stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גאורגי ז'וקוב
ביוגרפיה > מהלך מלחמת העולם השנייה > קרב מוסקבה

בתחילת אוקטובר הורע המצב בחזית מוסקבה. הגרמנים זכו בקרבות כיתור בויאזמה ובריאנסק והתקדמו לעבר מוסקבה. ז'וקוב נקרא להתייצב בדחיפות בפני סטלין וקיבל את הפיקוד על החזית המערבית והגנת מוסקבה, עם איוואן קונייב כסגנו. הצבא הגרמני החל ב-2 באוקטובר במבצע טייפון – הקרב על מוסקבה. הכישלון להשתלט על לנינגרד במלחמת בזק (ידועה בגרמנית בתור "בליצקריג") הייתה לנכס אסטרטגי של הצבא האדום, מכיוון שקבוצת ארמיות צפון לא הייתה יכולה להעביר מכוחותיה דרומה לתמוך בקבוצת ארמיות מרכז בכיבוש מוסקבה. רק חלק מארמיית הפאנצר הרביעית פנתה לעבר המערכה על מוסקבה. במהלך אוקטובר הגרמנים כבשו את ערי המפתח של קלוגה (ובסביבתה גם כפר הולדתו של ז'וקוב), קלינין, מוז'איק (אנ') ומלויארוסלאבץ' (אנ'). ז'וקוב החל בקרבות בלימה שהאטו את קצב התקדמות הגרמנים. לאורך אוקטובר ונובמבר הוא קידם קו מגננה לאורך החזית מסביב למוסקבה כחלק מלוחמת שחיקה והכנה לקראת מתקפת נגד עם דיוויזיות רעננות שהובאו מסיביר. העברת הכוחות התאפשרה, לאחר שהמרגל הסובייטי ריכרד זורגה העביר מידע מודיעיני מיפן לפיו האחרונה, שהובסה על ידי ז'וקוב כאמור בקרב חלקין גול באוגוסט 1939, לא מתכוונת לתקוף שוב את ברית המועצות.
הגרמנים הגיעו עד למרחק של 27 ק"מ ממוסקבה ונעצרו בקור המקפיא של שיא החורף הרוסי. גשמי הסתיו הפכו את הדרכים לנהרות של בוץ עמוק, עובדה שהגבילה את יכולת התנועה של כוחות השריון הגרמנים. כשהגיע הכפור בראשית נובמבר, יכלו הגרמנים לשוב ולהשתמש בדרכים, אולם עתה צצה בעיה חדשה - הם לא היו ערוכים ללחימה בחורף. לגייסות הגרמניים חסרו ביגוד חם וחליפות הסוואה לבנות. המנועים של הטנקים וכלי הרכב הממונעים קפאו כאשר הטמפרטורות צנחו הרבה מתחת לאפס מעלות. חורף 1941–1942 היה קר במיוחד אפילו במונחים רוסיים. הטמפרטורה המינימלית שנמדדה הייתה מינוס 42 מעלות צלזיוס, שיא שלילי ברישום המטאורולוגי. לתנאי האקלים הייתה חשיבות מכרעת על שחיקת הכוחות הגרמנים בחזית ולפריצת הדרך של ז'וקוב במתקפת הנגד.
בלילה בין החמישי לשישי בדצמבר נפתחה אותה מתקפת נגד בפעולה מתואמת ורחבת היקף של האגף הימני והאגף השמאלי של קבוצת 'החזית המערבית' הסובייטית. באמצע דצמבר היה הפיקוד העליון הגרמני בפאניקה מוחלטת. המפקדים הבכירים של קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית דרשו נסיגה מיידית חזרה לאזור סמולנסק כדי להציל את כוחותיהם מהתמוטטות והשמדה. אולם היטלר לקח לידו באופן אישי את הפיקוד על הצבא הגרמני בחזית המזרחית, ולא התיר נסיגה כללית מאזור מוסקבה, תוך שהוא מורה לכוחות הגרמנים שלא לוותר על אף שעל אדמה ומפטר את מפקד ארמיית הפאנצר השנייה, היינץ גודריאן, מתפקידו. פקודה זו תרמה לייצובה של החזית הגרמנית ולהאטת קצב ההתקדמות של כוחות הצבא האדום. בראשית שנת 1942 נבלמה מתקפת הנגד הסובייטית כמעט בכל הגזרות והכוחות התוקפים ספגו אבדות כבדות. המתקפה הצליחה באופן חלקי אבל הצבא הגרמני נהדף למרחק של 100–200 ק"מ ומוסקבה ניצלה. לקראת מרץ 1942 גרמו הפשרת השלגים והבוץ העמוק בדרכים, בנוסף לתשישות של הצבאות היריבים, לקיפאון זמני בפעילות הצבאית בחזית המזרחית. הניצחון בחזית הוביל לעליית המורל הסובייטי בחזית וחיזק את הקשר בין בעלות הברית.
