stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אהרן יפה'ן
ביוגרפיה

נולד בניו יורק לרב יעקב חיים יפה'ן, ראש ישיבת בית יוסף בניו יורק ומחבר ספר "נר משפט" על מסכת סנהדרין (בנו של הרב אברהם יפה'ן, חתנו של הסבא מנובהרדוק). בשנת תשכ"ו נישא ללאה, בתו של ראש ישיבת חברון הרב משה חברוני. בשנות ה-70 מונה כר"מ בישיבת חברון. במקביל עסק בההדרת תורת הראשונים. הוציא לאור את חידושי הריטב"א על מסכתות יבמות ונדרים בהוצאת מוסד הרב קוק, וכמו כן את חידושי הרמב"ן על מסכת עירובין בהוצאת מכון התלמוד הישראלי השלם. חידושי הריטב"א על יבמות הופיעו בשני כרכים עבים ובהם מעל ל-1,300 עמודים.
בשנות ה-80 חלה בלבו ושהה בארצות הברית לצורכי ריפוי. נפטר בשנת תשנ"ב, בגיל 47. אחר פטירתו הוציאו תלמידיו את שיעוריו על מסכת יבמות בספר "שיעורי רבי אהרן".
משפחתו

אשתו הייתה המשוררת לאה יפה'ן.
בנו, הרב שמואל יפה'ן - ראש כולל "בית יוסף".
בנו, הרב איתן יפה'ן ר"מ בישיבת חברון
חתנו, הרב משה אהרון פרידמן -ר"מ בישיבת מיר
בנו הרב משה יפה'ן ראש קיבוץ בישיבת חברון, וראש חבורה בישיבת מיר.
בתו, גברת אסתר פרידמן - סגנית מנהלת בסמינר "עלי באר".
ספריו

חידושי הריטב"א - מסכת יבמות, הוצאת מוסד הרב קוק (2 כרכים)
חידושי הריטב"א - מסכת נדרים
חידושי הרמב"ן - מסכת עירובין
שיעורי רבי אהרן - מסכת יבמות
| רבני ישיבת חברון כנסת ישראל |
| --- | --- | --- |
| ראשי הישיבה בהווה | הרב דוד כהן • הרב שלמה כץ • הרב משה מרדכי פרבשטין • הרב יוסף חברוני |  |
| משגיחים בהווה | הרב חיים יצחק קפלן |  |
| ראשי ישיבה שנפטרו | הרב משה מרדכי אפשטיין • הרב יחזקאל סרנא • הרב משה חברוני • הרב אהרן כהן • הרב שמחה זיסל ברוידא • הרב אברהם פרבשטין |  |
| משגיחים שנפטרו | הרב נתן צבי פינקל (הסבא מסלבודקא) • הרב יהודה לייב חסמן • הרב אברהם נח פאלי • הרב מאיר חדש • הרב צבי הירש פאלי • הרב אברהם סלומון |  |
| רבנים בולטים בישיבה שנפטרו | הרב אהרן יפה'ן • הרב משה פינקל  • הרב נחמן טוקר |  |
| רבנים שעזבו | הרב ברוך מרדכי אזרחי • הרב הלל זקס • הרב חיים סרנא • הרב רפאל שמואלביץ • הרב שלמה פאליי |  |
אהרן יוסף ירמנס

ד"ר אהרן יוסף ירמנס בתחילת המאה ה-20
כתובת המציינת ייסוד בית בשכונת זיכרון משה בירושלים על ידי ד"ר ירמנס
אהרן יוסף ירמנס (יערמאנס; 1859– 28 בדצמבר 1924) היה רופא היישוב היהודי בחברון בשלהי המאה ה-19, איש ציבור בירושלים המתחדשת, ומראשוני הרופאים בבית החולים שערי צדק בירושלים.
ביוגרפיה

נולד בווילנה שבאימפריה הרוסית, בשנת 1859 למשה דוד, סוחר אריגים ששהה רוב ימות השנה בהודו ובמרחקי אסיה, ממנו התייתם בגיל 5, ולחיה רויזה לבית הלפרין.
למד בחדר, ולאחר מכן במכינת בית המדרש לרבנים בווילנה. היה מבאי ביתו של הבנקאי יוסף ויטקינד, אשר בתו חנה נתארסה לו.
שירת שנה בצבא הרוסי, שם נחשד במגע עם קבוצת מהפכנים ובהחזקת ספרות אסורה, אך זוכה מאשמה.
למד רפואה באוניברסיטאות ברלין והאלה, ועל הרצאת הגמר לקבלת התואר דוקטור היה עליו להגן נגד פרופסור מרטין לוי ואמן השחמט עמנואל לסקר. כשחזר לווילנה, אחרי שהוסמך לרופא בשנת 1886, נישא לארוסתו, והחליט לעלות עמה לארץ ישראל, חרף התנגדותו של אביה.
בשנת 1887 הגיע עם אשתו לאיסטנבול, שם התכונן לבחינות כדי לקבל רישיון לעסוק ברפואה בארץ ישראל. באותה עת שהה באיסטנבול דוקטור משה וולך לאותה מטרה, ובשנת 1890 הגיעו יחד לארץ ישראל.
פועלו

