stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגלובוס הירוק
הזוכים באותות הגלובוס הירוק במהלך השנים > 2007

הקואליציה לשימור הרי ירושלים
ראש העיר ירושלים אורי לופוליאנסקי
עמותת אזרחים למען הסביבה בגליל
אבי ברנמילר – מנכ"ל חברת סולל
הרב יהודה גנוט – ארגון "חרדים לסביבה"
אורית רייך – העמותה למען איכות הסביבה והחיים בנהריה
ח"כ יוסף תמיר – מפעל חיים
הזוכים באותות הגלובוס הירוק במהלך השנים > 2008

ארגון "שומרה לסביבה טובה"
המרכז לקיימות מקומית
יותם אביזוהר – ישראל בשביל אופניים
חברי השדולה הסביבתית בכנסת
איגוד ערים דן לביוב (השפד"ן)
מפעלי נייר חדרה בע"מ
מוריס קאהן – מפעל חיים
הזוכים באותות הגלובוס הירוק במהלך השנים > 2009

הפורום לקידום חוק אוויר נקי לישראל
בי"ס אקולוגי "אפק" - ראש העין
עמותת אחל"ה
עיריית דימונה - דימונה בת קיימא
ארנון גורן ופרויקט "אגנים ירוקים"
חברת מג'יק TECH יצרנית חסכמים
ואלרי ברכיה - סמנכ"לית בכירה למדיניות ותכנון במשרד להגנת הסביבה
דיים שירלי פורטר - תרומה מיוחדת לסביבה
הזוכים באותות הגלובוס הירוק במהלך השנים > 2010

הוועד להצלת חוף פלמחים
הוועד הציבורי להגנת הסביבה - כפר כנא, הושעיה, משהד
חברת "פאוור סיינס"
גינות קהילתיות
שרון נסים - מנכ"ל רשות נחל הקישון
עמית מנדלסון
פרויקט "מים ושכנות טובה"
הזוכים באותות הגלובוס הירוק במהלך השנים > 2011

השר להגנת הסביבה – גלעד ארדן
פעיל סביבתי: עמיעד לפידות – חזון של איש אחד הופך למציאות במדינה שלמה
המגזר העסקי: יוקי גיל – חברת שורש – שילוב של מחויבות לסביבה ולחברה בעסקים
ארגון מקומי: מטה המאבק להצלת עמק ססגון – תושבים נאבקים לשמירת הטבע בבקעת תמנע
חינוך סביבתי: פרויקט חינוך סביבתי של החברה להגנת הטבע במגזר הבדואי בנגב
קיימות מקומית: היחידה הסביבתית האזורית רעננה כפר סבא
אישיות ציבורית: יורם שפר – יו"ר ועדת איכות הסביבה באשקלון – מנהיגות סביבתית בשלטון המקומי
הזוכים באותות הגלובוס הירוק במהלך השנים > 2012

הגלובוס הירוק: המרכז הסביבתי בסח'נין
אישיות ציבורית: ח"כ דב חנין
פרויקט עירוני: פרויקט האופניים של עיריית תל אביב
מאבק מקומי: שומרי החופים
פעיל מתנדב: אביחי שלי, נתיבות
המגזר העסקי: חברת "תרמוקיר"
חינוך סביבתי: בתי"ס "אלזהראא" בכפר קאסם וקלנסווה
מזון מקיים: הארגון לחקלאות אורגנית
מפעל חיים: ד"ר מרטין וייל
הזוכים באותות הגלובוס הירוק במהלך השנים > 2013

זוכי 2013 הם:
הגלובוס הירוק: המטה לתכנון אחראי
אישיות ציבורית: דליק ווליניץ
קיימות מקומית: ועדת איכות הסביבה של מרכז השלטון המקומי בישראל בראשות גיל ליבנה
מאבק מקומי: העמותה לשימור קסמי טבע ונוף בקריית שמונה
פעיל סביבתי: דני מורגנשטרן
המגזר העסקי: קבוצת שיכון ובינוי
חינוך סביבתי: אקולוגיה וסביבה - כתב עת למדע ולמדיניות הסביבה
הזוכים באותות הגלובוס הירוק במהלך השנים > 2014

הגלובוס הירוק – כנסת ירוקה
אישיות ציבורית – מיקי חיימוביץ
חינוך סביבתי – בית הספר לבניה ירוקה
קיימות עירונית – פרויקט טבע עירוני בירושלים
מאבק מקומי – פארק קריית ספר בתל אביב בהובלת מיכל ברז"ל כהן
מתנדב סביבתי – פרופ' עדי וולפסון
המגזר העסקי – שירותי בריאות כללית
תחבורה בת-קיימא – פרויקט המטרונית
עובד ציבור – ברוך קומפנו
ארגון מקומי – הפורום היהודי-ערבי בבקעת בית הכרם
אות הוקרה מיוחד – עזריה אלון
הזוכים באותות הגלובוס הירוק במהלך השנים > 2015

