stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיראנט לו בלאנש
הערות שוליים

1 2 3 4 5  «Tirant lo Blanc».
↑  Gran Enciclopedia Catalana (ed.
↑  «Joanot Martorell i el Tirant lo Blanc» (en valenciano).
↑  Rafael M. Mérida Jiménez, "Un anciano volumen caballeresco en la biblioteca de Alonso Quijano", en Fechos antiguos que los cavalleros en armas passaron: Estudios sobre la ficción caballeresca, ed.
↑  "Pero Pérez de Priest and his Comment on Tirant lo Blanch, MLN, 88, 1973, pp. 321-330, especialmente las notas 1 y 2, http://users.ipfw.edu/jehle/deisenbe/cervantes/peroperezhigh.pdf, consultado el 10-10-2014.
↑  Rafael M. Mérida Jiménez, "Un anciano volumen caballeresco en la biblioteca de Alonso Quijano", en Fechos antiguos que los cavalleros en armas passaron: Estudios sobre la ficción caballeresca, ed.
↑  La biblioteca de Cervantes: Una reconstrucción, versión preliminar de 2002, http://users.ipfw.edu/jehle/deisenbe/cervantes/reconstruction.pdf, consultado 08-10-2014
↑  LAS 1633 NOTAS
de Juan Eugenio Hartzenbush a la primera edición foto-tipográfica del Quijote.
↑  Eisenberg, La interpretación cervantina del 'Quijote', trad.
1 2  «Tirant lo Blanc».
↑  GRAU Enric, IBÁÑEZ ORTÍ Ricard, JULIVERT ZAMARREÑO Daniel, MONTER Eduard y BARRASA Dionisio, Tirant lo Blanc, Joc Internacional, Barcelona, marzo de 1996, cubierta e ilustraciones de Albert Monteys, 116 p., cart., [[:es:Special:BookSources/8478311580|ISBN 84-7831-158-0]]
גרסה מורטת 's "Tirant לו בלאן" ב valencian.
האיטלקים באים

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  אייל חלפון
 הופק בידי:  חיים שריר מסימו קריסטלדי (איטליה)
 תסריט:  אייל חלפון פבריציו בטלי
 עריכה:  פרננדה אינדוני (איטליה)
 שחקנים ראשיים:  אשר צרפתי יונה אליאן פרנקו נרו
 מוזיקה:  טל יניב
 צילום:  אמנון סלומון
 מדינה:  ישראל ישראל איטליה איטליה
 הקרנת בכורה:  1996
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית, איטלקית, אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
האיטלקים באים הוא סרט קולנוע, קופרודוקציה ישראלית - איטלקית מסוגת דרמה רומנטית וסרט ספורט משנת 1996 בבימויו של אייל חלפון שכתב גם את התסריט.
עלילת הסרט היא משולש אהבה רומנטי על רקע מפגש בין נבחרת כדורמים כושלת של קיבוץ גבעת השלושה לבין קבוצה אלופה מאיטליה, בתקופה בה נמצא הקיבוץ במשבר כלכלי וחברתי קשה על רקע משבר הקיבוצים.
בסרט משתתפים שחקני קולנוע איטלקיים כשחקני כדורמים בקבוצה האיטלקית, ובהתאם לכך, הדיאלוגים בסרט מתנהלים בעברית, איטלקית ואנגלית.
תקציר העלילה

עמוס יזרעאלי (אשר צרפתי) הוא שחקן כדור מים ותיק ומאמן את קבוצת כדור המים של גבעת השלושה שצוברת הפסדים ועומדת לרדת ליגה. הוא נשוי למרים (מירי פביאן), אשה פסיבית שסלחה לו על קיום יחסים עם דריה טננבאום (יונה אליאן) מהם נולד נדב (גור יערי) המשמש כשוער של הקבוצה.
דריה עזבה את הקיבוץ ולמדה מנהל עסקים. כאשר הקיבוץ נקלע לקשיים בעקבות משבר הקיבוצים היא נקראה לחזור לקיבוץ להוציא אותו מהמשבר ולייעל אותו. בעבודתה היא נתקלת בהתנגדות מחברי הקיבוץ ובעיקר מלוצקי (אברהם סלקטר) המסרב ומתקשה לקבל את הוראות ההפרטה. עליה לתמרן בין הקיבוץ ונציג הבנק (דורון צפריר) כדי שהמשק ומפעל הנעליים ימשיכו לפעול.
לקיבוץ מגיעה אלופת הליגה האיטלקית בכדור מים בראשות המאמן לואיג'י ונטורה (פרנקו נרו) כדי לעבור שם אימונים לקראת משחק מכריע באיטליה. לואיג'י הוא מכר ותיק של עמוס מתחרויות קודמות. כמו כן הוא בעל דעות קומוניסטיות ונמשך לאידיאל השיתופי של הקיבוץ. הוא רווק ועיניו נמשכות לדריה למורת רוחו של עמוס.
קנאתו של עמוס לדריה הולכת ומתעצמת ובחגיגת חג השבועות הוא מחליף איתו מהלומות שמתפתחות לתגרה המונית בקיבוץ.
לואיג'י וקבוצתו עוזבים את הקיבוץ בכעס וחברי הקיבוץ מתכנסים בחדר האוכל לישיבה כדי להחליט אם להפסיק את התמיכה בקבוצה ולפרק אותה.
כאשר מתחיל בבריכה הקרב המכריע על הישארות בליגה וחברי המשק עומדים להצביע, מגיע פתאום לואיג'י לחדר האוכל ומצליח לשכנע את החברים לתמוך בקבוצה. כולם יוצאים לעודד את הקבוצה ועמוס מצטרף לקבוצה ומבקיע את שער הניצחון.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
אשר צרפתי: עמוס יזרעאלי
יונה אליאן: דריה טננבאום
פרנקו נרו: לואיג'י, מאמן הקבוצה האיטלקית
גור יערי: נדב טננבאום
מירי פביאן: מרים יזרעאלי
אברהם מור: גמל, עוזר מאמן
אברהם סלקטר: לוצקי, חבר קיבוץ
שרון רג'יניאנו: מסימו, שחקן איטלקי
מרים גבריאלי: גננית הקיבוץ
אביתר לזר: יובל, ראש הקבוצה הישראלית
ויצ'נזו קרוצ'יטי: עוזר מאמן הקבוצה האיטלקית
דורון צפריר: רושקו, נציג הבנק
גן קופים

