stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערכת העצבים
פיזיולוגיה ותפקוד > תקשורת במערכת העצבים

הפעולה של מערכת העצבים מתאפשרת הודות לתקשורת שבין תאי העצב המרכיבים אותה, אשר מתבצעת דרך נקודות מפגש הנקראות סינפסות. מבנה הסינפסות והקישוריות בין תאי העצב הוא הבסיס לתהליכי העיבוד והולכת המידע במערכת העצבים. כל תא עצב יכול ליצור סינפסות עם עשרות עד אלפי תאי עצב אחרים, בהתאם למורכבות מערכת העצבים של בעל החיים. תאי העצב יכולים ליצור קשרים גם עם תאים מסוגים אחרים, וכך מועברים מסרים בין מערכת העצבים ליתר מערכות הגוף.
פיזיולוגיה ותפקוד > תקשורת במערכת העצבים > קליטה עיבוד והעברה של מידע בתאי העצב

| מרכיביו של תא עצב טיפוסי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |  דנדריט גוף התא תלולית האקסון אקסון (סיב עצבי) גרעין התא מרווח ראנוויה מחבר אקסון תא שוואן מעטפת מיאלין  |  |  |  |  |  |  |  |

בתוך תא העצב, המידע עובר בצורה של דחף עצבי, הנקרא גם פוטנציאל פעולה. הדחף העצבי הוא אות חשמלי הנע מגוף התא לאורך סיב הקרוי אקסון. מבחינה זו האקסון משמש כקו תקשורת במערכת העצבים.
באופן טיפוסי, הדחף העצבי נוצר בעקבות קלט שהתקבל בדנדריטים, שהם שלוחות קצרות שיוצאות מגוף התא. הדנדריטים מקבלים מידע מתאים אחרים, המקושרים אליהם דרך סינפסות. הם יכולים ליצור מבנה מסועף מאוד המאפשר לקבל מידע עצבי מתאים רבים.
תא העצב מבצע אינטגרציה של האותות העצביים שהתקבלו מהדנדריטים בתלולית האקסון, המחברת בין גוף התא לאקסון. יצירת דחף עצבי בתגובה למידע המגיע אל תא העצב תלויה בתוצאות האינטגרציה הזו.
המידע עובר בין תא העצב לתא המטרה שלו בתהליך של העברה סינפטית.
כאשר הדחף העצבי מגיע לקצה האקסון הוא מעביר את המידע לסינפסה בצורה של אותות כימיים, באמצעות שחרור מולקולות המשמשות כמוליכים עצביים (נוירוטרנסמיטרים) מתוך השלפוחיות הסינפטיות שבקצה האקסון.
המוליך העצבי נקשר לקולטנים על התא בצדה השני של הסינפסה. באמצעות פתיחה וסגירה של תעלות יונים, הוא גורם לשינוי במתח החשמלי של אותו תא ביחס למתח המנוחה שלו. בכך המוליך העצבי משפיע על דפוס הדחפים העצביים שייווצר בתא המטרה ויועבר הלאה בשרשרת ההולכה העצבית.
פיזיולוגיה ותפקוד > תקשורת במערכת העצבים > תקשורת עם המערכת הסנסו-מוטורית

כאמור, תאי העצב יכולים ליצור סינפסות גם עם תאים מסוגים אחרים, דבר המאפשר קבלה ושליחה של אותות בין מערכת העצבים למערכות אחרות בגוף.
מערכת העצבים מקבלת מידע על הסביבה החיצונית באמצעות מערכת החושים. המידע על גירויים מגיע למערכת העצבים מקולטני חישה של החושים השונים, לאחר שהוא עובר תהליך של התמרה חושית. תאי העצב החישתיים מגיבים לגירויים שמופיעים בשדה הקלט שלהם.
לאחר עיבוד המידע בתוך מערכת העצבים, היא שולחת מסרים יוצאים לעבר תאי מטרה באיבר מסוים. מסרים אלה שולטים על ההתנהגות, למשל על ידי הפעלת המערכת המוטורית ותנועת השרירים. המוליך העצבי שחוצה את הסינפסה גורם לשינוי בתפקודם הביולוגי של התאים, ובכך משפיע על פעילות איבר המטרה.
פיזיולוגיה ותפקוד > השפעת הרעש על מערכת העצבים

