stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טנסי (נהר)

| --- | --- |

נהר טנסי חוצה את העיר נוקסוויל
 מידע כללי
 אורך:  1,049 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  2,000 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  105,870 קמ"ר
 מוצא:  טנסי
 גובה מוצא הנהר:  248 מטרים
 יובלים:  Little Tennessee River, Elk River, Chickamauga Creek, Flint River, Little River, Sequatchie River, Hiwassee River, Big Sandy River, Clinch River, Holston River, דאק (נהר), French Broad River, White Oak Creek 
 שפך:  נהר אוהיו, ליד פדוקה בקנטקי
 מדינות באגן הניקוז:  טנסי, אלבמה, קנטקי  בארצות הברית
 
 אגן הניקוז של נהר טנסי
 
גשר על נהר טנסי בעיר צ'טנוגה
נהר טנסי (באנגלית: Tennessee River) הוא אחד מן הערוצים המזינים את נהר אוהיו. אורכו כ-1,046 ק"מ והוא זורם בחלקה הדרום מזרחי של ארצות הברית, בעמק טנסי. אחד משמותיו של הנהר בעבר היה נהר צ'רוקי.
מסלול הנהר

מקורותיו של הנהר בנחלים היורדים מהרי האפלצ'ים. הנהר עצמו נוצר ממפגש של הנהרות הולסטון והנהר הצרפתי הרחב (French Broad River) בצידה המזרחי של העיר נוקסוויל. מנוקסוויל הנהר זורם דרום-מערבה, דרך מזרח טנסי לעבר צ'טנוגה, שם הוא חוצה את הגבול לאלבמה. הנהר זורם בעיקול גדול בצפונה של אלבמה, שם הוא מהווה את ההגבול הטבעי בין המחוזות לודרדייל וקולברט. לאחר מכן עולה הנהר צפונה על גבול מדינת מיסיסיפי ונכנס שוב לטנסי. מנקודה זו הנהר מהווה למעשה את הגבול הגאוגרפי בין מרכז טנסי למערבה. סמוך למפגש הגבולות בין טנסי, אלבמה ומיסיסיפי יוצאת מן הנהר תעלת טנסי-טומברידג', אשר הפכה את נהר טומברידג' לתעלה המקשרת בין נהר טנסי לנמל מוביל באלבמה, על חוף מפרץ מקסיקו. תעלה זו קיצרה במאות קילומטרים את נתיב השיט מנהר טנסי למפרץ מקסיקו. הקטע האחרון בנהר טנסי הוא בגבולות מדינת קנטקי, הוא נשפך לתוך נהר אוהיו בעיר פדוקה שבקנטקי.
סכרים

ערוץ נהר הטנסי עבר שינויים גדולים בשמונים השנים האחרונות. בין שנות העשרים לשנות השישים של המאה ה-20 נבנו על הנהר והערוצים המזינים אותו 49 סכרים, רובם בידי רשות עמק טנסי. הסכרים על ערוץ הנהר נועדו להפקת חשמל, לאפשר שיט בטוח במעלה הנהר ולמנוע הצפות בעונות הגשומות. על הנהר תשעה תאי שיט המאפשרים לספינות לעקוף את הסכרים בדרכן. דוברות עד למשקל של 1,500 טון יכולות לשוט במעלה הנהר.
דגה

נהר הטנסי ידוע בשפע ובמגוון הדגה שבו, בנהר כ-240 סוגי דגים שונים. יחד עם זאת, חלקו התחתון של הנהר, חשוף לסכנת זיהום ורבים ממיני בעלי החיים באזור נמצאים בסכנת הכחדה. לאורך נהר הטנסי קיימת גם אוכלוסיית הצדפות המגוונת ביותר בצפון אמריקה.
יוהאן סימון מאייר

| --- | --- |

 לידה:  14 ביוני 1763 מנדורף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  2 בדצמבר 1845 (בגיל 82) ברגמו, האימפריה האוסטרית 
 מקום קבורה:  באזיליקה די סנטה מריה 
 מוקד פעילות:  ממלכת בוואריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אינגולשטאט 
 סוגה:  אופרה, מוזיקה ליטורגית, מוזיקה קלאסית, אורטוריה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 
יוהאן סימון מאייר (בגרמנית :Johann Simon Mayr;‏ 14 ביוני 1763 – 2 בדצמבר 1845) היה מלחין גרמני. באיטליה היה ידוע בשם ג'ובאני סימונה מייר.
ביוגרפיה

