stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בקע ים המלח
הערות שוליים

↑  Picard L. Structure and evolution of Palestine : with comparative notes on neighbouring countries, Hebrew University, Jerusalem 1943
↑  מיכאל דיוויס ואורי דור, 2014, פיתוח מודל סיסמוטקטוני מודולרי לישום  בהערכה של סיכונים סיסמיים בישראל, עמ' 20, באתר מדינת ישראל, משרד הבינוי והשיכון
↑  בייט  מ', 'הגיאומורפולוגיה, הגאולוגיה והלימנולוגיה של ים המלח', בנאור מ', 'ים המלח ומדבר יהודה 1900–1967', ירושלים 1990, עמ' 16–22. רעיונות אלו פותחו על ידי פרוינד וגרפונקל בשנות ה-60 וה-80 של המאה הקודמת.
↑  ליסקר, פורט ופרומקין, גאולוגיה ומורפולוגיה של מערות בצפון מצוק ההעתקים של ים המלח
↑  Zak I. ‘The Geology of Mount Sedom’, PhD Thesis, The Hebrew University Jerusalem 1967
↑  Stein M. The limnological history of late Pleistocene – Holocene water bodies in the Dead Sea basin.
דיוויזיית פאנצר מוצנחת השנייה הרמן גרינג

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   לופטוואפה
 סוג:  דיוויזיית שריון/פלשירמיאגר (צנחנים)
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  24 בספטמבר 1944 – 8 במאי 1945 (227 ימים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
 
דיוויזיית פאנצר מוצנחת השנייה הרמן גרינג (בגרמנית: Fallschirm-Panzergrenadier-Division 2 "Hermann Göring") הייתה דיוויזיית שריון של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-24 בספטמבר 1944, והפכה למבצעית באוקטובר של אותה שנה. היא הייתה יחידת פאנצר, אולם הייתה כפופה ללופטוואפה, ואנשיה שימשו בחלקם כפלשירמיאגר (צנחנים). יחד עם הדיוויזיה האחות שלה, דיוויזיית פאנצר מוצנחת הראשונה הרמן גרינג, היא היוותה את קורפוס הפאנצר המוצנח הרמן גרינג. כמפקדה הראשון של הדיוויזיה מונה אריך ולטר. קורפוס הרמן גרינג נכלל בתחילה תחת ארמיית הפאנצר השלישית שהייתה חלק מקבוצת ארמיות מרכז. הדיוויזיה השתתפה בנסיגה מאזור קורלנד לפרוסיה המזרחית, ובנובמבר הועברה תחת הארמייה הרביעית. הדיוויזיה ספגה אבדות כבדות במבצע ויסלה-אודר, ובאפריל 1945 נשלחה דרך הים לשלזיה משם נהדפה בהדרגה אל סקסוניה. קורפוס הרמן גרינג ביצע מאמצים נואשים להיחלץ מהכיתור של הצבא האדום באזור דרזדן כדי להיכנע לצבא ארצות הברית, אולם נכשל בכך. ב-8 במאי נכנעו שרידי קורפוס הרמן גרינג לרוסים.
מבנה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  רגימנט הפאנצרגרנדיר-צנחנים ה-3  רגימנט הפאנצרגרנדיר-צנחנים ה-4  גדוד הסיור הפאנצר-מוצנח ה-2 |  גדוד הפאנצר-מוצנח ה-2  רגימנט הארטילריה הפאנצר-מוצנח ה-2  גדוד תותחי סער |  גדוד הנדסה  גדוד איסוף מידע  גדוד תחלופה |  |
מפקדים

גנרל-מיור אריך ולטר (24 בספטמבר 1944 - נובמבר 1944)
אוברסט וילהלם זות (נובמבר 1944 - ינואר 1945)
אוברסט גאורג זיגרס (ינואר 1945 - מרץ 1945)
אוברסט הלמוט הופנבך (מרץ 1945 - 27 במרץ 1945)
גנרל-מיור אריך ולטר (27 במרץ 1945 - 8 במאי 1945)
לקריאה נוספת

Windrow, Martine. Luftwaffe Airborne & Field Units. UK: Osprey Publishing, 1972.
Ruffner, Kevin Conely. Luftwaffe Field Divisions. Oxford: Osprey Publishing, 1990.
Williamson, Gordon. The "Hermann Göring" Division. Oxford: Osprey Publishing, 2003.
והרי החדשות

