stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגירה לספסית

תעלת סואץ. דרכה מהגרים מינים פולשים לים התיכון. הגירה זו נקראת הגירה לֵסֶפְּסִית
הגירה לֵסֶפְּסִית, או "הגירה לֵסֶפְּסְיָאנִית", היא מעבר של בעלי חיים ימיים מהים האדום לים התיכון, דרך תעלת סואץ. התופעה נקראת על שמו של פרדיננד דה לספס, מהנדס ויזם חפירת התעלה. לתופעה שמות נוספים, כגון "הפלישה האֵריתריאית", "פלישה לספסיאנית" או "הסינדרום הלספסיאני". הגירה בכיוון ההפוך, המכונה "הגירה אנטי-לספסיאנית", קיימת גם כן, אך היא נדירה. המושג נטבע לראשונה בידי פרופסור דב פור בספרו "Lessepsian Migration: The Influx of Red Sea Biota Into the Mediterranean by Way of the Suez Canal".
הפלישה החלה סמוך לפתיחת התעלה ב-1869. בתחילה התגלה דג חדש אחת למספר שנים. בשנים האחרונות מתגלה מין חדש מדי שנה.
רקע

פתיחת תעלת סואץ ב-1869 יצרה את המעבר הראשון למי ים בין הים התיכון לים האדום. הים האדום גבוה יותר, ולכן מימיו הם שזורמים אל הים התיכון. האגמים המרים, המהווים קטע מתעלת סואץ, בלמו את הגירת בעלי החיים והצמחים מהים האדום למשך כמה עשורים בשל מליחותם הגבוהה שלא אִפשרה את הישרדותם, אולם במרוצת הזמן השתוותה מליחות זו בהדרגה למליחות הים האדום בשל זרימת המים בין הימים. כשמחסום ימי זה הוסר, בעלי חיים וצמחים היגרו דרך התעלה והחלו לאכלס את מזרח אגן ים התיכון. הים האדום ככלל הוא בעל מליחות גבוהה יותר ועני יותר בחומרי מזון (נוטריאנטים) מהאוקיינוס האטלנטי, המחובר לים התיכון ממערב, כך שלמינים המהגרים מהים האדום היה יתרון על המינים המקומיים במזרח אגן הים התיכון, מכיוון שהם מותאמים למים דלי נוטריאנטים. כך החלו המינים של הים האדום לפלוש לביוטה של הים התיכון. מספרם של המינים שעשו את הדרך בכיוון ההפוך מזערי.
השפעת המהגרים על מינים מקומיים

בנייתו של סכר אסואן על נהר הנילוס ב-1960 צמצמה את זרימת המים המתוקים הנושאים סְחופֶת עשירה בנוטריאנטים אל מזרח אגן ים התיכון, וכתוצאה מכך נפגעה דגת הים התיכון באופן ניכר. במקביל חולל שינוי זה תנאים אידיאליים לפולשים מהים האדום, ובכך תהליך הגירת המינים הפולשים הואץ אף יותר.
מינים פולשים הפכו לרכיב משמעותי במערכת האקולוגית של הים התיכון, ובעלי השפעות המסכנות מינים אנדמיים ים-תיכוניים רבים. בתחילת ההגירה הראו תצפיות על כמה קבוצות מהמינים האקזוטיים כי יותר מ-70% ממעשירי הרגל הלא מקומיים ו-63% מהדגים האקזוטיים בים התיכון מקורם באזור האינדו-פסיפי, כלומר הגיעו מהאוקיינוס השקט וההודי במעלה הים האדום אל מפרץ סואץ שבקצהו, ודרך התעלה אל הים התיכון.
התעלה הופכת למעבר הימי הראשון להגעת מינים פולשים אל הים התיכון. פגיעתם של כמה מהמינים הלספסיים הללו הפכה למשמעותית ביותר כאשר הם דחקו מינים מקומיים והפכו למחזה נפוץ באזור הלבנט. לפי האיגוד הבין-לאומי לשימור הטבע ומשאביו, אמנת המגוון הביולוגי ואמנת ראמסאר, מינים אלו זרים לים התיכון, ונמצאים מחוץ לתחום תפוצתם הטבעי, שהוא באזור האינדו-פסיפי. כשמינים אלו מצליחים לבסס אוכלוסיות בים התיכון, להתחרות באופן ישיר במינים המקומיים ולתפוס את מקומם, הרי הם הופכים ל"מינים זרים פולשים" ומהווים איום חמור על המגוון הביולוגי המקומי.
הודעת ממשלת מצרים, מאוגוסט 2014, על כוונתה לכרות 35 ק"מ של תעלה חדשה במקביל לקיימת ולהעמיק ולהרחיב 37 ק"מ נוספים מתעלת סואץ הדאיגה ביולוגים ימיים, שחששו כי מעשה זה רק יחמיר את הפלישה מהים האדום לים התיכון, ויכשיר את המעבר לסוגי פולשים חדשים. ב-6 באוגוסט 2015 נחנכה תעלת סואץ החדשה, המקבילה לתעלה הקיימת ואורכה 72 ק"מ.
חדירת המינים לים התיכון שינתה את פני המערכת האקולוגית שלו, כך שיותר מ-300 מינים חדשים של צמחים ובעלי חיים פלשו אליו. מתוכם כ-67 הם מיני דגים, וכולם מאכלסים את האגן המזרחי ואותרו בקרבת חוֹפי ישראל. רוב הדגים בים האדום הם דגים טרופיים, שלא היו קיימים בים התיכון קודם לפתיחת התעלה. חלק מהמינים הפולשים נמצאים בהתפוצצות אוכלוסין ובתחרות על אתרי רבייה ומזון עם המינים המקומיים; הם דוחקים את הדגה המקומית מבתי הגידול הטבעיים שלה.
בשנים 2008–2011 נערך מחקר באמצעות חוקרים מאוניברסיטת חיפה, האוניברסיטה העברית, המכון לחקר הימים ואגמים בהשתתפות חוקר אמריקאי המתמחה במינים פולשים. ממצאיהם העלו מהפך דרמטי בהרכב הדגה: כ-54% מתפיסות הדגה באותה עת היו מינים פולשים, לעומת 29% כ-20 שנה לפני כן. ממצאים אלו מעידים על היקף פלישת המינים הימיים הגדול ביותר בעולם, המתרחש באגן המזרחי של הים התיכון – פלישה העלולה לפגוע פגיעה רבתי במינים המקומיים.
מינים פולשים