מאייר נולד במנדרף, בוואריה ולמד תאולוגיה באוניברסיטה של אינגולשטאדט. ב-1787 יצא לאיטליה להמשיך שם בלימודי המוזיקה. בתקופת לימודיו באינגולשטדט עמד בקשר קרוב עם התנועה האינטלקטואלית של אדם וייסהאופט, והשפעת האידיאלים של עידן האורות הצרפתי ניכרת בפילוסופיה שלו כמוזיקאי, כפי שהדבר בא לביטוי ב"מחברות" המפורסמות, שערך לקראת סוף הקריירה שלו.
זמן קצר לאחר הגיעו לאיטליה קיבל שיעורי מוזיקה אצל קארלו לנצי ואחר אצל פרדיננדו ברטוני. בשנת 1802 עבר לברגמו והתמנה למנצח המקהלה בקתדרלה של העיר, כמחליף למורו הוותיק, לנצי. הוא התמיד במשרה זו עד מותו והיה לדמות מרכזית בחיי המוזיקה של העיר, בין השאר בארגון קונצרטים, שבאיהם התוודעו אל המוזיקה של בטהובן. בין תלמידיו היה דוניצטי. בשנותיו האחרונות היה מאייר עיוור. הוא הלך לעולמו ב-1845 ונקבר בבאזיליקה די סנטה מריה מאג'ורה בברגמו, בחזית קברו של תלמידו המפורסם.
יצירותיו של מאייר, המפתיעות במספרן הרב וכוללות קרוב לשבעים אופרות, כמעט אינן מבוצעות כיום.
ספרות

Heinrich Bauer: Simon Mayr 1763-1845, Meister der italienischen Oper aus der bayerischen Oberpfalz. (Munich : Bayer. Vereinsbank), 1983
Franz Hauk: Johann Simon Mayr und Venedig. (Munich : Katzbichler), 1999. - ISBN 3-87397-1534
טיעון יום הדין

טיעון יום הדין (באנגלית: Doomsday Argument) המכונה גם "קטסטרופת קארטר"הוא טיעון פילוסופי פרובוקטיבי אשר מתמקד בהסתברות להכחדת האנושות בעתיד הקרוב. הטיעון נוסח לראשונה על ידי האסטרופיזיקאי ברנדון קארטר בשנת 1983 וזכה לפיתוחים והרחבות משמעותיות על ידי פילוסופים ומתמטיקאים נוספים במהלך השנים.
הטיעון מתבסס על העיקרון הקופרניקני הגורס כי אין סיבה מיוחדת להניח שאנו חיים בתקופה יוצאת דופן בהיסטוריה האנושית. כלומר, אם נתייחס למיקומנו בתולדות האנושות כנקודה אקראית בהתפלגות כללית, סביר להניח שאנו נמצאים באזור הממוצע ולא בתחילת או בסוף ההתפלגות. הטיעון משתמש בשיקולים הסתברותיים כדי להעריך את הזמן שנותר לקיומה של האנושות, מתוך הנחה שהמיקום שלנו בהיסטוריה האנושית הוא אקראי.
הטיעון גורס כי אם מספר האנשים שחיו עד כה הוא  N, וכי האוכלוסייה האנושית הכוללת תהיה  T, אז סביר להניח שאתה נמצא באחד המקומות הממוצעים בהתפלגות. כלומר,  N אינו קרוב לאפס או ל- T. במילים אחרות, אם אנו חיים כיום, ייתכן שזה מרמז שהמין האנושי אינו רחוק מיום הכחדתו, מאחר שאנו נמצאים במקום יחסית ממוצע בהתפלגות.
הרעיון המרכזי

טיעון יום הדין מתבסס על העיקרון הקופרניקני, הגורס כי אין סיבה מיוחדת להניח שאנו חיים בתקופה יוצאת דופן בהיסטוריה האנושית. לפי הטיעון, אם נתייחס למיקומנו בתולדות האנושות כנקודה אקראית בהתפלגות כללית, סביר להניח שאנו נמצאים באזור הממוצע ולא בתחילת או בסוף ההתפלגות. הטיעון משתמש בשיקולים הסתברותיים כדי להעריך את הזמן שנותר לקיומה של האנושות, מתוך הנחה שהמיקום שלנו בהיסטוריה האנושית הוא אקראי.
ניסוחים שונים של הטיעון

קיימות מספר גרסאות של הטיעון, וכל אחת מציעה דרך שונה לחישוב ההסתברות להכחדת האנושות:
נוסחת גות: האסטרופיזיקאי ריצ'רד גות הציע נוסחה שמבוססת על ההתפלגות הפריורית ה"מעורפלת" של מספר האנשים שיוולדו אי פעם. נוסחה זו מניחה כי ההסתברות להיותך אחד מהאנשים החיים כעת היא יחסית לאוכלוסייה הכוללת של האנושות
גרסת לסלי: הפילוסוף ג'ון לסלי הציע גרסה פחות מתמטית ויותר פילוסופית של הטיעון. לסלי משתמש בניסויים מחשבתיים ובהיגיון באיזון הסתברותי כדי להדגים את טענותיו. לסלי מדגיש כי הטיעון אינו טוען שיום הדין קרוב, אלא שיש לשקול מחדש את ההסתברויות להכחדת האנושות לאורו. לסלי טוען כי המודעות לטיעון יום הדין עשויה לשנות את התנהגות האנשים ובכך להשפיע על ההסתברות להכחדת האנושות, דבר שמערער את הנחות היסוד של הטיעון
ביקורת ודיונים

