בעיית הפליטים הפלסטינים
היציאה ההמונית במהלך המלחמה > הגל הראשון: דצמבר 1947 עד מרץ 1948

כבר בספטמבר 1947 קבעה הוועדה המדינית של הליגה הערבית, כי צפויה נהירה של "נשים, זקנים וטף" מארץ ישראל למדינות ערב, והצהירה שתדאג לקליטתם. הוועד הערבי העליון ככל הנראה התנגד לגישה זו וטען כי אין להעניק אשרות כניסה לפליטים פלסטינים.
תחילת יציאת האוכלוסייה הערבית מן הארץ נגרמה עקב מעשי האיבה שהתחוללו בתקופה שבין דצמבר 1947 למרץ 1948. לדברי בני מוריס, בתחילת היציאה התרחשו במספר מקומות בארץ נטישת בתים ועקירה לאזור אחר באותה עיר, ותופעה זו "הייתה בבחינת השבר הראשון במחסום פסיכולוגי", שבעקבותיה התרחשו "נטישות של ערים וכפרים שלמים ולבסוף יציאה מן הארץ".
בגל הראשון של היציאה, מדצמבר 1947 ועד מרץ 1948, יצאו כ-50–60 אלף ערבים, רובם מהמעמד הגבוה והבינוני בחיפה, ירושלים ויפו, מיעוטם בדווים וכפריים במישור החוף המרכזי, וחלקם עובדים זרים שחזרו לארצות מוצאם. תופעת היציאה החלה כבר מספר ימים לאחר פרוץ מעשי האיבה בארץ בעקבות החלטת החלוקה. היא בלטה במיוחד בשכונות שבמוקדי החיכוך בערים המעורבות, וגברה ככל שהורע המצב הצבאי של הערבים באותם המקומות. בזמן שפרצה המלחמה הבלתי-רשמית, רוב חברי "הוועד הערבי העליון" (ההנהגה הפלסטינית) לא ישבו בארץ ורבים מבני משפחות האליטה העירונית היו הראשונים לנטוש את מקומות מגוריהם. יש להניח כי הללו התכוונו ליציאה זמנית עד שתושג רגיעה, אולם הייתה לכך השפעה מוראלית וכלכלית הרסנית על הנשארים.
כבר בתחילת המלחמה, בדצמבר 1947 ובינואר 1948, החלו לצאת מארץ ישראל, קמעה קמעה, משפחות ערביות אמידות. העיתון הערבי היפואי "אל-שעב" ("העם") גינה את התופעה ב-30 בינואר 1948: "הקבוצה הראשונה של הגיס החמישי שלנו כוללת אותם אנשים הנוטשים את בתיהם ומסחריהם והולכים לגור במקום אחר... לנוכח סימן ראשון של תלאה הם נושאים רגליהם כדי להימלט מלשאת בעול המאבק".
גם מן האזורים הכפריים החלה מנוסה, ובתקופה זו הייתה הבריחה הגדולה ביותר הייתה באזור השרון, בין תל אביב לחדרה, משום שבאזור זה היה רוב יהודי והוא עמד להיות מרכז המדינה היהודית העתידה לקום. ב-25 בדצמבר 1947 פונה הכפר אל-מסעודיה (סומייל), כנראה מחשש להתקפה יהודית. תושביו נמלטו תחילה אל הכפר הסמוך ג'מאסין אל-ע'רבי, אולם ב-7 בינואר 1948 גם הוא ננטש, אם כי באופן חלקי. ב-30 במרץ, האשים השבועון "אל-צריח" את תושבי הכפר שייח' מוניס וכפרים אחרים בסביבת תל אביב, ש"המיטו חרפה על כולנו" על ידי "נטישת כפריהם". לדברי בני מוריס, פחדם ומנוסתם של תושבי סומייל השפיעה ככל הנראה על מארחיהם בג'מאסין לברוח גם כן. לדבריו, "דגם זה, שבו נגרמת מנוסת תושבי הכפר המארח בעקבות הבורחים מכפר אחר שמצאו בו מקלט זמני, עתיד היה לחזור על עצמו בחודשים הבאים בכל חלקי הארץ.
