stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן-ז'אק-רז'יס דה קמבאסרס
ביוגרפיה > ילדותו ונעוריו

ז'אן-ז'אק רז'יס דה קמבאסרס נולד בשנת 1753 בעיר מונפלייה במשפחה קתולית צרפתית של אצילים משפטנים ("אצולת הגלימה") דלת אמצעים. אבות המשפחה באו מהרי סוון למונפלייה במאה ה-16. אביו, ז'אן-אנטואן דה קמבאסרס, היה יועץ מגיסטר של בית הדין לחשבונות, סיוע וכספים של העיר, בעקבות אביו וסבו שכיהנו באותו תפקיד לפניו. אביו מונה בתפקיד ראש העיר מונפלייה על ידי נציג המלך בחבל לנגדוק, המרקיז שארל-אז'ן דה קאסטרי. הוא מילא תפקיד זה בשנים 1753–1756 ושוב בשנים 1761–1778. האם, מארי-רוז דה ואסאל הייתה בת של בנקאי ואביר, אחראי על כספי בית המחסה בעיר.,
מנישואיהם נולדו 11 ילדים, מהם שרדו רק שניים: ז'אן-ז'אק רז'יס ואטיין-איבר, שעשה קריירה כנסייתית כארכיבישוף של רואן והיה לסנטור בימי הקיסר נפוליאון. קמבאסרס הוטבל בכנסיית סן פייר בעיר כשסנדקיו היו, לפי מסורת לנגדוקית, שני יתומים מבית המחסה. הוא סיים בשנת 1774 לימודי משפטים במכללת אקס-אן-פרובאנס ובהמשך ירש את תפקיד אביו כיועץ בבית הדין לחשבונות וכספים בטולוז. בשנת 1769 אמו נפטרה ואביו נשא אישה שנייה, ז'אן דיטרי, שילדה לו עוד 4 בנים, בהם ז'אן-פייר איבר קמבאסרס, לימים גנרל בחיל התותחנים וברון בימי הקיסרות של נפוליאון.
על אף התפקידים האחראיים שהיו לאב המשפחה, ידעו בני הבית קשיים כלכליים רבים וחיו בצמצום. בגלל סכסוכים תדירים עם נכבדים שונים בעיר נודה האב תכופות על ידי החברה הסובבת.
בילדותו גודל ז'אן-ז'אק-רז'יס על ידי מטפלת, אשתו של בעל מלאכה מקומי בשם טורל. כמו כן התחנך יחד עם אחיו אצל דוד, האב אב אטיין-פרנסואה דה קמבאסרס, שכיהן כארכידיאקון של קתדרלת מונפלייה. מאוחר יותר, נשלח ללמוד משפטים במכללת בורבון באקס-אן-פרובאנס, בעוד שאחיו נשלח למכללה אחרת באביניון. קמבאסרס נתגלה כתלמיד מבריק וחרוץ. אחרי שסיים את מבחני הבגרות ואת התואר הראשון חזר למונפלייה בשנת 1772
ביוגרפיה > הקריירה המשפטית

התחיל לעבוד כעורך דין, אולם תוך זמן קצר פרש מהעבודה כאות מחאה נגד רפורמת מערכת המשפטים של מופאו (Maupeou). באותה תקופה התמסר לעיון החוקים והפילוסופיה המודרנית של תורת המשפט ובאותו זמן, פקד את סלוני התרבות של העירו, תוך התוועדות לרעיונות עידן הנאורות וקנה לעצמו שם של "איש העולם" לפי אמות המידה של "המשטר הישן". התיידד במיוחד עם פיליפ-שארל דה פאווה דה וילוויאיי שהיה חסיד של וולטר. ב-1772 התקבל בלשכת הבונים החופשיים "יוחנן הקדוש של הסוד" (סן ז'אן די סקרה) במונפלייה.
ב-16 בנובמבר 1774 ירש קמבאסרס את תפקיד אביו כיועץ בבית הדין לחשבונות, סיוע וכספים של מונפלייה, בעזרת תמיכת דודו מצד האם, ז'אן-אנדרה דה ואסאל, גובה המיסים הכללי (receveur général) של פרובינציית אוברן שעזר לו ב-25,000 הליברות הנחוצות לקבלת המשרה.
בשנת 1776 גילה קמבאסרס את פריז לרגל מסע לשם יחד אם ידידו ז'אן-אנטואן שאפטאל. בעיר הבירה העמיק קמבאסרס את הידע שלו במשפטים ופגש פילוסופים ופיזיוקרטים רבים. בתחילת שנות ה-1780 עלה קרנו כמשפטן במופנלייה והופקדו בידיו משימות מן המורכבות ביותר. בשנת 1781 התפרסם מקרה שבו סירב לרשום פקודה מלכותית אחת בתחום המשמעת הצבאית.
בשנת 1786, לפי המלצת גבריאל-מארי דה טלייראן, הרוגן פריגור, שכיהן כיושב ראש אספת המעמדות של לנגדוק, העניק לו המלך לואי השישה עשר קצבה בשווי 1,200 ליברות. באותה שנה הגיע קמבאסרס לפריז כנציג לשכות הבונים החופשיים של מונפלייה על מנת להשתתף באספת לשכות ה"גראן אוריאן דה פראנס".
