רחה פריאר
פעילותה > ייסודה של עליית הנוער

בשנת 1932 הקימה פריאר בברלין את ארגון "עליית הנוער", שהפך לימים למפעל ההצלה והחינוך הגדול ביותר עבור 180 אלף ילדים ובני נוער יהודים, בתקופת השלטון הנאצי ואחריו. בזכות פעילותה זו ניצלו אלפי ילדים יהודיים ממכונת המוות הנאצית.
בשנת 1932 פוטרו 12 נערים יהודים מעבודתם על רקע דתם. הנערים פנו אל פריאר שהתנדבה ב"לשכת העבודה של הקהילה היהודית בברלין", כדי שתסייע להם במציאת עבודה. בעקבות פניה זו, והקשיים המצטברים של נוער יהודי בגרמניה בשל האנטישמיות העולה וגואה, הבינה פריאר, שהציונות חייבת להציע פתרון מעשי לשאלת חייהם של הנערים המפוטרים. רעיון שהפך לחלק מובן מאליו מההיסטוריה היהודית והישראלית, אך היה חדשני בשעתו ועורר ויכוח בקרב יהודי גרמניה ובקרב יהודי ארץ ישראל.
בספרה "ישרש" כתבה כי הגיעה העת שנוער יהודי היכול לתרום תרומה משמעותית לבנין העם היהודי בארץ ישראל, יעלה לארץ ישראל ויכה בו את שורשיו. היא שתפה ברעיון זה את אנצו סירני, שליח התנועה הקיבוצית ששהה באותם ימים בברלין. הוא תמך ברעיון ועודד אותה להתקשר עם הסתדרות העובדים בארץ-ישראל.
פריאר פנתה לגורמים מרכזיים שונים ובהם להסתדרות העובדים בארץ ישראל, ולהסתדרות הציונית בגרמניה, ויצו, עזרא, העיתון הציוני הרשמי בגרמניה (יודישה רונדשאו) ולעיתונים יהודיים אחרים בגרמניה. רעיונותיה נתקלו בסרוב מוחלט מצד המנהיגות הציונית בגרמניה שדחו אותם בטענה שעדיף כי ילדים אלו ירכשו הכשרה חקלאית מאיכרים גרמניים בעלי ניסיון, ולא מאנשי הקיבוץ בארץ ישראל. לפיכך, היא פנתה ישירות אל בני הנוער היהודי בברלין והציעה להם להירשם כמועמדים לעליה. אף כי רבים מבני הנוער בברלין התלהבו מתוכניתה, הציבור היהודי היה מודאג מהתעוררות הנוער לרעיון.
בנחישותה, ניסתה פריאר להשיג סרטיפיקטים לנערים שפנו אליה בינואר ושמספרם עלה בינתיים ל-25. פנייתה להנרייטה סאלד, שעמדה בראש השרות לעבודה סוציאלית בוועד הלאומי בסוכנות היהודית בירושלים, נתקלה אף היא בסירוב, בטענה כי הנערים העניים בארץ ישראל קודמים לבני הנוער הרוצים לעלות מברלין. המוסדות היהודיים בברלין, ההסתדרות הציונית בגרמניה והוועד הארצי של ויצו דחו את מעשיה.
פריאר יצרה קשר עם קיבוץ עין חרוד וניהלה עמו משא ומתן לקליטת קבוצות הנוער שארגנה. בנוסף היא הגיעה להסכם עם הקיבוצים רודגס, לימים קבוצת יבנה, כפר גלעדי, תל יוסף ואחרים לצורך קליטת חבורות בני נוער נוספות שהיא תכננה לארגן.
ביוני 1932 נפגשה פריאר בברלין עם ד"ר זיגפריד להמן, מייסד ומנהל כפר הילדים והנוער בן-שמן. הוא נפגש עם קבוצת הנוער הראשונה המיועדת לעליה, ואפשר ל-12 בני הנוער הראשונים לעלות לבן-שמן באמצעות רישיונות העלייה שהיו בידיו. באוקטובר 1932 עלתה הקבוצה הראשונה של "עליית הנוער" שכונתה אלומות, אחת מני רבות שתבואנה בהמשך.
ישיבת היסוד הראשונה של "עליית הנוער", התקיימה אצל הנוטריון ד"ר הוגו פִירְט ב-30 בינואר 1933. האגודה הוגדרה כמוסד צדקה: "ועד העזרה לנוער יהודי" (Jüdische Jugendhilfe), אך היהודים הכירוה בשם "עליית הנוער". מטרות האגודה הוגדרו כך: "הכשרתם המקצועית וסידורם בארץ-ישראל של נערים יהודים מחוסרי עבודה הנמצאים בגרמניה". בישיבה השנייה שהתקיימה ב־5 בפברואר 1933 נחתם הפרוטוקול הרשמי, ובו שמות נושאי התפקידים: "הגברת רחה פריאר – יו"ר, והאדונים [אדם] סימונסון – מזכיר, וסאלי היילברון – גזבר.
