stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאסלו בודאי
קריירה > בנבחרת הלאומית

הוא שיחק בנבחרת מ-1949. ערך את הופעת הבכורה שלו ב-8 במאי במהלך ניצחון 1–6 על האוסטרים, זולטאן ציבור גם ערך אז את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ובאותו המשחק. הוא לבש את החולצת הנבחרת 39 פעמים וכבש 10 שערים.
ב-4 ביוני 1950 בוורשה נגד פולין, כבש ארבעה שערים, המשחק הסתיים בניצחון 2–5 להונגריה. מעניין שאחרי זה לא שיחק בנבחרת במשך שנתיים תמימות.
הוא שיחק פעם אחת באולימפיאדת הלסינקי, היה חבר בנבחרת הזהב 3–6 בלונדון, ושיחק בשני משחקים באליפות העולם בכדורגל בשווייץ - מול דרום קוריאה ואורוגוואי.
הצלחותיו, פרסים > פרנצווארוש

אליפות הונגריה
אלוף: 1948-1949
הצלחותיו, פרסים > הונבד בודפשט

אליפות הונגריה
אלוף: סתיו 1950, 1952, 1954, 1955
הצלחותיו, פרסים > הנבחרת הלאומית

אלוף אולימפי: 1952, הלסינקי
מדליסט כסף באליפות העולם: 1954, שווייץ
ספורטאי מצטיין של הרפובליקה העממית ההונגרית (1951)
עיטור מסדר הצטיינות העמל (1953)
ספורטאי מצטיין של הרפובליקה העממית ההונגרית (1954)
הנצחה

לכבודו, אצטדיון Rákospalotai EAC נקרא Budai László II Stadium.
ב-25 בנובמבר 2011, ביום השנה לניצחון 6:3 בלונדון, נוסף שמו של לאסלו בודאי על הקטר סימנס טאורוס מספר MÁV 470 010-4 כחבר בצוות הזהב. כך הנציחה החברה את הנבחרת האגדית.
דמותו מופיעה (ברמה של אזכור) ברומן הפשע של הסופר ההונגרי וילמוש קונדור "בודפשט בנובמבר".
לקריאה נוספת

Új magyar életrajzi lexikon I. (A–Cs). Főszerk. Markó László. Budapest: Magyar Könyvklub. 2001. 958. o. ISBN 963-547-414-8
Budai László NB I-es statisztikája a Nemzeti Labdarúgó Archívum oldalán
Nagy Béla: Fradisták. Budapest: Sportpropaganda. 1981. ISBN 963-7542-44-2
Rejtő László – Lukács László – Szepesi György: Felejthetetlen 90 percek. Budapest: Sportkiadó. 1977. ISBN 963-253-501-4
הערות שוליים

↑  Rátonyi Gábor Tamás (2013-12-09). "Ember, város: Budai II. László". XV. kerületi blog. נבדק ב-2017-11-25.
↑  "Útjára indult az Aranycsapat-mozdony". MÁV Zrt. 2011-11-25. אורכב מ-המקור ב-2012-01-30. נבדק ב-2012-09-21.
חנוך פישר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1826 איז'אק, הונגריה 
 פטירה:  9 באפריל 1896 (בגיל 70 בערך) מאקו, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  מאקו 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
חנוך (אנטל) פישר (בהונגרית: Fischer Enoch; איז'אק, 1826 – מאקו, 9 באפריל 1896) היה הרב של דונפלדוואר, ולאחר מכן הרב הראשי של העיר מאקו בהונגריה.
ביוגרפיה

הרב חנוך פישר למד בישיבות בניטרה, אחרי זה בברטיסלאבה ובפראג למד פילוסופיה באוניברסיטה. משנת 1852 עד 1864 פעל בדונפלדוואר ואחר כך ועד סוף חייו הוא היה הרב הראשי של העיר מאקו. הוא היה דרשן מצוין הן בהונגרית הן בגרמנית. אחת הדרשות שלו על הרב לאופולד לעף הספד ללווייתו הופיע גם בעבודתו "כבוד אחרון ללאופולד לעף".
בשנת 1886 הופקד בידיו ניהול מרשם האוכלוסין היהודי (לידות, מיתות נישואים) במחוז הרישום היהודי מאקו. הוא היה חבר גם בוועדת הבחינות לרבנות.
הרב פישר מת ב-9 באפריל 1896, בשנה ה-70 לחייו, עקב שטף דם במוח כנראה. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי במאקו.
משפחתו

