הקהילה הבהאית בטורקמניסטן
היסטוריה > תחת השלטון הסובייטי

מבחינות רבות, בעשור הראשון שלאחר המהפכה הקומוניסטית ב-1917 הגיעה הקהילה הבהאית בטורקמניסטן לשיאה. בתחילה, בין השנים 1918–1920, תחת שלטון טורקמני דמוקרטי מקומי (אנ'), ולאחר מכן תחת שלטון הבולשביקים, שכבשו את טורקמניסטן ב-1920, בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה. נפילתה של הקיסרות הרוסית גררה את הסרת המגבלות על ההמרה לדת הבהאית בקרב האוכלוסייה הרוסית, עקב כך החלה הקהילה הבהאית בטורקמניסטן וברוסיה לפעול להפצת הדת ברבים. בעקבות הצטרפותם של חברים חדשים לעדה, ועל רקע הגידול הטבעי באוכלוסייה הצומחת, עלה מספר הבהאים באשגבאט לבערך 4,000 עד 1919 (בערך 3% מכלל הבהאים בעולם דאז). מרבית החברים הבהאים בקהילה היו סוחרים, חנוונים ובעלי מלאכה, לצידם פעלו נתח גדל של אקדמאים ואנשי רוח. ב-1917 הקימה הקהילה מגזין בהאי בשם "ח'ורשיד-י ח'ואר" אותו ערך סייד מהדי גולפאיגאני. בנוסף, הוקמה ליגת נוער בהאי שהקימה ספרייה ציבורית, פרסמה לוח שנה בהאי למשך עשור, ארגנה סמינרים, והעבירו שיעורי מוזיקה ואוריינות למבוגרים. ב-1920 קיבלה האספה הרוחנית באשגבאט הכרה מצד השלטונות, וב-1925 קמה האספה הרוחנית הלאומית של טורקמניסטן.
פריחתה של הקהילה הבהאית בטורקמניסטן וברוסיה באה על רקע המאבק המוקדם של השלטונות הסובייטים במוסדות הדתיים בברית המועצות. לאורך העשור השני של המאה העשרים ארגנו השלטונות הסובייטים בטורקמניסטן מספר כינוסים המוניים בהם תקפו את המוסדות הדתיים השונים. כינוסים מסוג זה התקיימו באשגבאט ב-8 עד 11 ביוני 1921, וב-25–26 באפריל ו-19–20 באוקטובר של 1925. סייד מהדי גולפאיגאני הגן על העדה הבהאית בכינוסים אלו לצד נציגי העדות הנוצריות. ידיעות על כינוסים אלו דווחו בתקשורת הסובייטית והביאו הן לעלייה במספר הנוכחים בכינוסים עצמן, והן לפרסום והפצת האמונה הבהאית בברית המועצות, פרסום אשר הוביל בין השאר לייסוד קהילות בהאיות חדשות במרחב הסובייטי. השלטונות הסובייטים תקפו את קהילות הבהאיים דרך התקשורת, וטענו כי האמונה הבהאית מרחיקה את מחשבותיהם של הצעירים מהבולשביזם.
השתייכותם של רבים מבני הקהילה הבהאית הן למעמד הסוחרים ובעלי הממון, והן למיעוט הפרסי בברית המועצות הקלה על קטלוגם כיריבים ארכיטיפים לשלטון הסובייטי. החל מ-1926, החלו הסובייטים לעקוב אחר פעילויות הבהאיים באופן צמוד. ב-1928, במסגרת מאבקו האנטי-דתי של סטלין החלה המשטרה החשאית הסובייטית לפשוט על כינוסים בהאים באשגבאט, לעצור בהאים מובילים ולהחרים ספרות בהאית. כמו כן, הוחרם בית הדפוס הבהאי, הוטלו הגבלות חמורות על פעילות האספה הרוחנית הבהאית ופעילות תנועות הנוער הבהאי הופסקה לחלוטין. בהמשך אותה שנה, ובמסגרת החלטת השלטונות הסובייטים בזיקה למוסדות דת, החרימה הממשלה את בניין בית התפילה הבהאי באשגבאט. הקהילה הבהאית אמנם המשיכה להשתמש בבניין בשלב זה, אך במסגרת חוזה השכרה חינמית ל-5 שנים כל פעם, אשר התקיים בתנאי לפיו הקהילה הבהאית חייבת להשקיע ממון רב בתחזוק, שיפוץ לפי-דרישה ומימון הביטוח על הבניין, עול כלכלי שהקהילה הבהאית בטורקמניסטן התקשתה לכסות ללא סיוע הקהילה הבהאית הבין-לאומית ושוגי אפנדי, מנהיג הדת הבהאית מאז תחילת אותו עשור. ב-1929 סגרו והחרימו השלטונות הסובייטים את בתי הספר וגני הילדים של הקהילה הבהאית, שקיבלו באותו הזמן קרוב ל-1,000 ילדים ונערים. בהדרגה, תוך כמה שנים, הפעילויות המוסדיות, התרבותיות והחינוכיות של הקהילה הבהאית צומצמו ולעיתים אף בוטלו לחלוטין. בהמשך, עם התחזקות החקיקה והפעילות כנגד העדה הבהאית, הוחרמו בתי עסק בהאים, נכלאו מובילי הקהילה, הוגלו לסיביר וגורשו לאיראן, בעוד אחרים מצאו את מותם בנסיבות מסתוריות. האפליה כנגד הבהאיים לא הסתפקה בהנהגה ובעלי הממון בלבד, בהאים רבים איבדו את עבודתם וסטודנטים בהאים גורשו מהאוניברסיטאות.
