stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הספר הימי זבולון
היסטוריה

בית הספר נוסד בשנת 1928 בתל אביב, פעל כבית ספר ימי יומי עד שנת 1934 וכבית ספר ימי (ערב) עד שנות השישים המאוחרות. מטרת ייסודו של בית הספר הימי הייתה הכנת בני היישוב היהודי בארץ ישראל לכיבוש העבודה בים. כאגודה בלתי תלויה, הקימה האגודה הימית בית ספר ימי ראשון בארץ ישראל בכוונה להפעילו באמצעות תרומות מיהדות העולם ומהיישוב. מייסד בית הספר מאיר גורביץ החל מרכז תלמידיו מהגימנסיה העברית "הרצליה" ללמדם ימאות בחוף תל אביב.
האגודה פעלה בארץ ישראל ובגולה ועסקה בגיוס הון למימון כלי שיט ולימוד ולהקמת סניפי תנועת ימית ללימוד הנוער והבוגרים ימאות, לאורך חופי הים התיכון ולשפת הכנרת. משנת 1930 נקראה התנועה בשמה החדש "אגודת יורדי ים זבולון א"י", ומייסדה העביר אליה את מטרות ועדת המים. בית הספר הימי החל מתמסד בסיועם של חיים לייבוביץ ועמנואל טובים, שהצטרפו לניהול פעילות הלימוד עת נעדר גורביץ בשליחות היישוב.
בית הספר הימי של "אגודת יורדי ים זבולון א"י" פעל במספר מקומות, עד שנכנס לבניין שנבנה עבורו על גדת הירקון תל אביב. משכנו הראשון של בית הספר הימי היה בהתארגנות על חוף בוגרשוב. משכנו השני היה בצריף הציידים שנקרא "נמרוד", ששכן מאחורי "הבית האדום" ממזרח לו. משכנו השלישי נבנה בידי חניכי זבולון, בצמוד לבית האדום ומצפון לו. משכנו הרביעי היה הצריפים בנחל הירקון בגדה הדרומית, בשנת 1938. משכנו החמישי היה בבית הסירות החדש - מבנה עץ דו קומתי באותו מגרש. משכנו האחרון היה בבניין הידוע כבית זבולון, ושוכן על אותו מגרש ברחוב אוסישקין 9. משכן זה הוקם על פי צוואתה ובכספי עיזבונה של פטרונית אגודת זבולון, הנדבנית הנרייטה דיאמונד.
בשנות השלושים והארבעים עבדו חניכי בית הספר על ספינות, סירות ואוניות עבריות, מצריות ואנגליות ובצי הסוחר הבריטי. הם גויסו ושרתו בצי המלחמה הבריטי, הקימו צי עברי ופעלו במחתרת (אצ"ל) ובהגנה, בפלי"ם ובצי הסוחר העברי והיו ממקימי חיל הים הישראלי.
עקב הקושי הרב במימון, רבים עשו בבית הספר בהתנדבות, מהם דמויות מוכרות וידועות, ואחרים הידועים פחות עקב היעלמם בעודם באיבם. דמויות אלה כוללות את רבי החובלים הוותיקים אריה באייבסקי וזאב הים, את רב החובל אריה גרבנוב ואנשי צוותו על עמנואל - הקצין בנימין לוין, והמכונאי רוזין אליהו, וכן רבים אחרים.
משנות החמישים ביקש בית הספר להשתלב בתוכניות משרד החינוך, והצליח משהוקמה מסגרת לימודי ימאות על פי תוכנית ממשלתית, בה למד נוער בכתות ד' עד ו' ימאות ושיט כחלק משעות לימוד ספורט.
מאות מתלמידי בית הספר הימי התגייסו לחיל הים וחלקם הגיעו לדרגות בכירות בו. יושב ראש אגודת "יורדי ים זבולון", תא"ל (מיל.) שבתאי לוי, היה בעבר חניך בית הספר ולימים, סגן-מפקד חיל הים.
גלריה

שיט מהים אל הירקון בסירה הראשונה ב-1929
משמאל במדי זבולון, עם פומפון בכובע. קורס בוני סירות, שנת 1928 אצל באייבסקי במספנה
זבולונים בתל אביב 1928
ד"ר גורביץ וחניכיו הראשונים מתלמידי הגימנסיה העברית הרצליה. שעור חתירה במשוט, הירקון 1928
זבולונים בסירות הצלה מתנת הצי הבריטי בשנת 1939.
חניכי בית הספר בחיפה ספטמבר 1939
אדם ענב מימין וחניך בית הספר הימי של זבולון בחיפה בעת ביקור בתל אביב מאי 1940
"אפק" סירת בית הספר ללימוד שיט בימים
תלמידים ומורי בית הספר, טובים מוביל תרגיל סדר. ת"א 1929
זבולונים במסדר דגל בבית הספר בת"א ב-1969
שנת 1969 שיוט אח"י אילת ע"ש 47 חללי המשחתת שטובעה ב-67 ורבים מהם חניכי זבולון
אבי חסידוב, מפקד סטי"ל אח"י אילת ב-1969, חונך סירת זבולון ע"ש המשחתת 'אילת'
בית הכנסת קהל שלום