רעייתו של הרב פישר הייתה אנה (נינה) הרמן שהלכה לעולמה ב-1873. מאז הרב פישר גידל לבד את ששת ילדיו, ארבע בנות ושני בנים : אמיל, יעקב, הרמינה, רוזליה, רגינה וריזה. הוא היה אביו כאמור של המשורר והמחזאי אמיל מקאי וסבו של עורך הדין אדן מקאי. בנו הבכור, יעקב פישר, היה הרופא הראשי והפסיכיאטר של בית החולים בברטיסלאבה. בנו השני, אמיל מקאי, למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובהמשך הפך לעיתונאי ולאחר מכן למשורר. בתו הבכורה הייתה הרמינה פישר, שאחד מבניה היה אדן מקאי, גיסו והאפוטרופוס של המשורר הגדול אטילה יוז'ף. אחד מנכדיו הוא הרופא הריאומטולוג אנטל פישר (1979-1901).
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. חנוך פישר
הרב חנוך פישר ביוגרפיה (בהונגרית)
הערות שוליים

↑  Halálesete bejegyezve a makói állami halotti akv. 275/1896. folyószáma alatt.
↑  "Törvényhatóságok Csanádmagye". Magyar Közigazgatás. 4 (7): 8. 1886-02-18.
↑  "Temetés". Fővárosi Lapok (103): 6. 1896-04-14.
↑  "Halálozás". Fővárosi Lapok (101): 8. 1896-04-12.
↑  Bächer Iván (2001-04-14). "Polgárház". Népszabadság. 59 (88): 31.
ויליאם טמפל (פוליטיקאי מדלאוור)

ויליאם טמפל (באנגלית: William Temple;‏ 28 בפברואר 1814 –  28 במאי 1863) היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הוויגית ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של דאלוור בשנים 1845–1846, כמושל דלאוור ה-35 ממאי 1846 ועד ינואר 1847, כחבר הסנאט של דלאוור בשנים 1849–1855, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממרץ 1863 ועד מותו.
ראשית חייו

ויליאם טמפל נולד במחוז המלכה אן שבמרילנד, כבנו של ג'ורג' טמפל. משפחת טמפל חיה באזור מאז אמצע המאה ה-17. העיירה טמפלוויל, שעל גבול מחוז המלכה אן ומחוז קרוליין הסמוכים לגבול מרילנד-דלאוור, נקראה ככל הנראה על שם המשפחה. לטמפל היו חמישה אחים ואחות אחת. בגיל 18 הוא עבר לסמירנה שבדלאוור, והחל לעבוד שם כסוחר. ב-1838 הוא נשא לאישה את שרה אן רינגולד, בתו של ויליאם רינגולד מהעיירה קנטון, ולשניים נולדו שתי בנות, שנפטרו בינקותן ובן אחד. רעייתו שרה נפטרה ב-1851 בגיל 33.
ראשית הקריירה הפוליטית

במהלך המאה ה-19 התאפיינה הפוליטיקה של דלאוור באוכלוסייה שמרנית מהמגזר החקלאי וממגזר העסקים הקטנים שהתרכזה בדרום המדינה, והיוותה בדרך כלל את הרוב, אל מול המרכז התעשייתי שהיווה את הרוב והתרכז באזור של העיר וילמינגטון שבצפון המדינה. רוב זה הובל את חיקה של המפלגה הוויגית בראשותו של ג'ון קלייטון, אך כאשר התפלגה המפלגה על רקע סוגיית העבדות, הם עברו באופן כללי לתמיכה במפלגה הדמוקרטית השמרנית. כאשר התגברו הנטיות לפרישה מן האיחוד לקראת פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, מצא רוב זה את עצמו בהתחבטות בין נאמנות ברורה לאיחוד לבין וודאותו שהחלטות בנוגע לסוגיות קניין, כוללה סוגיית העבדות, צריכות להתקבל על ידי המדינות. תוצאתו של מצב זה הובילה ראשית לעימות מול המיעוט שתמך במפלגה הרפובליקנית שמרכזו היה בווילמינגטון, ותמך בממשלה הפדרלית.
כאיש עסקים שמרן מצליח ושמרן, שיקף טמפל את דעות הרוב. בסתיו 1844 הוא נבחר לבית הנבחרים של דלאוור. בינואר 1846 הוא נבחר כיושב ראש הבית. לאחר רצף של פטירות של מושל המדינה תומאס סטוקטון, ושל יורשו על פי חוקת המדינה, יושב ראש הסנאט של דלאוור ג'וזף מאול, הפך טמפל במפתיע למושל דלאוור בעצמו ב-6 במאי 1846, מושל המדינה השלישי שכיהן תוך שנתיים. בגיל 32 הוא היה צעיר מושלי דלאוור לדורותיהם, עד היום, וכיהן עד תום תקופת כהונתו המתוכננת של סטוקטון ב-19 בינואר 1847. זמן קצר לאחר השבעתו לתפקיד הוא קיבל קריאה מנשיא ארצות הברית ג'יימס פולק לגייס כוחות ללחימה במלחמת ארצות הברית-מקסיקו. במשך רוב תקופת כהונתו הקצרה כמושל, הייתה משימה זו עיסוקו המרכזי.
מלחמת האזרחים

