stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אינדוזאורוס

| אינדוזאורוס |
| --- | --- |
 חוליה של אינדוזאורוס
תקופה
קרטיקון עליון, 69–66 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אבליזאוריים
סוג:: אינדוזאורוס
מין:: Indosaurus matleyi
שם מדעי
 Indosaurus

אינדוזאורוס (שם מדעי: Indosaurus; מילולית: לטאה/זוחל הודי) הוא סוג של דינוזאור תרופוד, אשר התקיים במשך הקרטיקון העליון של המאסטריכט לפני 69 עד 66 מיליון שנה בהודו וייתכן שנכחד עם הכחדת הקרטיקון הגדולה שסיימה את עידן הדינוזאורים.
המאובנים של האינדוזאורוס התגלו בתצורות למטה (אנ'), לצידם של אבליזאורים נוספים כמו האינדוסוכוס, בידי צ'ארלס אלפרד מטלי ליד העיר ג'אבלפור שב מאדהיה פרדש, צפון הודו. הממצאים כוללים ממצא יחיד שכלל עצמות גולגולת קשיחה שהזכירה דינוזאורים טורפים ממשפחת האבליזאוריים כמו הקרנוטאורוס, אך שכמה חוקרים רואים בו קרוב של האלוזאורוס. דינוזאורים אלה חיו בעיקר באמריקה הדרומית ובמעט מקומות נוספים והדבר אולי הוכיח שהיה מעין "גשר יבשתי" קדום בין הודו לאמריקה הדרומית, איתו יכלו דינוזאורים שונים לנדוד משתי היבשות, זאת עד שהודו נפרדה ובהמשך התמזגה עם שאר אסיה.
הסוג תואר ב-1933 בידי החוקרים פרידריך פון הינה (אנ') וצ'ארלס אלפרד מטלי. שם המין Indosaurus matleyi קרוי בהוקרה למטלי. הוא היה דומה במראהו לקרנוטאורוס או למג'ונגזאורוס והגיע למשקל של 700 קילוגרם בקירוב.
אוזנן פפואני

| אוזנן פפואני |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: עטלפים
תת־סדרה:: דמויי נשפון
משפחה:: נשפוניים
סוג:: אוזנן פפואני
מין:: אוזנן פפואני
שם מדעי
 Pharotis imogene ‏תומאס, 1914
תחום תפוצה


אוזנן פפואני (שם מדעי: Pharotis imogene) הוא סוג של עטלף קטן ונדיר במשפחת הנשפוניים שאנדמי לגינאה החדשה ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1914 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס על בסיס 45 דגימות שנאספו על ידי האתנוגרף האיטלקי למברטו לוריה ממושבה אחת בשנת 1890. מאז איסוף הדגימות במאה ה-19, המין לא נצפה שוב ונחשב לנכחד במשך 120 שנה; בשנת 2012, פרט אחד נאסף במקרה על ידי משלחת מחקר אוסטרלית.
האוזנן הפפואני הוא אחד העטלפים הנדירים ביותר בעולם ואוכלוסייתו קטנה מ-100 פרטים. הוא אחד מ-35 העטלפים הנדירים בעולם ששימורם נמצא בעדיפות ראשונה עבור ארגון שימור העטלפים הבינלאומי והברית להכחדה אפסית (AZE).
תיאור

האוזנן הפפואני מתאפיין בגוף קומפקטי, ראש מעוגל וכנפיים קצרות. החרטום קצר במיוחד, הלוע קטום ונטול שיער והעיניים בולטות וגדולות למדי. הניבים גדולים יחסית. האוזניים גדולות, רחבות ומשולשות עם צפירים מעוגלים והן מחוברות במצח באמצעות קרום עור. מעל הנחיריים המחורצים, יש עיטור עלה אפי מוזר בצורת קובייה חלולה. הזנב ארוך וכנף הזנב גדולה ורחבה.
אורך הראש והגוף של האוזנן הפפואני 43–50 מ״מ, אורך הזרוע 37–36 מ״מ, אורך האוזן 23–25 מ״מ ואורך הזנב 42–43 מ״מ; משקלו עד 7.7 גרם. האוזנן הפפואני קרוב פילוגנטית לסוג אוזנן אוסטרלי שאחדים ממיניו חופפים איתו בטווח התפוצה.
הפרווה של האוזנן הפפואני צפופה ועבה. צבעה הכללי כהה למדי ונע בין חום שוקולד כהה לחום ביסטר או חום שחרחר. הסנטר, החזה והגחון חיוורים יותר עם גוון אוכרה, זהוב או חום אפרורי חיוור. הפנים החשופות כהות אף הן. הזרועות והשוקיים בצבע בורדו והכנפיים והאוזניים שחורות (להוציא את החלק הפנימי).
תפוצה ואקולוגיה

