stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סודאן האנגלו-מצרית
רקע > מעורבות בריטית

עם פתיחת תעלת סואץ בשנת 1869, חשיבותה הכלכלית והאסטרטגית של סודאן גדלה, ומשכה את תשומת הלב של הממלכה המאוחדת. עשר שנים מאוחר יותר בשנת 1879, כתוצאה מהחוב שצברה ממשלת מצרים לממלכה המאוחדת התפטר איסמעיל פאשא והוחלף על ידי בנו תאופיק פאשא. אופן עלייתו של תאופיק הכעיסה מאוד את המצרים ואת הסודאנים אשר בסופו של דבר הגיע למרד העוראבי. עם ניצחונו במרד, פנה תאופיק בבקשה לסיוע בריטי. בשנת 1882, על פי בקשתו של תאופיק, הפציצו הבריטים את אלכסנדריה, נמל הים העיקרי של מצרים וסודאן, ופלשו לאחר מכן למצרים.
רקע > מרד המהדיסטים

הסכמתו של תאופיק לכיבוש הבריטי כמחיר להבטחת השלטון נתעבה עמוקות על ידי רבים ברחבי מצרים וסודאן. הנוכחות הצבאית הבריטית בסודאן הייתה מוגבלת יחסית ובסופו של דבר פרץ מרד. המרד היה בראשות המנהיג הדתי הסודאני מוחמד אחמד. מוחמד רצה לא רק לגרש את הבריטים, אלא להפיל את המלוכה, שנראתה כחילונית ונטייה מערבית, ולהחליפה בממשלה איסלאמית. המרד הגיע לשיאו בנפילת ח'רטום ובמותו שלהגנרל הבריטי צ'ארלס גורדון בשנת 1885. כוחותיו של תאופיק וכוחות בריטניה נסוגו כמעט מכל סודאן, בעוד מוחמד הקים מדינה תיאוקרטית בסודאן.
ממשלתו הדתית של מוחמד הטילה חוקים אסלאמיים מסורתיים על סודאן והדגישה את הצורך להמשיך במאבק החמוש עד שהבריטים גורשו לחלוטין מהמדינה. מוחמד נפטר שישה חודשים לאחר נפילתה של חרטום, יורשו עבדאללהי אבן מוחמד, פלש לאתיופיה בשנת 1887 וחדר עד העיר גונדר. פלישה זו הופסקה על ידי כוחותיו של תאופיק, ואחריה הובלה נסיגה מאתיופיה. בשנים 1885–1898, קרסה אוכלוסיית סודאן משמונה לשלושה מיליון איש בגלל מלחמות, רעב, מחלות ורדיפות.
היסטוריה

לאחר סדרה של תבוסות הבריטים החליטו לחדש את השליטה בסודאן. בהנהגת כוח מצרי-בריטי משותף, אשר הוביל הוריישו קיצ'נר. לאחר הקרבות הושג הסכם בשנת 1899 הקובע את השלטון האנגלי-מצרי, לפיו סודאן אמורה להיות מנוהלת על ידי מושל כללי שמונה על ידי מצרים בהסכמת בריטניה. בעקבות מדיניות של הפרד ומשול, החלו הבריטים לחתור תחת שלטונו של מוחמד עלי.
הבריטים היו נחושים להחמיר את ההבדלים והחיכוכים בין הקבוצות האתניות השונות הרבות בסודאן באמצעות מדיניות הפרד ומשול. משנת 1924 ואילך, חילקו הבריטים את סודאן לשתי טריטוריות: אזור צפון, אשר שם נמצאו דוברי ערבית ומאמינים מוסלמים, ואזור דרום ששם היו בעיקר מאמינים נוצריים.
היסטוריה > ביטול המדינת חסות המשותפת

גם כאשר הבריטים סיימו את כיבוש מצרים בשנת 1936 (למעט תעלת סואץ), הם שמרו על כוחותיהם בסודאן. ממשלת מצרים, הכריזה שוב ושוב על ביטול ההסכם, והכריזו כי הנוכחות הבריטית בסודאן היא בלתי חוקית, והתעקשו על הכרה בריטית מלאה על המלך פארוק כ"מלך מצרים וסודאן".
מהפכת הקצינים החופשיים היא זו שהניעה את סדרת האירועים שתסיים בסופו של דבר את הכיבוש הבריטי והמצרי בסודאן. לאחר שבוטלה המלוכה במצרים בשנת 1953, מנהיגי מצרים החדשים, מוחמד נגיב וגמאל עבד אל נאצר, האמינו שהדרך היחידה לשים קץ לשליטה הבריטית בסודאן היא שמצרים עצמה תנטוש רשמית את ריבונותה על סודאן, מכיוון שתביעתם של הבריטים לשליטה בסודאן הייתה תלויה בריבונות מצרית, המהפכנים ידעו שזה יחייב את בריטניה לסגת.
היסטוריה > מעבר לעצמאות

