stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלמה אבן גבירול
לקריאה נוספת

בקטלוג הספרייה הלאומית מאות פריטים של אבן גבירול. ספרי שירי חול ושירי קודש, פילוסופיה ופרשנות. אבן גבירול הוא אחד היוצרים העבריים האהודים והנפוצים ביותר.
להלן כותרי ספרים שנכתבו עליו ועל יצירתו:
חיים נחמן ביאליק, יהושע חנא רבניצקי, שירי שלמה בן יהודה אבן גבירול, מקובצים על פי ספרים וכתבי יד, סדורים, מוגהים ומבוארים על ידי ח.נ. ביאליק, י.ח. רבניצקי, (אוצר שירת ישראל בספרד, כרך א'-ז'), הוצאת דביר, תל אביב, (שנת הוצאה לא ידועה).(הספר בקטלוג ULI)
שניאור זק"ש, שירי השירים אשר לשלמה בן גבירול, שירי רשב"ג מוגהים ומבוארים, פריז 1868.
יעקב שלנגר, הפילוסופיה של שלמה אבן גבירול, הוצאת מאגנס, ירושלים, תש"ם.(הספר בקטלוג ULI)
נחמיה אלוני ודב ירדן (כינסו וערכו), קובץ שירי חול לרבי שלמה אבן גבירול, על פי כתבי יד מן הגניזה ומקורות אחרים, ירושלים: תשכ"ט-1969.
שרה גלוזמן, המשורר מסרגוסה סיפור חייו של המשורר שלמה בן יהודה אבן גבירול הוצאת ראובן מס ירושלים 1987(הספר בקטלוג ULI)
זאב ברויאר, שירת הקודש של ר' שלמה אבן גבירול – תוכן וצורה, הוצאת מאגנס, ירושלים, תשנ"ג,(הספר בקטלוג ULI)
דב ירדן, יי שעה לחשי ורחשי: פיוט חדש לר' שלמה אבן גבירול, ירושלים: תשכ"ט-1969.
דב ירדן, פשטים חדשים בשירי החול לרבי שלמה אבן גבירול, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשמ"א-1981.
דב ירדן (כינס וערך), קובץ שירי קודש לרבי שלמה אבן גבירול, על פי כתבי יד מן הגניזה ומקורות אחרים, ירושלים: תשכ"ט-1969.
דב ירדן, מליצתי בדאגתי הדופה, לרבי שלמה אבן גבירול, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ו-1976.
ישראל לוין (עורך), שלמה אבן גבירול: שירים (סדרת שירת תור הזהב), ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2007.(הספר בקטלוג ULI)
ישראל לוין, כתר מלכות לרבי שלמה אבן גבירול, כולל מהדורה ביקורתית של כתר מלכות עם הקדמה, פירוש וחילופי נוסח, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2005.(הספר בקטלוג ULI)
ישראל לוין, הסוד והיסוד: מגמות של מסתורין בשירתו של שלמה אבן גבירול, לוד, מכון הברמן למחקרי ספרות, תשמ'ו 1986.(הספר בקטלוג ULI)
שניאור זק"ש, רבי שלמה אבן גבירול וקצת בני דורו, פריז תרכ"ו (1866).(הספר בקטלוג ULI)
שניאור זק"ש, חידות ר' שלמה בן גבירול ופתרוניהן, "אוצר הספרות" פריז 1892
י. נ. שמחוני, רבי שלמה בן גבירול, בתוך "התקופה", ספר עשירי, ורשה: שטיבל תרפ"א (1921)
דוד כהנא, חיי שלמה בן גבירול, בתוך "השילוח" 2, אוקטובר 1896; "השילוח" 1, דצמבר 1896.
קלמן שולמן, רבי שמואל הנגיד ור' שלמה אבן גבירול, בתוך "ספר תולדות חכמי ישראל", חלק ראשון, וילנה תרל"ט.
אליעזר שביד, הפילוסופים הגדולים שלנו – הפילוסופיה היהודית בימי הביניים(הספר בקטלוג ULI), ר' שלמה אבן גבירול, הוצאת ידיעות ספרים, תל אביב, 2007, עמ' 80–99
מנחם לורברבוים, נוצחנו בנעימותו: תורת האלוהות כפואטיקה ביצירה היהודית האנדלוסית, מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשע"א(הספר בקטלוג ULI)
עזרא פליישר, "גלגוליו המופלאים של שיר ידידות לשלמה אבן גבירול", מחקרי ירושלים בספרות עברית ג, תשמ"ג (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
א. מור, שלמה אבן גבירול: האיש ושירתו, תל אביב 1950
חיים ברודי, חיים שירמן וישראל בן-דוד, שירי החול, של ר' שלמה אבן גבירול, מכון שוקן למחקר היהדות שליד בית המדרש לרבנים באמריקה, ירושלים תשל"ה-1974
אליעזר דודוביץ': 'מקור חיים' והמסורת הפילוסופית היהודית: משנתו הפילוסופית של ר' שלמה אבן גבירול לאור הגותם של ר' סעדיה גאון ור' יצחק הישראלי - בחינה השוואתית, עבודת דוקטורט, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר-שבע 2019.
הערות שוליים

