stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צאינה וראינה
תוכן הספר

ב"צאינה וראינה" מלקט יעקב בן יצחק אשכנזי מדרשים ופירושים ממגוון רחב של מקורות וספרים, לעיתים קרובות מתוך פירוש רבנו בחיי בן אשר, ומשלב אותם במקרא בצורה אשר עוטה עליו גוון פיוטי וספרותי. הוא בחר בקפידה את המדרשים והפירושים שהכליל, וכך למשל הוא מדלג בעקביות על דברי הקבלה והפילוסופיה בפירושו של רבנו בחיי.
כראוי לספר המיועד לנשים, מחברו הדגיש את תפקידן של הנשים המקראיות. דבר זה אפשרו לו המדרשים שבעקבותיהם הלך, אשר הוסיפו לנשות התנ"ך עלילות שאינן בפשט המקרא. כותב י"ח בילצקי:
כשסיימה האישה לקרוא בעקדת יצחק, ידעה את כל המאורע מלפני ולפנים. ידעה את עולמו הפנימי של האב והמוּבל לעקֵדה. ידעה גם את כל האגדות על שרה, האֵם, אשר החוּמש אינו מְשַׁתְּפָהּ כלל במאורע. ידע המגיד היכן לסחוט את הדמעה והיכן להיעצר ולהביא את העקדה על גדלותה ועמקותה.
התקבלות הספר

מיד לאחר הדפסתו התקבל הספר בכל המרחב האשכנזי דובר היידיש, והוא הפך לאחד מהספרים הנפוצים בעולם היהודי עד השואה, שהכריתה את מרבית היישוב היהודי באירופה. החפץ חיים העיד שבדורות הקודמים קראו בספר "צאינה וראינה" בכל שבת, והוא הודפס בלמעלה מ-250 מהדורות, עד למאה ה-21.
רבים מפוסקי ההלכה התייחסו ל"צאינה וראינה" כאל ספר תיווך טוב ללימוד פרשיות השבוע; הטורי זהב, ובעקבותיו המשנה ברורה, כותבים כי מי שאינו מבין את פירוש רש"י יכול לקרוא את "צאינה וראינה" כ'תרגום', כחלק מהמצווה לקרוא שניים מקרא ואחד תרגום. נתון זה מלמד כי הספר היה מקובל בעולם היהודי לדורותיו, ואף נכנס לספרי הלכה במובן חיובי. שלום עליכם ברומן סטמפניו מתאר את השפעת הספר על האשה היהודיה ומתאר כיצד הספר מעורר את מצפונה של רוחל'ה.
החל משנות ה-20 של המאה ה-19 נעשו בספר שינויי נוסח רבים והולכים. חלק משינויי הנוסח שיקפו את לשון היידיש המזרחית, ואחרים שינויים מגמתיים. במהדורות וילנא יש השמטות שנעשו לפי דרישת הצנזור, אך גם שינויים והערות במגמה משכילית. במקביל עבר הספר גם עריכה לפי מגמת החסידות. בהמשך המאה ה-19 ובמהלך המאה ה-20 חלו הוספות השמטות ושינויים רבים במהדורותיו השונות של החיבור
החל מראשית המאה ה-19 זכה הספר לעיבודים מחודשים החורגים משמעותית מהמקור, לתרגומים לשפות אחרות ולעיתים אף נתנו מדפיסים את השם "צאנה וראינה" לספרים שתוכנם שונה לחלוטין. חלק מהמהדורות היו בעלות מגמה משכילית:
הרץ הומברג - הכין מהדורה של הספר בגרמנית תקנית, השמיט קטעים פנטסטיים מידי לטעמו ומוסיף פירושים רבים חדשים כדי ליצור נוסח משכילי מובהק. הספר לא הודפס לבסוף ונותר בכתב יד.
צאנה וראינה מאת משה מנדלסון - בשנת ה'תקפ"ב בבזל, הודפס תרגומו הגרמני של מנדלסון לתורה תחת הכותרת "צאנה וראינה", במקביל להדפסה הרגילה, כנראה כדי לנסות ולפנות לקהל עממי יותר.
דוד שוויצר - הדפיס בפירט בשנת תרכ"א (1861) תחת השם "צאנה וראינה" ספר ששומר על מבנהו של הספר המקורי אך תוכנו חדש ובעל מגמה משכילית.
עמנואל הכט - בניגוד לקודמים שכתבו גרמנית באותיות עבריות, ספרו של הכט שיצא לאור ב-1862 תחת הכותרת "צאינה וראינה", כתוב גרמנית באותיות לעז. מלבד ההתייחסות לפסוקי הפרשה ונושאיה לא נותר כמעט דבר מהחיבור המקורי. דומה לו חיבורו של ליבמן אדלר שיצא לאור בשיקגו ב-1887.
הצאינה וראינה המודרני - יצא בצרפתית בפריז ב-1846 על ידי אלכזנדר קרהאנז' בהמלצת הקונסיסטוריה. גם ספר זה שונה מאוד בתוכנו מהמקור, אך בניגוד לקודמיו מגמתו לחזק את הקשר ליהדות אצל מי שהתרחקו ממנה. חיבור זה תורגם לאיטלקית על ידי הרב בנימין ארטום בשנת 1863, תחת השם "ספר המשפחה".
יהודה הכהן קרויס - הוציא ב-1891 עיבוד של "צאינה וראינה" בו ביצע שינויים לשונים מקיפים, לצד עריכה שמרנית שקיצצה בסיפורים והוסיפה הלכות. עיבוד זה זכה להצלחה בהונגריה ולכמה מהדורות חוזרות.
התקבלות הספר > תרגומים

