stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פייר מק אורלן
ביוגרפיה > פריז. השירות הצבאי

בפריז התיישב מקר אורלן ברובע מונמארטר. הוא פגש את אחיו ז'אן שהיה שוליה בבית מלאכה לרהיטים עתיקים. ביקר בקברט Le Zut, החביב על אנרכיסטים, שם הכיר את "Lapin Agile", פרדריק ז'ראר שפתח מאוחר יותר את הקברט Lapin Agile (הארנב הזריז) שהפך לו לבית. כתב שירים בסגנון פוסט-סימבוליסטי ושאף להיות צייר.
עבד בעבודות רבות וניגן באקורדיון. בשנות ה-20 לחייו טייל באירופה ובשובו לפריז הפך לדמות ידועה בחוגי הבוהמה והאמנות המקומיים. נהג במיוחד להופיע במופעי זמרה ב-"Lapin Agile". באותה תקופה התוודע לסופרים ואמנים רבים, כמו מקס ז'אקוב, גיום אפולינר, איליה ארנבורג, מוריס אוטריו ופרנסיס קרקו.
ב-1905 גויס לצבא ברגימנט הרגלים 156. לפני כן הועסק כצייר וכמאייר:עיצב מבפנים אכסניה בסן-ואסט-דייפדאל. בגיל 23 אייר רומן בשם Monsieur Homais voyage (אדון אומה מטייל) מאת רובר דיקן (Duquesne), אחד מידידיו מרואן. את האיורים האלה הוא חתם לראשונה בשם פייר מק אורלאן.
פעם הסביר שבחר בשם עט זה לכבוד סבתא סקוטית, הסבר שלא נראה אמיתי בעליל. עם זאת אולי כרמז למוצא הקלטי נהג כל חייו לחבוש כומתה סקוטית עם פומפון איתה הופיע בצילומיו המפורסמים מידי וילי רוניס ורובר דואנו.
הסבר סביר יותר מקשר את שם המשפחה החדש לעיר אורליאן, שבה הסופר למד בתיכון ושבה גילה את יצירתו של פרנסואה ויון.
במלחמת העולם הראשונה גויס מק אורלן לצבא כחייל קרבי ושירת עד לפציעתו בשנת 1916. מאז עבר לשמש ככתב צבאי. אחרי המלחמה התפרנס מכתיבה והחל משנת 1924 קנה חוות גבינות ישנה ביישוב סן-סיר-סיר-מורן במחוז סן-א-מארן, על יד פריז, בחבל איל-דה-פראנס. בשנות ה-1920 היה למבקר קולנוע וצילום משפיע, וכתב מסות חשובות על יצירותיהם של אז'ן אטז'ה, ז'רמן קרול ואחרים.
מק אורלן נפטר בביתו ב-27 ביוני 1970 בעקבות התקף לב. הובא לקבורה בבית הקברות בסן-סיר-סיר-מורן. לפי בקשתו נקבר עם כדור רגבי שהוקדש לו על ידי נבחרת צרפת לרגבי.
ביוגרפיה > ההכרה בעולם הספרות

בשנות ה-1920 עלתה יוקרתו כסופר. הוא זכה להערכה מצד אנטונן ארטו ואנדרה ברטון שלפי עדותו של ארמן לאנו מנה אותו בין ידידיו ה"לא אורתודוקסים". ניכרה כבר השפעתו על אנדרה מלרו הצעיר או על קבוצת המחברים שהתקבצה לזמן קצר סביב המגזין "l"Aventure של רנה קרוול ושהופיע לראשונה ב-1921. כעבור שנים אחדות נוסף שמו של לואי פרדינאן סלין לרשימה המצומצמת של סופרים שאותם העריץ. (ב"Bagatelles pour un massacre")
החל מתחילת שנות ה-1920 כתב מק אורלן את הסיפורים הפנטסטיים "'Le Nègre Léonard et Maître Jean Mullin (1920), (ב-1920) ‏ Malice (ב-1923), Marguerite de la nuit (ב-1925).
מלרו טען אז שהוא בסך הכן מחבר רומנים פנטסטיים ופרסומו המבוסס על היותו מחבר ספרי הרפתקאות מבוסס על אי הבנה.
גם רמון קנו מצא במבוא שכתב למהדורת כלל יצירותיו של מק אורלן ב-1969 שיש בספריו מימד פנטסטי המערב בעלילה כוחות אפלים והופעות תדירות של השטן.
ב-1921 פרסם מק אורלאן את "La Cavalière Elsa" ספר פוליטי-בדיוני המספר על כיבוש פריז על ידי צבא מהפגני בפיקודה של אשה צעירה בשם אלזה גרינברג, המזכירה איפשהו את דמותה של ז'אן ד'ארק. ספר זה זכה בפרס "לה רנסאנס" מטעם המגזין "'La Renaissance politique et littéraire'
(הרנסאנס הפוליטי והספרותי) בניהולו של אנרי לאפוז, אוצר הפטי פאלה בפריז. ב-1925 הספר עובד לתיאטרון על ידי פול דמאזי. הספר היה גם לחלק מטרילוגיה שכתב מק אורלן על אי השקט ששרר באירופה החל משנת 1910, ושכללה את La Vénus internationale (ונוס הבינלאומית" (1923) ואת
הרומן "Le Quai des brumes" (רציף הערפילים) (מ-1927)
באותה תקופה כתב הסופר כמה פואמות ארוכות בחרוזים ופרוזה, בעלות צביון אוראלי חזק, ובישר את הטקסטים לשנסונים שכתב אחרי מלחמת העולם השנייה: אינפלציה סנטימנטלית" (1923), "סימון ממונמארטר" (1924), בוטיקים" (1925) וכו'.
ביוגרפיה > מודרניות טכנית ופנטזיה חברתית