| --- | --- |

 בימוי:  אדם מקיי 
 הופק בידי:  ג'אד אפאטו
 תסריט:  אדם מקיי, ויל פרל 
 עריכה:  ברנט ווייט 
 שחקנים ראשיים:  ויל פרל   כריסטינה אפלגייט   פול ראד   סטיב קארל   וינס ווהן   לוק וילסון
 מוזיקה:  אלכס וורמן 
 צילום:  תומאס אקרמן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Apatow Productions 
 חברה מפיצה:  דרימוורקס, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  4 בנובמבר 2004 
 משך הקרנה:  95 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 מקום התרחשות:  קליפורניה 
 תקציב:  26 מיליון $
 הכנסות:  $90,336,354
 הכנסות באתר מוג'ו:   anchorman
 סרט הבא:  חדשות בהפרעה 
 www.anchormanmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
והרי החדשות (באנגלית: Anchorman: The Legend of Ron Burgundy) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2004, שבוים על ידי אדם מקיי ובכיכובו של ויל פרל.
הסרט, שגם נכתב בידי מקיי ופרל, מחווה בצורה הומוריסטית את התרבות האמריקאית בשנות השבעים, בייחוד בתחום הגשת החדשות.
הסרט מציג את ההתרחשויות בתחנת חדשות מקומית בסן דייגו, שבמהלכן דמותו של פרל מתנגשת בדמות הפרטנרית החדשה שלו, הקריינית (כריסטינה אפלגייט) שפורצת את האיזון הישן בין גברים לנשים. בתום הפקת הסרט נותרו כל כך הרבה סצנות שנמחקו מהגרסה הסופית, שהוחלט לעשות מסצנות אלה סרט נפרד, שנקרא "התעורר, רון בורגונדי – הסרט האבוד" אשר יצא ישירות לשיווק ל-DVD.
הסרט גרף 28.4 מיליון דולר בשבוע הראשון שלו באקרנים, ובסך הכול 89.3 מיליון בהקרנות ברחבי העולם.
ב-2013 יצא סרט ההמשך "חדשות בהפרעה" שמספר את עלילותיהם של בורגנדי ורעיו בשנות ה-80.
הסרט נחשב לסרט קאלט ולאחד מסרט הקומדיה המפורסמים בתרבות האמריקאית. בזכות כך דמויותיו הייחודיות נהפכו למפורסמות ביותר ומשפטים מן הסרט נהפכו למצוטטים על ידי אנשים ברחבי העולם.
דמויות

ויל פרל בתור רון בורגנדי, מגיש חדשות עטור פרסים והמוביל בסן דייגו בכל המגזרים. מתואר כנרקיסיסט וכשוביניסט וכישרונו היחידי שכפי הנראה תרם להצלחתו כאיש חדשות הוא יכולתו לקרוא היטב מהטלפרומפטר.
כריסטינה אפלגייט בתור ורוניקה קורנינגסטון, כתבת מהאזור הדרומי של אמריקה, מחוצפת וממוקדת במטרה להיות מגישת חדשות מובילה.
פול ראד בתור ראיין פונטנה, כתב שטח מסוגנן ומסוקס.
דייוויד קוצ'נר בתור צ'מפיון "צ'אמפ" קיינד. כתב הספורט השוביניסטי, שככל הנראה חש רגשות עמוקים עבור רון.
סטיב קארל בתור בריק טאמבלנד, חזאי בעל פיגור שכלי, חביב ונאמן, שנוטה לשתף במחשבות לא רצויות בנושאים לא רלוונטיים.
וינס ווהן בתור ווס מנטות', המנחה המוביל של הרשת המתחרה.
לוק וילסון בתור פרנק ויקהארד, המנחה המוביל של הרשת השלישי במדרוג.
דמויות > הופעות אורח

בן סטילר בתור ארתורו מנדס (כתב 'הערוץ הספרדי').
טים רובינס בתור קריין 'הערוץ הציבורי'.
דני טרחו בתור ברמן.
ג'ק בלאק בתור אופנוען.
סת' רוגן בתור אחד הצלמים.
מורשת

פרק 28 של הסדרה "חברים בחווה" בו הדמות הראשית, אוטיס הופך לכתב חדשות נקרא "Anchor Cow" על שמו.
אמי גרינג

| --- | --- |

 לידה:  24 במרץ 1893 המבורג, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  8 ביוני 1973 (בגיל 80) מינכן, גרמניה המערבית 
 שם לידה:  Emma Johanna Henny Sonnemann 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  ולדפרידהוף מינכן 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 בן או בת זוג:  הרמן גרינג (1935–1946) 
 פרסים והוקרה:  Staatsschauspieler (1934)  אות הזהב המפלגתי 
 
אמה יוהנה האני "אמי" גרינג (24 במרץ 1893 – 8 ביוני 1973) הייתה שחקנית גרמנייה שנודעה בעיקר בגלל היותה אשתו השנייה של מפקד הלופטוואפה ושר התעופה הנאצי, הרמן גרינג.
היא שמשה כמארחת של אדולף היטלר באירועים רשמיים רבים של גרמניה הנאצית ובשל כך הייתה בין הנשים שזכו לתואר "הגברת הראשונה של הרייך השלישי".
ביוגרפיה

