stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דלקת מעי מקלוסטרידיואידס דיפיצילה
בדיקות מעבדה ובדיקות עזר > בדיקות צואה

הבדיקה הראשונה שפותחה לגילוי זיהום בקלוסטרידיואידס דיפיצילה, ולמעשה הבדיקה שבעזרתה נמצא הקשר בין החיידק ורעלניו לדלקת מעי עם קרום מדומה, הייתה תבחין הרעילות התאית. במסגרת תבחין זה נוטלים דגימות צואה במיהולים שונים ומדגירים איתם תרביות תאים למשך 24–48 שעות. דגימות צואה שבהן רעלני החיידק, ובפרט TcdB, יגרמו להתעגלות של התאים. הווידוא של נוכחות הרעלן מתבצע על ידי הוספת נוגד-רעלן ושיבת התאים לצורתם המקורית.
תרבית צואה ל-Clostridioides difficile הייתה לבדיקה השנייה שפותחה, ולמדד הזהב השני, במקביל לתבחין הרעילות התאית, עבור אבחנה של זיהום בקלוסטרידיואידס דיפיצילה. זוהי תרבית אל-אווירנית עם מצע גידול שמכיל ציקלוסרין וצפוקסיטין וזמן הדגרה שאורך מספר ימים.
תבחיני ELISA לרעלני החיידק מאפשרים אבחנה מהירה, אך הם רגישים פחות משני מדדי הזהב. תבחין ELISA הראשון ל-TcdA תואר בשנת 1983, אולם ברבות השנים התברר כי הוא אינו מזהה זיהום מזנים פתוגניים שמפרישים את רעלן TcdB בלבד. לצורך כך פותחו ערכות המזהות נוכחות של שני הרעלנים. תבחין ELISA נוסף בשימוש מזהה נוכחות של גלוטמט דהידרוגנאז (GDH), חלבון המצוי בזני C. difficile מפרישי רעלנים ושאינם מפרישים. זהו תבחין עם רגישות גבוהה יחסית לתבחינים האחרים וערך ניבוי שלילי גבוה שתוצאתו מתקבלת תוך זמן קצר.
ניתן לזהות נוכחות של החיידק בדגימת צואה באמצעות PCR מכוון לגנים המקודדים לרעלנים. זוהי בדיקה מהירה בעלת רגישות גבוהה, אולם מכיוון שהיא מזהה נוכחות גנים ולא הפרשת רעלן, ייתכן שתוצאה חיובית משקפת התיישבות של חיידקי C. difficile ללא מחלה. מלבד זאת, מחירה גבוה יותר לעומת בדיקות אבחנתיות אחרות.
בדיקות מעבדה ובדיקות עזר > אנדוסקופיה של המעי הגס

המראה האנדוסקופי האופייני הוא דלקת מעי עם קרום מדומה, אשר נגעיה הראשונים נראים כרבדים צהובים-לבנבנים בקוטר של 1–2 מ"מ על גבי רירית בעלת מראה תקין. במחלה מתקדמת הרבדים מתמזגים ליצירת מראה של קרום מדומה על גבי דופן המעי. ככלל, קולונוסקופיה אינה חלק מובנה בהליך האבחנתי, אולם היא עשויה להבחין בין דלקת עם קרום מדומה להתלקחות של מחלות מעי דלקתיות או להביא לאבחנה בעת הסתמנות קלינית לא אופיינית.
אבחנה

האבחנה של דלקת מעי מקלוסטרידיואידס דיפיצילה מתבססת על שילוב של קריטריון קליני, על פי רוב שלשול, המוגדר כשלוש יציאות לא מוצקות במהלך 24 שעות, וקריטריון מעבדתי מן הצואה השלשולית המעיד על נוכחות C. difficile פתוגני בצואה או ממצאים אנדוסקופיים או היסטופתולוגיים המדגימים דלקת מעי עם קרום מדומה. טיפול אנטיביוטי בתקופה שקדמה להופעת השלשולים תומך באבחנה, ובמקרים רבים בהיעדר טיפול אנטיביוטי קודם לא יותנע תהליך הבירור בכיוון זה. הקריטריון הקליני ולקיחת הדגימה דווקא מצואה שלשולית, נדרשים לאבחנה על מנת לבסס שמדובר אכן בזיהום, ולא בהתיישבות לא תסמינית של החיידק אשר אינה מצריכה טיפול. במקרים נדירים האבחנה תתבסס דווקא על תמונה של חסימת מעיים ודגימה מתאימה מצואה מוצקה או ממטוש מן החלחולת.
אף שתרבית אל-אווירנית מהצואה היא הרגישה ביותר, היא איננה מעשית ככלי קליני לאבחנה בשל זמן התשובה הארוך. מאידך, שיטת ELISA לנוכחות הרעלנים בצואה אינה רגישה דיה, ו-PCR, בשל רגישותו הגבוהה, עלול להצביע על נוכחות החיידק מבלי שהוא הגורם למחלה. לצורך הגברת הרגישות, פותחו אלגוריתמים דו-שלביים המשלבים ELISA לגלוטמט דהידרוגנאז כסיקור ראשוני בשל ערך הניבוי השלילי הגבוה שלו, ושלב שני של מבחן קיום הרעלן, בין אם ELISA לרעלנים, PCR או תבחין הרעילות התאית. המלצת הביניים של האיגוד האמריקני למחלות זיהומיות משנת 2010 היא מבחן דו-שלבי של ELISA לגלוטמט דהידרוגנאז ותבחין הרעילות התאית.
טיפול > עקרונות כלליים