↑  קיימות מספר גרסאות בנוגע לשנות חייו, בספרייה הווירטואלית של מטח מופיע הערך שלמה אבן גבירול מהאנציקלופדיה לפילוסופיה מערבית ושם כתוב: "נולד במלגה סביב 2–1020 ומת ב-8–1057 או לפי עדות יחידה ב-70-1069." לעומת זאת בספר תחכמוני מהמאה השתים עשרה כתוב: "ובסוף ימי הנגיד נולד ר' שלמה הקטן אשר הניף בשמי השיר ולא בא עוד כבושם ההוא... ובן תשע ועשרים נרו כבה / ועד השלושים לא בא". בקיצור ספר זכר צדיק לרב יוסף אבן צדיק מופיע שמת בשנת ד'תת"ל.
1 2 3 4  שרה כץ, מסע בספרד בעקבות אבן גבירול, באתר הפיוט והתפילה.
↑  לא ברור לחלוטין אם הוא התכוון לכתוב את פיוטים אלו להיאמר דווקא בשבתות אלו, או אפילו אם כתבם במקור כפיוטי אהבה.  בכל מקרה כך נתקבל במנהג אשכנז המזרחי.
↑  חיים נחמן ביאליק, "לכנוסה של שירת ספרד" בפרויקט בן-יהודה
↑  ‏מקור חיים‏ (Q115759214)
↑  יוסף קסטיין, תולדות האומה הישראלית - ב', תל אביב: דביר, 1938 (מגרמנית: 1931), עמ' 291
↑  שרה כ"ץ, "אבן גבירול כבעליו של ספר 'מבחר הפנינים'", מתוך: פיתוחים פתוחים ואטורים - עיוני מחקר ביצירת שלמה אבן גבירול; וכן 'על מחברו של ספר 'מבחר הפנינים', סיני קג עמ' קפ - קפב ; וראו גם: יהודה רצהבי, 'מקורותיו הערביים של 'מבחר הפנינים', סיני, קב, עמ' צז-קס.
↑  Symphony of Meditations באתר של קרניס
↑  יוסף שלמה דלמדיגו, מצרף לחכמה, באתר היברובוקס
↑  ש"י עגנון, "עידו ועינם", בכרך עד הנה, הוצאת שוקן, תשכ"ט, עמ' שמ"ח
↑  כתר מלכות, באתר של פסטיבל עכו
↑   בריאה מאת יוספה אבן-שושן ראיון בחוצה ישראל 2001, סרטון בערוץ "yosefa evenshoshan", באתר יוטיוב (אורך: 09:56)
↑  מבוא והקדמה מתוך הספר "שלמה אבן גבירול: שירים" באתר טקסט, פברואר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299258505171  PLWABN: 9810546344105606  BIBSYS: 97051564  BNC: 000068053  BNE: XX883111  BnF: cb12017625b (data)  CANTIC: a10043986  CiNii: DA09530670  GND: 118688987  ICCU: CFIV099321  ISNI: 0000 0001 1886 9423  LCCN: n80001062  MusicBrainz: f78f9146-6f1b-4c85-a788-5545ab6a34df  NKC: jx20060407002  NLA: 61544545  NSK: 000513859  NTA: 070790434  RERO: 02-A000084589  SELIBR: 191230  SNAC: w6z31xwr  SUDOC: 028314905  TDVİA: ibn-cebirol  Trove: 1844487  VcBA: 495/21042  VIAF: 100186412   WorldCat (עם VIAF): 100186412
משה רביב (צלם)

| --- | --- |

 לידה:  5 בדצמבר 1904 לביידז'ייב, בלארוס 
 פטירה:  20 בינואר 1995 (בגיל 90) צפת, ישראל 
 שם לידה:  מוזס וורוביצ'יק 
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  באוהאוס (1928)  École nationale supérieure Louis-Lumière (1929) 
 תחום יצירה:  ציור, צילום
 זרם באמנות:  פוטומונטז'
 יצירות ידועות:  PARIS, ci contre
 www.moiver.com
 
שלט הנצחה בקריית האמנים צפת
משה רביב וורוביצ'יק (בצרפתית: Moï Ver או Moï Wer;‏ 5 בדצמבר 1904 – 20 בינואר 1995) היה צייר וצלם בולט בתחום הפוטומונטז'. מראשוני קריית האמנים צפת.
ביוגרפיה

