stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליזבת, נסיכת הסן
אלמנותה ומותה

לאחר מותו של הנסיך סרגיי, לבשה אליזבת רק בגדי אבל והפסיקה לאכול בשר. בשנת 1909 מכרה את כל תכשיטיה ודברי הערך שלה, ובכסף שקיבלה פתחה את מנזר מארפו-מרלינסקי במוסקבה, והפכה לאם המנזר. במהלך השנים הבאות בנתה על אדמות המנזר בית חולים (בו שימשה כאחות), כנסייה, בית מרקחת ואף בית יתומים. היא ונזירותיה ביקרו באזורים הקשים ביותר של העיר, שם עזרו לנזקקים.
לאחר מהפכת אוקטובר בשנת 1917, לא הפריעו המהפכנים הקומוניסטים את החיים במנזר, ואף סייעו לנזירות במשלוחי מזון. אולם בשנת 1918 ציווה לנין על הצ'קה לעצור את הנסיכה ולגרשה ממוסקבה עם יתר משפחת המלוכה. לנסיכה נאמר כי היא תישלח לדרום המדינה, שם תוכל לעבוד כאחות ולהיות עם יתר בני משפחתה. אליזבת ציפתה במיוחד לפגוש שוב את אחותה, הצארינה אלכסנדרה, אולם עם הגיעה ליקטרינבורג היא לא הורשתה להיפגש עם המשפחה הקיסרית, שהייתה מוחזקת בבית מחוץ לעיר.
לאחר מספר ימים ביקטינבורג הצטרפו לאליזבת קרובים אחרים ממשפחת רומנוב: סרגיי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, יואן קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה, קונסטנטין קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה ואיגור קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה. ב-20 במאי 1918 הם נשלחו לעיר אלפאייבסק שבמחוז סברדלובסק, שם שוכנו בבית ספר בקצה העיר.
ב-17 ביולי הגיעו לבית הספר מספר חיילי צ'קה, ששדדו מבני המשפחה את כל הכסף שהיה עליהם, והסיעו אותם למכרה ברזל מחוץ לעיר. החיילים הכו את האסירים והשליכו אותם לתוך פיר המכרה, שעומקו הגיע ל-20 מטרים. על פי עדותו של אחד הרוצחים אליזבת הושלכה ראשונה, אך היא ושאר בני משפחת רומנוב לא נהרגו מהנפילה למכרה. בשל כך הוא זרק לתוכו רימון יד, אך לאחר שזה התפוצץ שמע את בני המשפחה שרים המנונים דתיים. לפיכך הוא זרק פנימה רימון נוסף, אך גם זה לא הרג אותם. לבסוף דחפו החיילים לתוך הבור כמות גדולה של ענפים ושיחים והבעירו אותם.
מספר חודשים לאחר מכן כבש הצבא הלבן את אלפאייבסק, שם מצא את גופותיהם של אליזבת ובני משפחתה שהוצאו להורג במכרה הנטוש. החיילים גילו כי לאחר שאליזבת נפצעה מהנפילה לבור, היא הספיקה לחבוש את פצעיו של הנסיך יואן, שגופתו נמצאה חבושה לידה. ראש הצבא הלבן באזור הורה לחייליו להוציא את הגופות מהמכרה ולקוברן בקתדרלה הסמוכה, אולם ביולי 1919, כשהצבא הלבן נסוג מהאזור בשל כיבושי הבולשביקים, הגופות הוצאו מקבריהן ונלקחו לעיר אירקוטסק, ומאוחר יותר לסין. ב-3 באפריל 1920 נקברו גופות חברי בית המלוכה שנרצחו באלפאייבסק בחצר המיסיון הרוסי בבייג'ינג.
בהוראת אחותה של אליזבת, ויקטוריה, הוצאו עצמותיה של הנסיכה הגדולה מקברן, והובאו לירושלים, שם הן נקברו בפעם האחרונה בכנסיית מריה מגדלנה ב-15 בדצמבר 1920. כנסייה זו נבנתה בשנת 1888 לזכרה של מארי, נסיכת הסה, אשתו של הצאר אלכסנדר השני וכן דודתה הגדולה וחמותה של הנסיכה אליזבת. אליזבת עצמה נכחה בטקס חנוכת הכנסייה, והביעה אז את רצונה לבלות את סוף חייה שם ולהקבר במקום. היא נקברה בקריפטה יחד עם הנזירה המלווה הנאמנה לה סנטה ברברה וב-1981 הועברו שרידיהן בטקס חגיגי מהקריפטה לארונות זכוכית ושיש לבן המוצבים מאז לצידי במת הכנסייה.
קנוניזציה

בשנת 1981 הוכרזה הנסיכה אליזבת כקדושה על ידי הכנסייה הרוסית האורתודוקסית.
מבצע סטורן קטן

