stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוגרים שבוע

| --- | --- |
 מנחים:  יאיר לפיד (1995–1996) אמנון לוי (1996–2001)
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  7
 שידור
 רשת שידור:  הערוץ הראשון 1995–1998  שידורי טלעד בערוץ 2 1998–2001
 
סוגרים שבוע הייתה תוכנית אירוח ששודרה בערוץ הראשון בשנים 1995–1998. אחר כך שודרה במסגרת שידורי טלעד בערוץ 2 בשנים 1998–2001.
היסטוריה

התוכנית עלתה לשידור במקום תוכנית האירוח המרכזית הקודמת של הערוץ בערבי שישי, "סופשבוע", אותה הנחו בין היתר ירון לונדון, ולאחר מכן אהוד מנור ולסירוגין ורבקה מיכאלי, ואחריהם דודו טופז. לאחר מעברו של טופז לערוץ 2, החל יאיר לפיד להגיש את התוכנית. בינואר 1995 עלתה התוכנית תחת השם החדש "סוגרים שבוע", אותה המשיך להגיש לפיד.
בסוף 1996 פרש לפיד מהגשת התוכנית והחליף אותו אמנון לוי. ביולי 1998 חתם אמנון לוי חוזה בלעדי עם שידורי "טלעד" בערוץ 2, והתוכנית עברה עמו. בסוף 1998 החל שידורה בימי ראשון בשם "פותחים שבוע". עם חילופי ימי השידור בין זכייני ערוץ 2, באוקטובר 1999, עברה התוכנית לימי שישי וחזרה לשם "סוגרים שבוע". בתחילת 2001 עברה התוכנית לימי חמישי בשם "השבוע". בסוף 2001 ירדה התוכנית מלוח השידורים, כשלוי עבר להגיש את תוכנית התחקרים "שומר מסך".
פורמט ופינות קבועות

בתוכנית התארחו זמרים, שחקנים, ספורטאים ומפורסמים נוספים.
במהלך 1995, הוצגה בתוכנית סדרת מערכונים בשם "סוגרים חשבון", בהשתתפות טוביה צפיר, שרית סרי, רמי ברוך וצופית גרנט.
ב-1996 (תקופת יאיר לפיד כמנחה) החל גיל קופטש להגיש בתוכנית את הפינה "פרשת השבוע", בה הציג קופטש סוגיות מפרשת השבוע וחיבר אותן למציאות היומיומית. בעקבות הפינה המפלגות החרדיות איימו להפיל את הממשלה אם פינתו של קופטש לא תרד מהמסך. אך בשל הפגנות תמיכה רבות של קהל חילוני, קופטש המשיך להגיש את הפינה ואף המשיך עמה גם לאחר שאמנון לוי החליף את יאיר לפיד בהגשת התוכנית וגם לאחר מעבר התוכנית לערוץ 2. קופטש אף הגיש פינות במתכונת דומה בתוכניות נוספות במשך השנים. ב-1996 הוזמן ארקדי דוכין להתארח בתוכנית, אך כשהגיע לאולפן אנשי הערוץ הראשון דרשו כי אנשי הסאונד של רשות השידור יפיקו את הופעתו במקום הצוות של דוכין. תקרית זו הביאה את יאיר לפיד להתפטר מהגשת התוכנית.
בשנים 1997–1998 שודרה בתוכנית פינה קבועה של להקת בנות פסיה עם קטעי מוזיקה סאטיריים על אירועים בולטים בחדשות הרלוונטיים לאותו שבוע ולעיתים בעלות מסר פוליטי או פרו-להט"ב. בין השאר בוצעה גרסה לשיר "מה עושות האיילות בלילות" כשיר הלל לעיתונאית איילה חסון ובו ארבעת חברי הלהקה התחפשו באותו ביגוד, שיער ואיפור של איילה, וזאת בעקבות חשיפת פרשת בר-און חברון. בין השאר בוצעו גם גרסאות מחרוזת עם היוודע ייצוגה של דנה אינטרנשיונל באירוויזיון 1998 ולאחר זכייתה. אחת התוכניות הבולטות הייתה בספטמבר 1995 (בהגשת יאיר לפיד) לאחר פטירתו של סשה ארגוב, בה אמנים שונים ביצעו את השירים שהלחין, ועוד תוכנית מאותה השנה בה ביצעה חוה אלברשטיין כמה משיריה לקראת המופע החדש "לונדון".
הערות שוליים

