stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רפובליקת פירנצה
היסטוריה > קץ הרפובליקה

לאחר מותו של סבונרולה, הוכתר פיירו זודאריני כשליט לכל החיים בפירנצה. בתקופה זו הרפובליקה החלה להתאושש מן המשברים, ורמת השחיתות בה הייתה קטנה יחסית. בתקופה זו החל גם להתבלט ניקולו מקיאוולי. במהלך מלחמת ליגת קמברה, כבשו צבאות מדינת האפיפיור את פירנצה מחדש. עליהם פיקד הקרדינל ג'ובאני דה מדיצ'י, וכך נפתח עידן מדיצ'י השני בתולדות פירנצה. עם זאת, זמן קצר לאחר שכבש את פירנצה, נקרא הקרדינל ג'ובאני דה מדיצ'י חזרה לרומא. האפיפיור יוליוס השני מת, והוא נקרא להיות נוכח בקונקלווה. גובאני נבחר להיות אפיפיור תחת השם לאו העשירי, ובכך הפכה למעשה פירנצה למדינת חסות של מדינת האפיפיור. לאו מינה כשליט פירנצה את בן דודו ג'וליו דה מדיצ'י.
ג'וליו שלט עד מותו בשנת 1516 של לאו העשירי, אז מונה ג'וליו כאפיפיור החדש תחת השם קלמנס השביעי. הוא הוחלף בידי לורנצו דה מדיצ'י, דוכס אורבינו. באותה תקופה כשאפיפיורים מבני מדיצ'י שולטים ברומא, שרר שקט יחסי מצד הסיעות האנטי-מדיצ'יות בפירנצה. עם זאת, במאי 1527, במהלך מלחמת הליגה של קוניאק, בזזו צבאות האימפריה הרומית הקדושה את רומא וכוחו של האפיפיור נחלש. בפירנצה, אויבי משפחת מדיצ'י ניצלו את חוסר היציבות הפוליטית לסילוק משפחת האפיפיור מעמדות כוח בעיר. שנתיים לאחר מכן, חתם האפיפיור על שלום ברצלונה עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וקיבל את ברכתו לשחזר את שלטון בני מדיצ'י בפירנצה. העיר נכבשה לאחר מצור ממושך.
האפיפיור הגדיל לעשות, ובשנת 1533 מינה את אחיינו אלסנדרו דה מדיצ'י כ"דוכס פירנצה". מעשה זה הפך את פירנצה מרפובליקה לדוכסות שהשלטון בה מועבר באופן רשמי מדור לדור. דוכסות פירנצה אוחדה בהמשך עם הדוכסות הגדולה של טוסקנה, ובני מדיצ'י שלטו בה כדוכסים גדולים עד שנת 1737.
ממשלה

פירנצה נשלטה בידי מועצה שנקראה סיניוריה (signoria), בסיניוריה היו תשעה גברים. ראש המועצה (gonfaloniere), נבחר בהגרלה למשך חודשיים. ראש המועצה היה חייב להיות מעל גיל שלושים, בעל אמצעים כלכליים כלשהם, ללא חובות או פשיטות רגל. כמו כן היה על המועמדים להיות מקובלים על כל הגילדיות הגרלה נקבעה מראש לעיתים קרובות, וראש המועצה היה לרוב בן לאחת ממשפחות האצולה העשירות. חברי הסיניוריה נפגשו מדי יום, ויכלו להגיש הצעות חוק לראש המועצה. ולעיתים הוקמו מועצות מיוחדות למטרות שונות, מועצת מלחמה וכדומה.
מבחינה מנהלית חולקה פירנצה לארבעה מחוזות, אשר חולקו לארבע נפות. המטרה העיקרית של חלוקה זו הייתה כדי להקל על גביית המיסים וגיוס מיליציות.
ראו גם

פירנצה #היסטוריה
דוכסות פירנצה
הדוכסות הגדולה של טוסקנה
בית מדיצ'י
הרפובליקה של ונציה
לקריאה נוספת

G. Brucker, "Florence:The Golden Age, 1138-1737", University of California Press, Berkeley CA, 1998
J. M. Najemy, "A History of Florence: 1200-1575", Blakwell, Malden, MA, 2006
Strathern, Paul Medici: "Godfathers of the Renaissance", Vintage Publishers
Hale, J.R. "Florence and the Medici", Orion books, London
הערות שוליים

↑  Campangni, D., תרגום: Else C. M. Benecke and Ferrers Howell A.G., The chronicle of Dino Campagni, London: J. M.Dent and Company, 1906
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1240233-3 
פלורין מרפובליקת פירנצה
מרד הצ'ומפי
קוזימו דה מדיצ'י, דיוקן מאת ברונזינו
לורנצו דה מדיצ'י
ג'ירולמו סבונרולה
עזורי שרוני

עזורי שרוני (נולד ב-2 באוקטובר 1975) הוא ראש המועצה המקומית אליכין. מכהן בתפקידו משנת 2018.
ביוגרפיה

