stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרדכי מורה
הערות שוליים

↑  מרדכי מורה חיבר את הפרק העוסק בתחריט היבש בספר המוקדש כל כולו לטכניקות התחריט.
La Gravure en taille douce, Editions Dessain & Tolra 1985
↑  סנפורד סיויץ שיימן, מרדכי מורה:עבודות באישון לילה, מוזיאון ועדית הכט, אוניברסיטת חיפה, מאי 1992, עמ' 12.
↑  שם, ע' 13-15.
↑  שם, ע' 13, 16
↑  ראו כתבה של דוד ראפ, הארץ, 01.10.2004
↑  אלישבע כהן, מורה תחריטים 1958–1974, מוזיאון ישראל, ירושלים, סתיו תשל"ה, ע' 3.
↑  Pierre Restany, in Moreh Gravures 1960-1981, Galerie Michèle Broutta 19 novembre-22 décembre
↑  René Passeron, Phaidon Encyclopedia of Surrealism, Phaidon, Oxford, 1978, p. 212.
↑  Ibid, Dictionnaire Général du Surréalisme et de ses Environs, Presses Universitaires de France, Paris 1982, p. 289.
↑  יצירה של האמן אף מופיעה על כריכת הספר.  Michel Random, L’Art Visionnaire, Philippe Lebaud, Paris 1991, pp. 143-145, 202.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 274520  NLI: 987007308242905171  BnF: cb12477729x (data)  GND: 119362228  ISNI: 0000 0001 1970 8920  LCCN: n95120949  NTA: 146439899  RKD: 254512  SUDOC: 078662699  ULAN: 500477608  VIAF: 41941090   WorldCat (עם VIAF): 41941090 
מרדכי מורה בירושלים (1960), תצלום מארכיון גבריאל טלפיר, מרכז מידע לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים
פולמוס המשיחיות בחב"ד

.
כרזה משיחיסטית, המצהירה שהרב שניאורסון שנפטר הוא מלך המשיח.
פולמוס המשיחיות בחב"ד הוא המחלוקת הנסובה אודות שאלת מעמדו כמשיח של האדמו"ר האחרון מחסידות חב"ד-ליובאוויטש, הרב מנחם מנדל שניאורסון, שנפטר בתשנ"ד, 1994. הלה הקדיש את חייו להפצת האמונה כי הגאולה קרבה, ויש להתכונן לקראתה. בשנות ה-80 נודע בציבור כי רבים בחב"ד מאמינים שמנהיגם עצמו הוא המשיח, וכי הוא עתיד להתגלות. בין 1990 ל-1992, בייחוד, ערכו החסידים מסע פרסום נרחב שהצהיר על כך בריש גלי. הרב אומנם מעולם לא הכריז במפורש כי הוא המשיח, אך גם לא הכחיש את הטענה בבירור. חסידיו ורוב החוקרים האקדמיים העוסקים במשנתו ראו בדבריו רמזים מובהקים כי האמין בכך.
על רקע מחלתו ומותו ללא יורש, ניבע בתוך חסידות חב"ד קרע הולך ומתעצם בין שני מחנות. הפלג ה"משיחיסטי" מתמיד באמונה כי המנהיג המת הוא הגואל, עוסק בפרסום נמרץ של הדבר בקרב הקהל הרחב, ורבים מאנשיו אף מכחישים את עצם מותו וסבורים שהוא חי בגופו הפיזי, ורק נעשה בלתי נראה. הפלג ה"לא-משיחיסטי", השולט בממסד החב"די, מתנגד לכל עיסוק פומבי בסוגיה לאחר המוות, אם כי אינו שולל בהכרח את אמונות המחנה האחר, ולו בחלקן. חלק משמעותי מן ה"לא-משיחיסטים" ממשיכים לסבור שהרב עודנו המשיח, וישוב בעתיד מן המתים למלא את שליחותו. מחוץ לחב"ד, עוררו אמונות אלו התנגדות חריפה בעולם היהודי-אורתודוקסי.
היסטוריה > מקורות המשיחיות בחב"ד: 1893–1950