↑  הגר רם, לונדון לא ינחה לבד את סופשבוע, חדשות, 17 בספטמבר 1991
↑  הגר רם, מנור ומיכאלי ינחו את "סופשבוע־, חדשות, 24 בספטמבר 1991
↑  רון מיברג, טלוויזיה - מיטיב לדשדש בדרך הישנה, חדשות, 14 במרץ 1993
↑  שידורי הספורט הובילו ברייטינג ערוץ 1 בפברואר, באתר גלובס, 6 במרץ 1997
↑  אביבה קרול, ‏אמנון לוי חתם בטלעד, באתר גלובס, 2 ביולי 1998
↑  אביבה קרול, ‏טלעד משנה את הלוגו ומציגה לוח שידורים חדש, באתר גלובס, 16 בספטמבר 1998
↑  אביבה קרול, ‏טלעד: ביום שישי צופים יותר, באתר גלובס, 1 בספטמבר 1999
↑  אביבה קרול, ‏החורף של טלעד: יציב, חובב דרמות, באתר גלובס, 20 בדצמבר 2000
↑  ניב שטנדל, עכבר העיר, גיל קופטש איבד את המיקוד ומצא את הטמטום, באתר הארץ, 26 בפברואר 2011
↑  אורן פרסיקו, ‏סיבה למסיבה, באתר גלובס, 26 ביולי 2001
↑   מה עושות האילות בלילות- בנות פסיה כאילה חסון, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 1:19)
↑   יאיר לפיד מראיין את גידי גוב | סוגרים שבוע 1995, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 2:35)
מיכאל פלזנבאום

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1951 (בן 74 בערך) ואסילקיב, אוקראינה 
 מדינה:  אוקראינה, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סנקט פטרבורג לתרבות ואמנויות 
 שפות היצירה:  יידיש, אוקראינית 
 זרם ספרותי:  פוסטמודרניזם 
 
מיכאל פלזנבאום (בכתיב יידי: פֿעלזענבאַום; בכתב רוסי: Михо́эл Фельзенба́ум; באנגלית: Mikhoel Felsenbaum; ‏נולד ב-1951 בווסילקיב, אוקראינה) הוא סופר, משורר ומחזאי פוסט מודרניסט שכותב ביידיש. משתתף בכאן 11 - תאגיד השידור הישראלי, בהגשת התוכנית השבועית כאן יידיש.
ביוגרפיה

מיכאל פלזנבאום גדל בעיר הבסרבית פלורשט. למד בימוי, תיאטרון, מוזיקולוגיה והיסטוריה של האמנות בלנינגרד. מ-1973-1969 עבד כבמאי בתיאטרון הלאומי של בלץ. במחצית שנות ה-80 התחיל לפרסם את יצירתו בכתב העת ביידיש סאוועטיש היימלאנד. ב-1988 הוא ייסד את התיאטרון היהודי בבלץ ובו ביים כמה מחזות ביידיש. הוא היה היושב ראש הראשון של אגודת התרבות היהודית בעיר.
בחודש ספטמבר 2024 הודיעה הרשות הלאומית לתרבות היידיש כי פלזנבאום הוא אחד הזוכים בפרס מפעל חיים לשנת תרפ"ד 2024 על תרומה לשימור וקידום תרבות היידיש.
מיכאל פלזנבאום הוא אביה של הזמרת וירה לוזינסקי.
יצירתו

אחרי עלייתו לישראל ב-1991 פרסם פלזנבאום כמה ספרי שירה ופרוזה ביידיש והיה אחד ממייסדי האלמנך נייע וועגן. עבודתו פורסמה בכתבי עת שונים ביידיש: די גאלדענע קייט וטאפלפונקט (ישראל), די פען (אוקספורד), אויפן שוועל ויידישע קולטור (ניו יורק). הרומן שלו שבתדיקע שוועבעלעך הוא אחד הבודדים בספרות שנכתבה ביידיש השייך לזרם הפוסט מודרניסטי. הוא עתיד להיות מתורגם לעברית, אנגלית, גרמנית, רוסית וצרפתית. הוא נדון בכנס שהיה באוקספורד. שירים רבים שלו תורגמו לשפות רבות כמו:רוסית, גרמנית, צ'כית, רומנית, ספרדית ויפנית.
כתביו

עס קומט דער טאג: לידער. תל אביב, יידישער קולטור־געזעלשאפט, 1992. (הנה בא היום)
א ליבע-רעגן : לידער. תל אביב, הוצאת י"ל פרץ, 1994. (גשם של אהבה
דער נאכט־מלאך, תל אביב, הוצאת י"ל פרץ, 1997. (מלאך הלילה)
און איצט בין איך דיין ניגון. תל אביב, לייוויק־פאַרלאג, 1998. (ועתה אני הוא הניגון שלך)
שבתדיקע שוועבעלעך. תל אביב, ה. לייוויק פארלאג ביים פאראיין פון יידישע שרייבערס און זשורנאליסטן אין ישראל, 2005. (גפרורים של שבת)
בענקשאַפֿט, לידער, תל אביב, מנורה פארלאג, 2007. (געגועים)
א ליבע נאכן טויט, דערציילונגען, תל אביב, מנורה פארלאג, 2009 (אהבה אחר המוות)
תרגום > דברים שתרגם

