stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשתורי הפרחי
תולדות חייו

רבי אשתורי הפרחי אינו מוזכר בספרות של בני זמנו, כנראה בגלל מיעוט הקשרים בין ארץ ישראל לגולה בימיו, והמידע אודותיו מתבסס על ספרו "כפתור ופרח" (בעיקר על ההקדמה), וכן על כתבי יד של ספרי רפואה שתורגמו על ידו.
רבי אשתורי היה "חוטר מגזע רבנים וחכמים גדולים אשר העשירו את ספרותנו עושר רב". ספרי אביו, רבי משה, לא שרדו, אבל קיימים אזכורים שלהם בספרי בנו. סבו מצד אמו היה רבי נתן מטרונקטילא, מחבר הספר "שער התפיסה" העוסק בדיני ממונות, ומרבותיו של הרמב"ן. אבי סבו, רבי מאיר מקרקסון (נפטר ד"א תתק"פ 1220), הוא מחבר "ספר העזר", תשובות להשגות הרז"ה על הרי"ף.
שנת לידתו אינה ידועה. בהקדמה לספרו הוא מתאר כיצד גורש מצרפת: "מבית ספר הוציאוני, כתנתי הפשיטוני, כלי גולה הלבישוני, בעוצם לימודי גרשוני, מבית אבי ומארץ מולדתי ערום יצאתי, שולל הלכתי, נער הייתי, מגוי אל גוי וממלכה אל עם לא ידעתי לשונו נודחתי. מנוחה לא מצאתי, עד כי הביאני חדריו המלך שהשלום שלו, משבי - לארץ צבי, ארצה הקדושה". נראה שכוונתו לגירוש היהודים מצרפת בשנת ה'ס"ו (1306), אותו הוא מתאר במקום אחר בספרו (פרק נ"א), ומדבריו בהקדמה ניתן להבין כי גירוש זה היה בימי נעוריו, ומכאן שלידתו הייתה בשלהי המאה ה-13. למרות זאת, לדעת לונץ הדבר אינו מתיישב עם יבולו הספרותי הרב בשנים שלאחר הגירוש, ולפיכך לונץ משער שר' אשתורי נולד בסביבות 1280, והיה כבן 25 בזמן הגירוש. הרב אברהם חבצלת סבור, על פי שיקולים אלה, שאולי הגירוש המתואר בהקדמה קדם לגירוש של שנת 1306, והיה זה גירוש מקומי שאיננו מתועד בספרות ההיסטורית (אולי היה זה הגירוש שב-1270). על פי זה ייתכן שר' אשתורי נולד כבר בראשית האלף הששי (1240 והלאה), בהתאמה סבירה יותר לשנת פטירתו (ראו להלן), וכן לשנת לידתו של סבו ר' נתן.
ראשית לימודיו הייתה בבית אביו, ולאחר מכן למד אצל רבו העיקרי, ר׳ אליעזר בן ר' יוסף מהעיר שינון, המוזכר מספר פעמים בספרו בכינוי "טהור קודש". עוד למד אצל ר' יעקב בן מכיר אבן תיבון ממונטיפישלייר, ממשפחת אבן תיבון הידועה, ממנו למד גם "חכמת התכונה". ר' אשתורי מציין כאחד מרבותיו חכם בשם "רבי אשר". לונץ הניח שכוונתו לרבינו אשר בן יחיאל, הרא"ש המפורסם, אולם לדעת הרב חבצלת אין כל ראיה לדבר, ואפשר שהיה זה חכם אחר בשם זה.
ספריו משקפים ידיעה מקיפה במקורות היהדות ועושר רב של ספרים, בהשוואה למקובל בזמנו. היה בקיא גם במדעי הימים ההם, כמו רפואה, אסטרונומיה, ידיעת השפה הלטינית, ועוד. הוא הכיר את כתבי החכמים: אריסטו, אלפרנגי, אבוקרט, בטלמיוס, גאלינוס, אבן סינא, המוזכרים בספריו.
בעקבות הגרוש של שנת 1306 הגיע לברצלונה בספרד, שם ישב כשבע שנים. בשנת 1313 נסע למצרים, שם, בקהיר, פגש את רבי שמואל, נינו של הרמב"ם, ומשם עלה לירושלים. מגמתו המוצהרת בעלייתו ארצה הייתה לרענן את לימוד המצוות התלויות בארץ וקיומן, ובלשונו בהקדמתו לכפתור ופרח: "להעביר ממצוות התלויות בארץ דשתיך טפי (=שהחלידה מאד) החלודה על פי ההלכה". בשבתו בירושלים החל, כנראה, במחקריו בסוגיות הקשורות להר הבית, על מנת לקבוע את התחום המותר בכניסה על פי ההלכה. כעבור זמן מה עזב את ירושלים, בין השאר כדי "לאפוקי נפשאי מפלוגתא" (=להוציא את עצמי ממחלוקת). כוונתו, כנראה, לוויכוח שהתנהל בירושלים באותה עת בין תומכי הרמב"ם לבין שולליו.
ר' אשתורי בחר לשבת בבית שאן, שהייתה "יושבת על מים רבים, ארץ חמדה מבורכת". משם יצא למסע ממושך בארץ שנמשך שבע שנים, תחילה שנתיים בגליל ולאחר מכן חמש שנים בשאר אזורי הארץ.
ספרו "כפתור ופרח"