| --- | --- |

בית כנסת קהל שלום
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 שימוש:  בית כנסת ומרכז מבקרים
 כתובת:  רחוב דוסיאדו לה ג'ודריה, רודוס
 מיקום:  רודוס
 מדינה:  יוון יוון
 נוסח תפילה:  ספרדים
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1577
 תאריך פתיחה רשמי:  1577 
 מידות
 קומות:  2
 קואורדינטות:  36°26′32″N 28°13′49″E﻿ / ﻿36.4422°N 28.2304°E﻿ / 36.4422; 28.2304
 http://www.rhodesjewishmuseum.org/
  (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןבית הכנסת קהל שלום(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןבית הכנסת קהל שלום
 
בית הכנסת "קהל שלום" (ביוונית: Συναγωγή Καχάλ Σαλόμ) ברודוס הוא בית הכנסת הוותיק ביותר ביוון. בבית הכנסת ובחדרים הסמוכים נמצא המוזיאון היהודי של רודוס.
היסטוריה

לקהילה היהודית ברודוס היסטוריה מפוארת ועתיקה. במשך 500 השנים האחרונות הושפעו יהודי רודוס מתרבות מגורשי ספרד שחלק גדול מהם הפליגו לאורך הים התיכון ומצאו מקלט באי רודוס ובערים אחרות כמו סלוניקי ביוון או איסטנבול ואיזמיר שבטורקיה. בתחילת המאה העשרים עזבו יהודים רבים את רודוס, בחיפושיהם אחר פרנסה טובה יותר, או מפחד הכרזת החוקים האנטישמיים. בשנת 1930 מנתה הקהילה היהודית כ-4,000 איש.
בשנת 1944 נכבש האי רודוס על ידי הגרמנים, וב-23 ביולי בשנה זו נאסרו כל יהודי רודוס (1,673 במספר) והוגלו למחנות השמדה באושוויץ ורק 151 נפשות שרדו.
בית הכנסת קהל שלום נבנה בשנת 1577 בשם "קהל קדוש לשלום" והוא התקיים לצד חמישה בתי כנסת נוספים שפעלו בשכונה היהודית לה ג'ודריה עד מלחמת העולם השנייה.
כיום יש בבית הכנסת ובחדרים הסמוכים את המוזיאון היהודי של רודוס המשרת תיירים רבים המבקרים באי וכן תושבים לשעבר ובני משפחותיהם החוזרים ומבקרים בו. בית הכנסת משמש לתפילות רק בראש השנה ויום כיפור. חלקו הדרומי של בית הכנסת מאכלס מוזיאון המתאר את יהודי העיר רודוס, תרבותם ואורח חייהם לפני השואה, ומציג פריטים רבים ותמונות אותנטיות.
מבנה

פנים בית הכנסת "קהל שלום" מעוצב בהתאם למסורת הספרדית, כאשר תיבת התפילה ממוקמת במרכז ופונה דרום-מזרחה לכיוון ירושלים. הרצפה מקושטת באבני מוזאיקה שחורות ולבנות בהתאם למוטיב המיוחד לעיר העתיקה של רודוס. חריגה העובדה, שבקיר המזרחי מוצבים שני היכלים, בשני צידי הדלת.
ישנו יציע נפרד (עזרת נשים) אשר נבנה ב-1930. לפני כן, נהגו הנשים לשבת בחדרים סמוכים לקיר הדרומי של בית הכנסת, דרכו השקיפו הנשים לתיבת התפילה דרך חלונות מסורגים ומקושטים. בין החדרים, קיים גם חדרון ששימש כמקווה.
בחצר המזרחית של בית הכנסת, במקום בו הייתה פעם מזרקה, אשר שימשה את הכוהנים לפני הברכות, קבוע לוח קיר בו חרוט תאריך 5338, חודש כסליו (כנראה מזמן בניית בית הכנסת בשנת 1577). חצר נוספת בצד המערבי של בית הכנסת מוביל לספרית הישיבה, אך זו נהרסה בהפצצות מלחמת העולם השנייה בשנת 1944.
בצדה הימני, לפני הכניסה לבית הכנסת, ניצב לוח זיכרון גדול ובו רשומים כל שמות המשפחות היהודיות מרודוס קורבנות השואה.
גלריה

