stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסי ג'ינו
שירותו הביטחוני

בשנת 1965 התגייס לסיירת מטכ"ל. בשנת 1969 השתחרר מצה"ל, ונשלח על ידי "המוסד" לאימון יחידות קומנדו כורדיות "פשמרגה". לאחר כשנה שב לשירות בסיירת מטכ"ל. עם שותפיו לפעילות מבצעית נמנו אבי דיכטר ודב צדקה. עם הקמת יחידת שלדג גויס על ידי מוקי בצר להכשיר את לוחמי היחידה החדשה ושימש בה נהג מבצעי. על פעילותו בארצות ערב אמר: "אני מכיר רחובות, פינות, כבישים ואנשים בכל מיני בירות ערביות אולי יותר טוב משאני מכיר בכלל את החנויות ברחוב דיזנגוף בתל אביב".
בשנים 1972–1975 שירת כעוזרו של קב"ט בשגרירות ישראל בלונדון. בשנת 1973 נשלח כדיפלומט לאוסלו בתקופת פרשת לילהאמר. נמנה עם המשלחת הראשונה לשיחות השלום במצרים בשנת 1977. ב-1976 התגייס לשב"כ שם שירת כחוקר ביחידת חקירות שומרון ושירת בשב"כ עד 1981. במקביל המשיך לשרת במילואים בסיירת מטכ"ל. ב-1981 גויס לשירות קבע ליחידה לצורך מבצע מורכב. באותה שנה קיבל דרגת סרן מרפאל איתן מבלי שעבר קורס קצינים.
ב-1987 גויס על ידי מפקד סיירת מטכ"ל משה יעלון חזרה לשירות קבע ביחידה.
בתצהיר שנתן הרמטכ"ל, רפאל איתן, על יוסי ג'ינו, כתב: ”אני מכיר את יוסי ג'ינו מתקופת השירות הצבאי, בתוקף תפקידי כרמטכ"ל שלחתי אותו לפעילות מבצעית שאינני יכול עדיין לפרטה, אבל כל שאוכל לומר הוא שאותה הפעילות הייתה מעבר לכל דמיון ושיוסי עמד במשימות הללו הכבירות בתוקף אישיותו המיוחדת ויכולותיו המבצעיות, נכונותו להקרבה אישית והידע המקצועי והצבאי שלו, שאין שני לו בכל צה"ל ובכל מערכת הביטחון.” לאחר פטירתו של ג'ינו תיאר אותו אהוד ברק: ”ממניחי היסודות ליכולת המבצעית של סיירת מטכ"ל”.
לאחר שירותו הצבאי

לאחר שחרורו מצה"ל ב-1992 הקים מסעדה בשטחי הגן הלאומי בכפר נחום, לחוֹף הכנרת, שנאלץ להרוס ב-2014, לאחר מאבק משפטי ארוך. מתחילת המאה ה-21 עסק במסגרת עבודתו בחברת החשמל בשימור ושחזור של חוות חפציבה, יחד עם אנשי צד"ל, במשך 14 שנה. במקביל, השתתף באירועי מורשת קרב עבור יחידות המודיעין.
נפטר בגיל 69 ב-21 בדצמבר 2016 (כ"א בכסלו ה'תשע"ז) ממחלת הסרטן. הותיר אחריו אישה, אסתר ג'ינו, ושלוש בנות.
ג'ינו השאיר לאחר מותו חוב של כ-1.5 מיליון ש"ח, בני משפחתו יצאו בגיוס כספים המוני ובדצמבר 2017 - כשנה לאחר פטירתו - הצליחו לגייס את הסכום במלואו.
גלריית תמונות

ג'ינו בגיוס לצה"ל, 1965
ג'ינו בכנרת
ג'ינו בלי כאפיה, עם חיילים כורדים בכורדיסטן העיראקית, 1970
ג'ינו מימין במשלחת הראשונה לשיחות השלום עם מצרים, 1977
ג'ינו ביום הולדתו ה-50, 1997
לקריאה נוספת

