stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסכסוך האוקראיני–רוסי
תגובות > רוסיה

הקרמלין הכחיש מספר פעמים כי יש לו תוכניות כלשהן לפלוש לאוקראינה. נשיא רוסיה ולדימיר פוטין טען כי הפחדים הם "זריעת בהלה". סרגיי נארישקין, מנהל שירות ביון החוץ של רוסיה, ענה בשלילה על דיווחים על פלישה אפשרית לאוקראינה בטענה כי מדובר ב-"תעמולה זדונית של מחלקת המדינה האמריקנית". ב-30 בנובמבר 2021, פוטין הצהיר כי הרחבת נוכחותם של נאט"ו באוקראינה, ובמיוחד מימוש הרעיון לפריסת טילים ארוכי טווח המסוגלים לפגוע בערים רוסיות או מערכות הגנה מפני טילים דומות לאלו ברומניה ופולין, תהיה "קו אדום" עבור רוסיה.
בינואר 2022, בתגובה לנאום בו ראש ממשלת הממלכה המאוחדת בוריס ג'ונסון אמר כי מדינות אירופה דנים בניתוק רוסיה ממערכת התשלומים הבינלאומית SWIFT, ניקולאי זורוליו, סגן יו"ר מועצת הפדרציה של רוסיה, הזהיר כי אירופה לא תקבל גז טבעי, נפט ומתכות מרוסיה במקרה ומהלך כזה יקרה. עם זאת, מהלך כזה לא יכול להיות אפשרי, שכן הדבר ידרוש הסכמה של כל המדינות המשתתפות במערכת. בסוף ינואר 2022, ניקולאי פטרושב, מזכיר מועצת הביטחון של רוסיה, אמר כי הדיווחים שרוסיה "מאיימת על אוקראינה" הם "מגוחכים לחלוטין" והוסיף: "אנחנו לא רוצים מלחמה. אנחנו לא צריכים את זה בכלל." סגן שר החוץ של רוסיה, אלכסנדר גרושקו גינה את הצבתם של חיילי נאט"ו, ספינות מלחמה ומטוסי קרב במזרח אירופה, ואמר שהברית הצבאית "מוציאה דמוניזציה לרוסיה" כדי "להצדיק פעילות צבאית בצד המזרחי של [נאט"ו]". רוסיה האשימה את אוקראינה באי מימוש הסכמי מינסק שהושגו ב-2015 במטרה להשכין שלום בדונבס.
רוסיה הביעה התנגדות להתקרבות אוקראינה למערב. בנאומיו, פוטין ניסה לשכתב את ההיסטוריה באמצעות שימוש בעובדות מסוימות, בניית הקשרים כוחניים ואימפריאליסטיים והתעלמות מעובדות אחרות. פוטין הגדיר את לנין כמקים אוקראינה למרות היא הוקמה לפניו. פוטין התעלם מהזהות הלאומית האוקראינית ומזכות להגדרה עצמית. זהות, תרבות ותנועה לאומית אוקראינית קדמו ללנין ושורשיהם היו מימי בוגדן חמלניצקי.
במהלך הסכסוך, מקורות רוסיים בכירים והתקשורת הממלכתית האשימו את אוקראינה ב"השמדת עם" בלי הוכחה לכך. לאחר הפלישה הרוסית, מנהיג האופוזיציה הרוסי הכלוא, אלכסיי נבלני, טען שהפלישה של פוטין לאוקראינה נועדה להסיח את דעת הרוסים מבעיותיה הפנימיות של המדינה, הידרדרות הכלכלה שלה.
ראו גם

יחסי אוקראינה–רוסיה
יחסי אוקראינה–רוסיה באירוויזיון
יברומאידאן
סיפוח חצי האי קרים (2014)
החלטה 68/262 של העצרת הכללית של האו"ם
המשבר באוקראינה
מלחמת האזרחים באוקראינה
המלחמה בדונבאס
פרוטוקול מינסק
טיסה 17 של מלזיה איירליינס
פרוליסקה (ארגון הומניטרי בחבל דונבאס)
לקריאה נוספת

Bowen, Andrew (2017). "Coercive Diplomacy and the Donbas: Explaining Russian Strategy in Eastern Ukraine". Journal of Strategic Studies. 42 (3–4): 312–343. doi:10.1080/01402390.2017.1413550. S2CID 158522112.
Bremmer, Ian (1994). "The Politics of Ethnicity: Russians in the New Ukraine". Europe-Asia Studies. 46 (2): 261–283. doi:10.1080/09668139408412161.
Hagendoorn, A.; Linssen, H.; Tumanov, S. V. (2001). Intergroup Relations in States of the former Soviet Union: The Perception of Russians. New York: Taylor & Francis. ISBN 978-1-84169-231-9.
Legvold, Robert (2013). Russian Foreign Policy in the Twenty-first Century and the Shadow of the Past. New York: Columbia University Press. ISBN 978-0-231-51217-6.
אסתר קירה

