stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריימונד דייוויס ג'וניור
קריירה

כשהגיע לברוקהייבן, התייצב בפני יו"ר המחלקה לכימיה, שלהפתעתו, אמר לו שהוא יכול לחקור פרויקט לפי החלטתו. כשהיה בספרייה, קרא כתב עת שגרם לו להתמקד בחקר פיזיקת הנייטרינים, שנראה מתאים היטב לרקע שלו בכימיה פיזיקלית, ושהיה ידוע עליו מעט מאוד באותו הזמן. בביוגרפיה שלו אמר:
כך החלה קריירה שבה עשיתי את מה שאני רוצה, וקיבלתי תשלום עבור זה
.
קריירה > מחקריו

דייוויס חקר את הנייטרינים הקוסמיים, שנוצרים מחוץ לכדור הארץ. לפני מחקרו, כבר הוכח קיומו של הנייטרינו. החלקיק נוצר בעיקר בריאקציות גרעיניות ביקום, שכתוצאה מהן נפלטים נייטרינים. המקור הקוסמי הקרוב ביותר לכדור הארץ בו נוצרת כמות משמעותית של נייטרינים היא השמש, בה הופך מימן להליום בתהליך שפולט, בין היתר, נייטרינים.
כדי למדוד את שטף הנייטרינים מהשמש, בנה דייוויס מכשיר מדידה לנייטרינים במכרה זהב בדרום דקוטה (בעומק 1500 מטר) משום שמתחת לקרקע רוב הקרינות הקוסמיות הרגילות נחסמות, בזמן שהנייטרינו- כמעט ולא נחסם. בניסוי, שנקרא "Homestake experiment", הציב מכל ענק שהכיל טטרה-כלורו-אתילן (חומר ניקוי יבש נפוץ), העשיר בכלור. כאשר נייטרינו מסוג אלקטרון פוגע בכלור - הכלור נהפך לאיזוטופ רדיואקטיבי של הגז ארגון, שאת היווצרותו מודדים בעזרת הדעיכה הרדיואקטיבית שלו. בנוסף, האולם שהכיל את המכל הוצף במים כדי לסכך
עליו מקרינה המופקת (כתוצאה מרדיואקטיביות) בסביבתו הקרובה בקרקע.
קריירה > תוצאות

בניסוי נמדדו רק כשליש מכמות הנייטרינים החזויה לפי המודל המקובל של מבנה השמש, ונוצרה בעיה שנקראה "Solar Neutrino Problem" שהעסיקה את הקהילה המדעית שנים רבות אחר כך. ובכל זאת, הצלחת מדידת הנייטרינו אישרה שמקור האנרגיה של השמש הוא אכן בריאקציות גרעיניות המתרחשות סמוך למרכזה. בשנת 2001 הגיע האישור הסופי לפתרון לבעיית הנייטרינים מהשמש- לנייטרינים יש מסה, ולכן הם משנים את אופיים בדרכם מן השמש אלינו.
בעוד שבשמש נוצרים רק נייטרינים מסוג אלקטרון, בדרכם אלינו הם הופכים גם לנייטרינים מסוג מיואון ומסוג טאו, כך שאלינו מגיעות כמויות כמעט שוות של שלושת סוגי הנייטרינים. מכיוון שמכשיר המדידה של דייוויס היה רגיש רק לנייטרינים מסוג אלקטרון אז הוא מדד רק כשליש מהשטף הכולל של נייטרינים מהשמש, אשר אכן נחזה בצורה מדויקת למדי על ידי המודל המקובל של השמש.
פתרון בעיית הנייטרינים מהשמש, אותה גילה דייוויס (ביחד עם התאורטיקן ג'ון באקול), סלל את דרכו לקבלת פרס נובל ב-2002. את הפרס הוא חלק עם מסטושי קושיבה ו-ריקרדו ג'קוני.
פרסים

| --- | --- |
 שנת הזכייה :  שם הפרס
 1978:  Comstock Prize in Physics
 1988:  Tom W. Bonner Prize
 1994:  Beatrice M. Tinsley Prize
 2000:  פרס וולף לפיזיקה
 2001:  המדליה הלאומית למדעים 
 2002:  פרס נובל לפיזיקה
 2003:  פרס אנריקו פרמי
 2003:  מדליית בנג'מין פרנקלין
הערות שוליים