הפסקת הטיפול האנטיביוטי שהשרה את הדלקת היא נדבך מרכזי בטיפול בדלקת מעי מקלוסטרידיואידס דיפיצילה, ללא קשר לחומרת המחלה. במקרה שטיפול אנטיביוטי זה הכרחי לטיפול בזיהום אחר, לעיתים מנסים להחליפו באנטיביוטיקה שמשרה פחות זיהומים בקלוסטרידיואידס דיפיצילה. השבת נוזלים, בין אם בשתייה או בעירוי, ותיקון הפרעות אלקטרוליטריות, בפרט היפוקלמיה, הם חלק מהטיפול בכל מחלה שלשולית. אף שישנן עדויות סותרות באשר לסיכון בטיפול עוצר להפחתת מספר השלשולים, מאחר שמדובר במחלה זיהומית עם הפרשת רעלנים והרס של רירית המעי, הנטייה היא לא לתת טיפול שכזה טרם הכחדת המחולל.
ההחלטה על סוג הטיפול, בפרט הטיפול האנטיביוטי, תלויה בחומרת הזיהום, לרבות קיום סיבוכים, ובאם מדובר בהישנות של הזיהום. מסמכי קווים מנחים, אשר פורסמו מטעם איגודים מקצועיים שונים ברחבי העולם, אמנם מגדירים קריטריונים לקביעת דרגות חומרת הזיהום, אך אין אחידות מלאה בקריטריונים בין המסמכים השונים לקביעת הדרגות. מרבית המסמכים מתייחסים לחומרת הדלקת, כפי שבאה לידי ביטוי בעליית חום מעל 38.5 מעלות צלזיוס, בלויקוציטוזיס מוגבר מעל 15,000 תאים למיקרוליטר, בלקטט מוגבר בדם ובעדות לקרום מדומה בקולונוסקופיה, וכן לביטויים של ריבוי השלשולים כגון אי-ספיקת כליות חריפה והיפואלבומינמיה. ביטויי הלם כאי-יציבות המודינמית וחסימת מעיים מוגדרים בכל המסמכים כסימני דלקת חמורה, ואף דוהרת.
שלושה סוגי אנטיביוטיקה עיקריים משמשים היום לטיפול בזיהום בקלוסטרידיואידס דיפיצילה: מטרונידזול, ואנקומיצין ופידקסומיצין. שתי האחרונות, אשר ניתנות פומית, אינן נספגות במערכת העיכול, ולכן ריכוזם באתר הפעולה במעי גבוה, מבלי לגרום לתופעות לוואי סיסטמיות. נוסף על הטיפול האנטיביוטי, השתלת צואה משמשת פתרון לזיהומים חוזרים הנכשלים תחת טיפול אנטיביוטי. במקרים קשים ומסובכים ייתכן צורך בטיפול ניתוחי.
טיפול > דלקת קלה-בינונית

עוד בשנות ה-70 של המאה ה-20 בוסס הטיפול במטרונידזול או בוואנקומיצין כטיפול לדלקת מעי מקלוסטרידיואידס דיפיצילה. במשך השנים נחשב הטיפול בכל אחד מהתכשירים הללו עבור דלקת קלה-בינונית כבעל יעילות זהה, אולם בעשור השני של המאה ה-21 הופיעו מחקרים שהדגימו יתרון קל ביעילות לוואנקומיצין על פני מטרונידזול. ממצא זה, בשילוב עם המחיר היורד של ואנקומיצין והיעדר תופעות הלוואי הסיסטמיות במתן פומי, מטה את הכף לכיוון העדפה של ואנקומיצין גם בדלקת קלה-בינונית. הסיכון לברירת זני Enterococcus עמידים לוואנקומיצין (VRE) שווה תחת טיפול במטרונידזול או בוואנקומיצין.
טיפול > דלקת קשה

דלקת קשה מטופלת בוואנקומיצין פומי, לעיתים בתוספת של מטרונידזול תוך-ורידי. במקרה של חסימת מעיים וקושי בהגעת התרופה למעי, ניתן ואנקומיצין גם בחוקן. דלקת קשה ומסובכת, לרבות עם התרחבות ענק של המעי, התנקבות של המעי או אי-יציבות המודינמית, לעיתים מחייבת ניתוח כריתה חלקי או מלא של המעי הגס.
טיפול > הישנות