בבואו ארצה התיישב עם משפחתו בחברון, לאחר שקיבל כתב מינוי מאת "אגודת אחים" מאנגליה לשמש רופא ליהודי חברון. תחילה, קיבל דירה בביתו של חכם נסים לאביא בפאתי העיר.
העניק שירותי רפואה ליהודי העיר, וכן לערביי הסביבה. השתתף בהקמתם ופעולתם של מפעלי חסד ציבוריים. כמו כן, הזמין מירושלים ספר תורה מהודר לבית הכנסת האשכנזי בעיר (אחרי פרעות תרפ"ט העביר בנו את הספר לשכונת תלפיות בירושלים).
בשנה שלאחר בואו ארצה, הצטרפה אליו לחברון אמו מווילנה (נזכרת ביומן מסעו של מנחם אוסישקין, שעלה עמה באותה האניה), והתגוררה עמו עד פטירתה בחברון בשנת 1903. בביתם התארחו משכילי היישוב החדש ועסקניו בבואם לחברון, והרופאים היהודיים שבארץ שהתכנסו אחת לשנה. בשנת 1904 נסע לגרמניה ובין השאר אסף כסף לצורך תפעול בית חולים בחברון.
בשבתו בחברון קיבל ייפוי כוח מאת קרן מזכרת משה מונטיפיורי ליסוד שכונה יהודית בחברון על שם השר, אך הדבר לא יצא אל הפועל. עבר לירושלים בשנת 1905 בעקבות מעבר אשתו לעיר, עבור חינוך חמשת ילדיהם, ושימש כרופא במגוון מוסדות, ובהם ביקור חולים, עזרת נשים, מושב זקנים ובית היתומים דיסקין, והיה בין הרופאים הראשונים בבית החולים שערי צדק.
השתתף עם דוד ילין ביסוד שכונת זיכרון משה, והיה בין ראשוני הבונים בבית הכרם ובתלפיות.
ב-1914 השתתף בוועידה הארצית בנושא מיגור הגרענת, הוועידה התכנסה בד' בניסן תרע"ד ב"בית חולי עיניים העברי", בירושלים.
חתם יחד עם אפרים כהן, וילהלם גרוס, דוד ילין, יחיאל מיכל פינס, זאב יעבץ ואברהם משה לונץ על מכתב עידוד מנכבדי ירושלים לבנימין זאב הרצל לרגל צאת ספרו מדינת היהודים. בנוסף, השתתף בכרוז עידוד להרצל לקראת ביקורו בארץ. כמו כן, הגה רעיונות בדבר פיתוח הארץ, אוצרות ים המלח וסגולותיו הרפואיות ופיתוח התחבורה אליו.
נפטר בירושלים בשנת 1924, ונטמן בהר הזיתים, לצד רעייתו שנפטרה שבע שנים קודם לכן, כתוצאה ממגפת הקדחת שפרצה בירושלים בעת מלחמת העולם הראשונה.
חתנו היה הסופר אהרון ראובני.
הערות שוליים

↑  חברון ח' טבת, השקפה, 23 בדצמבר 1904
WGS84

WGS84 (ראשי תיבות של: World Geodetic System 1984; מערכת גאודזית עולמית) הוא סטנדרט של מידול כדור הארץ (דאטום) שמשמש בקרטוגרפיה, גאודזיה וניווט. הסטנדרט מכיל מערכת קואורדינטות קרטזית של כדור הארץ, דאטום וגאואיד המבוסס על כוח המשיכה לצורך מדידת גובה פני הים בכל מקום.
המערכת הוצעה בשנת 1984 (חודשה בשנת 2004) והיא מערכת הגאודזית העולמית השכיחה לשימוש עד היום. קדמו לה מערכות WGS60, WGS66 ו-WGS72.
זוהי מערכת הקואורדינטות הנפוצה כיום בעולם, ומכשירי GPS רבים עובדים לפיה.
פרמטרים