בנימין סקודיצקי, בשבילי החיים והמעש. תרגום מיידיש לעברית - מיכאל פלזנבאום. תל אביב : דורגרף, 2007.
תרגום > דברים שלו שתורגמו

Jiddische Texte, mit einer Einführung zur Jiddischen Literatur von Astrid Starck (сборник М. Фельзенбаума, Беринский, Лев Самуилович|Льва Беринского и Геннадия Эстрайха на немецком языке, под редакцией проф. Астрид Штарк, Universite de Haute Alsace), Solothurner Literaturtage: Золотурн, 2002.
Субботние спички (роман, перевёл с идиша Вэлвл Чернин), РИЦ Медиа Формат: Moscow, 2006.
הערות שוליים

↑  " Shabesdike shvebelekh : a postmodern novel by Mikhoel Felsenbaum "/ Astrid Starck-Adler in Sherman, J. Yiddish after the Holocaust. Oxford Centre for Hebrew and Jewish Studies. Oxford: Boulevard Books, 2004.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299033105171  PLWABN: 9810608758205606  GND: 12473376X  ISNI: 0000 0000 6683 5706  LCCN: nr92026159  MusicBrainz: f946b442-a39c-42bf-bafb-46440393f689  VIAF: 62489547   WorldCat (עם VIAF): 62489547
מעברת אשקלון (מג'דל)

מעברות אַשקלון (מעברה א', ב' ו־ג') היו שלוש מעברות שהוקמו בתוך אשקלון (אז מג'דל) ובצמוד לה בשנות 1952-1950. בשנת 1959 פורקה המעברה האחרונה ותושביה הועברו לעיר מג'דל ולשיכונים בתוכה, או התפזרו ברחבי ישראל.
היסטוריה

לאחר קום המדינה ומלחמת העצמאות נטשו התושבים הערבים של אשקלון (שאז נקראה מג'דל) את בתיהם. בבתים הנטושים התיישבו עולים חדשים והעיר החלה להתבסס ולהתפתח. ככל ששוכנו בה יותר תושבים כלכלתה והתנאים בה השתפרו והיא נעשתה עיר יציבה, גדולה וחזקה באופן יחסי. ליד שכונות העולים הוקמו שלוש מעברות בהן שוכנו בעיקר יוצאי קהילות צפון אפריקה. בשנת 1950 הוקמו שתי המעברות הראשונות - מעברה א' ומעברה ב' - ובשנת 1951 או 1952, הוקמה השלישית - מעברה ג'. יושבי המעברות שילמו דמי שכירות של 3–4 ל"י לחודש (ערכה של לירה ישראלית אז הוא כ-12 שקלים חדשים ב-2017) בצריפונים ועוד פחות מזה לפחונים.
היסטוריה > מעברה א'

מעברה א' הייתה בין המעברות הראשונות בישראל ונוסדה באוגוסט 1950. עד ליום פינוייה (31 בדצמבר 1952) עברו בה כ-1,300 משפחות ששוכנו בצריפים ובאוהלים.
במעברה א' היו התנאים הטובים ביותר והיא מנתה 80 צריפי מגורים טובים שהיו בתוך העיר. חורף 1952 היה מלא בגשמים וגרר שיטפונות כבדים ברחבי ישראל וגם במעברה א'. באחד המקרים, השיטפון אף הוביל לכך שכעשירית מתושבי המעברה היו צריכים להתפנות למוסדות ציבוריים.
היסטוריה > מעברה ב'

התנאים במעברה ב' היו פחות טובים מאשר במעברה א'. הייתה בה אוכלוסייה גדולה הרבה יותר שהתגוררה ב-450 צריפים דלים, גם הם בתוך העיר. המצב הכלכלי של תושבי המעברה היה כל כך רע שגם לאחר שתים עשרה שנות מגורים במעברה בתנאים גרועים ביותר הם סירבו לעבור לשיכון בעיר אשקלון, מחשש שלא יוכלו לעמוד בתשלומי שכר דירה ומיסים .
היסטוריה > מעברה ג'

