stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליליאן קורנפלד
הערות שוליים

↑  מפקד אוכלוסין-קנדה 1921, באתר אנססטרי קנדה www.ancestry.ca, גישה למידע לאחר רישום חינמי באתר (באנגלית)
↑  ציפורה שחורי-רובין ושפרה שורץ, מגרשי המשחקים של 'גוגנהיימר הדסה':המתנ"סים של שנות העשרים, קתדרה 86, יד יצחק בן צבי, ירושלים, תשנ"ח, עמ' 75-98
↑  דוד תדהר (עורך), "גאליה קורנפלד", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך טז (1967), עמ' 4974
1 2  גב' ליליאן קורנפלד, האשה המנצחת על "המטבח המשובח"-כתבה בעיתון חרות, באתר עיתונות יהודית היסטורית, ‏10 באוקטובר, 1960
↑  בעריכת אריה חשביה, יורדים דרומה, עד הלום, ישראל: משרד הביטחון, 2005
↑  עמנואלה קלו, השתנות טעמים באוכל הישראלי: המקרה של 'המטבח האיטלקי' 1980--2000 עבודת גמר לקראת התואר "מוסמך אוניברסיטה" (עמ' 56), באתר אוניברסיטת תל אביב, ‏נובמבר 2005
↑  עדי שרצר, "אליק בא מן הים"? מקורותיו היהודיים של הסיפר (נראטיב) הישראלי המתהווה בעיצוב יום העצמאות כיום חג לאומי (1952), באתר www.academia.edu, נגיש לקריאה לאחר הרשמה חינמית לאתר, ‏2014
1 2  Giveon Cornfield, 21-22, Lilian: Israel's first Lady of Cuisine, Xlibris Corporation, 2012
↑  דף על שם ליליאן קורנפלד, באתר www.geni.com
↑  דף הספר איך לבשל בארץ ישראל, באתר הספרייה הלאומית
↑  מתכונים מהעבר 4: החומוס העברי הראשון, באתר חומוס להמונים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310920805171  GND: 126223165  ISNI: 0000 0004 0267 3321  LCCN: nr2006025302  VIAF: 298491044   WorldCat (עם VIAF): 298491044
ק.ג.ב.

| --- | --- |
סמל הק.ג.ב.

בניין לוביאנקה
 מידע כללי
 מדינה:  ברית המועצות 
 תחום שיפוט:  ברית המועצות ברית המועצות
 משרד אחראי:  מועצת השרים הסובייטית
 סוכנות אם:  המפלגה הקומוניסטית
 תאריך הקמה:  13 במרץ 1954
 סוכנות קודמת:  מ.ג.ב.
 תאריך פירוק:  6 בנובמבר 1991
 סוכנות מחליפה:  שירות הביטחון הפדרלי
 מנהל:  ואדים בקאטין (אחרון)
 מטה מרכזי:  כיכר לוביאנקה 2, מוסקבה, רוסיה
 עובדים:  480,000 (נכון ל־1990)
 
צו החתום על ידי קלימנט וורושילוב, יו"ר נשיאות הסובייט העליון המורה על הקמת הק.ג.ב..
ק.ג.ב. ("קומיטט גוסודרסטוונוי בזופסנוסטי", ברוסית: ‏Комите́т Госуда́рственной Безопа́сностиקובץ:Ru-KGB.ogg‏Ⓘ‏; КГБ – "הוועדה לביטחון המדינה"; בעברית מתועתק גם בצורת: קג"ב, קרי: קָה-גֶה-בֶּה; מוכר בישראל גם בראשי התיבות הלטיניים – KGB, קֵיי גִ'י בִּי) היה ארגון הביון המרכזי וכן המשטרה החשאית של ברית המועצות, החל מ־13 במרץ 1954 ועד 6 בנובמבר 1991. המפקדה הראשית של הק.ג.ב. נמצאה בכיכר דזרז'ינסקי 1 (כיום לוביאנקה) שבמוסקבה.
עם תפקידי הק.ג.ב. נמנו סיכול ריגול, ביון חוץ, חקירת פשיעה חמורה, אבטחת אישים, שמירת מתקנים רגישים, אבטחת הגבולות, פיצוח צפנים, ריגול אלקטרוני ומאבק בחתרנות ובמתנגדי המשטר הסובייטי.
רקע

לאחר מות סטלין במרץ 1953, איחד לברנטי בריה, ראש הק.ג.ב דאז, את המוו"ד ("משרד הפנים" הסובייטי, אם כי משמעות כינוי זה שונה מאשר ברוב מדינות העולם) ואת ה-מ.ג.ב ("המשרד לביטחון המדינה") לגוף אחד, המוו"ד. כעבור שנה הוצא בריה להורג, והמוו"ד פוצל. המוו"ד החדש שמר על סמכויותיו בתחומי ביטחון פנים (המשטרה ושמירת החוק) בעוד הק.ג.ב. החדש קיבל את האחריות על כל שאר הפונקציות של ביטחון הפנים והחוץ.
תולדות הארגון