דלת הכניסה לבית הכנסת
בית הכנסת - מבט מהכניסה המזרחית
פנים בית הכנסת מעזרת נשים
פנים בית הכנסת
לוח למשפחות הקהילה שנרצחו בשואה
מבט פנורמי על בית הכנסת
ראו גם

יהודי רודוס
יהדות יוון
יהדות רודוס
בלומברג (חברה)

| --- | --- |
לוגו חברת בלומברג

 נתונים כלליים
 סוג:  שותפות מוגבלת
 מייסדים:  מייקל בלומברג, תומאס סקונדה
 תקופת הפעילות:  1981–הווה (כ־43 שנים)
 חברות בנות:  בלומברג (חברת חדשות) 
 מיקום המטה:  מגדל בלומברג 
 משרד ראשי:  מגדל בלומברג, ניו יורק, ארצות הברית ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  תעשיית התקשורת 
 מוצרים עיקריים:  שירותים פיננסיים
 הכנסות:  10,000,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2019) 
 נשיא:  מייקל בלומברג
 יו"ר:  פיטר גראואר
 מנכ"ל:  מייקל בלומברג
 עובדים:  כ-13,000 (דצמבר 2010)
  
 bloomberg.com/company
 
בלומברג (באנגלית: .Bloomberg L.P) היא חברה פרטית המספקת שירותים פיננסיים בתחומי התוכנה, המדיה והמידע. בלומברג תופסת שליש משוק המידע הפיננסי הבינלאומי המוערך בכ-16 מיליארד דולר, בהתחשב ברווחיה המוערכים ב-6.9 מיליארד דולר. בלומברג יוסדה על ידי איש העסקים האמריקאי-יהודי מייקל בלומברג (ראש העיר לשעבר של ניו יורק), בעזרתם של תומאס סקונדה, דנקן מקמילן וצ'ארלס זיגר בשנת 1981, יחד עם החזקות של 30% אשר ניתנו למריל לינץ' בתמורה להשקעה בחברה. החברה מספקת כלי תוכנה פיננסיים כגון ניתוחים מתמטיים ופלטפורמות למסחר בסחורות, שירותי מידע וחדשות לחברות וארגונים פיננסיים מסביב לעולם באמצעות מערכת מחשוב מרכזית המכונה ה-Bloomberg Terminal, המוצר העיקרי שמייצר לחברה הכנסות. מרבית הלקוחות משתמשים רק בחלקיק זעיר מ-30,146 הפונקציות של התוכנה. בלומברג התפתחה עם השנים, וכיום מכילה שירות חדשות בינלאומי, לרבות פרסומים בטלוויזיה, רדיו, האינטרנט והעיתונות המודפסת.
המטה הנוכחי של החברה ממוקם במגדל בלומברג, שדרות לקסינגטון 731 במידטאון מנהטן, ניו יורק. הבניין מכונה גם בשם 'חצר המקור' (One Beacon Court) בשל המבנה המלבני המואר בצורת המקור אשר מכסה את המגדל, והחצר המרוצפת בקומת הקרקע שלו.
החברה התאגדה בדלאוור כשותפות מוגבלת בשנת 1981 ושימשה כעסק החל משנת 1983. מייקל בלומברג מחזיק ב-85% מהקבוצה. השירות העיקרי של בלומברג הוא השכרת מנויים למרכז המידע הפיננסי שלה. כמו כן, היא מפעילה ערוץ טלוויזיה פיננסי בשם טלוויזיית בלומברג, ותחנת רדיו עסקית בניו יורק בשם WBBR, בהפסד. קיימים כיום מעל 300,000 מנויים לטרמינל המידע של בלומברג ברחבי העולם. בשלהי שנת 1996 רכשה בלומברג בחזרה שליש מהחזקותיה המקוריות של מריל לינץ' בה, בעבור 200 מיליון דולר, מה שהעריך את שווי החברה ב-2 מיליארד דולר בזמנו. לעומת זאת, ביולי 2008 הסכימה מריל לינץ' למכור את יתר 20% החזקותיה בבלומברג בחזרה בתמורה לסכום מדווח של 4.43 מיליארד דולר, מה שהעריך את שווי החברה כבר ב-22.5 מיליארד דולר.
בישופות אוסנבריק

| --- | --- |

 
 ממשל
 עיר בירה:  אוסנבריק
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1225 
 תאריכי פירוק:  1803 
 ישות קודמת:   דוכסות סקסוניה
 ישות יורשת:  נסיכות הבוחר מהנובר נסיכות הבוחר מהנובר
 
