stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סרט בורקס
מוטיבים מרכזיים

במחקרו על סרטי הבורקס, קובע חוקר הקולנוע רמי קמחי כי מקורותיהם של דפוסי הייצוג של הגיבור, השכונה והמשפחה המזרחיים בסרטי הבורקס הם בספרות יידיש קלאסית וכי דפוסים אלה עברו אליהם בתיווכם של הבמאים והתסריטאים האשכנזיים של הבורקס. קמחי מדיר מתחום הבורקס יוצרים מזרחיים כגון: ג'ורג' עובדיה וזאב רווח ומראה בספרו כי סרטיהם שונים באופן מהותי מסרטי הבורקס הקלאסיים. לפי קמחי, סרטי הבורקס הם מחזור של סרטים היברידיים מבחינה תרבותית שהם בעת ובעונה אחת מזרחיים ישראליים וגלותיים אשכנזיים.
ההגדרה שקמחי מציע לסרטי הבורקס:
"סרטי הבורקס הם מחזור של אחד עשר סרטים שהופקו בשנים 1964–1977 ואשר משותפת להם רה-פרזנטציה פרדיגמטית של שכונה, קהילה ומשפחה מזרחיות, המתווכת על ידי במאי בעל רקע תרבותי אשכנזי. בסרטים אלה הנרטיב נבנה לרוב סביב תחרות כקונפליקט מרכזי, והרצף הקולנוע מיוצר תוך כדי שימוש רטורי ברמת מוצרנות נמוכה".
הסרט הראשון הנחשב לסרט בורקס הוא "סאלח שבתי", שביים אפרים קישון. הסרט כלל את הנרטיב הקלאסי ודפוסי הייצוג ששימשו אחר–כך ברוב סרטי הבורקס: התנגשות בין מזרחי עני לאשכנזים עשירים, הצגתם של המזרחים כיהודים פרה-מודרניים תוך שימוש בדפוסי הייצוג ששימשו את סופרי היידיש הקלאסיים להצגת יהודי השטעטל, הצגתם של האשכנזים כמודרניים ולרוב עשירים, יהירים, מתנשאים, אטומי לב ומנוכרים, קשר רומנטי בין אשכנזים למזרחים והצלחתו של המזרחי הפיקח והערמומי להערים על האשכנזים-השליטים. סרטי בורקס התאפיינו גם בחיקויי מבטאים וסוציולקטים (אופן דיבור של שיכבה חברתית), במיוחד מבטאי יוצאי מרוקו, פרס, תימן ופולין.
בסרטי הבורקס שבאו אחרי "סאלח שבתי" חזרו מאפיינים אלה שוב ושוב בווריאציות שונות. סרטי הבורקס זכו בשנות השישים ועד סוף שנות השבעים להצלחה רבה בישראל, לצד ביקורת נוקבת, שהתמקדה בעיקר ברדידותם התמטית וערכי ההפקה הירודים שלהם.
שחקנים ובמאים בולטים

זאב רווח – שחקן ובמאי סרטי בורקס. רווח שיחק בכמה מסרטי הבורקס הקלאסיים, ביניהם: "חגיגה בסנוקר", "צ'רלי וחצי", "אדון לאון", "לא לעלות יותר", "ספר נשים", "רק היום" ו"פעמיים בוסקילה". כמו כן, רוב הסרטים שביים רווח נמנים עם ז'אנר הבורקס.
יהודה בארקן – שחקן ראשי במספר סרטי הבורקס הקלאסיים בין היתר: "לופו", "צ'רלי וחצי", "חגיגה בסנוקר", "כץ וקרסו".
טוביה צפיר – שחקן במספר סרטי בורקס קלאסיים, אשר מזוהה בעיקר עם תפקיד האשכנזי הנלעג, בהם: "צ'רלי וחצי", "חגיגה בסנוקר" ו"יופי של צרות".
ראובן בר יותם – שיחק בסלומוניקו, יהיה טוב סלומוניקו והמשכנע בע"מ.
בועז דוידזון – במאי קולנוע החתום על מספר גדול של סרטי בורקס, ביניהם: "צ'רלי וחצי", "חגיגה בסנוקר" "משפחת צנעני", "אלכס חולה אהבה" ו"חצי חצי".
מנחם גולן – במאי ומפיק, סרטים רבים שביים והפיק נמנים בז'אנר הבורקס, בהם: "פורטונה", "קזבלן", "לופו", "כץ וקרסו" ו"שוד הטלפונים הגדול".
אלפרד שטיינהרדט – במאי סרט הבורקס "סלומוניקו" וסרט ההמשך שלו "יהיה טוב סלומוניקו".
ישראל בקר – "שני קוני למל" (סדרת סרטי קוני למל בהגדרתם משויכים לסרטי הגעפילטע פיש עם זאת ישנם מוטיבים ברורים המשייכים אותם גם לסרטי הבורקס).
יואל זילברג – במאי של מספר סרטים בז'אנר הבורקס, וביניהם: "חכם גמליאל", "נישואין נוסח תל אביב", "קוני למל בתל אביב" ו"קוני למל בקהיר".
אפרים קישון – במאי קולנוע שיצר את האב הארכיטיפי של סרטי הבורקס – "סלאח שבתי", וכן את הסרטים: "תעלת בלאומילך" ו"השוטר אזולאי".
ג'ורג' עובדיה – במאי קולנוע המזוהה עם סרטי הבורקס והמלודרמה של הקולנוע הישראלי, בהם: "נורית", "שרית", "פישקה במילואים", "אריאנה", "קוראים לי שמיל" ו"רחוב 60".
אסי דיין – במאי קולנוע החתום על סרטי הבורקס: "גבעת חלפון אינה עונה", "הטוב הרע והלא נורא" ו"שלאגר".
שחקני קולנוע נוספים המזוהים עם ז'אנר הבורקס, הם: יוסף שילוח, גבי עמרני, אריה אליאס, משה איש כסית, יעקב בנאי, ז'אק כהן, אילן דר, שייקה אופיר ושלישיית הגשש החיוור.
דעיכתם