הגלובוס הירוק - בשביל עדולם, מטה המאבק נגד קידוחי הנפט בחבל עדולם
אישיות ציבורית - חברת הכנסת תמר זנדברג
חינוך סביבתי - המועצה המקומית ג'וליס
קיימות מקומית - ראש עיריית באר שבע רוביק דנילוביץ'
אקטיביזם ירוק - המטה לעצירת קידוחי הנפט בגולן
מתנדב סביבתי - יעקב לקס, פעיל סביבה ותיק מערד
תחבורה בת קיימא - מיזם שבוס להפעלת תחבורה שיתופית בירושלים בסופי שבוע
המגזר העסקי - דיזנגוף סנטר
עובדי ציבור - מטי צרפתי הרכבי, עמיר ריטוב ואוריאל בן חיים, מרכז המועצות האזוריות
הזוכים באותות הגלובוס הירוק במהלך השנים > 2016

אישיות ציבורית – מיטל להבי, סגנית ר' עיריית תל אביב יפו, יו"ר מרצ תל אביב יפו ופעילה סביבתית וחברתית
הישג סביבתי - חברי מטה מאבק הגז הפועל לשמירת זכויות הציבור בגז כמשאב לאומי
קיימות עירונית - פורום 15 הערים העצמאיות בישראל
אקטיביזם ירוק - המאבק על איכות האוויר והחיים במפרץ חיפה והמאבק על שימור הרי ירושלים
מתנדב סביבתי – דנית קליין-גואטה וחסן ג'יוסי, המקדמים יוזמות לחינוך ומעורבות קהילתית מתוך יחסי שכנות טובים בין המגזרים
אנרגיה – יוסף אברמוביץ', יזם חברתי מוביל
המגזר העסקי – חברת Greeneye, מהחלוצות שעודדו חברות מסחריות לדווח ל-CDP
מפעל חיים – פרופ' דני רבינוביץ, ראש בי"ס פורטר ללימודי הסביבה באוניברסיטת תל אביב
הגלובוס השחור

באירוע הוענק מדי שנה גם ציון לגנאי, בצורת אות "הגלובוס השחור". הגלובוס השחור הוענק לגוף, ארגון או אישיות, שלטענת הארגון פגעו באופן ישיר או עקיף בסביבה או בבריאות הציבור או באינטרס הציבורי הסביבתי הכללי, בין אם באמצעות פעולה ובין אם במחדל.
מקבלי הגלובוס השחור הם:
2004 - התוכנית להקמת תחנת כוח פחמית נוספת באשקלון
2005 - בתי הזיקוק בחיפה
2006 - תוכנית ספדי
2007 - תאגיד איסוף מכלי משקה בע"מ – איכות למען הסביבה (אל"ה)
2008 - ועדה למתקנים ביטחוניים (ולמ"ב)
2009 - ממשלת ישראל על הכישלון בטיפול במשבר המים והחברה המרכזית למשקאות בע"מ בנושא חוק הפקדון
2010 - ראש הממשלה בנימין נתניהו על הרפורמה במערכת התכנון
2011 – המיזם להפקת נפט מפצלי שמן בחבל עדולם
2012 - הרפורמה בחוק התכנון והבניה
2013 - שר התחבורה, ישראל כץ על פרויקט הרכבת לאילת
2014 - החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית, על תוכנית "עשרת היישובים" בבקעת ערד
2015 - חברת קצא"א, על דליפת הנפט בשמורת עברונה
2016 - משרד התשתיות הלאומיות האנרגיה והמים בגין התנגדותו לצמצום השימוש בפחם, ומעבר לאנרגיה חלופית.
הערות שוליים

↑  הזוכים ב"גלובוס הירוק" לשנת 2011 באתר "עבודה שחורה"
↑  הגלובוס ירוק 2013 באתר סביבה
↑  צפריר רינת, אות "הגלובוס השחור" לתאגיד מחזור הבקבוקים, באתר הארץ, 4 ביוני 2007
↑  צפריר רינת, ומי קיבל "גלובוס שחור"? משרד הפנים, באתר הארץ, 5 ביוני 2008
↑  אוסקר ירוק לסביבה, אוסקר שחור לשר התחבורה, באתר ynet, 21 באפריל 2013
מטה המאבק להצלת עמק ססגון מקבל את פרס הגלובוס הירוק
אליהו עופר

אליהו (לילו) עופר (1 ביוני 1944 – 15 בדצמבר 2022) היה כדורגלן ישראלי אשר שיחק בעמדת הקשר בהפועל באר שבע, וזכה עם הקבוצה בשתי האליפויות הראשונות שלה. לאחר הפרישה התחיל בקריירת אימון והדריך מספר מועדונים בכירים בכדורגל בישראל ביניהם בית"ר ירושלים, הפועל תל אביב והפועל באר שבע.
ביוגרפיה