בדומה לבלז סנדראר הנהיג מק אורלן בשירתו אוצר מושגים טכניים מודרניים, המדבר על פרסומות, על פונוגרף, על טלגרף אלחוטי וכו'. ההתרפקות הזאת על המדיה החדשה הובילה אותו להתעיניין בקולנוע. ב-1924 היה שותף לחיבור התסריט לסרט "L'Inhumaine" של מרסל ל'ארביה, והשתתף באחד התשדירים הראשונים של תחנת "רדיולה".
במאמר ב-1929 ניבא מק אורלן את התפתחות הטלוויזיה ("קולנוע ביתי" פורסם במגזין Variétés) והחל מ-1927 כתב בעיתונים ביקורות ראשונות לתקליטים.
מק אורלן כתב גם פרסומות למכוניות "סיטרואן", לחנות הכל-בו "לה פרנטאן" ול"גראנד מזון דה בלאן" בפריז ("בסימן הלבן") כשהוא ראה בפרסומת סוג של שירה, "שירת המסחר".
פרט לקולנוע התאהב מק אורלן באמנות הצילום, כתב מסות על אז'ן אטז'ה ועל ז'רמן קרול. מסות אלה נכללו בקבצים "Masques sur Mesure I ו-Masques sur mesure II, לצד כרוניקות על צילום שכתב בשנים 1930-1920 במגזין Les Nouvelles Littéraires.
אחדות מתוכן פורסמו שוב ב-2011 על ידי קלמאן שרו בספר "Pierre Mac Orlan. Écrits sur la photographie (פייר מק אורלאן. כתבים על הצילום")
מק אורלן הפך לתאורטיקן הפורה ביותר בדורו בתחום הצילום.
מכלול סימני המודרנה האלה, - הפרסומות, הג'אז וחלונות הראווה של חנויות הכל-בו הגדולות, נראו בעיניו כיסודות למיתולוגיה חדשה שהסופרים צריכים לספר עליהם.
מיתולוגיה זו הייתה אמביוולנטית, מלווה באי נוחות עמומה, כמו מצב בין הערביים, על רקע תנאי הקיום החדשים, העימות התעשייתי הגדול של מלחמת העולם הראשונה: המהירות, החשמל, פיחות ערך חיי האדם, למשל, העניקו לחיים המודרניים מימד מסתורי ושל אי נחת, שנקרא להחליף את הצורות הישנות של העל טבעי. מק אורלן קרא להיבט האפל הזה של המודרניות, "הפנטסטי החברתי" וחזר לעיתים קרובות להשתתמש במושג הזה מבלי להבהיר אותו באופן מדויק.
ביוגרפיה > רפורטז'ות ועיסוקים ספרותיים אחרים

בשנים 1930-1920 המשיך מק אורלן בפעילותו ככתב-על ופרסם את מאמריו בעיקר בפארי סואר של פייר לזרף ובעיתון "דטקטיב" שנרכש על ידי גסטון גלימאר ונוהל על ידי אחיו של ז'וזף קסל, ז'ורז'.
כעיתונאי קפץ לאיטליה כדי לראיין את בניטו מוסוליני, נסע פעמים חוזרות לצפון אפריקה, כמו כן לאנגליה ולגרמניה, בה צפה בעליית הנאציזם.
שיטתו ככתב, הייתה במיוחד לאסוף רשמים וקוריוזים הייתה די חופשית, למשל בשימושו בעדויות שקלט במסעותיו שהיו בדרך כלל קצרים: הוא החשיב עצמו יותר כ"סופר במסע לימודים" מאזר כ"עיתונאי אמיתי", כפי שהתבטא בעצמו ב'Le Bataillon de la mauvaise chance (גדוד מזל הביש)
החומר שצבר שימש אותו גם בכתיבת חלק מספריו: למשל עלילת "הרוצח, מס.2", רומן בלשים מ-1935 שאב השראה במידה רבה מרפורטז'ה על רצח מסתורי שאותה כתב שנה קודם לכן בלונדון. באופן דומה, הכתבות על לגיון הזרים אותן יצר בתוניסיה
שימשו לו בעריכת הספר Le Camp Domineau מ-1937