הטיעון עורר דיונים רבים בפילוסופיה ובסטטיסטיקה, ויש לו מבקרים רבים:
בעיית הדטרמיניזם: קיימת טענה שהמודעות לטיעון יום הדין עשויה לשנות את התנהגות האנשים ובכך להשפיע על ההסתברות להכחדת האנושות, דבר שמערער את הנחות היסוד של הטיעון
בעיית הדגימה האקראית: המבקרים מציינים שהטיעון מניח שמיקומנו בהיסטוריה האנושית הוא דגימה אקראית, אך קיימת אי-ודאות לגבי אקראיות הדגימה. האם ניתן להחשיב את מיקומנו הנוכחי בהיסטוריה כבחירה אקראית?
בעיית השוליים של הטעות: בטיעון קיימת קושי להגדיר מרווח טעות להערכות הסתברותיות על סמך מדגם יחיד, מה שמחליש את כוח החיזוי שלו.
השלכות פילוסופיות ומעשיות

למרות הביקורות, הטיעון מעורר מחשבה על הסיכונים הקיומיים שאנו ניצבים בפניהם ומעלה את המודעות לצורך בפעולות להגנה על האנושות. למשל, הטיעון עשוי לעודד מאמצים למניעת מלחמות, הגנה על הסביבה, והקמת מערכות אזהרה מוקדמת למטאורים או ניסויים מדעיים שעלולים לסכן את קיום האנושות.
הערות שוליים

1 2 3  The Doomsday Argument: a Literature Review, anthropic-principle.com
1 2  Philosophy, The Doomsday Argument: Explanation and Examples, Philosophy Terms, ‏2023-12-04 (באנגלית אמריקאית)
יוהאן פאול פון ווסטהוף

איור של דרזדן משנת 1650 מאת מתאוס מריאן (אנ')
צילום של תחילת הג'יג מתוך הסויטה הראשונה מאת ווטסהוף
יוהאן פאול פון ווסטהוף בגרמנית: Johan Paul fon Westhoff(1656 - 17 באפריל 1705) היה מלחין וכנר גרמני מתקופת הבארוק המוקדם.
וסטהוף היה אחד מהמלחינים הבולטים באסכולת הכינור של דרזדן, ונחשב לאחד הכנרים הווירטואוזים בדורו. ווסטהוף היה אחד המלחינים הראשונים שכתב מוזיקה פוליפונית לכינור סולו, ועבד כמוזיקאי ומלחין בחצר של דרזדן (1674–1697), בחצר של ויימאר (1699–1705), וכמורה לשפות.
בין יצירותיו ששרדו ניתן לכלול שבע יצירות כינור ובאסו קונטינואו, ושבע לכינור סולו. חלק נכבד מהאוסף שלו משנת 1682 אבד. משווים את יצירותיו לרוב ליצירות מאת היינריך איגנץ ביבר ויוהאן יאקוב וולטר (אנ'), וייתכן שבאך הושפע מווסטהוף בכתיבת הסונאטות והפרטיטות לכינור סולו.
חייו

המלחין נולד בדרזדן, סקסוניה. הוא קיבל את הכשרתו המוזיקלית מהמלחין היינריך שיץ, ובשנת 1674 הצטרף לקפלה של דרזדן, שם עבד אביו, הקצין לשעבר של הצבא השוודי פרידריך פון ווסטהוף (אנ').
בדרזדן עבדו אז מספר מלחינים בולטים בתקופתם ביניהם קרלו פרינה (אנ'), יוהאן יעקב וולטר (אנ') וניקולאוס אדם שטרונגק (אנ').
ווסטהוף נשאר בדרזדן כ-20 שנה, בהן הרבה לטייל באירופה. בשנת 1697 הוא עזב לאוניברסיטת ויטנברג כדי ללמד איטלקית וצרפתית, וכן מוזיקה. נפטר בויימאר באפריל 1705.
המוזיקה שלו

הסגנון שלו הושפע מהמלחין איתו עבד, יוהאן יאקוב וולטר (אנ'). נראה כי המוזיקה של ווסטהוף השפיעה על יוהאן סבסטיאן באך כאשר האחרון התגורר בויימאר. יש סיכוי מסוים שהשניים נפגשו בשנת 1703.
המוזיקה של ווסטהוף יצאה לאור בשני עותקים במהלך חייו - סונטות לכינור ובאסו קונטינואו (דרזדן 1694), ו-6 פרטיטות לכינור סולו (דרזדן 1696). (אנ') ישנה השערה כי מדובר בהוצאה מחודשת של מאגד יצירות שאבד - "תריסר ראשון של אלמנדים, קוראנטים, סרבנדים, וג'יגים לכינור סולו ובאסו קונטינואו" (דרזדן 1682)
שתי יצירות שלו הוצאו באור במגזין צרפתי - מרקור גלנט. הסונטה הראשונה לכינור ובאסו קונטינואו יצאה לאור בדצמבר 1682. ייתכן שווסטהוף ניגן את היצירה לפני לואי ה-14. השנייה היא סוויטה לכינור סולו שיצאה בינואר 1683.
טנסין