1 2  נקודות של קורות חייו וקצת ממחקרו, מאתר NNDB
1 2 3  הביוגרפיה שכתב על עצמו לפרס נובל
1 2  מחקרו בקצרה
| זוכי פרס נובל לפיזיקה |
| --- | --- | --- |
| 1901‏-1925 | רנטגן (1901) • לורנץ, זימן (1902) • בקרל, פ' קירי, מ' קירי (1903) • ריילי (1904) • לנארד (1905) • תומסון (1906) • מייקלסון (1907) • ליפמן (1908) • מרקוני, בראון (1909) • ואלס (1910) • וין (1911) • דאלן (1912) • אונס (1913) • לאואה (1914) • ה' בראג, ל' בראג (1915) • לא חולק (1916) • ברקלה (1917) • פלאנק (1918) • שטארק (1919) • גיום (1920) • איינשטיין (1921) • בוהר (1922) • מיליקן (1923) • סיגבאן (1924) • פרנק, הרץ (1925) |  |
| 1926‏-1950 | פרן (1926) • קומפטון, וילסון (1927) • ריצ'רדסון (1928) • ברויי (1929) • רמאן (1930) • לא חולק (1931) • הייזנברג (1932) • שרדינגר, דיראק (1933) • לא חולק (1934) • צ'דוויק (1935) • הס, אנדרסון (1936) • דייוויסון, תומסון (1937) • פרמי (1938) • לורנס (1939) • לא חולק (1942–1940) • שטרן (1943) • רבי (1944) • פאולי (1945) • ברידג'מן (1946) • אפלטון (1947) • בלקט (1948) • יוקאווה (1949) • פאוול (1950) |  |
| 1951‏-1975 | קוקרופט, וולטון (1951) • בלוך, פרסל (1952) • זרניקה (1953) • בורן, בותה (1954) • לם, קוש (1955) • שוקלי, ברדין, בראטיין (1956) • יאנג, לי (1957) • צ'רנקוב, פרנק, תם (1958) • סגרה, צ'מברלין (1959) • גלייזר (1960) • הופסטדטר, מסבאואר (1961) • לנדאו (1962) • ויגנר, גופרט-מאייר, ינסן (1963) • טאונס, באסוב, פרוכורוב (1964) • טומונאגה, שווינגר, פיינמן (1965) • קסטלר (1966) • בתה (1967) • אלוורז (1968) • גל-מאן (1969) • אלפוון, נל (1970) • גאבור (1971) • ברדין, קופר, שריפר (1972) • אסאקי, גיאור, ג'וזפסון (1973) • רייל, יואיש (1974) • בוהר, מוטלסון, ריינווטר (1975) |  |
| 1976‏-2000 | ריכטר, טינג (1976) • אנדרסון, מוט, ולק (1977) • קפיצה, פנזיאס, וילסון (1978) • גלאשו, סלאם, ויינברג (1979) • קרונין, פיץ' (1980) • בלומברגן, שולוב, סיגבאן (1981) • וילסון (1982) • צ'נדארסקאר, פולר (1983) • רוביה, מיר (1984) • קליצינג (1985) • רוסקה, ביניג, רורר (1986) • בדנורץ, מילר (1987) • לדרמן, שוורץ, שטיינברג (1988) • רמזי, דמלט, פאול (1989) • פרידמן, קנדול, טיילור (1990) • דה-זֶ'ן (1991) • שרפק (1992) • האלס, טיילור (1993) • ברוקהאוז, שול (1994) • פרל, ריינס (1995) • לי, אושרוף, ריצ'רדסון (1996) • צ'ו, טנוג'י, פיליפס (1997) • לפלין, שטורמר, צוי (1998) • 'ט הופט, פלטמן (1999) • אלפרוב, קרמר, קילבי (2000) |  |
| 2001-היום | קורנל, קטרלה, וימן (2001) • דייוויס, קושיבה, ג'אקוני (2002) • אבריקוסוב, גינזבורג, לגט (2003) • גרוס, פוליצר, וילצ'ק (2004) • גלאובר, הול, הנש (2005) • מאת'ר, סמוט (2006) • פר, גרינברג (2007) • נאמבו, קובאיאשי, מסקאווה (2008) • קאו, בויל, סמית' (2009) • גיים, נובסלוב (2010) • פרלמוטר, שמידט, ריס (2011) • הרוש, וינלנד (2012) • אנגלר, היגס (2013) • אמאנו, אקסאקי, נקמורה (2014) • קג'יטה, מקדונלד (2015)  •  ת'אולס, הולדיין, קוסטרליץ (2016) •  וייס, בריש, ת'ורן (2017) •  אשקין, מורו, סטריקלנד (2018) • קלו, מאיור, פיבלס (2019) • פנרוז, גז, גנצל (2020) • מנבה, האסלמן, פאריזי (2021) • אספה, קלאוזר, ציילינגר (2022) • אגוסטיני, קראוס, ל'ווילייה (2023)  • ג'ון ג'וזף הופפילד, ג'פרי הינטון (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810683438305606  GND: 1100354646  ISNI: 0000 0000 6742 8029  LCCN: n86025746  SELIBR: 239996  SNAC: w6th8r2g  VIAF: 23614817   WorldCat (עם VIAF): 23614817
אולג טאראן

