stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארצות הברית במשחקים האולימפיים (1952–1988)
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) > שחייה

בשחייה זכו האמריקאים ב-34 מדליות, בהן 21 מתוך 30 מדליות הזהב האפשריות.
שלוש נבחרות השליחים האמריקאיות קבעו שיאי עולם חדשים: 3:19.03 דקות ב-100X4 מטר חופשי, 7:15.69 דקות ב-200X4 מטר חופשי ו-3:39.30 ב-100X4 מטר מעורב. חלק משחייני השליחים הגיעו להישגים גם במשחי היחידים. ריק קארי, שהתחרה במשחה המעורב, זכה בשתי מדליות זהב נוספות, במשחים ל-100 ו-200 מטר גב. שותפו למשחה השליחים, סטיב לנדקוויסט, קבע שיא עולם ב-100 מטר חזה (1:01.65 דקות), ושחיין שלישי שהתחרה במשחה השליחים המעורב, פאבלו מוראלס, זכה בשתי מדליות כסף, במשחים ל-100 מטר פרפר ול-200 מטר מעורב אישי. השרחיין הרביעי במשחה השליחים המעורב, ראודי גיינס, שהשתתף גם במשחה ל-100X4 מטר חופשי, זכה גם במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי. מייקל הית', שהתחרה בשני משחי השליחים בסגנון חופשי, זכה גם במדליית כסף ב-200 מטר חופשי. כן נמנו עם שחייני השליחים מאט ביונדי בן ה-19 וברוס הייז. ג'ורג' דיקרלו קבע שיא אולימפי ב-400 מטר חופשי (3:51.23), וזכה במדליית הכסף במשחה ל-1500 מטר חופשי. במשחה זה זכה במדליית הזהב מייק אובריין.
גם במשחי השליחים לנשים זכו האמריקאיות בשתי מדליות הזהב. במשחה ל-100 מטר חופשי קבעו קרי סטיינסייפר וננסי הוגסהד תוצאה זהה, 55.92 שניות, וחלקו במדליית הזהב. שתיהן היו שותפות גם למדליית הזהב במשחה השליחות בסגנון חופשי, והוגסהד גם הייתה חברה בנבחרת השליחות בסגנון מעורב, וכן זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי. ג'נה ג'ונסון, שאף היא שחתה בשני משחי השליחות, זכתה גם במדליית כסף ב-100 מטר פרפר. שלוש השחייניות ששחו לצדה של הוגסהד במשחה השליחות בסגנון מעורב רשמו אף הן הישגים במשחים האישיים: מרי טי מאהר זכתה במדליות זהב במשחים ל-100 ול-200 פרפר (באחרון קבעה שיא אולימפי חדש, 2:06.90 דקות); טרייסי קולקינס זכתה במדליות זהב בשני המשחים בסגנון מעורב אישי, כאשר במשחה ל-200 מטר קבעה שיא אולימפי חדש, 2:12.64 דקות; תרזה אנדרוז זכתה במדליית הזהב במשחה ל-100 מטר גב. טיפני כהן קבעה שני שיאים אולימפיים, במשחה ל-400 מטר חופשי (4:07.10 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי (8:24.95 דקות). במדליית הזהב האחרונה זכתה מרי וייט, במשחה ל-200 מטר חופשי. שחייניות בולטות נוספות כללו את סינתיה וודהד שזכתה במדליית כסף ב-200 מטר חופשי ואת דארה טורס בת ה-17, שזכתה במדליית זהב עם נבחרת השליחות, בראשיתה של קריירה אולימפית שנמשכה 24 שנים.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) > אתלטיקה

באתלטיקה זכו האמריקאים ב-40 מדליות, מהן 16 מדליות זהב.
קארל לואיס זכה ב-4 מדליות זהב. הוא ניצח בקפיצה לרוחק, בריצת 100 מטר, קבע שיא אולימפי בריצת 200 מטר (19.80 שניות), והיה שותף לשיא העולם שקבעו האמריקאים במירוץ השליחים ל-100X4 מטר (37.83 שניות). שני אצנים נוספים שהשתתפו במירוץ השליחים, סם גריידי וקלווין סמית', זכו במדליות הכסף והארד בריצת 100 מטר. רוג'ר קינגדום קבע שיא אולימפי בריצת 110 מטר משוכות (13.20 שניות) ואדווין מוזס השיב לעצמו את התואר האולימפי בריצת 400 מטר משוכות, אחרי 8 שנים. אלונזו בייברס זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר, ובמירוץ השליחים ל-400X4 מטר. אנטוניו מקקיי, שאף הוא השתתף במירוץ השליחים, זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר. אתלט נוסף שזכה במדליית זהב היה אל ג'וינר, בקפיצה משולשת. אתלטים בולטים נוספים כללו את דני הריס (מדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות), מייק קונלי (מדליית כסף בקפיצה משולשת) ומאק וילקינס, שזכה במדליית כסף בזריקת דיסקוס 8 שנים אחרי שזכה בזהב.
ואלרי בריסקו-הוקס זכתה בשלוש מדליות זהב: בריצת 200 מטר, בריצת 400 מטר ובריצת 400X4 מטר. צ'נדרה צ'יזבורו זכתה אף היא במדליית הזהב במירוץ שליחות זה, כמו גם במדליית זהב ברצת 100X4 מטר ובמדליית כסף בריצת 400 מטר. אוולין אשפורד שהשתתפה אף היא במירוץ השליחים ל-100X4 מטר, זכתה במדליית הזהב בריצת 100 מטר, ורצת שליחים נוספת, אליס בראון, זכתה במדליית הכסף בריצת 100 מטר. בניטה פיצג'רלד-בראון זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות וג'ואן בנואה הייתה לאלופה האולימפית הראשונה בריצת המרתון לנשים. אתלטיות בולטות נוספות כללו את פלורנס גריפית' ג'וינר שזכתה במדליית כסף בריצת 200 מטר, ג'ודי בראון שזכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות וג'קי ג'וינר קרסי שזכתה במדליית כסף בקרב שבע.
אולימפיאדת סיאול (1988)