מבצע סטורן (שבתאי), או מבצע סטורן קטן כפי שעודכן שמו מאוחר יותר, היה שם הקוד שניתן למתקפה של הצבא האדום באזור אגן הדון במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, שנערכה במחצית השנייה של דצמבר 1942. המבצע תוכנן במקור כמבצע המשך למבצע אורנוס, מתקפה סובייטית שנועדה לכתר את כוחות הציר באזור סטלינגרד, ומטרתו הייתה ניצול ההצלחה של "מבצע אורנוס" לצורך המשך ההתקדמות מערבה באגן הדון, ולניתוק הכוחות הגרמניים באזור הקווקז (קבוצת ארמיות A).
במהלך "מבצע אורנוס", שנפתח ב-19 בנובמבר 1942, הצליחו כוחות הצבא האדום לכתר כוחות גדולים של מדינות הציר, שכללו את הארמייה השישית וחלק מכוחות ארמיית הפאנצר הרביעית, באזור סטלינגרד. אולם כישלון הניסיונות הראשוניים של הכוחות הסובייטים לחסל את איגוד הכוחות הגרמני המכותר, והצורך להקצות כוחות נוספים כדי להדוף את המאמץ הגרמני לחבור אל הכוחות המכותרים בכיס סטלינגרד (מבצע סופת חורף שנפתח ב-12 בדצמבר) אילצו את הפיקוד הסובייטי העליון לשנות את תוכניותיו, לצמצם את הממדים ולשנות את היעדים של "מבצע סטורן". המתקפה הסובייטית החדשה נפתחה ב-16 בדצמבר, והצליחה להשיג את יעדיה העיקריים. היא אילצה את אריך פון מאנשטיין להפסיק את נסיונותיו לחלץ את הכוחות המכותרים בסטלינגרד, ולהתמקד במגננה על פיתחת רוסטוב, ובמהלכה ספגו כוחות קבוצת ארמיות דון, ובמיוחד הארמייה האיטלקית השמינית, אבדות כבדות.
הרקע למבצע

ב-17 במאי 1942, קבוצת ארמיות A וקבוצת ארמיות B של הצבא הגרמני פתחו בהתקפת נגד למניעת התקדמות הצבא הסובייטי מסמוך לעיר חרקוב. מהלך שהוביל לקרב חרקוב השני. הקרב התרחב ב-28 ביוני למבצע מקרה כחול, שמטרתו הייתה השתלטות על שדות הנפט הקווקזים.
ב-6 ביולי, ארמיית הפאנצר הרביעית, תחת פיקודו של הרמן הות, כבשה את העיר וורונז' ואיימה לפרק את התנגדות הצבא האדום. בתחילת אוגוסט הגנרל אוואלד פון קלייסט מארמיית הפאנצר הראשונה הגיע למכרות הנפט של מייקופ, 500 ק"מ דרומית לעיר רוסטוב על הדון, שנכבשה על ידי הארמייה ב-23 ביולי.
התקדמותם המהירה של הגרמנים איימה לבודד את ברית המועצות משטחיה הדרומיים, ומקווי האספקה המגיעה מפרס. אולם המתקפה החלה לדעוך כשרכבות האספקה התקשו לקדם את יחידות חוד החנית שנותרו עם מעט מדי כוח אדם ודלק.
הרקע למבצע > מבצע אורנוס

מבצע אורנוס היה שם הקוד של מבצע אסטרטגי סובייטי במלחמת העולם השנייה. המבצע הוביל לכיתור של הארמייה השישית, הארמיות השלישית והרביעית של רומניה, וחלקים מארמיית הפאנצר הרביעית. המבצע היווה חלק מהקרב המתמשך בסטלינגרד, והיה מכוון להרוס את הכוחות הגרמניים הנמצאים באזור סטלינגרד. תכנון מבצע אורנוס החל כבר בספטמבר 1942, ופותח במקביל עם התוכנית לאגף ולהרוס את קבוצת ארמיות מרכז של הצבא הגרמני והכוחות הגרמניים הלוחמים בקווקז. הצבא האדום ניצל את העובדה כי הכוחות הגרמניים באזור היו מותשים, והשתמשו בארמיות רומניות ואיטלקיות חלשות יותר כדי להגן על אגפיהם. נקודות המוצא של המתקפה הייתה ישירות מול הכוחות הרומניים. ארמיות הציר הללו היו חסרות ציוד נ"ט שיאפשר להן להתמודד עם השריון הסובייטי.
הרקע למבצע > מבצע סופת חורף