נסיכות-בישופות אוסנבריק  (בגרמנית: Hochstift Osnabrück‏; Fürstbistum Osnabrück‏, Bistum Osnabrück) הייתה נסיכות כנסייתית של האימפריה הרומית הקדושה מ-1225 עד 1803. אין לבלבל אותה עם דיוקסיית אוסנבריק (בגרמנית: Bistum Osnabrück), שהייתה גדולה יותר ועליו הפעיל הנסיך-הבישוף רק את הסמכות הרוחנית של בישוף רגיל. היא נקראה על שם בירתה, אוסנבריק.
הדיוקסיה של אוסנבריק שעדיין קיימת, שהוקמה בשנת 772, היא הדיוקסיה העתיקה ביותר שנוסדה על ידי קרל הגדול, במטרה לנצר את דוכסות הגזע שנכבשה של סקסוניה. החזקות הזמניות האפיסקופליות והקפיטולריות של המועצה, שהיו במקור מוגבלות למדי, גדלו עם הזמן, והנסיכים-בישופים שלה הפעילו סמכות שיפוט אזרחית נרחבת בתוך השטח המכוסה בזכויות החסינות הקיסרית שלהם. הנסיכות-בישופות המשיכה לגדול, מה שהפך את מעמדה במהלך הרפורמציה לנושא שנוי במחלוקת ביותר. שלום וסטפאליה הותיר את העיר תחת שני הזרמים, מה שהביא לבחירת הנסיכים-הבישופים לסירוגין בין קתולים לפרוטסטנטים.
הבישופות פורקה בחילון הגרמני של 1803, כאשר היא שולבה בנסיכות הבוחר מהנובר השכנה. הבישופות, המועצה, המנזרים ומוסדות הצדקה הקתוליים חולנו. שטח הבישופות עבר לפרוסיה ב-1806, לממלכת וסטפאליה ב-1807, לצרפת הנפוליאונית ב-1810, ובחזרה להנובר ב-1814.
עם סיום הנסיך-בישוף, עתידה של הדיוקסיה לא ברור. קלמנס פון גרובן, בישוף בתואר של פארוס ביוון, הפך לכומר השליח של אוסנבריק, וככזה דאג לאינטרסים הרוחניים של האוכלוסייה הקתולית. האפיסקופות הקתולית הלטינית (רומית) הרגילה הוחזרה ב-1824, אך מעתה והלאה הבישופים לא החזיקו עוד בכוח חילוני.
היסטוריה

מדינת החסות החילונית שהופעלה על כל כך הרבה דיוקסיות מימי הביניים על ידי הדיוטות הפכה, לאחר המאה ה-12, לתורשתית במשפחת אמלונג, ממנה עברה להיינריך הארי.
לאחר הפלתו של היינריך, היא נמסרה לרשות הרוזן זימון מטקלנבורג וצאצאיו, אם כי זה היה מקור לסכסוכים רבים עם הבישופים. בשנת 1236 נאלץ הרוזן מטקלנבורג לוותר על כל סמכות השיפוט על העיר אוסנבריק, כמו גם על אדמות הבישופות, המועצה וכנסיות הקהילה. מצד שני, הבישוף והמועצה, מהמאה ה-13 ואילך, הרחיבו את תחום השיפוט שלהם על פני מנזרים, כנסיות וכפרים רבים. כמעט אף בישופות גרמנית אחרת לא השתחררה באופן יסודי כל כך מסמכות השיפוט האזרחית בשטחה. הזכויות המלכותיות הועברו לאט לאט לבישוף, למשל קיום ירידים ושווקים, זכויות אגרה ומטבעות, זכויות יער וציד, תמלוגים כרייה ומבצרים, כך שבתחילת המאה ה-13, הבישוף היה המושל האמיתי של השטח האזרחי של אוסנבריק.
בין הבישופים הבולטים של ימי הביניים היו: דרוגו (952–968); קונרד מוולטברג (1002); ת'יטמר המלומד או דטמר (1003–1022); בנו השני (1067–1088); יוהאן הראשון (1101–1110), שבנה את הקתדרלה בפועל במקום קתדרלת העץ שנהרסה בשריפה בתקופת קודמו; דיטהארד הראשון (1119–1137) שהיה הבישוף הראשון שנבחר על ידי בחירה חופשית של כוהני הקתדרלה; פיליפ השני (1141–1173) שסיים את הסכסוכים בין הכס שלו לבין המנזרים הקיסריים של קורווי והרספלד; וארנולד מברג (1137–91), שמת כצלבן בעכו. בתקופתו של אנגלברט מאלטנה-איזנברג (1224–1226, הודח בעקבות חלקו ברציחתו של הארכיבישוף אנגלברט השני מברג, וחזר לתפקידו בשנים 1238–1250), ברונו מאלטנה-איזנברג (1250–1259), ותחת קונרד השני מריטברג (1269–1297), המסדרים החדשים של פרנציסקנים, דומיניקנים ואוגוסטינים התקבלו בחיוב.
היסטוריה > המאות ה-14 עד ה-16