1905 - תרגום להונגרית מאת שמעון ביכלר, עם השמטות מעטות ותוספות רבות יותר.
1930 - תרגום לגרמנית מאת ברטה פפנהיים.
תשל"ד-תשל"ו - תרגום לעברית מאת הרב ש"א הרשקוביץ.
ראו גם

תחינות
תרגומי המקרא ליידיש
לקריאה נוספת

משה מנחם קוזק, צאינה וראינה, מהדורה עברית מבוארת, הוצאת "מכון המאור", ירושלים, ה'תשל"ה/ 1975. כולל מבוא מפורט על תולדות הספר ומקורותיו.
שמעון אהרן הרשקוביץ, ספר צאינה וראינה, הועתק מיידיש ללשון הקודש, בני ברק, תשל"ד.
הערות שוליים

↑  הניסוח מתבסס על הפסוק ”צְאֶנָה וּרְאֶינָה בְּנוֹת צִיּוֹן בַּמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה, בָּעֲטָרָה שֶׁעִטְּרָה לּוֹ אִמּוֹ בְּיוֹם חֲתֻנָּתוֹ, וּבְיוֹם שִׂמְחַת לִבּוֹ” (שיר השירים ג יא).
↑  חוה טורניאנסקי, "יין חדש בקנקן ישן", בתוך: ישן מפני חדש, מרכז זלמן שזר תשס"ט, עמ' 313-314.
↑  נוסח מהדורת ה'שפ"ב, הקדומה ביותר שבידינו. גם במהדורות מאוחרות יותר מופיעות התייחסויות לקהל יעד גברי, בניסוחים אחרים.
↑  טורי זהב, אורח חיים סימן רפ"ה ס"ק ב. קיצור שולחן ערוך, סימן ע"ב סעיף יא. משנה ברורה, סימן רפ"ה ס"ק ה.
↑  במכתב (כ"ג שבט תרצ"ג).
↑  תרגום: Morris Faierstein, Ze’enah U-Re’enah: A Critical Translation into English, de gruyter, 2017
↑  ט"ז על אורח חיים רפה – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  משנה ברורה על אורח חיים רפה – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  חוה טורניאנסקי, "יין חדש בקנקן ישן", בתוך: ישן מפני חדש, מרכז זלמן שזר תשס"ט, עמ' 340-341.
↑  חנא שמרוק, ספרות יידיש בפולין: מחקרים ועיונים היסטוריים, ירושלים תשמ"א, עמ' 163-164.
↑  הפירוט להלן על פי: חוה טורניאנסקי, "יין חדש בקנקן ישן", בתוך: ישן מפני חדש, מרכז זלמן שזר תשס"ט, עמ' 318-339.
↑  היו גם חיבורים שהושפעו מן המקור מבלי להשתמש בשמו, אפילו במסגרת ההתיישבות העובדת. ראה נטע שרם,עדכון חילוני־ציוני לצאינה וראינה: עיון בדרשותיו של דוד כהן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4666135-9  VIAF: 306134412   WorldCat (עם VIAF): 306134412 
צאינה וראינה, יוזפוב, תרל"א, 1871
רובן דיאש

רובן דוש סנטוש גאטו אלבש דיאש (בפורטוגזית: Rúben dos Santos Gato Alves Dias; נולד ב-14 במאי 1997) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הבלם במנצ'סטר סיטי ובנבחרת פורטוגל.
קריירת מועדונים

דיאש התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של אסטרלה אמדורה, וכעבור שנתיים עבר לבנפיקה ליסבון. ב-30 בספטמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בבנפיקה ליסבון ב'. ב-7 במרץ 2016. בעונת 2016/2017 השתתף עם קבוצת הנוער בליגת האלופות לנוער עמה הגיע לגמר המפעל.
ב-16 בספטמבר 2017 ערך דיאש את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת שלו נגד בואבישטה. ב-29 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 2-2 נגד ויטוריה סטובאל. בסיום העונה, נבחר לכדורגלן הצעיר של העונה בליגת העל הפורטוגזית, והאריך את חוזהו בבנפיקה עד 2023.
ב-29 בספטמבר 2020 חתם דיאש במנצ'סטר סיטי לשש שנים. כחלק מהעסקה סיטי שילמה כ-54 מיליון יורו והעבירה לבנפיקה את ניקולאס אוטמנדי. ב-27 בפברואר כבש שער בכורה בניצחון קבוצתו 1–2 על וסטהאם יונייטד. במנצ'סטר סיטי זכה להכרה כאחד משחקני ההגנה הטובים בעולם, כשהוא זוכה לשבחים על מנהיגותו, קריאת המשחק שלו וההגנה חסרת הפשרות אותה סיפק.
כבר בעונתו הראשונה במנצ'סטר סיטי ובפרמייר ליג זכה עם מנצ'סטר סיטי בתואר האליפות, הגיע לגמר ליגת האלופות, ואף זכה בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית כשהוא שחקן ההגנה הראשון שזוכה בתואר מזה 32 שנה.
קריירה בינלאומית