אולג אנטוליוביץ' טאראן (באוקראינית:  Олег Анатолійович Таран;‏ נולד ב-13 בינואר 1960 בעיירה אורדז'ניקידזה (כיום פוקרוב) במחוז דניפרופטרובסק) הוא כדורגלן עבר סובייטי- אוקראיני ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצות שונות בברית המועצות. לאחר התפרקות ברית המועצות, שיחק באוקראינה, מרוקו, שוודיה וישראל. לאחר פרישה ממשחק פעיל אימן מספר קבוצות בליגה האוקראינית השנייה.
קריירת השחקן

טאראן גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל דינמו קייב. בשנת 1978, בגיל 18, עלה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון. לאחר שנתיים בקבוצה עבר לצ'רנומורץ אודסה. בשנת 1981 גויס לשירות הצבאי ושיחק שנתיים בקבוצות של הצבא הסובייטי - סק"א אודסה וצסק"א מוסקבה. לאחר סיום השירות הצבאי חתם בקבוצת דניפרו דנפרופטרובסק. טאראן שיחק בשורות דניפרו במשך שש שנים. היו אלו השנים הטובות והמוצלחות ביותר בקריירת השחקן שלו. באותה תקופה זכה עם הקבוצה פעמיים באליפות ברית המועצות. בשנת 1988 נפצע טאראן באחד המשחקים ועובר מהרכב הקבוע לסגל המחליף של המועדון. כעבור שנה עוזב את דניפרו.
טאראן עובר לשחק בקבוצת מטאלורג זפוריז'יה מליגת המשנה הסובייטית. בקבוצה זו הוא ימשיך לשחק כמעט עד סוף הקריירה שלו, עם הפסקות לטובת ניסיונות להשתלב בקבוצות כדורוגול מחוץ לגבולות אוקראינה. כך בשנת 1990 שיחק טאראן חצי עונה במרוקו, בשורות הקבוצה וידאד קזבלנקה וזכה איתה באליפות הליגה. בהמשך שיחק עונה אחת בישראל, בקבוצת הפועל צפרירים חולון ובתום העונה שב למטאלורג. בשנת 1992 שיחק כמה חודשים בקבוצה השוודית מקרידס. בתחילת עונת 1994/1995 עזב סופית את מטאלורג זפוריז'יה ושיחק מספר חודשים בקבוצת דניפרו ואז פרש ממשחק פעיל.
קריירת אימון

בשנת 1995 הצטרף טאראן לצוות המאמנים של קבוצת דניפרו דנפרופטרובסק והיה לעוזר המאמן של הקבוצה. בשנים 1997 - 2000 מילא תפקיד של מאמן ראשי בקבוצת קריוובס מליגת העל האוקראינית, בהנהגתו זכתה הקבוצה פעמיים במקום שלישי באליפות הליגה, מה שהקנה לה את הזכות להשתתף במשחקי גביע אופ"א. לאחר מכן מאמן במשך עונה אחת את קבוצת מטאלורג זפוריז'יה. בשנת 2003 מאמן במשך כחצי עונה את הקבוצה הסלובקית סלובן ברטיסלאבה. הוא מפוטר מהמעודן וב-4 שנים הבאות לא אימן אף קבוצה. בשנת 2007 פונים אליו מהנהלת קריוובס בהצעה לקחת את אימן הקבוצה כדי לנסות להשאירה בליגה הבכירה. טאראן מצליח לעשות זאת במשך שתי עונות. בעונת 2009/2010 שיחקה הקבוצה באופן גרוע והיה ברור כי אין סיכוי שהיא תישאר בליגה. טאראן הואשם בכישלון הקבוצה ופוטר מתפקיד המאמן.
כעבור שלוש שנים פונים אליו שוב עם ההצעה להתמנות לתפקיד מאמן הראשי של קריוובס. טאראן מסכים, אך עוזב את התפקיד כעבור חודשיים - הקבוצה נקלעה לקשיים כלכליים. הוא חזר לאמן את קבוצת מטאלורג זפוריז'יה, אך בשנת 2014 גם הקבוצה הזו מתפרקת בשל קשים כלכליים. בשנת 2018 מקימים מחדש את קבוצת מטאלורג זפוריז'יה וטאראן ממונה שוב לתפקיד המאמן הראשי שלה.
תארים

מקום ראשון באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 - 1978
אליפות ברית המועצות : 1983, 1988
אליפות מורוקו: 1990
עוזי בק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1937
 פטירה:  מרץ 2022 (בגיל 85 בערך)
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  שחייה
 תת-ענף:  סגנון חופשי
 מועדון:  מכבי חיפה
נבחרת ישראל במחנה אימונים, 1959.מימין לשמאל: שושנה ריבנר, נוגה הררי, תמר זליג, דורית שרצר, גבריאל גינטר נסט ועוזי בק
עוזי בק (1937 - מרץ 2022) היה שחיין ישראלי, אלוף ישראל במשחה ל-100 מטר חופשי (1954, 1956, 1958 ו-1961). החזיק בשיאי ישראל במשחים ל-50 מטר חופשי ול-100 מטר חופשי. במקביל שיחק בנבחרת ישראל בכדורמים.
ביוגרפיה

