stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרון אקסלרוד
הערות שוליים

↑  זיו פידרר, פיחות בשבירת השיאים ביום ה-3 באליפות השחיה, דבר, 29 באוגוסט 1983
↑  אלכס פרסלמן, שיא ב-400 חתירה לזוהר וייס, מעריב, 20 בפברואר 1986
↑  אלכס פרלסמן, חן שכטר - זהב עם יד אחת, מעריב, 7 באוגוסט 1986
↑  אלכס פרלסמן, שיא ישראלי כמתנת פרידה מהחברים, מעריב, 8 באוגוסט 1986
↑  אלכס פרלסמן, אליפות השחייה - כל התוצאות, מעריב, 8 באוגוסט 1986
↑  אלכס פרלסמן, זוהר בריכה - גלילי שבר השיא ב-100 גב, מעריב, 10 באוגוסט 1986
↑  סוף השבוע בבריכה, מעריב, 10 באוגוסט 1986
↑  אלכס פרלסמן, גרומי:פרפר על הגב, מעריב, 28 באוגוסט 1987
↑  אלכס פרלסמן, השחיין ערן גרומי - מגדלור במים עכורים, מעריב, 30 באוגוסט 1987
שלמים (שיר)

שלמים הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עידן רפאל חביב. השיר יצא לאור ב-27 ביולי 2020, על ידי חברת התקליטים NMC, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע למקומות הראשונים במצעדים השבועיים של מדיה פורסט וגלגלצ, ואף למקום הראשון במצעד השנתי של גלגלצ.
רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי אבי אוחיון ועקיבא תורג'מן, הולחן על ידי אוחיון, תורג'מן ומתן דרור והופק על ידי דרור. השיר הוא בלדת מיד-טמפו בסגנון פופ רוק, המהווה כשיר אהבה. לדברי כותב השיר עקיבא תורג'מן, השיר "מבקש אהבה שלמה". השיר יצא לאור במהלך שידור תוכנית הריאליטי הישרדות VIP עונה 3, בה השתתף חביב.
וידאו קליפ

לשיר לא יצא וידאו קליפ רשמי. ב-27 ביולי 2020, בסמוך לצאת הסינגל עצמו, העלה חביב לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר . האודיו הרשמי מציג בתוכו את עטיפת הסינגל ומילותיו של השיר.
ביקורת

דודי פטימר ממעריב כתב על השיר ביקורת חיובית: "עידן רפאל חביב שבקולו המיוחד והמחוספס מצליח להמציא מחדש את ההגדרה לרומנטיקה, ממשיך את הקו המאפיין אותו בבלדה החדשה, שמציגה אותו בשיא השבריריות (במובן הטוב) והטוטאליות שלו באהבה. הוא חשוף ופותח את הלב, דבר שניכר לאורך השיר, הן במילים והן בלחן, המצליחים בפשטות וברכות לעשות את העבודה היטב ולגעת בלב". ביקורות נוספות נשמעו שחלקים מסוימים מהשיר הועתקו מהשיר "ישראלית" שהלחין תומר הדדי לאילנית.
הצלחה

תוך מספר ימים השיר זכה למיליוני צפיות ואף התברג במקום הראשון ברשימת "הסרטונים החמים" של אתר יוטיוב. גם במצעד השבועי של מדיה פורסט השיר זכה להצלחה, תוך שהגיע היישר אל המקום התשיעי, וצבר כ-70 השמעות בתחנות הרדיו בישראל באותו השבוע, ובשיאו הגיע למקום הראשון, תוך שצבר כ-172 השמעות. במצעד שירי הספוטיפיי הישראלי השבועי, זכה השיר להצלחה רבה, שהגיע למקום הראשון וצבר כ-129,394 השמעות באותו השבוע. גם במצעדי השירים של שזאם ואייטונס, הגיע השיר למקום הראשון.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ, זכה השיר במקום הראשון ובתואר "שיר השנה". באותו מצעד, זכה חביב בתואר "איש השנה".
חביב הוציא את השיר יחד עם עומר אדם במהלך חזרות להופעת NEXT הביצוע זכה למעל 6 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 1 |  |
|  ישראל | המצעד הרשמי של גלגלצ | 1 |  |
|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2023)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | היטליסט | 98 |  |
|   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (2020)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (2020)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (2020)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (2020)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | גלגלצ | 1 |  |
|  ישראל | מאקו ורדיו תל אביב | 4 |  |
היסטוריית יציאות לאור

| אזור | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ישראל | 27 ביולי 2020 | הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית | NMC United |  |
הערות שוליים