ביוגרפיה > מהלך מלחמת העולם השנייה > הדנייפר, קורסון-צ'רקאסי ומערב אוקראינה

בעקבות הניצחון בקורסק פתח הצבא האדום בשורת מבצעים התקפיים גדולים לאורך חזית רחבה מאוד, שהשתרעה מאזור סמולנסק בצפון עד לים השחור בדרום. בעקבות מבצע ז'יטומיר-ברדיצ'ב בתחילת 1944, שנערך לאחר חציית נהר הדנייפר ושחרור קייב, נפתח כיס בקורסון-שבצ'נקיבסקי ונוצר מבלט בקו הגרמני בינה לבין צ'רקאסי. במכתב שכתבו יחדיו, ז'וקוב וואטוטין הציעו לסטלין לנצל את המבלט ולפרוץ דרכו את קו המגננה הגרמני. לקראת המבצע בוצע ארגון מחדש של הכוחות, ולשם כיבוש קורסון-צ'רקאסי הועמדו תחת פיקודו של ז'וקוב החזית האוקראינית הראשונה (ואטוטין) והחזית האוקראינית השנייה (קונייב). באופן פורמלי לא היו המפקדים כפופים לז'וקוב והוא למעשה היה מתאם בין החזיתות על בסיס היותו נציג פיקוד מטעם הסטאבקה.
במסגרת קרב קורסון-צ'רקאסי כיתרו כוחות משתי חזיתות סובייטיות כוח גרמני שכלל כ-60 אלף חיילים, במבלט גרמני באזור הערים צ'רקאסי וקורסון בגדה המערבית של נהר דנייפר מדרום לקייב. הכוחות הסובייטיים ניסו להשמיד את הכוח הגרמני המכותר, ובמקביל נאלצו ללחום כדי למנוע מכוחות חילוץ גרמניים חזקים מקבוצת ארמיות דרום לפרוץ את טבעת הכיתור ולחבור לכוחות המכותרים. ב-17 בפברואר, לאחר למעלה משלושה שבועות של קרבות קשים, הצליח חלק מהכוח הגרמני המכותר לפרוץ את טבעת הכיתור ולחבור לכוח החילוץ לאחר שנטש מאחור כמעט את כל ציודו הכבד. שני הצדדים היריבים ספגו אבדות כבדות במהלך הקרב, אך הוא שאב חלק גדול מהעתודות הניידות של קבוצת ארמיות דרום הגרמנית, החליש את כוחה, ויצר את התנאים שאפשרו לצבא הסובייטי לפתוח בשורת מתקפות מוצלחות בשטח אוקראינה המערבית במהלך החודשים הבאים.
בסוף פברואר נורה ואטוטין במארב של לאומנים אוקראינים בדלנים ונפצע אנושות. הוא מת מפצעיו כעבור חודש וחצי וסטלין מינה את ז'וקוב להחליף אותו בפיקוד על החזית האוקראינית הראשונה. בתחילת מרץ, במסגרת תפקידו החדש, ז'וקוב פיקד על מבצע פרוסקורוב-צ'רניבצי שבמסגרתו כבש הצבא האדום את מערב אוקראינה עד למרגלות הרי הקרפטים. ב-10 באפריל 1944 היה ז'וקוב האדם הראשון שניתן לו עיטור הניצחון. במקביל ניתן העיטור גם לסטלין ולואסילבסקי על "חלקם בשחרור אוקראינה המזרחית."
ביוגרפיה > מהלך מלחמת העולם השנייה > החזית הבלארוסית הראשונה

לאחר המערכה על אוקראינה המערבית הועבר ז'וקוב לחזית המרכזית והוטל עליו לתאם בין החזית הבלארוסית הראשונה והחזית הבלארוסית השנייה במהלך מבצע בגרטיון. במבצע השתלט הצבא האדום על כלל שטחי בלארוס וחדר לתוך פולין. מבצע בגרטיון החל ב-22 ביוני 1944, והפתיע כליל את ה-OKW. הגרמנים העריכו שהמתקפה הסובייטית תערך בחזית הדרומית, ולכן ריכזו כמעט את כל כוחותיהם הניידים בחזית המזרחית בגזרה זו. מתוך 22 דיוויזיות פאנצר ופאנצרגרנדיר, 18 הוקצו לאוקראינה ורק 3 לבלארוס. במקביל למבצע בגרטיון עמד ז'וקוב בראש מערך התיאום בין שתי החזיתות הבלארוסיות לחזית באוקראנה שפעלה במסגרת מבצע לבוב-סנדומייז', חדירה עמוקה לשטחי פולין מדרום וניתוק קו האספקה בין קבוצת ארמיות מרכז לדרום כך שהכוחות הגרמנים של קבוצת ארמיות צפון אוקראינה יישארו ללא אפשרות של קבלת תגבורת. המבצע החל ביולי ועיקר הפעילות הוטלה על החזית האוקראינית הראשונה בפיקודו של קונייב, שנעה ממערב אוקראינה לעבר דרום פולין, מהעיר לבוב ועד לסנדומייז' הממוקמת מדרום ללובלין.