לאחר תום תקופת כהונתו כמושל, נבחר טמפל כחבר הסנאט של דלאוור, וכיהן בתפקיד בשנים 1849–1854. עם התפרקותה של המפלגה הוויגית, חש טמפל שהשקפותיו שמרניות מדי כדי שהוא יוכל לתמוך במצע של סטיבן דאגלס הדמוקרט, אך חשש יותר מדי מפני פירוק האיחוד כדי לתמוך במפלגה הרפובליקנית, או בסופו של דבר במועמדותו של ג'ון ברקינרידג'. בבחירות של 1860 שאף טמפל לנתב את עצמו לדרך הביניים החלקלקה, והיה אחד ממנהיגי דלאוור במפלגת האיחוד החוקתי (אנ') קצרת הימים. מפלגה זו תמכה בזכותה של כל מדינה להחליט בעצמה על שאלת העבדות, אך טענה שבאופן זה או אחר יכלה זכות זו להישמר במסגרת האיחוד.
לאחר בחירתו של אברהם לינקולן ופרישת מדינות הקונפדרציה, נקט טמפל בעמדה נגד החזרה בכפייה של האיחוד, והצטרף לשורות המפלגה הדמוקרטית. לאחר ששימש כיושב הראש של ועידת השלום הכושלת שהתקיימה בדובר ביוני 1861, הוא היה למועמד הדמוקרטים לבית הנבחרים של ארצות הברית במערכת הבחירות השנויה במחלוקת של 1862. יריבו של טמפל במערכת בחירות זו היה חבר בית הנבחרים המכהן, הרפובליקני ג'ורג' פ. פישר, שכיהן כמזכיר המדינה של דלאוור כאשר כיהן טמפל כמושל. כעת, היה פישר משוכנע שהיו כמה תוכניות שנועדו למנוע את קיומה של מערכת בחירות לגיטימית. לפיכך, הוא ביקש מהנשיא לינקולן להשאיר את כוחות צבא ארצות הברית בדלאוור עד לאחר הבחירות, ושיישלחו כוחות פדרליים נוספים לפקח על ההצבעה ביום הבחירות. הדמוקרטים זעמו והצליחו להעביר בהפרש קטן את בחירתו של טמפל באספה הכללית, זאת על אף הפסדם במערכת הבחירות למשרת המושל.
בעודו מכהן באופן רשמי כחבר בית הנבחרים החל מ-4 במרץ 1863, נפטר ויליאם טמפל באופן פתאומי לפני הכינוס של הבית בדצמבר, וכתוצאה מכך לא כיהן בתפקיד באופן מעשי. הוא היה בן 49 במותו. בבחירות מיוחדות שהתקיימו לאחר מכן, נבחר הרפובליקני נתניאל ב. סמית'רס בשל חרם של הדמוקרטים על הבחירות המיוחדות כמחאה על המשך נוכחות הכוחות הפדרליים באתרי ההצבעה.
ויליאם טמפל נפטר ב-28 במאי 1863 בסמירנה, ונטמן בבית הקברות של כנסיית סנט פיטר האפיסקופלית שבעיר. קברו לא היה מסומן עד 1979 כאשר הוצבה מצבה במקום בו היה קברו המשוער.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 225-226.
ארצ'יבלד יל

ארצ'יבלד יל (באנגלית: Archibald Yell;‏ 9 באוגוסט 1797 –  23 בפברואר 1847) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו השני בשנים 1840–1844. הוא גם כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ארקנסו בשנים 1836–1839 ובשנים 1845–1846. יל נהרג בקרב בואנה ויסטה (אנ') במלחמת ארצות הברית-מקסיקו ב-23 בפברואר 1847.
ראשית חייו

ארצ'יבלד יל נולד ככל הנראה בקנטקי או בטנסי, אם כי על מצבתו מצוין מקום לידתו כקרוליינה הצפונית. משפחתו התיישבה לראשונה במחוז ג'פרסון שבמזרח טנסי, לאחר מכן עברה לרתרפורד שבמרכז טנסי, ולאחר מכן למחוז בדפורד שבדרום המדינה. כנער, השתתף יל במלחמת הקריק (Creek War), ושירת ב-1813 ובראשית 1814 תחת הגנרל אנדרו ג'קסון. ב-1814 וב-1815, במהלך מלחמת 1812, הוא לחם עם ג'קסון בלואיזיאנה, כולל בקרב ניו אורלינס (אנ'). הוא שב לטנסי כדי ללמוד משפטים בקריאה עצמית, ולאחר מכן התקבל ללשכת עורכי הדין בפאייטוויל, טנסי. ב-1818 הצטרף יל לצבאו של ג'קסון במלחמת הסמינול הראשונה (אנ') בפלורידה.
יל היה פעיל בבונים החופשיים, וב-1830 היה הנשיא הגדול של לשכת טנסי. ב-1840 היו בבעלותו 800 אקרים של אדמה ו-8 עבדים.
קריירה פוליטית