כפתור ופרח הוא חיבור הלכתי של רבי אשתורי הפרחי שחובר במאה ה-14 על המצוות התלויות בארץ. לצורך מחקרו זה תייר ר' אשתורי בארץ במשך שבע שנים, כאמור. בניגוד לנוסעים אחרים שביקרו בארץ ישראל בימי הביניים, אשר תיארו בעיקר את האתרים המיושבים ביהודים ומצויים על "דרך המלך", שוטט ר' אשתורי גם במקומות נידחים, ומכאן חשיבותו המיוחדת כראשון חוקרי ארץ ישראל. הוא מברר את גבולותיה ההיסטוריים של ארץ-ישראל, חלוקתה לשבטים, הטופוגרפיה של ירושלים, צמחיית הארץ וגידוליה החקלאים, משקולות מידות ומטבעות בעבר ובהווה. לפיכך ספר זה אוצר בתוכו מידע רב על הנעשה בארץ-ישראל באותה תקופה. במהלך מסעו זיהה 180 מקומות ששמותיהם מוזכרים במקרא, במשנה ובתלמוד, חלקם על פי הדמיון לשמות האתרים הערביים בימיו. כתיבת הספר נשלמה בשנת ה'פ"ב (1322). למרות פקפוקים שונים על כמה מקביעותיו, מחקרו החלוצי של ר' אשתורי על גבולות הארץ משמש עד היום את פוסקי ההלכה כאבן פינה בדיונים בנושא רחב זה.
בספרו (פרק עשירי) הוא חותר להוכיח שיש להבדיל בין מעלתה וקדושתה הרוחנית של ארץ ישראל לבין קדושתה ההלכתית בכל הנוגע למצוות התלויות בארץ: הקדושה ההלכתית קיימת רק בשטח שישבו בו יהודים בזמן בית המקדש השני ("גבולות עולי בבל"), אבל הקדושה הרוחנית קיימת בכל השטח שהובטח בתורה לאברהם יצחק ויעקב. בכך יצא כנגד תפיסה רווחת לפיה אין כל קדושה מחוץ ל"גבולות עולי בבל". על פי תפיסה זו, נמנעו יהודים בתקופתו להתגורר בבית שאן, מפני שעל פי התלמוד פרטים מסוימים בדיני תרומות ומעשרות אינם נוהגים בה, והוא התאמץ לשכנעם שמצווה לגור גם במקומות אלה.
במשך כמאתיים שנה אחרי חיבורו לא היה הספר מוכר, עקב ריחוקו של המחבר ממרכזי התורה באירופה. בשנת ה'ש"ט (1549) נדפס הספר לראשונה בוונציה, ומאז הוכר מעמדו כפוסק הלכה חשוב בנושאי מחקרו. הספר נדפס שוב בברלין תרי"א (1851) על ידי הרב צבי הירש חן טוב, ולאחר מכאן על ידי אברהם משה לונץ בירושלים בשנים 1897-1899. מהדורה זו מחולקת לשני כרכים (פרקים א-טו, טז-ס), בתוספת מבוא ומפתחות. מהדורה חדשה ומוערת על פי כתבי יד והדפוס הראשון יצאה לאור בשנת תשנ"ד (1994) על ידי בית המדרש להלכה בהתיישבות, בעריכת הרב אברהם חבצלת.
ספריו הנוספים

מלבד הספר "כפתור ופרח" חיבר ר' אשתורי שישה ספרים נוספים: שני תרגומים (מתקופת שהייתו בברצלונה), ששרדו, וארבעה מקוריים, שאבדו וידועים לנו רק משום אזכורם בכפתור ופרח:
תרגום ספר רפואה של ארמנגד בליסה (Armengaud Blaise).
תרגום מלטינית של "ספר הכבוסים", מאת הרופא אליהו בן-יהודה.
מאמר על ספרו הרפואי של אבן סינא.
"בתי הנפש" - תוכנו הכללי אינו ברור, ובכפתור ופרח יש שתי מובאות ממנו בהלכות תפילה.
"שושנת מלך" - באזכור ממנו בכפתור ופרח מצוין שהוא עוסק (גם?) בידע המדעי של חכמי התלמוד.
"שער השמים" - תוכנו אינו ידוע.
אחרית ימיו

לא ידוע דבר על נסיבות פטירתו, מועדה, מקום קבורתו וצאצאיו. כנראה נפטר אחרי פרסום ספרו. ככל הנראה בשנת ה'צ"ז (1337) כבר נפטר, שכן אחד הנוסעים בארץ בשנה זו, ר' יצחק חילו, המפרט את שמות ערי הארץ וחכמיה, אינו מזכיר את ר' אשתורי. לדעת לונץ, נפטר לכל המאוחר לפני שנת ה'קי"ח (1358), שכן הוא מביא בספרו (פרק ששי) חישובים שונים של קץ הגאולה, וביניהם שנה זו.
לקריאה נוספת

