stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הר פיליפס (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  ג'ון פיליפס 
 גובה:  3,035 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי ויקטורי 
 קואורדינטות:  73°01′00″S 167°15′00″E﻿ / ﻿73.01667°S 167.25°E﻿ / -73.01667; 167.25
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר פיליפס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר פיליפס
 
הר פיליפס (באנגלית: Mount Phillips) הוא הר מכוסה קרח, בדרום רמת מלטה בהרי ויקטורי, באזור חוף בורכגרווינק של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם ממערב להר אלברטס.
גובהו של ההר 3,035 מטרים מעל פני הים; הר פיליפס הוא ההר ה-273 בגובהו באנטארקטיקה.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

ההר התגלה בינואר 1841 על ידי סר ג'יימס קלארק רוס.
היסטוריה > מקור השם

רוס נתן להר את שמו.
רוס קרא להר על שמו של פרופסור ג'ון פיליפס, שהיה סגן המזכיר של האגודה הבריטית למדע (British Association for the Advancement of Science).
לקריאה נוספת

• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, , P 189
הערות שוליים

↑  ההודעה הרשמית על מתן שמות אנטארקטיים בצו פרסום השמות הרשמי של ממשלת ניו זילנד
↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6  מידע היסטורי וגאוגרפי באתר הגאזט האנטארקטי SCAR
1 2  הרי אנטארקטיקה לפי גובהם
↑  קורות חייו של ג'ון פיליפס
| הרי ויקטורי |
| --- | --- | --- |
| רכסי הרים | אוונס • בארקר • בייקר • הנדלר • מילן • מלטה • קלאפ • קרטוגרפים • קרטר |  |
| הרים | אולדריג' • אלברטס • בוס • בראמבל • ברוסטר • ברטון • ברטלן • גלס • הד • הרינגטון • מקדונלד • נורת'האמפטון • ניו ייר • סירק • פיליפס • פירסון • קאפלינג • קולינס • קונרד |  |
| מעברי הרים | בנייטד • טובוגאן • סופט סנואו |  |
| נונאטאקים | נונאטאק נלסון |  |
| קרחונים | אולסון • אוסוגה • אינגהם • אלדר • באוורס • בארג • בר • בורכגרווינק • בייקר • דיוואלד • הירפילד • המפריז • הנד • ווד • וייטהול • טאקר • טריינר • טרפלגר • לאנגוואד • ליין • לנסן • מרינר • פרל הארבור • קולסטון • קרול • רודולף |  |
התיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית'

| --- | --- |

תמונת חזית של התיכון לאמנויות
 בית ספר תיכון
 תקופת הפעילות:  1984–הווה (כ־40 שנה)
 מגמות:  אמנויות: אדריכלות, אמנות פלסטית ועיצוב, תיאטרון, קולנוע, מחול ומוזיקה.
 שכבות לימוד:  ז'-י"ב
 מספר כיתות:  21
 בעלי תפקידים
 מנהל:  תומר בליטי דגן
 באחריות:  מנהל חינוך ירושלים
 תלמידים
 :  כ-760
 מיקום
 מיקום:  רח' יצחק אלחנן 4, ירושלים, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°46′11″N 35°13′17″E﻿ / ﻿31.769609°N 35.221251°E﻿ / 31.769609; 35.221251
 http://www.jer-art-school.org.il
  (למפת ירושלים מוגדלת) התיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית'(למפת ירושלים רגילה) התיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית'(למפת הרי ירושלים רגילה) התיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית'(למפת הרי ירושלים מוגדלת) התיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית'
 
התיכון לאמנויות על-שם צ'ארלס א' סמית' בירושלים הוא בית ספר תיכון, הממוקם ליד גן הפעמון בעיר. בבית הספר שש מגמות אמנות: אדריכלות, קולנוע, אומנות פלסטית ועיצוב, תיאטרון, מוזיקה ומחול. משנת 2014 מנהל את בית הספר מנכ"ל העמותה, תומר בליטי-דגן.
היסטוריה