מבצע סופת חורף שפעל בין 12 - 23 בדצמבר 1942, היה הניסיון של ארמיית הפאנצר הרביעית לסייע לכוחות הציר שכותרו במהלך קרב סטלינגרד. בסוף נובמבר הצבא האדום השלים את מבצע אורנוס, שהביא לכיתורם של צוותי הציר בתוך ומסביב לעיר סטלינגרד. הכוחות הגרמניים שנותרו בסטלינגרד ובפאתי העיר, אורגנו מחדש תחת ארמיית דון, בפיקודו של גנרל-פלדמרשל אריך פון מאנשטיין. כשהצבא האדום המשיך לבנות את כוחו, בניסיון להקצות משאבים רבים ככל האפשר כדי להפעיל את מבצע סטורן המתוכנן, שנועד לבודד את קבוצת ארמיות A משאר הצבא הגרמני, הלופטוואפה החלו בניסיון להעביר אספקה לכוחות הגרמניים בסטלינגרד בעזרת גשר אווירי. עם זאת, הם נכשלו במשימה ותוך כל הבינו כי פריצה החוצה של הכוחות המכותרים הגרמנים תתאפשר רק אם תתבצע פעולה מוקדם ככל שניתן. בעקבות הכישלון, מאנשטיין החליט לתכנן ולהוציא לפועל פעולת שחרור.
מתקפת הנגד הסובייטית

מבצע סערת חורף שנפתח ב-12 בדצמבר, יצר איום משמעותי לפריצת טבעת הכיתור הסובייטית סביב אגד הכוחות הגרמני, שכותר בכיס סטלינגרד, ואילץ את הפיקוד הסובייטי להקצות חלק מכוחות העתודה שלו, כולל ארמיית המשמר השנייה בפיקוד רודיון מלינובסקי, לבלום את המשך ההתקדמות של כוח החילוץ הגרמני של מאנשטיין. כתוצאה מכך שינה הפיקוד הסובייטי העליון את התוכנית המקורית של ״מבצע סטורן״ וצמצם את יעדי המבצע. המבצע המעודכן, שקיבל את שם הקוד "סטורן קטן", נפתח ב-16 בדצמבר 1942.
פעולה זו כללה תזוזה מינימלית ומדויקת שאיימה לנתק את כוחות החילוץ הגרמניים. גנרל פיודור קוזנצוב של ארמיית המשמר הראשונה ודמיטרי לליושנקו מארמיית המשמר השלישית תקפו מצפון, כשהם מכתרים את 130,000 חיילי הארמייה השמינית האיטלקית בנהר הדון תוך התקדמות לעבר מלירובו. מאנשטיין שלח את דיוויזיית הפאנצר ה-6 לסייע לאיטלקים שכותרו ומתוך 130,000 חיילים, 45,000 שרדו והצטרפו לפאנצרים בצ'רטקובו (Chertkovo) ב-17 בינואר. מדרום התקדמות הארמייה ה-28 של גנרל גרסימנקו, איימה לכתר את ארמיית הפאנצר הראשונה, והארמייה ה-51 של גנרל טרופנוב תקפה את שיירת הסיוע בפשיטה נועזת.
ב-24 בדצמבר טנקים של הקורפוס המשוריין ה-24 של הגיעו לטאצינסקאיה, שהייתה בסיס חיל האוויר הקרוב ביותר לסטלינגרד ושממנו הלופטוואפה העבירו אספקה לחיילים הנצורים. טנקים סובייטים נסעו דרך סופות שלגים לתוך שדה התעופה והרסו את מטוסי התובלה הגרמניים.
ב-29 בדצמבר 1942, בשל איום הכיתור על שיירת החילוץ, נסוג מאנשטיין בחזרה לקוטלניקובו (Kotelnikovo), והשאיר את הגרמנים המכותרים בסטלינגרד לגורלם. מתוך 230,000 - 290,000 חיילים מכותרים, 91,000 שרדו ונלקחו לשבי. מתוכם 5,000 חזרו לגרמניה בחיים. ההיקף המצומצם של המתקפה הסובייטית אפשר לגנרל אוואלד פון קלייסט לסגת עם קבוצת ארמיות A לכיוון קובאן, למעט ארמיית הפאנצר הראשונה שהצטרפה לארמיית הדון ברוסטוב.
לקריאה נוספת

Glantz, David M. (January 1996). "Soviet Military Strategy During the Second Period of War (November 1942–December 1943): A Reappraisal". The Journal of Military History (Society for Military History) 60 (1): 35.
בג"ץ נעמי נבו

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון
 תאריך החלטה:  22 באוקטובר 1990
 החלטה
 קבלת העתירה ובה נקבע כי גיל הפרישה לאישה יושווה לזה של גבר
 חברי המותב
 חברי המותב:  השופטים גבריאל בך, שושנה נתניהו, חנוך אריאל
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  אותו חלק מסעיף 6 לחוקת הפנסיה של הסוכנות היהודית, הקובע גיל פרישה כפוי שונה לגבי אישה, בטל.
 