עמיחי שוורץ, גאוגרפיה היסטורית בחיבור 'כפתור ופרח' לר' אשתורי הפרחי, עבודה לשם קבלת תואר מוסמך במחלקה ללימודי ארץ ישראל בבר-אילן, רמת גן תשע"א.
יצחק אלפסי, ממזרח שמש, הוצאת קשרים ירושלים, עמודים 64-68
כפתור ופרח במהדורת "בית המדרש להלכה בהתיישבות", ירושלים תשנ"ד, מבוא מאת הרב אברהם חבצלת
זהר עמר, הרב אשתורי הפרחי וצמחי ארץ-ישראל, סיני, קיב, (תשנ"ג), עמ' רסג-רעב.
ישראל רוזנסון ושלמה גליקסברג (עורכים), רבי אשתורי הפרחי חלוץ חוקרי ארץ ישראל, הוצאת אפרתה, ירושלים, תשע”ה.
אלחנן ריינר, עלייה ועלייה לרגל לארץ ישראל 1099-1517, חיבור לשם קבלת תואר דוקטור לפילוסופיה, ירושלים תשמ"ח, עמ' 129-130
משה סבוראי

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
משה וטובה סבוראי בביתם - 2006
 לידה:  29 בדצמבר 1914 האימפריה הרוסית 
 פטירה:  6 בדצמבר 2011 (בגיל 96) שקד, יהודה ושומרון 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   לח"י
 
משה סבוראי (סברנסקי) (29 בדצמבר 1914 – 6 בדצמבר 2011) היה ממפקדי לח"י.
קורות חייו

משה סבוראי נולד בשם משה סברנסקי באוקראינה, הצעיר בין תשעה ילדים. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל עם חלק מהמשפחה, והתגורר בחיפה. למד בבית הספר הדתי "נצח ישראל" ולאחר מכן בבית המדרש למורים בבית הכרם בירושלים.
ב-1932 הצטרף לארגון "ההגנה" ושימש קשרו של מפקד מחוז ירושלים, יעקב פת. בנוסף היה חבר בתנועות ברית הבריונים, בית"ר וצה"ר. בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה השתתף בהפגנה שנערכה ב-28 במאי 1933 מול הקונסוליה הגרמנית בירושלים, והסיר בעצמו את הדגל הגרמני מעל הקונסוליה. לאחר רצח ארלוזורוב באותה שנה, נאסר יחד עם ראשי "ברית הבריונים" והועמד למשפט שממנו יצא זכאי. ב-1934 שב לחיפה ועסק בהוראה. באותה תקופה פגש את טובה לבית הוכגליק, אשתו לעתיד.
בשנת 1935 נסע לווינה לרגל הקמת הסתדרות ציונית חדשה (הצ"ח) בראשות זאב ז'בוטינסקי. בדרכו לשם פעל בשליחות האצ"ל להקמת סניפים בפולין. בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט היה פעיל במסגרת האצ"ל בחיפה. ב-1939 נעצר וישב בכלא עכו ביחד עם דוד רזיאל למשך 6 חודשים. כחודש לאחר שחרורו נולדה בתם של משה וטובה, חרות.
לאחר הפילוג באצ"ל בשנת 1940 על רקע פרוץ מלחמת העולם השנייה ושאלת הפסקת הפעילות נגד הבריטים, הצטרף לקבוצתו של אברהם שטרן (יאיר), שנקראה בתחילה "האצ"ל בישראל" ובהמשך "לוחמי חירות ישראל" (לח"י), ושימש אחראי על המודיעין בארגון. סבוראי עזב את עבודתו כמורה והתמסר לפעילות המחתרת. בעקבות הפילוג החל מצוד נרחב של השלטון הבריטי אחר אנשי לח"י שפרשו מהאצ"ל ומנו אז כמה עשרות בודדות. ב-22 במאי 1941 נעצר סבוראי על ידי המשטרה הבריטית בתל אביב ונשלח למחנה המעצר מזרעה. כעבור כמה חודשים, ב-27 בנובמבר, הצליח לברוח מהליווי המשטרתי בעת העברה ממקום למקום וחזר לפעילות המחתרת כמפקד מחוז תל אביב. בחודשים אלו הגיע המצוד אחרי אנשי לח"י לשיאו ופרסים גדולים הוצעו למי שיסייע בתפיסת מפקדי הארגון. במהלך חודש ינואר עבר מפקד הארגון, אברהם שטרן, לדירתם של משה וטובה סבוראי בשכונת פלורנטין בתל אביב, ומשם ניהל את פעילות המחתרת.
ב-27 בינואר 1942 שהה סבוראי בדירה ברחוב דיזנגוף 30 שבה נורו ארבעה מחברי לח"י על ידי אנשי הבולשת הבריטית בראשות הקצין ג'פרי מורטון. שניים מהם, אברהם אמפר וזליג ז'ק, מתו מפצעיהם ואילו יעקב אליאב וסבוראי שנפצעו נתפסו והועמדו למשפט. כעבור שבועיים, ב-12 בפברואר נורה אברהם שטרן בדירתו של סבוראי על ידי ג'פרי מורטון ומת. גופתו הובאה לחדר המתים של בית החולים הממשלתי שבו שכבו סבוראי ואליאב והם נקראו לזהות את הגופה. סבוראי ואליאב הואשמו בהחזקת נשק ואמצעי לחימה ונידונו למאסר עולם שהומר בהמשך ל-10 שנות מאסר. את מאסרו ריצה בכלא עכו ובבית הסוהר המרכזי בירושלים שממנו ברח ביחד עם 11 מחבריו בראשית שנת 1948.
לאחר הקמת המדינה התקשה למצוא עבודה כמורה ולכן שימש כנהג בחברת אגד - אש"ד. בשנת 1957 הוסמך כעורך דין. ב-1981 נמנו משה וטובה סבוראי עם מייסדי היישוב שקד בצפון השומרון.
לאורך השנים היו שהאשימו את סבוראי בגרימת מותו של מנהיג לח"י, אברהם שטרן, וטענו כי פליטת פה שלו בעת ששכב בבית החולים תחת השגחת שוטרים בריטים היא שחשפה את מקום מחבואו. סבוראי עצמו דחה טענה זאת בתוקף ואף ניהל שורה של משפטי דיבה נגד חברו ללח"י, אנשל שפילמן, נגד העיתון "מעריב" ונגד ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון, שבכולם זכה. הטענה שסבוראי תרם בחוסר זהירות לאיתורו של שטרן שבה ועלתה בשנת 2020 מפי עו"ד נתן רון, דוקטורנט באוניברסיטה העברית.
סבוראי נפטר בביתו בשקד ונטמן בבית העלמין בחיפה בחלקת יוצאי המחתרות. אשתו טובה נפטרה ב-31 במרץ 2013, בגיל 97. לבני הזוג סבוראי שלושה ילדים: חרות, סמדר ויאיר.
הנצחתו