בעזרת ה"אווירה, החוויה והפרטים טכניים" הרפורטז'ות סיפקו לעלילות הרומנים של מק אורלן רושם של אמינות וחיות אם כי תוך הסיכון ליצור בקורא את הרושם שהוא מדפדף במגזין שהעורך שלו מעוניין יותר באקזוטיקה מאשר ברצון לפתות.
ביוגרפיה > שנות הכיבוש הגרמני

בשנים בין מלחמות העולם שמר מק אורלן מרחק מהוויכוחים האידאולוגיים הגדולים של תקופתו, וטיפח קשרי ידידות עם אנשים שונים כמו הצייר הגרמני הקומוניסטי ג'ורג' גרוס
 אאו הסופר הימני רדיקלי אנרי ברו. גם הצביון הפוליטי של העיתונים שהוא כתב הם לא הדאיג אותו במיוחד: הוא פרסם כתבות וכרוניקות באותה מידה בעיתונים ימניים כמו לה פיגרו או
"L'Intransigeant" או בעיתונים שמאליים כגון העיתון "מריאן" או L'Heure שבעריכתם
של מרסל קאשן ומרסל סמבא. בעיתון האחרון ראו אור מאמריו אחרי מחמת העולם הראשונה
עם זאת נמנה מק אורלן עם 850 חותמי "עצומת האינטקלטואלים הצרפתים להגנת המערב והשלום באירופה" שבעריכת אנרי מסיס שסינגרה על איטליה הפאשיסטית ועל פלישתה לאתיופיה. עשה זאת אולי בהשפעת ידידים שמרניים או בשל אהדתו למוסוליני בעקבות ההיכרות איתו ב-1925 או אולי בגלל דבקותו הרגשית בהרפתקה הקולוניאלית. פרט להתגייסות פוליטית זו לאורך כל שנות ה-1930 נזהר מק אורלן מכל זיקה פוליטית מכריעה.
בעת הפלישה הגרמנית ב-1940 הזדרזו מק אורלן ואשתו לעזוב את סן-סיר-סור מורן כדי להמילט למחוז אנדר ביישוב גרז'ילס-דמפייר, שבו הם נותרו חדשיים.
. מן הרגע שנתחם הסכם שביתת הנשק חזרו אחר כך לביתם וחיו בבידוד יחסי. מק אורלן המשיך את עיסוקיו כסופר ועיתונאי ופרסם באופן סדיר את מאמריו ביומון "Aujourd'hui" (היום), עיתון עצמאי של אנרי ז'אנסון, והגדיל בו את היקף הפעילותו אחרי שבא עורך חדש - ז'ורז' סוארז - שהטביע לעיתון גישה של שיתוף פעולה.
מדי פעם פרסם גם בעיתונים וכתבי עת יותר מעורבים בשיתוף הפעולה עם הכובש, כמו Les Nouveaux Temps (הזמנים החדשים), או Combats (מאבקים) שבו פרסם בסופו של דבר רק מאמר בודד ב-12 ביוני 1943
הוא כתב מאמרי רוויו על ספרים, מבלי להתעמק במגמה הפוליטית של מחבריהם. בעיתון של ז'אן ושר מצא מקום לשבח בעת ובעונה אחת ספר כמו Ne plus attendre (לא להמתין יותר) מאת פייר דריה לה רושל או "Pilote de guerre" (טייס מלחמה) מאת אנטואן דה סנט-אכזופרי
הוא דאג בעיקר להתפרנס וכמו מרסל אמה, ז'אן אנוי או מרסל ז'ואנדו שימש כאליבי תרבותי לעיתונות המשתפת פעולה והוגדרו על ידי לוסיין רבאטה כ"לא מתנגדים"
שחרור צרפת לא גרם לסופר אי נעימויות
לעומת העשור הקודם שבו הקדיש את זמנו לכתיבת רומנים, כמו La Bandera (1931) 'La Nuit de Zeebruges (1934), ובמיוחד Mademoiselle Bambù (או Filles d'amour et ports d'Europe) (זונות ונמלים של אירופה) שהיה הרומן השאפתני ביותר שלו, בימי המלחמה כתב רק שני רומנים - L'Ancre de miséricorde (1941), (עוגן הרחמים) ו-Picardie (פיקרדיה) (1943). עלילתם של השני הספרים האלו התרחשה במאה ה-18 ואפשרו לו סוג של בריחה מהדאגות של אותה תקופה.
ביוגרפיה > מהדורות חדשות, תוכניות רדיו ושאנסונים