היא נולדה בשם אמה זוהנמן בהמבורג לאיש מכירות עשיר. לאחר לימודיה, היא הפכה לשחקנית בתיאטרון הלאומי בויימאר.
בינואר 1916, נישאה זוהנמן לשחקן קארל קסטלין בטריאסטה שבממלכת איטליה. עם זאת, באוטוביוגרפיה שלה אמרה גרינג שהיא וקוסטלין הבינו במהרה שהם מתאימים יותר כידידים מאשר כבני זוג ובסופו של דבר הם נפרדו והתגרשו ב-1926.
ביוגרפיה > נישואים להרמן גרינג

באפריל 1935 היא נישאה בשנית, להרמן גרינג מפקד הלופטוואפה ושר התעופה הנאצי. אלו היו גם הנישואים השניים של גרינג, אשתו הראשונה, קארין גרינג נפטרה באוקטובר 1931. היא הצטרפה למפלגה הנאצית במהלך חג המולד של 1938. לאחר נשואיהם החליטו לגור באופן קבוע באחוזתו של הרמן, קארינהאל. לאחוזתו בפרוסיה המזרחית הוא קרא על שמה: "אמיהאל".
בתם היחידה, אדה נולדה ב-2 ביוני 1938 ונקראה על שמה של אדה מוסוליני, בתו הבכורה של דוצ'ה איטליה וראש ממשלת איטליה, בניטו מוסוליני (שהיה בעל בריתו הקרוב של הפיהרר, אדולף היטלר וממנהיגי מדינות הציר). עם זאת, באוטוביוגרפיה שלה, גרינג טענה שבתה נקראה על שם אחת מחברותיה.
ביוגרפיה > נישואים להרמן גרינג > "הגברת הראשונה של הרייך השלישי"

אמי גרינג שימשה כמארחת של היטלר באירועים רבים של המדינה לפני מלחמת העולם השנייה. זה ותביעתה להיות "הגברת הראשונה של הרייך השלישי" יצרו איבה רבה בינה לבין בת זוגו של היטלר (ולימים אשתו), אווה בראון, שאותה היא דחתה והביעה את איבתה לגרינג מספר פעמים. כתוצאה מכך היטלר זעם על גרינג ודרש שאמי תתייחס בכבוד לאווה, אחת התוצאות של יחסה המתנשא של אמי כלפי אווה הייתה שהיא לא הוזמנה עוד לאחוזתו של היטלר בבוואריה, הברגהוף.
כאשתו של אחד הגברים העשירים והחזקים באירופה, היא זכתה לתשומת לב ציבורית רבה, היא צולמה ללא הרף, ונהנתה מאורח חיים מפואר גם במלחמת העולם השנייה. בעלה היה הבעלים של אחוזות, אחוזות וטירות באוסטריה, גרמניה ופולין, הרמן בזז אוצרות אמנות מכל רחבי אירופה הכבושה לשם קישוט אחוזתם הפרטית.
ביוגרפיה > מאסרה ומותה

עם סיום מלחמת העולם השנייה, כחלק מתהליך דה-נאציפיקציה גרינג הורשעה בחברות במפלגה הנאצית ונגזרה עליה שנת מאסר. כשהיא שוחררה, כ-30% מרכושה הוחרם. בעלה לעומת זאת נידון לעונש מוות במהלך משפטי נירנברג אך התאבד בתאו בבליעת כמוסת ציאניד בטרם הוצא גזר הדין אל הפועל.
כמה שנים לאחר שחרורה מהכלא, אמי גרינג הצליחה לקנות דירה קטנה מאוד בבניין בעיר מינכן ונשארה שם עד סוף חייה. בשנותיה האחרונות, היא סבלה מסיאטיקה והיא כתבה אוטוביוגרפיה ב-1972.
אמי גרינג מתה במינכן ב-8 ביוני 1973 בגיל 80.
ראו גם

מגדה גבלס – אשתו של שר התעמולה הנאצי, יוזף גבלס
גרטרוד שולץ-קלינק – מנהיגת תנועת הנשים במפלגה הנאצית, רעייתו של אוגוסט הייסמאייר
מרגרטה הימלר – אשתו של ראש האס אס ושר הפנים הנאצי, היינריך הימלר
הערות שוליים

↑  Gun, p. 127.
↑  Gun, pp.127-28
↑  Gun, p.162
↑  Andrew Johnson, Goering's lost art, The Independent, ‏1 בפברואר 2009 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007396113005171  PLWABN: 9810597699105606  BNE: XX1285927  BnF: cb119736805 (data)  GND: 118540149  ISNI: 0000 0001 2027 8016  LCCN: n2003077047  MusicBrainz: f34ca01a-49ee-48b0-b5f3-3d62f202ef80  NKC: xx0137249  NTA: 238974812  SELIBR: 286026  SUDOC: 027763994  VIAF: 68307136   WorldCat (עם VIAF): 68307136 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מערכת אולם