בחסידות חב"ד לא התקיים מתח משיחי עד לקבלת האדמו"רות לידי הרב שלום דובער שניאורסון (רש"ב) ב-1893. הוא השתכנע שהתפוררות החברה היהודית המסורתית ברוסיה, תחת לחצי המודרניות, החילון והאקולטורציה, היא אות לכך שקץ הימין מתרגש ודורו הוא דור עקבתא דמשיחא. בתור האדמו"ר מליובאוויטש – שראשיה ראוה כמייצגת את נשמת כלל ישראל – נגזר שימלא את תפקיד המנהיג בעידן זה. הציונים, הסוציאליסטים והמתבוללים (הוא עָיַן אף את הישיבות הליטאיות, שראה כמודרניות מדי) מילאו להבנתו את דברי המדרש אודות "דור מחרף ומגדף" שישתרר אז, ופעלו מכוחן של הקליפות שביקשו לחבל במהלך האלוהי. לכך צירף את המסורת אודות עליית הנשמה של הבעש"ט להיכלו של משיח, במהלכה נגלה לאבי החסידות כי הישועה תתרחש בעת שהמוני העם ייחשפו לתכנים האזוטריים של תורתו.
הוא הסיק מכך כי משימת הדור היא הפצת עיקרי החסידות, מפני הצורך להחיש את ביאת המשיח, למעט בחבליו ולהבטיח שיהודים מרובים ככל האפשר ייגאלו. לשם כך ייחד את תלמידי ישיבת "תומכי תמימים" שפתח בעירו, בהנהלת בנו ויורשו לעתיד רבי יוסף יצחק (ריי"צ), בה הונחלו רעיונותיו באינטנסיביות. השקפתו האפוקליפטית של הרש"ב הייתה כבר מגובשת בערב שמחת תורה תרס"א (14 באוקטובר 1900), עת נשא דרשה פרוגרמטית באוזני תלמידי הישיבה, שהיא הבסיס לתפישתה של חב"ד מאז:
”כפי הידוע מעליית הנשמה שהיתה להבעש"ט, בה היה בהיכל המשיח ושאלו: "אימתי קאתי מר"? ומשיח ענה לו: "לכשיפוצו מעינותיך חוצה", כשמעיינות תורת הבעש"ט ודרכי עבודתו יפוצו בעולם... ביאת המשיח תלויה במדה מרובה ב"יפוצו מעינותיך חוצה". שכן, הפצת המעיינות תביא לביאת המשיח... ברם, בתקופת היובל של עקבות משיחא צריכים לעבור את מלחמת בית דוד”.
בוגרי "תומכי תמימים" יצאו לשמש כרבנים וכלי קודש בארצות ההגירה בהן התיישבו המוני יהודים מזרח-אירופאיים, שעברו שם חילון מהיר, ואף בגאורגיה ובוכרה. חב"ד הייתה חלוצה בעולם החסידי (ויחידה כמעט גם מאז) בעניין שגילתה ביהודים מחולנים ובלא-אשכנזים, ובשימוש בטכנולוגיה. הדואר והטלגרף אומצו כדי לתקשר עם ה"תמימים". עם פטירת הרש"ב ב-1920, ראה הריי"צ יורשו במשטר הסובייטי האתאיסטי שקם, מבחן אחרון לפני בוא המשיח. הוא נאלץ לצאת את המדינה ב-1927, וב-1933 חיסלו רדיפות הממשל את רשת הפעילים שטיפח בתוככי רוסיה. הריי"צ, שהתיישב בוורשה, היה חולה, טרוד וחסר השפעה ציבורית.
פרוץ מלחמת העולם השנייה עוררו מחדש. הוא נאחז בציפייה אסכטולוגית: זוועות המלחמה היו בעיניו חבלי משיח, הכנה אלוהית להחריב את העולם הקיים ולפנות מקום לבא, ונדרשה חזרה בתשובה מיידית. ב-1940 נחת בארצות הברית, והחל לפרסם את משנתו בפומבי, תחת הסיסמה "לאלתר לתשובה – לאלתר לגאולה". הריי"צ הסביר שהשמדת יהודי מזרח-אירופה המסורתיים הייתה עונש וזיכוך הכרחי בשל חטאי הדור כולו, ושטבח דומה יתרגש על יהודי ארצות הברית אם לא יתקנו את דרכיהם. הוא פרסם מודעות בעיתונות הכללית ואף הוציא עיתון משלו, "הקריאה והקדושה". דבריו עוררו לעג וביטול בציבור הרחב, והתנגדות וחשש בקרב הרבנים האורתודוקסים, שהצרו את צעדיו. המתח בחב"ד עבר את שיאו עם תום המלחמה, כשהנסיבות העולמיות התייצבו. הוא נפטר ב-1950, ובחצר שררו משבר ודכדוך על רקע אי-התגשמות הציפיות שטיפח.
הפולמוס המשיחי מחוץ לחב"ד