ערך זה עוסק בסרט הקולנוע הישראלי. אם התכוונתם לגן ברמת גן, ראו .
| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  אבי נשר
 הופק בידי:  משה אדרי אלעד גביש אבי נשר דוד זילבר
 תסריט:  אבי נשר
 עריכה:  יצחק צחייק
 שחקנים ראשיים:  אדיר מילר שני כהן יניב ביטון סוזנה פפיאן עלא דקה שירה נאור ערן זרחוביץ'
 מוזיקה:  אבנר דורמן
 צילום:  זיו ברקוביץ'
 מדינה:  ישראל, איטליה
 משך הקרנה:  120 דקות
 שפת הסרט:  עברית, איטלקית, אנגלית
 סוגה:  דרמה, קומדיה
 דף הסרט ב־IMDb
גן קופים (באנגלית: The Monkey House) הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של אבי נשר, אשר יצא לאקרנים בספטמבר 2023 בהשראת סיפורו האמיתי של ראובן קריץ, כפי שתיאר אלי אשד בבלוג שלו. הסרט מתאר סופר בסוף שנות ה-80 שנדחק מתשומת הלב ומנסה למצוא את מקומו מחדש.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| אדיר מילר | אמיתי קריב | סופר מצליח משנות ה-60 שכוכבו דעך |
| סוזנה פפיאן | מרגו מאי (מרגלית מימון)/גל שנער | בחורה צעירה שחולמת להיות שחקנית |
| שני כהן | תמר נאמן | חברת ילדות מהקיבוץ של אמיתי ואבשה |
| יניב ביטון | אבשה | חבר ילדות מהקיבוץ של תמר ואמיתי |
| עלא דקה | אמיר חדד | במאי ישראלי שלמד ברומא |
| שירה נאור | נאורה | המפיקה של אמיר |
| תום אפלבאום | ניסו | מנהל המועדון |
| כרמל נצר | זהבה | אחותה של מרגו |
| ערן זרחוביץ' | אוריה חרמון | מבקר ספרות ביקורתי ונוקב |
| אבי סרוסי | רזי | בעלה של זהבה, גיסה של מרגו |
| עידן ברקאי | מני שילון | מנחה תוכנית אירוח |
| רינה מצליח | מבקרת ספרות | מרגו מראיינת אותה בתור גל שנער |
הערות שוליים

↑  אלי אשד, הזהויות הבדויות של ראובן קריץ, באתר המולטי יקום של אלי אשד, ‏2008-02-09
↑  אלי אשד, פוסט בפרופיל הפייסבוק של אשד, באתר Facebook, ‏29/9/2023
אש צולבת

ערך זה עוסק בסרט ישראלי משנת 1989. אם התכוונתם לסרט אמריקאי משנת 1947, ראו .
| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  גדעון גנני
 הופק בידי:  מרק רוזנבאום
 תסריט:  בני ברבש
 עריכה:  דני שיק
 שחקנים ראשיים:  דן תורג'מן שרון הכהן מרים גבריאלי סיני פתר דני פרידמן
 מוזיקה:  אלדד לידור
 צילום:  דני שניאור
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה
 הקרנת בכורה:  1989
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית ערבית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  600,000 דולר
 הכנסות:  5,500 צופים
 דף הסרט ב־IMDb
 
