stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוזה גינוסר

| --- | --- |

 לידה:  14 ביולי 1890 הומל, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  10 בינואר 1979 (בגיל 88) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1922
 תקופת כהונה:  ? – 10 בינואר 1979 
 תקופת הפעילות:  ? – 10 בינואר 1979 
 בן או בת זוג:  שלמה גינוסר 
 
רוזה גינוסר (גינצברג) (14 ביולי 1890, הומל, רוסיה (רוסיה הלבנה) – 10 בינואר 1979, ירושלים) הייתה פעילת ציבור ומשפטנית ישראלית, יושבת ראש ונשיאת ויצו העולמית, האישה הראשונה בארץ ישראל שעסקה בפרקטיקה משפטית ופתחה משרד עורכי דין עצמאי. נחשבת לעורכת הדין השנייה בארץ ישראל.
ילדות ונעורים

רוזה (שושנה) הכהן נולדה ב-14 ביולי 1890 בעיר הומל שברוסיה (רוסיה הלבנה; כיום בדרום-מזרח בלארוס), בתם של מרדכי בן הלל הכהן, ממנהיגי העלייה השנייה, פובליציסט וסופר פורה, איש תנועת חובבי ציון ושפרה-בתיה לבית פבזנר, בת אברהם נתן נטע פבזנר, סוחר ועסקן בן הומל, מזקני חובבי ציון ברוסיה.
התחנכה חינוך עברי וגדלה בבית אמיד, שבו שררה אווירה ציונית שעוצבה ברוח ההשכלה. לתקופת ילדותה ונעוריה, לצד קשריה המשפחתיים והחברתיים, ולרעיונות שספגה במהלכה, הייתה השפעה חשובה על חייה ומאבקיה עם השנים. לימים העידה כי משפחתה הייתה חלק מן "המשפחות של האריסטוקרטיה הציונית של רוסיה בפרוס המאה", ועל עצמה בתור מי שגדלה "באווירה של חיבת ציון, ויכוחים על הציונות ועל ארץ ישראל".
בשנת 1906, והיא כבת 16, נסעה בגפה לעיר אודסה כדי ללמוד בגימנסיה. שם התהדקו היחסים בינה לבעלה לעתיד, שלמה גינוסר (גינצברג), בנו של אחד העם (אשר גינצברג), קרוב משפחה רחוק שאותו הכירה עוד בימי ילדותה.
בפריז ובלונדון

בשנת 1907 עלו הוריה לארץ ישראל, וב-1908, כאשר סיימה את לימודיה, הגיעה בעקבותיהם לביתם במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו ביפו. באותה תקופה שלמה גינוסר הגיע גם הוא ארצה ושכנע אותה לבוא עמו לפריז ללמוד משפטים, בעוד הוא ילמד פילוסופיה. הזוג עשה דרכו לפריז בשנת 1908. את חופשותיה מהלימודים בילתה בפריז, בבית אחד העם בלונדון, או בבית הוריה בארץ ישראל.
ב-19 באוקטובר 1913 קיבלה את הדיפלומה, ולאחר מכן עבדה שמונה חודשים אצל עורכי דין פריזאיים, ובמשך שלוש וחצי שנים עבדה כמזכירה אצל עורכי דין רוסים, ששימשו אז יועצים משפטיים לשגרירות הרוסית בפריז. היא לימדה צרפתית בגימנסיה לצד עבודה צדדית במלצרות בבית התה באולם ההתעמלות של בית הספר לבנות.
השניים חיו יחדיו בלא שנישאו. הוריה היו מעוניינים לראות את הזוג תחת החופה, אך התייחסו לעניין במידה רבה של סובלנות. לעומתם, אחד העם היה נחרץ יותר, וכאשר רצה הזוג לעבור ללונדון, התנה את מגוריהם בביתו בכך שיינשאו. במרץ 1916 שלחה מכתב להוריה ובו הודיעה להם על הנישואין. הנתק בין ארץ ישראל לאירופה בימי מלחמת העולם הראשונה עשוי להסביר מדוע לא נערך הטקס בנוכחות כל בני המשפחה, אך ככל הנראה לא הייתה זו הסיבה היחידה. אחד עשר ימים לפני שקיבל הכהן את המכתב מבתו, שלח אחד העם מכתב לשלמה בנו והפציר בו להינשא לרוזה. הוא לא ניסה להסתיר את זעמו כלפי בנו, שראה בנישואין 'אקט אלים' שיש להתנגד לו. אחד העם דחה על הסף את טיעוני בנו, שהציג טיעונים פילוסופיים נגד מוסד הנישואין. במחצית שנת 1917 נישאו רוזה ושלמה גינוסר בשווייץ, ועברו לגור בבית אחד העם בלונדון במשך ארבע שנים.
בפריז ובלונדון > פעילות ציונית וייסוד ויצו העולמית