במעברה זו היו התנאים הגרועים ביותר. היו בה 420 פחונים, והיא שכנה מחוץ לעיר. כאשר רצו לחסל את המעברות, מעברה ג' הייתה הראשונה בסדר העדיפויות. ב-4 בנובמבר 1958 התרחשה הפגנה של תושבי מעברה ג' על מנת לנסות ולשפר את מצבם הקשה. המצב הסניטרי במעברה היה רע מאוד; לא היה חשמל, קשר טלפוני, שירותים ולפעמים אפילו לא מים; היו נחשים ובחורף היו דליפות רבות בפחונים וצפיפות רבה. אף על פי שהובטח לתושבי המעברה בעקבות ההפגנה שהדירות החדשות שנבנות על ידי חברת "עמידר" באשקלון מיועדות להם, הן נמסרו לבסוף לעולים חדשים. נציגי ההסתדרות, אשר היו ממונים על טיפול בעולים ובמעברות, הסכימו עם תלונות יושבי המעברה בנוגע לתנאי מחייתם הירודים, הכירו במצב המעברה הרעוע וטענו שיש לפעול למען חיסול המעברה במהירות.
נוסף על כך, במעברה ג' היו בעיות קשות של אבטלה. המדינה המשיכה להביא עולים חדשים למעברה גם כאשר לא היו להם מקומות תעסוקה באותו האזור. לקראת סוף דצמבר 1956, כאשר עולים שהו במעברה כחודשיים בלי שתוצע להם תעסוקה, הם פתחו בשביתה, פרצו למשרדי לשכת העבודה במעברה והשמידו כרטיסי עבודה ותיקי מסמכים לאות מחאה. לאחר מכן יצאה משלחת של עולים מן המעברה מגדל-אשקלון אל מחלקת התעסוקה של משרד העבודה בתל אביב והציגה את תביעותיה לשיפור מצב העבודה של תושבי המעברה ולבניית שיכון.
בשנת 1959 נותרו במעברה רק 28 משפחות, ובאוגוסט של אותה שנה, התושבים עברו להתגורר בשיכון בעיר אשקלון. פינוי המעברה גרם לשמחה רבה מאחר שהתנאים הקשים בה היוו מקור להתמרמרות של תושביה.
חיסול המעברות

כאשר חוסלו המעברות תושביהן התפצלו לשלושה כיוונים. חלקם התיישבו בבתי מג'דל הנטושים, שיושביהם הראשונים כבר עזבו אותם. החלק העיקרי של תושבי המעברות עבר לשיכונים חדשים שנבנו בעיר אשקלון, נקראו "שיכון העתיקות" ומנו 800 יחידות דיור. קניה של בית בשיכון דרשה מקדמה נמוכה יחסית, בהתאים לאמצעים של המשפחה, ויתר התשלום הוגדר כהלוואה לזמן ארוך. שאר תושבי המעברה התפזרו ליישובים ברחבי ישראל.
הערות שוליים

1 2  סקר העיר הישנה אשקלון (מג'דל), המכון לתכנון ופיתוח בע"מ, תל אביב: (1967). (מחקר שהוכן עבור משרד השיכון).
↑  גולן, ארנון. "ממג'דל לאשקלון: היווצרותה של עיר ישראלית חדשה (1948-1950)". אשקלון כלת הדרום, מחקרים בתולדות אשקלון מימי הביניים ועד סוף המאה העשרים. עורך: ד"ר אבי שושן. אשקלון: המכללה האקדמית אשקלון, 2002. 167-170.
1 2  “משרד העבודה על ההפגנה באשקלון". הצופה, 9 נובמבר 1958.
1 2 3  "חוסלה מעברה א' במגדל אשקלון". חרות, 1 בינואר 1953: עמ' 4.
↑  ע. ינוב, "מעברה בת שתים עשרה אינה רוצה להתחסל". מעריב, 2 בנובמבר 1961.
↑  מפת אזור אשקלון, 1956, עם סימון שתי מעברות ממזרח לעיר, באתר אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית
↑  "תושבי מעברת אשקלון תובעים שיכון". דבר, 5 נובמבר 1958: 4.
↑  "אבטלה חמורה באשקלון". על המשמר, 21 דצמבר 1956: 8.
↑  "מובטלי מעברת מגדל-אשקלון הציגות תביעותיהם". על המשמר, 13 דצמבר 1951.
1 2  יעקבי, יצחק. "חוסלה מעברה ג' באשקלון". דבר, 29 יולי 1959: 8.
סמואל שיינביין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 ביולי 1980 
 נהרג:  23 בפברואר 2014 (בגיל 33) בית סוהר רימונים 
 השכלה:  Charles E. Smith Jewish Day School 
 
סמואל (שמואל דוד) שיינביין (באנגלית: Samuel Sheinbein; ‏ 25 ביולי 1980 – 23 בפברואר 2014) היה יהודי אמריקאי שהואשם ברצח בארצות הברית ונמלט לישראל. סוגיית הסגרתו הביאה לשינוי חוק ההסגרה הישראלי. נהרג בחילופי אש בבית הסוהר רימונים לאחר שפתח בירי על סוהרים.
תכנון הרצח

