stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מטוס קרב
היסטוריה > מטוסי קרב סילוניים > הדור השלישי (ראשית שנות ה־60 עד סוף שנות ה־70)

הדור השלישי כלל המשך של המצאות הדור השני, אבל הוא זכור בעיקר בשל הדגש המחודש על תמרונים ויכולות תקיפת קרקע מסורתיות. במהלך שנות ה־60 שימוש גדול בטילים מונחים הדגים כי קרבות אוויר עלולים לשוב חזרה להיות קרבות קרובים, תוך שימוש חוזר במקלעים בטווח ראייה. אוויוניקה מקבילה נכנסה לשימוש, מחליפה את תאי הטייס "הקיטוריים". שיפורים שנעשו כדי לשפר את הביצועים האווירודינמיים של מטוסי דור זה כללו מתקני בקרת טיסה כמו משטחי הקנארד, ושינויים נוספים שהוספו למטוסים. מספר רב של טכנולוגיות נוסו לנחיתה והמראה קצרות, ויושמו בצורה מוצלחת במטוס ההרייר הבריטי. בריטניה פיתחה את מטוס ההוקר סידלי הרייר – מטוס שמסוגל להמריא ולנחות בצורה אנכית (כמו מסוק), ומתאים במיוחד לנושאת מטוסים קטנה. על יכולת זו, המטוס היה צריך לשלם במהירותו, שאינה משתווה למטוסי קרב מתקדמים. חיל הנחתים האמריקני עושה שימוש בדגם מתקדם של המטוס, שמכונה הרייר־II. באופן טבעי, המטוס הזה אידיאלי עבור משימות של סיוע לכוחות קרקעיים.
השיפור ביכולת מטוסי הקרב התמקד בהכנסת טילי אוויר־אוויר משופרים, מערכות מכ"ם, ואוויוניקות נוספות. כשתותחים נותרו כלי נשק סטנדרטי, טילים אלו הפכו לנשק עיקרי למטוסי עליונות אווירית, שעשו שימוש במכ"מים מתוחכמים יותר וטילים מונחי חום לטווח בינוני כדי להגיע לטווחי הישרדות גדולים יותר; למרות זאת, יכולות הפלה התבררו חלשות בגלל אמינות נמוכה ואמצעי נגד־אלקטרוניים משופרים כדי לשבש מכ"מים. טילים מתבייתים התרחבו לטווח של 45 מעלות, דבר שחיזק את שימושם הטקטי. יחס גודל באבדות לאמריקנים בקרבות האוויר הנמוכים במלחמת וייטנאם גרמו לצי האמריקני להקים את בית הספר המפורסם שלו להכשרה הטקטית לטיסה קרבית של צי ארצות הברית, טופגאן, דבר ששיפר את יכולותיהם של טייסי הצי בתמרוני קרב, טכניקות וטקטיקות.
תקופה זו כללה גם הרחבת יכולות תקיפת הקרקע, בעיקר בנשק מונחה, וכללה את השימוש הראשוני באוויוניקה לתקיפת קרקע משופרת, כולל מערכות מכ"ם עוקבות קרקע. טילי אוויר קרקע הפכו לנשק סטנדרטי, מצוידים במחפשי ניגוד אלקטרו־אופטיים, כמו הדגם הראשוני של ה־AGM-65 הידוע. גם פצצות מונחות לייזר הפכו נפוצות במאמץ לשפר את יכולות התקיפה החודרות. במקביל פותחו גם תותחים אוטומטיים חדשים ומשופרים ומנועים שמשאירים פחות עשן באופק, כך יתקשו לזהות נוכחות של מטוסי קרב.
מטוסי קרב ייעודיים לתקיפת קרקע כגון ה־A-6 אינטרודר, היגואר האירופאי וה־A-7 קורסייר הציעו מערכות לתקיפה לילית מתוחכמות וזולות יותר לטווח רחוק מאשר מטוסים על־קוליים. עם כנפי גאומטריה משתנה, מטוס הג'נרל דיינמיקס F-111 ארדווארק הראה גם לעולם לראשונה מנוע טורבו מניפה עם מבער אחורי, הפראט אנד ויטני TF30. מטוס זה הפך למטוס בעל יכולת הפצצה בכל מזג אוויר אבל הוא לא היה יכול להתמודד עם מטוסים עוינים. מטוס ה־F-4 פנטום האמריקני תוצרת מקדונל עוצב סביב מכ"ם וטילים כמטוס קרב לילי, והפך אחר כך למפציץ קרב המסוגל גם לנצח בקרבות אוויר, ואומץ על ידי הצי האמריקני, חיל האוויר וחיל הנחתים. למרות טענות שמטוס זה לא יצליח לגבור על מטוסים אחרים, הוא הפיל 280 מטוסי אויב, יותר מכל מטוס קרב אחר בשמיי וייטנאם. מטוס זה גם הפיל מטוסים רבים תוצרת ברית המועצות של חילות האוויר של סוריה ומצרים במלחמת יום הכיפורים, וגם שימש לתפקידי אמנעה אווירית ופגיעה בשריון עוין.
היסטוריה > מטוסי קרב סילוניים > הדור הרביעי (שנות ה־70 עד אמצע שנות ה־90)