בצעירותו, דיאש שיחק נבחרת הצעירות של פורטוגל. ב-15 במרץ 2018 דיאש זומן לראשונה לסגל נבחרת פורטוגל לקראת המשחקים נגד פורטוגל והולנד, אך נקע את הקרסול ולא לחת חלק במשחקים.
ב-28 במאי 2018 דיאש ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 2-2 נגד תוניסיה. דיאש נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018. ב-17 בנובמבר 2020 כבש צמד שערים ראשונים במדי הנבחרת בניצחון נבחרתו 2–3 על נבחרת קרואטיה במסגרת ליגת האומות.
ב-19 ביוני 2021 הבקיע דיאס שער עצמי בהפסד של נבחרתו 2–4 לנבחרת גרמניה במסגרת שלב הבתים ביורו 2020.
נכלל בסגל נבחרת פורטוגל לטורניר מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת פורטוגל לטורניר יורו 2024.
תארים > קבוצתיים

ליגת העל הפורטוגלית: 2018/19
הסופר קאפ הפורטוגלי: 2019
גביע הליגה: 2020/21
אליפות אנגליה: 2020/21, 2021/22, 2022/23, 2023/24
הגביע האנגלי: 2022/23
ליגת האלופות: 2022/23
הסופר קאפ האירופי: 2023
גביע העולם למועדונים: 2023
ליגת האומות: 2019
תארים > אישיים

נבחרי אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19: 2016
הכדורגלן הצעיר של העונה בליגת העל הפורטוגזית: 2017/18
שחקן ההגנה המצטיין של החודש בליגה הפורטוגזית: מרץ 2018, אוקטובר/נובמבר 2019
נבחרת העונה בליגה הפורטוגזית: 2019/20
כדורגלן השנה בליגה האנגלית: 2020/21
שחקן העונה של מנצ'סטר סיטי: 2020/21
שחקן העונה בפרמייר ליג: 2020/21
שחקן ההגנה של אופ"א : 2021
נבחרת העונה של ליגת האלופות: 2020/21, 2022/23
חיים אישיים

דיאש היה בזוגיות עם כוכבת הפופ הפורטוגלית אפריל אייבי מ-2018 עד ספטמבר 2021.
חיים אלעזר וקס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1822 ה'תקפ"ב טרנוגרוד, פולין
 פטירה:  1889  (בגיל 67 בערך) א' בתמוז ה'תרמ"ט
 תקופת הפעילות:  ?–1889 
 חיבוריו:  שו"ת נפש חיה
 
הרב חיים אלעזר וקס (בכתיב יידי: וואקס, ה'תקפ"ב, 1822 – א' בתמוז ה'תרמ"ט, 1889) היה רב ופוסק מפורסם בפולין בסוף המאה ה-19, מחבר הספר "נפש חיה", התבלט במיוחד בתמיכתו ביישוב ארץ ישראל.
תולדות חייו

חיים אלעזר וקס נולד בעיירה טרנוגרוד שבפולין בשנת 1822 לרבי אברהם יהודה לֵיבּוּשׁ ולחיה טֹאבָּא. נקרא על שם דודו. נישא לבתו של רבי משה יוֹסֵף הלברשטאם, אחיו של ה"דברי חיים" מצאנז אותו החשיב כרבו. בגיל 18 התמנה לרב העיירה טרנוגרוד, תפקיד אותו מילא 20 שנה. בטרנוגרוד עמד בראש ישיבה אותה פתח ומימן מכספו.
ב-1860 עלה רבי מאיר אוירבך, רבה של קאליש לארץ ישראל ורבי חיים אלעזר נקרא למלא את מקומו. אשתו הראשונה מתה בשנת 1866 והוא נישא לבתו של רבי ישראל יהושע מקוטנא. בקאליש הסמוכה לגבול גרמניה ניהל מאבק נגד השפעות הרפורמה שבעקבותיו גם נאלץ לעזוב את העיר.[דרושה הבהרה] במשך ארבע שנים ישב בוורשה והיה שותף לניהול חיי הדת היהודיים, עד התמנותו לרב העיר פיוטרקוב. ב-1886 פרסם סדרת תקנות נגד המותרות והרדיפה אחרי האופנה. נפטר ב-1889.
את ספרו "נפש חיה" פרסם בהיותו רבה של קאליש. ב-1961 הדפיסו נכדיו בארץ ישראל ליקוט מכתביו שנמצאו אחרי השואה בשם "שם ושארית לנפש חיה". העניק מכתב הסכמה לרבי ישראל מאיר הכהן על ספרו משנה ברורה במהדורה הראשונה.
לרב וקס היה שְׁנֵי בָּנִים ושמונה בנות. אחת מהן, שרה, הייתה נשואה לרבי יוסף קאליש האדמו"ר מאמשינוב.
ארץ ישראל

כמו חותנו, היה רבי חיים אלעזר מסור ליישוב ארץ ישראל. הוא היה חסיד נלהב של רבי אליהו גוטמכר ועמד איתו בקשרי מכתבים. במכתבו המפורסם כותב הרב גוטמכר לבעל ה"נפש חיה": "ואצלי כבר ברור שאם יקיימו ישראל שיתחילו לעבוד אדמת הקודש בסך ק"ל משפחות שיהיה התחלת הגאולה גם כשלא יהיו ישראל ראויים לכך". בעקבות דברים אלו רכש בעל ה"נפש חיה" קרקעות בכפר חיטין שליד טבריה ונטע בהן פרדסי אתרוגים מסוג אתרוג בלאדי. כוונתו הייתה להעלות משפחות שיעבדו את האדמה ולספק אתרוגים שאין ספק בכשרותם.
ב-1867 הוכתר כנשיא "כולל פולין בארץ ישראל", תפקיד שאותו מילאו לפניו החידושי הרי"ם ורבי מאיר אוירבך, קודמו ברבנות קאליש. ב-1886 נסע יחד עם חותנו לארץ ישראל כדי לפקח על מטעי האתרוגים וכדי לדאוג למקומות דיור ועבודה עבור חברי "כולל ורשה" שעלו לארץ ישראל.
ספרו נפש חיה