האוזנן הפפואני אנדמי לפפואה במזרח גינאה החדשה; בתוך פפואה, תפוצתו הידועה מוגבלת לאזור מצומצם בנפת אבאו (נמצאת במחוז המרכז בחצי האי זנב-ציפור), דרומית-מזרחית לבירה פורט מורסבי, אך ייתכן שהיה נוכח בעבר במספר נפות נוספות. בית הגידול של הסוג מורכב מיער גשם טרופי ויער סקלרופילי שפלתי בגובה שאינו עולה על 100 מטר מעל פני הים.
מאז האיסוף של המושבה המקורית ב-1890, האוזנן לא נלכד שוב בטבע והסברה הייתה שמדובר במין נכחד; שתי דגימות שנאספו במהלך המאה ה-20 ונחשדו כשייכות למין לא נשמרו היטב ואבדו. בשנת 2012, משלחת מחקר אוסטרלית שיצאה למסע בדרום פפואה, אספה בין השאר נקבת עטלף אחד שנחשב כמין של אוזנן אוסטרלי, והפקידה אותו במוזיאון הלאומי של פפואה. הדגימה הושאלה מאוחר יותר למוזיאון האוסטרלי, ובבדיקה בשנת 2014 נתגלה שמדובר במין הנדיר. כל התמונות הידועות של המין צולמו במהלך הלכידה ב-2012.
בהתחשב בנדירות המין, מעט מאוד ידוע עליו. האוזנן הפפואני חי בבדידות או בקבוצות קטנות ומבלה את שעות היום בעלווה צפופה ושרכים. הוא ניזון מחרקים בלבד (בעיקר עשים, חגבאים ןתיקנאים), ובהתבסס על אוזניו הגדולות סביר להניח שהוא מאתר אותם באמצעות האזנה פסיבית או איכון-הד. ייתכן שהוא צד באמצעות ליקוט מענפים ופחות מחטיפה מהאוויר. על בסיס הדגימות שנאספו על ידי למברטו לוריה, נראה שהאוזנניות מתקבצות במושבות גדולות במהלך ההיריון וההנקה.
מצב

האוזנן הפפואני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR), מכיוון שהאוכלוסייה שלו קטנה מ-100 פרטים, והוא בעל טווח תפוצה מצומצם במיוחד. אם לא די בכך, בית גידולו המצומצם נמצא בסיכון גבוה בשל אובדן בית גידול מתמשך ופריצת שריפות, בפרט באזורי השפלה ובאזורים הסמוכים לכפרים. האוזנן אינו נוכח באזורים מוגנים. IUCN ממליץ לבצע סקרים מקיפים באזור בכדי לבדוק האם קיימות אוכלוסיות נוספות, וכן להקים בדחיפות אזורים מוגנים בטווח התפוצה של המין.
האוכלוסייה העולמית של האוזנן הפפואני כוללת על פי הערכות של ארגוני השימור 40–50 פרטים בוגרים בלבד.
הערות שוליים

↑  אוזנן פפואני באתר הרשימה האדומה של IUCN
אוטומובילי פינינפארינה

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  פינינפארינה
 תקופת הפעילות:  2018–הווה (כ־6 שנים)
 חברת אם:  קבוצת מהינדה ומהינדה מע"מ
 מיקום המטה:  מינכן, גרמניה
 שליטה בחברה:  מהינדה ומהינדה בע"מ
 ענפי תעשייה:  תעשיית הרכב
 מוצרים עיקריים:  מכוניות על
 מנכ"ל:  פר סוונטסון
 עובדים:  100
  
 אתר רשמי
 
אוטומובילי פינינפארינה GmbH (באנגלית: Automobili Pininfarina GmbH) היא יצרנית מכוניות על חשמליות, שבסיסה במינכן שבגרמניה. היא הוקמה על ידי חברת פינינפארינה בשנת 2018. אוטומובילי פינינפארינה הוצגה ב-13 באפריל 2018 ברומא, לרגל האליפות הראשונה בפורמולה E. מנכ"ל החברה הנוכחי הוא פר סוונטסון.
בשנת 2019 הציגה את מכונית העל הראשונה שלה פינינפארינה בטיסטה.
היסטוריה

בשנת 2014 רכשה קבוצת מהינדה את פינינפארינה, שהעניקה למהינדה זכויות על שמה. בפברואר 2018, מייקל פראשקה, מנהל אאודי הודו לשעבר, יעמוד בראש פרויקט חדש של מהינדה. פרויקט זה הפך מאוחר יותר לאוטומובילי פינינפארינה, בעת חשיפת המותג אמר יו"ר פינינפארינה, פאולו פינינפארינה, כי "הפרויקט הזה עזר לי ולמשפחתי להגשים את חלומו של סבי, לראות מכוניות חדשניות יוצאות דופן, ממותגות אך ורק פינינפארינה על הכבישים".
ב-18 באפריל 2018 הכריזה פינינפארינה כי לוקה בורגוגנו יהיה מנהל העיצוב הראשי של החברה, במקביל הכריזה כי היא תייצר עד שנת 2020 מכונית על עם 0 פליטות (הכוונה למכונית חשמלית).
ב-28 בספטמבר הרכיזה החברה על שותפות הטכנית שלה עם רימאק אוטומובילי, שתייצר את מערכת ההנעה והסוללות למכונית שלה.
ב-27 בנובמבר 2018 הכריזה החברה כי תשקיע 20 מיליון אירו בפינינפארינה SpA עבור שירותה עם חברת PURA, המבטיחה איזון בין עיצוב להנדסה.
דגמים > פינינפארינה בטיסטה