אחרי השחרור כתב מק אורלאן מעט ספרים והפסיק לחלוטין לחבר רומנים. מרבית הספרים שפרסם היו קובצי מאמרים ומסות שנכתבו לפני המלחמה אליהם הוסיף דברי מבוא חדשים. כמו כן השגיח על המהדורות החדשות או מתוקנות של יצירותיו הקודמות (ל Le Pont de Zeebruges הוא שינה את השם ל־Le Bal du Pont du Nord ("הנשף של הגשר פון דו נור" 1946), Filles d'amour et ports d'Europe עבר שינויים משמעותיים ופורסם ב-1946 בכותרת "Filles et ports d'Europe ".באותה שנה פרסם עוד גרסה של הספר שכללה רק את החלק הראשון שלו, ואחר כך ב-1948 פרסם את החלק השני תחת השם "Père Barbançon (הדוד ברבנסון). ב-1950 שינה שוב את שם הספר ל"Filles et ports d'Europe et père Barbançon
שהפכה במהדורת הכיס שלו ב-1966 ל"Mademoiselle Bambù.
גלגולי הספר הוסברו על ידי ז'ילבר סיגו (Sigaux) בעמוד 458 באותו כרך של "כלל יצירות מק אורלאן" הכולל את הרומן הזה ואת " 'Sous la lumière froide"
גם ספרים אחרים עברו תיקונים ושינויים משמעותיים. למשל, ל-À bord de L'Étoile Matutine שפורסם ב-1920, סופחו ב-1934 כמה פרקים שפורסמו כנובלות נפרדות
במקביל לפעילות זו, ב-1959-1947 יצר מק אורלאן תוכניות רדיו רבות בעזרת נינו פרנק ופול ז'ילסון, שכיהן אז כיושב ראש רשות השידור הצרפתית.
לרגל הראיונות שהעניק לנינו פרנק חזר מק אורלאן לכתוב שירים (ששודרו בעת התוכניות), דבר שלא עשה מ-1914.
הוא כתב בסך הכל 65 שנסונים שבוצעו בייחוד על ידי הזמרות ז'רמן מונטרו, מוניק מורלי וז'ולייט גרקו. השנסונים הפכו לחלק אינטגרלי מיצירתו.
הוא הסביר במבוא לקובץ שנקרא "זיכרונות בשנסונים" (1962)
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות, במונמארטר ובסן-סיר-סור-מורן

אף-על-פי ששנא את שכונת מונמארטר שבה חי באמוללות בצעירותו, ב-1957 קנה בה דירה ברחוב קונסטאנס, בקומת ביניים   
התגורר בה עם אשתו  ואירחו בה את חבריהם אנטואן בלונדן, נינו פרנק, פייר ביארן, מוניק מורלי ואחרים. ב-1961 הזוג מכר דירה זו וחזר להתיישב באופן קבוע בס-סיר-סור-מורן 
עם אורחיו הרבים שם נמנו פייר ברז'ה, ארמאן לאנו, נינו פרנק, ז'אן-םייר שברול, ז'ילבר סיגו, ז'ורז' בראסנס, ז'אק ברל, פול קובאן, ז'ולייט גרקו.
חייו הפרטיים

מק אורלאן היה נשוי לאשתו מרגריט למשך חמישים שנה  עד ליום מותה בגיל 77 ב-10 בנובמבר 1963. מק אורלאן הקדיש לה אחד הטקסטים האחרונים שכתב - השיר Marguerite Luc מספטמבר 1967
(הבית השביעי, לפי Les Poésies documentaires complètes Poésie Gallimard, עמ'. 210-213)
הוקרה

30 בינואר 1950 נענה הסופר לשכנועים רבים, והסכים להיבחר בהצבעת פה אחד,  כחבר באקדמיית גונקור במושבו של לוסיין דקאב שנפטר בספטמבר 1949.
אחרי מותו של מק אורלן נבחרה במקומה הסופרת פרנסואז מאלה-ז'וריס
. כחבר באקדמיית גונקור הצטרף מק אורלן לחבריו משכבר הימים, פרנסיס קרקו, אנדרה בילי ורולאן דורז'לס. הוא השתתף המפגשי האקדמיה במסעדת דרואן.
30 בדצמבר 1966 - קיבל את אות לגיון הכבוד של צרפת, בדרגת מפקד, מעם נשיא צרפת, ז'ורז' פומפידו, לפי המלצת שר התרבות אנדרה מאלרו. המחווה התעכבה זמן רב על רקע דיונים סביב מוסריותו משום טקסטים ארוטיים שכתב בתחילת המאה ה-20.. את העיטור קיבל מק אורלן מידי פרפקט המחוז סן-א מארן בדיוק האדם שבעת עבודתו בעבר במשטרה חקר את תיק המוסר של הסופר..
1968 - התקבל כ"סטראפ" בקולז' הפאטאפיזיקה Collège de  Pataphysique
יוני 1970 - קיבל את אות מסדר האמנויות והספרות בדרגת מפקד.
הנצחה