מערכת אולם הייתה סדרה של תמרונים וקרבות צבאיים של צרפת ובוואריה כדי לעקוף וללכוד צבא אוסטרי ב-1805 במהלך מלחמת הקואליציה השלישית. המערכה התרחשה בקרבת ובתוך העיר השוואבית (אז בווארית) אולם. ל-Grande Armée הצרפתי, בראשות נפוליאון, היו 210,000 חיילים מאורגנים בשבעה קורפוסים והוא קיווה להביס את הצבא האוסטרי בדנובה לפני שתגבורת רוסית תוכל להגיע. צעדה מהירה אפשרה לנפוליאון לנהל תמרון גדול, שלכד צבא אוסטרי של 23,000 תחת גנרל מאק ב-20 באוקטובר באולם. זה הביא את המספר הכולל של שבויי מלחמה אוסטרים במערכה ל-60,000. המערכה נחשבת בדרך כלל כיצירת מופת אסטרטגית והשפיעה על פיתוח תוכנית שליפן בסוף המאה ה-19.
הניצחון באולם לא סיים את המלחמה מאחר שצבא רוסי גדול תחת קוטוזוב היה עדיין ליד וינה. הרוסים נסוגו לצפון מזרח כדי להמתין לתגבורת ולהתחבר ליחידות אוסטריות ששרדו. הצרפתים עקבו אחרי וינה וכבשו אותה ב-12 בנובמבר. ב-2 בדצמבר, הניצחון הצרפתי המכריע באוסטרליץ הוציא את אוסטריה מהמלחמה. הסכם פרסבורג שנחתם בסוף דצמבר הביא את הקואליציה השלישית לסיומה והותיר את צרפת תחת נפוליאון כמעצמה המרכזית במרכז אירופה, מה שהוביל למלחמת הקואליציה הרביעית נגד פרוסיה ורוסיה בשנה שלאחר מכן.
רקע

אירופה הייתה עד אז מעורבת במלחמות המהפכה הצרפתיות מאז 1792. לאחר חמש שנות מלחמה, הרפובליקה הצרפתית הכניעה את הקואליציה הראשונה ב-1797. קואליציה שנייה הוקמה בשנת 1798 אך גם זו הובסה עד 1801. בריטניה נותרה המתנגדת היחידה לקונסוליה הצרפתית החדשה. במרץ 1802, צרפת ובריטניה הסכימו לסיים את פעולות האיבה במסגרת הסכם אמיין. לראשונה מזה עשר שנים, אירופה כולה הייתה שלווה. היו בעיות רבות בין שני הצדדים ויישום ההסכמות שהושגו באמיין נראה כאתגר הולך וגובר. בריטניה התרעמה על הצורך לבטל את כל הכיבושים הקולוניאליים מאז 1793, וצרפת כעסה על כך שהחיילים הבריטיים לא פינו את האי מלטה, כפי שההסכם הבטיח. המצב המתוח רק החמיר מאז שנפוליאון שלח כוח משלחת לרסק את המהפכה בהאיטי. במאי 1803 הכריזה בריטניה מלחמה על צרפת.
רקע > הקואליציה השלישית

בדצמבר 1804, הסכם אנגלו-שוודי הוביל להקמת הקואליציה השלישית. ראש ממשלת בריטניה, ויליאם פיט הבן, בילה את 1804 ו-1805 בתנופת פעילות דיפלומטית להקמת קואליציה חדשה נגד צרפת. החשדנות ההדדית בין הבריטים לרוסים התפוגגה לנוכח כמה טעויות פוליטיות צרפתיות, ועד אפריל 1805 חתמו השניים הראשונים על הסכם ברית. לאחר שהובסה פעמיים בתקופה האחרונה על ידי צרפת וחשקה בנקמה, הצטרפה גם אוסטריה לקואליציה כמה חודשים לאחר מכן.
רקע > הכנות צבאיות צרפתיות