הונצח בקריאת רחוב על שמו בהתנחלות חוות יאיר שבשומרון וגן שעשועים בהתנחלות שקד שבצפון השומרון, שמשה וטובה סבוראי היו ממקימיה וגרו בה עד סוף חייהם.
ספריו

משה וטובה סבוראי, מאצ"ל ללח"י, הוצאת המחברים, 1989
משה סבוראי, משפט הדיבה: בנסיבות רצח יאיר, 1997
משה סבוראי (אלון), אגרת לתחיה (טובה), 2001
משה סבוראי, הכתבה: משפט הדיבה (2) בנסיבות רצח יאיר הי"ד, 2003
הערות שוליים

↑  שמעון ראם, חיפה בלהבות: מבצעי הארגון הצבאי הלאומי (אצ"ל) בחיפה האדומה 1931–1948, חיפה: ש’ ראם, תשס"א 2001.
↑  על פי ראם, סבוראי עלה עם הוריו, שלוש אחיותיו ואח, בעוד אח נוסף נותר ברוסיה ושלושה אחים אחרים בחרו להתבסס באמריקה.
↑  מעצרים סנסציוניים בקשר עם רצח ארלוזורוב, דבר, 24 ביולי 1933.
↑  שוחרר, דבר, 2 ביולי 1939.
↑  4 אנשי כנופיה נפצעו בשעת חיפוש ונעצרו, דבר, 28 בינואר 1942
↑  יהודה לפידות,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'‏לידתה של מחתרת - האצ"ל בישראל (לימים לח"י), באתר "דעת".
↑  יעקב ליבשטיין ומשה סבוראי למאסר עולם, דבר, 29 באפריל 1942; הוקל דינם של סבוראי ולבנשטיין, דבר, 2 ביוני 1942.
↑  הבריחה מירושלים - עדותו של סבוראי, באתר לח"י
1 2  הוסמכו 64 עורכי דין חדשים ן, הארץ, 3 בדצמבר 1957
↑  הוסמכו 64 עורכי דין, מעריב, 2 בדצמבר 1957.
↑  30 שנה לשקד
↑  עתי"ם,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'משה סבוראי תובע את מנהל בית לח"י, אנשל שפילמן, על דיבה, חדשות, 20 במרץ 1991
דודו לוי-רייך,'"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'איש הלח"י משה סבוראי זכה בתביעת הדיבה נגד חברו למחתרת, אנשל שפילמן. השופט קבע שלא הוכח כי פליטת פה של סבוראי הסגירה את יאיר לירי הבריטים, חדשות, 26 בינואר 1993
↑  פשרה בין איש הלח"י לארכיון צה"ל, באתר הארץ, 2 ביוני 2003
ע"א 8606/00 משה סבוראי נ' "מעריב" - הוצאת מודיעין בע"מ ואחרים, ניתן ב־21 בפברואר 2002
צבי נח,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'‏ככה לא בונים הנמקה, באתר גלובס, 3 במרץ 2002
איתן להמן,'"`UNIQ--nowiki-00000010-QINU`"'דיבה חוזרת, באתר העין השביעית, 1 במרץ 2001
↑  עופר אדרת,'"`UNIQ--nowiki-00000012-QINU`"'מחקר: השופט טעה, מפקד הלח"י נרצח בעקבות פליטת פה, באתר הארץ, 21 בפברואר 2020
↑  הלכה לעולמה לוחמת הלח"י, טובה סבוראי, שבדירתה נתפס אברהם שטרן, באתר ynet, 31 במרץ 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309517505171  ISNI: 0000 0000 6695 6022  LCCN: nr90023062  VIAF: 4782064   WorldCat (עם VIAF): 4782064
גדודי חללי אל-אקצא

