stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון דזמונד ברנל

| --- | --- |

ג'ון דזמונד ברנל  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  10 במאי 1901 נינה, אירלנד 
 פטירה:  15 בספטמבר 1971 (בגיל 70) קמדן טאון, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  קריסטלוגרפיה
 מקום מגורים:  אירלנד, אנגליה
 מקום לימודים:  קולג' עמנואל  אוניברסיטת קיימברידג'  בית הספר בדפורד  המכון המלכותי של בריטניה הגדולה 
 מנחה לדוקטורט:  ויליאם הנרי בראג 
 מוסדות:  בירקבק, אוניברסיטת לונדון (1937)  מעבדת קוונדיש  המכון המלכותי של בריטניה הגדולה 
 תלמידי דוקטורט:  דורותי קרופוט הודג'קין, מקס פרוץ, הלן מגאו 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית  הרצאת בייקר (1962)  פרס ומדליית פאראדיי  פרס השלום הבין-לאומי ע״ש סטלין (1953)  הרצאת גאטרי (1947)  המדליה המלכותית (1945)  מדליית בייקר של החברה המלכותית 
 בן או בת זוג:  מרגו היינמן (1949–?)  מרגרט גרדינר 
 צאצאים:  מרטין ברנל 
 תרומות עיקריות
 חקירת מבנה אנזימים וחלבונים באמצעות קריסטלוגרפיה
 
ג'וֹן דֶזְמוֹנְד בֶּרְנַל (באנגלית: John Desmond Bernal;‏ 10 במאי 1901 – 15 בספטמבר 1971) היה עמית החברה המלכותית, קריסטלוגרף ופיזיקאי יליד אירלנד, שפעל בבריטניה.
ברנל היה מחלוצי הביולוגיה המולקולרית, ואת עיקר מחקריו בתחום ערך בשנות ה-30 של המאה ה-20 במעבדת קוונדיש שבאוניברסיטת קיימברידג'. לאחר מכן הקים את המחלקה לקריסטלוגרפיה בקולג' בירקבק שבאוניברסיטת לונדון, שהייתה אחד המרכזים החשובים בתחום בבריטניה. בתקופת מלחמת העולם השנייה הועסק כיועץ מדעי בתחום ההגנה האזרחית, ואחר כך כיועץ מדעי של המטה למבצעים משולבים. בתפקידו זה היה שותף לתכנון הפלישה לנורמנדי. לאחר המלחמה השתתף בהקמת האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה, והיה נשיאו בין השנים 1963–1966.
ברנל דגל בהשתתפות פעילה של הממשלה בתכנון ובתקצוב המחקר המדעי. כקומוניסט אדוק מאז תקופת לימודיו באוניברסיטה, ראה בברית המועצות את המודל האידיאלי למדינה הפועלת לטובת אזרחיה, ופעל בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה בהנהגת ארגוני עובדים וארגונים פציפיסטיים שפעלו בחסות ברית המועצות. ברנל היה כותב פורה ופרסם למעלה מ-200 ספרים ומאמרים בתחומים מגוונים, החל במחקרים מדעיים וכלה בעתידנות ובסוציולוגיה של המדע.
המכון המלכותי (1923–1927)

בשנת 1923, לאחר סיום לימודיו, החל ברנל לעסוק במחקר בהנחיית ויליאם הנרי בראג במעבדת דייווי-פאראדיי במכון המלכותי בלונדון. עבודת המחקר הראשונה שקיבל הייתה לקבוע את מבנה הגרפיט. לשם כך השתמש ברנל במתקן ידני עגול שחובר למנגנון של שעון שבו צולם גביש הגרפיט בעזרת קרני רנטגן מספר פעמים. התוצאה הייתה תבנית גלילית של נקודות שאותה היה על ברנל לפענח ידנית תוך שימוש בלוח לוגריתמים (שהיה אז אמצעי העזר היחיד לחישובים מורכבים). פעולה זו ארכה חודשים, ולאחר שפענח את מבנה הגרפיט נשבע ברנל כי לא יחזור יותר על התהליך הידני הארוך והמציא את השיטה המכונה "תרשימי ברנל" (Bernal charts), שבה נעשה שימוש במשך ארבעה עשורים אחר כך.
ברנל המשיך בפעילותו הפוליטית במסגרת המפלגה הקומוניסטית של בריטניה (באנגלית: Communist Party of Great Britain, בראשי תיבות: CPGB), ובתמיכה בפועלים בסכסוכי העבודה הרבים שהתרחשו בבריטניה באותה עת. במקביל ניהל חיים בוהמיינים, שלמימונם נדרשה גם תמיכה כספית מהחווה החקלאית שאמו המשיכה לנהל לבדה. איילין ילדה בשנת 1926 את מייקל ברנל, שלטענת ברנל, על פי הכתוב ביומניו, לא היה בנו.
בשנתו האחרונה במכון המלכותי עסק ברנל בשני נושאים:
מבנה הגביש של הארד. הוא הגיע למסקנה כי תא היחידה של סוג הארד המסומן כ-δ גדול בהרבה מהמצופה ולכן יש לשנות את נוסחת המבנה הכימי המקובלת של הארד מ-Cu4Sn ל- Cu41Sn11.
פיתוח מצלמת קרני רנטגן של גביש מסתובב. המצלמה יוצרה באופן מסחרי ונמכרה החל משנת 1928 בשם "ספקטרוגונימטר", והייתה בשימוש במעבדות במשך שנים רבות אחר כך.
במכון המלכותי פגש ברנל את ויליאם אסטבורי ואת קתלין ירדלי (Kathleen Yardley), לעתיד קתלין לונסדייל (Lonsdale), לימים שניים מטובי הקריסטלוגרפים. הקשר עם השניים עתיד היה להמשיך שנים רבות אחר כך, בייחוד עם אסטבורי, שעבר ללידס והמשיך את מחקריו באוניברסיטת לידס על מבנה הסיבים של הצמר ועל מבנה החלבון הבונה אותו, הקרטין. ברנל זקף לזכותו של אסטבורי את המצאת המונח "ביולוגיה מולקולרית".
מסיום עבודתו במכון המלכותי ועד מלחמת העולם השנייה (1939-1927) > פעילותו המדעית > קולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון (1937–1939)