בדרך כלל הרעש נחשב למטרד במערכות דינמיות. משום שהוא יכול ליצור אפקט ממסך שעלול להפריע ליכולת העיבוד של מידע רלוונטי אודות האות.
עם זאת, ישנם מקרים שבהם לרעש יכולה להיות גם השפעה חיובית על התפקוד של מערכת העצבים.
היחס בין התפקוד הקוגניטיבי לרמת הרעש הוא בצורת U הפוכה, כך שהביצוע המיטבי מתרחש ברמות רעש מתונות.
כתוצאה מכך הוספת כמות קטנה של רעש למעגל עצבי יכולה להגביר את הסנכרון בין רכיביו. לעומת זאת הוספה של כמות גדולה עלולה לשבש פעילות סינכרונית.
בנוסף, במערכות לא ליניאריות מסוימות כמו מעגלים חשמליים ומערכות חישה ביולוגיות הנוכחות של רעש יכולה להעצים את היכולת לאתר אותות חלשים. תופעה זו מכונה תהודה אקראית.
כתוצאה מכך, לאפנון העצבי של יחס אות לרעש בתהליך עיבוד המידע יש השלכות על הקיבולת והתנודתיות של המערכת הנוירו-קוגניטיבית.
במערכת העצבים הרעש יכול להיווצר ממקורות חיצוניים או פנימיים. סביבה רועשת יכולה להגביר את רמת הרעש במערכת העצבים, אך היא יכולה לעלות גם בסביבה שקטה. זאת משום שתאי עצב יכולים ליצור כמות משמעותית של רעש פנימי. הרעש הפנימי של מערכת העצבים מקושר לרמות הרקע (tone) של המוליך העצבי דופמין. בהתאם לכך, להשפעה של הדופמין על יחס האות-רעש בתהליכי עיבוד מידע עצביים יש השלכות על רמת התנודתיות והקיבולת של המערכת הנוירו-קוגניטיבית.
פיזיולוגיה ותפקוד > הפלסטיות של מערכת העצבים

ההתנסות של האדם עם הסביבה יכולה להשפיע על ההתנהגות שלו באמצעות יצירת שינויים במערכת העצבים.
הפלסטיות של מערכת העצבים מאפשרת לה להתאים את פעילותה לשינויים בתנאים על סמך ניסיון קודם. משום כך היא מכונה גם "גמישות מוחית".
במערכת העצבים קיימים אזורים המהווים אתרים פלסטיים. שינוי בפעולה של אתרים אלו יגרום לשינוי בפעילות של כל המערכת.
הגמישות של מערכת העצבים מתאפשרת על ידי שינויים באופן התקשורת שבין תא העצב הקדם סינפטי והתא הבתר סינפטי.
תהליך עיצוב מחדש של קשרים סינפטיים מתרחש בעקבות הנטייה של סינפסות לא פעילות להתנוון לצד הנטייה של סינפסות פעילות להתחזק, כך שהן יעבירו את המידע בצורה יעילה יותר.
אחד הביטויים של הפלסטיות של מערכת העצבים הוא תהליך ההביטואציה, אשר מאפשר למידה התרגלותית.
פתולוגיה של מערכת העצבים

ישנם מספר גורמים העלולים לגרום לפתולוגיה של מערכת העצבים.
למשל: טראומה גופנית עלולה לפגוע במערכת העצבים.
כמו כן, מחלות גופניות ונפשיות יכולות גם הן לגרום נזק למערכת זו.
פתולוגיה של מערכת העצבים > הפרעות נוירו-התפתחותית

הפרעות נוירו-התפתחותיות הן לקויות בגדילה והתפתחות המוח או מערכת העצבים המרכזית. הפרעות אלו באות לידי ביטוי לראשונה בתקופת ההתפתחות. כלומר, במהלך גילאי הילדות.
הפרעות נוירו-התפתחותיות מאופיינות בפגיעה בתפקוד האישי, החברתי, האקדמי או התעסוקתי.
הן יכולות להשפיע על הרגש, יכולות הלמידה, שליטה עצמית וזיכרון.
פתולוגיה של מערכת העצבים > אובדן פונקציות תפקודיות

שבץ הוא תהליך מהיר בו יש אובדן פונקציות תפקודיות במוח כתוצאה מהפרעה באספקת הדם למוח. שבץ יכול להיגרם כתוצאה מחוסר אספקת דם ("שבץ איסכמי") הנובע מחסימה בזרימת הדם כתוצאה מקריש דם או מתסחיף, או כתוצאה מדימום ("שבץ המורגי").
שיטיון (דמנציה או בשם החדש: "קיהיון") הוא ירידה משמעותית בתפקוד הקוגניטיבי של האדם, המאפיינת קבוצת מחלות המתרחשות לרוב במהלך תקופת הזקנה. מחלות אלו מתאפיינות בירידה בתפקוד של קליפת המוח ובהידרדרות מנטלית וקוגניטיבית, הגורמת לסובל ממנה לליקויים משמעותיים בתחום החברתי והתעסוקתי. השכיחה בהן היא מחלת אלצהיימר.
פתולוגיה של מערכת העצבים > מחלות

דלקת קרום המוח (וכן דלקת עוצבה בלועזית: מנינגיטיס, Meningitis) היא מחלה דלקתית של הקרומים הרכים של המוח, הנגרמת עקב זיהום חיידקי, זיהום נגיפי או פיטרייתי.
אנצפליטיס (Encephalitis; בעברית: דלקת המוח) היא דלקת חריפה של המוח. אנצפליטיס המשולב עם מנינגיטיס קרוי מנינגו-אנצפליטיס.
תסמונת גייאן-בארה (Guillain-Barré syndrome) או בשמה המקוצר (gbs), בעברית תסמונת דלקת רב-עצבית עולה חריפה, היא מחלה אוטואימונית הפוגעת במעטפת העצב, מיאלין, ומתפתחת בדרך כלל עקב זיהום המוביל לתגובה של מערכת החיסון כנגד אנטיגן זר שחודר לרקמות העצב דרך מנגנון של חיקוי מולקולרי. מחלה זו פוגעת במערכת העצבים ההיקפית.
המחלה יכולה להופיע בכל גיל ומופיעה בדרך-כלל אחרי מחלה עם תסמיני חום או שלשולים כתגובה לנגיף או חיידק. כחמישה אחוזים מן החולים במחלה מתים ממנה.
טרשת נפוצה (באנגלית: Multiple Sclerosis או MS) הנה מחלה כרונית של מערכת העצבים, הפוגעת בתפקודם התקין של תאי העצב במערכת העצבים המרכזית על ידי פגיעה והפחתה במיאלין, חומר שומני המבודד את סיבי העצבים (אקסונים).
ראו גם