בשבועות הראשונים של המלחמה, נמלטו מזרחה כמה שבטים בדואים מתוך שטחים במישור החוף שהיו בשליטה יהודית. רובם פינו את מאהליהם מתוך פחד מפני התקפה יהודית. הערבים הכפריים בשרון שנטשו את המקומות בהם ישבו בין דצמבר 1947 למרץ 1948 נהגו כך בעיקר בעקבות התקפות של ההגנה או של האצ"ל, או מתוך פחד מפני התקפות כאלה.
לדעת מוריס, בואם של היוצאים בגל הראשון אל מדינות ערב לא הטיל מעמסה כבדה על המדינות המארחות ונראה שיציאתם לא הטרידה את מנהיגיהן, והן גם לא עשו דבר כדי למנוע את כניסת הפליטים לגבולותיהן. בדצמבר 1947 החלו ממשלות סוריה ולבנון לחשוש מפני היווצרותה של בעיית פליטים לאורך גבולותיהן. ב-21 בדצמבר מסר העיתון הסורי "אל-איאם", כי הן ביקשו מן הוועד הערבי העליון להשפיע על הפלסטינים לאורך גבול הצפון, שיישארו במקומותיהם וישיבו מלחמה בשעת הצורך, ולא יימלטו לסוריה וללבנון. בסוף ינואר 1948 החלה הבעיה להטריד גם את הוועד הערבי העליון. מקורות בריטיים דיווחו כי אמין אל-חוסייני ציווה על הפליטים לחזור לבתיהם, ואם יסרבו, ייתפסו בתיהם על ידי ערבים מחוץ לארץ ישראל, שנשלחו לסייע בהגנת האזורים הערביים. לדעת מוריס, נראה כי אל-חוסייני היה מודאג במיוחד לנוכח בריחתם של גברים בגיל צבא.
הוועד הערבי העליון ניסה לבלום את זרם היוצאים מהארץ. בין היתר, עשה הוועד, כמו גם הוועדות הלאומיות ו"צבא ההצלה", מאמצים שכללו הטלת מס על היוצאים וכן איומים להחרים את רכושם.
בכינוס מועצת הליגה הערבית שנערך בפברואר 1948 בקהיר, הועלה הצורך להגיש סיוע לפליטים והוחלט להטיל במדינות ערב מס אזרחי שהכנסותיו יוקדשו לסיוע הומניטרי לפלסטינים.
ב-8 במרץ 1948 כתב אמין אל-חוסייני איגרת אל ממשלות סוריה, מצרים ולבנון, בה ציין את הנטייה "של רבים מערביי פלסטין לעזוב את עריהם ולהתיישב בארצות ערביות שכנות". הוא הצהיר בה כי הוועד הערבי העליון החליט שאיש לא יורשה לעזוב את הארץ בלי הסכמתו, וכי "הערבים הפלסטינים המרובים שעזבו את ארצם מאז תחילת הקרבות", יחויבו לחזור "למען האינטרס הלאומי". לפיכך ביקש משלוש הממשלות שתסרבנה להאריך את רישיונות ישיבתם ולהוציא רישיונות חדשים בלי הסכמת הוועד הערבי העליון.
בתזכירים רשמיים שהגיש באותו יום הוועד הערבי העליון למדינות ערב, הוא ביקש שלא להעניק אשרות כניסה לפלסטינים אלא במקרים מיוחדים ולאחר אישורה של "הוועדה הלאומית המקומית". אולם הממשלות הערביות לא שיתפו פעולה בעניין זה. עד מאי 1948 הן לא הערימו מכשולים על כניסת פליטים פלסטינים לתחומיהן.