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־16 קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1590 קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 
אסתר קִיֶרָה חאנדאלי (Esther Kyra Handali, ‏(1539–1592)), יהודייה, סוכנת החצר הייתה אשת מפתח בחצר הסולטנים באיסטנבול בסביבות שנת 1600.
נולדה באימפריה העות'מאנית, למשפחה ממעמד צנוע. היא ובעלה, אליהו חאנדאלי, התחילו בעסק מסחרי קטן של קוסמטיקה ותכשיטים זולים. קירה התאלמנה מבעלה בשנת 1548[דרושה הבהרה] והייתה אז גבירה בשנות העשרים המאוחרות לחייה. היא החלה להתרכז באספקת שירותים לנשים בהרמון של הסולטאן סולימאן המפואר, אשר נאסר עליהן ליצור קשר עם גברים מחוץ למשפחה, והן יכלו להסתובב רק בארמון, לפי החוק המוסלמי.
אסתר הייתה חלק מאותן יהודיות חצר - יהודיות שהיו סוכנות של נשים גבוהות בהרמון הסולטאנים והיוו את צינור הקשר שלהן עם העולם החיצון. נשים יהודיות נחשבו לאירופאיות מספיק על מנת שיוכלו לתקשר עם נשים בהרמון ומחוצה לו. חלקן של הנשים היהודיות מן המעמדות הנמוכים התפרנסו על ידי קנייתם של מוצרי ריקמה ותפירה מידי נשים מוסלמיות ומכירתם בשווקים. במאות ה-16 וה-17 הגיעו כמה מנשות הארמון אלה, בראש ובראשונה אמהות הסולטאנים, לידי השפעה פוליטית של ממש על ענייני הקיסרות העותמאנית. נשים אלו נקראו קיירה, מלה שמוצאה יווני.
אסתר קירה הפכה להיות הסוכנת של נשות ההרמון, היא רכשה עבורן בגדי משי, אבנים יקרות, כלים לבית ועוד. אסתר הייתה בולטת בין הנשים שהייתה להן השפעה בחצר העות'מאנית בסוף המאה ה-16.
אסתר, אלמנתו של אליהו חאנדאלי, הייתה פעילה לפני 1566, ושירתה שלושה סולטאנים.
רקע

התקופה הזו של סוף המאה ה – 16 היא תקופת סיום שלטון עשרת הסולטנים הגדולים, כשסולימאן המפואר הלך לעולמו ב – 1566. אחריו עולה סלים השני, בנו של סולימאן, שמשל עד 1574.
סלים עלה לשלטון בזכות אמו ובזכות תככים ורצח אחיו. סלים לא היה מוכשר כאביו, אבל המינויים בממשל נעשו עוד בימי אביו והוזיר הגדול היה עדיין מינוי של סולימאן והעניינים ממשיכים להתנהל על מי מנוחות. לאחר סלים עלה מוראד השלישי, שמשל בין 1574 – 1595. אחריו עלה מחמת השלישי שמשל עד 1603. הבא היה אחמת הראשון, שמשל בין השנים 1603 – 1617.
התקופה הזו של הסולטנים האלה היא תקופת הירידה של העותמאנית. השלטון עדיין עובר מאב לבן ואחר כך מתחיל לעבור מאח אחד לשני. שיטת רצח האחים הפסיקה והיורשים הפוטנציאליים נשמרו בתוך ארמון שנודע בשם קפס, שלא היה חסר להם דבר בו, אך יצאו משם מנוונים ולוקים בנפשם. כאן מתחילים הסולטנים הראשונים שהם יצירי הקפס.
בתקופה הזו, שמכונה לעיתים סולטנות הנשים, ישנה השפעה גדולה מאוד לנשים בהרמון על המתרחש באדמיניסטרציה והפוליטיקה בהרמון. מי שקובעות מי יעלה אחד כנגד השני ולמעשה גם מנהלות את הפוליטיקה והכלכלה ומטפחות קשרים בין לאומיים הן הנשים והאמהות.
פועלה