נולד בשם מוזס וורוביצ'יק בעיירה לביידז'ייב באימפריה הרוסית (אז בגוברניית וילנה, כיום בבלארוס) כבן הבכור לשלמה ושפרה וורוביצ'יק, במשפחה בת ארבעה ילדים. האב היה סוחר עץ. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה העברית הראשונה בגולה בווילנה. המשיך את לימודיו באוניברסיטת וילנה במחלקה לאמנויות ואדריכלות. 
בשנת 1928 נתקבל ל"באוהאוס" בדסאו, גרמניה, שם השתלם אצל פול קלה, וסילי קנדינסקי, ויוזף אלברס. בשנת 1930 המשיך להשתלם בפריז בבית הספר לצילום (Ecole de Photo Ciné) - בעיקר בתחום הצילום. ספר הצילום הראשון שלו, "רחוב היהודים בווילנה" יצא לאור ב-1931, ותמונות ממנו מוצגות בבית וילנה בתל אביב ובבתי כנסת בווילנה.
רביב פרסם את ספרו "פאריס" שהכיל צילומים נדירים ופוטומונטז'ים, תחת השם Moi Ver (מוי=מוזס ור=וורוביצ'יק בשמו הצרפתי). הספר הופץ ב-1,000 עותקים. רביב החל בהכנת ספר צילום נוסף באותה שנה ה-"Ci-contre", אולם עקב עלית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוא לא הצליח למצוא מו"ל ליצירתו ופרסם את ספרו בהוצאה עצמית.
ב-1932 נשלח רביב על ידי שבועון הצילום הצרפתי "וו" (Vu) לערוך כתבת סיקור מיוחדת בארץ ישראל והסתובב בארץ ישראל תוך שהוא מתעד את הפוגרום ביפו ועוד אירועים חשובים מההיסטוריה של ארץ ישראל.
בשנת 1934 עלה רביב לארץ ישראל. לאחר עלייתו עבד כצלם ועיצב כרזות, פרסומות ואף סמלי ערים. בשנת 1934, לדוגמה, עיצב את התצוגה של "בניין ההסתדרות" ביריד המזרח. עיטר ספרים מהוצאות רבות, עיצב ואייר עבור עיתונים רבים, ואף פרסם ספרים רבים הכוללים איורים מפרי ידו, ביניהם "שבחי האר"י" ספר חשוב ונחשק עד היום. בשנת 1939 הציג תערוכת יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ - הגלריה הראשונה בתל אביב.
רביב הצטרף לקריית האמנים צפת ב-1953, שם קבע את משכנו ושם הקים מאוחר יותר גלריה. לאחר שהתיישב בצפת הוא התמקד בציור וצייר בעיקר משמעויות של כתבים מכתבי הקודש ואת העולם החסידי.
משה רביב נפטר בשנת 1995 בצפת. הוא הותיר אחריו שלושה ילדים ונכדים.
בשנת 2004, לכבוד יום הולדתו ה-100 של רביב, הוצגו בתערוכה במוזיאון לאמנות מודרנית במינכן der Moderne) Pinakothek) התמונות מספרו Ci-contre. הספר יצא לאור במהדורה מחודשת, בת 1,000 עותקים.
הערכת פועלו

בחייו ובשנים שאחרי מותו לא זכה רבות להצגת דמותו כדמות מפתח בעולם האומנות המודרנית ומעמודי התווך של הכרת הצילום כאומנות, אך בשנים האחרונות חוזרות ועולות יצירות שיצר ומקבלות את מקומן בחומות התהילה של עולם האומנות המודרנית. רביב פעל בעיקר באמצעות תחום הפוטומונטז', תת-תחום בעולם הצילום, בו השתמש רבות בספריו שהופצו בפריז וברחבי אירופה וכיום משמשים כספרי יסוד בתולדות הצילום.
ספריו

רחוב היהודים בווילנה, 65 תמונות מאת מ. ורובּיציק, בהקדמת ז. שניאור. הוצאת אוריל פיסלי (Orell-Füssli-Verlag), ציריך-לייפציג, 1931
פאריס, מבוא מאת פרנאן לז'ה, הוצאת ז'אן וולטר, 1931
Ci-contre, 110 photos de Moï Wer, Moshé Raviv-Vorobeichic, Ann u. Jürgen Wilde, Zülpich-Mülheim, 2004, ISBN 3-00-014809-4
תערוכות

1928: תערוכת יחיד - יונג ווילנע
1933: גלריה לאמנות בת זמננו, פאריס
1939: גלריה לאמנות כ"ץ, תל אביב
1954: בית ציוני אמריקה, תל אביב
1957: בית הסופר, תל אביב
1964 ו-1968: גלריה על שם צ'מרינסקי, תל אביב
1969: תערוכת צילומים במוזיאון ישראל
1970: משכן לאמנות, עין חרוד
2025: מוזיאון תל-אביב
תמונות