↑  Idan Rafael Haviv - עידן רפאל חביב – Shlemim - שלמים (באנגלית), נבדק ב-2020-08-07
↑  ynet, אתם בחרתם: עידן חביב הוא איש השנה שלכם במוזיקה, באתר ynet, 17 בספטמבר 2020
1 2  דודי פטימר, ‏עידן חביב עם בלדה חדשה שמציגה אותו בשיא השבריריות והטוטאליות שלו באהבה, באתר מעריב אונליין, 29 ביולי 2020
↑  "קרה בקליק": עקיבא ועידן חביב בשיתוף פעולה מפתיע, באתר "סרוגים", 27 ביולי 2020
↑  שלם ומושלם: סינגל חדש לעידן חביב, באתר חדשות 13, 27 ביולי 2020
↑   עידן רפאל חביב - שלמים | Idan Rafael Haviv, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 3:40)
↑  עידן רפאל חביב - שלמים | Idan Rafael Haviv - YouTube, באתר web.archive.org, ‏2020-08-03
↑  niv the tool, המצעד השבועי של מדיה פורסט, באתר mediaforest-group
↑  Spotify Charts, www.spotifycharts.com
↑  מצעד שירי השזאם הישראליים, באתר ארכיון האינטרנט, ‏2020-08-13
↑  Israel iTunes Top Songs, web.archive.org, ‏2020-08-13
↑   עומר אדם ועידן רפאל חביב - שלמים | מתוך חזרות למופע NEXT, סרטון בערוץ "עומר אדם - הערוץ הרשמי", באתר יוטיוב (אורך: 04:09)
↑  "היו מלחמות וניצחנו": עומר אדם ועידן חביב, באתר ישראל היום, 7 בנובמבר 2021; אריאל פייגלין, שלמים - עומר אדם ועידן רפאל חביב בביצוע לשיר השנה, באתר ערוץ 7, 7 בנובמבר 2021
↑  המצעד השבועי, שבוע 32, 2020, באתר מדיה פורסט ישראל
↑  המצעד השבועי 2020 27.8, מתוך ארכיון המצעדים באתר גלגלצ
↑  המצעד השבועי: מצעד השירים השבועי, להיטים ישראלים ולועזיים |, באתר היטליסט, ‏30 באוקטובר 2023
↑  שלמים - Single by Idan Rafael Haviv, באתר Apple Music (באנגלית)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| 2019: "פאוץ'" - נועה קירל | פרסי נבחרי השנה של פרוגי - שיר השנה  2020: "שלמים" - עידן חביב | 2021: "אפס מאמץ" - סטטיק ובן-אל תבורי בהשתתפות נטע ברזילי |
שולמית גורנגוט-גולדשטיין

| --- | --- |
שולמית גורנגוט, קהיר, סתיו 1935
שולמית גורנגוט, קהיר, סתיו 1935
 לידה:  1914 
 פטירה:  2011 (בגיל 97 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 ידועה בשל:  פרח הטיס הארצישראלית הראשונה
 
שולמית גוֹרנגוּט–גולדשטיין (1914, יאמפול, האימפריה הרוסית – 2011, בנימינה, ישראל) הייתה פרח הטיִס הארץ ישראלית הראשונה.
קורות חייה ומעשיה > התחלות

נולדה למשפחה ציונית של דוברי עברית. עלתה ארצה בשנת 1923, בהיותה בת תשע, עם הוריה עזריאל ופנינה ועם אחיה יעקב. המשפחה התיישבה תחילה בחיפה. שולמית למדה בבית הספר הריאלי וסיימה את לימודיה בבית-הספר התיכון של הטכניקום (לימים – בסמ"ת). הצטרפה לתנועת הנוער של בית"ר ואחרי כן – לאצ"ל. בוגרת המחזור הראשון של בית-הספר לסגני מדריכים של בית"ר, שנערך בירושלים במחצית השנייה של 1933 ובו השתתפה כבת יחידה.
קורות חייה ומעשיה > לטיִס