שאלות ותשובות נפש חיה - בהקדמה לספר מספר רבי חיים אלעזר, על מסירותה הרבה של אמו. לדבריו, מסירות נפשה הגיע עד כדי כך שכאשר חלה בגיל ארבע שנים, והרופאים התייאשו מחייו, אמרה בתפילתה שהיא מוכנה לקבל על עצמה חצי מחליו כדי להציל את חיי בנה, ואכן כך היה. תוך שעות ספורות שבה אליו רוחו והחל להתאושש ובד בבד חלתה אמו. חדשים ארוכים פרפרה בין החיים והמוות, עד שהבריאה. עוד הוא מספר שהיא גם דחפה אותו ליטול על עצמו את עול הרבנות. בראשית דרכו ברבנות עמדה לימינו, רבה את ריבו ואף נלחמה באחד מתקיפי הקהל שמירר את חיי הרב הצעיר. כתוצאה מריב זה, חלתה והלכה לבית עולמה. לאחר פטירתה קיבל על עצמו רבי חיים אלעזר להקדיש את לימודו לאמו, וכאשר הוציא לאור את ספרו, קרא אותו על שמה: "נפש חיה".
צאצאיו

בתו ריבה, אשת שמחה שנור.
בתו אסתר, בזיווג ראשון אשת עוזיאל בלאס, ובזיווג שני אשת אברהם אריה לייבוש ברלינר.
בתו יוטא, אשת משה פריבס.
בתו גיטל, בזיווג ראשון אשת אליעזר בוימגולד. ובזיווג שני אשת נפתלי אונגר.
בתו ריקל, בזיווג ראשון אשת מנדל אוירבך. ובזיווג שני אשת מנדל בוימגרטן.
בנו משה, חתן הגביר ובעל הצדקה ר' יעקב אנגלמן.
בתו שרה, אשת ר' יוסף קאליש האדמו"ר מאמשינוב.
בתו יוכבד, אשת אריה אייבשיץ.
לקריאה נוספת

ישראל דוד בית הלוי, תולדות רבי חיים אלעזר וואקס, תל אביב תש"י
שם ושארית לנפש חיה, ירושלים תשכ"א
אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק א, בני ברק, תשמ"ו, עמ' רלב-רמה.
יצחק אלפסי, 90 שרים, מכון אל ההרים ירושלים תשנ"ז
איסר פרנקל, יחידי סגולה, עמוד
הערות שוליים

↑  בצלאל לנדוי, תקנות נגד המותרות
↑  כהן, ישראל מאיר, 1838-1933, משנה ברורה  ספר א, באתר היברובוקס
↑  נפש חיה, סימן ב'
↑  נפש חיה, סימן ב'
↑  הרב חיים אלעזר וקס, נפש חיה חלק א–ד, עמ' 2, באתר היברובוקס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305542005171  GND: 1067889345  ISNI: 0000 0003 8313 6634  LCCN: n88194659  NTA: 315245476  VIAF: 267984525   WorldCat (עם VIAF): 267984525
אשת מנוח

וַיִּקַּח מָנוֹחַ אֶת-גְּדִי הָעִזִּים, וְאֶת-הַמִּנְחָה, וַיַּעַל עַל-הַצּוּר, לַה; וּמַפְלִא לַעֲשׂוֹת, וּמָנוֹחַ וְאִשְׁתּוֹ רֹאִים.

— ספר שופטים, פרק י"ג, פסוק י"ט
מנוח ואשתו מעלים קורבן. ציור שיוחס בעבר לרמברנדט, שמן על קנבס ציור משנת 1641 מוצג במוזיאון הציירים הגדולים בדרזדן
אשת מנוח היא אמו של שמשון ואשתו של מנוח. מלאך ה' מתגלה בפניה ומודיע כי תלד ילד אשר "נְזִיר אֱלֹהִים יִהְיֶה". שלא כבסיפורי לידה אחרים בתנ"ך, ששמות הנשים נזכרים בהם, שמה של האישה לא נזכר. נאמר עליה רק שהיא "עֲקָרָה וְלֹא יָלָדָה".
סיפורה במקרא > ההתגלות הראשונה

וַיְהִי אִישׁ אֶחָד מִצָּרְעָה מִמִּשְׁפַּחַת הַדָּנִי וּשְׁמוֹ מָנוֹחַ, וְאִשְׁתּוֹ עֲקָרָה וְלֹא יָלָדָה. וַיֵּרָא מַלְאַךְ ה' אֶל הָאִשָּׁה, וַיֹּאמֶר אֵלֶיהָ: "הִנֵּה נָא אַתְּ עֲקָרָה וְלֹא יָלַדְתְּ, וְהָרִית וְיָלַדְתְּ בֵּן. וְעַתָּה הִשָּׁמְרִי נָא וְאַל תִּשְׁתִּי יַיִן וְשֵׁכָר, וְאַל תֹּאכְלִי כָּל טָמֵא. כִּי הִנָּךְ הָרָה וְיֹלַדְתְּ בֵּן, וּמוֹרָה לֹא יַעֲלֶה עַל רֹאשׁוֹ, כִּי נְזִיר אֱלֹהִים יִהְיֶה הַנַּעַר מִן הַבָּטֶן, וְהוּא יָחֵל לְהוֹשִׁיעַ אֶת יִשְׂרָאֵל מִיַּד פְּלִשְׁתִּים".