לפני הקמת הקואליציה השלישית, נפוליאון כינס את "צבא אנגליה", כוח פלישה שהיה אמור לפגוע באי הבריטי, בסביבות שישה מחנות בבולון שבצפון צרפת. למרות שמעולם לא דרכה רגלם על אדמת בריטניה, חייליו של נפוליאון קיבלו הכשרה זהירה ובל יסולא בפז לכל פעולה צבאית אפשרית. למרות שהשעמום החל להתפשט במהירות בקרב החיילים, נפוליאון ערך ביקורים רבים כדי לערוך מצעדים מפוארים כדי לשמור על המורל שלהם.
הגברים בבולון היוו את הליבה למה שנפוליאון יכנה מאוחר יותר "La Grande Armée" ("הצבא הגדול"). בהתחלה, לצבא הצרפתי היו כ-200,000 איש שאורגנו בשבעה קורפוסים, שהיו יחידות שדה גדולות, שהכילו כ-36 עד 40 תותחים כל אחת ויכולות לפעול באופן עצמאי עד שקורפוס אחר יוכל להגיע. בנוסף, נפוליאון יצר עתודת פרשים של 22,000 חיילים המאורגנים בשתי דיוויזיות קירסירים, ארבע דיוויזיות דרגונים רכובים ושתי דיוויזיות של דרגונים ופרשים קלים, כולם נתמכים על ידי 24 כלי ארטילריה. עד 1805, הצבא הגדול גדל לכוח של 350,000 איש, היה מצויד ומאומן. היה לו שכבת קצינים מוכשרת שבה כמעט כולם, מסמלים ועד מרשלים, היו בעלי ניסיון במלחמות העצמאות האחרונות.
רקע > הכנות צבאיות אוסטריות

הארכידוכס קרל, אחיו של הקיסר האוסטרי, החל לבצע רפורמה בצבא האוסטרי בשנת 1801 על ידי נטילת השלטון מה-"Hofkriegsrat", המועצה הצבאית-פוליטית האחראית על קבלת ההחלטות בכוחות המזוינים האוסטריים. קרל היה מפקד השדה המוכשר ביותר של אוסטריה, אך הוא לא היה פופולרי בחצר המלוכה ואיבד השפעה רבה כאשר, בניגוד לעצתו, אוסטריה החליטה לצאת למלחמה עם צרפת.
קרל מאק הפך למפקד הראשי החדש בצבא אוסטריה, והנהיג רפורמות בחיל הרגלים ערב המלחמה שקראו לרגימנט להיות מורכב מארבעה גדודים של ארבע פלוגות, במקום שלושת הגדודים הישנים יותר של שש פלוגות. השינוי הפתאומי הגיע ללא הכשרת קצינים מקבילה; יחידות חדשות הובלו על ידי מפקדים שלא קיבלו הכשרה טקטית מספקת בשימוש ביחידותיהם.
כוחות פרשים אוסטריים נחשבו לטובים ביותר באירופה, אך ניתוקן של יחידות פרשים רבות ליחידות חי"ר שונות מנעה את כוח הפגיעה של עמיתיהם הצרפתים ההמוניים, שנפוליאון יכול היה להורות על ידי נפוליאון לצבור קורפוס שלם של פרשים כדי להשפיע על הקרב.
המערכה

מערכת אולם נמשכה כמעט חודש ובמהלכה הצבא הצרפתי בפיקודו של נפוליאון נתן מכה אחר מכה לאוסטרים המבולבלים. זה הגיע לשיאו ב-20 באוקטובר עם אובדן של צבא אוסטרי שלם.
המערכה > תוכניות והכנות אוסטריות

גנרל מאק חשב שהביטחון האוסטרי מסתמך על חסימת הפערים דרך אזור היער השחור ההררי בדרום גרמניה שהיה עד ללחימה רבה במהלך מסעות מלחמות המהפכה הצרפתית. מאק האמין שלא תהיה פעולה במרכז גרמניה. מאק החליט להפוך את העיר אולם למרכז האסטרטגיה ההגנתית שלו, שקראה לבלימת הצרפתים עד שהרוסים תחת קוטוזוב יוכלו להגיע ולשנות את הסיכויים נגד נפוליאון. אולם הייתה מוגנת על ידי רמות מיכלסברג המבוצרות בכבדות, מה שנתן למאק את הרושם שהעיר כמעט בלתי ניתנת לחדירה מהתקפה חיצונית.
באופן קטלני, מועצת המלחמה האוסטרית החליטה להפוך את צפון איטליה לזירת המבצעים העיקרית של ההבסבורגים. לארכידוכס קרל הוקצו 95,000 חיילים והוא הופנה לחצות את נהר אדיג'ה עם מנטובה, פסקיירה ומילאנו כמטרות הראשוניות. האוסטרים ביססו צבא של 72,000 איש באזור אולם בפיקודו של הארכידוכס פרדיננד, אולם הסמכות האמיתית של הצבא הייתה בידי מאק. האסטרטגיה האוסטרית דרשה שהארכידוכס יוהאן עם 23,000 חיילים יאבטח את טירול ויספק את הקשר בין צבא אחיו קרל לצבאו של בן דודו פרדיננד. האוסטרים גם שלחו קורפוסים בודדים כדי לשרת עם השוודים בפומרניה והבריטים בנאפולי, אם כי אלה נועדו לבלבל את הצרפתים ולהסיט את משאביהם.
המערכה > תוכניות והכנות צרפתיות