בתחילת דרכה בהרמון, אסתר שימשה כספקית תכשיטים לנשות הארמון ובהמשך חייה הייתה הספקית הראשית לנשות הארמון. בנוסף לכך, אסתר קיבלה זיכיון לקבלת מיסים מחוות בתקופתו של הסולטאן מוראד השלישי ובתקופתו של הסולטאן מוחמד השלישי. כל זאת בזכות קשריה עם אימו של הסולטאן מורד ועם אשתו המועדפת עליו.
הסולטאן ואשתו נעזרו באסתר לא רק לצורך קניית מוצרים להרמון, אלא גם עזרה להם בעצות דיפלומטיות וביצירת קשרים עם הנציגויות האירופיות באיסטנבול. אשתו של מוראד השלישי, ואלידי סאפ'יי, היא זו שהייתה המחברת של אסתר להרמון. היא גם השפיעה על בנה, מוחמד השלישי לתת כח רב בידיה של אסתר, עד כדי כך שניתן לה העיסוק במינויים של שרי החיל והפרשים, הידועים גם בשם סיפאים או יניצ'רים. כמו כן הצליחה אסתר להעניק לבנה, משה, את התפקיד של המוכס הראשי באיסטנבול.
אסתר הצליחה לצבור רכוש רב והיא נודעה כגוף בעל השפעה בחצר הסולטנות. היא השתמשה בהונה הרב על מנת לתמוך בתלמידים, לעזור בהדפסת ספרים בעברית, ולתמוך בסוחרים שעסקיהם נשדדו בזמן שרפה. ביתה היה פתוח לרווחה בפני חכמים וסופרים וכן בפני עניים ואביונים, אלמנות ויתומים. נכתב עליה כי:
מכנף הארץ יבואו העניים והאביונים, כל הנחשלים, לשמוע אז ישמעו, מבין עם תלמיד ובכל יום ויום סביב לשולחנה חברים מקשיבים... ידיה שלחה לאביון...חדר בחדר ולא בקולי קולות, יתומים ואלמנות, ידיה חלקתה להם הנערות לבוא אל בית הנשים
ניתן להבין מציטוט זה עד כמה היה רם מעמדה בקרב הקהילה היהודית באיסטנבול.
נסיבות מותה קשורות היו לסכסוך בינה ובין אחד מראשי הצבא. אותו קצין הגיע לביתה ובידו סכום כסף גדול על מנת להשיג בעבורו מינוי לאחד מראשי חיילות הפרשים. שר נוסף שמע על המקרה והגיע אל רחל לדרוש את המשרה בהביאו סכום גדול יותר מן הקצין האחר. כששמע זאת הקצין הראשון, כעס מאוד ודרש מאת שר העיר איסטנבול, חליל פחה, אישור לנקום בה וכן קיבל אותו. ביום הראשון לחג הפסח, בשנת 1600, בא אותו השר בליווי פרשים אל בית חאנדאלי. אסתר ובנה משה נרצחו באכזריות בארמונו של חליל פחה ורכושם הרב נבזז.
אסתר חאנדאלי לא הצליחה לבנות שושלת של יהודיות חצר. בנה הבכור מת ובנה הצעיר נשאר בחיים, אך בעקבות התאסלמותו המוקדמת.
לקריאה נוספת

ש.א רוזאניס, קורות היהודים בטורקיה וארצות הקדם, חלק שלישי-תקופה של אורה וצללים, דפוס המשפט, תרח"ץ.
בן נאה ירון, יהודים בממלכת הסולטנים-החברה היהודית באימפריה העות'מאנית במאה השבע עשרה, י"ל מאגנס, 2000.
גרבר חיים, יהודי האימפריה העות'מאנית במאות ה-17-16 כלכלה וחברה, מרכז זלמן שזר, תשמ"ג.
Peirce Leslie,The Imperial Harem,Oxford Univercity Press,1993
Shmuelevitz Aryeh,The JewS Of The Ottoman Empire In The Late Fifteenth And Sixteenth Centuries,leiden,1984
Rozen Mina,A History Of The Jewish Community In Istanbul,leiden,2002.
הערות שוליים

↑  שפיגל גדעון, https://www.nli.org.il/he/articles/RAMBI990002259680705171/NLI היהודיה מקונסטנטינופול: סיפורה של אסתר קירה (1539-1592)
ארפד גוט

| --- | --- |
ארפד גוט תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  22 בפברואר 1877 ח' באדר ה'תרל"ז קייטהאלי, מחוז שומוג', הונגריה
 פטירה:  24 במאי 1948 (בגיל 71) ט"ו באייר ה'תש"ח
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 
ארפאד גוט (בהונגרית: Gut Árpád;‏ 22 בפברואר 1877, ח' באדר תרל"ז – 24 במאי 1948, ט"ו באייר תש"ח) היה מהנדס יהודי-הונגרי שפעל בארץ ישראל בתחילת המאה ה-20 ותכנן מבנים חשובים רבים.
קורות חיים