במאות ה-14 וה-15 דעך כוחם של הבישופים לפני ההשפעה הגוברת של מועצת הקתדרלה, של משרתי הצבא (או האבירים) של הדיוקסיה ושל העיירה אוסנבריק. האחרונה ביקשה להשתחרר מריבונותו של הבישוף, אך מעולם לא הפך לעיר קיסרית חופשית. הבישוף היה עסוק כמעט ללא הרף בצרות וקשיים מלחמתיים ואף נאלץ להגן על עצמו מפני הבישופים של מינדן ומינסטר. מהמאה ה-14 הפכו בישופי עזר נחוצים בשל החובות האזרחיות שדרשו את תשומת ליבו של הבישוף עצמו.
יורשו של הבישוף קונרד הרביעי מריטברג (1488–1508) היה אריך מבראונשווייג (1508–1532), שהיה בו זמנית הבישוף של מינסטר ופאדרבורן. הוא התנגד לרפורמה בתוקף ובהצלחה. פרנץ מוולדק (1533–1553),שהיה גם הבישוף של מינדן, פעל, להפך. הוא הציע התנגדות מועטה ללותרניות במינסטר, למרות שהתנגד נמרצות לאנבפטיסטים; לאחר 1543 הוא התיר באוסנבריק טקס אוונגליסטי. עם זאת, המועצה והדומיניקנים התנגדו לטקס גרמני שפטר את כל המאפיינים של המיסה הרומית-קתולית. ב-1548 הבטיח הבישוף פרנץ לדכא את הרפורמציה באוסנבריק ולבצע את הצהרת אאוגסבורג, אך מילא את הבטחתו באדישות רבה; על ערש דווי קיבל משיחה לותרנית. יורשו, יוהאן הרביעי מהויה (1553–1574), היה קתולי יותר, אך ירשו אותו שלושה בישופים בעלי נפש פרוטסטנטית: היינריך השני מסקסוניה-לאוונבורג (1574–1585), ברנהרד מוולדק (1585–1591), וכן פיליפ זיגסמונד (1591–1623). תחתיהם סחפה הרפורמציה את רוב הדיוקסיה.
היסטוריה > המאות ה-17 וה-18

בשנת 1624, הקרדינל אייטל פרידריך מהוהנצולרן הפך לבישוף של אוסנבריק והזעיק את הישועים. עם זאת, הוא מת זמן קצר לאחר מכן. יורשו, פרנץ מוורטנברג (1625–1661), מילא את המשימה של הטלת גזירות הקונטרה-רפורמציה. מועצת העיר טוהרה מגורמים אנטי-קתוליים והמנזר האוגוסטיני לשעבר הועבר לידי הישועים. צו ההשבתה בוצע על ידו בהצלחה ובשנת 1631 הוא ייסד אוניברסיטה באוסנבריק.
אבל בשנת 1633, אוסנבריק נתפסה על ידי השוודים: האוניברסיטה בוטלה, טקסי דת קתוליים דוכאו, והמועצה (1633–1651) נוהלה על ידי הכובשים. בשנת 1648, נערך משא ומתן על שלום וסטפאליה באוסנבריק ובעיר הסמוכה מינסטר. הסכם אוסנבריק קבע שהבישופות תחזור למעמד הדתי שהיה לה ב-1624. מעתה והלאה, הנסיכים-הבישופים יתחלפו בין בעלי תפקידים קתולים לפרוטסטנטים, כשהבישופים הפרוטסטנטים ייבחרו מבין הענפים של בית בראונשווייג-לינבורג. בתקופות של שלטון פרוטסטנטי, הטיפול הרוחני של הקתולים היה מחויב לארכיבישוף של קלן.
ורטנברג מונה לקרדינל ב-1660 והוחלף על ידי הבישוף הפרוטסטנטי הנשוי, ארנסט אוגוסט, הבוחר של הנובר (1661–1698), שהתגורר ברוב זמנו בהנובר. הוא בנה את הארמון החדש באוסנבריק משנת 1667, והבישוף הקתולי, הנסיך קרל יוזף מלורן, ירש אותו. הבישוף הפרוטסטנטי ארנסט אוגוסט (1715–1728), בנו השני של ארנסט אוגוסט הקודם, אותו ירש קלמנס אוגוסט מבוואריה, ארכיבישוף-הבוחר של קלן (1728–1761). הבישוף האחרון היה הנסיך פרידריך מבריטניה (1764–1803), בנו השני של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה והנסיך הבוחר של הנובר. הנסיך פרידריך היה רק בן שישה חודשים כשנבחר לבישוף.
היסטוריה > מגורים