דני דור, ג'ינו מעבר לכל דמיון', 2021
הערות שוליים

↑  מערכת ynet, מותה של אגדת ביטחון: יוסי ג'ינו הלך לעולמו, באתר ynet, 21 בדצמבר 2016
↑  הילה קובו‏, דיכטר ספד לחברו יוסי ג'ינו: "בנה יכולות שלדמיון אין יכולת לתאר", באתר וואלה, 22 בדצמבר 2016
↑  אלי אשכנזי‏, הלך לעולמו יוסי ג'ינו, מגיבורי סיירת מטכ"ל ומראשוני המסתערבים, באתר וואלה, 22 בדצמבר 2016
1 2  רוני הדר, יוסי ג'ינו, הנועז בעורף האויב, באתר הארץ, 28 בפברואר 2006
↑  הודעת טוויטר של אהוד ברק, 21 בדצמבר 2016
↑  חן מענית, ‏אחרי שנים של השתלטות לא חוקית: חוף כפר נחום בכנרת יפונה, באתר גלובס, 22 בינואר 2014
↑  ישראל מושקוביץ, הבית ניצל: משפחתו של גיבור סיירת מטכ"ל גייסה כ-1.5 מיליון שקל, באתר ynet, 23 בדצמבר 2017
↑  עופר דרורי, סיפורו של יוסי ג'ינו - סיירת מטכ״ל, שב״כ ומוסד, באתר IsraelDefense, ‏30.08.2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007417476905171  VIAF: 4286154329464226970002   WorldCat (עם VIAF): 4286154329464226970002
מוטי חטיאל

מוטי חטיאל (נולד ב-13 באוקטובר 1970) הוא ראש המועצה המקומית ראש פינה.
ביוגרפיה

נולד וגדל במושב אליפלט. למד בבית הספר היסודי החיד"א באליפלט ובתיכון אמי"ת צפת.
בשנת 1988 התגייס לצה"ל ושירת כקצין בחיל האוויר. לאחר הצבא שימש כזכיין של רשת האופנה דפנה. בשנת 1996 עבר להתגורר בראש פינה.
בשנת 2003 התמודד מטעם סיעת "גיא אוני" על תפקיד ראש המועצה המקומית ראש פינה מול ראש המועצה המכהן אביהוד רסקי ועוזי בלום והפסיד לרסקי לאחר שזכה ב־17.50% מהקולות לעומת 76.64% לרסקי. סיעתו זכתה ל-2 מנדטים במועצה.
בשנים 2003—2009 שימש כחבר מועצה בראש פינה.
בשנים 2009—2018 שימש כמזכיר המועצה של ראש פינה.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו באוקטובר 2018 התמודד לראשות המועצה בשנית וקיבל בסיבוב הראשון 34.38% מהקולות ועלה לסיבוב שני מול אהרון ברנזון בו ניצח עם 55.69% לעומת 44.31% לברנזון.
בבחירות ב-2024, התמודד לראשות המועצה מול רועי כהן וניצח, כאשר קיבל 65.27%, לעומת 34.73% לכהן. רשימת "ראש פינה של כולנו" בראשותו זכתה בארבעה מנדטים.
הוא נשוי ואב לחמישה. מתגורר בראש פינה.
הערות שוליים

↑  הבחירות המוניציפאליות 2003: לא צפויים זעזועים, באתר ynet, 24 באוקטובר 2003
↑  תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות לפי שמות היישובים (ע-ת), באתר הארץ, 28 באוקטובר 2003
↑  "100 יחידות דיור זה אולי שני בניינים בצפת, אבל בראש פינה זה משמעותי מאוד", באתר גלובס, 8 במרץ 2019
↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 8019, עמ' 3824
↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 12164, התשפ"ד, 7 במרץ 2024, עמ' 4483
Jüdische Allgemeine

| --- | --- |

 תדירות:  שבועון 
 עורך ראשי:  Philipp Peyman Engel 
 תאריכי הופעה:  2002–הווה (כ־22 שנים) 
 שפה:  גרמנית 
 מערכת:  ברלין 
 מדינה:  גרמניה 
 ISSN:  1618-9698, 1618-9701
 אתר רשמי
 
Jüdische Allgemeine ("חדשות יהודיות כלליות") הוא כתב העת בעל התפוצה הגבוהה ביותר של יהדות גרמניה. כותרת המשנה שלו היא "שבועון לפוליטיקה, תרבות, דת וחיים יהודיים".
מורשת

ה-Jüdische Allgemeine רואה את עצמו ממשיך המסורת העיתונאית של העיתונים הליברליים הגדולים של המאות ה-19 וה-20 ובפרט ה-Allgemeine Zeitung des Judenthums, שנוסד ב-1837, התמזג בפרסום CV-Zeitung של האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית ב-1922 ובנובמבר 1938 כפו השלטונות הנאציים את סגירתו.
היסטוריה

העיתון נוסד בשנת 1946 כעיתון הקהילה היהודית למחוז נורדריין וסטפאליה. בסיסו היה בדיסלדורף. שמו שונה ל"עיתון הקהילה היהודית לאזור הבריטי" באותה שנה. לאחר שינויי שם נוספים, העיתון נקרא מ-1973 Allgemeine Jüdische Wochenzeitung (שבועון חדשות יהודי כללי) ו-Jüdische Allgemeine מ-2002. המייסד והעורך הראשי הראשון היה העיתונאי קרל מרקס, שמת ב-1966.
צוות העורכים עבר לבון ב-1985 ולברלין ב-1999. ההוצאה והמערכת נמצאים ליד בית לאו בק, מקום מושבה של המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
העיתון קיבל את פרס העיתון האירופי במרץ 2003 על הטיפוגרפיה ובנובמבר 2009 - בקטגוריה "עמוד ראשון של שבועון".
מוציא לאור ועורך