טנסין (באנגלית: Tennessine; ידוע גם בשם eka-astatine) הוא יסוד מלאכותי שסמלו הכימי Ts ומספרו האטומי 117. זהו היסוד ה-14 בסדרת היסודות העל-כבדים וה-25 בסדרת היסודות הטרנס-אורניים.
6 אטומים של היסוד נוצרו לראשונה ב-16 באפריל 2010 על ידי מדעני המכון המאוחד למחקר גרעיני שבעיר דובנה שברוסיה. בסוף שנת 2015 הכיר האיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית ביסוד זה כיסוד חדש. ביוני 2016, הכריז ה-IUPAC כי השם הוא טנסין והסימון Ts.
גילוי

החומר נוצר בפעם הראשונה בתהליך נוקליאוסינתזה במעבדה בעיר דובנה שבסמוך למוסקבה, על ידי הפגזת היסוד הטרנס-אורני ברקליום על ידי יוני סידן. התגובה:
במהלך הניסוי נוצרו שני איזוטופים של החומר.
השם הזמני שניתן ליסוד היה אונונספטיום, עם הסימון Uus.
כיוון שהגילוי נעשה במשותף על ידי הצוות של המכון המשותף למחקר גרעיני בדובנה והצוות במעבדת המחקר הלאומית באוק רידג' (Oak Ridge National Laboratory) שבאוניברסיטת טנסי, והמעבדה הלאומית לורנס ברקלי, הוצע לכבד את החוקרים ממדינת טנסי ולתת ליסוד את השם טנסין (Tennessine). החוקרים הרוסיים כובדו בשם היסוד בעל המספר האטומי 115 שייקרא מוסקוביום. לאחר תקופת המתנה של חצי שנה, ב-28 בנובמבר 2016, השם אושר רשמית.
איזוטופים של טנסין

לטנסין התגלו שני איזוטופים:
294 - בעל זמן מחצית חיים של 77.9 מילישניות.
293 - בעל זמן מחצית חיים של 14.2 מילישניות.
הערות שוליים

↑  Four chemical elements added to periodic table, Nature News & Comment
↑  IUPAC מכריז על ארבעת השמות ניהוניום, מוסקוביום, טנסין, אוגאנסון מתאריך 8 ביוני 2016
↑  IUPAC מכריז על שמות היסודות 113, 115, 117, 118
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012430913505171  LCCN: sh2012003556 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יהונתן גוטליב

| --- | --- |

 לידה:  9 בפברואר 1996 (בן 28) ירושלים 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  ישיבת בית אל 
 תקופת הפעילות:  מ-2019
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  100002531696368
 טוויטר:  yonatanGottlieb
 
יהונתן גוטליב (נולד בי"ט בשבט ה'תשנ"ו ; 9 בפברואר 1996) הוא עיתונאי ישראלי, ששימש ככתב לענייני דתות של אתר ערוץ 7.
קורות חיים

יהונתן גוטליב נולד בירושלים וגדל בבית שמש. הוא למד בישיבה התיכונית בני צבי בבית אל ולאחר מכן בישיבה הגבוהה בבית אל. את שירותו הצבאי עשה בחיל התותחנים במסגרת ישיבת הסדר.
פעילות עיתונאית