יל היה פעיל במפלגה הדמוקרטית. ב-1831 הוא עבר לטריטוריית ארקנסו כדי לעמוד בראש משרד הקרקעות הפדרלי בליטל רוק. בשנה שלאחר מכן הציעה לו הממשלה הפדרלית להתמנות כמושל טריטוריית פלורידה, אך הוא סירב. ב-21 במרץ 1832 מונה יל כמפקד המשמר הלאומי של טריטוריית ארקנסו בדרגת קולונל במקומו של קולונל וורטון רקטור שהתפטר, אך תקופת כהונתו בתפקיד הייתה קצרה עקב מחלת המלריה שבה הוא לקה. הוא עזב את ארקנסו לזמן מה כדי להחלים בביתו בטנסי, וב-1835 שב לארקנסו, אז הוא מונה כשופט בבית המשפט של הטריטוריה. הוא היה תומך נלהב וידיד אישי של הנשיא ג'יימס פולק. זמן קצר לפני השבעתו לנשיאות, שלח פולק את יל לטקסס כדי לסייע בקידום סיפוחה לארצות הברית. דווח שהוא הוציא במו ידיו פושע מבר מקומי והביאו לבית המשפט שבו הוא כיהן.
ב-1836 לאחר שארקנסו התקבלה כמדינה בארצות הברית, נבחר יל כנציגה בבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא כיהן בתפקידו מדצמבר 1836 ועד מרץ 1839. בעת ששהה לצורך כהונתו בוושינגטון, הוא היה תומך חזק בקבלתה של טקסס כמדינה והעדיף את קיומו של כוח צבאי חזק. בערך באותה תקופה הוא הקים בפאייטוויל את הלשכה הראשונה של הבונים החופשיים בארקנסו.
ב-1840 נבחר יל כמושל ארקנסו השני. הוא התמקד בביצוע עבודות ציבוריות, שכן היה צורך בשיפור התשתיות לטובת המגזר החקלאי. הא גם פעל למען שליטה טובה יותר בבנקים ותמך בחינוך הציבורי. ב-1844 התפטר יל מכהונתו כמושל כדי להתמודד שוב על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, וניצח בבחירות. דווח שהוא ניהל מסע בחירות יעיל, ובהזדמנות אחת במהלכו הוא ניצח בתחרו, ירי, תרם את הבשר שצד לעניים, וקנה קנקן ויסקי לקהל.
מלחמת ארצות הברית-מקסיקו

זמן קצר לאחר תחילת כהונתו של יל בבית הנבחרים פרצה מלחמת ארצות הברית-מקסיקו. הוא שב לארקנסו והקים את רגימנט הרגלים הרכוב של המדינה. כמה מבין אנשי רגימנט זה התפרסמו לימים במדינה, כולל מי שכיהן לימים כמושל, ג'ון סלדן רואן, והגנרלים בצבא הקונפדרציה אלברט פייק, סולון בורלנד וג'יימס פלמינג פייגן. הרגימנט קבע שיא של חוסר כפיפות. הגנרל ג'ון א. וול, מפקד המתנדבים הרכובים של ארקנסו, אמר שהם היו, "לחלוטין ללא הדרכה, וקולונל יל היה נחוש בדעתו להשאירם במצב זה". ליל, המשיך וול, הייתה "בורות מוחלטת לגבי תפקידיו כקולונל". במהלך המלחמה הוא הועלה לדרגת ייצוג של בריגדיר גנרל בצבא המתנדבים של ארצות הברית.
מותו

ארצ'יבלד יל נהרג בקרב בואנה ויסטה (אנ') ב-23 בפברואר 1847, בגיל 49. בתחילה הוא נטמן בשדה הקרב במקסיקו. לאחר מכן הועברה גופתו לארקנסו והוא נטמן בבית הקברות ווקסהאוס שבפאייטוויל. כאשר נפתח בעיר בית הקברות אברגרין, ארגנו חברי הבונים החופשיים את העברתו לחלקה שלהם בבית הקברות החדש.
חיים אישיים