נולד בעיירה קייטהאלי שבמחוז שומוג' (Somogy), בדרום-מערב הונגריה, לשמואל הכהן (מורה בבית-הספר העממי של הקהילה היהודית בעיירה) ולמרים בת שמואל טורן. למד בבית-הספר של אביו, ולאחר לימודי צרפתית ומתמטיקה עבר לגימנסיה שברחוב מארקו בבודפשט. בשנת 1897 סיים אותה בהצטיינות, ועבר ללמוד בטכניון הממלכתי ההונגרי, ובשנת 1901 הוסמך למהנדס בניין אזרחי. במשך 3 וחצי שנים עבד במפעל ההנדסי הגדול שבהונגריה, "גאנץ-דאנוביוס" (Ganz-Danubius) בבודפשט, והתמחה בייחוד בבניית גשרים, עבודות בטון מזוין וקונסטרוקציות ברזל ופלדה לבניה בממדים גדולים. בין הבניינים המפורסמים שסייע להקמתם הוא "בית המרחץ גלרט" בבודפשט. בין השנים 1908–1920 עבד עם המהנדס יֶנֶה גֶרגֶי.
בנוסף היה מורה ולימד את ילדי הכפר והסביבה תפילות ולימודי קודש.
במלחמת העולם הראשונה הגיע עד לדרגת סגן בצבא האוסטרו-הונגרי ונפל בשבי הרוסי. ישב בכלא במשך שלוש שנים עד לתום המלחמה.
בחודש מרץ 1921 עלה לארץ ישראל. עבודתו הראשונה בארץ הייתה בניית  קזינו גלי אביב על שפת ימה של תל אביב. הוא פיתח שיטה מיוחדת ליציקת עמודי בטון בתוך המים. בשנת 1927 הציע לבנות בחופי תל אביב רציף לטעינת משאות ופריקתן מאוניות. בנוסף הוא בנה מספר מגדלי מים בתל אביב, שהגדול והיפה שבהם נמצא ברחוב מזא"ה.
לגוט היה פרדס מצפון לכפר אז"ר, סמוך לאוניברסיטת בר-אילן. הפרדס נוהל על ידי משפחת שוורץ וממנו שרדו מגדל מים ולידו שרידי מבנים בהם גרה משפחת שוורץ. כיום נבנית במקום שכונת מגורים על שם אריאל שרון (נאות אריאל שרון). השייכת לקריית אונו.
גוט נקרא על ידי חברת פיק"א לבנות את הטחנות הגדולות בחיפה. כמומחה לבטון מזוין, הביא ארצה את מערבל הבטון המכני הראשון. הצטרפו אליו מהנדסים נוספים מהונגריה, ויחד בנו את מפעל "נשר" למלט ליד חיפה.
משפחת גוט הקימה את ביתה ברחוב טרומפלדור בתל אביב, ששימש מרכז ליהודי הונגריה. בתחילת שנות ה-20 נבנה "בית-הכנסת הגדול" ברחוב אלנבי. ארפד גוט נקרא לתכנן את הקונסטרוקציה לבניית הכיפה. בשנת 1921 הקים את בניין הפסאז' הגדול בשדרות ירושלים מספר 6 ביפו שהיה הבניין הראשון בארץ שהוקם מבטון מזוין ועם יסודות בטון. בשנת 1930 נקרא לפקח על בניית "בית המדידות הבריטי" ברחוב יהודה הלוי בתל אביב (כיום המרכז למיפוי ישראל). בשנת 1935 בנה את מערכת הביוב התת-קרקעית של תל אביב, שהזרימה את השפכים אל הים. בשנת 1942 הוחלט במטה הכללי של הצבא הבריטי להקים גשר על נהר פרת, על מנת לאפשר תנועה מהירה של כוחות צבא בריטיים צפונה, מתוך חשש שהגנרל רומל, מפקד הצבא הגרמני במערכה במדבר המערבי ימשיך בניצחונותיו ויתקדם לעבר ארץ-ישראל. לפי תכנון של חיל ההנדסה הבריטי בניית הגשר הייתה צריכה להימשך כשנתיים. גוט הוזמן לבצע והבטיח לסיים את בניית הגשר לפני הזמן המוקצב. הגשר הועמד על כנו תוך חמישה חודשים, והוא נפתח לתנועה ב-10 ביוני 1942. כאות הוקרה לפועלו קראו הבריטים לגשר על שמו של הבונה והמתכנן: "גשר גוט". לאחר המלחמה נמכר הגשר לממשלה הסורית תמורת מיליון לירות סוריות, וזו החליפה את שמו ל"ג'יסר אל רוקה".
נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
פרויקטים נבחרים

מגדל המים ברחוב מזא"ה, תל אביב, 1924
קזינו גלי אביב, תל אביב, 1921
מפעל המלט "נשר", חיפה 1922
'סדנאות הקישון', בתי המלאכה של הרכבת במפרץ חיפה 1931–1932
בית הכנסת הגדול, ברחוב אלנבי בתל אביב, 1930
בית המדידות הבריטי (בניין הנהלת המרכז למיפוי ישראל), ברחוב יהודה הלוי, תל אביב, 1930
מגדל המים ברחוב החשמל, שכונת רמת השרון, תל אביב, 1925
הטחנות הגדולות, חיפה 1922
בית הפסג' הגדול, בשדרות ירושלים מספר 6, יפו, 1921
לקריאה נוספת

'גוט, ארפד', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 122. (הספר בקטלוג ULI)
בני גבירצמן, ארפד גוט - מגדולי בוני הארץ בתקופת המנדט, פברואר 2020.
ביאורים

