stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גנואה (כדורגל)
היסטוריה > אחרי מלחמת העולם השנייה

ב-1945, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ונפילת המשטר הפשיסטי באיטליה, שינה המועדון את שמו ל"מועדון הקריקט והכדורגל גנואה", שמו הקודם לפני השינוי שנכפה עליו ב-1928. המועדון, שלפני מלחמת העולם השנייה היה אחד מהטובים בעולם, לא הצליח להתאושש מהמלחמה, כמו שאר המועדונים הגדולים באיטליה, ובעקבות זה נחלש מאוד ודעך לאיטו.
עם תחילת שנות ה-50 החל המועדון להדרדר ולנשור לסריה ב' לפרקים. ב-1962 ו-1964 זכה המועדון ב"גביע האלפים" (Coppa delle Alpi), גביע ידידות שנערך בין מספר קבוצות בולטות בליגות באיטליה, שווייץ, צרפת וגרמניה, בשנות ה-60 עד שנות ה-80. אולם, הקבוצה המשיכה להתנדנד בין סרייה א' לסרייה ב' ולא הצליחה להתייצב. ב-1970 מצבה אף התדרדר יותר והיא הגיעה עד לסרייה סי. המועדון נקלע למערבולת והחליף בעלים מספר פעמים בשנים אלו ולא הצליח להתרומם. בשנים 1971–1973 התאוששה הקבוצה עד שב 1973/1974 עלתה חזרה לסרייה א', אך לאחר עונה חזרה שוב לסרייה ב' והמשיכה להתנדנד בהמשך העשור. בשנות ה-80 המשיכה הקבוצה להתנדנד הלוך ושוב בין הליגה הראשונה והשנייה. 1990/1991 הייתה אחת העונות הטובות של הקבוצה שסיימה אומנם רק במקום הרביעי בליגה, אבל לא הפסידה בביתה כל העונה, וניצחה בכל המפגשים הגדולים את יובנטוס, אינטר, מילאן, רומא, לאציו, פיורנטינה, נאפולי ואף ניצחה את היריבה הגדולה סמפדוריה, שזכתה באליפות בעונה זו. על כן שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א בעונה הבאה, ואף הצליחה לטפס עד לחצי גמר הגביע לפני שאייאקס הדיחה אותה מהטורניר, כשבדרך היא מדיחה את ליברפול אחרי ניצחון באצטדיון אנפילד. לרוע מזלה של גנואה תקופה טובה זו לא המשיכה והיא התנדנדה בין הליגות באיטליה גם בהמשך העשור. הנשיא, ספינלי מכר את גנואה ב-1997, ואף החמיר את חוסר יציבות הקבוצה, שהחליפה 3 בעלים ו-4 יושבי ראש בין השנים 1997–2003 בזמן שהקבוצה מדשדשת.
היסטוריה > שנות ה-2000 ועד היום

עד אמצע שנות ה-2000, המועדון היה באי יציבות מתמדת, שהתבטאה בעליית וירידת ליגות ללא הפסקה. ב-2003 רכש את המועדון אנריקו פרציוזי, כשהמועדון היה על סף ירידה לסרייה סי, אבל ניצל על ידי החלטת ההתאחדות האיטלקית להרחיב את הסרייה ב' ל-24 קבוצות.
בעונת 2004/2005 סיימה גנואה במקום הראשון בסריה ב', שהקנה לה כרטיס חזרה לליגה הבכירה לאחר ניצחון 3–2 על ונציה, אך התאחדות הכדורגל האיטלקית גילתה שגנואה קנתה מוונציה את המשחק, והענישה אותה בשלילת הכרטיס לליגה הבכירה והורדה לליגה השלישית, הסריה סי. בעונת 2005/2006 סיימה הקבוצה במקום השני בסריה סי ועלתה לסרייה ב', וכעבור עונה אחת בלבד בסריה ב' סיימה הקבוצה במקום השלישי, שהחזיר אותה לליגה הבכירה אחרי 12 שנים של היעדרות.
בעונה הראשונה שלה אחרי החזרה לליגה הבכירה באיטליה, סיימה גנואה במקום העשירי. בסיום העונה גנואה ביצעה מסע רכש מכובד, כשמטרתה לעונת 2008/2009 הייתה לסיים במקום המוביל לאירופה. גנואה עמדה במשימתה,  כשניצחה קבוצות כמו יובנטוס, רומא ומילאן ואף ניצחה בשני הדרבים מול סמפדוריה. החלוץ הארגנטיני, דייגו מיליטו, סיים במקום השני בטבלת מלכי השערים. בסיום אותה עונה מיליטו והקשר טיאגו מוטה נמכרו לאינטר מילאנו, אך הרנן קרספו הגיע לקבוצה בהעברה חופשית. בעונת 2009/2010 גנואה סיימה במקום התשיעי והמאכזב ובנוסף, הם הודחו בשלב מוקדם מהגביע האיטלקי. העונה המאכזבת הובילה את גנואה לרכוש מספר שחקנים, ביניהם מיגל ולוסו וראפיניה. אחרי פתיחת עונה מאכזבת פוטר ג'אן פיירו גספריני, אחרי ארבע שנים. מחליפו היה דוידה בלארדיני. בינואר 2011 גנואה צירפה לשורותיה את המגן השמאלי, לוקה אנטונלי, הקשר הסלובקי, יוראי קוצקה והחלוץ אלברטו פאלוסקי.
בקיץ 2018 הצטרפו לשורותיה מספר רב של שחקנים כדוגמת אנדריי ראדו, פדריקו ואלייטי, קוראי גונתר, רומולו סוסה אורסטס, לורנצו קאלגרי, סנדרו ראניירי, קשישטוף פיאטק, כריסטיאן קואמה ודומניקו קרישיטו שחזר לקבוצה לאחר 7 שנים ברוסיה.
בסיום עונת 2021/2022 נשרה הקבוצה לסרייה ב' לאחר 12 שנים רצופות בסרייה א', אך היא חזרה לליגה הראשונה כעבור שנה.
אוהדים ויריבות