בג"ץ 104/87 ד"ר נעמי נבו נ' בית הדין הארצי לעבודה ניתן ב-22 באוקטובר 1990, ונפסק בו שיינתן גיל פרישה אחיד לנשים ולגברים, בניגוד למקובל בהסכמי עבודה רבים, שבהם נקבע לאישה גיל פרישה נמוך משל גבר.
בשנת 1984 התבקשה ד"ר נעמי נבו לפרוש לפנסיה מעבודתה בסוכנות היהודית בהתאם לחוקת העבודה, שבה נקבע גיל פרישה של 60 שנים לנשים ו-65 לגברים. נבו פנתה בתביעה לבית הדין האזורי לעבודה ואחר כך לבית הדין הארצי לעבודה לאפשר לה להמשיך בעבודתה עד גיל 65. בדצמבר 1986 דחה בית הדין הארצי לעבודה את בקשתה. בעקבות זאת עתרה לבג"ץ נגד בית הדין הארצי לעבודה בבקשה לקבוע גיל פרישה אחיד לנשים ולגברים. ב-1990 פסק בג"ץ (בראשות השופט גבריאל בך) שגיל הפרישה השונה יבוטל. עוד לפני פסיקת בג"ץ, אך בעקבות מאבקה של נבו, נחקק חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד, התשמ"ז-1987, שקבע כי עובדת אשר בהסדרה קיבוצית (לא בחוזה אישי), נקבע לה גיל פרישה נמוך מזה שנקבע לגבר עובד, רשאית לפרוש בכל גיל שבין גיל הפרישה שנקבע לעובדת וגיל הפרישה שנקבע לעובד.
ד"ר חוה שחור-לנדאו ציינה כי פסק הדין של בג"ץ מאיר כמה סוגיות משפטיות מעניינות:
רקע

ד"ר נעמי נבו עבדה משנת 1960 בסוכנות היהודית, ועסקה שם במחקר יישומי בתחום הסוציולוגיה הכפרית. בסעיף 6 לחוקת הפנסיה של עובדי הסוכנות היהודית, המהווה חלק בלתי נפרד מחוקת העבודה של הסוכנות, נאמר: "גיל הפרישה לפנסיה הוא 65 שנה לגבר ו-60 שנה לאשה". כשנה לפני מועד פרישתה הצפוי על-פי חוקת הפנסיה פנתה ד"ר נבו ליו"ר הנהלת הסוכנות ולחברי חבר הנאמנים של הסוכנות וביקשה מהם לפעול לשינוי הקביעה בחוקת הפנסיה, משום שהיא מהווה הפליה לרעת האישה. מלבד תשובות שהביעו אהדה לעמדתה לא נעשה דבר לשינוי המצב. מחלקת המנגנון בסוכנות הודיעה לד"ר נבו שמועד פרישתה הוא 31 בינואר 1985 (מעט לאחר הגעתה לגיל 60). בעקבות זאת הגישה ד"ר נבו תביעה לבית הדין לעבודה, בדרישה לאפשר לה להמשיך ולעבוד בסוכנות.
פסיקת בית הדין האזורי לעבודה

בדין ישבו השופטת עדנה גבריאלי ונציגי ציבור עשהאל וקליין. בהסכמת הסוכנות עוכבה פרישתה של נבו עד למתן פסק הדין בבית הדין האזורי לעבודה בפסק הדין נקבע כי ההוראה בסעיף 6 לחוקת הפנסיה של הסוכנות היהודית, הקובעת לנשים חובת פרישה בגיל 60 ולגברים בגיל 65, אינה מהווה "הפליה לרעת האשה או הוראה בניגוד לתקנת הציבור". לפיכך נדחתה תביעתה של ד"ר נבו. בעקבות פסק הדין הופסקה עבודתה של ד"ר נבו בסוכנות היהודית ב-27 בנובמבר 1985.
בעקבות פסיקת בית הדין הארצי לעבודה

פרופ' פרנסס רדאי תיארה את התגובה הציבורית לפסק הדין:
פסיקת בג"ץ > הערות לפסיקת בג"ץ

