stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מתנת חיים
הערות שוליים

↑  ירון קלנר, 2014: ירידה של 18% במספר השתלות האיברים, באתר ynet, 18 בינואר 2015
↑  דן אבן ורוני לינדר, נשים תורמות יותר איברים להשתלה מגברים, באתר הארץ, 11 במרץ 2013
↑  דברי פרופ' איתן מור בפתיחת כנס תורמי כליה בבית החולים בילינסון, 8 בפברואר 2015
↑  הרב ישעיהו הבר, תורמים מגופם: לתת מתנת חיים לאחר, באתר ynet, 5 במרץ 2014
↑    איתמר אייכנר, ‏תרומה מהלב, באתר "ידיעות אחרונות", 19 ביוני 2014 (הקישור אינו פעיל)
↑  יהודה שלזינגר, הפרקליטות סגרה את התיק נגד הרב ישעיהו הבר, באתר ישראל היום, 6 בספטמבר 2018
↑  [www.kilya.org.il אתר העמותה]
↑  יובל קרני וענבר טויזר, ח"כ חילי טרופר תרם כליה לאדם זר: "מקווה לשוב לעניינים בהקדם", באתר ynet, 3 בפברואר 2020
↑  חגית רון רבינוביץ', "אני חשה חובה להמשיך את מפעל חייו", באתר ישראל היום, 30 באפריל 2020
↑  תעודת עמיתי כבוד לארגון 'מתנת חיים' ולרבנית רחל הבר אתר המרכז האקדמי רופין
↑  יהודה שלזינגר, שיא נתינה: ישראל מציינת 1,000 תרומות כליה אלטרואיסטיות, באתר ישראל היום, 4 באפריל 2021
↑  "מפיחה בחולי הכליה רוח חיים": הרבנית רחל הבר זכתה בפרס ישראל, באתר מקור ראשון, ‏22/3/2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289172305171
מתנקשים (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  ריצ'רד דונר 
 הופק בידי:  ג'ואל סילבר, ברוס א. איוונס, אנדרו לזאר 
 תסריט:  בריאן הלגלנד, לילי וצ'אוסקי, לנה וצ'אוסקי 
 עריכה:  ריצ'רד מרקס 
 מוזיקה:  מארק מנקינה 
 צילום:  וילמוש ז׳יגמונד 
 מדינה:  ארצות הברית, צרפת 
 חברת הפקה:  Silver Pictures, Canal+ 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 באוקטובר 1995 
 משך הקרנה:  132 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, ספרדית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מתח, סרט פשע 
 הכנסות באתר מוג'ו:   assassins
 דף הסרט ב־IMDb
 
מתנקשים (באנגלית: Assassins) הוא סרט פעולה ומתח משנת 1995 בבימויו של ריצ'רד דונר, בכיכובם של סילבסטר סטאלון ג'וליאן מור ואנטוניו בנדרס. העלילה מתמקדת ברוברט ראת' (סטאלון), מתנקש ותיק שמחליט לפרוש מחיי הפשע, אך מוצא את עצמו נרדף על ידי מתנקש צעיר וחסר רחמים בשם מיגל ביין (בנדרס). בנוסף לכך, ראת' נאלץ להגן על אלקטרה (ג'וליאן מור), האקרית שמחזיקה במידע רגיש שכולם רוצים להשיג. הסרט משלב סצנות אקשן מתוחות עם קונפליקט אישי בין הדמויות הראשיות.
התסריט נכתב על ידי האחיות וצ'אוסקי ובריאן הלגלנד. האחיות וצ'אוסקי הצהירו כי התסריט שלהם שוכתב לחלוטין על ידי הלגלנד וכי הם ניסו להסיר את שמותיהם מהסרט אך נכשלו.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-6 באוקטובר 1995. הסרט זכה להצלחה מסחרית בקופות, למרות ביקורות מעורבות.
תקציר העלילה

רוברט ראת' (סילבסטר סטאלון) הוא מתנקש ותיק שמתכנן לפרוש לאחר שנים רבות בתחום, אך תוכניתו משתבשת כאשר מתנקש צעיר בשם מיגל ביין (אנטוניו בנדרס) מתחיל לרדוף אחריו. במהלך הסרט, ראת' נדרש להגן על האקרית בשם אלקטרה (ג'וליאן מור), המחזיקה במידע רגיש שעלול לגרום לסכנת חיים עבור כולם.
צוות השחקנים הראשי

סילבסטר סטאלון בתפקיד רוברט ראת'
אנטוניו בנדרס בתפקיד מיגל ביין
ג'וליאן מור בתפקיד אלקטרה
ביקורות

הסרט קיבל ביקורות מעורבות. בעוד שסצנות האקשן זכו לשבחים, העלילה והדמויות נתפסו כסטנדרטיות. ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון נמוך של 16% מצד המבקרים, אך קהל הצופים העניק לו ציון של 45%.
הערות שוליים

↑  "Beyond the Matrix". The New Yorker. 2012-09-10. נבדק ב-2014-07-28.
משק פועלות

פועלות במשק הפועלות בחדרה, בשנות השלושים
מודעה של משק הפועלות בפתח תקווה, בכתב העת השדה, 1928
משקי פועלות היו משקים חקלאיים לנשים פועלות וחלוצות ביישוב העברי בארץ-ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-20.
מייסדות ויעדים