אוהדי גנואה מרוכזים בעיקר בצפון-מערב איטליה, בליגוריה. כמו כן, לקבוצה אוהדים רבים במחוזות פיימונטה וואל ד'אוסטה. עצם היותה של גנואה עיר נמל מוכרת ברחבי העולם וימאים רבים פוקדים את הנמל שבה, ישנן קהילות רבות מחוץ לאיטליה שרואות את עצמן כאוהדי גנואה, ולמועדון יש בסיסי אוהדים בבואנוס איירס, אמסטרדם, טוקיו, טורונטו, ניו יורק, סן פרנסיסקו, ברצלונה, איסלנד ועוד ערים רבות.
היריבות הגדולה והמסורתית של גנואה היא מול היריבה העירונית סמפדוריה, שבסיסה גם הוא בעיר ג'נובה, והמשחקים ביניהם הן הדרבי של גנואה שמכונה "דרבי הפנסים" (באיטלקית: "Derby della Lanterna"). מקור הכינוי הוא המגדלור של גנואה, שמעבר להיותו מגדלור פעיל, הוא סמל של העיר גנואה, שכאמור היא עיר נמל היסטורית מפורסמת.
לאוהדי גנואה יש יריבות ושנאה כלפי מילאן, מה שיצר אירועים בעבר של קטטות בין קבוצות אוהדיהן, ובעיקר מאז האירוע המפורסם ב-1995, בו נדקר למוות האוהד הגנואי וינצ'נזו ספניולו על ידי אוהד מילאנזי סימון ברבאליה. בהמשך לכך, לאוהדי גנואה חברות רבת שנים עם אוהדי קבוצת נאפולי (החל מ-1982). במחזור האחרון של עונת 2006/2007 בסרייה ב' גנואה ונאפולי סיימו בתיקו 0–0 שעזר לשניהן לעלות לסרייה א', ואוהדי גנואה פרשו שלט ובו כתוב: "Benvenuto fratello napoletano" (שמשמעותו: "ברוכים הבאים, אחינו הנפוליטנים"), ושתי קבוצות האוהדים חגגו את עלייתם הצפויה לליגה העליונה במשחק זה.
סגל שחקנים

נכון ל-1 בספטמבר 2024
תארים

סרייה א':
אליפויות (9): 1898, 1899, 1900, 1902, 1903, 1904, 1914/1915, 1922/1923, 1923/1924
סגנות (8): 1901, 1905, 1912/1913, 1913/1914, 1921/1922, 1924/1925, 1927/1928, 1929/1930
הגביע האיטלקי:
זכייה (1): 1936/1937
סגנות (1): 1939/1940
סרייה ב':
אליפויות (6): 1934/1935, 1952/1953, 1961/1962, 1972/1973, 1975/1976, 1988/1999
סגנות (1): 1980/1981
סרייה סי:
אליפות (1): 1970/1971
סגנות (1): 2005/2006
שחקנים מפורסמים

איטליה צ'ירו אימובילה
איטליה אלברטו ג'ילארדיניו
שוודיה אנדראס גרנקוויסט
איטליה לוקה טוני
איטליה טיאגו מוטה
איטליה וינצ'נצו מונטלה
ארגנטינה דייגו מיליטו
ארגנטינה גיז'רמו סטאבילה
מקדוניה הצפונית גוראן פאנדב
איטליה כריסטיאן פאנוצ'י
רומניה דן פטרסקו
פולין קשישטוף פיונטק
ארגנטינה רודריגו פלאסיו
גאורגיה קאחה קאלדזה
ארגנטינה הרנן קרספו
ונצואלה תומאס רינקון
איטליה סטפן שעראווי
הופעות באירופה

