ייצוג טרנסג'נדרים במדיה
היסטוריה של הייצוג הטרנסג'נדרי > המאה ה-20

תיעוד לטרנסג'נדריות קיים בקרב תרבויות וחברות רבות, לרבות עמים ילידיים, תרבויות מערביות ותרבויות מזרחיות מימי קדם ועד ימינו. אף על פי כן, עד תחילת המאה ה-20, רוב העוסקים במקצועות הרפואה ומקצועות טיפוליים התייחסו לטרנסג'נדריות כאל הפרעה נפשית. בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 החלו להופיע במגזינים פופולריים ובעיתונות בארצות הברית סיפורים על "היפוך מין", וכך קרה שהופעת הבכורה של סוגיית 'שינוי המין' קרתה בתקשורת הפופולרית ולא בעולם הרפואה. אנשים רבים פנו למגזינים ולעורכים על מנת להבין את הרצון שלהם בגוף ובמין אחר, והסיפורים שפורסמו פתחו את האמריקאים לאפשרות כי המין לא קבוע ומוחלט כפי שהאמינו עד אותו הזמן.
הרעיון של התאמה מגדרית לא היה מוכר לרוב הציבור עד שהחדשות על כריסטין יורגנסן הגיעו לכותרות בשנת 1952. יורגנסון לא הייתה הטרנסג'נדרית הראשונה, אך הייתה הראשונה שסיפורה התפרסם בכל העולם. היא עברה ניתוח להתאמה מגדרית בדנמרק, וכאשר שבה אל ארצות הברית לאחר הניתוח חיכו לה המוני עיתונאים ואנשי תקשורת על מנת לראות ולתעד את האישה שהפכה לגבר. יורגנסון הפכה לסנסציה תקשורתית, סיפקה ראיונות, הופיעה, שרה והקימה מועדון לילה משלה בפנסילבניה, ואף כתבה ספר אוטוביוגרפי על חייה שבהמשך הפך לסרט בשנת 1970.
מאחר שניתוחים להתאמה מגדרית חרגו מגבולות הטאבו, התקשורת התלהבה מסיפוריה של הקהילה הטרנסג'נדרית והשתמשה בהם לטובת רייטינג. כך במקום לסייע לקהילה הטרנסג'נדרית להתקבל בחברה, התקשורת חיפשה בעיקר סיפורים סנסציוניים שהוביל לעיתים קרובות לייצוגים מוטים שהפכו פופולריים. התקשורת פרסמה סיפורים אשר נועדו להפחיד את הקהילה הטרנסג'נדרית או להציע סיבות הגיוניות אחרות מאחורי הדחף לשינוי מין. מלבד ניסיונות לרציונליזציה של ניתוחי שינוי מין, התקשורת כמעט ולא הבחינה בין טרנסג'נדריות, הומוסקסואליות ואינטרסקס. סיפורים חוזרים ונשנים על ניתוחים להתאמה מגדרית בעיתונים ומגזינים היוו מקור תקווה עבור רבים מהקהילה הטרנסג'נדרית, אף על פי שבפועל רוב הרופאים סירבו לבצע ניתוחים מסוג זה.
בשנות ה-50 בארצות הברית, כאשר הטלוויזיה החלה להתחרות בצורות מדיה מסורתיות כמו עיתונות כתובה, הסיפורים על שינוי מין לא נראו על המסך כיוון שהנושא נחשב לנפיץ ומסוכן מידי. במהלך שנות ה-60, לצד מהפכות חברתיות רבות שהתחוללו באותה תקופה, הצנזורה של תחנות הטלוויזיה הופחתה, והחלו להיראות יותר טרנסג'נדרים על המסכים. בשנת 1968 יצא לאור הספר "מיירה ברקינרידג''", רומן מאת גור וידאל שהפך לרב מכר. בספר מירה הייתה אישה טרנסג'נדרית רעבה לכוח המעוניינת להשמיד גברים. במרכזו עמדה סוגיית מיניותה של מירה, בה השתמשה כדי לנקום בגברים שהשפילו אותה בעבר. שיאו של הסיפור מגיע בסצנה בת שלושים עמודים בה מירה אונסת גבר. הספר הפך במהרה ללהיט ובשנת 1970 הופק כסרט, באותה שנה שבה הופק הסרט המבוסס על חייה של כריסטין יורגנסן. בשנת 1990 יצא הסרט התיעודי "פריז בוערת", אשר הציג את "תרבות הנשפים" בניו יורק בה לקחו חלק הקהילות הטרנסג'נדריות, האפרו-אמריקאיות, הלטינות ולהט"ב באופן כללי. הנשפים היו אירועי תרבות מחתרתית להט"בית, אשר התפתחו החל מסוף המאה ה-19, ובהם התקיימו תחרויות דראג עם חוקים נוקשים ועל פי קטגוריות קבועות מראש. הסרט קיבל ביקורות מהללות וזכה במספר פרסים יוקרתיים. בסרט הרפתקאותיה של פריסילה מלכת המדבר שיצא בשנת 1994, אחת משלוש הדמויות הראשיות היא טרנסג'נדרית בשם ברנט בסינג'ר. הסרט השיג מעמד של סרט פולחן בקרב קהילות להט"ב.
באותה שנה בפברואר 1994 שודר הסרט "אייס ונטורה: בלש חיות מחמד". במהלך הסרט מגלה אייס (ג'ים קארי) כי לואיס איינהורן (שון יאנג) הוא גבר, וכתגובה הוא מקיא, בוכה במקלחת ולבסוף חושף את איבר המין של לואיס בחדר לעיני כל. סרט זה היא דוגמה מצוינת למגמה לפיה טרנסג'נדריות נתפסת כמושא ללעג, ומציגה טרנספוביה קומית בסצנת השיא של הסרט.
בשלהי המאה ה-20 ייצוג טרנסג'נדרי במדיה לא היה שכיח. כך מספר ג'ק גראף, יוצר קולנוע ושחקן בריטי: "העובדה שלא ראיתי את עצמי בחברה, ברחוב, במדיה או בכל מקום אחר גרמה לי לחוויה של בדידות". ואם כן היה ניתן למצוא ייצוג טרנסג'נדרי, הוא היה בדרך כלל מציג נשים טרנסג'נדריות כעובדות מין, כרוצחות או כמושא לבדיחה. החשיפה הראשונה של גרף למה שהוא עצמו, גבר טרנסג'נדר, הייתה דרך הסרט "Boys don't cry", שלימים הפך לאבן דרך קולנועית בכל הנוגע לענייני להט"ב. סרט דרמה עצמאי זה יצא בשנת 1999 והוא מבוסס על סיפור חייו של ברנדון טינה, בחור טרנסג'נדר שנאנס ונרצח על ידי חבריו על רקע טרנספוביה. הילרי סוונק, שגילמה בסרט את ברנדון טינה, זכתה על משחקה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. גראף מספר כי החשיפה לסרט הותירה בו טראומה עמוקה משום שנדמה כי כך מצטייר סופו של כל מי שמזדהה כטרנסג'נדר, ולכן עדיף לא לעבור תהליך התאמה מגדרית.