במסגרת משקי הפועלות הוכשרו נשים צעירות, בדרך כלל עולות חדשות ורווקות, לעבודה חקלאית ולניהול משק חקלאי עצמאי לפרנסתן ביישובים החקלאיים החדשים: קיבוצים ומושבים. מנהיגות תנועת הפועלות בארץ ישראל אשר רכשו השכלה אקדמית באגרונומיה באירופה, בהן חנה מייזל, רחל ינאית וחנה צ'יזיק, הקימו והשתתפו בהקמתן של משקי הפועלות בארץ.
משק הפועלות הייתה אחת הדרכים של החלוצות להשתלב במעגל היצירה החקלאית ולא להידחק לתפקידיה המסורתיים של האישה - דהינו בישול, כביסה וטיפול בילדים. לעזרתן של החלוצות בא המצב הכלכלי של מלחמת העולם הראשונה, כאשר הצבא הגרמני שחנה בארץ ישראל נזקק לתוצרת חקלאית טרייה והחלוצות היו מסוגלות לספק תוצרת זו על ידי עבודה משותפת בגינות ירק. עדה מימון תיארה את המאבק של הפועלת העברית כמאבק בשלושה מישורים בו זמנית - יכולתה של הפועלת לעבוד בעבודה יצרנית ולהתקיים מתגמולי ופרי עבודתה, התארגנות לשם עזרה הדדית, הכשרה חקלאית לשם עבודה בשדה והעבודה בשדה עצמה. כל אלו לשם השוויון החברתי.
הלימודים והעבודה המעשית במשקים כללו הכרות עם כל ענפי החקלאות, כגון פלחה, מטעים, לול ורפת, וכן כללים לניהול משק בית של משפחה. בנוסף להכשרה המקצועית, היו המגורים בסביבה התומכת של המשקים, שחלקם מוקמו בערים הגדולות, שלב חשוב בקליטתן בארץ של נשים, שכלל גם לימוד השפה העברית, והכרת תנועת העבודה והחברה היישובית בכללה.
החלוץ והמסאי מנחם שמואלי (ממשי) היה הראשון שהגה ב-1910 את רעיון החווה המיוחדת להכשרת פועלות חקלאיות במאמרו הפמיניסטי "לשאלת הפועלת הגלילית"::
כשם שנקטנו אמצעים לחנך פועלים חקלאים, כך צריכים אנו לנקוט אמצעים לחנך פועלות חקלאיות, ואחד מהאמצעים הראשונים הוא: ליסד על־יד החווה כנרת מחלקה לגידול בהמות, עופות וכו', שעלמות תוכלנה להתלמד שם ולהתרגל בעבודה זו.
האגרונומית והחלוצה חנה מייזל העלתה את רעיון משק הפועלות בהיותה בחוות סג'רה כאמצעי להכשרת החלוצות בעבודה חקלאית ומימשה את רעיון "משק פועלות" בחוות כנרת בשנת 1911 בתמיכה כספית של אגודת נשים יהודית-גרמנית לעבודה תרבותית בארץ-ישראל שנציגתן בארץ ישראל הייתה שרה טהון. בזכות פעולה זו קיבלו לחזקתן 20 חברות מכנרת חלקת אדמה בה שתלו ועיבדו גן ירקות. אספת הפועלות הראשונה התקיימה בכנרת בשנת תרע"א 1911.
משקי הפועלות

בתקופת העלייה השנייה, ב-1913 הוקם משק פועלות בחוות מגדל בו היו חברות כ-14 נשים. באותה שנה הוקמה "קבוצת הצעירות" בוגרות חוות העלמות בכנרת בחווה החקלאית הלאומית בן שמן, חווה שנסגרה במהלך מלחמת העולם הראשונה וקבוצת הצעירות התפרקה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בתקופת העלייה השלישית פועלות וחלוצות הקימו ב-1921 משק פועלות בנחלת יהודה, ב-1922 הוקם על ידי 12 בחורות משק פועלות בפתח תקווה, ב-1923 הקימה קבוצה של 8 חברות משק בשכונת בורוכוב. משקים נוספים הוקמו בתקופת העלייה הרביעית.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, הוקמו משקי פועלות ברחבי הארץ בחדרה, ירושלים, נהלל, עפולה, עיינות ותל אביב.
המשקים נעזרו בהדרכה ובתמיכה של המוסדות המיישבים של התנועה הציונית. התקציב להקמתם של המשקים הגיע מההסתדרות הציונית, ומארגוני פילנתרופיה של נשים יהודיות בארצות הברית ומדינות נוספות, שראו בהם מפעל חיוני לצמיחתו של היישוב.
חבורת פועלות