הרכבם של המינים הפולשים לים התיכון מים סוף:
דגים: 67 מינים.
רַכיכות: כ-137 מינים.
סרטנים: 56 מינים.
אצות: 96 זנים.
יש חסרי חוליות נוספים, כגון מדוזות, אלמוגים ופלנקטון.
להלן מספר דוגמאות של מינים פולשים לים התיכון של ישראל:
המין הידוע ביותר הוא המדוזה מהמין חוטית נודדת. הוא פוקד את חופי ישראל מדי קיץ. מין זה השפיע מאוד על עונת הרחצה בים התיכון של ישראל.
נימי דו-ימי התגלה לראשונה ב-2006 ומאז הספיק להשפיע על הדיג המסחרי ולדחוק את אוכלוסיית המולית האדומה. בשנת 2008 המין הגיע אף לטורקיה. הוא הנציג היחיד ממשפחתו בים התיכון.
חלילון חלק (Fistularia commersonii), מהגר שהגיע עד חופי איטליה.
לגינון נודד, דג ממשפחת הנַפּוּחיתיים, הנקרא בלשון העם "אַבּוּ נַפְחָא". דג זה בעל השפעה הרסנית על מינים מקומיים בשל היותו טורף רעבתן, אשר לו טורפים מועטים בשל אמצעי ההגנה שלו. זה דג רעיל ביותר, ובארץ נרשמו כמה מקרי הרעלה ממנו.
זהרון הדור (Pterois miles), דג טורף ארסי.
אבנוּן מגושם, התגלה בשנת 2011 ביפו. הוא הדג הארסי בעולם, לא ידוע בוודאות כיצד הגיע לים התיכון.
שפמית ארסית ("דג נסראללה") (Plotosus lineatus), דג ממשפחת השפמיתיים, בעל ארס רב-עוצמה בקוציו העלול לשתק ובמקרים מסוימים להרוג בני אדם.
יש דגים פולשים רבים מ-39 משפחות שונות, 15 מהן הן חדשות בים התיכון. עם זאת, נטען כי שינויים אלו בים התיכון הם בלתי הפיכים, והמלצת החוקרים היא להגביל את דֵיג המינים המקומיים ובכך לאפשר להם להתרבות ולהתחרות עם המינים הפולשים.
זרוע רובוטית אירופאית

זרוע רובוטית מחוברת למודול וחלרי חלוף מותקנים על מודול אחר
תיאור מערכת בקרה של הזרוע
זרוע רובוטית אירופאית (ברוסית:Европейский манипулятор ERA) היא זרוע שנבנתה על ידי סוכנות החלל האירופית לצורכי המקטע הרוסי של תחנת החלל הבין-לאומית. הזרוע שוגרה לתחנת החלל בשנת 2021.
היסטוריה

