stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלינור הולם

אלינור ג'י. הולם (באנגלית: Eleanor G. Holm; ‏ 6 בדצמבר 1913 – 31 בינואר 2004) הייתה שחיינית אמריקאית. היא אלופה אולימפית (לוס אנג'לס 1932) במשחה ל-100 מטר גב ושיאנית עולם.
הולם, שיחקה את ג'יין בסרט "נקמת טרזן" לצידו של גלן מוריס.
ביוגרפיה

הולם נולדה בברוקלין, ניו יורק, אביה היה כבאי. היא החלה לשחות בגיל צעיר מאוד וכבר בגיל 13 זכתה בתואר אליפות ארצות הברית הראשון שלה.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיימה הולם במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:24.4 דקות, המנצחת במשחה זה הייתה מארי בראון מהולנד (1:22.0 דקות), בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:23.6 דקות.
ביוגרפיה > אלופה אולימפית

באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכתה הולם במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:19.4 דקות, לפני בוני מילינג מאוסטרליה (1:21.3 דקות) וואלרי דייוויס מבריטניה (1:22.5 דקות). בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 1:18.3 דקות.
אותה שנה נבחרה הולם לאחת מ-13 כוכבות הקולנוע המבטיחות ביותר של WAMPAS Baby Star ‏ (Western Association of Motion Picture Advertisers ), לצידן של ג'ינג'ר רוג'רס וגלוריה סטיוארט.
אל אולימפיאדת ברלין (1936) הגיעה הולם כמועמדת לניצחון וכאישה נשואה משנת 1933 לארט ג'ארט (זמר ומנהל להקת "קוקונט גרוב"), אך היא הושעתה מנבחרת ארצות הברית לאחר שהשתתפה במסיבת קוקטייל ושתתה שמפניה בספינה בדרך לגרמניה. למרות זאת היא נישארה בברלין ועבדה בשרות הידיעות הבינלאומי בדיווח על המשחקים האולימפיים. לאחר חזרתה היא הפכה למקצוענית.
לצד הקריירה הספורטיבית שלה היא שיחקה בשנת 1938 בסרט הקולנוע ניקמת טרזן לצידו של גלן מוריס אלוף אולימפי בקרב עשר. בנוסף היא השתתפה ב-4 סרטי קולנוע שבהם גילמה את עצמה.
בשנת 1939 הולם התחתנה עם בילי רוז, לאחר שהתגרשה שנה קודם לכן מג'ארט שטען שהיא הביכה אותו במסע לברלין. היא נתנה 39 הופעות במשך כשבוע במופע של בעלה רוז, אקוואקייד (מופע של מוזיקה ריקודים ושחייה), לצידם של ג'וני וייסמילר, באסטר קראב (אלופים אולימפיים ושחקני קולנוע) ואסתר ויליאמס.
בשנת 1954, התגרשה הולם מרוז וקיבלה מזונות על סך 30,000 דולר בשנה, בסכום כולל של 200,000 דולר, ששולמו ב 10 תשלומים לשנה, על פי הניו יורק טיימס. מספר חודשים מאוחר יותר היא נישאה לתומאס וואלן, מנהל קידוחי נפט.
הולם ניפטרה במיאמי ממחלת כליות בגיל 90.
השגים ותארים

הולם קבעה 7 שיאי עולם בסגנון הגב וזכתה ב-29 תוארי אליפות ארצות הברית, מהם 9 בסגנון מעורב אישי.
בשנת 1966 זכתה הולם להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ראו גם

התפתחות שיא העולם במשחה ל-100 מטר גב (ויקיפדיה הגרמנית)
הערות שוליים

1 2  אלינור הולם, באתר International Swimming Hall Of Fame (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1691442  BnF: cb14683831m (data)  GND: 128746173  ICCU: LIGV123237  ISNI: 0000 0000 3162 9793  LCCN: no2002034241  SUDOC: 244401349  VIAF: 58290410   WorldCat (עם VIAF): 58290410
אסטרטגיית העכביש

| --- | --- |

 מבוסס על:  נושא הבוגד והגיבור 
 בימוי:  ברנרדו ברטולוצ'י 
 תסריט:  ברנרדו ברטולוצ'י, אדוארדו דה גרגוריו, Marilù Parolini 
 עריכה:  רוברטו פרגינאני 
 שחקנים ראשיים:  ג'וליו ברוגי ג'וזפה ברטולוצ'י פיפו קמפניני טינו סקוטי אלידה ואלי אלן מידג'ט 
 צילום:  ויטוריו סטוררו, פרנקו די ג'יאקומו 
 מדינה:  איטליה 
 הקרנת בכורה:  1970 
 משך הקרנה:  110 דק' 
 שפת הסרט:  איטלקית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אסטרטגיית העכביש (באיטלקית: La strategia del rango) הוא סרט קולנוע מ-1970 בבימויו של ברנרדו ברטולוצ'י. התסריט שכתב ברטולוצ'י הוא על פי סיפור שכתב ח. ל. בורחס "נושא הבוגד והגיבור".
הסרט נעשה במימון חברת הטלוויזיה "RAI" הגדולה באיטליה והציג בפסטיבל הסרטים בוונציה.
עלילה

