stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המרכז להנצחת מורשת גוש קטיף וצפון השומרון
המיזמים העיקריים > צפון השומרון

מרכז קטיף אמון גם על הנצחת מורשת ארבעת יישובי צפון השומרון: חומש, שא-נור, כדים וגנים, שפונו אף הם במסגרת תוכנית ההתנתקות בשנת תשס"ה 2005. חומרי ארכיון אודות יישובי ומתיישבי צפון השומרון נמצאים בארכיון מרכז קטיף בניצן. מדי שנה בחול המועד פסח מרכז קטיף מקיים אירוע תיירותי 'חגיגת אביב במבוא דותן' האירוע כולל סיורים מודרכים אל עמק דותן ובור יוסף. סיורים אל תל דותן בור יוסף, שא-נור וכדים מתקיימים מעת לעת בתיאום צבאי.
בהתנחלות שבי שומרון, הצופה אל חורבות חומש, הקים מרכז קטיף חזיון אור קולי בו ניתן לצפות בסרטים על ההתיישבות בצפון השומרון. כמו כן במקום משחק ניווט העובר בין תצפיות ומבנים היסטוריים המספרים את סיפור ההתיישבות בצפון השומרון מתקופת המקרא ועד ימינו. בשנת 2019 הושק הסרט 'יורשות' בבימוי של יואב אליצור. הסרט מתחקה אחר נחלת בנות צלפחד במרחב צפון השומרון.
הערות שוליים

↑  חוק המרכז להנצחת מורשת גוש קטיף וצפון השומרון, התשס”ח-2008, ס"ח 2180 מ-7 באוגוסט 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306569005171 
"פסיפס הצמיחה מחדש", המוצג במרכז ההנצחה
"פסיפס דוד המלך", בחצר המרכז
מירי נבו

ערך זה עוסק בשדרנית ספורט. אם התכוונתם לשחקנית התיאטרון, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 באוגוסט 1967 (בת 57) 
 שם לידה:  מירי טננבוים
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  סמינר הקיבוצים, אוניברסיטת תל אביב
 עיסוק:  שדרנית ספורט, מנחת טלוויזיה ורדיו, זמרת
 בן זוג:  ירון עיון
 מספר צאצאים:  1
 פרסים והוקרה:  אליפות ישראל בהתעמלות אומנותית (כנערה)  טקס נבחרי הילדים – שדרנית השנה (2005) עם אלי אילדיס  פרס אומ"ץ - על היותה פורצת דרך לנשים בתקשורת הספורט (2015)
 קישורים חיצוניים
 טוויטר (X):  MiriNevo
 
מירי נבו (נולדה ב-22 באוגוסט 1967) היא מגישת טלוויזיה, רדיו וספורט ישראלית, ובעברה מתעמלת וזמרת.
ביוגרפיה

