה מגדולתה, עד שלבסוף היא ננטשה. האימפריה הסאסאנית בפרס קראה תיגר על שלטונם של הביזנטים באזור. עבר הירדן המזרחי, כמו ארץ ישראל, נשלטו בידי שתי האימפריות לסירוגין.
היסטוריה > התקופה האסלאמית

במאה ה-7 וה-8 לספירה הייתה ירדן חלק מהאימפריה האומיית (השושלת המוסלמית הראשונה). באותה תקופה הפכה עמאן לעיר מרכזית במחוז דמשק והייתה למקום מושבו של מושל האזור. השם "ירדן" ("אל-אורדון" בערבית) הוטבע על מטבעות נחושת אומיים החל מתחילת המאה השמינית.
בתקופת בית עבאס (750–1258) הוזנחה ירדן ונחלשה בשל שינויים גאופוליטיים. לאחר שקיעת בית עבאס נשלטו חלקים של ירדן על ידי מספר עמים ואימפריות, ביניהם: המונגולים, הצלבנים, האיובים, הממלוכים והעות'מאנים, שבתקופתם הייתה ירדן לחלק ממחוז דמשק.
היסטוריה > המאה ה-21

עבדאללה השני הוביל את ירדן לאימוץ כלכלה חופשית ולקו פרו-מערבי ברור, תוך ניסיון לשמור את מורשת אביו, לאזן בין הגורמים השונים בממלכתו, ולשמור על כיסאה של השושלת ההאשמית, אל מול הזעזועים העוברים על המזרח התיכון בתקופת מלכותו, לרבות האינתיפאדה השנייה, פיגועי 11 בספטמבר ומלחמת עיראק ומלחמת האזרחים הסורית שהובילה לזרם של פליטים עיראקים וסורים סונים למדינתו.
בראשית 2011 התקיימו הפגנות גדולות כנגד שלטונו של עבדאללה, כחלק מגל המחאות בארצות ערב. בפברואר 2011 פיטר המלך עבדאללה את ראש הממשלה סמיר ריפאעי ומינה במקומו את מערוף אל-בח'ית, במטרה לפייס את המפגינים, אך באוקטובר 2011 פיטר את אל-בח'ית, ומינה במקומו את עון אל-ח'סאונה.
ב-3 באפריל 2021 פורסם במספר כלי תקשורת על סדרת מעצרים בחשד לניסיון הפיכה במדינה, אשר תוכנן להתבצע על ידיו אחיו למחצה של המלך עבדאללה השני.
היסטוריה > הסכמי גבולות > ירדן – ערב הסעודית

עד שנת 1965 המוצא הימי מעקבה היה מוגבל. בשנת 1965 נחתם הסכם חילופי שטחים בין ירדן לבין ערב הסעודית. ירדן ויתרה על כ-6,000 קמ"ר של שטחי מדבר נרחבים בפנים היבשה (מעל 6% משטח הממלכה), תמורת רצועת חוף של 12 קילומטרים דרומית לעיר עקבה, דבר שאפשר לה להרחיב את העיר עקבה ונמלה ולהקל על יבוא ויצוא סחורות דרך הים האדום.
היסטוריה > הסכמי גבולות > ירדן – עיראק

הגבול נקבע לראשונה ב-2 בדצמבר 1922 במהלך הסכם ניוקמב-פולה. הבריטים ומלך ירדן, עבדאללה הראשון, הסכימו על גבול המורכב מקו ישר אחד בשנת 1932. הגבול תוקן בשנת 1984 והורכב משישה קווים ישרים. גבול זה נותר על כנו באופן קבוע גם בראשית המאה ה־21.
היסטוריה > הסכמי גבולות > ירדן – ישראל