שרוני נולד וגדל באליכין. בנם של ריקי ושלומי שרוני, למד ביסודי בבית ספר רמב"ם ביישוב ובתיכון אמי"ת כפר בתיה ברעננה. שירת במשמר הגבול כלוחם במג"ב בגזרת שרון וכמפקד כיתה במג"ב ירושלים.
שרוני הוא בעל תואר ראשון במשפטים ממכללת שערי משפט, והיה הבעלים של משרד עורכי הדין עזורי שרוני ושות' משנת 2008 עד 2018.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

שרוני נבחר למועצת אליכין בשנת 2013 כשרשימתו "יחד לדרך חדשה" קיבלה שני מושבים. הוא כיהן כיושב ראש ועדת ביקורת של המועצה עד 2018.
בבחירות שהתקיימו בשנת 2018, התמודד שרוני מול ראש המועצה המכהן מוטי חי. וניצח ברוב גדול של 75% מול 25% וסיעתו קיבלה כ-5 מושבים מתוך 9 מושבי המועצה. בבחירות שהתקיימו בשנת 2024, שרוני שהיה מועמד יחיד לראשות המועצה זכה בתמיכה של 88.3%. סיעתו קיבלה 57% כ-5 מושבים ממושבי המועצה, אשר מהווים רוב במליאה המונה תשעה חברי מועצה.
בנוסף לתפקידו כראש המועצה המקומית אליכין, משמש שרוני במגוון תפקידים ציבוריים הן במסגרת תנועת הליכוד והן במסגרת המוניציפלית. בין הבולטים שבהם: חבר מרכז הליכוד, סגן יו"ר איגוד ערים לאיכות הסביבה שרון - כרמל, חבר באיגוד ערים וטרינרי, חבר הנהלת הוועדה לתכנון ובנייה "שרונים", דירקטור בחברה משק וכלכלה, חבר בוועדות השלטון המקומי (ביטחון, חינוך, זכויות ראשי רשויות, תחבורה ועוד) חבר ברשות ניקוז ונחלים שרון.
חיים אישיים

הוא נשוי להילה, רכזת משאבי אנוש במועצה אזורית עמק חפר, ואב לשלוש בנות. מתגורר באליכין.
הערות שוליים

↑  רון איתן, שרוני רוצה להוביל את אליכין לעידן חדש, באתר "פלאשנט", 11 ביולי 2018
↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 8003, עמ' 3166
↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 12205, התשפ"ד, 17 במרץ 2024
דאנגנרונפה

| --- | --- |

לוגו הסדרה
 כללי
 תאריך הוצאה:  הראשון: 25 בנובמבר 2010  האחרון: 12 בינואר 2017
 סוגה:  משחק הרפתקאות ממוחשב, רומן חזותי, תעלומת רצח, משחק יריות
 פיתוח:  Spike, Spike Chunsoft
 הוצאה לאור:  יפן: Spike Chunsoft   שאר העולם: NIS America
 דרישות תוכנה
 פלטפורמות:  Playstation Portable, Playstation Vita, iOS, macOS, לינוקס, ווינדוס, פלייסטיישן 4
 
 danganronpa.us
דאנגנרונפה (מיפנית: ダンガンロンパ) היא סדרת משחקי וידאו יפנית מסוגת המותחן הפסיכדלי. תעלומת רצח, אשר פותחה בידי ספייק צ׳אנסופט (לשעבר ספייק) עבור קונסולות הפלייסטיישן הניידות ועבור קונסולות הפלייסטיישן 4. הסדרה מכילה שלושה משחקים מרכזיים, משחק ספין אוף, סדרות אנימה (אחת המבוססת על המשחק הראשון ואחת הממשיכה את עלילות שני המשחקים הראשונים בזיכיון), מנגה ונובלה. שם המשחק הוא הלחם של המילים "דאנגן" (弾丸, קליע רובה) ו"רונפה" (論破, סתירה).
שלושת המשחקים המרכזיים בזיכיון עוקבים אחרי קו עלילה דומה; קבוצת תלמידיי תיכון, אשר לכל אחד מהם כישרון "אולטימטיבי" המבדיל ומייחד אותם מיתר בני גילם, נכלאת בתוך בית ספר (במשחק השני התלמידים נלכדים בקבוצת איי נופש), המנוהל על ידי רובוט בצורת דוב, הידוע בשם מונוקומה. מונוקומה כופה על התלמידים מספר חוקים מעוררי יאוש, כאשר המרכזי ביניהם - זה המניע את העלילה - הוא באשר לסיום הלימודים שלהם. חוק זה מגדיר כי על התלמידים להרוג אחד את השני על מנת לסיים את לימודיהם; "הלימודים" יסתיימו רק כשיישארו שניים מהם או כאשר רוצח לא יתפס (ובמקרה זה, רק הרוצח יזכה "לסיים את לימודיו"). המשחקים עוקבים אחרי מקריי הרצח ואחרי "המשפטים הכיתתיים" שמתנהלים לאחריהם, המרכיבים ומקדמים את העלילה המרכזית של כל אחד מהם.
ייחודו של המשחק הוא בסגנון הסוריאליסטי בו מאופיין, אשר מהווה מוטיב מרכזי בסדרה (מתקני הענישה עליהם עולים הרוצחים, צבע הדם בסדרה ורוד זרחני במקום אדום...) ונותן לו נופך פופי. הדבר תרם, בין היתר, לפופולריותה הרבה של הסדרה. הדוגמה הטובה ביותר לכך היא בדמותה של ג׳ונקו אנושימה, האנטגוניסטית המובילה בסדרה, הידועה בתור דמות הגיימינג הפופולרית ביותר בתחום הקוספליי.
המשחקים > Danganronpa: Trigger Happy Havoc