יל הכיר במחוז בדפורד שבטנסי את מרי סקוט, שהייתה שכנתו. השניים נישאו ב-1821 לאחר שיל פתח את משרד עורכי הדין שלו. ב-1823 נולדה להם בת בשם מרי, שאמה נפטרה מסיבוכי לידה. ב-1828 נישא יל בשנית לננסי מור מדאנוויל, קנטקי. לשניים נולדו ארבעה ילדים עד מותה. מאוחר יותר הוא נשא לאישה את האלמנה מריה (לבית מקלאווין) פיקלין. לשניים לא נולדו ילדים, ומריה נפטרה ב-1838, כאשר יל כיהן בקונגרס. אחיינו של יל, גיימס יל, היה מייג'ור גנרל במיליציה של ארקנסו במלחמת האזרחים האמריקאית.
הנצחתו

מחוז ייל והעיר ילוויל שבארקנסו קרויים על שמו. פלוגת מיליציה מהעיר הלנה שבארקנסו, שפעלה אחרי מלחמת האזרחים, נודעה כ"רובאים של יל".
קטע קצר של כביש 71B, שעובר בפאייטוויל, נקרא עד 2002 שדרות ארצ'יבלד יל. מורשתו של יל נבחנה מחדש במהלך מיזם לשיפוץ הכביש. מועצת העיר שינתה את שם השדרה ל"שדרת נלסון האקט". האקט היה עבד שנמלט מארקנסו לקנדה ב-1841, שם הוא נשאר עד שהוסגר לארקנסו לבקשתו של יל, שכיהן אז כמושל, בשמו של בעליו.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 63-64.
Governors of Arkansas (2nd) (c), University of Arkansas Press, pp. 6-10.
הערות שוליים

↑  Gill, Todd (August 8, 2022). "Commission recommends renaming Archibald Yell Boulevard". Fayetteville Flyer.
↑  "Civil War Comes to Arkansas". The Historical Marker Database.
↑  Ryburn, Stacy (September 21, 2022). "Fayetteville council votes to rename Archibald Yell Boulevard to honor enslaved man". Northwest Arkansas Democrat-Gazette. Lowell, Arkansas: WEHCO Media.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1157882218  ISNI: 0000 0000 7392 3069  LCCN: n86035902  NTA: 100676685  SNAC: w6sb587r  SUDOC: 132946092  US Congress: Y000017  VIAF: 26080017   WorldCat (עם VIAF): 26080017
לחישת הלב

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  לחישת הלב מאת אאוי היראגי
 בימוי:  יושיפומי קונדו
 הופק בידי:  טושיו סוזוקי
 תסריט:  הייאו מיאזאקי
 עריכה:  טקאשי סאיאמה 
 מדבבים:  Yōko Honna (Shizuku Tsukishima) איסי טקאהאשי (Seiji Amasawa) מאייומי איאיזוקא טושיו סוזוקי Takashi Tachibana Keiju Kobayashi Shigeru Muroi Minami Takayama Shigeru Tsuyuguchi 
 מוזיקה:  Yuji Nomi 
 צילום:  Kitarō Kōsaka 
 מדינה:  יפן
 חברת הפקה:  סטודיו ג'יבלי 
 חברה מפיצה:  טוהו, נטפליקס, HBO Max 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  15 ביולי 1995
 משך הקרנה:  111 דקות
 שפת הסרט:  יפנית
 סוגה:  דרמת אנימה ומנגה, חיי היומיום, סיפור התבגרות, סרט הרפתקאות, סרט דרמה, סרט רומנטי, love triangle romance 
 www.ghibli.jp/works/mimi/
 דף הסרט ב־IMDb
 
לחישת הלב (ביפנית: 耳をすませば) הוא סרט קולנוע אנימציה יפני, המבוסס על מאנגה בעלת שם זהה מאת אאוי היראגי. התסריט נכתב על ידי הייאו מיאזאקי ואילו הבימוי נעשה על ידי יושיפומי קונדו. היה זה הסרט הראשון שהופק בסטודיו ג'יבלי ובוים על ידי אחר מלבד הייאו מיאזאקי או איסאו טקהאטה (במאי קבר הגחליליות ורק אתמול). היה זה סרטו היחיד של קונדו אשר מת בגיל 47 ממפרצת.
בלבינוס

פסל של בלבינוס. מוצב במוזיאון הארכאולוגי של פיראוס
מטבע ססטרטיוס של בלבינוס
דֶקִימוּס קֶלִיוּס קַלְוִוינוּס בַּלְבִּינוּס (Decimus Caelius Calvinus Balbinus Pius Augustus) נבחר כקיסר רומא במשותף עם פופיאנוס על ידי הסנאט בשנת 238. בשנה זו התגלע סכסוך בין הסנאט לבין הקיסר המכהן, מקסימינוס תראקוס, על רקע תמיכת הסנאט בגורדיאנוס הראשון ובנו גורדיאנוס השני שהכתירו עצמם לקיסרים בצפון אפריקה. הגורדיאנים נהרגו לאחר כחודש, אך תמיכת הסנאט בהם יצרה משבר בלתי ניתן לפתרון בינו לבין הקיסר, ולכן נבחרו פופיאנוס ובלבינוס על מנת להתעמת עם מקסימינוס תראקוס ולהדיחו מכסאו. הקיסרים החדשים, אף שהצליחו להתמודד בהצלחה עם מקסימינוס, לא זכו לנאמנותם של חיילי המשמר הפרטוריאני, שהיו מכתיריהם של קיסרים רבים, ונרצחו על ידיהם לאחר שלטון של כשלושה חודשים.
קורות חייו

