stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השושלת ההותכית
היסטוריה > הקמה

מקורם של ההותכים הוא באזור קנדהאר רבתי (כיום במחוזות קנדהאר והלמנד באפגניסטן) והם היו לענץ של שבט ג'ילי הפשטוני. רוב תושבי האזור של אפגניסטן המודרנית היו מאמיני אסלאם סוני אך מאז עליית האימפריה הספווית שמקורה בממלכת פרס במסעות הכיבושים של שאה אסמאעיל הראשון (תחילת המאה ה-16) החל האסלאם השיעי להשיג יותר השפעה על האזור. הדבר גרם למאבקים דתיים ממושכים בין התושבים הפשטונים לבין העמים הפרסים השיעים שישבו בחבל האפגני, כגון ההזארים. עם היחלשותם של הספווים לאורך השנים החלו הפלגים בתוך חבל אפגניסטן להשיג יותר ויותר אוטונומיה מעשית.
בשנת 1707 פרצו מרידות על רקע דתי ברחבי האימפריה הספווית והממשל של שאה חוסיין לא היה מסוגל להשליט את סמכותו לעומת מרידות אלו. המנהיג השבטי של ההותכים, מירוויס הותכ, השתמש במרידות ובחוסר הכוח הריכוזי כדי להתחיל במרד ולכבוש את קנדהאר רבתי למען מדינה פשטונית, הותכית, סונית וריבונית. מירוויס הפך בכך לשליט הראשון של האימפריה ההותכית ולאורך שלטונו שנמשך עד שנת 1715 הוא נתקל במאבקים מפנים ומחוץ שכן נאבק בכוחות הפרסים שפעלו להסדיר מחדש את השלטון הספווי במקום ומולם נאבק גם נגד מיעוטים שבטיים ודתיים בשביל להסדיר את שלטון ההותכים.
היסטוריה > כיבושים

במותם של מירוויס הותכ ואחיו, ירש את הכתר ההותכי בנו של מירוויס, מחמוד הותכ, שהיה מצביא מחונן ופעל לכבוש ולהשליט את שליטת ההותכים מעבר לקנדהאר רבתי במטרה ליצור אימפריה פשטונית סונית. מחמוד הותכ השתמש בקריסתה הפנימית של האימפריה הספווית כדי לספח שטחים. הוא יצא בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-18 לפלישה דרך ח'וראסאן ומשם לכיבוש לב ממלכת פרס. חוסיין שאה נסוג אל הבירה לאחר נפילת צבאו בפני פלישת ההותכים, מה שאפשר למחמוד להטיל מצור על הבירה הפרסית אספהאן. אחד מבניו של חוסיין צלח בבריחה והוכתר בשטחים שנותרו בשליטת הספווים בתור שאה תהמאספ השני, ומשם המשיך להיאבק בהותכים.
עם נפילת אספהאן לידי המצור הפך מחמוד לשאה של ממלכת פרס. בנקודה זאת האימפריה ההותכית התפרשה על גבי חציו המערבי של חבל פשטוניסתאן, מערב הינדו-כוש, ח'וראסאן, בלוצ'יסטן, דרום-מזרח פרס, מרכז פרס ודרום מרכז אסיה. מחמוד נרצח בשנת 1725 עקב מאבקים פנימיים בחצר המלוכה ויורשו, אשראף הותכ, החל בשלטון רודני על התושבים הפרסים הכבושים, דבר שהחליש את שלטון ההותכים ביחד עם מאבק ירושה ממושך והביא להתנגדות חריפה להמשך שלטונם מצד האוכלוסייה המקומית.
היסטוריה > הנפילה

המאבקים הפנימיים וההיחלשות הצבאית שהביאו איתם אפשרו כיבוש מחודש של פרס בידי נאדיר שאה, מצביא בשירות האימפריה הספווית. נאדיר שאה נע דרך הרי האלבורז ודרום מזרח דרך ח'וראסאן כדי לעקוף את ריכוז הכוחות ההותכים שהיו מוצבים מערבית לאספהאן. בהמשך העיר שוחררה בידי הכוחות הפרסים וההותכים נסוגו חזרה לקנדהאר. המאבקים הפנימיים בתוך האימפריה הביאו בסופו של דבר לעלייתו של חוסיין הותכ, אשר ניסה להשיב את האימפריה לסדרה אך ללא הצלחה. מסעותיו של נאדיר שאה הביאו בסופו של דבר לפלישה אל תוך קנדהאר רבתי. בשנת 1738 הגיעו הכוחות הפרסים לשערי קנדהאר והביסו את הכוחות ההותכים.
בהמשך כבשו הפרסים תחת נאדיר שאה, כעת השליט של פרס תחת שושלתו שלו (השושלת האפשארית של נאדיר שאה הדיחה את השושלת הספווית), את כל אפגניסטן. הפאדישאה של האימפריה המוגולית, מוחמד שאה, העניק מחסה לאנשי חצר המלוכה ההותכי מפני הכיבוש האפשארי, דבר אשר שימש להצית פלישה פרסית אל תוך תת-היבשת ההודית מאוחר יותר. ההותכים נחשבים לשושלת הראשונה ששלטה באומה אפגנית מאוחדת, שכן לפני עלייתם לא הייתה ישות אפגנית מאוחדת והאזור של אפגניסטן המודרנית נחלק בין מדינות ומעצמות שונות לאורך השנים.
ראו גם