אש צולבת הוא סרט דרמה היסטורית ישראלי משנת 1989 בבימויו של גדעון גנני עם דן תורג'מן ושרון הכהן בתפקידים הראשיים.
הפקה

התסריט נכתב על ידי בני ברבש בהשראת פרשת חיה זיידנברג שהוצאה להורג על ידי לח"י בתקופת מלחמת העצמאות.
זה סיפור אהבה בין יהודיה מתל אביב וערבי נוצרי מיפו, המנסים לשמר את אהבתם כנגד כל הסיכויים כשם נתונים לאיומים משני הצדדים עד לסוף הטרגי. 
במציאות היו אלה דאוד יסמיני וחנה זיידנברג ובסרט שונו שמותיהם לג'ורג' חורי ומרים זיידמן.
הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן ופסטיבל הסרטים בטוקיו.
צילומי הסרט נערכו בקיץ 1988 בעיקר ביפו, כולל בתוך בית הספר קולג' דה פרר בו למד דאוד יסמיני. הקרנת טרום הבכורה נערכה במרץ 1989, והקרנת הבכורה הרשמית בפסיבל הסרטים בטבריה.
תקציר העלילה

מרים זיידמן (שרון הכהן) היא בחורה צעירה ונאה העוזרת לאימה פולה (מרים גבריאלי) בניהול מסעדה עממית ברחוב שינקין בתל אביב.
למרים אח גדול בשם שרגא (סיני פתר) המשמש מפקד קורס מ"כים בהגנה ואח קטן בשם דודו (נדב שלומאי) חובב צילום ומודרך בידי הצלם מר שלוש (אריה אליאס), סועד קבוע במסעדה.
מרים הולכת לקניות בשוק הכרמל ונתקלת בשני חיילים בריטים שמתייחסים אליה לא יפה. לעזרתה נחלץ בחור מטופח הנוהג ברכב נוצץ ומציג עצמו בתור ג'ורג' חורי (דן תורג'מן). היא מספרת לו על המסעדה בשינקין והם נפרדים. בלילה הוא מגיע למסעדה "במקרה" לבקש מים בגלל הרכב התקוע שלו. הוא מתייחס למרים ברכות והיא מתחילה להתאהב בו.
שרגא מביא למסעדה את ישראל (דני פרידמן) שהוא פקוד שלו בקורס מ"כים בהגנה. ישראל מאוהב במרים אבל היא מתייחסת אליו כחבר ולא כאהוב.
ג'ורג' ממשיך להגיע ולוקח את מרים לבתי קפה שם הם רוקדים ואהבתם מתגברת. מרים נמצאת כל הזמן במעקב של ההגנה. הם חוטפים אותה והחוקר (שלמה תרשיש) מזהיר אותה כי אם לא תפסיק את יחסיה עם ג'ורג' הוא יגלה זאת לשרגא אך מרים לא נרתעת גם כששרגא מגיע הביתה ומכה אותה.
בינתיים מתקבלת החלטת החלוקה, היהודים חוגגים והערבים מתכוננים למלחמה. אנשי לח"י תוקפים ביפו ובין ההרוגים גם פייר, חברו הטוב של ג'ורג'. חברו אנטואן (מכרם ח'ורי) ומפקד הנג'אדה (גבי שושן) פוקדים עליו להעביר מטען ממולכד לתל אביב דרך מרים. הוא מקבל את המטען אך נמלך בדעתו וזורק אותו לים.
בינתיים מצליחה מרים לעבור את הגבול ליפו תחת אש של ערבים ויהודים. הוא מבקש ממנה לנתק את יחסיהם בגלל המצב אבל היא לא מסכימה. ג'ורג' מתכנן לברוח איתה בסירת מנוע ולשם כך הוא פורץ את כספת החנות של משפחתו.
בינתיים חוטפים שני אנשי לח"י את מרים, מסיעים אותה ליער ואז נשמעת ירייה. כשג'ורג' מגיע עם הכסף לחדרה היא איננה שם.
בסיום הסרט נכתב: 
"מרים זיידמן הואשמה בבגידה על ידי הלח"י והוצאה להורג ביריה. למרות שאשמתה לא הוכחה, שמה לא טוהר מעולם והאחראים למותה לא נתנו את הדין על מעשם עד עצם היום הזה".
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
דן תורג'מן: ג'ורג' חורי
שרון הכהן: מרים זיידמן
מרים גבריאלי: פולה זיידמן
סיני פתר: שרגא זיידמן
דני פרידמן: ישראל
גבי שושן: מפקד הנג'אדה
אריה אליאס: הצלם שלוש
צבי בומס: זמר
מכרם ח'ורי: אנטואן
מילאד מטר: פייר
נדב שלומאי: דודו
הערות שוליים