בשנת 1943 הוקמה מועצה מייעצת בצפון סודאן שהביאה רמת שלטון עצמי למחוזות הצפוניים של סודאן. בכנס שהתקיים בג'ובה בשנת 1947 הוחלט לשלב את הנהלת המחוזות הדרומיות עם אלה של הצפון.
בפברואר 1953 הושג הסכם בין מצרים, הממלכה המאוחדת ונציגים פוליטיים סודאנים למעבר משלטון משותף לשלטון עצמי. סודאן קיבלה שלטון עצמי במרץ 1953 ואסמאעיל אל-אזהרי הפך לשר הראשי בשנת 1954.
באוקטובר 1954 חתמו ממשלות מצרים ובריטניה על אמנה שתעניק עצמאות לסודאן ב-1 בינואר 1956. סודאן הפכה למדינה ריבונית עצמאית לאחר כמעט 136 שנה תחת שלטון מצרים ועוד 56 שנה תחת כיבוש בריטי.
מחוזות

סודאן האנגלו-מצרית חולקה לשמונה מחוזות, שמונה המחוזות היו: הנילוס הכחול, דארפור, אקווטוריה, קסלה, ח'רטום, כורדופן, הצפון והנילוס העליון הגדול. בשנת 1948, מחוז בחר אל-ע'זאל התפצל ממחוז אקווטריה.
נושאי משרה > מושלים

רשימת מושלי סודאן לפני עצמאות (אנ')
נושאי משרה > שופטים ראשיים

1903–1917 – Wasey Sterry‏ (עד 1915 השופט הראשי)
1917–1926 – רוברט היי דון
1926–1930 – סר ברנרד האמפרי בל
1930?–1936? – האוול אוון
1936–1941 – תומאס פרסיבל קריד
1941–1944 – סר הוברט פלקסמן
1944–1946 – ססיל הארי אנדרו בנט
1946–1947 – סר צ'ארלס ססיל ג'ורג' קומינגס
1947–1950 – תומאס ארתור מקלאגן
1950–1955 – ויליאם אובראיין לינדזי
1955–1964 – מוחמד אחמד אבו רנאט
נושאי משרה > השרים הראשיים

1952–1954 – עבד אל-רחמן אל-מהדי
1954–1956 – אסמאעיל אל-אזהרי
ראו גם

יחסי מצרים–סודאן
יחסי הממלכה המאוחדת–סודאן
הערות שוליים

↑  Henderson, K.D.D. "Survey of the Anglo-Egyptian Sudan 1898–1944", Longmans, Green and Co. Ltd., London, 1946
↑  https://web.archive.org/web/20070311041121/http://madingaweil.com/conference.htm
↑  https://www.worldstatesmen.org/Sudan.html
↑  https://web.archive.org/web/20120227173110/http://www.sudanembassy.ca/primeMinisters.htm
↑  "States of Sudan".
↑  Daly, m. Empire on the Nile: The Anglo-Egyptian Sudan, 1898–1934. p. 153.
↑  Collins, Robert. An Arabian Diary. p. 317.
↑  "Bell, Sir Bernard Humphrey (1884-1959), colonial judge and Chief Justice of Sudan 1926-1930". National Archives. נבדק ב-1 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sudan Almanac 1949. Khartoum, Sudan: The Sudan Government, Khartoum, Sudan. 1949. p. 48.
↑  Sudan Almanac 1952. Khartoum, Sudan: Public Relations Office, Sudan Government, Khartoum. 1951. p. 48.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15323602v (data)  GND: 511185-7  VIAF: 135145424620886831247   WorldCat (עם VIAF): 135145424620886831247 
מפת סודאן האנגלו-מצרית
דגל המושל הכללי (אנ')
דגל ארעי של סודאן אשר שימש במהלך ועידת באנדונג.
יעקב ניצני

יעקב ניצני (צ'יצ'ק) (6 בדצמבר 1900 – 15 בספטמבר 1962) היה איש ציבור ישראלי, ראש המחלקה לעדות המזרח שליד הוועד הפועל של ההסתדרות, וחבר הכנסת מטעם מפא"י.
ביוגרפיה