במרץ 1937, בגיל הצעיר והבלתי מקובל של 35, נבחר ברנל לחברה המלכותית. בסוף אותה שנה התקבל כפרופסור הממונה על הקתדרה לפיזיקה בקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון (Birkbeck College, University of London). מתקופה זו ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה ידועה בעיקר עבודתו בתחום הסוציולוגיה של המדע. ספרו "התפקיד החברתי של המדע" (The Social Function of Science), שיצא לאור ב-1939, התקבל בהתלהבות על ידי חבריו המדענים וקיבל ביקורות טובות ב"ניו יורק טיימס" ובעיתון "The Spectator" ששיבח את הספר במילים "שום ספר אחר בעל היקף וחזון כזה לא יופיע בשנים הקרובות". לינוס פאולינג, שלימד אז במכון הטכנולוגי של קליפורניה, השתמש בספר כנושא לסמינרים שהעביר.
ברנל נמנה עם הראשונים לפקפק במבנה המשוער של חלבונים המכונה השערת סייקלול (Cyclol hypothesis), אותה הציעה המתמטיקאית דורותי מוד רינץ' בשנת 1936, השערה שקיבלה חיזוק מהכימאי וחתן פרס נובל לכימיה, אירווינג לאנגמיור. ב-1939 הפריכו ויליאם לורנס בראג וברנל את ההשערה במאמר שפרסמו בכתב העת "Nature".
מסיום עבודתו במכון המלכותי ועד מלחמת העולם השנייה (1939-1927) > פעילותו החברתית והפוליטית

במקביל למחקריו המדעיים על מבנה החומרים בעזרת קריסטלוגרפיה של קרני רנטגן היה ברנל פעיל מאוד בתחומים רבים אחרים. לאמונתו בקומוניזם, כדרך האולטימטיבית לשיפור מצב האדם, הייתה השפעה גדולה מאוד על פעילותו החברתית עד סוף ימיו. אמונה זו גרמה לו לעיתים לאבד את יכולתו לראות את התמונה הרחבה, יכולת שאותה הפגין בתחום המדעי, ומדי פעם גם גרמה לו להתכחש לאמת. ב-1923 הצטרף ברנל למפלגה הקומוניסטית של בריטניה, וב-1927 פגה חברותו בה. הדבר אירע לא מתוך מניעים אידאולוגיים, אלא מסיבה מנהלתית (הוא איבד את כרטיס החבר ולא חידש אותו). רק ב-1933, בעקבות לחץ שהפעילה עליו אחת ממאהבותיו, חידש את חברותו במפלגה. במפלגה אז היה בוז מופגן לאינטלקטואלים כדוגמתו, והוא קיבל זאת בהבנה, לכן עיקר פעילותו הפוליטית נעשתה מחוץ למסגרת המפלגתית. פעילות זו לבשה צורה בדמות כתיבת מאמרים לעיתונים, ובעיקר בהקמת גופים ייעודיים על-מפלגתיים (אבל עם קשר הדוק למפלגה הקומוניסטית ובתמיכתה) או בהשתתפות בגופים כאלו.
מסיום עבודתו במכון המלכותי ועד מלחמת העולם השנייה (1939-1927) > פעילותו החברתית והפוליטית > קידום וארגון המדע