המשחק הראשון בסדרה. במשחק זה, השחקן נכנס לנעליו של מאקוטו נאגי (התלמיד בר המזל) וביחד עם 14 תלמידים נוספים הוא נכלא בתוך בית ספר ששמו Hope's Peak Academy (אקדמיית פסגת התקווה בתרגום חופשי) על ידי דובי בשם מונוקומה, המכריז על משחק הישרדות שלפיו התלמידים לא יוכלו לצאת בתנאי שיהרגו אחד את השני. עם הזמן נאגי מבין כי בית הספר במקור נוהל על ידי ג׳ין קיריגירי, אביה של קיוקו, בת כיתתו, כשמטרתו היה לתת תקווה לכל תלמיד שהרגיש דחוי בחייו האמיתיים בין כותלי בית הספר (שמכאן שמו של בית הספר), אבל בית הספר עבר תהפוכה על ידי אדם המכנה עצמו מאסטרמיינד (Mastermind), שלא רק שמפעיל את מונוקומה, אלא גם אחראי לכך שהתלמידים בבית הספר ירצחו אחד את השני. בסוף המשחק נאגי שורד ביחד עם עוד 5 תלמידים נוספים: קיוקו קיריגירי, ביאקויה טוגאמי, אאוי אסאהינה, טוקו פוקאווה ויאסוהירו הגאקורה תוך שהם מביסים את ג׳ונקו אנושימה, מי שאחראית למאורעות בבית הספר, שאף זלגו מחוצה לו וקיבלו את השם ״הטרגדיה״.
המשחק יצא ב-25 בנובמבר 2010. בעקבות פופולריותו, המשחק עובד לסדרת אנימה אשר יצאה ב-4 ביולי 2013 ולמחזה שיצא בשנת 2014 ושנתיים לאחר מכן אך עם קאסט שונה.
המשחקים > Super Danganronpa 2: Goodbye Despair

המשחק השני בסדרה. במרכז המשחק עומדת דמותו של האג׳ימה הינאטה, נער שכישוריו אינם ידועים. לאחר שהוא נכנס, דלת הכיתה ננעלת ולעברו ולעבר שאר בני כיתתו מגיחה ארנבת ורדרדה בשם אוסאמי. אותה אוסאמי ידועה כארנבת קסומה וכתוצאה מכך הופכת את הכיתה לאי טרופי הנקרא אי ג׳ברווק (Jabberwock Island) ומבקשת שכל התלמידים יהיו נחמדים אחד כלפי השני במהלך הטיול. הכל מתנהל על מי מנוחות עד שערב אחד מגיע מונוקומה, שהופך את אוסאמי למונומי ומשתלט על האי, תוך שהוא משחרר את הגרגולים באי לשמור על האיים האחרים בארכיפלג. גם כאן האג׳ימה מנסה למנוע מחבריו להרוג אחד את השני אך ללא הצלחה. בשלב מאוחר יותר האג׳ימה מגלה כי ארגון בשם ארגון קרן העתיד (Future Foundation) מחזיק אותם באי הזה ואוסאמי היא מעין סוכנת שלהם ביחד עם תלמיד נוסף מהכיתה שמתגלה בהמשך בתור צ׳יאקי נאנאמי (שאף מתגלה ישות וירטואלית בפני עצמה ומגלה כי התלמידים חיים בעולם דיגיטלי). מסתבר כי הארגון ניסה להגן על התלמידים מפני הטרגדיה שהתרחשה בעולם האמיתי והתלמידים הם בעצם משרתים את ג׳ונקו אנושימה (שמתה בסוף במשחק הקודם, אך מצליחה להשאיר ישות דיגיטלית אחריה שמשתלטת על התוכנה בה מאורעות המשחק הנוכחי מתקיימים) בשם הנותרים של היאוש (Remnants of Despair) ולבקשת מאקוטו נאגי, הפרוטגוניסט מהמשחק הקודם, להגן עליהם ולשלוח אותם לעולם וירטואלי בו יוכלו לקיים את חייהם בבטחה רק שלא חשב כי וירוס (מונוקומה עצמו ובסוף ישותה הווירטואלית של ג׳ונקו אנושימה) ישתלט על התוכנה ויעשה בה נזקים רבים. נאגי, ביחד עם קיוקו קיריגירי וביאקויה טוגאמי, מצטרפים לתלמידים בדיון הסופי כדי למגר את הווירוס מהתוכנה ולמנוע מכך שג׳ונקו תשלוט על התלמידים שנותרו בחיים בתוך התוכנה, כולל מי שמת בתוכה (שכן ידוע בדאנגנרונפה 3, ע״ע, מה עלה בגורלם).
טכנית, היה אמור לצאת עיבוד אנימה למשחק (שכן דמותה של מונומי רמזה על כך בסוף האנימה הראשונה), אך בעקבות כישלונה של סדרת האנימה הראשונה פרויקט זה בוטל ועם זאת, זה לא מנע מיוצרי הזיכיון לייצר סדרת אנימה שתמשיך את העלילה (להלן, דאנגנרונפה 3). עם זאת, המשחק עובד למחזה שיצא בשנת 2015 ושנתיים לאחר מכן, כשחלק מהקאסט התחלף.
משחקי ספין אוף > Danganronpa Another Episode: Ultra Despair Girls