↑  מצגת המועברת במרשתת שטרם מצאה חניה קבועה.
הערות שוליים

↑  ארפד גוט באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301922805171  VIAF: 297857915   WorldCat (עם VIAF): 297857915 
מגדל מים ובית מגורי משפחת שוורץ בפרדס גוט ליד כפר אז"ר.
בשנת 1924 תכנן את הקונסטרוקציה לכיפת בית הכנסת הגדול ברחוב אלנבי בתל אביב
בית המדידות הבריטי, בתקופת המנדט הבריטי
בית אנה פרנק

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה
 על שם:  אנה פרנק 
 כתובת:  main house Prinsengracht 263, annex Prinsengracht 263, Wing Anne Frank House 
 מיקום:  עיריית אמסטרדם 
 מדינה:  הולנד 
 מייסדים:  אוטו פרנק 
 מבקרים בשנה:  1,195,456 (נכון ל־2022)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המבנה הוקם ב-1635; המוזיאון נפתח ב-3 במאי 1960
 תאריך פתיחה רשמי:  3 במאי 1960 
 
 קואורדינטות:  52°22′31″N 4°53′03″E﻿ / ﻿52.3751472°N 4.8840398°E﻿ / 52.3751472; 4.8840398
 www.annefrank.org
  (למפת אמסטרדם מוגדלת) בית אנה פרנק(למפת אמסטרדם רגילה) בית אנה פרנק
 
תור ארוך של מבקרים ממתין להיכנס לבית אנה פרנק. בדרך כלל ממתינים המבקרים זמן רב לפני כניסתם למוזיאון.
בית אנה פרנק (בהולנדית: Anne Frank Huis) הוא מוזיאון הממוקם על גדת הפרינסנחראכט ("תעלת הנסיך") באמסטרדם שבהולנד, המוקדש לזכרה של אנה פרנק ולהנצחת השואה. אנה פרנק ומשפחתה הסתתרו בחלקו האחורי של הבניין במהלך מלחמת העולם השנייה עד שהוסגרו לידי הנאצים והובלו למחנות ריכוז. כל בני המשפחה למעט אבי המשפחה נרצחו בשואה. בעת שהותה במבנה כתבה אנה את יומנה, שהתגלה ופורסם לאחר תום המלחמה. המוזיאון נפתח ב-3 במאי 1960. מאז שנת 2007, בה שופץ והורחב, מבקרים מדי שנה במוזיאון, שהפך לאחד הפופולריים באמסטרדם, למעלה ממיליון מבקרים.
היסטוריה > המבנה

המבנה המשמש את המוזיאון נבנה בשנת 1635 על ידי דירק ואן דלפט (Dirk van Delft). חלקו הקדמי של המבנה, הפונה לתעלה, נבנה מחדש בשנת 1739; במסגרת השיפוץ נהרס החלק האחורי של המבנה, ונבנה המבנה האחורי הקיים עד ימינו. במקורו היה המבנה בית מגורים פרטי, ובהמשך הפך למבנה עסק שבו אוחסנו סחורות. בחזית היו דלתות רחבות אשר אפשרו הכנסת סוסים לאורווה אשר מוקמה בקומה הראשונה. בראשית המאה ה-20 שימש המבנה כבית חרושת לייצור כלי בית, ובשנת 1930 שימש כמפעל לייצור חלקי פסנתרים. המפעל פינה את המבנה בשנת 1939. ב-1 בדצמבר 1940, אביה של אנה, אוטו פרנק, העביר אל המבנה את משרדי החברה בה עבד. בקומה התחתונה אוחסנו הסחורות הארוזות, ובמרכז הקומה היו מטחנות התבלינים. בקומה הראשונה היו משרדי עובדי החברה, ובחלקו האחורי של המבנה נמצאה אחת משתי קומות המסתור, אשר הכניסה אליו הייתה מאחורי ארון תיוק במשרדים הממוקמים בקומה השלישית. 
לאחר שנתפסה משפחת פרנק, רכוש המבנה הולאם על ידי הממשלה הגרמנית ונשלח לגרמניה. בפ ווסקאול ומיפ חיס אשר סייעו להחביא את משפחת פרנק, החביאו חלק מחפציהם האישיים ובהם יומנה של אנה פרנק.
היסטוריה > המוזיאון