בראיון שנתן השופט בך בשנת 2007 סיפר: "כשראיתי לראשונה את העתירה של ד"ר נעמי נבו, התפלאתי על כך שלא התעוררה התנגדות קודמת להבדל בין גיל הפרישה של גברים ושל נשים, למרות הופעתו בהסכמי עבודה רבים."
פרופ' פרנסס רדאי, שיחד עם עו"ד אביגדור פלדמן ייצגה את ד"ר נבו בעתירה לבג"ץ, סיפרה על חוויותיה:
פרופ' נילי כהן העירה על פסק דין זה: "לפסק הדין חשיבות חוקתית ממדרגה ראשונה. עקרון השוויון הוכר כעקרון הגובר על חופש החוזים במובנו הפוזיטיבי. בית המשפט דוחה את העיקרון כי בחוזה, הצדק הוא מה שהצדדים הסכימו עליו. בית המשפט קובע אמת מידה חיצונית של צדק, עדיפה על מה שקבעו הצדדים, המושתתת על איסור הפליה, על העיקרון של שוויון בין המינים."
על חקיקתו של חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד במהלך הדיון המשפטי העירה פרופ' כהן:
בבג"ץ דנילוביץ ניתח המשנה לנשיא, אהרן ברק, את הטכניקה שבה נקט בג"ץ לתיקון האפליה שהתגלתה בבג"ץ נעמי נבו:
בג"ץ איתנה ניב

תריסר שנים לאחר מתן פסק הדין בבג"ץ נעמי נבו נדרש בג"ץ פעם נוספת לדון בהפליה הקשורה לתאריך פרישה שונה לגבר ולאישה. בג"ץ איתנה ניב עסק בהצעה של קופת חולים כללית לקבוצה מעובדיה, שהגיעו לגיל 57, לפרוש לפנסיה מוקדמת, ולקבל מהקופה פנסיית גישור עד הגיעם לגיל פרישה - הגיל שבו תסכים קרן הפנסיה שבה הם מבוטחים, קרן הגמלאות המרכזית, לשלם להם פנסיית זקנה. בתקנון של קרן הפנסיה נקבע גיל הפרישה לנשים - 60 שנים, ולגברים - 65 שנים. בהתאם לכך הוצעה לעובדים פנסיית הגישור. העותרות, איתנה ניב ונעמי אורטל, פרשו בתנאים אלה, אך לאחר מכן עתרו לבית הדין לעבודה בנימוק שהסכמי הפרישה שחתמו עליהם נוגדים את עקרון השוויון, את תקנת הציבור ועוד דברי חוק שעניינם שוויון זכויות לנשים, ודרשו את ביטול התנאים המפלים. בית הדין האזורי לעבודה ובית הדין הארצי לעבודה דחו את תביעתן, אך זו התקבלה ברוב קולות בעתירה לבג"ץ.
לקריאה נוספת

חוה שחור-לנדאו, "גילאי פרישה שוויוניים לעובדים ועובדות (בעקבות פרשות הגב' מרשאל וד"ר נבו)", שנתון משפט העבודה ג, 1992, עמ' 173–191.
דפנה ברק-ארז, תקדימיוֹת - נשים קובעות תקדים במשפט הישראלי, כנרת, זמורה, דביר, 2024, הפרק "נעמי נבו רוצה לעבוד", עמ' 122–125.
הערות שוליים

↑  התקדים השלילי של נעמי נבו, מעריב, 18 בדצמבר 1985
↑  דב"ע מו/73-3 ד"ר נעמי נבו נגד הסוכנות היהודית ואחרים, ניתן ב-1 בדצמבר 1986
↑  ענבל בר-און, בג"צ נבו, באתר News1 מחלקה ראשונה, 17 בספטמבר 2010
בג"ץ 104/87 ד"ר נעמי נבו נ' בית הדין הארצי לעבודה, ניתן ב-22 באוקטובר 1990
↑  חוה שחור-לנדאו, "גילאי פרישה שוויוניים לעובדים ועובדות (בעקבות פרשות הגב' מרשאל וד"ר נבו)", שנתון משפט העבודה ג, 1992, עמ' 173–174.
↑  תב"ע מה/865-3
1 2  פרנסס רדאי, "תאוריה משפטית חקיקה והתדיינות פמיניסטיות בישראל: רטרוספקטיבה", בספר: דפנה ברק-ארז, שלומית יניסקי-רביד, יפעת ביטון ודנה פוגץ', עיונים במשפט מגדר ופמיניזם, תשס"ז
↑  חריג: סעיף 26(ג) לחוק בית הדין לעבודה קובע כי פסק דין בערעור לפי סעיף 26(ב) לחוק בית הדין לעבודה דינו לעניין ערעור נוסף כדין פסק דין של בית משפט מחוזי בערעור פלילי, ובמצב כזה ניתן להגיש לבית המשפט העליון בקשת רשות ערעור על פסק דינו של בית הדין הארצי.
↑   היסטוריית החקיקה של חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד, התשמ"ז-1987, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑  ועדת נתניהו: להשוות גיל הפרישה לנשים ולגברים - ולהעלותו ל-67, באתר גלובס, 9 באוגוסט 2000
↑  ד"ר אורלי בך, עו"ד מיכאל בך, "שיחות עם השופט גבריאל בך", ספר גבריאל בך, עמ' 140
↑  פרופ' נילי כהן, ה"שוויון" מול חופש החוזים, המשפט, כרך א', עמ' 131–147, בעמ' 137
↑  פרופ' נילי כהן, ה"שוויון" מול חופש החוזים, המשפט, כרך א', עמ' 131–147, בעמ' 137–138
↑  בג"ץ 721/94 אל על נ. יונתן דנילוביץ ובית הדין הארצי לעבודה, ניתן ב-30 בנובמבר 1994, באתר אוניברסיטת תל אביב
↑  בג"ץ 6845/00 איתנה ניב ונעמי אורטל נגד בית הדין הארצי לעבודה ואחרים, ניתן ב-9 באוקטובר 2002
↑  חיים ביאור, לאחר 14 שנים: גמלאיות קופת חולים שהופלו יפוצו במיליוני שקלים, באתר TheMarker‏, 25 ביולי 2012
בני שלמה