המפרט והחוזה לבניית הזרוע הועברו מרוסקוסמוס לסוכנות החלל האירופית.
הזרוע פותחה על בהזמנת סוכנות החלל האירופית על ידי מספר חברות אירופאיות כאשר סניף הולנד של איירבוס ביטחון וחלל היה הקבלן הראשי. המתקן פותח בשנת 2004. בעקבות שינויים במתכונת המקטע הרוסי של תחנת החלל מיקום הזרוע ומועד שיגורה נדחו. בסופו של דבר הוחלט להתקין אותה על מודול "נאוקה" ששוגר לחלל בשנת 2021. במהלך שנת 2022 לשילוב של הזרוע במערכות תחנת החלל בוצעו מספר פעילות חוץ רכביות. הפעילות הראשונה בוצע על ידי חברי משלחת מס' 67 לתחנת החלל הבין-לאומית ב-18 באפריל 2022. בסך הכול בוצעו 3 פעילויות חוץ-רכביות שהסתיימו בהצלחה.
המטלה הראשונה של הזרוע הייתה העברת רכיב ממודל "ראסווט" למודול "נאקוה". הפעולה בוצע באפריל 2023.
מבנה הזרוע

הזרוע מהווה מכשיר מתקדם באורך של כ-11 מ'. הזרוע מיועדת להעברת מטענים שונים בחלק החיצוני של תחנת החלל ולעזרה לחברי הצוות בפעילויות מחוץ לתחנת החלל. הזרוע שוקלת 630 ק"ג ויכולה להעביר ציוד במשקל עד 8,000 ק"ג. התנוע מתבצעת במהירות של 0.1 מ' לשנייה ודיוק הצבה הוא כ-5 מ"מ. בזמן פעילות היא דורשת כ-475 ו"ט עד 800 ו"ט בזמן שיא.
בקרת פעילות מבוצעת ממחשב מרכזי של המערכת.
במקטע אמריקאי של תחנת החלל פועלת זרוע רובוטית קנדארם2. היא לא יכולה לפעול במקטע הרוסי ולכן היה צורך בזרוע נוספת.
המסע הראשון של ג'יימס קוק

אנימציה המציגה מסלול מקורב של המסע
המסע הראשון של ג'יימס קוק (באנגלית: First voyage of James Cook) היה משלחת ימית משותפת של הצי המלכותי הבריטי ושל החברה המלכותית שנערכה בין 1768 ל-1771, על סיפונה של אוניית המחקר אה"מ אנדוור בפיקודו של רב החובל לוטננט ג'יימס קוק.
מטרת המסע הייתה ביצוע תצפית אסטרונומית של מעבר נוגה על פני השמש וניסיון לגלות יבשת דרומית.
המשלחת יצאה לדרך מנמל פלימות' שבאנגליה באוגוסט 1768, חצתה את האוקיינוס האטלנטי, הקיפה את כף הורן שבארץ האש ומשם המשיכה עד לטהיטי, על מנת לבצע את התצפית. מנקודה זו הפליגה דרומה, אל אזורים שבעיקרם היו לא ממופים, שם גילו אנשיה מספר איים חדשים. המשלחת המשיכה אל חופי ניו זילנד ובכך היו לאירופאים השניים שהגיע למקום זה, לאחר משלחתו של ההולנדי אבל טסמן שעשו זאת למעלה ממאה שנים קודם לכן. במשך מחצית השנה קוק וצוותו מיפו את חופי שני האיים הגדולים של ניו זילנד ולאחר מכן המשיכו מערבה. באפריל 1770 היו לאירופאים הראשונים שהגיעו לחוף המזרחי של אוסטרליה, אותו מיפו לכיוון צפון. משם המשלחת המשיכה אל עבר איי הודו המזרחיים ההולנדיים, חצתה את האוקיינוס ההודי, הקיפה את כף התקווה הטובה ועגנה בחזרה באנגליה ב-12 ביולי 1771. בסיכומו של דבר ארך המסע כ-3 שנים.
אנשי צוות האונייה קיימו אינטראקציה, לרבות קשרי מסחר, עם השבטים הילידיים שפגשו בדרכם, ביניהם הפולינזים שבטהיטי והאבוריג'ינים שבאוסטרליה, ותיעדו ואספו אלפי פריטים של בעלי חיים וצמחים שלא היו מוכרים עד אז לאירופאים.
כשנה לאחר שובו יצא ג'יימס קוק למסע נוסף וב-1776 יצא למסעו השלישי והאחרון, במהלכו נדקר למוות על ידי ילידים בני הוואי באירוע שנסיבותיו אינן ברורות די הצורך.
רקע