שני המבצעים (בגרטיון ולבוב-סנדומייז') הובילו לשחרור שארית שטחי ברית המועצות, שנותרו תחת הכיבוש הגרמני, לחדירה סובייטית לתחומי פולין, ולביסוס מספר ראשי גשר גדולים בגדה המערבית של נהר הוויסלה. ז'וקוב קיבל את הפיקוד על החזית הבלארוסית הראשונה בנובמבר 1944. לאחר המבצע המשולב שהוביל לחדירת הצבא האדום לתוך פולין, ז'וקוב הציע להימנע מהשתלטות על פרוסיה המזרחית קודם העברת תגבורת שריון מהחזית האוקראינית הראשונה. הצעתו נדחתה ומבצע פרוסיה המזרחית החל בינואר 1945 כאשר ההנהגה הסובייטית העליונה משוכנעת כי ההגנות החלשות מסביב לחבל הארץ יובילו לנפילתו בקרב קל. ההפך היה הנכון, והקרב על פרוסיה המזרחית הפך למרחץ דמים ארוך בן שלושה חודשים במהלכו הממסד המדיני של גרמניה הנאצית גייס ילדים וקשישים לקרב. שתי הארמיות הגרמניות, שהגנו על פרוסיה המזרחית, בסיוע יחידות פולקסשטורם, כותרו ולאחר מכן הושמדו כמעט לחלוטין, ושרידיהן נלקחו בשבי. במהלך המבצע ביצעו כוחות הצבא האדום פשעי מלחמה רבים כנגד האוכלוסייה האזרחית הגרמנית, ומספר גדול של אזרחים מצאו את מותם במהלך הלחימה, או במהלך מנוסתם מהכוחות הסובייטיים המתקדמים.
ביוגרפיה > מהלך מלחמת העולם השנייה > החזית הבלארוסית הראשונה > קרב ברלין

עוד בינואר 1945 פתחו ז'וקוב וקונייב, במערך הנהגה משותף, במבצע ויסלה-אודר שבמהלכו השתלטו כוחות הצבא האדום על ורשה, התקדמו לעבר מערב פולין והגיעו עד לגדות נהר האודר, הגובל בחבל ברנדנבורג שבתוכו יושבת ברלין. במבצע המשולב של החזית הבלארוסית הראשונה והחזית האוקראינית הראשונה היו מעורבים 2,203,600 חיילים של הצבא האדום. אבדותיהם של החיילים הסובייטים במבצע זה הסתכמו ב-193,215 איש. מתוך מספר זה, החזית הבלארוסית הראשונה בראשות ז'וקוב איבדה 77,342 מתוך 1,028,900 איש (7.5%), בעוד שהחזית האוקראינית הראשונה איבדה 115,783 מתוך 1,083,800 איש (10.7%). בסוף פברואר נפתח מבצע פומרניה המזרחית ומבצע שלזיה תחתית שהרחיבו את ראש החץ האסטרטגי שפתחו כוחותיהם של ז'וקוב וקונייב על גדות האודר.
הצבא הגרמני בחזית המזרחית נחלש מאוד כתוצאה מהאבדות שספג בחודשים הראשונים של שנת 1945, וסבל ממחסור חמור בדלק ובנשק כבד (טנקים ומטוסים). אולם סיפורי הזוועה בדבר התנהגות הצבא הסובייטי כלפי האוכלוסייה האזרחית הגרמנית באזורים שנכבשו על ידו, והפחד מפני גורל החיילים שייפלו בשבי הסובייטי, חיזקו את נחישות החיילים הגרמנים להילחם עד הסוף, כדי למנוע את המשך התקדמות הצבא האדום אל מעבר לנהר אודר, לתוך ליבה של גרמניה. בתחילת אפריל, בעקבות השלמת מבצע פרוסיה המזרחית בכיבוש קניגסברג על חוף הים הבלטי, התקדם ז'וקוב לעבר מבצע הכרעה של המלחמה בכיבוש הבירה הגרמנית והחל לרכז כוחות בפרנקפורט על האודר לקראת חציית הנהר. הפיקוד העליון קבע חלוקת מטרות לקראת סדרת מבצעי השתלטות על גבי לב גרמניה וחלק מכוחותיהם של ז'וקוב וקונייב נועדו לכתר את מרחב ברלין מצפון ומדרום בתנועת איגוף עמוקה. הכוחות הסובייטיים, שנועדו ליטול חלק במתקפה על ברלין, כללו 2.5 מיליון חיילים, יותר מ-6,000 טנקים ותותחים מתנייעים, 7,500 מטוסים ויותר מ-40 אלף כלי ארטילריה. הם נהנו מעדיפות עצומה בכוח אדם ובמיוחד בציוד כבד על הכוחות הגרמניים.