2005 - פרס מק אורלן -
אחד מרצונותיו האחרונים של מק אורלן היה הענקת פרס על שמו (מתוך קרן השהשאיר) ביישוב סן-סיר-סור-מורן לסופר או אומן בדרך כלל מבוגר ושנקלע לקשיים בחייו. הפרס מקר אורלן הראשון הוענק בשנת 2005 על ידי ועד מק אורלן בראשות פייר ברז'ה
2012 - אגודת קוראיו של מק אורלן - הוקמה בספטמבר 2012 ובראשה עומד ברנאר בריטו, הביוגרף של הסופר.
ביתו של מק אורלן ביישוב סן-סיר - סיר-מורן, ברחוב סן-ז'אן-לה-דה-ז'ימו (Rue Saint-Jean les-Deux-Jumeaux) בבית 18, מנוהל על ידי המוזיאון המחוזי של ארצות סן ומארן.
ספרים > מסות, זיכרונות, כתבות

Petit manuel du parfait aventurier , La Sirène, Paris, 1920
Le Mystère de la malle n°1, Le Sagittaire, Paris, 1925
Brest, Éditions Émile-Paul, Paris, 1926 (חזר בקובץ Villes שפורסם ב-1929)
La Seine, Pierre Laffite, Paris, 1927
Rue des Charrettes, Éditions Émile Hazan, Paris, 1927 (הוצא לאור בשם Rouen "רואן" בקובץ Villes (ערים) פורסם ב־1929)
Rue Saint-Vincent, Éditions du Capitole, Paris, 1928 (הוצא לאור תחת הכותרת Montmartre פורסם בשנה הבאה בקובץ Villes)
Rues et visages de Londres, Terquem, 1928 (חזר תחת הכותרת Londres בקובץ Villes שפורסם בשנה הבאה)
Rhénanie, Éditions Émile-Paul, Paris, 1928 (חזר תחת הכותרת Villes rhénanes בקובץ Villes שפורסם בשנה הבאה)
Villes, Gallimard, Paris, 1929
Nuit aux bouges, פלמריון Flammarion, Paris, 1929 איורים מאת אנדרה דינימון (André Dignimont)
Légionnaires, Éditions du capitole, Paris, 1930
Le Bataillon de la mauvaise chance. Un civil chez les joyeux, Éditions de France, Paris, 1933
Hambourg, Éditions Alpina, Paris, 1933 (המבורג) (בגרסה סופית הופיע בקובץ Villes בשנת 1966)
Rues secrètes, Gallimard, Paris, 1934
Verdun, Nouvelles éditions latines, Paris, 1935
Propos d'infanterie, Fernand Sorlot, Paris, 1936
Masques sur mesure, Gallimard, Paris, 1937
Dans les tranchées, Les Œuvres libres,Librairie Arthème Fayard (ההוצאה לאור פאיאר), Paris, 1939
Lautrec peintre de la lumière froide, Paris, Floury, coll. « Anciens et modernes », 1941, 179 p., ill., couv. ill. ; 19 cm
Montmartre, Éditions Armand de Chabassol, Bruxelles, 1946
Les Bandes. Essais sur l'éducation sentimentale, Éditions de la belle page, Paris, 1947
L'Écharpe de suie, La Couronne, Paris, 1947
La Lanterne sourde, Gallimard, Paris, 1953
Le Mémorial du petit jour, Gallimard, Paris, 1955
La Petite cloche de Sorbonne, Gallimard, Paris, 1959
Jack Chambrin - פרס פנאון 1954, Éditions Galerie J.-C. de Chaudin, Paris, 1959.
Masques sur mesure II (Œuvres Complètes, volume XXIV), Le Cercle du bibliophile, Genève, 1970 (מקבץ את המסות העיקריות המוקדמות לאמנות הציור Masques sur mesure III (Œuvres Complètes, volume XXV), Le Cercle du bibliophile, Genève, 1970 (כולל מבחר מקדמות ודיוקנאות)
Sous la croix blanche, Le Cercle du bibliophile, Genève, 1971 (נכתב ב-1946 ולא פורסם בזמנו - נקבץ ב - Œuvres Complètes יחד עם Picardie)
ספרים > שירים ושנסונים