שאר החותמים היו הרב ד"ר פריאר, ד"ר הוגו פירט, הא' חנוך ריינהולד והגב' סולובייצ'יק. בפועל היה זה ארגון של כל תנועות הנוער הציוניות בגרמניה שתמכו בעליית נוער יהודי לארץ ישראל. הם רשמו את המועמדים הפנו אותם להכשרה ולארגון העלייה וסיפקו סרטיפיקטים (רישיונות עליה).
במאי 1933, לאחר שקבוצה נוספת של 60 בני-נוער הייתה מוכנה להישלח לעין-חרוד, הגיעה פריאר לביקור ראשון בארץ ישראל, ונפגשה עם ראשי הסתדרות העובדים. גם בישראל היה פער בין ידידים ובעלי תפקידים שנכבשו ברעיון, לבין המוסדות הרשמיים שסירבו לשתף פעולה. ב-30 במאי 1933, נוסד "ועד שיתוף הפעולה לעלית ילדים ונוער", אשר מטרותיו הוגדרו כארגון וגיוס כספים והפצת המידע ביחס לפעילות הארגון. פריאר החלה לגייס כספים בארצות אירופה, כדי לאפשר לכמה שיותר בני נוער להגיע לארץ ישראל. חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, נאות לתרגם את רעיונה של פריאר למסגרות מדיניות וארגוניות. הוא נפגש בבן שמן ב-16 ביוני 1933 עם הנציב העליון הבריטי ארתור ווֹקוֹפּ, לצורך הקצאת סרטיפיקטים לעליית הנוער, אך באותו הלילה, לאחר שובו מהפגישה, נרצח.
באוגוסט 1933, על רקע עליית היטלר לשלטון, אישר הקונגרס הציוני ה-18 בפראג את רעיונותיה של פריאר, והוחלט על הקמת משרד אשר יפעל ליישובם של יהודים יוצאי גרמניה בארץ ישראל. חיים ויצמן מונה לראש המפעל, וארתור רופין מונה למנהל מחלקה זו בארגון הסוכנות היהודית. סאלד ניהלה את עליית הנוער בפועל. היא דאגה לסדרי העלייה בארץ ישראל, שכללו השגת סרטיפיקטים ועריכת חוזים עם הקיבוצים. פריאר דאגה להכנת הנערים לעלייה לישראל, במסגרת אגודת "ועד העזרה לנוער יהודי" בגרמניה.
קבוצה נוספת הגיעה ב-1 בינואר 1934 לקיבוץ עין חרוד. כעבור ארבעה חודשים הועלתה קבוצה דתית ראשונה לקיבוץ רודגס. לאחריהן, הוקמו קבוצות בתל חי, בנהלל, בכפר חסידים, ובקיבוצים ובמושבים נוספים. גם בית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ, הוקם בקיבוץ יגור. קבוצות שסיימו הכשרה הועברו להתיישבות קבועה באלונים ובשדה אליהו. בני נוער אלו, שעלו לישראל, נבחרו בקפידה הן בשל המספר המועט של הסרטיפיקטים, והן בשל התנאים ויכולת הקליטה של הקיבוצים.
בשנת 1935 הציעה פריאר להרחיב את מפעל הצלת הנוער גם לפולין, לאוסטריה ולצ'כוסלובקיה, אך הצעתה נדחתה בידי המוסדות הציוניים.
ב"ליל הבדולח" ב-9 בנובמבר 1938, פגשה פריאר בברלין את דוד רמז, שביקש ממנה להצטרף אליו לישיבה חשובה בלונדון, בנושא הצלת ילדי היהודים בגרמניה. הישיבה התקיימה בהשתתפות חיים ויצמן, דוד בן-גוריון וגולדה מאירסון (מאיר). פריאר הצטרפה לישיבה זו שבעקבותיה סודר מקלט לבני הנוער שנותרו בגרמניה.
מתוך 60,000 בני נוער בגרמניה, ניצלו 30,000. כשליש מהניצולים הועברו לאנגליה ורבים מהנותרים – לארצות בנלוקס וסקנדינביה. 13,000 ילדים מגרמניה, מאוסטריה (שם פעלה מול אהרון מנצ'ר) ומצ'כוסלובקיה נקלטו במוסדות ובמשפחות נוצריות. פריאר, שחששה שילדים אלה יאבדו את זהותם היהודית, ניסתה לארגן מחנות הכשרה לילדים בקפריסין, בטורקיה וביוון, אך מאמציה לא נשאו פרי. הילדים אומנם ניצלו, אך חלקם המיר את דתו.