בשיא פריחתם של סרטי הבורקס המשיכו הבמאים לספוג ביקורות שליליות מהמבקרים, שטענו שרמת הסרטים ירודה והיא בגדר "תיאטרון מול מצלמה". הקהל לעומת זאת הצביע ברגליים ושנים אלו היו חסרות תקדים בכל הנוגע לכמות הצופים הבאים לבית הקולנוע כדי לראות קולנוע ישראלי.
בסוף שנות השבעים החלה הפופולריות של סרטי הבורקס לדעוך במידה רבה. הסיבות שהובילו לשקיעת סרטים אלו היו מגוונות, אך הגורמים המשמעותיים ביותר היו עלייתם של הטלוויזיה והווידאו, שגרמו לשקיעה ניכרת של קולנוע "עממי" והשינוי במדיניות התמיכה הממשלתית בקולנוע, שכבר לא התבססה רק על מספר הכרטיסים שנמכרו אלא גם על קריטריונים של איכות (לדעת הממונים על חלוקת התמיכה).
סרטי הבורקס המקוריים והקלאסיים שביניהם שומרים על הפופולריות שלהם וחלקם זכו בחלוף הזמן למעמד של סרטי קאלט.
עם זאת, חוקר הקולנוע, רמי קמחי, מצביע על כך כי בשתי קבוצות של סרטים המופקים כיום בקולנוע הישראלי, ניתן לזהות השפעה ברורה של המאפיינים המקוריים של סרטי הבורקס:
ניאו בורקס – סרטים המשחזרים בתמימות ושלא מדעת את דפוסי הייצוג של השכונה המזרחית בסרטי הבורקס, תוך התאמתם לזמן ולמקום שמתאר הסרט. למשל: הסרט "אביבה אהובתי" של שמי זרחין, או, הסרט "סוף העולם שמאלה" של אבי נשר.
פוסט בורקס – סרטים המבצעים מעין פארודיה על סרטי הבורקס, תוך אימוץ מספר מאפיינים של סרטי בורקס ומימושם תוך כדי הגזמה. כמו: הסרט "חולה אהבה בשיכון גימל" של שבי גביזון, או, הסרט "ביקור התזמורת" של ערן קולירין.
ראו גם

סרט געפילטע פיש
מערבון ספגטי
לקריאה נוספת

רמי קמחי, שטעטל בארץ ישראל – סרטי הבורקס ומקורותיהם בספרות יידיש קלאסית, רסלינג, 2012.
מאיר שניצר, הקולנוע הישראלי, הוצאת כנרת, 1994.
Kimchi Rami, Israeli Bourekas films: their Origins and Legacy, University of Indiana Press, 2023
הערות שוליים

↑  ריאיון עם בועז דוידזון
מבצע סופה

חיילים פולנים במהלך מרד ורשה. אחד מהם אוחז בתת-מקלע מסוג בוויסקביצה (אנ')
מבצע סופה (בפולנית: Plan Burza) היה סדרה של התקוממויות מקומיות ברחבי פולין, אשר התבצעו בשנת 1944 על ידי ארגון המחתרת הפולני ארמייה קריובה כנגד הכובשים הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
מטרת המבצע הייתה לתפוס את השליטה בערים ובאזורים בהם הכינו הגרמנים את הגנתם מפני התקדמות הצבא האדום ולאפשר לרשויות האזרחיות של ממשלת פולין הגולה להשתלט בטרם יגיע הצבא האדום לאזורים אלו וישליט שם משטר קומוניסטי.
המבצע הגיע לשיאו במרד ורשה. כישלון המרד הביא אף לכישלון מטרתו הפוליטית של המבצע, ככל שזו הייתה בת השגה מלכתחילה.
היסטוריה > התוכנית