התיכון לאמנויות בירושלים נוסד בשנת 1984 על ידי ד"ר אריאלה זאבי. מקום מושבו הראשון היה במתנ"ס שבשכונת מוסררה. בשנת הקמתו מנה בית הספר כ-90 תלמידים, והיו בו שלוש מגמות אמנות. בית הספר שכן בשכונת מוסררה כשלוש שנים.
במהלך השנים בית הספר גדל מאוד, והמקום במתנ"ס היה צר מלהכיל את מספר התלמידים. עיריית ירושלים, יחד עם הקרן לירושלים ובית הספר, ניסו למצוא מבנה חלופי. במהלך ארבע שנים נוספות בית הספר שכן ברחוב נרקיס ולבסוף העירייה והקרן לירושלים קבעו את מעון הקבע של בית הספר במבנה הנוכחי שבגן הפעמון (לשעבר בית הספר הערבי "עומרייה" שהוקם בשנת 1938 עבור ילדי טלביה, הוסב על ידי שלטונות המנדט הבריטי לבית מעצר לקצינים בזמן מלחמת העולם השנייה, ולאחר קום המדינה שימש כבית ספר יסודי "בית הילד" על שם אליעזר ריגר). צ'ארלס א. סמית', באמצעות הקרן לירושלים, תרם כסף לצורך התאמת המבנה לצורכי התיכון לאמנויות. מאז המעבר למבנה הקבע הנוכחי נקרא בית הספר: "התיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א. סמית".
מאז ועד היום גדל בית הספר בצורה משמעותית, ונכון לשנת 2021 לומדים בו כ-658 תלמידים ועובדים בו כ-140 אנשי צוות.
היסטוריה > הבניין החדש

בנובמבר 2018 התחילו עבודות בינוי שיזם בית הספר שישלשו את השטח הבנוי העומד לרשות התלמידים והמורים. התוכניות כוללות שני בניינים חדשים שיכילו כיתות לימוד, כיתות חינוך מיוחד, חללים רבים למחול, אמנות ומוזיקה וחדרי מחשבים. כמו כן, בבניין תוכנן אולם תיאטרון גדול לשימוש בית הספר והקהילה. העבודות על הבניין הסתיימו במאי 2021 ותלמידים התחילו לעבוד עליו[דרושה הבהרה] לקראת תחילת שנת הלימודים העוקבת, לשימוש כל באי בית הספר.
ב-2 בנובמבר 2021 נחנך הבניין החדש בטקס רב משתתפים בו נחנכה גם ספריית בית הספר בתרומת משפחת גוטסמן. בטקס נכחו ראש העיר משה ליאון, יו"ר העמותה דורון כהן ומנהל בית הספר תומר בליטי-דגן.
פרסים

הסרט "סבא בוורוד", שנוצר על ידי תלמידי בית הספר יואב גוטמן, מעיין אלון, בר מזרחי ואמיר סרי, זכה בפרסים הראשונים הן בקטגוריית הסרט העלילתי, והן בפרס התסריט בפסטיבל הקולנוע ירושלים לשנת 2021. התלמידים הונחו על ידי צוות המורים של המגמה לקולנוע.
העמותה

העמותה לקידום החינוך לאומנויות בירושלים נוסדה בשנת 1984, ושמה לה מטרה להקים בית ספר תיכון לאמנויות ולעסוק בכל מה שקשור לקידום החינוך לאמנות בירושלים. הקמת העמותה נתמכה על ידי מנח"י. בעמותה חברים אנשי חינוך, אמנות ואנשי ציבור הפועלים לקידום רעיון זה ולסייע לקידומו ופיתוח של בית הספר בעיר.
מגמות

בתיכון לאמנויות שש מגמות אמנות: אדריכלות, מחול, תיאטרון, מוזיקה, אמנות פלסטית ועיצוב, קולנוע. מורי המגמות הם אמנים פעילים בעלי מוניטין ובעלי השכלה בתחום. בשנת הלימוד 23–2022 נפתחה מגמת אדריכלות בבית הספר.
תלבושת אחידה

בבית ספר לא נהוגה תלבושת אחידה.
ראו גם

בוגרי התיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית'
הערות שוליים

1 2  יזהר באר, חדש: תיכון לאמנויות, כל העיר, 6 במאי 1983
1 2  על בית הספר – אמנויות ירושלים
↑  אחרי כעשור: הסתיימו העבודות של האגף החדש בתיכון לאומנויות, באתר mynetjerusalem, ‏2021-05-24
↑  אגף חדש נחנך בתיכון לאומנויות, באתר ירושלמים - מעודכנים בבירה, ‏2021-11-09
↑  חדרי קולנוע, אולמות ועוד: האגף החדש שנחנך בבית הספר בעיר | כל העיר, באתר כל העיר ירושלים, ‏2021-11-09
↑  בהשקעה של 42 מליון ש"ח: מבנה חדש נחנך לבית הספר ״התיכון לאומנויות", באתר חדשות ירושלים, ‏2021-11-11
↑  זו הזוכה הגדולה של פסטיבל הקולנוע היוקרתי של ירושלים | כל הפרטים, באתר ירושלמים - מעודכנים בבירה, ‏2021-08-26
↑  תלמידי התיכון לאומנויות זכו בתחרות היצירה הצעירה בפסטיבל הקולנוע ירושלים, באתר mynetjerusalem, ‏2021-08-26
↑  העמותה לקידום החינוך לאומנויות בירושלים, באתר "גיידסטאר ישראל"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462994805171  VIAF: 246347066   WorldCat (עם VIAF): 246347066 
בית הספר, 2023
מבט על על האגף החדש של בית הספר
וולפגנג זאוואליש