עם הצהרת בלפור הפכה בריטניה למרכז העשייה הציונית, ובה נקבע המשרד הציוני המרכזי. גם הסניף הראשון של ויצו הוקם בלונדון, ומשעברה גינוסר בשנת 1917 עם בן זוגה לביתו של אחד העם, הפכה שותפה לעשייה בשני הגופים. היא הייתה מזכירת הכבוד הראשונה של ויצו, וכמו כן עזרה בהקמת הסניף בלונדון ב-1920. גם לאחר עלייתה לארץ ישראל ב-1922 יחד עם בן-זוגה וחמה המשיכה למלא תפקידים שונים בארגון.
המאבק המשפטי על זכות הנשים לשמש כעורכות דין בארץ ישראל

גינוסר שיערה שזכות הנשים לעסוק במשפטים, שכבר התקבלה זמן רב קודם לכן בפריז שבה למדה, וזמן לא רב קודם לכן בלונדון, שבה התגוררה, תתקבל גם בארץ ישראל. אך ב-1922, כשפנתה לראשונה לשלטונות המנדט הבריטי וביקשה לעמוד לבחינת עורכי הדין הזרים במטרה לקבל רישיון לעריכת דין בארץ ישראל, נענתה בשלילה בנימוק שהיא "אינה אדם" (Person). מאחר שפקודת עורכי הדין אפשרה ל"אדם" לעמוד לבחינה ונשים לא נכללו בהגדרה זו, הן היו מנועות מלגשת לבחינה. כמו כן, הבריטים רצו להימנע מלהרגיז את הפלסטינים בארץ, שהתנגדו למהלך.
במהלך השהות בביתו של אחד העם והעבודה במשרד הציוני בלונדון הרחיבה את חוג מכריה, ואלה סייעו לה במאבקה. בעבורה היה זה במידה מסוימת המשך ואף הרחבה של החשיפה לעולם המנהיגות הציונית, לה זכתה עוד בצעירותה. ביתו של אחד העם היה מרכז ציוני בלתי רשמי, ותקופת שהותה בו אפשרה לה לפגוש אם לא בשועי עולם אזי בשועי הציונות. אלו דמויות שנטלו לימים חלק חשוב במאבקה המשפטי, ביניהם נורמן בנטוויץ', שהיה היועץ המשפטי של ממשלת המנדט והארי סאקר, שייצג אותה בחלק מההליכים המשפטיים ושימש כמאמנה בתקופת ההתמחות אותה השלימה באותם ימים.
במהלך שמונה שנים נאבקה למימוש זכות זו. היא זכתה לתמיכה מצד התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל. העליות והמורדות שידעה היו תלויות בעיקר בנסיבות חיצוניות כגון חילופי השלטון בבריטניה וחילופי גברי בממשל הבריטי בארץ ישראל. ככל שהתקדם מאבקה נשאבה לתוכו יותר ויותר, וכך גם התפתחה בה בהדרגה הנחישות והשכנוע העמוק בצדקת דרכה.
ב-1929, כתבה מכתב שהופנה לקולונל ג'וזאיה קלמנט וג'ווד (חבר פרלמנט בריטי מטעם מפלגת הלייבור, תומך נלהב בקידום העניין הציוני), בו ביקשה את עזרתו ובעלה מספר טיעונים הקשורים בסכסוך היהודי-ציוני הערבי-פלסטיני, בעמדות פמיניסטיות וביחס הבריטים לנושא. אחד מטיעוניה היה כי כמה מחבריה החשובים של מפלגת הלייבור הביעו את תמיכתם והערכתם במאבק לזכויות נשים כאשר ביקרו בפלשתינה באותה תקופה. נראה כי בשלב זה כבר הייתה גינוסר מודעת לכך, שעמידתה מסמלת שני מאבקים - פמיניסטי וציוני, והיא השכילה לעשות בכך שימוש ולרתום לצידה בדרך שני מחנות חשובים. ווג'ווד כתב לה שמשרד המושבות הבטיח להורות לשלטונות המנדט לשנות את החוקים כדי שהיא תוכל להתקבל כעורכת דין.
המאבק המשפטי על זכות הנשים לשמש כעורכות דין בארץ ישראל > ניצחונה במאבק והתגובות לו

בתחילת 1929 היא הגישה תביעה נגד השלטונות בדרישה לאפשר לה להרשם כעורכת דין ובית המשפט העליון המנדטורי הורה לה להגיש שוב את בקשתה שכן בקשתה הקודמת הוגשה בשנת 1922 במציאות שונה. בהתאם לכך, הגישה גינצבורג בקשה נוספת והיא סורבה על ידי השלטון ביוני 1929.
גינצבורג שבה לבית המשפט העליון וב-15 בפברואר 1930 ניתן פסק הדין לעתירה שהגישה לבג"ץ המנדטורי ובו נקבע כי לנשים ישנה הזכות לעסוק בעריכת דין בארץ ישראל. פסק הדין נודע בירושלים ועורר עניין רב. ביישוב נשאו אותה על כפיים. הכותרת הראשית בעיתון הארץ בישרה בחגיגיות: "אישה רשאית להיות עורך דין בארץ ישראל". עדה פישמן וגולדה מאיר בירכו אותה בשם מועצת הפועלות על ניצחונה: "הפועלת העברית, אשר מתוך מאמצים עצמיים מתמידים היא סוללת לה את דרכה בחיים ובעבודה – דרך העובד העברי להקמת חברה עובדת חופשית – רואה בשמחה מיוחדת את דרך כיבושך הרב בשטח פעולה חדש וכה חשוב לאישה בא"י". 