נושא שעובר כחוט השני בכל כתביו של ברנל, ושלמענו פעל כל חייו, הוא האדרת המחקר המדעי והצורך בארגונו ובקבלת תמיכה ממשלתית בו. ברנל היה אופטימי מאוד ביחס לתרומה שעתיד המדע לתרום לאדם. ב-1929 יצא לאור ספרו הראשון: "העולם, הגוף הגשמי והשטן: חקירה אל תוך עתידם של שלושת האויבים של הנפש ההגיונית" (במקור: The World, the Flesh & the Devil: An Enquiry into the Future of the Three Enemies of the Rational Soul) שהוא מהספרים הראשונים שעסקו בעתידנות מנקודת השקפה מדעית והוא שופע אופטימיות. הספר בחן נושאים שונים, מטיסה לחלל והיכולת לחיות בחלל החיצון, ועד ההתפתחות העתידית האפשרית של גוף האדם. השנה שבה יצא הספר לאור הייתה גם השנה שבה התחיל השפל הכלכלי הגדול, שהשפיע קשות על כלכלת בריטניה. ברנל, כרבים אחרים, האמין כי המדע יכול לסייע למשק העולמי לצאת מהמשבר. ארגון שבו היה ברנל חבר, שנקרא מועדון "טוֹטְס וּקְווֹטְס" (Tots and Quots – קיצור של המימרה הלטינית שהייתה המוטו שלהם quot hominess, tot sententiae: "כה הרבה אנשים, כה הרבה דעות"), ואשר הורכב ממדענים, התכנס מדי פעם על מנת לדון בדרכים שבהן יוכל המדע למלא תפקיד זה.
מסיום עבודתו במכון המלכותי ועד מלחמת העולם השנייה (1939-1927) > פעילותו החברתית והפוליטית > פעילות פציפיסטית

ב-1933 נבחר ברנל לוועד המנהל הלאומי של "איגוד העובדים המדעיים" (Association of Scientific Workers, בראשי תיבות: AScW), ארגון עובדים של עובדי המחקר באוניברסיטאות. תוך שנתיים כתב ברנל מחדש את מדיניות הארגון ואף הביא לבחירת חברו הטוב, פיטר ווסטר (Peter Wooster), למזכיר הכללי של הארגון. ברנל גם היה חבר ב"קבוצת המדענים האנטי מלחמתית של קיימברידג'" (Cambridge Scientists Anti-War Council בראשי תיבות CSAWG), ארגון פציפיסטי שהוקם על ידי ווסטר (בתמיכה של המפלגה הקומוניסטית של בריטניה) שפעל, באמצעות כתיבת מכתבים לעיתונים, חלוקת עלונים, כרזות פרסומת והפגנות, הן כנגד הפשיזם והן כנגד ההתחמשות של בריטניה.
ב-1934 נסע ברנל לצרפת לפגוש עמיתים למקצוע ולדעה. הוא נפגש עם פול לנז'בן (Paul Langevin), פיזיקאי שהיה קומוניסט כמוהו, והשניים התיידדו. ברנל נהג לצטט אמרה ששמע מלנז'בן: "את העבודה המדעית שאני יכול לעשות יכולים לעשות גם אחרים, אך אם לא תיעשה העבודה הפוליטית לא יהיה מדע בכלל". לנז'בן הפגיש בין ברנל לבין בן חסותו, הפיזיקאי פרדריק ז'וליו-קירי, שזכה שנה אחר כך יחד עם בת זוגו, אירן ז'וליו-קירי (בתה של מארי קירי), בפרס נובל לכימיה. בין ז'וליו-קירי, שהיה אף הוא קומוניסט אדוק, לבין ברנל התפתחה ידידות עמוקה שהפכה לשיתוף פעולה בתחום הפוליטי אחרי מלחמת העולם השנייה.
אחת הפעולות של לנז'בן שהותירו רושם עמוק על ברנל הייתה הקמת ארגון אינטלקטואלים אנטי-פשיסטיים בשם "Comité de Vigilence des Intellectuals Anti-Fascistes". כשחזר לאנגליה יזם ברנל הקמת ארגון פציפיסטי אנטי פשיסטי דומה שכונה "למען חופש אינטלקטואלי" (For Intellectual Liberty בראשי תיבות FIL). כנס הייסוד של הארגון נערך ב-5 בדצמבר 1935. כנשיא הארגון נבחר הסופר אלדוס האקסלי, וכסגנו לאונרד וולף, בעלה של הסופרת וירג'יניה וולף. מרגרט גארדינר נבחרה למזכירת הארגון. עיקר פעילות הארגון התבטאה במשלוח מכתבים למערכות העיתונים שבהם תמכו בפירוק נשק כללי, ובניסיונות להגיע להסכם שלום אוניברסלי. ב-1936 פרצה מחלוקת חריפה בין חברי הארגון. באותה שנה פרצה מלחמת האזרחים בספרד. ברנל, כקומוניסט נאמן, דרש שהארגון יתמוך ב"צד הנכון", ברפובליקנים. האקסלי שהיה פציפיסט אדוק סירב לתמיכה במלחמה כלשהי. שני האישים היו שונים באופיים מלכתחילה. ברנל האמין בכוחו של המדע לקדם את העולם, בעוד שהאקסלי, שהיה סקפטי לגבי הטבע האנושי, צייר בספרו הידוע, "עולם חדש מופלא", תמונה פסימית של עולם עתידי שבו המדע נרתם ליצור חברה מתוכננת שבה אנשים נולדים מראש לתוך מעמדות. האקסלי התפטר מ-FIL בסוף 1936, ולאונרד וולף עזב בעקבותיו. עקב כך העביר ברנל את פעילותו לארגון "קבוצת המדענים האנטי מלחמתית של קיימברידג'", שמעטים בלבד מחבריו היו בשלב זה עדיין פציפיסטים, וחלקם אף נסע לספרד כדי להצטרף לבריגדות הבינלאומיות, ובהם גם כאלו שנהרגו שם. הארגון שינה את שמו ל"חזית העממית", כשברנל כיהן כנשיאו הראשון.
במרץ 1937 ילדה מרגרט גארדינר, שעדיין שימשה להלכה כמזכירת FIL, את מרטין ברנל, בנה מיחסיה עם ברנל. ברנל נהג לשהות בביתה לעיתים קרובות, ושם בא במגע עם חוג מכריה מתחום האמנות, ובהם המשורר ויסטן יו אודן והפסלת ברברה הפוורת'. הפוורת' אהבה מאוד את פרשנותו האמנותית של ברנל לפסליה, ולבקשתה חיבר את ההקדמה לקטלוג של התערוכה שלה בגלריה במייפייר, ואת הפרק על "אמנות והמדען" בקובץ המאמרים "מעגל" (Circle) של התנועה הקונסטרוקטיביסטית שערך בעלה, בן ניקולסון (Ben Nicolson).
מסיום עבודתו במכון המלכותי ועד מלחמת העולם השנייה (1939-1927) > פעילותו החברתית והפוליטית > פעילות בתחום ההגנה האזרחית