המוציאה לאור היא המועצה המרכזית של היהודים בגרמניה. המועצה מממנת כשליש מהעלויות. מודעות ומנויים, כל אחד, תורמים שליש נוסף. עקב הירידה בהכנסות מפרסום בשנים האחרונות השקיעה המועצה יותר ויותר. משנת 2000 עד 2003 היה מישל פרידמן סגן יו"ר המועצה, ובתקופה זו קיבל על עצמו את תפקיד עורך העיתון.
בשנת 2010, המערכת בגרמניה כללה שבעה עורכים ושני עורכים ראשיים, כתבים בישראל ובארצות הברית וכתבים חופשיים במדינות רבות אחרות.
ב-30 בספטמבר 2011, כריסטיאן במה (Böhme), העורך הראשי מאז 2005, עזב את העיתון בהסכמה הדדית. בהודעה לעיתונות ציינה המועצה דעות שונות על שילוב העיתון היהודי במבני המועצה בתור הסיבה. העובדים חששו שהשינוי המתוכנן בעיתון עלול להפוך אותו ל"דובר מטעם". מחליפו היה דטלף דוד קאושקה (Kauschke).
מכירות

ה-Jüdische Allgemeine נמכר דרך קיוסקים ומנויים. בין השנים 2002 ל-2014 התמודד העיתון עם הירחון Jüdische Zeitung, שמתח ביקורת על המועצה, ועם מתחרהו ברוסית Evreiskaja gazeta. כתוצאה מכך, מ-2002 עד 2006 פחתה תפוצתו. התפוצה לא דווחה מאז אפריל 2021.
אתר אינטרנט

לעיתון יש אתר מאז 2003. לאחר חזרה להוצאה מודפסת באביב 2010, יש באתר טקסטים מעודכנים מדי יום בנוסף למהדורה השבועית המודפסת. ב-Jüdische Allgemeine צופים כ-310,000 משתמשים ייחודיים בחודש והאתר משיג כ-634,000 צפיות בדפים בחודש (ממוצע בדצמבר 2019).
ראו גם

הקהילה היהודית בברלין
ספרות

Ralph Giordano (Hrsg.): Narben, Spuren, Zeugen. 15 Jahre Allgemeine Wochenzeitung der Juden in Deutschland. Verlag der Allgemeinen Wochenzeitung der Juden in Deutschland, Düsseldorf 1961.
הערות שוליים

↑  Hartmut Walravens (Hrsg.) mit Marieluise Schillig: Newspapers in Central and Eastern Europe. Papers presented at an IFLA conference held in Berlin, August 2003. = Zeitungen in Mittel - und Osteuropa (= IFLA Publications. Nr. 110). K. G. Sauer Verlag, München 2005, ISBN 3-598-21841-9 (Beiträge teilweise deutsch, teilweise englisch).
1 2  Jüdische Allgemeine, Mediadaten Website der Jüdischen Allgemeinen, abgerufen am 12. Juni 2017.
1 2  Alexia Weiss: Jüdische Medien im deutschsprachigen Raum: Zeitungen und Magazine, nicht nur für Juden geschrieben.
1 2  Chef der „Jüdischen Allgemeinen“ geht.
↑  Igal Avidan: Neue jüdische Zeitung hofft auf junge Leser.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012449556905171  GND: 4765410-7  VIAF: 185061875   WorldCat (עם VIAF): 185061875
אבל אל-קמח

| --- | --- |
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז הגליל
 נפה:  נפת צפת
 שפה רשמית:  ערבית
 תאריך ייסוד:  לא ידוע. במקום שרידים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה, הוא זוהה עם היישוב "אבל בית מעכה" שמוזכר בתנ"ך, ואזכור ראשון לשם "אבל אל-קמח" נמצא בכתבים מהמאה ה-13.
 שטח:  4,615 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  10 במאי 1948
 יישובים יורשים:  מושב יובל
 דת:  כ-70% מוסלמים ו-30% נוצרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  330 (1945)
 קואורדינטות:  33°15′34″N 35°34′52″E﻿ / ﻿33.259477777778°N 35.581055555556°E﻿ / 33.259477777778; 35.581055555556 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אצבע הגליל מוגדלת) אבל אל-קמח(למפת אצבע הגליל רגילה) אבל אל-קמח(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אבל אל-קמח(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אבל אל-קמח  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
חפירות ארכאולוגיות באזור התל
אָבִּל אַל-קַמְח (בערבית: آبل القمح) היה כפר ערבי בגליל העליון, שתושביו נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות. מזוהה כ"תל אבל בית מעכה" מתקופת הברונזה הקדומה, העיר הכנענית הנזכרת במקרא.
משמעות השם, שמופיע לראשונה בכתבים גאוגרפיים מהמאה ה-13, היא "אחו החיטה". במפקד האוכלוסין בשנת 1596 מנו תושבי הכפר 143 נפשות.
היסטוריה