מטוסי הקרב של הדור הרביעי המשיכו את אופנת מטוסי הקרב הרב־משימתיים, וצוידו באוויוניקה מתוחכמת ומערכות נשק מתקדמות. דגמי מטוסי קרב הפכו יותר ויותר מושפעים מתאוריית אנרגיה־כושר תמרון שפותחה על ידי קולונל ג'ון בויד והמתמטיקאי תומאס קריסטי (Thomas P. Christie) המבוססת על חוויותיו במלחמת קוריאה וכמדריך קרב טקטי בשנות ה־60 של המאה ה־20. תאוריה זו הדגישה את הערך של האנרגיה המסוימת של המטוס ותחזוקתה כיתרון בקרב אוויר. בויד טען שהתמרון הוא אחד התנאים העיקריים להיכנס לתוך מעגל החלטת ההחלטות, תהליך שלו בוידן קרא לולאת OODA‏. (OODA loop). תאוריה זו הובילה ליצור דגמים המסוגלים לשנות את המהירות, הרום והכיוון שלהם במהירות, לעומת הישענות על מהירות גבוהה בלבד כבעבר.
מאפייני תאוריה זו נראו לראשונה במטוס ה־F-15 איגל הידוע, אבל בויד ותומכיו האמינו שהפרמטרים שנקבעו ימומשו טוב יותר על ידי מטוס קרב קטן קל היות שלאמונתם יהיה לו כוח עילוי גדול יותר. התאוריה שלהם גרסה כי גודל קטן יקטין את כוח הגרר ויגדיל את יחס הלחץ־משקל. דעה זו הובילה לפיתוח מטוס ה־F-16 פייטינג פלקון מתוצרת ג'נרל דיינמיקס (כיום לוקהיד מרטין), שכלל גם מערכת בקרת טיסה מסוג "טוס־על־חוט" שאפשרה ייצור מטוס אל־יציב על מנת להשיג ביצועי טיסה קיצוניים יותר, כאשר ייצוב המטוס מבוצע על ידי מחשבי בקרת הטיסה של המטוס המבצעים מאות ואלפי תיקונים כל שנייה בשביל לרסן את המטוס. עם זאת, לאחר תקופה ארוכה של בחינה מבצעית של ה־F-16 התבססה הדעה שהוא אינו עולה בביצועיו מול ה־F-15, כאשר האחרון מצויד בשני מנועים שמעניקים לו יחס דחף־משקל גבוה יותר, ומוטת כנף גדולה יותר, שני נתונים שמאפשרים למטוס כושר תמרון מעולה יחד עם שרידות גבוהה בהרבה, הואיל ול־F-16 מנוע אחד בלבד.
ה־F-15 וה־F-16 רשמו את הפלות הבכורה שלהם בשירות חיל האוויר הישראלי. לעומת האמריקאים המשיכו הסובייטים לפתח את סדרת מטוסי המיג והסוחוי שעולים לעיתים על מטוסי המערב ביכולת התמרון, אך לרוב נחותים מהם בתחכום האוויוני. מאפיין בולט נוסף של המטוסים הסובייטים הוא הנדסת אנוש פחותה.
מטוסי הקרב האמריקניים עם שיפורים ישראליים, במיוחד ה־F-15 "בז" וה־F-16 "נץ", הוכיחו את עליונותם בשירות חיל האוויר הישראלי בפתיחת מבצע שלום הגליל, שבה במבצע ערצב 19 השמיד חיל האוויר את מערך ההגנה האווירית הסורי בלבנון ובקרב האוויר הענק שהתפתח לאחר מכן הפילו הטייסים הישראליים 88 מטוסי אויב מתוצרת ברית המועצות ללא אובדן של מטוסי קרב.
בשנות ה־90 של המאה ה־20 החלו להיכנס לזירה מטוסים חמקניים, בעלי יכולת להסוות את עצמם מגילוי מכ"ם. המפציץ האסטרטגי החמקן B-2 ומטוס הקרב F-117 ביצעו מגוון רב של תקיפות בבגדאד ובקוסובו אל מול ריכוזי נ"מ וטק"א עצומים. במלחמת המפרץ לא הופל אפילו מטוס חמקן אחד. לעומת זאת, ב־1999 הופל מטוס חמקן אמריקני מעל בוסניה.
היסטוריה > מטוסי קרב סילוניים > הדור החמישי (שנת 2000 עד ימינו)