כמו אחיו, אטיין-איבר, היה קמבאסרס פעיל באחווה הקתולית החילונית "אחוות החוזרים בתשובה הלבנים של מונפלייה". ב-1790 נבחר בראש ארגון זה.
ביוגרפיה > תקופת המהפכה > כניסתו לפוליטיקה

ב-16 במרץ 1789 כנציג האצולה ופרקליט לענייני עסקים של המרקיז בסקי, השתתף קמבאסרס באספה הכללית הראשונה של שלושת המעמדות של ה"סנשלות" מונפלייה שהתקיימה בכנסיית המכללה המלכותית בעיר. מילא בה תפקיד חשוב, בהתחלה כנציב לבדיקת תוארי האצילים שנכחו, אחר כך כמשפטן, היה אחד מתריסר המזכירים-עורכים של "מחברות התלונות" של האצולה. לצד אציל נוסף, שארל-מארי דה ברבראק דה בסן-מוריס, נבחר קמבאסרס כנציג שני האצולה ממונפלייה באספה הגדולה של המעמדות בפריז בהתכנסה בארמון ורסאי ב-31 במרץ 1789. בסופו של דבר לא אושרה תוספת הייצוג המיוחלת לאצילי מונפלייה ורק ברבראק הוזמן לאספה ובחירתו של קמבאסרס בוטלה.
קמבאסרס נעשה מעורה מאוד בזירה הפוליטית המקומית. ב-8 בספטמבר היה לסגן יושב ראש המשרד לאספקה של העיר מונפלייה, השתתף בדיוני הוועדה לענייני המנהל המקומי שנועדה לערוך חלוקה מנהלית חדשה, ונבחר גם בה לסגן יושב ראש. ב-25 בינואר 1790 פיקח על הבחירות העירוניות, בהן לא נבחר בתפקיד כלשהו. בתחילת שנת 1790 ערך קמבאסרס את תקנון החברה החדשה שקמה במונפליה בהשראת תקנון מועדון היעקובינים בפריז. ב-20 ביוני אותה שנה הוא נבחר כ"פרקליט-סינדיק" – procureur syndic של המחוז מונפלייה אך תפקיד זה לא נתן לו סמכויות של ייעוץ. במהלך שנת 1791 נסע לפריז על מנת לפתוח שם משרד עורכי דין אך חסרו לו האמצעים הכספיים לכך.
ביוגרפיה > תקופת המהפכה > חבר בקונבנט הלאומי

עם זאת, מכיוון ששמו כמשפטן הלך לפניו פנו אליו קבוצות שונות כדי להיעזר בשירותיו, אולם אחרי שנבחר ב-1792 לקונבנט הלאומי, החליט קמבאסרס לפעול בסיעה המתונה מטעם רובע המארה. השתתף בדיוני הוועד למשפט אזרחי, פלילי ולענייני הפאודליות, שכלל 48 חברים והתכנס בביתן מרסאן. בדצמבר נבחר ליושב ראש הוועד. בינואר 1793 חולק הוועד לארבע מחלקות. קמבאסרס בחר לפעול בשנייה, שדנה בנוסא הירושות והילדים שנולדו מחוץ לנישואים. שאף למלא תפקיד מפתח אולם בגלל אקלים הטרור שהשתלט על חיי המדינה החליט לשמור על פרופיל נמוך ולא להפגין באור היום את השקפותיו כדי לא להסתכן.
בזמן משפטו של המלך לואי השישה עשר ניסה מספר פעמים להציל את המלך על ידי התערבויות בנושאים משפטיים, אולם לא הצליח לשכנע את חברי הקונבנט האחרים. בהתחלה הגן על הרעיון שהחוקה משנת 1791 הכריזה כי המלך הוא "בלתי ניתן לפגיעה וקדוש" ושאין לקונבנט הלגיטימיות להפוך לבית משפט. קמבאסרס הציע להעמיד את הסמכות המשפטית של הקונבנט למשאל עם אך הצעתו נדחתה. הצליח לקדם את הרעיון שצריך לאפשר למלך את האמצעים הדרושים להגנתו. ההוטל על קמבאסרס לגשת לכלא הטמפל ולמסור למלך שיוכל לבחור את סניגוריו. בתום המשפט, בדומה לרוב הנבחרים, הכיר קמבאסרס באשמת המלך בעבירת הקשר נגד החירות ופגיעה בביטחון המדינה. עם זאת לא הצביע בעד הוצאתו להורג ודרש עונש מוות על תנאי ומאסר כשההוצאה תוכל להתבצע רק במקרה של פלישה זרה לצרפת. הוא נכון לאותה תקופה של מלחמות יהיה חבל שלא להשתמש בבן ערובה שיוכל להרתיע את האויבים מחוץ ומפנים.