פינינפארינה בטיסטה היא מכונית על חשמלית שהוצגה בתערוכת הרכב של ז'נבה במרץ 2019. היא קרויה על שמו של מייסד פינינפארינה, בטיסטה פינינפארינה. היא כוללת ארבעה מנועים חשמליים המספקים כ-1900 כ"ס. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 1.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 350 קמ"ש. הסוללה בקיבולת 120 קוט"ש ומאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 450 ק"מ. שמה היה אמור להיות "PF0" אך לבסוף שמה שונה ל"בטיסטה".
הערות שוליים

↑  Nasce Pininfarina automobili, Mahindra produrrà vetture di lusso con il marchio torinese, באתר Corriere della Sera, ‏13 באפריל 2018 (באיטלקית)
↑  אוהד אלגוב, הודו: פינינפארינה בידינו, באתר אוטו, ‏17 בדצמבר 2015
↑  SCOOP! Michael Perschke to head new Mahindra EV subsidiary, באתר Autocar India, ‏27 בפברואר 2018
↑  Automobili Pininfarina, the World's Newest Sustainable Luxury Car Brand, Launched by Mahindra, באתר mahindra, ‏13 באפריל 2018
↑  Automobili Pininfarina Confirms Indicative Performance Targets and Design Inspiration for PF0: a Zero-Emissions Hyper-Performance Electric Car, באתר אוטומובילי פינינפארינה, ‏18 באפריל 2018
↑  Automobili Pininfarina takes one step closer to unveiling all-electric 1900bhp hypercar, באתר evo, ‏27 בנובמבר 2018
↑  Automobili Pininfarina to invest over €20m in ‘PURA’ design cooperation for luxury & performance electric vehicle range, באתר automotiveworld, ‏28 בנובמבר 2018
↑  Pininfarina Says Electric Hypercar to Be Revealed in 2019 With Sub-2 Second 0-60 MPH, 250+ MPH Top Speed, באתר TheDrive, ‏17 באפריל 2018
↑  Pininfarina PF0 Electric Hypercar to be called Battista, באתר Drivers Magazine, ‏11 בדצמבר 2018
| אוטומובילי פינינפארינה |
| --- | --- | --- |
| אישיים | פר סוונטסון - מנכ"ל החברה • לוקה בורגוגנו - סמנכ"ל עיצוב |  |
| כלי רכב | פינינפארינה בטיסטה |  |
| אחר | פינינפארינה (חברת האם ומייסדת החברה) |  |
פינינפארינה בטיסטה, בתערוכת ז'נבה 2019
אולה אולסטן

סטיג קייאל אולוף (אולה) אולסטן (בשוודית: Stig Kjell Olof (Ola) Ullsten;‏ 23 ביוני 1931 – 28 במאי 2018) היה פוליטיקאי ודיפלומט שוודי שכיהן כראש ממשלת שוודיה בשנים 1978–1979 וכמנהיג המפלגה העממית הליברלית מ-1978 עד 1983. בשנים 1979 עד 1982 כיהן בנוסף כשר החוץ. במהלך תקופה קצרה ב-1978 וכן בשנים 1980–1982 שימש ממלא מקום ראש הממשלה.
ביוגרפיה

נולד בטג, עיר קטנה במחוז וסטרבוטן שסופחה מאוחר יותר לבירת המחוז, אומאו. בילדותו ביקר מספר פעמים בארצות הברית ובשנת 1959 נטל חלק בקמפיין הבחירות של המועמד הרפובליקני הליברלי, נלסון רוקפלר, לתפקיד מושל עיריית ניו יורק. בשנים 1962–1964 עמד בראש תנועת הנוער "הצעירים הליברליים" השוודית ונבחר לפרלמנט השוודי ב-1964.
בבחירות 1976 הסוציאל-דמוקרטים איבדו את הרוב בריקסדאג, לראשונה מזה 40 שנה והמפלגה השמרנית, המפלגה העממית הליברלית ומפלגת המרכז הקימו יחד קואליציה. בממשלה זו כיהן אולסטן כשר להתפתחויות בינלאומיות. בשנת 1978 נבחר אוסטן לראש המפלגה העממית הליברלית, לאחר פרישתו של ראש המפלגה הקודם פר אולמארק מהפוליטיקה. באותה שנה התפרקה הממשלה בשל חוסר הסכמה לגבי עצמאות שוודיה בתחום האנרגיה הגרעינית. אולסטן הקים ממשלה צרה בראשותו שהורכבה מהמפלגה העממית הליברלית ושרים עצמאיים.
בבחירות 1979 שוב הוקמה קואליציה של מפלגת המרכז, המפלגה השמרנית והמפלגה העממית הליברלית בראשותו של מנהיג מפלגת המרכז. בממשלה זו כיהן אולסטן כשר החוץ. בהמשך כיהן כשגריר שוודיה בקנדה, איטליה ובכס הקדוש.
נפטר ב-28 במאי 2018.
אוטומו סורין