ניצני נולד בשנת 1900 לשרה פניז'ל ולשלמה צ'יצ'ק בפלובדיב שבבולגריה, ובה רכש השכלה תיכונית ויסודית. במהלך לימודיו היה ממייסדי "ההסתדרות לשפה ולתרבות עברית" ומהפעילים הבולטים בה בתום לימודיו התיכוניים למד משפטים באוניברסיטת סופיה ובסמינר למורים לעברית. בין השנים 1920–1925 עסק בהוראה, לצד ראשית פעילותו הציונית, בהיותו מייסדי "ההסתדרות לשפה ולתרבות העברית" וממייסדי תנועות "השומר הצעיר" ו"פועלי ציון" בבולגריה. כיהן כמזכ"ל ההסתדרות הציונית בבולגריה מ-1925 ועד עלייתו לארץ ישראל ב-1935. עם עלייתו הצטרף תחילה למושב בית-חנן, וב-1936 עבר לתל אביב.
בארץ היה ניצני פעיל בקליטת עלייה מבולגריה, יוון וטורקיה. הוא עמד בראש המחלקה לעדות המזרח שליד הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית, ונבחר לחבר הוועד הפועל של ההסתדרות, חבר מרכז מפא"י וחבר מזכירות מועצת הפועלי תל אביב. ב-1951, לאחר קום המדינה, היה ניצני ממייסדי הפדרציה העולמית של הקהילות הספרדיות וכיהן כמזכיר ההנהלה הישראלית של הפדרציה.
ניצני נבחר מטעם מפא"י לכהן כחבר הכנסת. לכנסת השנייה נכנס ב-8 בדצמבר 1952 במקום יצחק בן-צבי שפרש מהכנסת בעקבות בחירתו לנשיא מדינת ישראל, ולכנסת השלישית נכנס ב-14 בנובמבר 1955, במקום יעקב שמשון שפירא שפרש מהכנסת. בין 1960 ל-1962 כיהן כחבר מזכירות מועצת פועלי תל אביב יפו. ניצני הרבה לפרסם מאמרים בעיתון "דבר", "דבר השבוע", ב"הפועל הצעיר" וב"שבט עם".
בשנת 1927 נישא לסופי (שמחה) לבית בזרנו. ב-1937 נפטרה אשתו, ובשנת 1938 נישא לרבקה לבית לודמר.
יעקב ניצני נפטר ב-1962 בתום מחלה קצרה, בגיל 62. הותיר את אשתו וילדיו.
נקבר בלוויה המונית בבית העלמין נחלת יצחק.
הערות שוליים

1 2  רומנו, אלברט. א, אישים, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים 1967, עמ' 633-634.
↑  סופיה ניצני (צ'יצ'יק), דבר, 13 באוגוסט 1937.
↑  יעקב ניצני – למנוחות, דבר, 17 בספטמבר 1962.
נשיא אוקראינה

נשיא אוקראינה (באוקראינית: Президент України) הוא ראש מדינת אוקראינה. הנשיא מנהל את מדיניות החוץ של המדינה והוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים האוקראיניים וראש המועצה לביטחון לאומי והגנה.
הנשיא זלנסקי בישיבת מועצה לביטחון לאומי בזמן מלחמת רוסיה אוקראינה
סמכויות הנשיא מוגבלות באופן יחסי. כך למשל, עליו להעמיד בפני הפרלמנט, הראדה העליונה, מועמד מתאים לתפקיד שר החוץ ושר ההגנה שעל הפרלמנט לאשר. כמו כן, שישה מתוך שמונת שופטי בית המשפט לחוקה מתמנים על ידי הנשיא. הנשיא נבחר בבחירות ישירות על ידי אזרחי המדינה לתקופת כהונה בת חמש שנים, וכהונתו מוגבלת לשתי קדנציות רצופות בלבד.
היסטוריה

מאז הקמת התפקיד ב-5 ביולי 1991, כיהנו שבעה נשיאים באוקראינה:
ליאוניד קרבצ'וק, שכיהן כשנתיים וחצי (מ-1992 עד 1994).
לאוניד קוצ'מה, שהיה הנשיא היחיד שכיהן במשך שתי קדנציות רצופות במשך 10 שנים.
הנשיא השלישי היה ויקטור יושצ'נקו, שנבחר ב-26 בדצמבר 2004 ונכנס לתפקיד ב-23 בינואר 2005, תקופת כהונתו הסתיימה ב-25 בפברואר 2010, כאשר ב-17 בינואר 2010 הוא הפסיד בבחירות הנשיאותיות, כאשר בסיבוב השני של הבחירות ב-7 בפברואר אותה שנה התמיכה בו ירדה ל-4% והוא הפסיד למועמד הפרו-רוסי, ויקטור ינוקוביץ' שנכנס לתפקיד נשיא המדינה ב-25 בפברואר 2010.
ב-22 בפברואר 2014, בעקבות מחאה במדינה, הדיח הפרלמנט את ינוקוביץ', ואת תפקיד הנשיא בפועל מילא באופן זמני אולכסנדר טורצ'ינוב. ב-25 במאי 2014 נבחר המיליארדר פטרו פורושנקו לנשיא, והוא החל את כהונתו ב-7 ביוני 2014.
במאי 2019 נבחר וולודימיר זלנסקי לנשיאות והיה לנשיא הצעיר בתולדות אוקראינה.
המעונות הנשיאותיים