משראה כי תמך הקונבנט בהוצאה להורג ללא דיחוי, הפך קמבאסרס את עמדתו. נשא נאום שבו דרש שההוצאה להורג תבוצע תוך עשרים וארבע שעות, בתנאי שהמלך יקבל חופשי את סקרמנטים מידי כומר. הצעה זו התקבלה פה אחד והקונבנט דחה את בקשתו של המלך לדיחוי הביצוע שלושה ימים. הפיכה זו בעמדת קמבאסרס, שעד אז לא נחשב כ"רוצח מלכים" (régicide), העידה על הצטרפותו לרוב הגדול של האספה ולהתקרבותו למונטניארדים. לפי פייר-פרנסואה פינו, "הוא הריח את משב הרוח הקיצוני ויזם התקרבות דיסקרטית אך לא פחות יעילה אל האיש החזק שבלט בעת דיוני המשפט: מקסימיליין דה רובספייר".
מאותו רגע התחזק מעמדו של קמבאסרס בקונבנט הלאומי. ב-24 בינואר התמנה למזכיר הקונבנט, יחד עם ז'אן-ז'אק בריאר וז'אק אלכסיס טוריו. במקביל המשיך את עבודתו במסגרת הוועד לחוק ומשפט. במרץ ערך תזכיר ארוך לגבי רפורמת בית המשפט החוקתי ולקח חלק בהצעת החוק לארגון בית הדין המהפכני שהוגשה של ידי רובר לנדה. לפי הצעה זו בית הדין המהפכני "נועד לגזור עונשים לאשמים בקשר ולמתנגדי המהפכה" ושופטיו היה אמורים "לחקור ולשפוט את הנאשמים בפומבי, ללא חבר מושבעים". ב-25 במרץ התקבל קמבאסרס לוועדה לשלום הציבור, שהייתה מורכבת מ-25 חברים. ועדה זו הוקמה אחרי התבוסה בנרווינדן ופריצת המרד בונדה שנתפסו כאיום על המהפכה. כמזכיר הקונבנט נדרש קמבאסרס לערוך דו"ח כללי על האמצעים שננקטו על ידי הוועדה במסגרת פרשת שארל דה דימורייה ולהצדיק אותם בפני הקונבנט. אחרי שסיים משימה זו, ב-1 באפריל נבחר ליושב ראש הוועדה. לפי הצעתו של מקסימן איסנאר, נציג ז'ירונדיני, הוחלפה הוועדה על יד ועד פועל שצומצם לתשעה חברים ושסמכויותיו הורחבו – הוועד לשלום הציבור.
קמבאסרס שקיבל רק 62 קולות לא נבחר בוועד זה.
לאורך ימי הקונבט הלאומי הרבה מהחלטותיו היו מחושבות היטב. קמבאסרס דאג שלא להתחייב לסיעה מסוימת. הכשרתו המשפטית איפשרה לו להיות מועיל לכל הפלגים. היה ידידם של כולם ולא היה אויבו של איש. עם זאת תוך כדי כך משך בקורות מעמיתיו לאספה על חוסר עקביות מסוים בכמה מעמדותיו.
ביוגרפיה > תקופת המהפכה > עבודות החקיקה

באותם ימים סוערים שמר קמבאסרס על גישה מסויגת: פרט למסירת הדו"חות במסגרת הוועדה לחוק ומשפט לא נאם אלא לעיתים קרובות במליאת הקונבנט ולא התגייס אף פעם מסוגיה בוערת מסוימת. נהג בהשפעת החשש מפני תגובות תגמול והשתדל לטפח את דמותו כמתון.
כשחברו, ז'אן-מארי דיראן, ראש העיר מונפלייה נשפט באשמת הנהגת המרד שפרץ במחוזו ב-31 במאי 1793, קמבאסרס סינגר עליו בחצי-פה. האדם נידון לבסוף למוות והוצא להורג. בדרך כלל הצטרף קמבאסרס לדעת הרוב. כך הצביע ביוני 1793 בעד מעצרם של הז'ירונדינים, אחר כך גם ב-27 ביולי 1794 (9 בתרמידור השנה ב) בעד העמדתו לדין של רובספייר.
הדיסקרטיות שלו בקונבנט עמדה בניגוד לפעלתנותו בראש הוועידה לחוק ומשפט. ב־1793 התמסר לעריכת הצעה לקודקס אזרחי. זו הייתה בעיקר עבודת סינתזה: כתב במסגרתה כמה סעיפים, אבל לעיתים הסתפק בלהעתיק הצעות או עבודות חקיקה ישנות יותר, כמו אלו של גאראן דה קולון בתחום זכויות הירושה, או אלו של הפילוסוף ג'ון לוק בנוגע לזכויות הפרט בחברה ובמשפחה. הצעת החקיקה שהציג קמבאסרס ב-9 באוגוסט 1794, נדחתה בסופו של דבר בהתחלת החודש נובמבר, אחרי כמה שבועות של דיונים, מכיוון שעל שש מאות סעיפיה, נחשבה לכבדה ומורכבת מדי. הוועד לשלום הציבור מינה אז ועדה שכללה שישה "פילוסופים", בפועל – משפטנים מדרגה ב', על מנת לפשט את ההצעה. לבסוף הוועד לחוק ומשפט יצר בעצמו גרסה מתוקנת. ב-9 בספטמבר 1794 הציג קמבאסרס בפני הקונבנט את הגרסה הזאת, המתוקנת, שצומצמה ל-295 סעיפים ולא שמרה אלא את הקווים הגדולים של גרסתו בסוגיות המשפחה והירושה. בהיא נדונה בקונבנט תחילת דצמבר אבל רק עשרת הסעיפים הראשוני שלה אושרו, כשהדיונים נתקעו בסוגיית הילדים שמחוץ לנישואים. שוב הצעת הקודקס לא התקבלה. בו זמנית נתבקש קמבאסרס יחד עם מרלן דה דואה ועם ז'ורז' קוטון לאחד ולתקן את כל החוקים המהפכניים שנחקקו החל משנת 1789 בקודקס אחד. את רוב עבודת הסיווג עשה למעשה קמבאסרס עצמו ואחרי שלושה חודשי הכנות ב-15 ביולי 1794 הציג אותה דו"ח כללי. לפי פייר-פרנסואה פינו, פרויקט חדשני זה הפך את קמבאסרס לאחד מאבות המשפט המודרני.