אטוס מנייאני הבן מגיע לעיירה "טארה" שם היה אביו נהרג לפני לידתו, לבקשתה של המאהבת של אביו, דרייפה. אביו של הגיבור, אטוס מנייאני האב, נחשב לגיבור המלחמה של המורדים בעיירה כנגד הפאשיזם. הסיפור הידוע בעיירה הוא שאטוס מנייאני האב נרצח על ידי פשיסט בשנת 1936. דרייפה פותחת בפני אטוס מנייאני הבן את רשת השקרים שעולה מתוך הרצח של אביו, ואטוס מנייאני הבן מוצא את עצמו לכוד ברשת שקרים זהה.
הסיפור של בורחס מסופר בצורה כרונולוגית – חוקר צעיר, ראין, שהוא נינו של הגיבור, מגיע לכתוב ביוגרפיה על הגיבור פרגוס קילפאטריק. אטוס מנייאני הבן מגיע לעיירה הציורית "טארה" לבקשתה של המאהבת של אביו, דרייפה. מרגע הגעתו הוא שוקע, כמו כל העיירה, בתוך נוכחותו של אביו המת – הוא הולך בדרך אטוס מנייאני, חולף על פני תיאטרון אטוס מנייאני וחוזה בפסל אביו, הזהה לו לחלוטין, במרכז העיר.
אטוס מנייאני הבן מעוניין לברוח מהחקירה מהגע שהיא מתחילה בביתה של דרייפה – הוא חוזר ואומר כל הזמן שיש לו רכבת עוד שעה, או מחר, שאולי הוא יספיק לתפוס. אך הוא נשאב לתוך החקירה ולתוך רשת קורי העכביש שהיא מכילה. 
הסיפור נחשף דרך חקירתו של הבן את המעורבים באירוע של רציחתו של האב. את מהלך החקירה מציג ברטולוצ'י בצורה חדשנית – הפלאשבק לעבר, לזיכרון של הנחקרים (חבריו של האב והמאהבת) עובר בצורה שמתעתעת ומערערת את תפיסת הזמן בסרט: הנחקרים נראים ב"שחזור" אותו דבר כפי שהם נראים בהווה של הסרט, על אף שחלפו 30 שנה מאז אירועי העבר, אין כל ניסיון להראותם צעירים ב 30 שנים. בנוסף, אטוס מנייאני הבן מגלם באותם שחזורים את אביו.
דרך נוספת של הבמאי להנכיח את שאלת הזמן היא בסיום – אטוס מנייאני הבן מחכה לרכבת לצאת מטארה, אך היא מאחרת, פעם הכרוז אומר שתאחר ב 20 דקות, אחר כך ב 35 דקות. כשהבן מבקש לקרוא את העיתון היומי, נאמר לו שהעיתון לא הגיע היום משום ש"לפעמים שוכחים שאנחנו קיימים". בתמונה הבאה אנו רואים צמחיית בר על המסילה כזו שמציגה שאלה שאולי כבר שנים לא עברה הרכבת בטארה, כנראה שמאז תקופת הפאשיזם. טארה, שהיא מיקרוקוסמוס לאיטליה לא השתקמה מאז מותו של אטוס מנייאני והפאשיזם, לא עברה בה הרכבת והיא תקועה במעין לימבו מאז אותן השנים הנעלמות של הפאשיזם.
בנוסף, חדשנותו של הסרט היא חדשנות של הגל החדש והקולנוע המודרני האירופאי – המדיום הקולנועי מודע לעצמו ושואל שאלות על עצמו: מי הוא המספר הקולנועי? מי גיבור הסיפור? לסיפור של מי המספר מחויב? ישנו המספר, שרוצה להגיד משהו ביוגרפי על אטוס מנייאני האב, שהעיר טארה רוויה בנוכחותו וישנו הסיפור של אטוס מנייאני הבן – ניכרות שתי ישויות נפרדות של המספר הקולנועי המכין אותנו לקראת האי-התאמה שבין הזיכרון על האב ובין הנוכחות של הבן.
שחקנים

אטוס מנייאני (האב והבן): ג'וליו ברוגי
דרייפה: אלידה ואלי
גייבאזי: פיפו קמפניני
ראזורי: פרנקו ג'יובאנלי
קוסטה: טינו סקוטי
לקריאה נוספת

חורחה לואיס בורחס, גן השבילים המתפצלים, נושא הבוגד והגיבור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975
ארחאנגאי

ארחאנגאי (במונגולית: Архангай аймаг) הוא אחד מ-21 האיימאגים (מחוזות) של מונגוליה. 
פירוש השם: חאנגאי העליונה. האיימאג ממוקם במרכז המדינה ובירתו היא צצרלג (Tsetserleg).
גאוגרפיה