בחיי רמ"מ, במהלך שנות ה-80 וה-90, הציפיות שטיפח והמתח העז שהתעורר בשנה וחצי שטרם השבץ עוררו התנגדות עזה ביתר היהדות האורתודוקסית. ראש וראשון לה היה הרב אלעזר מנחם מן שך, מנהיג העולם הליטאי, שתקף בבוטות את האדמו"ר מחב"ד בתור משיח שקר. גם האדמו"ר מסאטמאר, הרב משה טייטלבוים, היה שותף לדעה זו.
בשנים שלאחר המוות, הקול הפעיל ביותר נגד חב"ד היה הרב פרופסור דוד ברגר, היסטוריון אמריקני המתמחה בתולדות הפולמוס היהודי-נוצרי. ברגר העיד שעניינו האישי בהבדלים בין שני הדתות עורר אותו במיוחד נגד הטענה הנפוצה בחב"ד שמשיח עשוי לבוא מן המתים או שאדם יכול להיות אלוהי. הוא המריץ את הסתדרות הרבנים דאמריקה לפרסם ב-1996 את הצהרתה שאין מקום לאמונה זו ביהדות. ב-2001 פרסם את ספרו "הרבי מלך המשיח: שערוריית האדישות, והאיום על אמונת ישראל" (באנגלית: The Rebbe the Messiah, and the Scandal of Orthodox Indifference), בו כתב כי מצא שרוב אנשי חב"ד מאמינים בצורה זו או אחרת שרמ"מ המנוח עודנו הגואל, דבר שדמה בעליל להשקפה הנוצרית. לפיכך, קרא לנקוט כלפיהם מדיניות של הרחקה וחרם. מאבקו של ברגר לא נשא פרי של ממש, והרבנים האורתודוקסים לא פעלו נגד כלל חב"ד באופן קונקרטי.
אחד מבכירי ראשי הישיבות האמריקנים, הרב אהרן סולובייצ'יק, הביע את דעתו (בשורת מכתבים בשנים 1994–2000) כי בעוד שרמ"מ המנוח לא יכל להיות המשיח בשום אופן, ואמונה בכך היא מוקצה מחמת מיאוס, מקורות מסורתיים שתמכו בה לא אפשרו לקבוע כי היא מחוץ לגדרי היהדות. מאחר שכך, קבע שהמשיחיסטים אמנם טועים ומחזיקים באמונות הבל, אך לא היה די בכך כדי להחשיבם ככופרים שיש לנדותם.
ב-2007 סירב בית דין רבני בישראל לגייר גוי שלמד בישיבה משיחיסטית, לאחר שנחקר על אמונותיו. ב-2009 הוסיפה הסתדרות הרבנים דאמריקה סעיף, שדרש מהמבקשים להצטרף אליה להצהיר שאינם מאמינים כי רמ"מ הוא משיח.
ביאורים

↑  דעה נוספת, הנדחית באופן גורף באקדמיה, היא טענתו של אפרים וולפסון לפיה שניאורסון כלל לא האמין במשיח פרסונלי. הוא ראה עצמו כמי שנועד לתקן את תודעת האנושות וכך להביא לעידן משיחי. פרשנות שהועלתה על ידי המגיסטר אלדד וייל היא שראה בכנות את הריי"צ, ולא את עצמו, כמשיח, וסבר שהלה חי בתוך גופו.
↑  בילו נוקט בעיקר ב"זרם המרכזי", ולעיתים "לא-משיחיסטים"; פרידמן והיילמן משתמשים ב"לא-משיחיסטים"; דיין ב"אנטי-משיחיסטים"; דוד ברגר ב"מתונים" ומזכיר שהם מכונים "אנטים". קרבאל-טובי, בעמ' 253, מפרידה בין הלא-משיחיסטים לאנטי-משיחיסטים, כשהאחרונים מובהקים בהתנגדותם.
הערות שוליים