בק התאמן בקבוצת מכבי חיפה בהדרכתו של שלום מאוטנר ובהמשך בהדרכתו של איזיה פייגנבוים. שירת בצה"ל בחיל הים.
בתחרות שנערכה בחולון בספטמבר 1954 קבע בק במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 27.9 שניות. חודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר הוא זכה במדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:04.4 דקות, לפני נחום בוך (1:04.6 דקות) וגיורא אשכנזי מהפועל תל עמל (1:06.7 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1955, זכה בק במדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.1 דקות, אחרי יורם מנדלבאום מהפועל גבעת חיים (1:00.6 דקות) ולפני יובל תורן מהפועל אפיקים (1:03.2 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1956, זכה בק במדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בהשוואת השיא הישראלי (1:00.6 דקות), לפני יורם מנדלבאום (1:01.7 דקות) וראובן שנפר מהפועל גבעת חיים (1:02.5 דקות).
בתחרות שנערכה באוקטובר 1956 קבע בק במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 27.0 שניות שיפור לשיא הישראלי הוותיק בן 20 שנים של ארצי (27.2 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 1:00.2 דקות, שיא זה נשבר על ידי יורם מנדלבאום באוגוסט 1959 (1:00.1 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בחיפה בסוף ספטמבר 1958 זכה בק במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.3 דקות, לפני עמירם טראובר מברית מכבים עתיד (1:01.7 דקות) ויצחק לוריא מהפועל גבעת ברנר (1:01.7 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בחיפה בספטמבר 1959 זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.8 דקות, אחרי עמירם טראובר (1:01.5 דקות) ויצחק לוריא (1:01.8 דקות). נוסף לכך, במשחה ל-50 מטר חופשי הוא קבע שיא ישראלי חדש של 26.7 שניות. שיא זה נשבר בנובמבר 1965 על ידי יורם פן מברית מכבים עתיד (26.6 שניות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בחיפה באוקטובר 1960 זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.6 דקות, אחרי דוד וייסמן מברית מכבים עתיד (1:01.2 דקות) ויצחק לוריא (1:01.5 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בחיפה באוקטובר 1961 זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:03.0 דקות.
בק קבע במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 26.9 שניות. שיא זה נשבר על ידי עמית לובן בספטמבר 1962 (26.6 שניות).
נפטר במרץ 2022.
הערות שוליים

↑  נשבר שיא ישראלי אחרי 17 שנה, מעריב, 11 בספטמבר 1954
↑  השחייה בראש ענפי הספורט ב-1954, חרות, 24 באוקטובר 1954
↑  אווירה בינלאומית בבת גלים, חרות, 11 באוקטובר 1955
↑  5 שיאים והפתעות באליפות ישראל בשחייה, חרות, 7 באוקטובר 1956
↑  משהו על הכל, מעריב, 14 באוקטובר 1956
↑  עמי לפר, מנדלבאום חתר 100 מ' בזמן - 60.1 ש', דבר, 9 באוגוסט 1959
↑  4 מדליות זהב לריבנר, למרחב, 28 בספטמבר 1958
↑  טראובר ולהב הצטיינו באליפות השחייה, על המשמר, 18 באוקטובר 1959
↑  טראובר ניצח במשחה 1500 מ', מעריב, 27 בספטמבר 1959
↑  זלץ חתרה 50 מ' - 30.9 ש', דבר, 14 בנובמבר 1965
↑  שלמה מוזר, שחייני הפועל גוש-זבולון זכו באליפות ישראל, דבר, 16 באוקטובר 1960
↑  במקום אליפות שחיה - שערוריה, מעריב, 15 באוקטובר 1961
↑  לובן 100 מ': 59.2, מעריב, 2 בספטמבר 1962
סולחה

זקן השומרים אברהם שפירא ושייח' עבדאללה מנסור במהלך הסולחה ההמונית שנערכה לאחר טבח כפר קאסם
סולחה, או צלחה (בערבית: الصلحة, "שלום"), היא טקס מקובל בחברה הערבית, שבו שני צדדים המעורבים בסכסוך כורתים ברית שלום. את הטקס מנהלים המתווכים שפישרו בין הצדדים, והוא בעל כללים ברורים.
הצד הנפגע צריך להסכים לקיום הסולחה והוא גם הקובע את הסכום שישולם לו כפיצוי. במקרה של רצח, הפיצוי הוא הדייה (כופר נפש).
סולחה נחשבת כשביתת נשק לזמן בלתי מוגדר. הצד הנפגע יכול להודיע שזהו הסכם לעד על ידי זה שהוא מכריז שנפתח דף חדש. כלומר, העבר נשכח כליל.
הטקס