בשנת 1932 עקרה משפחתה לפרדס חנה, שם התוודעה שולמית לאבישלום דרורי, גם הוא בית"רי, וב-1935 נסעו שניהם, בעידוד ובתמיכה של תנועתם, ללימודי טיִס במצרים. העיתונאי אורי קיסרי נזכר בכך: ”בתקופה בה שמרו הבריטים על בטחון החיים בארץ הזו, בתקופה בה היתה ההגנה מתעמלת באלות, קם אבישלום [דרורי] זה, יום אחד ובחברת אהובת לבו, נערה שמעיניה נשקף חלום של פלדה, יצאו השניים ללמוד תעופה. הם הגיעו למצרים, שהיתה אז אנגלית יותר מעבדול נאצרית, והם היו, אם איני טועה, פרחי התעופה הראשונים של ישראל.”
נוכחות הצמד העברי בבית-הספר לטיסה של "מִצְר אֵיירוורק" (Misr Airwork, לימים איג'יפטאייר) באלמאזה, קהיר, זכתה לכותרות. בעיתון הירדן מיום 8 בדצמבר 1935 פורסם כי ”כחמיִשים תלמידים לומדים מדי שנה את התעופה אצל החברה המצרית ...השנה לומדים תעופה בקאהיר גם ארבעה תלמידים מארץ-ישראל, ביניהם תלמידה אחת”. כתָּבה בכתב-העת של מועדון התעופה המצרי The Egyptian Aviation Review מדצמבר 1935 (EAR, גיליון 4) הדגישה את ארצישראליותם של השניים: ”יש טייסים יהודים לרוב, אבל לא ארצישראלים. בית הספר לטיסה אלמאזה גאה לפיכך להציג את שני הטייסים הארצישראלים הראשונים – מר אבישלום דרורי והעלמה שולמית גורנגוט, הלומדים בבית הספר”.
נוכחותם של חניכים יהודים–ארצישראלים בבית-הספר המצרי לטיסה נתקלה גם בביקורת. בעיתון המצרי אללִיווﭏ (اللواء) כתב חאג' אמין אל-חוסייני, המופתי של ירושלים, על ביקורו במצרים של משה שרתוק (לימים שרת, ובאותן שנים ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית), בהקשר לפרחי הטיִס הארצישראלים בקהיר: ”...אין אנו יודעים את תוצאות הביקור, אך מר שרתוק הרי נסע [ל]מצרים לרגל העניינים הקשורים בבית הלאומי. ועובדה זאת דיה לשמש לנו סיבה לעורר את תשומת ליבם של המצרים. כי פעולותיו של מר שרתוק וחבריו – אינן רק בשטח הכספי והכלכלי בלבד אלא גם בשטחים אחרים שנעוצות בהם שאיפות צבאיות. שהרי בתחנת האווירונים שבמצרים התאמנו צעיר יהודי וצעירה יהודית במלאכת הטיסה ואח"כ חזרו לתל-אביב כדי לייסד קלוב לתעופה. אלּיווא סובר שהיהודים לא ילמדו את מלאכת הטיסה למטרות מסחריות, אלא למטרה צבאית. ופעולה זו היא אחת מן הפעולות שהיהודים מוציאים לפועל כדי לחזק את אשיות הבית הלאומי בארץ.”
בינואר 1936 פורסמו ידיעות בעיתונות על מטס מתוכנן של חמישה מטוסים של מועדון התעופה המצרי ל"ביקור כבוד" בתל אביב. בביקור היו אמורים להשתתף הנסיך עבאס חלים ממשפחת המלוכה המצרית, טייס בעל ותק שכיהן כנשיא מועדון התעופה המצרי באותן שנים, וכן "הראשונה בטייסות מצרים" – לוטפיה א-נאדי. שולמית נועדה לטוס במטוס אחד עם מפקד בית הספר המצרי לטיסה, קפיטן צבר חליל אלכּשׁף. הביקור נדחה בשל תנאי מזג-אוויר בלתי מתאימים ועבודות בשדה התעופה בלוד, וזאת על אף ההרשאה לנחות בשדה התעופה הצבאי ברמלה. ב-19 בינואר 1936 התבשרו קוראי העיתונים הארצישראליים שהביקור שוב נדחה.
למעשה המטס בוטל. כל הידיעות על אודותיו הופיעו לקראת האירוע, ואף לא אחת דיווחה על קיומו בפועל.
שולמית ואבישלום חזרו ארצה מסיבות שונות בטרם טיסת ה"סולו" וההסמכה לטיִס.
פרשה זו זיכתה את שולמית בכינוי "המעופפת הארצישראלית הראשונה" בלשונו הייחודית של עיתון דואר היום, שהיה הראשון לבשר על אותו ביקור עתידי של קלוב התעופה המצרי בתל אביב בראשית 1936.
קורות חייה ומעשיה > משפחה ועבודה

שולמית הצטרפה לפלוגת העבודה של בית"ר בראש פינה ונישאה לאבישלום. הנישואין לא צלחו. שולמית, בוגרת בית המדרש למורים על שם דוד ילין בירושלים, החלה את עבודתה בגבעת עדה ולאחר מכן, במשך קרוב לחמש-עשרה שנים, הייתה "הגננת של בנימינה". בין הילדים שחינכה היו גם אהוד מנור, אהוד אולמרט ואיתן גלבוע. לאחר נישואיה לד"ר רודולף גולדשטיין, משפטן וכימאי, שהועסק במשרד החקלאות כמדריך הראשי לגידול עופות באזור הצפון, סייעה בניהול משק עופות בבנימינה. עיסוקהּ זה הפך עבורה לעיקרי כאשר המשפחה עקרה ב-1957 לקפריסין. שם ניהלה משק מדגרות גדול (Bellapais Hatcheries), שייצא מדי חודש כמאה אלף אפרוחים לארצות הסמוכות. ב-1959 בחרה שולמית בתחום מקצועי חדש – בנייה וציפוי מבנים בפיברגלס, ולצורך זה השתלמה בישראל במפעל "מכתשים". בשובהּ לקפריסין התמקדה בבניית גגות פיברגלס שהחליפו את גגות הפח והאזבסט בלולים ובמדגרות. בעקבות תחביב השיִט שפיתח בעלה עסקה גם בבניית סירות קטמרן מפיברגלס. ב-1968, אחרי פטירת ד"ר גולדשטיין, חזרה שולמית לישראל, התמסרה להוראת אנגלית בבית הספר החקלאי בפרדס חנה והתנדבה ללמד עברית בקרב עולים חדשים.
שולמית נפטרה בשנת 2011, והיא בת 97 שנים. הותירה שלוש בנות – איה, מיכל ודינה – נכדים ונינים. על עברהּ כחלוצת לימודי טיִס לא סיפרה ברבים, ופרק חיים זה נחשף בתצלומים ובגזירי עיתונים שנגנזו באלבומהּ האישי.
הערות שוליים