לראשונה מזה 12 שנים, שבו האמריקאים והסובייטים להתחרות זה בזה, באולימפיאדת סיאול (1988). 527 ספורטאים אמריקאים השתתפו במשחקים, מספר גבוה אף יותר מאשר בלוס אנג'לס. הם זכו ב-94 מדליות, מהן 36 מדליות זהב. בדומה לאולימפיאדת מונטריאול, דורגה ארצות הברית במקום השלישי, אחרי ברית המועצות וגרמניה המזרחית.
אולימפיאדת סיאול (1988) > אתלטיקה

לראשונה מזה 24 שנים, הקדימה האתלטיקה את השחייה, והייתה לענף המוביל של המשלחת האמריקאית, עם 26 מדליות, מהן 13 מדליות זהב.
אחד האירועים הבולטים במשחקים היה שערוריית גמר ריצת ה-100 מטר. במירוץ ניצח האתלט הקנדי בן ג'ונסון, בשיא עולם של 9.79 שניות. יומיים לאחר התחרות, התברר כי ג'ונסון נטל סטרואידים אנאבוליים האסורים בשימוש. מדליית הזהב נשללה ממנו, והועברה לקארל לואיס, שסיים במקום השני. התוצאה שקבע לואיס, 9.92 שניות, הוכרה כשיא העולם החדש. בנוסף לזכייתו של לואיס במדליית הזהב בריצת 100 מטר, הוא שמר על תוארו גם בקפיצה לרוחק, אך בריצת 200 מטר איבד אותו לג'ו דלואץ' וסיים במקום השני.
רוג'ר קינגדום שמר על תוארו בריצת 110 מטר משוכות. סטיב לואיס זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר ובמירוץ השליחים ל-400X4 מטר. שותפיו לזכייה, בוץ' ריינולדס ודני אוורט זכו במדליות הכסף והארד בריצת 400 מטר. אנדרה פיליפס ניצח בריצת 400 מטר משוכות, בעוד שאדווין מוזס הוותיק, שזכה בעבר פעמיים בתואר, הסתפק במדליית הארד. אתלטים בולטים נוספים כוללים את מייק פאוול שזכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק ואת קלווין סמית שזכה במדליית ארד בריצת 100 מטר. נבחרת השליחים ל-100X4 כשלה בניסיונה להגן על תוארה, לאחר שנפסלה כבר בשלב המוקדמות.
בין הנשים בלטו במיוחד שתי אתלטיות - פלורנס גריפית' ג'וינר וג'קי ג'וינר קרסי. גריפית' ג'וינר זכתה בשלוש מדליות זהב, בריצת 100 מטר, בריצת 200 מטר (עם שיא עולם חדש, 21.34 שניות) וריצת 100X4 מטר, ובמדליית כסף אחת, בריצת 400X4 מטר. ג'וינר קרסי קבעה שיא עולם בקרב שבע (7291 נקודות) ושיא אולימפי בקפיצה לרוחק (7.40 מ'). אוולין אשפורד, שהתחרתה לצד גריפית' ג'וינר במירוץ השליחות ל-100X4 מטר, הייתה סגניתה בריצת 100 מטר. במדליית זהב נוספת זכתה לואיז ריטר, בקפיצה לגובה.
אולימפיאדת סיאול (1988) > שחייה