בשני מערכות המלחמה של 1796 ו-1800, ראה נפוליאון את זירת הדנובה כמוקד המרכזי של המאמצים הצרפתיים, אך בשני המקרים הזירה האיטלקית הפכה להיות החשובה ביותר. המועצה האולית חשבה שנפוליאון יפגע שוב באיטליה. לנפוליאון היו כוונות אחרות: 210,000 חיילים צרפתים ישוגרו מזרחה ממחנות בולון ויכתרו את הצבא האוסטרי החשוף של גנרל מאק אם ימשיך לצעוד לעבר היער השחור. בינתיים, מרשל מירא ערך מסכי פרשים ברחבי היער השחור כדי להטעות את האוסטרים לחשוב שהצרפתים מתקדמים בציר ישיר מערב-מזרח. המתקפה העיקרית בגרמניה הייתה אמורה להיתמך על ידי תקיפות צרפתיות בזירות אחרות: המרשל מסנה יתעמת עם קרל באיטליה עם 50,000 אנשי ארמה ד'איטליה, סן סיר יצעד לנאפולי עם 20,000 איש, והמרשל ברון יפטרל עם 30,000 חיילים באזור סולון נגד פלישה בריטית אפשרית.
מירא וברטראן ערכו סיור בין האזור הגובל בטירול ובמיין, כאשר סווארי, ראש צוות התכנון, ערך סקרי דרכים מפורטים של האזורים שבין הריין לדנובה. האגף השמאלי של הגראנד ארמה יעבור מהנובר שבצפון גרמניה ומאוטרכט בהולנד כדי ליפול על וירטמברג; הימין והמרכז, חיילים מחוף התעלה, יתרכזו לאורך הריין התיכון סביב ערים כמו מנהיים ושטרסבורג. בזמן שמירא ערך הפגנות ברחבי היער השחור, כוחות צרפתיים אחרים יפלשו אז ללב הגרמני וינועו לכיוון דרום מזרח על ידי לכידת אאוגסבורג, מהלך שהיה אמור לבודד את מאק ולקטוע את קווי התקשורת האוסטריים.
המערכה > הפלישה הצרפתית

ב-22 בספטמבר החליט מאק להחזיק את קו אילר שעוגן באולם. בשלושת הימים האחרונים של ספטמבר החלו הצרפתים בצעדות הזועמות שיציבו אותם בעורף האוסטרי. מאק האמין שהצרפתים לא יחדרו אל השטח הפרוסי, אבל כששמע שהחיל הראשון של ברנדוט צעד דרך אנסבך הפרוסית, הוא קיבל את ההחלטה הקריטית להישאר ולהגן על אולם במקום לסגת דרומה, מה שהיה מציע לו באופן סביר הזדמנות להציל את עיקר כוחותיו. לנפוליאון היה מעט מידע מדויק על כוונותיו או התמרונים של מאק; הוא ידע שהקורפוס של קינמאייר נשלח לאינגולשטאדט ממזרח לעמדות הצרפתיות, אבל סוכניו הגזימו מאוד בגודלו. ב-5 באוקטובר הורה נפוליאון לניי להצטרף ללאן, סו ומירא להתרכז ולחצות את הדנובה בדונאוורת. אולם הכיתור הצרפתי לא היה עמוק מספיק כדי למנוע את בריחתו של קינמאייר: הקורפוס הצרפתי לא הגיע כולו לאותו מקום – במקום זאת הם נפרסו על ציר ארוך מערב-מזרח – והגעתם המוקדמת של סול ודאבו לדונווארת הסיתה את קינמאייר לנקוט זהירות ולהתחמק. נפוליאון השתכנע בהדרגה שהאוסטרים התאספו באולם והורה לחלקים נכבדים מהצבא הצרפתי להתרכז סביב דונאוורת; ב-6 באוקטובר פנו שלושה קורפוסי הרגלים והפרשים הצרפתים לדונאוורת כדי לחסום את נתיב הבריחה של מאק.
משהבין את הסכנה בעמדתו, החליט מאק לצאת למתקפה. ב-8 באוקטובר פקד על הצבא להתרכז סביב גינצבורג וקיווה לפגוע בקווי הקשר של נפוליאון. מאק הורה לקיינמאייר למשוך את נפוליאון עוד מזרחה לכיוון מינכן ואאוגסבורג. נפוליאון לא שקל ברצינות את האפשרות שמאק יחצה את הדנובה ויתרחק מהבסיס המרכזי שלו, אבל הוא הבין שתפיסת הגשרים בגינצבורג תניב יתרון אסטרטגי גדול. כדי להשיג מטרה זו, שלח נפוליאון את הקורפוס של נה לגינצבורג, ללא ידיעה לחלוטין שחלק הארי של הצבא האוסטרי פונה לאותו יעד. עם זאת, ב-8 באוקטובר, המערכה הייתה עדה לקרב רציני ראשון בוורטינגן בין חיילי אופנבורג לאלה של מירא ולאן.
המערכה > קרב ורטינגן