במקביל למשקי הפועלות קמו גם קבוצות שנקראו "חבורת פועלות". על הקמת חבורות אלו החליטה ועידת הפועלות השלישית ב-1926. המטרה הייתה להקים קבוצות נשים, שמטרתן אינה עבודה חקלאית אלא עבודה קבלנית וכיבוש עבודה. למעשה, קבוצות כאלו פעלו ביוזמתן, ובתמיכת המוסדות מראשית תקופת העלייה השלישית. מטילדה הלפרין הייתה מנהלת חבורת הפועלות בתל אביב, חיותה בוסל ניהלה חבורת פועלות בטבריה, חבורה אחרת הוקמה בעפולה ואחר כך הוקמו חבורות ביישובים נוספים. חלק מהחבורות שאפו להתיישבות חקלאית ואף מימשו זאת אולם את פרנסתן לא מצאו בעיבוד גינות ירק, אלא בעבודות אחרות תוך ניהול קופה משותפת.
לקריאה נוספת

אסתר כרמל-חכים, שלהבת ירוקה : חנה מיזל - מפעל חיים, רמת אפעל: יד טבנקין, 2007.
גילת (גילי) גופר, האישה הציונית - הבנת הנשיות בתקופת הראשית של תנועת העבודה 1903-1923, עבודת דוקטור, אוניברסיטת תל אביב 2009.
הערות שוליים

↑  ראו: עריסתה של תנועת הפועלות, 1957.
↑  ממשי, לשאלת "הפועלת הגלילית", הפועל הצעיר שנה רביעית, מספר 4, 1910, עמ' 4-6
↑  ראן: עדה מימון, 50 שנות תנועת הפועלות.
↑  מפת תל אביב משנת 1935 מאת זאב וילנאי בהוצאת סטימצקי (באנגלית) עם סימון Meshek Ha-Poalot מדרום לרח' ארלוזרוב (צפיה בסריקה זמינה מתוך בנין הספרייה), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305556205171  VIAF: 136578715   WorldCat (עם VIAF): 136578715 
משק הפועלות בשכונת בורוכוב, 1927
משכן נוב

משכן נוב היה מבנה מקודש שהוקם, על פי המקרא, בעיר נוב, לאחר חורבן משכן שילה. לפי מסורת חז"ל, המבנה בנוב התקיים 13 שנה וחרב על ידי שאול המלך, ואז הועבר לגבעון. בזמן קיום המבנה הותרה ההקרבה בבמות הפרטיות. בזמן שהות המבנה בנוב ארון הברית היה בקריית יערים.
לפי המסורת היהודית משכן נוב עמד בין השנים ב'תתע"א – ב'תתפ"ד (889 לפנה"ס – 876 לפנה"ס).
נוב המקראית

בתקופת שאול נוב הייתה עיר כהנים, שעל פי המקובל שכנה בנחלת שבט בנימין בסביבות ירושלים; אך יש המשערים שהייתה בסביבות עמק יזרעאל. בתקופת אחימלך הכהן, השמיד דואג האדומי את כל תושבי נוב, בהוראת שאול המלך, בטענה שהם עזרו לדוד המורד במלכות. יש המזהים פעולה זו כחורבן משכן נוב, והעברתו לגבעון.
הקמת נוב

לפי התלמוד ביום שבו מת עלי הכהן הגדול חרב משכן שילה. אובדן זה, התרחש לאחר הפסד משמעותי של עם ישראל לפלשתים, הפסד שגבה מחיר דמים כבד הכולל את בניו של עלי חפני ופנחס, ואף את ארון הברית. אירועים אלו הובילו לאובדן החשיבות והדומיננטיות של המרכז בשילה, ושרידי בית עלי הקימו את המשכן מחדש בנוב. ייתכן שהמעבר של מרכז הכובד הפולחני קשור גם לכך ששילה, ששכנה בנחלת שבט אפרים, ביססה את מעמדה בתקופת ההנהגה של יהושע, בן שבט אפרים, ואילו נוב ששכנה בנחלת שבט בנימין שימשה מרכז פולחני בתקופת המלך שאול, בן שבט בנימין.
המשכן בנוב היה קיים 13 שנה, ובו הקריבו את קורבנות הציבור. בימי שאול מוזכרת נוב כמקום שבו חיו "כהני ה'" ש"שאלו בה'" - כלומר השתמשו באורים ותומים. בספר שמואל מתואר ביקור דוד את אחימלך הכהן בנוב, ומצוין בו כי היו במקום לחם קודש, לחם הפנים ואפוד, עדות לכך שהעיר הייתה אתר מרכזי לפולחן האל. לאחר הביקור מספר דואג האדומי למלך שאול שהכוהנים שאלו בעצת האל עבור דוד המורד בשאול, ובעקבות זאת הוחרבה העיר : "וַיֹּאמַר: רָאִיתִי אֶת בֶּן יִשַׁי בָּא נֹבֶה אֶל אֲחִימֶלֶךְ בֶּן אֲחִטוּב. וַיִּשְׁאַל לוֹ בַּה', וְצֵידָה נָתַן לוֹ וְאֵת חֶרֶב גָּלְיָת הַפְּלִשְׁתִּי נָתַן לוֹ."
על אף האמור לעיל, ייתכן שחשיבותו הרוחנית של המרכז בנוב הייתה פחותה מזו שהייתה למשכן בשילה, מפני שבעת שהפלשתים החזירו את ארון הברית, הוא שהה בקרית יערים שבנחלת שבט יהודה ולא בנוב. נוסף על כך, על פי חז"ל, באותה התקופה הציבור הכללי כבר לא נמנע מהקרבת קורבנות אישיים בנחלתו, והמבנה בנוב שימש רק כמבנה לצורך ציבורי.
המבנה בנוב