| --- | --- |
סמל הארגון
 תקופת הפעילות:  2000–הווה (כ־25 שנים) 
 אידאולוגיה:  לאומנות פלסטינית[דרוש מקור] אנטי-ציונות
 מייסדים:  ראאד אל-כרמי 
 מנהיגים:  ראאד אל-כרמי (2000–14 בינואר 2002) 
 אזורי פעילות:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית לבנון לבנון
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 יחידות בת:  גדוד ת'אבת ת'אבת, גדוד ח'ליל א-רחמן
 בעלי ברית:  איראן איראן  חזבאללה חזבאללה חמאס חמאס  הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני
 מתנגדים:  ישראל ישראל ארצות הברית ארצות הברית האיחוד האירופי האיחוד האירופי ניו זילנד ניו זילנד קנדה קנדה הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת יפן יפן
 קרבות:  האינתיפאדה השנייה  מלחמת חרבות ברזל טבח שבעה באוקטובר  הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל 
 
גדודי חללי אל-אקצא (בערבית: كتائب شهداء الأقصى, תעתיק מדויק: כתאא'ב שהדאא' אלאקצא) הוא שם כולל למספר התארגנויות טרור שונות שהוקמו בתחילת האינתיפאדה השנייה וביצעו פיגועי התאבדות וירי כנגד אזרחים וחיילים ישראלים. בעת הקמתם הם היו ארגון מסודר, המקבל מימון והוראות מההנהגה המרכזית של הפת"ח, אך במהלך האינתיפאדה התפוררו למספר רב של תאים מבודדים, שחלקם המשיכו לפעול בהתאם להנחיות בכירי הפת"ח, אך חלקם פעלו באופן עצמאי, וחלק אחר בצמוד להנחיות ומימון של חזבאללה.
גדודי חללי אל-אקצא התנתקו מתנועת הפת"ח בשנת 2007, במקביל להכרזתו של מחמוד עבאס על צו האוסר על מיליציות חמושות. עבאס ביטל את התקצוב שהיה מיועד לארגון והוציא אותם מתחום האחריות של לשכתו והמוסדות הרשמיים. חלק מהפעילים ביו"ש הסכימו להניח את נשקם, אך לעומת זאת הפעילים ברצועת עזה המשיכו בירי רקטות לעבר ישראל. בשנת 2021 שב הארגון לפעילות טרור גם ביו"ש.
הארגון הוכרז כארגון טרור על ידי ישראל, ארצות הברית, האיחוד האירופי, קנדה, יפן, הממלכה המאוחדת וניו זילנד.
היסטוריה > תחילת הפעילות

גדודי חללי אל-אקצא החלו את פעולתם באוקטובר 2000, בימיה הראשונים של האינתיפאדה השנייה. בשלב הראשון, הוגבלו הפיגועים לירי בכוחות צה"ל ומעשי רצח באזרחים ישראלים, בתחומי יהודה שומרון ועזה, ובשנת 2001 הם היו גורם הטרור המוביל בשטחים. עם זאת, לקראת סוף אותה שנה הם כבר החלו בפיגועים המוניים גם בתוך תחומי הקו הירוק.
למרות הרושם הראשוני של תנועת מחאה עממית, העמדה הרשמית של גורמי הביטחון הייתה ש"גדודי חללי אל-אקצא" היה שם כיסוי לחוליות טרור של הפת"ח. הנחה זו קיבלה ביסוס עם חשיפתם של מסמכים במוקטעה במהלך מבצע חומת מגן. ממסמכים אלה עולה כי הארגון זכה למימון ולאספקה של אמל"ח ממנגנוני הביטחון הפלסטיניים. יותר מכך, בחלק מהפעולות של הארגון השתתפו אנשי כוח 17 - המשמר הנשיאותי של הרשות הפלסטינית. במשפט שהתנהל נגדו, טען מרואן ברגותי, בעבר מנהיגם של הגדודים בגדה המערבית, כי הקמתם של הגדודים הייתה הכרחית עבור פת"ח, שכן אחרת היה הארגון היה מאבד מכוחו ברחוב הפלסטיני מול החמאס. ב-2004 הכריז ראש הממשלה הפלסטיני לשעבר, אחמד קריע, כי "הודענו בבירור שגדודי השהידים של אל-אקצא הם חלק מתנועת פת"ח ואנו דבקים בהודעה זו".
היסטוריה > לאחר הריגת ראא'ד כרמי