מחוז ארחאנגאי גובל במחוזות הבאים: בולגאן (צפון מזרח), אובורחאנגאי (דרום מזרח), באיינחונגור (דרום), זבחאן (מערב) וחובסגול (צפון מערב).
הנקודה הגבוהה ביותר במחוז היא פסגת חארלאגטאי, בגובה 3,529 מטרים, והנקודה הנמוכה ביותר במחוז נמצאת בנהרות אורחון ותמיר, בגובה 1,290 מטרים.
במחוז נמצא הפארק הלאומי חורגו טרחין טסגאן נור, בו ממוקם חורגו, הר געש כבוי. חורגו נמצא בגדה המזרחית של האגם הלבן. הר הגעש התפרץ לפני כ-9,000 שנה והותיר אחריו לבה וסלעי בזלת.
אוכלוסייה

במחוז מתגוררים 95,100 תושבים (נכון ל-2017). שיעור האבטלה הוא 5.4%. ענף התעסוקה הבולט הוא חקלאות, בעיקר גידול חיות משק. בשנת 2004 במחוז היו 1,948,000 כבשים, עזים, בקר, סוסים וגמלים.
סומים (תת מחוזות)

בטצנגל (Battsengel)
בולגן (Bulgan)
צ'ולוט (Chuluut)
ארדנבולגן (Erdenebulgan)
ארדנמנדל (Erdenemandal)
חנגאי (Hangay)
חשט (Hashaat)
חיירחן (Hayrhan)
חוטונט (Hotont)
איחטמיר (Ihtamir)
ג'רגלנט (Jaargalant)
אולגינור (Ölgiynuur)
אולזיט (Ölziyt)
אונדור-אולן (Öndör-Ulaan)
טריאט (Tariat)
טובשרולח (Tövshrüüleh)
צחיר (Tsahir)
צנחר (Tsenher)
צצרלג (Tsetserleg)
הערות שוליים

↑  חורגו, באתר Mongolian Guide Network
↑  GREAT WHITE LAKE AND KHORGO VOLCANIC MOUNTAIN
↑  סטטיסטיקות בארחאנגאי
↑  National statistical office, Livestock count 2004, Khavsralt 44
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564996405171  GND: 4342715-7  LCCN: n90600519  MusicBrainz: d97a5302-c0f3-4469-9e95-5bea5f98c065  VIAF: 154897829   WorldCat (עם VIAF): 154897829 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של מונגוליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אשנב (עיתון)

| --- | --- |
כותרת עיתון אשנב מה-24 באוגוסט 1941
כותרת עיתון אשנב מה-24 באוגוסט 1941
 תדירות:  שבועון
 סוגה:  חדשות
 עורך ראשי:  ברל כצנלסון
 תאריכי הופעה:  24 באוגוסט 1941 – 1947 (כ־5 שנים)
 שפה:  עברית
 מערכת:  נחלת בנימין 57 בתל אביב
 מדינה:  ארץ ישראל
 
אשנב היה עיתון דו-שבועי מחתרתי שהוצא לאור בין 24 באוגוסט 1941 עד 1947 על ידי ארגון ההגנה והיה הנפוץ בעיתוני המחתרת בתקופת היישוב. מטרתו הייתה לפרסם ידיעות שנפסלו על ידי הצנזורה הבריטית.
ברל כצנלסון היה מייסדו ועורכו הראשון של העיתון, ומי שקבע את שמו. העיתון הודפס בפורמט של 25*15 ס"מ והכיל בין שישה לשמונה עמודים. לאחר מספר שנים הפך לשבועון והגיע לתפוצה של 30 אלף עותקים.
בעיתון בוטא הזרם האקטיביסטי של מפא"י שביקשו לפרסם את ההתנכלויות הבריטיות ולדרבן את חברי ההגנה לקראת המאבקים שבדרך, תוך פרסום ידיעות שנפסלו בעיתונים החוקיים. העיתון הכיל ידיעות מן העולם שמקורן בסוכנות היהודית ובשירות הידיעות של ההגנה ששמות כותביהן לא הוזכרו. העיתון תקף את האנגלים והערבים, אך גם יהודים שנקטו בקו פייסני כלפי הבריטים.
בגיליונו הראשון, שיצא ב-24 באוגוסט 1941, הופיע בעמוד הראשי הלוגו "מפלגת פועלי ארץ-ישראל", אולם שם המפלגה הושמט מהגיליון השני ואילך והוחלף ב"ליקוטי ידיעות/דברים בשם אומרם". וכן בחודשיו הראשונה בצידו השמאלי של הדף הופיעה הכותרת "פנימי לחברים/לא למכירה", אולם החל מחודש דצמבר 1941, החל העיתון להיות מופץ למנויים בתשלום, והוסר התואר "לא למכירה".
עורכו השני של העיתון היה אליעזר ליבנה (לִיבֶּנשטיין), ועורכיו המשניים היו מאיר ורטה, מאיר בראלי ומשה כצנלסון. המערכת שכנה ברחוב נחלת בנימין 57 בתל אביב, והעיתון הודפס ב"דפוס שלומי" ברחוב יהודה הלוי, במסווה של הדפסת עיתון "מערכות". הגליונות נערכו ידנית, ולא במכונה, כדי למנוע זיהוי של בית הדפוס.
מכיוון שהעיתון לא היה חוקי, עריכתו והדפסתו נעשו בסתר, ואף בחלק מהמקרים הוצאו גליונות בשם "א-ב" לאחר שהבריטים הטילו איסור לפרסומו ואחזקתו. סך הכל הופיעו 157 גיליונות כאשר 42 גליונות הופיעו תחת השם "א–ב".
בגיליון שיצא ב-20 באפריל 1947 פרסם העיתון מודעת אבל שבה כרך את שמם של עולי הגרדום – אנשי האצ"ל: דב גרונר, דב רוזנבוים, מרדכי אלקחי ואליעזר קשאני, שנתלו ב-16 באפריל 1947 – עם שמם של חללי ההגנה: אהרון דוב, פנחס וייס, מנחם סאמט ומשה לרר, שנהרגו בפעילות במסגרת תנועת ההעפלה. בעקבות פעולה זו, שנגדה את עמדות ראשי ההגנה ומפא"י, נערך במפא"י בירור מול העורך ליבנשטיין והוחלט לצרף לעיתון עורך שיאזן את עמדתו, בתגובה למהלך התפטר ליבנשטיין ומכיוון שמפא"י רצו לתת סיכוי לאופציה המדינית, החליטו על סגירתו של העיתון.
הערות שוליים