מחמוד הותכ
האימפריה הספווית
היסטוריה של אפגניסטן
סולטנות דלהי
זרם ישר

סוגים של זרם ישר
זרם ישר (או בראשי תיבות "ז"י"; באנגלית "Direct Current" ובראשי תיבות, "DC") הוא זרם חשמלי, המתאר זרימת מטענים חשמליים דרך תווך מוליך במגמה קבועה, כלומר שאיננה הופכת את כיוונה. זאת בשונה מזרם חילופין (באנגלית Alternating Current ובראשי-תיבות AC) בו מגמת זרימת המטענים מתהפכת חליפות.
זרם ישר הוא תוצאה של "מתח ישר" (מתח בקוטביות קבועה) הפועל בין קצותיו של תווך מוליך.
המונח "זרם ישר" מתייחס לכל צורה של זרימת מטענים בכיוון אחד בין אם עוצמת הזרימה קבועה, ובין אם היא משתנה או פועמת, כמודגם באיור. זרימה פועמת היא בדרך כלל תוצאה של מתח פועם המתקבל מיישור מתח חילופין שמקורו בדינמו גנרטור.
ברוב השימושים בהם נצרכת אנרגיה חשמלית לא ניתן להסתפק בפעימות, ודרוש מתח יציב שעוצמתו קבועה. לפיכך, אם מקור המתח מניב מתח פועם יש צורך לייצבו.
ייצוב של מתח ישר מתבצע באמצעות מעגלים אלקטרוניים אשר בדרך כלל כוללים קבל לצורך אגירת מטען חשמלי בעת פעימה של מתח המקור והחזרתו בעת דעיכתה, ורכיבי משוב ובקרה השומרים על רמתו הרצויה של המתח.
את רוב יישומי הזרם החשמלי ניתן לממש באמצעות מתח וזרם ישרים. מתח ישר הכרחי ליצירת תנאי עבודה מתאימים עבור רוב סוגי המעגלים האלקטרוניים. גם ביישומים המחייבים שימוש במקור מתח נייד וקומפקטי ישנה עדיפות לשימוש במתח ישר, אותו ניתן לספק באמצעות מצבר, סוללה, או תאים סולריים.
עם זאת, בחלק מהיישומים יש יתרון, ולעיתים הכרח, להשתמש בזרם חילופין דווקא. לדוגמה, בשונה מזרם ישר זרם חילופין ניתן להשנאה. שימוש בהשנאה מקטין באופן מהותי את הפסדי האנרגיה בקווי מתח דרכם מועברת אנרגיה חשמלית למרחקים. כמו כן מנועים מסוגים שונים פועלים דווקא בזרם חילופין.
באמצעות התקנים מתאימים (כגון גשר דיודות) ניתן להפוך זרם חילופין לזרם ישר, וכן להפך - להפוך זרם ישר לזרם חילופין.
אספקת חשמל בזרם ישר

תומאס אלווה אדיסון קידם ופיתח את אספקת החשמל באמצעות זרם ישר בארצות הברית. 
במהלך השנים הראשונות של אספקת החשמל המסחרית, זרם ישר היה התקן של החשמל התעשייתי בארצות הברית, עד שניקולה טסלה פיתח וקידם אמצעים לייצור והולכה של זרם חליפין והוציא עליו פטנט בחודש מאי של שנת 1888 וזרם החליפין נהפך לזרם העיקרי בשימוש בתעשייה, בבתים ועוד.
עם השנים והקידמה הטכנולוגית, הזרם הישר נהפך לזרם המשמש בעיקר מעגלים פנימיים של מוצרי אלקטרוניקה כגון: קומקום חשמלי, מקרר, טלוויזיה, מחשב, פלאפון נייד ועוד מגוון מכשירים אלקטרונים.
ראו גם

מלחמת הזרמים
זרם חילופין
זיכרון הגן באטן

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  וינסנט ואן גוך
 תאריך יצירה:  1888
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  92 ס״מ 
 גובה:  73 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  ГЭ-9116 (ארמיטאז') 
 מיקום:  ארמיטאז' סנט פטרסבורג שברוסיה
 
זיכרון הגן באטן (בהולנדית: Herinnering aan de tuin van Etten) היא יצירה באמצעות צבע שמן משנת 1888 של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך. הציור נוצר לקישוט חדרו של ואן גוך בארל. כיום, היצירה מוצגת במוזיאון ארמיטאז' שבסנט פטרסבורג.
אודות היצירה