בבוקר הטקס המתווכים מלווים את הצד הפוגע לביתו של הצד הנפגע.
המתווך קושר מטפחת לבנה על מוט עץ. מטפחת זו מסמלת שלום וטוהר. המתווך, הצד הפוגע והצד הנפגע קושרים כל אחד קשר במטפחת, המסמלים את איחוי הקרע.  לאחר מכן משפחת הצד הנפגע עומדת בשורה ושני הצדדים לוחצים ידיים.
לטקס מוזמנים אורחים רבים.  הצד הפוגע משלם על הכיבוד, והצד הנפגע אחראי על הכנתו. לפני הארוחה המתווך קורא את תנאי הסולחה, והצד הפוגע משלם לו את סכום הפיצוי.  כאן מתחיל טקס שבו מבקשים מהצד הנפגע להוריד מהסכום "לכבוד" מוחמד ואורחים נכבדים.  הצד הנפגע מסכים כל עוד שהסכום לא נופל מהמינימום האמיתי שאליו הוא שואף.  לאחר מכן המתווך מעביר את הפיצוי לצד הנפגע וקורא שוב את תנאי הסולחה.
לאחר הארוחה שני הצדדים חוזרים על טקס לחיצות הידיים ושותים קפה ביחד.
הכרה בענישה בישראל

בית המשפט העליון ציין בפסקי דין רבים שכריתת סולחה בין הצדדים יכול להוות שיקול להקלה בעונש, אך לא גורם מכריע. השופט סלים ג'ובראן ציין שה"טענה מנהגית-תרבותית, הגורסת כי יש להביא בחשבון בשלב גזירת העונש תהליך של "סולחה" בין הצדדים, התקבלה באופן עקרוני על ידי בית משפט זה ... כחלק מההכרה בעקרון של צדק מאחה במשפט הפלילי ... וכן כחלק מההכרה המסוימת בשיקולים תרבותיים בגדרי המשפט הפלילי, וזאת לאור מרכזיותו של מוסד "הסולחה" בחברה הערבית. עם זאת, ציין את דברי השופט חנן מלצר: "מובן כי אין בכוחה של ה'סולחה' לאיין לחלוטין את חומרתה של העבירה". בפועל, בהינתן שערכאת ערעור ממילא ממעט להתערב בעונש, בית המשפט העליון הקל בעונש רק במקרים בודדים בהם התקיים סולחה, וגם אז היה מדובר במקרים בהם היו שיקולים נוספים לקולא. בעבר בית המשפט העליון אף הביע דעה שלילית כלפי הבקשה שבית המשפט יתחשב בסולחה. השופטת דורית ביניש אמרה על כך: "ההסתמכות על "הסולחה" שנערכה בחסותם של נכבדי יפו, אף היא מלמדת על גישה כאילו חל דין אחר שהוא מחוץ לערכאות, על המעורבים בביצוע העבירה." השופטת אסתר חיות הביעה עמדה שלילית כלפי סולחה שהביאה את המתלוננים שלא לשתף פעולה עם מערכת התביעה.
בית המשפט ציין מקרים שונים בהם לסולחה יינתן משקל פחות, אם בכלל:
העבירה לא הייתה חלק מסכסוך ארוך בין משפחות וממילא חשיבות הסולחה כדי להשכין שלום אינו רב
הסולחה התקיימה זמן קצר לפני מתן גזר הדין ולא ברור אם היא כנה או שמטרתה העיקרית להשפיע על בית המשפט
כאשר מדובר בעבירה חמורה
הנאשם לא הביע חרטה בבית המשפט
השופט מישאל חשין הסביר את הסיבה להתחשב בסולחה: "הסולחה היא כלי לבר-משפטי להשכנת שלום בין יריבים, וערכה לעניין העונש הוא בכך שהנאשם מקבל על עצמו אחריות למעשיו ומביע חרטת-אמת על מעשהו תוך פיצוי קורבנות העבירה. סולחה אינה מהווה תחליף לענישה חוקית, ואין לראות בה כלי טקטי לצורכי משפט.".
הכרה בענישה בישראל > שחרור ממעצר

בהתייחס לשחרור ממעצר בעקבות סולחה, בטענה שבעקבות הסולחה הנאשם כבר אינו מסוכן, הדעות חלוקות. השופט אליהו מצא כתב:
לעומת זאת, השופטת אסתר חיות כתבה:
בפועל, בתי המשפט לא נמנעו מלציין קיום סולחה כסיבה לקבלת חלופה למעצר ואף כסיבה עיקרית, הגם שלרוב דחו את טענת הסולחה כעילה לשחרור ממעצר. במקרה אחד כתבה השופטת דליה דורנר: "אפשר כי "הסולחה" מבטיחה את שלומו של המתלונן. ברם, התנהגותו הבלתי מרוסנת של העורר, שכאמור אף החזיק בנשק ללא רישיון, מקימה חשש לביטחון הציבור בכללו".
בית המשפט גם ציין שקיום סולחה יכול להוות שיקול של ועדת שחרורים.
הכרה בענישה בישראל > בתביעה אזרחית