שיינביין גדל באזור פרוורי במדינת מרילנד שבארצות הברית. בשנת 1997, בהיותו בן 17, החליט לרצוח את בן זוגה של בחורה ששיינביין חיזר אחריה. הוא הציע פרס של 5,000‏$ לאדם שיסכים לרצוח במקומו, ואף הציע 1,000‏$ נוספים לאדם שישכנע את הקרבן להיכנס לרכב, שבו ירצח אותו האדם השני. במקביל, הוא עצמו המשיך לעבוד כל אותה העת על תכנון הרצח.
במקביל, ארון (אהרון) נידל, צעיר שהכיר את שיינביין מלימודי יהדות, לכאורה, הוכה בפני חברתו על ידי צעיר אחר, בשם אלפרדו "פרדי" טלו. נידל נפגע עמוקות מההשפלה, והחליט לפנות לשיינביין ולהצטרף אליו ברצח בן הזוג של הבחורה, בתנאי שירצחו את טלו קודם לכן.
השניים הכינו רשימת מצרכים לרצח על דף מחברת, שמאוחר יותר הגיע לידי התביעה וכונה "המתכון לרצח". ברשימה נכללו אקדח הלם, תרסיס פלפל, אזיקוני מתכת, מעילי גשם להסוואה, סכין ציד מדגם ספציפי וזוג נעליים הגדולות ב-4 מידות ממידת הנעליים שלהם, כדי להסוות את זהותם.
הרצח

ב-19 בספטמבר 1997, שיינביין ונידל קבעו להפגש עם טלו, פיתו אותו לעלות על רכבם, חשמלו אותו באקדח ההלם, חנקו אותו, דקרו אותו מספר דקירות בחזה ובצוואר והכו אותו בראשו באמצעות רובה ציד עד שמת. בדו"ח הנתיחה שלאחר המוות מצוין שהמוות נגרם כתוצאה מכל הדברים יחד: החבטות בראש, החניקה והדקירה. לאחר שהרגו אותו, השניים הביאו את הגופה למרתף ביתו של שיינביין, שם הם ניסרו את גפיו באמצעות מסור חשמלי, שרפו את השאריות וחילקו אותן למספר שקיות.
ב-1997, לאחר שהוצא נגדו צו מעצר בארצות הברית, ברח שיינביין לישראל ונעצר בידי משטרת ישראל. ארצות הברית ביקשה את הסגרתו, אולם התעוררה סוגיה משפטית עקב היותו אזרח ישראלי בנוסף לאזרחותו האמריקאית. התברר שסבו וסבתו עלו לישראל בשנות ה-30 של המאה העשרים, הולידו בישראל את שני ילדיהם, ובהם אביו של שיינביין, וירדו לארצות הברית ב-1950. בשל כך החזיקו באזרחות ישראלית, שעליה ביקשו לוותר ב-1960 אך סורבו.
במסגרת הליכי ההסגרה טענו סניגוריו, בהם פרופסור דוד ליבאי, כי החוק בישראל אינו מאפשר להסגיר אזרח ישראלי. ב-1999 בית המשפט העליון פסק ברוב של שלושה נגד שניים, בניגוד לעמדת היועץ המשפטי לממשלה דאז אליקים רובינשטיין, כי הסניגורים צודקים. המדינה עתרה לקיים דיון נוסף אך בקשתה נדחתה על ידי המשנה לנשיא בית המשפט העליון. בעקבות המקרה והביקורת הקשה שעורר בארצות הברית, תוקן חוק ההסגרה כך שניתן יהיה להסגיר גם אזרחים של ישראל. עם זאת נקבע סייג לפיו יוכל האזרח לרצות את עונשו בישראל. הסייג חל רק אם האדם שעבר את העבירה היה אזרח ותושב ישראל בעת ביצוע העבירה. שיינביין נשפט בישראל ונגזרו עליו 24 שנות מאסר במסגרת עסקת טיעון. בהם הוא היה מיוצג על ידי אורית חיון.
באפריל 2011 הוצא שיינביין מסבב החופשות בעקבות עבירות משמעת. בעקבות עתירה שלו כנגד הנהלת בית הסוהר, קבע שופט בינואר 2012 ששלילת החופשות הייתה שלא כדין, אולם מכיוון שבינתיים עבר עוד עבירות משמעת, לא ניתן להורות על הכנסתו לסבב החופשות. עם זאת הורה השופט לבחון מחדש תוך 21 יום את זכאותו לחופשות.
ב-23 בפברואר 2014, בעת היותו בבית סוהר רימונים, ירה שיינביין בשלושה סוהרים ולאחר מכן התבצר בתא השירותים. סוהר אחד נפצע קשה, אחד בינוני ושניים נפצעו קל. לאחר משא ומתן פתח שיינביין שוב באש ונורה למוות בידי כוח לוחמים מיחידת מצדה של השב"ס. בחקירה התברר כי שיינביין ככל הנראה הבריח את הנשק אל תוך הכלא בעת שהיה בחופשה שבוע קודם לכן. בעקבות המקרה מונתה ועדת חקירה שהמליצה על העברת אסירים בין בתי סוהר כדי למנוע המצאות אסיר באותו בית סוהר למשך זמן רב.
הערות שוליים