וַתָּבֹא הָאִשָּׁה וַתֹּאמֶר לְאִישָׁהּ לֵאמֹר: "אִישׁ הָאֱלֹהִים בָּא אֵלַי, וּמַרְאֵהוּ כְּמַרְאֵה מַלְאַךְ הָאֱלֹהִים, נוֹרָא מְאֹד, וְלֹא שְׁאִלְתִּיהוּ אֵי מִזֶּה הוּא וְאֶת שְׁמוֹ לֹא הִגִּיד לִי. וַיֹּאמֶר לִי: הִנָּךְ הָרָה וְיֹלַדְתְּ בֵּן, וְעַתָּה אַל תִּשְׁתִּי יַיִן וְשֵׁכָר וְאַל תֹּאכְלִי כָּל טֻמְאָה, כִּי נְזִיר אֱלֹהִים יִהְיֶה הַנַּעַר מִן הַבֶּטֶן עַד יוֹם מוֹתוֹ".
מלאך האלוהים מתגלה אל האישה. הוא אומר לה שהיא עקרה ובן ייוולד לה. גם המספר מקדים ומספר כי היא עקרה. מצד האם אין תגובה, לא על צורת ההתעברות ולא על יעודו של בנה. ההבטחה לבן טומנת בחובה ציווים, אזהרות ובשורה על עתידו של הרך הנולד. פסוק ד' הופך להיות תנאי: וְעַתָּה הִשָּׁמְרִי נָא וְאַל תִּשְׁתִּי יַיִן וְשֵׁכָר, וְאַל תֹּאכְלִי כָּל טָמֵא. האישה תלד אם תשמור על ציווי הנזירות.
האישה ממהרת לתאר לבעלה כיצד נראה איש האלוהים. היא מצטדקת באומרה שאת שמו לא שאלה ואת שמו לא מסר לה. האישה משמיטה בתחילה את הגילוי "אַתְּ עֲקָרָה... וְיָלַדְתְּ בֵּן" ומשלבת את פרשנותה לדברי המלאך. האישה מספרת את בשורת הלידה: "הִנָּךְ הָרָה" ולאחר מכן ממשיכה ומספרת לבעלה על עתידו של הנער אשר יהיה נזיר אלוהים. היא אינה מספרת לבעלה כי מורה, סכין, לא יעלה על ראשו, ומנגד מספרת על האיסורים החלים עליה.
גילוח שיער הוא אחד מהאיסורים החלים על הנזיר בחוקת הנזיר המופיעים בספר במדבר, ו', ה'. בניגוד לסיפור לידת שמואל בספר שמואל א', א', י"א, בו האיסור לא ניתן מה' או שליחו, אלא בא ביוזמת חנה אם שמואל, בסיפור זה האיסורים ניתנו מה' וחלו גם על אימו בזמן הריונה, מפני ששמשון הוקדש טרם לידתו.
האישה מחסירה את הפרט החשוב הקשור להיותו מושיע, אך מוסיפה "עַד יוֹם מוֹתוֹ".
סיפורה במקרא > ההתגלות השנייה

וַיֶּעְתַּר מָנוֹחַ אֶל ה' וַיֹּאמַר: "בִּי אֲדוֹנָי, אִישׁ הָאֱלֹהִים אֲשֶׁר שָׁלַחְתָּ, יָבוֹא נָא עוֹד אֵלֵינוּ וְיוֹרֵנוּ מַה נַּעֲשֶׂה לַנַּעַר הַיּוּלָּד". וַיִּשְׁמַע הָאֱלֹהִים בְּקוֹל מָנוֹחַ, וַיָּבֹא מַלְאַךְ הָאֱלֹהִים עוֹד אֶל הָאִשָּׁה, וְהִיא יוֹשֶׁבֶת בַּשָּׂדֶה וּמָנוֹחַ אִישָׁהּ אֵין עִמָּהּ. וַתְּמַהֵר הָאִשָּׁה וַתָּרָץ וַתַּגֵּד לְאִישָׁהּ, וַתֹּאמֶר אֵלָיו: "הִנֵּה נִרְאָה אֵלַי הָאִישׁ, אֲשֶׁר בָּא בַיּוֹם אֵלָי". וַיָּקָם וַיֵּלֶךְ מָנוֹחַ אַחֲרֵי אִשְׁתּוֹ, וַיָּבֹא אֶל הָאִישׁ וַיֹּאמֶר לוֹ: "הַאַתָּה הָאִישׁ אֲשֶׁר דִּבַּרְתָּ אֶל הָאִשָּׁה?", וַיֹּאמֶר: "אָנִי". וַיֹּאמֶר מָנוֹחַ: "עַתָּה יָבֹא דְבָרֶיךָ, מַה יִּהְיֶה מִשְׁפַּט הַנַּעַר וּמַעֲשֵׂהוּ". וַיֹּאמֶר מַלְאַךְ ה' אֶל מָנוֹחַ: "מִכֹּל אֲשֶׁר אָמַרְתִּי אֶל הָאִשָּׁה תִּשָּׁמֵר. מִכֹּל אֲשֶׁר יֵצֵא מִגֶּפֶן הַיַּיִן לֹא תֹאכַל, וְיַיִן וְשֵׁכָר אַל תֵּשְׁתְּ, וְכָל טֻמְאָה אַל תֹּאכַל; כֹּל אֲשֶׁר צִוִּיתִיהָ תִּשְׁמֹר".

