stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית ברנרדה אלבה
תקציר העלילה

המחזה מתרחש מיד אחרי לכתו לעולמו של בעלה השני של ברנרדה אלבה. ברנרדה אלבה, ראש המשפחה השתלטנית, כופה תקופת אבל של שמונה שנים על בני ביתה, בהתאם למסורת הנהוגה במשפחתה. לברנרדה יש חמש בנות, בגילאים שבין 20 ל-39, בהן היא שולטת בקשיחות ואוסרת עליהן להיכנס למערכת יחסים כלשהי. תקופת האבל מבודדת אותן והמתח בתוך הבית גואה.
בתום טקס האבל בבית המשפחה, נכנסת אנגוסטיאס הבת הבכורה, שנעדרה מן המקום בזמן שהאורחים ביקרו אותן. ברנרדה רותחת, מניחה שהיא האזינה לשיחת הגברים בחצר. אנגוסטיאס ירשה ממון רב מאביה, בעלה הראשון של ברנרדה, אולם בעלה השני של ברנרדה הותיר כסף מועט בלבד לארבע בנותיו. פפה אל רומאנו, מחזר צעיר ונאה מהכפר, נמשך אל אנגוסטיאס בשל עושרה. אחיותיה מקנאות, בהאמינן שאין זה הוגן שאנגוסטיאס, שהיא מכוערת וחולנית, תזכה גם ברוב הירושה וגם בחופש להינשא ולהימלט מביתן המדכא.
האחות הצעירה אדלה, נתקפת בחדווה פתאומית לאחר הלווייתו של אביה, מפרה את הוראותיה של אימה ועוטה שמלה ירוקה במקום להישאר בבגדי אבל שחורים. עליצותה מתנפצת לפתע כשהיא מגלה שאנגוסטיאס עומדת להינשא לפפה. פונסיה, משרתתה של ברנרדה, מייעצת לאדלה להתאזר בסבלנות, כי אנגוסטיאס בוודאי תמות בזמן לידת בנה הראשון. אדלה השרויה במצוקה מאיימת לרוץ ברחובות בשמלתה הירוקה, אולם אחיותיה מונעות זאת מבעדה. לפתע הן רואות את פפה צועד במורד הרחוב. היא נשארת מאחורה, בעוד אחיותיה נחפזות להתבונן בו – עד שהמשרתת רומזת שניתן לראות טוב יותר מחלון חדרה.
פונסיה משוחחת עם ברנרדה על ירושתן של בנותיה. לפתע היא רואה את אנגוסטיאס מאופרת ולבושה בשמלה ירוקה, מבועתת מכך שאנגוסטיאס מפרה את הוראותיה לקיים את מנהגי האבל, ברנרדה מוחה בגסות את סימני האיפור מעל פניה. הבנות האחרות נכנסות, ובעקבותיהן פוסעת מריה חוספה, אמה המבוגרת של ברנרדה, שבדרך כלל נעולה בחדרה. מריה חוספה מכריזה שהיא מעוניינת להתחתן, היא גם מזהירה את ברנרדה שהיא תהפוך את ליבן של בנותיה לאפר אם לא תתן להן לנהוג בחופשיות. ברנרדה כולאת אותה שוב בחדרה.
מתברר שאדלה ופפה ניהלו רומן סודי. אדלה נתונה למצבי רוח קיצוניים יותר ויותר. היא ממרה את פיה של אמה ורבה עם אחיותיה, במיוחד עם מרטיריו, שחושפת את רגשותיה לפפה. אדלה מבועתת במיוחד כשמשפחתה שומעת את הרכילות האחרונה על האופן שבו נהגו אנשי העיר באישה צעירה שהרתה מחוץ לנישואים והרגה את התינוק הבלתי חוקי.
המתח גואה כשבנות המשפחה רבות זו עם זו וברנרדה רודפת אחרי פפה עם רובה. ירייה נשמעת מחוץ לבית, רומזת לכך שפפה נהרג. אדלה נסה לחדרה בעוד משפחתה מחכה לבאות. כשברנרדה ומרטיריו נכנסות, אומרת מרטיריו שפפה ברח, וברנרדה אומרת שבהיותה אישה לא ניתן להאשים אותה בכך שלא הצליחה לפגוע במטרה. היא נזעקת לקרוא לאדלה, שנעלה עצמה בחדרה. כשאדלה אינה משיבה, ברנרדה ופונסיה פותחות בכוח את הדלת. מיד נשמעת קול צווחה מפיה של פונסיה. היא יוצאת מהחדר בעוד ידיה לופתות את צוואה ומתריעה בפני המשפחה לבל ייכנסו לחדר. אדלה, שלא ידעה שפפה נותר בחיים, תלתה עצמה.
שורות הסיום של המחזה מראות את האופן שבו ברנרדה מוטרדת משמה הטוב של משפחתה. היא מודיעה שיספרו בכל העיירה שאדלה מתה בתולה. (המחזה מרמז לכך שאדלה ופפה ניהלו רומן;הקוד המוסרי של ברנרדה וגאוותה מונעים מכך להיוודע). נאסר על בנות הבית לבכות.
הדמויות