↑  החיפושים אחרי גוית חיה זיידנברג, קול העם, 4 בפברואר 1948
↑  הציבור יפשוט - אישה נרצחה על ידי הלח"י, הארץ, 9 בפברואר 1948
1 2  רחל מיכאלי, שני מיליון דולר לסרט, והם מתלוננים, חדשות, 25 באוגוסט 1988
↑  אש צולבת בפסטיוואלים, מעריב, 30 ביולי 1989
↑  רינת פרימו, סרט־סרט -  היפואים התחפרו בכיסאות, חדשות, 26 במרץ 1989
↑  תמר גלבץ, פסטיבל טבריה - מי מהקהל שצרח את הדברת, זכה לראות את סרטי הגליל, חדשות, 16 באפריל 1989
יוסף צבי קרליבך

| --- | --- |

 לידה:  30 בינואר 1883 האימפריה הגרמנית ליבק, העיר החופשית ליבק 
 פטירה:  26 במרץ 1942 (בגיל 59) גרמניה הנאצית יער ביק'רנייקו (לטב'), אוסטלנד 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השכלה:  אוניברסיטת היידלברג  בית המדרש לרבנים בברלין 
 תקופת הפעילות:  ? – 26 במרץ 1942 
 אב:  שלמה קרליבך (ליבק) 
 אם:  אסתר קרליבך 
 צאצאים:  מרים גיליס-קרליבך  יוליוס קרליבך  שלמה קרליבך (משגיח) 
 
 מנחה לדוקטורט:  לאו קניגסברגר, מוריץ קנטור 
 
לוח הנצחה בהמבורג-אלטונה עם תמונה של יוסף צבי קרליבך
אבן נגף במקום מגוריו האחרון לפני שילוחו.
הרב ד"ר יוסף צבי קרליבך (בגרמנית: Joseph Zwi Carlebach; כ"ב בשבט תרמ"ג, 1883 – ח' בניסן תש"ב, 26 במרץ 1942) היה מחנך ורב גרמני, רבה של המבורג, ועסקן נמרץ עבור הישיבות באירופה. נספה בשואה.
קורות חייו > מלחמת העולם הראשונה

ב-1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה. עם הגעת הידיעות על ההרס ואי-הצדק במלחמה לברלין, חיבר הרב קרליבך מאמר בשם Moral als Politik (מוסר כפולטיקה), ובו הביע את רצונו לפעולה אתית גם בקרב הפוליטיקאים, וביסס זאת על נבואות ירמיהו. בהמשך גויס לצבא הגרמני; תחילה שימש כאיש קשר בתחנת מעבר למברקים במיינץ. בהמלצת גיסו, הרב ד"ר ליאופולד רוזנק, רבה של ברמן, ששירת כרב צבאי בליטא הכבושה ושימש כיועץ לשלטונות הכיבוש, הוא קוּדם לדרגת האופטמן (קפטן) והתמנה על ידי רשויות הכיבוש, שרצו לעודד גרמניזציה של האוכלוסייה המקומית, לארגן את מערכת החינוך התיכונית היהודית בעיר קובנה. הוא ייסד את הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה (שפעלה אז בשם "גימנסיית קרליבך"), שבה התנהלו הלימודים ברוח "תורה עם דרך ארץ" – שילוב בין לימוד תורה ומודרניות ולימודי מדע. מורים בעלי הכשרה גבוהה יובאו מגרמניה, ושפות ההוראה היו גרמנית ועברית מודרנית. קרליבך צידד בענישה גופנית כאמצעי חינוך. הגימנסיה המשיכה לפעול בעיר עד שנת 1940. על פעולתו במוסד זה כתב הסופר סמי גרונמן, ששירת בקובנה גם הוא באותם ימים: ”הוא היה מחנך מבריק, ולא נהג כמדריך נוקשה בין תלמידיו, אלא כמו חבר ועמית בוגר, אהב את תפקידו ואת חבריו הצעירים”. מלבד פעילותו בגימנסיה היהודית עמד בקשר הדוק עם רבנים וראשי ישיבות בליטא.
לאחר פטירת אביו בשנת 1919 (תרע"ט), חזר לעיר מולדתו ונתבקש למלא את מקום האב כאב"ד וראש הקהילה היהודית של ליבק. לאחר שבעה חודשי התלבטות בשל חששו לנטוש את הפעילות בליטא, נפטרה גם אמו, והוא הסכים לקחת עליו את המשרה הרבנית. מליטא הגיע איתו בחור צעיר, הרב שמואל יוסף רבינוב, שלמד בישיבות ליטא, ויחדיו הקימו ישיבה בעיר ליבק. בין היתר למדו בה הרב והתאולוג אליהו מונק, ודוד קרליבך, אחיינו של הרב יוסף צבי קרליבך, ששימש לימים רב בקלן. ב-1920, כמה חודשים לאחר מינויו לרבהּ של ליבק, הודיע יוסף גולדשמידט (גר') על פרישתו מניהול בית הספר תלמוד תורה (גר') בהמבורג, והקהילה היהודית בעיר ביקשה מהרב קרליבך להחליפו כמנהל המוסד החינוכי, שנוסד ב-1807. בגלל חוסר רצונה של הקהילה בליבק להניח לו לעבור להמבורג התעכב המעבר, וב-24 באוקטובר 1920 מינתה אותו קהילת המבורג למנהל בית הספר. רק ב-1922 החל לכהן כרב העיר רשמית. בשנת תרפ"ו נתמנה לרב באלטונה, ובתרצ"ו כרבה של המבורג. שנה לאחר מכן, בט' אייר ה'תרצ"ז נאלץ עם בני קהילתו לפנות את ה'גרינדל פרידהוף' (גר') - בית הקברות היהודי הגדול (שחולל פעמיים קודם לכן) שהיה קיים כמאתיים שנה.
יחד עם פעילותו התורנית בקהילה, הקדיש זמן רב לפעילות ציבורית מחוץ לגרמניה. במיוחד סיור שערך מטעם קרן התורה של אגודת ישראל בתרצ"ו בישיבות בפולין, בליטא ובהונגריה בזו אחר זו, ובכל מקום התאים את נאומו לאופיו של המוסד. נודע כעסקן ורב פעלים, ופרסם הרבה מאמרים וספרים לחיזוק הדת.
קורות חייו > מלחמת העולם השנייה