מתח מנוחה
רפלקס
מערכת העצבים האוטונומית
תעלת יונים ממותגת מתח
צימוד אפאפטי
אורי וירצבורגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1932 (בן 93 בערך) מנהיים, גרמניה 
 מדינה:  ישראל
 תאריך עלייה:  1938
 מקום מגורים:  ירושלים
 פעילות בולטת:  גאולוג, מנכ"ל משרד האנרגיה, מנכ"ל רותם דשנים, מנכ"ל בנק טפחות
 השכלה:  האוניברסיטה העברית
 מקצוע:  גאולוג, מנהל
 מעסיק:  המכון הגיאולוגי לישראל, משרד האנרגיה והתשתיות, כימיקלים לישראל, מכרות נחושת תמנע, בנק מזרחי טפחות 
 השקפה דתית:  יהדות
 בת זוג:  מיכל (1957-2003) תרצה (מ-2005)
 מספר צאצאים:  4
 
אורי (שרגא) וירצבורגר (נולד ב-1932) הוא גאולוג, מינרלוג ואיש מנהל ישראלי, מבכירי תחום האנרגיה בישראל שכיהן בין היתר כמנכ"ל משרד האנרגיה, מנכ"ל פרויקט תעלת הימים ומנכ"ל בנק טפחות.
ביוגרפיה

וירצבורגר נולד בשנת 1932 בעיר מנהיים שבגרמניה ליצחק אריה (זיגמונד לאופולד) (1891–1953), ומרים (מירה) לבית מאיר (1899–1986). אביו שירת בין השנים 1916–1918 בצנזורה בצבא הגרמני, והיה הבעלים של בית מסחר סיטונאי למוצרי מזון, שם עבדה גם אימו כפקידה בשנים 1914–1928. בשנת 1935, לאחר עליית היטלר לשלטון, נסע האב לארץ ישראל כדי לבדוק אפשרויות לעלות אליה. עם שובו לגרמניה לקה בליבו, ורק בשנת 1938 השיגה המשפחה סרטיפיקט, עלתה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב ברחוב דיזנגוף 179. וירצבורגר בן השש החל ללמוד בבית הספר היסודי "מוריה", ומשם המשיך לבית הספר התיכון העירוני הדתי ב'. כנער היה חבר בתנועת הנוער "עזרא".
את שירותו הצבאי עשה בשנים 1950–1952 במחזור השני של הנח"ל, עם גרעין של בני עקיבא בקיבוץ סעד. לאחר השחרור למד גאולוגיה, מינרלוגיה וגאוגרפיה באוניברסיטה העברית (1952–1958), ובהמשך השלים תואר שני במינרלוגיה מאוניברסיטת לונדון (1966–1967).
קריירה מקצועית

וירצבורגר שימש מנהל מחלקת המחצבים במכון הגיאולוגי (1959–1970), מנכ"ל מכרות נחושת תמנע (1970–1976) וסמנכ"ל כימיקלים לישראל.
הוא הקים וניהל את מינהל המחקר למדעי האדמה במשרד האנרגיה (1977–1979), ובהמשך כיהן כמנכ"ל חברת "רותם דשנים" (1981-1979), מנכ"ל פרויקט תעלת הימים, והיה חבר הנהלת כי"ל (1985-1981).
ב-1990 מונה למנכ"ל משרד האנרגיה תחת שר האנרגיה יובל נאמן, אך לאחר בחירות 1992 סיים את תפקידו ושב לכהן בתפקידים שונים בכימיקלים לישראל. כמו כן שימש במשך השנים בתפקיד יו"ר הדירקטורין של המכון למחקרי נפט וגאופיזיקה.
בשנת 1993 מונה למנכ"ל בנק טפחות, תפקיד בו המשיך עד פרישתו לגמלאות בשנת 1998. לאחר צאתו לגמלאות עסק במשך 14 שנה בתרגום מגרמנית של ספרו של יצחק (יוליוס) פרויס "הרפואה במקרא ובתלמוד" שראה אור לראשונה ב-1911. התרגום יצא לאור בהוצאת מאגנס בשנת 2012.
בשנת 1998 התמנה לחבר הוועד המנהל של המרכז האקדמי לב (אז - מכון לב), ובשנת 2006 התמנה ליו"ר הוועד המנהל של המרכז האקדמי, עד לפרישתו.
בנוסף, בין השנים 1998-2999 כיהן כיו"ר חבר הנאמנים של הקרן לטיפול בחסויים.
חיים אישיים