מסיבות לא לגמרי ברורות, ב-7 באוקטובר הורה מאק לפרנץ קסאפר אופנבורג לקחת את הדיוויזיה שלו של 5,000 חיילי רגלים ו-400 פרשים מגינצבורג לוורטינגן כהכנה להתקדמות האוסטרית העיקרית אל מחוץ לאולם. כשהוא לא בטוח מה עליו לעשות ועם תקווה קטנה לתגבורת, אופנבורג היה במצב מסוכן. הכוחות הצרפתיים הראשונים שהגיעו היו דיוויזיות הפרשים של מירא – דיוויזיית הדרגונים הראשונה של לואי קליין, דיוויזיית הדרגונים השלישית של מארק אנטואן דה בומון, והדיוויזיה הראשונה של ננסאוטי. הם החלו לתקוף את העמדות האוסטריות ועד מהרה הצטרפו אליהם הגרנדירים של ניקולא אודינו, שקיוו לאגף את האוסטרים מצפון-מזרח. אופנבורג ניסה לסגת לדרום מערב, אבל הוא לא היה מהיר מספיק: האוסטרים איבדו כמעט את כל כוחם, 1,000 עד 2,000 מהם נפלו בשבי. קרב ורטינגן היה ניצחון צרפתי קל.
הפעולה בוורטינגן שכנעה את מאק לפעול על הגדה השמאלית (הצפונית) של הדנובה במקום לבצע נסיגה ישירה מזרחה על הגדה הימנית. זה יחייב את הצבא האוסטרי לעבור צפונה בגונצבורג. ב-8 באוקטובר פעל נה תחת הנחיותיו של לואי אלכסנדר ברתייה, שקראו להתקפה ישירה על אולם למחרת. נה שלח את הדיוויזיה השלישית של ז'אן-פייר פירמין מאלהר ללכוד את גשרי גינצבורג מעל הדנובה. בקרב גינצבורג, טור של דיוויזיה זו נתקל בכמה יגרים טירוליים ולכד 200 מהם, כולל המפקד שלהם קונסטנטין ג'יליאן קרל ד'אספרה, יחד עם שני תותחים. האוסטרים הבחינו בהתפתחויות הללו ותחזקו את עמדותיהם סביב גינצבורג בשלושה גדודי חי"ר ו-20 תותחים. הדיוויזיה של מאלהר ביצעה כמה התקפות הירואיות נגד העמדות האוסטריות, אך כולן נכשלו. לאחר מכן שלח מאק את איגנץ גיולאי עם שבעה גדודי חי"ר וארבע עשרה אסקדרוני פרשים כדי לתקן את הגשרים ההרוסים, אך כוח זה הותקף ונהדף על ידי רגימנט הרגלים הצרפתי ה-59 המעוכב. התפתחו קרבות עזים והצרפתים הצליחו לבסוף לבסס דריסת רגל בגדה הימנית (הדרומית) של הדנובה. בזמן שהקרב על גינצבורג נמשך, נה שלח את הדיוויזיה השנייה של לואי אנרי לואיזון ללכוד את גשרי הדנובה באלכינגן, אשר הוגנו בקלילות על ידי האוסטרים. לאחר שאיבד את רוב גשרי הדנובה, הצעיד מאק את צבאו בחזרה לאולם. עד 10 באוקטובר הקורפוס של נה התקדם בצורה משמעותית: הדיוויזיה השלישית של מאלהר חצתה לגדה הימנית (הדרומית), הדיוויזיה השנייה של לואיזון החזיקה באלכינגן, והדיוויזיה הראשונה של פייר דופון דה ל'אטנג צעדה לכיוון אולם.
המערכה > קרב אולם