ב-16 בפברואר 1768 פנתה החברה המלכותית של לונדון אל ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, בבקשה לממן משלחת מדעית אל עבר האי טהיטי שבאוקיינוס השקט, זאת לשם תצפית במעבר של כוכב הלכת נוגה על פני השמש שצפוי היה לקרות בראשית יוני 1769. התצפית תוכננה להתבצע ממקומות שונים על פני הגלובוס על ידי מדענים בני לאומים שונים וכך על ידי שימוש בתופעת ההיסט ניתן יהיה לחשב בדיוק רב את המרחק בין כדור הארץ לשמש (אורכה של יחידה אסטרונומית אחת).
המשלחת קיבלה את האישור המלכותי. האדמירליות בחרה לשלב במסע המחקר גם שליחות חשאית לאיתור עדויות לקיומה של היבשת המשוערת והעשירה טרה אוסטרליס אינקוגניטה ("הארץ הדרומית הלא-נודעת") בדרום האוקיינוס השקט. אישים בחברה המלכותית, ובייחוד הגאוגרף אלכסנדר דאלרימפל, האמינו שיבשת היפותטית זו אכן קיימת וכי יש לנצל את השליחות האסטרונומית בחיפושה. אם תתגלה, בריטניה תוכל לתבוע חזקה עליה ועל השפע האגדתי שבה, לפני שכל מעצמה אירופאית אחרת הניצבת מולה תצליח בכך.
העיתונות הבריטית והצרפתית דיווחו על המסע הצפוי. בחלק מן הכתבות נכתב כי ייתכן והמשלחת תנסה לבחון את קיומה של טרה אוסטרליס.
ההכנות למשלחת > הספינה

הספינה שהאדמירליות בחרה הייתה ספינת-פחם פרטית בשם "הרוזן מפֶּמְבְּרוֹק" (Earl of Pembroke), אותה רכשה תמורת כ-2,800 ליש"ט. לצורך המסע, הוחלט לשנות את שמה ל-"אֶנְדֶוֶר" (Endeavour, "מאמץ").
הספינה הושקה ביוני 1764. הייתה זו אוניית מפרשים חסונה, בעלת קער רחב ושטוח, ירכתיים רבועות וגוף דמוי-תיבה בעל ספנה עמוקה, באורך 35 מטרים. עיצובה השטוח עשה אותה מתאימה לשיוט במים רדודים ולמשיכה אל החוף לצורך טעינה, פריקה ותיקונים בסיסיים, מבלי להידרש למבדוק. הספינה הותאמה לצורכי המסע, ונוספו לה סירות קלות ומערכת משוטים, למקרה של היעדר רוח או שבר של אחד מן התרנים. כמו כן, כמקובל באותה התקופה, צוידה ספינת הצי המלכותי בעשרה תותחים קלים בקוטר 4 ליבראות ובתריסר תותחים קלים יותר על גבי כוננות.
ההכנות למשלחת > רב החובל

לפיקוד על האנדוור במסעה נבחר ג'יימס קוק, שהועלה לדרגת לוטננט לצורך המשימה. קוק היה איש הצי המלכותי, שהשתתף במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, מערכה בין צרפת ובריטניה באמריקה הצפונית שהתנהלה במקביל למלחמת שבע השנים. בין השנים 1763 ל-1767 פיקד קוק על סקר למיפוי חופי האי ניופאונדלנד, אי רחב ידיים במערבו של האוקיינוס האטלנטי. במהלך הסקר ביצע תצפיות על ליקוי החמה של שנת 1767. עבודתו המוצלחת הפנתה אליו תשומת לב ויוקרה. הוא הוכיח את מומחיותו בענייני ניווט, שרטוט מפות ואסטרונומיה.
בתחילה הוצע לתת את הפיקוד על הספינה למדען אלכסנדר דאלרימפל, תומך נלהב בתאוריית היבשת המיתית טרה אוסטרליס. דאלרימפל התנה את הסכמתו בכך שתינתן לו דרגת ייצוג של קפטן בצי המלכותי. הלורד הראשון של האדמירליות, אדוארד הוק (אנ'), סירב נחרצות לכך שדאלרימפל יפקד על הספינה בטענה שהוא איננו איש ים. להוק הייתה סיבה טובה להחזיק בעמדתו זו - ב-1698 סירבו קציני ים על סיפונה של הסלופ אה"מ פאראמור (אנ') לקבל פקודות ממפקדם האזרח, ד"ר אדמונד האלי.
במבט לאחור, נראה כי הבחירה בקוק כרב החובל במסע הייתה הבחירה ההגיונית והמתבקשת, אך באותו הזמן, על אף הישגיו, מעטים ראו בקצין הים האלמוני יחסית כאדם המתאים לפיקוד על אוניית מחקר. עם זאת, באדמירליות היו כמה מנהלים שהיו מודעים לסקרי המיפוי המעולים שערך. מזכיר האדמירליות, פיליפ סטיבנס (אנ'), המליץ על קוק מבין עשרות המועמדים לתפקיד רב החובל, ובבחירתו תמך גם מושל ניופאונדלנד, אף הוא איש הצי המלכותי, יו פאליסר (אנ').
ההכנות למשלחת > הסגל