תיאור צורת המבנה בנוב אינו ברור, ותיאורו לוט בערפל. לחלק מהדעות נוב וגבעון נבנו לפי הדגם של משכן שילה. דברים אלו מבוססים על מקורות שונים המגדירים מבנים אלו בתואר אוהל מועד, במקרא, בתוספתא ובתלמוד. אך מתוך מקורות אחרים ניתן לראות שלעיתים המבנה בנוב מתואר בכינוי אחר, מה עוד שקיום התקרה במבנה נוב והעובדה שארון הברית לא היה בו, מעידים על שינויים ידועים; כך שניתן להעריך שהתקיימו שינויים נוספים.
סוג המבנה

אין בהירות האם המבנה בנוב מהווה משכן או מקדש. מלשון הרמב"ם הבניין בנוב מכונה 'מקדש'; אולם לפי תפיסות שונות המבנה בנוב מהווה 'משכן'. ברור הדיון תלוי בהבדל בין המושג 'משכן' למושג 'מקדש'; כאשר רוב השיטות מזהות את המבנה בנוב כמשכן.
סוג המבנה > ההבדל בין משכן למקדש

למציאת ההבדלים בין משכן למקדש קיימות כמה שיטות:
יש שנוקטים שההבדל הוא שמשכן הוא מבנה עצים (עצי שיטים), ומקדש הוא מבנה אבנים. אך מלשון הרמב"ם שמכנה את שילה כמשכן, אף שהייתה בנויה מאבנים, מסתבר שהסבר זה אינו נכון.
קיימת טענה המבוססת על התוספתא והתלמוד שבמשכן ארון הברית לא היה, אך במקדש ארון הברית היה. יש שצידדו בטענה זו מלשון דברי דוד המלך "רְאֵה נָא אָנֹכִי יוֹשֵׁב בְּבֵית אֲרָזִים וַאֲרוֹן הָאלוקים יֹשֵׁב בְּתוֹךְ הַיְרִיעָה". אך יש שדוחים גישה זו לפי הטענה שגם אחרי שהארון נגנז בימי בית ראשון ושני, המקומות נקראו מקדש; וכן גם מכך שהארון לעיתים היה במקומות שבוודאי אינם 'מקדש', כגון בגבעת קריית יערים בבית עובד אדום הגיתי, וכמובן במשכן משה במהלך שנות הנדודים במדבר.
הסבר אחר המבוסס על לשון התלמוד טוען שההבדל הוא במציאות של תקרה מלמעלה, ובשילה שלא הייתה תקרה הוא מכונה 'משכן' ונוב וגבעון מכונים 'מקדש'. אולם לרוב הדעות אין להוכיח מקיום התקרה.
הרב שאול ישראלי מביא את הפסוקים המתארים את הציווי לבנות את המקדש: "וִישַׁבְתֶּם בָּאָרֶץ.. וְהֵנִיחַ לָכֶם מִכָּל אֹיְבֵיכֶם מִסָּבִיב וִישַׁבְתֶּם בֶּטַח. וְהָיָה הַמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר ה' אלוקיכֶם בּוֹ לְשַׁכֵּן שְׁמוֹ שָׁם שָׁמָּה תָבִיאוּ אֵת כָּל אֲשֶׁר אָנֹכִי מצווה אֶתְכֶם..". וכשהוא מתבסס עליהם הוא טוען שהציווי לבניית 'מקדש' (ולא 'משכן') קיים רק 'לאחר שיניח לך מכל אויבך' ורק אז מתקיימת 'המצווה להקים המקדש על מקום קבוע'
הדעה המקובלת מבדילה בין כל מבנה שלא היה בירושלים ולא נבנה מתוך שאיפה עולמית למקדש בירושלים. כך רק מקדש ראשון ושני שהיו בירושלים מהווים 'מקדש' לעומת שאר המבנים המהווים 'משכן'. המשך גישה זו נעוץ בטענה על 'צו האל' שניתן רק למקום בו האל בוחר "כִּי אִם בַּמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר ה' בְּאַחַד שְׁבָטֶיךָ שָׁם תַּעֲלֶה עֹלֹתֶיךָ וְשָׁם תַּעֲשֶׂה כֹּל אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוֶּךָּ"; כאשר המקום שהאל בחר בו היה ירושלים, והמקומות האחרים נבחרו בידי בשר ודם לתקופה זמנית.[דרוש מקור]
היחס בין שילה לנוב

יש שכותבים שהיחס בין נוב למשכן שילה, מקביל ליחס בין בית המקדש השני לבית המקדש הראשון. כלומר קיימת ירידה ברמת השראת השכינה, בין המשכן בשילה לבין המשכן בנוב; ירידה המתבטאת בכך שארון הברית לא היה בנוב במקומו, ובעקבות זאת אף היתר הבמות שהיה בזמן משכן נוב. אולם ירידה רוחנית זו משולבת בעלייה חומרית, כאשר רמת הבנייה בנוב הייתה טובה יותר יחסית למשכן שילה (כך מבחינה חיצונית התקיימה עלייה מתמדת, ממשכן נודד במדבר, למשכן קבוע בגלגל, ומשם לבניין ללא תקרה בשילה וממנו לבניין שלם בנוב). זאת בהתאם לבית מקדש שני שהיה גדול יותר וחזק יותר מאשר בית מקדש ראשון אך היה בו ירידה רוחנית ביחס לבית מקדש ראשון.
הערות שוליים