היוזמה להקמת הארגון הגיעה ב-4 בפברואר 1954 כאשר שר הפנים הסובייטי סרגיי קרוגלוב פנה בהצעת להקמת הארגון אל הוועד המרכזי של המפלגה. ההצעה נידונה בנשיאות הוועד המרכזי של המפלגה ב-8 בפברואר 1954 כאשר הצעתו נתקבלה והוקמה הוועדה לענייני ביטחון המדינה של מועצת השרים הסובייטית (Комитет по делам государственной безопасности при Совете Министров СССР).
ב-13 במרץ 1954 הונפק הצו להקמת הוועדה לביטחון המדינה (ק.ג.ב.) שהוקם מתוך מחלקות ייעודיות לביטחון פנים של משרד הפנים הסובייטי. לראשות הק.ג.ב. מונה סגן שר הפנים, הקולונל איוואן סרוב.
זמן קצר לאחר הקמתו עבר הק.ג.ב. ארגון מחדש וקיצוץ מסיבי במצבת כוח האדם שלו עקב אווירת הדה-סטאליניזציה, מדיניות הטיהור מפולחן האישיות של יוסיף סטלין, לאחר מותו. כוח האדם בק.ג.ב. קוצץ ב-50% כמעט. למעלה מ-3,500 מחלקות אזוריות פורקו וכמה יחידות מבצעיות אוחדו למנגנון מרכזי.
בתקופת המרד ההונגרי בשנת 1956 נטלו אנשי הארגון חלק פעיל בדיכוי המהומות בהונגריה. אנשי הק.ג.ב. עצרו את שר ההגנה ההונגרי פל מאלטר, ולאחר מכן ביצעו מעצרים המוניים כאשר 846 מהעצורים נשלחו למאסר בבתי כלא סובייטים.
החל משנות ה-60, ובעיקר תחת יורי אנדרופוב שניהל את הארגון במשך יותר מעשור, התעצם הק.ג.ב. וסמכויותיו גדלו; הק.ג.ב. השתמש בשיטות כוחניות לחילוץ הודאות מנחקרים, ונודע כמנגנון דיכוי אלים. ראש הארגון זכה למושב בנשיאות המפלגה. ב־5 ביולי 1978 שינה הק.ג.ב. את שמו ל"ק.ג.ב. של ברית המועצות" ויושב ראש הק.ג.ב. קיבל מושב במועצת השרים.
סוכנות הידיעות טא"ס שימשה, בין השאר, כחברת קש בשירות הק.ג.ב.
הארגון פורק לבסוף בשל השתתפות ראשו, הגנרל-קולונל ולדימיר קריוצ'קוב בניסיון ההפיכה הכושל של אוגוסט 1991 כנגד נשיא ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב. קריוצ'קוב השתמש ברבים ממשאבי הק.ג.ב. על מנת לעזור לניסיון ההפיכה. ולבסוף נעצר, והגנרל ואדים בקאטין מונה ליושב-ראש ב-23 באוגוסט 1991 על מנת להוביל את פירוק הארגון. עם מינויו ניסה הגנרל בקאטין להוביל רפורמה להפיכת הק.ג.ב. מ"החרב והמגן של המפלגה" לגוף מודיעיני מודרני. באותה עת גורבאצ'וב הקים את הוועדה לחקירת פעילות גופי הביטחון בראשותו של סרגיי סטפאשין, אז חבר הסובייט העליון. צעדים אלה הובילו לרפורמה מבנית במבנה הק.ג.ב. לקראת פירוקו הסופי.
באוגוסט 1991 המחלקה לתקשורת ממשלתית, מינהל 8 של הק.ג.ב. (הצפנה ותקשורת ממשלתית) ומינהל 16 (מודיעין אותות) הופרדו מהארגון והפכו לוועדה לתקשורת ממשלתית שהוכפפה לנשיא ברית המועצות. בספטמבר 1991, מינהל 9 שהיה אחראי לאבטחת מנהיגי המפלגה פורק והפך למינהל האבטחה והוכפף אף הוא לנשיא. באותו הזמן פורקה גם המחלקה למעקב אחר ארגונים דתיים ועד אוקטובר 1991 קוצצו מרבית מסמכויות המעקב של הק.ג.ב. ב-22 באוקטובר 1991 הוקם שירות הביון המרכזי של ברית המועצות מתוך מינהל 1 בק.ג.ב. ושירות הביטחון הבין-רפובליקני מתוך מינהל 2 כאשר תפקידי אבטחת גבולות המדינה עברו לידי הוועדה לאבטחת גבולות המדינה.
ב־6 בנובמבר 1991 כבר חדל הארגון מלהתקיים באופן רשמי.
יורשי הק.ג.ב.