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
אוטומו סורין (ביפנית: 大友 宗麟; 31 בינואר 1530 –  28 ביוני 1587) היה שליט פיאודלי יפני (דאימיו) ממשפחת האצולה של בית אוטומו, אחד הבודדים שהתנצרו. תרומתו החשובה ביותר להיסטוריה של יפן היא ככל הנראה פנייתו לטויוטומי הידיושי להתערב בקיושו כנגד בית שימאזו, ובכך סיפק את התירוץ להידיושי ליזום את מערכת קיושו ב-1587.
לקריאה נוספת

Frederic, Louis (2002). "Japan Encyclopedia." Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press.
Sansom, George (1961). "A History of Japan: 1334-1615." Stanford, California: Stanford University Press.
Turnbull, Stephen (1998). 'The Samurai Sourcebook'. London: Cassell & Co.
הערות שוליים

↑  The Peregrination of Fernao Mendes Pinto", Abridged and translated by Michael Lowery, Introduced by Dr. Luís Sousa Rebelo, Carcanet Press, 1992 page 230-241
↑  כיום חלק ממחוז פוקואוקה
↑  Samurai - The World of the Warrior Stephen Turnbull, p.104
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010649386605171  ISNI: 0000 0000 2345 3687  LCCN: n83057677  VIAF: 256605124   WorldCat (עם VIAF): 256605124 
תותח על ציר הנטען מאחור יפני מהמאה ה-16, שנרכש על ידי אוטומו סורין וכונה "קוניקוזושי" ("משמיד המחוזות"). ההערה הרווחת שהתותח נוצק על ידי הפורטוגזים בגואה שבהודו. קוטר 95 מ"מ, אורך 2.80 מטר
אוטומו סורין שיגר את משלחת טנשו לאירופה ב-1582. בתמונה זו נראים אנשי המשלחת עם האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר ב-23 במרץ 1585
אוזנן מנומר

| אוזנן מנומר |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: עטלפים
תת־סדרה:: דמויי נשפון
משפחה:: נשפוניים
סוג:: Euderma 
מין:: אוזנן מנומר
שם מדעי
 Euderma maculatum ‏אלן, 1891
תחום תפוצה


אוזנן מנומר (שם מדעי: Euderma maculatum) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת הנשפוניים שחי באמריקה הצפונית ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1891 על ידי הזואולוג האמריקני ג'ואל אסף אלן מהמוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בתור מין של אוזנן מפרשי ושנה לאחר מכן קיבל מעמד של טקסון מונוטיפי. זהו מין עטלף נאה ונדיר למדי שמתאפיין באוזניים ענקיות ונפוץ בדלילות מקנדה עד למקסיקו.
תיאור ואנטומיה

האוזנן המנומר מתאפיין בגוף קומפקטי, ראש קטן ועגול וכנפיים קצרות, רחבות ושקופות. הגולגולת עדינה עם חרטום ולוע קצרים ומעוגלים. העיניים והאף קטנים ועל הגרון יש כתם קירח עגול. האוזניים שלו ארוכות, רחבות ודמויות מפרש, והן ענקיות גם ביחס לסוגי אוזננים אחרים ונחשבות לגדולות ביותר בסדרת העטלפים ביחס לגוף: אורכן כמחצית עד שליש מאורך גופו הכולל של האוזנן. האוזניים מתעגלות אחורה והצידה, עמוסות בכלי דם, שקופות חלקית ועם 15 רכסים רוחביים. הן בעלות צפירים גדולים וייחודיים בצורת אליפסה שנראים כזוג נוסף של אוזניים.
אורך הראש והגוף של האוזנן המנומר: 66–115 מ״מ, אורך הזרוע 48–51 מ״מ, אורך האוזן 45–50 מ״מ ואורך הזנב 47–50 מ״מ; משקלו 15–20 גרם ומוטת כנפיו עד 35 ס״מ. קרום התעופה האחורי ארוך, רחב וחרוטי, והוא עוטף לחלוטין את הזנב הדקיק והארוך.
הפרווה של האוזנן המנומר ארוכה ורכה. צבעה צבעוני ביחס לעטלפים, ומנוגד לחלוטין בין הצד העליון לתחתון: הצד העליון בצבע שחור עמוק או שחור-אפור, בעוד שהצד התחתון והצוואר צבועים בלבן בוהק. סימני ההיכר של המין שהעניקו לו את שמו, הם שלושת הכתמים הלבנים הגדולים שמעטרים את הצד העליון השחור; שני כתמים ממוקמים מאחורי הכתפיים, והכתם השלישי בסמוך לזנב. הצביעה הייחודית באה לידי ביטוי גם בראש: הפנים שחורות, החוטם והלוע חומים-אדמדמים, בעוד שהסנטר והלחיים בצבע לבן בוהק. האוזניים בולטות גם הן בצבען: האפרכסות והצפירים בצבע ורוד חיוור-סלמון עד צהבהב, וקצה האפרכסות כחלחל או שחרחר. הכנפיים בצבע אפור חיוור או ורדרד והזרועות והרגליים בצבע חום או בורדו.
תפוצה