1953 - Chansons pour accordéon (שנסונים של פייר מר אורן לאקורדיון), גאלימר, פריז
Poésies documentaires complètes, 1954 (כל שיריו)
1962 - Mémoires en chansons - "זיכרונות בשנסונים", גאלימר
מק אורלן ניגן באקורדיון וכתב מעל ששים שנסונים. 
בשנות ה-1900פקד את מועדוני הרובע מונמארטר, במיוחד את הקברט "La Lapin à Gill". את רוב שיריו הלחין האקורדיאוניסט מרסו . אחרים נכתבו על מוזיקה של ז'ורז' ואן פריז או פיליפ-ז'ראר    השנסונים שלו בוצעו בעיקר על ידי זמרות  - ז'רמן מונטרו, מוניק מורלי, ז'ולייט גרקו, פרנססקה סולוויל וקתרין סובאז'.
הם השתייכו למסורת הסנטימנטלית  (La Fille de Londres, La Chanson de Margaret), היו מאוכלסים בגיבורים ציוריים מן הצבא  (Le départ des joyeux, Rose de bois, Marie Dominique, Bel Abbès) כאשר ברקע אווירה של עצב, אהבות בלתי אפשריות ,בחורים מהעולם התחתון, לגיונרים, זונות, בתי בושת לחיילים. הם משדרים אותנטיות וחשק לחיות..
ספרים > ספרות ארוטית

Le Masochisme en Amérique, La Librairie d'amateurs, Paris, 1905 (בעילום שם. פורסם בשם Pierre Dumarchey פייר דימארשה - בהוצאות לאור comme Jean Fort בשנת 1910)
1908 Femmes du monde et sang bleu, חלק ראשון: Georges,.מחוץ למסחר - « Pour les amis d'Isidore Liseux », Paris, (תחת שם העט Chevalier de X)
La Comtesse au fouet, belle et terrible (l'homme-chien), roman d'une héroïne de Sacher-Masoch, Jean Fort, Paris, 1908 (פרסם בשם Pierre Dumarchey) ; פורסם מחדש. Héliot Presse, טולוז, 1990
Les Grandes flagellées de l'histoire, Jean Fort, Paris, 1909 (פרסם בשם Pierre Dumarchey)
Lise fessée, Jean Fort, Paris, 1910 (בשם הער Pierre Dumarchey)
Les Aventures amoureuses de Mademoiselle de Sommerange ou Les Aventures libertines d'une Demoiselle de Qualité sous la Terreur, « Sweetgra's, Québec » (למעשה ההוצאה לאור Jean Fort, בפריז), 1910 (sous le pseudonyme de Pierre du Bourdel) ; פרסום מחודש. La Musardine, באוסף « Lectures amoureuses de Jean-Jacques Pauvert », Paris, 2000
Mademoiselle de Mustelle et ses amies. Roman pervers d'une fillette élégante et vicieuse, Jean Fort, Paris, 1913 (בשם העט פייר די בורדל Pierre du Bourdel) ; rééd. La Musardine, Paris, 1999
Petite dactylo, ובעקבותיו Les Belles clientes de M Brozen Le Maître d'école, avec un choix de lettres concernant les faits curieux touchant la flagellation des misses et des femmes, Jean Fort, coll. « Les Orties blanches », עם 32 איורים מאת G. Smit, Paris, 1914 (בשם העט Pierre du Bourdel) ; rééd. La Musardine, Paris, 2005 - ז'. סמיט
Baby Douce Fille, Jean Fort, Paris, 1919 (בשם העט סאדי בלקאייס Sadie Blackeyes)
Petites cousines, À la folie du jour, Paris, 1919 (בשם העט סאדינה Sadinet)
La Semaine secrète de Vénus, P. Cotinaud, Paris, 1926 (בעילום שם)
ספרים > יצירות שפורסמו אחרי מותו

, 1984 Le Mystère de la malle n°1' (4 כתבות בין השנים 1924 - 1934), U.G.E., coll. 10/18, Paris
, 1986 Manon la souricière (סיפורים ונובלות שלא נכללו בכלל היצירות), Gallimard, Paris
1988 Capitaine Alcindor, (סיפורים ונובלות שלא נכללו בכלל היצירות), Gallimard, Paris,
Domaine de l'ombre (מאמרים מוקדשים לפנטאסק החברתי ושלא נכללו ב-Masques sur Mesure), Éditions Phébus, Paris, 2000
, 2005 Images abolies (קובץ דברי מבוא ורפורטאז'ים ושלא פורסמו), Michel de Maule, Paris
2011 Écrits sur la photographie (קובץ מסות ומאמרים על אמנות הצילום), Textuel, coll. « L'écriture photographique »,
ספרים > יצירותיו במדיה האמנותית אחרת > עיבודים לקולנוע