אליהו (לילו) עופר נולד בלוב כאליהו דבאש, לבכור ואולימפיה דבאש, ועלה לארץ בגיל שבע. הוא גדל בבית דתי והתחנך בבית-ספר דתי. כשחקן בגיל צעיר, שלבש את חולצת ההרכב הראשון של הפועל באר שבע, זכה לפרסום בעיתונות הספורט, דבר שהכעיס מאוד את מוריו בבית הספר הדתי. מאחר שלא רצה להפסיק את לימודיו מצאו מנהלי הקבוצה פתרון יצירתי ושינו את שמו הספורטיבי מדבאש לעופר, כך שמנהל בית הספר הדתי בו למד היה בטוח שהתלמיד אליהו דבאש חזר למוטב.
עופר לא עבר מסלול רגיל של כדורגלן המגיע מקבוצת הנוער של האגודה. הוא התגלה בגיל חמש עשרה בשכונה בה גדל וצורף לקבוצה הבוגרת על ידי מאמנה באותה עת, יחיאל מור. לאחר תקופה קצרה החל לשחק בהרכב הראשון. כבר בגיל צעיר הפך עופר לאחד משחקניה המובילים של הקבוצה ולמנהיג על המגרש ומעמד זה נשמר במשך שנים רבות. שיחק לרוב כקשר והכתיב במקרים רבים את קצב המשחק של קבוצתו. היה הבועט הקבוע של בעיטות ה-11 מטר של הפועל באר שבע,, של בעיטות הקרן, וניחן בזריקות חוץ ארוכות טווח. עופר שימש כקפטן הקבוצה בשנות ה-70, וזכה עם הפועל באר שבע בשתי האליפויות הראשונות שלה. ופרש ממשחק פעיל בעונת 1976/1977. עופר שיחק בכל הקריירה שלו רק בהפועל באר שבע. הוא שיחק ב-450 משחקים וכבש 64 שערים לזכות הקבוצה.
לאחר פרישתו עבר עופר לקריירת אימון. תחילה שימש כמאמן הפועל באר שבע, בעונת 1980/1981, ואז עבר לאמן את בית"ר ירושלים בעונת 1981/1982 ובתחילתה של העונה שלאחריה. בעונת 1983/1984 שב לאמן בהפועל באר שבע במשך עונה אחת. בעונות 1985–1987 אימן את מכבי שעריים, שהייתה אז בליגה הבכירה ובעונה השנייה ירדה לליגה הארצית. חזר לאמן בבית"ר ירושלים בחצי השני של עונת 1987/1988. ב-24 במאי 1988 זכה כמאמן בית"ר ירושלים באליפות ישראל בקט רגל.
באמצע עונת 1989/1990 מונה למאמן הפועל תל אביב לאחר שהקבוצה נקלעה לתחתית הטבלה, אך לא הצליח לסייע לה להינצל מירידה לליגת המשנה בפעם הראשונה בתולדותיה. במהלך העונה שלאחר מכן הוחלף על ידי דוביד שווייצר.
בעונות 1990/1991 ו-1991/1992 אימן במשך שנתיים רצופות את הפועל באר שבע. במהלך עונת 1992/1993 הוחלף על ידי ויקו חדד. פעם נוספת בה אימן את הפועל באר שבע הייתה בסיום עונת 1997/1998. בנוסף, אימן גם את קבוצת הפועל ירושלים וחזר לפתיחת עונת 1999–2000 להפועל באר שבע בפעם האחרונה אך פוטר לאחר שישה מחזורים.
כמאמן, היה ידוע כמאמן המקפיד על משמעת, דבר אשר הביא לעיתים למחלוקות עם שחקנים בולטים. לאחר שפוטר מהפועל באר שבע פרש מאימון קבוצות כדורגל מקצועיות ועבר לשמש כמאמן ילדים ומגלה כישרונות במגזר הבדואי בנגב. בשנת 2012 מונה למנהל המקצועי של מכבי באר שבע.
ב-1981 זכה בעיטור "לאיש כפועלו" מטעם איגוד הפועל.
הלך לעולמו ב-15 בדצמבר 2022, בגיל 78.
תארים

ליגה ראשונה :
אליפות (2): 1974/1975, 1975/1976
אלוף האלופים :
זכייה (1): 1974/1975
סגנות (1): 1975/1976
ליגה לאומית :
אליפות (2): 1964/1965, 1970/1971
אלוף האלופים לאומית :
זכייה (1): 1970/1971
הערות שוליים