ב-16 באפריל 1945 פתח בקרב על ברלין תוך מרוץ עם הזמן כנגד מרשל איוואן קונייב על היוקרה שבהפלת הבירה הגרמנית. לאחר מעבר הקרב על רמת זלו התקדמו כוחות החזית הבלארוסית הראשונה לעבר ברלין חזיתית. החזית הבלארוסית השנייה נעה מצפון והחזית האוקראינית הראשונה מדרום ובכך העיר נפלה לכיתור סובייטי. ב-23 באפריל החלה מתקפה על פרברי העיר והקרב התגלגל לכדי מאבק בין הרחובות של העיר שהיה למרחץ דמים. רק לאחר שמונה ימי לחימה, הצליחו 7 ארמיות סובייטיות, שהשתייכו לחזיתות של ז'וקוב וקונייב, להשלים את ההשתלטות על העיר ולהכניע את כיסי ההתנגדות האחרונים. ב-30 באפריל 1945, התאבד אדולף היטלר בתוך הפיהררבונקר. דגל ברית המועצות הונף מעל בניית הרייכסטאג והקרב למעשה סימן את המסמר האחרון בקברה של גרמניה הנאצית. במקביל לפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה החלה קריסת הוורמאכט בשלל חזיתות המלחמה וב-8 במאי נכנעה גרמניה הנאצית בכניעה ללא תנאי. נחתמו סדרת צווי כניעה, תחילה מול בעלות הברית המערביות ובהמשך, ב-9 במאי 1945, חתם ז'וקוב בברלין, בשם ברית המועצות, על מסמך הכניעה של גרמניה.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה ועד מות סטלין

ב-10 ביוני 1945 נתמנה למפקד העליון של קבוצת הכוחות הסובייטים בגרמניה (בהמשך התקבעו לשטחי גרמניה המזרחית). עוד קודם לכן, במסגרת תפקידו כאחראי על אזור כיבוש צבאי החליט, עם כניעת גרמניה הנאצית, להעביר שלוש החלטות לשיפור חייהם של הנתונים תחת הכיבוש: (1) החלת מערכת חלוקת מזון, (2) הפעלה מחדש של השרתים הציבוריים, (3) חלוקת מנות של חלב לילדים. הוא זירז את העברת תהליך העברת המזון ממכסות האספקה של ברית המועצות לעבר שטחי הכיבוש בגרמניה וטען כי פעל פועלו התבסס על כך שלצד שנאתו לנאציזם הוא העריך את העם הגרמני. בסופה של המלחמה ז'וקוב למעשה נשא באהדה יוצאת דופן מצד האוכלוסייה הכללית של ברית המועצות ומצד החיילים בשטח על פועלו. ז'וקוב לקח חלק בועידת פוטסדאם והתיידד עם מקביליו מנהיגי השטחים הכבושים של גרמניה מטעם בריטניה, ארצות הברית וצרפת, פילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי, גנרל דווייט אייזנהאואר ומרשל ז'אן דה לאטר דה טסיני בהתאמה. ז'וקוב היה חבר מועצת הממשל של בעלות הברית (אנ') על חלוקת גרמניה לאזורי הכיבוש לאחר מלחמת העולם השנייה.
ז'וקוב רכב על סוס לבן בראש מצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה ב-24 ביוני 1945. ההערצה והפופולריות שלו האפילה על זו של סטלין, דבר שהיה לצנינים בעיני הרודן. סטלין ביקש להשפילו ולכן במרץ 1946 הודח ז'וקוב ממשרתו והוחזר למוסקבה לשאת במשרת המפקד העליון של כוחות הקרקע של הצבא האדום. בשנת 1947 כמה מעוזריו וחבריו נעצרו במסגרת פרשת השלל והופעל עליהם לחץ כבד לתת מידע מפליל על ז'וקוב עצמו. באמצע 1946 הגיעה לידי סטלין תלונה בדבר ייצור מטוסים פגומים עבור חיל האוויר הסובייטי. סטלין העביר את הנושא לטיפולו של השר לביטחון המדינה, ויקטור אבאקומוב, ולמעשה הנחה אותו כיצד לפעול לאורכה של הפרשה. מספר קצינים בכירים בשורות חיל האוויר הסובייטי נעצרו ונשלחו למאסר. מטרת הפרשה היה להרחיק מז'וקוב את עוזריו הבכירים. הסיבה הרשמית לתחילת הפרשה היה חקירה בנושא של העברת שלל גרמני לידיים פרטיות ללא אישורים. בכך הואשמו מפקדים בכירים בצבא האדום ובראש ובראשונה ז'וקוב עצמו. האשמות נגד ז'וקוב התבססו על הודעת המרשל אלכסנדר נוביקוב שנעצר עוד בשנת 1946 ומידע שהעביר ניקולאי בולגנין ליוסיף סטלין על קרונות רכבת עם רכוש שלל שמועבר מגרמניה הכבושה לביתו של ז'וקוב. ז'וקוב זומן לבירור ב-1 ביוני 1946, פוטר מתפקיד מפקד חיל היבשה ונשלח להרי אורל בתוך מפקד פיקוד. בקיץ 1946 מונה לתפקיד חסר חשיבות של מפקד צבאי במחוז אודסה.