בשנת 2018 חל שינוי בגישה לטיפול בהישנות של זיהום זה. עד אז הישנות ראשונה של דלקת מעי מקלוסטידיום דיפיצילה הייתה מטופלת באותו אופן כמו האירוע הראשון, תוך התאמה למידת החומרה. בהישנויות נוספות, בשל הסיכון העולה במתן ממושך ותכוף של מטרונידזול לרעילות למערכת העצבים, הטיפול התמקד ואנקומיצין או בפידקסומיצין, שהוכחה כיעילה לעומת ואנקומיצין במניעת הישנויות. הקווים המנחים של האיגוד האמריקני למחלות זיהומיות, אשר התפרסמו ב-2018, ממליצים בהישנויות לנקוט גישה אחרת מן האירוע הראשון, ולטפל בוואנקומיצין לתקופה ממושכת יותר תוך ירידת מינון הדרגתית, להוסיף ריפקסימין למחזור טיפולי בוונקומיצין או לטפל בפידקסומיצין. אם האירוע הראשון טופל במטרונידזול, אז המלצתם היא בהישנות הראשונה לטפל בוואנקומיצין.
קו טיפולי נוסף שהוכח כיעיל לאחר מספר הישנויות, מלבד טיפול אנטיביוטי, הוא השתלת צואה. במסגרת קו זה, המתמקד בפתוגנזה העומדת מאחורי המחלה – שינויים במיקרוביוטה של המעי, מושתלת צואה מאדם בריא במטרה להשיב את האיזון שהתערער לאחר מתן האנטיביוטיקה שהשרה את הזיהום.
מניעה

על מנת להגביל את תפוצת הנבגים, שכאמור מועברים בנתיב צואתי-פומי, הטיפול במאושפזים עם זיהום בקלוסטריום דיפיצילה מתבצע בתנאי בידוד מגע, הכוללים אשפוז בהפרדה ממטופלים אחרים ולבישת חלוק חד-פעמי ועטיית כפפות מצד הצוות המטפל. מאחר שהנבגים עמידים לחיטוי ידיים באלכוהול, כללי היגיינת ידיים לאחר טיפול באדם עם זיהום זה כוללים רחצת ידיים עם סבון המכיל כלורהקסידין, הגם שהנבגים עמידים במידת מה גם לאמצעי זה. שימוש בציוד רפואי מתכלה, לרבות מדחום, נמצא כמפחית שיעורי היארעות, וגם חיטוי החדר באקונומיקה לאחר אשפוז נמצא כמפחית רכישה של הזיהום במחלקות אשפוז שבהן היארעות גבוהה, אך לא במחלקות שבהן היארעות נמוכה. בנוסף, שימוש מושכל בתכשירים אנטיביוטיים מפחית שיעורי תחלואה בזיהום בקלוסטריום דיפיצילה.
סקירת קוקרן בעניין מתן פרוביוטיקה כמניעה לשלשול הנקשר בקלוסטרידיואידס דיפיצילה במבוגרים ובילדים מצאה כי מתן פרוביוטיקה הפחית ב-60% את הסיכון ללקות בשלשול הנקשר בקלוסטרידיואידס דיפיצילה, כשבקבוצות שהסיכון גבוה יותר ללקות בזיהום הפחתת הסיכון היא הגבוהה ביותר.
הפיתוח של חיסון פעיל נגד C. difficle עודנו במחקר. מספר עבודות הדגימו בטיחות, עם מיעוט תופעות לוואי, ויעילות, אשר התבטאה בהשגת תגובה חיסונית בנבדקים בריאים, אולם טרם פותח תרכיב שהוכיח מניעה של היארעות דלקת מעי. בעבודות אלו נבדקו תרכיבים מבוססי טוקסואיד, פפטידים מהונדסים ואנטיגנים שעל מעטפת החיידק.
פרוגנוזה וסיבוכים > הישנות

כ-20% מהאנשים המטופלים בהצלחה עבור אירוע ראשון של דלקת מעי מקלוסטרידיואידס דיפיצילה חווים הישנות של הזיהום, על פי רוב תוך שלושה שבועות מסיום הטיפול. גורמי הסיכון להישנות הזיהום דומים לאלה של רכישת הזיהום מלכתחילה, ובנוסף, ככל שמספר ההישנויות עולה, כך הסיכון להישנות גובר. סיבה אפשרית להישנות הזיהום נעוצה בכך שהמיקרוביוטה של המעי טרם שבה לאיזון, בעוד שנבגי החיידק במעי לא הושמדו לגמרי על ידי הטיפול האנטיביוטי והמערכת החיסונית. הטיפול בהישנות, ככתוב לעיל, נשאר זה אם מדובר בהישנות ראשונה, אולם בהישנויות חוזרות הקווים הטיפוליים המקובלים הם טיפול אנטיביוטי בוואנקומיצין או פידקסומיצין או השתלת צואה.
פרוגנוזה וסיבוכים > התרחבות ענק של המעי הגס והתנקבות