עלילת המשחק מתרחשת בין עלילת המשחק השני לאנימה השלישית ובו מגלים מה קרה לקרוביהם של הדמויות מהמשחק הראשון. מסתבר כי על טואווה סיטי (Towa city) השתלטה חבורת ילדים הנקראת לוחמי התקווה (Warriors of Hope) שמטרתם היא להשמיד את המבוגרים בעיר וזאת בגלל אירועים טראומטיים שהם עברו בגללם. את הילדים מנסה לעצור קומארו נאגי, אחותו של מאקוטו מהמשחק הראשון. אל קומארו נלווית טוקו פוקאווה, אחת משורדי המשחק הקודם, שמודאגת ממצבו של ביאקויה טוגאמי (בו היא מאוהבת). כמו כן, מגלים כי נאגיטו קומאדה מהמשחק השני הוא משרת של הילדים. בשונה מהמשחקים האחרים של דאנגנרונפה, מדובר במשחק אקשן ויריות.
Danganronpa 3: The End of Hope's Peak Academy

בניגוד לשני המשחקים הקודמים, דאנגנרונפה 3 יצא בתור שתי סדרות אנימה, הקשורות אחת לשנייה, ספיישל OVA וספיישל נוסף. אותו דאנגנרונפה 3 מהווה בעצם סיכום לסאגה ומהווה מענה לכל השאלות שנשאלו במהלך המשחקים הקודמים. שתי סדרות האנימה מהוות צדדים שונים בעלילת דאנגנרונפה 3.
Danganronpa 3: The End of Hope's Peak Academy > ארק העתיד (未来編 - Mirai-hen)

העלילה ממשיכה היכן שהסתיימה עלילת המשחק השני. ארגון קרן העתיד לוקח לידיו את מאורעות הטרגדיה ולכן מאשים את מאקוטו נאגי בבגידה בגין החלטתו להשאיר את הנותרים של הייאוש בחיים אך עם זאת נתקל במונוקומה, המאלץ אותם להרוג אחד את השני ואף להעצים את הקרע שנוצר ביניהם בעקבות מותה של צ׳יסה יוקיזומה והמחלוקת שנוצרה בין נאגי לקיוסקה מונאקטה. כמו כן, כל חבר ארגון שנכפה עליו מקבל צמיד שבו נאמר לו מה אסור לו לעשות, אחרת הוא ימות. ככל שהעלילה מתקדמת, מתים יותר ויותר חברי ארגון עד שמתגלה סיבת המוות האמיתית: מסתבר כי מי שצופה בסרטונים המופיעים במצלמות שבבניין של הארגון מקבל סכין ומתאבד וזאת בעקבות המניפולציה שנעשית בסרטון לחבר הארגון שהתאבד. כמו כן, מתגלה כי ראש הארגון, קאזו טנגן, הוא המאסטרמיינד שעמד מאחורי המשחק. המשחק מסתיים כאשר ארבעה אנשים שורדים אותו: מאקוטו נאגי, אאוי אסהינה, קיוסקה מונאקטה וריוטה מיטאראי, אשר מחליט לשים סוף למאורעות הטרגדיה והולך לבניין הטלוויזיה הסמוך במטרה להפעיל את סרטון הנוגדן במטרה לתת לכולם תקווה ובמקביל לשטוף את המוח של מי שצופה בו.
Danganronpa 3: The End of Hope's Peak Academy > ארק היאוש (絶望編 - Zetsubō-hen)