PARIS Photography book
נשים יפות
הערות שוליים

↑   נעמה ריבה, האמן מוי ור שלח שוב ושוב מכתבי פנייה למוזיאון תל אביב, ונענה בשלילה, באתר הארץ, 21 בינואר 2025
↑  ראו: Levant Fair, Histadrut Pavilion - 1934
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 277450  NLI: 987007600040205171  PLWABN: 9810586961805606  BnF: cb15782575g (data)  CiNii: DA17325167  GND: 126788006  ISNI: 0000 0001 0867 7196  LCCN: no2005020802  NTA: 132896982  PIC: 337926  RKD: 329279  SUDOC: 082622434  ULAN: 500477557  VIAF: 7718461   WorldCat (עם VIAF): 7718461
תפילת יום שישי הטוב למען היהודים

אקלסיה וסינגוגה (אנ')הכנסייה ובית הכנסת), 2016, אוניבריסת סנט ג'וזף (אנ') פילדלפיה.
תפילת יום שישי הטוב למען היהודים היא תפילה שנתית בחלק מהליטורגיות הנוצריות. זוהי אחת מכמה תפילות-בקשות, הידועות בכנסייה הקתולית בשם "ההשתדלויות החגיגיות" (Solemn Intercessions) ובכנסייה האפיסקופלית (ארצות הברית) בשם "האוספים החגיגיים" (Solemn Collects), הנאמרות בטקס יום שישי הטוב, למען סוגים ומעמדות שונים של אנשים: עבור הכנסייה, האפיפיור, בישופים, כמרים ושמשים, עבור המאמינים, לומדי הנצרות, נוצרים אחרים, עבור היהודים, עבור אחרים שאינם מאמינים במשיח, או אינם מאמינים באלוהים, עבור המשמשים בתפקידים ציבוריים ועבור בעלי מוגבלויות.
נתפלל גם בעד היהודים שאינם מאמינים (נוסח 1924)

Orémus et pro pérfidis Judǽis ... Nouveau Paroissien Romain,
תפילות אלה כלולות כבר ב ספר הסקרמנטרי הגלאסיאני (אנ') מהמאה השמינית.
משמעות

"יום שישי הטוב" (Good Friday) הוא היום שבו נוצרים מציינים את צליבתו של ישו, והוא חל ביום שישי שלפני חג הפסחא.
התפילה עבור היהודים היא נושא רגיש בהיסטוריה הנוצרית, שכן במשך מאות שנים היא כללה ניסוחים בעייתיים שהתייחסו ל"עיוורון" היהודים או ל"קשיות עורפם" בסירובם להכיר בישו כמשיח. במאה ה-20, במיוחד לאחר השואה ומועצת הוותיקן השנייה (1962-1965), עברה תפילה זו רפורמות משמעותיות בכנסייה הקתולית ובכנסיות אחרות, כדי להסיר תוכן אנטי-יהודי.
רקע

הנוצרים הראשונים, בדרשותיהם המיסיונריות, פנו ליהודים בארץ ישראל וקראו להם לחזור בתשובה, כדברי פטרוס: ”... שׁוּבוּ מִדַּרְכֵיכֶם וְהִטָּבְלוּ כָּל־אִישׁ מִכֶּם לְשֵׁם יֵשׁוּעַ הַמָּשִׁיחַ לִסְלִיחַת חֲטָאֵיכֶם וְקִבַּלְתֶּם אֶת־מַתְּנַת רוּחַ הַקֹּדֶשׁ.” (הברית החדשה, מעשי השליחים, ב', 38), אך אין בברית החדשה עדות לתפילה מיוחדת עבורם.
לאחר הפרדת נצרות מן היהדות, בסביבות שנת 100 לספירה, חלק מאבות הכנסייה כגון ג'סטין, ספרו מדי פעם יהודים בין האויבים שעבורם נוצרים נרדפים צריכים להתפלל על פי מצוות אהבת האיבה של ישוע (מתי ה':45) ובקשתו שלו לסליחה על הצלב (לוקס כ"ג:34). זאת בעקבות הדוגמה של ירמיהו, שקרא ליהודים הגולים בבבל להתפלל למען טובת העיר. (ירמיהו כ"ט:7)
על אף שהנצרות הפכה לדת המדינה הרומית (משנת 380 לספירה), הפעולות המיסיונריות הנוצריות בקרב יהודים זכו להצלחה מועטה ביותר. רק תאולוגים מעטים כמו הירונימוס וליאו הראשון (בסביבות שנת 400) כללו את היהודים ככופרים בתפילותיהם.
במאה ה-6 נכללה תפילה מיוחדת ליהודים בתוך המיסה היומית בספרד ואילו בליטורגיה הרומית, נכללו תפילות עבור יהודים, כופרים ועובדי אלילים רק ביום שישי הטוב והן כללו כריעת ברך (Genuflection).
במאה ה-9 הושמטה הכריעה שהייתה נהוגה בתפילה בבקשה למען היהודים והבישוף אמלריוס (Amalarius, 850-755) נימק זאת:
”בכל התפילות אנו כורעים ברך... פרט לתפילתנו 'בעד היהודים חסרי האמונה' (pro perfidis Judaeis). שהרי הם כרעו ברך לפני המשיח, אך הפכו מנהג טוב להיפוכו, כי עשו זאת מתוך לעג.”
באירופה של ימי הביניים, יום שישי הטוב ושבוע הפסחא היו היהודים נתונים למתקפות מצד הגויים. קיימת מחלוקת האם המתקפות נגרמו עקב נוסח התפילות ביום שישי הטוב.
בשנת 1926 ביקשה אגודת הכמרים ידידי ישראל (אנ') (ארגון קתולי שנוסד במטרה לעודד גישה חיובית כלפי היהודים ולהתפלל להמרתם לנצרות), להסיר מהליטורגיה את הביטוי "היהודים הבוגדניים" (בלטינית: pérfidis Judǽis). האפיפיור פיוס האחד-עשר, לפי הדיווחים, תמך בשינוי וביקש מוועדת הטקסים לבדוק את הנושא. הקרדינל אלפרדו שוסטר (אנ'), שהיה בין חברי "ידידי ישראל", מונה לפקח על עניין זה.
עם זאת, הקוריה הרומאית שללה את השינויים. הקרדינל רפאל מרי דל וואל (אנ')ראש ה"קונגרגציה הקדושה של המשרד הקדוש" (Sacred Congregation of the Holy Office), כתב: "הלוואי ש'ידידי ישראל' אלה לא יפלו למלכודת שטמנו להם היהודים עצמם, אשר חודרים לכל פינות החברה המודרנית ושואפים בכל דרך למזער את זיכרון ההיסטוריה שלהם ולנצל את רצונם הטוב של הנוצרים." בהמשך, המשרד הקדוש (Holy Office) פירק את האגודה ב-1928.
רקע > שינויים על ידי פיוס השנים-עשר

