גרילה גירלז
יצירות אמנות

"אנחנו משתמשות בעובדות, הומור ודימויים שערורייתיים על מנת לחשוף סקסיזם, גזענות ושחיתות בפוליטיקה, אמנות, קולנוע ותרבות פופולרית".
מרבית תשומת הלב הציבורית שהופנתה אל הגרילה גירלז במהלך שנות קיומן הושגה דרך אמנות המחאה הנועזת שלהן. עבודותיהן, בעיקר פוסטרים, משמשות לבטא את האידיאלים, הדעות והביקורת שיש להן כלפי נושאים שונים. כדי למשוך את תשומת הלב של הקהל הרחב, האמנות של הקבוצה משלבת דימויים שמושכים את העין יחד עם משפטים הומוריסטיים וסרקסטיים, כמו: "כאשר סקסיזם וגזענות יצאו מהאופנה, מה יהיה שווה אוסף האמנות שלך?".
רוב הפוסטרים של הקבוצה בשנים הראשונות הודפסו בשחור-לבן, והכילו בעיקר רשימה של עובדות סטטיסטיות העוסקות באי השוויון בין אמנים לאמניות בארצות הברית מבחינת מספר תערוכות יחיד, השתתפות בתערוכות קבוצתיות, שכר, וייצוג על ידי גלריות. הפוסטרים גם חשפו עד כמה סקסיסטי עולם האמנות ה"נאור" בהשוואה לתחומים אחרים ולממוצע הלאומי.  לדוגמה, ב-1985 הדפיסה הקבוצה פוסטר המציג את פערי השכר בין גברים לנשים בעולם האמנות, לעומת פערי השכר בממוצע לאומי. על הפוסטר היה כתוב: “נשים באמריקה מרוויחות רק 2/3 מכמה שמרוויחים גברים. אמניות מרוויחות רק 1/3 ממה שמרוויחים אמנים". פוסטרים מוקדמים אלו התמקדו לעיתים תכופות בגלריות ואמנים ספציפיים. פוסטר נוסף מ-1985, לדוגמה, מכיל רשימת שמות של אמנים גברים מצליחים מאותם שנים כמו ברוס נאומן וריצ'רד סרה. הפוסטר שואל "מה משותף לאמנים אלה?” ועונה "הם מציגים את עבודותיהם בגלריות שמציגות לא יותר מ 10% נשים, או לא מציגות נשים בכלל".
"הפוסטרים היו חצופים: הם ציינו שמות והשתמשו בסטטיסטיקות... הם הביכו אנשים. במילים אחרות, הם עבדו".
הפוסטר הראשון של הגרילה גירלז שהודפס בצבע הוא גם הדימוי המפורסם ביותר שלהן עד היום. זהו הפוסטר שעוסק במוזיאון המטרופוליטן, מ-1989. בתגובה למספר הגבוה ביותר של ציורי העירום הנשי במוזיאון, הפוסטר שואל בסרקזם: “האם נשים צריכות להיות ערומות בשביל להיכנס למוזיאון המטרופוליטן?” ובאותיות קטנות יותר מציין מידע סטטיסטי: "פחות מ-5% מהאמנים המציגים באגפי האמנות המודרנית הם נשים, אבל 85% מציורי העירום הם של גוף נשי" לצד הטקסט מופיע פרט מציור של ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר,  "האודליסק הגדולה", שהוא אחד מציורי העירום הנשי הידועים ביותר בהיסטוריה המערבית, כאשר את ראשה של האישה העירומה המצוירת הן החליפו בראש של גורילה.
העבודה הוזמנה על ידי פאבליק ארט פאנד (Public Art Fund), ארגון שמקדם אמנות במרחב הציבורי, שהזמין מהגרילה גירלז עבודה שתוצג כשלט חוצות. לאחר שראה הארגון את השלט שעיצבה הקבוצה הוא החליט שלא להשתמש בו וביקש מהקבוצה לעצב שלט חלופי. בתגובה גייסה הקבוצה כסף ורכשה שטח פרסום על גבי תחבורה ציבורית בעיר ניו יורק. השלט הוצג על אוטובוסים ברחבי העיר עד שחברת התחבורה החליטה גם היא לצנזרו.
ב-1990 הקבוצה עיצבה שלט חוצות חדש עבור הפאבליק ארט פאנד, אשר נושאו היה מחאה על צנזורו של השלט הקודם. בשלט הופיעה דמותה של המונה ליזה אשר על פיה ציור עלה תאנה. השלט מוקם לאורך כביש רב נתיבי בגדה המערבית של העיר ניו יורק.
ב-1989 הן יצרו עבודה איקונית נוספת – פוסטר ובו רשימה  שכותרתה "היתרונות שבלהיות אמנית" (The Advantages of Being a Woman Artist). הסעיפים מתייחסים בהומור סרקסטי לאפליית נשים אמניות, למשל: "לעבוד בלי הלחץ של הצלחה", "להיות בטוחה שכל עבודה שתעשי תתויג כ'נשית'”, ו"לדעת שיש לך את ההזדמנות לבחור בין קריירה ואמהות"
מאז 2002 הגרילה גירלז נוהגות לעצב שלטי חוצות בלוס אנג'לס המוצגים בזמן טקס פרסי האוסקר. השלטים הם מחאה על האפליה הגורפת בחלוקת הפרסים לטובת גברים לבנים. דוגמאות לשלטים אלה:
"אוסקר נכון אנטומית: פרס הבימוי מעולם לא הוענק לאישה. 92.8 מפרסי התסריט הלכו לגברים.  רק 5.5% מפרסי המשחק הלכו לשחקנים לא לבנים." (The Anatomically Correct Oscar)
"ישוחררו הבמאיות הנשים! נשים ביימו רק 5% מרשימת 250 הסרטים המובילים של 2011. רק אישה במאית אחת זכתה אי פעם באוסקר. רק 4 נשים במאיות היו אי פעם מועמדות". (Unchain The Women Directors)
ב-2005 הקבוצה הציגה פוסטרים גדולים ומיצב בביאנלה של ונציה. אותה ביאנלה הייתה הראשונה מזה 110 שנים שנוהלה על ידי מנהלות נשים.
מוזיאונים גדולים רבים שמתחו ביקורת על פעילותה של הקבוצה, כמו המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ומוזיאון טייט מודרן בלונדון, שינו את דעתם במהלך השנים ואף רכשו עבודות שלה.