הציור מתייחס לגן אטן הנמצא בצפון בראבנט היכן שאביו של ואן גוך, תיאודורס, שירת ככומר בבית כמורה. וינסנט בילה שם בין חג פסחא לחג המולד ב-1881. התקופה של ואן גוך באטן היא ראשיתה של הקריירה שלו כצייר. ואן גוך הצליח מאוד בציורי הרקע שלו, אך התקשה בציורי דמויות, לכן הוא נעזר בצ'ארלס ברגיו. הצייר פגש את אנטון מאופה בהאג, והלה עודד אותו להמשיך ביצירותיו. באותה תקופה ואן גוך לא התפתח כצייר, ובעקבות המפגש עם מאופה, הוא החליט להמשיך לצייר בחזרתו לאטן.
באותו קיץ, וינסנט התאהב באלמנה קי פוס-סטריקר שדחתה אותו כאשר הוא הציע לה נישואים. התקרית גרמה לו לריב עם אביו, לעזוב את בית הוריו ולקבוע את מגוריו בהאג. לאחר מכן, ואן גוך צייר בדרנתה, בנונאן ובאנטוורפן. ב-1886 הוא עבר לגור עם אחיו תיאו בפריז, וב-1888 הוא עבר לארל ששם הוא פגש את הצייר פול גוגן.
היצירה מושפעת בבירור מיצירתו של גוגן "Arlésiennes" שנוצרה באותה תקופה. בציורו של גוגן, אחת הנשים המתוארות היא מאדאם ז'ינו, בעלת קפה תחנת הרכבת היכן שואן גוך וגוגן גרו בתקופה מסוימת. הדעות חלוקות מיהן הדמויות בציורו של ואן גוך. חלק סוברים כי הנשים בציור הן אימו ואחותו של ואן גוך, אולם יש מי שסבור כי האישה הצעירה היא קי פוס. במכתב לאחותו, ואן גוך היה עמום בנוגע לזהות הנשים בציור.
בזיכרון הגן באטן ניכר שינוי מיצירותיו הקודמות של ואן גוך. יש הטוענים כי ואן גוך הושפע מסגנון הסימבוליזם, המשלב בין סגנונות שונים כמו נאו-אימפרסיוניזם וג'פוניזם, שנוצר על ידי גוגן ואמיל ברנאר. לאחר מותו של ואן גוך, גוגן טען שהוא לימד אותו על הסגנון החדש ועזר לו להתגבר על עצבותו בשל חוסר הצלחתו. לטענתו של גוגן, עזרתו סייעה לואן גוך להשלים את ציוריי החמניות המפורסמים שלו. אולם, האלסקר סבר כי טענותיו של גוגן לא מדויקות וכי ואן גוך כבר היה בשיאו כשהוא פגש לראשונה את גוגן. ואן גוך אכן הושפע מסגנונו של גוגן, וזה ניכר בזיכרון הגן באטן, אולם הוא חזר לאחר תקופה מסוימת לצייר בסגנון הריאליזם. באשר לציוריי החמניות - אלו הושלמו כחודשיים לפני פגישתו עם גוגן.
היצירה הוחזקה אצל אמיל שאופנקאר מ-1908 ואצל סרגיי שצ'וקין מ-1913. היצירה נרכשה על ידי מוזיאון האמנות המודרנית שבמוסקבה ב-1918. ב-1948, מוזיאון ארמיטאז' רכש את הציור. זיכרון הגן באטן הופיע בתצוגות בפריז ובמוסקבה.
פול גוגן, Arlésiennes, מכון האמנות של שיקגו - היצירה ממנה הושפע ואן גוך
הסקיצה של זיכרון הגן באטן, מוזיאון ואן גוך (W9)
דיוקנה של אימו של ואן גוך, מוזיאון נורטון סימון, 1888
דיוקנה של אחותו של ואן גוך, וויליאמינה, מוזיאון קרולר-מילר, 1881
הערות שוליים