הליגה האירופית :
שלב הבתים (1): 2009/2010
גביע אופ"א :
חצי גמר (1): 1991/1992
תצלום קבוצתי של המועדון בעת עונת האליפות ב-1923/1924
סמל המועדון הישן, עד 1998
ידידיה אדמון

| --- | --- |

ידידיה אדמון תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  5 בדצמבר 1894 דניפרופטרובסק, רוסיה
 פטירה:  7 באפריל 1982 (בגיל 87) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  ידידיה גורוכוב 
 תאריך עלייה:  1906
 מוקד פעילות:  ישראל 
 שפה מועדפת:  עברית 
 בן או בת זוג:  אמה גורוכוב 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1974) 
 
לוחית זיכרון על ביתו של ידידיה אדמון ברח' מהר"ל 6 בתל אביב
ידידיה אדמון (גורוכוב) (5 בדצמבר 1894 – 7 באפריל 1982) היה מלחין ישראלי, ממניחי היסודות של הזמר העברי בראשית המאה ה-20, תוך שילוב אלמנטים אירופיים וחסידיים לצד אלמנטים ערביים. חיבר שירים רבים, ובהם עשרות שירי חגים, שנקלטו בקרב היישוב.
חתן פרס ישראל למוזיקה לשנת תשל"ד-1974.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1894 בדניפרופטרובסק שברוסיה (כיום באוקראינה), עלה לארץ ישראל בשנת 1906. למד במחזור הראשון של בית המדרש למורים בהנהלת דוד ילין. שר במקהלה של אברהם צבי אידלסון. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו למצרים, שם התגייס לצבא הבריטי.
חזר לארץ בשנת 1919 והתחיל לעבוד בממשלת המנדט כמנהל חשבונות בכיר.
בשנת 1923 נסע לארצות הברית בשאיפה לפתח קריירת שירה. על כך הוא כותב באוטוביוגרפיה שלו:
באחד הימים קראתי בעיתונות שתחנת רדיו מסוימת מקיימת מבחנים לזמרים [...] פתאום עלה בדעתי להשתמש באותם ניגונים שהייתי מאלתר במסיבות של החברים [...] ושרתי להם ניגון אחד בלי מילים [...] והתוצאה הייתה חוזה לשש הופעות. כעבור זמן מה פנתה אליי תחנת רדיו אחרת וביקשה שאתן להם את התווים לכמה משיריי [...] אך מאחר שהייתי מאלתר את השירים באופן חופשי, התעוררה בעיית כתיבת התווים.
בשנת 1926 חזר לארץ. אדמון חיבר את המוזיקה למחזה "אסתר המלכה" של קדיש יהודה סילמן, מתוכו השיר "שושנת יעקב צהלה ושמחה" שהפך לשיר עם, ומושר עד היום, בעיקר בפורים.
ידידיה אדמון היה פעיל מאוד בנושא זכויות היוצרים ומעמדם, והיה ממנסחי התקנון הראשון של אקו"ם ובשנת 1946 אף נבחר ליו"ר אקו"ם, תפקיד בו כיהן עד שנת 1958.
אשתו הראשונה של ידידיה אדמון-גורוכוב הייתה חנה גורכוב אדמון, להם נולדו שלושה ילדים. אשתו השנייה הייתה הפסנתרנית והמורה הנודעת לפסנתר אמה גורוכוב, להם נולדה ילדה אחת. אשתו השלישית אסתר אדמון, זמרת אופרה ומורה לפיתוח קול.
בשנת 1974 זכה ידידיה אדמון (גורוכוב) בפרס ישראל על מפעל חייו: תרומתו לזמר ולתרבות בארץ ישראל.
נפטר באביב 1982.
נקבר בבית עלמין הדרום.
על שמו נקרא רחוב בבאר שבע ובתל אביב (ברמת אביב).
בין שיריו

"הביתה" ("ממזרח ומִים ומכל האפסיים"), למילותיו של אהרן אשמן, שדמתי, עץ הרימון, הביתה, גמל גמלי, כך הולכים השותלים, שושנת יעקב, "על גבע רם על ראש התל" (גרסה עברית שכתב לוין קיפניס ל"חד גדיא"), הא לחמא עניא, בצאת ישראל, שמחה רבה, הנה מה טוב, וחג שבועות תעשה לך, סלינו על כתפינו, מי זה הדליק, איל בן קרניים, הפלא ופלא (ומשה הכה על צור), אליעזר ורבקה (נערה טובה יפת עיניים).
לקריאה נוספת

רחל בר-דוד, "שירי הזמר של ידידיה אדמון-גורוכוב (1894–1982)", "הארכיון למוזיקה ישראלית: תיעוד ומחקר, 3 (1990).
חוברת האוסף משירי אדמון, בעריכת נחצ'ה היימן
ידידיה אדמון, פרקי חיים: אוטוביוגרפיה, תצליל: למחקר המוסיקה ולביבליוגרפיה קובץ כ', חיפה, תש"ם - 1980, עמ' 79-86 (מידע בקטלוג רמב"י)
Y. Gorochov, ‘Some Aspects of Palestinian Music’, The Jewish Music Forum, 9 (1948), p. 18
הערות שוליים