↑  נכתב לעיתים הורנהוט בהתאם למבטא הגרמני
↑  חזית העם, 8.1.1934, 19.1.1934; הירדן, 27.11.1934
↑  שולמית גורנגוט במסדר חניכי הקורס הראשון של סגני מדריכים של בית"ר
↑  ח. בן-ירוחם, ספר בית"ר – קורות ומקורות, כרך ב: אל העם; חלק שני, שער ה': עצמאות (1935–1936); פרק סא: הכשרה במקצועות ים ותעופה; תת-פרק: בתחילת הדרך להכשרת טיִס, עמודים 556–558
↑  "הנכד וסבו", הארץ, ‏9 במרץ 1960; הדברים מובאים ככתיבם
↑  גיליון 560, י"ב כסלו תרצ"ו, עמ' ה', "שיחה עם ראש מועדון התעופה בקאהיר: תלמידים מארץ-ישראל"; הדברים מובאים ככתיבם
↑  צוטט בשפת המקור בערך שהוקדש לשולמית ב"ארכיב נשים יהודיות" (JWA)
↑  כמצוטט (בתרגום לעברית) בעיתון דואר היום, יום ה', י"ד טבת, תרצ"ו, 9 בינואר 1936, עמ' 6 ; עיתון דבר אינו מזכיר כלל דברים אלה
↑  חמישה אוירונים ממצרים לביקור בת"א, דבר, 15 בינואר 1936
↑  דואר היום, 19 בינואר 1936, עמ' 5
↑  ראו הערה 1075 (עמ' 558) בספר בית"ר – קורות ומקורות, כרך ב: אל העם
↑  הירדן, גיליון 568, 8 בפברואר 1936, עמ' י'
↑  "קלוב התעופה המצרי יבקר את קלוב התעופה התל-אביבי", דואר היום, 15 בינואר 1936
שולמית גורנגוט ואבישלום דרורי עם מדריך הטיִס צבּר חליל אל-כּשף, אלמאזה, קהיר; קטע מכּתבה בעיתון La Bourse Égyptienne מיום 28 בנובמבר 1935
שושנה פרסיץ

שושנה פֶּרְסִיץ (16 בנובמבר 1893 – 22 במרץ 1969) הייתה חברת הכנסת הראשונה עד השלישית מטעם הציונים הכלליים, יו"ר ועדת החינוך של הכנסת,  וכלת פרס ישראל על פועלה בתחום החינוך לשנת תשכ"ח (1968).
ביוגרפיה