ביוגרפיה > תקופת המהפכה > דמות מרכזית בקונבנט התרמידורי

אחרי הדחתו של רובספייר, הפך קמבאסרס אחד מהאנשים החזקים של המשטר. נבחר ליושב ראש הקונבנט המכונה מאז ואילך "הקונבנט התרמידורי" ומכהן בתפקיד זה למשך שבועיים בין 7 באוקטובר 1794 ל־22 באוקטובר 1794.
למחרת בחירתו ערך קמבאסרס הצהרה שנודעה כ"קול קורא אל הצרפתים", נאום פיוס לאומי ששם קץ לשלטון הטרור.
ב-7 בנובמבר התקבל לוועד לשלום הציבור הנעדר הפעם כוח הדיקטטורי, אך נשאר המוסד הממלכתי המוביל. קמבאסרס ישב בוועד מספר פעמים: בין 7 בנובמבר 1794 ל־5 במרץ 1795, אחר כך בין 5 באפריל ל-2 באוגוסט 1795 ושוב בין 1 בספטמבר
ל-30 באוקטובר 1795.
במוקד הדיונים בעת כהונתו הראשונה בוועד עמדו סוגיות של מדיניות פנים וחוץ. ב-22 בינואר 1795 הגן על המשך מאסרם של מארי תרז ושל לואי, הבת והבן של לואי השישה עשר. בו זמנית עסק ברפורמת השירות הדיפלומטי של צרפת, על ידי הקמת לשכה שנועדה לערוך דו"ח על יסודות האינטרסים המדיניים והמסחריים שהתקיימו עד אז בקשר בין צרפת לשאר האומות. יחד עם פיליפ-אנטואן מרלן דה דואה ארגן את סיפוחה של בלגיה לצרפת ונשא ונתן חתימת הסכם עם הדוכסות הגדולה של טוסקנה שנסוגה מהקואליציה הראשונה. על מנת להקל על העבודה הדיפלומטית השיג עבור הוועד סמכויות מיוחדות בתחום המשא ומתן, מה שאיפשר במהלך כל השנה 1795 חתימת הסכמי שלום עם המדינות האירופיות מרובות.
בעת שתי הכהונות האחרות שלו בוועד לשלום הציבור התמנה קמבאסרס ליושב ראש שלו, עדות למעמדו המרכזי בממסד ולאמון שהעניקו לו עמיתיו. בעת המנדט השני שלי, הביאו הדיונים לעריכת חוקה חדשה – חוקת פרוקטידור שנת ג' – שנועדה למנוע חזרת המונרכיה או חזרת שלטון רודני כמו זה של הטרור.
הכוח האקזקוטיבי הוענק לממשלה בת חמישה "דירקטורים" והמתחדשת כל חמש שנים. הוחלט להקים שני בתי פרלמנט, שייבחרו לפי בחירות המבוססות על אמות מידה של רכוש, וימנעו הצטברות כוח יתר בידי בית נבחרים אחד. בתי הפרלמנט החדשים נקראו מועצת החמש מאות ומועצת הוותיקים. בהתחלה התנגד קמבאסרס לארגון הפוליטי החדש אבל לבסוף משראה בו הזדמנות להישאר בשלטון יותר זמן על ידי בחירתו בתפקיד דירקטור, שינה את דעתו.
ביוגרפיה > ארכישנסלייה של האימפריה

"יותר ממספר שניים, פחות ממספר אחד"
מתחילת שנת 1804 סוגיית השכנת האימפריה נראית בלתי נמנעת. הקנוניה של ז'ורז' קדודאל שכנעה את דעת הקהל שעל מנת להבטית את שמירת ההישגים הרפובליקניים וכי להגן על צרפת מפני חזרת המשטר הישן חייבים להעניק לבונפרטה שלטון מונרכי תורשתי. בהתחלה הסתייג קמבאסרס מתהליך כזה, אולם לבסוף השלים עם הרעיון. ב-18 במאי 1804 בתור יושב ראש הסנאט הוא הציג בפני נפוליאון בונפרטה את הסנאטוס קונסולטום המכריז אותו לקיסר הצרפתים. הטקס התקיים בגלריית אפולון בטירת סן-קלו. באותו יום ארבעה גברים הועלו לדרגת בכירים של האימפריה: קמבאסרס התמנה לארכישנסלייה (ארכיקנצלר), תואר שהיה ירושה מהאימפריה הרומית הקדושה.