גוטליב החל את דרכו בתקשורת בתחילת שנת 2019 ככתב בערוץ 7, שם הוא משמש ככתב לענייני דתות.
במאי 2021 במהלך מבצע שומר החומות חשף גוטליב כי חברת סלקום מתכננת שביתת מחאה וקריאה לסולידריות ביום בו מתקיימת שביתת ערביי ישראל כתמיכה בתושבי רצועת עזה. חשיפתו זו חוללה סערה ציבורית רחבה במהלכה קראו חברי כנסת ומובילי דעת קהל לחרם צרכנים על החברה. הפרסום גרם לגל ענק של עזיבת לקוחות את סלקום.
במאי 2022 פרסם כי שופטת ביהמ"ש המחוזי בת"א השופטת מיכל אגמון גונן אישרה את השתתפותה בכנס של האגודה לזכויות האזרח, לכאורה בניגוד לכללי האתיקה לשופטים, בעקבות הפרסום ולחץ שהפעילו פוליטיקאים וארגוני ימין, הורתה נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות לשופטת אגמון גונן לפנות לוועדת האתיקה לשופטים, שאסרה על השתתפותה בכנס ובעקבות כך הודיעה השופטת מיכל אגמון גונן על ביטול השתתפותה בכנס.
ביוני 2022 חשף כי בשב"ס שוקלים לממן ניתוח אף קוסמטי למחבלת שביצעה בשנת 2015 פיגוע תופת במהלכו נפגעה באפה בעוד שלשוטר שנפצע באותו הפיגוע לא אושרו ניתוחים קוסמטיים. הפרסום עורר סערה וזעם בציבור הישראלי ובעקבות המאבק הציבורי הודיע שב"ס כי לא יממן את הניתוח.
ביוני 2022 פרסם כי בתיאטרון 'הפרינג' בבאר שבע עתידה לעלות ההצגה 'אינסטינקט בסיסי' שמבוססת על עדויות שניתנו לארגון שוברים שתיקה. בעקבות הפרסום התעורר לחץ ציבורי נגד הופעת ההצגה בתיאטרון עירוני ובסופו של דבר החליטה הנהלת התיאטרון להורות על ביטול ההצגה בבאר שבע. כתגובת נגד ארגוני היוצרים החרימו את התיאטרון במשך חודש, ובנוסף 67 אמנים בכירים חתמו על עצומה נגד התיאטרון.
ביוני 2023 הודיע על סיום עבודתו בערוץ 7.
חיים אישיים

גוטליב למד בקריה האקדמית אונו תואר במשפטים, גרוש ואב לבן, ומתגורר בעיר לוד.
הערות שוליים

↑  סלקום מציגה: احتجاج, באתר ערוץ 7, 18 במאי 2021
↑  מוסדות וארגונים מתנתקים מסלקום בעקבות המחאה, באתר ערוץ 7, 18 במאי 2021
↑  השופטת מיכל אגמון גונן תשתתף בכנס שמאל קיצוני, באתר ערוץ 7, 14 באפריל 2022
↑  שופטת בכנס פוליטי: השופטת מיכל אגמון גונן נשלחה לוועדת האתיקה, באתר ערוץ 7, 27 באפריל 2022
↑  בעקבות הפרסום בערוץ 7: השופטת מיכל אגמון גונן ביטלה את השתתפותה בכנס השמאל, באתר ערוץ 7, 3 במאי 2022
↑  שב"ס שוקל לממן למחבלת ניתוח קוסמטי, באתר ערוץ 7, 23 במאי 2022
↑  שב"ס לא יממן את הניתוח הקוסמטי של המחבלת, באתר ערוץ 7, 7 ביוני 2022
↑  עדויות "שוברים שתיקה": תיאטרון בבאר שבע יארח הופעה על "הכיבוש", באתר ערוץ 7, 15 ביוני 2022
↑  לאחר הפרסום בערוץ 7: המופע בבאר שבע על "הכיבוש" - בוטל, באתר ערוץ 7, 16 ביוני 2022
↑   ציוץ של {{ס:שם הדף}} ברשת החברתית אקס (טוויטר), יש לי תואר במשפטים · 3:12 אחה״צ · 7 במרץ 2024
ויסלר בלקומב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אתר סקי, חברה ציבורית 
 כתובת:  הר ויסלר 
 מיקום:  Squamish-Lillooet Regional District 
 מדינה:  קנדה 
 קואורדינטות:  50°06′59″N 122°57′26″W﻿ / ﻿50.116272°N 122.957125°W﻿ / 50.116272; -122.957125
 www.whistlerblackcomb.com
  (למפת קולומביה הבריטית מוגדלת) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפון-מערביות יוקון אלסקה האוקיינוס השקט ויסלר בלקומב(למפת קולומביה הבריטית רגילה) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפ. מע יוקון אלסקה האוקיינוס השקט ויסלר בלקומב
 