ב-13 באוקטובר הסתער הקורפוס הרביעי של סול על ממינגן ממזרח. לאחר התנגשות קלה שהביאה ל-16 נפגעים צרפתים, הגנרל מיור קרל שפאנגן פון אויטרסה נכנע עם 4,600 חיילים, שמונה תותחים ותשעה דגלים. האוסטרים היו דלים בתחמושת, מנותקים מאולם, והיו מושפלים לחלוטין מהבלבול ששרר במטה הצבא.
פעולות נוספות התרחשו ב-14 באוקטובר. כוחותיו של מירא הצטרפו אל דופון באלבק בדיוק בזמן כדי להדוף מתקפה אוסטרית מוורנק; יחד מירא ודופון ניצחו את האוסטרים צפונה לכיוון היידנהיים. בליל 14 באוקטובר הוצבו שני קורפוסים צרפתיים בקרבת המחנות האוסטריים במיכלסברג, ממש מחוץ לאולם. מאק היה כעת במצב מסוכן: לא הייתה עוד כל תקווה להימלט לאורך הגדה הצפונית, מרמון והמשמר הקיסרי ריחפו בפאתי אולם מדרום לנהר, וסול נע צפונה מממינגן, על מנת למנוע מהאוסטרים לברוח דרומה לטירול. הצרות נמשכו עם הפיקוד האוסטרי כאשר פרדיננד התגבר על התנגדותו של מאק והורה על פינוי כל הפרשים מאולם, בסך הכל 6,000 חיילים. המרדף של מירא היה כה יעיל, עם זאת, שרק 11 אסקדרונים הצטרפו לוורנק בהיידנהיים. מירא המשיך בהטרדותיו לוורנק ואילץ אותו להיכנע עם 8,000 איש בטרויכטלינגן ב-19 באוקטובר; מירא גם תפס חניון שדה אוסטרי שלם של 500 כלי רכב, ואז התקדם לכיוון נוישטאדט אן דר דונאו ולכד 12,000 אוסטרים.
האירועים באולם הגיעו כעת לסופם. ב-15 באוקטובר חייליו של נה הסתערו בהצלחה על מאהלי מיכלסברג וב-16 החלו הצרפתים להפגיז את אולם עצמה. המורל האוסטרי היה בשפל ומאק החל להבין שיש מעט תקווה להצלה. ב-17 באוקטובר, שליח נפוליאון, סגור, חתם על אמנה עם מאק שבה הסכימו האוסטרים להיכנע ב-25 באוקטובר אם לא יגיע סיוע עד תאריך זה. אולם בהדרגה שמע מאק על הכניעות בהיידנהיים ובנרסהיים והסכים להיכנע חמישה ימים לפני המועד ב-20 באוקטובר. 1500 חיילים מחיל המצב האוסטרי הצליחו להימלט, אך הרוב המכריע של הכוח האוסטרי יצא ב-21 באוקטובר והניח את נשקו ללא תקלות, והכל כשהגראנד ארמי חונה בחצי עיגול עצום צופה בכניעה (ראה תמונת תיבת מידע). הקצינים הורשו לעזוב, בהמתנה לחתימתם על תנאי בו הסכימו לא לנקוט נשק נגד צרפת עד שיוחלפו. יותר מעשרה גנרלים נכללו בהסכם זה, כולל מאק, יוהאן פון קלנאו, מקסימיליאן אנטון קרל, הרוזן ביילט דה לאטור, הנסיך ליכטנשטיין ואיגנץ גיולאי.
לאחר מכן

בזמן שהאוסטרים יצאו מאולם כדי להיכנע, צי צרפתי-ספרדי משולב הושמד בקרב טרפלגר. ניצחון בריטי מכריע זה סיים את האיום הימי מצד צרפת והבטיח את השליטה הימית הבריטית למאה הבאה.
למרות הכישלון הזה, המערכה באולם הייתה ניצחון מרהיב והייתה עדה לחיסולו של צבא אוסטרי שלם בעלות קטנה מאוד עבור הצרפתים; בנוסף, הדרך לבירת אוסטריה וינה הייתה פתוחה לרווחה ונפוליאון כבש את העיר כעבור חודש. העלון ה-8 של ה-Grande Armée תיאר את קנה המידה של ההישג:
הגעתו של מרשל אוז'רו מברסט עם הקורפוס השביעי שהוקם זה עתה נתנה לצרפתים בשורה טובה נוספת. בכניעת דורנבירן ב-13 בנובמבר, הדיוויזיה של פראניו ילאצ'יץ' נדחקה לפינה ונאלצה להיכנע. הרוסים נסוגו לצפון מזרח לאחר כניעתו של מאק ווינה נפלה ב-12 בנובמבר. בעלות הברית הובסו ביסודיות בקרב אוסטרליץ בדצמבר ואוסטריה הודחה לצמיתות מהקואליציה השלישית כמה שבועות לאחר מכן. הניצחון הצרפתי הדגיש את האפקטיביות של "la maneuver sur les derrières", סוג מיוחד של מעטפת אסטרטגית ששימש לראשונה את נפוליאון במערכה שלו באיטליה בשנת 1796. התמרון קרא לכוח ריתוק שיכבוש חזית רחבה של קו האויב. בעוד יחידות תומכות אחרות התמקמו במיקום מסוים באגף או בעורף האויב. ככל שהאויב הסתבך יותר עם כוח הריתוק, יתקפו הכוחות באגפים בנקודה קריטית ויחתמו את הניצחון. במערכה באולם שימשו הפרשים של מירא ככוח הריתוק שהטעה את האוסטרים לחשוב שהמתקפה הצרפתית העיקרית תגיע מהיער השחור. בעוד מירא הרגיע את האוסטרים לעבר אולם, הכוחות הצרפתיים העיקריים תקפו דרך מרכז גרמניה והפרידו בין צבאו של מאק לשאר הזירות של המלחמה.