פרשת השלל נועדה לוודא את ריחוקו של ז'וקוב מעמדות כוח שעלולות לאיים על סמכותו האבסולוטית של סטלין. ב-20 בינואר 1948, הפוליטביורו קיבל החלטה "בדבר החבר גאורגי ז'וקוב" שנועדה להשפיל את שמו של ז'וקוב ולהכפיש אותו על תפקודו כמפקד צבא הכיבוש בגרמניה המזרחית לאחר המלחמה. בהחלטה נכתב כי ז'וקוב פעל בהתנהגות בלתי הולמת עבור מפקד סובייטי ועבור חבר המפלגה (הקומוניסטית) וכי בעלי בריתו ותומכיו בשורות הדרג הצבאי והדרג הפוליטי פעלו להשתיק את הידיעות על התנהלותו זאת. בעקבות ההחלטה, השר בולגנין הורה על פיטוריו של ז'וקוב מתפקיד המפקד הצבאי באודסה למוצב המרוחק של מפקד צבאי במחוז האורל.
ביוגרפיה > שר ההגנה של ברית המועצות > השיבה למשרת הנהגה

באוקטובר 1952, במהלך הבחירות לקונגרס ה-19 של ברית המועצות, העלו תומכיו של ז'וקוב את שמו כמועמד אפשרי לסובייט העליון. עם מות סטלין ב-5 במרץ 1953 עבר ז'וקוב לפעילות פוליטית ותמך בניקיטה חרושצ'וב. חרושצ'וב היה נתון במאבק סמכות על הנהגת ברית המועצות לאחר סטלין בינו לבין גאורגי מלנקוב ולברנטי בריה. עוד במהלך 1953 מינה בריה את ז'וקוב לסגן שר ההגנה תחת בולגנין. לדברי סרגיי חרושצ'וב, בנו של ניקיטה, אביו לחץ על בריה למנות את ז'וקוב למשרה, שכן ראה בו בעל ברית פוליטי רב חשיבות. מותו של סטלין הותיר משבר ירושה שהוביל למינויו הזמני של מלנקוב לתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית. מאבק סמכות התפתח בין בריה וחרושצ'וב וז'וקוב צידד באחרון. שני הצדדים היריבים טיפחו מחנות פנים-מפלגתיים וניסו לקרב לשורותיהם מנהיגים צבאיים ידועים ביוקרתם מימי המלחמה.
ב-26 ביוני 1953 התקיימה פגישה מיוחדת של הפוליטביורו הסובייטי שכונסה על ידי מלנקוב. בריה הגיעה לפגישה בתחושה לא נוחה מכיוון שנקרא בחיפזון - ואכן, ז'וקוב הורה לגנרל קיריל מוסקלנקו (שחבר לחרושצ'וב לצידו של ז'וקוב) להכין בחשאי כוח מיוחד והתיר לכוח להשתמש בשתי מכוניות מיוחדות של ז'וקוב ובולגנין (שכללו זכוכיות שחורות) על מנת לחדור בבטחה לתוך הקרמלין. ז'וקוב גם הורה לו להחליף את משמר המ.ב.ד. במשמר צבאי של המחוז הצבאי של מוסקבה, שהיו נאמנים לו. לבסוף, במהלך הפגישה, חרושצ'וב הציע לגרש את בריה מהמפלגה הקומוניסטית ולהביאו בפני בית דין צבאי על סדרה ארוכה של אישומים בפשעים חמורים שנעשו בהיותו מפקד הנ.ק.ו.ד.. הכוחות המיוחדים של מוסקלנקו צייתו. מלנקוב לחץ על כפתור בשולחנו, והכוח שהוכן מראש של קצינים חמושים בראשות ז'וקוב פרץ לחדר ואסר את בריה. ישנן שמועות כי בריה נורה במקום, אך נראה שסברה זו אינה נכונה. בריה נלקח בתחילה לכלא לפורטובו, ומשם הועבר למטהו של הגנרל מוסקלנקו. מעצרו נשמר בסוד עד אשר סגניו החשובים נעצרו גם הם. כוחות הנ.ק.ו.ד. ששהו במוסקבה והיו תחת פיקוד בריה פורקו מנשקם על ידי יחידות צבא סדירות. העיתון "פראבדה" הודיע על מעצרו של בריה רק ב-10 ביולי, תוך ציון מלנקוב כיוזם והזכרת "פשעי בריה כנגד המפלגה והמדינה".