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  24 בספטמבר 1980 חלץ, ישראל 
 נרצח:  3 באוקטובר 2022 (בגיל 42) אזור, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  חלץ
 תקופת הפעילות:  2000–2022 (כ־22 שנים)
 
בני שלמה
בני שלמה (2 בינואר 1980 – 3 באוקטובר 2022) היה עבריין ישראלי, אשר עמד בראש ארגון  פשע. שלמה היה חבר בארגון הפשע של שלום דומרני וצבר הון מכריית חול (אנ') בלתי חוקית, לצד עסקים בנדל"ן, מסעדות, חניונים ומגרשים למכירת כלי רכב יוקרתיים, הימורים, דוכני ירקות ופירות בשווקים וחנויות בתחום המזון, הלוואות בשוק האפור בריבית קצוצה, בוררויות, השקעות במטבעות קריפטו, שותפות בעסקי חלפנות כספים בדרום הארץ ועוד.
ביוגרפיה

שלמה ואחיו הגדול שלום נולדו וגדלו במושב חלץ. בילדותם הוריהם התגרשו והם עברו עם אימם לרחובות, שם התחברו עם כנופיות קטנות באזור. היו חברים טובים של עמוס ואופיר לביא, לימים ראשי משפחת פשע אף הם. הוא לא שירת בצה"ל.
בשנת 2000, בגיל 20 הורשע בתקיפת שוטר והכשלת שוטר בעת מילוי תפקידו וריצה חצי שנת מאסר. ב-2007, נעצר במסגרת בדיקה שגרתית ועל גופו נמצא סכין. שלמה הורשע בהחזקת סכין שלא למטרה כשירה ונידון לעבודות שירות.
ב־2016 הורשע בני שלמה בגין סחיטה באיומים של בעל מסעדה באשקלון, וריצה שמונה חודשים בכלא. ב-2019 הורשע באיומים, ובמסגרת עסקת טיעון נגזר עליו עונש של תשעה חודשי מאסר.
בינואר 2020 נעצר יחד עם עוד 35 מאנשי ארגונו בחשד להלבנת הון והפצת חשבונות פיקטיביות בשווי של חצי מיליארד שקל ושוחרר לאחר 42 יום.
בספטמבר 2020 הורשע בתקיפת בעל עסק מהדרום שהיה חייב לו כספים, ונידון ל-23 חודשי מאסר.
ביוגרפיה > הקמת הארגון והיריבות עם דומרני

האחים, בני ושלום, היו חברים בארגון של שלום דומרני בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת. דומרני שיתף את בני במרבית עסקיו ונתן בו אמון.
לאחר כניסתו של דומרני לכלא בתחילת העשור השני של המאה העשרים ואחת, האחים שלמה הקימו ארגון פשע משלהם כשהם נוטלים עימם חלק מאנשיו של דומרני, מה שהוביל לאירועים פליליים רבים בשנים 2013–2015, לרבות הנחת מטענים מתחת למכוניות ופיצוצים ברחובות אשקלון, אשדוד וקרית גת.
ביוגרפיה > הקמת הארגון והיריבות עם דומרני > ניסיונות התנקשות