הישגיהם של השחיינים האמריקאים הסתכמו ב-18 מדליות, מהן 8 מדליות זהב.
מאט ביונדי היה השחיין המעוטר במשלחת, עם 7 מדליות, מהן 5 מדליות זהב. ביונדי קבע שיא עולם ב-50 מטר חופשי (22.14 שניות), שיא אולימפי ב-100 מטר חופשי (48.63 שניות), והיה שותף לשלושת הניצחונות של השליחים במשחים ל-100X4 מטר חופשי, 200X4 מטר חופשי ו-100X4 מטר מעורב. כן זכה במדליית כסף ב-100 מטר פרפר (בפער של מאית השנייה מהמנצח, הסורינאמי אנתוני נסטי) ובמדליית ארד ב-200 מטר חופשי. טרוי דלבי ודאג גיירטסן היו שותפים לכמה מהזכיות במשחי השליחים, ושחייני שליחים נוספים זכו גם במדליות במשחים האישיים: טום ג'אגר זכה במדליית כסף ב-50 מטר חופשי, כריס ג'ייקובס זכה במדליית כסף ב-100 מטר חופשי ודייוויד ברקוף זכה במדליית כסף ב-100 מטר גב.
ג'נט אוונס זכתה בשלוש מדליות זהב: 400 מטר חופשי (שיא עולם חדש, 4:03.85 דקות), 800 מטר חופשי (שיא אולימפי חדש, 8:20.20 דקות) ו-400 מטר מעורב אישי. מרי טי מאהר איבדה את שלושת תאריה, והסתפקה במדליית ארד ב-200 מטר פרפר. במשחי השליחות זכו האמריקאיות במדליית כסף ב-100X4 מטר מעורב ובמדליית ארד ב-100X4 מטר חופשי.
אולימפיאדת סיאול (1988) > ענפים אחרים

המתאגרפים זכו ב-8 מדליות, ושלושה מהם זכו במדליות זהב: קנדי מק'קיני (משקל תרנגול), אנדרו מיינרד (משקל כבד-קל) וריי מרסר (משקל כבד). המתאבקים זכו ב-6 מדליות, ושניים מהם, ג'ון סמית' וקני מאנדיי זכו במדליות זהב. ברוס באומגרטנר איבד את תוארו, אך זכה במדליית כסף. גרג לוגאניס שמר על שני תאריו בקפיצה למים, אף שבשלב המוקדמות נחבל בראשו באחת הקפיצות וסבל מזעזוע מוח. שלוש קופצות נוספות זכו אף הן במדליות. הטניס שב להיות ענף רשמי במשחקים, לאחר 64 שנים, והטניסאים האמריקאים זכו בחמש מדליות. פאם שרייבר וזינה גריסון זכו במדליית הזהב בטורניר הזוגות לנשים, וגריסון זכתה גם במדליית ארד בטורניר היחידות, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לשטפי גראף. קן פלאק ורוברט סגוסו ניצחו בטורניר הזוגות לגברים, ובטורניר היחידים זכו טים מאיוט במדליית כסף ובראד גילברט במדליית ארד.
חותר הקיאק גרג ברטון זכה בשתי מדליות זהב, במקצה היחידים ל-1000 מטר, ויחד עם נורמן בלינגהם, במקצה הזוגות ל-1000 מטר. השייטות אליסון ג'ולי ולין ג'ואל זכו במדליית הזהב בדגם 470, וצוותי שייטים אמריקאים זכו ב-4 מדליות נוספות. הקשת ג'יי בארס זכה במדליית זהב, וכן במדליית כסף בתחרות הקבוצתית. אחרי שתי זכיות רצופות בשני התארים בשחייה צורנית, הסתפקו האמריקאיות במדליות כסף. האלופה היוצאת, טרייסי רואיז, עשתה זאת במקצה היחידות, והתאומות קארן ושרה ג'וזפסון עשו זאת במקצה הזוגות. מדליות נוספות הושגו בחתירה, רכיבה, קליעה, אופניים והתעמלות.
נבחרת הכדורסל, בשורותיה כיכבו דייוויד רובינסון ומיץ' ריצ'מונד, שוב לא התקשתה בשלב הבתים, וניצחה את יריבותיה בהפרש ממוצע של 36.5 נקודות. בין היתר הביסה את נבחרת מצרים 35-102. עם זאת, בחצי בגמר הפסידה לנבחרת ברית המועצות 76–82. היה זה ההפסד השני בהיסטוריה של נבחרת ארצות הברית, אחרי משחק הגמר ב-1972. במשחק על המקום השלישי הביסה את נבחרת אוסטרליה 49-78, וזכתה במדליית הארד, הישג שהיה הנמוך ביותר שלה עד אז. לעומתה, נבחרת הנשים גברה על נבחרת ברית המועצות בחצי הגמר, בתוצאה 88–102, ובמשחק הגמר ניצחה את יוגוסלביה 70-77, וזכתה בתואר בפעם השנייה ברציפות. גם נבחרת הגברים בכדורעף זכתה בתואר, לראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה על נבחרת ברית המועצות 1–3. נבחרת הנשים סיימה במקום השביעי מתוך 8 נבחרות. בכדורמים זכתה נבחרת ארצות הברית במדליית הכסף, לאחר שגברה על ברית המועצות בחצי הגמר והפסידה לנבחרת יוגוסלביה בשלב הגמר. נבחרת הכדורגל ושתי נבחרות הכדוריד הודחו כבר בשלב הבתים.
הערות שוליים

