אדוארד דאווס דקר
על שם העט מולטטולי

הכינוי הספרותי שאול מיצירתו של הורטיוס על אמנות הפיוט, ספר שדקר התוודע לו מן הסתם כבר בעת שחבש את ספסל הלימודים. באיגרת השלישית ביצירה מופיעות השורות:
Qui studet optatem cursu contingere metum,
Multa tulit fecit que, sudavit et alsit,
Abstinuit venere et vino.
המיתרגמות לעברית כך:
מי שחותר להשיג דבר מה בימי חלדו, שומה עליו, כצעיר, לסבול רבות, לעשות רבות, להזיע כדבעי ולסבול מקור,
וכן להימנע מנשים ומיין.
דקר השתמש בכינוי לראשונה במכתבו מה-24 בספטמבר 1859 לעורך הדין ו.י.ק ון הסלט:
האוכל לבקשך לדאוג לכך ששמי יופיע על גבי כרזות וכיוצא בזה כ'מולטטולי'? אפשר שאשוב לעבוד בעתיד, או שאעסוק בכתיבה פובליציסטית על נושאים כבדי משקל, ויש בארצנו מי שסבור כי אדם שכתב קומדיה אינו ראוי להתייחסות רצינית; האח ו.ל. משוחרר אמנם מדעות הקדומות הללו, אבל אולי לא כשזה נוגע לי.
במכתבו זה ניסה דקר לשווק את מחזהו "הכלה מהקומה שמעל", בתקווה שהעלאתו על הבמה תעורר עניין ציבורי כלשהו בפסבדונים, כך שעם פרסום ספרו יצוד כינויו הספרותי את לבם של קוראים נוספים.
כעבור ימים אחדים, ב-27 בספטמבר, שלח דקר מכתב לרעייתו הראשונה טינה, וגולל בו באריכות את שיקוליו בבחירת שם העט החדש:
...אבל אינני רוצה ששמי יודפס על גבי מודעות, כי שם בהולנד, כמה טפשי, יש לא פעם דעות קדומות על אנשים שכותבים דברים קלי דעת, ואולי בכל זאת עוד אשוב בעתיד לעבודה, לכן אני מעדיף ששם אחר יופיע על ספריי ומחזותיי. בחרתי בכינוי 'מולטטולי', דהיינו 'רבות סבלתי'. שם משונה, לא? ובכן, אם המחזה שלי יוצג לבסוף, מה שלא יקרה כל כך מהר, שכן החזרות וכו' אורכות זמן רב, אני מקווה לסיים את הספר מעט אחר כך, ובהנחה שהמחזה יזכה להצלחה מסוימת, הרי שהשם יערב לשומעיו ויעורר ללא ספק עניין ברומן. ואותו ספר, טינה יקירתי, יעמיד אותנו בוודאות על הרגליים. אמנם התמורה שזוכים לה אנשי הספרות בהולנד זעירה, ועם זאת מקווה אני כי ספרי יזכה ליחס חריג...
אגב, אם יזדמן לך לקרוא בעיתון על המחזה שלי, דעי ששמו 'הכלה שבקומה העליונה', ולא 'איש הקלון'.
סיבה נוספת לכך שנאלצתי לאמץ שם בלתי מוכר היא שהספר מוכרח להתפרסם בשם לא ידוע. אסביר לך מדוע - לסוגיה היבטים רבים. כעת יודעים היטב הממשל וכל תושבי הודו ההולנדית שאני הוא שכותב את הספר, אבל על העם בהולנד להתחבט בשאלה אם לפניו רומן - מבוסס על אירועי אמת אמנם, ועם זאת בדוי ומליצי. והלוא ההתרחשויות שאני מתאר הן מאלה שראוי שהקוראים יתדיינו על אמיתותן. וכי מה ינעם לי יותר משיפקפקו בכך? או אז אפשר יהיה לפרסם ראיות שתיקראנה מיד כאשר ציבור הקוראים יזהה אותן עם ספר ידוע שם, בעוד שאיש לא יתעניין בהן אם הספר לא יראה אור קודם לכן. ובכן, ככל שזה נוגע לתחזיותיי, אני מבקש לשמור לעצמי את הזכות שלא לפרסם בשמי האמיתי אם אינני מעוניין בזאת. סיכומו של דבר, אני תולה תקוות בספר.
אלא שתוכניותיו של הסופר נתקלו ללא הרף במכשולים, ולא באו במהרה לכלל מימוש. לראשונה השתמש דקר בשם העט רק בשנת 1859, עת פרסם את המשל "הצהרת אמונה" (Geloofsbelijdenis) בכתב העת לחשיבה חופשית "השחר" (De Dageraad). באותם ימים הצטרף דקר למסדר הבונים החופשיים, שעם חבריו נמנו גם עורך הדין ון לנפ ורודולף שארל מייר (Rudolf Charles Meyer), מו"ל ובעל חנות ספרים באמסטרדם, וכן מוציאם לאור של שני הכרכים הראשונים של ה"אידיאות".
שם העט מולטטולי מתנגן להפליא, וכיום, כמאה וחמישים שנה לאחר שדקר אימצו לראשונה, מחייב ביאור ותרגום. קוראים בני המאה ה-19, שהספר היה בהישג ידם, ידעו על פי רוב לתרגם את הפסבדונים, מה גם ששמות עט לטיניים לא היו בלתי שגורים באותה עת. ואולם לא היה בכך כדי למנוע מדקר לבאר מפורשות את כינויו הספרותי באחרית ספרו, ולשחק במשמעותו בין דפיו.