↑  Hulsker pp. 13-29
↑  Naifeh and White Smith pp. 230-52
↑  Hulsker p. 22
↑  Tralbaut 1969 pp. 78-80
↑  Tralbaut 1969 pp. 77-9, 84-6
↑  Gayford 2008
↑  De La Faille p. 221
↑  Tralbaut (1962) pp. 16-28, 80-2
1 2  Hulsker pp. 374-6
↑  Hulsker pp. 376
| וינסנט ואן גוך |
| --- | --- | --- |
| יצירותיו | אגוסטינה סגטורי יושבת בקפה דו טמבורין • אוכלי תפוחי האדמה • אירוסים • בית החולים בארל • בית העירייה באובר • ברושים • גולגולת עם סיגריה בוערת • גן בית הכומר בנונן • גשר לנגלואה בארל • דיוקנו של ד"ר גאשה • דיוקנו של פר טנגי • דיוקן אמו של האמן • דיוקן עצמי ללא זקן • דיוקן עצמי עם אוזן חבושה • דיוקן עצמי של ואן גוך • דיוקנאות של וינסנט ואן גוך • דיוקנה של מאדאם ז'ינו • דרך ברושים וכוכב • דרך ליד ארל • הבית הלבן לעת לילה • הבית הצהוב • הזואווי • הרועה (על פי מילה) • זיכרון הגן באטן • חדר שינה בארל • החמניות • הכיסא של ואן גוך • הכנסייה באובר • הכרם האדום • לה מוסמה • ליל כוכבים • ליל כוכבים מעל הרון • מרפסת בית הקפה בלילה • משפחת רולין • נוף מושלג • נוף עם כרכרה ורכבת • נופי פריז מחדרו של וינסנט ברו לפיק • סמטת אליסקאמפס • סרטן על גבו • עגלה ופר שחור • על סף הנצח • עצי זית •  פרחי פרג • פריחות שקד • קפה הלילה • שדה חיטה עם ברושים • שדה חיטה עם עורבים • שדה חיטה עם עפרוני • שורשי עץ • שני סרטנים |  |
| סרטים | תאווה לחיים (1956) • חלומות (1990) • וינסנט ותיאו (1990) • לאהוב את וינסנט  (2017) • ואן גוך: בשערי הנצח (2018) |  |
| ראו גם | תאו ואן גוך • מוזיאון ואן גוך • מוזיאון ד'אורסה |  |
חופמי שדות

| חופמי שדות |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פדיונומיים
סוג:: Pedionomus
מין:: חופמי שדות
שם מדעי
 Pedionomus torquatus ‏גולד, 1841

חופמי שדות (שם מדעי: Pedionomus torquatus) הוא עוף יחידי בסוגו ובמשפחתו - פדיונומיים (Pedionomidae) שבסדרת החופמאים. מין זה אנדמי לאוסטרליה ובעיקר למדינת ניו סאות' ויילס.
זהו עוף קרקע באורך של עד 20 ס"מ ובעל נוצות מנומרות חומות אצל הזכרים והנקבות, הגדולות מהם, בעלות צווארון שחור ולבן מנומר. המקור והרגליים צהובות והנוצות מותאמות להסוואה. החופמי מעופף גרוע אבל יודע לרוץ מהר על הקרקע. הוא מטיל את ביציו על הקרקע.
חופמי השדות חי בערבות פתוחות ברחבי דרום-אוסטרליה. מספרו פחת במהירות עקב צמצום הערבות האוסטרליות בשביל פיתוח וכיום הוא מצוי בסכנת הכחדה.
הערות שוליים

↑  חופמי שדות באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531432405171  LCCN: sh85099206
זרם סילון

איור של זרם הסילון הצפוני
במטאורולוגיה, זרם סילון הוא זרם אוויר חזק וצר יחסית בשכבות הגבוהות של הטרופוספירה, בגובה 11 קילומטר לערך מגובה פני הים. זרם הסילון נוצר מניגודי טמפרטורה. הזרם מקיף את כדור הארץ כולו והוא מצוי בעיקר בשכבת הטרופופאוזה של האטמוספירה. רוח תחשב כזרם סילון רק אם מהירותה תעלה על 75 קשר (כ-139 קמ"ש).
בכל המיספירה, כלומר חצי כדור, שני זרמי סילון. הסילון הסובטרופי והסילון הפולארי, כאשר שני אלה נמצאים בגבול בין אזורי האקלים בעולם וזורמים באופן כללי ממערב למזרח. הסילון הסובטרופי נוצר בשל ההבדלים בטמפרטורה שבין האזור הסובטרופי לבין הטמפרטורה באזור הממוזג, בעוד שהסילון הפולארי נוצר בשל ההבדלים בטמפרטורה שבין האזור הממוזג לבין אזור הקוטב. זרמי הסילון מדרימים ומצפינים בהתאם לתנועת גושי האוויר הגורמים להם. בקיץ בהמיספירה הצפונית, זרמי הסילון חלשים משום שניגודי הטמפרטורה בין האזור הפולארי לבין האזור הממוזג ובין האזור הממוזג לבין האזור הסובטרופקי אינם גדולים כל-כך, וצפוניים מפאת התפשטות האוויר החם צפונה. רוחב הזרם נע בין 100 ל-500 ק"מ והוא נמצא לרוב ברוחב של 200 ק"מ.
מדען יפני בשם ואסאבורו אואישי גילה את זרמי הסילון כבר ב-1920. את ממצאיו הוא פרסם באספרנטו ולכן הם לא זכו לתפוצה נרחבת.
זרמי הסילון התגלו במלחמת העולם השנייה על ידי טייסים שטסו מארצות הברית לאירופה, בעיקר לאנגליה. אלה שמו לב כאשר טסו לאנגליה שמהירות המטוס גדולה מהמהירות הפוטנציאלית לכאורה שיכול המטוס לטוס בה. במהלך המלחמה ניצלו היפנים את זרם הסילון לתקוף את ארצות הברית בעזרת כדורים פורחים הנושאים חומרי נפץ. נשלחו 9,000 בלונים מסוג זה, אך מלבד ניסיון כושל של זריעת טרור פסיכולוגי, גבה המבצע רק שש נפשות בצורה ישירה.
כיום נעשה מחקר בתחום זה כדי להפיק אנרגיה מתחדשת באמצעות טורבינות שיועלו לגובה של זרם הסילון באמצעות עפיפוני ענק או צפלינים ויהיו מחוברים בכבל חשמלי לאדמה.
ראו גם