| --- | --- |

 לידה:  26 באוגוסט 1923 מינכן, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  22 בפברואר 2013 (בגיל 89) Grassau, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מוקד פעילות:  אאכן 
 תקופת הפעילות:  מ-1947 
 מקום לימודים:  בית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בהמבורג, Richard-Strauss-Konservatorium München 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  EMI קלאסיקס 
 פרסים והוקרה:  מדליית הנס פון בילוב (2003)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1984)  פרס רוברט שומאן של צוויקאו (1994)  Bayerischer Poetentaler (1986)  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית  מסדר ההצטיינות הבווארי  אביר בלגיון הכבוד  העיטור האוסטרי למדע ואמנות  מדליית הכסף הגדולה להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר  מפקד מסדר האמנויות והספרות 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
וולפגנג זאוואליש (בגרמנית: Wolfgang Sawallisch; ‏26 באוגוסט 1923 – 22 בפברואר 2013) היה מנצח ופסנתרן גרמני.
ביוגרפיה

זאוואליש נולד במינכן והפגין כישרון מוזיקלי מגיל צעיר. בילדותו למד לנגן בפסנתר, ובהמשך למד תיאוריה מוזיקלית, הלחנה וניצוח. מאוחר יותר אמר שהמנצח והמלחין וילהלם פורטוונגלר היה ההשפעה הגדולה ביותר עליו. במלחמת העולם השנייה הוא שירת כמפעיל רדיו בוורמאכט באיטליה, נפל בשבי ובילה זמן במחנות שבויים בריטיים ואמריקאיים.
לאחר המלחמה החל זאוואליש בקריירה שלו בבית האופרה באאוגסבורג. בשנת 1953 ניצח על הפילהרמונית של ברלין, המנצח הצעיר ביותר בתולדותיה. בהופעת הבכורה שלו בפסטיבל ביירוית בשנת 1957 ניצח על טריסטן ואיזולדה של וגנר, וגם שם היה המנצח הצעיר ביותר בתולדות ביירוית. משנת 1960 עד 1970 היה מנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של וינה ומ-1971 עד 1992 היה מנהל מוזיקלי של האופרה הממלכתית של בוואריה. מ-1993 עד 2002 היה מנהל מוזיקלי של תזמורת פילדלפיה, ולאחר מכן מנצח כבוד, עד לפרישתו.
כפסנתרן, ליווה מספר זמרים ידועי-שם בתחום הליד, בהם דיטריך פישר-דיסקאו ואליזבת שוורצקופף. זאוואליש הקליט יצירות של מלחינים רבים, ביניהם ריכרד שטראוס, רוברט שומאן ויוהנס ברהמס. האריה "מלכת הלילה" מתוך חליל הקסם של מוצרט בניצוחו הייתה אחת מהיצירות שנשלחו לחלל בתקליט הזהב של וויאג'ר.
זאוואליש נפטר בגיל 89 בביתו שבבוואריה.
הערות שוליים

1 2  Anne Midgette, Wolfgang Sawallisch, Conductor, Dies at 89, הניו יורק טיימס, ‏24 בפברואר 2013
↑  David Patrick Stearns, Wolfgang Sawallisch obituary, The Guardian, ‏24 בפברואר 2013
↑  Music From Earth, תוכנית וויאג'ר, נאס"א
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם:  ריקרדו מוטי | מנהל מוזיקלי, תזמורת פילדלפיה  1993 - 2003 | הבא: כריסטוף אשנבאך |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007436519505171  PLWABN: 9810682854305606  BIBSYS: 65584  BNE: XX852045  BnF: cb13899446d (data)  CiNii: DA02718745  GND: 11860595X  ICCU: RAVV037599  ISNI: 0000 0001 1455 0183  LCCN: n81144510  LNB: 000068259  MusicBrainz: 471b45e3-c9aa-447c-878b-7afd8794e3e7  NDL: 00474476  NKC: mzk2005286706  NLA: 35677959  NLK: KAC2020Q4035  NSK: 000261158  NTA: 074450859  RERO: 02-A003789616  SELIBR: 285003  SNAC: w6cz3rvb  SUDOC: 029666082  Trove: 1038604  VIAF: 109919812   WorldCat (עם VIAF): 109919812 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הצבא המלכותי הפרוסי