ברנרדה - אלמנה ששולטת בבנותיה ביד קשה. בראש מעייניה הניסיון לשמור על הכבוד והמסורת, במיוחד אמורים הדברים בכל הנוגע לתפקידה של האישה בחברה, והיא גאה מדי מכדי להבחין ברצונותיהן של בנותיה. מקל ההליכה שלה הוא סמל לכוח הנתון בידה. השם "ברנרדה" הוא גרסה ספרדית של השם הטווטוני ברנרד שמשמעותו "להיות חזק כדוב".
אם המשפחה, בעלת הבית, בת 60. הייתה נשואה בעבר והתאלמנה. עכשיו התאלמנה מבעלה השני. אשה קשה מאוד, קשוחה, מאופקת, שאינה מבטאת רגשות ואינה חומלת על איש, כולל בנותיה או אמה. הדבר המרכזי בחייה הוא שמירה על כבוד המשפחה ושמירה על מעמדה הגבוה יחסית לעומת אנשי הכפר הפשוטים.
לה פונסיה - המשרתת האישית של ברנרדה, בת 60. חיה בביתה כבר שלושים שנה, אשת סודה. נאמנה לה ושונאת אותה על יחסה אליה. יש לה כתם שחור בעברה: אמה הייתה זונה וברנרדה היא שנתנה לה בית. אוהבת את הבנות ומנסה להגן עליהן. בעלת השכל הישר בחבורה. משמעות שמה: דוקרת, מנקבת.
אנגוסטיאס - הבת הבכורה והחולנית. בת 39. היא ירשה הון מאביה, בעלה הראשון של ברנרדה. אחוזתו של אביה החורג התפצלה בין ארבע הבנות האחרות, מה שהפך את אנגוסטיאס לאמידה מביניהן. אנגוסטיאס התארסה לפפה אל רומאנו, שמעוניין רק בכספה. למרות שהיא מודעת לכך, היא נחושה בכוונתה להינשא ולהשתחרר מעולה של אימה השתלטנית. אחיותיה מתארות אותה כמכוערת ביותר, ופונסיה מטילה ספק בכך אם היא תישאר בחיים לאחר לידתה. שמה גזור מהמילה הספרדית ייסורים.
מגדלנה ואמליה - שתי האחיות האמצעיות. מגדלנה שבורה ממותו של אביה ושוכבת במיטה כל היום. אמליה היא רכלנית אבל צייתנית לברנרדה.
מרטיריו - בתה של ברנרדה, בת 24, חולנית, צולעת ומכוערת. שמה מרמז על היותה קרבן-מרצון (מרטיריו – קדוש מעונה). בעבר היה לה קשר רומנטי עם בחור צעיר (אנריקה הומנס). הוא הבטיח להגיע בערב אל חלונה והיא חיכתה לו, לשווא. ללא ידיעתה, ברנרדה הודיעה לו שלא יבוא. מרטיריו בטוחה שהומאנס לא הגיע מכיוון שלא אהב אותה, ומאז אינה מאמינה עוד כי תזכה באהבה.
אדלה - הבת הצעירה ביותר (20), היחידה שממרה את פיה של ברנרדה. היא מאוהבת בפפה אל רומאנו ונוהגת להיפגש עמו בחשאי עד שאחותה מרטיריו מתערבת והן מתקוטטות ביניהן, מה שמושך את תשומת לבן של בנות הבית הישנות. אשמתה של אדלה נחשפת כשמגלים קש בחצאיתה. הדבר גורם לה להודות בכך שהייתה עם פפה אל רומאנו. היא תולה עצמה בסיום המחזה.
מריה חוספה - אמה של ברנרדה, בת 80. אותה ברנרדה כולאת בחדרה.
משרתת - משרתת נוספת במשק ביתה של ברנרדה. היא ניהלה רומן או שנאנסה בידי אנטוניו, בעלה המנוח של ברנרדה. בחלק מהתרגומים היא מכונה "Blanca"; בעוד אחרים קוראים לה משרתת.
פרודנסיה - אורחת בארוחת ערב בביתה של ברנרדה. שמה לקוח מהמילה "Prudence," אחת מארבע המעלות הקרדינליות (Cardinal virtues).
פפה אל רומאנו - בן 24, מחזרה של אנגוסטיאס ומאהבה של אדלה. למרות שהוא מעולם לא מופיע במחזה, הרי שפעולותיו יוצרות את רוב הדרמה במחזה.
קבצנית עם ילד - היא נכנסת לחצר במהלך ההלוויה ומתחננת לקבל שאריות אוכל מהמשרתת.
נשים אבלות - מקוננות בהלווית אנטוניו מאריה בנאבידס, בעלה המנוח של ברנרדה.
הנושאים