מירי נבו נולדה בשם מירי טננבוים בישראל לאווה (לבית ויינברג) וליצחק טננבוים, שעלו מברזיל. בגיל שנה, ירדה עם הוריה בחזרה לברזיל. כשהייתה בת חמש עלתה המשפחה בשנית לישראל, והתיישבה בפתח תקווה.
את לימודי התיכון עשתה נבו בתיכון עמל ב' בפתח תקווה במגמת אלקטרוניקה.
בנעוריה, הייתה מתעמלת אמנותית, ואף זכתה באליפות ישראל.
נבו הייתה חברה בלהקת הנוער העירונית בפתח תקווה, והופיעה במחזמר "עיר בכותרות" העוסק ב"פרשת קולנוע היכל", לצד מיכל צפיר, שתשרת עמה בלהקה הצבאית ותהיה חברה עמה בלהקת "מנגו".
שירתה בצה"ל בלהקת פיקוד הצפון.
לאחר שירותה הצבאי המשיכה נבו בקריירה המוזיקלית שלה, והצטרפה ללהקת "מנגו" שפעלה בין השנים 1988– 1991.
באוגוסט 1991 הצטרפה לטלוויזיה החינוכית, להגשת "רואים שש שש".
בשנת 1993 החלה לעבוד בערוץ הספורט. בתחילה שימשה כשדרנית קווים וכשדרנית. כמו כן, הגישה את תוכנית המוזיקה "קול הרוק" בערוץ 2.
ב-1995 יצרה את הסרט הדוקומנטרי "ארדו-סן" אודות יעל ארד, ששודר בטלעד, וב-1996 את הסרט הדוקומנטרי "לא עוצר בסאות'המפטון" על אייל ברקוביץ, ששודר בערוץ הספורט.
ב-1996 הייתה דוברת המשלחת הישראלית לאולימפיאדת אטלנטה.
משנת 1999 מנחה נבו ביחד עם אלי אילדיס, את התוכנית חדשות הספורט, שמשודרת בערוץ 5PLUS. בנוסף, היא מנחה מאז 2006 את תוכנית הספורט "בגלל הרוח" גם בערוץ הספורט.
בשנת 2000 הובילה את הסרט הדוקומנטרי "גלש עם הרוח" על עמית ענבר וגל פרידמן, ובסרט הדוקומנטרי "שתיים בסירה אחת" על צמד השייטות ענת פבריקנט ושני קדמי, שניהם שודרו בערוץ הספורט.
בשנת 2001 שימשה פרזנטורית של "מפעל הפיס", וב-2008 של חברת "ביטוח ישיר".
בשנים 2006–2007 הייתה חלק מצוות מנחות הסדרה "בנות", אשר שודרה בהוט 3.
בשנים 2005–2009 הגישה את תוכנית הספורט ברדיו תל אביב עם עודד קטש, ולאחר מכן עם העיתונאי רון קופמן.
בנובמבר 2010 התאחדה חברות להקת "מנגו" בערב מחווה לצדי צרפתי, בו ביצעו את השיר "גרה בשינקין" בגרסה חדשה.
ביולי 2012 שידרה נבו עבור הערוץ הראשון את תחרויות ההתעמלות מאולימפיאדת לונדון.
ביולי 2013, השתתפה בהנחיית טקס פתיחת משחקי המכביה התשע-עשרה. באותה שנה עלתה בטלוויזיה החינוכית התוכנית "חדשות מהעבר", אותה היא מגישה לצד עידן אלתרמן.
ב-2014 החליפה את הילה קורח שיצאה לחופשת לידה, בהגשת תוכנית הבוקר "העולם הבוקר" בערוץ 2 של רשת, לצד אברי גלעד. בהמשך השנה שידרה מאולימפיאדת החורף בסוצ'י.
בשנים 2014–2016 הגישה יחד עם עידן קוולר את תוכנית הרדיו היומית "תוכנית משחק" בגלי צה"ל.
ב-2015 השתתפה בסרט "מלחמת 90 הדקות" בבימויו של אייל חלפון.
באוגוסט 2016 שידרה תחרויות ספורט באולימפיאדת ריו. כמו כן, השתתפה בסרט הדוקומנטרי "חלב אם" ובסדרה הדוקומנטרית "אמהות" ששודרו בערוץ 10.
ביולי 2017 הנחתה את טקס פתיחת המכביה העשרים, לאחר שעשתה זאת גם במכביה התשע-עשרה. באותה שנה החלה להנחות לצד אלי אילדיס את תוכנית המציאות התיעודית "ההחלטה" בערוץ עשר.
בשנים 2019–2021 החליפה לסירוגין את אברי גלעד בהגשת "העולם הבוקר" ברשת 13, לצידה של טלי מץ.
ב-2020 הנחתה את "חדשות היום", גם כן לצדו של אלי אילדיס, בערוץ 13.
ב-2021 נשלחה מטעם ערוץ הספורט לשידור תחרויות אולימפיאדת טוקיו.
בספטמבר 2023 פורסם כי נבו תוביל את שידור אולפן ליגת האלופות של עונת 2023/24, לאחר 25 שנים בהן הנחה את השידור השדרן מודי בר-און.
נבו הייתה חברה בוועדת הפרס של פרס ישראל בתחום ספורטאים מצטיינים לשנת 2024.
לנבו תואר ראשון בחינוך גופני מסמינר הקיבוצים. כיום היא סטודנטית לתואר שני בפיזיולוגיה של המאמץ באוניברסיטת תל אביב בהנחיית ד"ר ישראל הלפרין.
פרסים והוקרה

נבו זכתה בנעוריה באליפות ישראל בהתעמלות אמנותית
נבו ואילדיס זכו בתוכנית השנה עם חדשות הספורט (ערוץ הספורט)
נבו זכתה בטקס נבחרי הילדים, בתואר שדר השנה בספורט לשנת 2005, ביחד עם אלי אילדיס
נבו זכתה בפרס אומ"ץ ב-2015 על היותה פורצת דרך לנשים בתקשורת הספורט
חיים אישיים

נבו הייתה נשואה למפיק והמעבד יועד נבו, אותו פגשה במהלך העבודה על האלבום של להקת "מנגו".
היא אם לבן מנישואיה השניים עם ירון עיון, גרוש ואב לשלוש בנות מנישואיו הראשונים, בהן השחקניות יסמין עיון וליאנה עיון.
נבו ידועה בחיבתה הרבה לספורט ולכדורגל בפרט, וסיפרה כי בילדותה בעיר פתח תקווה התחברה לקבוצת הכדורגל הפועל פתח תקווה.
מתגוררת ברמת גן.
הערות שוליים