לאחר מלחמת העולם השנייה, ישראל אנטון צולי, הרב הראשי לשעבר של רומא שהמיר את דתו לקתוליות, ביקש מהאפיפיור פיוס השנים-עשר להסיר את התואר perfidis מהתפילה למען היהודים. פיוס הגיב בהצהרה פומבית כי המילה הלטינית perfidus משמעה "חסר אמונה" ולא "בוגדני", או "ערמומי". מאוחר יותר, האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה הפך שינוי זה לרשמי.
הנוסח עד שנת 1955:
”נתפלל גם בעד היהודים שאינם מאמינים:
שיסיר האל הכול יכול את הלוט מעל לבבם, למען יכירו אף הם כי ישוע המשיח הוא אדוננו.
אלוהים הכול יכול והנצחי, שאינך מונע את רחמיך אף מאלו שאינם מאמינים, שמע נא את תפילותינו, אשר אנו מגישים בעבור עיוורון העם הזה, למען יכירו באור אמתך, שהוא המשיח, וייוושעו מן החשכה. בידי אותו ישוע המשיח, אדוננו, החי ושולט עמך באחדות רוח הקודש, אלוהים לעולמי עולמים.
אמן.”
במהלך התפילה, המתפללים לא כרעו ברך, כפי שעושים בכל התפילות האחרות, בטקס יום שישי הטוב. הרציונל הוא עניין של מחלוקת. הליטורג הבנדיקטיני דום פרוספר גראנגר, כתב: "הכנסייה אינה מהססת להעלות תפילה בעד צאצאיהם של מוציאי ישוע להורג; אך בה בעת היא נמנעת מכריעה, משום שסימן ההערצה הזה שימש בידי היהודים כעלבון כלפי אדוננו במהלך ייסוריו".
מנגד היו שכתבו על היסוד האנטישמי שבהימנעות מכְּריעה.
כחלק מהתיקון הגדול של ליטורגיית השבוע הקדוש בשנת 1955, האפיפיור פיוס ה-12 הנהיג את הכריעה בתפילה, בנוסח זה:
”נתפלל גם בעד היהודים שאינם מאמינים:
שיסיר האל הכול יכול את הלוט מעל לבבם, למען יכירו אף הם כי ישוע המשיח הוא אדוננו.”
[הפסקה לתפילה בדומייה, כריעה. קימה.]
”אלוהים הכול יכול והנצחי, שאינך מונע את רחמיך אף מאלו שאינם מאמינים, שמע נא את תפילותינו, אשר אנו מגישים בעבור עיוורון העם הזה, למען יכירו באור אמתך, שהוא המשיח, וייוושעו מן החשכה.
בידי אותו אדוננו, ישוע המשיח, החי ושולט עמך באחדות רוח הקודש, אלוהים לעולמי עולמים. אמן.”
נוסח התפילה החדשה:
”נתפלל גם בעד היהודים:
שיאיר ה' אלוהינו את לבבם, למען יכירו כי ישוע המשיח הוא מושיע כל בני האדם.”
[כריעה. קימה.]
”אלוהים הכול יכול והנצחי, החפץ בישועת כל בני האדם ובהגעתם להכרת האמת, בטובך הענק נא, שכאשר תיכנס מלוא הגויים אל כנסייתך, ייוושע כל ישראל.
בידי המשיח אדוננו. אמן.”
רקע > נוסח התפילה 2011