הכפר היה אחד משבעה כפרים מתואלים בגליל שאי הבהירות לגבי מעמדם ומעמד תושביהם לאחר סיום המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, משום המחלוקת על תיחום שטחי המנדט הבריטי והמנדט הצרפתי בצפונה של ארץ ישראל, הוסרה, עם אשרורו של הסכם ניוקומב-פולה האנגלו-צרפתי ב-1924 על ידי חבר הלאומים בו נקבע שהכפרים בשטח ארץ ישראל המנדטורית.
ב-1931 התגוררו בכפר כ-231 תושבים.
ב-1945 נמנו בכפר 330 תושבים, מהם 230 מוסלמים, חלקם שיעים-מתואלים, וכ-100 נוצרים, והייתה בו כנסייה. בשטח הכפר היו 4,615 דונמים, מתוכם כ-1327 דונם בעלות יהודית ו-3,116 בבעלות מוסלמים.
לפי ההיסטוריון בני מוריס, תושבי הכפר נמלטו ממנו במאי 1948 במהלך מלחמת העצמאות, לאחר כיבוש צפת הערבית על ידי כוחות "ההגנה". הכפר נכבש על ידי כוחות "ההגנה" במסגרת מבצע יפתח, ובתיו הנטושים נהרסו.
בשנת 1952 הוקם מושב יובל, כקילומטר וחצי ממרכז הכפר, על חלק מאדמותיו.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 אתר הכפר היה מכוסה בצמחייה ועשבים, קבוצת עצים נמצאה בפינה הצפון מזרחית של הכפר, אבנים מבתים הרוסים היו מפוזרות באתר, והסביבה שימשה למרעה.
ראו גם

שבעת הכפרים
הערות שוליים

↑  המדובר בכתביו של הגאוגרף המוסלמי יאקות אל-חמאווי, שמת ב-1228.מצוטט אצל le Strange, Guy (1890), Palestine Under the Moslems: A Description of Syria and the Holy Land from A.D. 650 to 1500, Committee of the Palestine Exploration Fund, p. 381 יישוב כנעני בשם אבל בית מעכה היה קיים במקום עוד באלף ה-3 לפנה"ס (תקופת הברונזה הקדומה)
1 2 3  נתונים מסקר הכפרים (1,945) שהוצגו מחדש בספר Hadawi Village statistics 1,945 Classification of Land and Area Ownership in Palestine Beirut 1,970 ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
 שם היישוב מאוית Abil El Qamh
1 2  Khalidi, Walid. All That Remains: The Palestinian Villages Occupied and Depopulated by Israel in 1948. Washington DC: Institute for Palestine Studies, 1992 page 428
צ'ארלס ספנסר, הרוזן השלישי מסנדרלנד

צ'ארלס ספנסר, הרוזן השלישי מסנדרלנד
צ'ארלס ספנסר, הרוזן השלישי מסנדרלנד (אנגלית: Charles Spencer, 3rd Earl of Sunderland‏; 23 באפריל 1675 - 19 באפריל 1722), שהיה ידוע כלורד ספנסר בין 1688 ל-1702, היה מדינאי אנגלי. בין תפקידיו הבולטים היו לורד לוטננט של אירלנד, הלורד שומר החותם, הלורד נשיא המועצה והלורד הראשון של האוצר.
ויליאם וורד, ארל דדלי השני

ויליאם המבל וורד, ארל דדלי השני (באנגלית: William Humble Ward, 2nd Earl of Dudley;‏ 25 במאי 1867 – 29 ביוני 1932) היה מדינאי שמרן בריטי. הוא היה הלורד לוטננט של אירלנד בין השנים 1902–1905 והמושל הכללי הרביעי של אוסטרליה בין השנים 1908–1911.
נעוריו ובחרותו

דדלי נולד בלונדון כבנם של ויליאם וורד, ארל דדלי הראשון ושל ג'ורג'ינה, בתו של סר תומאס מונקריף. הוא התחנך באיטון קולג'. אביו מת ב-1885 והוריש לו שטח אדמת מחצבים של 30,000 אקר (120 קמ"ר) בסטאפורדשייר ובווסטרשייר, מאתיים מכרות פחם וברזל, כמה מפעלי ברזל, הון עצום ותואר אצולה. הוא ביקר באוסטרליה ב-1886–1887 כחלק משיט יאכטות. הוא היה חלק מהחוג החברתי של הנסיך מוויילס (לימים, המלך אדוארד השביעי), שנכח בחתונתו של דדלי עם רייצ'ל גרני ב-1891. בין השנים 1895–1896 הוא היה ראש עיריית דדלי.
שירות צבאי