העלילה מהווה פריקוול למה שקרה טרם מאורעות המשחקים. לפי אנימה זו, מתגלים מספר דברים:
איך אירועי הטרגדיה החלו
הדמויות מהמשחק השני (מלבד האג׳ימה הינאטה שהיה בקורס מיוחד) היו באותה כיתה ושהמחנכת שלהם הייתה צ׳יסה יוקיזומה
צ׳יאקי נאנאמי אכן הייתה אמיתית ושהיא התאהבה בהאג׳ימה הינאטה בזמן שהיו נפגשים לשחק אחד עם השני, אך נהרגה בידי ג׳ונקו אנושימה
אחותו של פויוהיקו קוזוריו, נאטסומי, נהרגה בידי חברה של מאהירו קויזומי (מה שהוביל להריגתה של מאהירו על ידי פקו פקויאמה במהלך המשחק השני) לאחר שהתגרתה בה מרוב שקינאה בבעלי הכישרונות, כולל אחיה. כמו כן, נאטסומי הייתה באותו קורס של האג׳ימה
הרקע למריבה של רורוקה אנדו עם סייקו קימורה
מושא הערצתה של מיקאן טסומיקי היא ג׳ונקו אנושימה
מיקאן היא זו שהובילה את צ׳יאקי למבוך בו היא נהרגה
ג׳ונקו העבירה שטיפת מוח לכל התלמידים בבית הספר באמצעות הסרטון בו היא הוציאה את צ׳יאקי להורג, כולל לצ׳יסה
הדמויות

גולת הכותרת של המשחקים היא הדמויות. כל דמות במשחק מתאפיינת בכישרון מסוים (מה שמקנה לה את הסטריאוטיפ המאופיין לה), מה שגורם להן להיבחר בקפידה למשחק. הסטריאוטיפים המתייגים את הדמויות מאופיינים בתור SHSL (ראשי תיבות של Super High School Level) (בגרסה היפנית) או Ultimates (בגרסה האנגלית)
הדמויות > המשחק השני

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הג'ימה הינאטה  (ביפנית: 日向 創)
נגיטו קומודאה (ביפנית: 狛枝 凪斗)
אקאנה אווארי (ביפנית: 終里 赤音)
צ'יאקי נאנאמי (ביפנית: 七海 千秋)
פויוהיקו קוזוריו  (ביפנית: 九頭龍 冬彦)
גונדם טנקה (ביפנית: 田中 眼蛇夢)
היוקו סיונג'י (ביפנית: 西園寺 日寄子)
היבוקי מיונדה  (ביפנית: 澪田 唯吹)
קזואיצ'י סודה (ביפנית: 左右田 和一)
מהירו קואיזומי (ביפנית: 小泉 真昼)
ביאקויה טוגמי/המתחזה האולטימטיבי (ביפנית:超高校級の「詐欺師」)
מיקאן צומיקי (ביפנית: 罪木 蜜柑)
נקומורו נידאי (ביפנית: 弐大 猫丸)
פקו פקוימה (ביפנית: 辺古山 ペコ)
סוניה נברמיינד (ביפנית: ソニア・ネヴァーマインド)
טרוטרו הנהמורה (ביפנית: 花村 輝々)
אוסמי/מונומי (ביפנית: ウサミ)
הדמויות > משחק הספין אוף

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הדמויות > דאנגנרונפה 3

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הדמויות > המשחק השלישי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

↑  https://twitter.com/danganronpawiki/status/906296889246670855, Twitter
1 2  ダンガンロンパ THE STAGE 公式サイト, www.cornflakes.jp
↑  Danganronpa Character’s former High Schools list:, So long, bear well (באנגלית)
הלוגו של סדרת האנימה, המבוססת על המשחק הראשון, שיצאה בשנת 2013
בתמונה: קוספליי של ג׳ונקו אנושימה מתוך כנס אנימה ת׳ון 2014. דמותה של ג׳ונקו ידועה בתור אחת הדמויות הפופולריות בתחום הקוספליי
צבי הנדל

צבי הנדל (נולד ב-16 באוקטובר 1949, כ"ג בתשרי ה'תש"י) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם המפד"ל ולאחר מכן מטעם מפלגת תקומה. שימש כראש מועצה אזורית חוף עזה. כמו כן, כיהן כיו"ר הרשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול.
ביוגרפיה

נולד וגדל בטרנסילבניה שברפובליקה העממית הרומנית (כיום ברומניה), להורים ניצולי השואה, שנישאו לאחר מלחמת העולם השנייה. עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1959. כבר בבית הספר התיכון, היה מעין פוליטיקאי צעיר והגיע עד לדרגת סגן יו"ר מועצת התלמידים המרכזית של תל אביב. שירת בצה"ל כמדריך בגדנ"ע. במילואים שירת ביחידת סיור של חיל התותחנים ונטל חלק במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה > גוש קטיף

לאחר נישואיו התגורר בפרדס חנה אך ב-1977 עבר להתגורר במושב גני טל שבגוש קטיף ברצועת עזה. שימש מזכיר וגזבר מועצה אזורית חוף עזה ומונה למנכ"ל החברה לפיתוח אזור קטיף. בשנת 1983 נבחר למועצה האזורית, ומשנת 1988 עמד בראשה. בתקופה זו שימש גם יו"ר דירקטוריון החברה לפיתוח הנגב, חבר בהנהלת מכללת ספיר, וחבר הנהלת איגוד מושבי הפועל המזרחי.
ביוגרפיה > חבר הכנסת וסגן שר