מעט מאוד ידוע על קורות חיו של בלבינוס בטרם עלה לשלטון. הוא נולד ככל הנראה בשנת 178 למשפחת אצולה מבוססת שהעמידה פוליטיקאים ואנשי צבא רבים לאורך ההיסטוריה הרומאית. הוא היה, ככל הנראה, מכוהני סלי (Salii) של האל מרס. ההיסטוריון הרומי הרודיאנוס מאנטיוכיה טוען כי הוא היה מושל של מספר פרובינקיות וההיסטוריה אוגוסטה מונה 7 מהן, אך יש ספק לגבי הדיוק ההיסטורי שברשימה זו. בשנת 213 שימש כקונסול תחת שלטונו של הקיסר קרקלה, וכיהן בתפקיד זה עוד פעם נוספת לפני כן - בשנה לא ידועה.
שלטונם של פופיאנוס ובלבינוס

במהלך חילופי הגברי התכופים של שנת 238 (הידועה כשנת ששת הקיסרים (אנ')) תפס מקסימינוס התראקי את כס הקיסר כנגד רצון הסנאט. ניגוד עניינים זה הביא את הסנאט לתמוך בגורדיאנוס הראשון ובנו גורדיאנוס השני כקיסרים כנגד מקסימינוס התראקי. שלטונם של הגורדיאנוסים ארך כחודש, ותבוסה צבאית סמוך לעיר קרתגו קטעה את שלטונם וחייהם. על מנת לקדם את פני מקסימינוס התראקי שעתה עלה על רומא עם הלגיונות הנאמנים לו, מינה הסנאט את פופיאנוס ובלבינוס לקיסרים משותפים ביום 22 באפריל 238. ההחלטה לא עברה ללא התנגדות, ונאמני הקיסרים הקודמים דרשו כי יורשם החוקי - גורדיאנוס השלישי - יוכתר לקיסר; אך לבסוף, לאחר מהומות ברחובות רומא, הסכימו פופיאנוס ובלבינוס לפשרה לפיה יתמנה גורדיאנוס השלישי לתפקיד "קיסר", שבתקופה זו היה תואר כבוד חסר סמכויות.
בלבינוס, שהיה כבן שבעים וחסר ניסיון צבאי, נשאר ברומא, ופופיאנוס צעד בראש הצבא הנאמן לסנאט לכוון רוונה, שם זכה לראות את תבוסתו ומותו של מקסימינוס התראקי במהלך המצור על אקוויליה.
שלטונם של פופיאנוס ובלבינוס > המצור על אקוויליה

צבאו של מקסימינוס התראקי נכנס לאיטליה מהצפון, ובהגיעו אל מול חומות העיר אקוויליה ציפה כי שערי העיר יפתחו לפניו ללא התנגדות. להפתעתו גילה כי תחת הנהגת סנטורים המתנגדים לו, התכוננה העיר למצור וסירבה לאפשר לצבאו להצטייד להמשך דרכם. צבאו של מקסימינוס נאלץ להיכנס למלחמת מצור, אך נכשל בניסיונות לעלות על החומות או לשכנע את התושבים להיכנע. הצבא, שלא היה מצויד למלחמת מצור והתשה, החל לסבול ממחסור באספקה, והכישלון לכיבוש העיר פגע במורל הגייסות. את הכף הכריעו השמועות כי צבא הנאמן לסנאט נאסף וצועד צפונה על מנת להתעמת עם חיילות הקיסר ולהכריעם, מה שגרם למקסימינוס להבין כי סיכוייו מועטים; בסופו של דבר, במהלך חודש מאי בעת הפוגה בקרבות נרצח מקסימינוס התראקי באוהלו בידי חייליו, ועימו נרצחו בניו והקצינים הנאמנים לו. לצבא הסנאט שהגיע לעיר בפיקודו של פופיאנוס לא נותר אלא לברך על המוגמר ולחזור לרומא, מלווה בגדוד שומרי ראש גרמנים. בינתיים, בלבינוס שנותר ברומא לא הצליח להביא להרגעת הסדר הציבורי, ונאלץ להסתגר בארמון הקיסרי מחשש ההמון הזועם.
שלטונם של פופיאנוס ובלבינוס > סוף שלטונם