נס הצבא הפרוסי. המוטו בלטינית: "למען התהילה והמולדת".
קרב לייפציג, 1813
הצבא המלכותי הפרוסי (בגרמנית:  Königlich Preußische Armee) היה צבאה של ממלכת פרוסיה, הכוח המניע בהפיכת פרוסיה למעצמה אזורית ולאיחוד גרמניה. באופן יחסי לגודל אוכלוסייתה, היה צבאה של פרוסיה בין הגדולים בעולם. הצבא הפרוסי היה דגם מוביל לצבא קבע ממושמע, מתורגל ומתוכנן לפיו הוקמו צבאות ברחבי העולם במאה ה-18 וה-19. הצבא הפרוסי, לפחות מאז 1807, היה צבא-העם שיצר זהות בין הלאום לבין צבאו, שעה שהזיקה בין צבאותיהן של אומות אחרות לבין עמן היה קלוש. הוגה הדעות היינריך פון טרייצ'קה קבע כי "הצבא הוא המכונן את "האחדות החברתית האמיתית אשר יש ביכולתה להתגבר על הקונפליקטים המעמדיים".
הצבא נוצר על ידי פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג. במהלך מלחמת שלושים השנים, קיבל חיזוק משמעותי בימיו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה ופרידריך הגדול הפך אותו למרכז ממלכתו, ולכוח הצבאי החזק, הממושמע והחדשני ביותר ביבשת אירופה. אל המלחמות הנפוליאוניות נכנס הצבא הפרוסי במצב קשה ומיושן, אך הפקת לקחים מהירה וצעדי רפורמה עמוקים שבוצעו בהובלת צוות החשיבה של הגנרל גרהרד פון שרנהורסט הובילו לתפנית בה נוצח נפוליאון בונפרטה על ידי הקואליציה האנטי-צרפתית השישית. עם זאת, במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19, שקע הצבא והתאבן בשמרנות. צוות מוכשר בראשותו של ראש המטה הכללי הלמוט פון מולטקה הזקן הצליח לשקם את הצבא, להכניס בו מודרניזציה ולהפכו לחזק ביבשת. ב-1871 היה הצבא הפרוסי לציר המרכזי סביבו התגבש צבא הקיסרות הגרמנית, שהחליף אותו כצבאה של הקיסרות הגרמנית המאוחדת.
הקמת הצבא

במהלך מלחמת שלושים השנה, בדומה לשאר השליטים, העסיק פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, שכירי חרב שנקראו לנדסקנכט. לאחר שצבאות שוודיה והאימפריה הרומית הקדושה פלשו לברנדנבורג החליט הנסיך הבוחר ב-1644 להקים צבא קבע על מנת להגן על מדינתו. הצבא, שהיה משמר המלך, כלל 5,000 חיילי רגלים ו-500 מוסקטרים. ב-1646 גויסו בחבל הריין עוד 3,000 חיילים, שלא היו נתינים ברנדנבורגים. הצבא אורגן בהתאם לתוכניתו של פרנסואה מישל לה טלייה, מרקיז לוואה (François-Michel le Tellier, Marquis de Louvois), שר הצבא של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. צבאו החזק של הנסיך איפשר לו להשיג הישגים טריטוריאליים משמעותיים בחוזה שלום וסטפאליה.
בניגוד לצבאות אחרים, לא פורק הצבא עם השלום. בעוד שהאצולה הגבוהה לא ששה לממן צבא בעת שלום, נעתרו בני האצולה הנמוכה (היונקרים) ברצון לממן את הצבא בתמורה למשרות, כך נהנה מעמד זה מעליית כוחו. פרידריך וילהלם השקיע באימון הצבא והחדיר משמעת נוקשה שנאכפה ללא משוא פנים. העונש על ביזה, למשל, היה תלייה. הוקמה אקדמיה צבאית להכשרת בני אצולה לקצונה ומסלול הקידום של האצולה דרך מסלול הקצונה הפך למקובל. היחידות חולקו לפי מפתח מחוזי וחיילים בני מחוזות שונים שירתו בנפרד, אך הקצונה הייתה כללית וכך מפקדי היחידות לא הגיעו מאותו מחוז של חייליהם. בראש הצבא עמד מאז 1651 ועד 1668 אוטו כריסטוף פול שפאר (Otto Christoph von Sparr), שהוביל את הצבא לניצחונו הראשון בקרב ורשה. בקרב זה הובחנו חיילי הצבא הברנדנבורגי החדש במקצועיותם, במשמעת שלהם וביחסם ההומני לאוכלוסייה האזרחית, בפרט על רקע צבא בעלי בריתם השוודים. ב-1657 השתלטה ברנדנבורג על דוכסות פרוסיה.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-17 הגן צבא ברנדנבורג על הנסיכות מפני פלישות שוודיות וזיכה את פרידריך וילהלם בכינוי "הגדול" (Der Große Kurfürst) ובשלטון אבסולוטי. בסוף ימיו של פרידריך וילהלם (1688) מנה הצבא בין 15,000 ל-30,000 חיילים במצב מלחמה ו-15,000 בשגרה. בנו, פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה הכתיר את עצמו למלך.
פרידריך וילהלם הראשון, "המלך החייל"