מטוסי הקרב של הדור החמישי מתאפיינים באוויוניקה מתקדמת ביותר שכוללת מערכות C4ISTAR וביכולת חמקנות.
בתחילת המאה העשרים ואחת, הוכנס לשירות מטוס הקרב הראשון ממטוסי הדור החמישי של מטוסי הקרב, ה־F-22 ראפטור מתוצרת לוקהיד מרטין, מטוס קרב לעליונות אווירית בעל יכולות חמקניות ובעל יכולת משנית לתקיפת קרקע. המטוס הזה נחשב למטוס הטוב ביותר שיוצר ונכנס לשירות אי פעם. בעשור השני של המאה ה־21 חברת לוקהיד מרטין האמריקנית מפתחת את ה־F-35 לייטנינג II – מטוס קרב חמקן רב־משימתי, שיכול לתמרן כמו מטוס קרב רגיל, ממריא ונוחת גם באופן אנכי (בגרסה מיוחדת), ומסוגל לשאת משקל גדול של פצצות. תכנון המטוס נעשה בשיתוף מדינות רבות, בהן גם ישראל, והוא נועד להיות מטוס הקרב המוביל של הדור הבא.
ה־F-35I אדיר של חיל האוויר הישראלי רשם את טבילת האש המבצעית של ה־F-35 בעולם, וגם את הההפלה הראשונה לזכותו בעולם.
היסטוריה > מטוסי קרב סילוניים > הדור השישי (עתידי)

מטוסי קרב מהדור השישי הם כלי טיס עתידיים הצפויים להשתמש בטכנולוגיות הצפויות להבשיל בשנות ה־2020 המאוחרות. מטוסים אלה צפויים להיות פחות תלויים בחמקנות, יוכלו להשתמש בחימושים ארוכי טווח, לשלוט על נחילים של כלי טיס בלתי מאוישים וכדומה.
ראו גם

לוחמת אווירית
חיל אוויר
אלוף הפלות (Ace)
מסוק קרב
מטוס ביון
מטוס תובלה
יוסף שטרן (רופא)

ערך זה עוסק ברופא. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אין תמונה חופשית
יוסף שטרן (1913 – 28 ביולי 1992) היה רופא ישראלי, מנהלו הראשון של בית החולים סורוקה (1960–1978).
ביוגרפיה

יוסף שטרן נולד בשנת 1913 בעיירה לובומל שבווהלין, רוסיה (משנות ה-20 בפולין). היה חבר תנועת "החלוץ הצעיר" בעירו. 
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים, תוך זמן קצר נבחר לכהן כיו"ר אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה. בתקופת מלחמת העולם השנייה התנדב לשרת בחיל האוויר הבריטי. לאחר המלחמה, בשנת 1946, נסע ללמוד רפואה באוניברסיטת בולוניה שבאיטליה. במקביל ללימודיו שם הוא היה פעיל בארגון עלייה. בשנת 1950 קיבל תואר דוקטור וחזר לישראל כרופא פנימי בבית החולים בילינסון שבפתח תקווה. התמחה במחלות כבד. בשנת 1959, עם הקמת בית החולים המרכזי לנגב (שב-1972 נקרא על שם משה סורוקה) מונה לשמש כמנהלו הראשון, במקביל לניהול המחלקה הפנימית בבית החולים.
ביוגרפיה > השפעתו על בית החולים סורוקה

שטרן ניהל את בית החולים בין השנים 1960–1978. מסופר עליו כי בכל שנות כהונתו לא החסיר את הסיבוב הקבוע בין המחלקות ועקב אישית אחר החולים הקשים. הוא ניהל את בית החולים בשלוש מלחמות: מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים. בית החולים סורוקה עמד בחזית הדרומית של מדינת ישראל, והתמודד עם קליטת מאות ואף אלפי פצועים. שטרן הצליח להעמיד את בית החולים על רגליו ולצלוח תקופות קשות אלה. לזכותו של שטרן נזקפת ההתפתחות העצומה של בית החולים סורוקה: בתקופתו הוקמו מחלקות ומבנים רבים, ומספר המיטות בבית החולים גדל ל-650 מיטות. שטרן היה אחראי על צמיחת ענף הפלסטיקה בנגב. הישג נוסף שלו היה בשנת 1966, כאשר בצל איומי הסורים והמצרים למלחמה, הקים את מחלקת הנוירוכירורגיה בבית החולים והעמיד בראשה את פרופ' פסקל איברין. ב-1978 החליף את שטרן כמנהל בית החולים פרופ' דוד רונן.
ביוגרפיה > הקמת בתי ספר למקצועות הרפואה