תפקידיו, כפי שהוגדרו בסעיף 40 של חוקת שנת XII, היו סמליים בעיקר, אולם הוא שמר את אמונו של נפוליאון ובפועל, נשאר אחריו, האדם השני באימפריה. אם במישור הפרוטוקולרי, הדמות השנייה במדינה היה הנסיך ז'וזף בונפרטה, קמבאסרס קיבל בידיו את ניהול ענייני המדינה, מה שהפך אותו ל"יותר ממספר שניים, פחות ממספר אחד".
הסעיף 45 של החוקה ציין שהארכישנסלייה עמד בראש קולגיום הבחירות של בורדו. בנוסף לסמכויותיו השונות, היותו בכיר האימפריה הפך אותו אוטומטית לחבר בסנאט, במועצת המדינה, במועה הגדולה של הקיסר, ובמועצתו הפרטית, כמו כן חבר במסדר לגיון הכבוד. כל יום רביעי שרי המשפטים, הפנים, הכספים, האוצר והדתות, התכנסו בלשכתו כדי להציג בפניו על דו"חות משרדיהם שאחר כך נמסרו לקיסר. על אף שינוי התפקיד, נשאר קמבאסרס אלד מיועציו הקרובים ביותר של נפוליאון, שהעדיף אותו על דמויות ידועות כתככנים ובלתי אמינים כמו פושה וטליראן.
כמו בימי הקונסולאט החליף מילא קמבאסרס את מקומו של נפוליאון בניהול ענייני המדינה בעת מסעותיו של הקיסר ברחבי אירופה:היה אחראי לניהול הסנאט, ניהולן של המועצה הגדולה למנהל, הממשלה (מועצת השרים) ומועצת המדינה, תוך כדי כיבוד במקביל של סמכויות הנסיך ז'וזף. הוא ניהל התכבתותקבועה עם הקיסר על מנת לידע אותו על הענייני דיומא ולאפשר לו לקחת בעצמו את ההחלטות חרף המרחק, כשרק מצבי חירום משטרתיים הצדיקו פטור מפרוצדורה זאת. סמכויותיו זיכו את קמבאסרס בעליית מדרגה בתפקידו הייצוגי. בהתאם לתפקידיו השתדל לחזק את מעמדו הפרוטוקולרי ולהיראות כשומר המסורות של מאות השנים של צרפת, עד כדי כך שהיו היסטוריונים שהחשיבו אותו לחלק מ"ארגז הקישוטים שעשו את פאר האימפריה".
בסוף שנת 1804 השתתף קמבאסרס במידה שווה לשאר יועצי הקיסר בהכנות להכתרתו ובטקס עצמו נשא איתו את שרביט "יש המשפט" של המלכים. הרעיון שלו היה לבחור בדבורה כסמל של נפוליאון, על מנת לסמל את המצב של צרפת אז כרפובליקה מאוחדת סביב המנהיג שלה. כבר מהרגעים הראשונים של האימפריה, היה איפוא קמבאסרס איש חזק המצוי במרכז הכוח של השלטון. הופקד עליו גם כן להכין את עריכת שני קודקסים חדשים:קודקס הפרוצדורה האזרחית וקודקס המסחר, וכן לערוך את הסנאטוס קונסולטום שהורה על החזרת לוח השנה הגרגוריאני החל מ-1 בינואר 1806.
ביוגרפיה > ירידה בהשפעתו

בסופו של דבר הופיעו עם זאת אי הסכמות בין הקיסר לארכישנסלייה שלו. נוכח התנגדותו של כיבוש ספרד, הורחק קמבאסרס מההחלטות לגבי המבצעים הצבאיים שניהלה צרפת בחצי האי האיבר. אף על פי כן, בספטמבר 1808 נאלץ לסנגר עליהם על בימת הסנאט תוך הטחת האשמות באנגליה שמתכננת להרוס את האינטרסים המשותפים של ספרד ושל צרפת.
המלחמה בספרד היא פוליטית, היא צודקת, היא נחוצה.
בשנת 1809 כשנפוליאון שהה באוסטריה בראש צבאו, לא היה קמבאסרס מסוגל להתנגד ליוזמתו של ז'וזף פושה לגייס, בניגוד לדעת הקיסר, את המשמרות הלאומיים של מחוזות הצפון, של בלגיה ושל הולנד, על מנת לעצור את המסע האנגלי בוואלכרן, בחבל זלנד.