התרחבות ענק של המעי הגס (toxic megacolon) היא סיבוך של דלקות מעי, ובכללן גם דלקת מקלוסטרידיואידס דיפיצילה, שבו דופן המעי נחלשת כתוצאה מהדלקת וממיני רעלנים. היחלשות הדופן והשרירים בה גורמים לשיתוק בתנועת המעיים ולעלייה בלחץ שבתוך נהור המעי, עד כדי התנקבות של דופן המעי ושפיכה של חלק מהתוכן הצואתי לחלל הבטן. כעדות לדלקת הדוהרת ולאלח היכול להתלוות אליה, אנשים המפתחים סיבוכים אלה נראים חולים מאוד, בטנם רגישה, ובמקרה של התנקבות אך קשיחה, ובאמצעי דימות ניתן לראות את מקטעי המע הגס המורחבים, ובמקרה של התנקבות, אוויר בחלל הבטן. סיבוכים אלה מצריכים בדרך כלל התערבות ניתוחית של כריתת המעי הגס החולה.
לקריאה נוספת

Dale N. Gerding and Vincent B. Young, Clostridium difficile infection, Mandell, Douglas, and Bennett's Principles and Practice of Infectious Diseases, 8th Edition, Elsevier Saunders, 2015, pp. 2744-2756.
ג'ק מרשל

סר ג'ון רוס "ג'ק" מרשל (באנגלית: John Ross"Jack" Marshall; ‏ 5 במרץ 1912 – 30 באוגוסט 1988) היה פוליטיקאי ניו זילנדי שלאחר ששימש במשך 12 שנים כסגן ראש ממשלת ניו זילנד, הוא כיהן כראש ממשלת ניו זילנד ה-28 במשך רוב שנת 1972.
ראשית חייו

ג'ק מרשל נולד בולינגטון, בירת ניו זילנד, שם עברה עליו ילדותו וכן בוונגריי ובדנידין. בבתי הספר בהם למד הוא בלט ביכולותיו הספורטיביות, במיוחד ברוגבי. לאחר שסיים את בית הספר התיכון הוא למד משפטים באוניברסיטת ויקטוריה בוולינגטון. הוא קיבל תואר בוגר במשפטים ב-1934 ותואר מוסמך במשפטים ב-1935. בנוסף, הוא עבד במשרה חלקית במשרד עורכי דין. באותה תקופה הוא כתב סדרה של ספרי ילדים בשם "דר' דפר" (Dr Duffer).
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא התגייס לצבא ניו זילנד והוכשר כקצין. בשנותיו הראשונות בשירות הוא הוצב בפיג'י, באי נורפוק, בקלדוניה החדשה, ובאיי שלמה. בסופו של דבר הוא הגיע לדרגת מייג'ור. בתקופה זו הוא בילה חמישה חודשים בארצות הברית בהכשרה צבאית. בראשית שנת 1945, הוצב מרשל ביחידה שנשלחה לתגבר את הכוחות הניו זילנדים במזרח התיכון. מאוחר יותר השתתפה יחידה זו בקרב על הנהר סניו ובשחרור טריאסטה.
חבר הפרלמנט

לאחר המלחמה, עסק מרשל לתקופה קצרה בעריכת דין, אך עד מהרה הוא שוכנע להתמודד על המושב בפרלמנט של ניו זילנד מטעם מחוז הבחירה של מאונט ויקטוריה בבחירות של 1946. הוא זכה בבחירות ביתרון של 911 קולות.עם זאת, מועמדותו כמעט ונפסלה מסיבה טכנית. מרשל ייצג לזמן מה את הממשלה בתיק משפטי, מה שהיווה ניגוד עניינים. בסופו של דבר, בשל העובדה שמרשל לקח על עצמו את התיק לפני הבחירות, היה ברור שלא הייתה בכך עבירה על החוק וראש הממשלה, פיטר פרייזר, ממפלגת הלייבור של ניו זילנד, שינה את התקנות.
השקפת עולמו הפוליטית של מרשל, שעוצבה באותה תקופה, הייתה מיזוג של ערכים ליברלים ושמרנים. הוא התנגד לגישה הקפיטליסטית של הלסה פר, אך באותה מידה התנגד לחלוקת העושר כפי שהטיפו לה הסוציאליסטים. חזונו היה מושתת על קיומם של נכסים בבעלות החברה תחת הנחייתה של ממשלה הוגנת וצודקת.
נימוסיו ואדיבותו של מרשל היו ידועים והוא כונה לעיתים "ג'ק הג'נטלמן" (Gentleman Jack). הוא סלד מהסגנון האגרסיבי של חלק מהפוליטיקאים והעדיף לנקוט בגישה רגועה יותר ופחות מתעמתת. תכונות אלו נתפשו לעיתים על ידי מתנגדיו כחולשה. מרשל היה מאמין אדוק בשכל הישר ובפרגמטיזם וסלד ממה שהוא החשיב כפופוליזם של הפוליטיקאים בני זמנו.
שר בממשלה