מרכז מערכת הצירים של המערכת הוא במרכז המסה של כדור הארץ בדיוק של עד 2 ס"מ.
קו האורך 0 הוא לפי רשת IERS ‏(102.5 מטר מזרחית לקו גריניץ').
אליפסואיד היחוס הוא IAG GRS 80. מידותיו של האליפסואיד:
מחצית האלכסון הראשי הוא 6,378,137 מטר (מסומן a)
שיטוח של 1/298.257223563 (מסומן f)
גאואיד היחוס הוא מודל גליות EGM96 וההפרש שלו מהאליפסואיד הוא בין 85 ל-105 מטר.
הפרשים בין ED50 לבין WGS84

קווי האורך והרוחב של שתי המערכות זהות בצפון מזרח רוסיה. בתנועה הקווים דרומה ומזרחה, הקווים של ED50 נעים מהר יותר מקווי WGS84. כך שבאזור ספרד יש הפרש של 100 מטר ובישראל הפרש של כ-150 מטר כאשר קווי הרשת של ED50 דרומיים יותר מאשר WGS84.
ראו גם

ECEF
הערות שוליים

↑  [National Imagery and Mapping Agency Technical Report TR 8350.2 Third Edition, Amendment 1, 1 Jan 2000, "Department of Defense World Geodetic System 1984"
↑  מידע על EGM96 מאתר NGA
↑  ההפרש בין האליפסואיד לגאואיד בכל כדור הארץ
אברהם לאופר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בנובמבר 1904 
 פטירה:  6 באוגוסט 1960 (בגיל 55) 
 תאריך עלייה:  1935
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
אברהם לאופר (11 בנובמבר 1904–6 באוגוסט 1960) היה רופא ישראלי, כירורג, כירורג ילדים, מרופאי הרובע היהודי במלחמת העצמאות, פרופסור לכירורגיה, בשנת 1955 ייסד וניהל את המחלקה הראשונה בישראל לכירורגיית ילדים בבית החולים הדסה.
קורות חיים

לאופר נולד ברוהטין, פולין (כיום אוקראינה). המשפחה עברה ללבוב, עמד בבחינות בגרות אקסטרניות. התקבל לפקולטה לרפואה בווינה. סיים את לימודי הרפואה בשנת 1932.
בשנת 1935 עלה לארץ-ישראל מלווה ברעייתו, הילדה לבית רוהטין.
עבד בהתנדבות כ-4 שנים בבית החולים מאיר רוטשילד במחלקת רפואת ילדים.
ב-1 בינואר 1940 התגייס לצבא הבריטי. הוא שירת במצרים וסיים קורס קציני רפואה בח'רטום (בסודאן של היום). עסק בכירורגיה ביחידתו של אורד צ'ארלס וינגייט באתיופיה. בין השאר עבד בבית החולים "מגליק הראשון" באדיס אבבה. השתחרר בדרגת מייג'ור. בתום שירותו הצבאי חזר לאופר לירושלים, והחל לעבוד ככירורג בבית החולים הדסה בירושלים.
קורות חיים > מרופאי הרובע היהודי

עם פרוץ מלחמת העצמאות התנדב לשרת בעיר העתיקה. יחד עם עלי פייזר ואגון ריס עבד בבית החולים משגב לדך ברובע היהודי. שלושת הרופאים טיפלו בפצועים ממגיני הרובע היהודי, ולעיתים אף ניתחו תחת אש. הרופאים נעזרו באחות ואח מוסמכים, באחות סוציאלית,ב אחות מעשית ובמתנדבות. כאשר נפלה העיר העתיקה בידי הלגיון הערבי, לאופר היה בין אחרוני היהודים שעזבו את העיר העתיקה.
בשנת 1953 יצא לארצות הברית להשתלמות בת שנתיים בכירורגיה כללית ובכירורגיית ילדים.
בשנת 1955 ייסד וניהל את המחלקה לכירורגית ילדים בבית החולים הדסה. המחלקה הייתה הראשונה בארץ שעסקה בנושא של ניתוחי ילדים.
בשנת 1956 במבצע קדש ריכז את הטיפול בפצועים בבאר שבע.
לאופר נפטר ב-6 באוגוסט 1960 ונקבר בהר המנוחות בירושלים. השאיר אישה, ושני בנים, אורי כלכלן ודן לאור, פרופסור לספרות באוניברסיטת תל אביב.
ראו גם

הרובע היהודי במלחמת העצמאות
לקריאה נוספת

נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, ערך: לאופר, אברהם. עמודים 250-251
הערות שוליים