ביולי 2013, כאשר יצא שלמה מביתו במושב חלץ בסקודה המשוריינת שלו, הוא נקלע למארב בו שלושה עבריינים ניסו להתנקש בחייו סמוך לצומת גבעתי. כאשר הגיע הרכב המשוריין לצומת פתחה חוליית המתנקשים באש לעבר המכונית באמצעות רובה M4. היורים ניסו להימלט מהזירה רכובים על אופנוע, אך נלכדו על ידי המשטרה. שלמה המשיך בנסיעה עד לבית החולים ברזילי. הוא נפגע קלות ברגליים ובגב מרסיסים, ושוחרר באותו היום מבית החולים.
ב-5 בפברואר 2014 עבר ניסיון התנקשות נוסף. ביציאה מהמושב, הופעל נגד מכוניתו מטען רב עוצמה, אך לא היו נפגעים.
בספטמבר 2015 שלום שלמה, אחיו של בני, נרצח ביציאה מביתו שבמושב תלמים. במשפחת שלמה ייחסו את הרצח לארגון של האחים לביא, אך לא הצליחו להוכיח את טענותיהם או לנקום בהם. העובדה שלא הצליחו לנקום גרמה על פי הערכות לפיחות רב במעמדם.
ב-3 באוקטובר 2022 נרצח בני שלמה ביריות בתחנת דלק בדרך השבעה בסמוך לאזור. החשודים ברצח הם בני משפחת הפשע ג'רושי משכונת ג'ואריש ברמלה. ככל הנראה רצח עלי ג'רושי בוצע כנקמה.
חיים אישיים

היה נשוי ואב לבת. התגורר במושב חלץ. אחיו, שלום, אשר היה עבריין מורשע אף הוא, נרצח בפתח ביתו שבתלמים בספטמבר 2015. על פי ההערכות, הרצח בוצע בהוראת משפחת לביא, כחלק ממאבק כוח בין ארגוני הפשע.
הערות שוליים

↑  שמעון איפרגן, ‏"אחד העבריינים העשירים בישראל": הנכסים שהותיר אחריו בני שלמה, באתר ‏מאקו‏, 13 באוקטובר 2022
↑  שמעון איפרגן, ‏ראש ארגון הפשע בני שלמה נשלח ל-23 חודשי מאסר בפועל, באתר ‏מאקו‏, 14 בספטמבר 2020
↑  דוד לוי, רצח שלום שלמה: "אנחנו בפתחה של מלחמת עולם", באתר "כאן דרום" אשקלון, ספטמבר 2015
↑  יוסי אלי‏, יהיה בלגן": השיחה שחשפה את אחורי הקלעים של מלחמות העבריינים בדרום, באתר וואלה, 1 בפברואר 2016
↑  אורי סלע, יניר יגנה ושלומי הלר‏, ראש ארגון הפשע בני שלמה חוסל בתחנת דלק באזור; אדם נוסף נפצע קשה, באתר וואלה, 3 באוקטובר 2022
↑  שלומי הלר, יניר יגנה ואורי סלע‏, בני שלמה מחליק, המתנקש מוודא הריגה: תיעוד חדש מזירת החיסול, באתר וואלה, 6 באוקטובר 2022
↑  חיסול ראש ארגון הפשע בני שלמה: נעצרו 4 מבני משפחת ג'רושי, באתר גלי צה"ל, ‏4 באוקטובר 2022
↑  יוסי אלי‏, אחיו של העבריין בני שלמה המסוכסך עם דומרני נורה למוות, באתר וואלה, 19 בספטמבר 2018
מוסטפא סמואלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1922 נבי סמואל
 נהרג:  10 במרץ 1956 (בגיל 34 בערך)
 
מוסטפא חסן עבוד (סמואלי) (1922 - 10 במרץ 1956) היה תושב ירדן, שנהג להסתנן לאזור פרוזדור ירושלים בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 לצורכי שוד ורצח. מיוחסת לו רציחתם של כ-21 יהודים בין השנים 1949–1956.
ביוגרפיה