טרגדיה - אדלה מתמרדת נגד עריצותה של אמה ומשלמת על כך בחייה. ישנה גם טרגדיה אירונית בעובדה שהיא מתאבדת בשל יגונה על מותו של פפה, שבדיעבד מתברר שניצל.
דיכוי נשים - ברנרדה מייצגת את ההשקפה ש'מקומה של האישה הוא בבית'.
מסורת - ברנרדה נחושה בדעתה לשמור על המסורת, גם בקפדנותה על טקסי הלוויה וגם בהבדלים בין גברים לנשים.
הבדלי מעמדות - ברנרדה משתמשת בכסף כאמצעי להפוך עצמה לעליונה, ורואה בכפריים כמי שאינם ראויים לשאת את בנותיה.
מוניטין - ברנרדה דואגת ללא הרף לשמה הטוב של משפחתה, והיא חרדה משערוריות ומכך שירכלו עליה, כך אנו רואים בסיום המחזה, כשהיא דורשת שיוודע לאוזני כל שאדלה מתה בתולה.
שררה - ברנרדה כופה את רצונה על משק ביתה.
יופי - היופי הוא שחיתות, לדעתו של לורקה, בסביבה בה אין האנשים רשאים לרדוף אחר מאווייהם ותשוקותיהם. פפה אל רומאנו נמשך לאדלה, אבל מצבו הכלכלי מאלץ אותו לחזר אחרי אנגוסטיאס במקום זאת. "אם הוא היה בא בגלל חזותה של אדלה, בשביל אדלה כאישה, הייתי שמחה גם." אומרת מגדלנה, "אבל הוא בא בשביל כספה. למרות שאנגוסטיאס היא אחותנו, אנחנו משפחתה כאן, ואנחנו יודעים שהיא זקנה וחולה."
הסמלים

חום - במקרה זה, מוזכר לעיתים תכופות ברגעי זעמה של ברנרדה. לכן, זהו סמל לקו השליט באופיה של ברנרדה. חום מסמל גם תשוקה מינית אותה מייצגים המניפות והלימונדה.
שחור ולבן - לפי המשמעות הניתנת להם במערב. שחור מייצג כל דבר רע (מוות, אבל, דיכוי, סגירות וכולי...) בעוד שלבן מסמל דברים טובים (האמת, החיים, החירות). שחור מתקשר בעיקר לברנרדה ובנותיה שלובשות שחור במהלך המחזה, פרט לאדלה... כפי שנאמר לעיל, בטירופה היא אומרת מה שכל הבנות רוצות ואינן מעיזות לאמר. פרשנות אפשרית אחרת מייצגת סטריליות וטוהר, כפי שמתואר ביתה של ברנרדה, בעוד ששחור מייצג דיכוי.
ירוק - מסמל מוות עתידי ובתרבות ההיספנית - תקווה: היא לבושה בבגדים בצבע ירוק כשהיא מתוודה על אהבתה לפפה אל רומאנו. ירוק יכול גם לייצג קנאות, כלומר כפי שקורה בין האחיות כשנודע להן שאדלה היא מאהבתו של פפה, ולגבי אירוסיה של אנגוסטיאס לפפה. ירוק מייצג גם את אישיותה הרגשנית של אדלה. בנוסף לכך, עבור לורקה, ירוק מייצג תשוקה אירוטית.
מניפה - אדלה נותנת לברנרדה מניפה עגולה המעוטרת בפרחים ירוקים - סמל לייחודה של אדלה.
מקל ההליכה - מסמל את הכוח והסמכות של ברנרדה על בנותיה. אדלה שוברת המקל לקראת סוף המחזה.
כמה משמותיהן של הגיבורות:
אמליה - מלטינית וגרמנית עתיקה ל"חרוץ"; בעברית: "עובד האל".
מרטיריו - מרטיר.
אנגוסטיאס - ייסורים או סבל.
אדלה - מהפועל הספרדי "adelantar" שמשמעו "להתקדם" או "להשיג".
מגדלנה - שם אחר לייסורים, למשל, הפתגם הספרדי: "llorar como una Magdalena" (להתייפח כמו מגדלנה).
מריה חוספה - משמות הוריו של ישו, מריה ויוסף.
פרודנסיה - ניחנה במתינות.
עיבודים

העיבודים לסרט כוללים:
The House of Bernarda Alba - סרט דרמה ספרדי משנת 1987 בבימויו של מריו קאמי. הוא הוקרן בפסטיבל קאן באותה שנה.
סרט טלוויזיה אנגלי משנת 1991 בשם The House of Bernarda Alba.
הסרט ההודי Rukmavati ki Haveli בבימויו של גובינד ניהלני (Govind Nihalani) משנת 1991.
ב-1967 הכוריאוגרף אליו פומאר (Eleo Pomare) עיבד את המחזה לבלט בשם Las Desenamoradas,‏ שלווה במוזיקה אותה הלחין ג'ון קולטריין.
ב-2006 עובד המחזה למחזמר בידי Michael John LaChiusa, בשם "ברנרדה אלבה", הוא הוצג לראשונה בתיאטרון מיצי ניוהאוז (Mitzi Newhouse) במרכז לינקולן ב-6 במרץ 2006, בכיכובה של פיליציה ראשאד בתפקיד הראשי של ברנרדה, במחזמר שיחקה גם דפנה רובין-וגה.
ההפקות בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי > הבימה 1951