ב-30 ביולי 1768 הסמיכה האדמירליות את סגל הספינה למסע, שכלל 73 מלחים ו-12 נחתים. המשנה של קוק היה קצין בן 29 בשם זאכארי היקס, שניסיונו כלל פיקוד בפועל על אה"מ הורנט (HMS Hornet), ספינה חד-תורנית המצוידת בשישה עשר תותחים קלים. הקצין השלישי היה ג'ון גור, קצין צי בעל ותק של 16 שנים, ששירת כמשנה לרב-חובל על סיפון אוניית הצי המלכותי אה"מ דולפין (אנ') במסעה להקפת כדור הארץ בשנת 1766.
עוד היו בצוות האסטרונום הרשמי של המשלחת, צ'ארלס גרין, שהיה בזמנו העוזר של האסטרונום המלכותי נוויל מסקלין. חוקר הטבע והבוטניקאי ג'וזף בנקס, שלימים יהיה נשיא החברה המלכותית, צורף אף הוא למסע. בנקס השיג מימון לעוד מספר אנשים שהצטרפו אליו - ביניהם חוקר הטבע השוודי דניאל זולאנדר (אנ'), שהיה מתלמידיו של קארולוס ליניאוס, חוקר הטבע הפיני הרמן שפרינג (אנ') ושני ציירים - סידני פרקינסון ואלכסנדר באקן (אנ').
ג'ון גור
ג'וזף בנקס
דניאל זולאנדר
סידני פרקינסון
ההכנות למשלחת > המשימה

המשימה הרשמית של המסע הייתה הפלגה לטהיטי, הקמת מצפה אסטרונומי ועריכת המדידות הנחוצות של מעבר נוגה על פני השמש. עם זאת, ההוראות המדויקות של המסע נמסרו לקוק בשתי מעטפות חתומות שהוגדרו כסודיות. הראשונה עוסקת במסע עד טהיטי והשנייה בחלק שלאחר מכן. בהוראות נקבע כי לאחר השלמת משימה זו יש למצות את חקר האפשרות לקיומה של יבשת דרומית, שאותה דימו אנשי אה"מ דולפין (אנ') לצפות מרחוק דרומית לטהיטי. ההוראות היו אופייניות - תמציתיות, מדויקות, אך בו בזמן לא מגבילות יתר על המידה. ניסוחן נעשה במחשבה תחילה:
אתה נדרש להתקדם דרומה במטרה לגלות את היבשת שנזכרה לעיל, עד שתגיע לקו רוחב 40°, אלא אם תגלה אותה קודם לכן. אם לא תגלה אותה או כל ראיות ניכרות לקיומה בהפלגה זו, עליך להמשיך בחיפוש אחריה בכיוון מערב בין קו הרוחב שנזכר לעיל לקו הרוחב 35° עד לגילויה, או עד שתגיע לצד המזרחי של הארץ שגילה טסמן, הקרויה כיום ניו זילנד.
המקור באנגלית
You are to proceed to the Southward in order to make discovery of the Continent abovementioned until’ you arrive in the Latitude of 40°, unless you sooner fall in with it. But not having discover’d it or any Evident sign of it in that Run you are to proceed in search of it to the Westward between the Latitude beforementioned and the Latitude of 35° until’ you discover it, or fall.in with the Eastern side of the Land discover’d by Tasman and now called New Zeland.
ההכנות למשלחת > תיעוד המסע

קוק הקפיד בהפלגותיו לתעד את מיקומו, את מזג האוויר ואת ההתרחשויות שקרו, כך גם במסע זה. יומן הספינה עובד באמצעות התאריך הימי, שציין, במאה ה-18, את אותו התאריך לכל אירועי הספינה מ-12 בצהריים עד 12 בצהריים ביום שלמחרת. התאריך הימי מתחיל 12 שעות לפני חצות הלילה של התאריך האזרחי המקביל. יתרה מזאת, קוק לא התאים את התאריך היומי שלו עד שהשלים מסע מלא של 360° יחסית לקו האורך של נמל הבית הבריטי שלו, אם מזרחה ואם מערבה (במסעו זה - הפליג מערבה). לשם המחשה לעניין זה, במסעו קוק מציין ברשומת יומן מה-19 באפריל 1770 כי יבשה (החוף המזרחי של אוסטרליה) נצפתה בשעה 6:00 בבוקר. האנדוור נמצאה אז בקו אורך שנמצא בהפרש 14 שעות מנמל הבית שלו, משמע בבריטניה השעה הייתה 20:00. משום שכיום קו התאריך הבינלאומי נמצא באוקיינוס השקט מזרחית לאוסטרליה, אזי אוסטרליה מקדימה את בריטניה ב-10 שעות, ולא נמצאת אחריה ב-14 שעות. לכן, הזמן בו נצפתה היבשת בשיטת ימינו הוא ה-20 באפריל 1770 בשעה 6:00 בבוקר (זמן מקומי).
כחלק מהיותו מסע מחקר, לא קוק לבדו אלא גם אחרים על סיפון האנדוור תיעדו את חוויותיהם ותגליותיהם ביומנים ובאיורים. כיום מידע רב זמין באופן חופשי באינטרנט, כך לדוגמה יומן הספינה זמין בפרויקט גוטנברג.
המסע > מאנגליה לטהיטי