האוזנן המנומר מצוי בדרום ומערב אמריקה הצפונית; טווח התפוצה שלו כולל את פרובינציית קולומביה הבריטית בדרום-מערב קנדה, מדינות מערב ארצות הברית: וושינגטון, איידהו, מונטנה, אורגון, ויומינג, יוטה, נבדה, קולורדו, קליפורניה, ניו מקסיקו, אריזונה וטקסס, והמדינות המקסיקניות: באחה קליפורניה, סונורה,  צ'יוואווה, קואווילה, דורנגו, סקטקס, נואבו לאון, טמאוליפס, סן לואיס פוטוסי,  אגואסקליינטס, חליסקו, גואנחואטו, אידלגו וקרטרו.
בית הגידול של האוזנן מורכב מיערות מחטניים של אורן הזפת וערער לצד ביצות, ערבות עשב יבשות ומדבריות. הגורם העיקרי המשפיע על בחירת בית הגידול הוא נוכחות של מצוקים או מחשופי סלע שמשמשים כמקום מסתור לאוזנן. המין נוכח באזורים הרריים עד רום 3,000 מטר בהרי הרוקי, לצד אזורים נמוכים מגובה פני הים במדבריות קליפורניה.
אקולוגיה

בשל דרישות בית הגידול, האוזנן המנומר נפוץ בדלילות על פני טווח התפוצה שלו ונחשב לנדיר למדי. כתוצאה מכך, המין לא נחקר רבות בטבע ואין עליו מידע רב. האוזנן פעיל בשעות הלילה, חי בדרך כלל בבדידות בתוך נקיקי סלעים וסדקים ונראה בקבוצות לעיתים רחוקות. האוזננים שומרים על מרחק של חצי ק״מ עד ק״מ אחד מהשני באזורי מצוקים המשמשים ללינה, ומבצעים מדי לילה נדידה של 10–35 ק״מ לעבר אתרי האכלה ובחזרה. בין שעות הציד בתחילת הלילה ובסופו יש מספר שעות שמנוצלות למנוחה בתוך אתר ההאכלה. בנוסף לנדידה הלילית, הם עשויים לנדוד מהשפלה למדרונות ההרים במהלך הקיץ. בניגוד לעטלפים רבים, פעילות האוזננים המנומרים אינה מושפעת מאור הירח. האוזננים מתקשרים ביניהם באמצעות קולות, ומפגשים אגרסיביים נדירים למדי ומתרחשים בעיקר בסכסוכי גבולות.
האוזנן ניזון מחרקים ותר אחריהם בעיקר בשטחים פתוחים. בדומה לעטלפי חרקים אחרים, האוזנן המנומר מאתר את טרפו באמצעות איכון-הד; עם זאת, הוא משתמש בקריאות הד בתדר נמוך במיוחד של 12.7-9 קילוהרץ. קריאות ייחודיות אלה שאינן אופייניות לעטלפים, מיועדות לתפיסת עשים וחגבאים גדולים שאינם מסוגלים לשמוע בתדר נמוך כזה ומאפשרות לו גם לאתר טרף ממרחקים גדולים. מחקר מצא שבגיחת ציד האוזנן צד חרק אחד כל 45 שניות, ועיקר גיחות הציד מתרחשות בין 23:00 ל-3:00 לפנות בוקר.
עונת הרבייה של המין היא בסתיו. בסביבות יוני או יולי, האוזננית ממליטה גור יחיד שמשקלו כ-20% ממשקל גופה. הגור נולד ללא הכתמים המאפיינים את הבוגרים וללא אוזניים מפותחות ונגמל לאחר שלושה חודשים.
מצב שימור