↑  בילו ומרק, עמ' 353
↑  פרסיקו, המשיח האבוד, הער"ש 48
↑  מנחם פרידמן, משיח ומשיחיות. עמ' 176-215; פרידמן, Habad as Messianic Fundamentalism. עמ' 334–343
1 2 3 4 5 6  אליאור
↑  וולפסון, עמ' 27
↑  פרידמן והיילמן, עמ' 81-82; פרידמן, משיח ומשיחיות, עמ' 220; פרסיקו, "המשיח האבוד", הער"ש 16; הציטוט מתוך: ארכיון תכלת, ‏אלדד וייל, השילוח, תכלת 39, אביב התש"ע
↑  קראוס, עמ' 249; פרסיקו, "המשיח האבוד", הער"ש 77–78
↑  פרסיקו, "המשיח האבוד", הער"ש 77
↑  פרידמן, Habad as Messianic Fundamentalism, עמ' 343
↑  ויקרא רבה, פרשה כ"ט, פסקה י"א
↑  פרסיקו, "המשיח האבוד", הער"ש 27–28
↑  קראוס, עמ' 284, הער"ש 4
↑  פרידמן והיילמן, עמ' 171
1 2 3  הורוביץ, אריאל. פשוט לומר את האמת, מקור ראשון, 5 בספטמבר 2014
↑  פרסיקו, "המשיח האבוד", הער"ש 29–31
↑  פרידמן והיילמן, עמ' 236
↑  דהן, Final Redeemer, פרק ו'; דהן, "יחי אדונינו"
↑  פרידמן והיילמן, עמ' 220-224
↑  פרידמן והיילמן, עמ' 230
↑  פרידמן, משיח ומשיחיות, עמ' 221
↑  קראוס, עמ' 77
1 2  פרידמן והיילמן, עמ' 230-232; פרסיקו, "המשיח האבוד", הער"ש 75–76
↑  הציטוט עצמו מתוך: Liz Harris, Holy Days: The World Of The Hasidic Family, Touchstone, 1985. עמ' 108–109
↑  פרסיקו, הער"ש 83
↑  פרידמן והיילמן, עמ' 249
↑  פרסיקו, הער"ש 88
1 2  יאיר שלג, חב"ד לא מחכה לביאת המשיח, אבל החב"דניקים כן, באתר הארץ, 24 במאי 2004
↑  יורם בילו, ביקורת ספר: הרבי מלובביץ' בחייו ובחיים שלאחר חייו, ציון עז חוברת ב, תשע"ב 2012, עמ' 289‏, JSTOR 23568299
1 2 3  ארליך, עמ' 236–260
↑  פרידמן והיילמן, עמ' 261
↑  ספר ישעיה, פרק נ"ג, פסוק ג'
↑  פרידמן והיילמן, עמ' 262-263.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  דיין, עמ' 58, 62–68, 79, 117
↑  פרידמן והיילמן, עמ' 265
↑  אלטמן, עמ' 117
↑  ארליך, עמ' 259; הילו, עמ' 266
1 2 3  אלטמן, עמ' 120-127.
1 2 3 4 5 6  פרידמן והיילמן, עמ' 267-271
↑  בילו, עמ' 48
1 2 3 4 5 6  בילו, עמ' 9–10, 37–38; מרק ובילו, עמ' 355
1 2 3 4 5  יאיר שלג, "משיח במונדיאל", מקור ראשון, 28 ביוני 2014
↑  בילו ומרק, עמ' 358, הער"ש 30
1 2 3 4 5 6  פישקוף, עמ' 270–273
1 2  אלטמן, עמ' 128–135
↑  בילו, כל הספר.
↑  בילו, עמ' 41
↑  בילו, עמ' 14–15
↑  בילו, עמ' 39–40
↑  בילו, עמ' 62
1 2  קרבאל-טובי, עמ' 250
↑  על החוסר במידע מספרי קשה אודות החלוקות בחב"ד פנימה: פרידמן והיילמן, עמ' 221, למטה
↑  מרק ובילו, עמ' 355
↑  בילו, עמ' 205
↑  במדבר רבה, פרשה י"א, פסקה ב'
1 2  דהן, הביאה השנייה, עמ' 78–88
↑  קרבאל-טובי, עמ' 249–254
↑  בילו, עמ' 37–38; מרק ובילו, עמ' 356
1 2  בילו, עמ' 187–195, 232–234, 266, 287 (הער"ש 27)
↑  דהן, יחי אדונינו מורנו ובוראנו
↑  דהן, הביאה השנייה, עמ' 75–76, 81–82, 89–90
↑  אלטמן, עמ' 125–126
↑  בית דין רבני לגיור סירב לגייר חבדניק משיחיסט, באתר nrg‏, 26 בדצמבר 2007
↑  RCA Bans 'Messianic Rabbis', ColLive, 21 November 2009
בית-הכנסת המרכזי בכפר חב"ד, עם התואר "שליט"א", המאחל אריכות חיים, בסמוך לשם האדמו"ר המנוח שנכתב בחייו ונשאר מאז, וכיתוב "יחי אדוננו מורנו ורבינו מלך המשיח לעולם ועד" בחזיתו העליונה
'דגל משיח' של הזרם המשיחיסטי
לא ניתנת לעצירה

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  CSX 8888 incident 
 בימוי:  טוני סקוט 
 הופק בידי:  טוני סקוט, מיימי רוג'רס, אלכס יאנג 
 תסריט:  מארק בובמבאק 
 עריכה:  כרטיס לבנזון, רוברט דאפי
 שחקנים ראשיים:  דנזל וושינגטון   כריס פיין
 מוזיקה:  הארי גרגסון ויליאמס 
 צילום:  בן סירסין 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20
 חברה מפיצה:  InterCom, נטפליקס, דיסני+ 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 בנובמבר 2010
 משך הקרנה:  98 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מתח 
 מקום התרחשות:  פנסילבניה 
 תקציב:  95 מיליון דולר
 הכנסות:  167,805,466 דולר (10 במרץ 2011)
 הכנסות באתר מוג'ו:   unstoppable
 www.unstoppablemovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
לא ניתנת לעצירה (באנגלית: Unstoppable) הוא מותחן אקשן אמריקאי בבימויו של טוני סקוט, ובכיכובם של דנזל וושינגטון וכריס פיין. הסרט מספר אודות רכבת שיצאה מכלל שליטה והניסיונות לעצור את נסיעתה. הוא עלה לאקרנים בארצות הברית וקנדה ב-12 בנובמבר 2010, ובישראל ב-18 בנובמבר אותה שנה.
תקציר העלילה