האנדוור הפליגה מנמל פלימות' ב-26 באוגוסט 1768 כשעל סיפונה 94 איש, צידה ל-18 חודשים ומעלה, ציוד נדרש ומיטב המכשירים לעריכת תצפיות אסטרונומיות במהלך ההפלגה. האנדוור הפליגה אל פנים האוקיינוס האטלנטי, ב-12 בספטמבר הגיעה למדיירה וכחודשיים לאחר מכן, ב-13 בנובמבר עגנה בריו דה ז'ניירו, אז תחת שלטון פורטוגל, שם נשארה עד ה-7 בדצמבר. במהלך העגינה חודש המלאי בספינה ובוצעו תיקונים דרושים.
הספינה לאחר מכן פנתה דרומה, הקיפה את כף הורן והמשיכה לכיוון מערב לרוחב האוקיינוס השקט, עד שהגיעה למפרץ מאטאוי (אנ') שבטהיטי ב-13 באפריל 1769, מה שהותיר די והותר זמן להתכונן לעריכת התצפית שהייתה עתידה להיערך ב-3 ביוני.
המסע > טהיטי

במהלך הזמן בטהיטי הקימו קוק ואנשיו מבצר קטן ומצפה כוכבים לצורך התצפית, במקום שכיום נקרא "פוינט ונוס". כמו-כן, ניצלו את הזמן ליצירת קשרי ידידות ומסחר אל מול הילידים הפולינזים המקומיים, דבר שהיה חשוב לקוק, כפי שעולה מיומן הספינה:
יש לפעול בכל אמצעי על מנת לפתח ידידות עם הילידים ויש להתייחס אליהם באופן האנושי ביותר שיעלה על הדעת.
המקור באנגלית
To endeavour by every fair means to cultivate a friendship with the Natives and to treat them with all imaginable humanity.
מעבר נוגה על פני השמש התרחש כאמור ב-3 ביוני. מעברי נגה מתרחשים בזוגות, כאשר בין כל מעבר בזוג חולפים כ-8 שנים. בין זוגות מעברים מפרידה תקופת זמן ארוכה של למעלה מ-100 שנים. המעבר הקודם התרחש ב-1761, לכן המעבר הבא היה צפוי לקרות רק בעתיד הרחוק, בשנת 1874. חשיבותו המדעית הייתה נעוצה בכך שהוא מאפשר מדידת המרחק בין נוגה לשמש (באמצעות תופעת ההיסט). בעזרת שימוש ביחסים המכתיבים חוקי קפלר, ניתן בעזרת מרחק זה לחשב את המרחקים גם בין כוכבי לכת אחרים לשמש (ובין היתר את חישוב אורכו של המרחק בין כדור הארץ והשמש). מדידות דומות נערכו גם במעבר של שנת 1761.
המעבר של שנת 1769 נמדד ממקומות שונים ברחבי כדור הארץ. כך קוק וצוותו מדדו מטהיטי, אך מדענים אחרים מדדו ממגוון מקומות אחרים ברחבי הגלובוס, לרבות נורווגיה ואתרים שונים באמריקה הצפונית ובאימפריה הרוסית. זכור גם מסעו הכושל של גיום לה ז'נטיל למדוד את שני המעברים (של 1761 ושל 1769) מהודו. כששב לאחר 11 שנים למולדתו צרפת, גילה לה ז'נטיל כי בזמן שחלף הוכרז כמת והוא איבד את עבודתו, רכושו ואף את רעייתו.
בטהיטי, ערכו החוקרים שלוש מדידות נפרדות - האחת של גרין, השנייה של קוק והשלישית של זולנדר. למרבה האכזבה השוני בין המדידות היה גדול משולי השגיאה הצפויים. מכשיריהם היו מספקים לפי אמות המידה של התקופה, אך הרזולוציה לא הייתה מספקת לביטול הטעויות. כשהשוו מדענים לאחר זמן את התוצאות של אנשי האנדוור עם אלו של תצפיות של אותו אירוע שנעשו ממקומות אחרים, התוצאה הסופית לא הייתה מכרעת או מדויקת במידה לה קיוו. הם ראו בכך הוכחה כי לכוכב הלכת נוגה אטמוספירה עבה, אך חוקרים בני ימינו סבורים כי הקשיים נבעו דווקא מאפקט הטיפה השחורה, תופעה אופטית המונעת מדידה מדויקת, בייחוד במכשירים ששימשו את השלושה בתצפיותיהם.
לאחר תצפית המעבר, כתב קוק ברישומיו:
שבת, ה-3. יום זה נמצא מתאים למטרתנו ככל שיכולנו לקוות, אף לא ענן נראה במשך כל היום והאוויר היה צלול לחלוטין, כך שנהנינו מכל יתרון שיכולנו לייחל לו בצפייה בכל מהלך המעבר של כוכב הלכת נוגה על פני עיגול השמש: בבהירות רבה ראינו אטמוספרה או צל אפלולי סביב גוף כוכב הלכת, ששיבש במידה רבה את זמני המגעים, בעיקר בשניים הפנימיים. זולאנדר ביצע את הצפייה כמוני וכמו גרין, ודעותינו היו שונות זו מזו בצפיית זמני המגעים הרבה מעבר למה שאפשר היה לצפות.
המקור באנגלית
Saturday 3rd This day prov'd as favourable to our purpose as we could wish, not a Clowd was to be seen the Whole day and the Air was perfectly clear, so that we had every advantage we could desire in Observing the whole of the passage of the Planet Venus over the Suns disk: we very distinctly saw an Atmosphere or dusky shade round the body of the Planet which very much disturbed the times of the contacts particularly the two internal ones. D r Solander observed as well as Mr Green and my self, and we differ'd from one another in observeing the times of the Contacts much more than could be expected.
המסע > איי החברה