ארגון המחתרת מיסודה של ממשלת פולין הגולה, ארמייה קריובה שהיה כפוף לזרוע אזרחית הקרויה "דלגטורה" ששימשה כנציגותה החשאית בפולין של הממשלה הגולה שישבה בלונדון, שם לו למטרה את ההתקוממות הכללית המזוינת כנגד גרמניה מיום היווסדו, לאחר התבוסה הפולנית ואובדן העצמאות בשנת 1939. בספטמבר 1942 נוצרה המסגרת הכללית להתקוממות. על פי הוגי התוכנית, יורה על ההתקוממות מפקדה של המחתרת על ההתקוממות כאשר יהיה ברור כי דינו של הוורמאכט הלוחם במזרח כנגד ברית המועצות נחרץ. ההתקוממות תחל במרכז פולין בשטחי "הממשל הכללי" (גנרלגוברנמן, הכינוי המינהלי הגרמני לשטחים שנכבשו, אך לא סופחו לגרמניה), מחוזות קרקוב, ביאליסטוק וברסט ליטובסק.
למבצע יועדו המטרות הבאות:
הבאת קץ לכיבוש הגרמני.
לקיחת נשק שלל שיאפשר הקמת צבא סדיר.
התנגדות למיליציות אחרות בשטח כדוגמת מיליציות לאומניות אוקראיניות.
הקמת צבא סדיר.
השבת הרשויות האזרחיות, וכן מערכות תקשורת וחימוש.
שמירה על הסדר האזרחי בעורפם של הכוחות.
ייזום מהלכים התקפיים כנגד יחידות הוורמאכט שעודן פרוסות על אדמת פולין.
הקמת הצבא הפולני הסדיר אמורה הייתה להתבסס על מבנה הצבא הפולני שלפני המלחמה. יחידות הארמייה קריובה אמורות היו להפוך לדיוויזיות סדירות. 16 המחוזות של הארמייה קריובה היו אמורים להפוך ל־16 דיוויזיות חי"ר ובנוסף לכך 3 גדודי פרשים וגדוד ממוכן אחד אמורים היו להיווצר, אם מציוד שייפול שלל, ואם מציוד שיסופק על ידי בעלות הברית. השלב השני של המבצע הניח כי  תיווצרנה 15 דיוויזיות נוספות ו־5 גדודי פרשים נוספים.
יישומה של התוכנית החל עוד בסוף שנת 1943. לאחר קרב סטלינגרד בסוף שנת 1942 וקרב קורסק, היה ברור כי הוורמאכט נהדף בכוח מערבה, וכי הגעתו של הצבא האדום לפולין צפויה בעתיד הקרוב ביותר. יחידות הארמייה קריובה שהיו רגילות לפעול במסגרת תאים מחתרתיים קטנים, החלו לפעול במסגרת גופים יותר גדולים, וקיבלו את שמותיהן ומספריהן של יחידות הצבא הפולני שלפני המלחמה.
היסטוריה > הרקע הפוליטי

בפברואר 1943, לאחר קרב סטלינגרד, שינה מפקדה של הארמייה קריובה, הגנרל סטפן רובצקי את התוכנית. על ההתקוממות היה להתחיל בשלושה שלבים. הראשון – התקוממות מזוינת במזרח שמרכזה בלבוב ווילנה, בטרם יגיע הצבא האדום לאזורים אלו. לאחר מכן אמורה הייתה ההתקוממות לעבור לשטחים שבין קו קרזון ונהר הוויסלה, ובשלב השלישי היה על ההתקוממות לפרוץ סימולטנית בכל רחבי המדינה.
באפריל 1943 הודיעו הגרמנים על גילוי קברי המונים של קצינים פולנים שנרצחו בידי הנ.ק.ו.ד. ביער קאטין ליד סמולנסק. חשיפת האירוע, המכונה טבח יער קאטין שהתרחש בשנת 1940 לאחר שברית המועצות פלשה למזרח פולין ושבתה עשרות אלפי חיילים וקצינים פולנים, הביאה למשבר בין הממשלה הגולה ובין ממשלתו של סטלין ולניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם ברית המועצות. בשלב זה היה ברור כי כאשר יגיע הצבא האדום, הוא יגיע לא רק כמשחרר, אלא גם ככובש. כפי שהתבטא רובצקי, היה הצבא האדום "בעל בריתן של בעלות בריתנו". ב־26 בנובמבר 1943 הנחתה הממשלה הגולה  את יחידות הארמייה קריובה להישאר במחתרת עד להתייצבות המצב הפוליטי ומתן האפשרות לתת הוראות מדויקות. למרות הנחיה זו עסקו מפקדי הארמייה קריובה בתכנון מחודש של ההתקוממות.
המבצע