12 באוקטובר מתחיל עם העומס הרגיל במגרש עיתוק הרכבות פולר יארד בווילקינס, פנסילבניה. אנשי משמרת הלילה להוטים ללכת הביתה בעוד אנשי משמרת הבוקר גוררים עצמם לעבודה. שניים מהעובדים מתבקשים להזיז את אחת הרכבות החדישות למסלול חדש. בינתיים מסתבר שיתארחו בפולר יארד ילדי בית ספר יסודי המגיעים מניו יורק. העובדים מתחילים במלאכת ההעברה של רכבת 777, כשאחד מהם לוקח החלטה שגויה ומחליט לעשות קיצור דרך כדי לסיים את העבודה מהר יותר: כדי להעביר את הרכבת למסילה ריקה הוא יורד ממנה בשביל להסיט את המסילה אבל הרכבת מתחילה לדהור ובורחת. נד, רתך ותיק, מגיע לצומת הקרובה כדי לנסות להסיט אותה מהמסילה הראשית אבל מגלה בדרך הקשה שהרכבת נוסעת במהירות מקסימלית כמעט.
הקטר החדש המצויד בטכנולוגיה החדישה ביותר והנושא 39 קרונות יוצא בין רגע מכלל שליטה. 200 מייל בהמשך הקו, במינגו יארד בברוסטר, היום מתחיל עם אותה שגרה. בטרם הם יוצאים לעבודה, הגווארדיה הוותיקה של עובדי הרכבת חולקת כוס קפה אחרונה. תוך שהוותיקים מחליפים סיפורי מלחמה על נהגים טירונים מגלה פרנק בארנס שנהגו להיום הוא ויל קולסון, מינוי פוליטי טרי. השניים מצליחים ברגע האחרון להימנע מהתנגשות חזיתית עם 777. פרנק מנתק את הקרונות ורודף בנסיעה לאחור על המסילה אחרי 777 בקטר בודד. הוא מצליח להדביק את 777 אבל הקטר לא מתחבר בעצמו. וויל יוצא מהקטר ומחבר ידנית אבל זה לא מספיק לעצור את הרכבת. בסוף נד מופיע עם הטנדר שלו מקפיץ את וויל ברגע האחרון לקטר כדי שיעצור את הרכבת המידרדרת.
במהלך הנסיעה סמנכ"ל המבצעים גלווין מנסה שיטות נואשות לעצור את הרכבת: האטתה על ידי קטר מקדימה, הפלתה על ידי שומטן ועוד. כפי שפרנק מנבא, כל השיטות לא הצליחו.
הפקה

ההפקה של הסרט סבלה מקשיי ליהוק, עמידה בלוח זמנים, וכן בעיות תקציביות. בחודש יוני 2007 החלה חברת ההפקה פוקס המאה ה-20 במשא ומתן עם מרטין קמפבל לבימוי הסרט, אך במרץ 2009 מונה טוני סקוט כבמאי, ובחודש אפריל צורפו לפרויקט גם דנזל וושינגטון וכריס פיין. התקציב המקורי להפקת הסרט עמד על 107 מיליון דולר, ממנו קוצצו לבסוף 7 מיליון, בעיקר מהשכר הראשוני של וושינגטון (20 מיליון דולר) וסקוט (9 מיליון).
ההפקה הראשית התנהלה מבסיס בפיטסבורג שבפנסילבניה, העיר שבה נמצאים גם המשרדים הראשיים של חברת הרכבות הבדיונית המתוארת בסרט; "רכבות אלגני אנד ווסט וירג'יניה". הסרט צולם בעשרות ערים שונות, כולל אוהיו, ברוסטר, פיטסבורג, אמפוריום. הגשר העקום שנראה באחת מסצנות השיא הוא גשר אמיתי בעיר בלאייר שבאוהיו. צילומי הסרט עוכבו ליום אחד, כשחלק מהרכבת ירדה מהפסים עקב תאונה שהתרחשה בסט הצילומים ב-21 בנובמבר 2009. שני ימי צילומים התקיימו במסעדת הוטרס במונרוויל בפנסילבניה (פרבר בפיטסבורג), שבה צולמו עשר "בנות הוטרס" מכל רחבי ארצות הברית.
הקטרים שהובילו את הרכבות הדוהרות בסרט (רכבת מס' 777 ו-767) היו מדגם ג'נרל אלקטריק AC4400CW שנשכרו מחברת הרכבות הקנדית "קנדיאן פסיפיק ריילווייז", ושאר הקטרים שנראו בסרט היו מדגם EMD SD40-2.
השראה