מטאורולוגיה - מונחים
מערבולת פולארית
הערות שוליים

↑  מלקולם גלדוול, תרגום: גיא הרלינג, כנופיית המפציצים, חבל מודיעין: דביר, 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533629905171  BnF: cb12494900f (data)  GND: 4183524-4  LCCN: sh85070172  NDL: 00574991
חופש, חופש

| --- | --- |

 סוגה:  טלנובלה, סדרת להט"ב 
 בימוי:  Vinícius Coimbra 
 שחקנים:  Andréia Horta 
 ארץ מקור:  ברזיל 
 שפות:  פורטוגזית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  67 
 הפקה
 חברת הפקה:  Estúdios Globo 
 אורך פרק:  50 דקות
 שידור
 רשת שידור:  TV Globo 
 תקופת שידור מקורית:  11 באפריל 2016 – 4 באוגוסט 2016
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
חופש, חופש (בפורטוגזית: Liberdade, Liberdade) היא טלנובלה ברזילאית. הסדרה הוקרנה בשנת 2016 וכללה 67 פרקים.
בסדרה הצטלמו אנדריה הורטה, מטאוס סולנו, נטליה דיל, ברונו פררי ושחקנים נוספים. הסדרה זכתה ל-2 פרסים של הטלוויזיה הברזילאית והייתה מועמדת במספר פרסים נוספים.
עלילת הסרט

חואקינה נולדה למהפכן ברזילאי במהלך המאה ה-19. בהיותה ילדה היא ראתה את ההוצאה להורג של אביה. חברים של אביה לקחו אותה לפורטוגל והיא גדלה תחת השם רוזה. לאחר מספר שנים היא חזרה לברזיל. הנערה הצעירה ראתה את הסבל של עבדים והחליטה להמשיך במאבק נגד עבדות של אביה. היא פגשה את סטודנט לרפואה וביחד הם מחליטים להיאבק נגד עבדות.
קצין שהוציא להורג את אביה, פגש את רוזה ומעוניין להתחתן איתה בלי ידיעה מי זה אביה. כתוצאה מכך חייה הופכים לגהנום, אך בעזרת חברים היא מצליחה להתמודד עם המצב ולהמשיך במאבק.
וולפמורגנתאלר

וולף-מורגנתאלר (בלועזית: Wulffmorgenthaler) היא רצועת ובקומיקס יומית, שנכתבת ומאוירת על ידי מיקָאֵל ווּלף ואנדֶרס מורגנתאלר הדנים. שמה של הרצועה הוא הֶלחֵם של שמות המשפחה של יוצריה.
רצועת הוולף-מורגנתאלר פורסמה לראשונה במגזין העיצוב המקוון k10k.net, לאחר זמן קצר החלה להתפרסם באתר עצמאי, בזכות הפופולריות הרבה והביקורות האוהדות. עד כה פורסמו אלפי רצועות יומיות.
ביוני 2012, שונה שם הקומיקס ל-Wumo.
יוצרי הסדרה

מיקאל וולף (Mikael Wulff), נולד ב-1972, הוא קומיקאי וכותב דני. בנוסף לכתיבה הוא משתתף במופעי סטנד-אפ בסקנדינביה וכותב לתוכניות טלוויזיה.
אנדרס מורגנתאלר (Anders Morgenthaler), נולד ב-1972, הוא מאייר, גרפיקאי ובמאי של סרטי אנימציה.
סגנון והומור

לרצועה סגנון הומור ייחודי המתבטא בשבירת טבואים חוזרת ונשנית. בין הנושאים החוזרים בקומיקס הם האפיפיור, היטלר, מין ביזארי, התאבדות, ורצח.
וילה כפרית רומית

| --- | --- |

שחזור של וילה רומית הסלבורג באודנוולד, הסן, גרמניה. דגם של בית האחוזה, שנוצר על ידי ריינהולד פישר.
 מידע כללי
 מבנים עיקריים:  וילה הסלבורג בגרמניה
הדמיה של וילה כפרית רומית
שרידים בווילה הסלבורג בגרמניה
וילה כפרית רומית (בלטינית: villa rustica) הידועה גם בשם וילה פרסטילית, היא בנייה בסגנון אדריכלות רומית, הכוללת בית מגורים עם פרסטיל (peristylium) – גן פנימי מוקף עמודים וחדרים. וילות בסגנון רומי הוקמו לרוב ברחבי האימפריה הרומית בתקופת רומא העתיקה, והן מהוות עדות מובהקת לתהליך הלניזציה; לפיכך, נוכחותן או העדרן עשויה לשמש אבן בוחן חשובה למצב החברה הכפרית.
הווילה היא אחד מנציגיה המובהקים של התרבות הרומית בארץ ישראל. וילות אלו מצביעות על הפגניזציה שעברה יהודה לעומת הגליל בעקבות מרד בר כוכבא ומעידה על ההתפשטות הרומית-הלניסטית ביהודה.
מאפייני הוילה הכפרית הרומית