ארמון מרינסקי (Маріїнський палац; שכונת פצ'רסק, כיכר העצמאות, קייב) הוא המעון הרשמי של הנשיא. הארמון, שנבנה ב-1744 על ידי הקיסרית הרוסית יליזבטה, עוצב על ידי ברתולומיאו רסטרלי. בנייתו הושלמה ב-1752. האישיות הבכירה הראשונה שהתגוררה שם הייתה הקיסרית יקטרינה השנייה שביקרה בקייב, ב-1787. במאות ה-18 וה-19 הארמון שימש כמעונו הרשמי של המושל הכללי של קייב (ראש העיר). בשנים 1917–1920 הבניין שימש כמטה הוועדה המהפכנית האוקראינית, בשנות 1920 סופח הבניין לבית הספר לאדריכלות והפך למוזיאון. במלחמת העולם השנייה הבניין הושמד כליל ושופץ עם תום המלחמה, בשנות 1980 הושלמו השיפוצים ועם הכרזת העצמאות האוקראינית הפך הבניין לשמש כמעון נשיאותי.
בית הכימרות (Будинок з химерами; רח' בנקובה 10, קייב) הוא המעון הנשיאותי שבו נערכים טקסים רשמיים, נבנה בשנים 1901–1902 על ידי האדריכל ולדיסלב גורודצקי, שכונה "הגאודי של קייב". מאז מאי 2005, זהו מעון נשיאותי בו נערכים טקסים דיפלומטיים. בבניין זה נפגשו נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו ומקבילו הרוסי ולדימיר פוטין. הבניין כולל חדרי חתימה על הסכמים וחדרים המוקצים במיוחד למסיבות עיתונאים.
"בית האלמנה הבוכייה" (Будинок вдови, що плаче; רחוב לוטראנסקה 23, קייב) שבו הנשיא מקבל את פניהם של נתינים זרים, נבנה ב-1907 על ידי האדריכל ברדטמן. הבניין משמש את הנשיא האוקראיני, על מנת לקבל את פניהם של בכירי ממשל זרים, כמו מזכירת המדינה האמריקנית, מדליין אולברייט וקונדוליזה רייס, כמו גם נשיאי ברזיל וליטא. שם הבניין נובע מכך שבימי החורף, כשהגשמים מכים על פני פסל האישה שבחזית, מפלי המים הזורמים מעיניה נדמים כדמעות.
"מסאנדרה" (Масандра) היא עיירה בחבל יאלטה בחצי האי קרים שבה שכן מעון הקיץ של נשיא אוקראינה. המבנה היה שייך לרוזן פוטוצקי ב-1783, במאה ה-19 הועבר לבעלות הנסיך וורונצב הבן, שאביו היה מושל אוקראינה. ב-1881 הנסיך זימן אדריכלים צרפתיים שיעצבו עבורו את הטירה. עבודת הבנייה נמשכה עד 1889 ובינתיים מת הנסיך, כשאת הפרויקט שלו נטל הקיסר הרוסי, אלכסנדר השלישי שביקש מהאדריכל מקסימיליאן מסמאכר לסיים את העבודה, אלא שהעבודה הסתיימה ב-1900 ובינתיים נפטר הקיסר. בשנים הסובייטיות, הארמון היה בשימושו של יוסיף סטלין, שהפך את המקום למעון הקיץ שלו. לאחר סיפוח קרים הפכה למעון רשמי של נשיא רוסיה.
ארמון פוטוצקי (палац Потоцьких) בעיר לבוב נבנה בשנות 1880 כמקום מושבה של המשפחה האריסטוקרטית פוטוצקי. האדריכל לואי דה ורני הצרפתי עיצב חלקים מסוימים בארמון. עם השלמת השיפוצים בבניין ב-1972 נערכו בו טקסי נישואין שונים ובשנות ה-2000 היה לאחד ממעונות הנשיא האוקראיני.
קונצ'ה-זספה (Конча-Заспа) הוא מעון ממלכתי בקונצ'ה-זספה בדרום קייב אשר שימש את נשיאי אוקראינה לשעבר, בהם לאוניד קרבצ'וק, לאוניד קוצ'מה וויקטור יושצ'נקו. כרגע איש אינו מתגורר שם.
תחבורה

"מיזם האוויר האוקראיני" משמש כחברת תעופה עבור ממשלת אוקראינה ובכירי המדינה, באמצעותה הנשיא האוקראיני טס במטוס טופולב Tu-134 המשמש כמטוס הנשיאותי האוקראיני.
בחירות

הנשיא נבחר בהצבעה ישירה על ידי העם לתקופת כהונה של 5 שנים והוא מוגבל לשתי כהונות רצופות. על מועמד לזכות ברוב קולות מוחלט, אם אף מועמד לא משיג רוב שכזה נערך סיבוב שני.
על פי פרק 5 סעיף 103 בחוקת אוקראינה, מועמד לנשיאות חייב להיות אזרח אוקראיני לא פחות מגיל 35, בעל זכות בחירה המתגורר באוקראינה בעשור שלפני רישומו כמועמד לנשיאות ודובר אוקראינית. על פי החוקה הבחירות נערכות ביום ראשון האחרון של החודש האחרון לשנה החמישית לכהונת הנשיא המכהן. אם סמכויות הנשיא מופסקות לפני תום הכהונה החוקית (עקב נבצרות), הבחירות נערכות בתוך 90 יום מסיום הכהונה ועל המועמדים לשלם סכום של 500,000 הריבניה (כ-20,000 דולר אמריקאי), שמוחזרים רק למועמדים שהתקדמו לסיבוב שני בהצבעה, במקרה שנערך כזה.
הבחירות הנשיאותיות נערכו בשנים הבאות: 1991, 1994, 1999, 2004, 2010, 2014, 2019.
הערות שוליים