בשנת 1939, העלתה פריאר בפני ועדת "הכשרה ועליה" בקונגרס הציוני בז'נבה, תוכנית שהגתה בשם "פדיון הילד". מטרתה של התוכנית הייתה גיוס כספים למען הכשרת הילדים בארץ ישראל ומחוצה לה באמצעות הטלת מס אחיד שישולם בשעה שהילד נולד. ההצעה להנהיג מס זה נדחתה.
באותה שנה, הצליחה פריאר לשחרר ממחנה הריכוז זקסנהאוזן, יהודים עצורים בעלי אזרחות פולנית, כי חשה סכנה לחייהם, באמצעות 30 טופסי בקשה לאישורי הגירה מטעם הגסטפו, אותם לקחה מההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה בראשותו של הרב ליאו בק (היו אלה מסמכים לפיהם, יהודים יכלו להשתחרר ממחנות ריכוז כאשר יכלו להוכיח שיש להם אפשרות לצאת מגרמניה תוך זמן קצר).
מנהיגי ה"התאחדות", ובראשם הרב ליאו בֶּק, דרשו את התפטרותה מראשות "ועד העזרה לנוער יהודי" בעקבות מעשה זה. בנוסף הם הלשינו על מעשיה לגסטפו, והיא זומנה להתייצב בפני אדולף אייכמן, הממונה על "הלשכה המרכזית להגירת יהודים מגרמניה". שם ניטל ממנה דרכונה ונאסר עליה לצאת מברלין.
ביולי 1940, בהיותה בווינה שלחה פריאר מבריחים להעביר ליוגוסלביה קבוצה של 120 בני נוער, שאבותיהם נספו במחנות ריכוז בגרמניה. היא השיגה מידי חיים בֶּרלָס, שליח הסוכנות באיסטנבול לענייני העלייה, רק 90 סרטיפיקטים.
במרץ 1941 הגיעה רחה פריאר עם בתה דרך טורקיה לארץ-ישראל. לאחר שיושׁקו אינדיג (יוסף איתאי), חבר הנהגת "השומר הצעיר" בזאגרב, התחייב בפניה לדאוג לילדים ולהביאם בשלום לישראל. ב-6 באפריל 1941, העלה אינדיג את 90 הנערים נושאי הסרטיפיקטים על רכבת שיצאה מזאגרב בדרכם לארץ ישראל. אינדיג נשאר ביוגוסלביה עם 30 הנערים הנותרים, שאליהם נוספו עוד נערים שמספרם הגיע ל-70, וכן כמה מלווים מבוגרים.
עם הגעתה לישראל פנתה פריאר לסאלד, בבקשה שתיתן לה את 30 הסרטיפיקטים שחסרו לה. אך סאלד סירבה בטענה, שאין הדבר חוקי. סאלד אף סירבה לקבל את פניהם עם הגעתם לישראל.
עם עלייתה לארץ ישראל הודחה פריאר על ידי הנריאטה סאלד מכל תפקידיה בהנהלת עליית הנוער. מעין בתה נשלחה להתחנך בקיבוץ משמר העמק. בספרה "ישרש", מתייחסת פריאר להדחתה: "בזה הושם קץ לעולם לעבודתי אני במפעל עליית-הנוער". אך המפעל כשהוא לעצמו הלך וגדל.
ראשי ההסתדרות הציונית, דוד בן-גוריון ומשה שרת, דאגו שפריאר תקבל חדר, ממנו המשיכה לפעול.
אף כי בתחילה, מטרתו של ארגון "עליית הנוער" הייתה ממוקדת בעלייתו של נוער יהודי מגרמניה, עם השנים, נכללו מדינות נוספות במפעל זה, שאף בהן התגברה הסכנה ליהודים. עד 1939, פרוץ מלחמת העולם השנייה, עלו לארץ ישראל דרך עליית הנוער כ־7,000 ילדים ובני נוער. 90% הגיעו ממערב אירופה והשאר ממזרחה.
כפרי הנוער של עליית הנוער, בן יקיר, הדסה נעורים, קריית יערים ורמת הדסה, הוכפפו למינהל לחינוך התיישבותי במשרד החינוך, והפסיקו לפעול באופן עצמאי. הם מתוקצבים על ידי הסוכנות היהודית, ומפוקחים על ידי המינהל לחינוך התיישבותי במשרד החינוך.