מטרותיו העיקריות של המבצע לאחר שלב התכנון הסופי, היו שיתוף פעולה עם כוחות הצבא האדום ברמה הטקטית, אך נטילת השלטון לידי הרשויות האזרחיות אותן ייצגה הארמייה קריובה בכל השטחים שישוחררו (בניגוד לנטייתו של הצבא האדום להקים בשטחים אלו ממשלת בובות קומוניסטית, אשר הוקמה בתחילת שנת 1944 בעת כיבוש לובלין ואשר הייתה מתארגנת והולכת על אדמת ברית המועצות מאז ניתוק היחסים עם הממשלה הגולה בשנת 1943).
ב־2 בינואר 1944 הגיעו יחידות מן החזית הבלארוסית השנייה של הצבא האדום, אל גבולות פולין שלפני המלחמה. בה בעת ביצעו יחידות של מיליציות לאומניות אוקראיניות ניסיונות לטיהור אתני של הפולנים בחבל ווהלין, פעולות שהחלו להתבצע עוד בשנת 1943 והגיעו לשיא עם התקרבות הצבא האדום לחבלים אלו. אירועים אלו סימנו את תחילתו של מבצע סופה. יחידות מקומיות של הארמייה קריובה, שהתארגנו במסגרת דיוויזיית הרגלים ה־27 יצרו מגע עם הצבא האדום המתקרב, והחלו בפעולות כנגד הוורמאכט הנסוג. בתחילה שוחררה העיר קובל ב־6 באפריל ולאחריה וולודומיר. אך עד מהרה נאלצו היחידות המתקיפות לסגת למערב, ובאזור פולסיה הותקפו הן על ידי אנשי הוורמאכט והן על ידי אנשי הצבא האדום. חיילי הארמייה קריובה שנשבו על ידי אנשי הצבא האדום קיבלו את האפשרות להצטרף לשורותיו או להשלח לגולאג. היחידות שנותרו חצו את נהר הבוג המערבי שם הותקפו על ידי יחידות פרטיזנים סובייטיים. לאחר כיבוש העיירות לוברטוב וקוצק, הוקפה הדיוויזיה (שמספר אנשיה ירד עתה ל־3,200 מכוח התחלתי של 7,300) על ידי כוחות הצבא האדום, ואנשיה נלקחו בשבי.
המבצע > ההתקוממות בווילנה

בצפון יחידות מחוזות וילנה ונובוגרודק של הארמייה קריובה (שמנו כשלושה עשר אלף חיילים) החלו בהתקוממות בווילנה ב־7 ביוני 1944, והצליחו לגרש את כוחות הוורמאכט מן העיר בטרם תגענה יחידות הצבא האדום. ב־14 ביוני העיר וילנה וסביבותיה היו בשליטת הארמייה קריובה. כאשר הגיע הצבא האדום לשטח, היחידות הפולניות המזוינות, כמו גם אנשי הממשל האזרחי, נכלאו ונשלחו לרוסיה.
המבצע > ההתקוממות בלבוב

ב־23 ביולי אנשי הארמייה קריובה בלבוב החלו במרידה מזוינת, שתואמה עם אנשי הצבא האדום. בתוך ארבעה ימים שוחררה העיר. לאחר מכן זומנו מפקדי הארמייה קריובה במקום, כמו גם אנשי הרשויות האזרחיות ל"פגישה עם מפקדי הצבא האדום", ונתפסו על ידי הנ.ק.ו.ד.. הכוחות שנותרו ללא מפקדים צורפו לצבא האדום. חלקם שבו למחתרת.
המבצע > ההתקוממות בוורשה

לאור גורל חבריהם בווילנה ובלבוב, החליטה הנהגת הממשלה הגולה, כמו גם מפקדו החדש של הארמייה קריובה, הגנרל תדיאוש בור קומורובסקי (אשר החליף את רובצקי שנעצר בידי הגרמנים ביוני 1943) כי הסיכוי האחרון לקבלת העצמאות הפולנית היה בהתקוממות בוורשה. ב־1 באוגוסט 1944 החלה ההתקוממות, שמטרתה הפוליטית היה להביא לתודעת העולם את קיום הרשויות האזרחיות הפולניות, ולהביא לשחרור הבירה הפולנית על ידי הפולנים הכפופים למשמעת הממשלה הפולנית בלונדון, על מנת להביא לקימום הרשויות האזרחיות על ידי נציגיה האזרחיים, ולמנוע הקמת ממשלת בובות קומוניסטית, אשר כבר פעלה בשטחי המזרח ממקום מושבה בלובלין.
ההתקוממות נכשלה, והעיר ורשה נחרבה. הצבא האדום עמד מנגד, על גדתו השנייה של הוויסלה, בעוד שעשרות אלפים מאנשי הארמייה קריובה שפכו את דמם בניסיון לגרש את הגרמנים אשר גילו התנגדות, ונהנו מעליונות מכרעת בכוח אדם ובציוד. סטלין אף מנע הצנחת ציוד לחימה ואספקה על ידי בעלות הברית המערביות. בסופו של דבר נערכה פריצה לפרבר פרגה על ידי יחידות של הצבא האדום, ויחידות של קומוניסטים פולנים בראשות הגנרל זיגמונט ברלינג, אך בשלב זה כבר היה מאוחר מדי, וכוחות הארמייה קריובה, הסובלים ממחסור בתחמושת ובתרופות, ומרעב, נאלצו להיכנע לגרמנים.
בו זמנית נערכו ניסיונות להשתלט על אזורים במחוזות קילץ וראדום, כמו גם בקרקוב ובלודז' ובמחוז וילקופולסקי.
תוצאות המבצע