↑  הביוגרפיה של ליאוניד קראבצ'וק באתר הנשיאותי
↑  Ukraine. Presidential elections of 1991, Electoral Geography 2.0
↑  Leonid Kuchma, Official web-site of President of Ukraine
↑  צו מספר 106/94-ВР, אודות תאריך ההשבעה לנשיאות אוקראינה
↑  Election of President 99, Central Election Commission of Ukraine
↑  Victor Yushchenko, Official web-site of President of Ukraine
↑  Yushchenko loses re-election bid
↑  Presidential election of October–November 2004, Psephos: Adam Carr's Electoral Archive
↑  The History of Presidency, Official web-site of President of Ukraine
↑  Verkhovna Rada, On withdrawal of the President of Ukraine from the implementation of constitutional powers and calling early presidential elections in Ukraine (Про самоусунення Президента України від виконання конституційних повноважень та призначення позачергових виборів Президента України)
↑  Yanukovych Viktor Fedorovych, Elections of the President of Ukraine
↑  Psephos: Adam Carr's Electoral Archive‏
↑  "Ukraine: Speaker Oleksandr Turchynov named interim president". BBC News. 23 בפברואר 2014. נבדק ב-29 במרץ 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Web-portal of Ukrainian Government
↑  Batkivshchyna
↑  הביוגרפיה באתר הנשיאותי
↑  Psephos: Adam Carr's Electoral Archive
| ראשי אוקראינה |
| --- | --- | --- |
| בתקופה הסובייטית | גאורגי פיאטקוב (1919) • סטניסלב קוסיאור (1919–1920, 1928–1938) • ויאצ'סלב מולוטוב (1920–1921) • דמיטרי מנואילסקי (1921–1923) • עמנואל קווירלינג (1923–1925) • לזר קגנוביץ' (1925–1928, 1947) • ניקיטה חרושצ'וב (1938–1947, 1947–1949) •לאוניד מלניקוב (1949–1953) • אלכסיי קיריצ'נקו  (1953–1957) • ניקולאי פודגורני (1957–1963) • פיוטר שלסט (1963–1972) • ולדימיר שצ'רביצקי (1972–1989) • ולדימיר איוואשקו (1989–1990) • סטאניסלב גורנקו (1990–1991) |  |
| נשיאי אוקראינה | ליאוניד קרבצ'וק (1991–1994) • ליאוניד קוצ'מה (1994–2005) • ויקטור יושצ'נקו (2005–2010) • ויקטור ינוקוביץ' (2010–2014) • אולכסנדר טורצ'ינוב (2014) • פטרו פורושנקו (2014–2019) • וולודימיר זלנסקי (2019 ואילך) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4564983-2  LCCN: n95020592  VIAF: 131507731   WorldCat (עם VIAF): 131507731 
ארמון מרינסקי המעון הרשמי של הנשיא.
בניין משרד הנשיאות, קייב
רבקה ראובן

| --- | --- |

רבקה ראובן בביקור בעת הקמת היישוב העוגן, 1947
 לידה:  18 בספטמבר 1889 שימוגה, הודו 
 פטירה:  16 בנובמבר 1957 (בגיל 68) מומבאי, הודו 
 מדינה:  הראג' הבריטי, הודו, הדומיניון של הודו 
 השכלה:  אוניברסיטת קיימברידג' 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
רבקה ראובן (באנגלית:  Rebecca Reuben Nowgaokar ‏; 18 בספטמבר 1889 – 16 בנובמבר 1957) הייתה פדגוגית ואשת חינוך יהודייה-הודית, מנהלת בית הספר של עדת בני ישראל במומבאי בשנים 1922–1950 וממנהיגי הקהילה.
מכּתביה

Rebecca Reuben, The Bene Israel of Bombay, Cambridge: Cambridge University Press (Cambridge Jewish Publications), 1913.
רבקה ראובן, "עדת בני ישראל בהודו", בתוך: קמה: ספר שנה של הקרן הקיימת לישראל לבעיות העם והארץ, תל אביב: מסדה, תש"ט 1949, עמ' 451–462.
לקריאה נוספת