משנת 1100 לערך, לאחר שריפה שהרסה את קתדרלת אוסנבריק ואת בית הבישוף הסמוך לה, היה מקום מגוריהם של הבישופים בטירת איבורג. הם חזרו לעיר לאחר שארנסט אוגוסט בנה ארמון בארוק באוסנבריק, שהושלם ב-1673. כיום טירת איבורג היא מוזיאון ומושב של בית משפט מקומי בעוד שבארמון הבישוף שוכנת אוניברסיטת אוסנבריק. ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה מת בארמון בעת שביקר את אחיו, הנסיך-בישוף ארנסט אוגוסטוס, דוכס יורק ואולבני, בשנת 1727.
טירת איבורג
ארמון הבישוף, אוסנבריק
הערות שוליים

↑  Also known as the Prince-Bishopric of Osnaburg
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567014605171  BnF: cb153779767 (data)  GND: 4043975-6  LCCN: n85050105  VIAF: 131409442   WorldCat (עם VIAF): 131409442 
קתדרלת פטרוס הקדוש (אוסנבריק)
מפת הנסיכות-בישופות ב-1642
ארמון הבישוף באוסנבריק (אחרי 1777)
בצלאל טביב

בצלאל טביב (נולד ב-1937) הוא איש ציבור שכיהן כראש המועצה המקומית ערד בין 1989 ל-1995, וכראש העירייה הראשון מ-1995 ועד 2003.
ביוגרפיה

נולד בראשון לציון ב-1937 לאברהם טביב שעלה ארצה מתימן בתקופת העלייה השנייה (לימים חבר הכנסת הראשונה), ולכדייה. התייתם מאביו בגיל 13.
נמנה עם מייסדי ערד, והיה מזכיר מועצת הפועלים בערד למשך ארבע קדנציות. בשנת 1967 נבחר למועצת ערד מטעם המערך. בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-1973 נבחר שנית למועצה
, והיה לסגנו וממלא מקומו של ראש המועצה אברהם בייגה שוחט למשך שלוש קדנציות. כמו כן היה ביחד עם בייגה שוחט נציג של ערד במרכז מפלגת העבודה.
לאחר ששוחט נבחר לכנסת, נבחר לראש רשימת המערך בערד, ובבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1989 נבחר מטעמה לראשות המועצה. ב-1995 הוכרזה ערד כעיר, וטביב היה לראש העירייה הראשון. הוא כיהן בתפקידו עד שנת 2003. במקביל, שימש סגן יו"ר מרכז השלטון המקומי וחבר המועצה הארצית לתכנון ובנייה.
לאחר פרישתו, מכהן כחבר הנהלה בגופים שונים ומתנדב בעמותות שונות מקומיות שונות בערד כמו "קרן דבורה מאיר לקידום חברתי וחינוכי בערד" ו"חלום של כל ילד", וכן היה פעיל בעמותת "אמנות לעם". במהלך מלחמת לבנון השנייה, ריכז את הסיוע מטעם מרכז השלטון המקומי ליישובי הצפון. בזמן מבצע עופרת יצוקה ריכז את הסיוע לעיר אופקים מטעם משרד הפנים ומרכז השלטון המקומי.
חיים אישיים

היה נשוי למרגלית לבית תם (נפטרה ב-1996) ואב לחמישה. מתגורר בערד. בנו משה נפטר בשנת 2021.
הערות שוליים

↑  בבית המשפט המחוזי בתל אביב, דבר, 28 ביוני 1950
↑  אנו העומדים בראש ערי הפיתוח, דבר, 28 בדצמבר 1973
↑  נבחרו מזכירי מועצות הפועלים, על המשמר, 14 בפברואר 1974
↑  רוני סופר, יהודי תימן: "חיינו בגיהנום; חשבנו שבישראל מתעלמים מקיומנו", מעריב, 5 באפריל 1988
↑  רוב מוחלט למערך בבחירות למועצת ערד, למרחב, 28 בספטמבר 1967
↑  ילקוט הפרסומים 2493, עמ' 472
↑  משולם עד, מחסור דירות בערד - צוואר הבקבוק של העיר, דבר, 12 בספטמבר 1979
↑  מיכל קדם, החרדית שהצביעה בתעודת אמה צפויה לשנתיים מאסר, חדשות, 9 בנובמבר 1988
↑  אלה 799 חברי מרכז העבודה, מעריב, 10 במרץ 1977
↑  ילקוט הפרסומים 3628 עמ' 1872.
↑  קרן דבורה מאיר לקידום חברתי וחינוכי בערד, באתר גיידסטאר
↑  נרשמו לנישואין, לשכת הרבנות בראשון לציון, הצופה, 7 ביוני 1960
↑  הלם ברחובות: משה טביב הלך לעולמו באופן פתאומי, אתר "רחובות שלי", 20 באפריל 2021.
בית הכנסת קהל קטן בפאזארג'יק