ויסלר בלקומב (באנגלית: Whistler Blackcomb) הוא אתר סקי, הממוקם בוויסלר, קולומביה הבריטית, שבקנדה. לפי פרמטרי מדידה רבים, זהו אתר הסקי הגדול ביותר באמריקה הצפונית, ובעל יכולת הנשיאה הגבוהה ביותר במעלה ההר. הוא כולל את הגונדולה Peak Peak 2 למעבר בין הר ויסלר להר Blackcomb. עם כל היכולת הזו, ויסלר בלקומב הוא גם לעיתים קרובות אתר הסקי העמוס ביותר, ולא אחת הוא מארח מעל 2 מיליון מבקרים בשנה.
הרעיון להקמת אתר סקי במתחם הוצע במקור כחלק מההצעה לזכייה באירוח אולימפיאדת החורף של 1968. אף על פי שההצעה לא זכתה, הבנייה החלה, והאתר נפתח לראשונה בינואר 1966. הר Blackcomb, במקור ישות נפרדת, נפתח לפעילות בדצמבר 1980. שני אתרי הנופש עברו תקופה של יריבות אינטנסיבית בשנות ה-80 וה-90, עם שדרוגים ושיפורים בלתי פוסקים שלא נראו באתרי הנופש האחרים. באמצע שנות התשעים האזור הוכרז שוב ושוב כאתר הנופש הטוב ביותר במגזיני סקי רבים. Intrawest, חברת הנדל"ן מקולומביה הבריטית שפיתחה את חברת Blackcomb, רכשה את אתר ויסלר בשנת 1997 ומיזגה את פעילותם באופן מלא בשנת 2003.
לאתר היה חלק מרכזי בהצעה המחודשת מצד העיר ונקובר הסמוכה לאירוח אולימפיאדת החורף 2010, בה זכתה לבסוף ביולי 2003. האתר אירח את אירועי הסקי האלפיני, כולל דיסציפלינות סקי אלפיני לגברים ולנשים האולימפיים והפראלימפיים של ירידות, סופר-ג'י, סלאלום, סלאלום ענק וסופר משולב. בניגוד להר סייפרס - שאירח את סקי הסגנון חופשי ואת כל אירועי הסנובורד, וסבל מחוסר שלג טרי וטבעי במהלך האולימפיאדה, מה שהוביל לתלונות רבות על איכות האתר - בוויסלר-בלקומב היה השלג השני בגובהו עם שיא של 1,432 ס"מ (מעל 14 מטר) עד סוף עונת הגלישה 2009/10.
בעשור הבא התרחבה Intrawest על ידי רכישת אתרי סקי נוספים ברחבי אמריקה הצפונית, לפני שהתרחבה גם לתחום הגולף ואתרי נופש אחרים. הכפר ויסלר, שזכה להכרה נרחבת בזכות עיצובו, היווה את הבסיס להתפתחויות דומות בהשראות טירוליות בסדרת אתרי הנופש המתרחבת שלהם, כמו גם אתרי נופש אחרים ששכרו את שירותה של Intrawest לבניית פיתוחים דומים. בשנת 2010 מכרה Intrawest חלק גדול מ-75% החזקותיה בוויסלר בלאק-קומפורט ריזורט באמצעות מכירת מניות לציבור.
ב-8 באוגוסט 2016 רכשה החברה האמריקאית Vail Resorts את חברת ויסלר בלקומב החזקות תמורת 1.39 מיליארד דולר.
היסטוריה > מבקרים מוקדמים

אזור העמק בין ויסלר לבלקמוב נסקר ותועד לראשונה בשנת 1858 על ידי אנשי מפרץ ההדסון בחיפוש אחר דרך חלופית לאזור קריבו בצפון. אף על פי שהיה בשימוש מועט באותה תקופה, המסלול יהפוך לימים לאחד השבילים הרבים ששימשו במהלך הבהלה לזהב בראשית המאה. המסלול, הידוע כשביל פמברטון, הלך בדרך דומה לכביש Sea-to-Sky, המוביל דרך אזור ויסלר לעיירה פמברטון של ימינו. בשנות ה-60 של המאה ה-20 קראו חוקרי חיל הים הבריטי את ההר בשם "הר לונדון", אך עד מהרה הוא זכה לכינוי "וויסלר" (שריקה) בגלל שריקת הצמרמורת שביצעו מרמוטות ההארי המערביות שחיו בין הסלעים. ארבעה אגמים מקבילים לתוואי שביל, כשהגבוה ביותר שבהם נודעו כאגם הפסגה. עם זאת, היה עוד אגם פסגה בפרובינציה, ובשנת 1910 שונה השם לזה הנוכחי, הלא הוא אגם אלטה.
אחד מתושבים הקסע הראשונים באזור אגם אלטה היה הלוכד ג'ון מילאר, שהקים בקתה ליד השביל, מעט דרומית לבסיס ההר. במהלך טיול למכירת פרוות בוונקובר בשנת 1911, מילאר עצר ב"פרסה בר וגריל" לארוחת הערב. הטבח היה אלכס פיליפ ממיין, ומילאר הזמין את פיליפ להצטרף אליו לארוחת ערב. מילאר היה מספר סיפורים, ובמהלך השיחות שלאחר מכן הוא הזמין את פיליפ לבקר באזור אלטה. אלכס ואשתו מירטל ביקרו במה שכונה אז אגם הפסגה מספר פעמים במהלך השנים הבאות, ובשנת 1913 הם רכשו 40,000 מטרים רבועים בפינה הצפונית-מערבית של אגם אלטה תמורת 700 דולר.
היסטוריה > Rainbow Lodge ושאר אתרי הנופש המוקדמים האחרים