במקביל לתפקידו כמנהל בית חולים, הקים שטרן את בתי הספר למקצועות הסיעוד, הפיזיותרפיה והפרמדיק, וב-1974 הפך את בית החולים למרכז רפואי אוניברסיטאי (אז היה בין רופאי המוסד שהתמנו כפרופסור חבר).
בנוסף, הקים את בית הספר למנהל רפואי ואת בית הספר לרפואה, הפועל בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הכרה והנצחה

בשנת 1978 הוענק לשטרן התואר יקיר העיר באר שבע.
על שמו נקרא "האודיטוריום על שם שטרן" שנמצא בכניסה לאגף הדרומי בבית החולים סורוקה. בנוסף נקרא על שמו רחוב פרופסור יוסף שטרן בשכונת רמות בעיר.
הערות שוליים

↑  יעקב הטמן, 'בית"ר בלובומל', בתוך: בערל כהן (רעדאקטאָר); יעקב הטמן (עורך החלק העברי), ספר יזכור לקהילת לובומל, תל אביב: (דפוס מופת), תשל"ד, עמ' 219 (ספר יזכור לקהילת לובומל, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 223).
↑  מינויים אקדמיים ראשונים בביה"ח בבאר-שבע, דבר, 21 במאי 1974.
אנצו ניצני

אנצו יהודה ניצני (באיטלקית: Enzo Genazzani, אנצו ג'נצאני; 1926 – 4 במרץ 2022) היה המנכ"ל של חברת תרכובות ברום, חברת חיפה כימיקלים וסמנכ"ל חברת כימיקלים לישראל. ניצני היה מוסמך האוניברסיטה העברית ודוקטור בסוציולוגיה של אוניברסיטת שטרסבורג שבצרפת בהשכלתו.
קורות חייו > משפחת ג'נצאני ותחילת דרכו

משפחת ג'נצאני, מקורה בעיר ג'נצאנו (Genazzano) כ-30 ק"מ ממזרח לרומא. בתחילת המאה ה-17 גורשו היהודים מכל ערי השדה במדינות האפיפיור והם אולצו להגר או לעבור לשני הגטאות של רומא, גטו רומא או זה של אנקונה. המשפחה נדדה לליבורנו, עיר נמל בה העניקו דוכסי משפחת מדיצ'י ליהדות ליבורנו זכויות מלאות ושוות בהתאם לַ"חוק הליבורני", היחיד מסוגו באירופה באותה תקופה. משפחת ג'נאצני עברה לפירנצה בשנות השישים של המאה ה-19 לאחר שפירנצה הפכה באופן זמני לבירת איטליה.
משפחת אימו, משפחת קאלונימוס (לימים קאלו), הגיעה בתחילת המאה ה-10 מן העיירה אוריה במחוז פוליה, אל העיר לוקה במחוז טוסקנה. במאה ה-18 משפחת קאלו עברה מלוקה לפירנצה.
ניצני נולד בפירנצה. בעקבות חקיקת חוקי הגזע באיטליה, משפחת ניצני, שהייתה איטלקית במשך דורות רבים, נחשבה פתאום לאזרחים סוג ב' ולפי הגדרת מדעני הגזע לבני גזע נחות. אביו, אומברטו ג'נצאני, פוטר מעבודתו כרופא והוא ואחיו גורשו מבית הספר.
על תשעה באב האחרון בפירנצה, לפני השואה, הוא סיפר:
בתשעה באב בשנת 1938 ישבתי עם אבי ועם אחי על ספסלים נמוכים בחדר על יד בית הכנסת. שמען של הגזרות הגזעניות העתידות להתפרסם כבר הגיע אלינו. שרנו בחשיכה "על היכלי חבלי כנחש נושך". צעיר הייתי מכדי לחוש בנימת החרדה בשיחתו של אבי עם הפרופ' דוד קסוטו, שגם הוא תכנן לעלות לישראל. אך אני זוכר את עצבותה של הפגישה עד היום.
על זכרונותיו של ניצני מבית הכנסת הגדול של פירנצה ראו שם.
שבוע לאחר שחגג את בר המצווה עלו ניצני עם משפחתו לארץ ישראל באפריל 1939 מנמל ברינדיזי.
לחם בגדוד מוריה בירושלים במהלך מלחמת העצמאות .
קורות חייו > תפקידיו בתעשייה