↑  ע"פ 6182/98 שינביין נ' היועמ"ש פ"ד נג (1) 625.
↑  פסק הדין בעתירה לדיון נוסף בפני המשנה לנשיא ש' לוין
↑  חוק ההסגרה, ס' 1א.
↑  שיינביין (אסיר) נ' משטרת ישראל/שרות בתי הסוהר-מחלקת האסיר ואח'
↑  מאיר תורג'מן, תקרית הדמים בכלא רימונים, ידיעות אחרונות, 27 בפברואר 2014
↑  רע"ב 8858/15 דידי סיבוני נ' שירות בתי הסוהר, סעיף 2
כווית איירווייז

בואינג 777-200ER ששירת בחברה
איירבוס A320 של החברה
כווית איירווייז (בערבית: الخطوط الجوية الكويتية; באנגלית: Kuwait Airways) היא חברת התעופה הלאומית של כווית, ובסיסה הראשי בנמל התעופה הבין-לאומי כווית.
תולדות החברה

החברה נוסדה בשנת 1953 על ידי שני אנשי עסקים מקומיים. היא החלה להפעיל טיסות בשנת 1954 בשם כווית נשיונל איירוויס.
השם הנוכחי בשימוש משנת 1958.
הקשר הישראלי

בשנת 2006, לאחר מותו של יובל נאמן, פרסם העיתונאי רונן ברגמן ב"ידיעות אחרונות" כתבה ובה מצוטט נאמן כאומר שאגף המודיעין בצה"ל הוא שהקים את החברה לאחר "העסק הביש" (נאמן שימש אז ממלא מקום ראש האגף), במטרה להחדיר סוכנים חשאיים בקלות למצרים.
לפי הכתבה, שלח אמ"ן שני טייסים יהודים אמריקאיים ממתנדבי מלחמת העצמאות, אל כווית עם סכום כסף נכבד, כדי להציע לשליטיה להקים חברת תעופה בבעלות משותפת. הכוויתים הסכימו, ומאז ועד סיום אותו מבצע מודיעיני קיים אמ"ן שלוש טיסות שבועיות מכווית לקהיר באמצעות חברת התעופה. לדברי נאמן, בסופו של דבר מכר אמ"ן את מניותיו בחברה.
צי המטוסים

צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2020:
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים> F | נוסעים> C | נוסעים> Y | נוסעים> סה"כ | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| איירבוס A320-200 | 7 | — | — | 20 | 110 | 130 |  |
| איירבוס A320neo | 6 | 9 | — | 12 | 122 | 134 |  |
| איירבוס A330-200 | 5 | — | 17 | 30 | 165 | 212 |  |
| איירבוס A330-800neo | 2 | 6 | — | 32 | 203 | 235 |  |
| איירבוס A350-900 | — | 5 | טרם נקבע | טרם נקבע | טרם נקבע | טרם נקבע | יתקבלו החל משנת 2020 |
| בואינג 777-300ER | 10 | — | 8 | 26 | 290 | 324 |  |
| סה"כ | 30 | 21 |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  ידיעות אחרונות, 27 באפריל 2006; הסיפור צוטט למחרת בסוכנות הידיעות יונייטד פרס Prominent Israeli nuclear scientist dead - UPI.com, UPI (באנגלית) ובעיתונות הכוויתית.
↑  פרטי צי המטוסים של כווית איירווייז, באתר airfleets.net (באנגלית)
↑  Arabian Aerospace - Kuwait Airways to modify Airbus and Boeing fleets in mid-3Q17, ‏2017-02-22
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 0071 2014  LCCN: n86017785  VIAF: 149835133   WorldCat (עם VIAF): 149835133
משה סויסה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1960 (בן 65 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
משה סויסה (נולד ב-20 בינואר 1960, כ״ בטבת התש״ך) הוא סופר, עיתונאי ורב ישראלי, המתגורר בארצות הברית. מאמצע שנות השמונים ועד ראשית שנות התשעים היה ממובילי המאבק הציבורי להפרדת הדת מהמדינה, למען עצמאותה של הדת.
ביוגרפיה