בואו של פופיאנוס מלווה בשומרי ראש לא תרם לשלוות רוחו של בלבינוס, שחשש כי שותפו מתכנן להפטר ממנו ולשלוט לבדו.
השניים תפסו חלקים שונים של האחוזה הקיסרית, מנסים לרכוש את אמונו ורצונו הטוב של המשמר הפרטוריאני, שמצידו היה בעמדת עימות מול הסנאט ועם קיסרים שמונו מצד הסנאט. פופיאנוס הבין את מצבו הנואש, מנותק משומרי ראשו ומבודד בארמון באופן שהותיר אותו נתון לחסדי אויביו; ולכן פנה לבן בריתו היחיד, בלבינוס, וביקש ממנו להכניס את שומרי הראש הגרמניים לאחוזה. בלבינוס שחשד כי צעד זה עלול להביא למותו סירב, ופרץ ויכוח בין שני הקיסרים; הוויכוח הופסק על ידי חיילי המשמר הפרטוריאני, שפרצו לחדר וגררו את זוג הקיסרים אל מחנה המשמר, שם הם עונו למוות.
לקריאה נוספת

היסטוריה אוגוסטה: הקיסרים החיילים. תרגם מלטינית, הוסיף מבוא והערות דוד גולן. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2014. בלבינוס, עמ' 141–159.
משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002 (הספר בקטלוג ULI)
אדוארד גיבון, שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית, עברית: אריה ענבי, הוצאת "ספרי זהב", תל אביב, 1955.
הערות שוליים

↑  משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית (ירושלים: מאגנס, 2003) [דרושה הבהרה]
| קיסרי רומא |
| --- | --- | --- |
| תקופת הפרינקיפט | אוגוסטוס קיסר • טיבריוס קיסר • קליגולה • קלאודיוס קיסר • נירון קיסר • גלבה • אותו • ויטליוס • אספסיאנוס • טיטוס • דומיטיאנוס • נרווה • טראיאנוס • אדריאנוס • אנטונינוס פיוס • לוקיוס ורוס • מרקוס אורליוס • קומודוס • פרטינקס • דידיוס יוליאנוס • ספטימיוס סוורוס • קרקלה (עם גטה) • מקרינוס • אלאגבאלוס • אלכסנדר סוורוס |  |
| תקופת משבר המאה השלישית | מקסימינוס תראקס • גורדיאנוס הראשון עם גורדיאנוס השני • פופיאנוס ובלבינוס • גורדיאנוס השלישי • פיליפוס הערבי • דקיוס עם הרניוס אטרוסקוס • טרבוניאנוס גאלוס עם הוסטיליאנוס • טרבוניאנוס גאלוס עם וולוסיאנוס • איימליאנוס • ולריאנוס עם גליאנוס • גליאנוס • קלאודיוס השני גותיקוס • קווינטילוס • אורליאנוס • טקיטוס • פלוריאנוס • פרובוס • קארוס • קארינוס עם נומריאנוס |  |
| תקופת הדומינט | דיוקלטיאנוס עם מקסימיאנוס • קונסטנטיוס כלורוס • גלריוס • פלביוס ולריוס סוורוס • מקסימינוס דאיה • מקסנטיוס • ליקיניוס • קונסטנטינוס "הגדול" • קונסטנטיוס השני עם קונסטנס ועם קונסטנטינוס השני • יוליאנוס • יוביאנוס • ולנטיניאנוס הראשון עם ואלנס • גרטיאנוס עם ולנטיניאנוס השני • תאודוסיוס הראשון |  |
האימפריה הרומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16490821q (data)  GND: 119163608  ISNI: 0000 0000 6137 4250  TePapa: 68593  VIAF: 50029581   WorldCat (עם VIAF): 50029581
יחיא עבאהל

| --- | --- |

 לידה:  1883 תימן 
 פטירה:  1968 (בגיל 85 בערך) 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ?–1968 
 
הרב יחיא עבאהל הלוי (ה'תרמ"ג, 1883 – כ' באייר ה'תשכ"ח, מאי 1968) היה הרב הראשי ואב בית הדין של העדה התימנית בירושלים.
ביוגרפיה