בפרוץ מלחמת העולם השנייה, אף על פי שהיה יכול להינצל, העדיף להישאר עם בני עדתו. חלק מילדיו, יוליוס, יהודית, אווה (חווה) ואסתר, ניצלו כאשר היגרו לאנגליה במסגרת הקינדר-טרנספורט כבר באמצע שנת 1939, ובתו מרים נשלחה לחיפה באותה תקופה, אולם הוא נשאר עם אשתו אלישבע (שרלוטה) לבית פרויס, וילדיו הקטנים, רות, נעמי, שרה ושלמה, עם קהל עדתו. בשנת 1941 פרסם מאמר בעיתונים היהודיים, בו הביע את משאלתו לשלום ואת התנגדותו למלחמה. המאמר התגלגל לידי אחד ממפקדי האס אס במחנה ריכוז מסוים, והלה שלח מיד דווח לברלין כך שיענישו את הכותב. אולם בגלל מעמדו הרם, לא אסרו אותו הנאצים בעירו אלא הוציאוהו במרמה יחד עם רעייתו, ארבעת ילדיו הצעירים שלמה, רות, נעמי ושרה, ועוד אלפי יהודים למסע ארוך שסופו היה בריגה שבלטביה. כארבעה חדשים שהה בריגה יחד עם אלפי יהודים במחנה הריכוז יונגפרנהוף, שם נספו ב-26 במרץ 1942. מילדיו הקטנים ניצל רק בנו הרב שלמה‏ (1926–2022), שהיגר לארצות הברית ושימש כמנהל רוחני בישיבת רבנו חיים ברלין. בנו הבכור יוליוס קרליבך היה רב, היסטוריון וסוציולוג. בתו מרים גיליס-קרליבך, הייתה פרופסור לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
על שמו כיכר עירונית ובית ספר בהמבורג. אוניברסיטת המבורג מעניקה מאז 2003 פרס על שמו. על שמו רחוב בשכונת תלפיות שבירושלים.
כתביו

מכתבים מירושלים (1905–1906): ארץ ישראל בראשית המאה בעיני מורה צעיר, משכיל דתי מגרמניה; תרגמה וערכה: מרים גיליס-קרליבך, ירושלים: מכון יוסף קרליבך ('אורה: מפרסומי מכון יוסף קרליבך'), 1996.
ספר הספרים; תרגום: מיכל ברקן; הערות והבאה לדפוס: מרים גיליס-קרליבך, רמת גן: מכון יוסף קרליבך – אוניברסיטת בר-אילן ('הספרייה היהודית'), תשנ"ט. (הופיע לראשונה באנגלית בשנת 1927, כחוברת מס’ 11 בתוך הסדרה (The Jewish Library)
שלושת הנביאים הגדולים: ישעיהו, ירמיהו, יחזקאל, בעריכת מרים גיליס-קרליבך, אלון-שבות: תבונות, מכללת יעקב הרצוג ליד ישיבת הר עציון; רמת גן: מכון יוסף קרליבך – אוניברסיטת בר-אילן ('אורה: מפרסומי מכון יוסף קרליבך'), תשע"ב.
המסע של קרן התורה אל אתרי התרבות היהודית במזרח, רמת גן: מכון יוסף קרליבך – אוניברסיטת בר-אילן ('הספרייה היהודית'), תשע"ה.
כתביו > מאמריו

'הרב הדומה למלאך – יבקשו תורה מפיהו', דברים שנשא בסיומו של מחזור הלימודים בבית המדרש לרבנים בברלין, ירושתנו ג (תשס"ט), קה–קח.
לקריאה נוספת