סויסה נולד בעיר קניטרה שבמרוקו ועלה לישראל עם הוריו בטרם מלאו לו שלוש. המשפחה שוכנה בבית שמש. אחרי הבר מצווה בגיל 13 עבר ללמוד במכינה ל'מדרשיית נועם' בכפר סבא, וחודשים ספורים לאחר שעבר ללמוד במדרשייה עצמה, אשר בפרדס חנה, הפך לחרדי ופנה ללמוד בישיבות חרדיות בירושלים ובבאר יעקב שם הכיר את הרב משה שמואל שפירא. באותם הימים התוודע מקרוב לגדולי התורה של אותה התקופה: רבי יעקב ישראל קנייבסקי ('הסטייפלר'), הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב נסים קרליץ, הרב בן ציון אבא שאול והרב עובדיה יוסף.
בשנת 1985 הוסמך לרבנות על ידי הרב ישראל אריה זלמנוביץ. באותה שנה ייסד ירחון להלכה ולהגות יהודית בשם "עדות לשושן", בו פרסמו גדולי תורה, בהם הרב עובדיה יוסף והרב ראובן אלבז, מאמרים תורניים, אולם קשיי תקציב הקשו על החזקתו.
בסוף שנות השמונים הפך סויסה לפעיל פוליטי וקרא להפרדת הדת מהמדינה. הוא פרסם מאמרים בעמוד הדעות של ידיעות אחרונות, והעלה את הנושא לסדר היום הציבורי במסע הרצאות ברחבי הארץ ובראיונות ולכלי התקשורת הגדולים. באותן השנים גם יסד, לצד השר והח"כ לשעבר רן כהן, את תנועת המובטלים "סולידריות". במסגרת זו תבע מן היועץ המשפטי לממשלה לחקור מדוע אישרה הממשלה מכסות חלב מוגדלות לחוות שקמים של אריאל שרון, היה בין מובילי המאבק במחאות העובדים בקריית גת עקב סגירת מפעל 'ליגת', במחאות העובדים בדימונה, לאחר פיטורי מאות מעובדי 'כור', בקריית מלאכי, המאבק במפעל "מעוף", בגבעת שמואל, עקב הפיטורים ב"אלישרא" וב"תדיראן", ובעוד מוקדים של סכסוכי עבודה ברחבי הארץ.
לאחר מאבקים אלו נסע סויסה לברזיל ולימד כשנתיים תלמוד בבית ספר תיכון היהודי 'יבנה' בסאו פאולו. לאחר שנתיים שב לישראל כדי לשמש כדובר עיריית בית שמש, ובהמשך עבר לעסוק בעיתונות.
באפריל 1998, לאחר התפטרותו מידיעות אחרונות, עבר להתגורר בעיר פילדלפיה שבארצות הברית, שם הוא עוסק בענייני כשרות ורבנות, ומאז הוא נע על הציר שבין אמריקה הצפונית לישראל. בתחילה ייסד את בית הכנסת "מסילת ישרים" על שם הרמח"ל, שבו כיהן כרב במשך כעשור, ולאחר מכן המשיך לשאת כשנתיים הרצאות דו-שבועיות בבית הכנסת 'בית הרמב"ם'. כעת, לצד עבודתו בפיקוח על הכשרות, הוא מרצה בענייני תאולוגיה והגות בפני קבוצות פרטיות.
ב-2006 שנת תשס"ו התפרסם מאמרו ההלכתי-תלמודי, "מבריח ארי מנכסי חבירו", באסופה של איגוד הרבנים של אמריקה. בשנת 2015, סיפורו "המלך והרב או בין רבאט לירושלים", ראה אור בספרדית, באנתלוגיה "ירושלים של מעלה, ירושלים של מטה" בעריכת ירון אביטוב.
בשנת 2020 תש"פ הוציא את הרומן "העילוי" שזכה לשבחי הביקורת. ב-2024 יצא לאור בהוצאת כתר ספרו השני, "שמיים זרים" וזכה לשבחים.
הוא אב לשני ילדים.
קריירה עיתונאית