אנצו ניצני היה שותף לפיתוח התעשייה הכימית הממשלתית: תחילה במפעלי ים המלח ולאחר מכן בקונצרן כימיקלים לישראל, אשר כללה את מפעלי ים המלח ומפעלים כימיים אחרים.
ניצני הצטרף למפעלי ים המלח בשנת 1954 ושימש כמזכיר החברה. מאוחר יותר שימש כמנהל מחלקת כוח אדם, ובשנים 1955–1966 כיהן כמנכ"ל תרכובות ברום בבאר שבע. לאחר מכן הקים את חברת חיפה כימיקלים וכיהן בה כמנכ"ל משנת 1966. בשנת 1971 התמנה למנכ"ל חברת נילית במגדל העמק; הוא פוטר מתפקיד זה בשנת 1974.
לאחר מינויו של מרדכי מקלף כמנכ"ל כימיקלים לישראל, הוא התבקש על ידו לשמש כסגנו בחברה. מקלף סבר כי בצוות הניהול יש לכלול גם יועץ ארגוני בעל רקע בסוציולוגיה. ניצני שימש כסמנכ"ל כי"ל משנת 1974 עד לפרישתו לגמלאות ב-1995.
במסגרת תפקידו הוא נשלח אל ראשי הקרטל האירופי לשיווק אשלג, אשר חלש על השוק העולמי, והצליח לשלב את מפעלי ים המלח במערכות השיווק הבינלאומיות.
קורות חייו > טללי זמרה

בשנת 2001 יזם ניצני את הביצוע ואת ההקלטה של השירים הכלולים בתקליטור "טללי זמרה – המסורת המוזיקלית של יהודי פירנצה וליבורנו", שהפיק "בית התפוצות".
בפירנצה הוקמה מקהלה, רובה של לא-יהודים, אנצו ניצני מצא את התווים המתאימים והוקלטו 21 ניגונים מאותם הימים (ראה רשימה בצד ימין למטה). בית התפוצות ארגן ערב ליהדות איטליה ובו הוצגו חלק מהניגונים. את הטקס הנחה בנו של אנצו ניצני, האמן יאיר ניצני. לפני כן נערך טקס מקביל בבית הכנסת בפירנצה. מקהלת בית הכנסת בפירנצה שרה "שמחתי באומרים לי בית ה' נלך" (ספר תהילים, פרק קכ"ב).
ניצני נישא למרים ולשניים שלושה בנים. אחד מהם הוא המוזיקאי ושדרן הרדיו יאיר ניצני.
נפטר ב-4 במרץ 2022, והובא למנוחות בבית העלמין ביישוב סביון בו התגורר .
הערות שוליים

↑  קישורים - זכרונות מבית כנסת בפירנצה, הקטע החמישי
↑  סופר „דבר” בעמק, פוטר ד"ר א. ניצני מנכ"ל „נילית”, דבר, 25 באוקטובר 1974
↑  אנצו ניצני, ‏הגנרלים ניהלו תעשיות נפרדות, באתר גלובס, 1 במאי 2006
אומרים עלי

"אומרים עלי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אגם בוחבוט. את השיר הוציאה ב-2 בדצמבר 2024 לאור חברת התקליטים גאגא כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
על השיר

"אומרים עלי" הולחן והופק על ידי משה בן אברהם ואופק יקותיאל, שגם כתבו אותו לצד הדס שור. השיר מתאר אהבה נכזבת ותחושות של כאב ובדידות בעקבות פרידה. בבית הראשון, הדוברת חושפת את השבר והעצב שחוותה מאז שהקשר הסתיים. היא נשארה לבד, שקעה בבכי ובדיכאון, תוך כדי שהתמודדה עם זיכרונות ומחשבות על החזרה האפשרית של האהוב. השימוש בדימויים כמו "דמעות", "סיגריה", ו"שירים של שבורים" משקף את הקושי שלה להתמודד עם היעדרו ואת עומק הפגיעה הרגשית שהיא חווה.
בפזמון ובבית השני, הדוברת עוברת ממקום של כאב למבט מפוכח יותר על המציאות. היא מביעה כעס ואכזבה כלפי האדם שעזב אותה, ומתארת את עצמה כמי שחיכתה למשהו שלא התממש. הסביבה החברתית שמחה ושרה, אך היא נותרה פגועה עם "סכין בלב". בבית השני, הדוברת מנסה להתנתק מהעבר על ידי מחיקת זיכרונות (כמו שריפת תמונות) ומבטאת רצון להתחיל מחדש – אולי אפילו באמצעות בריחה פיזית למקום אחר.
הצלחה מסחרית וביקורות