זמן קצר לאחר פרסום הספר, בשנת 1947, החלו רבים לבוא לבניין ולבקר באתר המסתור. בשנת 1955, המבנה והמבנים הסובבים אותו נמכרו ליזם, שהחליט להרוס את כל גוש הבניינים, בו ממוקם המבנה, על מנת להקים במקום מפעל. החלטה זו הביאה למחאה ציבורית רבה. העיתון Het Vrije Volk קרא ב-23 בנובמבר 1955 להפוך את המבנה למבנה לשימור, ומפגינים התייצבו מדי יום מול המבנה ומנעו בגופם את הריסתו.
ב-3 במאי 1957 הקימו אוטו פרנק ויוהנס קליימן את קרן אנה פרנק שמטרתה לאסוף כסף על מנת לרכוש את המבנה ולשמרו. באוקטובר באותה שנה, בשל הלחץ הציבורי וחרם צרכנים, החליטה החברה אשר בבעלותה המבנה לתרום אותו לקרן. בכספי הקרן נרכש המבנה הסמוך על מנת להקים מבנה כניסה למוזיאון. יתר מבני גוש הבניינים נהרסו כמתוכנן. המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1960. כ-9,000 מבקרים ביקרו במוזיאון בשנת קיומו הראשונה, וכעבור עשור ביקרו במוזיאון כ-20,000 מבקרים מדי שנה. המבנה שופץ על מנת להתאימו למספר המבקרים ההולך וגדל בשנת 1970 ובשנית בשנת 1999.
ב-28 בספטמבר 1999, בתום השיפוץ השני, נחנך המוזיאון בנוכחותה של ביאטריקס, מלכת הולנד, ונכון לשנת 2007 ביקרו בו למעלה ממיליון מבקרים.
המוזיאון מציג את המבנה המקורי המשוחזר, לרבות חדרי המחבוא, וכן תערוכה בנושא השואה ובנושא סובלנות. עוד מוצגים תרגומים שונים של יומנה של אנה פרנק, וכן פרס האוסקר בו זכתה שלי וינטרס על תפקידה כפטרונלה ואן דאן (כינוי ביומן לאוגוסטה ואן פלס) בסרט "יומנה של אנה פרנק".
ראו גם

העץ של אנה פרנק
מרכז חינוכי אנה פרנק (פרנקפורט)
הערות שוליים

↑  Muza, בית אנה פרנק - Anne Frank Museum - מוזיאון אנה פרנק אמסטרדם - מדריכי מוזה, באתר www.amsterdam.org.il
↑  למעלה ממיליון מבקרים ביקרו בבית אנה פרנק.
↑  בית אנה פרנק – כל מה שחשוב לדעת - We Are Amsterdam, ‏2020-02-24
| אמסטרדם אמסטרדם |
| --- | --- | --- |
| מוזיאונים | מוזיאון התנ"ך • מוזיאון אלארד פירסון • בית אנה פרנק • ארמיטאז' אמסטרדם • ארון החתולים • מוזיאון בית רמברנדט • הולנדסה סכאובורך • המוזיאון להיסטוריה של אמסטרדם • המוזיאון להיסטוריה יהודית • המוזיאון הימי של הולנד • מוזיאון וילט הולטהאוסן • מוזיאון ואן גוך • חוויית היינקן • המוזיאון הטרופי • מוזיאון אמסטלקרינג • מוזיאון המחתרת ההולנדית • מוזיאון נמו • מוזיאון סטדלק • רייקסמוזיאום |  |
| שכונות | יורדאן • רובע החלונות האדומים • רובע התעלות של אמסטרדם • חרכטנחורדל |  |
| רחובות | דאמראק  • יודנבריסטראט • ליידססטראט • ספאו • קלוורסטראט • רוקין |  |
| כיכרות | דאם • וטרלופליין • ליידספליין • מוזאומפליין • מונטפליין • נורדרמארקט • ניומארקט • רמברנדטפליין |  |
| מבנים נוספים | הארמון המלכותי של אמסטרדם • תחנת הרכבת המרכזית • מונטורן • קונצרטחבאו  • יוהאן קרויף ארנה • בית הכנסת הגדול של אמסטרדם • בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם • האצטדיון האולימפי (אמסטרדם) |  |
| תחבורה | החשמלית של אמסטרדם • הרכבת התחתית של אמסטרדם • כביש 10 • נמל התעופה סכיפהול |  |
| אחר | אנה פרנק • סינגל (אמסטרדם) • אמסטל • קווי ההגנה של אמסטרדם • בורסת אמסטרדם • דגל אמסטרדם • הומומונומנט • העץ של אנה פרנק • אולימפיאדת אמסטרדם (1928) • אוניברסיטת אמסטרדם • בית הספר מונטסורי השישי ע"ש אנה פרנק |  |
פורטל אמסטרדם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007574402705171  PLWABN: 9811344145205606  BIBSYS: 6019108  BnF: cb12088321t (data)  GND: 2147169-1  ISNI: 0000 0001 2162 1170  LCCN: n2002020032  NDL: 001310877  NKC: kn20051202002  NLA: 66254850  NSK: 000489500  RERO: 02-A006276367  SELIBR: 366506  SUDOC: 029208769  VIAF: 134238814   WorldCat (עם VIAF): 134238814 
שחזור של ארון הספרייה אשר הסתיר את הכניסה למחבוא.
מארק אווריל

מארק פ. אווריל (באנגלית: Mark F. Averill) הוא קצין אמריקאי לשעבר בדרגת קולונל, שכיהן כמזכיר הצבא של ארצות הברית בפועל מינואר ועד פברואר 2025 בממשלו של הנשיא דונלד טראמפ.
ביוגרפיה