כישלון מרד ורשה הביא את מבצע סופה אל סופו. על אף שזכה לכמה הצלחות מקומיות נדון המבצע לכישלון מראש. סטלין לא רצה לאפשר הקמת ממשלה פולנית הנשמעת למרותם של ה"פשיסטים" בלונדון. הוא חפץ להשליט בפולין ממשלה  משלו, ולסמן את גבולותיה של פולין בעצמו. הארמייה קריובה ואנשי ה"דלגטורה" הנציגות האזרחית של הממשלה הפולנית הגולה היו בעיני סטלין מכשול שיש לסלקו, ולא בן ברית שיש להתחשב בו. בראשית ינואר 1945 התפרקה הארמייה קריובה מ"רצונה". רבים מאנשיה בראשות הגנרל לאופולד אוקוליצקי מפקדה האחרון של הארמייה קריובה, ירדו למחתרת, והחלו מכינים את המאבק כנגד השלטון הרוסי. אנשים אלו נתפסו בתחבולה בשנת 1945, ונשפטו לעונשי מאסר כבדים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810656898505606
בועז צבאן

| --- | --- |

 לידה:  6 בפברואר 1973 (בן 52) אור יהודה, ישראל 
 ענף מדעי:  מתמטיקאי, קריפטוגרף 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 מנחה לדוקטורט:  הלל פורסטנברג 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 תלמידי דוקטורט:  עדי ירדן, גילי גולן 
 פרסים והוקרה:  פרס קריל (2009)  פרס חיים נסיהו במתמטיקה (2003) 
 u.cs.biu.ac.il/~tsaban
 
בועז צבאן (נולד ב-6 בפברואר 1973) הוא פרופסור ישראלי למתמטיקה. חבר בסגל המחלקה למתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן. תחומי המחקר שלו כוללים עקרונות בחירה בתחום הטופולוגיה הקבוצתית, והצפנה לא-קומוטטיבית בתחום הקריפטולוגיה המתמטית.
ביוגרפיה

נולד וגדל באור יהודה. בגיל 16, השתתף במחזור הראשון של תוכנית לנוער מוכשר במתמטיקה של המרכז הישראלי לקידום מדעי המתמטיקה. השלים שלושה תארים במתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן. עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופסור הלל פורסטנברג חתן פרס וולף, זיכתה אותו בפרס נסיהו עבור הדוקטורט הטוב ביותר במתמטיקה בישראל בשנת 2003. שימש כעמית פוסט-דוקטורט באוניברסיטה העברית במשך שנתיים. לאחר מכן היה עמית קושלנד במכון ויצמן למדע במשך שלוש שנים. בשנת 2007 התמנה לחבר סגל במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן.
תרומותיו

בשנת 2009 זכה בפרס קריל על הצטיינותו במחקר מדעי.
בתחום עקרונות בחירה, צבאן פיתח את שיטת "השמטת הקטעים" להוכחת תכונות כיסוי של קבוצות של מספרים ממשיים.
בקריפטולוגיה מתמטית, פיתח את שיטת הנפרש האלגברי, שפתרה מספר בעיות חישוביות העומדות בבסיס מספר הצעות עבור פרוטוקולי הצפנה ציבורית לא-אבלית (כגון החלפת מפתחות).
בועז צבאן זכה בתחרות ״אתר הלמדה המצטיין״ באוניברסיטת בר-אילן יחד עם הקורס ״חשבון אינפיניטסימלי 1״ לשנים 2023, 2024.
הערות שוליים