נפוליאון זעם על קמבאסרס על שלא השתמש בסמכויות שהעניק לו. בחדשים הבאים עצותיו של קמבאסרס מצאו פחות ופחות אוזן קשבת אצל הקיסר. כשנפוליאון הודיע לו על כוונתו להתגרש מהקיסרית ז'וספין על מנת להוליד יורש לכתר, קמבאסרס העז להתנגד לרעיון וסינגר על הז'וזפין מול נפוליאון והקלאן בונפרטה. לבסוף נאלץ להשלים עם המצב ולקחת על עצמו את התפקיד לערוך את הסנאטוס קונסולטום ב-16 בדצמבר 1809 שגזר באופן רשמי על הגירושים. היה עליו לנהל את המשא ומתן על פירוש נישואי הקיסר מול רשויות פריז. בחדשים הבאים, בעוד שרוב יועצי נפוליאון צידדו בנישואים עם נסיכה אוסטרית, המשיך קמבאסרס לתמוך בנישואים עם נסיכה רוסית. הקלף האוסטרי ניצח ונפוליאון נשא לאישה את מארי לואיז מאוסטריה. ב-1 באפריל 1810 הנישואים האזרחיים של הקיסר הוכרזו בפני עם ועדה על ידי קמבאסרס ועל ידי מזכיר המדינה איג-ברנאר מארה בגלריה הגדולה של ארמון טווילרי בנוכחות המשפחה הקיסרית וכל החצר.
פרשת ניסיון ההפיכה של הגנרל מאלה בזמן שנפוליאון ניהל את המסע הצבאי ברוסיה בסוף שנת 1812החלישה את מעמדו של קמבאסרס. נפוליאון התרעם נגד בכירי משטרו מכיוון שהפרשה חשפה את חולשת הלגיטימיות הקיסרית: אף אחד, לרבות קמבאסרס, לא חשב, ברגע שהקושרים הודיעו על מותו של נפוליאון ברוסיה, להכריז על בנו, נפוליאון, מלך רומא, כקיסר, מה שהיה מעיד על המשכיות השושלות.
פרשת מאלה ציינה התחלתה של התרחקות מסוימת בקשרים בין נפוליאון לארכישנסלייה. נפוליאון החליט על צורת ממשל חדשה במקרה שייעדר מצרפת על ידי מינויה של הקיסרית מריה לואיזה כעוצרת, ולצידה מועצת עוצרות מורכבת מבכירי האימפריה.
בכל זאת נשאר קמבאסרס קרוב לשלטון ("כמו מונרך ללא כתר") והפך במהרה לאחד היועצים הקרובים ביותר של הקיסרית הצעירה וחסרת הניסיון על מנת לסייע בידיה במשימה הכבדה.
בהתחלת שנת 1814 כשהמצב הצבאי התדרדר והתבוסה הצרפתית נראתה יותר ויותר ודאית, נשאר קבמאסרס נאמן לקיסר. ב-28 במרץ 1814 התקרבו צבאות הקואליציה לשערי פריז ומועצת העוצרות החליטה על פינוים של החצר, של הקיסרית ושל בנה. הם הגיעו לבלואה תוך יומיים. פריז נכנעה ב-31 במרץ והסנאט הצביע על הדחת הקיסר. נפוליאון התפטר ב-6 באפריל, בעוד קמבאסרס מנסה לנצל את מעמדו וכתב מכתב לטלייראן. כסנאטור ממונה בזכות מעמקו המכיר, הצהיר קמבאסרס כי הצטרף לכל הפעולות שננקטו על ידי הסנאט אחרי 1 באפריל. נאמן לנפוליאון עד לרגעים האחרונים של המשטר, בסופו של דבר הצטרף להחלטת הדחתו.
ביוגרפיה > הרסטורציות, מאת הימים, שנותיו האחרונות

ב-9 באפריל 1814 הורחק קמבאסרס מהשלטון, סולק משורת חברי המכון של צרפת. נלקח ממנו גם תואר הדוכס פארמה. תחת שלטון הרסטורציה הראשון של לואי השמונה עשר ניסה להתנהל רחוק מהזרקורים וסירב לשתף פעולה בקנוניות של תומכי חזרתו של נפוליאון, גם אחרי התחלת מסעו של נפוליאון בחזרה לצרפת ("מעוף העיט") ונחיתתו על החוף בגולף-ז'ואן ב-1 במרץ 1815.
בכל זאת החזיר אותו נפוליאון לכל התפקידים והתארים. הוא הסכים להתמנות הפעם כשר המשפטים, תפקיד שהחזיק בימי הדירקטורט.
היית צריך או לשרת את הקיסר או להימנות עם אויביו.
נפוליאון הצמיד לו לשם עזרה את יועץ המדינה אנטואן בולה דה לה מרת. יחד עם השרים האחרים, מרטן גודן, דני דקרס, ז'וזף פושה, ארמאן קולנקור, איג-ברנאר מארה, לזאר קרנו והמרשל דאבו חתם קמבאסרס עצומה שבה ביקשו מנפוליאון לעמוד בהתחייבויותיו ללכת בדרך שלטונית יחידיה "תוך הבטחת המוסדות הליברליים ולחיזוקם", מבלי לצאת למלחמה ולבצע מעשים שרירותיים.
ב-2 ביוני 1815 התמנה קמבאסרס ליושב ראש הבית העליון ("בית הפרים" – Chambre des pairs). אולם כוחו מוגבל: את ראשות הממשלה העניק נופליאון לאחיו, ז'וזף בונפרטה. אחרי התבוסה בקרב ווטרלו ונפילתו הסופית של נפוליאון סטחק שוב קמבאסרס אמן החברה הגבוהה. פרץ נגדו מסע השמצות בעיתונים, המתוזמר בחלקו על ידי שאטובריאן ועל ידי החוגים המלוכנים הקיצוניים ומבוסס על גינויו כהומוסקסואל. הקריירה הפוליטית שלו תמה.