נולד בכפר נבי סמואל בשנת 1922, והתגורר בו (ומכאן כינויו – סמואלי), דודו היה מוכתר הכפר. בנעוריו עבד בירושלים וכך למד לדבר עברית.
החל משנת 1949 שימש מורה דרך לכנופיית גנבי בהמות בראשות אברהים אל-ג'וג'. בשנת 1949 נהרגו חברי הכנופיה וסמואלי הפך עצמאי.
במשך 6 שנים נהג לחדור בלילות, בראש חוליות קטנות, לפרוזדור ירושלים, לעיתים תוך חצייתו מצפון לדרום. הם שדדו צאן ורכוש ורצחו אזרחים וחיילים כשהם נוטלים את כלי נשקם. רוב מעשי הרצח בוצעו במארב ומטווח קרוב. לצד מניעיו הפליליים, פעל סמואלי כנראה גם מתוך מוטיבציה לאומנית. נפוצו שמועות שהוא נשבע להרוג 100 יהודים כנקמה על מות אחיו במלחמת העצמאות, גרסה אחרת טוענת שרצה לנקום את מות חותנו שנהרג במהלך הסתננות.
בהדרגה הפך סמואלי למבוקש מרכזי של המודיעין הישראלי ולגיבור עממי בקרב האוכלוסייה הפלסטינית. הוא התחמק ממארבים רבים (בהם ייתכן שנפצע), ואף פרסם מודעות אבל בדבר מותו כדי להטעות את רודפיו.
בין השנים 1952–1953 הוא נמנע מהרג יהודים, וייתכן ששימש כמודיע ישראלי.
אחר כך, במקביל לעיסוקיו הפליליים, הפך גם לסוכן איסוף של הלגיון הירדני.
במאי 1953 שב סמואלי לפעילות עוינת ורצח שני שומרים במושב אבן ספיר. ב-9 ביולי 1953, פרצו סמואלי ועוזריו למחנה סטף של חטיבה 16 הרגו שני זקיפים, צבי אדלר ומשה סעדי, וגנבו משם תת-מקלעים סטן.
בתגובה, אורגנה ב-12 ביולי 1953 פעולת תגמול צבאית למחצה כדי לפגוע בו. אריק שרון היה אז סטודנט באוניברסיטה העברית ושובץ למילואים במסגרת החטיבה הירושלמית, המח"ט מישאל שחם הציע לו לנסות לחסל אותו. אריק גייס חמישה מחבריו: שלמה באום, גוליבר, יהודה דיין, יוסף סעדיה, יורם לביא, וכן את האחים עוזי ויהודה פיאמנטה מחטיבה 16 לפשיטה על ביתו של סמואלי בנבי סמואל. הפעולה נכשלה מאחר שסמואלי לא נכח במקום.. על בסיס המשתתפים בפעולה נוסדה באוגוסט 1953 יחידה 101.
החל מ-1954 קיבלו יחידות של משמר הגבול שהוקם זה מכבר את האחריות על אזורי הספר סביב ירושלים. סמואלי המשיך לבצע מעשי שוד ורצח, בין השאר בכסלון, מוצא, מעוז ציון, עגור, משמר איילון וקריית משה.
ב-10 במרץ 1956 רצח סמואלי יהודי במושב נחם, במהלך שוד כבשים. כוחות משמר הגבול הציבו לו מספר מארבים על הגבול הירדני ופצעו אותו כשניסה לשוב לכפרו. סמואלי ניסה להיכנע, אך כשהכוח לא נעתר לבקשתו, פתח באש ונהרג. מפקד הכוח שחיסל אותו היה איסמעיל קבלאן, מראשוני הלוחמים הדרוזים בכוחות הביטחון, שהגיע מהר הדרוזים והצטרף לצה"ל אחרי קרב רמת יוחנן. על גופתו של סמואלי נמצא תת-מקלע אמריקאי מסוג M3 ("גריז") בעל משתיק קול.
בניגוד למנהגם עם גופות מסתננים, ביקשו שלטונות ירדן לקבל את גופת סמואלי מיד, עובדה שנתפסה בישראל כאישור שסמואלי פעל בשליחות הלגיון הירדני. גופתו הועברה דרך מעבר מנדלבאום והוא נקבר בלוויה צבאית רבת משתתפים בירושלים העתיקה.
בנאומו בכנסת לקראת הסכם השלום עם ירדן הזכיר יצחק רבין את סמואלי כדוגמה לתקופות בהן שררה עוינות בין העמים.
לקריאה נוספת

יוסף ארגמן, זה היה סודי ביותר: 30 פרשיות מודיעין וביטחון בישראל, הוצאת משרד הביטחון, 1990
יוסף ארגמן, הגבול: פרשיות בתולדות מג"ב, הוצאת משרד הביטחון, 1996
רפי סיטון ויצחק שושן, אנשי הסוד והסתר: מעלילות המודיעין הישראלי מעבר לגבולות, הוצאת ידיעות אחרונות, 1990
בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, 1949-1956: ההסתננות הערבית, פעולות הגמול והספירה לאחור למבצע קדש, הוצאת עם עובד, 1996.
הערות שוליים

↑  אילאיל באום, הרוח הגדולה של אבא, "ידיעות ירושלים", 1.5.2009.
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, 1949-1956: ההסתננות הערבית, פעולות הגמול והספירה לאחור למבצע קדש, הוצאת עם עובד, 1996.
↑  יוסף ארגמן, הגבול: פרשיות בתולדות מג"ב, הוצאת משרד הביטחון, 1996
↑  יואל בן-דב, נבי סמואל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
↑  ירדן ערכה הלוויה ממלכתית "לגבור" שביצע את הרצח בנוחם, חרות, 13 במרץ 1956
↑  נאום יצחק רבין לקראת הסכם השלום עם ירדן
קוטנה הורה

קוטנה הורה (בצ'כית: Kutná Hora) היא עיירה השוכנת בחבל הארץ בוהמיה שבצ'כיה. העיירה משתרעת על פני כ-33 קילומטרים רבועים, ואוכלוסייתה מונה נכון לשנת 2012 כ-20,600 תושבים.