↑  Caroline Frost, "The other man on the podium ", BBC, 17.10.2008.
↑  Matthews, Collett, Barred for Conduct on Victory Stand", Milwaukee Journal, 8.9.1972
↑  הספורטאים המזרח גרמנים צברו אמנם פחות מדליות (90 לעומת 94), אך זכו במספר רב יותר של מדליות זהב (40 לעומת 34).
מפרשית ה-6 מטר האמריקנית שצוותה זכה במדליית הזהב בהלסינקי
גמר טורניר הכדורסל בין נבחרות ארצות הברית וברית המועצות
המתאגרף קסיוס קליי (לימים מוחמד עלי)
הקופצת למים פולה פופ (משמאל), עם מדליית הכסף בה זכתה
בילי מילס חוצה את קו הסיום בריצת 10000 מטר
הכדורסלן ביל בראדלי
מארק ספיץ (ב-2008)
האתלט אדווין מוזס
המתאגרף שוגר ריי לאונרד
טקס הפתיחה של אולימפיאדת לוס אנג'לס
קארל לואיס
אלונזו בייברס חוצה את קו הסיום ומנצח בריצת ה-400 מטר
המתאבק אד באנאץ' (מימין) בקרב הגמר מול היפני אקירה אוטה
המתאגרף איוונדר הוליפילד
הקלע מתיו דרייק
קארל לואיס
המתאגרף ריי מרסר
רביעיית החותרים האמריקאית שזכתה במדליית כסף
דייוויד רובינסון קולע סל במשחק מול נבחרת סין
אסמאעיל פאשא

אִסמאעיל פאשא (בערבית: إسماعيل باشا; תעתיק מדויק: אסמאעיל באשא; 1830–1895), היה ואלי מצרי ומאוחר יותר גם הח'דיו הראשון של מצרים, שלט כיורש שושלת מוחמד עלי. הוא שלט משנת 1863 עד שסולק אחרי בקשה בריטית בשנת 1879. בעת שלטונו עברה מצרים מודרניזציה משמעותית, אך הוא גם השאיר את מצרים בחובות כבדים שהגבירו את התלות שלה בארצות אירופה, במיוחד באימפריה הבריטית.
אסמאעיל פאשא פעל להביא למודרניזציה מואצת בארצו ולקרבת את מעמדה לזה של מדינות אירופאיות. לצד פיתוחים טכנולוגיים מרחיקי לכת, אסמאעיל שלח משלחות צבאיות למען כיבושים בקרן אפריקה והאגמים הגדולים של אפריקה אשר הובילו למלחמה נגד כוחות מקומיים ואף האימפריה האתיופית. במסגרת המודרניזציה הנרחבת נבנתה תעלת סואץ לצד מיזמים ותשתיות רבות נוספות, בתקופת כהונתו גדלו מוסדות החינוך המערביים והחילונים במצרים והחלו להתפרסם עיתונים מצריים אשר לרוב נותרו ללא צנזורה ממשלתית. כמו כן החלה פריחה של עסקים כגון בנקאות, ארכאולוגיה והתמקצעות במגוון מקצועות טכניים. בעת הייתה ממשלתו של אסמאעיל במשבר כלכלי, מכר את כלל המניות של התעלה לממשלה הבריטית במחיר של ארבעה מיליון לירות שטרלינג.
מכירת המניות תרמה זמנית לשיפור המצב הכלכלי אך בהמשך היה על אסמאעיל להעביר סדרת חקיקות שנועדו למנוע קריסה כלכלית, אך ללא הועיל. במהלך תקופת כהונתו עלתה ההשפעה הכלכלית והפוליטית של אירופה על מצרים והחלה גם התיישבות אירופאית נרחבת בתוך עריה הגדולות של מצרים. תחת לחץ בריטי היה על אסמאעיל להקים את משרד ראש ממשלת מצרים ולחלוק בסמכויותיו. הדחתו של אסמאעיל בידי הבריטים תרמה בסופו של דבר לפריצת מרד עוראבי ולשלטון בריטי דה פקטו במצרים לאחר המלחמה האנגלו-מצרית.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

אסמאעיל נולד בקהיר, והיה הבן השני מתוך שלושת הבנים של איברהים פאשא והנכד של מוחמד עלי. אמו חושיאר קאדין, הייתה אשתו השלישית של איברהים ובת למוצא צ'רקסי. אחותה של חושיאר קאדין, סולטנה פרטבניאל, הייתה אשתו של מהמוט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית. אחרי שקיבל חינוך אירופאי בפריז, הוא חזר למצרים, ואחרי מות אחיו הבכור הפך ליורש של דודו השליט, מוחמד סעיד פאשה. סעיד שלח את אחיינו, אסמאעיל, למשימות שונות במדינות אחרות, בין השאר אל האפיפיור, אל נפוליאון השלישי ואל סולטאני האימפריה העות'מאנית. בשנת 1861 הוא נשלח לסודאן בראש צבא של כ-14,000 לוחמים כדי לדכא מרד. הוא השלים בהצלחה את המשימה. במותו של סעיד, ב-18 בינואר 1863, הוכרז אסמאעיל כשליט (ואלי) ללא התנגדות.
מצרים אשר השיגה עצמאות בפועל (דה פקטו) מהאימפריה העות'מאנית בידי פועלו של מוחמד עלי נותרה הלכתית (דה יורה) מחוז בתוך האימפריה העות'מאנית. בעוד מוחמד עלי קידם רבות פיתוחים אינטלקטואלים ורפורמות בתקופת שלטונו, לא היה כך הדבר אצל יורשיו. עבאס חלמי הראשון, נכדו של מוחמד עלי שירש את הכתר במות אבראהים פאשא, נודע לרוב בתור אדם אפרורי ומסתגר אשר התנגד לשינויים רחבי היקף במנהל או בחברה. בימיו של עבאס חלמי בשלטון החל לחץ חיצוני בריטי להביא לשינויים פנימיים כאשר הוכרח עבאס חלמי לתמוך בבנייתה של מסילת ברזל מקהיר לאלכסנדריה, מסילת הברזל הראשונה בתולדות מצרים. גם בעת שלטונו של מוחמד סעיד פאשא המשיכה עליית ההשפעה החיצונית על מצרים אם כי רוב תשתיות הפיתוח של מוחמד עלי - דוגמת טיפוח של החינוך והבאת מקצועות מערביים חדשים לתוך מצרים עצמה - הוקפאו.
ביוגרפיה > ח'דיו של מצרים