↑  מת המלחין ידידיה אדמון, דבר, 9 באפריל 1982.
↑  הוענקו פרסי ישראל, דבר, 26 באפריל 1974.
↑  הא לחמא עניא (לחן אדמון), באתר זמרשת
↑  בצאת ישראל (לחן אדמון) באתר זמרשת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257444905171  BnF: cb16306843f (data)  GND: 1222452022  ISNI: 0000 0000 7902 4638  LCCN: n81059849  MusicBrainz: 7ed11de2-9fd8-408b-b2a8-97dd98fb52f5  NTA: 310269741  VIAF: 33319351   WorldCat (עם VIAF): 33319351
גלאטסראיי

ערך זה עוסק במועדון כדורגל טורקי. אם התכוונתם לקבוצת כדורסל טורקית, ראו .
אצטדיון טורק טלקום, אצטדיונה הביתי של הקבוצה
גלאטסראיי ספור קולובו (בטורקית: Galatasaray Spor Kulübü) הוא מועדון כדורגל המשחק בליגת העל הטורקית, וממוקם באיסטנבול. גלאטסראיי הוקמה בשנת 1905 על ידי עלי סמי ין ועד היום זכתה הקבוצה ב-23 אליפויות טורקיה, ב-18 גביעים ואף זכתה בגביע אופ"א בשנת 2000. משחקי הבית של הקבוצה נערכים באצטדיון טורק טלקום המכיל 52,647 מקומות ישיבה, אשר נחנך בשנת 2011 והחליף את אצטדיון עלי סמי ין.
גלאטסראיי זכתה בגביע אופ"א בשנת 2000 לאחר שגברה במשחק הגמר על ארסנל. היא הקבוצה היחידה שזכתה בגביע אופ"א בלי להפסיד משחק אחד והקבוצה הטורקית הראשונה שזכתה בתחרות זו. כמו כן, היא גם הקבוצה הראשונה שזוכה במפעל לאחר שהודחה מליגת האלופות. גלאטסראיי היא אחת משלוש הקבוצות היחידות בטורקיה (יחד עם פנרבחצ'ה ובשיקטש) שמעולם לא ירדו לליגה השנייה.
מקור השם

גלאטה היא שכונה ברובע בייאואולו, בחלק האירופי של איסטנבול בה מצוי מגדל גלאטה - מצודה על החוף הצפוני של מפרץ קרן הזהב. ייחוס נוסף הוא לאימפריה קלטית (שבטים גאלים) ששלטו בשטח זה.
היסטוריה > השנים הראשונות

גלאטסראיי SK נוסדה באוקטובר 1905 כמועדון כדורגל. עלי סמי ין הפך לנשיא הראשון של המועדון.
המשחק הראשון של הקבוצה היה נגד Cadi-Keuy FC, עליה היא גברה בתוצאה 0–2. מכיוון שלא היו קבוצות טורקיות אחרות, גלאטסראיי הצטרפה לליגת איסטנבול שהורכבה מקבוצות אנגליות ויווניות בעונת 1905/1906. הם זכו בתואר האליפות הראשון שלהם ב-1909.
בזמן שהכדורגל בטורקיה החל להתפתח, גלאטסראיי זכתה בעשרה תארים נוספים בליגת איסטנבול עד 1952, כולל שלוש פעמים רצופות (1925, 1926, 1927). בשנת 1931 זכה המועדון בליגת הכדורגל של איסטנבול בפעם ה-11, זה היה התואר השישי של המועדון בעשר שנים.
לאחר מחלוקת האם להפוך את המועדון למקצועי או חובבני בין חברי גלאטסראי לחברי גונש, התפצלו המועדונים בשנת 1933. הודות לכוח פיננסי ופוליטי שהיה לגונס, המועדון החדש הצליח להחתים את השחקנים הטובים ביותר של גלאטסראיי, וגלאטסראיי הדרדרה ונכנסה לשנים רעות. בין 1932 ל-1949 המועדון לא הצליח לזכות בליגת איסטנבול. בין השנים 1930–1941 היו חמישה עשר נשיאים ועשרה מאמנים שהתחלפו. ב-1948, אחרי שמונה עשרה שנים ללא התואר, זכתה גלאטסראיי בליגת הכדורגל של איסטנבול בעונת 1948/1949.
עם תחילתו של הכדורגל המקצועני בטורקיה ב-1952, הליגה המקצוענית אך הלא-לאומית הראשונה של טורקיה, ששוחקה בין השנים 1952 ל-1959, זכתה גלאטסראיי בשלושה מתוך שבעת התארים הללו. ליגת העל הטורקית הוקמה בשנת 1959, אליה הצטרפה גלאטסראיי.
היסטוריה > ליגת העל הטורקית

