מצליבים
מורפולוגיה

מיון משפחה זו מתבסס ברובו על תכונות הפרי, ויש צורך בפרי בשל להגדרת מרבית המינים. וגם על גודלם וצבעם של הפרחים. אחד הסימנים החשובים הוא מצב המחיצה כלפי הקשוות. בחלק של הפירות שהם פחוסים בדרך כלל, עוברת המחיצה לרוחב הקשוות ורוחבה שווה לרוחב הקשוות. בחלק אחר מקופלות הקשוות כשתי סירות ובין שתיהן מפרידה מחיצה שרוחבה שווה לעובי של הפרי.
מיני המצליבים הם עשבים חד-שנתיים, דו-שנתיים רב-שנתיים או מיעוטם בני-שיח או לעיתים רחוקות שיחים, מטפסים או עצים.
העלים מסורגים ופשוטים לרוב.
הלוואים חסרים.
התפרחת אשכול, על פי רוב חסרת חפים.
הפרחים נכונים, על פי רוב דו-מיניים. הפרחים אינם מלווים בחפים. צבעי הפרחים השכיחים בישראל הם צהוב, ורוד ולבן.
הגביע בעל 4 עלי גביע, זקופים או מפושקים, שווים או 2 מהם מוארכים ודמויי שק בבסיסם. ארבעת עלי הגביע ערוכים בשני דורים. הדור החיצוני מכיל את שני העלים הקדמי והאחור, והדור הפנימי את שני העלים הצדדים, וכל זאת כאשר חוצים את הפרח לשני חצאים שווים. לסירוגין עם עלי הכותרת.
הכותרת בעלת 4 עלי כותרת מפורדים בעלי טרף וציפורן, טרפם מורחב ונעשה צר לציפורן באופן פתאומי. הפרחים לרוב פרושים ופתוחים.
האבקנים 6, מהם 4 ארוכים מהווים את הדור הפנימי ו-2 קצרים יותר המהווים את הדור החיצוני.
הצופנים (בלוטות קטנות המפרישות צוף) הם צופני מצעית טבעתיים. הם מצויים על פני המצעית בין בסיסי זירי האבקנים וסמוך לבסיסם של הזירים, בייחוד של זירי האבקנים הקצרים. הם ניכרים בצבעם הכהה ודומים לבלוטות צהובות שצורתן ומספרן משתנים בין סוגים שונים. הצוף נאגר לעיתים קרובות בתוך החלק הקעור והנפוח שבסיס עלי הגביע הצדדיים.
השחלה עילית, בת 2 עלי שחלה מאוחים, עמוד השחלה אחד מפותח או חסר. עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים מאוחים מתחת לשחלה כל אחד לחוד. המחיצה העוברת משליה אחת לשליה השנייה אינה אלא מחיצה מדומה, מכוון שאין עלי השחלה משתתפים ביצירתה, ואין כאן אלא צמיחה מופרזת של השליות הדופניות כלפי פנים זו מול זו והתאחותם.
השליות דופניות.
הפרי הוא תרמיל כאשר אורכו גדול לפחות פי 3 מרוחבו או תרמילון אם אורכו פחות מפי 3 מרוחבו. הפרי מורכב משני עלי שחלה, היוצרים שתי מגורות שביניהן מחיצה משנית קרומית, המכונה מחיצה מדומה, המתפתחת מהשליה. בראש הפרי נמצא מקור, שהוא שריד לעמוד השחלה.
זהו הפרי השולט במשפחה הוא נפתח כרגיל על ידי 2 קשוות, אך יש הרבה סוגים שבהם אין הפרי נפתח ואז הוא עשוי בצורת מפרקת (התרמיל נשבר לפרקים פרקים) או בצורת אגוזית חד-זרעית או דו-זרעית.
התרמיל הוא סוג הפרי הנפוץ ביותר במשפחה, והוא נפתח בשתי קשוות אורך, מלמטה למעלה. קשוות אלו ניתקות מעל הפרי ועל הצמח נשארת ה"מסגרת" של פרי על מחיצתו. "מסגרת" זאת אינה אלא רצועת התפר שבין שתי הקשוות שאליה מעורות, משני צדדיה, השליות, הנושאות את הזרעים. המחיצה העוברת משליה לשליה אינה אלא מחיצה מדומה, מכוון שאין עלי השחלה משתתפים ביצירתה, ואין כאן אלא צמיחה מופרזת של השליות כלפי פנים זו מול זו והתאחותם. עם זאת ישנם פירות דמוי תרמיל שאינם נפתחים (למשל, מלקולמיה חרוקה, מנתור ועוד), פירות דמוי תרמיל המתפרקים לפרקי רוחב (למשל, צנון מצוי) המכונה מפרקת, פירות דמוי תרמיל בהם חלק אחד של התרמיל נפתח בקשוות והחלק האחר אינו נפתח כלל (שלח, בקבוקון).
כן מצויים הרבה מאוד צמחים שפירותיהם תרמילונים, כלומר אורכם אינו גדול בהרבה מרוחבם (ילקוט הרועים, אליסון, מצילתיים). יש תרמילונים שתפר הפרי עובר בצדו הרחב של הפרי (ילקוט הרועים, חופנים) ובין אלה שתפר הפרי עובר בצדו הצר של הפרי (אביבית, אליסון). מלבד זאת קיימים תרמילונים שאינם נפתחים כל עיקר והפרי הוא אגוזית חד-זרעית או דו-זרעית (תריסנית, חלבינה).
הזרע מחוסר אנדוספרם. העובר כפוף לרוב, כאשר השורשון מצוי בחלקו האחד של הזרע, ואילו הפסיגים בחלקו האחר. קליפת הזרע מכילה מוּצִילַגִים התופחים עם הרטבת הזרעים דבר המסייע להדבקתם למצע ולנביטתם.
על הפרי והזרע ראה גם בפרק אנטומיה.