ויויאן חפיף־דיגמי, 'כוחה של החולשה: רבקה ראובן, מנהיגת עדת בני־ישראל בהודו 1920–1957', פעמים 131 (תשע"ב), עמ' 115–147.
אילנה שזור, אמא הודו, אבא ישראל מהדורה שנייה פתח תקווה, הוצאת קמודן מוכאדם, 2018
עמנואל אולסבנגר, 'רבקה ראובן', דבר הפועלת 12 (תשי"ח), עמ' 346.
אליעז ראובן-דנדקר, הג'מאט-א.נשים מעוררי השראה מקהילת הבני ישראל מהודו, הוצאת קמודן מוכאדם, 2020, עמ' 70-73.
Rebecca Reuben 1889-1957: Scholar, Educationist, Community Leader; compiled and edited by Nina Haeems, Mumbai: Vacha Trust, 2000. (כולל ביוגרפיה וקובץ מכתביה)
Miriam P. Feinberg and Miriam Shapiro, "Rebecca Reuben: Teacher and Community leader", in: Hear Her Voice: Twelve Jewish Women Who Changed the World, Devora Publishing, 2006, pp. 79-95.
הערות שוליים

↑  ויויאן חפיף־דיגמי, 'כוחה של החולשה: רבקה ראובן, מנהיגת עדת בני־ישראל בהודו 1920–1957', פעמים 131 (תשע"ב), עמ' 130.
↑  Miriam P. Feinberg and Miriam Shapiro, "Rebecca Reuben: Teacher and Community leader", in: Hear Her Voice: Twelve Jewish Women Who Changed the World, Devora Publishing, 2006, PP. 79-80.
↑  Joan G. Roland, The Jewish Communities of India: Identity in a Colonial Era, Transaction Publishers, p. 129.
↑  ויויאן חפיף־דיגמי, 'כוחה של החולשה: רבקה ראובן, מנהיגת עדת בני־ישראל בהודו 1920–1957', פעמים 131 (תשע"ב), עמ' 115–147.
↑  ראיתי בארץ את הוד הבורא, הצופה, 26 בספטמבר 1947.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266918305171  GND: 129267414  ISNI: 0000 0000 6682 9680  LCCN: nb2002036652  NTA: 236335715  VIAF: 52763411   WorldCat (עם VIAF): 52763411 
חוג ללימודי עברית בפנימייה לבנות בפונה, 1913: רבקה ראובן בכיסא האמצעי
אקורדיון

| --- | --- |

 סיווג:  קורדופוניים
 קבוצה:  כלי מפוח, כלי מקלדת
 נגנים:  נגני אקורדיון (בעברית: מפוחונאים)
 
אשה מנגנת על אקורדיון
אָקוֹרְדִּיּוֹן (לעיתים גַּרְמוֹשְׁקָה, ולפי האקדמיה ללשון העברית מַפּוּחוֹן בעברית) הוא כלי נגינה ממשפחת כלי המקלדת.
תיאור ומבנה האקורדיון

האקורדיון מורכב ממפוח המחובר לשתי מסגרות מלבניות; הצליל מופק על ידי מתיחת או כיווץ המפוח על ידי הנגן. זרם האוויר שנוצר בעת הפעלת המפוח מרטיט עלים – לשוניות מתכת המפיקות את הצליל (הלשוניות מקובעות בקצה אחד וחופשיות בקצה השני, כמו סרגל המוחזק בקצה שולחן, כך שחלקו באוויר).
לאקורדיון קבוצת כפתורים (מקלדת) בכל צד. בסוג המוכר ביותר של אקורדיונים, הכפתורים המופעלים ביד ימין של הנגן נראים כמקלדת פסנתר והטונאליות שלה זהה לזו של הפסנתר. הכפתורים המופעלים ביד שמאל משמשים כליווי בדרך כלל. שתי השורות האורכיות הקרובות למפוח מפיקות צליל בס מלווה. הטונאליות שלהן מושתתת על מעגל קווינטות עם עליה בכיוון מעלה, לאורך השורה. בשלוש השורות האורכיות הבאות, כל כפתור מפיק צליל אקורד. הכפתור הסמוך לכפתור הבס הוא אקורד המז'ור, כפתור אחריו בשורה הרוחבית – מינור ואחריו ספט־אקורד. באקורדיונים גדולים יותר, קיימת שורה אורכית נוספת בה הכפתורים מפיקים אקורד ספט־מוקטן. גם כפתורי האקורדים בנויים במעגל קווינטות כלפי מעלה, כל שורה רוחבית והבס שלה.
הן במקלדת "הפסנתרנית" הן במקלדת הליווי ישנם רגיסטרים לגיוון הצלילים. פעולת הרגיסטרים מבוססת על הפרדה או צירוף של מערכות הלשוניות של הטונים השונים, בדומה לעוגב והרמוניום. באקורדיונים משוכללים קיימות ארבע מערכות של לשוניות במקלדת הימנית, שלוש אוקטבות ומערכת נוספת של צליל "מזויף" כדי להשיג אפקט ויברציה בצירוף לשונית של הצליל המכוון ה"נכון". צליל זה אופייני במוזיקה העממית האירית וכן במוזט הצרפתי.
במקלדת הליווי עקרון הרגיסטרים דומה. האוקטבות הגבוהות יותר מאפשרות להרחיב את מגוון הנגינה במקלדת זו לתפקידים מלודיים וסולניים בליווי של מקלדת ימין, ולא רק כליווי בס ואקורדים. גם שם, מספר מערכות הלשוניות עולה ככל שהכלי משוכלל ומקצועי יותר. בשנת 1953 הוצג לראשונה אקורדיון "Free-bass", עם מערכת טונאלית מלאה במקלדת יד שמאל. מעתה היה ניתן לנגן ביד שמאל סולמות ברצף של 3–4 אוקטבות. המעבר בין המערכות ה"קונבנציונלית" – בס ואקורדים – והטונאלית נעשה בלחיצת כפתור, בדומה למעבר בין הרגיסטרים. תוספת זו, המותקנת כיום ברוב הדגמים המשוכללים, תרמה רבות להרחבת הרפרטואר הן של העיבודים הן של המוזיקה המקורית לאקורדיון.
בגרסה נוספת של האקורדיון, שתי המקלדות מופעלות באמצעות כפתורים. הטונאליות של המקלדת הימנית שונה מזו המסורתית של פסנתר. המנגן מפעיל רוב הזמן ארבע אצבעות ופחות את האגודל. השיטה של רצף הטונים במקלדת הכפתורים מאפשרת הגשמה קלה יותר של מעברים מהירים, מרווחים גדולים ורצפים כרומטיים.
כלי נוסף במשפחת האקורדיונים, בַּנְדוֹנֵאוֹ֫ן, מקורו בגרמניה אך עד מהרה נפוץ בארגנטינה, שם נוצרה מוזיקת הטנגו והוא הכלי המייצג אותה. בנדונאון מורכב משתי מערכות מקלדת כפתורים, אחת בכל צד של המפוח. זרם האוויר מפעיל לשוניות שונות המפיקות טונים שונים, בדחיקת המפוח ובמתיחתו. המקלדת המופעלת בידו השמאלית של הנגן, מפיקה טונים בודדים בכל כפתור ועל הנגן להרכיב את האקורדים המתאימים, שלא כמו באקורדיון, שבו כפתורי האקורדים מפיקים אקורדים "מוכנים".
היסטוריה