יוצרים
במאי: לי שטרסברג
מתרגם: רפאל אליעז
מעצב תפאורה ותלבושות: מרסל ינקו
שחקניות
ברנרדה: פאני לוביץ'
מריה חוספה: לאה קנוט
אנגוסטיאס: שושנה דואר
מגדלנה: מרים זוהר
אמיליה: רחל לופוביץ
מרטיריו: פנינה פרח
אדלה: שושנה רביד
משרתת: נאוה שאן
לה פונסיה: בת עמי אלישיב-פינקל
פרודנסיה: תמימה יודלביץ
קבצנית: רות זקהיים
ההפקות בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי > החאן 1971

יוצרים
במאי: מייקל אלפרדס.
תרגום: עזה צבי.
מעצבת תפאורה: רות דר.
מלחין מוזיקה: יוסי מר-חיים.
שחקניות: רוחמה רגב, עליזה רוזן, רות גלר אשכר, רות דורון, לוטי פרומור, נעמי בכר, מיכל בת-אדם, חיה הורוביץ, הלן קופילביץ'.
ההפקות בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי > הקאמרי 1988

במאית: נוריה אספרט.
מתרגמת: רבקה משולח.
מעצבת תפאורה: אציו פריג'ריו
מעצבת תלבושות: פרנקה סקוארצ'אפינו.
מעצב תאורה: אבי צברי.
שחקניות
ברנרדה: אורנה פורת
מריה חוספה: פאני לוביץ׳ / עדה טל
אנגוסטיאס: רבקה בכר
מגדלנה: אמירה פולן
אמיליה: חנה אזולאי-הספרי
מרטיריו: רבקה נוימן
אדלה: ענת וקסמן
משרתת: אתי גרוטס
לה פונסיה: עדנה פלידל
פרודנסיה: שפרה מילשטיין
ההפקות בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי > הבימה 2001

יוצרים
במאי: אילן רונן.
מתרגמת: רבקה משולח.
מעצבת תפאורה ותלבושות: רות דר.
מעצבת תאורה: פליס רוס.
מלחין מוזיקה: יוסי בן נון.
מדריכה קולית: חדוה מלר.
מעצבת תנועה: דניאלה מיכאלי.
שחקניות
ברנרדה : גילה אלמגור.
פונסיה, משרתת : ליא קניג.
מריה חוספה, אמה של ברנרדה : רות גלר.
אנגוסטיאס, בתה של ברנרדה : דינה בליי.
מגדלנה, בתה של ברנרדה : רויטל שניר.
אמליה, בתה של ברנרדה : טל צדקוני
מרטיריו, בתה של ברנרדה : מיקי פלג-רוטשטיין.
אדלה, בתה של ברנרדה : הילה וידור.
משרתת : דוית גביש.
פרודנסיה : עידית צור.
קבצנית : כרמל בן אפרים.
מתאבלות: אשה א' : דבורה מילר.
אשה ב' : נעמי דולזה.
אשה ג' : אסתר תנעמי.
אשה ד' : יאירה אוריין.
ילדה : שיר אעידן, מאי ביסמוט.
מקוננות : כרמל בן אפרים, זהבה גורדון, עדנה גלעדי, לאה הדר, עפרה טובי, רוזה ליפשיץ.
ההפקות בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי > תיאטרון באר שבע 2014

יוצרים
במאי: גדי רול.
מתרגמת: רבקה משולח.
מעצב תפאורה: רוני תורן.
מעצבת תלבושות: יהודית אהרון
מעצבת תאורה: פליס רוס.
מלחין מוזיקה: אלדד לידור.
שחקניות
ברנרדה: עידית טפרסון
פונסיה: נעמה שפירא
מריה חוספה: אורה מאירסון
אנגוסטיאס: שירי גולן
מגדלנה: אוראל מאור
אמליה: יעל איתן
מרטיריו: לירז חממי
אדלה: אביגיל הררי
משרתת: לירון בן-זקן
פרודנסיה: אורלי טובלי
אשה א׳: זוהר מידן
ההפקות בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי > תיאטרון מרכז לביכורי העתים 2017

יוצרים
במאי: עודד ליטמן
מתרגמת: רבקה משולח.
מעצבת תלבושות ותלבושות: דלית ענבר
מעצבת תאורה: יולי גרצ'יק
שחקניות
ברנרדה: בלה סאולקין
פונסיה: תמי עמנואל
מריה חוספה: נורית פרי
אנגוסטיאס: ליז הופמן
מגדלנה: ענבל גבריאלי
מרטיריו: רויטל אברהם
אדלה: ספיר שטיין
ההפקות בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי > להקת הפלמנקו הישראלית קומפאס מיכל נתן 2019