התאחדות נשים עבריות ראתה בהישג של גינוסר אחד מהישגיה החשובים של ההתאחדות. לימים, כאשר כיהנה כנשיאת ויצו, הרבתה לספר על מאבק זה והציגה אותו כמאבק שניהלה למען זכויות נשים.
לאחר הניצחון המשפטי והשלמת המטלות הפרוצדורליות השונות הוסמכה לפניה פרידה סלוצקין, שהשלימה את לימודיה בבית הספר המנדטורי למשפטים שכבר היו ברשותה המסמכים המתאימים. כך ניטלה מגינוסר הבכורה מבחינה כרונולוגית, אך זה לא גרע ממעמדה כעורכת הדין הראשונה. ב-24 ביולי 1930 הוסמכה גינוסר (גינצברג) כעורכת דין בטקס רשמי.
המאבק המשפטי על זכות הנשים לשמש כעורכות דין בארץ ישראל > פרקטיקה משפטית בתקופת היישוב

בשנת 1931 פתחה משרד משלה. היא הייתה האישה הראשונה שעסקה בפרקטיקה משפטית, והראשונה שפתחה משרד עורכי דין עצמאי. המשרד שכן בבניין ג'נרלי ברחוב הנסיכה מרי בירושלים. כשרחל אוסורגין, בתו של אחד העם, הגיעה ארצה, החלו לעבוד בשותפות. אף שהן סברו כי רק נשים יימנו עם לקוחותיהן, התברר אחרת. גינוסר (גינצברג) בחרה במשפטים הקשורים בהגירה לארץ ישראל, עשייתה הציונית הוליכה אותה לעסוק בהיבטים המשפטיים של עלייה, כגון השגת סרטיפיקטים למאות פליטים יהודיים מגרמניה. לא אחת ניצלה את קשריה החברתיים והיכרותה עם פקידים אנגלים גבוהים כדי לזכות במשפטים אלה.
פרישתה מפרקטיקה משפטית ופעילות בויצו

בתקופת מלחמת העצמאות והמצור על ירושלים ארגנה דיור ליהודים שפונו משכונות מסוכנות. במשרדה טיפלה גם בענייני ויצו. המעורבות בארגון ויצו הביאה עמה עיסוק בלתי מבוטל בתיקי אימוץ ילדים. 

לאחר המלחמה הציע שר החוץ משה שרת לשלמה גינוסר לצאת בשליחות המדינה ולשמש ציר ישראל ברומא. מבחינתה, משמעות הדבר הייתה לעזוב את המשרד לתקופה ממושכת. ממכבש הלחצים שהופעל עליה ניתן לשער שהיססה לעזוב את הארץ ואת המשרד לאחר כחמש עשרה שנות פעילות משפטית. אנשי משרד החוץ הבטיחו לסייע לה להפעיל את משרדה גם בתקופת שהותה ברומא, והיא נאותה לצאת. בשנת 1949 יצא הזוג לאיטליה, לאחר ששינו את שם משפחתם לשם עברי לבקשתו של שר החוץ שרת והחליפו את "גינצברג" ב"גינוסר".
עם שובם ב-1951 נבחרה ליושבת ראש הנהלת ויצו העולמית וחדלה לעבוד כעורכת דין. אוסורגין ועורך הדין צבי הילר המשיכו להפעיל את המשרד עד לפירוק השותפות בשנת 1957 עם פטירתה של אוסורגין.
היא המשיכה את פועלה הציבורי בארגון ויצו, הייתה יו"רנ ויצו ובשנת 1963 מונתה לנשיאת ויצו. היא לחמה על זכות האישה לעסוק בכל תפקיד ציבורי, על זכותן של נשים לייצוג שווה בכל גופי השלטון, ונגד הכנסת המשפט העברי כחוק המדינה – בידיעה שהדבר יזיק לזכויות הנשים. 

במאי 1974 הוענקה לה אזרחות הכבוד של ירושלים. בדצמבר 2014 אישרה ועדת השמות של עיריית ירושלים קריאת רחוב על שמה. בחייה לא זכתה להכרה ציבורית.
נפטרה ב-10 בינואר 1979 ונטמנה באחוזת הקבר של בני משפחת אביה בבנימינה.
משפחתה

נמנתה עם ממשפחה גדולה של פעילי ציבור בתנועה הציונית, ביישוב העברי בארץ-ישראל ובימי המדינה. אחד מאחיה היה דוד הכהן, מראשי חברת סולל בונה עוד לפני הקמת המדינה, ואחרי הקמתה כיהן כשגריר בבורמה וחבר כנסת מטעם מפא"י. בתו עדה נישאה לאהרון ידלין, שר החינוך בממשלתו הראשונה של יצחק רבין, והבת השנייה, אסתר, נישאה לעוזי נרקיס, אלוף פיקוד מרכז במלחמת ששת הימים.