1 2  אברהם לאופר, באתר BillionGraves
↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, עמוד 332
↑  פרופ' נסים לוי, "פרקים בתולדות הרפואה בארץ-ישראל 1799-1948", הוצאת הקיבוץ המאוחד, והפקולטה לרפואה על שם ברוך רפפורט - הטכניון, חיפה, 1998
↑  "ירושלים בתקופת המנדט העשייה והמורשת", פרק: "התפתחות שירותי הרפואה בירושלים בתקופת השלטון הבריטי", פרק משנה: "הרפואה בירושלים", יהושע בן אריה - העורך, הוצאת יד בן צבי, משכנות שאננים, ירושלים, תשס"ג, 2003, עמוד 305
אוהורו

| --- | --- |

לוויין בייצור
 מידע כללי
 סוכנות חלל:  נאס"א
 מפעיל:  ארצות הברית
 תאריך שיגור:  12 בדצמבר 1970
 משגר:  סקאוט
 אתר שיגור:  מרכז החלל לואיג'י ברוליו
 אתר רשמי
 משימה
 סוג טלסקופ:  קרני רנטגן
 לוויין של:  כדור הארץ
 מסלול:  מסלול מסונכרן-שמש
 אפואפסיד:  560 ק"מ
 פריאפסיד:  520 ק"מ
 זמן הקפה:  95.7 דקות
 משך המשימה הכולל:  12 בדצמבר 1970 – מרץ 1973 (כשנתיים) 
 מידע טכני
 משקל:  141.5 ק"ג
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  04797
 מאגר המידע הלאומי:  1970-107A
אוהורו (באנגלית:SAS-1 ,Uhuru) הוא לוויין של נאס"א ראשון שמטרתו חקר בתחום קרני רנטגן. הוא שוגר לחלל במסגרת תוכנית אקספלורר כלוויין Explorer 42. הלוויין היה ראשון בסדרה של לוויינים אסטרונומיים קטנים (Small Astronomy Satellite). שמו שונה ל-Uhuru "חירות" בשפת סוואהילי לציון שיגורו משטח קניה. הלוויין שוגר בשנת 1970 ופעל עד לשנת 1973.
תיאור המשימה

מטרת הלוויין הייתה לבצע סקר של מקורות קרני רנטגן בתחום kEv ‏ 20 - 2. לצורך כך על הלוויין הותקן זוג רגשים.
השיגור בוצע ב-12 בדצמבר 1970 ממרכז החלל לואיג'י ברוליו בעזרת משגר מדגם "סקאוט B" אמריקאי. לראשונה לוויין אמריקאי שוגר מאתר מחוץ לשטח ארצות הברית. הקשר עם הלוויין נותק במרץ 1973.
במהלך פעילותו התקבל מידע רב על מקורות קרני רנטגן בחלל. המידע פורסם בקטלוג Uhuru Catalog שכולל תיאור 339 אובייקטים. בין היתר התגלה ברבור X-1, חור שחור ראשון שנצפה.
אה"מ צ'מפיון (1915)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת קלה 
 צי:  הצי המלכותי הבריטי 
 סדרה:  הסיירות מסדרה C
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  R. & W. Hawthorn, Leslie and Company 
 תחילת הבנייה:  9 במרץ 1914
 הושקה:  29 במאי 1915
 תקופת הפעילות:  20 בדצמבר 1915 – 28 ביולי 1934 (18 שנים)
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה
 מידות
 הֶדְחֶק:  3,750 טון
 אורך:  136 מטר
 רוחב:  12.6 מטר
 שוקע:  4.4 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  28.5 קשרים
 גודל הצוות:  324
 טווח שיוט:  8,670 ק"מ
 הנעה:  8 דוודים המזינים 2 טורבינות בהספק 40,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 כמות הדלק:  772 טון
 אמצעי לחימה
 שריון:  אמצע האונייה: 4 אינץ'   חרטום: 2¼-1½ אינץ'   ירכתיים: 2½-2 אינץ'   סיפונים עליונים: 1 אינץ'   מעל ההיגוי: 1 אינץ'
 חימוש:  4 תותחי Mk XII‏ BL‏ 6 אינץ' (152 מ"מ)   תותח נ"מ 4 אינץ' (102 מ"מ)   תותח 3 פאונד   6 צינורות טורפדו בגודל 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אה"מ צ'מפיון הייתה סיירת קלה מסדרה C של הצי המלכותי, ששירתה במהלך מלחמת העולם הראשונה. היא הייתה חלק מקבוצת קאליופ של סדרה C.
בנייה