מרים גיליס, חינוך ואמונה: משנתו החינוכית של הרב יוסף צבי קרליבך, תל אביב: מורשת; דון, תש"מ 1979. (הכותבת היא בתו של קרליבך)
חנה יפרח, יאנוש קורצ'אק ויוסף קרליבך: משנתם החינוכית; ערכה: מרים גיליס קרליבך, ירושלים: אריאל; מכון יוסף קרליבך ('אורה: מפרסומי מכון יוסף קרליבך'), תשס"א 2001. (עמ' 104–105 ביבליוגרפיה נבחרת מכתבי קרליבך בנושאי חינוך)
דוד אימבר, שרית הוך מרקוביץ, הרב אברהם קריגר (מערכת החוברת), מתורה עם דרך ארץ עד מחנה הריכוז: הרב יוסף צבי קרליבך, כפר הרואה: שם עולם - מכון שואה ואמונה לחינוך, תיעוד ומחקר ('הנהגה רבנית בתקופת השואה'), תשס"ג 2002.
מאיר סיידלר, קִצה של יהדות גרמניה בפתח: הרב יוסף צבי קרליבך הי"ד 1942-1883, סוף עידן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2022.
Naphtali Carlebach, Joseph Carlebach and His Generation: Biography of the Late Chief Rabbi of Altona and Hamburg , New York: Joseph Carlebach Memorial Foundation, 1959. (הכותב הוא אחיו, אחיו הרב ד"ר נפתלי קרליבך
Shlomo Carlebach (general editor), Ish Yehudi: The Life and the Legacy of a Torah Great, Rav Joseph Tzvi Carlebach, Brooklyn, N.Y.: Shearith Joseph publications, 2008. (Based on: Naphtali Carlebach, Joseph Carlebach and His Generation) (איש יהודי) (הכותב הוא בנו שלמה קרליבך)
Jüdischer Alltag als humaner Widerstand. Dokumente des Hamburger Oberrabbiners Dr. Joseph Carlebach aus den Jahren 1939-1941 ; ausgewaehlt und kommentiert von Miriam Gillis-Carlebach, Hamburg: Verlag Verein fuer Hamburgische Geschichte (Beitraege zur Geschichte Hamburgs ), 1990.
Miriam Gillis-Carlebach, Jewish Everyday Life As Human Resistance 1939-1941: Chief Rabbi Dr. Joseph Zvi Carlebach and the Hamburg-Altona Jewish Communities, Peter Lang, 2009, ISBN 9783631575611 (קריאת הספר בתצוגה מקדימה באתר "גוגל ספרים" )
Miriam Gillis-Carlebach, 'Zwischen Ost und West – Ein Rabbinerlehrer aus Deutschland in Osteuropa. eine historische Bilanz mit einer gedanklichen Zusammenfassung,' in: Miriam Gillis-Carlebach und Barbara Vogel (Hrsg.), "... die da lehren, werden leuchten wie des Himmels Glanz..." (Daniel 12,3). die sechste Joseph Carlebach-Konferenz. Joseph Carlebach und seine Zeit, Würdigung und Wirkung, München: Dölling und Galitz (Publications of the Joseph Carlebach Institute), 2005, pp. 26-50. (גרמנית: בין מזרח ומערב – רב ומורה מגרמניה במזרח אירופה: מאזן היסטורי והרהורי סיכום) (על קרליבך והגימנסיה; הכותבת היא בתו של קרליבך)
Nathan Peter Levinson, Widerstand und Eigensinn. sechs jüdische Lehrer: Jesus-Jeschua, Martin Buber, Franz Rosenzweig, Leo Baeck, Joseph Carlebach, Abraham Joshua Heschel : Vorträge und Aufsätze; herausgegeben von Irmgard Zepf, Münster: LIT (Schibboleth), 2006.
Andreas Brämer, Joseph Carlebach, Hamburg: Ellert & Richter (Hamburger Köpfe), 2007.
Hilde Michael, Das Leben der Hamburger und Altonaer Juden unter dem Hakenkreuz. anhand ausgewählter Briefe des Dr. Joseph Carlebach, Berlin: Lit (Veröffentlichungen des Hamburger Arbeitskreises für Regionalgeschichte), 2009.
ביבליוגרפיה של כתביו:
Joseph Carlebach, Bibliographie seiner Schriften; zusammengestellt und ediert, Miriam Gillis-Carlebach, Ramat-Gan: Bar-Ilan Universität, Interfakultative-Inter-universitäts Joseph Carlebach-Institut zur Erforschung Zeitgemässer Jüdischer Lehre und Erziehung, 1992.
דמיונות