וַיֹּאמֶר מָנוֹחַ אֶל מַלְאַךְ ה': "נַעְצְרָה נָּא אוֹתָךְ וְנַעֲשֶׂה לְפָנֶיךָ גְּדִי עִזִּים". וַיֹּאמֶר מַלְאַךְ ה' אֶל מָנוֹחַ: "אִם תַּעְצְרֵנִי לֹא אֹכַל בְּלַחְמֶךָ, וְאִם תַּעֲשֶׂה עֹלָה - לַה' תַּעֲלֶנָּה", כִּי לֹא יָדַע מָנוֹחַ כִּי מַלְאַךְ ה' הוּא. וַיֹּאמֶר מָנוֹחַ אֶל מַלְאַךְ ה': "מִי שְׁמֶךָ, כִּי יָבֹא דבריך (דְבָרְךָ) וְכִבַּדְנוּךָ". וַיֹּאמֶר לוֹ מַלְאַךְ ה': "לָמָּה זֶּה תִּשְׁאַל לִשְׁמִי, וְהוּא פֶלִאי". וַיִּקַּח מָנוֹחַ אֶת גְּדִי הָעִזִּים וְאֶת הַמִּנְחָה, וַיַּעַל עַל הַצּוּר לַה', וּמַפְלִא לַעֲשׂוֹת וּמָנוֹחַ וְאִשְׁתּוֹ רֹאִים. וַיְהִי בַעֲלוֹת הַלַּהַב מֵעַל הַמִּזְבֵּחַ הַשָּׁמַיְמָה, וַיַּעַל מַלְאַךְ ה' בְּלַהַב הַמִּזְבֵּחַ, וּמָנוֹחַ וְאִשְׁתּוֹ רֹאִים וַיִּפְּלוּ עַל פְּנֵיהֶם אָרְצָה. וְלֹא יָסַף עוֹד מַלְאַךְ ה' לְהֵרָאֹה אֶל מָנוֹחַ וְאֶל אִשְׁתּוֹ, אָז יָדַע מָנוֹחַ כִּי מַלְאַךְ ה' הוּא. וַיֹּאמֶר מָנוֹחַ אֶל אִשְׁתּוֹ: "מוֹת נָמוּת, כִּי אֱלֹהִים רָאִינוּ". וַתֹּאמֶר לוֹ אִשְׁתּוֹ: "לוּ חָפֵץ ה' לַהֲמִיתֵנוּ לֹא לָקַח מִיָּדֵנוּ עֹלָה וּמִנְחָה וְלֹא הֶרְאָנוּ אֶת כָּל אֵלֶּה, וְכָעֵת לֹא הִשְׁמִיעָנוּ כָּזֹאת". וַתֵּלֶד הָאִשָּׁה בֵּן וַתִּקְרָא אֶת שְׁמוֹ שִׁמְשׁוֹן, וַיִּגְדַּל הַנַּעַר וַיְבָרְכֵהוּ ה'.
מנוח מתפלל לה' ומבקש כי איש האלוהים יופיע שוב, אך איש האלוהים מתגלה שוב רק לאישה. האישה ממהרת לספר לבעלה ומשתמשת בצירוף "אֲשֶׁר בָּא בַיּוֹם אֵלָי". צמד המילים "בא אל" בתנ"ך משמש פעמים רבות לתיאור יחסים מיניים. איש האלוהים אינו משיב למנוח על שאלתו אלא חוזר על הדברים שאמר לאישה. הסצנה מסתיימת בפחדו של מנוח מכך שראו את איש האלוהים. תפקיד המרגיע את מי שנחרדו, לאחר שראו את פני האל, עובר מאלוהים אל האישה.
האישה אכן יולדת בן ונותנת לו את שמו, כנהוג בימים ההם (בדומה ללאה, רחל, חנה, שכנותיה של נעמי ועוד, שנותנות לבניהן את שמם).
זיהויה עם הצללפוני

בסיפורי לידה אחרים בתנ"ך שמות הנשים נזכרים, ואילו בסיפור זה נפקד שמה של האישה. ניתן לשער שכוונת הסופר המקראי היא להמעיט בחשיבות המשפחה ולתת ביטוי יתר לבשורה האלוהית שקדמה ללידת שמשון[דרוש מקור].
חז"ל זיהו את אשת מנוח עם "הַצְלֶלְפּוֹנִי" הנזכרת בדברי הימים א', ד', ג' בייחוסי משפחת כלב בן יפונה משבט יהודה: ”בְּנֵי יְהוּדָה פֶּרֶץ חֶצְרוֹן וְכַרְמִי וְחוּר וְשׁוֹבָל. וּרְאָיָה בֶן-שׁוֹבָל הֹלִיד אֶת-יַחַת וְיַחַת הֹלִיד אֶת-אֲחוּמַי וְאֶת-לָהַד אֵלֶּה מִשְׁפְּחוֹת הַצָּרְעָתִי. וְאֵלֶּה אֲבִי עֵיטָם יִזְרְעֶאל וְיִשְׁמָא וְיִדְבָּשׁ וְשֵׁם אֲחוֹתָם הַצְּלֶלְפּוֹנִי”. אחיה של הצללפוני היו יזרעאל, ישמא וידבש. היא הוזכרה בשמה עם שאר אחיה ככל הנראה משום חשיבותה. הרב חיים דב רבינוביץ (דעת סופרים) כותב: ”שלושת האחים פעלו למען מעמדו של השבט בין האנשים, ואחותם – בין הנשים.”
זיהויה עם הצללפוני > משמעות השם