בריה נשפט בפני "טריבונל מיוחד", ולא הותר לו לייצג עצמו או לבטא את עמדתו. ז'וקוב היה חבר הטריבונל וקונייב ניהל אותו. נגזר עליו גזר דין מוות והוא הוצא להורג מיידית על ידי פאבל בטיצקי. לצד בריה הוצאו להורג מספר חבריו ותומכיו. לאחר מות בריה, צומצם הנ.ק.ו.ד. ממעמד של משרד ממשלתי לוועדה (הק.ג.ב.), ואף אדם שעמד בראשו לא ריכז כוח רב כל כך בידיו כבריה בשעתו. במהלך 1954 היה ז'וקוב אחראי על סדרת ניסויים בפצצות ביקוע גרעיני באתר הניסויים סמיפלטינסק (הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית). בנוסף היה אחראי על התרגול הצבאי "כדור שלג" בטוטסקוי, מחוז אורנבורג, שמטרתו הייתה לבחון התנהלות של הכוחות המזוינים בתרחיש של מלחמה גרעינית. במסגרת התרגיל שנערך בטוטסקוי נעשה שימוש בטילים בליסטיים בעלי ראש נפץ גרעיני מסוג RDS-4, במשקל 40 קילוטון. התרגיל כלל 45 אלף חיילים ותצפתו מעליו כל שרי ההגנה של מדינות ברית ורשה כולל מספר שרים סובייטים ובהם גם חרושצ'וב.
ביוגרפיה > שר ההגנה של ברית המועצות > מהלך כהונתו (1955–1957)

ב-1955 נתמנה לשר ההגנה בידי ניקולאי בולגנין. בפברואר אותה השנה בולגנין התמנה ליושב ראש מועצת השרים (ראש ממשלת ברית המועצות). ז'וקוב התנגד נחרצות להשבת מערכת הקומיסרים הצבאיים עקב הפגיעה החריפה שהמערכת יצרה בהתנהלות ובביצועים של הצבא וטען כי פוליטיקאים אינם אנשי צבא מיומנים. ז'וקוב חידש את משרת ראש מטה חילות הקרקע (תפקיד שסטלין ביטל ב-1950) ומינה את סגנו, קונייב, למשרה. לפי יוזמתו של חרושצ'וב, ז'וקוב היה האחראי על הפחתת הכוחות המשרתים בכוחות המזוינים של ברית המועצות מ-4,815,870 חיילי קבע לפחות משלושה מיליון. ביולי 1955, ז'וקוב, ביחד עם חרושצ'וב, בולגנין וויאצ'סלב מולוטוב, ייצגו את ברית המועצות בוועידת מנהיגים לצד ראשי בריטניה, צרפת וארצות הברית. חרושצ'וב העריך כי חברותו האישית של ז'וקוב עם הגנרל האמריקאי אייזנהאואר, שנבחר לנשיא ארצות הברית בבחירות של 1952, תתרום לשיפור ביחסי ארצות הברית–ברית המועצות. אייזנהאואר הציע מדיניות "שמיים פתוחים" ששני הצדדים יוכלו להטיס מטוסי ביון מעל שמי הארצות ולפקח על פעילות צבאית ופיתוח גרעיני. ז'וקוב תמך בתוכנית, אך חרושצ'וב, בולגנין ומולוטוב התנגדו לה.
ב-1956 היה לחבר מרכז המפלגה הקומוניסטית. מאז מלחמת העולם השנייה הייתה הונגריה מדינת חסות של ברית המועצות והוסדר בה משטר קומוניסטי בדומה לכל שאר מדינות הגוש המזרחי. באוקטובר 1956 פרץ המרד ההונגרי שהיה למרידה עממית שהורכבה ממיליציות חמושות שמטרתה הייתה להפיל את המשטר הקומוניסטי. ז'וקוב, לצד כל שאר חברי הפוליטביורו, דחק בחרושצ'וב לשלוח כוחות לדחוק ברשויות השלטון בהונגריה ולפקח עם הגבול בין הונגריה לאוסטריה, שהיה חלק ממסך הברזל שהפריד את הגוש המזרחי והגוש המערבי במלחמה הקרה. עם זאת, ז'וקוב ורוב חברי הפוליטביורו לא היו להוטים לראות התערבות בקנה מידה מלא של הצבא האדום בהונגריה. ז'וקוב אף המליץ על נסיגת כוחות ברית המועצות כאשר נראה היה כי יצטרכו לנקוט בצעדים קיצוניים כדי לדכא את המרד שהפך למהפכה. עמדתו של ז'וקוב והלך הרוח הכללי בקרב ההנהגה הסובייטית השתנה כאשר ראש ממשלת הונגריה החדש, אימרה נוג', ממנהיגי המרידה, החל לפעול להוצאת הונגריה מברית ורשה. בסופו של יום, ז'וקוב וקונייב עמדו בראש הכוחות של הצבא האדום שעשו דרכם לתוך הונגריה ומוטטו את המרד בכוח הזרוע.