↑  יזכור עם ישראל את בניו, אשנב, 20 באפריל 1947
אריה לייב מקלף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1876 פלך גרודנו, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  24 באוגוסט 1929 (בגיל 53 בערך) מוצא, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 
בית משפחת מקלף זמן קצר לאחר הרצח, על הגבעה ברקע נראים בתי הכפר קולוניה
אריה לייב מַקלֵף (תרל"ו, 1876 – י"ח באב תרפ"ט, 24 באוגוסט 1929) היה איש העלייה הראשונה, ממייסדי מטולה, ממתיישבי פתח תקווה ומוצא. אביו של הרמטכ"ל השלישי מרדכי מקלף. נרצח במאורעות תרפ"ט.
ביוגרפיה

נולד בבראנסק שבפלך גרודנה של רוסיה (רוסיה הלבנה), בנו של אברהם מקלב, מחובבי ציון. קיבל חינוך תורני וחינוך כללי. בשנת 1891 עלה עם הוריו לארץ ישראל ולמד בישיבה בירושלים. בשנת 1894 עבר לפתח תקווה והתמחה בחקלאות ובציוד חקלאי.
בשנת 1896 נשא את בתיה-חיה, בת יחיאל צ'מרינסקי, ממייסדי שכונת מחנה יהודה בירושלים. לאחר נישואיו הצטרף לקבוצת החקלאים שהקימה את מטולה. הוא התגורר במטולה חמש שנים, שם נולדו שני ילדיו הגדולים, אברהם משה (ליש) וברק. שמותיהם המקוריים ניתנו בהשראת המחנך וחוקר הלשון ד"ר יצחק אפשטיין, שהיה מנהל בית הספר וילקומיץ בראש פינה.
בשנת 1901 נאלץ לעזוב את מטולה בעקבות עימותים קשים עם שכניו הדרוזים. הוא שב עם משפחתו לפתח תקווה, שם התגורר גם אחיו הגדול משה. באותה שנה עלה לארץ אח נוסף שלהם, מרדכי, ואף הוא התיישב בפתח תקווה.
אנשי הקרן הקיימת פנו למקלף כמומחה חקלאות וביקשוהו שיסייע להם בבחירת קרקע להקמת יישוב חדש בשפלה, לימים חולדה. הוא ייעץ להם ואף הדריך את המתיישבים הראשונים בהכשרת הקרקע ובבחירת סוגי המטעים.
בשנת 1904 עבר למוצא, שם היה לחותנו כרם גדול. הוא השתקע במקום והקים משק חקלאי גדול, אותו טיפח במשך עשרים וחמש שנה. הוא העניק לשמונת ילדיו חינוך קפדני, תוך שילוב ערכי מסורת, ערכי חלוציות ועבודת אדמה, בשילוב עם השכלה ותרבות כללית. בביתו הגדול הייתה ספרייה עשירה של ספרות עברית, מדעית וכללית, וכן הפטיפון היחיד במושבה. ביתו שימש מרכז חברתי ותרבותי לבני המושבה. הוא קיים יחסי ידידות גם עם הערבים השכנים.
ביום שישי, 23 באוגוסט 1929, פרצו המאורעות בירושלים ובחברון. למחרת התנפלו תושבי הכפר הערבי הסמוך, קאלוניה, על בית משפחת מקלף, שהיה בין הבתים הקיצוניים ביישוב, ורצחו חמישה מבני המשפחה - ההורים אריה ובתיה-חיה, ושלושה מילדיהם. בין הניצולים הבן מרדכי, לימים הרמטכ״ל, והבן הגדול ליש, אביו של פלטיאל מקלף. ההרוגים הובאו לקבורה בהר הזיתים. הרצח זעזע את היישוב היהודי והיה בין האירועים הקשים הזכורים ממאורעות תרפ"ט.
ב-18 בספטמבר 1929 החל משפטם של 15 מתושבי כפר קאלוניה שהאשמו ברצח, בפני שופט חוקר שמינו שלטונות המנדט. המשפט נמשך כחודשים, במהלכו נערכו ישיבות ונשמעו עדויות מפי תושבי מוצא, קאלוניה ואנשי משטרה. אולם הם זוכו לאחר שהעדויות לא הצליחו להוכיח באופן חד משמעי מי מהם היה מעורב ברצח. עם זאת הוטל על הכפר לשלם פיצויים ועל הכפר הוטל קנס קיבוצי של 1500 לירות. במרץ 1931 התקיימה סולחה בין תושבי הכפר ליהודי מוצא.
על שמו של אריה מקלף רחוב במוצא.
הערות שוליים