אווריל למד בקולג' המלחמה של חיל הנחתים, בבית הספר ללוחמה מתקדמת של חיל הנחתים, ובקולג' לפיקוד ולמטה של חיל הנחתים.
הוא מחזיק בתואר בוגר במדעים מהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית ובתואר מוסמך במדעים מאוניברסיטת חיל הנחתים.
מדצמבר 2013 ועד ינואר 2022 היה אווריל סגן העוזר המנהלי למזכיר הצבא ומנהל בסוכנות המשאבים והתוכניות של צבא ארצות הברית במטה מחלקת הצבא של ארצות הברית. הוא גם היה מנהל משאבי ניהול במשרד סגן ראש המטה הכללי, מנהל בניין הכוח במשרד סגן ראש המטה הכללי, וראש מועצת הדרישות והמשאבים של הצבא.
אווריל חבר באגודת צבא ארצות הברית (Association of the United States Army).
ב-20 בינואר 2025 מינה הנשיא דונלד טראמפ את אווריל כמזכיר הצבא של ארצות הברית בפועל. הוא כיהן בתפקיד זה עד למינויו של המזכיר הקבוע דניאל דריסקול ב-25 בפברואר 2025.
הערות שוליים

1 2  "Acting Secretary of the Army - The United States Army". Acting Secretary of the Army - The United States Army.
↑  Beinart, Matthew (January 21, 2025). "Senior Civilian Aide Mark Averill Tapped As Acting Army Secretary". Defense Daily.
פוליטיקה של ארצות הברית

הפוליטיקה של ארצות הברית מתנהלת במסגרת של רפובליקה נשיאותית, שבה הנשיא של ארצות הברית הוא ראש המדינה ושל מערכת דו-מפלגתית נבחרת מחוקקת. הממשלה הפדרלית (מרכזית) חולקת ריבונות עם ממשלות מדינות ארצות הברית, ועם בית המשפט העליון בארצות הברית המאזן את הזכויות של כל גוף.
בראש הזרוע הביצועית עומד הנשיא והיא עצמאית מהזרוע המחוקקת. כוח מחוקק מופקד בידם של שני בתי הקונגרס של ארצות הברית, הסנאט ובית הנבחרים. כוח שיפוטי מופעל על ידי הזרוע השופטת (מערכת בתי המשפט), שכוללת את בית המשפט העליון ובתי משפט פדרליים נמוכים יותר. תפקיד הזרוע השופטת הוא לפרש ולהסביר את חוקת ארצות הברית, כמו כן את החוקים והתקנות הפדרליים. זה כולל פתרון מחלוקות בין הזרוע המחוקקת והזרוע הביצועית. הממשלה הפדרלית של ארצות הברית נוסדה על ידי החוקה. מאז מלחמת האזרחים האמריקנית, הפוליטיקה האמריקנית נשלטה על ידי שתי מפלגות, המפלגה הרפובליקנית והמפלגה הדמוקרטית, אף על פי שתמיד התקיימו גם מפלגות פוליטיות אחרות בעלות חשיבות פוליטית פחותה.
ההבדלים העיקריים בין המערכת הפוליטית של ארצות הברית לבין אלו של המדינות הדמוקרטיות המפותחות האחרות הם כוחו של הסנאט, כבית העליון יותר של הזרוע המחוקקת, שדה הפעולה הרחב של בית המשפט העליון, הפרדת הסמכויות בין הזרוע המחוקקת והזרוע הביצועית, והשליטה של שתי המפלגות הראשיות; ארצות הברית היא הדמוקרטיה המפותחת היחידה ללא מפלגה ראשית שלישית.
ממשל פדרלי > הרשות המחוקקת