שמונה סיירות קלות הוזמנו עבור הצי המלכותי בתקציב 1913. שש האוניות של סדרת קאליופ השתמשו במנועי טורבינה עם הנעה ישירה קונבנציונלית, אך לשתיים, צ'מפיון וקאליופ, היו תכנוני מנועים ניסיוניים באמצעות הפחתת הילוכים כדי להתאים למהירויות עבודה אופטימליות של טורבינות ומדחפים. זה בעקבות תכנונים ניסיוניים שהוזמנו בשנת 1911 תוך שימוש בטורבינות בלחץ גבוה עם הילוך עבור המשחתות באדג'ר וביבר ובשנת 1912 תוך שימוש בגיר עבור טורבינות בלחץ גבוה ובלחץ נמוך כאחד במשחתות לאונידאס לוציפר. צ'מפיון וקאליופ בדקו עיצובים שונים.
היא נבנתה על ידי Hawthorn Leslie and Company ב-Tyneside, אנגליה, הונחה ב-9 במרץ 1914, הושקה ב-29 במאי 1915 והושלמה בדצמבר 1915.
לצ'מפיון היו שני צירי מדחף, השמאלי מונע מחדר המנועים האחורי והימני מונע מחדר המנועים הקדמי. גיר הגדיל את יעילות המנוע הכוללת, ואיפשר הפחתה בגודל הדוד והטורבינה עבור כוח נתון שסופק על ידי המדחפים, כך שהתכנון הראשוני הפחית את גודל חדר הדוודים והוריד את ההספק הנומינלי שפותח מ-40,000 כוחות סוס (29.8 מגה ואט) ל-37,500 כוחות סוס (28 מגה ואט). עם זאת, במהלך הבנייה בוצעו שינויים כדי להגדיל שוב את קיבולת הדוד ולהוסיף טורבינות שיוט שחזרו לתפוקת הכוח הנומינלית של האוניות ללא הגיר מסדרת קרוליין. מהירות המדחף המרבית הייתה נומינלית של 340 סיבובים לדקה. ניסויים שהשוו בין צ'מפיון לקרוליין הראו כי בהספק מפותח בפועל של 41,000 כוחות סוס (30.6 מגה ואט) בשתי האוניות, צ'מפיון השיגה מהירות של 29.5 קשרים תוך שימוש ב-470 טון דלק ביום, בעוד שקרוליין השיגה מהירות של 29 קשרים באמצעות 550 טון דלק ליום. האונייה יכלה להגיע ל-28 קשרים בהספק הנמוך יותר של 31,000 כוחות סוס (23 מגה ואט).
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

צ'מפיון נכנסה לשירות בצי המלכותי ב-20 בדצמבר 1915. היא שובצה בצי הגדול עם השלמתה, ושימשה כמנהיגת שייטת המשחתות ה-13 עד סוף מלחמת העולם הראשונה ועד תחילת 1919. היא לחמה בקרב יוטלנד ב-31 במאי–1 ביוני 1916, במהלכו הייתה גם אוניית הדגל של קומודור (D), המפקד הבכיר של המשחתות של הצי.
היסטוריית שירות > לאחר המלחמה

צ'מפיון שירתה לזמן קצר בשייטת הסיירות הקלות השנייה במהלך 1919. לאחר מכן היא הוצמדה לבית הספר לטורפדו של הצי המלכותי, אה"מ ורנון, מ-1919 עד 1924, ועברה שיפוץ ב-1923. היא הושבתה והושמה תחת שליטת המספנה בפורטסמות' באוקטובר 1924.
במאי 1925, צ'מפיון נכנסה מחדש לשרת כספינת ירי של תותחנים. היא צורפה לבית הספר לאיתות בשנת 1928, ושימשה כמצע מבחן עבור מערכות הירי הראשונות של הצי המלכותי (RPC) באותה שנה. היא הושבתה בדצמבר 1933 והושמה תחת פיקוח המספנה.
היסטוריית שירות > פירוק

צ'מפיון נמכרה ב-28 ביולי 1934 ל-Metal Industries מרוזית', סקוטלנד, לצורך גריטה.
אהרון בן שמואל מפרנקפורט

| --- | --- |
 לידה:  1620? פרנקפורט על האודר, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  1701 (בגיל 81 בערך) 
 מדינה:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  ?–1701 
 
הרב אהרון יקל בן שמואל שור מפרנקפורט (1620 - 1701) היה רב גרמני-יהודי וסופר עברי. מחבר הספר "בית אהרן", ספר הפניות מפסוקי התנ"ך אל ספרים שונים שדנים בהם, שנחשב לאחד הספרים החשובים ביותר בתחום.
ביוגרפיה