באתר "אייס" נכתב כי ”בוחבוט חושפת את עולמה הרגשי והפגיע. בשיר החדש, היא מתארת את המאבק עם רגשות של אכזבה ובדידות, ובאמצעות מילים כנות ומרגשות היא מציגה את הקשיים שבאהבה שאינה ממומשת”. "אומרים עלי" הפך ללהיט, והושמע רבות בתחנות הרדיו השונות בישראל. הוא הגיע בשיאו למקום השישי במצעד של מדיה פורסט, המבוסס על נתוני איירפליי שבועיים.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 6 |  |
הערות שוליים

↑   אגם בוחבוט - אומרים עלי, סרטון  באתר יוטיוב, 2 בדצמבר 2024
↑  מערכת ice, אגם בוחבוט מחכה לטבעת? "אומרים עליי שאני משוגעת", באתר אייס, 2 בדצמבר 2024
| אגם בוחבוט |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | אין קונספט |  |
| מיני אלבומים | Sold Out בלב • איפי ללב שבור |  |
| סינגלים | "כמו בריו" • "ארטיק מסטיק" • "אצל הדודה והדוד" • "לוקה" • "בננות" • "לימונדה" • "סופות" • "יהלום" • "כל העולם" • "מגבות" • "באתי להציל אותך" • "בשורות טובות" • "יותר חזק מה" • "קופידון" • "איפה אתה" • "לא שומעת" • "אהובי" • "נאדי באדי" • "אתה" • "אומרים עלי" • "עוד אוהבת אותך" |  |
| השתתפות בסינגלים | "דובשנייה" • "מנגלים" |  |
| שירים אחרים | "טרנטולה" |  |
| פילמוגרפיה | בית ספר למוסיקה • הבנים והבנות • תברחו • כפולה |  |
חיים זבולון חרל"פ

| --- | --- |

 לידה:  8 במאי 1902 א' באייר ה'תרס"ב ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  8 ביולי 1966 (בגיל 64) כ"א בתמוז ה'תשכ"ו ראשון לציון, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 מדינה:  ישראל, האימפריה העות'מאנית 
 מקום פעילות:  ראשון לציון
 תקופת הפעילות:  ? – 8 ביולי 1966 
 רבותיו:  הרב אברהם יצחק קוק, הרב יעקב משה חרל"פ
 חיבוריו:  'מעיין חיים', 'באר חיים', 'נחלי חיים' ועוד
 
הרב חיים זבולון חרל"פ (א' באייר תרס"ב, 8 במאי 1902 – כ"א בתמוז תשכ"ו, 9 ביולי 1966) היה רבה הראשי של ראשון לציון כארבעים שנה. מחבר ספרים ודרשן.
תולדותיו

נולד בירושלים לרב יעקב משה חרל"פ ולפסיה בת הרב מיכל ורניקובסקי. למד בישיבת עץ חיים, בישיבת "הרב דובער מנישביץ" שנוסדה בידי מנישביץ, ובישיבת מרכז הרב, אצל אביו ואצל הרב קוק. הוסמך לרבנות על ידי הרב קוק והרב איסר זלמן מלצר. בשנת תרפ"א נישא לרבקה, בת הרב אברהם דב שקול.
היה בין מייסדי חברת "נחלת ישורון" בירושלים לשם גאולת אדמות בירושלים. תחת ניהולו רכשה החברה אדמה על הר הצופים.
בשנת תרפ"ד (1924) התמנה לרב בסג'רה, וכעבור שנה התמנה לרבה של ראשון לציון ופעל בה במשך כארבעים שנים. היה פעיל בחיי הדת המושבה, ייסד בה חברות ללימוד תורה בשם "תפארת חיים", סייע להקמת מוסדות חינוכיים, וליווה את הפיכתה לעיר. כן השתתף בכינוסים דתיים ותורניים ארציים. היה ציר באספה הבוחרת של הרבנות הראשית לארץ ישראל. פרסם מאמרים תורניים, מודעות ומכתבים בנושאים שעל סדר, בבמות ציבוריות רבות.
הרב חרל"פ נפטר בפתאומיות בערב שבת, כ"א בתמוז תשכ"ו, בהיותו כבן 64. הוא נטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
בשנת 1991 נקרא רחוב בעיר ראשון לציון על שמו.
חיים אישיים

לרב חיים זבולון ואשתו רבקה סרקא (בת הרב אברהם דב שקול) נולדו שני בנים ושבע בנות.
ביניהם:
הרב יצחק מאיר חרל"פ - רבה של יקנעם.
אהובה, נישאה לבן דודה - הרב ניסן מאיר פייביל זק"ש.
חוה ברז"ל נישאה לצבי ברז"ל.
גיסיו הם הרבנים: חיים שרגא פייבל פרנק, מרדכי יהודה ליב זק"ש, שמואל ברוך ורנר, אברהם שדמי וישראל בארי.
ספריו