בשתי העונות הראשונות של הליגה המקצוענית, המועדון לא הצליח לזכות בליגה, וסיים במקום השלישי ב-1960 וב-2 ב-1961. בעונה השלישית והרביעית זכתה פעמיים בתוארי האליפות הראשונים שלהם, כאשר בעונת 1962/1963 הקבוצה כבשה 105 שערים, שיא ליגה. באותה עונה החל לשוחק הגביע הטורקי, והקבוצה ניצחה את שתי משחקי הגמר בתוצאה 2–1 מול פנרבחצ'ה והפכך למועדון הראשון שזוכה בדאבל. בחמש השנים הבאות לא הצליחה הקבוצה לזכות באליפות, אבל זכתה 4 פעמים בגביע הטורקי. עוד בשנת 1966 החל לשוחק הסופר קאפ הטורקי, וגלאטסראיי זכתה בתואר הראשון כשניצחה 0–2 את האלופה בשיקטש.
לאחר 5 עונות ללא זכייה באליפות זכה המועדון בשלוש אליפויות רצופות, ב-1971, 1972 ו-1973. זו הייתה הפעם הראשונה שמועדון כלשהו זכה בליגה שלוש פעמים ברציפות.
היסטוריה > השנים הגדולות

ב-1984 הפתיע המאמן הגרמני יופ דרוואל, מגדולי המאמנים באותה התקופה כשחתם במועדון וויתר על הצעות אימון מהבונדסליגה. באותה תקופה, הכדורגל הטורקי לא היה מוערך באירופה, ומועדונים טורקיים מעולם לא עשו רושם אמיתי בזירה הבינלאומית. הגעתו של דרוואל, מאמן מכובד ומנוסה ברמה הבינלאומית, שינתה את התפיסה הזו, ולעיתים קרובות מיוחסת כהונתו בגלאטסראיי בכך שעזרה לעורר את הכדורגל הטורקי. בנוסף לזכייה באליפות אחת ובגביע טורקי אחד, התקופה של דרוואל באיסטנבול כללה גם הכנסת טכניקות אימון מערב אירופיות מודרניות ורעיונות טקטיים למשחק הטורקי, מה שהציב אותו כאיש שביצע מהפכה בכדורגל הטורקי.
הישג נוסף בתקופה זו היה ההגעה לחצי גמר גביע אירופה בעונת 1988/1989, שם הודחה על ידי סטיאווה בוקרשט. מה שהפך את גלאטסראי לקבוצה הטורקית הראשונה והיחידה ששיחקה בחצי גמר בתחרות זו.
מלבד ההצלחה המקומית בשנות ה-90 בהן זכתה הקבוצה בשתי אליפויות, שני גביעי מדינה ושני סופר קאפים, רשמה הישג נוסף כשהדיחה את מנצ'סטר יונייטד בשלבי ההכרעה של ליגת האלופות של אופ"א ב-1993.
אלפ ילמן נבחר לנשיא המועדון ב-1990, תפקיד בו כיהן במשך שש שנים. Galatasaray SK זכתה בשתי אליפויות ליגה, שני גביעי מדינה ושני גביעי סופר קאפ, בעוד אלפ ילמן היה הנשיא. הוא עבד בדרך כלל עם מאמנים גרמנים, קרל היינץ פלדקאמפ, ריינר הולמן וריינהרד ספטיג. מלבד ההצלחה המקומית, גלאטסראיי משכה את תשומת לב המשקיפים לאחר שהדיחה את מנצ'סטר יונייטד בשלב הנוקאאוט של ליגת האלופות בעונת 1993/1994.
העידן המצליח ביותר של גלאטסראיי הגיע בסוף שנות ה-90 תחת המאמן פתיח טרים, כאשר המועדון הפך למועדון הכדורגל הטורקי הראשון והיחיד שזוכה בתחרות גדולה של אופ"א, לאחר שגברה הקבוצה על ארסנל בדו-קרב פנדלים במשחק הגמר של הטורניר. לאחר מכן גם זכתה הקבוצה בסופר קאפ האירופי כשגברה על ריאל מדריד 2-1. באותה העונה זכתה הקבוצה גם באליפות טורקיה וגם גביע הטורקי, 4 תארים סך הכל. בעונה שלאחר מכן הגיעה הקבוצה לרבע גמר ליגת האלופות תחת המאמן הרומני מירצ'ה לוצ'סקו, שם הודחה על ידי ריאל מדריד.
היסטוריה > שנות ה-2000