| --- | --- |

מבנה בית הכנסת "קהל קטן" בפאזארג'יק כפי שצולם ב-2014
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 כתובת:  Assen Zlatarov 9
 מיקום:  פאזארדז'יק
 מדינה:  בולגריה
 נוסח תפילה:  נוסח הספרדים
 מנהל:  יום טוב בכמוה"רם, רפאל ברוך
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1872
 מידות
 שטח:  91 מ"ר
 קומות:  1
 קואורדינטות:  42°11′31″N 24°20′02″E﻿ / ﻿42.19194°N 24.33389°E﻿ / 42.19194; 24.33389
  (למפת בולגריה מוגדלת) סופיה וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הכנסת "קהל קטן" בפאזארג'יק(למפת בולגריה רגילה) סופיה וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הכנסת "קהל קטן" בפאזארג'יק
 
בית הכנסת ותלמוד התורה הספרדי "קהל קטן" בפאזארג'יק (בלאדינו: Kal chiko i meldar) היה בית כנסת ובו תלמוד תורה, אשר פעלו בעיר פאזארג'יק בדרום מערב בולגריה בין השנים 1872–1954.
היסטוריה

תיעוד כתוב לקהילה יהודית בפאזארג'יק קיים מאמצע המאה ה-17. ב-1835, לאחר השרפה הגדולה שפגעה קשות בקהילה היהודית באדירנה, הגיעו משפחות רבות לאזור בולגריה ובכלל זה לעיר פאזארג'יק וב-1850 הוקם בית הכנסת המרכזי של הקהילה. במהלך ולאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) תועדו אירועים אנטישמיים ופגיעות בבני הקהילה. ב-1880 הוערך מספר בני הקהילה ב-1,112 נפשות. בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת פאזארדז'יק ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-1,000 יהודים. ב-10 במרץ 1943 תוכנן לגרש 6,365 מקרב יהודי "בולגריה הישנה" כמכסה ראשונית לקראת גירוש כל הקהילה למחנות ההשמדה. ברישומי משרד הפנים הבולגרי צוינו 103 יהודים מפאזארדז'יק שנכללו במכסה זו. הגירוש לא יצא אל הפועל. לאחר מלחמת העולם השנייה נמנו 800 יהודים בעיר, ובין השנים 1947 – 1950 עלו מרביתם לישראל. בראשית המאה ה-21 התגוררו בפאזארדז'יק כמה עשרות יהודים.
המבנה

בית הכנסת ובתוכו תלמוד תורה (בלאדינו: Meldar) הוקם ב-1872 במקום בו שכן בשעתו בית הכנסת המרכזי של הקהילה שחרב בשריפה. המבנה בן קומה אחת, אורכו 13 מטרים ורוחבו 7 מטרים. בחזית הכניסה הצפונית-מערבית נבנתה אכסדרה המחולקת לשלוש על ידי עמודי תווך מעץ מגולף. אולם התפילה מואר על ידי חלונות רחבים וגבוהים עם מסגרות מצודדות. המקום שימש כתלמוד תורה לבנים. במקום למדו ילדים בגילאי 4 – 12 אשר ישבו על מחצלות. הלימודים נוהלו בלאדינו, התבססו על שינון והמלדאר חסרו תנאי תברואה בסיסיים וכן ציוד הוראה.
לאחר חצי יום לימודים הועסקו התלמידים כשוליות בקרב אומנים מבני הקהילה. רמת ההשכלה בקרב ילדי הקהילה הייתה נמוכה לעומת קהילות מערב אירופה, וכמעט ולא אפשרה ללומדים לרכוש השכלה גבוהה. עם זאת, במרבית קהילות בולגריה התקיימו המלדאר בחדרים צפופים בדרך כלל בבתי רבנים, והמבנה המרווח והגדול בפאזארג'יק מעיד על איתנותם הכלכלית של פרנסי הקהילה במקום.
בעידן הרפובליקה העממית של בולגריה הוחרם המבנה, ומאוחר יותר בראשית המאה ה-21 שימש כמסעדה.
ראו גם