המלחמה בספרד חשפה לראשונה את ההשפעה ההרסנית שיש להפצצות של חיל אוויר מודרני על אוכלוסייה אזרחית. "קבוצת המדענים האנטי מלחמתית של קיימברידג'" מצאה יעוד חדש - להתריע על חוסר המוכנות של בריטניה בתחום זה. חברי הקבוצה ערכו ניסיונות בהשפעה של חומרי נפץ וגזים על מבנים, ופרסמו את התוצאות בספר "ההגנה על הציבור מפני התקפות אוויריות", שבו פסלו את ההצעה משנת 1935 של משרד הפנים הבריטי להתמודד עם התקפות גזים רעילים בעזרת הכנת חדרים אטומים, התריעו שמכבי האש של בריטניה אינם ערוכים להתמודד עם פצצות תבערה, וכי לא ניתן פתרון לילדים מתחת לגיל חמש. ברנל הוביל שתי משלחות לבית הנבחרים הבריטי ושוחח בנושא עם חברי פרלמנט.
בהדרגה השתכנע ברנל כי הסכנה הגדולה ביותר הצפויה לאוכלוסייה אינה מהתקפה בגז, אלא בפצצות של חומר נפץ מרסק. מכאן, שיש להכין מקלטים תת-קרקעיים, וברנל ניהל מערכה לפרסום הנושא. תחילה התייחס הממשל הבריטי להתרעות בעוינות גדולה, בייחוד מכיוון שבאו מקבוצה שמאלנית. אלא שבהדרגה, כאשר גם עיתוני בריטניה החלו לעסוק בנושא, הודו השרים העוסקים בנושא באופן פרטי כי המדינה מפגרת בצורה מסוכנת בתחום זה. בינואר 1939 נפגש ברנל עם ג'ון אנדרסון, "הלורד שומר החותם", שר בממשלתו של נוויל צ'מברלין והאחראי על הגנה מהתקפות אוויריות. הלה כה התרשם מידיעותיו של ברנל, עד שכשחזר למשרדו אמר לעוזרו המדעי שברנל חייב להיות בצוות שלו. העוזר ענה כי ברנל הוא "אדום" נודע, ועל כך ענה לו אנדרסון "אפילו אם הוא אדום כלהבות הגיהנום, אני רוצה אותו". ב-12 במאי 1939 צורף ברנל ל"ועדת המחקר של ההגנה האזרחית".
מלחמת העולם השנייה (1939–1945) > הקרב על בריטניה

בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בתחילת ספטמבר 1939, שהה ברנל במסע הרצאות ארוך בארצות הברית והוא החליט לקצר אותו וחזר מיד לאנגליה. במסגרת תפקידו ב"ועדת המחקר של ההגנה האזרחית" בחן ברנל את הפיזיקה של התפוצצות פצצות, מפל הטמפרטורה ככל שמתרחקים מלב הפיצוץ, והלחץ שיוצרים גלי ההדף. הוא צירף לצוות את חברו, הרופא והזואולוג סולי צוקרמן, על מנת לבחון את ההשפעה הפיזיולוגית של פיצוץ על אנשים השוהים במקלטים. על מנת לאחד כוחות עם הצרפתים הוקמה ועדה משותפת ובמסגרתה סיירו ברנל וצוקרמן באתרים צבאיים ובאוניברסיטאות ברחבי צרפת (באפריל 1940) וחזרו לאנגליה, שבועיים לפני שגרמניה החלה בכיבוש צרפת. בתקופת הקרב על בריטניה עסק ברנל בניתוח התוצאות הפיזיות של הפצצות לשם המלצות על צורת הקמת מקלטים (הוא סבר, למשל, שיש להכפיל את עובי התקרה של המקלטים), וכן בהכרת סוגי הפצצות הגרמניות. הגרמנים השתמשו לא פעם במרעומי השהיה, וברנל הדריך את הצוותים שסילקו פצצות בהבדל שבין פצצת נפל לפצצה בעלת מרעום השהיה, שנגיעה בה עלולה לחולל פיצוץ. מחקרים אלו הובילו אותו לא פעם למצבים מסוכנים בשל פצצות שלא התפוצצו או כניסה לבניינים שנפגעו בהפצצות והיה חשש לקריסתם. חבריו מתקופה זו הרבו לשבח את אומץ לבו. הסופר צ'ארלס פרסי סנואו תיאר את ברנל כאדם האמיץ ביותר שהכיר אי פעם.
בתקופה זו הרבה ברנל להתארח בלונדון, בדירה שהייתה שייכת לברון ויקטור רוטשילד ובה התארחו תדיר גם אנתוני בלאנט וגאי ברג'ס, שהיו, כברנל וכרוטשילד, בוגרי אוניברסיטת קיימברידג' וחברים לשעבר באחוות הסטודנטים השמאלנית, "השליחים של קיימברידג'" (Cambridge Apostles). אחרי המלחמה נחשפו בלאנט וברג'ס כסוכנים סובייטיים ברשת הסוכנים המכונה רשת קיימברידג', שכללה מלבדם גם שני בוגרי קיימברידג' נוספים, קים פילבי ודונלד מקלין. קבוצה זו העבירה מידע חשוב לברית המועצות בכל תקופת המלחמה. ברנל מעולם לא נחשד בריגול.
מלחמת העולם השנייה (1939–1945) > ההפצצות האסטרטגיות על גרמניה

בתחילת 1941 סופח ברנל רשמית לפיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי במטרה לסייע בהערכת יעילותו המבצעית, לאחר שהאחראים על תכנון הפצצות נוכחו לדעת כי צבר מידע רב ערך בחקירת השפעות ההפצצות הגרמניות על אנגליה. בתפקידו זה ניתח את יעילות ההפצצות הבריטיות על היעדים בגרמניה. הוא נוכח לדעת שרוב הפצצות לא פגעו ביעדן והמחיר במטוסים ובצוותי אוויר להשגת תוצאות דלות אלו היה גדול, והתריע על כך בפני היועץ המדעי של וינסטון צ'רצ'יל, פרופ' פרדריק לינדמן (Frederick Alexander Lindemann). הלה שיגר חוקר מטעמו שאישר את נכונות הממצאים של ברנל.
בסוף 1941 התבקשו ברנל וצוקרמן לחקור את ההשפעות של הפצצות אסטרטגיות עתידיות על ערי גרמניה באמצעות מחקר של תוצאות ההפצצות הגרמניות על ברמינגהאם (עיר תעשייה) והאל (עיר נמל). השניים הפעילו שני צוותים של ארבעים איש כל אחד, שבדקו באמצעות שאלונים אישיים, ראיונות ובדיקת סטטיסטיקות של ימי הפצצה ושל התפוקה התעשייתית, היבטים שונים של ההשפעות של ההפצצות. הדו"ח שהשניים פרסמו באפריל 1942 הראה כי השפעה של ההפצצות הייתה שולית, המורל של התושבים של שתי ערים אלו לא נפגע ובתי החרושת חזרו לתפוקה כמעט מלאה. כשהתפרסם הדו"ח היה ויכוח עז בין המפקדים בחיל האוויר המלכותי לבין מפקדי חיל הים המלכותי בדבר השימוש היעיל ביותר במפציצים. מפקדי חיל האוויר דרשו להרחיב את ההפצצות על ערי התעשייה של גרמניה במטרה לפגוע במורל ובתפוקה התעשייתית של הגרמנים. מפקדי חיל הים דרשו להשתמש במטוסים על מנת לצוד צוללות גרמניות שהטביעו אוניות רבות. לכאורה היה אמור הדו"ח של ברנל וצוקרמן לצדד חד משמעית בעמדת חיל הים, אלא שצ'רצ'יל חשב שבתקופה ההיא, בה הצבא הבריטי ספג מפלות במזרח הרחוק ובצפון אפריקה, הוא חייב להראות כי בריטניה מסוגלת להכות בלב גרמניה. נימוק נוסף היה עזרה לברית המועצות שהייתה אז במצב קשה וסטלין דרש מבני בריתו במערב לפתוח חזית שנייה. סיוע לדעתו קיבל צ'רצ'יל מלינדמן (אז כבר לורד צ'רוול - Lord Cherwell), שהשתמש בצורה סלקטיבית בתקציר מהדו"ח של ברנל וצוקרמן על מנת להגיע למסקנה ההפוכה מזו שאליה הגיעו השניים, ועל פיה המפציצים שיש ברשות חיל האוויר ואלו שייוצרו עד אמצע 1943 יגרמו לשליש מהאוכלוסייה העירונית של גרמניה להפוך לחסרי בית, תוך פגיעה קשה במורל. המלצתו התקבלה, ובדיעבד התברר כי להערכות האופטימיות שלו לא היה כל יסוד במציאות.
מלחמת העולם השנייה (1939–1945) > מטה מבצעים משולבים