בעשור הראשון של שנות האלפיים זכתה גלאטסראיי בשלוש אליפויות, 2001/2002, 2005/2006, 2007/2008, גביע 1 ב-2005, ובסופר קאפ אחד ב-2008.
בעונת 2009/2010 מונה פרנק רייקארד לתפקיד המאמן, והקבוצה סיימה רק במקום החמישי בליגה. בעונת 2010/2011, גלאטסראיי פתחה רע את העונה בליגה, והפסידה בשני המשחקים הראשונים, חודשיים לאחר פתיחת העונה פוטר רייקארד מתפקידו, והוחלף על ידי גאורגה חאג'י, שפוטר גם הוא זמן קצר לאחר מכן בעקבות הדחה מוקדמת בגביע. לאחר שבולנט אונדר אייש את עמדת המאמן, גלאטסראיי ירדה למקום ה-14 במחזור ה-28. מאוחר יותר היא התאוששה במעט וסיימה את העונה במקום ב-8, 36 נקודות פחות מפנרבחצ'ה האלופה. הייתה זו העונה בגרועה ביותר של המועדון מאז עונת 1981/2982, ושברה את שיא המשחקים בהם הפסידה שעמד על 16 הפסדים, כמו גם ממוצע ספיגות גבוה מהרגיל כשספגו 46 שערים.
לאחר העונה הכושלת, מונה שוב מאמן העבר של הקבוצה פתיח טרים, והקבוצה זכתה באליפות נוספת. הייתה זו אליפות הליגה השמונה עשרה עבור המועדון ופתיח תרים קבע שיא חדש כשזכה בפעם החמישית בתואר. הייתה זו גם העונה הראשונה שהקבוצה משחקת באצטדיון הביתי החדש, אצטדיון טורק טלקום. הוא הצליח להרחיב את השיא הזה לשישה, כאשר גלאטסראיי זכתה באליפות נוספת בעונה שלאחר מכן. גלאטסראיי זכתה בטרבל בעונת 2014/2015, היה זה הדאבל השישי של המועדון, והראשון אחרי 15 שנה.
לאחר פיטורי איגור טודור בפברואר 2017 חזר לאמן פתיח טרים בקדנציה רביעית במועדון. על אף פתיחת עונה חלשה וחילופי המאמנים, הקבוצה הצליחה לזכות באליפות, ובעונה שלאחר מכן לזכות בטרבל, ולזכות בדאבל השביעי של המועדון.
עונת 2021/2022 הייתה עונה רעה לקבוצה. היא סיימה במקום ה-13 בליגה, וסיימה בפעם השנייה בתולדותיה עונה עם מאזן שערים שלילי. בעונה שלאחר מכן חזרה לקדמת הבמה וזכתה באליפות ה-23 בתולדותיה.
יריבויות

למועדון יש יריבות ארוכת שנים עם קבוצות גדולות יותר באיסטנבול, בשיקטש ופנרבחצ'ה. הדרבי בין גלאטסראי לפנרבחצ'ה מכונה Kıtalar Arası Derbi (באנגלית: Intercontinental Derby) בשל מיקומם של המטה והאצטדיונים שלהם בצד האירופאי (Galatasaray) והאסיאתי (Fenerbahçe) של מיצר הבוספורוס באיסטנבול. למועדון יש יריבות מרה עם לידס יונייטד לאחר ששני אוהדי לידס נדקרו למוות על ידי אוהדי המועדון הטורקי לפני חצי גמר גביע אופ"א בשנת 2000 באיסטנבול.
תארים והישגים

אליפות טורקיה (23) : (שיא)
1961/1962, 1962/1963, 1968/1969, 1970/1971, 1971/1972, 1972/1973, 1986/1987, 1987/1988, 1992/1993, 1993/1994, 1996/1997, 1997/1998, 1998/1999, 1999/2000, 2001/2002, 2005/2006, 2007/2008, 2011/2012, 2012/2013, 2014/2015, 2017/2018, 2018/2019, 2022/2023
הגביע הטורקי (18) : (שיא)
1963, 1964, 1965, 1966, 1973, 1976, 1982, 1985, 1991, 1993, 1996, 1999, 2000, 2005, 2014, 2015, 2016, 2019
הסופר קאפ הטורקי (16) : (שיא)
1966, 1969, 1972, 1982, 1987, 1988, 1991, 1993, 1996, 1997, 2008, 2012, 2013, 2015, 2016, 2019, 2023
הסופרקאפ האירופי (1) :
2000
ליגת האלופות :
חצי גמר: 1988/1989
רבע גמר (5): 1962/1963, 1969/1970, 1993/1994, 2000/2001, 2012/2013
גביע אופ"א (1) :
1999/2000
גביע המחזיקות :
רבע גמר 1991/1992
תארים והישגים > שחקנים מפורסמים בעבר ובהווה

ברזילפליפה מלו
רומניה גאורגה חאג'י
ישראל חיים רביבו
טורקיה חסאן שאש
סרביה סשה איליץ'
טורקיה הקאן שוקור
קולומביה פאריד מונדראגון
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בורונדי שבאני נונדה
הולנד פרנק דה בור
ברזיל לינקולן
פולין רומן קוסצ'קי
ויילס דין סאנדרס
טורקיה ארדה טוראן
טורקיה אוקאן בורוק
חוף השנהב דידייה דרוגבה
רומניה יוליאן פיליפסקו
מקדוניהגוראן פאנדב
גרמניהלוקאס פודולסקי
טורקיהסלצ'וק אינאן
טורקיהפתיח טרים
רומניה גאורגי פופסקו
ברזיל מריו ז'ארדל
צרפת פרנק ריברי
פורטוגל אבל חבייר
קמרון ריגוברט סונג
טורקיה עלי סמי ין
צרפת טורקיה דידייה סיקס
טורקיה סרבט צ'טין
טורקיה וולקן יאמין
הולנד ווסלי סניידר
טורקיה סאברי סאריאוגלו
טורקיה אורקון אושאק
צ'כיה מילאן בארוש
אורוגוואי פרננדו מוסלרה
טורקיה גקהאן זאן
הערות שוליים