בשנת 1957 נישא למיכל לבית גולדשמידט, (1932- 2003), ילידת לייפציג, גרמניה. בשנים הראשונות חיו בקיבוץ סעד ובשנת 1961 עברו לירושלים.
נולדו להם ארבעה ילדים: יעל, לימים אנסבכר, (1958). רחל, לימים מאיר, (1961). אפרת, לימים מור-יוסף. (1964), ויצחק אריה (אריק) (1966), המשמש כראש מינהל חינוך ירושלים.
לאחר 47 שנות נישואים התאלמן וירצבורגר בשנת 2003 מאשתו מיכל, וב-2005 נישא מחדש לתרצה לבית שטרן (ילידת 1942), ידידת המשפחה.
לקריאה נוספת

אורי וירצבורגר – סיפור חיים: פרקי חיי – זכרונות משמונים השנים הראשונות תרצ"ב- תשע"ב, 2012-1932 בהוצאה משפחתית (תשע"ה, 2015).
אורי וירצבורגר, (יוצר האוסף), אוסף אורי (שרגא) וירצבורגר, 01/01/1914-30/06/2017, סימול IL-INL-YBZ-0737, יד יצחק בן צבי, יד יצחק בן צבי;YBZ.0737.
הערות שוליים

↑  טל אלפי, מסביב למדורה עם דור המייסדים, באתר ynet, 14 במאי 2017
1 2  תולדות המכון, באתר המכון הגיאולוגי לישראל, ‏21 במרץ 2021
↑  ⁨מנכ"ל תמנע תובע שינוי במערכת השכר, באתר ⁨על המשמר, ‏26 יוני 1975
↑  אודות מינהל המחקר למדעי האדמה והים - המכון הגיאולוגי לישראל, באתר ארכיון המדינה
↑  ⁨מנכ"ל אורי וירצבורגר: למי יש ציוד מתאים, באתר ⁨חדשות, ‏19 יולי 1984
↑  ⁨מנכ"ל אורי וירצבורגר: יש כסח, באתר ⁨חדשות, ‏16 דצמבר 1985
↑  מנכ"לים, באתר משרד האנרגיה והתשתיות
↑  שר האנרגיה סוגר היחידה לבטיחות בגז שהקים קודמו, באתר ⁨⁨מעריב, ‏19 נובמבר 1990
↑  ⁨מנכ"ל משרד האנרגיה סיים תפקידו. מינוי מחליפו מתעכב בשל תנאי העסקתו, באתר ⁨מעריב, ‏5 אוגוסט 1990
↑  אמיר אייזנברג, ‏וירצבורגר: שפל חסר תקדים בהיקף הפעילות של הבנקים למשכנתאות, באתר גלובס, 18 במאי 1998
↑  אורי וירצבורגר, באתר www.magnespress.co.il
↑  ממייסדות המרכז האקדמי לב: לזכרה של חנה חובב, באתר "סרוגים", 4 באוקטובר 2023
↑  יוסף ארנפלד, עניין אישי והפעם עם אורי וירצבורגר, באתר www.inn.co.il, ‏5.09.24
שמואל ברונר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1950 (בן 75 בערך) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 סוגה:  מוזיקה חסידית 
 שפה מועדפת:  עברית 
 צאצאים:  יעל לוינשטיין 
 
שמואל ברונר (נולד ב-1950) הוא זמר חסידי ישראלי.
ביוגרפיה

ברונר הוא בן לניצולי שואה. אביו יצחק, שעלה ארצה מבלגיה, הוא אחיו של יעקב ברונר, מראשי פא"י. אימו יוצאת אוסטריה.
ברונר למד בצעירותו במוסדות חרדיים ובישיבות. בגיל 18 התגייס לצה"ל לנח"ל החרדי ההיסטורי. בגיל 21 נישא והמשיך להתגורר בבני ברק. עבד אצל אביו במפעל יהלומים ובבורסת היהלומים הישראלית. אביו, שהיה בעל קורא וחזן, החדיר בו את האהבה למוזיקה.
תקליטו הראשון "שלהבת" יצא לאור על ידי להקה שהקים יחד עם דודו פישר ומונה רוזנבלום. לאחר מכן הוציא כעשרה תקליטים יחד עם אחיו, אריה ברונר. את אחד מתקליטיו עיבד יצחק גרציאני, ואת האחרים עיבדו משה לאופר ואחיו.
הופיע במשך שנים עם אחיו כזמר חתונות. בשנות ה-90 החלו האחים לעבוד בנפרד ובסגנונות שונים. שמואל נשאר בסגנון החסידי המקובל, ואילו אריה הלך לסגנון החסידי המז'ורי, ונחשב לרוקיסט של המוזיקה חסידית.
נשוי לצפורה, בתו של פרופ' מרדכי ברויאר, ומתגורר בבני ברק. בתו היא הבמאית והמפיקה החרדית יעל לוינשטיין, אחיו הוא הזמר אריה ברונר.
אלבומיו