הווילה הכפרית רומית כוללת כמה מאפיינים:
בית מרחץ בתוך מכלול המגורים.
רצפת פסיפס צבעונית.
שימוש בחלקי שיש.
מבנה גדול – מאפיין זה בעייתי ביותר שכן גודל המבנה תלוי גם בגודל המשפחה.
מטבח מרכזי – יש לצפות שיימצאו תנורי בישול בחדרי המגורים.
וילות רומיות בארץ ישראל

דוגמאות לווילות פרסטיליות מהתקופה הרומית נמצאות בכמה מקומות ביהודה:
הפינה הדרומית של הר הבית – הווילה הרומאית הנמצאת דרומית להר הבית כוללת חצר מוקפת חדרים ובנייתה מתוארכת למאה ה-4. הווילה הייתה בשימוש עד המאה ה-8. לדעת קתלין קניון שחפרה שם לראשונה, המבנה הביזנטי בנוי על מילוי מתקופת איליה קפיטולינה.
חניון גבעתי (עיר דוד) – בחפירות חניון גבעתי נחשף מבנה גדול מהתקופה הרומית, מהמאה ה-3 לספירה, ככל הנראה בית אחוזה של אדם פרטי אמיד. החופר אומד את שטחו על פני שטח של 1,000 מ"ר בקירוב. במרכזו חצר גדולה בלתי מקורה, שהייתה מוקפת עמודים. בין שורות העמודים והחדרים הגובלים בחצר סבבו גלריות. המבנה, שנבנה במהלך המאה ה-3 לספירה, חרב ככל הנראה ברעש האדמה שפקד את האזור בשנת 363.
עין יעל – בעין יעל נחשפה וילה רומית מפוארת המתוארכת על ידי החופר למאות ה-2 וה-3 לספירה. בניית אחוזה חקלאית ומבנים מפוארים לבעלי הבית, הייתה מקובלת בכל האימפריה הרומית מאז המאה ה-1. מהמבנה הרומי בעין יעל נחשפו הטריקליניום (אולם להארחת אורחים רמי מעלה) ושני בתי מרחץ, כולם מרוצפים פסיפס צבעוני וקירות מכוסים פרסקו צבעוני. בווילה נמצא מספר רב של לבנים ורעפים, שעל חלקם טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס. מרבית הלבנים והרעפים נתגלו במפולת ההרס של המבנה ורק חלק קטן מן הלבנין נמצא באתרו, ברצפת בתי המרחץ.
קיסריה – ארמון המושל בקיסריה בנוי בצורה של וילה רומית.
לגיו (גבעת המשטרה) – בחפירות שנערכו בגבעת המשטרה בבית הכלא במגידו נמצאה וילה רומית.
אפולוניה – וילה רומית נחפרה באפולוניה; הווילה פונה לים, בעלת חצר פריסטלית, שמחוץ לה מסדרון היקפי וחדרים מכול עבריו. הווילה נבנתה במאה ה-1 לספירה, וחרבה בתחילת המאה ה-2 לספירה.
שומרון-סבסטיה – וילה רומית הכוללת חצר פרסטילית שמידותיה 12.5X13.5 מטר. שטחה הכולל הגיע ל-800 מ"ר. פני הקירות טויחו ועוטרו בעיטורי סטוקו מהסגנון המקובל בעולם היווני-רומי.
ציפורי – וילה רומית הכוללת חצר פרסטילית שמידותיה 14.5x11.6 מטר התגלתה בעיר העליונה בציפורי. זמן הקמתה מתוארך לסוף המאה ה-2 לספירה או תחילת המאה ה-3 לספירה. ממצאי המטבעות במקום מוכיחים כי הבית התמוטט כנראה ברעידת האדמה של שנת 363 לספירה.
וילות רומיות נחשפו בישראל לא רק באזורים עירוניים, אלא גם במרחב הכפרי כבתי חווה.
ראו גם

וילה
לקריאה נוספת

יזהר הירשפלד, בית המגורים הארץ-ישראלי, ירושלים, יד יצחק בן-צבי, תשמ"ז 1987, עמ' 26–49
Yizhar Hirschfeld, The Palestinian dwelling in the Roman-Byzantine period, Jerusalem, 1995, pp 85–97
Roll, I. and Tal, O. 2008. A Villa of the Early Roman Period at Apollonia-Arsuf. Israel Exploration Journal 58: 132–149.
יובל ברוך, "חורבת סוסיה ורוג'ם אל-חמירי כמקרה מבחן להתפתחותו של הכפר והיישוב הכפרי בדרום הר-חברון מן התקופה הרומית הקדומה ועד לתקופה המוסלמית הקדומה" (עבודת דוקטור), האוניברסיטה העברית, ירושלים. תשס"ט
הערות שוליים