אהרון בן שמואל נולד ככל הנראה בפרנקפורט על האודר, גרמניה. אביו שמואל היה רב בלייפציג, שעבר מאוחר יותר לפרנקפורט על האודר לשרת את הקהילה. משפחתו הייתה מצאצאי רבי יוסף בכור שור.
בשנותיו המוקדמות פרסם אהרון שלושה חיבורים שאינן קיימות עוד. אהרון פרסם את הספר "בית אהרן" בפרנקפורט דאודר בשנת ה'ת"ן (1690), בהיותו בגיל מתקדם. בהקדמה הוא מציין כי עבד על הספר עשר שנים, ונעזר בכמה אנשים אחרים שהעסיק בעבודה זו. הספר קיבל הסכמות מרבנים חשובים. בית אהרון מסודר על סדר התנ"ך, ומציין על כל פסוק את המקורות בהם נזכר בתלמוד הבבלי והירושלמי, במדרשים, בספר הזוהר ובספרות הדרשנית והקבלית.
הרב אהרון נפטר בשנת 1701 בפרנקפורט על האודר. בנו הבכור אברהם בן אהרון כיהן כאב בית דין של פרנקפורט על האודר ובנו השני אליעזר בן אהרון, היה ראש ישיבה בעיר. בנו של אליעזר, יצחק בן אליעזר היה גם ראש הישיבה של ישיבת פרנקפורט על האודר ואביו של אהרן בן יצחק מרכניץ וסבו של קלונימוס מהויברג.
הערות שוליים

↑  "Aaron ben Samuel | Encyclopedia.com". encyclopedia.com. נבדק ב-2020-06-12.
↑  "Aaron ben Samuel", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300300805171  GND: 134034597  VIAF: 28279126   WorldCat (עם VIAF): 28279126
אה"מ פרינס אוף ויילס (1902)

| --- | --- |
אה"מ פרינס אוף ויילס, 1912
אה"מ פרינס אוף ויילס, 1912
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת לונדון
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת צ'טהאם 
 תחילת הבנייה:  20 במרץ 1901
 הושקה:  25 במרץ 1902
 תקופת הפעילות:  18 במאי 1904 – 10 בנובמבר 1919 (15 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-12 באפריל 1920
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 14,370 טון, מקסימלי: 15,600 טון
 אורך:  131.6 מטר
 רוחב:  22.9 מטר
 שוקע:  7.9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  714 איש
 טווח שיוט:  10,000 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  20 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 15,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 229 מ"מ, שריון סיפון – 25–64 מ"מ, צריחי תותחים ראשיים – 254 מ"מ, קזמטים – 152 מ"מ, ברבטות – 305 מ"מ, מחיצות הגנה – 229–305 מ"מ, מגדל הניווט – 356 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 12 אינץ' (305 מ"מ), 12 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ), 16 תותחים 12 ליטראות (3 אינץ', 76 מ"מ), 6 תותחים 3 ליטראות (1.9 אינץ', 47 מ"מ), 4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ)
 
אה"מ פרינס אוף ויילס הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת לונדון. יש הרואים את אוניות הסדרה כתת-סדרה של סדרת פורמידבל, אך עם הגנת שריון שונה. עקב הבדלים קלים בין קווין ופרינס אוף ויילס לשאר סדרת לונדון, הן מכונות לפעמים סדרת קווין. הסוללה הראשית של האונייה כללה ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ), ומהירותה המרבית הייתה 18 קשרים (33 קמ"ש). זמן קצר לאחר השלמת האונייה הוקצתה לצי הים התיכון ולאחר מכן לצי האטלנטי ב-1909 ולצי הבית שלוש שנים לאחר מכן. פרינס אוף ויילס שימשה לעיתים קרובות כאוניית דגל במהלך הקריירה שלה.
האונייה הוקצתה לצי התעלה לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 והעבירה באותו חודש את הנחתים המלכותיים לבלגיה. בתחילת 1915, היא קיבלה הוראה לעבור לים התיכון לתמוך בכוחות מדינות ההסכמה במערכת הדרדנלים, אך פרינס אוף ויילס נשארה שם רק לזמן קצר לפני שקיבלה פקודה לעבור לים האדריאטי לתגבר את הכוחות האיטלקיים שם במקרה של תקיפה של הצי האוסטרו-הונגרי. האונייה נקראה בחזרה הביתה בתחילת 1917 וצמצמה למילואים עם הגעתה. פרינס אוף ויילס שימשה כספינת בסיס עד שנרשמה למכירה בסוף 1919. האונייה נמכרה לגרוטאות באמצע 1920 ופורקה לאחר מכן.
תכנון ותיאור