1935 - La Bandera - לה בנדרה - במאי ומעבד - ז'וליין דוביביה
1938 - Le Quai des brumes - בימוי מרסל קרנה, תסריט - ז'אק פרוור
1939 - La Tradition de minuit - עיבוד ובימוי - רוז'ה רישבה, התסריט - נכתב עם ז'אן אוראנש
1955 - Marguerite de la nuit - בימוי - קלוד אוטאן-לארה, תסריט - גיסלן אוטאן-לארה וגבריאל ארו
ספרים > יצירותיו במדיה האמנותית אחרת > שיתוף פעולה של מק אורלן בהפקות קולנוע

1924 - L'Inhumaine - בימוי - מרסל ל'ארביה, תסריט - פייר מק אורלן, ז'ורז'ט לבלאן, מרסל ל'ארביה
1932 - Les Petits Métiers de Paris, סרט תיעודי קצר בבימוי פייר שנאל, קריין וקול:פייר מק אורלן
1937 - Le Choc en retour - בימוי מאת מוריס קרול וז'ורז' מונקה, תסריט מאת פייר מק אורלן
1943 - Voyage sans espoir - בימוי:כריסטיאן-ז'אק, תסריט: פייר מק אורלן
1945 - François Villon - סרט, בימוי - אנדרה זוובאדה, תסריט - פייר מק אורלן
לקריאה נוספת

Jean Claude Lamy Mac Orlan: l'aventurier immobile Albin Michel, Paris 2002
Bernard Baritaud Pierre Mac Orlan: sa vie, son temps Droz, Genève 1993
2012 Hélène Rochette - Maisons d'écrivains et d'artistes, Parigramme
France Vernillat,  Jacues Charpentreau Dictionnaire de la chanson
française, Larousse, 1968, Paris
,      C.Brunschwig, L-J Calvet, J-C.LKlein Cent ans de chanson française 1880-1980 Éditions du Seuil Paris 1981
Pierre Saka, Yann Pougastel - La Chanson française et francophone
Larousse, Paris 1999
הערות שוליים

↑  B.Baritaud עמ'23
↑  B.Baritaud עמ'25
↑  B.Baritaud עמ'24
↑  B.Baritaud עמ'28
↑  B.Baritaud עמ'35
↑  J.C.Lamy עמ' 33)
↑  B.Baritaud עמ'37
↑  B.Baritaud הערה 10, עמ'16
1 2  H.Rochette
עמ' 181
↑  J.C.Lamy עמ' 146
↑  הרפוטז'ות על גרמניה, אנגליה ואיטליה נאספו ב-1984 בקובץ Le Mystère de la malle (סוד המזוודה) מס. 1 שנערך על ידי פרנסיס לקאסן סדרה "כתבים גדולים" Grands reporters של ההוצאה לאור U.G.E
↑  Baritaud עמ' 226-225
↑  Du reportage au roman ou la greffe au cœur d'une poétique narrative »les Cahiers de narratologie nr.13
Nouvelles approches de l'intertextualité (2006)
↑  Baritaud עמ' 226
↑  J.C.Lamy עמ' 106
1 2  B.Baritaud עמ' 185 הערה 132
↑  Philippe Blondeau, « Avatars de la chronique chez Pierre Mac Orlan », in Bruno Curato et Alain Schaffner (dir.), La chronique journalistique des écrivains (1880-2000), Éditions Universitaires de Dijon, Dijon, 2010, עמ' 125
↑  J.C.Lamy עמ' 245
↑  Francis Lacassin, מבוא ל-Chroniques des temps présents 1940/1942, Cahier Pierre Mac Orlan, מס. 4, 1993
↑  B.Baritaud עמ' 271 הערה 2
↑  J.C.Lamy עמ' 250
↑  בעיתון Je suis partout מס. 656 מ-10 במרץ 1944, כפי שצוטט על ידי ברנאר בריטו - B.Baritaud עמ' 278-277
↑  B.Baritaud עמ' 278-277
↑  B.Baritaud עמ' 275
↑  B.Baritaud עמ' 280
↑  B.Baritaud עמ' 278
↑  B.Baritaud עמ' 65 ו-278
↑  B.Baritaud עמ' 284
↑  ציטוט=עבורי, לכתוב שנסונים זה לכתוב את זיכרונותי
↑  B.Baritaud עמ' 286-285
↑  B.Baritaud עמ' 286, 282
↑  B.Baritaud עמ' 280
↑  אתר אקדמיית גונקור
↑  B.Baritaud עמ' 281
↑  J.C.Lamy עמ' 76
↑  J.C.Lamy עמ' 76
↑  Le Soir  28.06.1970  Mort de l'écrivain Pierre Mac Orlan עמ' 7
↑  Roman non repris dans l'édition des Œuvres complètes. Un גיליון דיגיטלי זמין באתר האמריקאי Archive.org est consultable sur le site américain.
1 2 3 4  1999 P.Saka YPlougastel עמ' 313
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007595543005171  PLWABN: 9810538608805606  BIBSYS: 5004148  BNE: XX881591  BnF: cb118868438 (data)  CANTIC: a10901620  CiNii: DA01739240  GND: 119083477  ICCU: CUBV095579  ISNI: 0000 0001 2275 8750  LCCN: n50042733  LNB: 000197254  Léonore: 126725  NKC: jn20010601705  NLA: 35320683  NLG: 72802  NSK: 000051994  NTA: 069258740  RKD: 393172  SELIBR: 211081  SNAC: w6m36zbs  SUDOC: 027446506  Trove: 910690  VcBA: 495/343733  VIAF: 4925227   WorldCat (עם VIAF): 4925227 
ביתו של פייר מק אורלאן בסן-סיר-סור-מורן, 2007
עטיפת המהדורה הראשונה של הספר "Clients du Bon Chien jaune משנת 1926
ביתו של מק אורלן בסן-סיר-סור-מורן, צילום משנת 2007
גריגורי דובריגין