עיסוקו הרב בפיתוח הצבא זיכה את בנו של פרידריך הראשון, פרידריך וילהלם בכינוי "המלך-החייל" (der Soldatenkönig). קציני הצבא הפכו לאנשי החצר, מדים קרביים ותספורות קצרות הפכו לתלבושת מקובלת בחצר, בניגוד לתלבושות ותסרוקות הבארוק שנפוצו בחצרות מלכים באירופה. קריירה צבאית הפכה למסלול קידום מקובל ומועדף עבור צעירים מוכשרים במקום לימודים אקדמאים או מסחר.
השירות בצבא היה תובעני מבחינה פיזית ונפשית. המשמעת הייתה נוקשה ביותר וכל חריגה נענשה בעונש גופני. עונש מקובל היה הרצת חייל דרך שני טורים של חיילי מחלקתו, המכים אותו במקלות או בשוטים. המשמעת כללה גם את ההופעה החיצונית התקנית ואת הציוד הצבאי שהיה, לראשונה, תקני ולא רכש פרטי של החייל. המעטפת המנהלתית הוכפפה לצורך הצבאי הקרבי וכללה את המינימום ההכרחי (לעומת הצבא הצרפתי, למשל, שהיה עתיר כוח סיוע נלווה של משרתים אישיים, נגנים, טבחים וכיוצא בזה). גם המדים היו הפשוטים והנוחים ביותר, ללא עיטורים נוצצים ונוצות, כנהוג בצבאות התקופה).
פרידריך וילהלם הראשון, "המלך החייל" > ארגון הצבא

חיל הפרשים התחלק ל-55 אסקדרונים בני 150 סוסים כל אחד. חיל הפרשים היה החיל המצטיין ביותר של הצבא.
חיל הרגלים כלל 50 גדודים ב-25 רגימנטים ושני גדודי ארטילריה.
רגימנט אחד יוחד למשמר המלך, ברגימנט זה שירתו החיילים הגבוהים ביותר ולפיכך זכה לכינוי "ענקי פוטסדאם".
בני האצולה, בעיקר יונקרים, שהיו מחויבים בשירות, נכנסו לשירות הצבאי כקצינים דרך האקדמיה הצבאית. הממלכה חולקה לקנטונים-רגימנטליים, ובני העם הפשוט נדרשו להתגייס לרגימנט האזורי ולאחר הכשרתם שירתו במשך שלושה חודשים בכל שנה. עקב תנאי השירות הקשים וחובת הגיוס נודעה תופעה של בריחת איכרים מפרוסיה למדינות שכנות על מנת להימנע מהשירות. אולם, השירות בקרב בני-משפחה ושכנים יצר מסורת גדודית ארוכת-שנים של שירות ולחץ חברתי ובין-דורי לשרת ב"גדוד המשפחתי". למשרות ציבוריות באזורים הכפריים התמנו חיילים ותיקים שנודעו בזכות שירותם הטוב, כך הפך השירות הצבאי ורקורד השירות ל"כרטיס כניסה" לשירות הציבורי ולמשרות רבות. החברים לשירות הצבאי שימשו גם כרשת ביטחון סוציאלית. מחנות הצבא מוקמו לצד הערים ועל הבורגנים הוטל מימון מחנות הצבא. מסע מלחמה (בו ניזון הצבא מתוצרת השטח הנכבש) הקל את העול מעל בני מעמד הביניים וכך נוצרה אווירה מיליטריסטית גם בקרב מעמד זה.
בראשית ימי שלטונו של פרידריך וילהלם (1713) מנה הצבא 45,000 חיילים, ובסוף שלטונו (1740) הוכפל כוחו והיה לצבא הרביעי בגדלו באירופה, כאשר גודל האוכלוסייה היה ה-13 בגודלו ביבשת (2.5 מיליון נפש). תקציב הצבא היה 5 מיליון טאלר מתוך תקציב מדינה בן 7 מיליון טאלר.
על מנת לנהל את הגיוס ולגבות את המיסים שנדרשו לשם מימון צבא הקבע הוקם מנגנון בירוקרטי משוכלל.
פרידריך השני "הגדול"