1 2 3 4  יואב בירנברג, כבר לא מירי ממנגו, חדשות, 26 באוגוסט 1991
↑  רונן טל, מנגו טרי, חדשות, 16 באוקטובר 1988
↑  רונן טל, פרקים בעיצוב המוצר, חדשות, 18 במאי 1989
↑  טל פרי, יסמין גמליאל פורשת מ־"מנגו", מעריב, 8 במאי 1991
↑  ערוץ הספורט מפיק סרט על אייל ברקוביץ, באתר גלובס, 2 בדצמבר 1996
↑  ניר קיפניס, ‏יומו של ההרבה, באתר גלובס, 3 בספטמבר 2001
↑  יעל גאוני, ‏ערוץ הספורט מעלה רצועת תוכניות יומית חדשה, באתר גלובס, 16 בינואר 2006
רוני קורן-דינר, ערוץ הספורט ממתג עצמו מחדש - שידרג את האריזה ולוח השידורים, באתר הארץ, 17 בינואר 2006
↑  נורית שר, מפעל הפיס מעלה קמפיין תדמית חדש למותג חיש גד, באתר TheMarker‏, 2 באפריל 2001
↑  עדי דברת, נמשכת תופעת הפרזנטורים סלבריטאים: מירי נבו תקבל 50 אלף דולר עבור קמפיין ל-9,000,000, באתר TheMarker‏, 2 בינואר 2008
↑  רותה קופפר, חצי שעה יומית של "בנות" בהוט, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2005
↑  ענת באלינט, מגישים חדשים ברדיו תל אביב: אור ישראלי, עודד קטש ומירי נבו, באתר הארץ, 29 במרץ 2005
↑  ליה פן, שלישיית מנגו הקליטה גרסה חדשה ל"גרה בשינקין" כמחווה לצדי צרפתי, באתר הארץ, 23 בנובמבר 2010
↑  ערן לאור, עכבר העיר, שידורי האולימפיאדה: לסיקור התקשורתי מגיע מדליה?, באתר הארץ, 11 באוגוסט 2012
נתי טוקר, רשות השידור תשקיע 14 מיליון שקל בשידור משחקי האולימפיאדה, באתר TheMarker‏, 16 ביולי 2012
↑  גילי איזיקוביץ, יאיר ניצני, מירי נבו וירון ברובינסקי בשורת המצטרפים לתוכניות חדשות בגל"צ, באתר הארץ, 27 באוקטובר 2014
לי-אור אברבך, ‏גלי צה"ל: התוכנית של אראל סג"ל תיכנס למשבצת השידור של "המילה האחרונה" - וזו תעבור לערב, באתר גלובס, 17 בפברואר 2016
↑   שירה מייקין, אלכס גלעדי כפה עצמו על אחד הרגעים הספורטיביים ההיסטוריים של ישראל, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2021
↑  מירי נבו תגיש את אולפן ליגת האלופות בערוץ הספורט, באתר וואלה, 10 בספטמבר 2023
↑  מיקי ברקוביץ' הוא חתן פרס ישראל בתחום ספורטאים מצטיינים, באתר משרד החינוך, ‏3 באפריל 2024
↑  לירון שמם, ‏התברגתי בתפקידים כאישה הראשונה, אבל אין לי ספק שהייתי מתקדמת יותר מהר אם הייתי גבר, באתר ‏מאקו‏, 15 ביולי 2021
נבחרת סנגל בכדורסל

| --- | --- |
סנגל
 מידע כללי
 התאחדות:  פדרציית הכדורסל של סנגל
 הצטרפות:  1962
 השתייכות:  פיב"א אפריקה
 דירוג פיב"א (26 בנובמבר 2024):  47      
  - ניקוד פיב"א:  252.3
 מאמן:  מוסטפא גאייה
 
 אליפות העולם בכדורסל
 הופעות:  5 (הראשונה ב-1978)
 ההישג הטוב:  מקום 14 (1978)
 המשחקים האולימפיים
 הופעות:  3 (הראשונה ב-1968)
 ההישג הטוב:  מקום 11 (1980)
 אליפות אפריקה בכדורסל
 הופעות:  29 (הראשונה ב-1964)
 ההישג הטוב:  זהב: 1968, 1972, 1978, 1980, 1997   כסף: 1970, 1974, 1975, 1992, 1995, 2005   ארד: 1983, 1989, 1993, 2013, 2017, 2021
 
נבחרת סנגל בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של סנגל. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל הסנגלית. הדירוג הנוכחי של נבחרת סנגל ברשימת הדירוג של פיב"א לנבחרות גברים, הוא המקום ה-47 בעולם, נכון ל-26 בנובמבר 2024, ללא שינוי לעומת דירוג קודם.
נבחרת סנגל היא מהנבחרות החזקות באפריקה וזכתה 5 פעמים באליפות אפריקה בכדורסל. 6 פעמים נוספות סיימה הנבחרת במקום השני וחמש פעמים נוספות סיימה במקום השלישי.
נבחרת סנגל לא הותירה חותם משמעותי ברמה העולמית עד היום והישגי השיא שלה הם מקום 11 במשחקים האולימפיים בשנת 1980 העפלה לשמינית הגמר באליפות העולם בכדורסל בשנת 2014.
במבה בול המתפקד כסנטר בנבחרת הוא שחקן הפועל לב השרון מהליגה הלאומית (השנייה בחשיבותה בישראל)
כל האולימפיאדות