חנה הכהן, אחותה של רוזה נישאה לארתור רופין, שעמד בראש "המשרד הארצישראלי" של ההסתדרות הציונית. כרמלה, בתם של חנה וארתור רופין, נישאה ליגאל ידין, הרמטכ"ל השני של צה"ל. אחי אביה של רוזה – יצחק הכהן, היה אביה של רוזה כהן, אמו של יצחק רבין.
מצד אמה הייתה אחיינית של שמואל יוסף פבזנר, מחלוצי המהנדסים והתעשיינים בארץ ישראל, מבוני חיפה העברית, שהיה גם גיסהּ של גינוסר, שכן היה נשוי לבתו של אחד העם.
לקריאה נוספת

אייל כתבן, רות הלפרין-קדרי, 'המאבק על זכותן של נשים לשמש עורכות דין בארץ ישראל", מחקרי משפט, 25 (1), 2009, עמ' 237–284.
אייל כתבן, רות הלפרין-קדרי, "'כשהאישה נעשית עורך דין': על התפתחותה של זהות פמיניסטית", בתוך: אייל כתבן, מרגלית שילה, רות הלפרין-קדרי (עורכים), חוקה אחת ומשפט אחד לאיש ולאישה: נשים, זכויות ומשפט בתקופת המנדט, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן (פרסומי הפקולטה למשפטים), תשע"א 2010, עמ' 253–292.
אייל כתבן, "נשים בטוגה של גבר": נתיב השתלבותן של נשים בפרופסיה המשפטית בארץ ישראל ובמדינת ישראל, מרגלית שילה, גדעון כ"ץ (עורכים), מגדר בישראל א (2011), עמ' 263–305.
הערות שוליים

↑  אביה, מרדכי בן הלל הכהן, הקפיד לכנותה שושנה הכהן. לא מן הנמנע שמקור ההשראה לשמה הוא בשמה של אחותה שנפטרה. על מצבתה של האחות חקק הכהן בין היתר את המילים: "דרך כל ירק, פלסה לה נתיבה השושנה" (מרדכי בן הלל הכהן, עולמי, ספר שני (תרפ"ז), בתוך: כתבן, הלפרין-קדרי, "כשהאישה נעשית עורך דין").
↑  אייל כתבן ורות הלפרין-קדרי, "'כשהאישה נעשית עורך דין", על התפתחותה של זהות פמיניסטית', בתוך: אייל כתבן, מרגלית שילה, רות הלפרין-קדרי (עורכים), חוקה אחת ומשפט אחד לאיש ולאישה, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2010, עמ' 253–292.
↑  דוד תדהר (עורך), "שושנה (רוזה) גינוסר (גינצבורג)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2894
↑  רוזה גינוסר, 'לזכר חברה', רוזיה יבנין – דמותה ומפעלה (תשכ"א), בתוך: כתבן, הלפרין-קדרי, "כשהאישה נעשית עורך דין", עמ' 265.
↑  כתבן, הלפרין-קדרי, "כשהאישה נעשית עורך דין", עמ' 271.
↑  מרדכי בן הלל הכהן, מלחמת העמים (יומן), א (תשמ"א), עמ' 37.
↑  מכתבים ממרדכי בן הלל הכהן, 1.10.12 (הומל), ארכיון אחד העם, בתוך: כתבן, הלפרין-קדרי, "כשהאישה נעשית עורך דין", עמ' 271.
↑  בתוך: כתבן, הלפרין-קדרי, "כשהאישה נעשית עורך דין", עמ' 271.
1 2 3  אייל כתבן, רות הלפרין-קדרי, רוזה גינוסר, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000008-QINU`"'.
↑  בתוך: כתבן, הלפרין-קדרי, "כשהאישה נעשית עורך דין", עמ' 280.
1 2  בתוך: כתבן, הלפרין-קדרי, "כשהאישה נעשית עורך דין", עמ' 282.
↑  בתוך: כתבן, הלפרין-קדרי, "כשהאישה נעשית עורך דין", עמ' 275. ראו גם: זיכרונות שרוזה מעלה מאחד העם, הארכיון הציוני המרכזי.
↑  מרגלית שילה, המאבק על הקול: נשות היישוב וזכות הבחירה 1917-1926, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2013, עמ' 289-290.
↑  מכתב מרוזה גינוסר לקולונל וודג'ווד, מיום 10 ביולי 1929, בתוך: כתבן, הלפרין קדרי, "כשהאישה נעשית עורך דין", עמ' 282.
↑  Palestine laws to be changed, שיקגו סנטינל, 30 באוגוסט 1929
↑  A portia for Palestine, פלסטיין בולטין, 24 בינואר 1929
↑  פסק דין בשאלת אשה עורך דין בא"י, דבר, 3 באפריל 1929
↑  Woman's right to practice law, פלסטיין בולטין, 20 ביוני 1929
↑  האשה רשאית לשמש עורך דין בא"י, דבר, 16 בפברואר 1930
↑  מכתב מיום 19.2.30 ממועצת הפועלות, בחתימת גולדה מאירסון ועדה פישמן, הארכיון הציוני המרכזי.
↑  שילה, המאבק על הקול, עמ' 290.
↑  אריה דיין,'"`UNIQ--nowiki-00000019-QINU`"'עו"ד גינצברג קובעת תקדים, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2005
↑  First woman advocate of Palestine, פלסטיין בולטין, 27 במרץ 1930
↑  דב אלפון,'"`UNIQ--nowiki-0000001C-QINU`"'עורכת הדין הראשונה האמיתית, כותרת ראשית, 19 בספטמבר 1985
↑  כתבן, הלפרין קדרי, "כשהאישה נעשית עורך דין", עמ' 289.
↑  כתבן, הלפרין קדרי, "כשהאישה נעשית עורך דין", עמ' 289-290.
↑  בתוך: כתבן, הלפרין-קדרי, "כשהאישה נעשית עורך דין", עמ' 290.
↑  בתוך: כתבן, הלפרין-קדרי, "כשהאישה נעשית עורך דין", עמ' 291.
↑  ועידת וויצ"ו העולמית תיפתח במוצאי שבת, דבר, 28 בפברואר 1957
↑  אייל כתבן ורות הלפרין קדרי, רוזה גינוסר, נשים על המפה, אתר האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים וחקר המגדר.
↑  מעכשיו אמרו: רחוב שרה עזריהו, עדה גלר, רוזה גינצברג גינוסר, אתר עיריית ירושלים.
↑  אריה דיין,'"`UNIQ--nowiki-00000025-QINU`"'עו"ד גינצברג קובעת תקדים, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2005
↑  רוזה גינוסר תובא היום למנוחות בבנימינה, מעריב, 11 בינואר 1979, רוזה גינוסר – למנוחות, דבר, 12 בינואר 1979.
רוזה גינוסר (במרכז) עם אחיותיה דינה הכהן (מימין) וחנה רופין (משמאל), 1928
ארווין נירג'האזי