כחלק מעבודת התרגום של הוועדה הבין-לאומית לאנגלית בליטורגיה (אנ') נוסח התפילה משנת 1970 תורגם מחדש באופן הבא:
”נתפלל גם בעד העם היהודי, אשר אליו דיבר אלוהינו בראשונה, למען ייתן להם להתקדם באהבת שמו ובנאמנות לבריתו.”
תפילה בדומייה. לאחר מכן אומר כוהן הדת:
”אלוהים הכול יכול והנצחי, אשר נתת את הבטחותיך לאברהם ולזרעו, חוס נא ושמע בחסד את תפילות כנסת מאמיניך, למען יזכה עמך הראשון לגאולה שלמה.
בידי המשיח אדוננו. אמן.”
מאז 2011, גרסה זו של התפילה היא הגרסה האנגלית היחידה המורשית לשימוש בצורה הרגילה של הטקס הרומי.
כנסיות מזרחיות

בשנת 2007, קבוצה של שנים עשר כמרים מזרחיים אורתודוקסים המייצגים חמש כנסיות לאומיות שונות, חלקם בניגוד גלוי להנחיות מהנהגת הכנסייה שלהם, פרסמו הצהרה בת עשרה עמודים הקוראת להסיר את כל הקטעים הליטורגיים שנחשבים אנטישמיים.
הכנסייה האנגליקנית

נוסח התפילה בספר התפילה הכנסייה האנגליקנית, משנת 1662:
”אלוהים הרחום, אשר בראת את כל בני האדם ואינך שונא דבר ממה שבראת, ואינך חפץ במות החוטא, כי אם בשובו ובחיותו; רחם נא על כל היהודים, הישמעאלים, הכופרים והמורדים באמונתך, והסר מליבם כל בורות, קשי-לב ובוז לדברך. אספם נא, אדון ברוך, אֶל צֹאנך, למען ייוושעו עם שארית ישראל האמיתיים, ויהיו לעדר אחד תחת רועה אחד, ישוע המשיח אדוננו, החי ושולט עמך ועם רוח הקודש, אל אחד לעולמי עולמים. אמן”.
ב-1928 תוקן ספר התפילה של הכנסייה האפיסקופלית בארצות הברית של אמריקה ובמקום פירוט עמים הכופרים, נכתב "כל מי שמכיר אותך שלא כפי שאתה מתגלה בבשורת בנך".
מהדורת 1979 מכילה את נוסח התפילה הזה:
”רחם נא על כל אשר אינם מכירים אותך כדרך שנתגלית בבנך, ישוע המשיח; תן שתבושר בשורתך בחסד ובעוז, לכל אשר לא שמעו אותה; הפנה את לבבם של המתנגדים לה, והשב אל צאנך את הנידחים מדרך הישר, למען יהיה עדר אחד תחת רועה אחד, ישוע המשיח אדוננו.”
הערות שוליים

↑  {{{מחבר}}}, The Solemn Intercessions, [FRIDAY OF HOLY WEEK [GOOD FRIDAY
↑  Wilson, Henry Austin (1894). "Liber sacramentorum Romanae Ecclesiae".
↑  "This Europe: Letters reveal Auschwitz victim's plea to Pope Pius XI". The Independent (באנגלית). נבדק ב-2025-03-04.
↑  Pope: Jews not to blame for Jesus’s death, www.thetimes.com, ‏2011-03-02 (באנגלית)
↑  Priests: Remove anti-Semitic liturgy - The Jerusalem Post, web.archive.org, ‏2020-06-30
↑  Commentary on the American Prayer Book, HarperCollins, 1995, עמ' 236, ISBN 978-0-06-063554-1
↑  "The Book of Common Prayer: Collects, Epistles, & Gospels". justus.anglican.org. ארכיון מ-2020-08-10. נבדק ב-2020-06-30.
יומנו של רופא