מעין חיים - על התורה: חלק א': ספר בראשית, באתר היברובוקס
נחלי חיים - ביאורי הלכות ובמיוחד במצוות התלויות בארץ וענייני שביעית, באתר היברובוקס
באר חיים - הלכה ודרוש, באתר היברובוקס
האור, באתר היברובוקס
דברים משמו על יום העצמאות ומדינת ישראל נדפסו בחוברת 'מי חכם וישמור אלה' בהוצאת מכון 'איי הי"ם'.
הערות שוליים

↑  הרב ח. ז. חרל"פ, דבר, 10 ביולי 1966, עמ' 5
↑  נפטר הרב חיים זבולון חרל"פ, הצופה, 10 ביולי 1966, עמ' 1; הרב חיים זבולון חרל"פ הובא למנוחות בירושלים, שם, 11 ביולי 1966, עמ' 1; הרב חרל"פ למנוחות, דבר, 11 ביולי 1966, עמ' 8
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519122205171  ISNI: 0000 0000 3569 148X  LCCN: n95117706  VIAF: 38630505   WorldCat (עם VIAF): 38630505
ערוץ 2 הניסיוני

| --- | --- |

לוגו ערוץ 2 הנסיוני
 פרטי הערוץ
 מדינה:  ישראל ישראל
 קטגוריה:  כללי
 תאריך השקה:  7 באוקטובר 1986
 תאריך סגירה:  31 באוקטובר 1993
 שפה:  עברית
ערוץ 2 הניסיוני הוא שמו המקובל של ערוץ 2 בתקופת שידורי הניסיון שהחלו ב-7 באוקטובר 1986 ונמשכו עד 3 בנובמבר 1993. שידורי הניסיון היו אמורים לפעול זמן קצר, עד לבחירת הזכיינים להפעלת הערוץ באופן מסחרי. אך הליכי החקיקה נמשכו שנים ארוכות, והערוץ הרחיב בהדרגה את היקף שידוריו, עדיין תחת שידורי הניסיון.
תולדות הערוץ > ניסיונות ראשוניים להקמת ערוץ שני

דיונים על הפעלת ערוץ שני החלו כשלוש שנים לאחר הקמת הטלוויזיה הישראלית בשנת 1968, תחילה במסגרת רשות השידור. זאת עם הרחבת שעות השידור של הטלוויזיה הישראלית, (בשנתיים הראשונות הערוץ שידר רק ארבעה ימים בשבוע, שעות ספורות), והעובדה שהערוץ היחיד היה משותף לטלוויזיה הלימודית בשעות הבוקר ואחר הצהריים, ושידורי הטלוויזיה בערבית לפנות ערב. במרץ 1971, הורה שר החינוך והתרבות יגאל אלון (שהיה השר הממונה על רשות השידור) להחיש את ההכנות להפעלת ערוץ שני, במטרה להפעיל את הטלוויזיה הלימודית בנפרד מ"הטלוויזיה הכללית" (כפי שכונה הערוץ הראשון באותן השנים), אך ראש הממשלה גולדה מאיר דחתה את ההצעה. בדצמבר 1972, הציע יו"ר הוועד המנהל של רשות השידור, ולטר איתן, שהערוץ השני ימומן מפרסומות. עם זאת, בשלב זה היה מדובר בתוכנית לטווח ארוך, מאחר שהיו אז רק 5 שעות שידור ביום. רעיון שידורי הפרסומות העלה התנגדות על כך שיביא לעידוד צריכה מיותרת. גם בעלי העיתונים בישראל התנגדו מחשש לפגיעה בהכנסות שלהם.
ביוני 1973, יו גרין (אנ'), שהיה מנכ"ל תאגיד השידור הבריטי, ה-BBC, והוזמן לישראל להכין דו"ח על מבנה ותפקוד רשות השידור, המליץ להקים ערוץ שני ממומן מפרסום. ביוני 1974, מנכ"ל רשות השידור יצחק לבני הכריז שיש צורך בערוץ שני בטלוויזיה, שישדר בצבע (השידורים בישראל אז היו בשחור לבן) ושיכללו שידורי פרסומת. אך השר הממונה אהרן ידלין דחה את הרעיון.
נושא הקמת ערוץ שני קיבל תנופה לאחר המהפך הפוליטי בבחירות לכנסת התשיעית ועליית הליכוד לשלטון ב-1977. גורמים שונים החלו ללחוץ על הממשלה לאשר הקמת ערוץ שני על ידי המגזר הפרטי, למרות התנגדות השר הממונה זבולון המר. ביולי 1978 הקימה הממשלה ועדה לבדיקת הסוגיה בראשות חיים קוברסקי. בהקמת ערוץ שני ציבורי תמכה הנהלת רשות השידור, ואילו איגוד המפרסמים תמך בהקמת ערוץ שני מסחרי. בעלי בתי הקולנוע בישראל התנגדו להקמת ערוץ נוסף הוועדה המליצה להקים ערוץ נוסף שיפעל מחוץ למסגרת רשות השידור, בפיקוח רשות נפרדת, וימומן משידור פרסומות. ההמלצות נגנזו עקב התנגדות המפד"ל, שהייתה אז מרכיב חשוב בקואליציה, לשידורים מסחריים.
תולדות הערוץ > הקמת הערוץ