על פי החלטת מועצת המדינה הסובייטית מ-22 באוקטובר 1991 הק.ג.ב. אורגן מחדש לתוך שלושה גופים מרכזיים:
שירות הביטחון הבין-רפובליקני (МСБ СССР) – הפך בהמשך לשירות הביטחון הפדרלי (פ.ס.ב.) – האחראי על ענייני פנים ברוסיה;
שירות הביון המרכזי (ЦСР СССР)
הוועדה להגנת גבולות המדינה (Комитет по охране государственной границы СССР)
בנוסף לכך, ב-1 בנובמבר 1991 מינהל 7, מחלקה 12, שירותים טכניים מבצעיים ומתקן הכליאה הועברו לאחריות אגף רוסיה הסובייטית של הק.ג.ב.
כל גופי הביטחון של הרפובליקות הסובייטיות הפסיקו להתקיים בסוף 1991 ובתחילת 1992, בעקבות התפרקות ברית המועצות.
|   | רפובליקה   | גוף הביטחון   |
| --- | --- | --- |
| 1 |  הרפובליקה האזרית | משרד הביטחון הלאומי של אזרבייג'ן  |
| 2 |  רפובליקת ארמניה | הוועדה לביטחון המדינה  |
| 3 |  רפובליקת בלארוס | הוועדה לביטחון המדינה  |
| 4 |  גאורגיה | המשרד לביטחון לאומי  |
| 5 |  קזחסטן הסובייטית | הוועדה לביטחון לאומי  |
| 6 |  הרפובליקה הקירגיזית | המשרד לביטחון לאומי  |
| 7 |  הרפובליקה הלטבית | לא היה גוף ממשלתי לביטחון פנים; האגף הלטבי של הק.ג.ב. פורק לגמרי.   |
| 8 |  הרפובליקה הליטאית | מחלקת ביטחון המדינה  |
| 9 |  רפובליקת מולדובה | משרד הביטחון הלאומי  |
| 10 |  רוסיה הסובייטית | סוכנות הביטחון הפדרלית  |
| 11 |  רפובליקת טג'יקיסטן | משרד הביטחון  |
| 12 |  טורקמניסטן | המשרד לביטחון לאומי  |
| 13 |  הרפובליקה האוזבקית | שירות הביטחון הלאומי  |
| 14 |  אוקראינה | שירות הביטחון הלאומי האוקראיני  |
| 15 |  הרפובליקה האסטונית | משטרת הביטחון  |
* שמות המדינות הם כשמן הרשמי בדצמבר 1991.
מבנה

המינהל הראשי הראשון: סוכנות הביון; אחריות על ביון-החוץ (הפך לסו"ר)
המינהל השני הראשי: ביטחון פנים וסיכול ריגול (הפך לפס"ב)
מינהל 3: סיכול ריגול צבאי (הפך למחלקה לסיכול ריגול צבאי של פס"ב)
מינהל 4: ביטחון התחבורה
מינהל 5 (1954–1960): נושא הביטחון הכלכלי
מינהל 5 (1967–1989): המינהל האידאולוגי; מאבק באויבי המשטר, בכנסייה ובכתות שונות (הפך למשטרת המס הפדרלית של רוסיה)
מינהל 6 (1981): ביטחון התעשייה וסיכול ריגול כלכלי; (הפך לשירות הביטחון הכלכלי של פס"ב)
מינהל 7: פעילות איתור מבצעי (חיפוש אחר מתנגדי המשטר)
מינהל 8: ביטחון מידע, הצפנה ופענוח צפנים (הפך לפאפס"י)
מינהל 9: אבטחת מנהיגי המפלגה והממשל (הפך לפסא"ו)
מינהל 10 (1954–1959): מפקדת אבטחת הקרמלין של מוסקבה.
מינהל 14: נושאי הרפואה/הבריאות
מינהל 15 (1969–1974), המינהל הראשי ה-15 (1974–1991): אבטחת מתקני ממשל (הפכה לחלק מפסא"ו)
מינהל 16 (1973): האזנה, פענוח צפנים וביון אלקטרוני (הפך לפאפס"י)
מינהל טכני מבצעי
המינהל לבניית אובייקטים צבאיים
המרכז לתקשורת ציבורית (מאפריל 1990 עד אוקטובר 1991): משרד דובר הק.ג.ב.
ראשי הארגון

איוואן סרוב עד 1958
אלכסנדר שלפין עד 1961
ולדימיר סמיצ'אסני עד 1967
יורי אנדרופוב עד 1982
ויטאלי פדורצ'וק 1982
ויקטור צ'בריקוב עד 1988
ולדימיר קריוצ'קוב עד 1991
ראו גם

שירות הביטחון הפדרלי
נ.ק.ו.ד.
סו"ר
לוביאנקה
לקריאה נוספת

ג'ון בארון, ק.ג.ב., תרגם אליעזר כרמי, הקדמה - עודד ערן, הוצאת בוסתן, 1975.
ביאורים