עוד ב-1956, מלחמת סיני פרצה בין ישראל, בריטניה וצרפת נגד מצרים. ז'וקוב יצא בהצהרה רשמית שבה הצהיר כי הוא תומך בזכותה של מצרים להגנה עצמית וייצג את עמדת ארצו שצידדה בממשלה הסוציאליסטית של גמאל עבד אל נאצר במצרים במטרה להשיג תמיכה של ארצות ערב במסגרת המלחמה הקרה. ביום הולדתו ה-60 ב-1956 ניתן לז'וקוב עיטור גיבור ברית המועצות הרביעי. ב-1957 נתמנה לדרגת חבר מלא בנשיאות הוועד המרכזי. חרושצ'וב חיזק את ז'וקוב באומרו עליו: ”גאורגי קונסטנטינוביץ', יתכן והיה הראשון שדיבר על איך סטלין ועושי דברו אישרו גזרי דין מוות לפי רשימות.” בהמשך 1957 ז'וקוב ביקר באלבניה וברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בהגיעו ליוגוסלביה פגש בנשיאה יוסיפ ברוז טיטו ופעל לגשר על הפיצול היוגוסלבי-סובייטי שנוצר בין טיטו לסטלין ושהמשיך גם לאחר מות סטלין.
ביוגרפיה > הנפילה השנייה והשבת כבודו

תוך זמן קצר באה הנפילה השנייה של ז'וקוב. חרושצ'וב החליט כנראה כי לז'וקוב אישיות חזקה מדי, בעיקר בעקבות מאבקים ביניהם שנסובו סביב שאלת חופש הפעולה של הצבא מהשפעת הגורמים הפוליטיים בהנהגת המדינה. ז'וקוב אף דרש שמצביאים בשורות הצבא האדום ידווחו לו בתור נציג ההנהגה הסובייטית קודם שידווחו לחרושצ'וב ולהנהגת המפלגה בכלל. כמו כן דרש גם התנצלות רשמית של הממשלה הסובייטית בעבור הצבא עבור אירועי הטיהורים הגדולים שביצע סטלין בין 1937 ל-1938. ז'וקוב לקח חלק בניקוי שמם וזכרם של מיכאיל טוכאצ'בסקי, גריגורי שטרן, וסילי בליוכר ואלכסנדר יגורוב, כולם קורבנות הטיהורים.
יריביו הפוליטיים של ז'וקוב גינו אותו בתור רפורמיסט ותומך ברודנות צבאית. האופוזיציה מקרב הפלג השמרני במפלגה להתנהלותו של ז'וקוב הייתה גורם מרכזי להפלתו מההנהגה. ב-29 באוקטובר 1957, בעוד ז'וקוב באמצע מסעו הדיפלומטי באלבניה וביוגוסלביה, החליט הוועד המרכזי ליטול מז'וקוב את כל תפקידיו ותאריו המפלגתיים. ז'וקוב הוחלף בתפקיד שר ההגנה במרשל ברית המועצות רודיון מלינובסקי. ז'וקוב הואשם בתכנון קשר להפלת המשטר, בטיפוח פולחן אישיות משל עצמו, בתקיפת מוסדות המפלגה בצבא ועוד. שוב צלל ז'וקוב לתהומות הנשייה. לתקופה מסוימת ז'וקוב התבודד בפרישתו.
עם סילוק חרושצ'וב ועליית ברז'נייב, ניקולאי פודגורני וקוסיגין השתפר היחס לז'וקוב. הוא אמנם לא קיבל תפקיד פוליטי אך כבודו הוחזר לו. הוא קיבל דאצ'ה ליד מוסקבה והחל להופיע בציבור. ברז'נייב פעל לטפח את דמותו ומורשתו של ז'וקוב מחדש במטרה לחזק את ביסוסו הפוליטי האישי בעיני ההמונים. ב-1969 הופיע ספר זיכרונותיו, שנכתב על ידי סופרי צללים, והפך ללהיט בברית המועצות; מספר מהדורות חדשות, שנערכו כל פעם לפי הצרכים הפוליטיים של השעה, יצאו לאורך השנים. ז'וקוב החל לכתוב את הספר כבר ב-1969, אך כתיבתו התארכה והתעכבה בעקבות התדרדרות במצבו הבריאותי שנבעה מלקותו במחלה קרדיווסקולרית. גורם נוסף להתעכבות הכתיבה היה מאבקים ממושכים עם האחראי על רשויות הצנזורה, מיכאיל סוסלוב, שדרש מספר פעמים להסתכל בספר טרם פרסומו ודרש למחוק משורותיו את כל רישומי הביקורת שז'וקוב הפנה כלפי סטלין, מולוטוב, וורושילוב והמרשל סמיון בודיוני. כפר הולדתו נקרא בשמו, וכן רחובות במוסקבה ובלנינגרד, שעליהן הגן במלחמה.