| --- | --- |

 לידה:  19 בינואר 1903 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  13 באפריל 1987 (בגיל 84) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית, הונגריה 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט 
 שפה מועדפת:  הונגרית, אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  Genevieve Haugen 
 www.nyiregyhazi.org
 פרופיל ב-IMDb
 
ארווין נירג'האזי (בהונגרית: Nyiregyházi Ervin; בודפשט, 19 בינואר 1903 – לוס אנג'לס, 13 באפריל 1987) היה פסנתרן ומלחין יהודי-הונגרי-אמריקאי, ילד פלא במוזיקה קלאסית.
קורות חיים

אביו היה איגנץ נירג'האזי (עד 1902, פריד) (1914–1975), חבר בדימוס של מקהלת בית האופרה של בודפשט בגלל מחלה ואמו הייתה מאריה בורשודי. לפני מותו של איגנץ' הוא סיפר על כמה דברים יוצאי דופן על בנו: ארווין ניסה לשיר לפני שהיה בן שנה; הוא שחזר מנגינות נכון לפני שהיה בן שנתיים; הוא החל להלחין בגיל שנתיים; הוא ניגן נכון במפוחית פה כמעט כל מנגינה ששמע כשהגיע לגיל שלוש; בגיל שבע ארווין יכול היה לזהות כל תו או אקורד שהושמע עבורו. הוא היה ידוע במוזיקליות שלו באותה מידה כמו בטכניקת הנגינה שלו. במבחני אינטליגנציה כללית, ארווין הציג רמה של כמה שנים מעל הממוצע לגילו, כלומר הוא היה עילוי, לא מלומד. פשוט ידע דבריו בטרם למד אותם. גם הוא היה אחד מילדי הפלא במוזיקה כמו אישטוואן פארטוש הכנר ההונגרי-יהודי שנולד באותה השנה ושניהם עוררו את התעניינותו של הפסיכולוג מוזיקה ושמיעה גזה רווס.
הוא היה תלמידם של אישטוואן תומאן ושל ארנולד סקיי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט בשנים 1912–1914 ואז הפך לתלמידם של ארנסט (ארנה) פון דוהנאני ופרדריק למונד (אנ') בברלין. מגיל עשר העביר קונצרטים בכל רחבי אירופה. בשנת 1914 עבר לברלין. בגיל חמש-עשרה נירג'האזי ניגן את קונצ'רטו לפסנתר של ליסט באיי מז'ור (אנ'), עם הפילהרמונית של ברלין תחת ניצוחו של ארתור ניקיש. הופעת הבכורה שלו בקרנגי הול בשנת 1920 הייתה מרשימה אך שנויה במחלוקת. ריצ'רד אלדריץ' מהניו יורק טיימס ציין את "היכולת הטכנית המבריקה של נירג'האזי, חוזק רב של זרועות ואצבעות, מיומנות מדהימה, תחושה נאה לטון הפסנתר", אך היה ביקורתי בתפיסותיו ה"לא שגרתיות ומטעות של כמה מן המוכרים ביותר של היצירות לפסנתר".
הוא נסע שוב לארצות הברית בשנת 1928, שם עבד באולפני הקולנוע הגדולים. לפעמים ידיד המנגנות צולמו ככפיל בסרטים. בין חבריו היו בלה לוגוסי, רודולף ולנטינו, הארי הודיני, גלוריה סוונסון. הוא חזר להונגריה בשנת 1930 לפגוש את חבריו בבודפשט. הוא היה נשוי עשר פעמים. אשתו הראשונה תקפה אותו לכאורה בסכין, מה שהוביל לגירושין מתוקשרים מבולבלים. אף על פי שהוא נולד בתנאי נוחות (אמו התעקשה שהמשרתים ייקשרו את שרוכי נעליו ויאכילו אותו ביד כדי להסיר ממנו מדאגות יומיומיות), בכל זאת בילה את חלק הארי במחייו בעוני, ולעיתים הוא נאלץ לישון ברכבת התחתית בשל העדר מגורים קבועים. שנים רבות מאוד מחייו לא הופיע, נאבק בבעיותיו הפרטיות (חסר בית, אלכוהוליזם, 10 קשרי נישואים) עד שהופיע סוף סוף כווירטואוז לפסנתר בגיל 70. גזה רווס פרסם מספר מחקרים על הפסנתרן שהופיע כילד פלא.
סרטיו