↑  הגוף האזרי של הק.ג.ב. שינה שמו למשרד הביטחון הלאומי ב-1 בנובמבר 1991.
↑  ב-4 בדצמבר 1991 הפכה למינהל הממלכתי לביטחון לאומי והפכה בהמשך לשירות הביטחון הלאומי של ארמניה.
↑  בלארוס היא המדינה הפוסט-סובייטית היחידה שבה הארגון עדיין נקרא ק.ג.ב. והיא היחידה שבה פליקס דזרז'ינסקי, ממקימי הק.ג.ב., נחשב עדיין גיבור לאומי.
↑  ב-13 ביולי 1992 הפכה לגוף הביטחון המרכזי של קזחסטן.
↑  בצו נשיא קירגיזסטן הגוף אורגן מחדש כגוף ממשלתי של הרפובליקה. והפך בהמשך לוועדה הממלכתית לביטחון לאומי.
↑  לאחר כניסתו לתוקף של החוק החוקתי לעצמאות ב-21 באוגוסט 1991, לטביה הסובייטית פורקה ב-24 באוגוסט 1991 וברית המועצות הכירה בעצמאות לטביה ב-6 בספטמבר 1991. הגוף שהחליף אותו כגוף לביטחון פנים היה הלשכה להגנת החוקה (בלטבית: Satversmes aizsardzības birojs).
↑  הוקם כמשרד ממשלתי לביטחון לאומי ב-9 בספטמבר 1991 במקום האגף המולדובי של הק.ג.ב.
↑  הוקם באוקאז של נשיא רוסיה מ-26 בנובמבר 1991.
↑  הוקם במקום האגף האוזבקי של הק.ג.ב. שפורק ב-26 בספטמבר 1991.
↑  הוקם ב-20 בספטמבר 1991 במקום האגף האוקראיני של הק.ג.ב.
↑  ב-9 באוקטובר 1991 פורק האגף האסטוני.
יחיאל חזן

יחיאל ישע חזן (נולד ב-1 במרץ 1958) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-16 מטעם סיעת הליכוד והורשע בעבירות של זיוף בכוונה לקבל דבר בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים בעקבות "פרשת ההצבעות הכפולות" בכנסת.
ביוגרפיה

חזן נולד בחדרה וגדל באור עקיבא לאב שעלה ממרוקו ואם שעלתה מתוניסיה. למד בבית הספר למלאכה בכפר חב"ד, וסיים תואר ראשון במנהל עסקים. מאוחר יותר היה ליושב ראש סניף הליכוד באריאל ולסגן ראש העיר.
בבחירות לרשימת הליכוד לכנסת ה-16 ניצח חזן את משה פייגלין במאבק על המשבצת המשוריינת לנציג יש"ע, והוצב במקום ה-31 ברשימה. עיקר הקמפיין שלו בהתמודדות לרשימה לכנסת כוון למניעת כניסת פייגלין לרשימה. חזן נבחר לכנסת ה-16.
חזן הורשע בכך שבמהלך ההצבעות על חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל ב-29 במאי 2003, הצביע במקום חברת הכנסת ענבל גבריאלי, שמקום מושבה צמוד לשלו, במסגרת מה שכונה "פרשת ההצבעות הכפולות". בתחילה, ועדת הכנסת סירבה להסיר את חסינותו, בטענה שמדובר בנושא פנימי של הכנסת. נגד החלטת הוועדה הוגשה עתירה לבג"ץ, אלא שח"כ חזן החליט לבקש בעצמו את הסרת חסינותו. ב-26 בינואר 2004 הסירה ועדת הכנסת את חסינותו, לבקשתו, ומשפטו החל ב-30 בינואר 2005. ב-24 באפריל 2006 קבע בית משפט השלום כי חזן אשם בעבירות שיוחסו לו, וגזר עליו ארבעה חודשי מאסר שירוצו בעבודות שירות, וחודשיים מאסר על תנאי. חזן ערער על ההרשעה לבית המשפט המחוזי, ולאחר שזה קבע, בינואר 2007, כי לא נפל פגם בפסק דינו של בית משפט השלום, הגיש בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון. השופט סלים ג'ובראן, מבית המשפט העליון, קבע כי אין לתת רשות לערער על הכרעתו של בית המשפט המחוזי, וכי על חזן לרצות את עונשו. חזן ביקש מבית המשפט העליון לקיים משפט חוזר בהרשעתו, ובקשתו נדחתה.
ב-13 בדצמבר 2004, בעת נאום במליאת הכנסת בנושא מנהרות התקיפה של חמאס, אמר חזן כי "הערבים הם תולעים. בכל מקום הם תולעים. מתחת לאדמה, מעל לאדמה ובכל דרך. התולעים האלה פוגעים בעם היהודי זה מאה שנה ואנו מושיטים יד לשלום. כל עוד לא נבין שיש לנו עסק עם עם של מרצחים, טרוריסטים שלא רוצים אותנו פה, לא יהיה שקט".
ב-15 בנובמבר 2005 פורסם בגלי צה"ל שחזן צולם נכנס למחסן בכנסת, בו אוחסנו ראיות שקשורות למשפטו בנושא ההצבעות הכפולות. חזן הכחיש תחילה את הדברים בשיחה מגומגמת, אך מאוחר יותר הודה במעשה. המשטרה חקרה את הפרשה, והמליצה להעמיד את חזן לדין גם בפרשה זו, אך היועץ המשפטי לכנסת החליט לסגור את התיק מחוסר עניין לציבור.
בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד לכנסת ה-17, נדחק חזן למקום ה-46 הלא ריאלי, וכתוצאה מכך לא נבחר שוב לכנסת, ובבחירות המקדימות לרשימה לכנסת ה-18, הוצב במקום ה-54 הלא ריאלי ברשימה. לקראת הבחירות המקומיות ב-2018 הודיע על כוונתו לרוץ לראשות העיר אריאל.
בשנת 2020 השתתף עם אשתו אביבה בעונה הרביעית של תוכנית המציאות "בואו לאכול איתי". השניים השתתפו בשנת 2021 גם בעונה השלישית של תוכנית המציאות "זוג מנצח VIP".
חזן הוא תושב אריאל, נשוי ואב לשלושה ילדים. בנו הבכור הוא אורן חזן, שכיהן כחבר הכנסת העשרים מטעם הליכוד וכיו"ר מפלגת צומת.
הערות שוליים