בסוף שנת 1984 החליט שר התקשורת אמנון רובינשטיין, זמן קצר לאחר שמונה לתפקיד, שוב לקדם את הקמתו של ערוץ שני. הוא ייסד מינהלת הקמה לערוץ בראשות אברהם פורז ואורן טוקטלי, שעסקה בניסוח הצעת חוק להקמת הערוץ לפי המודל הבריטי של ערוץ ITV, בשיטה של זיכיונות לימי שידור. בסוף 1985 הצעת החוק הייתה מוכנה, והחל הליך החקיקה. בקיץ 1986 החלו שבע קבוצות להתארגן להתמודד על זיכיונות השידור. בספטמבר אישרה הממשלה את טיוטת החוק, והעבירה אותו לאישור הכנסת, למרות התנגדות מנכ"ל רשות השידור אורי פורת. החוק עבר בקריאה ראשונה בכנסת ב-1 בדצמבר.
ב-7 באוקטובר 1986, החלה מינהלת הערוץ השני בשידורי ניסיון, שכללו שידורי שקופיות באפיק השידור המיועד לערוץ - UHF 22. במקביל פרצה שביתה בערוץ הראשון, שהפסיק את שידוריו ליומיים. ההסבר הרשמי של משרד התקשורת לשידור היה שמדובר בבדיקת הקליטה של השידורים, ובתגובות הציבור באזורים השונים של המדינה. את השידור ביצע חברת "בזק" בשביל משרד התקשורת, באמצעות המשדר הקיים לשידורי טלוויזיה באיתנים שבהרי ירושלים. שידור בפועל של תוכניות בערוץ 2 הניסיוני החלו ב-18 בדצמבר 1986. בחודשים הראשונים נמשכו השידורים שעתיים מדי ערב, בין 7 ל-9, וכללו קליפים וקטעי מעבר שהסבירו איך לקלוט את השידורים. בפברואר 1987 השידור הוארך עד השעה 10 בערב.
במרץ 1987 החל שידור משפט דמיאניוק בערוץ השני. לאחר שהטלוויזיה החינוכית הקליטה את כל מהלך המשפט, אך לא היה לה זמן בשידור ישיר, החליט השר רובינשטיין לשדר אותו בערוץ 2. בעקבות שיתוף הפעולה הרחיב ערוץ 2 את שעות שידורו והחל לשדר לאורך שעות היום, החל מהבוקר, במהלך המשפט. ביום העצמאות 1987, הפיק הערוץ לראשונה משדר של 10 שעות, שכלל לראשונה גם שידור מהאולפן. ההפקה עוררה כעס ברשות השידור, וזו פנתה ליועץ המשפטי לממשלה ודרשה את הפסקת שידורי הניסיון בטענה שאינם חוקיים. היועץ המשפטי לממשלה אישר את המשך השידורים, אולם התנה זאת בכך שרשות השידור תפקח עליהם, שכן הכנסת טרם אישרה סופית את חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, ולפי החוק שהיה קיים אז, רשות השידור הייתה הגוף היחיד שהוסמך לפקח על השידורים. בעקבות החלטת היועץ המשפטי לממשלה, הוכרח הערוץ השני לשדר רק שידורים חוזרים של תוכניות שכבר שודרו בערוץ הראשון. נאסר עליו להפיק תוכניות מקור. לרבות תוכניות אירוח, מגזינים ושידורי חדשות. אורי שנער, שהיה אז מנהל התוכן בערוץ, נאלץ לחפש בארכיון רשות השידור סדרות זנוחות עם זכויות לשידורים חוזרים ולבנות מהן את לוח השידורים. הקליפים ששובצו במשדר עודדו את חברות התקליטים לייבא ולהפיק קליפים נוספים.
לכבוד ראש השנה 1987 תוכנן משדר מקור מיוחד בשם "פרח בד"ש" ששילב ד"שים מצולמים מחיילים בחזית הצפון, אירוח של אמנים באולפן ושידור קליפים, אך רשות השידור מנע את שידורו. המשדר "פרח בד"ש" שודר לבסוף רק בזכות דרישה של משפחת אחד החיילים לצפות בבנה, שנפל מאז הצילומים.