באפריל 1942 הצטרף ברנל למטה מבצעים משולבים, יחידה במשרד המלחמה הבריטי, על פי בקשתו של מפקד היחידה, סגן אדמירל לואי מאונטבאטן. תפקידה העיקרי של יחידה זו היה ליזום פשיטות נגד הכוחות הגרמנים באירופה על ידי כוחות קומנדו, תוך שילוב בין זרועות היבשה, הים והאוויר. למרות הרקע השונה מאוד בין ברנל, הקומוניסט האירי, לבן המלוכה (מאונטבאטן היה בן דודו של ג'ורג' השישי מלך בריטניה), חובב המכוניות המהירות ומשחקי הפולו, נוצרו ביניהם יחסי חיבה והערכה הדדית. ברנל לא היה המדען היחיד שמאונטבאטן צירף למבצעים משולבים. יחד עם ברנל צורף לצוות גם סולי צוקרמן, שמתחילה המלחמה עבד ב"ועדת המחקר של ההגנה האזרחית" יחד עם ברנל, וקדם להם ג'פרי פייק (Geoffrey Pike), ממציא יהודי אקסצנטרי שהוצע למאונטבאטן על ידי השר לאופולד אמרי. מאונטבאטן הורה לקציניו לשתף את צוות המדענים בכל דיון מבצעי מההתחלה, על מנת שאם תעלה שאלה שתופנה אליהם הם יוכלו לראות את התמונה המלאה. בפועל התייחסו קציניו של מאונטבאטן בחשדנות מה לאזרחים שצורפו אליהם וניסו להיעזר בהם לשם ייעוץ טכני בלבד. ברנל שותף במידה מוגבלת בתכנון של הפשיטה על דייפ (הוא התבקש לעזור בהערכת שיפוע החוף) שהתבצעה ב-19 באוגוסט 1942. היה זה המבצע הגדול ביותר של מטה מבצעים משולבים, ניסיון להנחית דיוויזיה קנדית על מנת להשתלט על הנמל הצרפתי, והוא נכשל כישלון חרוץ. ניסיון הנחיתה נתקל בהתנגדות גרמנית עזה ומאורגנת היטב. מתוך 4,000 החיילים שנחתו על החוף הצליחו לחזור לאנגליה רק כ-1,000, השאר נהרגו או נפלו בשבי. יחד עם אחרים עסקו ברנל וצוקרמן אחר כך במחקר על הסיבות לכישלון. המסקנות אליהם הגיעו החוקרים הצביעו על כך שתכנון המבצע היה לקוי באופן חמור.
מלחמת העולם השנייה (1939–1945) > פרויקט חבקוק – שלב א'