צעדו הראשון של פרידריך השני, מלך פרוסיה בארגון הצבא היה פירוקו של רגימנט משמר המלך, ובאמצעות הכספים שיועדו לו מימן שבעה רגימנטים חדשים עבור 10,000 חיילים נוספים. כן נוספו לצבא 16 גדודים וחמישה אסקדרונים של הוסארים. כן הכשיר דרגונים, פרשים שהוכשרו גם ללחימת רגלים. ב-1740 החלה הענקתו של העיטור הצבאי לשירות מצוין, פור לה מריט.
בספטמבר 1743 יזם פרידריך את "תמרון הסתיו הראשון" (Herbstübung), תרגיל צבאי גדול בו תרגל הצבא כולו טקטיקות חדשות, וקציניו השתלמו בתורת המלחמה. התמרון הפך למסורת שנתית בצבא הפרוסי. פרידריך האמין שעל צבאו להיות עסוק באופן שוטף בלחימה. סמוך לעלייתו לשלטון יזם את סדרת המלחמות השלזיות, סדרת מלחמות בין פרוסיה לבין אוסטריה, שבזכותן סיפח את מרבית שלזיה.
פרידריך השני "הגדול" > מלחמת שבע השנים

ב-1756 התאחדה קואליציה שכללה את אוסטריה, רוסיה וצרפת נגד פרוסיה ובכך החלה מלחמת שבע השנים. הצבא הפרוסי הותש מלחימה ממושכת במספר חזיתות במקביל מול כוח אדם כפול בגדלו. אולם, ב-12 באוגוסט 1759 התחולל מפנה. על אף שהצבא המשותף הרוסי-אוסטרי הכה את הצבא הפרוסי בקרב קונרסדורף (Kunersdorf) והותיר לפרידריך רק 18,000 חיילים שהפרידו בין האויב לבין בירת פרוסיה, ברלין, לא מיצו הרוסים והאוסטרים את המאמץ, עקב מתיחת קווי התקשורת והאספקה שלהם לקצה גבול יכולתם, ובתחילת ספטמבר החלו לסגת. למפנה זה קרא פרידריך "הנס של בית ברנדנבורג". בדצמבר 1761 התחולל "הנס השני", יציאתה של רוסיה מן המלחמה עקב מותה של יליזבטה, קיסרית רוסיה. פרוסיה יצאה מן המלחמה כמנצחת והשיגה שליטה על כל שלזיה. עקב הכמות הגדולה של נפגעים, בכללם קצינים רבים, התיר פרידריך לכלול בחוגי הקצונה, לזמן קצר, קצינים בני המעמד הבינוני.
פרידריך השני "הגדול" > הרכב הצבא

בניגוד לאביו, שביקש לבסס את הצבא על נתינים פרוסים, העדיף פרידריך השני צבא מבוסס על זרים, על מנת לפנות את כוח האדם הפרוסי לייצור ולמימון הצבא באמצעות תשלום מיסים. ב-1776 היו בצבא הפרוסי 187,000 חיילים, 90,000 מתוכם נתינים פרוסים שגויסו בשיטת הקנטונים. אולם בעוד שבקרב החיילים הזרים התגלו מקרי חוסר נאמנות, גילו החיילים הפרוסים גאווה מקומית. במהלך מלחמת שבע השנים, היחידות המעולות ביותר של הצבא אוישו על ידי חיילים פרוסים. בתום ימיו של פרידריך, היו בצבא 193,000 חיילים והוא הפך לחלק אינטגרלי מהחברה. בני האצולה הנהיגו את הצבא כקצינים, בני המעמד הבינוני מימנו את הצבא והאיכרים שירתו בו כחיילים. ב-1788 ציין המדינאי הצרפתי אונורה מירבו שפרוסיה איננה מדינה שיש לה צבא אלא "צבא שיש לו מדינה".
המלחמות הנפולאוניות > עת התבוסות

בנו של פרידריך הגדול, פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, לא גילה עניין בצבא. הצבא נוהל על ידי וטרנים, ותיקי המלחמות השלזיות, שביקשו לשמר את הקיים. כתוצאה מכך נפל הצבא הפרוסי ברמתו מצבא צרפת שלאחר המהפכה הצרפתית וצבא נפוליאון שהלך והתגבש. מותו של פרידריך וילהלם השני ב-1797 הותיר את פרוסיה במצב של פשיטת רגל ואת צבאה בלתי-כשיר ללחימה. בנו, פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, שלא היה מודע למצבו המחפיר של צבאו, הצטרף לקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית והכריז מלחמה על נפוליאון. ב-14 באוקטובר 1806 הובס הצבא הפרוסי בקרב ינה-אאורשטדט, דבר שאיפשר את כיבוש ברלין על ידי כוחותיו של נפוליאון והשפלתה בחוזה טילזיט.
המלחמות הנפולאוניות > רפורמות 1807