ב-1885 קיבל דדלי דרגת מייג'ור ברגימנט הפרשים המלכותי של ווסטרשייר. בראשית שנת 1900, עם פרוץ מלחמת הבורים, הוא סופח כעוזר השליש הראשי של רגימנט הפרשים האימפריאלי ונסע לדרום אפריקה בסוף חודש ינואר אותה השנה. הוא לקח חלק בקרבות במדינת אורנג' החופשית בחודשים פברואר–מאי 1900. בחודשים מאי–יוני אותה שנה הוא לקח חלק בקרבות בטרנסוואל. לאחר מכן הוא שב לבריטניה ובין החודשים יולי–נובמבר 1900 הוא לקח חלק בפעולות הדיכוי של המרידות האיריות בבלפסט.
ב-1913 השתכנע לורד דדלי, שקיבל את הפיקוד על רגימנט הפרשים בנובמבר אותה שנה, כי צפויה מלחמה באירופה והקים סגל קבוע לאימון חיילי הרגימנט ברובאות. כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, סופח הרגימנט לבריגדת הפרשים הראשונה של דרום מידלנד בפיקודו של בריגדיר וויגין. הבריגדה נשלחה למצרים ובאפריל 1915 הוצבה ליד אלכסנדריה. הבריגדה לא השתתפה בקרבות עד שהיא הצטוותה להתכונן ללחימה כחיל רגלים באוגוסט. באותה תקופה נשלחו חיילי הבריגדה לקחת חלק במערכת גליפולי. הרגימנט היה כוח סיוע לכוחות אנזא"ק בניסיונם להבקיע את ההגנה הטורקית. התקפה זו נכשלה ובינואר 1916 הכוח פונה משם. לורד דדלי כבר עזב את האזור ב-1915 ונשלח לפקד על כוח באי למנוס. ב-1916 הא סופח למפקדת הדיוויזיה ה-40. עם סיום שירותו הצבאי באותה שנה הוא נשא דרגת לוטננט קולונל.
קריירה פוליטית

בין השנים 1895–1902 היה הלורד דדלי חבר בית הלורדים מטעם המפלגה השמרנית ובמסגרת ממשלתו של הלורד סולסברי הוא שימש כמזכיר הפרלמנטרי למועצת הסחר. מיד לאחר מכן הוא הצטרף למועצה המלכותית ומונה להיות הלורד לוטננט של אירלנד, תפקיד בו הוא הפגין פזרנות, אך גם יכולת מנהלית ופוליטית. הוא הונצח בספרו של ג'יימס ג'ויס, יוליסס.
המושל הכללי של אוסטרליה

כחבר המפלגה השמרנית, לא יכול היה דדלי לצפות למינוי מטעם ממשלת המפלגה הליברלית שעלתה לשלטון ב-1905, אך המלך אדוארד השביעי הפעיל לחץ על ראש הממשלה, סר הנרי קמפבל-באנרמן, להציע לדדלי את תפקיד המושל הכללי של אוסטרליה. קמפבל-באנרמן הסכים, מאחר שלא היה כל מועמד מתאים משורות הליברלים. דדלי הגיע לסידני ב-9 בספטמבר 1908 ועד מהרה רכש תדמית זוהרת ופזרנית שלא התקבלה בברכה על ידי אוסטרלים רבים, במיוחד חברי מפלגת הלייבור האוסטרלית והעיתונות הרדיקלית דוגמת העיתון The Bulletin. זמן קצר לאחר הגעתו, הוא מצא עצמו משביע את ממשלת הלייבור בראשותו של אנדרו פישר.
עד מהרה מצא עצמו דדלי במרכזה של מחלוקת נוספת. חלק מהמדיניות של ממשלת הלייבור הייתה הקמתו של צי אוסטרלי עצמאי. האופוזיציה של המפלגה הליברלית, מאידך, תמכה במסע ההתרמה למימון בניית הספינות לצי החדש. כאשר נשא דדלי נאום תמיכה במסע ההתרמה, הוא מצא עצמו מעורב בפוליטיקה מפלגתית וגרם למתיחות ביחסיו עם פישר. ב-1909 התפטרה ממשלת המיעוט של פישר ודדלי סירב לבקשתו להקדים את הבחירות. הליברלים שבו לשלטון בראשותו של דיקין, ובכך נפתרו התלבטויותיו של דדלי. אך למרות שפישר נזהר שלא למתוח ביקורת בפומבי על דדלי, זכה המושל הכללי במוניטין של מתנגד ללייבור, ובכך זכה לחוסר פופולריות בקרב מחצית ציבור הבוחרים האוסטרלי.
באפריל 1910 נחלה מפלגת הלייבור ניצחון סוחף בבחירות ופישר שב לראשות הממשלה. היחסים בין המושל הכללי לבין ראש שממשלה שבו עד מהרה להיות צוננים. התעקשותו של דדלי להחזיק שני בתי מושל בעלות כספית גבוהה, בסידני ובמלבורן, לקיים מסעות ראוותניים ברחבי הארץ ולהחזיק יאכטה להקפת אוסטרליה, הרתיחו את פישר, שהיה סוציאליסט סקוטי חסכן. באוקטובר 1910, הכיר דדלי בכך שהמשך כהונתו בלתי אפשרי וביקש להשתחרר מתפקידו. ב-31 ביולי 1911 הוא עזב את אוסטרליה מבלי שהתקיים שום טקס פרידה רשמי לכבודו. דיקין כתב עליו: "שאיפתו הייתה גבוהה אך האינטרסים שלו היו קצרי ימים... הוא לא עשה דבר חשוב ממש, שום דבר יסודי, שום דבר עקבי... הוא נותר... בלתי משפיע לחלוטין ודמות בלתי אהודה לחלוטין".
הערות שוליים