↑  זלמן פישעצנער, ציון לנפש יקרה, חבצלת, 19 ביוני 1903 (הספד).
↑   דליה קרפל, מה באמת קרה בתרפ״ט? בחזרה לשורשי הסכסוך, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2013
↑  חקירת רוצחי משפחת מקלף, דבר, 22 בספטמבר 1929
↑  משפטם של רוצחי משפחת מקלף, הארץ, 22 בספטמבר 1929
↑  משפט הנאשמים ברצח משפחת מקלף, דואר היום, 26 בינואר 1930
↑  כל הנאשמים ברצח מוצא יצאו זכאים, דבר, 24 בינואר 1930
↑  כל הנאשמים ברצח משפחת מקלף זוכו, דואר היום, 24 בינואר 1930
↑  משפט נגד הכפר קולוניה, דואר היום, 31 בינואר 1930
↑  קנס קבוצי על מוצא, דבר, 6 במאי 1930
↑  ברית שלום ב-מוצא, דואר היום, 23 במרץ 1931
על השלום במוצא, דואר היום, 26 במרץ 1931
בית מקלף במוצא (2013)
אנדראש בלצו

אנדראש בלצו (בהונגרית: Balczó András; קונדורוש, 16 באוגוסט 1938) הוא ספורטאי הונגרי בעבר, אלוף אולימפי (רומא 1960, מקסיקו סיטי 1968 ומינכן 1972) בקרב חמש מודרני, זוכה ב-5 מדליות אולימפיות מהן 3 זהב. הוענק לו תואר "ספורטאי האומה". בלצו נחשב לאחד הספורטאים הטובים בהיסטוריה בקרב חמש מודרני.
ביוגרפיה

אנדראש באלצ'ו היה בן שנה וחצי כשאביו, כומר לותרני, הועבר לעיר נירג'האזה, שם הוא בילה את ילדותו. בשנת 1955, בתחרות ארצית גילה אותו פרנץ בנדק, את הילד הרזה, אז היה בן 17. בסיום הלימודים של אנדראש ובהסכמת הוריו, לקח אותו בנדק לבודפשט, שם הפך לספורטאי ב-Csepel SC.
בנדק לא התאכזב. ב-1957 צוות הקרב שלוש שלו היה אלוף המדינה. ב-1958 סיים במקום השישי בגביע העולם ושנה לאחר מכן זכה במדליית כסף. הכישרון שלו היה מדהים ביחד עם כוח הרצון. בשנת 1960 היה חבר בנבחרת האולימפית ברומא, וסיים במקום הרביעי בתחרות האישית. באליפות העולם ב-1961 זכה במדליית ארד, ב-1962 סיים במקום הרביעי. הוא היה אלוף עולם אישי ב-1963, 1965, 1966, 1967 וב-1969. הוא היה חבר בנבחרת המנצחת באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), עם מדליית כסף אישית. למעט 1969, הוא היה חבר בנבחרת ההונגרית המנצחת עם פרנץ טרק ואיסטוואן מונה. באליפות העולם בשנת 1970 זכה בכסף אישי ובזהב בקבוצתי. הוא היה האלוף האישי של אולימפיאדת מינכן (1972) ומדליית כסף בקבוצתי. הוא זכה באליפות הונגריה שמונה פעמים בתחרות האישית ושש פעמים בקבוצתית. פרנץ קושה עשה סרט על הקריירה שלו ב-1976 בשם "שליחות". הסרט היה להיט גדול בבתי הקולנוע. ב-1966, 1969 וב-1970 נבחר לספורטאי השנה בהונגריה .
מאחר שלא הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP) ואף העביר ביקורת חמורה על המשטר הקומוניסטי בסרט הפורטרט שלו, התגלגלו מכשולים בקריירה שלו כמנהיג ספורט; ספורטאי הקרב חמש מספר אחד בעולם חיכה עשר שנים עד שהתבקש למלא את תפקיד הקפטן הפדרלי, ועד אז, כדי להישאר קרוב לקרב חמש, הוא היה רוכב על סוסים באורווה של מועדון הקרב חמש תמורת שכר נמוך מאוד.
בינתיים, השיג שני תארים במכללה לחינוך גופני (מאמן סיוף, פנטאתלון), אחר כך השלים את כל ההכשרה האפשרית הדרושה לניהול נבחרת קרב החמש ההונגרית.
הוא פרש מספורט פעיל ב-1973. מכיוון שלא העניקו לו את התמיכה שהגיעה לו הוא הפך לרוכב סוסים בפיקוח הלאומי על גידול סוסים. עיתונאי הספורט שאנדור דוד כתב עליו את ספרו בשם "בלצו". הוא חבר בחבר הנאמנים של קרן טרנסילבניה הבינלאומית. הוא אינטלקטואל עצמאי מאז 1983.
יחד עם אשתו, מוניקה צ'אסאר, מדליסטית ארד באולימפיאדת מינכן, הם גידלו את 12 ילדיהם באהבה ובשלווה בביתם בבודקסי, אותו בנה אנדראש בלצו בעצמו. הוא הפך לאב לראשונה בגיל 38.
מאז סרטו "שליחות", הוא פגש אנשים יותר מ-2,500 פעמים, נתן הרצאות וסיפר חוויות על הקריירה שלו.
בשנת 2004 נבחר ל"ספורטאי האומה". על אף שלא הופיע לטקס הענקת הפרס במחאה על מדיניות ההפלות של "הממשלות חילופי המשטר", הוא קיבל את הפרס - ואת התמלוגים הנלווים - ואמר שאינו רוצה להעליב את האומה. ב-2011 הפך לאזרח כבוד של בודפשט.
אחיו