האוזנן המנומר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, נוכחותו במספר רב של אזורים מוגנים והעדר אינדיקציות לירידה משמעותית במספריו. האיומים עליו הם שימוש יתר בקוטלי חרקים,  זיהום מקורות מים על ידי פסולת של מפעלים אזרחיים וצבאיים או מי שפכים עירוניים, הרס בית גידול באמצעות כרייה וחציבה והפרעה אנושית לתרדמת חורף. המין נדיר למדי בטווח התפוצה הדרומי שלו. ארגון IUCN סבור ששימור מצוקים ומישורים פתוחים הם הדרך הטובה ביותר להגן לאורך טווח על האוזנן המנומר.
הערות שוליים

↑  אוזנן מנומר באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544409305171
אוזריניצ'י

מפת השבטים של מונטנגרו הישנה. אוזריניצקי הם מס.6
אוזריניצ'י (בסרבית:Озринићи או Ozrinići ) (במובן הצר יותר - בני האזור קצ'בו או צ'בו (Kčevo, Čevo) - נקראים "צ'בליאני") (Čevljani ) הם שבט מונטנגרי שחי בעבר בנאחיה קטון של הווילאיט מנונטנגרו (קארא דאג) ושל נסיכות מונטנגרו . הם נמנו עם השבטים המונטנגרים הישנים. אזר קטון הוא אחד מחבלי הארץ ההיסטוריים של מונטנגרו הישנה.
היסטוריה

אוזריניצ'י מוזכרים במקורות כתובים בקוטור עוד בשנת 1335. לצידם חיו באזור קטון השבטים צוצה, בייליצה, צ'קליצ'י, צטיניה, נייגושי, פיישיבצי, זאגרצ'י וקומאני. אגדות מקומיות משופות לסרבים ולאלבנים סיפרו על חמישה אחים - ואסו, קראסו, אוזרו, פיפו ואוטו שהיו אבות לחמישה שבטים באזור שבגבול בין מונטנגרו והמרחב האלבני:שלושה שבטים סרבים - ואסוייביצ'י, קרסנצ'י ואוזריניצ'י, ושניים אלבנים: פיפרי ואוטי. לפי אחת האגדות האחים באו מהרצגובינה ואחד מהם, אוזרו, שהיה פיסח, לא נסע הלאה מזרחה, והעדיף להישאר במקום שנקרא קצ'בו.
שמם של אוזריניצ'י תועד לראשונה בצ'רטר של איוואן צרנוייביץ' משנת 1489, אחר כך ב"דפתר" (פנקס מיסים) של דוקאגין בשנים 1570–1571. בשנת 1597 חמש משפחות של בני אוזריניצ'י הקימו את היישוב בעל אותו השם, אוזריניצ'י, בסביבת העיר ניקשיץ'. בני אוזריניצ'י היו השבט הגדול ביותר בנאחיה קטון, שהייתה אחת מתוך ארבע היחידות המנהליות של מונטנגרו הישנה.
בשנת 1829 פרץ סכסוך מזוין בין השבטים אוזריניצ'י וצוצה מחד וביילציה מאידך. השליט-מיטרופוליט פטר הראשון פטרוביץ'-נייגוש שלח את סימה מילוטינוביץ' סראיליה ואת מואיסיה כדי לתווך בין שני הצדדים.
בני אוזריניצ'י התפרסמו כשבט שומר הגבול נמצא במאבק מתמיד בטורקים העות'מאנים. הם היו השבט היחיד שאותו הילל נייגוש בחרוזים מיוחדים ("Čevo ravno, gnijezdo junačko") ("צ'בו הישר, קן גבורים") בשירתו האפית "זר ההרים" (""Gorski vijenac) שבההמספר הגדול ביותר של גבורים ראשיים היו בני שבט זה (סרדאר ווקוטה, קנז יאנקו, ווק מיצ'ונוביץ', ווק מנדושיץ', ווייבודה דרשקו, ווקוטה מרוולייביץ', ווק רסלפצ'ביץ'). פרשני יצירותיו של נייגוש מחשיבים גם את דמות אב המנזר (האיגומן) סטפאן כגבור ספרותי המבוסס אל אישיותו של סטבאן פרקוב ווקוטיץ', סנטור מונטנגרי מבני השבט אוזריניצ'י ויועצו של נייגוש. מפורסם היה גם הוויבוד פקו פבלוביץ' ניקוליץ'.
באספת פודגוריצה בשנת 1904 לחלק מפלגת "הירוקים" (להבדיל מה"לבנים") על אף היותם סרבים מוצהרים, התנגדו שבטי האזור קאטון, להתאחדות עם סרביה.
יישובים

מרכז השבט היה ביישוב צ'בו הכולל מספר כפרים: וויניצ'י, זליוצ'ה, מישקה, קוטה וכו'. יישובים חשובים אחרים של השבט הם אוז'גוריצ'י ולסטובו, מרקובינה, פולוצ'ה, בריאמוביצה, אוז'גוביצה, לסטבה, זאגרדה, ביילה פוליאנה, מאקליין, אובלי. לצד צטיניה צ'בו (ק'צבו) הוא המרכז המנהלי החושב של נפת קטון.
בני אוזריניצ'י מדברים יחד עם בני ברוצ'נאץ תת-ניב מונטנגרי ייחודי
מושלי מונטנגרו