שושנה פרסיץ לבית זְלָטוֹפּוֹלְסקי נולדה בקייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (בשנות האלפיים, בירת אוקראינה), למשפחה אמידה ובעלת ערכים שורשיים של מסורת יהודית ששולבה בהשכלה כללית. משפחתה של אמה, חוה פייגה לבית מירקין, טענה לאילן יוחסין ששורשיו מגיעים לרמב"ם, עסקה בסחר רב-היקף בסוכר. אביה, הלל זלטופולסקי, היה בנקאי ואיש עסקים וכן נדבן ופעיל ציוני. אביה נמנה עם חברי אגודת חובבי ציון, נבחר כציר לקונגרסים הציוניים, היה חבר הוועד הפועל הציוני וממייסדי קרן היסוד. בפעילותו להפצת השפה העברית היה ממייסדי ההסתדרות "תרבות" להנחלת השפה והתרבות העברית, ולימים נמנה עם התומכים בהקמת תיאטרון "הבימה" ובית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים. קשרי המסחר של המשפחה כללו עסקים משותפים עם בני אצולה, ומעמדו אפשר לו לסייע ליהודים שנרדפו על ידי השלטונות, ובהם מניה שוחט, לימים חברת אספת הנבחרים בארץ-ישראל.
הוריה העניקו לה חינוך ציוני מובהק לצד חינוך לתרבות כללית שקיבלה בבית הספר התיכון. כשהייתה בת שש למדה לקרוא עברית על ידי מלמד פרטי שהובא לביתם. הצטיינה בלימודיה, בעיקר בכתיבת חיבורים, ונהגה להכין לחברותיה את שיעוריהן. לקראת בחינת כניסה לבית הספר במסגרת ה"נומרוס קלאוזוס" ביקשה ממנה אחת התלמידות, בת למשפחת הקיסרות הרוסית, לעזור לה בכתיבת החיבור, אך היא אמרה שתעזור קודם לחברתה מניה (שלימים נישאה לחיים נחמן ביאליק). התלמידה כעסה עליה וכינתה אותה "ז'ידוֹבקָה" ("יהודונת", כינוי גנאי), ופרסיץ בתגובה סטרה לה. בעקבות מקרה זה סולקה מהגימנסיה, ונסגרו בפניה שערי כל הגימנסיות האחרות ברחבי המדינה. כך הגיעה ללמוד בעיר פרנקפורט שבגרמניה. בגיל 16 שבה לקייב והמשיכה בלימודיה. למדה ספרות, היסטוריה ופדגוגיה. עוד בנעוריה החלה לפעול להפצת השפה העברית באמצעות ארגון חוגים, שיעורים והכנת ספרי לימוד. עם ראשית פעילותו של אביה במסגרת אגודות חובבי השפה העברית עמדה בראש "פלוגות ההפצה לעיתונות וספרות עברית", ובשנים 1909–1919 שימשה מזכירת הכבוד של ההסתדרות "תרבות" שייסד אביה.
בשנת 1911, כשהייתה בת 18, נישאה ליוסף יצחק פרסיץ (1886–1925), בנו של יהושע זליג פרסיץ, סוחר עשיר ממוסקבה. משפחת פרסיץ הייתה משפחת רבנים נדבנית שקיימה רבות מהישיבות ברוסיה. הם נפגשו לראשונה ב-1909, כשיוסף נשלח להשתלם בעסקיו של אביו. עסקי משפחת פרסיץ כללו בתי חרושת גדולים לסוכר ולשמן, ושתי המשפחות הכירו זו את זו. השניים נישאו לאחר שנפגשו שוב בוועידת סטודנטים יהודים בבירה סנקט פטרבורג. בשנה הראשונה לנישואיהם ביקרו בארץ ישראל והחליטו שבעתיד יעלו לארץ. הם חזרו מלווים בחיה ליבוביץ, שמאז נקשרה למשפחה, והייתה עתידה לשמש מורה לעברית לילדיהם. המשפחה התיישבה במוסקבה, שם החלה פרסיץ ללמוד ספרות. כהכנה לעלייתם ארצה למדו השניים ערבית במכון למדעי המזרח של אוניברסיטת מוסקבה.
ביוגרפיה > פעילות ברשת החינוך "תרבות" וייסוד הוצאת "אמנות" ברוסיה