לאחר השלמת התצפיות, פתח קוק את ההוראות החתומות לחלקו השני של המסע: לתור את דרום האוקיינוס השקט במטרה לאתר סימנים לקיומה המשוער של היבשת הדרומית, טרה אוסטרליס. אף על פי כן, החליט קוק קודם לכן לחקור את האיים הסמוכים לטהיטי, זאת בעזרת נווט פולינזי בן המקום העונה לשם טופאיה (אנ') שהתלווה אליהם למסע יחד עם משרתו והיה בקיא בגאוגרפיה של האיים הסמוכים. ב-13 ביולי הפליגה האנדוור מטהיטי וב-16 ביולי עגנה באי הסמוך הואהינה (אנ'). משם הפליגה האנדוור לאי ראיטיאה (אנ'). באי זה הונף ב-20 ביולי דגל והוכרז כי האיים ראיטיאה וטאהאא (אנ') כמו גם האיים הסמוכים - הואהינה, בורה בורה, טופאי ומוריאה (מאופיטי (אנ')) - שייכים כולם לכתר הבריטי. קוק כינה את האיים איי החברה על שום היותם סמוכים האחד למשנהו.
ב-9 באוגוסט קוק הרים עוגן ועל פי הוראות האדמירליות הפליג לכיוון דרום על מנת לחפש יבשת דרומית. בראשית ספטמבר, לאחר מסע של כ-2400 קילומטרים, הגיעה האנדוור לקו רוחב 40 דרום וזאת מבלי למצוא את היבשת. בהתאם לפקודות, קוק המשיך משם מערבה לכיוון ניו זילנד, כשהוא שומר על מסלול בין קווי האורך 40 דרום ו-29 דרום.
המסע > האי הצפוני של ניו זילנד