ביוני 1942, חודשיים לפני הפשיטה על דייפ, העלה ג'פרי פייק רעיון מהפכני. בתקופה זו היוו הצוללות הגרמניות איום של ממש על התעבורה הימית בין ארצות הברית לבריטניה. האמצעי הטוב ביותר נגדן היו מטוסים, אלא שהמרחק הגדול בין שתי המדינות מנע אפשרות של סיורים בלתי פוסקים לאורך כל הנתיב הימי. הפתרון שהעלה פייק לכך הוא להכין משטח נחיתה גדול מקרח באמצע הדרך, שעליו יוכלו המטוסים לנחות, לתדלק ולהמריא שוב. למשטח קרח היה היתרון שלא ניתן להטביעו בהיותו קל מהמים, אבל הבעיה הייתה שקרח הוא חומר שברירי והוא מתנפץ לרסיסים כשהוא נפגע בהפצצה. על מנת ליישם את הרעיון היה צריך למצוא דרך לחזק את הקרח. את הפתרון לבעיה זו סיפק הרמן מארק, כימאי וקריסטלוגרף אוסטרי ממוצא יהודי שלימד באוניברסיטת וינה ונמלט לקנדה כשהנאצים סיפחו את אוסטריה ולאחר שנתיים עבר לארצות הברית. מארק, שהיה מכר ותיק של ברנל, נפגש על פי בקשתו של ברנל עם פייק, ששהה אז בארצות הברית. פייק סיפר לו על הרעיון ועל הבעיה, ומארק הציע, על פי ניסיונו בתעשיית העץ, להוסיף נסורת בכמות קטנה (כארבעה אחוז מהתערובת) לקרח, כדי לקבל חומר חזק בהרבה מקרח נקי. פייק כתב למאונטבאטן תזכיר ארוך ובו העלה את רעיון משטח הנחיתה, אותו כינה "חבקוק". לאחר שברנל תמצת לו את ההצעה החליט מאונטבאטן, שמעמדו התערער מאוד בעקבות כישלון הפשיטה על דייפ, שפרויקט חבקוק יכול לקדם את מעמדו ואישר להתחיל בפרויקט. באוקטובר 1942 הוטלה בדיקת תכונות התערובת על מקס פרוץ, שחזר למעבדת קוונדיש במרץ 1941 ממאסר וגלות בקנדה בשל היותו נתין אוסטרי. הצוות שלו אימת את תכונות החומר כפי שתיאר אותם מארק וכינה אותו פייקריט (Pykrete), על שם בעל רעיון הפרויקט. באמצעות ניסיונות גילה הצוות שהתערובת בעלת החוזק הגדול ביותר מורכבת מ-14% נסורת ו-86% מים.
הרעיון הובא לידיעתו של וינסטון צ'רצ'יל והלה התלהב מהשלכותיו והורה לסייע לצוות של מאונטבאטן בפרויקט. על ברנל הוטל לבצע את המחקר והפיתוח של פרויקט חבקוק. ברנל תמך בפרויקט ותבע ראשית לבצע ניסוי ייצור בקנה מידה מלא של הספינה בקנדה, שהייתה מקור טבעי הן לקרח והן לעץ. מטרת הניסוי הייתה לגלות את הבעיות בטרם ייגשו לבניית הספינה הראשונה, שכן לאיש לא היה עדיין ניסיון עם בנייה בקרח בקנה מידה גדול. צוות פרויקט חבקוק נפגש לראשונה ב-7 בינואר 1943 וכלל את פייק, ברנל, מאונטבאטן ולינדמן. בעקבות הפגישה העלה ברנל בכתב את ההצעה ובה הניח כי אם יבוצע הניסוי כפי שהציע, ניתן יהיה להשיק את ספינת הקרח הראשונה ב-1944. אלא שהצעה זו הייתה הפעילות האחרונה של ברנל בנושא פרויקט חבקוק למשך כמה חודשים, מכיוון שהוא וצוקרמן נשלחו למזרח התיכון.
מלחמת העולם השנייה (1939–1945) > המזרח התיכון

בתחילת נובמבר 1942 הביס הצבא הבריטי בפיקודו של פילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי את ארמיית פנצר אפריקה (שהורכבה בעיקר מקורפוס אפריקה, כוחות חי"ר גרמנים ואיטלקים ויחידות ממוכנות איטלקיות) בפיקודו של ארווין רומל בקרב אל-עלמיין השני. למרות עליונות אווירית מוחלטת של חיל האוויר המלכותי הצליח רומל להימלט משדה המערכה עם חלקים גדולים מצבאו. היה ברור ששיתוף הפעולה בין הצבא הבריטי לחיל האוויר המלכותי לוקה בחסר, וברנל וצוקרמן נשלחו לחקור את העניין ולהציע המלצות. נושאי המחקר נקבעו בפגישה בין כל היועצים המדעיים של הצבא הבריטי (שהיו ברובם מכרים ותיקים של ברנל מקיימברידג') ב-15 בדצמבר 1942. צוקרמן נכח בפגישה, אך לא דיבר. היה ברור שברנל היה אחראי על המשימה שהוגדרה על ידי הצבא כ"מחקר ממקור ראשון על השפעת ההפצצות הבריטיות על מטרות שונות" ונועדה להימשך כשישה שבועות. השניים טסו מאנגליה לקהיר ב-15 בינואר 1943. הם קיבלו מידע רב מהקצינים הבריטים בקהיר, בהם ג'ון קנדרו. בקהיר חיכה לברנל מברק ממאונטבאטן. הלה הצליח לשכנע את מפקדי שאר זרועות הצבא לתמוך בפרויקט חבקוק והורה לברנל לטוס מיד לקנדה על מנת להתחיל לפקח על ביצוע השלב הראשון בפרויקט. הוראה זו הציבה את ברנל בפני דילמה. מצד אחד הוא טרם החל לבצע את המשימה שבגינה הגיע למזרח התיכון, אך מצד שני הוא לא יכול היה להתעלם ממפקדו, מה עוד שידע שתמיכתו של צ'רצ'יל נתונה לו, ולכן לא אמר דבר לצוקרמן.
השניים טסו מקהיר לטריפולי שבלוב שנכבשה זמן קצר לפני כן מידי הגרמנים, שהטביעו ספינות בנמל על מנת להפכו לבלתי שמיש. הנמל עצמו הופגז מן הים והופצץ מן האוויר על ידי הבריטים פעמים רבות בשנתיים שלפני כן ועל ברנל הוטל לבחון את הנזק ולקבוע את האשמים. אחרי כמה ימים שבהם הצליחו השניים לשכנע את אנשי הצבא, שהיו תחילה עוינים, ביכולתם לתרום ונקבעו שיטות העבודה, החליט ברנל לספר לצוקרמן שהוא עוזב. במכתב לג'ון קנדרו 30 שנה אחר כך כתב צוקרמן כי "הוא היה מבועת שהושארה לו לבצע משימה שהיה ברור לו שהייתה שייכת לברנל". ברנל אומנם חש כי עשה כמיטב יכולתו, אבל סולי צוקרמן נפגע ממעשה זה ומכאן ואילך נוצר קרע בין השניים שלא אוחה עד מותו של ברנל. ברנל טס לקהיר בחזרה ואחרי סבב פגישות עם אנשי צבא בקהיר, כתב מכתב התנצלות לצוקרמן, בו הוסיף מידע על אנשי קשר חשובים שפגש, בייחוד ג'ון קנדרו, שהיה אחראי על חקר ביצועים של חיל האוויר המלכותי בכל המזרח התיכון. משם המריא ברנל והגיע לניו יורק ב-28 בפברואר 1943.
מלחמת העולם השנייה (1939–1945) > פרויקט חבקוק – שלב ב'