Coquette (1929, amerikai, hangszerelֵő)
The Lost Zeppelin (1929, amerikai)
The Soul of a Monster (1944, amerikai)
קוקט (1929, אמריקאי)
הצפלין האבוד (1929, אמריקאי)
נשמה של מפלצת (1944, אמריקאי)
תקליטים

Nyiregyhazi Plays Liszt (Desmar/International Piano Archives IPA 111, Telefunken 6.42626, 1977)
Nyiregyhazi: All Liszt Program (Columbia M2-34598, 1978)
Nyiregyhazi: Tchaikovsky, Grieg, Bortkiewicz, Blanchet (Columbia M-35125, 1979)
לקריאה נוספת

גזה רווס, הפסיכולוגיה של ילד פלא מוזיקלי
ארווין נירדג'האזי. נתוני BMC
Bazzana, Kevin: Lost Genius: The Story of a Forgotten Musical Maverick. McClelland & Stewart, 2009 ISBN 1551991845
Ervin Nyiregyhazi was the first child prodigy musician to be seriously studied, and the book by the psychologist Géza Révész referred to above resulted in him being among the best-documented prodigies in history.
In 2007, a biography by Kevin Bazzana, entitled Lost Genius, was published by McClelland and Stewart of Canada.
הערות שוליים

↑  "Fried Ignác és Borsodi Mária házasságkötési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári házassági akv. 310/1902. folyószáma alatt".
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'אוריאל קון,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'הפסיכולוגיה של ילד פלא מוסיקלי, באתר הארץ, 3 בפברואר 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303629305171  PLWABN: 9810650877405606  BNE: XX1561193  BnF: cb15709238g (data)  CiNii: DA15590972  GND: 133662403  ISNI: 0000 0000 8285 8561  LCCN: n50036756  MusicBrainz: 8b1e32ce-173d-46dc-9ba3-9108111827d8  NDL: 01187863  NKC: osd20191048663  NTA: 202587649  SNAC: w6tf183s  VIAF: 102478272   WorldCat (עם VIAF): 102478272
הסכסוך הישראלי-פלסטיני בחברון

מפה של חברון המראה את השטח בשליטה הפלסטינית (H1) והשטח באחריות ביטחונית ישראלית (H2). אזור מערת המכפלה מופיע בוורוד. קריית ארבע מופיעה בסגול.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני בחברון הוא סכסוך מתמשך בעיר חברון, והוא חלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני.
נכון ל-2021, חיים בחברון כ-215,000 פלסטינים, וכן כ-800 יהודים. העיר מחולקת לשני אזורים: שטח H1, שגודלו כ-18 קמ"ר, נמצא באחריות מנהלית של הרשות הפלסטינית, וחיים בו כ-175,000 פלסטינים. שטח H2, שגודלו כ-4.5 קמ"ר, כולל את העיר העתיקה, והוא בשליטת צה"ל. באזור זה חיים כ-40,000 פלסטינים, ונמצא בו היישוב היהודי בחברון, הכולל כ-800 איש.
היסטוריה > חברון עד אמצע המאה ה-20