בהליכים אזרחיים סירב בית המשפט לראות בסולחה מחסום לתביעה אזרחית על נזקים שנגרמו ובדק לגופו של עניין האם הסולחה כללה ויתור על תביעת נזיקין או רק, למשל, ויתור על נקמה.
לקריאה נוספת

יוסף גינת, נקמת דם נידוי תיווך וכבוד המשפחה, אוניברסיטת חיפה - זמורה ביתן, 2000.
הערות שוליים

↑  ראו למשל: ע"פ 2584/07 מחמוד אגבריה נ' מדינת ישראל
1 2  ע"פ 9896/09 פארס משאהרה נ' מדינת ישראל, ניתן ב־י"ט באייר התש"ע
↑  ראו למשל: ע"פ 9936/02 נביל זבידאת נ' מדינת ישראל וע"פ 7126/04 אחמד גדיר נ' מדינת ישראל
↑  רון שפירא, הגיעה העת לסולחה, הפרקליט מח, תשס"ו
↑  ע"פ 1742/99 יאסר דכא נ' מדינת ישראל
1 2  בש"פ 5401/03 מטאב או אל קיעאן נ' מדינת ישראל
↑  בש"פ 8041/06 אמיר מרזוק נ' מדינת ישראל
1 2  ע"פ 635/05 אמג'דת דענא נ' מדינת ישראל
↑  דנ"פ 3261/03 מחמוד בן לוטוף סרחאן נ' מדינת ישראל, סרחאן נגד מדינת ישראל
↑  בש"פ 10114/01 מדינת ישראל נ' עדנאן חמדאן
↑  בש"פ 3943/04 אלהאם חדיד נ' מדינת ישראל
↑  בש"פ 590/08 מדינת ישראל נ' שריף מריסאת
↑  בש"פ 5231/99 חוסין אבו חדר נ' מדינת ישראל
↑  ע"פ 4123/99 עלי חמודה נ' מדינת ישראל
↑  ע"א 621/04 עלי אסעד נ' אמל קבלאן
כלא קילמיינהאם

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כלא, מוזיאון
 כתובת:  קילמנהאם 
 מיקום:  דבלין
 מדינה:  אירלנד 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1796 – 1971, כמוזיאון (כ־175 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1796 
 
 קואורדינטות:  53°20′30″N 6°18′34″W﻿ / ﻿53.341666666667°N 6.3094444444444°W﻿ / 53.341666666667; -6.3094444444444
 kilmainhamgaolmuseum.ie
 he
 
כלא קילמיינהאם (באירית: Príosún Chill Mhaighneann, באנגלית: Kilmainham Gaol) היה בית כלא בקילמיינהאם, שבדבלין, אירלנד. המקום הוא כעת מוזיאון המנוהל על ידי המשרד לעבודות ציבוריות, סוכנות של ממשלת אירלנד. מהפכנים אירים רבים, כולל מנהיגי מרידת חג הפסחא של 1916, נכלאו והוצאו להורג בכלא על ידי הבריטים.
כניסה ראשית
היסטוריה

כאשר נבנה בשנת 1796, כלא קילמיינהאם נקרא "הכלא החדש", כדי להבדילו מהכלא הישן אותו נועד להחליף – צינוק מצחין, רק כמה מאות מטרים מן האתר הנוכחי. הוא נקרא רשמית בשם כלא מחוז דבלין, ובמקור היה מנוהל על ידי המועצה המשפטית של מחוז דבלין.
במקור, הוצאות להורג ציבוריות התקיימו מול הכלא. אך החל משנות ה-1820 ואילך התרחשו מעט מאוד תליות בקילמיינהאם. תא תלייה קטן נבנה בכלא בשנת 1891. הוא ממוקם בקומה הראשונה, בין האגף המערבי והמזרחי.
בימיו המוקדמים, לא הייתה בכלא הפרדה בין אסירים: גברים, נשים וילדים נכלאו יחיו, עד 5 בכל תא, עם נר יחיד כמקור לאור וחום. את רוב זמנם העבירו בקור, בחושך, וכל נר היה צריך להחזיק שבועיים. גודל התאים היה בערך 28 מטרים רבועים.
ילדים היו לפעמים נעצרים בגין גנבה, הצעיר ביותר הידוע עליו היה בן שבע. מבוגרים רבים שנכלאו שם הועברו לאוסטרליה לעבודה בכפייה.
התנאים הקשים שבהם הוחזקו אסירות בקילמיינהאם היו הדורבן לשלב הבא בהתפתחותו. התנאים של האסירות היו באופן עקבי גרועים יותר מאשר אלה של הגברים. בדו"ח משנת 1809 הבחין המפקח כי לאסירים סיפקו מיטות עם מסגרת ברזל, בעוד האסירות נאלצו לישון על קש פזור על הרצפה בתאים ובאזורים משותפים. גם כעבור חצי מאה לא ראה הכלא שיפור גדול. אגף הנשים, שהיה ממוקם באגף המערבי, היה צפוף יותר משאר הכלא. בניסיון להקל את הצפיפות, 30 תאי נשים נוספו לכלא בשנת 1840. אך גם שיפורים אלה נעשו רק זמן קצר לפני שהתרחש הרעב הגדול, אז קילמיינהאם הייתה מוצפת באסירים.
קילמיינהאם כסמל לאומני