יוצרים
כוריאוגרפיה: Javier Latorre
אמנית אורחת: סילביה דוראן
קריינות: גילה אלמגור
רקדנים/ות: מיכל נתן, סלביה דוראן, ולדה וסט, איבליסה מרטינז גונזלס, גראו קבררה קאודרדו, מורן רון, אילת שחר, מאיה שני פלנבאום
עיצוב תלבושות: ורוניקה שור
תאורה: יעקב ברסי
עיבוד מופתי של JAVIER LATORRE גדול הכוריאוגרפים הספרדיים בני זמנינו בביצוע להקת הפלמנקו הישראלית בניהולה האמנותי של מיכל נתן המתכבדת לארח בהפקה זו את סלביה דוראן – חלוצת המחול הספרדי בישראל.
המופע מלווה ביצירותיהם המוזיקליות של: מוצרט, באך, ויולדי, סן-סאנס, דה פאייה, פיאצולה, שופן, ארבו פארט ושירה גרגוריאנית
הערות שוליים

↑  Maurer, Christopher. 1992. Introduction. Three Plays. By Federico García Lorca. Trans. Michael Dewell and Carmen Zapata. London: Penguin. ISBN 0-14-018383-3.
↑  Smith, Paul Julian (1996). Vision Machines: Cinema, Literature, and Sexuality in Spain and Cuba, 1983–1993. Verso. pp. 20. ISBN 1-85984-079-5.
↑  אנה קיזלגוף, מחול: 'LAS DESENAMORADAS' של פומאר, הניו יורק טיימס, 16 בפברואר 1991
↑  בן ברנטלי, סקס והאם המפלצתית בספרד שטופת השמש, הניו יורק טיימס, 7 במרץ 2006
↑  חיים גמזו, בית ברנרדה אלבה-ב,הבימה' -מחזה כשלש מערכות מאת פדדיקו גארסיה לורקא, הארץ, 14 באוקטובר 1951
↑  בית ברנרדה אלבה, באתר הארץ, 21 במאי 2001
↑  מיכאל הנדלזלץ, "בית ברנרדה אלבה": נוקשות מובילה תמיד לאסון, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007587891105171  BNE: XX1987200  BnF: cb120844512 (data)  GND: 4393983-1  LCCN: n2018034266  SUDOC: 059887001  VIAF: 175923703   WorldCat (עם VIAF): 175923703
אפרים סבלה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 במרץ 1928 בוברויסק, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית 
 פטירה:  18 באוגוסט 2010 (בגיל 82) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית קברות מיטינו 
 שם במה:  Эфраим Севела 
 שם לידה:  Ефим Евелевич Драбкин 
 סוגה מועדפת:  רומן קצר 
 מדינה:  ברית המועצות, ארצות הברית, ישראל, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1957 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מינסק 
 פרסים והוקרה:  מדליית העוז 
 פרופיל ב-IMDb
 
אפרים סבלה (ברוסית: Эфра́им Севе́ла; נולד כיפים דרבקין - Ефим Евелевич Драбкин; ‏8 במרץ 1928 – 18 באוגוסט 2010) היה סופר, עיתונאי, כותב תסריטים ובמאי יהודי-רוסי.
קורות חיים

נולד בשם ייפים אבלייביץ' דרבקין, בעיר בוברויסק, מחוז מוהילב (אז בתחומי ברית המועצות וכיום ב מדינת בלארוס), למשפחה של קצינים. משפחתו הספיקה לברוח מבלארוס עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה, אך הוא נפל מהרכבת כתוצאה מהפצצה. לאחר מכן שוטט בדרכים, עד שבשנת 1943 הצטרף לגדוד של הצבא האדום שלחם בחזית, והגיע איתו עד גרמניה. על אומץ ליבו בלחימה עוטר במדליית העוז. לאחר המלחמה השלים את לימודיו בבית הספר, ולמד באוניברסיטה הלאומית של בלארוס. לאחר סיום לימודיו כתב תסריטים עבור סרטים שונים.
בשנת 1971 השתתף בהשתלטות על חדר קבלת פניות הציבור של הסובייט העליון של ברית המועצות, בדרישה לאפשר ליהודים במדינה לעלות לישראל (על אף שהודה לאחר מכן, שכלל לא היה ציוני). לאחר המשפט שנערך לקבוצה, גורש לישראל. לטענתו בגיל 45 אחרי שנתיים בארץ לחם במלחמת יום הכיפורים, ואף הצליח לפגוע בשני טנקים סוריים מסוג T55 בעזרת בזוקה; סבלה נפצע במהלך המלחמה.
בשנת 1977 היגר לארצות הברית. עבד וביקר בערים רבות כמו לונדון, פריז וברלין המערבית.
עוד בהיותו בברית המועצות היה עיתונאי וכתב מספר תסריטי סרטים. לאחר הגירוש בשנת 1971, החל את הקריירה הספרותית שלו, כשכתב בפריז, בדרכו לישראל, את הספר "אגדות רחוב האינוולידים". הספר זכה לציונים גבוהים בביקורות.
בשנת 1990 שב לרוסיה, והפיק שורה של סרטים מצליחים. מאז חזרתו לרוסיה ועד יום מותו התגורר במוסקבה.
סבלה היה נשוי לנכדתו החורגת של השחקן סובייטי-יהודי לאוניד אוטיוסוב, יוליה גנדלשטיין.
נפטר ב-2010 במוסקבה, בגיל 82.
סרטים להם כתב תסריט