המפלה ותקופת השלום שבאו בעקבותיה הובילו לרפורמה מעמיקה בצבא. על מנת לחקור את הבעיות ולהציע תוכנית שיקום, הוקם צוות חשיבה בראשות הגנרלים גרהרד פון שרנהורסט ואוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו, מזכיר הוועדה היה קצין תותחנים צעיר ולימים התאורטיקן הצבאי קארל פון קלאוזביץ. המלצות הצוות היו מרחיקות לכת ויצאו אל הפועל רק בשל המצב הקשה של הצבא. כל קציני הצבא הזקנים, פרט לגבהרד לברכט פון בליכר, פוטרו. שורות הקצונה נפתחו בפני מעמד הביניים (לפרק זמן שארך רק עד תום המלחמות הנפוליאוניות, בשל התנגדות האצולה), עונשי גוף חמורים ומשפילים בוטלו, הונהג העיקרון לפיו קידום לדרגות פיקוד עליונות יתבסס על שירות והכשרה מקצועית (ולא על תואר אצולה ומעמד חברתי) וקצינים עברו תחילה הכשרה פיזית כשל חיילים פשוטים. פרידריך וילהלם השלישי יצר משרד מלחמה על מנת לדאוג לבניית הכוח הצבאי ולפיקוח על התקציב וההצטיידות. בשנת 1810 נוסדה בברלין האקדמיה הצבאית הפרוסית (Preußische Kriegsakademie) כבית ספר צבאי מקצועי וכן נוסדו אקדמיות מקצועיות לארטילריה ולהנדסה צבאית. בשנת 1813 הוצב במפקדתו של כל מפקד שדה, ראש מטה שהוכשר באקדמיה. ב-1814 הוסדר מבנה המטה הכללי של הצבא. בנוסף, הוחלט שהצבא יהיה מבוסס אך ורק על חיילים פרוסים ולא על זרים.
המלחמות הנפולאוניות > הארגון מחדש של צבא-הקבע והלנדוור

כיוון ששלטונות הכיבוש הצרפתיים אסרו על ארגון הצבא בדיוויזיות גדולות, אורגן צבא-הקבע בשש בריגדות (פרוסיה המזרחית, פרוסיה המערבית, שלזיה עילית, שלזיה תחתית, ברנדנבורג ופומרניה) כאשר כל בריגדה כללה 7–8 גדודי חי"ר ו-12 אסקדרוני פרשים. כוח ארטילרי בהיקף של שלוש בריגדות סייע לכל המסגרות. הבריגדות המשולבות היו דוגמה ראשונה להפעלת לוחמה משולבת, בניגוד לאופן הפעולה העצמאי שהיה נהוג עד אז.
פון שרנהורסט הקים, בנוסף לצבע הקבע, גוף מבוסס גיוס המוני, בעקבות הדוגמה של הצבא הצרפתי. גוף זה נקרא "לנדוור" (Landwehr) והוא הגדיל את היקף הכוח הצבאי מעבר להסכם עם הצרפתים. בלנדוור שירתו בני 23–40 והוא מומן ישירות על ידי הפרובינציות, ולא במימון ממשלתי מרכזי. כך צבא הקבע היה רק שלד בסיסי ואילו מרבית הצבא התבסס על מילואים. הונהגה שיטת תחלופה חודשית של מספר חיילים בכל מסגרת (Krümpersystem), כך שכל מסגרת כללה סדר כוחות כפול, שחציו פעל בכל עת באופן שוטף וחציו שימש ככוח מילואים בעל הכשרה ונכון להפעלה מיידית. שיטה זו גם איפשרה גיוס חובה לתקופה קצרה יחסית, בה הוכשרו הלוחמים ונשלחו למסגרת הלנדוור, בניגוד לגיוס הקבע ארוך-הטווח שאפיין את הצבא עד אז. כל הצעירים הגרמנים הכשירים גויסו בגיל 20, עברו הכשרה צבאית ושירות בן שלוש שנים. לאחר מכן היו בשירות מילואים בכוננות גבוהה שנתיים, בשבע השנים הראשונות בשירות מילואים מדרג ראשון, ובשבע השנים הבאות בשירות מילואים מדרג שני. במשך עשר שנים נוספות היה כל תושב יוצא-צבא חבר בצבא המילואים (Landsturm). בשעת חירום כל חייל מילואים אמור להיות מוכן להקרא אל הדגל מיידית.
המלחמות הנפולאוניות > תורת הלחימה