קיריל דמיאן (אנ'), יליד טרנסילבניה, רשם פטנט על האקורדיון הראשון ב-1829 בווינה, אם כי מכשיר דומה הומצא בברלין כמה שנים קודם לכן. מאז עבר האקורדיון שיפורים ותוספות עד למוצר המוכר כיום.
כיום מיוצרים אקורדיונים בעיקר בארצות אירופה. החברות המובילות במומחיות ייצור הכלי הן ברובן מאיטליה. הידועות שבהן: בוגארי, אקסלסיור, ויקטוריה, פיגיני, סקנדלי, סטימו סופראני ופאולו סופראני. חלקן חולקות את הייצור והשיווק עם ארצות הברית, כמו אקסלסיור ובל. יצרן אקורדיונים גדול נוסף, הונר (Hohner) פעיל בגרמניה מאז אמצע המאה ה־19. עם הקמתו ייצר מפוחיות פה בלבד, ובהמשך עבר גם לאקורדיונים.
נגני אקורדיון משתלבים בביצוע מוזיקה קלאסית, מוזיקה קלאסית קלה, ג'אז ומוזיקה אתנית בכל רחבי העולם, באופן שחוצה תרבויות ומסורות אתניות.
מבין המלחינים שכתבו לאקורדיון (ככלי סולן ובשילוב עם יצירות תזמורתיות) ניתן למנות את שוסטקוביץ (סוויטה לתזמורת טיילת מ-1956, ממנה לקוח הוולס המפורסם), פאול הינדמית (מוזיקה קאמרית מס' 1, מ-1921), אלבן ברג (וויצק, מ-1922), קורט וייל (אופרה בגרוש, מ-1928), פייטרו פרוסיני (3 רפסודיות ועוד מגוון רחב של קטעים קצרים לאקורדיון סולן, בשנות ה־30–40 של המאה העשרים), דריוס מיו (פרליוד ופוסטליוד, מ-1946), וצלב טרויאן (קונצ'רטו לאקורדיון ותזמורת מ-1959), פול קרסטון (קונצ'רטו לאקורדיון ותזמורת, מ-1960), מרק לברי (רפסודיה ישראלית לאקורדיון ותזמורת, מ-1963), שאול בוסתן (קונצ'רטו לאקורדיון ומנדולינה בליווי אנסמבל נשיפה ומיתרים, מ-2010) ויואב תלמי (אלגיה לכלי מיתר, טימפני ואקורדיון "הרהורים על דכאו", מ-1996).
המבצעים הבולטים בעולם בתחום האקורדיון: מוגנס אלגארד (1935–1995) בדנמרק; רישאר גליאנו ולודוביק בייאר בצרפת; גרבסיו מרקוסיניורי (1927–2013), סימונה זנקיני, רומרו בנאטאלי, ג'אני קוסצ'יה ופיאטרו רופי באיטליה; ברטקו ביביץ' וסנדרה מילושביץ' בסלובניה ובסרביה, בהתאמה; קסניה סידורובה בלטביה; הווארד סוונדסרוד בנורווגיה; פיטר סואבה, טוני דאנון (1924–2011) ופרנק מרוקו (1931–2012) בארצות הברית; גרייסון מאיספילד בניו זילנד; יאסוהירו קובאיאשי ("קובה") ביפן; אמיל קרויטור ומריאן מקסיקנו ברומניה; יורי שישקין ברוסיה ואלכסנדר חרושטביץ' באוקראינה; אלכסנדרו סילי במולדובה ורבים בברית המועצות לשעבר, שם מסורת האקורדיון היא רבת שנים ובין הנגנים רבים בוגרי אקדמיות למוזיקה, עם קתדרות להתמקצעות באקורדיון.
אמן הבנדונאון הארגנטינאי אסטור פיאצולה (1921–1992) הביא את נגינת הסוגה העממית לכלל המרחב של אמנות המוזיקה ולאולמות הקונצרטים. דרך הרמה הגבוהה של נגינתו, סגנונו הייחודי ויצירות שכתב, הוא הציג לעולם המוזיקה את הטנגו הן בלבוש אתני עממי והן בגרסה הקלאסית, בשיתוף כלים נוספים - עד לתזמורת סימפונית.
היסטוריה > בישראל