עם הזמן, כלא קילמיינהאם הפך לסמל של המסורת המיליטנטית והלאומנות הרפובליקנית האירית, החל מהמרד של 1798 ועד מלחמת האזרחים של השנים 3–1922. מנהיגי המרידות של 1798, 1803, 1848,1867 ו-1916 נכלאו בו, ובחלק מן המקרים הוצאו בו להורג. חברים רבים מהתנועה הרפובליקנית מתקופת מלחמת העצמאות נגד בריטניה (1919–1921) גם נכלאו שם. שמות שהפכו לאיקונים בהיסטוריה של אירלנד המהפכנית – ביניהם הנרי ג'וי מקראקן, רוברט אמט, אן דוולין, צ'ארלס סטיוארט פרנל, ומנהיגי 1916, ביניהם פטריק פירס וטום קלארק – קשורים בקשר הדוק למקום. רוב האסירים במהלך השנים לא היו מהפכנים אלא פושעים וכאלה שהואשמו בפשעים קלים וחמורים, אך כפי שמציין ההיסטוריון פט קוק בספרו, A History of Kilmainham Gaol, פתיחת וסגירת הכלא מתואמים לקשירת והתרת הקשר בין בריטניה ואירלנד, והכלא פעל כמעין סייסמוגרף פוליטי, אשר בו נרשמו הרעידות המשמעותיות ביותר בהיסטוריית היחסים הסוערים בין שתי הארצות; יחסים שבליבתם הכמיהה האירית לעצמאות פוליטית, אשר הכתה גלים במהלך המאה ה-19, והגיעה לשיא בתקופה הנקראת "אירלנד המהפכנית", בין 1912-1924 לערך.
תקופת פוסט-העצמאות

קילמיינהאם נסגר ככלא על ידי ממשלת מדינת אירלנד החופשית בשנת 1924. המקום נתפש בעיקר בתור אתר של דיכוי וסבל, ובאותו שלב לא היה עניין גדול בשימורו כאתר לשמירת מורשת המאבק למען עצמאות לאומית. הפוטנציאל של הכלא לשמש כאתר זיכרון לאומי גם עורער בשל העובדה כי ארבעת האסירים הרפובליקנים הראשונים שהוצאו להורג על ידי מדינת אירלנד החופשית במהלך מלחמת האזרחים האירית נורו בחצר בית הכלא.
מועצת הכלא האירית שקלה את פתיחתו מחדש כבית כלא בשנות ה-1920, אבל כל תוכניות כזו ננטשה בשנת 1929. בשנת 1936 הממשלה שקלה את הריסת הכלא, אך גם זה לא קרה בשל העלות הגדולה שהייתה כרוכה בכך. העניין הרפובליקני באתר החל להתפתח החל משנות ה-1930 המאוחרות, בעיקר באמצעות הצעה של אגודת הקברים הלאומית, ארגון רפובליקני, לשמר את האתר גם כמוזיאון, וכן כאנדרטה למרידת הפסחא של 1916. ההצעה התקבלה ללא התנגדות על ידי המועצה לעבודות ציבוריות, אשר תמחרה את העלות ב-600 ליש"ט, והחלה מתן עם מחלקת החינוך על האפשרות לעברת חפצים הנוגעים למרידת 1916 מהמוזיאון הלאומי למוזיאון חדש שיוקם באתר כלא קילמיינהאם. משרד החינוך דחה את ההצעה הזו, מכיוון שראו את האתר כלא יאה למטרה זו והציע במקום זאת לתלות דיוקנים של מנהיגים לאומנים בתאים המתאימים. אך עם פריצת מלחמת העולם השנייה, התוכנית נגנזה למשך תקופת המלחמה.
סקר אדריכלי שנערך על ידי המשרד לעבודות ציבוריות, אחרי מלחמת העולם השנייה גילה שמצב בניין הכלא בכי רע. מכיוון שמשרד החינוך עדיין התנגד להמרת האתר למוזיאון לאומני, ובהיעדר פונקציה ברורה אחרת לאתר, הממונים על עבודות ציבוריות הציעו לשמר רק את חצר הכלא ומספר תאים בעלי משמעות לאומית, ולהרוס את שארית האתר. גם תוכנית זו לא יצאה לפועל.
ב-1953 משרד הטישאק (משרד ראש הממשלה, Department of the Taoiseach), במסגרת תוכנית ליצירת תעסוקה, שקל מחדש את ההצעה המקורית של אגודת הקברים הלאומית, להפוך לשפץ את בניין הכלא ולהקים מוזיאון באתר. אך שוב לא יצאה התוכנית לפועל, והמצב הפיזי של האתר המשיך להתדרדר.
החברה לשיקום כלא קילמיינהאם