↑  סדר עולם רבה פרק יג; תלמוד ירושלמי, מסכת מגילה,  פרק א', הלכה י"ב.
↑  פירוש המשנה לרמב״ם מסכת זבחים פרק יד,ז (מהדורת מוסד הרב קוק, תורגם מערבית על ידי הרב יוסף קאפח, ושם בהערתו מספר 47)
↑  משנה, זבחים יד,ז
1 2  ספר שמואל א', פרק ז', פסוק ב'
↑  ספר שמואל א', פרק כ"ב, פסוק י"ט
↑  ספר נחמיה, פרק י"א
1 2  תלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף קי"ח, עמוד ב'
↑  ספר שמואל א', פרק כ"א, פסוקים ה'–י'
↑  ספר שמואל א', פרק כ"ב, פסוק ט'
↑  ספר שופטים, פרק י"ח, פסוק י"ב
↑  משנה, מסכת זבחים, פרק י"ד, משנה ז'
↑  ספר דברי הימים ב', פרק א', פסוק ג'
↑  זבחים יג,ו
1 2  בית הבחירה א,ב
↑  זבחים יג,יח
↑  ירושלמי, מגילה פ"א ה"יב, דף עב טור ד
↑  ספר שמואל ב', פרק ז', פסוקים א'–ב'
↑  עמוד הימיני סימן א ס"ק ג
↑  ספר שמואל א', פרק ז', פסוק א'
↑  ספר שמואל ב', פרק ו', פסוק י"א
↑  תלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף קי"ח, עמוד א'
↑  ראו עמוד הימיני סימן א ס"ק ג
↑  ספר דברים, פרק י"ב, פסוקים ו'–י"ג
↑  ספר דברים, פרק י"ב, פסוק י"ד
↑  ישראל יהודה שניידר, מעלין בקודש ג – סיון תשס"א, עמ' 43 ואילך, בייחוד הערה 8
↑  ספר חגי, פרק ב', פסוק ט'; תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ג'
↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף כ"א, עמוד ב'
| המשכן וכליו |
| --- | --- | --- |
| מבנה המשכן | אוהל מועד • חצר המשכן • קרשי המשכן • יריעות המשכן • עמודי המשכן • קלעי החצר • אדני המשכן |  |
| מָסַכִים | הפרוכת • מסך פתח אוהל מועד • מסך שער החצר |  |
| כלי המשכן | ארון הברית • הכרובים • כפורת • המנורה • שולחן הפנים • מזבח הזהב • מזבח הנחושת • הכיור |  |
| בגדי כהונה | מכנסיים • אבנט • כתונת • מצנפת/מגבעת • מעיל • אפוד • חושן • ציץ |  |
| נושאי המשכן | שבט לוי • גרשון • קהת • מררי |  |
| אדריכלי המשכן | בצלאל בן אורי • אהליאב בן אחיסמך |  |
| אוהלי המשכן | משכן משה • משכן גלגל • משכן שילה • משכן נוב • משכן גבעון |  |
| בתי מקדש בהיסטוריה היהודית |
| --- | --- | --- |
| משכנות | משכן משה • משכן גלגל • משכן שילה • משכן נוב • משכן גבעון |  |
| בתי מקדש | בית המקדש הראשון • בית המקדש השני ומקדש הורדוס |  |
| מקדשים חיצוניים | הבמות • מקדשי ממלכת ישראל: תל דן ובית אל • מקדש חוניו • מקדש יב • מקדש השומרונים בהר גריזים |  |
| אחרים | מצוות בניין בית המקדש • מבנה בית המקדש • בית המקדש השלישי • בית המקדש של יוליאנוס |  |
היסטוריה של עם ישראל
מרגרט וילסון

| --- | --- |

מרגרט וילסון
 לידה:  20 במאי 1947 (בת 77) גיסבורן 
 מדינה:  ניו זילנד
 השכלה:  אוניברסיטת אוקלנד 
 מפלגה:  מפלגת הלייבור של ניו זילנד 
 יו"ר בית הנבחרים של ניו זילנד
 פרסים והוקרה
 מדליית מאה שנות הצבעת נשים בניו זילנד (ספטמבר 1993)  Distinguished Companion of the New Zealand Order of Merit (31 בדצמבר 2008)  מדליית יובל המאה של הרווארד  מדליית הנצחה של 1990 בניו זילנד 
 
מרגרט וילסון (באנגלית: Margaret Wilson; נולדה ב-20 במאי 1947), פוליטיקאית ניו זילנדית שכיהנה כיו"ר בית הנבחרים של ניו זילנד בשנים 2005–2008.
חייה