↑  ת"פ (י-ם) 4324/04 מדינת ישראל נ' חזן יחיאל, ניתן ב-19 ביוני 2006, באתר "נבו"
↑  אפרת פורשר, נדחה ערעורו של יחיאל חזן, באתר nrg‏, 17 בינואר 2007
↑  רע"פ 1915/07 יחיאל חזן נ' מדינת ישראל, ניתן ב־18 ביוני 2007
↑  מ"ח 10344/08 יחיאל חזן נ' מדינת ישראל, ניתן ב־10 בדצמבר 2009
↑  ח"כ יחיאל חזן: ”הערבים הם תולעים”, באתר nana10‏, 13 בדצמבר 2004
↑  ח"כ חזן השיב את הציוד שהכחיש כי לקח, באתר וואלה, 15 בנובמבר 2005
↑  עמית סגל, ‏חשיפה: עבירות הח"כים מול המצלמה, באתר ‏מאקו‏, 16 בפברואר 2010
↑  יחיאל חזן: אתמודד לראשות עיריית אריאל, 6 ביולי 2018, בדף הפייסבוק של עיתון אטרקציה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007514960305171  VIAF: 311119643   WorldCat (עם VIAF): 311119643
סיפורי אמא אווזה

| --- | --- |

שער מהדורת 1695 של המעשיות
 היפהפייה הנרדמת  סינדרלה  כיפה אדומה  החתול במגפיים 
 מידע כללי
 מאת:  שארל פרו 
 שפת המקור:  צרפתית 
 מקום התרחשות:  צרפת 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1697 
 
סיפורי אמא אווזה (בצרפתית: Les Contes de ma mère l'Oye) הוא אוסף מעשיות שנכתב על ידי שארל פרו ויצא לאור בפריז ב- 1697. הספר התפרסם משום שהוא נכתב בתקופה שבה קריאת מעשיות הייתה אופנה מקובלת בסלונים ספרותיים. פרו התפרנס כמזכירו של השר רב ההשפעה ז'אן-בטיסט קולבר בחצרו של לואי הארבעה עשר. אחרי מותו של קולבר נאלץ פרו לפרוש ופנה לכתיבה. סיפוריו היו מעשיות מקוריות שעיבד מסיפורים ידועים, או שהתבססו על סופרים קודמים לו כמו ג'מבטיסטה בזילה.
בתקופה שהחצר הצרפתית העריכה קישוט וליטוש התאים פרו עלילות פשוטות, ייפה את הלשון, וקהל היעד שלו היה האצולה והאריסטוקרטיה. מבחינת נושאים תומכים הסיפורים באמונתו של פרו שהאצולה עליונה על מעמד האיכרים. רבים מהסיפורים מראים על דבקות באמונות קתוליות כמו זה שאישה חייבת לעבור טיהור מחטא ולהתחרט לפני שהיא חוזרת לחברה.
רקע

פרו נולד למשפחה בורגנית גדולה, ידועה ומכובדת (אביו היה עורך דין וחבר בפרלמנט). הוא התחיל לכתוב בהיותו גבר צעיר וב- 1660 קיבל תשומת לב מלכותית בשל שירי תהילה שכתב ללואי הארבעה עשר. יכול להיות שזה היה הזרז למשרה בה החזיק עשרים שנה כעוזרו של ז'אן בטיסט קולבר. במהלך שנים אלה עם קולבר למד פרו באקדמיה המלכותית לציור ופיסול (Académie royale de peinture et de sculpture) וכן מוזיקה וכן באקדמיה המלכותית לארכיטקטורה (Académie royale d'architecture). בזמן שהיה בתפקיד ציבורי בשירותו של קולבר הוא נעשה מתקדם בדעותיו וסבר שצרפת והכנסייה צריכות לעבור מודרניזציה. דעה זו גרמה למחלוקת בין הקדמונים והמודרניים (querelle des Anciens et des Modernes) ב- 1687. פסיקתו של לואי XIV לטובת ה"קדמונים" סיימה את המחלוקת ב- 1697. ג'ק זייפס (Jack Zipes) חוקר סיפורי מעשיות, סבור שפרו כתב את סיפורי המעשיות שלו שמבוססות על סיפורים עתיקים ונכתבו מחדש בלשון מודרנית כדי לומר את המילה האחרונה במחלוקת .. יתר על כך, יכול להיות שהסיפורים נכתבו כאמצעי עבור פרו לזכות בחזרה במקומו בחברה, במיוחד בסלונים הספרותיים.
סיפוריו של פרו נכתבו בתקופת ה-préciosité כאשר סיפורים כאלה היו אופנתיים בחוגי האריסטוקרטיה, במיוחד בחצר המלוכה. גנדרנות בספרות הוגדרה בסלונים הספרותיים המאוד אופנתיים כקריאה בסיפורי מעשיות. הגנדרנות הייתה מגמה שבה רוממו אופנות, שיחות, אמנות וספרות ונהגו בה בקישוטיות רבה מתוך מטרה לגרם לזוהר כדי להבחין בין הרמות הגבוהות של החברה מן ההמוניות והגסות של הבורגנות. זייפס מסביר שהסיפורים שפרו פרסם נועדו לחבריו בסלונים הספרותיים
היסטוריה של החיבור