שלהבת
מעין עולם הבא
אזמרה לך בכינור
עוזי אליך אזמרה
וכל נתיבותיה שלום
קומי רוני
וקראת לשבת עונג
חסידיש 1 2 3
מרן דבשמיא
והשב (ביחד עם אחיו אריה ברונר)
החזית האדומה (גרמניה)

| --- | --- |


מצעד החזית האדומה בברלין בהובלת ארנסט תלמאן, 1927
 מדינה:  רפובליקת ויימאר 
 יושב ראש:  ארנסט תלמאן 
 תקופת הפעילות:  יולי 1924 – 3 במאי 1929 (כ־4 שנים) 
 
החזית האדומה (בגרמנית: Roter Frontkämpferbund, מילולית: איגוד לוחמי החזית האדומה, בקיצור: RFB) הייתה מיליציה של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר. באופן רשמי הייתה איגוד מפלגתי רשום. הקבוצות המקומיות הראשונות של ההחזית האדומה הוקמו ביולי 1924. במהלך הפגישה הארצית הראשונה בפברואר 1925 בברלין ארנסט תלמאן נבחר למנהיג הראשון של הוועדה הפדרלית.
הצדעת הארגון הייתה אגרוף קפוץ והקריאה: !Rot front ("חזית אדומה!"), קריאה שהפכה לשמו השגור של הארגון. בנוסף, החזיקה החזית האדומה עיתון שנקרא די רוט פרונט.
הארגון, שנוסד כארגון הגנה פרולטרי למעמד הפועלים, פעל במשך השנים במאבקי רחוב אלימים עם המשטרה, בשטורמאבטיילונג (SA) של המפלגה הנאצית, וכן יריבים פוליטיים אחרים. לאחר השתתפותם במחאות העקובות מדם בעקבות האיסור לחגוג את יום הפועלים הבינלאומי בברלין 1929, במהלכו נורו ונרצחו למעלה מ-30 בני אדם על ידי המשטרה, הארגון הוצא מחוץ לחוק ב-1929 וכל רכושו הוחרם על ידי הממשלה. בזמן האיסור היה לארגון כ-130,000 חברים, אשר חלק גדול מהם המשיך בפעילות באופן בלתי חוקי או בארגונים דומים, ואילו אחרים פרשו מהפעילות הפוליטית. למרות שבעבר הייתה סברה כי הייתה עריקה מהארגון אל ה-SA, בפועל עריקה מסוג זה הייתה נדירה.
היסטוריה

החזית הייתה איגוד-על של פלוגות פועלים מקומיות. הפלוגה הראשונה הוקמה ב-1924 על בסיס קבוצה של שומרים שתפקידם היה לאבטח את ועידות המפלגה הקומוניסטית והפגנותיה, בראשה עמד ארנסט תלמאן. ב-1925 נבחר תלמאן לראש הוועידה הפדרלית בכינוס הכלל-גרמני הראשון שנערך בברלין. הפלוגות שנועדו להגנה-עצמית של פועלים הפכו מעורבות יותר ויותר בתגרות רחוב אלימות מול מיליציות הימין, "קסדת הפלדה" והאס אה והמיליציה הדמוקרטית הממשלתית רייכסבאנר שחור-אדום-זהב.
לאחר תגרה גדולה באחד במאי 1929 בברלין, בה נורו 30 מחברי הארגון על ידי המשטרה, נאסרה פעילותה של החזית ונכסיה הוחרמו. למרות איסור הפעילות הרשמי המשיכו 130,000 חברי החזית (רק כ-30% מהם חברי המפלגה הקומוניסטית) בפעילות מחתרתית.
לחזית, כמו לכל המיליציות האחרות, הייתה תנועת נוער צבאית-למחצה בשם Roter Jungsturm ("נוער-סער אדום") או Rote Jungfront (חזית נוער אדומה). בערי הנמל נקראו פלוגות פועלי-הנמל והמלחים Rote Marine ("הצי האדום"). ב-1925 יסדה קלרה צטקין את חזית-הנשים ונערות (Roter Frauen und Mädchen Bund).
בתקופת גרמניה הנאצית נטל הארגון נטל בפעילות מחתרתית אנטי-נאצית. בהודעה לעיתונות שהוציא מפקד משטרת מינכן, היינריך הימלר ב-21 במרץ 1933 בנוגע לפתיחת מחנה הריכוז דכאו אמר שבמחנה ירוכזו "כל הקומוניסטים, אנשי הרייכסבאנר ומרקסיסטים המסכנים את ביטחון המדינה ירוכזו שם... אי אפשר לשחררם בשל  מעורבותם הבלתי פוסקת להתסיס ולארגן מהומות כאשר הם אינם כלואים".
הערות שוליים