↑  Ana Sayfa, Milliyet (בטורקית)
| עונת 2024/2025 בליגה האירופית |
| --- | --- | --- |
| דרג א' | איטליה רומא • אנגליה מנצ'סטר יונייטד • פורטוגל פורטו • הולנד אייאקס • סקוטלנד ריינג'רס • גרמניה איינטרכט פרנקפורט • אנגליה טוטנהאם • איטליה לאציו • צ'כיה סלביה פראג |  |
| דרג ב' | ספרד ריאל סוסיאדד • הולנד א.ז. אלקמאר • פורטוגל ספורטינג בראגה • יוון אולימפיאקוס • צרפת ליון • יוון פאוק סלוניקי • טורקיה פנרבחצ'ה • ישראל מכבי תל אביב • הונגריה פרנצווארוש |  |
| דרג ג' | אזרבייג'ן קרבאך • טורקיה גלאטסראיי • צ'כיה ויקטוריה פלזן • נורווגיה בודה/גלימט • בלגיה אוניון סן-ז'ילואז • אוקראינה דינמו קייב • בולגריה לודוגורץ ראזגרד • דנמרק מיטיולן • שוודיה מאלמה |  |
| דרג ד' | ספרד אתלטיק בילבאו • גרמניה הופנהיים • צרפת ניס • בלגיה אנדרלכט • הולנד טוונטה • טורקיה בשיקטש • רומניה סטיאווה בוקרשט • לטביה ריגה פוטבולה סקולה • שוודיה אלפסבורג |  |
חזיתו של אצטדיון טורק טלקום, לצד חנות האוהדים
פרשת לילהאמר

העיירה לילהאמר בנורווגיה, שבה נהרג בטעות אחמד בושיקי על ידי צוות מתנקשים של המוסד
פרשת לילהאמר הייתה פרשה שאירעה בעיר לילהאמר שבנורווגיה ב-21 ביולי 1973 במסגרת "מבצע זעם האל", כאשר סוכנים של "המוסד" הרגו צעיר מרוקאי בשם אחמד בושיקי, לאחר שחלקם סברו בטעות כי הוא עלי חסן סלאמה, מראשי ארגון הטרור "ספטמבר השחור". חלק מחברי הצוות שביצע את ההריגה נלכדו בידי הנורווגים, וחלקם נדונו למאסר. הפרשה פורסמה בהרחבה בתקשורת הבינלאומית וגרמה למבוכה רבה בישראל.
רקע

בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן בספטמבר 1972, הורתה ראש הממשלה, גולדה מאיר, ל"מוסד" לחסל את כל ראשי ארגון "ספטמבר השחור" שהיו מעורבים בתכנון הטבח. כך בחודשים שלאחר הטבח במינכן נהרגו בדרכים שונות כמה מראשי ארגוני הטרור הפלסטיניים שחיו באירופה.
באפריל 1973 נערך מבצע אביב נעורים, ובו הרג צה"ל שלושה מראשי אש"ף בביירות. בין היתר נערך מצוד אחר עלי חסן סלאמה, שתואר כראש ארגון "ספטמבר השחור", אולם אף על פי שהושקע מאמץ רב באיתורו, הוא הצליח במשך שנה שלמה לחמוק מן "המוסד".
ביולי 1973 דיווחה סוכנת של המוסד שהושתלה במשרדי הליגה הערבית בז'נבה שעלי חסן סלאמה מתעתד לטוס לאחת ממדינות סקנדינביה. במוסד פירשו כי מטרת הנסיעה היא ביצוע פיגוע נקמה על הרג אחד מראשי אש"ף בפריז, וחיברו ידיעה זו לשתי פיסות מידע נוספות - האחת, ידיעה שעלי חסן סלאמה ביקר בעיר אולם שבגרמניה וגייס תומכים למשימה, והשנייה, ידיעה לפיה בלדר ספטמבר השחור רכש כרטיס טיסה מז'נבה לקופנהגן. מייק הררי, ראש היחידה המבצעית קיסריה, סבר כי יוכל לעקוב אחר הבלדר כמאל בנאמנה, להגיע דרכו לעלי חסן סלאמה ולהתנקש בו. בעקבות טעות בפירוש של ידיעה זו החל המבצע, שנודע לימים כפרשת לילהאמר.
המשתתפים