חמש אוניות הסדרה הוזמנו בשנת 1898 בתגובה לבנייה ימית מוגברת עבור הצי הרוסי הקיסרי. העיצוב לסדרת לונדון הוכן ב-1898; זה היה חזרה וירטואלית על סדרת פורמידבל הקודמת, אם כי עם עדכון משמעותי לתוכנית ההגנה על השריון הקדמי. במקום מחיצה רוחבית מסורתית עבור הקצה הקדמי של חגורת השריון הראשית, החגורה נישאה קדימה והצטמצמה בהדרגה בעובי. גם שריון הסיפון חוזק. בשל הבדלים קלים בין שתי אוניות הסדרה האחרונות – קווין ופרינס אוף ויילס – לבין שאר אוניות סדרת לונדון, אוניות אלו מכונות לפעמים כסדרת קווין.
באלוורק הייתה באורך 400 רגל (120 מטרים) בין הניצבים ואורך כולל של 431 רגל 9 אינץ' (131.60 מטרים). הייתה להם רוחב של 75 רגל (23 מטרים) ושוקע של 26 רגל (7.9 מטרים). הדחק האונייה היה 14,500 טונות ארוכות (14,700 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 15,700 טונות ארוכות (16,000 טונות) במעמס מלא. לאונייה היה גובה מטאצנטרי של 4.46 רגל (1.36 מטרים). הצוות שלה מנה 747 קצינים ומלחים כשנכנסה לשירות ב-1904.
האונייה הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהניעו שני מדחפים הפוכים פנימה. קיטור למנועים סופק על ידי עשרים דוודי בלוויל. היא הייתה ספינת הקרב הבריטית האחרונה שנבנתה עם דודי בלוויל מכיוון שהם הוכחו כבעייתיים ולא חסכוניים בספינות קודמות. המנועים תוכננו להפיק סך של 15,000 כוחות סוס (11,000 קילוואט) ולהעניק לה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). במהלך ניסויי הים שלה ב-8 בפברואר 1908, הגיעה פרינס אוף ויילס למהירות של 18.57 קשרים (34.4 קמ"ש). האונייה נשאה 900 טונות ארוכות (910 טונות) של פחם עבור הדוודים, אם כי הקיבולת המרבית שלהם הייתה 2,000 טונות ארוכות (2,000 טונות); זה העניק לה טווח שיוט של 5,400 מיילים ימיים (10,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
תכנון ותיאור > חימוש ושריון

אוניות הסדרה נשאו ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/ 40 קליבר Mark IX מותקנים בצריחי תותחים לפני ומאחורי המבנה העילי. כל תותח סופק עם 80 פגזים. התותחים ירו פגזים במשקל 850 ליברות (390 קילוגרם) לטווח מרבי של 15,150 יארד (13,850 מטרים). החימוש המשני שלהם כלל שנים עשר תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים)/ 45 קליבר Mark VII על צריחים בודדים המוצבות בקזמטים באמצע האונייה, שישה בכל צד רוחב. שמונה מהם הורכבו על הסיפון הראשי והשאר על הסיפון העליון; התותחים של הסיפון הראשי היו קשים לפעולה במזג אוויר סוער. לכל תותח סופקו 200 פגזים. הם ירו פגזים במשקל 100 ליברות (45 קילוגרם) לטווח מרבי של כ-12,200 יארד (11,200 מטרים). להגנה מטווח קרוב נגד ספינות טורפדו, האונייה נשאה 14 תותחי 12 פאונד בצריחי ציר עם 300 פגזים לכל תותח. ארבעה מהם היו על הסיפון הראשי, זוג אחד בכל קצה של האונייה והעשרה הנותרים על הסיפון העליון. פרינס אוף ויילס נשאה גם שישה תותחי הוצ'קיס 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)), שניים בכל צמרת לחימה ואחד בכל גג צריח. האונייה הייתה מצוידת גם בארבע צינורות טורפדו 18 אינץ' (457.2 מ"מ) שקועים בגוף; אלה הונחו על צד הרוחב, שניים לצד כל ברבטה.
אוניות הסדרה היו מוגנות בשילוב של שריון קרופ, שריון הארווי, פלדת ניקל ופלדה עדינה. סידור השריון שלהם היה שיפור מצטבר לעומת אוניות סדרת פורמידבל הקודמות, וכלל פיתוחים שנעשו עבור אוניות הסדרה דאנקן, אם כי עם שריון עבה יותר ממה שהיה מיועד לאוניות מסדרת דאנקן. הייתה להם חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) בחלק העיקרי של החגורה; המחיצה הרוחבית בקצה האחורי של החגורה הייתה בעובי 9–12 אינץ' (229–305 מילימטרים). שלא כמו אוניות מערכה בריטיות קודמות, החלק הקדמי של המצודה המרכזית לא היה מכוסה במחיצה רוחבית; במקום זאת, המחיצה הושמטה כדי לחסוך במשקל ששימש להארכת חגורת השריון לאורך כל צד האונייה, אם כי בעובי מופחת. לפני הברבטה, החגורה צומצמה ל-7 אינץ' (178 מילימטרים), ואז הצטמצמה ל-5 אינץ' (127 מילימטרים), ואז ל-3 אינץ' (76 מילימטרים), ולבסוף ל-2 אינץ' (51 מילימטרים) בקצה הקיצוני של החרטום.
דפנות צריחי הסוללה העיקרית שלהן היו בעובי 8–10 אינץ' (203–254 מילימטרים), ובניגוד לסדרות אוניות מערכה קודמות שהיו להן צריחים מעוקלים, ללונדון היו צריחים שטוחי חזית. גגות הצריח היו בעובי 2–3 אינץ' (51–76 מילימטרים). שינוי זה היה תוצאה של אימוץ השריון של קרופ, שהיה קל יותר לייצור כך מאשר הפלדה של הארווי. הצריחים ישבו על גבי ברבטות בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים), וסוללת הקזמטים הייתה מוגנת בשריון בעובי 6 אינץ' מפלדת קרופ; לקזמטים היה שריון בעובי 2 אינץ' של פלדה בצדדים ובגבם. גם מנופי התחמושת שלהם היו מוגנים ב-2 אינץ' של שריון. למגדל הניווט הקדמי של האוניות היו דפנות בעובי 10–14 אינץ' (254–356 מילימטרים), ואילו למגדל האחורי היו דפנות בעובי 3 אינץ'. האוניות הותקנו בשני סיפוני שריון, בעובי 1–2.5 אינץ' (25–64 מילימטרים), בהתאמה.
בנייה וקריירה