↑  ההודעה של הימלר לרגל פתיחת דכאו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528095905171  GND: 2036321-7  LCCN: n81149160  VIAF: 312804000   WorldCat (עם VIAF): 312804000
אולימפיאדת פריז (1924)

| --- | --- |

 עיר מארחת:  פריז, צרפת
 מדינות משתתפות:  44
 ספורטאים משתתפים:  3,089 (2,954 גברים, 135 נשים)
 תחרויות:  126 תחרויות ב-17 ענפים
 טקס הפתיחה:  4 במאי 1924
 טקס הנעילה:  27 ביולי 1924
 נפתח רשמית על ידי:  גאסטון דומרג', נשיא צרפת
 השביע את המשתתפים:  ז'ורז'ה אנדרה
 האצטדיון הראשי:  האצטדיון האולימפי איב-דו-מנואר
 הערים שהתמודדו על האירוח:  אמסטרדם, ברצלונה, לוס אנג'לס, פראג, רומא
 → אולימפיאדת אנטוורפן אולימפיאדת אמסטרדם ← 
אולימפיאדת פריז (1924) היא האולימפיאדה השמינית בעת החדשה. היא נמשכה כמעט שלושה חודשים מ-4 במאי עד 27 ביולי 1924. השתתפו בתחרויות 3,089 ספורטאים מ-44 מדינות.
היו אלו המשחקים האחרונים שאורגנו על ידי פייר דה קוברטן – מייסד התנועה האולימפית. הסיסמה האולימפית – "Citius, Altius, Fortius" (מהר יותר, גבוה יותר, חזק יותר) הושמעה בפעם הראשונה.
סוכם סופית על אורך מסלול ריצת המרתון – 42,195 מטר.
אירועים בולטים > אתלטיקה

הרולד אברהמס היהודי (בריטניה בריטניה), זכה בשתי מדליות, מהן אחת זהב בריצה היוקרתית ביותר ל-100 מטר
בתחרויות האתלטיקה שלטו "הפינים המעופפים" (פינלנד פינלנד):
פאבו נורמי (פינלנד פינלנד), זכה ב-5 מדליות זהב כולל ריצת 1500 מטר ובריצת 5000 מטר
וילה ריטולה (פינלנד פינלנד),זכה ב-6 מדליות מהן 4 זהב
אלבין סטנרוס (פינלנד פינלנד),זכה במדליית זהב בריצת מרתון
אליאס כץ היהודי (פינלנד פינלנד), זכה בשתי מדליות מהן אחת זהב
באד האוזר (ארצות הברית ארצות הברית), זכה בשתי מדליות זהב, הדיפת כדור ברזל וזריקת דיסקוס
הארולד אוסבורן (ארצות הברית ארצות הברית), זכה בשתי מדליות זהב, קפיצה לגובה וקרב עשר
אירועים בולטים > התעמלות

לאון שטוקלי (יוגוסלביה יוגוסלביה) זכה בשתי מדליות, בתחרות הקרב-רב אישי ובתרגיל על המתח
איטליה (איטליה) זכתה בתחרות הקבוצתית, לפני צרפת (צרפת) ושווייץ (שווייץ)
שווייץ (שווייץ) זכתה בתחרות ההתעמלות עם 2 מדליות זהב, 2 מדליות כסף, ו-3 מדליות ארד ו-7 מדליות בסך הכל
אירועים בולטים > טניס

ארצות הברית זכתה בכל מדליות הזהב האפשריות:
הלן וילס (ארצות הברית ארצות הברית), זכתה בשתי מדליות זהב, בטורניר לנשים ובטורניר לזוגות נשים עם הייזל הוצ'קיס וייטמן שזכתה גם במדליית זהב בטורניר לזוגות מעורבים עם ריצ'רד נוריס ויליאמס (ארצות הברית ארצות הברית).
וינסנט ריצ'רדס (ארצות הברית ארצות הברית), זכה ב-3 מדליות, 2 מדליות זהב בטורניר לגברים ובטורניר לזוגות גברים עם פרנסיס האנטר ומדליית כסף בטורניר לזוגות מעורבים עם מריון ג'סאפ (ארצות הברית ארצות הברית)
אירועים בולטים > סיף

רוג'ה דוקרה (צרפת צרפת), זכה ב-5 מדליות מהן 3 זהב
אירועים בולטים > שחייה

אתל לאקי (ארצות הברית ארצות הברית), זכתה בשתי מדליות זהב
ג'וני וייסמילר (ארצות הברית ארצות הברית), זכה ב-3 מדליות זהב ובמדליית ארד בכדורמים
בוי צ'רלטון (אוסטרליה אוסטרליה), זכה ב-3 מדליות מהן אחת זהב
מדליות

המדינות שגרפו את מירב המדליות:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| 1 | ארצות הברית ארצות הברית | 45 | 27 | 27 | 99 |
| 2 | פינלנד פינלנד | 14 | 13 | 10 | 37 |
| 3 | צרפת צרפת | 13 | 15 | 10 | 38 |
| 4 | בריטניה בריטניה | 9 | 13 | 12 | 34 |
| 5 | איטליה (1861–1946) איטליה | 8 | 3 | 5 | 16 |
| 6 | שווייץ שווייץ | 7 | 8 | 10 | 25 |
| 7 | נורווגיה נורווגיה | 5 | 2 | 3 | 10 |
| 8 | שוודיה שוודיה | 4 | 13 | 12 | 29 |
| 9 | הולנד הולנד | 4 | 1 | 5 | 10 |
| 10 | בלגיה בלגיה | 3 | 7 | 3 | 13 |
ראו גם