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  נמרוד עציון-קורן 
 הופק בידי:  דנה עדן, נמרוד עציון-קורן, ליאת שחם
 תסריט:  נמרוד עציון קורן סער לחמי
 עריכה:  רועי פלורנטין
 שחקנים ראשיים:  אסנת חכים ליאון רוזנברג  ריקי בליך
 מוזיקה:  ג'ק קטש זגונדר
 צילום:  רמי קצב
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  סרטי שובל   HOT
 הקרנת בכורה:  31 ביולי 2005
 משך הקרנה:  91 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  דרמה קומית, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
דמיונות הוא סרט קולנוע ישראלי שכתבו וביימו נמרוד עציון-קורן וסער לחמי שיצא לאקרנים בשנת 2005, עם אסנת חכים, ריקי בליך וליאון רוזנברג בתפקידים הראשיים.
עלילה

דמיונות הוא סרט בתוך סרט אשר במרכזו תמי גל, בחורה תל אביבית צעירה וחולמנית החולקות דירה עם בת-דודתה איילה. השתיים גם חולקות אהבה משותפת לזמר הרוק ג'וני רוקר, שלרוע מזלה של תמי מעדיף את בת דודתה על פניה. לשתיים שכנה בשם מיקה טבת, כתבת רכילות במגזין מוכר, ותמי רוקמת תוכנית זדונית, כיצד להשתמש במיקה על מנת להפריד בין בת דודתה לג'וני מושא תשוקתה. אלא שתוכניתה לא נושאת פרי. במקביל הדמויות משתתפות בסרט בכיכובן, שבו בניגוד למה שמתרחש במציאות, כל תוכניותיה של תמי מתגשמות במלואן. אט אט מתבהר כי הסרט בו משחקות הדמויות איננו מתקיים במציאות, והוא פרי דמיונה של תמי שהיא גם מטופלת פסיכיאטרית המאובחנת ב"סכיזופרניה פואטית".
הפקה

הסרט הופק באופן עצמאי על ידי נמרוד עציון-קורן בהפקה רבת תלאות, בהתגייסות וולנטרית של כל הצוות והשחקנים ובסיועו של רפי בוקאי, אשר לו גם מוקדש הסרט. מודל ההפקה היה דומה לזה של "אוונטי פופולו". לאחר סיום הצילומים נרכש הסרט על ידי HOT במסגרת פרויקט "סרטים מכאן", והפקתו הושלמה על ידי "דנה הפקות".
שחקנים

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
אסנת חכים: תמי
ליאון רוזנברג: ג'וני רוקר
ריקי בליך: איילה
דליה שימקו: אמא של איילה
עינת ויצמן: איילה
איתי ברנע: איתמר
איריס אברמוביץ': מיקה טבת
אוהד קנולר: אבי חכם
מני פאר: נהג מונית
אורי הוכמן: מוכר פיצוצייה
יובל אברמוביץ': שדרן רדיו
ערן שראל: מנהל תחנת רדיו
עודד סמו: כתב שטח
נועה לזר: כתבת חברה
דני לוי: עודד קופלמן
חרט וילדרס

חֵרט וילדרס (בהולנדית: Geert Wilders; נולד ב-6 בספטמבר 1963) הוא איש עסקים ופוליטיקאי הולנדי המכהן כחבר בפרלמנט ההולנדי החל משנת 1998, תחילה מטעם מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה (VVD) והחל מ-2006 מטעם המפלגה למען החירות (PVV), שאותה ייסד ובראשה הוא עומד.
נודע כמבקר חריף של האסלאם, מתנגד להגירת מוסלמים להולנד, ומבטא עמדות פרו-ישראליות מובהקות.
ביוגרפיה

וילדרס נולד ב-1963 בעיר פנלו שבמחוז לימבורג בדרום-מזרח הולנד, למשפחה קתולית ממעמד הביניים, הצעיר בארבעת ילדי המשפחה. אביו עסק בניהול בית דפוס. אמו נולדה באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, לימים אינדונזיה. ב-2009 פרסם השבועון "De Groene Amsterdammer" מאמר המבוסס על חומרי ארכיון שחשף כי סבתו של וילדרס מצד אמו היא ממוצא אינדונזי. לדברי כותבת המאמר, אבי-סבתו של וילדרס היה ממשפחת מאייר – משפחה יהודית-אינדונזית ידועה ועשירה – אך אם-סבתו הייתה ממוצא מעורב. לדברי מזכיר האגודה הגנאלוגית האינדונזית, אם-סבתו של וילדרס הייתה "כמעט בוודאות מוסלמית, או אולי סינית, הווה אומר בודהיסטית".
רכש השכלה תיכונית בבית ספר ממלכתי בהולנד, ואחר כך פנה להכשרה מקצועית בתחום ביטוחי הבריאות. בנוסף, למד משפטים באוניברסיטה הפתוחה ולאחר שהשלים את לימודיו הוסמך בתחומו.
בשנות העשרים של חייו החליט להקדיש את ימיו למסעות בעולם ובאחד ממסעותיו אלה הגיע לישראל. הוא התנדב במושב תומר שבבקעת הירדן במשך כשנה. מאוחר יותר הגדיר את התקופה הזו בחייו כגורם שעיצב אותו כ"ידיד אמת של ישראל".
קריירה פוליטית