↑  מבקשת להדליק נר לזכרו של אליהו,לילו, עופר דבאש..., חשבון הטוויטר של רינה מצליח, 15 בדצמבר 2022
1 2 3  350 לעופר 250 למליקה, מעריב, 4 במרץ 1976
1 2 3 4 5  אריה רפפורט, עופר: היום שכה פחדתי ממנו - הגיע, מעריב, 9 בדצמבר 1976
↑  אריה רפפורט, הדקה ה-90 נמשכה שמונה דקות..., מעריב, 2 במאי 1976
↑  אורי בינדר, אביטן אמר שלום לבית"ר והחזיר באר שבע לראשות, דבר, 22 בפברואר 1976
↑  אריה רפפורט, גדי צלניקר חילק הנקודות, מעריב, 6 בפברואר 1972
↑  מרדכי רוזנבלום, אליהו עופר - פורש, מעריב, 5 בדצמבר 1976
↑  אליהו עופר הלך לעולמו, אתר הפועל באר שבע, 15 בדצמבר 2022
↑  חיים זלקאי אליהו המביא: לילו עופר הוא שוב המלך של וסרמיל, באתר מעריב, ‏9 במרץ 2012
↑  עיטור "לאיש כפועלו", 1985, אתר "הפועל"
↑  אשר גולדברג‏, בגיל 78: אגדת הפועל באר שבע אליהו עופר הלך לעולמו, באתר וואלה, 15 בדצמבר 2022
| מאמני הפועל ירושלים |
| --- | --- | --- |
| הפועל ירושלים (1926—2019) | פוליאקוב (1957-58) • קיש (1958-60) • גיבונס (1960-63) • חרניצ'ק (1963) • שפר (1963) • פוקס (1963-65) • וולב (1965-67) • שמילוביץ' (1967-69) • ליטבק (1969-70) • מנצ'ל (1970-72) • לבקוביץ' (1972-74) • שמילוביץ' (1974-75) • רזניק (1975) • חליבנר (1975-76) • לבקוביץ' (1976-77) • סטלמך (1977-78) • סינגל (1978-79) • שפיגל (1979-81) • לבקוביץ' (1981-82) • רדלר (1982) • סינגל (1982-83) • ברגיג (1983-84) • עופר (1984-85) • ברגיג (1985-86) • רוזן (1986) • יוסי כהן (1986-87) • פייגנבוים (1987-88) • שווייצר (1988-89) • בן דוד (1989-1990) • פייגנבוים (1990-91) • מזרחי (1991-92) • בן דוד (1992) • נמני (1992-93) • עופר (1993-94) • אבוטבול (1994-95) • מלמיליאן (1995-96) • מזרחי (1996-99) • עופר (1999) • דיין (1999-2000) • א. לוי (2000-01) • דיין (2001-03) • אסייג (2003-04) • דיין (2004-05) • פייגנבוים (2005) • אסייג (2005-06) • דיין (2006-07) • קדוש (2007-09) • עמר (2009-10) • זגורי (2010) • קדוש (2010-12) • עמר (2012-13) • טל (2013) • עמר (2013-14) • בן דוד (2014-15) • שי כהן(ז) (2015-16) • מחפוד (2016) • מזרחי (2016) • בוזגלו (2016-17) • מרטן (2017) • עזו (2017-19) |  |
| הפועל קטמון ירושלים (2007—2020) | בן שמעון (2007-08) • מ. כהן (2008-09) • זדה (2009-12) • טסלפפה (2012-14) • נימני (2014-15) • דוד (2015-16) • בן זקן (2016-17) • זדה (2017-19) • מזרחי (2019) • אריה (2019-20) |  |
| הפועל ירושלים (2020—) | זיו אריה (2020–) |  |
כביש בגין

ערך זה עוסק בכביש עירוני בירושלים. אם התכוונתם לשדרה באשדוד, ראו .
| --- | --- |


 מידע כללי
 כינוי:  שדרות מנחם בגין
 סיווג:  כביש עירוני
 ציר:  כביש אורך
 אורך:  17.2 ק"מ
 מיקום
 ערים ראשיות:  ירושלים
 נקודת התחלה:  גילה
 נקודת סיום:  עטרות
 
 קואורדינטות:  31°48′07″N 35°12′08″E﻿ / ﻿31.80194444°N 35.20222222°E﻿ / 31.80194444; 35.20222222
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחלף בנציון נתניהו
הכפר בית חנינא ההיסטורי מעבר לגדר ההפרדה ולצד כביש 50
כביש בגין מתפתל ליד אצטדיון טדי וחולף מעל נחל רפאים ומסילת הרכבת יפו–ירושלים
מחלף רוזמרין בעת בנייתו ורחוב רוזמרין בגילה, צילום לכיוון כביש 60
כביש בגין הוא כביש עירוני החוצה את ירושלים. הכביש ידוע גם כ"שדרות מנחם בגין". לפי משרד התחבורה היה מספר הכביש "404", אך בשנת 2012 המספר שונה ל-"50". בתיעוד הפנימי של עיריית ירושלים מספר הכביש היה בעבר "4", אך החל משנת 2012 גם העירייה משתמשת במספר "50". הכביש נקרא על שמו של ראש הממשלה לשעבר של מדינת ישראל, מנחם בגין.
היסטוריה