↑  פרס נסיהו, באתר האיגוד הישראלי למתמטיקה
↑  ד"ר בועז צבאן (Dr. Boaz Tsaban), באתר קרן וולף
↑  בועז צבאן (2011), Menger's and Hurewicz's Problems: Solutions from "The Book" and refinements
↑  בועז צבאן (2015), Polynomial-time solutions of computational problems in noncommutative-algebraic cryptography, Journal of Cryptology 28, 601–622.
↑  עדי בן-צבי, ארקדיוס קלקא, בועז צבאן (2014), Cryptanalysis via algebraic spans, CRYPTO 2018, Lecture Notes in Computer Science 10991 (2018), 255-274.
↑  טקס הזוכים בתחרות אתרי למדה מצטיינים לשנת תשפ"ד | הפקולטה למדעים מדויקים, באתר esc.biu.ac.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269014205171  PLWABN: 9810551679905606  dblp: 47/2680  ISNI: 0000 0003 6973 6908  MGP: 74323  ORCID: 0000-0002-8677-6509  VIAF: 233940011   WorldCat (עם VIAF): 233940011 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים ובנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אוונטי פופולו

ערך זה עוסק בסרט ישראלי. אם התכוונתם לשיר איטלקי, ראו .
| --- | --- |

 בימוי:  רפי בוקאי
 הופק בידי:  רפי בוקאי ומיכה שגריר
 תסריט:  רפי בוקאי
 עריכה:  זוהר סלע
 שחקנים ראשיים:  סלים דאו סוהיל חדאד 
 מוזיקה:  אורי אופיר
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  קסטל תקשורת – מיכה שגריר
 הקרנת בכורה:  1986
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית, ערבית
 סוגה:  סרט דרמה 
 פרסים:  ראו פרסים
 דף הסרט ב־IMDb
 
אוונטי פופולו הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1986, בבימויו של רפי בוקאי. שמו של הסרט לקוח מהמנון הקומוניסטים האיטלקים, בנדיירה רוסה, ("דגל אדום"), ופירושו "קדימה העם".
הסרט נחשב לאבן דרך בתולדות הקולנוע הישראלי בהתייחסותו המקורית והמורכבת לסכסוך הישראלי-ערבי.
הסרט, המשתייך לגל סרטי הקולנוע הביקורתיים, מתרחש בשלהי מלחמת ששת הימים, ומהווה מעין ביקורת סוריאליסטית על המלחמה.
אוונטי פופולו זכה לביקורות משבחות בישראל ומחוצה לה, הוקרן בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם וזכה בפרסים בינלאומיים. הוא היה מועמד ישראל לפרס אוסקר לסרט זר, אך לא נבחר כמועמד סופי.
בשנת 2013 נבחר למקום הראשון בפרויקט חמישים הסרטים הישראלים הגדולים בהיסטוריה, של Nrg מעריב.
עלילה

הסרט מתרחש בשלהי מלחמת ששת הימים ביוני 1967. שני טוראים מצריים, חאלד (סלים דאו) ורסאן (סוהיל חדאד) תועים חסרי תקווה במדבר סיני. הם מבקשים לחצות את תעלת סואץ ולהגיע לביתם בשלום. בדרכם הם נתקלים, בין היתר, בחייל או"ם הרוג, שבג'יפ שלו יש בקבוקי ויסקי בו הם מרווים את צמאונם ומשתכרים, ובפטרול צה"לי אליו הם מצטרפים בנדודיהם הזוכים לאיכות של פארסה סוריאליסטית.
על הסרט

הסרט, שהחל את דרכו כפרויקט גמר באוניברסיטת תל אביב, התרחב לסרט באורך מלא. רפי בוקאי סיפר שההשראה לסרט הגיעה ממראות שלדות טנקים שרופים ונעליים בעת שהיה בטיול עם הוריו בחצי־האי סיני, זמן קצר לאחר סיום מחלמת ששת הימים. הסרט הופק באופן עצמאי על ידי בוקאי בסיוע המפיק מיכה שגריר וחברתו "סרטי קסטל"..
רנן שור ויעל שוב תיארו זאת בנימה הומוריסטית:
ערב יום הצילומים הראשון של סרט הסטודנטים הקצר שלו ישב רפי בוקאי בדירתו מוקף הררי חומר גלם מיושן, כמות גדלה והולכת של מדי צבא, כלי נשק צה"ליים ונשקי שלל, מכשירי קשר ואביזרים ואכל קוטג'. הוא לא ידע, לא תכנן ולא חלם שאוונטי פופולו יהיה, לאחר שנתיים נוספות של תלאות, סרט עלילתי מצליח באורך מלא. ערב הצילומים הוא רק רצה לחזור הביתה בשלום.
פרופ' רז יוסף, אשר הגדיר את אוונטי פופולו כסרט החשוב בתולדות הקולנוע הישראלי, כתב על הסרט במאמרו על הקולנוע הישראלי:[דרוש מקור]
....הסרט הזה שובר לגמרי את כל המיתוסים של הז'אנר הלאומי-הרואי, מבלבל את הצופים והופך את כל הסכמות שהיו מוכרים עד אז. שבירת סטריאוטיפים. החייל המצרי הופך להיות מרכז הנרטיב. הוא בעצם דומה לחייל ישראלי...
...באוונטי פופולו יש הזדהות עם הערבי. יש לו שם, יש לו פנים, יש לו זהות. מוצג כאנושי ודואג לפצועים. בניגוד לסטריאוטיפ כסדיסט ולא הומני, רואים דימוי אחר לחלוטין...
...הסרט מפשיט את החייל מההרואיות ומאחוות הלוחמים... שובר את ייצוג החייל הישראלי והערבי. המצרי הוא הומני רגיש ואינטלקטואל. הישראלי מוצג כעצלן סדיסט ומרושל. לא עונים למיתוס הצבר. הם לא יפי הבלורית. חיילי מילואים. למפקד יש פגם בדיבור. כל זה כדי לפגום בתדמית הצבר הגברי.
עם זאת, יש הטוענים כי גם דמות הערבי מוצגת בחילוף תפקידים בלבד - הערבי דומה ליהודי ותופס את מקומו, בעוד זהות הערבי אינה קיימת בסרט. נקודת התצפית בסרט היא יהודית, גם אם הסרט עוסק בערבי - כיוון שהערבי תופס זהות יהודית (הוא מכונה "היהודי" על ידי חבריו לתיאטרון, ונושא את נאומו של שיילוק מוונציה).
צוות