כששב להולנד, החל וילדרס לעסוק בתחום לימודיו בביטוח בריאות, ולאחר מכן גם בפוליטיקה, ככותב נאומים למפלגת החירות והדמוקרטיה. בשנים 1990–1998 עבד בתור עוזר פרלמנטרי של מנהיג מפלגתו פריץ בולקסטיין. בתפקידו זה, הוא ביקר כמעט בכל מדינות המזרח התיכון, לרבות מצרים, איראן, סוריה, ישראל וירדן. בולקסטיין היווה מקור השראה לווילדרס וממנו הוא אימץ את הישירות המאפיינת אותו ואת ההתמקדות בנושא ההגירה ההמונית לאירופה בכלל ולהולנד בפרט.
בשנת 1997 נבחר וילדרס לראשונה כנציג שכונתו לעיריית רובע מגוריו, קנלנאיילנד (Kanaleneiland) שבאוטרכט. השכונה הייתה שכונת מעמד הביניים, שאליה הגיעו במהלך השנים מהגרים רבים מארצות האסלאם. כתוצאה מההגירה עלו שיעורי הפשיעה בשכונה, במידה ניכרת. וילדרס עצמו נשדד סמוך לביתו. יש הרואים באירוע זה זרז להפיכתו לפוליטיקאי במגרש הלאומי.
כעבור שנה, ב-1998, הוא נבחר לפרלמנט ההולנדי, אך לא התבלט במיוחד. פריצתו לתודעה הציבורית הלאומית אירעה רק בשנת 2002, כשהחל להדגיש בכל נאומיו את הסכנות הכרוכות באסלאם הקיצוני.
קריירה פוליטית > מפלגת החירות

בספטמבר 2004 עזב וילדרס את מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה (VVD) וייסד את המפלגה למען החירות – PVV. אחת הסיבות לכך הייתה אי הסכמתו עם עמדת מפלגת העם למען החופש והדמוקרטיה לגבי המשא ומתן לצירוף טורקיה לאיחוד האירופי. במצע של מפלגתו החדשה כלל את הצורך בהקטנת הסקטור הציבורי, הורדת המיסוי, הקמת תחנות כוח גרעיניות, הכללת זכויות בעלי חיים בחוקה האירופית, אכיפת חוק קפדנית ודמוקרטיה ישירה. בענייני מדיניות חוץ תומכת מפלגתו בהגדלת השותפות של הולנד בנאט"ו, אי הרחבת האיחוד האירופי, התנגדות לחוקת האיחוד האירופי, ואיסור על החזקת אזרחות כפולה.
עד ספטמבר 2012 החזיקה "המפלגה למען החירות" בראשותו, ב-24 מתוך 150 המושבים בבית התחתון של הפרלמנט ההולנדי (כפול ויותר ממה שהיה לה בבחירות שקדמו). המפלגה נטלה חלק בקואליציית הימין-מרכז ששלטה במדינה מאז 2010, בלי להיות שותפה בממשלה. אחת ההתחייבויות הקואליציוניות העיקריות שניתנו למפלגתו של וילדרס בתקופה זו, הייתה הקטנת זרם ההגירה למדינה.
קריירה פוליטית > בחירות 2012 בהולנד

בבחירות ספטמבר 2012 בהולנד ירדה המפלגה לכוחה הקודם כמעט, כשזכתה ב-15 מושבים בלבד, בפרלמנט. המפלה הזו הייתה על רקע המשבר הכלכלי וסירובה של מפלגת החירות לתמוך בצעדי צנע נוספים בהתאם לדרישות האיחוד האירופי, וללא קשר לענייני ההגירה. הממשלה שהוקמה בנובמבר, כחודשיים לאחר הבחירות הייתה ממשלת אחדות הולנדית בראשות הימין-מרכז אך ללא PVV.
קריירה פוליטית > בחירות 2017 בהולנד

כעבור חמש שנים, בבחירות מרץ 2017, המפלגה עלתה שוב, גם אם לא חזרה לשיא אליו הגיעה ב-2012. היא קיבלה 20 צירים בפרלמנט והייתה למפלגה השנייה בגודלה במדינה. עם זאת, מרבית המפלגות האחרות הצהירו שלא יֵשבו איתה בממשלה אחת ולפיכך תורכב הקואליציה ההולנדית ככל הנראה בלעדיה.
קריירה פוליטית > בחירות 2023 בהולנד

בבחירות בנובמבר 2023 זכתה מפלגתו ב-37 מושבים והייתה למפלגה הגדולה ביותר בבית התחתון. ב-15 במאי 2024 נחתם הסכם קואליציוני בין מפלגת החרות של וילדרס ושלוש מפלגות נוספות (מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה VVD, חוזה חברתי חדש NSC ותנועת האזרח החקלאי BBB). עם זאת סוכם כי וילדרס לא יהיה ראש הממשלה. ביולי 2024 מונה דיק סכוף לראש ממשלת הולנד.