עם עלייתו לשלטון אסמאעיל הכריז על עצמו כעל ח'דיו מצרים (מקביל לתואר משנה למלך), על אף שהאימפריה העות'מאנית והכוחות האירופאים הכירו בו רק כואלי (מקביל לתואר של מושל), תואר נמוך יותר. ב-1866–1867 אסמאעיל קיבל מן האימפריה העות'מאנית את התואר ח'דיו בתמורה להגדלת המס שמשלמת מצרים בתור ישות מדינית בחסות של האימפריה. צווים שונים מן האימפריה היו שינוי של חוק הירושה במצרים, של ירושה ישירה (מאב לבן ולא בין אחים), וב-1873 קיבל צו המגדיל את האוטונומיה השלטונית שלו ביחס לשלטון המרכזי בקונסטנטינופול. במהלך שלטונו הח'דיו קידם שתי מגמות מרכזיות. האחת היא הרחבת האוטונומיה לה זוכה מצרים כחלק מהאימפריה העות'מאנית והשנייה היא החלת תהליך מודרניזציה ואף אירופיזציה של מצרים. על הפילוסופיה שעל פיה הוא הוביל את מצרים ניתן ללמוד מהצהרתו בשנת 1879:
ארצי אינה עוד חלק מאפריקה, כעת אנחנו חלק מאירופה. לכן זה טבעי עבורנו להיפרד מדרכנו הקודמות ולאמץ מערכת חדשה תוך התאמתה לתנאים החברתיים שלנו.
ביוגרפיה > ח'דיו של מצרים > מסעות מלחמה

חזונו של אסמאעיל היה שמצרים תשלוט על נהר הנילוס לכל אורכו, כולל על כל הסתעפויותיו השונות, במטרה להפוך להגמוניה אזורית ביבשת אפריקה. הסולטאן העות'מאני הסכים ב-1865 למסור לו את מחוז "חבש" העות'מאני שכלל בעיקר את הטריטוריה של אריתראה בימינו. האזור היה בפועל תחת שלטון מצרי מאז ההתפשטות לחופי הים האדום בתקופת מוחמד עלי אך הממשל העות'מאני עדיין הכיר באזור בתור ישות מדינית נפרדת ממצרים. לאחר מכן החלה התפשטות צבאית אל עבר האגמים הגדולים של אפריקה דרך משלחות צבאיות שנעו על גדות נהר הנילוס אל עבר הנילוס הלבן. דרך משלחות צבאיות הללו רוב שטחה של דרום סודאן המודרנית נפלה לידי סמכות שלטונית מצרית אשר נותרה על כינה עד להתפרקות האיחוד בין מצרים וסודאן. בשביל לסעות צבאיים אלו העסיק אסמאעיל יועצים צבאיים אמערביים בדרגות קצונה, לרבות אנשי צבא אמריקאים שהיו בשירות במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. סמואל בייקר וצ'ארלס גורדון הבריטים פיקדו על מערכות צבאיות בסודאן והגנרל האמריקאי צ'ארלס פומרוי סטון (אנ') כיהן בתפקיד ראש המטה הכללי של הצבא המצרי מספר שנים.
בהמשך אסמאעיל החל להתפשט עם צבאו לתוך שטחיה של האימפריה האתיופית אשר באותה העת הייתה בתהליך של התאחדות תחת הקיסר יוהנס הרביעי לאחר מאבקים פנימיים. תחילה אסמאעיל השתלט על שטחים שהיו במחלוקת בין העות'מאנים לקיסרות האתיופית, אך בהמשך פלש עם צבאו גם לאתיופיה עצמה. שני הצבאות ניפגשו לקרב בגונדית (מכונה גם גודה גודה) בבוקר 16 בנובמבר 1875. המצרים נלכדו בעמק והיו מוקפים ברובאים אתיופים מסביב להרים כך שבסופו של הקרב כמעט כל הצבא המצרי הושמד ביחד עם מפקדים ממוצא אמריקאי ואירופי. לאחר התבוסה הח'דיב שלח כוח צבאי שני לנקום את ההפסד בגונדת. המצרים הובסו שוב בקרב גורה (בין ה-7–9 במרץ 1876). מתיחות רבה נותרה בין שני הצבאות עד הסכם בתיווך אנגלי שנחתם בשנת 1884 ובו מצרים הסכימה להחזיר את השטחים שכבשה לאתיופיה. הקמפיין הצבאי היה נטל נוסף על האוצר המצרי, במיוחד לאחר שהאתיופים הצליחו לשבות את בנו של אסמאעיל ומצרים נאלצה לשלם כופר גדול כדי לשחררו.ההפסדים המשפילים נתנו השראה ליצירת תנועת המהדיה  הסודאנית שהביסה וגירשה את השלטון המצרי מסודאן.
ביוגרפיה > הדחה מהשלטון