הקונגרס של ארצות הברית הוא הרשות המחוקקת הפדרלית של ארצות הברית. הפרק הראשון של חוקת ארצות הברית מחייב ייסודו של קונגרס בן שני בתים המורכב מסנאט ומבית נבחרים, ומעניק לו את הסמכות הבלעדית לחקיקה פדרלית. שני בתי הקונגרס יושבים בבנין הקפיטול האמריקני בבירת ארצות הברית, וושינגטון.
בית הנבחרים מונה 435 חברים בעלי זכות הצבעה, שנבחרים בבחירות ישירות לתקופה של שנתיים וכל אחד מהם מייצג באופן בלבדי מחוז בחירה מסוים באחת ממדינות ארצות הברית. מספר הנציגים של כל מדינה נקבע באופן יחסי למספר תושבי המדינה, ומתעדכן אחת לעשר שנים. בנוסף, למחוז קולומביה, פוארטו ריקו, סמואה האמריקנית, גואם ואיי הבתולה יש בבית הנבחרים נציגים חסרי זכות הצבעה. הסנאט מורכב מנציגי 50 המדינות שמרכיבות את ארצות הברית, שלכל אחת מהן, קטנה כגדולה, ישנו ייצוג זהה של שני סנאטורים לכל מדינה. סנאטור אמריקני נבחר לתקופה של שש שנים וכל שנתיים מתקיימות בחירות עבור כשליש ממושבי הסנאט. מאז תחילת המאה העשרים וקבלת התיקון ה-17 גם חברי הסנאט נבחרים בבחירות ישירות על ידי כל אזרחי המדינה אותה הם מייצגים.
הסמכות הראשית שמוענקת לקונגרס, היא סמכות החקיקה, והיא מוקנית באופן שווה לשני בתי הקונגרס, למעט בענייני מיסים, בהם החקיקה חייבת להתחיל בבית הנבחרים. סמכות חשובה, שאינה מופיעה במפורש בחוקה, היא הסמכות לקיום שימועים בוועדות וזימון עדים. הקונגרס משתמש בסמכות זו גם על מנת לקבל מידע לצורך תהליך החקיקה אך גם לשם פיקוח על הממשל. היכולת של הקונגרס לחייב עדים להתייצב בפני ועדותיו ולהעיד בשבועה, ולהעניש על זילות הקונגרס במקרה של סירוב לעדות ועל עדות שקר, הפכה את השימועים לאחד הכלים החשובים של עבודת הקונגרס. לקונגרס יש את הסמכות להדיח בעלי תפקידים ברשות המבצעת והשופטת, כולל את נשיא ארצות הברית בהליך של הדחה. בהליך זה יש חלוקת סמכויות בין שני בתי הקונגרס: ההליך מתחיל בבית הנבחרים שמחליט ברוב רגיל האם לפתוח ב"משפט הדחה", ואם ההצעה מתקבלת המשפט נדון בפני הסנאט שם יש צורך ברוב מיוחד של שני שלישים על מנת להרשיע את בעל התפקיד ולהדיח אותו מתפקידו. שתי סמכויות נוספות שנתונות בידי הסנאט באופן בלבדי היא הסמכות לאשר מינויים של הנשיא לתפקידים בממשל ובבתי המשפט הפדרלי, והסמכות לאשרר חוזים בינלאומיים ברוב מיוחס של שני שלישים.
ממשל פדרלי > הרשות המבצעת

בראש הרשות המבצעת עומד נשיא ארצות הברית. מסמכויותיו, למנות שגרירים, צירים, קונסולים, שופטי בית המשפט העליון ואת שאר פקידי הממשל הפדרלי (על כל המינויים דרוש אישור של הסנאט). הוא מקבל את כתבי ההאמנה של שגרירים ונציגים זרים אחרים. הנשיא הוא המפקד העליון (Commander in Chief) של הצבא, הצי ושל המשמר הלאומי של כל מדינה בארצות הברית, כאשר זה מגויס לשירות הממשלה הפדרלית. מתפקידו לחתום על אמנות בינלאומיות (זקוקות גם לרוב של שני שלישים בסנאט). בעל האפשרות להמלצה על חוקים שידונו בקונגרס, ומחויב למסור בפניו דיווח על מצב האומה. בנוסף, יש לו זכות וטו (ביטול) על החלטות וחוקים של הקונגרס (אולם הקונגרס יכול להתעלם מזכות וטו זו אם יצליח להשיג רוב מיוחס של שני שלישים). סמכות נוספת של הנשיא, היא הענקת חנינה על עבירות של חוקים פדרליים.
השלב הראשון בתהליך הבחירה המודרני לנשיאות הוא הבחירות המקדימות ("פריימריס") שעורכות שתי המפלגות, ובהן נבחרים המועמדים לנשיאות. המועמד המנצח בוחר את מועמדו לתפקיד סגן הנשיא, ובהמשך נערכות הבחירות הכלליות לנשיאות. שיטת הבחירות לנשיאות איננה ישירה (כזו שבה הזוכה הוא זה שזכה לרוב קולות הבוחרים) אלא "אלקטורלית". כלומר לכל מדינה ערך שונה. בנוסף, בכל המדינות למעט נברסקה ומיין, מועמד שזכה ברוב הקולות במדינה מסוימת, גורף את כל קולות האלקטורים של אותה מדינה. מסיבה זאת, מערכת הבחירות של שני המועמדים מתמקדת בעיקר במדינות ה"מתנדנדות", בהן אין יתרון ברור למפלגה מסוימת. מספר האלקטורים בכל מדינה נקבע לפי גודל האוכלוסייה, ולכן ייתכן מצב שבו מועמד זוכה ליותר קולות כלליים (מה שמכונה "Popular Vote") אך פחות קולות אלקטורליים, ולכן מפסיד בבחירות (למשל במקרה אל גור, שהפסיד בבחירות 2000 לג'ורג' בוש).
החוקה קבעה שמשך כהונת הנשיא (בין הבחירות) הוא ארבע שנים, אך לא הגבילה את תקופת הכהונה המצטברת בתפקיד (אם ייבחר מחדש). התיקון ה-22 לחוקה, שהתקבל בשנת 1951, הגביל את תקופות הכהונה האפשריות לשתיים.