העיר חברון מוזכרת 66 פעמים בתנ"ך, והיא מכונה 9 פעמים גם כ"קריית ארבע".
על פי המסורת היהודית, שלושת האבות קבורים במערת המכפלה, שהיא אתר קדוש עבור היהדות, הנצרות והאסלאם, ועל שם כך היא נקראת לעיתים "עיר האבות".
באמצע המאה ה-19 מנתה אוכלוסיית חברון כ-10,000 תושבים, רובם מוסלמים. לצדם התקיימה קהילה של יהודים מוסתערבים אשר תיעוד ראשון שלה קיים מהמאה ה-13. בסוף המאה ה-15 התרחבה הקהילה היהודית על ידי גולי ספרד ופורטוגל שחיו שם ברציפות כ-500 שנה, וקהילה של אשכנזים וחסידי חב"ד שהגיעו לעיר החל משנת ה'תקפ"א (1820).
בדצמבר 1917 החל שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל. בשנת 1929 התחולל טבח חברון (תרפ"ט), בו נרצחו 67 יהודים על ידי שכניהם הערביים דבר שהוביל לבריחה המונית וחיסול היישוב היהודי בחברון. היישוב היהודי חודש שוב בשנת 1931, אולם ב-1936, במהלך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, החליטה ממשלת בריטניה להוציא את כל היהודים מחברון "כדי למנוע טבח נוסף". משפחה יהודית אחת נותרה בעיר עד 1947.
היסטוריה > חידוש היישוב היהודי בחברון לאחר מלחמת ששת הימים

במלחמת ששת הימים, יוני 1967, כבשה ישראל את יהודה ושומרון, וחברון עברה לשליטת צה"ל. ב-8 ביוני 1967 דרש דוד בן-גוריון מהממשלה ליישב מיד יהודים בעיר, "כדי להבהיר לעולם את בעלותה על השטחים שהיו תמיד יהודיים ואבדו לה במלחמת העצמאות."
בראיון שהעניק לווינסטון צ'רצ'יל (נכדו של וינסטון צ'רצ'יל) לצורך כתיבת ספר על מלחמת ששת הימים, אמר בן-גוריון כי חברון צריכה להיות חלק מישראל משום שהיא "יהודית יותר אפילו מירושלים". לדבריו, "ירושלים הייתה לעיר יהודית לפני שלושת אלפים שנה, בעת שלטונו של דוד המלך, ואילו חברון נהייתה לעיר יהודית לפני ארבעת אלפים שנה, בימי אברהם." לטענתו, בשנת 1948 הרסו שלטונות ירדן ממצאים ארכאולוגיים המעידים על ישוב יהודי קדום בחברון. בן-גוריון חזר על דבריו גם בשנת 1972.
בתחילת 1968 ארגן הרב משה לוינגר משפחות שדרשו לעלות להתיישבות בחברון. בפסח 1968 עמד בראש קבוצה של כמאה יהודים שערכו את ליל הסדר במלון "פארק" בעיר, במטרה להישאר במקום. בהוראת ממשלת ישראל עברו חברי הקבוצה לבניין הממשל הצבאי בחברון, שם התגוררו במשך כשלוש שנים. לוינגר קרא לספח את חברון למדינת ישראל.
בספטמבר 1968 החלו יהודי חברון להתפלל במערת המכפלה לאחר שהושג הסכם בין משרד הביטחון למנהיגות המוסלמית בחברון. ב-9 באוקטובר 1968 השליך פלסטיני רימון יד לעבר יהודים שהתפללו במערת המכפלה, ופצע 47 בני אדם. בעקבות הפיגוע הפקיעה ישראל את המתחם מהקאדי המוסלמי של חברון.
בשנת 1970 החליטה ישראל להקים 250 יחידות דיור בשטח סמוך לעיר העתיקה בחברון שייקרא קריית ארבע. מאחר שהחוק הבינלאומי אוסר בנייה לצרכים אזרחיים בשטח כבוש, הוחלט במשרד הביטחון שהשטח ייתפס לצורך צבאי, והבנייה תוצג כחלק מהבנייה לצורכי צה"ל. מכיוון שהקרקע נתפסה באופן פורמלי עבור צרכים צבאיים, כל הליכי התכנון נעשו תחת צו מיוחד (צו 997 – צו בדבר מתן היתרים לעבודות בשטחים תפוסים לצרכים צבאיים). לפי הצו, תוכניות הבניה בהתנחלויות הללו לא הובאו לידיעת הציבור, וכפועל יוצא, לא ניתנה לציבור ולבעלי הקרקע הזדמנות להגיש התנגדויות, זאת בניגוד לחוקי התכנון החלים בהתנחלויות האחרות. כך, בנוסף להסתרת המטרה האמיתית של צו התפיסה, הוסתרו גם כל הליכי התכנון. הפקעת קרקע לצורך התנחלויות באופן זה, העוקף את החוק הבינלאומי, הופסקה בשנת 1979 בעקבות בג"ץ אלון מורה, בו פסק בית המשפט שאין לתפוס קרקעות ללא צורך צבאי מובהק.
בשנים שלאחר מכן הורחב היישוב היהודי בחברון. בשנת 1979 התיישבו מתנחלים בבית הדסה, וממשלת בגין החליטה שלא לפנותם. בשנת 1981 חודשה ההתיישבות היהודית בשכונת אברהם אבינו, ובשנת 1983 הקימו מתנחלים את שכונת "אדמות ישי" בתל רומיידה. במהלך המאה ה-21 רכשו מתנחלים בתים נוספים בחברון, בהם בית השלום, בית המכפלה, בית רחל ובית לאה. באוקטובר 2021 החלה בנייה נרחבת ב"שכונת חזקיהו", ותנועת שלום עכשיו הגישה עתירה לבג"ץ נגד המשך הבנייה.
בקרב ארגוני ימין בישראל יש תמיכה משמעותית בהתיישבות היהודית בחברון, והם רואים בה המשך טבעי של הקהילות היהודיות שחיו בעיר עד 1947, אף על פי שרוב הצאצאים של הקהילה היהודית בחברון אינם מתגוררים בה כיום.
חלק מצאצאי טבח חברון (תרפ"ט) אף מתנגדים ליישוב היהודי במתכונתו הנוכחית, ונפגשו עם מנהיגים פלסטינים בחברון.
היסטוריה > הסכמי אוסלו והסכם חברון

