המלחמה הוויליאמית באירלנד
המלחמה > 1690: הבוין והלימריק

באפריל 1690 הגיעו עוד 6,000 אנשי קבע צרפתים, בתמורה למאונטקאשל ו-5,387 ממיטב החיילים של הצבא האירי, שנשלחו לצרפת. כדי לשמור על שטח רב ככל האפשר, החזיקו היעקוביטים קו לאורך נהר בוין, תחילה השמידו או הסירו יבולים ובעלי חיים מצפון. זה הוריד את האוכלוסייה המקומית לאומללות מוחלטת; פקיד צרפתי תיעד את הזוועה שלו כשראה אותם "אוכלים דשא כמו סוסים" או שוכבים מתים בצדי הדרך.  לקח יותר מחמישים שנה עד שהאזור סביב דרוהדה התאושש מהחורבן הזה.
מול דרישות אנגליה לפתור את העמדה באירלנד, ויליאם החליט לקחת פיקוד אישי ולשגר שם את רוב כוחותיו הזמינים, ללא קשר למצב הצבאי בפלנדריה. ב-14 ביוני 1690, 300 ספינות הגיעו לבלפסט לוך נושאות כמעט 31,000 איש, שילוב של רגימנטים הולנדים, אנגליים ודנים. הפרלמנט תמך בו במימון מוגדל והבעיות בהן נתקל שומברג תוקנו, עלויות התחבורה לבדן עלו מ-15,000 ליש"ט ב-1689 ליותר מ-100,000 ליש"ט ב-1690
היעקוביטים הקימו עמדות הגנה על הגדה הדרומית של הבוין באולדברידג', מחוץ לדרוגהדה. ב-1 ביולי חצה ויליאם את הנהר במספר מקומות, ואילץ אותם לסגת אך הקרב לא היה מכריע. סך ההרוגים משני הצדדים היה מתחת ל-2,000, אחד מהם היה שומברג; תוך שהוא נחלש על ידי עריקה, הצבא היעקוביטי נסוג ללימריק ויליאם נכנס לדבלין ללא התנגדות.
במקום אחר, הניצחון בפלורוס ב-1 ביולי העניק לצרפתים את השליטה בפלנדריה; באותו יום של הקרב על הבוין, הם הביסו צי אנגלו-הולנדי משולב בביצ'י הד, וגרמו לבהלה באנגליה. כמפקד הצי האנגלי לשעבר, ג'יימס זיהה שהשליטה בתעלה היא הזדמנות נדירה וחזר לצרפת כדי לעודד פלישה מיידית. עם זאת, הצרפתים לא הצליחו לנצל את ניצחונם ועד אוגוסט, הצי האנגלו-הולנדי החזיר לעצמו את השליטה על הים.
טירקונל בילה את החורף של 1689 עד 1690 בשכנוע לואי ה-14 לתמוך ב"נחיתה על אנגליה" ולהימנע מלחימה על אדמת אירלנד. בקשותיו נדחו; פלישה דרשה הוצאה עצומה ולואי לא בטח לא בג'יימס ולא בתומכיו האנגלים.  אמנם היו סיבות אסטרטגיות טובות לעזיבתו הממהרת, שנתמכו על ידי מפקדיו הבכירים, אבל ג'יימס נכנס להיסטוריה האירית בתור Séamus an Chaca או "ג'יימס הנבזה/פחדן".
הזדמנות לסיים את המלחמה הוחמצה כאשר ויליאם העריך יתר על המידה את עוצמת מעמדו. הצהרת פינגלס מ-17 ביולי החריגה מחנינה כללית את הקצינים היעקוביטים ואת מעמד אצולת הקרקעות הקתולי, ועודדה אותם להמשיך להילחם. זמן קצר לאחר מכן, ג'יימס דאגלס ו-7,500 גברים ניסו לפרוץ את קו ההגנה היעקוביטי לאורך השאנון על ידי לקיחת אתלון; חסרה להם ארטילריית מצור ובעקבות כך הם נאלצו לסגת.
לימריק, מפתח אסטרטגי למערב אירלנד, הפכה ליעד הבא של ויליאם, היעקוביטים רכזו את עיקר כוחותיהם בעיר.  יחידה בפיקודו של מרלבורו כבשה את קורק וקינסיל אך לימריק הדפה סדרה של תקיפות, וגרמה להם אבדות כבדות. פשיטות פרשים בראשות פטריק סארספילד הרסו את קרונות הארטילריה של ויליאם וגשם כבד מנע הבאת תגבורות. מול איומים מרובים ביבשת אירופה, ויליאם נסוג ועזב את אירלנד בסוף 1690, כשהיעקוביטים שמרו על חלקים נרחבים ממערב אירלנד.
הגנרל ההולנדי דה גינקל קיבל את הפיקוד, שבסיסו בקילקני, עם דאגלס באלסטר והדנים בפיקודו של וירטמברג בווטרפורד. הממשל הפרוטסטנטי הוקם מחדש במחוזות שהוחזקו בידי ויליאמיטים, עם מעצרים והחרמת אחוזות יעקוביטים, שנועדו לתגמל את תומכיו של ויליאם. גינקל הצביע על כך שלעשות זאת במזומן, לא בקרקע, זול יותר מחודש של מלחמה ודחק לתנאים נדיבים יותר.
ב-24 ביולי, מכתב מג'יימס אישר כי ספינות היו בדרכן לפנות את הבריגדה הצרפתית וכל מי שרצה לעזוב; הוא גם שחרר את הקצינים האירים שלו מהשבועות שלהם, ואיפשר להם לחפש סיום משא ומתן למלחמה. טירקונל והחיילים הצרפתיים הפליגו מגולוויי בתחילת ספטמבר; בנו הבלתי חוקי של ג'יימס, ברוויק, נותר בפיקוד, נתמך על ידי מועצת קצינים שהורכבה מתומס מקסוול, דומיניק שלדון, ג'ון המילטון וסארספילד.
טירקונל קיווה להשיג תמיכה צרפתית מספקת כדי להאריך את הסכסוך ולהשיג תנאים טובים יותר, דבר שלדבריו יכול להיעשות עם מספר מוגבל של חיילים צרפתיים. הסכם שלום שנקבע במשא ומתן דרש ממנו גם להפחית את השפעתה של המפלגה התומכת במלחמה, בראשות סארספילד, שהפכה יותר ויותר פופולרית בצבא. הוא אמר לג'יימס שהקבוצה התומכת במלחמה רוצה אוטונומיה אירית או אפילו עצמאות, בעוד שהוא רוצה לראות את אירלנד קשורה בתקיפות לאנגליה; לשם כך, הוא נזקק לנשק, לכסף ולגנרל צרפתי 'מנוסה' שיחליף את סארספילד וברוויק.