וילסון נולדה בגיסבורן שבניו זילנד ולמדה לימודי משפטים באוניברסיטת אוקלנד. במהלך השנים היא עסקה בעריכת דין, שימשה פרופסור ודיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת ואיקאטו ועסקה באיגוד מקצועי.
בשנים 1984–1987 הייתה וילסון נשיאת מפלגת הלייבור של ניו זילנד. בשנים 1989–1990 היא שימשה יועצת מדינית לראש ממשלת ניו זילנד ג'פרי פאלמר. בעקבות פעילותה הפוליטית היא מונתה גם כחברת הוועדה הממלכתית לענייני חקיקה ושימשה דירקטורית בבנק המרכזי של ניו זילנד. בשנת 1999 נבחרה וילסון לראשונה לפרלמנט.
מראשית דרכה כנבחרת ציבור כיהנה וילסון בממשלה. משנת 1999 ואילך היא שימשה בתפקיד שרת העבודה, התובעת הכללית, שרת המסחר, שרה במשרד המשפטים, וכן השרה הממונה על הסכם ואיטנגי. בתקופתה במשרד המשפטים שונה אופיו של בית המשפט העליון במדינה ונחקק חוק שנוי במחלוקת בנושא חלוקת רכוש בעת פרידת בני זוג. בשנת 2005 היא נבחרה ליו"ר הפרלמנט של ניו זילנד והייתה לאישה הראשונה בתפקיד. באותה שנה היא נבחרה פעם נוספת לתפקיד והיא כיהנה בו עד לבחירות ב-2008.
וילסון נודעת בציבור הניו זילנדי כפעילה חברתית הפועלת לקידום פמיניזם ורב תרבותיות.
מרוץ התותח

מרוץ התותח (Cannonball Run) או "מרוץ ריצת התותח" וגם "מרוץ בייקר" (Cannonball Baker) (או בשמו המלא - Cannonball Baker Sea-to-Shining-Sea Memorial Trophy Dash), היה מרוץ רכב לא רשמי, ללא אישורים ואף מנוגד לחוק, שהתקיים חמש פעמים בשנות ה-70. נקודת ההתחלה של המרוץ הייתה מניו יורק, מדריאן, קונטיקט, בחוף המזרחי של ארצות הברית, ונקודת הסיום הייתה בפונדק פורטופינו, בפרבר בלוס אנג'לס, Redondo Beach, קליפורניה.
"מרוץ התותח" היווה השראה למספר רב של צוותים עצמאיים, בניסיונות רבים לשבור את זמן השיא המהיר ביותר של המסלול.
המרוץ נקרא גם 'מרוץ בייקר' על שם מייסדו - ארווין בייקר.
המרוץ התקיים ב-1971, 1972, 1975 ו-1979. המרוץ שימש השראה לכמה סרטים הוליוודיים, כגון Cannonball!, Rally Gumball, The Cannonball Run, Cannonball Run II, ו-Cannonball Run III.
רקע

ארווין ג'ורג' "קנון בול" בייקר (באנגלית: Erwin George "Cannon Ball" Baker) היה רוכב ומארגן תחרויות אופנועים ומכוניות אמריקאי במחצית הראשונה של המאה ה-20.
בראשית דרכו, בייקר היה רוכב אופנוע בקבוצת 'מרוצי האופנועים ההודית' בשנת 1909. הוא חצה את ג'מייקה, קובה ופנמה על גבי האופנוע ההודי שלו, לאורכן ולרוחבן.
בשנת 1914 הוא חצה את ארצות הברית, כשהוא רוכב 3,329 מייל מסן דייגו לניו יורק על גבי האופנוע שלו. המסע ארך 11 ימים, 12 שעות ו-19 דקות. לאחר שהשלים את המרוץ, סיפורו פורסם בהרחבה בכותרות הראשיות בעיתונים.
בשנת 1915 הארי סי סטוץ, מייסד חברת "סטוץ מוטור", הציע לתת לארווין את אחת ממכוניות הספורט "סטוץ ברקט" של החברה שלו, אלא שארווין נאלץ להסיע את הרכב ברחבי המדינה - מסן דייגו לניו יורק. משימה לא קלה באותם ימים בהם אופנועים נהנו מתנאי דרך טובים יותר, לעומת הרכבים הכבדים, והיעדר כבישים סלולים.
ארווין בייקר עזב את סן דייגו במכונית ה"סטוץ ברקט", ולאחר 11 ימים, 7 שעות ו-15 דקות הוא הגיע לניו יורק. הישג מדהים לאותה תקופה.
בשנת 1933 השלים בייקר את המרוץ המפורסם ביותר שלו. הפעם הוא החל בניו יורק ברכב גרהם-פייג' דגם 57 בצבע כחול, בו נהג ברצף ללוס אנג'לס. בייקר קבע שיא כשהגיע ללוס אנג'לס לאחר 53 שעות ו-5 דקות בלבד, נסיעה שבעבר לקחה לו יותר מ-11 ימים. השיא לא נשבר למעלה מ-30 שנים.
זו הייתה עדות להישגי המכוניות בעשורים האחרונים, ולשיפור הרב שחל בהן. מערכת הכבישים המהירים בארצות הברית הושקה מספר שנים בלבד קודם לכן, ולאחר אותו מרוץ אגדי מניו יורק ללוס אנג'לס, המרוץ נודע באופן רשמי בשם "מרוץ (כדור) התותח".
היסטוריה