בישראל מסורת האקורדיון נעה עם השנים בין מוזיקה עממית, ליווי מחולות עַם, זמרים ולהקות זמר ובין ביטויו ככלי מוזיקלי אמנותי קלאסי ומגוון. הוא היה הכלי המרכזי לליווי שירה, מתקופת היישוב ועד לאמצע שנות השישים, כפי שזה התבטא בקרב הלהקות הצבאיות והמשיך בגלגולן האזרחי בצל ירוק והתרנגולים. למרות היותו כלי כבד יחסית שלא קל להיסחב איתו (משקלו עם הנרתיק יכול להגיע לעשרה קילוגרם), הוא הפך לפופולרי בזכות הצליל החזק שניתן להפיק ממנו, ללא שימוש באמצעי הגברה, ויכולתו ליצור הרמוניות מורכבות.
עמודי התווך באמנות הנגינה, העיבוד והכתיבה לאקורדיון בישראל, הם יהודה אופנהיימר (1925–2012), משה אושרוביץ, תובל פטר, עמי גלעד, אתי תבל, עומר מאיר ולבר, ניקה קושניר, ינוש הורויץ שאול בוסתן ואמיל אייבינדר. חלקם העמידו תלמידים רבים ומבצעים בזכות עצמם.
ב-1963 חיבר המלחין הישראלי מרק לברי יצירה לאקורדיון בליווי תזמורת סימפונית ("רפסודיה ישראלית") עבור יהודה אופנהיימר. היצירה בוצעה על ידי אופנהיימר בישראל ובאירופה.
אמני אקורדיון מהמובילים בעולם נוהגים להופיע בישראל דרך קבע. אסטור פיאצולה הופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. במשך שנים, רישאר גליאנו וקסנייה סידורובה (אנ'), הופיעו כסולנים בליווי תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית.
ב-2000 קמה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ביזמתו של אמיל אייבינדר, קתדרה למוזיקה עממית וקלאסית בה האקורדיון הוא כלי מוביל. כמו כן, קיימים בישראל מספר הרכבים, חלקם בהשתתפות אקורדיונים וחלקם על טהרת האקורדיון. הבולטים ביניהם הם תזמורת הבוסתנאים, אותה ייסד שוקי מדנס ובהנהלתו המוזיקלית של מנצחה, אורי חודורוב; ותזמורת האקורדיונים של באר שבע, אותה ייסד ויקטור דרנבוים.
הסרט "ימי האקורדיון" שואל בעזרת חומרי ארכיון ומוזיקאים ותיקים האם משמיע האקורדיון את אקורד הסיום שלו בישראל; משוחזרים צלילי האקורדיון שליוו את החלוצים, את הצ'יזבטרון, בצל ירוק, התרנגולים והלהקות הצבאיות והשירים שהתנגנו ברדיו בעשורים הראשונים של המדינה. הסרט מציג את המוזיקאים שעלו מברית המועצות ותרומתם לתרבות הישראלית כמורים וכנגנים. הצד הטכני של הכלי נחשף בעזרת מתקן אקורדיונים ואנשי הייטק המשדרגים אותו.
הקומיקאי והשחקן שלמה בראבא ידוע בדמות יאצק המלווה בנגינה קצרה של אקורדיון, בדרך כלל בצורה פארודית על החלוצים ובוני הארץ.
גלריה

אקורדיון מסורתי
כיכר האקורדיון בראש העין
חייל יהודי במחנה צריפין בשנת 1942
אקורדיוניסטית בלהקת השריון, אפריל 1949
ראו גם

האקורדיון הצ'רקסי
בנדונאון
מפוחית יד
תזמורת הבוסתנאים