ביוגרפיה > ערוב ימיו ופטירתו

גם לאחר הדחתו מעמדת כוח בידי חרושצ'וב וגם בתקופת שלטונו של ברז'נייב, הותר לז'וקוב לשמור על זכותו ללבוש מדים צבאיים, על הדירה שלו במוסקבה, בהמשך גם על הדאצ'ה שלו בפאתי העיר, נהגו הפרטי והוא נותר חבר בנומנקלטורה, האליטה המפלגתית בכלל המדינות הקומוניסטיות. ב-1968 לקה במפרצת תוך-גולגולתית שהובילה לשיתוקו החלקי והגבילה את יכולת הדיבור שלו. ב-1971 הוזמן ז'וקוב להשתתף בקונגרס ה-24 של המפלגה הקומוניסטית אך ההזמנה בוטלה קודם נענה לה. בעקבות פטירת רעייתו השנייה גאלינה ב-1973, מצבו הבריאותי של ז'וקוב המשיך להידרדר.
במאי 1974 לקה בהתקף לב ונכנס לתרדמת. ב-18 ביוני 1974 ז'וקוב נפטר במוסקבה. גופתו נשרפה ועפרו נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין וזאת על אף בקשתו האחרונה ודרישות משפחתו בפני הרשויות להיקבר בטקס של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. ב-1995 נבנה פסל בדמותו מול המוזיאון ההיסטורי הממשלתי. ביום מאה השנה להולדתו ב-1996 התקיים טקס אזכרה דתי מטעם הכנסייה האורתודוקסית בבית הקברות של חומת הקרמלין.
חייו האישיים

כשהיה בן 23 ז'וקוב התחתן לראשונה עם אלכסנדרה דייבנה ז'וקובנה, ולזוג נולדו שתי בנות, ארה ואלה. ז'וקוב לא שמר נאמנות מוחלטת לרעייתו ובמהלך שנות העשרים היה קרוב למריה וולקובה, אחות מוסמכת אותה פגש בבית חולים שבו שהה במלחמת העולם הראשונה. לז'וקוב ולוולקובה הייתה ילדה אחת שנולדה ממזרה, מרגריטה, אך פרשת הניאוף שלו מעולם לא פגעה במוניטין הציבורי שלו. מאוחר יותר בחייו התגרש מאלכסנדרה ונישא בשנית לגאלינה אלכסנדרובנה סמיונובה. לזוג הייתה בת אחת משותפת, מריה, שהייתה הבת הרביעית והצעירה ביותר של ז'וקוב. גאלינה נפטרה ב-1973, מסרטן השד. לז'וקוב הייתה אחות גדולה בשם מריה (ילידת 1894) ואח צעיר בשם אלכסיי (יליד 1901) שנפטר בצעירותו. אביו, קונסטנטין, היה סנדלר ונפטר ב-1921 ואמו אוסטינינה הייתה בת למשפחת חקלאית קשת יום ונפטרה ב-1944.
לאורך כל חייו מצא ז'וקוב תחביב בגידול דגים באקווריום ובדיג. במהלך תקופת התבודדותו שלאחר הדחתו בידי חרושצ'וב, קיבל ערכת דיג מקצועית מהנשיא אייזנהאואר והשניים נותרו חברים טובים. בתקופת פרישתו נהג לצאת לחופשות בסוצ'י ולדוג על גדות הים השחור. ב-1975, האסטרונומית הסובייטית ליודמילה צ'רניק ביצעה תצפית ראשונה ומיפתה כוכב לכת מינורי וקראה לו לכבודו של ז'וקוב בשם: 2132 Zhukov. ב-1976 הונפק בול דואר בדמותו של ז'וקוב לזכרו.
עיטורים ומדליות

המרשל ז'וקוב עוטר בעשרות עיטורים ומדליות. בין השאר הוא עוטר 4 פעמים במדליית "גיבור ברית המועצות".
| שם העיטור | מספר הפעמים בהן עוטר |
| --- | --- |
 גיבור ברית המועצות: 4
 עיטור הניצחון: 2
 עיטור לנין: 6
 עיטור מהפכת אוקטובר: 1
 עיטור הדגל האדום: 3
 עיטור סובורוב (דרגה ראשונה): 2
סה"כ: 14 עיטורים
| שם המדליה | מספר הפעמים בהן עוטר |
| --- | --- |
100 שנה להולדת לנין: 1
לכבוד ניצחון ברית המועצות על גרמניה הנאצית: 1
על תרומתו בהגנת העיר מוסקבה: 1
על תרומתו בשחרור העיר לנינגרד: 1
על תרומתו בשחרור העיר סטלינגרד: 1
על תרומתו בשחרור העיר קייב: 1
לכבוד ניצחון ברית המועצות על גרמניה במלחמת העולם השנייה: 1
לכבוד ניצחון ברית המועצות על יפן: 1
על תרומתו לכיבוש ברלין: 1
על תרומתו לשחרור ורשה: 1
20 שנה להקמת הצבא האדום: 1
30 שנה להקמת הצבא והצי האדום: 1
40 שנה להקמת הצבא האדום: 1
50 שנה להקמת הצבא האדום: 1
800 שנה לעיר מוסקבה: 1
250 שנה לעיר לנינגרד: 1
סה"כ: 16 מדליות