בשנות ה-70, ברוק ייטס, כתב מגזין בשם "רכב ונהג" (Car and Driver). הוא והעורך סטיב סמית', הגו רעיון למרוץ בלתי רשמי ברחבי ארצות הברית. ההשראה לרעיון באה מהנסיעה הטרנס-יבשתית של 53.5 שעות שעשה בייקר ב-1933, מניו יורק ללוס אנג'לס. בתחילה המרוץ נקרא - "כדור התותח בייקר ים" (Cannonball Baker Sea), לאחר מכן שונה ל"זוהר-ים אנדרטת גביע דאש" (Shining-Sea Memorial Trophy Dash), ולבסוף קוצר מאוחר יותר ל-מרוץ התותח ("Cannonball Run").
המרוץ הראשון לא היה מרוץ תחרותי מכיוון שרק קבוצה אחת השתתפה בו. המרוץ היה כמעין חניכה של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים של ארצות הברית וגם שימש כמחאה נגד חוקי התנועה הנוקשים שנכנסו לתוקף באותה תקופה. מניע נוסף היה הכיף הכרוך בכך, כפי שדווח על כך במגזין של ייטס ובפרסומי רכב אחרים ברחבי העולם.
מרוץ השטח הראשון נעשה על ידי ייטס ובנו, "ברוק ייטס הבן", סטיב סמית', וחברם ג'ים וויליאמס, ב-3 במאי 1971, בטנדר של דודג' קאסטום ספורטסמן משנת 1971 בשם "ירח אשפה 2" ("Moon Trash II").
בשנים שלאחר מכן המרוץ נערך ארבע פעמים נוספות: 15 בנובמבר 1971; 13 בנובמבר 1972; 23 באפריל 1975; ו-1 באפריל 1979.
מגזין "רכב ונהג" פירט את שלבי המרוץ של תחילת נובמבר 1971, בגיליון מחודש מרץ 1972. מאמר זה הודפס מחדש לרגל ציון יום השנה ה-50 של המגזין ב-2005, בעקבות מאמץ יוצא דופן שנעשה על ידי אגודת המרוצים האמריקאית.
דן גורני, הזוכה ב--24 השעות של לה מאן ב-1967, זכה ב"מרוץ תותח" השני, כשנהג במכונית Sunoco כחולה, מדגם פרארי 365 GTB/4 Daytona. גורני אמר, "בשום זמן לא עברנו 175 מייל לשעה [280 קמ"ש]". הוא וברוק ייטס התחרו כנהגים משותפים. לקח להם 35 שעות ו-54 דקות לנסוע 2,863 מיל (4,608 קילומטרים) בממוצע של כ-80 מייל לשעה (130 קמ"ש), כשניתן להם לכל אורך המרוץ אך ורק קנס אחד. אולם, השלג בהרי הרוקי האט אותם במידה ניכרת.
בשנת 1972 ניצח הצוות של סטיב "יוגי" בהר, ביל קנפילד, ופרד אולדס במכונית קאדילק קופה דה ויל. זוהי המכונית האמריקאית הראשונה שזכתה במרוץ.
ב-23–25 באפריל 1975, ג'ק מיי וריק קליין נסעו במכונית דינו 246 GTS, ממוסך רד בול בניו יורק, בזמן שיא של 35 שעות ו-53 דקות, בממוצע של 83 מייל לשעה (134 קמ"ש).
השיא של 'מרוצי כדורי התותח' הרשמיים הוא 32 שעות ו-51 דקות (כ 87 קמ"ש או 140 קמ"ש), שנקבע במרוץ האחרון מדריאן, קונטיקט, ללוס אנג'לס על ידי דייב היינץ ודייב יארבורו ביגואר XJ-S באפריל 1979.
לאחר מרוצי התותח המקוריים, מגזין "נהג ורכב" תמך בגרסה חדשה למרוץ, שתתקיים בהתאם לחוק - The One Lap of America. לעומת זאת, מרוצים בלתי רשמיים מחוץ לחוק בארצות הברית, המתקיימים באירופה ואוסטרליה, ממשיכים להשתמש בשם "מרוץ התותח" ללא אישורו של ייטס.
המרוץ

מטרת 'מרוץ התותח' הייתה לעזוב את מוסך רד בול (Red Ball Garage) ברחוב מזרח 31 במנהטן, ניו יורק, בדרך כלל אחרי שעת חצות, כשהיעד הסופי הוא פונדק פורטופינו ברדונדו ביץ', קליפורניה. נסיעה בזמן הקצר ביותר האפשרי. אלה היו החוקים היחידים.
לא צוין דבר לגבי המסלול, סוג הרכב, מספר הנהגים או הצוות, או המהירות המרבית המותרת. הייתה 'הסכמה של ג'נטלמנים' שהרכב המשתתף במרוץ ייסע את כל המרחק לבדו ("לא ייגרר על רכב אחר, לא יוחלף ברכב שני / זהה שהוסתר סמוך לנקודת הסיום וכו'"). באם המתחרים יקבלו דו"חות נהיגה במהירות מופרזת במהלך המרוץ, כולל מצב של פסילת רישיון הרכב, הם יהיו באחריות הנהג בלבד. עצירה לקבלת הדו"ח נכללה בזמן הכולל של המרוץ.
מרוץ התותח נחשב כמרוץ בכך שהקבוצה עם הזמן המהיר ביותר הוכרזה כ"מנצחת", והתוצאות הוכרזו לפי הזמן. עם זאת, הזמנים לא נלקחו ברצינות רבה, ומהירות גבוהה לא הבטיחה מקום ראשון.
בתרבות