ב-6 באוקטובר 1769 הצליחה האנדוור להגיע אל ניו זילנד. בכך היו חברי המשלחת לקבוצה השנייה של אירופאים שהצליחה בכך (אחרי אבל טסמן ההולנדי ואנשי צוותו שעשו זאת למעלה ממאה שנה קודם לכן, בשנת 1642).
קוק ומספר אנשי צוות ירדו לחוף ב-7 באוקטובר, בנקודה בצפון-מזרח האי הצפוני הקרויה מפרץ פוברטי (אנ') (מפרץ הדלות). במהלך היומיים הראשונים, המפגשים הראשונים מול המאורים הילידים הובילו לאירועי אלימות שבמהלכם נהרגו בין ארבעה לחמישה מקומיים. שלושה מאורים נוספים נהרגו בהתנגשות נוספת ב-15 באוקטובר. ביומנו קוק מבטא צער על כך שנכשל בקיום תוכניותיו להימנע מנפגעים בקרב המקומיים שיגלה במהלך מסעו. מפגשים מאוחרים יותר עם המאורים הסתיימו באופן שלו יותר כאשר טופאיה, שהבין את שפתם של בני המאורי, משמש בתפקיד חשוב כמתווך בין הצדדים. המאורי סחרו עם האירופאים ואפשרו להם לאסוף מים ומזון.
האנדוור הפליגה צפונה ובהמשך עגנה על מנת לערוך תצפית אסטרונומית למעבר כוכב חמה על פני השמש שנערך ב-9 בנובמבר. מקום העגינה נקרא על ידיהם פורט מרקורי (Port Mercury, נמל כוכב חמה). היחסים עם המאורים באזור זה היו שלווים בדרך כלל, אך מאורי אחד נהרג במחלוקת על עסקה. מאורי זה היה האחרון שנהרג בידי צוותו של קוק במסע. אחרי שהעלו את דגל הממלכה על ראש תורן והכריזו באופן רשמי על פורט מרקורי כשטח האימפריה, הפליגו מן המפרץ ב-15 בנובמבר.
האנדוור המשיכה צפונה ועגנה בברים הד (אנ') ואזי בביי אוף איילנדס (אנ') (מפרץ האיים). לאחר מכן הקיפה את הקצה הצפוני של האי. צוות האנדוור החמיץ בימים אחדים את האונייה "סן ז'אן בטיסט" של הקפטן הצרפתי ז'אן-פרנסואה-מארי דה סורוויל (אנ') שהקיפה את הקצה בכיוון השני. ב-6 בינואר 1770 פחת גובה הגלים והדבר אפשר לאנדוור לבצע התקדמות נאה דרומה בחוף המערבי של האי הצפוני, ללא צורך לעגון. באמצע ינואר קוק הגיע לקווין שרלוט סאונד (אנ') (מפרץ המלכה שרלוט), שנמצאת בקצה הצפוני של האי הדרומי, נקודה שישוב אליה במסעותיו הבאים באוקיינוס השקט.
ב-22 בינואר הוביל קוק טיול רגלי לפסגת גבעה סמוכה. מן הפסגה צפה קוק בבירור במצר בין שני האיים, לו קרא על שמו - מצר קוק. בכך הוכיח קוק כי האי הצפוני הוא אכן אי ולא מחובר ליבשת הדרומית ההיפותטית.
ב-31 בינואר קוק הכריז על בעלותו של הכתר הבריטי על קווין שרלוט סאונד ועל האיים הסמוכים. זו הפעם האחרונה שבה קוק הכריז על בעלות בריטית על חלק כלשהו של ניו זילנד. האנדוור הפליגה משם ב-5 בפברואר, עברה דרך מצר קוק והמשיכה צפונה במטרה למפות את קטע החוף הנותר בצד המזרחי של האי. בכך הושלם המסע סביב האי הצפוני של ניו זילנד (נגד כיוון השעון).
מפה של האי הצפוני שהוכנה במהלך המסע
תצלום אווירי בן ימינו של האי הצפוני
המסע > האי הדרומי של ניו זילנד

בשלב זה פנה קוק דרומה והחל למפות את החוף המזרחי של האי הדרומי, תוך חיפוש מתמד של טרה אוסטרליס. האנדוור הקיפה את דרום האי סטיוארט ב-10 במרץ ובכך הוכח אף לבנקס הבוטניקאי, שהיה תומך נלהב של תאוריית היבשת הדרומית, כי האי הדרומי איננו חלק מיבשת שישית. משם קוק המשיך במסעו צפונה אל עבר החוף המערבי של ניו זילנד, ללא עגינה, ונכנס למצר קוק. ב-27 במרץ הגיע בחזרה לצפון האי. בכך הושלם המסע סביב האי הדרומי (עם כיוון השעון).
המיפוי של האי הדרומי היה מדויק למדי, בדומה למיפוי של האי הצפוני, אך עם זאת היו בו טעויות משניות אחדות. כך ההיסטוריון ג'פרי בלייני (אנ') מצביע על כך שחצי האי בנקס (במזרח המפה) הוגדר כאי ובאופן הפוך האי סטיוארט (בדרום) הוגדר כחצי אי. לטענתו, הדבר נבע מתוך מחסור בזמן. ההיסטוריונית מרגרט קמרון-אש (Margaret Cameron-Ash) חלוקה על טענתו זו וסבורה כי קוק מצא כי מצר ים מפריד בין האי סטיוארט לאי הדרומי, אך בחר להסתיר תגליתו זו מטעמים צבאיים וקולוניאליסטיים. ההיסטוריון הימי גרנוויל אלן מאוור (Granville Allen Mawer) דווקא מצדד בדעתו של בלייני וטוען כי מדובר בשגיאה ותו לו. עיקר מאמציו של קוק היו בגילוי הקצה הדרומי ביותר של ניו זילנד. לדידו, התנאים לא היו מיטביים לשם חקר מעמיק בעניין הימצאותם או היעדרם של מצרי ים.
מפה של האי הדרומי שהוכנה במהלך המסע
תצלום אווירי בן ימינו של האי הדרומי