↑  The London Gazette: no. 27159. p. 601. 30 January 1900.
↑  The London Gazette: no. 27155. p. 362. 19 January 1900.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: dudley-second-earl-of-6023  GND: 126242514X  Trove: 1515987  VIAF: 315944852   WorldCat (עם VIAF): 315944852
המטבח של ערביי ארץ ישראל

המטבח של ערביי ארץ ישראל (בערבית: مطبخ فلسطيني), מורכב ממאכלים שבמקור נוצרו או נאכלו על ידי כלל האוכלוסייה בארץ ישראל ונאכלים בעיקר על ידי האוכלוסייה דוברת הערבית החיה הן במדינת ישראל (ערביי ישראל) והן באזורי יהודה ושומרון וחבל עזה (בכללם גם האוכלוסיות הדרוזיות והבדואיות), ובפרט על ידי האוכלוסייה שמגדירה עצמה פלסטינית החיה באזורים הללו, ואשר חיה גם בירדן,
המטבח של ערביי ארץ ישראל הוא למעשה דִּיפוּזְיָה של התרבויות שהתיישבו באזור ההיסטורי של ארץ ישראל, במיוחד במהלך ואחרי התקופה האסלאמית שהחלה עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, האומיי תחילה ולאחר מכן העבאסי, שהושפע מהפרסים, ולבסוף ההשפעות החזקות של המטבח הטורקי, כתוצאה מהכיבוש של הטורקים העות'מאניים. המטבח של ערביי ארץ ישראל דומה למטבחים הלבנטיניים האחרים, כולל זה הלבנוני, הסורי, הירדני והישראלי.
סגנונות בישול משתנים מאזור לאזור, וכל סוג של סגנון בישול והחומרים שמשתמשים בהם, בדרך כלל, מבוססים על האקלים ומיקומו של האזור המסוים ועל מסורות. אורז ווריאציות של קובה נפוצות בגליל; ביהודה ושומרון עושים בעיקר ארוחות כבדות יותר, תוך שימוש בלאפה, אורז ובשר. תושבי מישור החוף עושים שימוש תכוף בדגים, פירות ים ועדשים, ותושבי רצועת עזה הם צרכנים כבדים של פלפל חריף. ארוחות בדרך כלל נאכלות בבית, אבל אכילה בחוץ הפכה לתופעה מקובלת במיוחד במהלך מסיבות שבהן מוגשות מנות קלות כמו סלטים, מטבלי לחם ושיפודים.
האזור הוא גם ביתם של קינוחים רבים, החל מאלה שנעשים ביומיום, על בסיס קבוע, וכלה באלה השמורים בדרך כלל לחגים. רוב הממתקים הפלסטיניים הם כיסוני בצק ממולאים בגבינות ממותקות, תמרים או אגוזים שונים, כגון שקדים, אגוזי מלך או פיסטוקים. משקאות יכולים להיות תלויים גם כן בחגים כגון במהלך חודש הרמדאן, שבו מיצי חרוב, תמרהינדי ומשמש נצרכים בשעת השקיעה. קפה שותים לאורך כל היום ומשקאות חריפים לא מאוד נפוצים בקרב האוכלוסייה המקומית (בשל האיסור בדת), עם זאת, כמה משקאות אלכוהוליים כמו ערק או בירה נצרכים על ידי ערבים נוצרים או מוסלמים פחות שמרניים.
רקע