אחותו, אדית הייתה קרמיקאית ונפטרה ב-2010.
אחותו, אילדיקו היא מהנדסת.
אחיו הצעיר, זולטאן הוא מהנדס חשמל ופוליטיקאי. מ-1998 עד 2002 הוא היה חבר במפלגה הימנית רדיקלית MIÉP, מ-2010 עד 2014 היה חבר פרלמנט מטעם יוביק ואחד מסגני הנשיא של הפרלמנט. הוא היה חבר בפרלמנט האירופי מטעם יוביק מ-2009 עד 2010 ומ-2014 עד 2019.
פרסים והוקרה

בלצו זכה בפרסים רבים, להלן החשובים שבהם:
ספורטאי השנה (1966, 1969, 1972)
תג הנצחה של הוועד האולימפי הבינלאומי (1988)
צלב אמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1994)
ספורטאי האומה (2004)
חבר בהיכל התהילה של קרב חמש (2016)
פרס מפעל חיים של איגוד עיתונאי הספורט ההונגרי והוועד האולימפי ההונגרי (2018)
מאמרים קשורים

רשימת זוכי מדליות זהב אולימפיות מרובות
ראו גם

הפרופיל אנדראש בלצו
אנדראש בלצו הוא חמש פעמים בעל מדליה אולימפית ועשר פעמים אלוף עולם פנטאתלון
אנדראש בלצו: המשימתנו על כדור הארץ הזה הרצאה בקצ'קמט
משימה - קטעים מסרטו של פרנץ קושה על אנדראש בלצו (ספטמבר 1998)
ראיון של מיהאי קוצ'יש עם אנדראש בלצו חלק א'
ראיון של מיהאי קוצ'יש עם  אנדראש בלצו חלק ב'
משל האבן שנזרקת - שיחת יום הולדת עם האלוף האולימפי ואלוף העולם אנדראש בלצו
אנדראש בלצו באתר האינטרנט של המוזיאון ההונגרי לחינוך גופני וספורט
מידע, סרטונים, חדשות ותמונות על אנדראש בלצו, rtbot.net
נתונים
הערות שוליים

↑  Balczó András: Eldobott kőnek tekintem magamat, delmagyar.hu
↑  Balczó az abortuszpolitika miatt nem ment el a díjátadásra (index.hu, 2004. május 7.)
↑  Átadták a díszpolgári címeket a fővárosban (Origo.hu, 2011. június 19.)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7906 8315  LCCN: n2007016830  VIAF: 68376988   WorldCat (עם VIAF): 68376988
אנדראס תום

אנדראס תום (בגרמנית: Andreas Thom, נולד ב-7 בספטמבר 1965 ברודרסדורף שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ. תום שיחק בנבחרת גרמניה המזרחית, נחשב לאחד השחקנים הטובים ביותר בליגת העל המזרח גרמנית ואף נבחר ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית בשנת 1988 כאשר שיחק בדינמו ברלין. עם איחוד גרמניה, עבר תום לשחק בבאייר לברקוזן ובנבחרת גרמניה, עמה הגיע לגמר יורו 1992. בהמשך, שיחק תום בסלטיק ובהרטה ברלין. לאחר פרישתו עסק תום באימון כדורגל בקבוצות שונות.
קריירת מועדונים > דינמו ברלין