יהודים באולימפיאדת פריז
בגרט השלישי, מלך גאורגיה

בגרט השלישי, מלך גאורגיה (בגאורגית: ბაგრატ III‏) (960 לערך – 7 במאי 1014) מבית בגרטיוני היה מלך ממלכת אבחזיה משנת 978 ונקרא גם בגרט השני, מלך אבחזיה, ובעל התואר "מלך מלכי הגאורגים" משנת 1008. הוא איחד את שני תאריו, שהתקבלו בירושה, ותוך כדי כיבושים ודיפלומטיה, סיפח אדמות נוספות לממלכתו. כך, ביעילות, הפך למלך הראשון של הממלכה הגאורגית המאוחדת. לפני הכתרתו למלך כיהן בגרט כעוצר כארתלי בין השנים 976–978.
בגרט ידוע גם כמי שבנה את הקתדרלה המפוארת בכותאיסי, מנזר גלאתי, ששרידיה הוכרו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
נעוריו ועוצר כארתלי

בגרט נולד בשנת 960 לערך לגורגן, נסיך משושלת בגרטיוני, שהיה עוצר כארתלי, ולאשתו גורנדוחט, שהייתה בתו של גיאורגי השני, מלך אבחזיה. כשהיה עדיין צעיר, אומץ בגרט על ידי קרוב משפחתו חשוך הילדים, דוד השלישי, שליט הבית השני של טאו, שהיה שליט רב עוצמה בקווקז, בראש טאו-קלארג'תי, בשנים 966–1000.
באותם ימים שלט בממלכת אבחזיה דודו של בגרט מצד אמו, טאודוסיוס השלשי העיוור, שהיה מלך חלש והססן. וממלכת אבחזיה הייתה שרויה בתוהו ובוהו ומלחמות פאודליות. את המצב ניצל הנסיך קוויריקה השני מקאחתי כורבישוף קאחתי (939–976), ממזרח גאורגיה, שפשט על כארתלי, עד לאותו שלב תחת השליטה של המלכים האבחזים, והטיל מצור על מצודת אופליסציחה החצובה בסלע. יואן מארושידזה, האריסתווי הנמרץ של כארתלי, האיץ, בשנת 976, בדוד השלישי מטאו-קלארג'תי, להזדרז ולהשתלט על המחוז או לתת אותו לבגרט כירושה. דוד הגיב בתקיפות והקאחתים נסוגו כדי להימנע מעימות. דוד העניק את כארתלי לבגרט בירושה ומינה את גורגן כעוצר שלה. הקאחים הזדרזו לחזור למתקפה וחטפו את בגרט והוריו. אלא שדוד התערב מיד והחזיר את הבן החורג שלו לכארתלי.
מלך האבחזים

בשנת 978 נעזר יואן מרושיסדזה בדוד כדי להכריח את טאודוסיוס, מלך אבחזיה לוותר על כס המלוכה לטובת אחיינו בגרט. מאוחר יותר השאיר את אימו, גורנדוחט, לשלוט על כארתלי, והתקדם לעבר כותאיסי כדי להיות מוכתר כמלך האבחזים. בממלכה עדיין שרר תוהו, אבל היותו של בגרט צאצא של השושלת הבגרטית והשושלת האבחזית, הפכה אותו כתובת מתקבלת על הדעת לאצילים המתקוטטים, שהתעייפו מסכסוכים הדדיים.
תוך שנתיים החזיק בגרט שליטה מלאה בממלכתו. הוא הוכיח יכולת שליטה והצליח לשקם את החוק והסדר בממלכה. בזמן שהותו בכותאיסי התעלמו אצילי כארתלי, בהנהגת קבטאר טבאלי, ממרותה של גורנדוחט, וניהלו את אחוזותיהם הפיאודליות כשליטים חצי עצמאיים. כאשר חזר בגרט לכארתלי כדי להתמודד עם המצב, יצאו האצילים בהתנגדות מזוינת שאותה דיכא בגרט, לאחר שניצח אותם בקרב מור'יסי, והכריח את האצילים להיכנע. בסופו של דבר מיקד את תשומת לבו בכיוון דוכסות קלדקארי (კლდეკარის საერისთავო) כארתלי תחתית, שהדוכס שלו ראטי המשיך להתעלם מהשלטון המלכותי וניהלו את אחוזתם בצורה עצמאית למדי.
ההכנסות למשלחת, בשנת 989, גרמו למבוכה רבה, כיוון שדוד מטאו קיבל מידע מוטעה בקשר לכוונות האמיתיות של בנו החורג. דוד בהיותו משוכנע בכך שבגרט מתעתד להורידו מכיסאו ולהורגו, פתח בהתקפת פתע ופיזר את הכוחות שהונהגו על ידי אביו הטבעי של בגרט, גורגן, לפני שהמלך האבחזי הגיע בעצמו. על פי הכרוניקלים של גאורגיה הלך בגרט לדוד לבדו, נפל לרגליו ונשבע שהתכוון להילחם נגד ראטי. דוד האמין לדבריו ושחרר אותו לשלום.
לאחר הפיוס עם אביו החורג יכול היה בגרט, בסופו של דבר, לקבל את נאמנותו של ראטי, שנטש את הדוכסות שלו, ופרש לארגוותי, נחלתו הקטנה, במערב גאורגיה, שניתנה לו בירושה. בשנת 1000 נהרג דוד בידי אצילי ממלכתו, ונכסיו, על פי הסכם מוקדם, עברו לידי הקיסר הביזנטי, בסיליוס השני. בגרט וגורגן, שהפך כעת למלך מלכי הגאורגים בחלק הדרום-מזרחי של כארתלי (994–1008), נפגשו עם בסיליוס, אבל לא היו מסוגלים למנוע את סיפוח השטחים שדוד שלט בהם. באותה הזדמנות הוענק לבגרט תואר האצילות "קורופלאטס", וגורגן קיבל את תואר האצילות "מגיסטרוס", שהיה תואר מוערך פחות מזה של בגרט. על פי הכרוניקלים הגאורגיים, הסיבה לכך שהקיסר העניק תוארי אצולה שונים, היא הרצון לתקוע טריז בין בגרט לאביו הביולוגי, גורגן. פעולה זו החטיאה את מטרתה לחלוטין, משום שעל פי הכרוניקלים, בגרט היה אדם "ישר", "כן" ו"אמיתי". מאוחר יותר, באותה שנה, ניסה גורגן לקחת את ירושת דוד קורופלאטס בכוח, אך נסוג בפני כוחות המושל הצבאי הביזנטי של אנטיוכיה, ניקפורוס אוראנוס.
האיחוד