ב- 1694 כתב פרו בחרוזים שלושה סיפורים "גריזלדה" (Griselidis), "המשאלות המגוחכות" (Les Souhaits ridicules) ו"עור חמור" (Peau d’âne) שפורסמו בכרך אחד ונדפסו מחדש בשנה שלאחר מכן בתוספת הקדמה. מהדורה נוספת שכללה עוד שמונה סיפורים שנקראה Histoires ou contes du temps passé (סיפורים מהזמן שעבר) עם כותרת משנה Les Contes de ma Mère l'Oye (סיפורי אמא אווזה) פורסמה ב- 1697. שמונת הסיפורים החדשים שנכתבו עבור מהדורת 1697 נכתבו בפרוזה והשתלבו עם שלושת הסיפורים שנכתבו קודם בחרוזים: היפהפייה הנרדמת, כיפה אדומה, כחול הזקן, החתול במגפיים, הפיות, סינדרלה, ריקה בעל הכרבולת, אצבעוני, גריזלדה, המשאלות המגוחכות, עור חמור. שלושה מהסיפורים פורסמו קודם לכן בכתב העת הספרותי היוקרתי מרקור גאלאנט – גריזלדה ומשאלות ב-1693 והיפהפייה הנרדמת ב- 1696.
נמסר שמחבר הספר הוא פייר פרו דארמנקור (Pierre Perrault Darmancour), בנו בן ה-19 של שארל פרו. זייפס טוען שהמחקר המודרני לא מצא שום הוכחה לכך שהבן כתב את הסיפורים ולא שהספר היה פרי שיתוף פעולה בין האב והבן. יש להניח, כמעט בוודאות שפרו האב כתב את הסיפורים. יכול להיות שהכנסת שם הבן וההקדשה לאחייניתו של המלך  אליזבת שארלוט ד'אורליאן שימשו כאמצעי להציג את הבן בחברה.
ה- contes מכילים סיפורים ידועים למדי והם שמרו על הפופולריות שלהם מאז פרסומם ועובדו מחדש, שוב ושוב, מסוף המאה ה-17. הספר זכה להצלחה רבה עם שמונה הדפסות בחייו של פרו. עם מותו של לואי XIV בתחילת המאה ה-18 התעמעמה הפופולריות של הסלונים הספרותיים וסיפורי המעשיות עם התחלת עידן הנאורות. עם זאת סיפוריו של פרו המשיכו להיות מבוקשים ועוד ארבע מהדורות יצאו לאור באותה מאה.
מקורות וסגנון

על פי חוקרת ספרות הילדים רות בוטיגהיימר (Ruth Bottigheimer) הידיעה שפרו חזר על סיפורים אותם שמע מהאומנת שלו היא מיתוס מקובל. הסיפורים שלו לא נכתבו במיוחד עבור ילדים משום שספרות ילדים לא הייתה קיימת בסוף המאה ה-17. למרות שלכמה מסיפוריו של פרו יש מקורות פולקלוריים הוא שינה אותם בפרטים רבים וכתב אותם בלשון גבוהה עבור קהל של מבוגרים מתוחכמים שציפו לקישוטים. סיפורים אחדים כמו "היפהפייה הנרדמת" היו סיפורים מקוריים ללא שורשים פולקלוריים.
"גריזלדה" הייתה נובלה מודרנית והתבססה על סיפור עממי בן זמנו. יש מהדורה מוקדמת יותר של גריזלדה בספרו של בוקאצ'ו דקאמרון מן המאה ה-14 שתורגם מאוחר יותר ללטינית על ידי פטרארקה. גרסת הסיפור העממי או bibliotheque bleue של "היפהפייה הנרדמת" נכתבה בלשון פשוטה עבור קהל לא משכיל. פרו קישט את הסיפור כדי שימצא חן בעיני הקהלים המתוחכמים שביקרו בסלונים הספרותיים.
סיפורים אחרים בספר מראים יסודות מחיבורים קודמים, לעיתים קרובות מעורפלים, בטקסטים מימי הביניים או קדומים יותר. כך למשל, ב"עור חמור" יש פרטים שנמצאים ביצירתו של אפוליוס "קופידון ופסיכה" שבו פסיכה הלבושה בעור חמור נעזבת על צלע הר.
לסיפור היפהפייה הנרדמת, שנכתב כסיפור מקורי יש קווי דמיון עם שלושה סיפורים קודמים: "הנסיכה הקנאית" (La Princesse jalouse) מאת ז'אן-פייר קאמי (Jean-Pierre Camus), "שמש, ירח ותאליה" מאת ג'מבטיסטה באזילה וסיפור שנכתב על ידי סטרפרולה  "המשאלות המגוחכות". אבל פרו כתב את הסיפור בצורה מבדרת יותר עבור קהל הסלונים בכך שהוסיף קומדיה מחוספסת.
זייפס טוען שסיפוריו של פרו "עמדו במבחן הזמן" משום שהוא היה המסגנן הגדול מכולם ומשום שהביא ל"סיפורים" "גישה מודרנית שמצאה חן בעיני האליטה הספרותית והתנשאה מעל המעמדות הנמוכים.
בוטיגהיימר סבורה שסגנונו של פרו הוא בעל דמיון ושובה לב.
נושאים