פרינס אוף ויילס, שנקראה על שם התואר שניתן לבנו הבכור של המונרך, הייתה האונייה החמישית בשם זה ששירתה בצי המלכותי. האונייה הונחה במספנת צ'טם ב-20 במרץ 1901, ולוחית השדרית הראשונה הונחה על ידי ליידי וורטון, אשתו של אדמירל משנה סר ויליאם וורטון, הידרוגרף לאדמירליות. היא הושקה על ידי נסיכת ויילס (לימים המלכה מרי) ב-25 במרץ 1902, בנוכחות נסיך ויילס (לימים המלך ג'ורג' החמישי), על שמו נקראה האונייה. עם השלמתה במרץ 1904, פרינס אוף ויילס נכנסה מיד למילואים במספנת צ'טם. האונייה נכנסה שם לשירות ב-18 במאי לשירות עם צי הים התיכון. בזמן שהותה בים התיכון, היא התנגשה בספינת הסוחר SS אנידוון ליד אוראן, צפון אפריקה הצרפתית, ב-29 ביולי 1905, העוגן של אנידוון נדחק דרך ציפוי הסיפון הראשי שלה. ב-16 באפריל 1906, פרינס אוף ויילס עברה פיצוץ בחדר המנועים שבו שלושה אנשי צוות נהרגו וארבעה נפצעו. ב-28 במאי היא סיימה את סיור הים התיכון הראשון שלה והושבתה עבור שיפוץ במספנת פורטסמות' שנמשך מיוני עד נובמבר. ב-8 בספטמבר, האונייה שוב נכנסה לשירות צי הים התיכון. היא הפכה לאוניית הדגל של סגן מפקד הצי באוגוסט 1907, ועברה שיפוץ נוסף במלטה ב-1908.
פרינס אוף ויילס הועברה לצי האטלנטי כאוניית הדגל של מפקד הצי בפברואר 1909 וניזוקה מפיצוץ באחד מתנורי ההסקה שלה ב-2 ביולי. בדצמבר 1910, האדמירל משנה ג'ון ג'ליקו, לימים מפקד ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") ולורד הים הראשון, הניף את דגלו בפרינס אוף ויילס. האונייה עברה שיפוץ בגיברלטר בפברואר–מאי 1911 לפני שהועברה לצי הבית ב-13 במאי 1912. בתחילה הפכה פרינס אוף ויילס לאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה השלישית של הצי הראשון, אך לאחר מכן חזרה להיות ספינה פרטית בשייטת ב-13 במאי. מאוחר יותר הפכה האונייה לאוניית הדגל של סגן מפקד הצי השני, בפורטסמות' וחלק משייטת אוניות המערכה החמישית. עד 18 בפברואר 1913, היא שימשה כאוניית הדגל של סגן מפקד שייטת אוניות המערכה החמישית. ב-2 ביוני 1913, היא נפגעה בטעות על ידי הצוללת צה"מ C32 בזמן שהשתתפה בתרגילים, אך לא נגרם לה נזק. עד 18 במאי 1914, פרינס אוף ויילס החליפה את אוניית האחות שלה, קווין, כאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה החמישית.