בסוף שנת 1815 סולק מהאקדמיה הצרפתית, יחד עם עוד עשרה מחבריה. החוק מ-12 בינואר 1816 שהכריז על חנינה לתומכי הקיסר בתקופת מאה הימים לא הופעל עליו ועל בני משפחתו ועל כל אלה שהצביעו בעד הוצאתו להורג של לואי השישה עשר, כך שנאלץ לצאת לגלות בריסל.
עם זאת, ניסה שוב להגן על שמו הטוב וערך "תזכיר מצטדק" שבו נימק את עמדותיו על ידי נסיבות התקופה וביקש את עזרתו של שר המשטרה, אלי דקאז, בונה חופשי כמוהו. על ידי כך הצליח להציל את כל נכסיו מעיקול על ידי המלכות. בעת גלותו התחזק באמונתו הדתית. לואי-דזירה ורון תיאר אותו במילים אלה:
עליכם לדמיין לעצמכם קשיש מכובד, בעל פאה נוכרית ותלבושת בצבע חום, הולך כל בוקר לקתדרלת גודולה הקדושה, הקתדרלה שלנו, הלא רחוקה ממגוריו; מלווה אותו שרת הנושא ספר תפילות עבה. בהגיעו, השתחווה קמבאסרס על הרצפה, תוך כדי שמיעת המיסה ושקע בהרהורים ארוכים: Quantum mutatus ab illo. ("כמה שונה מהקטור הלז")
ב-28 במאי 1818 צו של המלך לואי השמונה עשר החזיר לו את זכויותיו במסדר לגיון הכבוד, הרשה לו לשוב לצרפת והוציא את שמו מרשימת המוחרמים. קמבאסרס חזר לפריז בשלהי שנת 1818. הוא ביקר לאחרונה בבריסל במאי 1821 כדי לסדר שם את ענייניו.
ב-1 במרץ 1824 הוכה באירוע מוחי אחרי שאכל ארוחת צהרים. טיפלו בו מספר כירורגים, אך מצבו החמיר ונפטר ב-8 במרץ. כעבור 4 ימים התקיים טקס לווייתו בכנסיית תומא ד'אקווינו הקדוש בפריז בניהולו של הארכיבישוף של פריז, יאסנט-לואי דה קלן, בנוכחות מכבדים של המשטר של אז ושל המשטרים הקודמים, ובנוכחותם של שגרירים זרים רבים. קמבאסרס הובא לקבורה בבית הקברות פר לשז.
חייו הפרטיים > הנאות השולחן

לפי פייר-פרנסואה פינו "ניתן לרכז את חייו של קמבאסרס בשלוש מילים: כוח, חברה וכסף". לחיות ולהיראות היו עבורו תכונות קרדינליות. מהפאר, התארים והעיטורים הפיק הנאה וגאווה רבה. בתור ארכישנסלייה של האימפריה, היו פונים אליו כ-Son Altesse Sérénissisme ("הוד רוממותו השלווה ביותר") ואפילו ידידיו הקרובים ביותר היו צריכים לעשות כך. פעם הורה לאחד ממקורביו, המרקיז אגרפיי:
בפומבי תקרא לי "הוד רוממותו השלווה ביותר", אבל בינינו, מספיק שתקרא לי "מונסנייר".
דאג מאוד לפרטי הפרוטוקול – מראה הסביבה, הטקסים – שנועדו לייצג את יוקרת האימפריה. בשנת 1808 רכש את בניין ה"אוטל מולה" (hôtel Molé) שהפך ליסוד השלטון הפוליטי ולסמל קיסרי. בבית זה נהג לארח את האורחים מחו"ל בהיעדרו של הקיסר.
השקיע הרבה בקישוט ובריהוט הבניין. מכיוון שלא אהב את הסגנון "אמפיר" בחר בעיקר רהיטים בסגנון לואי החמישה עשר ושישה עשר, מה ששיקף את געגועיו לתפאורה ולאמנות החיים של המשטר הישן.
כמה מהרהיטים הובאו מארמונות שונים, ביניהם ארמון ורסאי או ארמון לוקסמבורג, אבל גם הזמנין פריטים חדשים אצל אמן הנגרות ז'אקוב דמאלטר. באף בניין פריזאי לא נמצא ריהוט כל כך עשיר, פרט לארמונו של טלראן-פריגור.
יריבות מסוימת הייתה קיימת בין קמבאסרס לטליראן גם בנוגע למסיבות ולהנאות הגסטרונומיות.
קמבאסרס העריך מתמיד את האמנות הקולינרית ואת חשיבותה. כשישב בוועד לשלום הציבור הוא הכריז: "מתוך עקרון אני דוגל בכך שהאנשים העוסקים בעבודות האספה ואלו של הוועד ייהנו מתזונה טובה, מכיוון שבלעדיה עלולים להתמוטט תחת כובד המשימה".
גם בימי הקונסולאט שולחנו של קמבאסרס קנה לעצמו שם בכל פריז ובימי האימפריה התווספה לכך יוקרת תפקידיו.