סיפוריו של פרו הם בראש ובראשונה מורליסטיים ודידקטיים עם יסודות של הדרכה נוצרית. למשל, גריזלדה משיגה טוב לב על ידי ברכתו של האל אף על פי שאיננה אצילה מלידה. מוסר ההשכל בסיפור הוא שעל ידי הניסיונות שעברה היא הוכיחה עצמה ראויה להיות רעיתו של אציל. מצד שני ב"משאלות" שנכתב, כנראה כדי לזעזע את הרגישויות של קהלו האריסטוקרטי, הוא סיפור על חוטב עצים שאינו יודע מה לעשות במתנת שלוש המשאלות ואינו ראוי למתנה השמימית. בשל מוצאו הנמוך וטיפשותו הוא מבזבז את המשאלות. לידיה ג'ין (Lydia Jean) כותבת על פרו שסיפוריו "עזרו לחזק את האבסולוטיזם המלכותי. הוא הגן על עליונותה של האמונה הקתולית.
פרו הושפע ממחברים כנסייתיים כמו קאמי וטרטוליאנוס ונפילת האדם הוא נושא המצוי ברוב סיפוריו. אן דגאן (Anne Duggan) כותבת שאצל פרו מותר לגברים להיות מלאי תשוקה בעוד שנשים נענשות בשל תשוקתן. גם גריזלדה וגם עור חמור מקבלות על עצמן את החטא הקדמון של כל הנשים וכמו מרים המגדלית עוברות ניסיונות של חזרה בתשובה וחרטה בשל חטאיהן ובכך משחררות את הגיבורים הגברים. דגאן כותבת שבדרך כלל הנשים מתחילות ממצב של חטא: הניסיונות שלהן והקשיים שהן עוברות מטהרות וגואלות אותן ובאותה עת גורמות להן לאבד את כוחותיהן.
דגאן סוברת שהיפהפייה הנרדמת, למשל, נולדה אשמה ובשל חטא הסקרנות שלה נענשה במאה שנים של שינה כעונש לפני שתחזור לחיות בעולם שבו היא כפופה לרצונו של הנסיך שמעיר אותה. נשים שסובלות מחטא הגאווה נענשות; נשים אחרות, כמו אמה של היפהפייה הנרדמת, מתוארות כמרושעות. חמותה של היפהפייה הנרדמת מתוארת כמפלצת ומקנאת באשתו של בנה ובילדים ומצווה לבשל אותם ולהגיש אותם לארוחה. בסופו של דבר ניצלת היפהפייה הנרדמת בעוד שהחמות סובלת מהגורל שתכננה לכלתה ונכדיה ומתה בסיר הבישול.
נוסף על קווי המעמד מסתדר מוסר ההשכל על פי קווי המגדר. כך למשל מלמדת "כיפה אדומה" את הילדים את הסכנות שבחוסר ציות ו"החתול במגפיים" מלמד את הבנים להיות נועזים ופיקחים למרות מעמד חברתי נמוך וקומה נמוכה. על פי זייפס בנות ונשים צריכות להיות פסיביות ועם זאת להראות תכונות רצויות של אשת איש – סבלנות, חן, צדקה. חוקרים אחרים, כמו הנסיורג הוהר (Hansjorg Hohr) חולקים על זייפס. יורג סבור שפרו מראה את סינדרלה כאישה צעירה עליזה, בעלת ידע באופנה, פיקחית וחכמה, נדיבה ומעל הכול מיומנת.
פרו כתב את סיפוריו כדי לשקף אירועים בני הזמן כמו התיאור של רוצח הילדים הסדרתי בן המאה ה-15 ז'יל דה רה כ"כחול הזקן". מקורו של "כחול הזקן" אינו ידוע אבל ז'יל דה רה, שהוצא להורג בשל רציחות סדרתיות היה אציל ידוע וחבר לנשק של ז'אן ד'ארק. בסיפור כחול הזקן הוא אלמן מנשים רבות, אחרי שרצח את כל נשותיו הקודמות.
פרו מתאר בפרטי פרטים מקומות כמו ורסאי, אופנות והמטבח בני הזמן כאמצעי לתיאור של החברה המודרנית. הוא מפתח סיפורים פשוטים על ידי ייחודן של הדמויות והוספת נושאים ומוסר השכל המתאימים לתקופתו: כתיבה על נשים אלמנות עם בעיות של בנות בלי נדוניה, או על חיי האיכרים בתקופת רעב. כך, למשל, ב"כחול הזקן" משתמשת האישה בעושרו של הבעל כדי לתת נדוניות לאחיותיה.
השפעה ומורשת