במאי ותסריטאי: רפי בוקאי
מפיקים: רפי בוקאי ומיכה שגריר
צלם: יואב קוש
עורך: זהר סלע
מנהל אמנותי: אריאל גלזר
מוזיקה מקורית: אורי אופיר
שחקנים

חאלד אל אסמאר (סלים דאו)
רסאן חמאדה (סוהיל חדאד)
דני החייל הישראלי (דני רוט)
דוד פוזנר (טוביה גלבר)
יעקב הירש (דני שגב)
עיתונאי אנגלי (בארי לאנגפורד)
נספח צבאי (מיכאל כורש)
נהג (שלום שמואלוב)
פקח או"ם שוודי (רמי שטרן)
קצין מצרי (מוחמד מאנדרה)
קצין מצרי (דן תורג'מן)
קצין ישראלי (עמוס שוחט)
נהג ג'יפ (יובל כהן)
סמל ישראלי (זהר שיף)
חייל ישראלי (יוני רפאל)
פרסים

פרס ברדלס הזהב בפסטיבל לוקארנו, שווייץ, 1986
פרס המבקרים הישראליים, 1986
פרס אייזיק שטרן, 1986
לקריאה נוספת

התסריט: אוונטי פופולו מאת רפי בוקאי; "הוא התבלבל בתפקידים" מאת אנטון שמאס, ו"שיילוק במדבר" מאת רנן שור ויעל שוב; עורכים: רנן שור ואורלי לובין, תסריטים 2, כנרת - בית הוצאה לאור, ובית הספר לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים, 1990.
הערות שוליים

↑  להשמעת השיר
1 2  יואב גינאי, חייל מצרי בחול - ב״אוואנטי פופולו", סרטו הארוך הראשון, חוזר רפי בוקאי למלחמת ששת הימים. כדי לתאר את המלחמה מעדיף בוקאי להיכנס לנעליו של החייל המצרי, מאשר לשקוע בקטע האופוריה הישראלי, כל העיר, 20 ביוני 1986
↑  מאיר שניצר, כל המלים הגדולות, חדשות, 21 בנובמבר 1986
רחל נאמן, קולנוע - שתי אצבעות מסואץ, כותרת ראשית, 5 בנובמבר 1986
↑  מאיר שניצר, סרט ישראלי זכה בפרס ראשון בפסטיבל לוקרנו, חדשות, 14 באוגוסט 1986
↑  "אוונטי פופולו" הנציג לאוסקר, חדשות, 20 בנובמבר 1986
↑  NRG מעריב, פרויקט הסרטים הגדול: חמשת הגדולים, באתר nrg‏, 15 באפריל 2013.
↑  יורם בר, מלחמת האימפריות, כל העיר, 12 בדצמבר 1986
↑  רנן שור ויעל שוב, "שיילוק במדבר" בספר: רנן שור ואורלי לובין (עורכים), תסריטים 2, כנרת - בית הוצאה לאור, ובית הספר לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים, 1990.
אליעזר יהודה פינקל (השני)

| --- | --- |

הרב אליעזר יהודה פינקל (טבת ה'תשע"ו)
 לידה:  ספטמבר 1965 (בן 59) י"ט באלול ה'תשכ"ה ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום פעילות:  ירושלים
 השתייכות:  חרדים ליטאים 
 תחומי עיסוק:  חינוך
 אב:  נתן צבי פינקל 
 חותנים:  נחום לסמן
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 
הרב אליעזר יהודה פינקל (נולד בי"ט באלול ה'תשכ"ה, ספטמבר 1965) הוא ראש ישיבת מיר בירושלים וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
ביוגרפיה