סוכני המוסד שנלכדו בפעולה זו הם:
סילביה רפאל (תחת שם הכיסוי פטרישיה רוקסברג).
אברהם גמר (תחת הכיסוי של אזרח בריטי בשם לסלי אורבאום).
דן ארבל (תחת השם דן ארט).
צבי שטיינברג.
מיכאל דורף.
מריאן גלדניקוף, סוכנת זוטרה ללא ניסיון קודם, שנשלפה כמה ימים לפני כן מעבודתה האזרחית כמהנדסת מחשבים והובאה כמתורגמנית, בשל שליטתה בשפות סקנדינביות.
המשפט

בינואר 1974 נפתח משפטם של העצורים. המשפט עורר עניין רב בעולם, גרם מבוכה רבה לישראל ופגע ביוקרתו של "המוסד" כאשר נחשפו שיטותיו ודרכי פעולותיו. המשפט נערך בפני בית דין מיוחד שהוקם לשם כך באוסלו, ועורכי דין נשכרו על ידי ישראל להגן על העצורים. בפסק הדין ב-2 בפברואר קבע בית המשפט כי "שירות המודיעין הישראלי עמד מאחורי המשימה".
בית המשפט זיכה את מיכאל דורף, אך הרשיע את יתר החבורה וגזר עליהם עונשי מאסר שונים:
צבי שטיינברג נמצא אשם בריגול בלתי חוקי ונגזרה עליו שנת מאסר אחת.
מריאן גלדניקוף נמצאה אשמה בסיוע להריגה בשוגג ונגזרו עליה שתיים וחצי שנות מאסר.
דן ארבל נמצא אשם בסיוע לרצח ונגזרו עליו חמש שנות מאסר.
אברהם גמר נמצא אשם בסיוע לרצח ונגזרו עליו חמש וחצי שנות מאסר.
סילביה רפאל נמצאה אשמה בסיוע לרצח ונגזרו עליה חמש וחצי שנות מאסר.
לאחר 22 חודשים שוחררו כל העצורים מכלאם.
בתחילת הפרשה שרר מתח בין ישראל לנורווגיה על רקע הפרשה וממשלת ישראל סירבה להודות בחלקה בפרשה, אך עם השנים השתפרו היחסים בין המדינות. בשנת 1996 העבירה ישראל פיצוי של 283,000 דולרים לאשתו ולבתו של בושיקי.
השלכות הפרשה על המוסד

הפרשה זעזעה את ישראל כולה, ואת הצמרת הביטחונית בפרט. התוצאה המידית של כישלון הפעולה הייתה החלטה של ראש הממשלה גולדה מאיר להורות על הפסקה מידית של הרדיפה אחר פעילי טרור פלסטינים באירופה. מייק הררי, שהיה מפקד יחידת קיסריה שביצעה את הפעולה, הגיש את התפטרותו אך ראש "המוסד", צבי זמיר, וראש הממשלה מאיר סירבו לקבל את התפטרותו. בנוסף התמודדו ב"מוסד" עם חשיפה של שיטות ודרכי פעולה בהן נקט במהלך אותה תקופה במרדפיו אחר בכירי המחבלים באירופה, עובדה שאילצה אותו לשנות את דרכיו.
המצוד אחר עלי חסן סלאמה חודש בשנת 1979 בהוראת ראש "המוסד", יצחק חופי, ובאישור ראש הממשלה, מנחם בגין. את המבצע ניהל מפקד יחידת קיסריה, מייק הררי. סלאמה נהרג בביירות, ב-22 בינואר אותה שנה, באמצעות פיצוץ מכונית תופת בסמוך למכוניתו שחלפה ברחוב בדרכו לאירוע משפחתי. בפיצוץ נהרגו גם ארבעה עוברי אורח וכן ארבעה שומרי ראשו של סלאמה.
לקריאה נוספת

נעם נחמן טפר, לילהאמר - תיק פתוח, ספרי ניב, 2020
מיכאל בר-זוהר ואיתן הבר, המרדף אחרי הנסיך האדום, "זמורה, ביתן - מוציאים לאור", 1984
אליעזר פלמור, פרשת לילהאמר: מיומנו של מעורב לא שייך, הוצאת כרמל, 1999
יוסי מלמן ודן רביב, מרגלים לא מושלמים, ספריית מעריב, 1990, עמודים 168–170
יוסי מלמן ודן רביב, מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין, הוצאת ידיעות ספרים, 2012
אהרון קליין, איש המבצעים, סיפורו של מייק הררי, מפקד היחידה המבצעית של המוסד, כתר ספרים, 2014
משה אלעד, סָעַרְתְּ עָלַי, ארצי: אירועים שהסעירו את ישראל, הוצאת צמרת, תל אביב, תשפ"א 2021, עמודים 37–88
מיכאל בר-זוהר וניסים משעל, המוסד - המבצעים הגדולים, הוצאת ידיעות ספרים, 2010. פרק "הנשרים פשטו בטרם שחר" עמ' 185–187