תכנון הכביש החל בשנות ה-70 של המאה ה-20 לצורך חיבור שכונת גילה, שתוכננה ל-35,000 נפש, למרכז ירושלים, ככביש רחב של ארבעה נתיבים מרמות לגילה. תוואי הכביש בקרבת גילה תוכנן להמשיך ישירות דרומה לחצות את העמק דרומית לאזור בו נמצא היום קניון מלחה, לעלות לגילה ולהתחבר לבית לחם. אולם אברהם יסקי, שתכנן את גילה מטעם משרד השיכון, לא רצה שהכביש יעבור דרך העמק ושכונת גילה ועל כן לחץ יחד עם משרד השיכון שהתוואי יעבור דרך בית צפאפא.
תכנון ראשוני של הכביש הושלם בשנת 1977, אך הקמתו בפועל של הקטע המרכזי בכביש החלה רק ב-1992. שלב א' של הכביש, באורך של כ-6.5 קילומטר בין שדרות גולדה מאיר ורחוב גולומב בדרום ירושלים, נפתח לתנועה ב-1998. מקטע זה כלל גם חפירת שתי מנהרות באורך של כ-400 מטר מתחת לכניסה לירושלים.
הכביש הוארך בשנים 2002, 2014 ו-2015. בשנת 2010 החלו עבודות להרחבת הכביש בין מחלף גבעת מרדכי וצומת גולומב ולהארכת הכביש לכיוון דרום עד לחיבורו עם כביש 60. במסגרת הפרויקט הוארך הכביש בשלב הראשון ממחלף גולומב עד למחלף מלחה, וקטע זה נפתח לתנועה ב-3 בדצמבר 2014. מקטע זה כולל שתי מנהרות באורך 130 מטרים ו-240 מטרים, ושני גשרים. בנוסף, הכביש כולל שני כבישי שירות לגישה לשכונת מלחה, קניון מלחה ואצטדיון טדי. מקטע נוסף באורך 2.3 ק"מ, בין מחלף מלחה ומחלף דב יוסף, נפתח ב-1 במרץ 2015. קטע זה כולל מנהרה מתחת לשכונת שרפאת. ב-20 באפריל 2016 נחנך השלב השלישי של הפרויקט. במקטע זה נסלל המשכו של הכביש ממחלף דב יוסף אשר חוצה את שכונת בית צפאפא ומסתיים במחלף רוזמרין (צומת המנהרות) של רחוב רוזמרין וכביש 60.
סלילת הכביש גרמה לירידת ערך הדירות הסמוכות לכביש, ועיריית ירושלים שילמה עקב כך פיצויים בסך של כ-35 מיליון ש"ח.
במשך מספר שנים היה ממוצע של 3–4 הרוגים בשנה בתאונות דרכים בכביש בגין. המשטרה הציבה בכביש מצלמות מהירות וחילקה מספר רב מאוד של דו"חות על נהיגה במהירות מופרזת ובעקבות זאת נרשמה ירידה במספר ההרוגים בכביש.
העבודות לבניית מחלף רוזמרין וחיבור עם כביש 60 (כביש המנהרות), המהווים את השלמתו הסופית של פרויקט כביש בגין כולו, הושלמו בספטמבר 2017. פתיחת מחלף רוזמרין לתנועה אפשר תנועה רציפה ללא רמזורים לכביש המנהרות וממנו.
בתחילת ינואר 2018, הוגשה לוועדה המקומית לתכנון ובנייה, הצעה לקירוי כביש בגין. על החלק המקורה עתידים להיבנות בנייני מגורים, כפר הייטק ופארק. ב-14 באוקטובר 2020 אישרה הוועדה את הצעה זו.
מחלפים וצמתים לאורך הכביש

אורכו של כביש בגין הוא 17.2 קילומטר. הכביש נמתח ממחלף רוזמרין, המפגיש את הכביש עם כביש 60 ושדרות רוזמרין בדרום, עד לצומת עטרות, המפגיש את הכביש עם כביש 45 בצפון (לאחר כשלושה קילומטרים ממשיך כביש 45 לכביש 443).
| קילומטרים | שם | סוג מפגש | מיקום | דרכים מצטלבות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
כביש 50 מדרום לצפון
| (0) | מחלף רוזמרין  |  | גילה |   כביש 60, שדרות רוזמרין |
| 1.5 | מחלף דב יוסף |  | בית צפאפא | שדרות דב יוסף |
| 2.7 | מחלף מלחה |  | מלחה |   כביש 3755 (רחוב יצחק מודעי), דרך אגודת ספורט הפועל, דרך דוד בנבנישתי |
| 3.4 | מחלף גולומב |  | קטמונים, מלחה | רחוב גולומב |
| 4.6 | מחלף גבעת מרדכי |  | גבעת מרדכי, בית וגן |   כביש 16, רחוב בצלאל בזק |
| 6.4 | מחלף קריית משה |  | קריית משה, גבעת רם | שדרות יצחק רבין |
| 7.0 | מנהרת ליפתא |  | רוממה | 570 מטר (כולל פרגולה) |
| 7.8 | מחלף גבעת שאול |  | גבעת שאול |   כביש 333 (שדרות בן-גוריון) |
| 9.3 | מחלף גולדה מאיר |  | הר חוצבים |   כביש 436 |
| 10.2 | מחלף יגאל ידין |  | רמות אלון |   כביש 1 |
| 12.5 | מחלף בנציון נתניהו |  | בית חנינא |   כביש 4197 |
| 16.2 | צומת עטרות |  | עטרות |   כביש 45 |
ראו גם

נתיבי איילון
נתיבי המפרץ
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, ירושלים: סיפורו של כביש - סיפורה של עיר מתפתחת: תהליך התכנון והביצוע של שדרות מנחם בגין (כביש מס’ 4) 1930-1998, בהוצאת עיריית ירושלים, 1998
הערות שוליים