| כדורסל במשחקים האולימפיים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
יפן 1964: לא העפילה
| מקסיקו 1968 | מקום 15 | 9 | 1 | 8 |
| גרמניה המערבית 1972 | מקום 15 | 9 | 1 | 8 |
קנדה 1976: לא העפילה
| ברית המועצות 1980 | מקום 11 | 7 | 1 | 6 |
ארצות הברית 1984: לא העפילה
קוריאה הדרומית 1988: לא העפילה
ספרד 1992: לא העפילה
ארצות הברית 1996: לא העפילה
אוסטרליה 2000: לא העפילה
יוון 2004: לא העפילה
הרפובליקה העממית של סין 2008: לא העפילה
בריטניה 2012: לא העפילה
ברזיל 2016: לא העפילה
יפן 2020: לא העפילה
צרפת 2024: לא העפילה
ארצות הברית 2028: 
| סך הכל | 3 הופעות | 25 | 3 | 22 |
כל אליפויות העולם

| אליפות העולם בכדורסל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
אורוגוואי 1967: לא העפילה
יוגוסלביה 1970: לא העפילה
פרגוואי 1974: לא העפילה
| הפיליפינים 1978 | מקום 14 | 7 | 1 | 6 |
קולומביה 1982: לא העפילה
ספרד 1986: לא העפילה
ארגנטינה 1990: לא העפילה
קנדה 1994: לא העפילה
| יוון 1998 | מקום 15 | 5 | 1 | 4 |
ארצות הברית 2002: לא העפילה
| יפן 2006 | מקום 22 | 5 | 0 | 5 |
טורקיה 2010: לא העפילה
| ספרד 2014 | מקום 16 | 6 | 2 | 4 |
| הרפובליקה העממית של סין 2019 | מקום 30 | 5 | 0 | 5 |
| הפיליפיניםיפןאינדונזיה 2023 | לא העפילה |  |  |  |
קטר (מדינה) 2027: 
| סך הכל | 5 הופעות | 28 | 4 | 24 |
כל אליפויות אפריקה

| אליפות אפריקה בכדורסל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
מצרים 1962: לא השתתפה
| מרוקו 1964 | מקום חמישי | 5 | 1 | 4 |
| תוניסיה 1965 | מקום רביעי | 4 | 1 | 3 |
| מרוקו 1968 | מקום ראשון | 5 | 4 | 1 |
| מצרים 1970 | מקום שני | 4 | 3 | 1 |
| סנגל 1972 | מקום ראשון | 7 | 7 | 0 |
| הרפובליקה המרכז אפריקאית 1974 | מקום שני | 7 | 6 | 1 |
| מצרים 1975 | מקום שני | 5 | 3 | 2 |
| סנגל 1978 | מקום ראשון | 6 | 6 | 0 |
| מרוקו 1980 | מקום ראשון | 7 | 7 | 0 |
| סומליה 1981 | מקום חמישי | 5 | 3 | 2 |
| מצרים 1983 | מקום שלישי | 6 | 5 | 1 |
| חוף השנהב 1985 | מקום רביעי | 7 | 5 | 2 |
| תוניסיה 1987 | מקום שישי | 5 | 2 | 3 |
| אנגולה 1989 | מקום שלישי | 6 | 5 | 1 |
| מצרים 1992 | מקום שני | 6 | 4 | 2 |
| קניה 1993 | מקום שלישי | 5 | 4 | 1 |
| אלג'יריה 1995 | מקום שני | 5 | 3 | 2 |
| סנגל 1997 | מקום ראשון | 6 | 5 | 1 |
| אנגולה 1999 | מקום שביעי | 6 | 3 | 3 |
| מרוקו 2001 | מקום שביעי | 6 | 3 | 3 |
| מצרים 2003 | מקום רביעי | 7 | 3 | 4 |
| אלג'יריה 2005 | מקום שני | 8 | 6 | 2 |
| אנגולה 2007 | מקום תשיעי | 6 | 4 | 2 |
| לוב 2009 | מקום שביעי | 9 | 5 | 4 |
| מדגסקר 2011 | מקום חמישי | 7 | 6 | 1 |
| חוף השנהב 2013 | מקום שלישי | 7 | 5 | 2 |
| תוניסיה 2015 | מקום רביעי | 7 | 5 | 2 |
| תוניסיה סנגל 2017 | מקום שלישי | 6 | 5 | 1 |
| רואנדה 2021 | מקום שלישי | 6 | 5 | 1 |
| אנגולה 2025 | העפילה |  |  |  |
| סך הכל | 29 הופעות | 176 | 124 | 52 |
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות גברים באתר פיב"א
משפחת קמונדו

"ארמון קמונדו" (Kamondo Sarayı) הממוקם על קרן הזהב באיסטנבול, אחוזתם של בני משפחת קמונדו. לאחר מכן נהפך למפקדת הצי העות'מאני. כיום משמש כמפקדת אחת מחילות הצי הטורקי.
מדרגות קמונדו ברובע גלאטה, איסטנבול, שנבנו על ידי אברהם שלמה דה קמונדו בסביבות 1870.
משפחת קמונדו הייתה משפחה יהודית ספרדית-עות'מאנית ידועה שהתפרסמה בשל הונה המופלג ופעילותה הפילנתרופית הענפה. אחרוני בני המשפחה נרצחו בשואה.
היסטוריה