כתוצאה ממדיניות ההשקעה של אסמאעיל מצרים פיתחה מקורות הכנסה חדשים, אך הפרויקטים השאפתניים גם הכניסו אותה לחובות כבדים לשלטונות אירופה, והם השתמשו במצב זה כדי לסחוט מאסמאעיל זיכיונות שונים. עם הזמן הגיעה מצוקה כספית בלתי-נמנעת. חוב לאומי של כמאה מיליון לירות שטרלינג נגרם בגלל בזבנותו של החדיו, שהציע לפרוע את החובות בהלוואות בריבית גבוהה. מחזיקי איגרות החוב נהיו עצבניים. פסקי דין מרחבי העולם יצאו נגד אסמאעיל בבתי דין בינלאומיים. כאשר לא יכול עוד ללוות כסף, הוא מכר את חלקו בתעלת סואץ (ב-1875) לממשלת בריטניה במחיר של פחות מארבעה מיליון £; מעשה זה גרם לתחילת ההתערבות הבינלאומית במתרחש במצרים.
בדצמבר 1875 נשלח סטפן קייב על ידי בריטניה כדי לחקור את ענייניה הכספיים של מצרים, ובאפריל 1876 פרסם את הדוח שבו יעץ כי לאור הבזבוז והפזרנות של אסמאעיל, יש צורך שכוחות זרים יתערבו על מנת להחזיר אמון וכסף למצרים. התוצאה הייתה שחוקרים נוספים חקרו את ענייני הכספים במצרים, והוקם ארגון אנגלי-צרפתי שהשתלט על ענייני הכספים והשלטון במצרים. ועדת חקירה נוספת הביאה את אסמאעיל להסכים להקמת משטר חוקתי עם שרים מחוץ למצרים.
שליטה בינלאומית זו של ריבוי השרים מחוץ למצרים לא הייתה מקובלת בעיני מצרים רבים, שהתאחדו מאחורי קולונל אחמד עוראבי. מרד עוראבי "אכל" את מצרים. בתקווה שהמרד ישחרר אותו משליטה אירופאית, אסמאעיל התנגד מעט מאוד לעוראבי, והסכים לדרישותיו לפרק את הממשלה. הלחץ הבריטי קודם לכן הביא את אסמאעיל להכיר במשרד ראש ממשלת מצרים שמולא בידי נובאר פאשא. לנוכח המרד הדיח אסמאעיל את נובאר פאשא ומינה עצמו לראש ממשלת מצרים החדש. בריטניה וצרפת התייחסו לעניין ברצינות רבה, ודרשו במאי 1879 להחזיר את השרים הצרפתים והבריטים לתפקידם. כאשר הייתה המדינה ברובה בידיו של עוראבי, אסמאעיל לא יכול היה להסכים, וגם לא רצה בכך. האירופאים לחצו על הסולטאן העות'מאני עבד-אל חמיד השני לסלק את אסמאעיל מתפקידו דרך סמכויותיו ההלכתיות כשליטה (דה יורה) של מצרים, וכך נעשה.
ביוגרפיה > הדחה מהשלטון > שנים בגלות

תאופיק, בנו של אסמאעיל, היה ליורשו ושלט אחריו. אסמאעיל עזב במהרה את מצרים ועבר לנאפולי, אך לבסוף הורשה על ידי הסולטאן לגור בארמונו ליד מיצרי הבוספורוס בקונסטנטינופול. שם הוא חי פחות או יותר כאסיר עד שנפטר ב-2 במרץ 1895. גם בימיו בגלות הייתה לאסמאעיל תמיכה מתוך מצרים. העיתון הפרו-אסלאמי "אל-ג'ואיב", לדוגמה, הביע את תמיכתו באסמאעיל במהלך תהליך הדחתו וגם לאחריו. ההתפתחות העיתונאית במצרים הייתה במקורה יוזמה אישית של אסמאעיל בעת שלטונו אשר נתמכה ומומנה מכספו האישי בתור הח'דיו המצרי.
בשיח ההיסטורי עורר איסמאעיל, בדמותו ובפועלו, מחלוקת נרחבת אודות טיו פועלו והיחס אליו. המחלוקת העיקרית סובבת אודות השאלה האם היה בתקופת שלטונו שליט מערבי, מפתח ופעלתן או שמה בזבזן פזיז ותאוותן. שתי תפיסות מרכזיות נבנו בשיח המערבי עם הזמן; הראשונה - שנוצרה לאחר הדחתו - טוענת כי היה חסר כל ערכים שהיו יכולים להביא להצלחה והיה שליט כושל אשר סחט מיסים גבוהים מתושבי מצרים בידי איומים דרך שר האוצר שלו, אסמאעיל צאדק. השנייה, שהוקמה בעיקר בידי עיתונאים, טוענת כי ירש מדינה אפופת משברים ביחד עם הכתר ורומה מספר פעמים בידי משקיעים אירופאים שנעזרו בו לצרכים כלכליים ואינטרסים אישיים. על שמו העיר אסמאעיליה שהוקמה בתקופת שלטונו, וגם המחוז אסמאעיליה הסובב אותה.
לקריאה נוספת