עד שנת 1914 הושלם אתר הדיג של פיליפס "הקשת של לודג'" שכללה ארבעה חדרי שינה, פינת מגורים/אוכל גדולה ומטבח. אתר הנופש נקרא על שם פורל הקשת שהיה האטרקציה העיקרית של אתר הנופש. באותה שנה הגיעה הרכבת הפסיפית הגדולה המזרחית (PGE) לאגם, מ-Squamish. מנהלי ה-PGE הציעו ללודג' לארח דייגים מוונקובר, שהייתה במרחק של פחות מיומיים (באמצעות שייט על ספינת קיטור לסקווימיש, ומשם הגעה לאגם אלטה באמצעות הרכבת).הקבוצה הראשונה הגיעה עם 25 איש, ואתר הנופש היה להיט. מילאר עצמו עזב כשהגיע הרכבת, בחפשו מרחק מהציוויליזציה.
הבנייה במקום התקדמה בעקבות הביקוש, ועם הזמן האכסניה גדלה וכללה 45 בניינים נוספים (בקתות, מגרשי טניס, חנות כללית, סניף דואר) ויכלה להכיל 100 אנשים. זה הפך לאתר הנופש הפופולרי ביותר בחוף המערבי מזה 30 שנים. האנשים של פיליפס הפעילו את האכסניה עד 1948, אז מכרו אותה לאלק ולאודרי גרינווד. האכסניה הראשית נשרפה בשנת 1977, אך כיום האזור השתמר כפארק הקשת. אלכס ומירטל נשארו שם שניהם עד יומם האחרון. אלכס נפטר בשנת 1968 בגיל 86, ומירטל נפטרה בשנת 1986 בגיל 95.
לאחר ההשקה המוצלחת של Rainbow Lodge, כמה אתרי תיירות נוספים הוקמו בעמק. ראסל אנדרסון ג'ורדן פתח את מלון Alta Lake שנשרף בשנת 1930 והחליף אותו באכסניה של ג'ורדן באגם ניטה הסמוך. ברט ואגנס הרופ בנו את פוינט של הרופ בשנות העשרים. זה הפך לבקתת הברושים בשנת 1945 תחת בעלה, דיק פיירסט, שבנה בקתות חדשות ובקתת ראשית בראשית שנות השישים. בשנת 1972 נרכש הנכס על ידי התאחדות אכסניות הנוער הקנדית והוא נשאר הוסטל ויסלר, עד סגירתו בשנת 2010, כאשר האגודה (כיום Hosteling International) פתחה אכסניה חדשה וגדולה יותר. ססיליה וג'ון מנסל עברו לאגם אלטה בשנת 1945 ובנו את לודג' הילקרסט ליד פארק האגם, כיום ליד אגם אלטה. הם מכרו אותו בשנת 1965 למשפחת מייסון ואחרים שהפעילו אותה כ-Mount Whistler Lodge עבור גולשים. האכסניה הראשית נשרפה בתרגיל כיבוי שנעשה על ידי מכבי האש בשנת 1986.
היה שימוש מסחרי גם באזור של הר לונדון. כריתת עצים בוצעה במשך זמן מה, והגעת הרכבת בשנת 1914 הפכה את הענף לרווחי בהרבה, ובמשך כמה שנים הייתה התעסקות רבה יותר בתחום. סחר הפרוות נותר זמן מה, ומאוחר יותר הוחלף על ידי חוות מינק ומרטן. ג'ימי פיצסימונס ניהל חברת תמיכה בחיפושים, שהובילה לסקרי כרייה במעלה עמק פיצסימונס. את הפירים ניתן למצוא עדיין על שביל Singing Pass.
היסטוריה > חלומות אולימפיים