מוצא המשפחה הוא יהודי-ספרדי-פורטוגזי. בשנת 1492 בעקבות גירוש ספרד התיישבה המשפחה בוונציה, ולאחר מכן במאה ה-17 היגרה לאיסטנבול, האימפריה העות'מאנית.
אברהם שלמה דה קמונדו (1785–1873) (אנ') נחשב לאבי עסקי המשפחה. הוא ירש מאחיו הון מצומצם והקים בעזרתו רשת בנקאות גדולה בשם "בנק קמונדו" (Banque Camondo) אשר הייתה המממנת והמלווה העיקרית של האימפריה העות'מאנית במחצית המאה ה-19 וכן של הפרויקטים הגדולים שלה בתקופה זאת: רפורמות התנזימאת הגדולות (1839–1876) ומלחמת קרים (1853–1856). כתוצאה מכך הוא היה בעל השפעה גדולה על הסולטאנים העות'מאנים אבדילמג'יט הראשון ואבדילאזיז, וניתן לו היתר מיוחד לרכוש אדמה בשטחי האימפריה למרות היותו נתין זר (המשפחה קיבלה נתינות אוסטרית בעת שהותה באיטליה). באמצעות היתר זה רכשה המשפחה נדל"ן רב באזור איסטנבול, אך גם הייתה אחראית להקמת בית הספר היהודי המודרני הראשון בשטחי האימפריה העות'מאנית בשנת 1854, בית הספר "אסקולה" באיסטנבול. מלבד בית ספר זה, הקימו אברהם שלמה ונכדו אברהם בכור דה קמונדו (1829–1889), עוד מספר רב של מוסדות חינוך יהודיים. ברודוס בנו בשנת 1865 את בית כנסת "קהל מדרש".
בשנת 1867 עברו בני המשפחה לפריז והעבירו לשם את מרכז פעילות בנק קמונדו. בשנת 1870 הוכתר אברהם שלמה דה קמונדו בתואר רוזן על ידי ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה. עם פטירתו בפריז בשנת 1873 הוערך הונו ב-125 מיליון פרנק במונחים של התקופה. בהתאם לצוואתו הובאה גופתו לקבורה בבית הקברות היהודי של איסטנבול.
בן משפחה אחר הוא הרוזן יצחק דה קמונדו (1851, איסטנבול - 1911, פריז) (אנ') אשר מלבד ניהול עסקי הבנקאות המשפחתיים היה אספן אמנות מפורסם, במיוחד של אמנים מהזרם האימפרסיוניסטי והפוסט-אימפריוניסטי, וכן היה מלחין אופרה ומוזיקאי חובב. מעט לפני פטירתו תרם את אוסף האמנות הגדול שלו למוזיאון הלובר. בן דודו היה הרוזן מואיז דה קמונדו (1860-Moïse de Camondo; 1935) (אנ') שחי בצרפת והיה פטרון של אמנות. בצוואתו תרם את ביתו, אותו בנה בשקדנות על בסיס מסורות האמנות של המאה ה-18, והורה להפוך אותו למוזיאון על שם בנו נסים דה קמונדו, טייס קרב שנפל במלחמת העולם הראשונה. מוזיאון נסים דה קמונדו פעיל עד היום בפריז.
בתו היחידה של מואיז היא באטריס דה קמונדו, שהייתה אשת חברה ידועה בצרפת. הייתה נשואה למלחין היהודי צרפתי לאון ריינאך. נולדו להם בת ובן. הם נחשבים לאחרוני משפחת דה קמונדו. בשנת 1943 נשלחו בני המשפחה למחנה הריכוז דראנסי בפריז וממנו הועברו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספו.
לקריאה נוספת

פייר אסולין, האחרון לבית קמונדו, תרגום מצרפתית: עדינה קפלן, הוצאת שוקן, 2004.
Nora Şeni. Les Camondo ou l’éclipse d’une fortune (Arles: Actes Sud, 1997).
Rodrigue, Aron. Abraham de Camondo of Istanbul: The Transformation of Jewish Philanthropy,' in From East and West: Jews in a Changing Europe, 1750–1870, ed. France Malino and David Sorkin (Oxford: Blackwell, 1991), pp. 46–56.
מדינת רווחה

מדינת רווחה היא מדינה המפעילה מנגנונים שמטרתם חלוקה-מחדש של משאבים בין אזרחיה. מנגנונים אלו אוספים משאבים מחלק מהאזרחים – בעיקר בצורת מיסים, אך לעיתים גם בצורות אחרות – ומחלקים אותם מחדש באופנים שונים. מנגנונים נפוצים של חלוקה מחדש הם מערכות חינוך ציבורי ובריאות ציבורית, קצבאות כספיות, דיור ציבורי ועוד.
לפי התפיסה המקובלת כיום, כל המדינות הקפיטליסטיות הן מדינות רווחה, מכיוון שכולן עוסקות בחלוקה מחדש של משאבים. עם זאת, הן נבדלות מאוד זו מזו באופן בו הן עושות זאת.
הגדרה