במספר מדרשים מוסברת משמעות שמה של אשת מנוח:
"לפי שראתה במלאך – נקרא שמה הצללפוני: שהיא פונה [רואה] את המלאך, ואין צ'ל'ל' אלא מלאך. ומדוע נאמר "הצלל" בשתי אותיות ל' – ולא אמר 'הצל-הצלפוני', שהרי המלאך נקרא צל ולא צלל? אלא לפי ששתי פעמים נראה לה המלאך, אחת בעיר ואחת בשדה" (במדבר רבה י, ה)
"סדין עשתה ותמכור" זו הצללפוני, אמו של שמשון שהייתה דומה לאישה שאורגת וטווה בשוק, מפני שלא פרה ורבה. (גנזי שכטר א 761) כמו כן האזכור בָּטַח בָּהּ לֵב בַּעְלָהּ, וְשָׁלָל לֹא יֶחְסָר מרמז על צ'ל'ל' המלאך.
"הייתה טווה ומוכרת בשוק ומגדלת את בנה, ולא עוד אלא, הייתה יושבת ודורשת עד שהצלילה התורה" (מדרש אשת חיל בתמ"ד – ב, קמט)
בקרב החולקים על זיהוי חז"ל הוצעו הצעות שונות לתיקון הנוסח, ובייחוד הוצע לחלק את השם "הצללפוני" לשני שמות של זכרים: "יהללאל" ו"צפוני" ולזהות את "יהללאל" עם איש ששמו כך, הנזכר בדברי הימים א', ד', ט"ז – בלא ציון ייחוס. אולם באשר לסברות אלו הועלו ספקות. יש המפרשים "הצללפוני" כלשון הצל את פניי, כלומר, תן לצילך לכסות את פניי, פרוש עליי את חסותך. לפי זה, השם מביע את בקשת העלמה המופנית אל האל.
זיהויה עם הצללפוני > שימושים בזיהוי

על פי זיהוי זה, נקרא על שמה של אשת מנוח היישוב צלפון, אזור שבו נמצאים מספר מקומות ששמם קשור בשמשון, כגון בית שמש וצומת שמשון.
גם זאב ז'בוטינסקי, ברומן "שמשון", אימץ את השם הצללפוני כשמה של אמו של שמשון.
עקרותה

"ויאמר לי: "הנך הרה", אבל מה שאמר לה: "הנה את עקרה" לא גילתה לו, שלא רצתה לגלות קלקולה" (במדבר רבה י, ה). המונח 'קלקולה' מופיע פעמים רבות בתלמוד לעבירות שקשורות ביחסים שאינם כשרים כמו יחסי ניאוף ולכן מוסיף הדרשן כי "לא גילתה לו דבר עקרותה שלא רצתה לגלות דבר קילקולה".
לדעת יאירה אמית, מוטיב העקרות במקרא הוא רק אמצעי המועיד את התינוק הנולד שהולדתו באה בזכות האל ולכן המחבר המקראי ממעיט בהצגת האב.
הסיפור אצל יוסף בן מתתיהו

יוסף בן מתתיהו מוסיף בחיבורו "קדמוניות היהודים" עוד על יופייה. הוא מספר כי האישה הייתה מפורסמת ביופייה ועלתה בכך על כל הנשים. בן מתתיהו גם מתאר את מנוח כבעל קנאי "ללא מידה" ומייחס לו את החשד שהמפגש בין אשתו למלאך לא היה טהור. בקדמוניות היהודים, האישה היא זו שמבקשת את המפגש השני עם המלאך בגלל קנאת בעלה במלאך.
לקריאה נוספת

ג'ורג סברן, ויפגע במקום: הסיפור התיאופני במקרא, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2010, עמ' 25-2, 154-152, 175-172.
דויד גרוסמן, דבש אריות: סיפור שמשון, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2006.
דוד פישלוב, מחלפות שמשון: גלגולי דמותו של שמשון המקרא, תל אביב: זמורה ביתן, 2000.
זאב ז'בוטינסקי, שמשון, מרוסית ברוך קרופניק, תל אביב: ערי ז'בוטינסקי, 1950.
חוה שלום-גיא, אלה תולדות גדעון: מחזור סיפורים מקראי בראי מקבילותיו, תל אביב: רסלינג, 2013, עמ' 117-107.
יאיר זקוביץ, חיי שמשון, ירושלים: מאגנס, 1982, עמ' 85-19.
יאיר זקוביץ, על תפיסת הנס במקרא, תל אביב, משרד הביטחון, 1987, עמ' 59-50.
יעל לוין, "העקרות באגדה", תעודה יג (תשנ"ז), עמ' 79–134.
פנינה גלפז פלר, ויולד: יחסי הורים וילדים בסיפור ובחוק המקראי, ירושלים: כרמל, 2006, עמ' 223-220.
חסידא י', הצללפוני, אוצר אישי התנ"ך, הוצאת ראובן מס, ירושלים, תשנ"ט
הערות שוליים