ארוחות הערב שארגן בכל יום שלישי ושבת, ושהמשיכו אחר כך בנשפים באופרה או בתיאטרון לווארייטה נערכו לפי טקס קפדני ביותר.
האורחים נדרשו לבוא לבושים בתלבושות חצר והתפריטים והמנות נבחרו בקפידה כשהם מוגשים על שולחנות מכוסים במפות של תחרה מברוז'. ההיסטוריון לאונאר גאלואה השווה ארוחותיו לאלו של "איש סיבאריס". הן הפכו מהר למוסד ואיכות מנותיהן היו לשם דבר.
כשידידו גרימו דה לה רנייר פרסם בשנת 1803 את "אלמנך האכלנים", בחר בקמבאסרס לראש טועמים שבחבר השופטים. כמה מנות שהוגשו על שולחנו זכו פרסום מיוחד, למשל, "המרק א לה קמבאסרס", החוגלה חצי גריל חצי מטוגנת, או האסקלופ מפואה גרא חם עם קרוסטאד מתפוחי אדמה ורוטב מדיירה.
פאר המסיבות של קמבאסרס נדרשו לצוות גדול, שכלל ארבעה רבי מלצרים, שני טבחים וארבעה עוזרי טבחים, חמישה מלצרים ושני פיקולו.
הדים לאיכות ארוחות אלה הגיע גם לדפי הספרות הצרפתית. אונורה דה בלזק למשל התייחס אליהן בספרו "עור היחמור" (ידוע בעברית כ"הקמיע"): "יין מדיירה עבר מיד ליד. אחר כך הופיעה המנה הראשונה בכל הדרה: הייתה עושה כבוד לקמבאסרס המנוח ובריאה-סווארן היה מהלל אותה".
בקריקטורות אחרות, הוצג קמבאסרס כצייד של גברים צעירים, תוך כדי הזכרה סמלית את גיוס החובה שהעביר בסנאט בהוראתו של נפוליאון.
גם מחזה סאטירי מאת מחבר אלמוני "בונפרטה או מעללי ההתפטרות" משנת 1815, מבקש לחשוף את הנטייה המינית של הארכישנסלייה.
כשאינו מזהה צעיר שנפוליאון הציג לו, אומר הקיסר: "תסתובב, כדי שהוד מעלתו יוכל לזהותך".
פרסים ואותות הוקרה

20 בנובמבר 1795 – נבחר לחבר במכון של צרפת, באקדמיה למדעי מוסר ומדינה
1803 – נבחר כחבר באקדמיה הצרפתית במושב 30 במקום הרוזן גיבר
2 בפברואר 1805 – עיטור העיט הגדול של לגיון הכבוד
1805 – תואר אביר של מסדר העיט השחור ועיטור הצלב הגדול של מסדר העיט האדום של ממלכת פרוסיה
19 במרץ 1808 – קיבל מידי נפוליאון את התואר דוכס פרמה ואימץ סמל אצולה חדש
1 בינואר 1810 – עיטור מסדר הכתר של ממלכת וסטפאליה בדרגת מפקד בכיר – מידי מלך וסטפאליה, ז'רום בונפרט
אפריל 1811 – אחרי חתונתם של נפוליאון ושל מריה לואיזה מאוסטריה – קיבל מידי הקיסר האוסטרי את עיטור צלב בגדול של המסדר אישטוואן הקדוש של הונגריה, בדרגת אביר
3 באפריל 1813 – עיטור מסדר כתר הברזל של ממלכת איטליה
לדברי הביוגרף פסקייה העיטורים הרבים שקיבל בימי האימפריה, חלקם מזהב, פנינים או יהלומים, הביאו לו שמחה וגאווה כמו של ילד. אף על פי כן, מציין פסקייה שהיה קמבאסרס הפיקח ביותר מבין חברי המועצה הקיסרית.
שלטי אצולה

לפני המהפכה הצרפתית השתמש קמבאסרס בשלט האצולה של משפחתו:רקע זהב, עם חלוקת שברון בצבע גולס (אדום) ועם שלוש שושנים באותו הצבע.
אחרי שב-19 במרץ 1808 נפוליאון העניק לו את התואר דוכס פרמה, אימץ קמבאסרס שלט אצולה חדש שהתאפיין ברקע זהב, "סנסטרוכר" – יד שמאלית המחזיקה את לוחות הברית בצבע "סאבל (שחור), כשהיד לבושה בצבע "גולס" (אדום) ויש לה שלושה מעוינים גם כן "סאבל" שרוול מקופל מעוטר ב"ארמינס שחורים, ובראש השלט מעיל עם כובע של דוכס, וקולר המסדר הקיסרי של לגיון הכבוד.
סמל משפחת קמבאסרס בימי המשטר המלוכני הישן
סמלו של קמבאסרס ומשפחתו אחרי מינויו כדוכס פרמה
הנצחה

נושאים את שמו:
רחוב ברובע השמיני של פריז
שדרה ביישוב ורייר-לה-בויסון
רחובות במונפלייה, גוסנוויל, מוסי-לה-נף ובפלסי-בלוויל