הודות לחשיבות השבט אוזריניצ'י מקרבו התמנו מושלי מונטנגרו בימי חסות הרפובליקה הוונציאנית. המושלים התחלקו בשלטון עם המיטרופוליט-ולדיקה של מונטנגרו עד אמצע המאה ה-18, כשמכרו את התואר לשושלת נייגוש. הם התפטרו מהתפקיד בגלל המרחק שהפריד אותם מקוטור, בירת המושלים, ובגלל סירובם לשהות זמן רב מדי מחוץ לשטח השבט.
לקריאה נוספת

Nebojša B. Drašković - Čevsko Zaljuće i Donji Kraj sela u plemenu Ozrinići. Odbor za proučavanje sela SANU, kulturno-prosvetna zajednica Republike Srbije 1999.
Petar Pejović, Mihailo Burić,Novak Ražnatović, Drago Ćupić - Ozrinići: pleme stare Crne Gore. P. Pejović. 2004, ISBN 978-86-905597-0-1.
Aleksandar Pavlović Forging the enemy in Aleksandar Pavlović, Gazela Pudar Draško and Rigels Halili - Rethinking Serbian-Albanian Relations: Figuring Out the Enemy Routledge, London and NY, 2019
2020, Adnan Čirgić Dialectology of the Montenegrin Language Lexington Books, London עמ' 34
הערות שוליים

↑  A.Pavlović עמ' 9
↑  Š. Kulišić
↑  באתר - The Tribes-   Discover Montenegro
↑  A.Čirgić2020
אונו קיילאס

| --- | --- |

 לידה:  29 במרץ 1901 הינולה, פינלנד 
 פטירה:  22 במרץ 1933 (בגיל 31) ניס, צרפת 
 שם לידה:  Frans Uuno Salonen 
 מדינה:  פינלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות הייטניימי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הלסינקי 
 שפות היצירה:  פינית 
 
אונו קיילאס (פינית: Uuno Kailas‏; 29 במרץ 1901 – 22 במרץ 1933), שנחשב לגדול משוררי פינלנד בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, הוא שמו הספרותי של פְרָנְס אוּנוֹ סָלוֹנֶן.
ביוגרפיה

קיילאס נולד למשפחת איכרים בעיר הינולה שבמזרח מחוז האמה. ילדותו עברה עליו בכפר הרטולה, בבית סבו וסבתו מצד אמו – בשנת חייו השנייה נפטרה אמו, בעת לידת תאומים שמתו זמן קצר אחרי הולדתם, ואביו, שחי חיים בוהמיים בשולי החֶברה זנח כליל את הטיפול בבנו. כיוון שמות האם גרם להתפרקות התא המשפחתי, התנתקו כל קשרי קיילאס עם אביו בעקבות אימוץ הילד בידי משפחת אמו. אף-על-פי שאבי המשורר נפטר – חסר-כול ועיוור למחצה – רק בשנת 1952, כמעט עשרים שנה אחרי מות בנו, הרי למן נעוריו ואילך הצהיר קיילאס כי הוא יתום. אחד האנשים שהשפיעו יותר מכול על תפיסת העולם של קיילאס ועל עיצוב אישיותו הבוגרת הייתה סבתו. נוצרייה אדוקה זו פיצתה את נכדה באופן חלקי על אהבת אם ואב שחסרו לו, אולם היא גם הקנתה לו עולם שמרני של ערכים דתיים, אשר הטביעו חותם ברור על נפש היוצר. אם כי באחדים משיריו מתייחס קיילאס לעולמות מיתיים, שיש בהם אלים רבים או אין בהם אל כלל ועיקר, הרי בתשתית הווייתו היה כל חייו נוצרי מאמין. אמונתו הדתית הסגפנית וחייו הבוגרים אשר לא הלכו בתלם אמונה נוקשה זו יצרו בנפשו הרגישה סתירה קשה ומאיימת, שהטילה צל שחור על כל קיומו. לצל כבד זה התלוו גם חוויות מביכות, מעיקות ומכבידות מתקופת בחרותו, והמכלול שנוצר כך, בנוסף על אופיו הנסער והמופנם ועל הספרות שקיילאס קרא ותרגם, הוא שעיצב את עולמו הפנימי.
בשנת 1920 התקבל קיילאס ללימודים באוניברסיטת הלסינקי. במקביל לעבודתו כעיתונאי, כפרסומאי וכמתרגם למד אסתטיקה וספרות, אולם הוא מעולם לא סיים את חוק לימודיו. בין השנים 1923 ו-1925 שירֵת בצבא הפיני, ובשנת 1924 היה ממייסדי "ברית נושאי-האש", קבוצה של סופרים ומשוררים צעירים, אשר ראו את ייעודם בפתיחת חלונותיה של פינלנד לאירופה. במחצית השנייה של שנות העשרים התחיל מצבו הנפשי של קיילאס להתדרדר בהדרגה אך בהתמדה. בשנת 1929 התאשפז קיילאס בבית חולים לחולי נפש, כיוון שהיה חסר-מנוח, סבל מהזיות רדיפה והרהר בלי הרף בהתאבדות. בשלב זה כבר היה חולה בשחפת, שהלכה והחמירה בגלל השפעות הלוואי של התערערותו הנפשית ובעיקר בשל חוסר-יכולתו של המשורר לנהל חיים שקטים ומסודרים. כעבור זמן-מה השתפר קמעה מצבו הנפשי, וכשנתיים לאחר שהתאשפז השתחרר מבית-החולים, אולם הוא מעולם לא חזר עוד לאיתנו. קיילאס נפטר משחפת בניצה שבצרפת ב-22 במרץ 1933, בן שלושים ושתיים במותו. גופתו נשרפה ועפרו הובא לפינלנד ונקבר בהלסינקי.
יצירתו