התסריט נכתב בהשראת סיפור אמיתי משנת 2001 על רכבת לא מאוישת של חברת CSX האמריקאית שזכתה לכינוי רכבת "שמונת המשוגעים". הרכבת שהובלה על ידי קטר מספר 8888 מדגם EMD SD40-2 (בישראל מוכר כ-EMD GT26CW-2) עזבה את מגרש המסילות באוהיו עם שמונת קרונותיה והחלה לדהור במהירות של 66 מייל (106 ק"מ) לשעה דרך מערב אוהיו, מבלי שיהיה מי שישלוט בה. נהג הקטר ירד למספר רגעים מהרכבת שבהתחלה נעה עדיין באיטיות, על מנת לשנות את מצב המסוט על המסילה, תוך שהוא מאמין שהוא הגדיר כהלכה את מערכת הבלימה הדינמית של הרכבת, בדיוק כפי שקורה לדמותו בסרט.
שניים מקרונות הרכבת הכילו אלפי גלונים של פנול מותך, חומצה צבעונית שהופך רעיל במקרה של שאיפה, בליעה או מגע עם העור. הניסיונות להשמיט את הרכבת באמצעות שומטן נכשלו, והמשטרה לא הצליחה לירות ממרחק בשסתום הפסקת חרום הדלק של הקטר. הרכבת נסעה במהירויות של עד 51 מייל לשעה (82 קמ"ש) במשך כשעתיים, עד שצוות של רכבת אחרת הצמיד אותה אל הרכבת הדוהרת והחלו להאט אותה. לאחר שהאחרונה האטה למהירות של 11 קמ"ש, החל אחד מהעובדים לרוץ לעברה לצד הרכבת ולטפס עליה, תוך שהוא מכבה את מנוע הקטר. הרכבת נעצרה רק כשהגיעה לדרום קנטון באוהיו, ולא גרמה לאבדות בנפש.
ביקורות וציונים לשבח

לא ניתנת לעצירה זכה לאהדת רוב המבקרים. אתר Rotten Tomatoes נתן לסרט ציון של 85% בהתבסס על 122 ביקורות, שמשקפות קונצנזוס ביקורתי על כך ש"כמו הרכבת הדוהרת המתוארת בו, הסרט הוא מהיר, חזק, וחסר רחמים. סרט "בידור פופקורן" מושלם, והסרט הטוב ביותר של הבמאי טוני סקוט מזה שנים."
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט העניק לסרט דירוג שלושה וחצי כוכבים מתוך ארבעה וציין בביקורתו על הסרט ש"במונחים של אומנות טהורה, מדובר בסרט מעולה". בניו יורק טיימס שיבחו את הסגנון הוויזואלי בסרט: "באופן בלתי צפוי, סקוט יוצר עולם עשיר שבו רכבות דוהרות חולפות ביעף על פני נופים תעשייתיים וטבעיים יפים באותה מידה".
העיתון הקנדי "גלוב אנד מייל" היה מדוד יותר בביקורתו: בעוד שלסצנות האקשן בסרט "יש את האגרוף השמנוני של שלש דקות סולו של גיטרת הבי מטאל", מבקר העיתון חש שהדמויות שורטטו בריפיון, וכינה את הסרט "אלגוריה פוליטית אופורטוניסטית על כלכלה היוצאת מכלל שליטה ותעשיות שנחלשות עקב פיטורים, העסקת צעירים על חשבון וותיקים, ואטימות התאגידים".
הסרט היה מועמד בקטגוריית עריכת הקול הטובה ביותר בטקס פרסי האקדמיה האמריקאית לקולנוע לשנת 2010.
הערות שוליים

↑  Washington back on track with Fox | Variety
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5097827  VIAF: 228366215   WorldCat (עם VIAF): 228366215
ויקטור הרברט