בניו יורק נפגש ברנל עם פייק והשניים המריאו לקנדה על מנת לחזות בניסיונות השונים שעשו הקנדים בבניית מודלים מפייקריט ובבדיקת עמידותם לירי. בהדרגה התברר כי חיסרון רציני מאוד בתוכנית הוא נטייתו של הקרח (גם כשהוא מעורב בנסורת) לזרום באטיות תחת לחץ כפי שקורה בקרחונים. היה צריך להגדיל מאוד את החיזוקים במוטות פלדה ולהוסיף שכבת בידוד על מנת למנוע מהקרח להתחמם. המחיר של נושאת המטוסים מפייקריט החל לטפס הרבה מעבר להערכה הראשונית. על אף שברנל ופייק ניסו ללחוץ על הקנדים לזרז את הקמת המודל הראשוני, על מנת לקבל החלטה סופית לגבי ישימות הפרויקט, עבדו הקנדים בצורה זהירה ואטית. במאי 1943 כבר היה חם מדי לבניית דגם ראשוני מקרח, ולא היה טעם בהמשך הניסויים. במצב עניינים זה הגיעו ברנל ופייק למסקנה שספינת חבקוק מבצעית ראשונה לא תהיה מוכנה ב-1944. ב-16 במאי 1943 חזר ברנל לאנגליה.
באוגוסט 1943 הצטרף ברנל, כחלק מהצוות של מאונטבאטן, למשלחת לוועידת קוויבק. המשלחת שכללה את וינסטון צ'רצ'יל, חלק מהממשלה הבריטית ואנשי צבא רבים, כולל ראשי המטות, הפליגה מבריטניה לקנדה. במהלך השיט כינה מאונטבאטן את ברנל "המומחה הגדול בעולם לנמלים מלאכותיים" וביקש שיציג את רעיון נמל מאלברי (ראו בפרק הבא) בפני ראשי הצבא. צ'רצ'יל ששמע על הפגישה ביקש לפגוש את ברנל בעצמו על מנת לשמוע פרטים על התוכנית. יומיים אחר כך הציג ברנל בפני ראשי הצבא את הרעיונות בדבר פרויקט חבקוק והם החליטו להמשיך את הפרויקט ואף לתת לו עדיפות גבוהה. אחת ההחלטות שנתקבלו בוועידת קוויבק, הייתה אישור הפלישה לנורמנדי בתחילת קיץ 1944 וקביעה שבראשה יעמוד מפקד אמריקני, הגנרל דווייט אייזנהאואר. ברנל התבקש לבדוק את מצב חופי הנחיתה ואת היכולת למקם בהם את הנמלים המלאכותיים. ביום האחרון של הפגישה הזמין צ'רצ'יל את ברנל להציג בפני נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, את התכונות המיוחדות של הפייקריט. למרות ההתלהבות הראשונית שהפגינו ראשי המטות מהיכולת של הפייקריט שהציג להם ברנל, הלכה והתגברה התנגדות בין אנשי הצבא (בייחוד האמריקנים) לפרויקט חבקוק, ובדצמבר 1943 הוחלט לסגור את הפרויקט בנימוק של עלות גבוהה וקשיים הנדסיים.
בין הנוסעים באוניה "קווין מרי" היה גם הבריגדיר אורד צ'ארלס וינגייט, שפעל אז בבורמה. הוא הצטרף לצוות על פי בקשת צ'רצ'יל שרצה להפגיש את אחד מגיבורי המלחמה של בריטניה עם נשיא ארצות הברית. כתוצאה מהשיחות שניהל צ'רצ'יל עם וינגייט הוא הגיע למסקנה כי יש להגביר את הלחימה בדרום-מזרח אסיה והשיג את הסכמתו של רוזוולט להצעה כי מאונטבאטן ימונה למפקד העליון של בנות הברית בדרום-מזרח אסיה. מאונטבאטן ביקש מברנל כי יצטרף אליו לזירה זו כיועץ מדעי, אבל ברנל העריך כי יוכל לתרום יותר באנגליה בתכנון מבצע אוברלורד (הפלישה לנורמנדי) והעדיף להישאר במטה מבצעים מיוחדים.