ב-25 בפברואר 1994 התרחש טבח מערת המכפלה, בו נרצחו 29 מתפללים מוסלמים במערת המכפלה על ידי ברוך גולדשטיין. במהומות שלאחר מכן נהרגו שני ישראלים מידי פלסטינים.
לאחר טבח מערת המכפלה קראה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות לנקיטת אמצעים למען הבטחת והגנת התושבים הפלסטינים בחברון, וב-8 במאי 1994 הוצב בעיר כוח בינלאומי בשם הנוכחות הבינלאומית הזמנית בחברון (TIPH) שפעל עד אוגוסט באותה שנה. ב-2 במאי 1996 הוצב בעיר צוות משקיפים שפעל בה עד ינואר 2019. צוות המשקיפים הורכב מחמש מדינות: איטליה, נורווגיה, שוודיה, שווייץ וטורקיה. חברי TIPH נפגשו דרך קבע עם נציגי צה"ל וקציני המנהל האזרחי והיו רשאים לנוע בכל רחבי העיר. ישראל חידשה את המנדט של צוות המשקיפים מדי שישה חודשים. עם זאת, במרוצת השנים הואשמו אנשי הצוות בתמיכה חד-צדדית בפלסטינים ובפרסום דו"חות נגד מתנחלים. בינואר 2019 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו כי החליט שלא להאריך את המנדט של כוח המשקיפים הבינלאומי בחברון, והם עזבו את העיר.
בנוסף לאנשי הנוכחות הבינלאומית הזמנית בחברון, משנת 1995 פועלים בעיר צוותי הפיוס הנוצרים (אנ') המסייעים לתושבי חברון להתמודד כנגד הריסות בתים, צווי עוצר ותפיסת קרקעות.
בספטמבר 1995 נחתם הסכם אוסלו ב' ובו הוגדר כיצד יוצבו כוחות צה"ל בחברון. בעקבות רצח רבין נדחה יישום ההסכם, ורק ב-28 במרץ 1996 הוצבו כוחות צה"ל בחברון בהתאם להסכם.
ב-15 בינואר 1997 חתם בנימין נתניהו על הסכם חברון, לפיו העיר חולקה לשני אזורים, H1 ו-H2. אזור H1 נמצא באחריות מנהלית של הרשות הפלסטינית, וחיים בו כ-175,000 פלסטינים. אזור H2 כולל את היישוב היהודי בחברון ונמצא בשליטת צה"ל, וחיים בו כ-40,000 פלסטינים ו-800 יהודים. בהסכם נקבעו גם צעדים עתידיים נוספים להעברת השלטון לרשות הפלסטינית בשלושה שלבים שנקראו "שלוש פעימות". נתניהו החליט שלא לבצע את הפעימה השנייה והשלישית בטענה שהפלסטינים לא עמדו בהתחייבויותיהם בהסכם. ב-23 באוקטובר 1998 נחתם הסכם ואי, שנכללו בו שלבים לנסיגות נוספות בחברון, אך גם הוא לא כובד על ידי שני הצדדים.
קהילת היישוב היהודי בחברון סובלת תכופות מהתקפות טרור פלסטיני, ועשרות חיילים ותושבים נהרגו לאורך השנים בפיגועים, בהם הפיגוע בציר המתפללים.
בהוראת צה"ל, ובעקבות עימותים אלימים שאירעו בעיר, הופסקה כל הבנייה הפלסטינית בשטח H2, הוטלו צווי עוצר והגבלות תנועה על הפלסטינים באזור, נסגרו חנויות פלסטיניות באזורי מסחר, בעיקר ברחוב השוהדא, ולעיתים קרובות יש חיכוכים בין היהודים והפלסטינים המתגוררים באזור.