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  מחזה של קורט גץ
 בימוי:  ג'וזף ל. מנקייביץ'
 הופק בידי:  דריל זאנוק
 תסריט:  ג'וזף ל. מנקייביץ'
 עריכה:  ברברה מקלין
 שחקנים ראשיים:  קרי גרנט ג'ין קריין
 מוזיקה:  אלפרד ניומן (מנהל מוזיקלי)
 צילום:  מילטון קרסנר
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  29 באוגוסט 1951
 משך הקרנה:  110 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט דרמה 
 הכנסות:  2,100,000‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
יומנו של רופא (באנגלית: People Will Talk) הוא סרט קולנוע אמריקאי בשחור-לבן משנת 1951, בבימויו של ג'וזף ל. מנקייביץ', עם קרי גרנט וג'ין קריין בתפקידים הראשיים.
התסריט שנכתב על ידי מנקייביץ', היה מועמד לפרס גילדת הכותבים של אמריקה. הוא מבוסס על המחזה "Frauenarzt Dr. med. Hiob Prätorius" של הסופר השווייצרי קורט גץ (אנ') משנת 1934. לפי המחזה הזה הופקו גם שני סרטים בגרמנית, ב-1950 וב-1965.
פסקול הסרט כולל שתי יצירות קלאסיות - "פתיחה אקדמית חגיגית" של יוהנס ברהמס ו-Prize Song של ריכרד וגנר.
תקציר העלילה

נח פרטוריוס (קרי גרנט) הוא רופא נשים ומרצה לאנטומיה בפקולטה לרפואה. הוא מרצה לתלמידיו על האנושיות בטיפול בחולים והם מעריצים אותו. פרופ' אלוול (יום קרונין) מקנא בו ופותח בחקירה על עברו. הוא שוכר בלש פרטי וחוקר את עוזרת הבית שלו בעבר (מרגרט המילטון) על מנהגיו של פרטוריוס ובעיקר על בן לווייתו המוזר והמסתורי מר שנדרסון (פינלי קורי).
פרטוריוס גם חובב מוזיקה קלאסית ומנצח על תזמורת האוניברסיטה שמתוכה הוא מיודד באופן אישי עם הפרופסור לפיזיקה ליונל ברקר (ולטר סלזק), נגן הקונטרבס.
בעת הרצאה באנטומיה מתעלפת אחת הנוכחות. פרטוריוס מטפל בה ומפנה אותה למרפאתו. היא אומרת לו ששמה הוא דברה היגינס (ג'ין קריין) והוא מגלה לה שהיא בהריון. דברה מגלה לו שאבי הוולד גויס לשירות מילואים ונהרג וכעת אינה יודעת מה לעשות וחוששת ש"אנשים ידברו" (מכאן שם הסרט באנגלית).
דברה מנסה לירות בעצמה אך נפצעת קל ופרטוריוס מטפל בה ותוך כדי זה הוא מתחיל להתאהב בה. פרטוריוס משקר לה כדי שתתעודד ואומר לה כי בדיקת ההיריון הייתה שגויה. דברה חוזרת לחווה בה היא גרה עם אביה ארתור (סידני בלקמר). החווה שייכת בעצם לאחיו הקמצן ג'ון. דברה עורכת לו סיור בחווה והוא מציע לה נישואים.
רק לאחר החתונה הוא מגלה לה כי שיקר לה והיא בעצם בהיריון מהבחור שנהרג וכי לא התחתון אתה מרחמים אלא מאהבה ויהיו להם ילדים משותפים בעתיד.
קהל מוזמנים מחכה לתחילת הקונצרט של תזמורת ומקהלת האוניברסיטה. כולם מחכים למנצח ד"ר נח פרטוריוס אבל באותו זמן מזמן אותו פרופ' אלוול לבירור בפני הדיקן (בזיל רויסדל) וחברי ההנהלה.
אלוול מטיח בפני פרטויריוס כי בעבר היה רופא אליל בכפר קטן שבו ניהל קצביה וטיפל בחולים בשיטות לא קונבנציונליות. פרטוריוס מסביר כי לאחר סיום לימודיו התיישב בכפר קטן והסתיר את העובדה שהוא רופא עם דיפלומה. הוא טיפל בחולים בתוך הקצביה בשיטות אנושיות של עידוד נפשי והם אהבו אותו כי שנאו רופאים. רק לאחר שפיטר את עוזרת הבית שלו היא גילתה לכולם שהוא רופא עם דיפלומה ואז נאלץ לעזוב את הכפר.
אלוול מבקש מפרטוריוס פרטים על שנדרסון ופרטוריוס מסרב. אלוול מגלה כי אותו שנדרסון נידון בעבר על רצח. באותו רגע מגיע שנדרסון ומספר לכולם כי נדון בעבר למוות ונתלה. נח פרטוריוס קיבל את גופתו למחקר וגילה שהוא בחיים ומאז הם ביחד. הדיקן וחברי ההנהלה מקבלים את דבריו ומזכים את פרטוריוס מכל אשמה.
פרטוריוס מגיע לאולם הקונצרטים ומנצח על התזמורת ב"פתיחה אקדמית חגיגית" עם מקהלה ששרה את המנון הסטודנטים (גאודיאמוס איגיטור (אנ')). דברה חשה את העובר בבטנה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| קרי גרנט | נח פרטוריוס | רופא |
| ג'ין קריין | דברה היגינס |  |
| פינלי קארי | שנדרשון | עוזר של ד"ר פרטוריוס |
| יום קרונין | פרופ' אלוול |  |
| ולטר סלזק | פרופ' ברקר |  |
| סידני בלקמר | ארתור היגינס | אבא של דברה |
| בזיל רויסדל | פרופ' ברוקוול | דיקן הפקולטה |
| מרגרט המילטון | שרה פיקט | עוזרת בית של ד"ר פרטוריוס |
| ויל רייט | ג'ון היגינס |  |
עבודה מבפנים (סרט, 2010)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  צ'ארלס פרגוסון
 הופק בידי:  אודרי מרס, צ'ארלס פרגוסון
 שחקנים ראשיים:  מאט דיימון 
 מוזיקה:  אלכס הפס 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברה מפיצה:  Sony Pictures Classics, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 במאי 2010 (פסטיבל קאן)
 משך הקרנה:  108 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט תיעודי
 תקציב:  2 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   insidejob
 פרסים:  פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
עבודה מבפנים (באנגלית: Inside Job) הוא סרט תיעודי של הבמאי צ'ארלס פרגוסון משנת 2010. הסרט עוסק במשבר הכלכלי העולמי שאירע בשנים 2008–2009 כפועל ישיר של מניפולציות והונאות בשוק הפיננסי האמריקני, שרוב הגורמים המרכזיים שפעלו במסגרתו, מעלו בתפקידם לנהל את העסקים בהתאם לעקרונות רציונליים ובחרו במקום כך לנפח שוקי נדל"ן, ניירות ערך וכדומה, כך שתרבות הבונוסים והשכר האסטרונומי של בעלי הענף תשמר, כל זאת על בסיס הידיעה שבבמקרה הגרוע שוב תציל הממשלה הפדרלית של שוק הכספים, כפי שאכן קרה. הסרט מחולק ל-5 חלקים, בהם מוסבר השינוי שנעשה ברגולציה בתחום הפיננסי ובנוהגים בתחום זה שהשפיעו על יצירת המשבר.
הסרט זכה לביקורות חיוביות ששבחו את האופן הפשוט בו החומרים המורכבים הוצגו, ואף זכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
העולם במלחמה (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  לוול מילט (אנ')
 הופק בידי:  משרד מידע המלחמה האמריקני
 תסריט:  סם ספיבק (אנ')
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  War Activities Committee of the Motion Pictures Industry
 הקרנת בכורה:  18 בספטמבר 1942
 משך הקרנה:  66 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט תעמולה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
העולם במלחמה (באנגלית: The World at War), הוא סרט תיעודי שהופק כסרט תעמולה ב־1942 על ידי משרד מידע המלחמה האמריקני (אנ').
הסרט הוא אחד הסרטים הראשונים באורך מלא שהופקו על ידי ממשלת  ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה; הוא ניסה לעסוק בתמונה הכוללת של מעורבות ארצות הברית של אמריקה במלחמה, ובסיבות המקדימות לפרוץ המלחמה. ניתן לראות בו תקציר מעורר סקרנות לסדרת סרטי התעמולה Why We Fight (למה אנחנו נלחמים?) בת 6 החלקים של פרנק קפרה, שיצאה לאקרנים ב־1940.
בחזקת חף מפשע