אף על פי כן, מוריס טוען כי אל-חוסייני או הוועד הערבי העליון לא יצאו בשלב זה של גל הפליטים הראשון במסע ברור, עקבי ותקיף נגד הבריחה, והוא מציע מספר סיבות לכך: ייתכן שנמנעו מכך משום שהיקף הבעיה היה עדיין קטן יחסית, והיא עדיין לא הטרידה אותם במיוחד; ייתכן שהחוסיינים היו מרוצים מיציאתם של רבים מבני המעמדות הבינוני והגבוה, שהיו מזוהים בדרך כלל עם האופוזיציה; עם היוצאים נמנו גם בני משפחות שהיו מקורבים לחוסיינים, בהם רבים הקשורים לוועד הערבי העליון; מנהיגי הפלסטינים הרבו להוקיע את בריחת הכפריים אך לא את מנוסת קרובי משפחותיהם העירוניים. עם זאת, השפעתם של אל-חוסייני והוועד הערבי העליון על האירועים ביישובים הפלסטיניים הייתה רופפת, וגינוי של אל-חוסייני לא היה מבטיח שהוועדות הלאומיות או קבוצות הלא-סדירים יפעלו כראוי כדי לבלום את הבריחה, שכן הייתה להן מערכת עדיפויות שלא הייתה זהה בהכרח לזו של הגופים הכלל-לאומיים. כך למשל, בחלקים מסוימים של הארץ נרתעו הוועדות הלאומיות מלבלום את היציאה, כיוון שרבים מן היוצאים היו מבני משפחותיהם או ידידיהם של חברי הוועדות. אולם בדרך כלל פעלו ההנהגות המקומיות ומפקדי המיליציות כדי לצמצם את ממדי המנוסה. מוריס מציע סיבה נוספת לכישלון בתקופה זאת לצמצם את ממדי היציאה, והיא היחס הסלחני ליציאתם של נשים, זקנים וילדים, מצד מדינות ערב, אל-חוסייני וחלק מן הוועדות הלאומיות. אל-חוסייני הצהיר מספר פעמים כי הוא מתיר ואף מעודד את פינויים מאזורים שעלולים להתפתח בהם קרבות, כדי להקטין את היקף האבדות בקרב האוכלוסייה האזרחית, וב-8 במרס הפיץ הוועד הערבי העליון חוזר בו יעץ לוועדות הלאומיות לפנות נשים, ילדים וזקנים מאזורי קרבות פוטנציאליים. מוריס מציע שייתכן ואל-חוסייני סבר כי המוטיבציה של הגברים להילחם תגבר כשידעו שבני משפחותיהם נמצאים במקום בטוח, אלא שנראה כי בריחת בני המשפחות החלישה את נכונות הגברים להישאר ולהילחם.
מוריס טוען כי יציאת הערבים מיישוביהם הייתה בעיקר תוצאה של התקפות מצד הכוחות היהודיים, ובגלל הפחד מפני התקפות אפשריות כאלה בעתיד. לדבריו, הפלסטינים חשו שבני עמם חלשים ושכוחם של היהודים רב, ואמונם בכוח הצבאי הערבי התערער. רוב היוצאים ציפו שמדינות ערב יתערבו במלחמה ויביסו את היהודים, ולאחר מכן יוכלו היוצאים לחזור לבתיהם. אולם מוריס טוען גם כי רק שיעור מבוטל של פליטים יצאו בתקופה זו את הארץ משום שהכוחות היהודיים הורו או "יעצו" להם לעשות כך. כמו כן, הוא טוען כי רק מעט פליטים יצאו מיישוביהם בתקופה זו בהוראת מנהיגים ערבים, צבאיים או מדיניים. הוא מסכם כי בחודשים אלה לא ננקטה מדיניות של הוצאת ערבים מארץ ישראל או מחלקיה שרוב אוכלוסייתם הייתה יהודית – על ידי מנהיגות היישוב היהודי, על ידי המנהיגות המקומית של הפלסטינים, או על ידי מדינות ערב, וכי בתקופה זו היו רק גירושים ספורים על ידי ה"הגנה" ומקרים מועטים של פינוי כפרים בהוראת מפקדים ערבים מקומיים, וכולם הוכתבו מכוחם של שיקולים אסטרטגיים.
באביב 1948 החלו יישובים חקלאיים יהודיים לקצור יבול באדמות ערביות נטושות.