יחיא עבאהל הלוי נולד בעיר שראף בתימן. התייתם מאביו יוסף (שהיה סופר סת"ם) ומאימו בגיל צעיר מאוד והיה חשש שיוכרח להתאסלם במסגרת גזירת היתומים. למד תורה מסבו רבי יוסף עבאהל ואצל דודו רבי אברהם עבאהל.
ניחן ביכולת תפישה בלתי רגילה וכבר בעודו צעיר לימים הייתה לו בקיאות גדולה בכל התלמוד. בעודו בחור צעיר החליט לעלות לארץ ישראל עם אחותו. בסביבות שנת 1900 יצאו לדרך שהייתה קשה מאוד. בדרכם הותקפו על ידי שודדי דרכים. הוא עלה לירושלים, והחל ללמוד בישיבת תורת חיים. מסופר שבבואו לישיבה הוא התיישב לו בבית המדרש ופתח במסכת יבמות כפי שפתחו שאר הלומדים. המשגיח שראה אותו ניגש אליו וסגר לו את הגמרא בעדינות. רבי יחיא הצעיר שאל אותו בתדהמה מדוע סגר לו את הגמרא? הסביר לו המשגיח שקודם כל ילמד משנה ואז אחר כך יתחיל ללמוד גמרא. השיב לו רבי יחיא שהוא מוכן כעת למבחן על כל מסכת יבמות. כשהמשגיח נדהם מעוצם שליטתו המוחלטת של הבחור הצעיר שידע את כל המסכת על פה, החזיר לו את הגמרא שלקח ממנו, תוך בקשת מחילה. רבי יחיא נשא לאישה את פודה בת רבי יהודה ימני.
ניחן ביכולת תפישה מהירה ובעודו צעיר לימים רכש בקיאות גדולה ברחבי התלמוד.
רוב ימיו התגורר רבי יחיא בשכונת שמעון הצדיק, שאכלסה בעיקר יהודים מתימן. שם עמד בראש ישיבת "תורת משה". לימד במשך שלוש שעות כל יום בצהריים עד הערב. לשונות התלמוד והפוסקים והמדרשים היו שגורים בפיו מילה במילה. הוא היה מצטט בעל פה כל סוגיא שהתוספות מזכיר, כאילו שהגמרא פתוחה לנגד עיניו. בד בבד היה סופר סת"ם והתפרנס מכך בדוחק. עם פטירת רבי שלום אלשיך, נתמנה רבי יחיא במקומו לרב ולאב"ד בירושלים.
בבחרותו החליט לעלות לארץ ישראל עם אחותו, ובסביבות שנת 1900 מימשו את החלטתם, על אף הקושי הכרוך בכך, בדרך אף הותקפו על ידי שודדי דרכים.
הרב יחיא עבאהל כתב חידושי תורה רבים, אך במלחמת העצמאות נשרפה הישיבה ואיתה גם כל כתביו וחידושיו, והוא הצטער על כך רבות. הישיבה עברה לשכונת נחלת צבי. מאז היווה בית מדרשו "תפארת צבי" כבית המדרש המרכזי ליהודי תימן, שם גם קבע את מושב בית הדין. היה חבר הוועד הרוחני של קהילת התימנים יחד עם הרב יוסף קפאח, הרב שלמה צדוק ורבנים אחרים.
בהגיעו לירושלים, החל ללמוד בישיבת תורת חיים. הוא נישא לפודה בתו של רבי יהודה ימני. רוב ימיו התגורר רבי יחיא בשכונת שמעון הצדיק, שאכלסה בעיקר יהודים מתימן.
נפטר ביום שבת כ' באייר פרשת "בהר סיני" באמצע סעודה שלישית. במוצאי השבת ליווהו אלפים למנוחת עולמים, הוא נטמן בהר המנוחות, בקרבת קבר החיד"א. לאחר פטירתו ביקש פרופסור רצהבי לכתוב עליו דברים לזכרו אך הדבר לא עלה בידו כפי שתיאר זאת במילים אלו: "וכשנתבקש לישיבה של מעלה וביקשתי להעלות זכרו ברשימה לא נמצא אדם, לא במשפחה ולא בקהילה, שיספר לי משהו עליו. אלמוני בחייו ואלמוני במותו. והוא פלאי".
הוא עמד בראש ישיבת "תורת משה", כשהוא מלמד במשך שלוש שעות כל יום. עם פטירת רבי שלום אלשיך, נתמנה רבי יחיא במקומו לרב ולאב"ד בירושלים. בהמשך עברה הישיבה לשכונת נחלת צבי. מאז היווה בית מדרשו "תפארת צבי" כבית המדרש המרכזי ליהודי תימן, שם גם קבע את מושב בית הדין.
הערות שוליים

1 2  דרשות על חוקת השבת, הצופה, 25 בפברואר 1955
1 2  אנשים ומוסדות, דבר, 25 במרץ 1955
ולדימיר איסורין

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1946 סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 פטירה:  24 ביולי 2020 (בגיל 74 בערך) ישראל 
 מידע כללי
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות ו-ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  שחייה
 
ולדימיר בוריסוביץ' איסורין (1946 – 24 ביולי 2020) היה מאמן חתירה וחוקר פיזיולוגיה רוסי-ישראלי, מומחה בתורת האימון המודרנית, לשעבר יועץ וראש המחקר הלאומי של נבחרת ברית המועצות בחתירה.