| --- | --- |

 לידה:  1 בפברואר 1859 דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  26 במאי 1924 (בגיל 65) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם במה:  Frank Roland 
 מקום קבורה:  בית הקברות וודלואן 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה למוזיקה ולאמנות הבמה בשטוטגרט 
 סוגה:  אופרטה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 vherbert.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ויקטור אוגוסט הרברט (באנגלית: Victor August Herbert;‏ 1 בפברואר 1859 - 26 במאי 1924) היה מלחין, צ'לן ומנצח אמריקאי ממוצא גרמני, יליד אירלנד.
הישגיו המקצועיים של הרברט כצ'לן סולן וכמנצח היו מכובדים, אך את עיקר המוניטין הביאו לו האופרטות הרבות, שעלו בהצגות בכורה בברודוויי, החל בשנות ה-90' של המאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה. הרברט התבלט גם בקרב מלחיני סמטת טין פאן ובהמשך ייסד את האגודה האמריקאית של מלחינים, סופרים ומול"ים (ASCAP). כמלחין פורה, כתב שתי אופרות, 43 אופרטות, מוזיקה נלווית לעשרה מחזות, 31 יצירות לתזמורת ותשע לתזמורת כלי נשיפה, תשע יצירות לצ'לו, חמש לכינור עם פסנתר או תזמורת, 22 יצירות לפסנתר ומספר רב של שירים, יצירות למקהלה, תזמורים של יצירות מאת מלחינים אחרים, ועוד.
בראשית שנות ה-80' פתח הרברט בקריירה של צ'לן בווינה שבאוסטריה ובשטוטגרט שבגרמניה, ובמקביל החל להלחין מוזיקה תזמורתית. הרברט ואשתו, זמרת האופרה תרז פרסטר, עברו לארצות הברית ב-1886, כששניהם הוזמנו לעבוד במטרופוליטן אופרה בניו יורק. בארצות הברית המשיך הרברט בקריירת ביצוע ובמקביל לימד בקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של אמריקה ניצוח והלחנה. יצירותיו האינסטרומנטליות החשובות ביותר היו הקונצ'רטו לצ'לו מס' 2 במי מינור, אופוס 30 מ-1894, שנכנס לרפרטואר הסטנדרטי, ו"אודיטוריום פסטיבל מארש" מ-1901. הרברט ניצח על התזמורת הסימפונית של פיטסבורג בשנים 1898 עד 1904 הקים את "תזמורת הרברט", שעליה ניצח עד סוף חייו.
הרברט החל לחבר אופרטות בשנת 1894 והפיק כמה הצלחות, בהן "הסרנדה" (1897) ו"מגדת העתידות" (1898). להצלחה גדולה עוד יותר זכו האופרטות שכתב אחרי ראשית המאה ה-20: "בובות בארץ הצעצועים" (1903), "מדמואזל מודיסט" (1905), "הטחנה האדומה" (1906), "מרייטה הסוררת" (1910), "אהובות" (1913) ו"איילין" (1917). אחרי מלחמת העולם הראשונה, עם השינוי בטעמי הקהל למוזיקה פופולרית, החל הרברט לחבר מחזות זמר וכתב מוזיקה להצגות של מלחינים אחרים. חלקם התקבלו אומנם בעין יפה, אבל לרמת ההצלחה שהשיג באופרטות הפופולריות ביותר שלו שוב לא זכה להגיע.
חייו > ילדות, נעורים ולימודים

הרברט נולד בדבלין שבאירלנד למשפחה פרוטסטנטית. בשנתו הרביעית, זמן קצר לאחר מות אביו, עבר עם אמו לחיות עם סבו וסבתו בלונדון, שם טיפחו את היצירתיות שגילה. סבו היה סמיואל לאבר, סופר, מחזאי, משורר ומלחין אירי. משפחת לאבר ניהלה בית פתוח לזרם מתמיד של מוזיקאים, סופרים וציירים. אמו של הרברט נישאה ב-1866 לרופא גרמני בשם קרל תאודור שמיד וכעבור שנה הצטרף אליה הרברט בשטוטגרט, שם נרשם לגימנזיום-אברהארד-לודוויג, מוסד במגמה ליברלית מובהקת, שכלל גם לימודי מוזיקה.
הרברט תכנן להמשיך ללימודי רפואה, אך אלה היו יקרים בגרמניה ומצבו הכספי של אביו החורג לא איפשר את הדבר, והרברט פנה תחת זאת למוזיקה. הוא החל לנגן בפסנתר, חליל צד ופיקולו, אך בסופו של דבר בחר בצ'לו ולמד כלי זה אצל ברנרד קוסמן מגיל 15 עד 18. בהמשך למד בקונסרבטוריון של שטוטגרט. הרברט סיים את לימודי התעודה בצ'לו, תאוריית המוזיקה והלחנה אצל מקס זייפריץ בשנת 1879.
חייו > ראשית הקריירה והמעבר לארצות הברית

עוד לפני לימודיו אצל קוסמן, עבד הרברט כנגן מקצועי בקונצרטים בשטוטגרט. משרתו הראשונה בתזמורת הייתה כחלילן ונגן פיקולו, אבל כעבור זמן קצר עבר לנגינה בצ'לו בלבד. עד הגיעו לגיל 19, כבר הוזמן הרברט להופיע כסולן עם כמה תזמורות חשובות בגרמניה. שנים אחדות ניגן בתזמורתו של הברון הרוסי העשיר פאול פון דרוויס ואחר, במשך שנה, בתזמורתו של אדוארד שטראוס בווינה. בשנת 1881 הצטרף לתזמורת החצר בשטוטגרט למשך חמש השנים הבאות. בשטוטגרט חיבר את יצירותיו האינסטרומנטליות הראשונות וניגן כסולן בביצועי הבכורה של שתי יצירותיו הגדולות הראשונות, הסוויטה לצ'לו ותזמורת אופוס 3 (1893) והקונצ'רטו לצ'לו מס' 1, אופוס 8.
בשנת 1885 יצר הרברט קשר רומנטי עם תרזה פרסטר, זמרת סופרן שהצטרפה זמן קצר קודם לכן לאופרה של החצר, שבהצגותיה ניגנה תזמורת החצר. פרסטר שרה כמה תפקידים ראשיים באופרה של שטוטגרט בעונת 86–1885. אחרי שנה של חיזורים, נישא הזוג ב-14 באוגוסט 1886 וב-24 באוקטובר של אותה שנה יצאו יחד לארצות הברית, להצטרף, בהזמנת וולטר דאמרוש ואנטון זיידל, למטרופוליטן אופרה בניו יורק. הרברט התקבל לתזמורת האופרה כצ'לן ראשי ופרסטר הוזמנה לשיר תפקידים ראשיים במטרופוליטן. בעת ההפלגה לאמריקה התיידדו הרברט ואשתו עם חברם למסע והמנצח שלהם לעתיד, אנטון זיידל, ועם זמרים אחרים, שהיו גם הם בדרכם להצטרף למטרופוליטן אופרה.
חייו > פעילותו למען זכויות המלחינים