בבחירות הכלליות של 1949 שמר מרשל על מושבו בפרלמנט. המפלגה הלאומית השיגה מספיק קולות כדי להרכיב ממשלה בראשותו של סידני הולנד. מרשל נכנס לקבינט וקיבל את האחריות על קידום הדיור הציבורי. הוא גם שימש כעוזרו האישי של הולנד.
לאחר הבחירות של 1951 מונה מרשל להיות שר הבריאות אף על פי ששד 1953 הוא המשיך להיות אחראי על נושא הדיור הציבורי). בבחירות של 1954 בוטל מחוז הבחירה שלו והוא התמודד בהצלחה במחוז אחר, מחוז קארורי. לאחר הבחירות הוא חדל להיות שר הבריאות ותחת זאת הוא מונה להיות שר המשפטים והתובע הכללי. בתפקידיו אלה הוא תמך בהשארתו של עונש המוות על רצח. ההוצאה להורג האחרונה בניו זילנד בוצעה ב-1957, בתקופת כהונתו של מרשל כשר המשפטים. מרשל גם דחף להקמתו של בית משפט נפרד לערעורים.
עם התדרדרות מצבו הבריאותי של סידני הולנד, היה מרשל חלק מקבוצת הפוליטיקאים ששכנעו אותו לוותר על כסאו. קית' הוליאוק נבחר להיות ראש הממשלה ומרשל נבחר להיות סגן מנהיג המפלגה הלאומית.
סגן ראש הממשלה

זמן קצר לאחר חילופי הגברי במפלגה, היא נחלה תבוסה בבחירות של 1957 למפלגת הלייבור בהנהגת וולטר נאש. לפיכך, הפך מרשל להיות סגן מנהיג האופוזיציה. ממשלת נאש לא האריכה ימים. הצעדים הדרסטיים שהיא נקטה בהם לטיפול במשבר הכלכלי הוכחו כבלתי פופולריים. בבחירות של 1960 הפסידה הלייבור והמפלגה הלאומית חזרה לשלטון.
עם הקמת הממשלה מונה מרשל שוב כסגן ראש הממשלה. הוא לקח על עצמו תחומי אחריות נוספים, כמו שר המשפטים, שר התעשייה והמסחר, השר לענייני סחר חוץ, שר ההגירה ושר המכס. אחד ההישגים העיקריים שלו היה חתימת הסכמי הסחר עם אוסטרליה ועם הממלכה המאוחדת. מרשל גם תמך בביטול חובת ההתאגדות המקצועית, כחלק ממדיניות מפלגתו. כאשר בסופו של דבר הממשלה החליטה לא לקדם את הנושא, החלו יחסיו של מרשל עם כמה מעמיתיו להיות מתוחים.
מרשל היה אחד התומכים המובילים בהשארתו של עונש המוות על רצח. הלייבור, בהנהגתו של ארנולד נורדמאייר, תמכה בביטול עונש המוות וב-1961, חצו עשרה מחברי הפרלמנט מטעם המפלגה הלאומית, כולל רוב מולדון וראלף האנן, את הקווים והצביעו עם הלייבור בעד ביטול עונש המוות.
בהדרגה החל מרשל להיות שקוע יתר על המידה בעבודתו והוליאוק העביר לו יותר ויותר תחומי אחריות. הוא היה גם נתון תחת לחץ רב עקב העימותים המתמשכים עם הלייבור. מערכת היחסים של מרשל עם רוב מולדון, שר האוצר, החלו להיות יותר ויותר מתוחים, כשמרשל התרעם על גישתו הפתוחה של מולדון במשא ומתן עם ארגוני העובדים. מרשל היה גם אחראי על הקמתו של התאגיד לפיצויי נפגעים בתאונות, צעד שהוא ראה בו את אחד מהישגיו הגדולים ביותר.
ראש ממשלת ניו זילנד

ב-2 בפברואר 1972, פרש הוליאוק מתפקידו כמנהיג המפלגה הלאומית וכראש הממשלה. מרשל התמודד על מנהיגות המפלגה מול רוב מולדון וזכה. מולדון היה לסגן ראש הממשלה. מרשל היה להוט לבצע צעדי ארגון מחדש של הממשלה, בהאמינו שהיא קפאה על שמריה. עם זאת, הציבור עייף כבר מהתקופה הארוכה בה החזיקה המפלגה הלאומית בשלטון ולא הסתפק ברפורמות של מרשל. בבחירות שהתקיימו בנובמבר 1972 ניצחה הלייבור בהנהגתו של נורמן קירק. מרשל היה למנהיג האופוזיציה.
שנותיו האחרונות