במאה ה-19 חלה התעניינות מחודשת בסיפורי מעשיות, בחלקו בשל עליית הרומנטיקה. בגרמניה האמינו האחים גרים שהמסורת, פולקלור והעם הפשוט חיוניים לזהות לאומית. לכן הם אספו ופרסו סיפורי מעשיות שפורסו ב- 1812 כמעשיות האחים גרים. הם הגדירו אותן, באופן מסורתי כגרמניות למרות שהן כללו סיפורים של פרו. באותה תקופה נוצר מיתוס שהמעשיות של פרו היו "השתקפות מדויקת של הפולקלור" כפי שמתארת זאת ג'ין ,, למרות שלרבות מהמעשיות שלו לא היה בסיס בפולקלור המסורתי. בכל זאת העריכו במאה ה-19 את המעשיות של פרו מחדש והחשיבו אותן כמושפעות מן האדם הפשוט ומבוססות על מסורת פולקלורית. באותו זמן נעשו מעשיות פופולריות כדוגמאות המראות את הערכים הפולקלוריים. 
במאה ה-20 גילו חוקרים שמקורן של המעשיות הוא בטקסטים מימי הביניים. באותה תקופה עברו המעשיות עיבודים ושינויים תכופים. לעיתים קרובות נשמר המבנה המקורי והיה קשה, לעיתים, להבחין בין הגרסאות המעובדות והמעשיות המקוריות. בכל מקרה המעשיות הפכו כבר לחלק מן המסורת הפולקלורית.
המהדורה של גוסטב דורה לסיפורים שיצאה לאור עם 36 תחריטים ב- 1864 עוררה עניין מחודש בפרו. 
כיום מתפרסמות מאות מהדורות בשפות רבות
תרגום לעברית

בשנת 1986 יצא לאור תרגומו לעברית של הסופר והמתרגם הישראלי אורי סלע לספר. כמה ממילות הטקסט על פי תרגומו נכללו בשיר "שמתי לי פודרה" של הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי.
תרגומים נוספים לעברית

שארל פרו, אגדות פרו: סיפורי אמא אווזה, תרגום מצרפתית: אביבה ברק, הוצאת שוקן, 1991
לקריאה נוספת

רוברט דרנטון, טבח החתולים הגדול, עמ' 24-80, פרק א: "כפריים מספרים סיפורים: המשמעות של סיפורי אמא אווזה", הוצאת כרמל, תרגום: עודד פלד, ירושלים 2016.
Bottigheimer, Ruth. (2008). "Before Contes du temps passe (1697): Charles Perrault's Griselidis, Souhaits and Peau". The Romantic Review, 1.3. 175–189
Duggan, Anne E. (2008). "Women Subdued: The Abdication and Purification of Female Characters in Perrault's Tales". The Romantic Review. 1.3. 211–226
Jean, Lydia. (2007). "Charles Perrault's Paradox: How Aristocratic Fairy Tales became Synonymous with Folklore Conservation". Trames. 11.61. 276–283
Warner, Marina. (1995). From the Beast to the Blonde: On Fairy Tales and their tellers. New York: Farrar, Strauss and Giroux. ISBN 978-0-374-15901-6
Zipes, Jack (ed). (2000). The Oxford Companion to Fairy Tales. New York: Oxford UP. ISBN 978-0-19-860115-9
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Zipes (2000), 236–238
1 2 3 4 5 6 7 8  Bottigheimer (2008), 175
1 2 3  Duggan (2008), 222–224
1 2 3 4 5 6 7  Zipes (2000), 379–381
1 2 3 4 5 6 7  Jean (2007), 276–278
↑  Bottigheimer (2008), 178
1 2  Bottigheimer (2008), 187
↑  Bottigheimer (2008), 179
↑  Duggan (2008), 220–221
↑  Warner (1995), 221
↑  Hohr, Hanjorg. (2011). "Dynamic Aspects of Fairy Tale: Social and and Emotional Competence through Fairy Tales". Scandinavian Journal of Educational Research. 44.1.
1 2  Warner (1995), 260–265
↑  Warner (1995), 251
1 2 3  Jean (2007), 280–282
↑  שרון כהן, אמא אווזה שמה לה פודרה – גלגולן של אגדות ילדים מאז ועד ימינו, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 27 במאי 2019
פורטרט של שארל פרו על ידי פיליפ לאלמאן
איור של החתול במגפיים מתוך מהדורה בכתב יד מ-1695
היפהפייה הנרדמת באיור מסוף המאה ה-19
כחול הזקן נראה באיור שהודפס על ידי אדמונד אוונס בערך 1888
פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  משרד התרבות והספורט 
 תקופת הפרס:  2004–הווה (כ־20 שנה) 
 
פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית הוא פרס הניתן מדי שנה על ידי משרד התרבות. הפרס (בשווי 20,000 ש"ח) ניתן לעשרה אומנים ישראלים בני 35 ומעלה מדי בשנה. זהות הזוכים בפרס נקבעת על ידי ועדה בת שישה חברים.
בינואר 2020 בוטלה חלוקת הפרס, מה שגרם לביקורת רבה בקרב אומנים שונים.