חגי ארליך, מבוא להיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשמ"ז.
פ.ג'. ויטיקיוטיס, תולדותיה של מצרים: ממוחמד עלי עד סאדאת, הוצאת ספרים על שם י"ל מאגנס, ירושלים, תשמ"ז.
מכללת אוהלו

| --- | --- |


מכללת אוהלו בקצרין
 מוסד אקדמי
 מוטו:  מחנכים לעתיד
 תקופת הפעילות:  1964–הווה (כ־61 שנים)
 בעלי תפקידים
 נשיא:  ד"ר איתן סימון
 מנכ"ל:  רו"ח עדי שוורץ
 דקאן:  ד"ר אור לונטל
 סגל:  כ-200
 סטודנטים
 כלל הסטודנטים:  כ-2,000
 סטודנטים לתואר ראשון:  כ-750
 סטודנטים לתואר שני:  70
 מיקום
 מיקום:  קצרין, רמת הגולן, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°59′22″N 35°41′48″E﻿ / ﻿32.98956944°N 35.696725°E﻿ / 32.98956944; 35.696725
 www.ohalo.ac.il
 he
 
אולם הכנסים והספרייה של המרכז החינוכי אוהלו המקורי, על שפת הכנרת, בעת הקמתם בשנת 1945

מרחבי למידה פדגוגית
מתחם למידה ביופילי
מתחם למידה ביופילי
נייר מכתבים מראשית שנות ה-60
המכללה האקדמית אוהלו בקצרין היא מכללה אקדמית ישראלית, המתמחה בהכשרת מורים וגננות לקראת תואר ראשון בחינוך בתחומים שונים, ושוכנת בקצרין שברמת הגולן. בנוסף, מתקיימים לימודים לקראת תואר שני בניהול וארגון מערכות חינוך. נכון ל-2017, לומדים במכללה כ-2,500 סטודנטים, מהם 60% סטודנטים במקצועות החינוך והוראה, והיתר לומדים לתוכניות המשך. בשנת 2021 הפכה המכללה לשלוחה של המכללה האקדמית תל-חי.
היסטוריה

בשנת 1945 הוחלט להקים מרכז חינוכי אזורי בשם "אוהלו של ברל", לזכרו של ברל כצנלסון, במקום בו קבע את אוהלו בזמן שעבד בחצר כנרת. המבנים הראשונים במקום הושלמו במהלך השנים 1946 עד 1947, עת נפתח במתחם תיכון בית ירח. בנוסף נבנה במקום אולם כנסים אזורי. בשנת 1964 נפתחה במתחם מכללה להכשרת עובדי הוראה, על ידי משרד החינוך והתרבות ומרכז החינוך והתרבות של ההסתדרות. תחילה הציעה המכללה תוכניות חד-שנתיות ודו-שנתיות להכשרת מורים וגננות. בהמשך, תחת ניהולו של ד"ר צבי קרניאל, הוסיפה המכללה תוכניות לימוד בנות ארבע שנים, כולל בחינוך גופני ובחינוך מיוחד.
בעקבות החלטת ממשלה לחזק את ההתיישבות ברמת הגולן, המכללה עברה בסוף שנת 1997 לקצרין. כדי להסיר את התנגדות של המרצים והסטודנטים להעברת המכללה, הסכימה הממשלה לשלם עבור טיסות של מרצים ממרכז הארץ לקצרין ולסבסד כמעט באופן מלא את התשלום למעונות עבור הסטודנטים. תחילה שוכנה המכללה במבנים זמניים, וב-1999 החלה הקמתם של מבני הקבע עבור כ-1,000 תלמידים, בעלות של כ-30 מיליון שקל, ו-25 מבני מעונות מגורים בשטח כ-40–45 מ"ר, עבור כ-100 סטודנטים.
משנת 2000 המכללה מכשירה תלמידים לתואר ראשון בחינוך, ומשנת 2001 המכללה מוכרת כמוסד להשכלה גבוהה.
בשנת 2005 הוכרז על הקמת "אוניברסיטה בגליל", בעקבות הצהרתו של איש העסקים ארנון מילצ'ן, על כוונתו לתרום 100 מיליון דולר לטובת הקמתה. האוניברסיטה הייתה אומרה לקום כתוצאה ממיזוג של שש מכללות בצפון, כולל "מכללת אוהלו", אך התוכנית לא יצאה לפועל.  בשנת 2021 הוכרז על  מיזוג "מכללת אוהלו" עם מכללת תל חי, כאשר "אוהלו" תנוהל כשלוחה של המכללה האקדמית תל-חי בקצרין.
מתחם למידה ביופילי