נולד בירושלים, בנם הבכור של הרב נתן צבי, ראש ישיבת מיר, ורחל לאה פינקל, בתו של הרב בנימין ביינוש פינקל, ראש ישיבת מיר. אביו ואמו הם ניניו של רבי נתן צבי פינקל מסלובודקה.
למד בישיבת תושיה תפרח, ונישא לגיטל, בתו של הרב נחום לסמן.
שימש במגוון תפקידים בישיבת מיר, בהם משיב, ראש החבורה החסידית, ובשנותיו האחרונות של אביו גם בתפקידים ניהוליים.
לאחר פטירתו הפתאומית של אביו, בי"א בחשוון תשע"ב, התמנה תחתיו לראשות הישיבה. במסגרת תפקידו נוסע כמה פעמים בשנה לחו"ל למטרת גיוס כספים לישיבה.
הרב פינקל מוסר שיעורים כלליים ושיחות בישיבה בירושלים ולאחר פטירתו של הרב אריה פינקל (בשנת תשע"ו) החל למסור שיעור כללי אחת לשבועיים בישיבת מיר מודיעין עילית לצד גיסו הרב נועם אלון.
בכסלו תשפ"א מונה לחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
חיים אישיים

נשוי לגיטל (לבית לסמן).
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | 25 | 26 | 27 | 28 | 29 | 30 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  משה אליעזר בייער  משה אליעזר בייער     |  משה אליעזר בייער  משה אליעזר בייער     |  משה אליעזר בייער  משה אליעזר בייער     |  |  |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |     |     |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
| עץ משפחת אדלשטיין | עץ משפחת אדלשטיין | עץ משפחת אדלשטיין |   |  שרה ביילא  שרה ביילא     |  שרה ביילא  שרה ביילא     |  שרה ביילא  שרה ביילא     |     |  אברהם יצחק גרשונוביץ  אברהם יצחק גרשונוביץ     |  אברהם יצחק גרשונוביץ  אברהם יצחק גרשונוביץ     |  אברהם יצחק גרשונוביץ  אברהם יצחק גרשונוביץ     |   |   |   |   |  מרים  מרים     |  מרים  מרים     |  מרים  מרים     |     |  מתתיהו שציגל  מתתיהו שציגל     |  מתתיהו שציגל  מתתיהו שציגל     |  מתתיהו שציגל  מתתיהו שציגל     | עץ משפחת פינקל | עץ משפחת פינקל | עץ משפחת פינקל |   |  לאה יוז'וק  לאה יוז'וק     |  לאה יוז'וק  לאה יוז'וק     |  לאה יוז'וק  לאה יוז'וק     |   |   |
|  |   |  |   |   |   |   |     |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |   |  |   |   |     |   |   |   |
|  פסיה  פסיה     |  פסיה  פסיה     |  פסיה  פסיה     |     |  ראובן יוסף גרשונוביץ  ראובן יוסף גרשונוביץ     |  ראובן יוסף גרשונוביץ  ראובן יוסף גרשונוביץ     |  ראובן יוסף גרשונוביץ  ראובן יוסף גרשונוביץ     |   |  חוה אסתר  חוה אסתר     |  חוה אסתר  חוה אסתר     |  חוה אסתר  חוה אסתר     |   |  מיכל יהודה ליפקוביץ  מיכל יהודה ליפקוביץ     |  מיכל יהודה ליפקוביץ  מיכל יהודה ליפקוביץ     |  מיכל יהודה ליפקוביץ  מיכל יהודה ליפקוביץ     |   |  מאשה  מאשה     |  מאשה  מאשה     |  מאשה  מאשה     |     |  נחום לסמן  נחום לסמן     |  נחום לסמן  נחום לסמן     |  נחום לסמן  נחום לסמן     |   |  דב ירדן  דב ירדן     |  דב ירדן  דב ירדן     |  דב ירדן  דב ירדן     |   |  שמעון יוז'וק  שמעון יוז'וק     |  שמעון יוז'וק  שמעון יוז'וק     |  שמעון יוז'וק  שמעון יוז'וק     |
 
|   |   |  מרים  מרים     |  מרים  מרים     |  מרים  מרים     |   |  ירחמיאל אונגרישר  ירחמיאל אונגרישר     |  ירחמיאל אונגרישר  ירחמיאל אונגרישר     |  ירחמיאל אונגרישר  ירחמיאל אונגרישר     |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  גיטל  גיטל     |  גיטל  גיטל     |  גיטל  גיטל     |   |  אליעזר יהודה פינקל  אליעזר יהודה פינקל     |  אליעזר יהודה פינקל  אליעזר יהודה פינקל     |  אליעזר יהודה פינקל  אליעזר יהודה פינקל     |   |   |   |  יוסף ישר  יוסף ישר     |  יוסף ישר  יוסף ישר     |  יוסף ישר  יוסף ישר     |