בשנות ה-1950 המאוחרות החלה להתפתח תנועה עממית למען שימור כלא קילמיינהאם. בעקבות דיווחים שהמשרד לעבודות ציבוריות מקבל מכרזים עבור הריסת המבנה, הקים לורקן סי. ג'י. לאונרד, מהנדס צעיר מדבלין, יחד עם מספר קטן של חברים לאידאולוגיה הלאומנית, את החברה לשיקום כלא קילמיינהאם בשנת 1958. על מנת להימנע ממחלוקות בין חברי האגודה, הוסכם שהם לא יעסקו בכל האירועים הקשורים לתקופת מלחמת האזרחים ביחס לפרויקט השיקום. שבמקום זאת, ינסחו נרטיב של מאבק הלאומי מאוחד. הם אז ערכו תוכנית לפיה שיקום הכלא והקמת מוזיאון יבוצעו על ידי עובדים בהתנדבות, וחומרים שישיגו מתרומות.
המומנטום של הפרויקט גדל, וקונגרס האיגודים המקצועיים האירי הודיעו לאגודה שהם לא יתנגדו לתוכנית הבנייה, ומועצת איגודי הבניין גם נתנה את ברכתה. בשלב זה הממשלה האירית הייתה תחת לחץ גובר מצד אגודת הקברים הלאומית וארגונים אחרים לשימור ההיסטוריה והתרבות האירית לנקוט פעולה כדי לשמר את האתר. לפיכך, כאשר החברה לשימור הגישה את התוכנית בסוף 1958 הממשלה ראתה בחיוב את ההצעה שתשיג את המטרה הזו ללא התחייבות כספית משמעותית מצד המדינה.
התוכנית אושרה רשמית בפברואר 1960. במאי של אותה השנה, המפתחות הועברו בטקס לחבר נאמנים שכלל חמישה חברים שמונו על ידי החברה לשימור ושניים מטעם הממשלה. חבר הנאמנים שילמו דמי שכירות סמליים של פני לשנה, למשך שהיה מתוכנן לחמש שנים, שאחריהן הכלא המשוקם יועבר לחזקתם לצמיתות.
הפרויקט התחיל עם כוח עבודה של שישים מתנדבים במאי 1960, אשר ניקו את הצמחייה הגבוהה ופינו עצים, אבנים וגללי ציפורים שכיסו את האתר. עד 1962 פונתה חצר הכלא ההיסטורית בה הוצאו להורג המנהיגים של מרידת 1916 וגם האגף הוויקטוריאני של הכלא היה לקראת סיום עבודה. השיקום הסופי של האתר הושלם ב-1971, אז נפתח לקהל בית התפילה של הכלא שרצפתו וגגו נבנו מחדש ומזבחו שוחזר.
הכלא כעת מכיל מוזיאון להיסטוריה של הלאומנות האירית, ומתקיימים בו סיורים מודרכים. בקומה העליונה ישנה גלריית אמנות שם מוצגים ציורים, פסלים ותכשיטים של אסירים מבתי כלא בכל רחבי אירלנד.
כלא קילמנהאם הוא אחד מבתי הכלא הריקים הגדולים ביותר באירופה.
חשיבות היסטורית

מאז השיקום, כלא קילמיינהאם מוכר כאחד מאתרי המורשת החשובים ביותר של אירלנד מהתקופה המודרנית, בשל הקשר למאבק האירי לעצמאות. בין פתיחתו בשנת 1796 עד פירוקו בשנת 1924, חוץ מאשר דניאל אוקונל ומייקל קולינס, נכלאו בו כל המנהיגים הלאומנים, הן מהזרם המהפכני והן מהזרם הפרלמנטרי, מה שקושר את הכלא באופן ישיר לסיפור הלאומנות האירית. רוב מנהיגי המרידות של 1798, 1803, 1848, 1867 ו-1916 היו כלואים שם, וכך גם שוכנו שם אסירים רבים במהלך מלחמת העצמאות האירית (1919-21) ורבים מבין מתנגדי האמנה האנגלו-אירית במהלך מלחמת האזרחים. צ'ארלס סטיוארט פרנל היה כלוא בקילמיינהאם, יחד עם רוב עמיתיו לפרלמנט, בין 82–1881 כאשר הוא חתם על אמנת קילמיינהאם (אנ') עם ויליאם גלאדסטון.
אדמונד ולישה, השומר הראשי בכלא, הורשע בשל תת-האכלה של האסירים תומכי מרידת 1916.