בשנת 1008 נפטר גורגן, ובגרט ירש אותו כ"מלך מלכי הגאורגים", ובכך היה למלך הראשון ששלט על הממלכה המאוחדת של כארתלי ואבחזיה. ממלכה זו כללה את דוכסות אבחזיה/אבסגיה, אגריסי/סמגרלו, אימרתי, סוואנתי, רצ'ה, לצ'חומי, גוריה, אג'ריה, נסיכות כארתלי, טאו, קלארג'תי, שוושתי, מסחתי וג'אוואחתי. מה שידוע מאותו זמן והלאה כסכרתוולו - "כל גאורגיה".
לאחר שהבטיח את ירושתו, המשיך בגרט ללחוץ בתביעה לנסיכות המזרחית ביותר של גאורגיה, נסיכות קאחתי, וסיפח אותה בסביבות שנת 1010, לאחר שנתיים של מאבקים ודיפלומטיה אגרסיבית. סיפוח קאחתי הביא את בגרט לשכנות עם אמירות שאדאדיד ששלטה באראן (כיום באזרבייג'ן). שליט האמירות, אל-פאדל בי מוחמד (986–1031) פשט על קאחתי במהלך איחודה עם גאורגיה. בגרט הדף את הפלישה, ובברית עם המלך הארמני, גאגיק הראשון (989–1020), יצא במסע קרב מוצלח לעבר העיר שאמקיר (Şəmkir), והאמירות החלה לשלם מיסים לבגרט. למרות זאת הייתה מדיניות החוץ של בגרט, נכון לאותו זמן, מדיניות של שלום, והמלך הצליח לתמרן ולהימנע מעימותים עם שתי הממלכות השכנות, האימפריה הביזנטית והשכנה המוסלמית אף על פי שטאו נותרה תחת תחת שליטה ביזנטית וטביליסי תחת שליטה ערבית.
תקופת שלטונו של בגרט הייתה המשפיעה ביותר בהיסטוריה של גאורגיה. היא הביאה לניצחון הסופי של הבגרטים הגאורגים לאחר מאות שנים של מאבקי כוחות. בשאיפתו ליצור ממלכה ריכוזית ויציבה יותר, ביטל או לפחות הפחית במידה רבה, את האוטונומיה של הנסיכים הבגרטיונים. לפי הבנתו, הסכנה הפנימית הסבירה ביותר הגיעה מענף קלארג'תי של הבגרטידים האיברים, שהונהגו על ידי דודניו, סומבט השני וגורגן. אף על פי שנראה שהכירו בסמכותו של בגרט, הם המשיכו להיקרא מלכים וריבוני קלארג'תי. ב-1010 פיתה בגרט את דודניו באמתלה של פגישת השלמה, במצודת פנסקרטי, והשליך אותם לכלא, כדי להבטיח את רציפות הירושה לבנו, גיאורגי הראשון. ילדיהם הצליחו לברוח לקונסטנטינופול. בשנת 1012 הלכו סומבט וגורגן לעולמם בעודם במעצר.
בגרט ידוע גם כמקדם גדול של התרבות הגאורגית אורתודוקסית. לא רק שהוא עודד לימוד והיה פטרון האמנויות היפות, אלא גם בנה מספר כנסיות ומנזרים בממלכתו. ביניהם: קתדרלת בגרטי שבכותאיסי, מנזר בדיה באבחזיה וקתדרלת ניקרוצמינדה ברצ'ה.
בגרט נפטר בשנת 1014 במצודת פנסקרטי שבטאו. הוא נקבר במנזר בדיה שבאבחזיה.