לאזור של הלבנט הדרומי יש עבר מגוון וככזה, למטבח שלו יש השפעות מתרבויות שונות. לאחר שהאזור נכבש על ידי המוסלמים, הוא הפך לחלק מבלאד א-שאם בשם "נפת פלסטין" ו"נפת אל אורדון" (מחוז פלשתינה ומחוז ירדן; הראשון כלל את אזור ירושלים והשני את אזור הגליל). בהמשך, בימי האימפריה העות'מאנית, אזור הלבנט הדרומי היה כפוף ליחידה מנהלית שמרכזה בדמשק. לכן, היבטים רבים של המטבח של ערביי ארץ ישראל דומים למטבח של אזור סוריה, במיוחד בגליל. מאכלים סוריים-פלסטיניים מודרניים הושפעו בדרך כלל על ידי השלטון של שלוש קבוצות אסלאמיות גדולות: הערבים, הערבים בעלי השפעה פרסית (עיראקים) והטורקים.
לערבים שכבשו את סוריה וארץ ישראל בתחילה היו מסורות קולינריות פשוטות המבוססות בעיקר על השימוש באורז, בשר טלה, יוגורט ותמרים. מטבח זה לא התפתח במשך מאות שנים עד לעלייתה של הח'ליפות העבאסית, שקבעה את מקום בירתה בבגדאד ושילבה בין אלמנטים של המטבח הפרסי למטבח הערבי הקיים הגאוגרף הערבי אל מוקדסי אמר על המאכלים של נפת פלסטין:
מפלשתינה ייצאו הזיתים, התאנים המיובשות, הצימוקים, פירות החרוב ... מירושלים תצאנה הגבינות והצימוקים החגיגיים מהמינים הידועים כ"עינוני" ו"דורי", תפוחים מעולים ... גם צנוברים מהסוג הנקרא "קוראיש-בייט", ושווה להם לא נמצאו במקום אחר ...מסגהר וביסאן (בית שאן) באים התמרים, הדבשה שנקראת "דיבס" ואורז. G. (Guy) Le Strange, Palestine under the Moslems; a description of Syria and the Holy Land from A.D. 650 to 1500. Translated from the works of the mediaeval Arab geographers, London A.P. Watt, 1890
המטבח של האימפריה העות'מאנית היה באופן חלקי מורכב ממה שהפך, עד אז מטבח "עשיר" של בני עדות שונות. לאחר מלחמת קרים, ב-1855, קהילות רבות אחרות, כולל בוסנים, יוונים, צרפתים ואיטלקים החלו להתיישב באזור ובמיוחד במרכזים עירוניים כמו ירושלים, יפו ובית לחם. מאכלים של הקהילות האלה תרמו לאופי המטבח של ערביי ארץ ישראל, בעיקר הקהילות ממדינות הבלקן. עד שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, המרכיבים העיקריים למטבח הפלסטיני הכפרי היו שמן זית, אורגנו ולחם שנאפה בתנור פשוט שנקרא טאבון. הסופר ג'י. רובינסון ליס, כתב ב-1905 בציינו כי "התנור לא ממוקם בתוך הבית, יש לו מבנה משלו, [שהוא] הרכוש המשותף של כמה משפחות שתפקידן הוא לשמור עליו תמיד חם".
גאוגרפיה

ישנם שלושה אזורים קולינריים של המטבח של ערביי ארץ ישראל - הגליל, רצועת עזה ויהודה ושומרון (שלהם עצמם יש אזורי משנה קולינריים הנעים מצפון לדרום).בגליל, בורגול ובשר (בקר או כבש) הם המרכיבים העיקריים שלעיתים קרובות משולבים כדי ליצור כמה וריאציות של מנות, החל מארוחה משפחתית גדולה עד מנת תוספת קטנה. עם זאת, ביהודה ושומרון וברצועת עזה, לאוכלוסייה שם סגנון בישול משלהם. ביהודה ושומרון, הארוחות כבדות במיוחד ומנוגדות מאוד למזון המוגש בלבנט הצפוני. מנות עיקריות כוללות אורז, לחמים שטוחים ובשרים צלויים. המזון הבסיסי של התושבים ברצועת עזה הוא דגים בשל מיקומה על חוף הים התיכון. ההשפעות הקולינריות שלהם הם השפעה חזקה של הבישול המצרי המסורתי ופלפלת צ'ילי, זרעי שמיר ושום, התבלינים הנפוצים ביותר. אף על פי שהמטבח הוא מגוון, בדרך כלל הפלשתינאים אינם מוגבלים למזון של האזור הספציפי שלהם ויש דִּיפוּזְיָה קולינרית מתמדת ביניהם. עם זאת, בגלל בידודה של עזה משטחים פלסטיניים ואזורים לבנטיניים אחרים, סגנונות הבישול שלהם פחות מוכרים באזור.
גאוגרפיה > הגליל