↑  יזהר הירשפלד, בית המגורים הארץ-ישראלי, ירושלים, יד יצחק בן צבי, תשמ"ז 1987, עמ' 26–49, במיוחד 40–49. וכן: Yizhar Hirschfeld, The Palestinian dwelling in the Roman-Byzantine period, Jerusalem, 1995, pp 85–97
↑  E. Mazar, 'The Peristyle House', in: E. Mazar (ed.), Qedem – Volume 46: The Temple Mount Excavations in Jerusalem, 1968–1978. Final Reports, Vol. III. The Byzantine Period, Jerusalem, (2007), 110–111
↑  Kenyon, K.M, 'Excavations in Jerusalem 1967', PEQ 100, (1968), 98–102
↑  דורון בן עמי ויאנה צ'חנוביץ, 'ירושלים, חניון גבעתי – דוח ראשוני', חדשות ארכאולוגיות 122 (2010); דורון בן עמי ויאנה צ'חנוביץ, 'תרומתן של החפירות בחניון גבעתי לחקר תולדות ההתיישבות הקדומה בעיר דוד', מחקרי עיר דוד וירושלים הקדומה ג', (2008), עמ' 97–111; דורון בן עמי ויאנה צ'חנוביץ, 'החפירות בחניון גבעתי', חידושים בארכאולוגיה של ירושלים וסביבותיה ג', ירושלים, (2009).
↑  אדלשטיין ג, "וילה רומית בעין יעל", קדמוניות 3–4 (1993), עמ' 114–119. ; * Edelstein, G., What's a Roman Villa Doing Outside Jerusalem?, BAR. 16.6 (1990): 32–42
↑  Barbara Burrell, "Palace to Praetorium: The Romanization of Caesarea', in Caesarea Maritima: a retrospective after two millenia, Avner Raban, Kenneth G Holum (eds.), 1996, p.241–247; Kathryn L. Gleason, 'The promontory palace at Caesarea Maritima: Preliminary Evidence for Herod's Praetorium', JRA 11, (1998), pp. 29.
↑  Yotam Tepper – Leah Di Segni, A Christian prayer hall of the third century CE at Kefar `Othnay (Legio) : excavations at the Megiddo prison, Jerusalem 2005
↑  Roll, I. and Tal, O. 2008. A Villa of the Early Roman Period at Apollonia-Arsuf. Israel Exploration Journal 58: 132–149.
↑  . A. Reisner et al., Harvard Excavations af Samaria 1908–10, (1924),p. 180–185
↑  Talgam R. and Weiss Z., The Mosaics of the House of Dionysos at Sepphoris (Qedem 44), Jerusalem 2004, pp.17–33
↑  ענת בר-כהן, בתי-החווה בארץ-ישראל בהשוואה לבתי-החווה בעולם ההלניסטי-רומי, כנס האגודה הגאוגרפית הישראלית, אוניברסיטת בר-אילן, חנוכה תשס"ד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4205819-3  HDS: 007952
הר טיטאנו

הר טיטאנו (איטלקית Monte Titano) הוא ההר הגבוה ברפובליקה של סן מרינו ושוכן במרכזה של המדינה. ההר הוא חלק מהרי האפנינים, והוא נישא לגובה 755.24 מטר בין העיר סן מרינו המטפסת על מדרונותיו המערביים לבין העיירה בורגו מג'ורה השוכנת צפונית לו.
בשל ממדיו של ההר, הנראה לעין מכל מקום ברפובליקה של סן מרינו, ואף נעשה לעיתים שימוש בשמו ככינוי לרפובליקה כולה (Repubblica del Titano). על שלוש פסגותיו של ההר שוכנות שלוש המצודות של סן מרינו (le tre rocche di San Marino). שלוש המצודות - גואָיטה (Guaita), צ'סטה (Cesta) ומונטאלה (Montale) - היו לסימלה של המדינה הקטנה, והן מופיעות על דגלה, סמלה ועל חלק ממטבעותיה. המצודות מופיעות גם על סמלה ודגלה של העיר סן מרינו.
רכבל באורך של 338 מטר מקשר את הקצה הצפוני של הר טיטאנו, שבתחומה של העיר סן מרינו, אל בורגו מג'ורה. הרכבל נחנך בשנת 1959 ושופץ בשנים 1995-1996. הוא מגשר על תהום של 166 מטר ומהירותו שישה מטרים בשנייה. הרכבל מסוגל לשאת חמישים נוסעים נוסף על הנהג, ויכול להעביר בסך הכול עד 1,190 נוסעים בשעה. נתיב מחבר בין שלוש המצודות לאורך פסגתו המוארכת של הר טיטאנו.
גאולוגיה וגאוגרפיה