בשנים הראשונות של המאה ה-20, תמך הרברט באופן פעיל בזכותם של מלחינים להפיק רווחים מיצירותיהם. ב-1905, העיד לפני הקונגרס האמריקאי ועדותו השפיעה על ניסוחו ופיתוחו של חוק זכויות היוצרים משנת 1909. חוק זה סייע להבטחת זכויותיהם של מלחינים בתביעת תמלוגים ממכירות התקליטים של יצירותיהם.
הרברט עבד בצוותא עם ג'ון פיליפ סוזה, אירווינג ברלין ואחרים בייסוד "איגוד המלחינים, הסופרים והמו"לים האמריקאי" (ASCAP), שהחל לפעול ב-13 בפברואר 1914, והיה לסגן נשיא האיגוד ולמנהלו עד מותו בשנת 1924. מראשיתו פעל האיגוד להבטיח את זכויותיהם של מוזיקאים יוצרים, ובפעולתו זו הוא ממשיך עד היום. ב-1917 זכה הרברט בתביעה משפטית תקדימית לפני בית המשפט העליון של ארצות הברית, שהקנתה למלחינים, באמצעות ASCAP, את הזכות לתבוע שכר יוצרים על ביצוע פומבי של יצירתם המוזיקלית.. בהזמנת ASCAP הוצב בשנת 1927 פסל לכבוד הרברט בסנטרל פארק בניו יורק.
הערות שוליים

↑  סטיבן לדבטר, "ויקטור הרברט" 1, מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
1 2 3  לדבטר, שם
↑  לדברט, שם
↑  Herbert, Victor. אנטון זיידל: דברים לזכרו מאת חבריו בעריכת הנרי תיאופילוס פינק, הוצאת סקריבנר ובניו, 1899, עמ' 25–123, accessed November 2009
↑  Mott, Alyce. "הכנת הבימה באמריקה"Victor Herbert Rennaisance Project website, March 8, 2008, accessed 9 November 2009
↑  לדבטר, "ויקטור הרברט" 1, גרוב אונליין
↑  Victor Herbert profile at the Songwriters' Hall of Fame website, accessed 11 November 2009
↑  "Victor Herbert Statue: Central Park", NYC Parks Dept. website, accessed 11 November 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274233405171  PLWABN: 9810582006905606  BIBSYS: 46416  BNE: XX897619  BnF: cb13895156x (data)  CiNii: DA11209312  GND: 11877400X  ICCU: MUSV033543  ISNI: 0000 0000 8357 5897  LCCN: n79105792  LNB: 000183833  MusicBrainz: 717d1c41-76a2-4203-9f36-f5d2dc873cc6  NDL: 001171646  NKC: jo2008446795  NLA: 35189080  NLG: 214221  NSK: 000692344  NTA: 073433004  RERO: 02-A003365133  SELIBR: 287239  SNAC: w6xs64c0  SUDOC: 123201233  Trove: 857756  VIAF: 12491557   WorldCat (עם VIAF): 12491557 
מודעה לקונצרט של תזמורת אדוארד שטראוס
אנטון זיידל, מורו וידידו של הרברט
1932 בספרות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1932  בספרות |  |
< · 1930 · 1931 – 1932 – 1933 · 1934 · >
כל ערכי השנים בספרות במאה ה-20 · כל ערכי השנים בספרות במאה ה-21 · פורטל הספרות
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1932 ונוגעים לתחום הספרות.
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים חדשים נבחרים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
עולם חדש מופלא מאת אלדוס האקסלי
המרד על הבאונטי מאת צ'ארלס נורמן הול
ברנשים וחתיכות מאת דיימון ראניון
מוות אחר הצהריים, מאת ארנסט המינגוויי
נולדו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
נפטרו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פרסים

פרס נובל לספרות מוענק לג'ון גולסוורתי
ראו גם

1931 בספרות
1932
שנים בספרות
ספרות