נבחר לראשונה לכנסת ה-14 מטעם המפד"ל, ממנה פרש לקראת שלהי כהונת הכנסת יחד עם חנן פורת והקים את סיעת "אמונים", שבמהרה שינתה את שמה ל"תקומה". כחלק ממפלגה הצטרף לרשימת "האיחוד הלאומי", מטעמה נבחר לכנסות ה-15, וה-16, ולרשימת האיחוד הלאומי והמפד"ל, מטעמה נבחר לכנסת ה-17.
בכנסת ה-15 כיהן כיושב-ראש ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות. שימש תקופה ארוכה כיושב ראש השדולה החקלאית בכנסת. במהלך כהונתו בכנסת יזם חוק הקובע כי בעבירות רצח, ניסיון לרצח וקשר, שבוצעו כלפי מי שכיהן כראש הממשלה בעת ביצוע העבירה, לא תהיה תקופת התיישנות.
בממשלתו השנייה של אריאל שרון כיהן כסגן שרת החינוך, התרבות והספורט לימור לבנת, עד לפרישת סיעת האיחוד הלאומי מהקואליציה ב-6 ביוני 2004 על רקע תוכנית ההתנתקות.
ביוגרפיה > חבר הכנסת וסגן שר > המאבק בהתנתקות

בי"ט בחשוון ה'תשס"ה (3 בנובמבר 2004), בקריאה ראשונה בהצעת החוק ליישום תוכנית ההתנתקות - הצביע הנדל נגד.
חלק ניכר ממאמציו הפרלמנטריים של הנדל באותה עת הושקעו במאבק למען מתיישבי גוש קטיף, ובחיזוק מהלכי הימין בכנסת. בהקשר זה פרסם את הביטוי "עומק העקירה כעומק החקירה", שאותו טבע יוסי שריד, בהתייחסו לחקירות כנגד ראש הממשלה אריאל שרון, שנוהלו במקביל לשינוי שנתפס בציבור בעמדותיו המדיניות וההחלטה על תוכנית ההתנתקות. הנדל גרם לסערה כשהשווה את התנהגות השוטרים הישראלים בתוכנית ההתנתקות לזו של אדולף אייכמן ובאומרו מעל בימת הכנסת כי "רק מילאו פקודות". התבטאות זו עוררה ביקורת חריפה, כולל של "יד ושם" שהאשים אותו בכך שדבריו גובלים בהכחשת השואה.
ב-2005 פונה צבי הנדל יחד עם תושבי גני טל מביתו שבגוש קטיף במסגרת ביצוע תוכנית ההתנתקות. תהליך התמודדות משפחתו עם הפינוי עמד במרכז הסרטים התיעודיים "קטיף" ו"קטיף אחרון".
לאחר ההתנתקות

ב-1 באוגוסט 2010 מונה ליו"ר הרשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול על ידי הממשלה. מדובר בתפקיד ייצוגי ללא שכר. משמש כיום כמנהל המקצועי של הקמת בית העלמין האזורי בגוש דן.
חיים אישיים

נשוי ואב לארבעה ילדים. מתגורר ביישוב הקהילתי דתי יד-בנימין שבשפלה.
דודנו מצד אביו הוא חבר הכנסת לשעבר ושר התקשורת לשעבר, יועז הנדל.
הערות שוליים

↑  באתר הכנסת
↑  יוסי שריד,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'השוואת שווא, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2010
↑  אילן מרסיאנו,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'הנדל על השוטרים: "גם אייכמן רק מילא פקודות", באתר ynet, 25 ביולי 2005
↑  אילן מרסיאנו,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'יד ושם: שימושו של ח"כ הנדל בשואה חסר אחריות ופוגע, באתר ynet, 25 ביולי 2005
↑  אישור מינוי חבר במועצת הרשות הלאומית למלחמה בסמים, החלטה מספר 2180 של ממשלת ישראל השלושים ושתיים, משנת 2010,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'באתר של משרד ראש הממשלה
↑  נריה מדמוני, מאיר פרייליכמן, צבי הנדל מבין את האחיין שלו יועז; אחרי הכל, הוא מכיר היטב את ביבי, באתר אקטאוליה יהודית, ‏11 ביולי 2022
↑  ציוץ של יועז הנדל, באתר טוויטר, ‏5 בספטמבר 2018
| יושבי ראש ועדת הקליטה, העלייה והתפוצות של הכנסת |
| --- | --- | --- |
| יושבי ראש ועדת העלייה והקליטה (1977–1999) | גאולה כהן • רוני מילוא • עוזי ברעם • מרים גלזר-תעסה • מיכאל קליינר • עמנואל זיסמן • נעמי בלומנטל |  |
| יושבי ראש ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות (החל מ-1999) | נעמי בלומנטל • צבי הנדל • קולט אביטל • מיכאל נודלמן • ליה שמטוב • דני דנון • יואל רזבוזוב • אברהם נגוסה • דוד ביטן • עודד פורר • גלעד קריב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009451777305171  VIAF: 650161152489635190007   WorldCat (עם VIAF): 650161152489635190007
יהדות קרלסרוהה