1957 - "השכנים שלנו" (ברית המועצות)
1959 - "אנושקה" (ברית המועצות)
1961 - "צ'ורטובה דיוז'ינה" (ברית המועצות)
1965 - "אין חיילים אלמונים" (ברית המועצות)
1967 - "אגוז קשה לפיצוח" (ברית המועצות)
1968 - "מתאים לשירות עורפי" (ברית המועצות)
1986 - "שיר ערש" (פולין, שווייץ)
1990 - "תוכי דובר יידיש" (ברית המועצות, גרמניה המערבית)
1992 - "תיבת נח" (רוסיה)
1992 - "הנוקטורן של שופן" (רוסיה - ארצות הברית)
1993 - "נשף התרמה" (רוסיה)
סרטים שביים

1990 - "תוכי דובר יידיש" (ברית המועצות, גרמניה המערבית)
1992 - "תיבת נח" (רוסיה)
1992 - "הנוקטורן של שופן" (רוסיה - ארצות הברית)
1993 - "נשף התרמה" (רוסיה)
1986 - "שיר ערש" (פולין, שווייץ)
יצירות ספרותיות

אגדות רחוב האינוולידים
ויקינג
לאומן עם אזניים מלוכלכות
העוויתות האחרונות של שבט שלא נוטה למות (הספר התיעודי היחיד שלו, 1975)
עצרו את המטוס - אני יורד (1977)
מוניה צצקס - נושא הדגל
אמא
I Love New York
חתלתולות סיאמיות
מדוע אין גן-עדן על כדור הארץ
תוכי דובר יידיש
טויוטה קורולה
היי שלום, ישראל (1977)
שן בינה (רומן, 1980)
שיחת גברים בסאונה רוסית (רומן, 1980)
שלא ככל האדם (1984)
תמכור את אמך
גילו של ישו (1985 - 1995)
הדיונות הלבנות (תסריט, 1996)
"מרצדס" לבנה (תסריט, 1996)
האדמה כמהה לנס (תסריט)
אדר שלי, הנושר (תסריט)
אודסה - אמא (תסריט)
הזוהר הצפוני (תסריט)
קן הסנונית (תסריט)
מרכז הקצה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גלריה לאמנות
 כתובת:  לוחמי הגטאות 34, נהריה
 מיקום:  נהריה 
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  יצחק דה לנגה ולי רמון
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2006
 תאריך פתיחה רשמי:  2006
 תאריך פירוק:  2017
 קואורדינטות:  33°00′07″N 35°05′50″E﻿ / ﻿33.00185°N 35.097131°E﻿ / 33.00185; 35.097131
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) מרכז הקצה(למפת הגליל המערבי רגילה) מרכז הקצה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מרכז הקצה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מרכז הקצה
 
מרכז הקצה או בשמו המלא "מרכז הקצה לאמנות, תרבות וחברה בגליל" היה מוסד ללא כוונות רווח בנהריה. המרכז הוקם בשנת 2006 על ידי זוג האמנים יצחק דה לנגה ולי רמון, בתגובה למלחמת לבנון השנייה. המרכז נסגר בסוף שנת 2017.
גלריה לאמנות

מרכז הקצה הפעיל גלריה לאמנות בה הציגו בתערוכות יחיד אמנים ישראלים בכירים, בהם שמואל כץ, חיים מאור, ז'אק ז'אנו, רפי פרץ, יעקב שטיינהרט, רות קסטנבאום, דרור בן עמי, מריק לכנר, חיה גרץ-רן, דוד גרשטיין, יואל גילינסקי, אברהם אילת, משה קסירר ועוד. כמו כן, טיפח המרכז אמנים צעירים בראשית דרכם כגון קרן מאי-מטקלף ואורן סומך, יהונתן כיס-לב ורינת בלסון. במלאת 75 לעיר נהריה קיים מרכז הקצה סדרת תערוכות אשר עסקו בנהריה העיר, וביניהן הוצגו צילומי הפסיפס הביזנטי הנמצא בנהריה ואינו חשוף לציבור. הגלריה תרמה להרחבת פעילות האמנות בצפון, ובמקביל משתמשת באמנות ככלי לפעילות קהילתית.
פעילות קהילתית

מרכז הקצה פעל באמצעות האמנות לחיזוק תחושת השייכות לעיר ולאזור, ולטיפוח גאווה וזהות מקומית באמצעות הפעלת פרויקטים קהילתיים עם קהלים שונים: הציבור הכללי, מבוגרים בני נוער וילדים. אוכלוסיות מיוחדות כמו נוער בסיכון (היחידה לקידום נוער, פרויקט חממה) קשישים, ניצולי שואה, נוער בעלי נכויות שונות (פיזיות, חושיות ובעלי פיגור שכלי) וכן באמצעות קיום מפגשים בין ערבים ויהודים.
פעילות להשבת החיילים החטופים