בשנת 1949, במסגרת הסכמי רודוס, נקבע שלטונה של ירדן בשטחי יהודה ושומרון, שאף סיפחה שטחים אלה בשנת 1950, סיפוח שזכה להכרה באופן רשמי על ידי בריטניה, והכרה דה פקטו על ידי ארצות הברית, פקיסטן ומדינות נוספות בעולם. בשנת 1967 הצטרפה ירדן למצרים וסוריה בלחימה במלחמת ששת הימים, ואיבדה את השליטה בשטחי הגדה המערבית לישראל, שהחילה את החוק הישראלי במזרח ירושלים והחזיקה את שאר השטח (יהודה ושומרון) במעמד של תפיסה לוחמתית. ב-1988 הודיעה ירדן על ויתור על תביעתה ליהודה ושומרון ואש"ף הכריז על הקמת מדינת פלסטין, ללא ציון גבולותיה. בשנת 1994, במסגרת הסכם השלום בין ישראל לירדן, נעשו תיקוני גבול עם ישראל: הוסכם על גבול משותף לאורך התוואי של נהר הירדן, וישראל העבירה לירדן 300 קמ"ר, ביניהם "אי השלום" שהפך לאזור חיץ בו אזרחי שתי המדינות רשאים לשהות, וכן תיירים רבים, ומקום בו נמצאים הסכרים של תחנת הכוח בנהריים. כמו כן הוסכם על חכירה של 2.85 קמ"ר במובלעת צופר בידי ירדן. קטע הגבול מעין גדי ועד בית שאן, הנמצא בין ממלכת ירדן לשטח שנפל בידי צה"ל ב-1967, סומן בצבע שונה וללא הגדרת מעמדו הנוכחי. בנובמבר 2019 אי השלום ומובלעת צופר הוחזרו לירדן בעקבות סיום החכירה של השטח.
היסטוריה > הסכמי גבולות > ירדן – סוריה

בין ירדן לבין סוריה היו סכסוכי גבול במשך עשרות שנים. בשנת 2004 נחתם בין המדינות הסכם חילופי שטחים המבטל את הסכם סייקס–פיקו ההיסטורי. בשטח הירדני שהועבר לסוריה נמצאים שני יישובים ירדניים. בתמורה, ירדן קיבלה מסוריה שטחים מדבריים גדולים הנמצאים לאורך הגבול. פרטי ההסכם סוכמו בוועדה ביטחונית המשותפת לשתי המדינות, שהוקמה ביוזמת עבדאללה השני, מלך ירדן, ונשיא סוריה בשאר אל-אסד. ירדן העבירה לסוריה שטח של כ-3 קמ"ר, הכולל את הכפרים טבריאת וח'רבת עוואד (אנ'), יישובים חקלאיים על אדמה פורייה ובה בארות מים, בסמוך לנחל ירמוך. בכפרים גרות אלפי משפחות. תושבי הכפרים היו אזרחי סוריה לפני הסכמי סייקס-פיקו. לפי ההסכם, ירדן רשאית להקים תחנות התרעה להגנה אזרחית באזור היישובים. בנוסף לשטח הכפרים, העבירה ירדן לסוריה שטח של 2.7 קמ"ר, שבו היא שלטה מעבר לקו הגבול הבינלאומי.
פוליטיקה

ירדן היא מונרכיה חוקתית. בראש המדינה עומד המלך עבדאללה השני שירש את אביו חוסיין אחרי מותו בפברואר 1999.
בירדן ישנן מפלגות פוליטיות, אך הן מהוות רק חמישית מהמושבים. שאר המושבים נתפסים על ידי חברי פרלמנט עצמאיים. במהלך יולי 2012 נחקק חוק שאוסר על הקמת מפלגות דתיות. הבחירות האחרונות נערכו ב־23 בינואר 2013, ולדברי המשקיפים הבינלאומיים היא התנהלה בדרך כלל, באופן נקי והוגן, אך נמתחה ביקורת על צורת הבחירה, והחוק שעל פיו היא התנהלה.
עם הקמת אמירות עבר הירדן (1922), שלט האמיר עבדאללה הראשון כאשר לצדו מספר פוליטיקאים ערבים שהגיעו מסוריה ומארץ ישראל. הבחירה שלו בפוליטיקאים זרים נועדה להדגיש כי לא זנח את חלומו לשלוט על סוריה הגדולה.
יחסי חוץ

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש לתת הסבר כללי על יחסי החוץ של ירדן ולא רק דוגמאות קונקרטיות.