ב-16 בדצמבר 2001 נענה יו"ר הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת ללחצים מצד ארצות הברית וקרא בנאומו להפסקת אש. יש הטוענים[דרושה הבהרה] כי לאחר מכן הייתה תקופה בת כחודש שבה רמת האלימות הייתה נמוכה יותר ומעורבות גדודי חללי אל-אקצא בטרור פחתה. לגרסתם[דרושה הבהרה], הריגתו ב-14 בינואר 2002 של בכיר הגדודים בטול-כרם, ראאד כרמי, הוא ששינה את פני הדברים.
לעומתם, לאחר הריגת אל-כרמי נטען בתקשורת, על ידי דוברים ישראלים, כי אל-כרמי תכנן "מגה-פיגוע" והסלמה של ממש בפעולות הטרור, והריגתו מבעוד מועד מנעה זאת. לדברי שר הביטחון בנימין בן אליעזר "האיש עמד לבצע פעולות גדולות נגד ישראל תוך ימים ספורים". גם בראיונות וכתבות בעיתונות הכתובה, בהם התראיין ראאד אל-כרמי עצמו, הוא הבהיר כי הוא נחוש בדעתו להמשיך בפעולות הטרור נגד ישראל ואף להרחיבן. בריאיון ל-CNN ב-23 באוגוסט 2001, כחצי שנה לפני הריגתו הוא הצהיר: "אנו מאמנים את הנוער לבצע פעולות בתוך ישראל. אנו מאמנים בני 17–18 לתקוף מתנחלים, לחטוף חיילים בתוך שטח ישראל". רק בחודשיים האחרונים שלפני הריגתו היה אל-כרמי אחראי לשלוש פעולות טרור שונות, אשר שתיים מהן לפחות, אילו התממשו, היו עלולות לגרום למותם של אזרחים רבים: ב-19 בנובמבר 2001 – ירי לעבר מונית סמוך לצומת שבי שומרון. כתוצאה מהירי נפצעו שלושה אזרחים ישראלים, האחד באורח קשה והאחרים באורח קל. אחד הפצועים היה רב היישוב שבי שומרון. 28 בנובמבר 2001 – ניסיון הוצאת שני מפגעים מתאבדים מטול כרם לישראל. הפיגוע סוכל בשל היערכות מוגברת של כוחות הביטחון לאורך קו התפר באזור טול כרם. 5 בדצמבר 2001 – ניסיון הוצאת מפגע מתאבד מטולכרם לישראל. הפיגוע נמנע בשל מה שנראה כתאונת עבודה של המתאבד, שהמטען שהיה על גופו התפוצץ סמוך ליישוב מעלה אפרים.
מכל מקום, בין אם היה זה אכן הסיכול הממוקד שהוביל להסלמה בפעילות הגדודים ובין אם ההסלמה הייתה מתוכננת מראש, גדודי חללי אל-אקצא הגבירו מאוד את פעילותם ובעיקר עברו כעת לבצע פיגועי ירי והתאבדות בשטחי ישראל שבתוך "הקו הירוק". תקופה זו, בין ינואר 2002 למרץ 2002, נחשבת לתקופת השיא בפעילותם. גורמים במערכת הביטחון בישראל הצביעו על תקופה זו גם בתור תקופה בה בכירי פת"ח והרשות איבדו בהדרגה את השליטה על הגדודים, ואלו החלו לבצע טרור באופן עצמאי, ללא המתנה להנחיות מצד הבכירים. הפיגועים הגדולים שביצעו הגדודים באותה תקופה היו הפיגוע באולם ארמון דוד, הפיגוע במחסום עין עריכ והפיגוע בשכונת בית ישראל.
היסטוריה > לאחר מבצע חומת מגן

ב-29 במרץ 2002, לאחר חודש טרור עקוב מדם בו נרצחו 135 ישראלים, מרביתם כתוצאה מפיגועי חמאס, יצא צה"ל למבצע חומת מגן בשטחי יהודה ושומרון. בעקבות מבצע חומת מגן התפוררה ההנהגה הראשית של הארגון והוא התפורר לתאים שונים שהקשר העיקרי ביניהם הוא השימוש בשם גדודי חללי אל-אקצא לנטילת אחריות. החל משלב זה ניתן לחלק את התאים השונים בארגון לשלוש קבוצות:
תאים עצמאיים – מדובר בתאי טרור שמופעלים על ידי מנהיגים מקומיים, בעיקר במחוזות בגדה המערבית. מנהיגים אלה, שחלקם נמנים עם שורות פת"ח, ניצלו את הוואקום בהנהגת הארגון שנוצר לאחר מבצע חומת מגן והפכו למפקדיו באזורים מסוימים. כך, למשל, הפך זכריה זביידי למפקד גדודי חללי אל-אקצא בג'נין.
תאים שמקבלים הנחיות מחזבאללה – לאחר שהרשות הפסיקה לממן את גדודי חללי אל-אקצא, רבים מתאי הארגון חיפשו מימון מבחוץ, אותה מצאו בארגון חזבאללה. כיום הקשר בין תאים אלה לשאר פת"ח הוא חלקי ביותר.
תאים הנשמעים לבכירי פת"ח – ברצועת עזה שמרו חלק מהגדודים על זיקה לפת"ח, והמשיכו לקבל הנחיות מפוליטיקאים מפת"ח, כגון אחמד חלס, מוחמד דחלאן וסמיר משהראוי. מנגד, הפיצול הפנימי בין בכירי פת"ח הוביל להשתתפות רחבה של הגדודים במאבקים הפנימיים בתנועה.
היסטוריה > הקמת ממשלת חמאס