למושג מדינת רווחה ניתנו הגדרות שונות. יונה רוזנפלד ולוטה זלצברגר מהמחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים, נתנו את ההגדרה:
ד"ר גיורא גוטן טען שהגדרה זאת דורשת מהמדינה את הבלתי אפשרי והציג את הגדרתו של דוד מארש בספר עתידו של מדינת הרווחה משנת 1964:
האידאולוגיה שמאחורי מדינת הרווחה

מדינת הרווחה היא מודל המהווה פשרה בין המודל הקפיטליסטי, התומך בשוק חופשי כמנגנון יחידי לחלוקת משאבים, לבין המודל הסוציאליסטי, לפיו על המשאבים להיות מחולקים באופן יזום ומתוכנן, בין אם על ידי המדינה או בדרך אחרת.
מדינת הרווחה שומרת מצד אחד על השוק כעל המנגנון העיקרי לחלוקת משאבים בחברה, אך מצד שני שואפת לספק לכל תושביה הגנה ממחסור ולצמצם עד כמה שניתן את אי-השוויון בין השכבות החלשות לאלה המבוססות בחברה.
במהלך המאה ה-20 נתפסה מדינת הרווחה כפשרה בין שני מרכיבים אלו. תומכי הקפיטליזם נאלצו להשלים עם המיסוי וההתערבות בשוק, ואילו תומכי הסוציאליזם נאלצו להשלים עם קיומו של השוק החופשי. ההבדלים בין מדינות שונות נמתחו בין הקוטב הליברלי, המדגיש את החופש האזרחי ונוטה לצמצם את התערבות המדינה בשוק ככל שניתן, לבין הקוטב הסוציאל-דמוקרטי, המדגיש את חשיבות השוויון בין האזרחים ומאמין במעורבות גבוהה של הממשלה בניהול השוק ובחלוקת המשאבים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הציג הסוציולוג אנתוני גידנס את תאוריית הסטרוקטורציה ("הדרך השלישית"), שזכתה לעדנה עת אימץ אותה טוני בלייר, לימים ראש ממשלת בריטניה. תומכי גישה זו רואים בעצמם אנשי שמאל, אך מוותרים על השאיפה לביטולו של השוק החופשי. יעדם המוצהר הוא מדינת הרווחה – שילוב בין שוק חופשי לבין מנגנוני חלוקה מחדש.
התומכים במדינת רווחה מתבססים על המושג זכויות חברתיות – ההנחה כי במסגרת זכויות האדם נכללות, פרט לזכויות הפוליטיות ולזכויות האזרחיות, גם זכויות הקשורות במצבו החומרי, כגון הזכות לחינוך והזכות לבריאות, וכי על המדינה מוטלת החובה לספק זכויות אלה.
לכן, טוענים התומכים ברעיון זה, השלטון חייב להבטיח את רווחת אלה הדורשים סיוע כגון קשישים, נכים, משפחות מרובות ילדים.
ברור מכאן, שאם השלטון עושה גם את כל אלה, הוא חייב לגבות יותר מיסים, ולחוקק חוקים מתאימים, כלומר להתערב יותר בחיי הפרט.
ההיסטוריה של מדינת הרווחה

המדינה הראשונה שבה התבססה מדיניות רווחה לאומית היא גרמניה במאה ה-19. המנהיג שהוביל מהלכים אלו הוא אוטו פון ביסמרק. מדיניות הרווחה בגרמניה באותה תקופה כללה בין היתר: מתן פנסיות, ביטוח תאונות וביטוח רפואי. כמה שנים אחרי הגרמנים גם האנגלים והצרפתים אימצו מדיניות רווחה דומה לשל ביסמרק. אך באותה תקופה רמת הרווחה במדינות אלו הייתה בסדר גודל קטן מאוד.
הפריצה של מדינת הרווחה בממדיה הנוכחיים קרתה בעקבות דו"ח בוורידג' בדצמבר 1942. הרקע לדו"ח היה כלכלת המלחמה שבבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה – שכמו בכל מלחמה הייתה ריכוזית מאוד וזאת על מנת לתעל את כל כוחות השוק למען הלחימה. בעקבות תכנון הכלכלה במלחמת העולם השנייה, אנשים רבים בבריטניה אימצו את הרעיון של כלכלה ריכוזית גם למצב רגיל עתידי. בעקבות עליית רעיונות אלו שר העבודה הבריטי ארנסט בווין ביקש מוויליאם בוורידג' לכתוב דו"ח שמטרתו להמליץ על גישה כלכלית של מדיניות רווחה. בוורידג' הצליח לפרסם בכל רחבי בריטניה את הדו"ח, שנמכר ביותר מחצי מיליון עותקים, ורעיונות אלו הפכו לפופולריים בקרב הציבור האנגלי. מייד לאחר מלחמת העולם השנייה החלה הממשלה הבריטית לאמץ את המלצותיו של בוורידג' בהדרגתיות. ב-1945 היא החלה להעניק קצבאות ילדים וב-1946 עבר חוק המחייב ביטוח לאומי כללי וביטוח עבודה. חוק נוסף שעבר באותה שנה הוא חוק ביטוח בריאות ממלכתי לכולם. ב-1947 בריטניה הגדילה את הגמלאות וב-1949 היא הגדילה משמעותית את הביטוח הלאומי והחילה פיקוח על שכר דירה.
עוד נקודה היסטורית חשובה היא ההחלטה של האו"ם בדבר זכויות אדם שהחילה את חובת ביטוח לאומי כזכות יסוד. ההחלטה החילה גם את הזכות להגנה מפני אבטלה, הזכות לפיצוי על פיטורים, הזכות לחינוך והזכות לרמת חיים המתאימה לבריאות ורווחה של האדם ומשפחתו כולל מזון, ביגוד, דיור, טיפול רפואי, שירותים חברתיים נחוצים וביטחון תעסוקתי. השינוי במדיניות הרווחה לאחר מלחמת העולם השנייה בא לידי ביטוי בכמות ההוצאה הממשלתית ביחס לתמ"ג. לאחר מלחמת העולם השנייה ודוח בוורידג' חלה עלייה משמעותית בהוצאה הממשלתית באירופה ובארצות הברית ביחס לתמ"ג. ההוצאה הממשלתית של ארצות הברית ביחס לתמ"ג גדולה כיום כפי שלושה ממה שהייתה לפני המלחמה ובאירופה היא גם גדלה בין פי 2 לפי 3. בסופו של דבר, בתוך פחות מעשור בריטניה אימצה כמעט את כל ההמלצות של דוח בוורידג' ולאחר מכן גם אירופה וארצות הברית הלכו בעקבותיה וכך נוצרה מדינת הרווחה בצורתה הנוכחית.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מדד התשומות