לקראת אמצע שנות ה-30 חלה הקלה במדיניות הסובייטית כנגד העדה הבהאית. ב-1935 חזר בית התפילה לבעלות בהאית מלאה, והתחדשה הפעילות החברתית בו. הרעה נוספת חלה ב-1936 כאשר תכננו הרשויות הסובייטיות להחרים את הגנים מסביב לבית התפילה הבהאי, מהלך שהמועצה הרוחנית הבהאית הצליחה לבטל. למרות ההרעה המתמשכת, עודד שוגי אפנדי את העדה הבהאית בטורקמניסטן שלא להגר בחזרה לאיראן. להפך, אפנדי עודד את חברי הקהילות לקבל אזרחות סובייטית, לבוא בהידברות עם הרשויות הסובייטיות ואף להיכנע לדרישותיהם במידת הצורך. נכון ל-1938, חיו באשגבאט קרוב ל-1,400 משפחות בהאיות. הפעילות הסובייטית האנטי-בהאית חזרה בשיא עוצמתה בפברואר של אותה השנה, אז פתחו הסובייטים בגל מעצרים המוני כנגד הקהילה הבהאית באשגבאט בפרט ובברית המועצות בכלל. על פי הדיווחים, כמעט וכל הגברים הבהאים באשגבאט נעצרו באשמת "סיוע לזרים", מתוכם 500 נכלאו לשנה לפחות, אחרים הוגלו לסיביר. כ-600 נשים וילדים בהאים גורשו לאיראן, ורבים אחרים לפבלודר שבקזחסטן. בית התפילה הבהאי הוחרם בשנית, הפעם נעשה לגלריה לאומנויות.
כתוצאה מהרדיפה הקשה נותרו באשגבאט וסביבתה כ-200 בהאים, בערך, והופסקה כל פעילות קהילתית-דתית מאורגנת. מבנה בית התפילה הבהאי נפגע קשה ברעידת האדמה של 1948, ונחלש עוד יותר אחר הגשמים הכבדים שירדו בשנים הבאות. לבסוף, ב-1963 הרסו הרשויות הסובייטיות את המבנה הפגוע ובנו במקומו פארק ציבורי. במסגרת פרויקט מסע הצלב של עשר השנים (אנ') שהתחיל ב-1953, סימן שוגי אפנדי את הרפובליקות הסובייטיות האסייתיות כמטרה לפעילות בהאית חדשה או מתחדשת. משום שקהילות בהאיות מצומצמות כבר התקיימו באזורים אלו לא מונו במסגרת מסע-הצלב אבירים שעניינם היה רפובליקות אלו. החל מ-1956, החלו לחזור חלק מהבהאים שהוגלו וגורשו לסיביר בחזרה לאשגבאט. בין 1978 ל-1979, על רקע השינויים הפוליטיים ותחילת המלחמה באפגניסטן היגרו לטורקמניסטן בהאים (אנ') משם.
שקיעת השלטון הסובייטי סימנה התפתחויות חיוביות עבור הבהאים בברית המועצות. ברידוואן 1989 נוסדה מחדש האספה הרוחנית הבהאית באשגבאט. זו הייתה האספה הרוחנית המקומית הראשונה שנוסדה בברית המועצות מאז פירוק האסיפות הבהאיות בשנות ה-30 וה-40. 61 בהאים נמצאו מתאימים להצגת מועמדות עבור האספה. אחד הפרויקטים הראשונים של הקהילה היה הקמת מרכז קהילתי בהאי בעיר. ב-31 בינואר 1990 קיבלה האספה הכרה רשמית מהשלטון המקומי. בהמשך אותה שנה, לאחר הקמת האספה הרוחנית של מוסקבה, ביקר יד האמונה עלי אכבר פוּרוּתן (אנ') באשגבאט במשך שבועיים. עלי אכבר גדל באשגבאט וגורש לאיראן מברית המועצות ב-1930 על רקע פעילותו בקהילה הבהאית. ב-23 בספטמבר 1990 התאספו עשרים ושישה בהאים לבחירת אספה רוחנית חדשה במרי. נכון לספטמבר 1991 חיו בטורקמניסטן כ-125 בהאים, בארבע קהילות (אשגבאט, מרי, בלחאניה ובבירנאלי). עם התפרקות האספה הרוחנית הלאומית של ברית המועצות בשנת 1992, הוקמה אספה רוחנית אזורית לכל מרכז אסיה (טורקמניסטן, קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן) שמושבה באשגבאט.