כל יצירתו הספרותית של קיילאס נכתבה בתריסר השנים שבין 1920 ו-1932, רובה בהלסינקי, וספר ביכוריו ראה אור בשנת 1922. יצירת קיילאס כוללת את קובצי השירה "הרוח והשיבולת" (1922), "השייטים" (1925), "עין בעין" (1926), "ברגליים יחפות" (1928) ו"החלום והמוות" (1931). קובץ השירים "פס אודם" (1933) והאוסף "נובלות" (1936) יצאו לאור אחרי מות המשורר. קיילאס היה גם מתרגם מחונן שהרבה להעתיק לפינית בעיקר מצרפתית, מגרמנית, משוודית ומאנגלית, ובראש ובראשונה מיצירותיהם של בּוֹדְלֵר, גֵּתֶה, וֵרְפֶל, בֵּכֶר[דרושה הבהרה], נִיטְשֶׁה, סֵדֶרְגְּרָן ווִיטְמַן. אם כי הזרם התימטי שקיילאס השתייך אליו לאורך כל דרכו היה "הריגוריזם האֶתי", ומבחינה זו המשיך בספרות הפינית את דרכו של המשורר יוּהָנִי סִילְיוֹ (1918-1888), הרי בענייני סגנון ניתן לראות בשירת קיילאס מעבר אִטי אך ברור מִקַּו אחד למשנהו: בספרי שיריו הראשונים ניתן לאתר השפעות מסוימות של שירת בודלר ושל ליריקת המכאוב והסבל מבית-מדרשם של האקספרסיוניסטים הגרמנים; לעומת זאת יצירתו המאוחרת יותר פונה לעבר הקלאסיציזם הצרוף ומעדיפה את הסגנון הלקוני.
על אף השינויים הצורניים והסגנוניים שחלו בשירה זו במהלך התפתחותה, נשארו הבעיות המועלות ביצירה, גישות המשורר כלפיהן ואופני פתרונן זהות פחות או יותר מראשית פרסומיו של קיילאס ועד סופם. שירתו לא חדלה מעולם להתחבט בסוגיות נפשו המסוכסכת של יוצרה, וחוט השני העובר בה מתחילתה ועד אחריתה הוא תיעוד חשבון-הנפש המחמיר הכלול בה, בחינה עצמית מדוקדקת והתחקות אחר דרך נכונה וצודקת. הזיכוך שקיילאס נכסף אליו וחתירתו לעבר הטוהר מאופיינים ביסודות הקושרים את שירתו במישרין לעולם חוויות דתי. יסודות אלה ניתנים לאיתור ולתיאור במונחים דוגמת חרטה, הכאה על חטא, חזרה בתשובה, בקשת מחילה וחיפוש חסד.
מבחינות רבות משמשת דמותו של קיילאס בספרות פינלנד דוגמה לאבטיפוס של "המשורר המקולל", אף שלקיילאס קודמים בכך יוצרים פינים גדולים דוגמת אבי הרומן הפיני, הסופר והמשורר אלכסיס קִיוִי (1871-1834), והמשורר והסופר אֵינוֹ לֵינוֹ (1926-1878). בנוסף ליתמותו ולמחלתו, למצוקותיו הדתיות ולבעיותיו הנפשיות והמיניות היה קיילאס כל ימיו עני מרוד. הכיסופים לילדות האבודה ולתום שנגוז ואיננו ותחושת הזרות והניכור הם שני היסודות התימטיים הבולטים ביותר בשירת קיילאס, המכונה גם "המשורר של שתי הדלתות" – משורר הדלת לחלום ומשורר הדלת למוות. הוצאת כרמל פרסמה אנתולוגיה של שירת אונו קיילאס בתרגום רמי סערי בשנת 2003 ושמה "דלת לחלום".