הדוקטרינה שהחיל שרנהורסט, בעקבות נפוליאון הייתה "צעדו בנפרד, הלחמו במאוחד". הבריגדות היו בעלות כושר לחימה ולוגיסטיקה עצמאי לצורך תנועה לשדה הקרב וכן אומנו לנצל באופן מיטבי את כוחן ככוח אחיד ומאוחד בשעה שהצטרפו למסגרות גדולות. ספרו של קלאוזביץ "על המלחמה" (Vom Kriege) היה לספר תורת הלחימה העיקרי. החיילים, והחברה הפרוסית ככלל התחנכו ברוחם של הגל ופיכטה על נאמנות ומסירות מוחלטת לעם (Volk), שנאה איתנה לאויב והעלאה על נס של ערכי גבורה אישית.
המלחמות הנפולאוניות > עת הניצחונות

לפי הסכם משנת 1812 נמסרו 20,840 חיילים מכל שש הבריגדות של הצבא הפרוסי לפיקוד ה"גרנד ארמה", צבאו של נפוליאון. אולם עם תבוסתו של נפוליאון ברוסיה הפרו הפרוסים את ההסכם והחלו להילחם, יחד עם רוסיה ואוסטריה במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, נגד נפוליאון.
אל הכוחות הסדירים הצטרפו גדודי מתנדבים אידיאליסטים ולאומנים, חלקם בשלל מסגרות (למשל כל גדודי הגרנדירים הורכבו ממתנדבים) וחלקם במסגרת ה"ליצו פרייקור", שבה השתתפו בעיקר סטודנטים ואינטלקטואלים. ייחוד הליצו פרייקור היה שהתנדבו אליו צעירים ומובילי דעת-קהל ממדינות גרמניות אחרות פרט לפרוסיה. הייתה זאת היחידה היחידה בצבא הפרוסי שהורכבה מחיילים מכל רחבי גרמניה.
ביוני 1813 עמדה מצבת הצבא על 113,300 רגלים (כולל כ-4,000 מתנדבים), 19,240 פרשים וכ-17,000 אנשי הנדסה וארטילריה. באוגוסט אותה שנה הצבא כמעט הכפיל את גודלו ל-224,230 רגלים (כולל 109,120 חיילי לנדוור ו-11,150 מתנדבים וזרים), 30,775 פרשים (כולל 10,950 חיילי לנדוור ו-3,060 מתנדבים וזרים), מצבת הארטילריה וההנדסה נותרה בעינה.
אחד הניצחונות הגדולים של צבא פרוסיה החדש, ששינה את מגמת הניצחונות של נפוליאון, התחולל בקרב לייפציג (בין ה-16 ל-19 באוקטובר 1813) שבו לחם הצבא הפרוסי בפיקודם של בליכר וגנייזנאו. הצבא הפרוסי הכריע את נפוליאון בקרב ווטרלו (18 ביוני 1815) כאשר 38,000 חיילי חי"ר ב-62 גדודים ו-7,000 פרשים ב-61 אסקדרונים, בסיוע 134 תותחים, נעו לשדה הקרב בנפרד ולחמו במאוחד, תוך יישום הטקטיקה של שרנהורסט (שמת ב-1813).
ב-1813 החל מלך פרוסיה להעניק לחייליו המצטיינים את עיטור "צלב הברזל".
ראו גם

הצי הפרוסי
הערות שוליים

1 2 3 4  הצבא הפרוסי באתר אוניברסיטת ליברפול
↑  Allen, Ann Taylor. Satire and Society in Wilhelmine Germany p. 104
1 2  מלחמות נפוליאון: הצבא הפרוסי, פרק המבוא ההיסטורי
1 2 3  ארגון הצבא, אתר אוניברסיטת ליברפול
↑  "הפרוסים באים"
1 2 3  המלחמות הנפוליאוניות: צבא פרוסיה 1813-1815
↑  שלמה גיורא שהם, המיתולוגיה של הרוע, האוניברסיטה המשודרת 1990 עמ' 40-41
↑  מיכאל הרסגור, אהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר, דביר, 2010, עמודים 72 - 95.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 2033828-4  ISNI: 0000 0001 1091 2378  LCCN: n80044963  VIAF: 146577160   WorldCat (עם VIAF): 146577160 
החיילים הברנדנבורגים, 1698
חייל רגימנט פוסטדאם, 1718
פגישת צוות הרפורמה. קניגסברג, 1807
מדי הצבא, 1813
צלב הברזל של 1813
ראש הממשלה ביסמרק, שר המלחמה רון וראש המטה הכללי מולטקה, שנות ה-60 של המאה ה-19
ביסמרק חובש קסדת "פיקלהאובה" שאפיינה את הצבא הפרוסי מאז שנות ה-40 של המאה ה-19