ב-4 ביולי 1974 הודיע מרשל על הבחירות למנהיגות המפלגה. בהיותו מודע לכך שהתמיכה בו ירדה, הוא התפטר ופינה את מקומו למולדון. הירידה בכוחו של מרשל נבעה בעיקר מחוסר היכולת שלו לקרוא תגר על נורמן קירק שזכה לאהדה ציבורית חזקה. סגנונו השקט של מרשל לא התאים לטקטיקה האגרסיבית שהמפלגה הלאומית נזקקה לה.
בבחירות של 1975 פרש מרשל מהחיים הפוליטיים ובשנה שלאחר מכן קיבל תואר אבירות. הוא המשיך להיות פעיל בתחום הארגוני של המפלגה הלאומית והוא זכה לכבוד רב על שירותו ארוך השנים. בהדרגה היה מרשל לאחד ממבקריו הראשיים של מולדון והאשים אותו בהיותו אגרסיבי ושתלטן יתר על המידה. מרשל גם התנגד להחלטה השנויה במחלוקת של מולדון לאפשר את ביקורה בניו זילנד של נבחרת הרוגבי של דרום אפריקה בה שלט משטר האפרטהייד.
מרשל כתב ופרסם כמה ספרי ילדים וכן את זכרונותיו וספר בתחום המשפטים. מאוחר יותר הוא היה פעיל בשורה של ארגוני צדקה וארגונים תרבותיים, כולל התאחדות השח מט הניו זילנדית. רוב פעילויותיו אלו יוחסו לאמונתו הנוצרית העמוקה. ג'ק מרשל מת באנגליה ב-30 באוגוסט 1988, בדרכו לוועידה של חברות התנ"ך המאוחדות (United Bible Societies).
מגפת הכולרה השישית

| --- | --- |

דמותה של מחלת הכולרה קוצרת את הקורבנות בצרפת
 סוג:  כולרה
 תקופת המגפה:  1899–1924 (כ־25 שנים)
 מוקד התפרצות:  הודו
 מקור המגפה:  הודו
 
 מפת התפשטות הכולרה טרום מלחמת העולם הראשונה
מגפת הכולרה השישית הייתה מגפה פנדמית שהתרחשה בין השנים 1899 ל-1923, והייתה להתפרצות הגדולה של כולרה. המגפה התחילה בהודו שם גרמה למותם של יותר מ-800 אלף בני אדם, והתפשטה משם למזרח התיכון, צפון אפריקה ומזרח אירופה.
מחלת הכולרה

מחלת הכולרה היא מחלת מעיים זיהומית מדבקת מאוד שנגרמת על ידי חיידקים גראם-שליליים מהמין Vibrio cholerae. החיידקים מועברים באמצעות תווך מימי (שתיית מים וצריכת מזון מזוהמים) וגורמים לשלשולים חריפים שמובילים להתייבשות ואיבוד אלקטרוליטים. המחלה אנדמית בהודו ועל פי רוב מתפרצת בחודשי האביב והקיץ ודועכת לקראת החורף עם הירידה בטמפרטורת המים בהם שוכנים החיידקים, היות שטמפרטורה נמוכה גורמת למותם.
חיידקי Vibrio cholerae פוגעים במערכת העיכול וגורמים לאיבוד מהיר מאוד של נוזלים (בין 20–30 ליטר של נוזלים ביממה), דבר שעלול להוביל למצב מסכן חיים. כ-50% מהחולים שלא יקבלו טיפול אנטיביוטי הולם עלולים למות מהמחלה.
מגפה הכולרה בארץ ישראל

בשנת 1902 התפרצה מגפת הכולרה במזרח התיכון וארץ ישראל, עקב חזרתם של עולי הרגל המוסלמים מעיר הקודש מכה לאזורי מגוריהם.
מגפה הכולרה בארץ ישראל > המגפה בירושלים

הצפיפות של המגורים בעיר העתיקה גרמה לחולים (וחללים) רבים במהלך מגפת הכולרה הראשונה. בשנים שלאחר מגפה זו החל תהליך היציאה מן החומות ובמקביל שופר המערך הרפואי בעיר כך שעם פרוץ המגפה השישית היה מספר הנפגעים נמוך.
מגפה הכולרה בארץ ישראל > המגפה ביפו

החולים הראשונים התגלו ביפו באוקטובר 1902 והעירייה הטילה סגר על העיר (כולל עצירה של התחבורה מ ואל העיר). עובדי העירייה דאגו לנקיון העיר וחיטוי מקומות ציבוריים. רופאים עברו בין הבתים כדי להסביר לתושבים את הנדרש לעשות כדי להתגונן מהמחלה. ועד התושבים המרכזי רכש כמות גדולה של פחמים להרתחת מי השתייה וחומרי חיטוי. הערכות זו סייע לצמצם את היקף הפגיעה בתושבי העיר.
בשנת פרוץ המגפה נחנך מצפון ליפו בית הקברות טרומפלדור שנועד לחללי המגפה לאחר ששלטונות יפו אסרו לקבור את מתי המגפה בתחום העיר. עם פתיחת בית הקברות נערך בו טקס נישואין לשני יתומים וזאת כסגולה לסיום המגפה.
מגפה הכולרה בארץ ישראל > המגפה בטבריה