המרוץ זכה להתבסס בתודעה הציבורית בעקבות כתבה במגזין "טיים" ב-1975 שסיקרה את הניצחון של ג'ק מיי וריק קלין במרוץ. להפתעתם של רבים, הדיווחים המצחיקים במגזין "נהג ורכב" התקבלו בחום על ידי העיתונות והציבור, במקום הודעות גינוי על פזיזות המרוץ ועבירות החוק הרבות הכרוכות בו.
ב'מרוץ התותח שלו' - ספר זיכרונות שכתב ייטס, מדווח כי בשנת 1972 קבוצה של נשים בלבד, שכללה את פגי נימצ'ק, ג'ודי סטרופוס, ורוכבת ה-SCCA דונה מיי מימס ("הגברת הוורודה") נחבלה בהתרסקות רכב ליד אל פאסו, טקסס, וכתוצאה מכך היא לא השלימה את המרוץ. מימס הסבירה שלימוזינת הקדילק שלהם סטתה מהכביש והתהפכה לאחר שהנהג נרדם על ההגה. למרות שהמכונית נהרסה ואף ידה נשברה, לא היו מעורבים כלי רכב אחרים בתאונה. זו הייתה התאונה החמורה ביותר והיחידה במרוצי התותח הרשמיים.
ייטס החל לעבוד על תסריט לסרט שייקרא "מחוף לחוף".
שני סרטים "לא רשמיים" יצאו ב-1976, Cannonball ו-The Gumball Rally. אך בסופו של דבר, נוצר סרט "מרוץ התותח" רשמי (The Cannonball Run) בכיכובם של ברט ריינולדס, רוג'ר מור ודום דלואיס. ייטס השתתף ההופעת קמיע. שני סרטי המשך, Cannonball Run II ו-Sped Zone, הידוע גם בשם Cannonball Fever, הופקו בעקבותיהם. תוכנית טלוויזיה מאוחרת יותר של רשת USA, קיבלה אישור רשמי להשתמש בשם מרוץ התותח, ונקראה Cannonball Run 2001.
מרוץ ארצות הברית אקספרס

לאחר מרוץ התותח האחרון, ריק דוהרטי, משתתף ותיק במרוצי 1975 ו-1979, חיפש 'יורש' לתחרות. לבסוף הוקם "מרוץ אמריקה אקספרס" (US Express), בין השנים 1980–1983.
"מרוץ אמריקה אקספרס" משנת 1980 התקיים מברוקלין שבניו יורק, לחוף בסנטה מוניקה. דוהרטי זכה ב"מרוץ אמריקה אקספרס" הראשון יחד עם נהג שותף ומעצב המשחקים המפורסם וויל רייט ברכב מאזדה RX-7. זמן המרוץ הכולל שלהם היה 33 שעות ו-9 דקות.
בשנת 1981 התקיים "מרוץ אמריקה אקספרס" מלונג איילנד, ניו יורק, לאמריוויל, קליפורניה (הגובלת באוקלנד בקצה המזרחי של גשר מפרץ סן פרנסיסקו-אוקלנד). "הכביש המהיר 80" היה המסלול הנבחר. הצוות המנצח ב-1981 היה "צוות האקספרס" של דייוויד מורס וסטיב קלאוזמן שנהגו בפורשה 928 האפורה של מורס. אחד מפגעי הדרך הייחודיים במרוץ של 1981 היה ירידת שלג מוקדמת שגרמה לסגירתו של 'מעבר דונר' לכלי רכב ללא שרשראות, למשך מספר שעות. בדיוק כשהתקרבו מכוניות "מרוץ אמריקה אקספרס", הפורשה 928, שנשאה שרשראות פלסטיק מיוחדות, הצליחה להמשיך, ואילו אחרים נאלצו לחכות לפתיחת הכביש.
נבחרת מורס-קלוזמן התחרתה שוב בשנתיים הבאות. ב-1982 (שגם בה התחרות הייתה מלונג איילנד לאמריוויל) הם נעצרו בידי המשטרה בכמה אירועים בלתי נשכחים. "מרוץ אמריקה אקספרס" האחרון ב-1983 לניופורט ביץ', קליפורניה, הם הגיעו למקום השני.
למרות שמסלולו ארוך יותר מ"מרוץ התותח", הזמן המהיר ביותר שנרשם עבור "מרוץ אמריקה אקספרס" היה 32 שעות ו-7 דקות במרוץ 1983. 44 דקות מהר יותר ממרוץ התותח המהיר ביותר, ושיא מרוץ התותח ה"רשמי", עד שנשבר ב-2006 על ידי אלכס רוי ודייוויד מאהר, בסך 31 שעות ו-4 דקות.