↑  עמוס לבב, הכפר בית־צפפא זכה בעתירה לבג"ץ ־ איכלוס שכונת גילה בדרום ירושלים יתעכב בשנתיים, מעריב, 21 ביוני 1976
↑  "כביש  4" יחצה את ירושלים, מעריב, 8 בספטמבר 1977
↑  עע"מ 1489/13 המינהל הקהילתי לשכונת בית צפאפא נ' עיריית ירושלים, ניתן ב־26 בינואר 2014
↑  יוסי ריבלין, הרשות לפיתוח י-ם מתכננת כביש חדש שיחצה את  העיר, חדשות, 25 בדצמבר 1991
↑  אורית בר-גיל, ‏שדרות בגין בירושלים ייפתחו לתנועה ב-17 ביוני, באתר גלובס, 9 ביוני 1998
↑  מנהרה באורך של 400 מטר תיחפר בכניסה לירושלים, מעריב, 29 באוגוסט 1990
↑  כביש בגין – שלב ב' - הפרויקט התחבורתי הגדול ביותר בירושלים יפתח לתנועה ב-01.03.15
↑   מוטי בסוק, נחנך שלב ג' בכביש בגין דרום - המחבר את צפון ודרום ירושלים, באתר TheMarker‏, 20 באפריל 2016
↑  אורית בר-גיל, ‏עיריית ירושלים תשלם פיצויים 35 מיליון שקל בגין ירידת ערך ליד כביש בגין, באתר גלובס, 1 בנובמבר 2006
↑  דברי ניצב אבי בן-חמו בוועדת הכלכלה של הכנסת: פרוטוקול מס' 30 מישיבת ועדת הכלכלה, 17 ביוני 2009
↑  ליאת בכרך, כביש בגין: מחלף רוזמרין נפתח לתנועת כלי רכב, באתר כל העיר, 7 בספטמבר 2017
↑   נעמה ריבה, אחרי איילון, תוכנית ענק בירושלים רוצה לכסות את דרך בגין, באתר הארץ, 7 בינואר 2018
↑  הילה ציאון, תוכנית הענק של ירושלים: אושר קירוי כביש בגין שיאפשר הקמה של 2,000 דירות, באתר ynet, 14 באוקטובר 2020
↑  "י-ם ב-10 דקות". NRG. 2015-11-23. נבדק ב-2015-12-21.
↑  "בקרוב: שער כניסה דרומי חדש לירושלים". משרד התחבורה והבטיחות בדרכים. 2015-11-25. אורכב מ-המקור ב-2015-12-22. נבדק ב-2015-12-21.
↑  שם המחלף לפי פרסום זה.
מראה צפונה לכיוון מחלף יגאל ידין
כביש בגין. מראה מהכניסה לירושלים לכיוון צפון
שדרות בגין בלילה
העבודות להארכת שדרות בגין, סמוך לאצטדיון טדי
​
| מנחם בגין |
| --- | --- | --- |
| אירועים מרכזיים בעת כהונתו כראש ממשלה | הממשלה ה-18: תקיפת הכור הגרעיני בעיראק • פיגוע כביש החוף • פרויקט שיקום שכונות • ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל הממשלה ה-19: הסכם השלום בין ישראל למצרים • מבצע אופרה  • מלחמת לבנון הראשונה |  |
| כללי | ימי בגין • דוקטרינת בגין • בגין (סרט) • בלילות לבנים • המרד • נאום הצ'חצ'חים |  |
| הנצחת מנחם בגין | אולם הספורט בגין • בית החולים מנחם בגין • דרך בגין (תל אביב) • כביש בגין • מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים • מרכז מורשת מנחם בגין • פארק בגין • פארק מנחם בגין • קריית הממשלה (מזרח ירושלים) • פרס בגין • שדרות מנחם בגין (אשדוד) |  |
| משפחתו | עליזה בגין (בת זוג) • זאב בנימין בגין (בנו) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007403590705171 
מפת שדרות בגין במלחה
אמומאלי רחמון

אמומלי רחמון (בטג'יקית: Эмомалӣ Раҳмон; בערבית: إمام علي رَحْمٰن (رحمان), אִמאם עלי רחמאן; נולד ב-5 באוקטובר 1952 בשם רהמונוב) הוא נשיא טג'יקיסטן משנת 1992.
הוא נחשב לדמות סמכותנית שנויה במחלוקת וכדיקטטור, כאשר קבוצות כמו ארגון Human Rights Watch מאשימות אותו בכליאתם של מבקרי השלטון, קמפיין לאילוץ חזרתם של מתנגדים פוליטיים גולים ופגיעה בחופש הביטוי ובחופש הדת במדינה.
בעוד תומכיו רואים בו אדם שבאמצעות פשרות ומשא ומתן עם האופוזיציה הטג'יקית המאוחדת הצליח לעצור את מלחמת אזרחים שנמשכה שבע שנים ולשמור על יציבות ושלום במדינה, מתנגדיו מאשימים אותו בהנהגת שלטון אוטוריטרי, בחיסול או בגירוש מתחריו הפוליטיים באופוזיציה אמיתית, ניהול פולחן אישיות, הפרות זכויות וחירויות אזרחיות, בהבאת המדינה למצב סוציו-אקונומי קשה, תוך תרומה לגידול באבטלה, שחיתות ונפוטיזם פוליטי וכלכלי במדינה.
ביוגרפיה