המדד המקובל בעולם להשוואה בין מידת ה"רווחה" הממשלתית במדינות שונות הוא "מדד התשומות". מדד זה, שבוחן את היחס בין תקציב הרווחה של המדינה ובין התמ"ג שלה, מתחשב אך ורק בסכום הכספי שהממשלה השקיעה בתקציבי רווחה, מבלי לבדוק את תוצאות ההשקעה – שיכולות להיות שונות במדינות שונות.
כך לפי המדד שפרסם ה-OECD ישראל מדורגת בתחתית הטבלה בהוצאות על רווחה, אך אין בכך להצביע על דירוג ישראל בתוצאות השקעתה ברווחה.
ביקורת

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא פרק הביקורת אינו כולל ביקורת על מדינת הרווחה אלא רשימת תביעות להרחבתה.
ביקורת > שלושת חוקי התוכניות החברתיות

צ'ארלס מאריי, חוקר מדע המדינה ואיש מכון אמריקן אנטרפרייז בוושינגטון, ניסח שלושה חוקים המתקיימים בכל תוכנית רווחה ציבורית:
חוק הברירה הלא מושלמת: כל כלל אובייקטיבי המגדיר זכאות לתוכנית העברה חברתית ידיר כמה אנשים באורח לא רציונלי. ...
חוק התגמולים הבלתי-מכוונים: כל העברה חברתית מעלה את שווי ההישארות במצב שהזקיק את ההעברה. ...
חוק הנזק נטו. ככל שסביר פחות שההתנהגות הלא רצויה תשתנה מרצון, כך סביר יותר שתוצאת הנטו של התכנית המבקשת לשנותה תהיה נזק. ...
ביקורת > מדינת הרווחה כמנגנון מרבד

כמוזכר לעיל, מטרתה העיקרית של מדינת הרווחה היא צמצום פערים סוציו-אקונומיים בין השכבות השונות בחברה. אך מעצם העובדה שבמסגרת מדינת הרווחה מחולקים משאבים חברתיים, הופך המנגנון של מדינת הרווחה לאחראי, פרט לצמצום חלק מהפערים, גם לשעתוק פערים אחרים וליצירת נוספים. בכך פועלת מדינת הרווחה כמנגנון מרבד – היא יוצרת (או משחזרת) הבדלים בין קבוצות חברתיות שונות, ובכך תורמת להכלה או להדרה של קבוצות אלה ולעיתים אף ליצירתן של קבוצות.
ביקורת > מדינת הרווחה כמנגנון המעודד "טרמפיסטים"