תום שיחק כנער במועדון דינמו ברלין, שהיה חביבו של המשטר בגרמניה המזרחית וזכה בתארים רבים בשנות ה-80, ובו גם עלה לבוגרים בשנת 1983. תום זכה עם דינמו ברלין בחמש אליפויות ליגת העל המזרח גרמנית ברצף, בין השנים 1984 ו-1988. בשנת 1988 זכה תום בנוסף גם בגביע המזרח גרמני, לאחר ניצחון 2-0 על קרל צייס יינה בהארכה. באותה שנה, תום הוכתר כמלך השערים של ליגת העל המזרח גרמנית לאחר שהבקיע 20 שערים, ונבחר ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית. בשנת 1989 נקטע רצף האליפויות של דינמו ברלין, אך תום זכה עם הקבוצה בפעם השנייה ברצף בגביע המזרח גרמני, כאשר הקבוצה ניצחה 1-0 את פ.צ. קרל מרקס שטאט. תום הבקיע את שער הניצחון במשחק זה.
קריירת מועדונים > באייר לברקוזן

בדצמבר 1989, עם איחודה של גרמניה, תום היה השחקן המזרח גרמני הראשון לחתום בליגת הבונדסליגה, וחתם בבאייר לברקוזן תמורת 2.5 מיליון מארק גרמני, והיה לשחקן עם המשכורת הגבוהה ביותר בבאייר לברקוזן, בה שיחקו בהתקפה באותם ימים מארק לסניאק, ז'ורז'יניו ואנדז'יי בונצול. בפברואר 1990 ערך תום את הופעת הבכורה בקבוצה, ואף הבקיע את השער הראשון בניצחון 3-1 על פ.צ. הומבורג במסגרת הבונדסליגה. תום נשאר בבאייר לברקוזן חמש עונות וחצי, כאשר עונת השיא שלו הייתה 1992/93, בה הבקיע 13 שערי ליגה, וזכה עם לברקוזן בגביע הגרמני לאחר ניצחון 1-0 בגמר על קבוצת המילואים של הרטה ברלין, בו תום שיחק 90 דקות. בתום עונת 1994/95 עזב תום את באייר לברקוזן לאחר שערך בשורותיה 161 הופעות והבקיע 37 שערים, וחתם בסלטיק.
קריירת מועדונים > סלטיק והרטה ברלין

סלטיק החתימה את תום ביולי 1995, ושילמה עבורו לבאייר לברקוזן 2.2 מיליון לירה שטרלינג, ההעברה היקרה ביותר בתולדות המועדון באותם ימים. בנובמבר 1997 זכה תום עם סלטיק בגביע הליגה הסקוטית לאחר ניצחון 3-0 על דנדי יונייטד. בינואר 1998 חתם בהרטה ברלין, כאשר לפני כן ערך 15 הופעות בסלטיק שזכתה באליפות בתום אותה עונה. תום היה שחקן של הרטה ברלין, קבוצה שהייתה בבנייה מחודשת באותם ימים, עד לעונת 2000/01, שבה שיחק בעיקר בקבוצת המילואים. במרץ 2001 ערך תום את הופעתו האחרונה, כאשר נכנס כמחליף בניצחון 2-1 על אונטרהאכינג במסגרת הבונדסליגה. בתום עונה זו פרש ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית

תום ערך 51 הופעות והבקיע 16 שערים במדי נבחרת גרמניה המזרחית. את הופעת הבכורה ערך תום במשחק מול נבחרת אלג'יריה באוקטובר 1984, ואת השער הראשון הבקיע בניצחון 3-2 על נבחרת אקוודור בפברואר 1985. תום השתתף עם גרמניה המזרחית במוקדמות מונדיאל 1986, אך הנבחרת כשלה להעפיל למונדיאל 1986 עצמו. כמו כן, תום הבקיע שישה שערים במוקדמות יורו 1988, מתוכם שלושער מול נבחרת איסלנד בניצחון 6-0 ביוני 1987, אך גם ליורו 1988 כשלה גרמניה המזרחית להעפיל. בשנת 1988 מונה תום לקפטן נבחרת גרמניה המזרחית, במקום השוער רנה מילר. תום השתתף עם גרמניה המזרחית גם במוקדמות מונדיאל 1990, ואף הבקיע מספר שערים, כאשר את שערו האחרון במדי נבחרת גרמניה המזרחית הבקיע תום באוקטובר 1989 בניצחון 2-1 על נבחרת ברית המועצות. לאחר מכן, גרמניה המזרחית הייתה זקוקה לנקודה אחת בלבד כדי להעפיל למונדיאל 1990 מול נבחרת אוסטריה, אך הפסידה 3-0 ולא עלתה למונדיאל.
לאחר איחוד גרמניה עבר תום לשחק בנבחרת גרמניה המאוחדת, במדיה ערך עשר הופעות, האחרונה בשנת 1994, והבקיע שני שערים. תום נכלל בסגל ליורו 1992, בו הגיעה גרמניה עד לגמר. גרמניה הפסידה בגמר בצורה מפתיעה בתוצאה 2-0 לנבחרת דנמרק. תום לא שותף כלל ביורו 1992 עד למשחק הגמר, ובגמר עצמו נכנס כחילוף התקפי בדקה ה-80 במקום שטפן אפנברג, כאשר הנבחרת כבר פיגרה 2-0, אך לא הצליח להבקיע ודנמרק זכתה בתואר.
קריירת אימון