רחמון סיים את לימודיו באוניברסיטת דושנבה בשנת 1982 וקיבל הסמכת כלכלן.
רחמון, יו"ר המפלגה הדמוקרטית העממית של טג'יקיסטן, נבחר בשנת 1992 לנשיאות.
בשנת 1999 נערכו בחירות ראשונות במדינה (לאחר שלפני כן כל הנשיאים מונו על ידי הפרלמנט), ורחמון ניצח ברוב של 96.0%. בבחירות השניות במדינה שנערכו ב-2006 ניצח שוב וקיבל 79.3% מקולות הבוחרים.
בשנת 2007 הוא שינה את שם המשפחה שלו ל"רחמון" מ"רחמונוב" כסמל של חזרה לשורשים.
בשנת 2016 התקיים בטג'יקיסטן משאל עם לשינוי החוקה ובעקבותיו יוכל לכהן מספר בלתי מוגבל של קדנציות.
רחמון הוא מוסלמי סוני הדוגל בהתקרבות לאיראן.
נשיא טג'יקיסטן (1992–)

בשנת 1990 נבחר רחמון לציר בסובייט העליון של הרפובליקה הטג'יקית. הנשיא רחמון נאבייב נאלץ להתפטר בחודשים הראשונים של מלחמת האזרחים בטג'יקיסטן באוגוסט 1992. אקבארשו איסקנדרוב, יושב ראש הסובייט העליון, מונה לנשיא בפועל. אך איסקנדרוב התפטר מתפקידו בנובמבר 1992 בניסיון להפסיק את התסיסה האזרחית. באותו חודש התכנס הסובייט העליון בחוג'אנד למושבו ה־16 והכריז על טג'יקיסטן כרפובליקה פרלמנטרית. רחמון נבחר אז על ידי חברי הסובייט העליון כיו"ר שלו - תפקיד שווה ערך לתפקיד הנשיא - ולמשרת ראש הממשלה. שר הפנים לשעבר, יאקוב סלימוב, נזכר אחר כך כי מינויו של רחמון נקבע מכיוון שהוא היה דמות אנמית, שמפקדי שטח אחרים חשבו שניתן יהיה להפיל אותו "כשהוא ישרת את מטרתו."
במהלך מלחמת האזרחים שנמשכה בשנים 1992–1997, שלטונו של רחמון זכה להתנגדות של האופוזיציה הטאג'יקית המאוחדת. עד 100,000 איש מתו במהלך המלחמה. הוא שרד ניסיון התנקשות ב־30 באפריל 1997 בחוג'אנד וכן שני ניסיונות הפיכה באוגוסט 1997 ובנובמבר 1998.
בשנת 1994, חוקה חדשה ארגנה מחדש את מוסד הנשיאות. רחמון נבחר לתפקיד ב־6 בנובמבר 1994 והושבע כעבור עשרה ימים. בשינויים החוקתיים הבאים, הוא נבחר מחדש ב־6 בנובמבר 1999 לתקופת כהונה של שבע שנים כשזכה רשמית ב־97% מקולות הבוחרים.
ב־22 ביוני 2003, הוא זכה במשאל עם שיאפשר לו להתמודד לשתי קדנציות רצופות נוספות של שבע שנים לאחר תום כהונתו בשנת 2006. באופוזיציה טענו כי תיקון זה הוסתר מנוסח ההצבעה במה שמהווה הונאת בחירות. עם זאת, רחמון נבחר לקדנציה של שבע שנים בבחירות שנויות במחלוקת ב־6 בנובמבר 2006, עם כ־79% מהקולות, על פי התוצאות הרשמיות. ב־6 בנובמבר 2013 הוא נבחר לקדנציה נוספת בת שבע שנים, עם כ־84% מהקולות, בבחירות שלדברי הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה נעדרות "בחירה אמיתית ופלורליזם משמעותי".
בדצמבר 2015, חוק שהועבר על ידי הפרלמנט של טג'יקיסטן העניק לרחמון את התואר "מייסד השלום והאחדות הלאומית, מנהיג האומה" (טג'יקית: Asosguzori sulҳu vahdati mill мил - Peshvoi millî, Asosguzori sulhu vahdati millî - Peşvo'i millat). נעשה שימוש תדיר בגרסה קצרה יותר של התואר, כ"מנהיג האומה". בנוסף להענקת חנינה לרחמון לכל החיים מפני העמדה לדין, החוק העניק לו גם מספר פריבילגיות אחרות לכל החיים, כולל סמכויות וטו בענייני החלטות המדינה הגדולות, החופש לפנות לאומה ולפרלמנט בכל נושא שנראה בעיניו חשוב וזכות השתתפות בכל ישיבות הממשלה וישיבות הפרלמנט.
ב־22 במאי 2016, משאל עם ארצי אישר מספר שינויים בחוקת המדינה. אחד השינויים העיקריים היה הסרת המגבלה על הקדנציות הנשיאותיות ובכך התאפשר לרחמון להישאר בשלטון כהונות רבות ככל שירצה. שינויים מרכזיים אחרים הוציאו מחוץ לחוק מפלגות פוליטיות מבוססות דת ובכך הביאו לסילוק מפלגת התחייה האסלאמית מחוץ לחוק והפחיתו את גיל הזכאות המינימלי למועמדים לנשיאות מ־35 ל־30, מה שאפשר לבנו הבכור של רחמון, רוסטם אמומאלי, להתמודד לנשיאות בכל עת אחרי 2017. בינואר 2017 מונה רוסטם אמומאלי לראש עיריית דושנבה, תפקיד מרכזי, שחלק מהאנליסטים רואים בו את הצעד לתפקיד בצמרת הממשל.
לדברי שגריר ארצות הברית בטג'יקיסטן, ממשלתו של רחמון מאופיינת בשלטון יחיד ושחיתות. רחמון ומשפחתו שולטים בעסקים הגדולים במדינה, כולל הבנק הגדול ביותר. בנובמבר 2018 השיק רחמון תחנה הידרואלקטרית לפתרון בעיות אנרגיה.
באוקטובר 2020 נבחר מחדש.
הערות שוליים