גל ראשון של המגפה בטבריה פרצה ב-1902 ובמהלכה נפטרו כ-600 מתושבי העיר, והרופא האנגלי ארנסט וילהלם גרני מסטרמן נדהם מהימנעותם של תושבי טבריה משמירה על כללי ההיגיינה.
באותן השנים מי הביוב זרמו ברחובות טבריה, ושררה צפיפות רבה בעיר. השלטון המקומי העותמאני התעלם מאזהרותיו של הרופא הסקוטי דייוויד ואט טורנס בדבר המגפה, ובדבר הצעדים התבראותיים שיש לנקוט כדי לצמצם את חומרתה.
טורנס אף סיפק לתושבי העיר מים רתוחים חינם, אך הנ"ל סירבו לשתות מים אלה, והעדיפו להשתמש במי הכנרת המזוהמים.
השלטון העותמאני נהג להטיל סגר על ערים מוכות כולרה, כדי למנוע את הפצתה למקומות אחרים אך הסגר שהוטל על טבריה היה באיחור ניכר, וחולים שברחו מהעיר הפיצו את המחלה ביישובים שכנים בגליל. גם לאחר שהסגר הוטל, ניתן היה לצאת ולהיכנס לטבריה הנצורה בעבור תשלום שוחד.
ב-1912 פרצה שוב מגפת הכולרה בטבריה, והיא נפוצה גם למספר יישובים בגליל (צפת, מגדל) ולחיפה. גם בפעם זו הטיל השלטון העותמאני סגר ונמנע ממתן עזרה רפואית.
מגפה הכולרה בארץ ישראל > תקופת מלחמת העולם הראשונה

החל מפרוץ המערכה על סיני וארץ ישראל גרמו פעולות הטורקים לפגיעה בתשתיות הבריאות בארץ והסתמנה עלייה בתחלואה של הכולרה ומחלות אחרות
ראו גם

מגפת הכולרה הראשונה
לקריאה נוספת

דן בראל, רוח רעה - מגפות הכולרה והתפתחות הרפואה בארץ-ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2010
הערות שוליים

↑  Richard A. Finkelstein. Chapter 24: "Cholera, Vibrio cholerae O1 and O139, and Other Pathogenic Vibrios". Medical Microbiology (4th ed.), University of Texas Medical Branch at Galveston, 1996, ISBN 0-9631172-1-1. PMID 21413330.
↑  Jo N. Hays. Epidemics and Pandemics: Their Impacts on Human History. ABC-CLIO, 2005, p.193. ISBN 978-1851096589.
↑  Jo N. Hays. Epidemics and Pandemics: Their Impacts on Human History. ABC-CLIO, 2005, p.195. ISBN 978-1851096589.
↑  Singleton FL, Attwell R, Jangi S, Colwell RR. (1982). Effects of temperature and salinity on Vibrio cholerae growth. Applied and Environmental Microbiology. Nov;44(5):1047-58. PMID 6295276.
↑  Sack DA, Sack RB, Nair GB, Siddique AK. (2004). Cholera. The Lancet. Jan 17;363(9404):223-33. PMID 14738797.
↑  השמירה בזמן החולירה - מתוך ספרי הרפואה ופקודת הרופאים, השקפה, 7 בנובמבר 1902
↑  מהנעשה ביפו, השקפה, 7 בנובמבר 1902
↑  במושבות הגליל, החרות, 10 בדצמבר 1912
↑  החולירע בטבריה, החרות, 31 בדצמבר 1912
↑  ספירת חולים, החרות, 20 ביולי 1916
↑  הספר "רוח רעה - מגפות הכולרה והתפתחות הרפואה בארץ-ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית", באתר "כותר
טריטוריית מפרץ ג'רוויס

טריטוריית מפרץ ג'רוויס (באנגלית: Jervis Bay Territory) היא טריטוריה של אוסטרליה הגובלת מכל עבריה במדינת ניו סאות' ויילס.
היסטוריה

הטריטוריה נוסדה בעקבות חוק של הממשל הפדרלי של אוסטרליה (Jervis Bay Territory Acceptance Act) משנת 1915 במסגרתו נלקחו שטחים ממדינת ניו סאות' ויילס במטרה שלטריטוריית הבירה הפדרלית יהיה נמל פדרלי עצמאי. הטריטוריה נחשבה מראשיתה כשטח נפרד מטריטוריית הבירה האוסטרלית, על אף שחוקי טריטוריית הבירה חלו גם עליה. לאחר שטריטוריית הבירה האוסטרלית קיבלה שלטון אוטונומי בשנת 1988 טריטוריית מפרץ ג'רוויס הוכרזה באופן פורמלי כשטח עצמאי בשליטת משרד הטריטוריות של הממשלה הפדרלית. עם זאת, מבחינת החלוקה למחוזות בחירה מהווה הטריטוריה חלק ממחוז הבחירה הפדרלי של הבירה וחוקי טריטוריית הבירה ממשיכים לחול בה.
מפרץ ג'רוויס (אנ'), לחופו שוכנת הטריטוריה, קרוי על שם האדמירל הבריטי ג'ון ג'רוויס (אנ').
מנהל ואוכלוסייה