בשיתוף קרן אדליס (Adelis) הוקם מתחם ביופילי לצורך הוראת המדעים לגיל הרך, לבתי הספר היסודיים והעל יסודיים. המתחם משמש כמעבדה לחי ולצומח. סטודנטים יכולים לתרגל באמצעותו פתרון בעיות ולעבוד את המידע בסביבה ממוחשבת. האלמנטים המשולבים בו משיקים לתוכניות הלימודים במדעים בגילאים השונים כדי לאפשר לסטודנטים להתנסות בתכנים הנלמדים.
תוכניות לימוד

המכללה האקדמית לחינוך "אוהלו" מציעה מגוון מסלולי לימוד לתואר ראשון בחינוך והוראה, תוכנית ללימודי תואר שני בניהול וארגון מערכות חינוך וכן תוכניות לימוד ללימודי המשך והשתלמויות. בנוסף, במסגרת לימודי החוץ במכללה ניתן ללמוד בבית הספר להכשרת מאמנים ומדריכים בספורט, בבית הספר ללימודי תעודה או בבית הספר למקצועות הכרם והיין.
לימודים לתואר ראשון בחינוך ולתעודת הוראה
תוכנית רג"ב למצטיינים הסטודנטים בתוכנית נהנים ממימון מלא של לימודיהם ומתוכנית לימודים מקוצרת (3 שנות לימודים, במקום 4).
החוג למתמטיקה- היכרות עם יסודות המתמטיקה והיבטים פסיכולוגיים חברתיים וקוגניטיביים של למידה במתמטיקה. תוכנית הלימודים עוסקת בבעיות פילוסופיות, מחשב ככלי לביצוע חישובים, ניתוח נתונים תיאורי והיסקי, בניית הדמיות לצורך חיזוי, המחשת רעיונות מתמטיים וככלי לפיתוח עבודת צוות.
החוג לאנגלית- הכרות מעמיקה עם השפה האנגלית, תוך רכישת מיומנויות בהוראת האנגלית כשפה זרה בבתי הספר היסודיים.
החוג לביולוגיה ומדעי הטבע: הלימודים כוללים את מדעי הטבע והסביבה, חינוך אקולוגי והתנסות בסיסית במחקר. ניתן ללמוד תחום זה במסגרת מסלול בית הספר היסודי או העל-יסודי.
החוג ללשון עברית התחום נלמד במסלול בית הספר היסודי או במסלול בית הספר העל יסודי.
החוג ליהדות: החוג מציד שני מסלולים גם כן - מסלול בית הספר היסודי או מסלול בית הספר העל יסודי.
החוג ללימודי ארץ ישראל
החוג לחינוך מיוחד מכשיר סטודנטים להיות מחנכים לתלמידים עם צרכים מיוחדים הלומדים בכיתות משלבות ובמסגרות חינוך מיוחד נפרדות.
החוג לגיל הרך. הלימודים במסלול הגן אפשריים בשלושה נתיבים: נתיב הגן, נתיב הגן + כיתות א'- ב' ונתיב הגן בחינוך המיוחד.
בית הספר לחינוך גופני
חינוך לשייט ספורט ימי וספורט פנאי - מכשיר להוראת מקצועות הימאות, חתירה, שייט וספורט ימי בשילוב התנסות מעשית ותרגול בעכו. הסטודנטים יוכלו לקבל רישיונות משרד התחבורה להשטת סירות מנוע, מפרשית ואופנוע ים. בנוסף יקבלו הלומדים תעודת סקיפר. התמחות זו משלבת בתוכה גם פעילות ספורט פנאי ונופש, הכוללת התנסות בפעילות גופנית.
חינוך לקידום הבריאות במעגל החיים מכשירה את הסטודנטים לעסוק בקידום הבריאות בבתי הספר ובמוסדות החינוך הבלתי - פורמלי.
לימודים לתואר שני בארגון וניהול מערכות חינוך
בית הספר להכשרת מאמנים ומדריכים. קורסי ההכשרה בתחומי הספורט האולימפיים מותנים באישור מינהל הספורט וכפופים לחוק הספורט. הקורסים המוצעים הם מסלולים חוץ אקדמיים, ונלמדים במסגרת לימודי תעודה.
בית הספר ללימודי תעודה
בית הספר למקצועות הכרם והיין - תוכנית הלימודים מבוססת על לימודי הנדסאות כרם ויין באזור בורגונדי שבצרפת. בוגרי המסלול אף יכולים להשלים תואר ביינות באוניברסיטת דיז'ון.