ב-1914 קיבלה רשת "תרבות" רישיון ממשלתי לפתיחת בתי ספר עבריים ברוסיה, ופרסיץ נבחרה לחברת מרכז ההסתדרות שלה. במלחמת העולם הראשונה העניקה הרשת חינוך לילדי פליטים יהודים, וב-1918 מנתה יותר מארבע מאות מוסדות ובהם ישיבה, גני ילדים, בתי ספר ובתי מדרש לגננות. פרסיץ זיהתה את הצורך בהוצאה לאור של ספרי לימוד שיתאימו ללומדי העברית, ולשם כך רכשה ב-1917 את בית הדפוס של המכון למדעי המזרח "אמנות הדפוס", שסבל באותה עת מגירעון כבד. היא שינתה את שם בית הדפוס ל"אמנות" והפכה אותו להוצאה לאור של רשת מוסדות "תרבות". דוד ילין, שהכיר את בני הזוג באופן אישי, סיפר שרעיון הקמת ההוצאה עלה יחד עם בן זוגה ואחיה משה כמתנה לאביה לכבוד יום הולדתו ה-50. יהודית הררי, אשת חינוך וסופרת עברייה, הציגה אותה בקובץ "אשה ואם בישראל" (1959) כאחת מ"שתי המו"ליות העבריות שייסדו הוצאות ספרים חשובות". לדבריה, ההוצאה לאור הייתה לשושנה פרסיץ "ילד שעשועיה, בה שיקעה אהבתה ללשון ולספרות העברית ויחד עמה נדדה מארץ לארץ עד הגיעם לארץ-ישראל".
בריאיון לשלמה שבא בעיתון "דבר" בשנת 1963 סיפרה פרסיץ:
שני דברים הניעו אותי להוציא לאור את ספרי הילדים. גדלתי באווירה של ספרים, ספר היה דבר של קדושה בבית, והסופרים היו בני-בית אצלנו. הם כתבו ולא ידעו בשביל מי. ואז אמרתי: אני אוציא ספרים לילדים, אני אגדל קוראים לסופרים אלה. באותם ימים חשתי עלבון צורב: הנה אנחנו בני עם הספר, ואף על פי כן אין כמעט לרבבות הילדים היהודים ברוסיה ספר משלהם. הבנתי שאם לא יקבלו בילדותם ספרים עבריים הם יאבדו לשפה העברית. רציתי גם שלא יתביישו בספריהם לעומת ספרי הילדים הלועזיים, על כן אמרתי: אוציא להם אותם בצורה יפה.
תחילה הועשר מלאי האותיות העבריות בבית הדפוס, ולשם תפעולו הובא מנהל יהודי מומחה בתחום. בשלב השני גויסו לעבודה במכון סופרים ומחנכים עבריים, בהם  חיים נחמן ביאליק, שהיה העורך הראשי של הספרות המתורגמת, ולצדו סגנו אריה סמיָאטיצקי, עורך עיתון הילדים "שתילים", משה בן-אליעזר, עורך העיתון היומי "העם", ומשה גליקסון, לימים העורך הראשון של עיתון "הארץ". בבית הדפוס ראו אור ספרי לימוד וקריאה ממיטב הספרות העולמית בשילוב איורים צבעוניים – מרכיב חדשני בספרות העברית ברוסיה. פרסיץ הייתה זו שהחליטה אילו ספרים יראו אור וקבעה את עיצובם, כולל צורת האות וטיב הנייר, במטרה להפיק "ספרים יפים שמחבבים על קוראיהם את הקריאה". ההוצאה התייחדה בכך שהיא ניקדה את כל ספריה מתוך אמונה שהניקוד הוא עיקר חשוב, חובה ראשונה בעבודתם לתחיית הלשון ותקנתה."
כשהיה בנה הבכור בן ארבע, הוא חלה בדיזנטריה ומת. היא קראה על שמו ספרייה קטנה שהקימה, "גמליאל". בהוצאה זו יצאו לאור 24 ספרוני ילדים, מעוטרים ומאוירים בצבע על ידי טובי היוצרים הרוסיים. ב"אמנות" הופיעו ממיטב ספרות הילדים והנוער העולמית והעברית, הן בהוצאה הכללית והן בסדרות "גמליאל", "מגילות" ו"לנוער".[דרושה הבהרה]
ביוגרפיה > המעבר לאודסה ולגרמניה

ב-1917 השתתפה פרסיץ בוועידה הציונית הכול-רוסית ונבחרה מטעמה למרכז ציוני רוסיה. ב-1920 השתתפה בכינוס התנועה הציונית בלונדון ונבחרה ליו"ר ועדת החינוך והתרבות. השתתפה בקונגרסים הציונים ה-16 (1929) וה-17 (1931) וכיהנה כחברת הוועד הפועל הציוני.
המהפכה הבולשביקית ברוסיה בנובמבר 1917 הביאה להחרמת רכוש משפחתה, לרבות בית הדפוס והספרים המודפסים. המשפחה נמלטה לקייב שבאוקראינה, שם היה ליהודים חופש תרבותי ולאומי, ובה הוקם בשנית המרכז לתרבות עברית, אך נאלצה לעזוב גם אותה ועברה לעיר אודסה. שם רכשה בית דפוס גדול וחידשה את הוצאתם לאור של עיתון הילדים והרבעון "משואות". אביה העביר את מרכז עסקיו לצרפת. מאוחר יותר הצטרפה אליו פרסיץ והחלה ללמוד ספרות בסורבון. בשהותה בצרפת ביקרה בהוצאות ספרים גדולות ולמדה שיטות טכניות ועסקיות בתחום ההוצאה לאור. באותה שנה יצא בית הדפוס "אמנות" מתחומי אודסה; עובדי בית הדפוס עברו לעיירה באד הומבורג שבגרמניה, שם חידשו ואף הרחיבו את פעילותם. ביתם של שושנה ויוסף פרסיץ בהומבורג היה מרכז לסופרים עבריים, בהם ש"י עגנון, יעקב פיכמן, אריה סמיאטיצקי, משה גליקסון, חיים נחמן ביאליק, מנחם אוסישקין, ש. בן ציון ועוד. הידידות בינה לבין עגנון נרקמה במסגרת הסלון הספרותי בביתה, שהיה מרכז תוסס של חיים ויצירה עבריים בגרמניה של ויימאר.
ביוגרפיה > העלייה לארץ ישראל וייסוד מפעל ההוצאה לאור בתל אביב