המטבח הגלילי דומה מאוד למטבח הלבנוני, בשל התקשורת הענפה בין שני האזורים לפני הקמת מדינת ישראל. הגליל מתמחה במספר ארוחות המבוססות על שילוב של בורגול, תבלינים ובשר, המכונים קובה על ידי הערבים. "קובה בסינייה" הוא כאשר לוקחים בשר כבש או בשר בקר טחון ומערבבים עם פלפל, פלפל אנגלי ותבלינים אחרים עטופים בקרום בורגול, ומשם לאפייה. "קובה בסינייה" יכול לשמש כמנה העיקרית בארוחת צהריים פלסטינית. "קובה נייה" היא וריאציה של קובה, אשר מוגשת כבשר נא מעורבב עם בורגול ומגוון רחב של תבלינים. זה נאכל בעיקר כמנת תוספת צדדית עם פיתה או לחם "מרקוק" שמשמש "לנגב" את הבשר. כיוון שהצלחת מוגשת כאוכל נא, כל מה שלא נאכל באותה העת מבושל למחרת בגרסה האפויה או ככדורי קובה מטוגנים.
בגליל, ארוחה לאירועים מיוחדים מורכבת מכבש קלוי, או כל סוג אחר של בשר, שאותו משלימה תערובת של אורז עם בשר טלה קצוץ ומתובל במבחר תבלינים, בדרך כלל מקושטים בפטרוזיליה קצוצה ואגוזים קלויים. "שישקבב" (שישליק) או "להם מאשווי" ו"שיש טאוק" (שיפודי פרגיות) הם בשר גריל על שיפודים ונאכלים בדרך כלל לאחר מערך של מנות ראשונות המכונה "מֶזֶה".
ה"מֶזֶה" מורכב ממגוון רחב של מנות ראשונות, שבדרך כלל כוללות חומוס (לפעמים בציפוי בשר), באבא גנוש, טאבולה, לבנה, זיתים וירקות כבושים. גבינה עכואית היא גבינה חצי קשה, הנפוצה בכל רחבי המזרח התיכון ובקרב הפזורה הערבית, ומקורה באזור העיר עכו. עכו מבוטאת בערבית כ"עכא" ומכאן נובע שמה של הגבינה.
גאוגרפיה > יהודה ושומרון

מוסחן (ערבית: مسخّن, קרי "מוסחאן", או מחמר, محمر) היא מנה נפוצה מאוד שמקורה באזור ג'נין וטולכרם שבחלק הצפוני של אזור יהודה ושומרון. היא מורכבת מעוף צלוי על לאפה שבחלקו העליון חתיכות של בצל מתוק מטוגן, המתובל בשכבה עבה סומאק, פלפל אנגלי וצנוברים. יש המחשיבים את המסחן למאכל הלאומי של הפלסטינים. מקלובה (مقلوبة, "הפוכה") הוא תבשיל אורז הפוך עם חצילים אפוי מעורבב עם כרובית מבושלת, גזר ועוף או טלה. הארוחה נפוצה בכל הלבנט אבל בקרב הפלסטינים במיוחד. המנה קיימת עוד מהמאה ה-13.
מנסף (ערבית: منسف) הוא תבשיל כבש הנפוץ בדרום יהודה ושומרון, במדבר יהודה ובנגב. הוא נחשב למאכל הלאומי של ירדן. שורשיו מהאוכלוסייה הבדואית הסעודית העתיקה.[דרוש מקור] המנה מבושלת בעיקר באירועים כגון, בחגים, בחתונות או בכינוסים גדולים. מנסף מבושל כרגל טלה או חתיכות גדולות של בשר טלה על גבי לאפה, בדרך כלל מכוסה באורז צהוב. הרוטב הוא סוג של יוגורט המיוצר מחלב עזים בבד גבינה, הקרוי ג'מיד. בתוספת האורז, מתקבלים הטעם והניחוח הייחודי של המנסף. המנה גם מעוטרת בצנוברים מבושלים ושקדים.הצורה הקלאסית של אכילת מנסף היא שימוש ביד ימין ככלי אכילה. לשם נימוס, הסועדים חותכים חתיכות מהבשר ומעבירים לאדם הבא לידיים.
בנוסף לארוחות, לאזור יהודה ושומרון ישנם אזורי משנה רבים ולכל אזור יש ריבות מבוססות פירות משלו. באזור חברון, הגידולים העיקריים הם ענבים. משפחות המתגוררות באזור בוצרות את הענבים באביב ובקיץ כדי לייצר מגוון רחב של מוצרים, החל מצימוקים, ריבות ודבשה הידועה בשם "דיבס". אזור בית לחם, בית ג'אלה בפרט והכפר ג'יפנא צפונית לרמאללה, ידועים באזור בשל המשמשים וריבת המשמש כשם שאזור טול כרם ידוע בשל הזיתים שלו ושמן הזית.