מרכז הקצה היה שותף במאבק להשבת חטיפת חיילי צה"ל בגבול לבנון (2006), באמצעות מספר תערוכות אמנות שנדדו ברחבי הארץ, ביניהן:
"במבט חטוף" תערוכת צילום בהשתתפות אודי גולדווסר נפתחה בדצמבר 2006, והציגה 79 צילומים של בכירי הצלמים בישראל, כמו זיו קורן, אבי גנור, אברהם אילת, גיא רז, ורדי כהנא וג'ואל קנטור. התערוכה הוצגה בין היתר במשכן הכנסת.
"כשהכריש והדג נפגשו לראשונה" תערוכת איורים על פי סיפור שכתב גלעד שליט כשהיה בן 11. עמותת הקצה הזמינה את אגודת המאיירים לאייר את הסיפור, ועשרות אומנים ומאיירים נרתמו ליוזמה. התערוכה שהופקה על-פי הסיפור נדדה ב-11 תחנות וביניהן משכן הכנסת, בית אריאלה בתל אביב, מוזיאון אשדוד לאמנות, בית אוריאל על הכנרת, וכן בפרלמנט האירופי בבריסל. הסיפור והאיורים שבתערוכה יצאו כספר ילדים בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
הערות שוליים

↑  חגית פלג רותם, עד הקצה: אחרי 11 שנים גלריה הקצה בנהריה נסגרה. פורטפוליו. 17 בינואר 2018
↑  על התערוכה, "אוצר חבוי בנהריה", באתר "מרכז הקצה", 16 באפריל 2011
↑  סמדר שפי, עכבר העיר אונליין, יופי אין סופי ותערוכה בינונית, באתר הארץ, 9 בינואר 2009
↑  צלמים-אמנים מציגים עם אודי גולדווסר בקריאה להחזרת החיילים החטופים, באתר "מארב"
↑  אריק בנדר, תערוכה למען גלעד שליט נפתחה בבריסל, באתר nrg‏, 10 באוקטובר 2011
בשנת 2011 הופקה והוצגה בגלריה "מרכז הקצה" תערוכת צילומים של פסיפס הכנסייה הביזנטית בנהריה. היה זה ביוזמת האמנית והאוצרת לי רמון. בנוסף לצילומי הפסיפס העתיק, הוצגה בתערוכה רפליקה במידות 1:1 (193X91 ס"מ) של המוטיב המרכזי של הפסיפס: זוג טווסים ואמפורת מים, הנמצאים מעל האפסיס המרכזי. הרפליקה נעשתה על ידי תלמידי בית הספר לחינוך מיוחד "אילנות", בהדרכתה של לי רמון
המאה ה-23 לפנה"ס

המאה ה-23 לפנה"ס היא המאה שהחלה בשנת 2300 לפני הספירה והסתיימה בשנת 2201 לפני הספירה. זוהי המאה ה-23 לפני תחילת הספירה הנוצרית.
אירועים בולטים בעולם

2283 לפנה"ס: מצרים, שושלת 6 – עלייתו לשלטון של מרנרע.
2284 לפנה"ס: מצרים, שושלת 6 – פפי השני נולד (תאריך משוער).
2278 לפנה"ס: מצרים, שושלת 6 – מותו של פרעה מרנרע, ועלייתו לשלטון של פפי השני.
2255 לפנה"ס: שלושת המלכים וחמשת הקיסרים בסין – הקיסר יאו מפנה את כסאו, הקיסר שון, עולה לשלטון (תאריכים משוערים).
2250 לפנה"ס: השנה שבה בערך הוקם עמוד הניצחון הראשון בהיסטוריה, באזור אכד, ובו מתואר נרם סין, נכדו של סרגון מאכד, מלך אכד רומס את אויביו.
2250–2200 לפנה"ס: מפוסלת מסכת ראשו של מנהיג אכדי (ייתכן שמדובר בסרגון מלך אכד), אשר שכנה עד לאחרונה במוזיאון עיראק בבגדאד.
2205 לפנה"ס: שלושת המלכים וחמשת הקיסרים בסין – הקיסר שון מפנה את כסאו, יו' הגדול, מייסד שושלת שיה, עולה לשלטון (תאריכים משוערים).
פלישה של נוודים לאכד.
פיתוח הסחר בין מסופוטמיה ועמק האינדוס.
ראשית תקופת הברונזה במרכז אירופה וכן תקופת הברונזה התיכונה באזור מסופוטמיה והמזרח התיכון.
משבר חמור בתקופה זאת מביא להריסת היישוב העירוני בארץ ישראל ובמקום מוקמים יישובים חקלאיים וכפרי נוודים.
שיא שגשוגה של העיר אומה בשומר.
ערים חדשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אישים משמעותיים