אני יודעת לעשות מכסף ספרים, איני יודעת לעשות מספרים כסף.
לקראת עלייתם לארץ ישראל רכשו שושנה ויוסף פרסיץ מכונות דפוס, שלחו אותן לארץ והכשירו תלמידי ישיבה באירופה כדי לעבוד בבית ההוצאה לאור שיפתחו בארץ. זמן קצר לפני עלייתם נפטר יוסף במפתיע, והוא בן 39. פרסיץ עלתה ארצה עם ארבעת ילדיהם כשהם מלווים בארונו. הם הגיעו לנמל יפו ב-11 בנובמבר 1925 ומיד עלו להר הזיתים בירושלים לערוך לו טקס קבורה.
כעבור שלושה חודשים, ב-1926, נפתחה הוצאת הספרים "אמנות" בשדרות רוטשילד 4 בתל אביב. משם עבר בית הדפוס לרחוב יהודה הלוי, ובשנת 1929 עברה לבניין גדול שנבנה במיוחד עבור המשפחה ובית הדפוס בפינת הרחובות שינקין ומלצ'ט בעיר (לימים בית העיתון "דבר"). ההוצאה לאור תרגמה את מיטב היצירות של סופרים מובילים מהספרות העולמית כגון צ'ארלס דיקנס, ויקטור הוגו, לואיס קרול, יו לופטינג, וולטר סקוט, הרמן הסה, אדמונדו דה אמיצ'יס, אמיליה דיטריך,[דרושה הבהרה] קארין מייקלס,[דרושה הבהרה] קרלו קולודי ועוד. מדי חודש נדפס ספר חדש מתורגם לעברית. ההוצאה פעלה ללא כוונות רווח, וכדי להמשיך ולקיים את פעולת בית הדפוס נעזרה פרסיץ באביה ששלח לה מפריז שטרי לקוחות.[דרוש מקור] עוד פעלה להוצאה לאור של סדרת הספרים "ספריה לכל", שבמשך שנות קיומה ראו אור 1,321 כותרים. בימי מלחמת העולם השנייה החרימו הבריטים את בית ההוצאה כדי שישמש להם כמפקדה. החיילים פינו במהירות ובגסות את מאות אלפי הספרים, שהועברו למחסנים ביפו. בשנת 1946, בעת הפגנה של ערבים בעיר, הוצת מחסן הספרים.
בשנת 1930 נפטרה אמה, ובשנת 1932 נרצח אביה; לא ידוע אם הרצח בוצע על רקע כספי בגין חוב (היו אלה ימי המשבר הכלכלי באירופה) או על ידי מטורף.[דרוש מקור] לאחר שנפסק הסיוע כלכלי שקיבלה ממשפחתה לא יכלה פרסיץ להמשיך לקיים את בית הדפוס, והבניין נמכר. אף על פי כן לא התייאשה והמשיכה את מפעל ההוצאה בהיקף קטן יותר. בערוב ימיה הביעה את אכזבתה מרמתם הירודה של ספרי הילדים: לדבריה, סוחרים ממולחים הופכים להיות מוציאים לאור ומתאמצים לקבל יותר כסף עבור סחורה ששווה פחות. מסיבה זו לא הסכימה להימנות עם חברי התאחדות המו"לים, שבעיניה היו סוחרים שבעבורם ספרים היו עסק ככל עסק.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית ביישוב ובמדינת ישראל > תפקידים ופעילות במחלקת החינוך והתרבות של העיר תל אביב