בתור השלישון שכן השטח המהווה כיום את סן מרינו מתחת לפני הים. בעקבות רעידות אדמה התרומם מסיב סלעי מעל פני הים במרחק של כ-80 ק"מ ממיקומו הנוכחי של ההר, וגלש באיטיות עד שהגיע למיקומו הנוכחי. מסיב זה הוא מקורם של מספר הרים באזור, ובהם הר טיטאנו. בשל עברו התת-ימי של האזור התגלו בו שרידי מאובנים של בעלי חוליות ימיים, בעיקר שיני כרישאים, והממצא החשוב ביותר הוא שרידיו של לווייתן ענק השמורים כיום במוזיאון בבולוניה שבאיטליה.
הר טיטאנו עשוי אבן גיר, והוא שוכן בצידה המזרחי של שרשרת הרי האפנינים, במרחק אווירי של 13 ק"מ בלבד מחופי הים האדריאטי. הוא מתנשא כ-200 מטרים מעל לסביבתו, השוכנת בגובה של כ-550 מטר מעל פני הים. ההר מוארך וצר וצורתו כשל לימון. אורכו כ-2.5 ק"מ ורוחבו מגיע לכל היותר לקילומטר בודד. צדו המזרחי תלול מאוד, ואילו מורדותיו המערביים משופעים פחות, והעיר סן מרינו שוכנת עליהם. ממזרח ומצפון לו משתרע מישור רחב ידיים המשתפל עד לים ואילו ממערב ומדרום לו הנוף גבעי. מספר נחלים נובעים בהר וזורמים ממנו לכל הכיוונים, אך כולם נשפכים בסופו של דבר אל הים האדריאטי.
החי והצומח

הצמחייה בהר היא ים-תיכונית אופיינית, ולמעט השטח הבנוי מכוסים מורדותיו בעצים ובשיחים. על העופות בהר נמנים הבז המצוי, התנשמת הלבנה, כוס החורבות, הלילית המצויה, העקעק הזנבתן ועקב החורף. מבין היונקים ניתן למצוא בהר טיטאנו את אייל הכרמל, חזיר הבר, היחמור, החמוס, ארנבות, הגירית המצויה, השועל המצוי ועוד.
מסורת והיסטוריה

על פי המסורת נוסדה סן מרינו בשנת 301, לאחר שהסתת הנוצרי מרינוס הדלמטי נמלט מן האי ראב בים האדריאטי, כיום בשטח קרואטיה, כדי להציל עצמו מרדיפות הקיסר דיוקלטיאנוס. הוא התיישב בהר טיטאנו, שם המשיך בעיסוקו בסיתות אבן והפיץ את הנצרות. בעלת האדמה, פליקיסימה, גבירה מרימיני, התנצרה לאחר שמרינוס ריפא את בנה הנכה, והורישה את האדמה לקהילה הנוצרית הקטנה. מרינוס הועלה מאוחר יותר לדרגת קדוש והמדינה כמו גם עיר בירתה נקראות על שמו. מחקרים מודרניים טוענים כי מרינוס הקדוש חי במאה ה-6 או ה-7, וכי תולדות חייו הותאמו לצרכים פוליטיים מאוחרים.
האזור היה מיושב מאז העידן הפרה-היסטורי, אך הראיות הכתובות המוקדמות ביותר לכך הן מימי הביניים. במאה ה-11 הוקמה המצודה הראשונה על ההר, ובמשך מאתיים השנים הבאות נוספו לה שתי מצודות נוספות. בשנת 1320 חוברו שלוש המצודות בחומה היקפית אשר שרדה במקומות מסוימים עד היום. שטחה של סן מרינו כלל עד המאה ה-13 רק את הר טיטאנו.
שלוש המצודות > מצודת גואיטה

המצודה הראשונה והגדולה ביותר מבין השלוש השוכנות על ההר, הנה מצודת גּוּאַיְטַה (Guaita), המכונה גם "המגדל הראשון" (Prima Torre) או "רוקה" (Rocca - "מצודה"). משמעות המילה "גואיטה" בניב המקומי היא "לשמור", והמצודה היא הצפונית מבין השלוש. הגרעין המרכזי של המבנה הוקם במאה ה-11 ושימש כמגן וכמקום מקלט לתושבי סן מרינו. המצודה עשויה משתי חגורות של חומות הגנה היקפיות.
שלוש המצודות > מצודת צ'סטה

מצודת צ'סטה (Cesta), הידועה גם בכינויים "המגדל השני" (Seconda Torre) או "פראטה" (Fratta), שוכנת בין שתי המצודות האחרות, בשיא גובהו של הר טיטאנו, ברום של 755 מטר מעל פני הים. המקום שימש כעמדת תצפית כבר בתקופה הרומית, ומגדל השמירה נזכר לראשונה במסמך משנת 1253. בשנת 1320 הוקמה חומה חיצונית גבוהה סביב המגדל והיא חוברה לחומה ההיקפית שחיברה את כל שלוש המצודות.