וולטר סקוט
הערכת יצירתו > הרומנים של סקוט

הרומנים של סקוט, על מקוריותם והצלחתם המסחררת, נחשבו לתופעה הספרותית המדהימה ביותר בתקופתו. את הצלחתם זקפו לזכות המעלות הבאות של יצירתו:
הריאליזם הציורי של תיאוריו
האמת והאינדיבידואליות של דמויותיו
עומק הפאתוס שלו וחוש ההומור העליז שלו
הטוהר וגילוי-הלב של מוסרו
סגנונו הבהיר, גמיש, חיוני, ולא מלאכותי
הצלחתו לאחד צורות וחומרים סותרים, כגון טרגדיה ורומנסה, או קומדיה ורומן
תפיסתו את מכלול החיים החברתיים כיצירה של ההיסטוריה
כתב ג'רג' לוקאץ': 'באופן פרדוקסלי, הגדולה של סקוט קשורה באופן הדוק לשמרנותו הצרה. הוא מחפש את "דרך האמצע" בין הקצוות, ומשתדל להדגים באופן אמנותי את מציאותה ההיסטורית על ידי ציור המשברים הגדולים בתולדות אנגליה... אישיות היסטורית גדולה מייצגת עבורו תנועה חשובה ומשמעותית המקפת חלקים גדולים מהציבור... הגאונות ההיסטורית של סקוט, שאין כמוה, מתגלה במאפיינים האינדיבידואליים שהוא מקנה לדמויות המובילות כך שהן מרכזות את הצדדים החשובים החיוביים והשליליים של התנועה הנדונה. אצל סקוט הסולידריות החברתית וההיסטורית של מנהיג ומונהג מובחנת בדקות מדהימה'.
רוב המבקרים של המאה ה-19, לכל הפחות בחצייה הראשון, גם אלו שהסתייגו משירתו, היו תמימי-דעים שמיטב הרומנים של סקוט הן יצירות מופת. ויליאם הזליט, שכינה את סקוט "מנבא דברים מהעבר", כתב על הרומנים שלו: "הכל רענן, כמו מהטבע, על ידי חזרה מאה או מאתיים שנה אחורה ומיקום סצנה במחוז מרוחק ולא מתורבת, הכל נהיה חדש ומדהים בתקופה המתקדמת הנוכחית... סר וולטר סקוט גילה, שעובדות עדיפות על בדיה, ושאין רומנסה כמו הרומנסה של החיים הממשיים". בלינסקי, מת'יו ארנולד וג'ון קמפבל שרפ הבחינו במאפיינים האפיים שלרומנים של סקוט. ג'ורג' סיינטסבורי הבחין שהגדולה של סקוט מתבטאת בכך שאי-אפשר להכליל בנוסחה את הרומנים שלו; למרות שהצליח לשכלל את הרומן ההיסטורי, עד ששום תוספת משמעות לא התווספה מאז לשיטתו על ידי סופרים אחרים, הרי שלא כל הרומנים שלו היסטוריים, אדרבא שניים ממיטב הרומנים של סקוט, "האסטרולוג" ו"אספן העתיקות", אין בהם כמעט מגע של היסטוריה; על אף התמחותו במנהגים ובנימוסים הסקוטיים, אדרבא שניים מהרומנים הפופולריים ביותר שלו, "אייבנהו" ו"קנילוורת'", אין בהם שום דבר מסקוטלנד. לדבריו, לסקוט, כמו לשייקספיר, הייתה המתנה של תרגום החיים לדמויות, סיפור, דיאלוג.
גתה, גדול משוררי גרמניה, העריץ את מיטב הרומנים של סקוט, וסבר ש"וייברלי" מהיצירות הטובות ביותר שחוברו אי פעם; קולרידג' קרא את רוב הרומנים של סקוט פעמיים, ואת חלקם שלוש פעמים, בהנאה ובעניין שלא פחתו; ג'יין אוסטן, שראתה בסקוט מתחרה, כתבה על וייברלי: "אין זה עסקו של וולטר סקוט לחבר רומנים, ועוד רומנים טובים. זה לא הוגן. יש לו כבר תהילה ודי רווחים כמשורר, ואל לו לגזול פרנסה מאחרים. אינני מחבבת אותו, ואם אוכל אינני מתכוונת לחבב את וייברלי, אולם חוששתני כי עלי לחבבו"; לדעת אלכסנדר דיומא, סקוט הצטיין בלימוד של דמויות; רומנים של סקוט היו מקור השראה חשוב לרומן "מלחמה ושלום" מאת טולסטוי; ג'ורג' אליוט, שבילדותה גרה לבד עם אביה והצליחה לשמחו רק בהקריאה לו רומנים של סקוט, כתבה: "זה מצער אותי, ופוצע את לבבי, בשומעי ולו מילה המבזה קלות את סקוט".
ויקטור הוגו כתב על וולטר סקוט: "יש משהו מוזר ונפלא בכישרונו של האיש הזה, המניע את הקורא כמו שהרוח מזיזה עלה; המוליכו לכל המקומות ולכל הזמנים; הדולה לפניו בקלות את מחשבות הלב העמוקות ביותר, כמו גם את התופעות המסתוריות ביותר של הטבע, כמו גם את הדפים הסתומים ביותר של ההיסטוריה". ונחום סוקולוב כתב עליו: "למרות כל עושר ידיעותיו, איננו מציאותין וממשן (ריאליסטיקן) פשוט, אלא אמן יוצר-בראשית. האמת המוצגת על ידי המספר יכולה, ואפילו צריכה, להיות מציאותית; אלא מציאות זו צריכה שתהא במין ובכלל, ולא בבדיה בפני עצמה ובפרט. קו זה הוא המציין את האמן הגדול מחבריו כותבי הרומנים המזוינים ביתרון ידיעת המלאכה - של העת החדשה... אבל תמונותיו של סקוט הן אמיתיות יותר, יען כי הדמיון וההרגשה האנושית נפחו רוח חיים לתוך יצירי חזיונו".
אצל הקוראים של המאה ה-19 הרומנים של סקוט תפסו מקום דומה לזה שתפסו הרומנים של טולסטוי ודוסטויבסקי אצל הקוראים של המאה ה-20. בשלהי המאה ה-19 ובמהלך המאה ה-20, עם השתנות הטעם הספרותי לריאליסטי ומודרני, הרבה מבקרים הכירו בערכו של סקוט כמחדש, אולם הלכו ומיעטו בערך של יצירתו, עד כדי כך שספריו נקראו בעיקר על ידי ילדים ונוער. בכל זאת, הביוגרף אדגר ג'ונסון, המבקר א. או. ג'יי. קוקשט, ואחרים, חיברו ספרים להדגיש את מעלות יצירתו. שני מבקרי ספרות יהודים-הונגרים נודעים של המאה ה-20 הפליגו בשבח יצירתו. ג'רג' לוקאץ' החשיב את סקוט למגלה ענק של היסוד הפרימיטיבי-הירואי של האנושות, שבמיטב הרומנים שלו התקרב לאפוסים העתיקים. מרטין אסלין, מחבר הספר "תיאטרון האבסורד", שקרא את רוב הספרויות האירופאיות בלשונותיהן המקוריות, כנשאל לדעתו על וולטר סקוט, השיב שהוא היה האמן הגדול ביותר של המאה ה-19, ומשנשאל שוב האם כוונתו שהיה הסופר הגדול ביותר של המאה ה-19, השיב: "לא, כוונתי האמן הגדול ביותר בכל צורה של אמנות".