בארץ גידלה וחינכה פרסיץ את ארבעת ילדיה, פרנסה את המשפחה והמשיכה לקיים את בית ההוצאה לאור. עזרה וסיוע נמצאו לה בקרב ידידים וחברים לעבודה ברוסיה. מי שקירבו אותה לפעילות הציבורית המקומית ולימים הארצית היו ראש העיר תל אביב מאיר דיזנגוף, ופנחס רוטנברג, מייסד חברת החשמל, ו"היא, אשת-החיל, מצאה כר נרחב לפעולה והמשיכה בחיי עבודה וחברה, ובמרצה הרב בנתה שוב מרכז רוחני בביתה". בשנת 1926 נבחרה כחברת מועצת העיר תל אביב מטעם רשימת "העיר תל אביב – המרכז". כהונתה נמשכה כעשר שנים במשך שלוש מועצות. בינואר 1928 נבחרה ליו"ר ועדת החינוך והתרבות, והייתה ממונה על מחלקת החינוך והתרבות בעיר. עד לשנת 1935 שימשה גם חברת הנהלת העירייה. ב-1933, בהיעדרו של סגן ראש העירייה ישראל רוקח, מילאה את מקומו וכיהנה גם כיו"ר מועצת העיר.
בתפקידה כראש מחלקת החינוך והתרבות של העיר השתתפה במאבק נגד החינוך במיסיון,[דרושה הבהרה] יזמה שיתוף פעולה עם רשת חינוך של תנועת המזרחי ושילוב מוריה בבתי הספר הכלליים לצורכי חינוך תורני, קידמה הקמת ועדה לתכנון תנועות הנוער שתפעל בתחומי בתי הספר בעיר לצד החינוך הפורמלי, וזאת במטרה לצמצם את השפעת המפלגות הפוליטיות על החינוך, שלדעתה הייתה הרסנית בעבור הנוער. הציעה לשנות את לוח שנת הלימודים ולפתוח את השנה בסמוך לחג הפסח, לקצר את שבוע הלימודים לשלושה ימים ולהנהיג מסגרת חינוכית אלטרנטיבית בימים הנותרים. הציעה לייסד מערך חינוך על יסודי ויזמה קביעת "יום הורים" בבית הספר והטלת מס חינוך על הורי התלמידים לשם העשרת הפעילויות החינוכיות. הקימה ועדה לקביעת קריטריונים למתן תוספת יוקר למורים שדרשו תוספות שכר, פעלה לשילוב בנות בלימודי תעשייה ביתית ויצרה מסגרות שעודדו את אנשי החינוך להשתלם בסמינרים להוראה.
בתקופת כהונתה נוסדו כעשרה בתי ספר, בהם בית הספר הראשון בארץ לילדים וילדות עם לקויות שונות, וכן המכון הביולוגי הפדגוגי, שעמדה בראש אגודת הידידים שלו במטרה להשיג מקורות מימון לקיומו.
בשנת 1932 ביקשה להעביר את האחריות על מחלקת החינוך מהסוכנות היהודית לוועד הלאומי, וב-1933 הורחבה המחלקה וכללה מחלקת משנה לעזרה סוציאלית לילדים. ב-1934 נענה הוועד הלאומי להעברת הסמכויות האדמיניסטרטיביות במחלקה לידיה, אך ב-1935 התפטרה מראשות המחלקה ומהנהלת העיר בשל צמצום סמכויותיה מצד גורמים בעירייה. לאחר התפטרותה המשיכה לתרום מניסיונה בתחום החינוך במישור הארצי, כיו"ר ועדת החינוך של ההנהלה הציונית בארץ-ישראל וכיו"ר ועד המפקחים על בתי-הספר הכלליים בארץ.. ב-1935 שימשה פרסיץ יושבת ראש המועצה שהפיקה את מיזם ימי ביאליק לזכרו של המשורר הלאומי.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית ביישוב ובמדינת ישראל > בכנסת > פעילות במפלגת הציונים הכלליים ובארגון נשים ציוניות כלליות

בקרב חברי מפלגת הציונים הכלליים שבראשות פרץ ברנשטיין, מפלגת מרכז-ימין בעלת גישה אנטי-סוציאליסטית ותפיסה כלכלית שנטתה לליברליזם, הייתה פרסיץ יוצאת דופן מפני שלא השתייכה למחנה בתוך המפלגה. היא שובצה במקום השלישי ברשימה ועמדה בראש ועידת הנשים היחידה בוועידות המפלגתיות. פרסיץ תפקדה ככוח מאזן בין ארבעת מנהיגי המפלגה לצד ברנשטיין, יוסף סרלין, ישראל רוקח ויוסף ספיר.
פרסיץ כיהנה כחברת הכנסת בשלוש הכנסות הראשונות, במשך תקופה של עשר שנים. הייתה חברה בוועדת החינוך והתרבות של הכנסת ושימשה יו"ר הוועדה. בנוסף כיהנה גם כיו"ר מועצת החינוך של משרד החינוך והתרבות.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית ביישוב ובמדינת ישראל > בכנסת > יוזמות ופעילות חקיקתית בנושאי חינוך בכנסת

בעשר שנות כהונתה כיו"ר ועדת החינוך והתרבות הונחו היסודות לפעילותו ושני הגופים שיתפו פעולה לחקיקת חוקי היסוד בתחום החינוך: חוק חינוך חובה (תשי"ט), שאושר בכנסת הראשונה, חוק חינוך ממלכתי (תשי"ג), שאושר בכנסת השנייה, וחוק המועצה להשכלה גבוהה, שאושר בכנסת השלישית.
בעת הדיון על חוק חינוך ממלכתי אמרה פרסיץ במליאת הכנסת כי "חוק החינוך הממלכתי מניח יסודות לאחת המהפכות הגדולות... משמעותו של החוק היא בראש ובראשונה בהתנערות ממורשת הגלות, שחרור החינוך מתלות במפלגות... מתן חינוך על בסיס עקרונות משותפים לעם כולו. חוק זה, יהווה מפנה חשוב בחיי ציבורנו. הוא יניח את היסודות לחינוך ממלכתי שסימן ההיכר שלו יהיה המשותף לכל העם, לא המפלג, לא המפצל, לא המרחיק".
במהלך כהונתה כחברת הכנסת נאבקה לביטול שיטת הזרמים בחינוך. עוד בתקופת היישוב התנגדה לזיקה הישירה בין מפלגות לבין תוכנית הלימודים והפעילות בבתי הספר, וראתה בשיטת הזרמים גורם המפצל את החברה המתגבשת בארץ. קראה לכינון חוקת חינוך אחידה לתלמידים ומורים ולביזור סמכויות משרד החינוך והתרבות לרשויות המקומיות.