↑  טג'יקיסטן: הרודן הבטיח לעצמו כהונה ללא מגבלת זמן, באתר nrg,‏ 23 במאי 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810565457905606  CiNii: DA18449711  GND: 129949973  ISNI: 0000 0000 7873 1592  LCCN: no99003093  SUDOC: 168624060  VIAF: 20776763   WorldCat (עם VIAF): 20776763
אנרכיזם-קווירי

דגל האנרכיזם הקווירי.
אנרכיזם-קווירי (או אנרכה-קוויריות) היא אידאולוגיה אנרכיסטית הדוגלת באנרכיזם ובמהפכה חברתית כדרך לשחרור מגדרי ומאבק בהומופוביה, בלסבופוביה, בביפוביה, בטרנספוביה, בהטרונורמטיביות, בהטרוסקסיזם, מונוסקסיזם וסיס-סקסיזם, בפטריארכיה ובבינאריה מגדרית.
אנרכה-קוויריות מדגישה את המאבק בדיכוי מיני ומגדרי, ויוצאת נגד תופעות דיכוי והדרה של נשים ולהט"ב בתוך תנועות אנרכיסטיות. אנרכיזם-קווירי לא עומד בניגוד למשנות אנרכיסטיות כגון אנרכו-קומוניזם או אנרכו-סינדיקליזם, אלא טוען שאין הן תורות שלמות כל עוד הן לא קושרות בין שחרור האדם לשחרור מגדרי, מכיוון שהאחד תלוי בשני באופן בלתי ניתן להפרדה. אנרכיזם קווירי מזוהה לרוב עם שמאל רדיקלי.
אנרכיזם קווירי מקשר בין תאוריה קווירית, הקוראת תיגר על ה"נורמלי" בתחומי מגדר ומיניות, לבין אנרכיזם, הקורא תיגר על סמכות, אדנות, ומבני-כוח באשר הם. כך מאתגרת ביקורת אנרכה-קווירית דפוסים של סמכות ואדנות בקרב הקהילה הלהט"בית מחד, ומאידך מאתגרת להט"בופוביה בקרב תנועות אנרכיסטיות.
בחינה אנרכה-קווירית מספקת גם ניתוח של דפוסים שגורים בחברה, ויחסי כוח מבניים מדכאים. אנרכה-קוויריות מדגישה את הימצאותם של יחסי כוח שכאלה בתחומים הקשורים למיניות ומגדר, כמו היחס של החברה לשונות מגדרית, היחס לעובדות מין או הציפייה החברתית למונוגמיה.
את שורשי התנועה ניתן למצוא בחיבורים שונים בין פעילות למען זכויות להט"ב לבין פעילות אנרכיסטית. לאורך ההיסטוריה, אנרכיסטים רבים נאבקו למען שחרור מגדרי ומיני בקרב תנועות אנרכיסטיות ובחברה בכלל. כך למשל, המגזין Der Eigene, שהיה המגזין המודפס הראשון בעולם שהוקדש לענייני הקהילה ההומוסקסואלית, היה אנרכיסטי וסוציאליסטי בתחילת דרכו.
תנועת האנרכה-קוויריות העכשווית התגבשה במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים בקרב אנרכיסטים המעורבים במאבקי שחרור להט"ב, שראו באנרכיזם דרך לפירוק ההיררכיה בין הטרוסקסואלים לבין להט"ב. התנועה צמחה מתוך סצנת הקווירקור (Queercore), מוזיקת פאנק רוק שמתאפיינת בביקורת על היחס של החברה ללהט"ב.