ערך זה עוסק בסרט. אם התכוונתם לעיקרון משפטי, ראו .
| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  רומן של סקוט טורו
 בימוי:  אלן ג'יי פאקולה 
 הופק בידי:  סידני פולאק, מרק רוזנברג 
 תסריט:  אלן ג'יי פאקולה, פרנק פירסון 
 עריכה:  אוון לוטמן 
 שחקנים ראשיים:  האריסון פורד ראול ג'וליה גרטה סקאקי בריאן דנהי
 מוזיקה:  ג'ון ויליאמס 
 צילום:  גורדון ויליס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 ביולי 1990
 משך הקרנה:  109 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פשע, סרט דרמה, סרט בית משפט, סרט בלשי, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 תקציב:  20,000,000 דולר
 הכנסות:  221,300,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   presumedinnocent
 סרט הבא:  Innocent 
 דף הסרט ב־IMDb
 
בחזקת חף מפשע (באנגלית: Presumed Innocent) הוא מותחן פשע אמריקאי משנת 1990 בבימויו של אלן ג'יי פאקולה, עם האריסון פורד, ראול ג'וליה, בריאן דנהי, גרטה סקאקי ובוני בדליה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "בחזקת חף מפשע" של סקוט טורו (אנ') משנת 1987. העלילה היא על פרקליט בכיר שנאשם ברצח עמיתתו ופילגשו וחושפת את המתחים והשחיתויות במערכת המשפט שגורמים לעיוותי דין ולפסיקה שגויה.
חלק מהעלילה נחשף בפלאשבקים.
הסרט זכה להצלחה מסחרית גדולה ולביקורות חיוביות רבות.
הסרט היה מועמד לפרס אדגר על התסריט.