את דרכו העיתונאית החל סויסה ב"ידיעות תקשורת", וזכה מהר מאוד להכרה, לאחר שכתבת שער שלו פורסמה בשני עיתונים במקביל, בה חשף את הקרע בין הרב דן סגל לאחיו ישראל. זמן קצר קודם לכן, פרסם סויסה כתבה שחשפה את סיפור חייו של הרב בן ציון אבא שאול ראש ישיבת פורת יוסף.
זמן קצר אחר כך עבר לעבוד ב"מעריב", ומיד הפך לכתב בולט של המגזין. כתבת שער שפרסם במוסף סופשבוע של מעריב, בה חשף את רשימת הלקוחות הסודיים של זקן המקובלים בארץ ובעולם הרב יצחק כדורי ראש ישיבת נחלת יצחק ברחוב דוד 19 בשכונת הבוכרים בירושלים, ביניהם אנשי ציבור ומשק בכירים, עוררה תשומת לב רבה. בכתבת מגזין נוספת, חשף את רשימת המועמדות לשידוך עם הרב עובדיה יוסף לאחר פטירת אשתו מרגלית, ואת תמונותיהן. לאחר ניצחונו של בנימין נתניהו ראש ממשלת ישראל בבחירות של שנת 1996, פורסמה כתבת שער בה תיאר את ההשתלשלויות שהתרחשו מאחורי הקלעים והובילו את זקן המקובלים הרב יצחק כדורי להעניק את ברכתו להצלחה בבחירות דווקא לנתניהו יותר משמעון פרס. בתחקיר נוסף חשף את העומד מאחורי תעשיית ה'ניסים' של הרב יעקב איפרגן (המכונה 'הרנטגן'). לאחר הטבח שביצע חייל ירדני ב'אי השלום' בנהריים, הביא סויסה את סיפורן האישי של הבנות שנטבחו ומשפחותיהן. בכתבה אחרת חשף פרטים לא ידועים מחייה האישיים של סוניה פרס. לאורך כל התקופה במעריב, פרסם מדור שבועי קבוע במוסף בסופשבוע של מעריב שעסק בחשיפת מיסטיקנים אלמוניים הפועלים בישראל.
בהמשך חזר לשמש ככתב "ידיעות אחרונות". באותה תקופה נחשב לאחד הכתבים הבולטים. ובמקביל כתב טור שכותרותו: "מצוקה - סיפורים אישיים מאת משה סויסה". הוא היה זה שחשף את התבטאויותיו הבוטות של הרב עובדיה יוסף נגד שופטי בג"ץ והיה בין הכתבים שנלוו לביקורו המפורסם של בנימין נתניהו בביתו של המקובל הרב יצחק כדורי, שם לחש לאוזנו של הרב את האמירה שהתפרסמה בתקשורת וגרמה להד נרחב: "השמאל שכחו מה זה להיות יהודים". סויסה גם חשף את הקרע ב'ישיבת מרכז הרב' בעקבות פרישתו של הרב צבי טאו ממנה, ואת האיום הנשקף לכוחה הפוליטי של הציונות הדתית. במסגרת עבודתו העיתונאית כיסה נושאים רבים כמו חוק ההמרה, הסכסוך בין הרב עובדיה לרב מרדכי אליהו ואת מועמד 'ישראל אחת', אהוד ברק, במסעו לפיוס עם העולם החרדי, שהכשיר בסופו של דבר את הקרקע להצטרפות הסיעות החרדיות לקואליציה שהקים לאחר ניצחונו בבחירות. בערוב ימיו של מנהיג הציבור הליטאי, הרב אלעזר מנחם מן שך, חשף סויסה בכתבת פרופיל את יורשו, האנונימי באותם הימים, הרב אהרן יהודה ליב שטינמן. כשפרץ הקרע הגדול והאלים בישיבת פוניבז' המיתולוגית, חשף את יסודות המחלוקת ואת הקרבות האלימים בין שני המחנות.
חשף מספר סיפורים מרכזיים, כגון השליח של השלטונות האיראניים שנפגש בחשאי עם הרב אליהו בקשי דורון הראשון לציון והעביר באמצעותו מסר מדיני. זמן קצר לפני כן, כשנשלח לקהיר בירת מצרים כדי לסקר את ביקורו של הרב הראשי לישראל הרב ישראל מאיר לאו בארמונו של חוסני מובראק בקהיר, גרם להתרגשות רבה כשחשף כי מובראק הבטיח להשיב לישראל את ספר התורה שלקחו עימם לשבי לוחמי מוצב המזח במלחמת יום הכיפורים.
לאחר תחקיר על רבנים שהורו לזוג חרדי, שלו תשעה ילדים, להתגרש, לאחר שהאשה נאנסה על ידי שלושה פועלים זרים כשיצאה מן המקווה ולאחר הכחשות מצד גורמים חרדים שהובילו בסופו של דבר להסרת תמיכתם של אנשי ידיעות אחרונות בו, הגיש במחאה את התפטרותו.
לקריאה נוספת

"הרב רצ", ידיעות אחרונות, 7 ימים (עמודים 15–17), מאת עמוס נבו. 7 ביולי 1989
"הרב משה סוויסה: מהפך פוליטי בבית שמש", מאת יעל פז-מלמד. סופשבוע, מעריב, עמודים 6–10
"משה רבנו", כל העיר, שלום ירושלמי, 18 בדצמבר 1987, עמודים 25–27.
"שמאלן לפי ההלכה", "כאן דרום", רבקה יניב, עמוד 39.
"חופש הבחירה, עיקר גדול ביהדות: ראיון עם הרב משה סויסה", לוטנברג אילן, על המשמר, חותם, 27 בספטמבר 1991, עמודים 6–8
"החבר'ה קוראים לו סוויס", עיתון ירושלים, מוסף, 1991.
Moshe Suissa-the CRM's Sepharadic rabbi", "The Nation"' by Pinhas Talmon' 11.11.1989
"בני זאבי תקף אותי – טוען הרב סוויסה", מעריב, בן כספית, 11 באוקטובר 1989
"המשגיח הצנוע", מעריב, מיכל קפרא, 17 באוגוסט 1990, עמוד 32.