בית הכנסת הישן בקרלסרוהה, בסביבות 1810, ה'תק"ע
הקהילה היהודית בעיר קרלסרוהה שבדרום-מערב גרמניה קיימת מתחילת המאה ה-18. בתחילת המאה ה-20 הייתה בקרלסרוהה קהילה יהודית גדולה, מפוארת ומבוססת, שמנתה ב-1925 למעלה מ-3,300 תושבים. רוב היהודים נרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם בתקופת השואה. לאחר המלחמה היהודים חזרו להתיישב בעיירה באיטיות, וכיום רשומים בקהילה כ-900 יהודים.
היסטוריה

היהודים הגיעו לקרלסרוהה כבר ב-1720, כאשר בשנה זו מנתה הקהילה היהודית 9 משפחות בלבד. ב-1722 העניק הרוזן של קרלסרוהה ליהודי העיר כתב חסות מיוחד למשך 30 שנה, שקבע בין היתר כי זכות ישיבתם של היהודים במקום מותנית בבעלות על רכוש ששוויו 500 גולדן לפחות.
ב-1723 נפתח בית עלמין יהודי בעיר. בשנת 1725 כבר היה ברשות הקהילה בית כנסת עם מקווה ובניין נוסף, ששימש בית חולים ואכסניה לעניים. ב-1733 היוו היהודים 12% מהאוכלוסייה, כ-280 נפשות מתוך 2400. עם גידולו של היישוב היהודי התפרסמו הגבלות שנועדו לבלום ריבוי ניכר של ציבור יהודי. ב-1734 התנה השליט את זכותם של יהודים חדשים לבנות בית בקבלת היתר מפורש ממנו. זמן מה אחר כך התלוננו התושבים בפני השליט על ריבוי היהודים בעיר.
בתוך כמאה שנה, בשנת 1825, גדלה אוכלוסיית העיר הכללית ל-22 אלף איש, ובמקביל גדלה האוכלוסייה היהודית מ-280 ל-900 נפש. בשנת 1826 נסגר בית העלמין הישן ונפתח בית עלמין חדש. ב-1865 נפתח בית ספר יסודי פרטי לנערים חרדים, בשנת הלימודים הראשונה למדו בו 51 תלמידים.
בתחילת המאה ה-20 הייתה בקרלסרוהה קהילה יהודית גדולה, מפוארת ומבוססת, עם מעל 3,300 תושבים יהודים (נכון לשנת 1925).
הנהגת הקהילה היהודית הייתה מורכבת מוועד הקהילה בן שבעה חברים. בתפקיד הרב הראשי של הקהילה שימש ד"ר הוגו שיף, ועוזרו היה הנס אנדורן.
ברשות הקהילה היו מבני ציבור ורכוש רבים: בית כנסת ראשי ומפואר, מבנה למקווה טהרה, שני בתי עלמין (ישן שהיה סגור, וחדש), ספרייה, בניין ובו בית ספר לדת, אולם תפילה, לשכת סעד ובית תמחוי, שני בתי אבות, בית חולים וקופ"ח לילדים, בית משרדי הקהילה ועוד כמה בניינים.
"יהודי המזרח", המהגרים ממזרח אירופה, היו מאורגנים כקהילה נפרדת בראשותו של פנחס גורדון. היה להם בית כנסת משלהם וכמה אגודות.
היסטוריה > פרעות הפ-הפ

המהומות החלו ב-2 באוגוסט 1819 בעיר וירצבורג שבחבל פרנקוניה אשר במדינת בוואריה. המהומות החלו באוניברסיטה המקומית. פרופסור ישיש, שקרא לאחרונה להעניק שוויון זכויות ליהודים, הותקף על ידי המון של סטודנטים זועמים ונאלץ להימלט על נפשו. אל הסטודנטים הצטרפו בעלי עסקים קטנים, בעלי מלאכה ופועלים מובטלים. ההמון פרץ לחנויות ולבתים של יהודים, ובמשך יומיים או שלושה הרס, בזז והכה יהודים. הצבא התערב ודיכא את הפרעות, אולם יהודי העיר נאלצו להימלט מהעיר ולגור מספר ימים בכפרי הסביבה או באוהלים. לדברי ההיסטוריון צבי גרץ יהודים אף נרצחו.
המהומות התפשטו לערים ומדינות נוספות בגרמניה. במברג וערים נוספות בחבל פרנקוניה ובמדינת בוואריה היו הבאות בתור. בפרנקוניה גורשו היהודים בכח מבתיהם. לאחריהן הגיעו המהומות למרכז ודרום-מערב גרמניה: ביירוית, דרמשטאדט, קרלסרוהה, מנהיים, פרנקפורט, קובלנץ, קלן וערים נוספות לאורך הריין, וכן צפונה עד ברמן, המבורג וליבק. פרנקפורט הייתה מקום מושבו של הברון רוטשילד (אנשל מאיר רוטשילד), אשר בבנק שלו נשמרו כספי מועצת הקונפדרציה הגרמנית. האירועים בפרנקפורט הביאו יהודים רבים ובהם משפחת רוטשילד לעזוב את העיר. השלטונות מיהרו להביא גדודי צבא לדכא את המהומות. בהיידלברג נזעקו דווקא הסטודנטים ובראשם שני פרופסורים להגן על היהודים. מהמבורג נמלטו יהודים אל מעבר לגבול לדנמרק. אלא שגם לקופנהגן בירתה הגיעו הפרעות. גם בחבלים מסוימים של פולין פרצו פרעות באותה עת. בקרלסרוהה נשמעה במשך יומיים הקריאה: "הפ! הפ! הרס ומוות לכל יהודי! אם לא תברחו, זה יהיה סופכם!". ביום השלישי הוכנס חיל הרגלים לעיר ותותחים הוצבו ברחובותיה. הארכידוכס של באדן הפגין סולידריות עם היהודים, כאשר עזב את טירתו והשתכן בביתו של יהודי מקומי חשוב.
התגובות של היהודים היו מאופקות, בין אם מתוך בהלה או משום שסמכו על שלטון החוק. בכתב העת המשפחתי היהודי "שולמית" אין לפרעות זכר.
היסטוריה > הקהילה היהודית בצל עליית הנאציזם