בית הכנסת קהל גדול בפאזארג'יק
הערות שוליים

↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878-1898), בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 48.
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878-1898), עמודים 54-53.
↑  יוסף קונפורטי, להפוך לבולגרים - יהדות בולגריה בשנים 1878–1918, הוצאת מכון בן צבי, ירושלים, 2020, ISBN 9789652352125, עמוד 47.
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878-1898), עמוד 65.
↑  חיים קשלס, תעודות ומסמכים, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 849.
↑  צבי קרן, הקהילה היהודית בפאזארדז'יק, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה.
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878–1898), עמודים 73–78.
↑  .Dimana Trankova, Anthony Georgieff, A Guide to Jewish Bulgaria, Vagabond Media Ltd, 2011, ISBN 9549230635, page 133.
בית הכנסת קהל גדול בפאזארג'יק

| --- | --- |

מבנה בית הכנסת "קהל גדול" בפאזארג'יק כפי שצולם ב-2014
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 כתובת:  Assen Zlatarov 11
 מיקום:  פאזארדז'יק
 מדינה:  בולגריה
 רב בית הכנסת:  יעקב פינצי
 נוסח תפילה:  נוסח הספרדים
 מנהל:  יום טוב בכמוה"רם, רפאל ברוך
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1850
 תאריך פתיחה רשמי:  1850 
 אדריכל:  סְטָאבְרִי טֶמֶלְקוֹב
 מידות
 גובה:  5 מטר
 קומות:  2
 קואורדינטות:  42°11′31″N 24°20′02″E﻿ / ﻿42.19194°N 24.33389°E﻿ / 42.19194; 24.33389
  (למפת בולגריה מוגדלת) סופיה וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הכנסת "קהל גדול" בפאזארג'יק(למפת בולגריה רגילה) סופיה וארנה בורגס רוסה פלבן סטארה זאגורה טורקיה יוון מקדונ. הצפו.  סרביה רומניה הים השחור בית הכנסת "קהל גדול" בפאזארג'יק
 
בית הכנסת הספרדי "קהל גדול" בפאזארג'יק (בלאדינו: Kal Grande) היה בית כנסת אשר פעל בעיר פאזארג'יק בדרום מערב בולגריה בין השנים 1850–1954.
היסטוריה

תיעוד כתוב לקהילה יהודית בפאזארג'יק קיים מאמצע המאה ה-17. ב-1835, לאחר השריפה הגדולה שפגעה קשות בקהילה היהודית באדירנה, הגיעו משפחות רבות לאזור בולגריה ובכלל זה לעיר פאזארג'יק וב-1850 הוקם בית הכנסת המרכזי של הקהילה. במהלך ולאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) תועדו אירועים אנטישמיים ופגיעות בבני הקהילה. ב-1880 הוערך מספר בני הקהילה ב-1,112 נפשות. בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת פאזארדז'יק ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-1,000 יהודים. ב-10 במרץ 1943 תוכנן לגרש 6,365 מקרב יהודי "בולגריה הישנה" כמכסה ראשונית לקראת גירוש כל הקהילה למחנות ההשמדה. ברישומי משרד הפנים הבולגרי צוינו 103 יהודים מפאזארדז'יק שנכללו במכסה זו. הגירוש לא יצא אל הפועל. לאחר מלחמת העולם השנייה נמנו 800 יהודים בעיר, ובין השנים 1947 – 1950 עלו מרביתם לישראל. בראשית המאה ה-21 התגוררו בפאזארדז'יק כמה עשרות יהודים.
המבנה

בית הכנסת הוקם ב-1850 על ידי סְטָאבְרי טֶמֶלקוֹב (בבולגרית: Ставри Темелков) רב-אמן מעידן התחייה הלאומית הבולגרית ובוגר בית הספר לאדריכלות בבראציגובו(בול). המבנה שכן במרכזה של שכונת החצר היהודית שבעיר. המבנה עוטר בעיטורים מהודרים, התקרה עוצבה מעץ מגולף ועוטרה בפרסקאות. גובהו של המבנה 5 מטרים והותקנו בו 30 חלונות. במרכז האולם הוצבו ארבעה עמודי תמך מעץ, אשר תמכו בשעתו בחופה שהייתה פרושה מעל הבימה. לתקופתו, היה בית הכנסת מהמפוארים בבולגריה והעיד על איתנותה הכלכלית של הקהילה. בקומה השנייה של המבנה שכנה עזרת הנשים.
ב-1954, בתקופת כהונתו של וולקו צ'רבנקוב כראש ממשלת בולגריה, הופקע מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות והוסב למוזיאון היסטוריה לתולדות העיר. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הוחל בשיפוץ ושיקום המבנה וסביבתו. נכון לשלהי העשור השני של המאה ה-21 היה המבנה מתוחזק ושימש כמרכז תרבות.
ראו גם

בית הכנסת קהל קטן בפאזארג'יק
ביאורים

↑  על איתנותה הכלכלית של הקהילה יעיד עוד, כי ב-1863 הגיע לעיר הרב חיים רחמים יוסף פרנקו כדי לגייס כספים לשיקום בית הכנסת ברודוס. מתועד כי בקהילת פאזארג'יק גייס סכום של 825 פיאסטר הנחשב גבוה מאוד לתקופה בבולגריה.