לאחר פרישתו ממשחק פעיל במדי הרטה ברלין, קיבל תום תפקידי אימון במועדון, ובדצמבר 2003, לאחר פיטוריו של המאמן הראשי הוב סטיבנס עקב חוסר הצלחה, תום ירש את מקומו לתקופה קצרה של שלושה משחקים, עד שמונה הנס מאייר, המאמן החדש. תום מונה מיד לעוזרו של מאייר, ונשאר בתפקיד גם לאחר שמאייר הוחלף בפאלקו גץ. באפריל 2007 פוטרו יחדיו תום וגץ, עקב חוסר הצלחה. בדצמבר 2008 מונה תום לעוזר מאמן בהולשטיין קיל, גם כאן תחת פאלקו גץ, ושניהם סייעו להולשטיין קיל להעפיל לליגה הגרמנית השלישית. תום פוטר בפברואר 2010 מהולשטיין קיל, ובשנת 2011 חזר להרטה ברלין, שם אימן את קבוצת הנוער עד גיל 17 עד לשנת 2017.
תארים

עם דינמו ברלין:
אליפות ליגת העל המזרח-גרמנית (5): 1983/84, 1984/85, 1985/86, 1986/87, 1987/88
הגביע המזרח גרמני (2): 1987/88, 1988/89
עם באייר לברקוזן:
הגביע הגרמני: 1992/93
עם סלטיק:
אליפות ליגת העל הסקוטית: 1997/98
גביע הליגה הסקוטית: 1996/97
תארים אישיים:
מלך השערים של ליגת העל המזרח גרמנית: 1987/88
כדורגלן השנה בגרמניה המזרחית: 1988
ארמון עאבדין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון
 כתובת:  קהיר 
 מיקום:  קהיר
 מדינה:  מצרים 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1863–1873 (כ־10 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1874 
 אדריכל:  Léon Rousseau, Antonio Lasciac, Ernesto Verrucci 
 קואורדינטות:  30°02′30″N 31°14′54″E﻿ / ﻿30.0417°N 31.2483°E﻿ / 30.0417; 31.2483
  (למפת קהיר מוגדלת) ארמון עאבדין(למפת קהיר רגילה) ארמון עאבדין
 
החזית של הארמון
כניסה לאזור המוזיאונים שבארמון
ארמון עאבדין (בערבית: قصر عابدين) הוא ארמון היסטורי במרכז קהיר, בירת מצרים, מהווה מעון ממשלתי רשמי ומשרד ראשי עבור נשיא מצרים.
הארמון הוקם בין השנים 1863 ו-1873 על ידי השליט המצרי והח'דיו איסמעיל פאשה, ונחנך רשמית ב-1874. הארמון החליף את מצודת קהיר כמקום מושבה הרשמי של הממשלה המצרית. הארמון נקרא על שמו של המצביא המצרי ממוצא אלבני עאבדין ביי, אשר פעל בתקופתו של שליט מצרים מוחמד עלי.
הארמון, שבו 500 חדרים, נבנה על שטח של 24 פדאנים (כ-0.1 קילומטר רבוע), ותוכנן על ידי האדריכל הצרפתי רוסו, בשיתוף עם מעצבים מצרים, איטלקים, צרפתים וטורקים. עלות הקמת הארמון הייתה כ-700 אלף לירות מצריות, ו-2 מיליון לירות עלה הריהוט. הארמון הוא בין המפוארים בעולם, ובו אוסף מרשים של חפצי ערך, ציורים, שעונים, רבים מהם מעוטרים בזהב טהור.
כיום הארמון משמש כמוזיאון. הקומות העליונות, ששימשו בעבר למגורי משפחת המלוכה, שמורות כיום לאירוח אורחים רמי דרג ממדינות זרות. הקומות התחתונות מאכלסות את מוזיאון הכסף, מוזיאון הנשק, מוזיאון משפחת המלוכה ומוזיאון המתנות הנשיאותי. בשנת 2005 נפתח בארמון מוזיאון המסמכים ההיסטוריים, אשר בו מוצג לראווה הפירמן (צו מלכותי) העות'מאני אשר העניק את סמכויות השליטה על מצרים למוחמד עלי ומשפחתו, סרטיפיקט עבור מסדר כתר הברזל וכן מסמכים רשמיים של ממלכת אראוקניה ופטגוניה מהמאה ה-19.
אשמניים

| אשמניים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: עטלפים
תת־סדרה:: עטלפים קטנים
משפחה:: אשמניים
שם מדעי
 Emballonuridae ‏גרווה, 1856

אשמן חדקוני (Rhynchonycteris naso)
Emballonura semicaudata
אשמניים (שם מדעי: Emballonuridae) היא משפחה של יונקים בסדרת העטלפים. האשמנים הם עטלפי חרקים ליליים.