עוד לפני עליית הנאציזם עמדה הקהילה היהודית במקום בצל יחס עוין ואנטישמי מצד האוכלוסייה המקומית.
מוקד הפעילות האנטישמית היה בית הספר הטכני הגבוה. ב-1923 הופצו במקום כרוזים אנטישמיים, לרגל מינויים של שני מרצים יהודים. ביוני באותה שנה מחו הסטודנטים על מינויו של הפרופסור לכימיה מקס מאייר מברלין, בעקבות כך דחה מקס את המינוי. התושבים הגרמנים האשימו את היהודים גם במחסור באוכל, הם ציירו צלבי קרס על הכבישים, לכלכו את בתי הכנסת ואת מצבת הזיכרון. רוב עיתוני העיר גינו את המעשה. במרץ 1926 בזזו נאצים בעיר חנויות של יהודים וחללו את בית הכנסת.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, בשנת 1933, ניהלו אישי מפלגה בכירים מסע הסתה מוגבר כנגד היהודים. ב-1934 נאם בקרלסרוהה יוליוס שטרייכר שקרא לחרם על עסקים יהודים, ולאלימות פיזית נגד היהודים. בספט' 1935 החריף מסע ההסתה והוחמרו הרדיפות. בפתחי עסקים של תושבים יהודים ניצבו המשמרות הנאציים, ש"הפגינו" ובפועל מנעו את כניסת הלקוחות. החרם האנטי יהודי, שתחילתו בפיטורי יהודים ממוסדות ציבור, הלך והחמיר. במהלך שנת 1935 נאלצו סוחרים יהודיים רבים במקום להודיע שלא יוכלו לעמוד בתשלום חובותיהם.
קהילת קרלסרוהה נערכה להתמודדות עם המצוקה החומרית הגוברת, עם החרם והרדיפות. הוגברה הפעילות לסיוע בהגירה לא"י, ונערכו ניסיונות מצד הקהילה להסבה מקצועית לתחומים שבהם ניתן היה עדיין לעסוק, כחינוך ותרבות.
הגירושים של התושבים היהודים מקרלסרוהה החלו ב-1940. 1,280 יהודים גורשו עד שנת 1945 מהעיר, מהם 893 למחנה המעצר גירס בדרום צרפת.
בשנת 1933 מנתה אוכלוסיית קרלסרוהה 146 אלף איש, ומתוכם היו בעיירה מעל 3,300 יהודים, כ־2.1% מהאוכלוסייה. ב-1939, במקביל לגידול באוכלוסייה הגרמנית בעיירה במהלך המלחמה, ירד מספר התושבים היהודים, וב-1945 נותרו בה רק 18 אנשים יהודים. רוב יהודי המקום נרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם.
לאחר המלחמה היהודים חזרו להתיישב בעיירה באיטיות, וכיום רשומים בה כ-900 יהודים, אך הקהילה היהודית המפוארת שהייתה במקום אינה קיימת עוד. רב העיר בין השנים 2010–2015 היה הרב אריה פולגר. בנוסף קיים בעיר גם בית חב"ד בניהולו של הרב מרדכי מנדלסון.
היסטוריה > רבני העיר

בשנת 1750 (תק"י) התמנה רבי נתנאל וייל, ה"קרבן נתנאל", לרבנות העיר. לאחר פטירתו בשנת 1769 (תקכ"ט) מילא את מקומו בנו רבי ידידיה טיאה וייל שכיהן עד לפטירתו בשנת 1806 (תקס"ו). אחריו כיהן ברבנות הרב אשר ולרשטיין בן בעל השאגת אריה. בעיר נולד גם הרב יעקב אטלינגר, ה"ערוך לנר". בין השנים תרי"א (1851)- תרל"ה (1874) חי בעיר הרב יוסף אלטמן. אחד מרבני הקהילה הנפרדת בעיר היה הרב סיני שיפר.