ב-25 בינואר 2006 ניצחה תנועת חמאס בבחירות למועצה המחוקקת, הפרלמנט הפלסטיני. ניצחון זה, והקמת הממשלה הפלסטינית על טהרת אנשי התנועה בעקבותיו, הוביל לעימות ישיר בין חלק מהקבוצות שבגדודי חללי אל-אקצא לבין אנשי חמאס. במהלך 2006 גבר המתח בין אנשי חמאס ופת"ח, והדבר הוביל להידרדרויות חוזרות ונשנות ולעימותים אלימים בין התנועות, שבהם גדודי חללי אל-אקצא התייצבו לצד פת"ח.
היסטוריה > פרידה רשמית מפת"ח

גדודי חללי אל-אקצא התנתקו מתנועת הפת"ח בשנת 2007, במקביל להכרזתו של מחמוד עבאס על צו האוסר על מיליציות חמושות. עבאס ביטל את התקצוב שהיה מיועד לארגון והוציא אותם מתחום האחריות של לשכתו והמוסדות הרשמיים.
היסטוריה > הסכם החנינה

ביולי 2007 הסכימו 178 פעילים בגדודי חללי אל-אקצא ביהודה ושומרון להפסיק את הטרור והאלימות נגד ישראל, להניח את נשקם ולמוסרו לכוחות הרשות הפלסטינית בתמורה להפסקת המצוד עליהם מצד ישראל. ב-2008 הצטרפו עוד פעילים לעסקה ובסך הכל 300 פעילים פורקו מנשקם. לעומת זאת, ברצועת עזה המשיכו פעילי גדודי חללי אל-אקצא בירי רקטות לעבר ישראל.
היסטוריה > חזרה לפעילות ביהודה ושומרון

עיקר כוחם של גדודי חללי אל-אקצא ביהודה ושומרון נשאר בשכם ובג'נין. הם עסקו בעיקר בפלילים: סחר בסמים, גניבת מכוניות וכדומה. בשנת 2021 שבו גם לפעילות טרור. הם נרדפו לא רק בידי ישראל אלא גם על ידי מנגנוני הביטחון הפלסטינים שהיו כפופים לאבו מאזן. הם פעלו במימון הג'יהאד האסלאמי ובסיועו.
בשנת 2023 השתתף הארגון בטבח שבעה באוקטובר, גינה את התנערותו הרשמית של אבו מאזן מן המעשים הללו: "הדרך בה הולכת הנהגת הרשות (הפלסטינית) הבאה לידי ביטוי בהתרפסות וכניעה לממשל הציוני – האמריקני ולמערב הרוצח אינה מייצגת את גדודי אל-אקצה ואת תנועת ‘פתח’", והודיע על הצטרפותו למערכה לשחרור פלסטין לצד החמאס.
למרות התנערותו הרשמית של אבו מאזן מפעילות הארגון, לא אחת אימצו ראשי פת"ח והרשות, כולל אבו מאזן, את אנשי גדודי חללי אל-אקצא. לפי מחקר של עמותת "רגבים", עשרות פעילים ומפקדים בגדודי חללי אל-אקצא, משרתים במקביל כקצינים ושוטרים במנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית.
באפריל 2024, גדוד טולכרם של הארגון הכריז על הקמה של יחידה "מיוחדת".
פיגועים שבוצעו בידי הארגון