בשנת 1960 ביקרה משלחת של האגודה האולימפית הקנדית בחוף המערבי וחיפשה אתרים פוטנציאליים שיועדו לאפשר אירוח לאולימפיאדת החורף, שהייתה צפויה להתקיים בשנת 1968. בתחילה הם הביטו באתר שנמצא על ראש היהלום צפונית לסקוויש, שכבר פותח עד כדי קיום מעלית כיסא יחידה. עם זאת, הם הגיעו למסקנה כי לא ניתן יהיה לפתח את האזור כראוי, "זה פשוט לא היה השטח הנכון עבור אתר נופש ברמה עולמית." פרנץ וילהלמסן, איש עסקים מקומי שהתחתן עם משפחת סיגראם, כבר הגיע לאותן מסקנות כאשר חיפש אזורים אחרים לצורך הקמת אתר סקי חדש. הוא נפגש עם ה-COA ושכנע אותם להסתכל צפונה יותר באזור הר לונדון, "והם התרשמו".
מעודד מהביקורות החיוביות שלהם, ארגן ווילהלם את האיגוד לפיתוח אולימפי של גריבלדי (GODA) כדי להגיש הצעה רשמית. בשלב זה לא היה כביש סלול שיוביל לאזור, לא היה חשמל זמין ולא היו תשתיות מים או צינורות ביוב באגם אלטה. ההצעה שלהם לאולימפיאדה נדחתה באופן לא מפתיע, וההצעה הקנדית ניתנה לקלגרי, שהגיעה במקום השני קרוב לגרנובל. בלא חשש, וילהלמסן החליט להקדים את פיתוח אתר נופש.
בשנת 1962 הוקמה חברת מעלית גריבלדי עם פרנץ ווילהילסן כנשיא. היו לה שני יעדים עיקריים, לממן ולפקח על לימודי קרקעות/עסקים נדרשים, ולהקים ולהפעיל מעליות סקי בהר לונדון. לחברה ניסיון רב בפעילות סקי, ולכן הם שכרו את וילי שפלר, מפתח ידוע, שיעזור להם. שפלר התגלה כה נלהב מהר לונדון כמו שהיה בעבר COA ו-GODA. שפלר חזר וכתב מחקר היתכנות טוב על אזור אלטה, בו לא היו תביעות לביצוע כרייה.
בשנים 1962–1965 גייסה מעליות גריבלדי כספים, והחלה בפיתוח אזור הסקי בצד הדרומי של ההר. הממשלה הסכימה להפריש שטח של 230,000 מטר רבוע בבסיס ההר לצורך רכישה של החברה, והסכימה לסלול את הכביש המהיר לבסיס ההר אם יוכלו לגייס מספיק כסף. עד 1965 הם הצליחו להשיג את מטרתם, גיוס 800,000 דולר, והחלו לתכנן פיתוח. עם זאת, הם לא היו מרוצים מהשם, וב־27 באוגוסט 1965 שונה שם ההר מהר לונדון להר ויסלר.
עד 1965 סיימה ממשלת המחוז להקים דרך חצץ צרה מוונקובר. חשמל הגיעה באותה השנה עם התקנת תחנת משנה לאורך הקווים מנהר ברידג'. הכל היה במקום, ואזור אלטה הפך לאזור מתפתח. GODA הגישה הצעה לאירוח אולימפיאדת חורף 1972, אך הצעה שהגיעה מבאנף ניצחה שוב בקרב על ההצעה הקנדית, ובסופו של דבר הפסידה בעצמה ליפן.
היסטוריה > פתיחת אתר ויסלר

בסתיו 1965 אזור הסקי כלל גונדולה של ארבעה אנשים לתחנת האמצע של ההר, מעלית כיסא כפולה לקו העץ האלפיני (הכיסא האדום), ושני סורגים T, כולם סופקו על ידי GMD מולר. בנוסף נבנה בית מגורים ליום ושישה מסלולי סקי שנחנכו בהר. ויסלר נפתח רשמית לסקי לראשונה ב־15 בינואר 1966. ההר החדש זכה לשבחים מיידיים בגלל ירידתו האנכית, תנאי השלג הטובים והאזור האלפיני העצום. הבעיה היחידה באותה תקופה הייתה הכביש, שהיה למעשה מסלול עפר, שנחרש רק בשבת, לרעת מטיילים ביום שישי.
עם פיתוח תשתיות במקום, ב־1968 הציעה GODA הצעה נוספת לאירוח אולימפיאדת החורף 1976, והפעם זכתה ההצעה המשותפת של ונקובר/גריבלדי במועמדות של קנדה. עם זאת, בשנת 1970 כאשר מונטריאול זכתה בהצבעה על אירוח אולימפיאדת הקיץ 1976, הוסרה ההצעה של ונקובר/גריבלדי, והמשחקים התקיימו בסופו של דבר בדנוור, קולורדו. במהפך מדהים של אירועים, דנבר דחתה את המשחקים לאחר שניצחה במכרז. המשחקים הוצעו אז למתמודדת האחרת בצפון אמריקה, ונקובר/גריבלדי, אך סערה פוליטית בגלל השינוי האחרון בממשלת הפרובינציה הביאה לכך שההצעה שלהם נשללה גם כן, ובייאוש ה-IOC החזיר את המשחקים לאינסברוק, שאירחה את המשחקים בפעם השנייה ברצף.
דרך חצץ נסללה לוויסלר בשנת 1966, ולפמברטון בשנת 1969. מעליות הכיסאות הכחולות והירוקות נוספו בשנת 1970 והעניקו גישה לשטח נוסף. בשנת 1972 הצטרפו למעליות הכיסא מעליות בצבע זית וכתום. המעלית המקבילה לכיסא הירוק, שנועדה להקל על העומס נוכח ההמונים שפקדו את האתר הגיעה בשנת 1974, ומעלית הכיסא האדום הקטן הגיעה בשנת 1978. ה-Roundhouse, לודג' ומסעדה על ההר, הושלמו בשנת 1980. האכסניה החדשה הזו סיפקה הפוגה לגולשים ששרדו את הנסיעה הארוכה למעלה על הכיסא האדום.