| --- | --- |

 לידה:  17 בפברואר 1986 (בן 38) Vilyuchinsk, רוסיה 
 מדינה:  רוסיה 
 השכלה:  האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון  האקדמיה לכוראוגרפיה של מוסקבה 
 תקופת הפעילות:  מ-2009 
 
גריגורי אדוארדוביץ' דובריגין (ברוסית: Григо́рий Эдуа́рдович Добры́гин; נולד ב-17 בפברואר 1986) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון רוסי, במאי ומפיק. דובריגין, רקדן בלט בהכשרתו, עשה את תפקיד הפריצה שלו כגיבור העל הרוסי הראשון בסרט ברק שחור משנת 2009. אחרי שכיכב בסרט "How I Ended This Summer" שזכה לשבחי המבקרים (2010), ערך את הופעת הבכורה בסרט מערבי בשנת 2014 כשהופיע בסרטים "איש מבוקש מאוד" ו"הים שחור". מכונה בשם "ג'יימס פרנקו הרוסי" בגלל הרבגוניות שלו.
ידוע כבן להורים פרוטסטנטים וחבר הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
ראשית חייו וחינוך

דובריגין נולד בויליוצ'ינסק, מחוז קמצ'טקה, רוסיה, ברית המועצות (כיום חבל קמצ'טקה, ברוסיה) בבסיס הצוללות הגרעינית ריאבצ'י בפטרופבלובסק-קמצ'טסקי, בחצי האי קמצ'טקה במזרח הרחוק הרוסי. אביו היה קברניט צוללת של הצי הסובייטי ואמו הייתה רקדנית בלט מקצועית ממוסקבה, שילוב שדבריגין כינה שידוך "אידיאלי סופר-סובייטי".
משפחתו חזרה למוסקבה כשהיה בן עשר על מנת שילמד ריקוד באקדמיה הממלכתית לכוריאוגרפיה הידועה בעולם במוסקבה בתיאטרון בולשוי. תפקידו הראשון על הבמה עבור הבולשוי היה במפצח האגוזים בגיל 12. משפחתו התגוררה בזלנוגראד שבפרברי מוסקבה, שבו גם דובריגין למד בבית הספר לספורט "ספוטניק" ושיחק כדורגל.
לאחר שאביו התקרב לכנסייה האדווניסטית של יום השביעי והפך למטיף, דובריגין פרש מהאקדמיה בגיל 17, שנה לפני סיום הלימודים. הוא עזב את מוסקבה ונרשם לאוניברסיטת האדווניסטית של זאקוסקי בעיירה זאוקסקי בטולה. ההחלטה להיכנס לסמינר נבעה מהאמונות שלו עצמו כמו גם מההשפעה של הוריו. הוא שיחק כדורגל מקורה תחרותי בנבחרת הסמינר ונסע לטורנירים בבריטניה ובגרמניה.
אחרי שנתיים בזאוקסקי, דוברגין חזר למוסקבה ללמוד משחק בבית הספר לתיאטרון האמנות במוסקבה. לא ברור אם גורש או עזב מבחירתו שלו, אך בשנה הבאה נרשם לאקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון (GITIS) ללמוד בימוי. דוברגין כינה את השנה הראשונה שלו ב-GITI "הגרועה ביותר בחיי", כשחי בפחד שיגורש. הוא אמר שאף על פי שהמכון היה קפדני, לימודיו עם הבמאי אולג קודרישוב היו נקודת מפנה בחייו. הוא סיים את לימודיו בשנת 2010.