מדינת הרווחה מושתתת על מנגנונים של "ערבות הדדית", שבהם אוכלוסייה שזקוקה לשירותים מסוימים נסמכת על כוח אדם עובד שמסוגל לספק אותם, מתוך ההנחה שכשהעובדים יזדקקו לאותם שירותים יהיו עובדים אחרים שיספקו להם אותם, לדוגמה שירותי פנסיה ובריאות. אולם קיימת תופעה של אוכלוסיות שרוצות ליהנות ממדיניות הרווחה הנוחה מבלי לתרום את חלקן בייצור המשאבים שהמדיניות דורשת:
סיבה עיקרית לכך היא הטבע האנושי הרציונלי (האדם הכלכלי - ההומו אקונומיקוס), השואף למקסם את רווחיו במינימום השקעה, כלומר אם יעלה בידו להיות טרמפיסט ולהרוויח על חשבונם של אחרים, על פי חוק ומבלי להיפגע, הוא יעשה זאת.
סיבה נוספת היא הדור המכונה דור ה-Y, המתאפיין בעיסוק עצמי מוגבר, שגובל לעיתים בנרקיסיזם. עבורו ערכים כמו "תפוס כפי יכולתך" הרבה יותר מוחשיים ומדברים אליו מאשר תרבות של התחשבות וערבות הדדית.[דרוש מקור]
סיבה נוספת ל"טרמפיסטים" היא שינויים דמוגרפיים עקב מדיניות הגירה ליברלית, שבמסגרתה מגיעים למדינות הרווחה מהגרים שמנצלים גם הם את הטבות המדינה, ולכן לא פעם הופכים למושא לשנאה, הפגנות נגד ויחס מפלה.
ראו גם

ביטחון סוציאלי
רמת החיים בישראל
שכר ריאלי
מלכודת הרווחה
עבודה סוציאלית
הזכות לדיור
הזכות לחינוך
הזכות לבריאות
מדיניות רווחה בישראל
לקריאה נוספת

אבנימלך, מוריה ויוסי תמיר. 2002. רווחה מתקתקת. הוצאת הקיבוץ המאוחד: בני ברק
דורון, אברהם ורלף קרמר. 1992. מדינת הרווחה בישראל. עם עובד: תל אביב
דורון, אברהם. 1985. מדינת הרווחה בעידן של תמורות. הוצאת מאגנס: ירושלים
גל, ג'וני. 2005. ביטחון סוציאלי בישראל. הוצאת מאגנס: ירושלים
עדו רכניץ, סדרת הרצאות בנושא רווחה יהודית, אתר דין תורה (קובצי שמע)
הערות שוליים

↑  ד"ר גיורא גוטן, הישגים ומחדלים במדיניות הסוציאלית, דבר, 4 ביולי 1966
↑  Esping-Andersen, Gosta (1990). The Three Worlds of Welfare Capitalism. Princeton
↑  אבי קליין, עדיף לחיות בסקנדינוויה מבארה"ב או באנגליה, באתר הארץ, 13 בפברואר 2006
↑  עמיעד כהן, ‏התגאו בתוצאות, לא בהוצאות, השילוח, 13, פברואר 2019
↑  משרד הכלכלה והתעשייה
↑  צ'רלס מאריי (תרגום: צור ארליך), ‏"מגבלותיה של העזרה", השילוח, 2, דצמבר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553638905171  BnF: cb119613961 (data)  GND: 4117641-8  LCCN: sh85146037  NKC: ph116213
נבחרת חוף השנהב בכדורסל

| --- | --- |
חוף השנהב
 מידע כללי
 התאחדות:  פדרציית הכדורסל של חוף השנהב
 הצטרפות:  1961
 השתייכות:  פיב"א אפריקה
 דירוג פיב"א (26 בנובמבר 2024):  31      
  - ניקוד פיב"א:  388.9
 מאמן:  ז'אק מונסייר
 אתר רשמי
 
 אליפות העולם בכדורסל
 הופעות:  5 (הראשונה ב-1982)
 ההישג הטוב:  מקום 13 (1982)
 אליפות אפריקה בכדורסל
 הופעות:  24 (הראשונה ב-1968)
 ההישג הטוב:  זהב: 1981, 1985 כסף: 1978, 1980, 2009, 2021
 
נבחרת חוף השנהב בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של חוף השנהב. מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל של חוף השנהב. הדירוג הנוכחי של נבחרת חוף השנהב ברשימת הדירוג של פיב"א לנבחרות גברים, הוא המקום ה-31 בעולם, נכון ל-26 בנובמבר 2024, ללא שינוי לעומת דירוג קודם.
נבחרת חוף השנהב נחשבת לנבחרת טובה בקנה מידה אפריקאי, אך חלשה ברמה העולמית. היא מתמודדת באופן רצוף באליפות אפריקה בכדורסל מאז שנת 1978, כאשר הופעת הבכורה שלה באליפות נערכה בשנת 1968.
לאחר שהפסידה פעמיים ברציפות לסנגל בגמר אליפות אפריקה בשנים 1978 ו-1980, הצליחה חוף השנהב לזכות לראשונה באליפות בשנת 1981 לאחר ניצחון על מצרים בגמר. 4 שנים מאוחר יותר אירחה חוף השנהב את אליפות אפריקה וזכתה בתואר בפעם השנייה, לאחר ניצחון על אנגולה בגמר.
ברמה העולמית נבחרת חוף השנהב לא הגיעה להישגים משמעותיים: חמש פעמים השתתפה הנבחרת באליפות העולם בכדורסל ובשתי הפעמים הראשונות סיימה במקום ה-13 בשנים 1982 ו-1986. כמו כן, הנבחרת מעולם לא התמודדה במשחקים האולימפיים.
כל האולימפיאדות

1964 עד 2024 - לא העפילה