ב-29 בספטמבר 2000 פעיל הארגון ביצע את רצח יוסף טבג'ה המסמל את תחילתה של האינתיפאדה השנייה.
ב־2 באוקטובר 2000 חייל צה"ל נרצח בפיגוע צליפה בבית סחור.
ב־1 בנובמבר 2000, שני חיילי צה"ל נרצחו בפיגוע ירי באל-ח'דר.
ב־2 באפריל 2001 בפיגוע בקבר רחל שבפאתי בית לחם שביהודה ושומרון נרצח חייל צה"ל.
ב־14 ביוני 2001 בפיגוע ירי בכביש המנהרות סמוך לבית לחם נרצח קצין צה"ל בדרגת סגן אלוף.
ב־15 בינואר 2002 יהודי נחטף ונרצח בפיגוע ירי בבית סאחור על ידי חוליית מחבלים ערבים.
ב-29 בנובמבר 2001 בוצע הפיגוע בקו 823 בצומת מחנה 80 בו נרצחו 3 יהודים ונפצעו 9 (אחד אנוש).
הפיגוע בציר כיסופים (2002) – 18 בפברואר 2002
הפיגוע בכביש 398 – 25 בפברואר 2002
ב־5 במרץ 2002 בפיגוע ירי בצומת אל-ח'דר סמוך לירושלים נרצחה אזרחית ישראלית ואזרח נוסף נפצע.
ב-19 ביוני 2002 ביצע הארגון את הפיגוע בגבעה הצרפתית בו נרצחו 7 ישראלים ונפצעו 50.
בין השנים 2000–2002 חוללו חברי חוליית המחבלים שביצעה את הפיגוע, אנשי ארגוני הטרור תנזים וגדודי חללי אל-אקצא, פיגועים רבים בהם נרצחו בסך הכל תריסר בני אדם. תשעה יהודים – שוטר מג"ב מקס חזן, סגן דוד חן כהן, סמל שלמה אדישנה, סמל דני דראי, סגן אלוף יהודה אדרי, ד"ר אבי בועז, אברהם פיש, אהרן גורוב ודבורה פרידמן, וכן שלושה פלסטינים אשר נחשדו בידי חברי החוליה כמשתפי פעולה. בפיגועים אלה נפצעו רבים. בשנת 2003 נידון אחד מחברי החוליה, ריאד דחלאללה אחמד אל-עמור, לאחד עשר מאסרי עולם. מחבל נוסף, עלי מוחמד עלי עביאת, איש המשטרה הפלסטינית, נידון לשני מאסרי עולם. מחבל נוסף, אבראהים אבו איאד, נמלט מישראל בהסדר שגובש בזמן מבצע חומת מגן.
ב-29 בינואר 2004 הארגון ביצע את הפיגוע בקו 19 בשכונת רחביה בירושלים.
ב-30 במרץ 2006 הארגון ביצע את הפיגוע בקדומים בו נרצחו 4 יהודים.
ב-30 במאי 2023 בוצע על ידי הארגון הפיגוע בחרמש בו נרצח יהודי תושב היישוב בכניסה לחרמש.
ב-21 באוגוסט 2023 הארגון לקח אחריות על פיגוע הירי בצומת האר"י בו נרצחה תושבת בית חגי. שני המחבלים שנתפסו, עם זאת, היו פעילי חמאס.
ב-7 באוקטובר 2023, לקחו חלק בטבח שבעה באוקטובר לצד החמאס והג'יהאד האסלאמי. לדברי אבו מוחמד, הדובר של גדודי חללי אל-אקצא, הם ניהלו יותר מ-190 חילופי אש ישירים עם "האויב", פגעו ביותר מ-50 כלי רכב של צה"ל, שיגרו יותר מ-220 רקטות, ביצעו 170 תקיפות על ריכוזי כוחות של צה"ל, ביצעו 25 פיגועי צליפה בחיילי צה"ל, סיכלו ארבע פעולות הנחתה בחופי עזה וביצעו 23 פעולות יירוט של כלי טיס בלתי מאוישים.
ב-15 בינואר 2024 ביצע הארגון את הפיגוע המשולב ברעננה בו נפצעו 19 כשאחד מהם מת מפצעיו.
ב-22 במרץ 2024 בוצע על ידי הארגון פיגוע הירי בצומת הפרסה שבו נהרג לוחם דובדבן.
בתחילת יוני 2024 ביצעו פעילי הארגון מטולכרם שורה של פיגועי ירי מצולמים שכוונו ליישוב בת חפר. שני מחבלים חוסלו באחד האירועים על ידי מארב של יחידה 636.
ב-1 בספטמבר 2024 חוליית מחבלים המשתייכת לארגון ביצעה את פיגוע הירי במחסום תרקומיא.[דרוש מקור]
אלי אסקוזידו

אליהו (אלי) אסקוזידו (נולד ב-1957) הוא מנהל רשות העתיקות החל מ-1 באוגוסט 2021. בעברו ראש המועצה האזורית נחל שורק.
ביוגרפיה

אלי אסקוזידו נולד בכפר מימון בשנת 1957, להוריו אברהם ופנינה אסקוזידו – עולים ממצרים. את השירות הצבאי עשה בנח"ל והשתחרר בדרגת סרן.
בשנת 1991 החל אסקוזידו בפעילות ציבורית עם בחירתו ליו"ר ועד מושב בני רא"ם וכיהן בתפקיד זה במשך שמונה שנים. החל משנת 1999 ועד 2021 כיהן כראש מועצה אזורית נחל שורק.
בנוסף לתפקידו כראש המועצה, שימש החל משנת 1999 כחבר בהנהלת מרכז המועצות האזוריות. החל משנת 2000 עמד בראש עמותת כביש חוצה ישראל ומאז שנת 2006 חבר בוועדה לתשתיות לאומיות (ות"ל). החל משנת 2005 שימש כגזבר לאיגוד ערים לאיכות הסביבה חבל יבנה-אשדוד. בין השנים 2009–2015 כיהן בתפקיד יו"ר רשות הניקוז שורק-לכיש, המאגדת בתוכה 29 רשויות מקומיות. משנת 2010 חבר בוועדת הרישוי של נמל התעופה בן-גוריון. משנת 2012 חבר בדירקטוריון של החברה למשק וכלכלה. בשנת 2014 מונה לחבר במועצת גנים לאומיים ושמורות טבע הכפופה למשרד להגנת הסביבה. בשנת 2018 יזם את הקמת אשכול שורק-דרומי בו חברות 10 רשויות ושימש כיושב ראש.
באוגוסט 2021 מונה למנהל רשות העתיקות.
אסקוזידו נשוי לעליזה, אב לארבעה וסב לעשרה נכדים. מתגורר במושב בני רא"ם.
הערות שוליים

↑  אלי אסקוזידו ראש מועצת נחל שורק | פועל רבות למען מגורשי גוש קטיף, באתר אלי אסקוזידו
אלי אסקוזידו בכנס חדשנות ומורשת תרבות באוניברסיטת חיפה פברואר 2025