בטריטוריה מתגוררים 391 תושבים (נכון לשנת 2016), מרביתם מועסקים בבסיס הצי המלכותי האוסטרלי שבטריטוריה – HMAS Creswell. למעלה מ-90% משטח הטריטוריה הם שמורה אבוריג'ינית ופארקים לאומיים.
הטריטוריה מנוהלת על ידי גופים שונים הדואגים לתחומי חיים שונים בטריטוריה – טריטוריית הבירה, הממשלה הפדרלית, ניו סאות' ויילס ועיריית שולהייבן, ניו סאות' ויילס (אנ'). תושבי הטריטוריה פונים לבתי המשפט של טריטוריית הבירה במקרה של סכסוכים משפטיים או משפטים פליליים, אולם הם אינם מיוצגים באופן עצמאי באספה המחוקקת של טריטוריית הבירה האוסטרלית (אנ').
גאוגרפיה

הטריטוריה שוכנות לחופו הדרומי של מפרץ ג'רוויס, מפרץ טבעי שאורכו 16 ק"מ מצפון לדרום ו-10 ק"מ ממזרח ממערב. המפרץ נפתח אל האוקיינוס השקט.
בטריטוריה שלושה כפרים קטנים: כפר מפרץ ג'רוויס (Jervis Bay Village), גרינפץ' (Greenpatch) וכפר רק ביי (Wreck Bay Village).
כלכלה

בטריטוריה מבקרים מדי שנה כ-450,000 מבקרים, הפוקדים את הפארקים הלאומיים שבטריטוריה, ובעיקר את הפארק הלאומי בודרי (אנ').
הערות שוליים

↑  האתר הרשמי של הטריטוריה
| המדינות והטריטוריות של אוסטרליה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטרליה הדרומית אוסטרליה הדרומית • אוסטרליה המערבית אוסטרליה המערבית • ויקטוריה (אוסטרליה) ויקטוריה • טסמניה טסמניה • ניו סאות' ויילס ניו סאות' ויילס • קווינסלנד קווינסלנד |  |
| טריטוריות פנימיות | טריטוריית הבירה האוסטרלית טריטוריית הבירה האוסטרלית • הטריטוריה הצפונית הטריטוריה הצפונית • טריטוריית מפרץ ג'רוויס |  |
| טריטוריות חיצוניות | איי אשמור וקרטייה • איי ים האלמוגים • איי קוקוס • האי הרד ואיי מקדונלד • הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית • אי חג המולד • נורפוק |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007484743205171  LCCN: no2005022509  VIAF: 158630493   WorldCat (עם VIAF): 158630493
אריה אינגבר

| --- | --- |

 לידה:  25 בדצמבר 1947 (בן 77) י"ב בטבת ה'תש"ח ואשארושנמן, הונגריה 
 ענף מדעי:  רפואת עור 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים  מרכז רפואי הדסה  בית חולים בילינסון 
 מספר צאצאים:  7 
 
פרופ' אריה אינגבר (נולד ב-25 בדצמבר 1947) הוא דרמטולוג, פרופסור לרפואת עור ומין בבית הספר לרפואה, האוניברסיטה העברית בירושלים לשעבר מנהל מחלקת עור ומין במרכז רפואי הדסה בירושלים.
ביוגרפיה

אריה אינגבר נולד בהונגריה בואשארושנמן. הוא בן יחיד לזהבה (לבית פרלשטיין) ואברהם אינגבר, ניצולי שואה.
בשנת 1949 עלה לישראל. משפחתו התגוררה במושב צפריה. בשנים 1962–1966 למד בישיבה התיכונית נתניה. בשנים 1966–1967 למד בישיבת מרכז הרב. תוך כדי התנדב בארגון מגן דוד אדום. המראות בהתנדבות במיוחד בזמן מלחמת ששת הימים גרמו לו להחליט שהוא רוצה לפנות לתחום הרפואה.
בשנים 1967–1973 למד רפואה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, באוניברסיטת תל אביב
בשנים 1974–1978 שירת בצה"ל כרופא צבאי. המשיך שירות מילואים עד שנת 2010. הגיע לדרגת סגן אלוף.
בשנים 1979–1984 התמחה במחלות עור ומין בבית החולים בילינסון במחלקת עור ומין בניהולו של הפרופ' אליעזר פוירמן
בשנים 1984–1993 עבד במחלקת עור ומין, בבית החולים בילינסון, כרופא עור בכיר, במקביל כיהן כמרצה בכיר וכפרופסור חבר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב
בשנים 1993–1995 כיהן כסגן מנהל מחלקת עור ומין בבית החולים בילינסון
בשנים 1995–2015 ניהל את מחלקת עור ומין במרכז רפואי הדסה ירושלים
אינגבר מכהן כפרופסור לדרמטולוגיה בבית הספר לרפואה, באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה > חיים אישיים

מתגורר בפתח תקווה, נשוי לטובה אינגבר (לבית Löwy), ולהם שבעה ילדים ו-20 נכדים.