אנהדואנה, בתו של סרגון מאכד, המחברת הראשונה הידועה בכל ההיסטוריה המתועדת.
נרם סין, מלך האימפריה האכדית, נכדו של סרגון מאכד.
פפי השני, מלך מצרים. הוא הומלך כשהוא רק בן 6, הוא מלך 94 שנים והוא המלך שמלך הכי הרבה שנים במהלך כל ההיסטוריה האנושית. בסוף ימיו נחלש השלטון המרכזי במצרים ולאחר מותו התפצלה מצרים לממלכות יריבות, והתחילה תקופת הביניים הראשונה. נולד בערך בשנת 2284 לפנה"ס.
תגליות והמצאות

מוקמים הבתים הראשונים בעמק האינדוס, ובהם מערכת ניקוז.
סיור

פעילות הסיור הצבאית היא בדרך כלל שיטה לאיסוף מודיעין קרבי, על ידי יחידות צבאיות המיומנות בכך, בסביבה עוינת, שדה קרב או שטח אויב. ברוב הצבאות המערביים מבוצע סוג זה של פעילות על ידי יחידות סיור מיוחדות (ואז הסיור מוגדר "סיור מיוחד").
יחידות סיור

מרבית מיחידות הקרביות בצבאות המודרניים, כוללות כחלק מהמבנה הארגוני שלהן כהכנה למלחמה, יחידות סיור. תפקידן של יחידות סיור הוא לסייר באזור הפעולה לפני הכוח הראשי, לספק מידע בעל ערך לכוחות העומדים לפעול שם, לסמן מטרות אויב, ולעיתים גם להוביל את הכוח העיקרי בתנועה לשטח לא מוכר. יחידות הסיור נדרשות להביא מידע על צי"ח (ציון ידיעות חיוניות) שנדרש מיחידת האם שלהם (החטיבה או הגדוד) ולצורך כך הן מיישמות את מכלול הטכניקות של הסיור. ככלל, ליחידת הסיור ניידות רבה והכשרה חיילית גבוהה הכוללת שדאות, הסוואה והשרדות בשטח.
טכניקות

דוגמאות לטכניקות ומשימות של הסיור הצבאי:
סיור – מכלול פעולות (תמרון, לחימה, תצפית) המבוצעות לשם איסוף מודיעין קרקע ואויב.
איסוף קרבי – מכלול פעולות המאפשרות צפייה על פעילות אויב או קרקע – נעשה שימוש באמצעים פסיביים (כדוגמת משקפות) או אקטיביים (כדוגמת מכ"ם חודר קרקע).
סיור אלים – משימה שנועדה לגלות מודיעין אויב או קרקע דרך הפעלת כוח לוחם. בין אם על ידי התקפה או על ידי תמרון ולכידה של תא שטח.
סיור באש – ערעור האויב באמצעות ירי - בדרך כלל תלול מסלול או של יחידה אחרת, בצורה שתאפשר זיהוי תנועות ותגובות של האויב על ידי הכוח הצופה.
סיור ציר – סיור הנועד לספק מודיעין על ציר תנועה אפשרי, ממודיעין הנדסי הנוגע לעבירות ומכשולים ועד סריקה לאיתור אויב בציר.
סיור נקודתי – סיור שנועד להביא מודיעין על נקודה ספציפית שעליה קיים פער מידע.
סיור גזרה – סיור הנועד להביא מודיעין שטח או אויב בגזרה מסוימת. סיור כזה מנסה לזהות דפוסים של שטח או פעילות אויב, והביצוע שלו יכול להיות קצר בזמן, ככוח קדומני, או ארוך בזמן לשם יצירת תמונת מודיעין.
מסך – משימה הדורשת לאתר אויב ולספק התראה מוקדמת ליחידת האם על הימצאו וכוונותיו. המסך לרוב לא יבצע פעילות אלימה, אלא אם כן יש דרישה ספציפית לפגוע בסוג אויב בעדיפות גבוהה. המסך גם יכול לסייע בתיעול של כוח האויב על ידי הפעלת ארטילריה, ולעיתים נדירות, לחימה.
משמר – משימה הכוללת את משימות המסך, ומטרתה למנוע מהאויב מודיעין על כוחותינו ולהשיג מודיעין, זמן ומרחב ביחס לאויב. היא כוללת יחד, משימות נגד-סיור (נס"ר) אויב, השמדת כוחות קטנים ושיבוש התקפה או הגנה של כוח האויב. משימה זו נעשית בתוך תחום האש הארטילרית היחידתית ובסמיכות אליו.
חיפוי – משימה המכילה את המסך ואת המשמר, הפועלת במנותק מהגוף העיקרי על מנת לשרת את מטרת הגוף העיקרי תוך שיבוש הגנה והתקפת האויב.
יחידות סיור מסוגלות להיטמע בשטח לתקופה ארוכה, לנווט את עצמן או את יחידת האם, להכווין אש של מגוון אמצעי אש מנגד (מטוסים, ארטילריה, טנקים, חימוש מונחה מדויק ועוד). לשם כך לוחמי סיור נדרשים להכשרה ארוכה יותר מלוחם חי"ר או הנדסה רגיל וכן לדגש בהכשרה על ניווט, שדאות והסוואה.