↑  דמיון ניכר בפתיחת סיפור זה לכמה סיפורים מקבילים במקרא, ראו: ספר שמואל א', פרק א', ספר שמואל א', פרק ט', מגילת אסתר, פרק ב', פסוק ה'.
↑  למילה שדה היקרויות רבות במקרא ומשמעויות רבות במקרא. על תחום השדה או המדבר ראו: נחום אברהם, אנשי שוליים בתקופת המקרא, ירושלים, מוסד ביאליק, 2011, עמ' 50-47 ; וגם: חיים חיון, ותצא דינה, ירושלים: מאגנס, 2011, עמ' 25-26.
↑  בפסוק זה מהדהד הכתוב בספר מלכים ב', ד', ל' סיפור האישה השונמית. בשני המקומות האישה נושאת מסר חשוב השוו גם: יאיר זקוביץ, חיי שמשון, ירושלים: מאגנס, 1982, עמ' 49.
↑  על אנלוגיות של מלאכים נעלמים ראו: אלכסנדר רופא, מלאכים במקרא: האמונה במלאכים בישראל לאור מסורות מקראיות, ירושלים: מאגנס, 1979, עמ' 257-253.
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף צ"א, עמוד א'; וראו שם בחכמת שלמה למהרש"ל שמציין לדברי הימים.
↑  במדבר רבה, פרשה י', פסקה ה'
↑  אדרי י', נשים בתנ"ך ובאספקלריית חז"ל, הוצאת דני ספרים, קריית גת, 2002.
↑  קאסוטו מ' ד', הצללפוני, אנציקלופדיה מקראית, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, 1973.
↑  עירית אמינוף, שמשון הלך אחר עיניו: שמשון בראי התלמוד והמדרש, ירושלים: ראובן מס, 2010, עמ' 49.
↑  יאירה אמית, מקרא לישראל שופטים, ירושלים, מאגנס, 1999, עמ' 222.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר חמישי, פרק ח, סעיפים 276–281.
| תקופת השופטים |
| --- | --- | --- |
| שופטי ישראל | עתניאל בן קנז • אהוד בן גרא • שמגר בן ענת • דבורה הנביאה • גדעון בן יואש •  תולע בן פואה • יאיר הגלעדי • יפתח הגלעדי • אבצן מבית לחם • אילון הזבולוני • עבדון בן הלל • שמשון  • עלי הכהן • שמואל הנביא • יואל ואביה בני שמואל |  |
| דמויות בולטות נוספות | בני קיני • ברק בן אבינעם • יעל אשת חבר הקיני • אבימלך בן גדעון • יותם בן גדעון • פינחס בן אלעזר הכהן • אלקנה • חנה • פנינה • חפני ופינחס • אשת פינחס • מנוח • אשת מנוח • בת יפתח • משפחת אביעזר • יהונתן בן גרשום |  |
| דמויות במגילת רות | אלימלך • בעז • נעמי • רות • ערפה • מחלון וכליון |  |
| דמויות נוכריות בולטות | עגלון מלך מואב • יבין מלך חצור • סיסרא • דלילה • אם סיסרא • כושן רשעתים • זבח וצלמונע |  |
| אירועים | מלחמת סיסרא • שירת דבורה • פסל מיכה • פילגש בגבעה • מגילת רות |  |
| מקומות | גלגל • משכן שילה • נחלות שבטי ישראל • המצפה • מעברות הירדן • חרושת הגויים •  קריית יערים • אלון מעוננים • אלון מוצב • תומר דבורה • בית אל • מרוז |  |
| עמים | שבעת העממים • כנען • פריזי • יבוסי • אמורי • חיווים • חתים • גרגשי • ארמים • מואב • עמון • עמלק • פלשתים • מדין • בני קדם • הקיני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499241005171 
איור מתנ"ך מורגן (המאה ה-13), המציג את מנוח ואשתו העקרה מעלים קורבן
מטרה (תכלית)

מטרה או יעד היא מצב עתידי שבכוח שמתגמל (לרוב לחיוב, אך לעיתים גם לשלילה). מטרה היא משהו שרוצים בהשגתו, תכלית או כוונה.
פעולות מכוונות מטרה מיועדות להגשים יעד מועיל או מקדם כלשהו עבור הפרט, כמו שליחת היד אל עבר כוס מים כדי לשבור את הצמא.
על פי רוב, מצב בו הוגשמה המטרה מכונה הצלחה, בעוד שאי הגשמתה מכונה כישלון.
ישנן מטרות לטווח הקצר ומטרות לטווח הארוך.
תהליכים המיועדים להגשמת מטרות

ישנם מקרים בהם פעולה אקראית או אימפולסיבית תוביל להגשמת מטרה, אך על פי רוב ההסתברות לכך נמוכה יותר. לכן אנשים רבים מעדיפים שלא לפעול בדרכים אלו כאשר מדובר במטרה בעלת חשיבות רבה עבורם.
כדי להעלות את הסיכויים להגשמת המטרה ניתן לפעול במספר דרכים, לעשות שימוש בכלים מתאימים ולהפעיל מיומנויות קוגניטיביות שונות. בחירת המטרה הרצויה והדרך שבה ניתן לממשה מערב קבלת החלטות. שלב התכנון מיועד לגבש תוכנית פעולה ולהימנע משגיאות.
גיבוש ויישום תוכנית הפעולה מצריך פעמים רבות שימוש ביכולת פתרון בעיות וארגון.