stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מפלגת הגמלאים הרוסית
תוצאות אלקטוראליות > הבחירות הנשיאותיות

| שנת בחירות | מועמד | סיבוב ראשון> קולות | סיבוב ראשון> אחוזים | סיבוב שני> קולות | סיבוב שני> אחוזים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2018 | לא היה מועמד, תמכה בולדימיר פוטין |  |  |  |  |
שמות המפלגה

"מפלגת הגמלאים" (1997–2001)
"מפלגת הגמלאים הרוסית" (2001–2006)
"הארגון הציבורי גמלאי רוסיה" (2007–2012)
"מפלגת הגמלאים הרוסית לצדק" (2012–2017)
"מפלגת הגמלאים הרוסית לצדק חברתי" (מאז 2017)
יו"ר המפלגה

סרגיי אטרושנקו (1997–2004)
ולרי גרטונג (2005)
יבגני ארטיוך (2015–2016)
איגור זוטוב (2005—2015)
ולדימיר בוראקוב (2016–)
הערות שוליים

↑  "Партия пенсионеров" (באנגלית). pensioner.party. נבדק ב-2018-10-09.
↑  "Устав". Российская партия пенсионеров за социальную справедливость. נבדק ב-2017-07-20.
↑  "Партия пенсионеров за справедливость сменила название". טאס"ס. 11 במרץ  2017. נבדק ב-2017-06-15. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Партия пенсионеров" (באנגלית). pensioner.party. נבדק ב-2018-10-09.
| סיעות הדומה השמינית |
| --- | --- | --- |
| מפלגות מיוצגות בדומה הממלכתית | רוסיה המאוחדת • רוסיה הוגנת – למען האמת • המפלגה הליברל-דמוקרטית • האנשים החדשים • המפלגה הקומוניסטית • המצע האזרחי • המולדת • מפלגת הצמיחה |  |
| מפלגות מיוצגות בסובייקטים הפדרליים בלבד | מפלגת יאבלוקו • המפלגה הרוסית לגמלאים וצדק חברתי • הירוקים • הפטריוטים של רוסיה • המפלגה הרוסית לחירות ולצדק • הקומוניסטים של רוסיה |  |
חרמחב

פרעה חורמחב (1321 – 1293 לפנה"ס) היה האחרון למלכי השושלת ה-18 במצרים הפרעונית.
מוצאו של חורמחב מהעיר הרקליופוליס (בשמה היווני), בדרום הדלתה של הנילוס, במצרים המרכזית, אך יחוסו המשפחתי אינו ידוע במדויק. כנראה ללא שורשים מלכותיים, שימש כאיש צבא שמקורב מאוד למשפחת המלוכה. היה נשוי למות-נדג'ם שהייתה ממשפחת המלוכה, כנראה בתו של איי.
שמו נכתב לעיתים בכתבים המצריים חורמחב, ושמו המלא הוא חורמחב מרי-אמון. חורמחב פירושו "האל חור (אל הבוקר והאור, מגן הפרעונים שראשו ראש בז) ".מרי-אמון פירושו "אהוב האל אמון".
חורמחב היה בעל השפעה רבה בארמון, פיקד על הצבא והיה יועץ למלך תות ענח' אמון, שהיה בשנות העשרה שלו, ומת ללא שהותיר יורש מזרעו. ירש אותו פרעה איי שמת כעבור תקופה קצרה מאוד, ואז המליך חורמחב את עצמו למלך. שמו על כס המלכות היה ג'סר חפרור-רע סטפן-רע. שפירושו - "קדושים הם דברי רע, נבחרו של רע". חורמחב ניסה להשלים עם הכהונה של אמון-רע. הוא כנראה ביטל את שני המלכים שקדמו לו. הוא פעל למנות כוהנים מהצבא על מנת לחזק את התמיכה בו. בשנות שלטונו הוא נלחם בשחיתות בקרב הפקידות והצבא, וניסה לדאוג שכל המיסים יגיעו אליו.
חורמחב הקדיש את מרבית ימי השלטון שלו להשבת הסדר הציבורי, שנתערער לאחר מותו של אח'אנאתון וביטול הרפורמה הדתית שלו, ודיכוי המהומות שפרצו בשל כך. לקראת מותו הוא בחר בפאראמיס, הוא רעמסס הראשון, להיות יורשו, ובכך יסד את השושלת ה-19. בתקופה הרעמססית הפך חורמחב לאל.
מקס לידטקה

| --- | --- |
מקס לידטקה במלחמת העולם השנייה
מקס לידטקה במלחמת העולם השנייה
 לידה:  25 בדצמבר 1894 Pasłęk, רפובליקת פולין 
 פטירה:  13 בינואר 1955 (בגיל 60) יקטרינבורג, ברה"מ 
 מדינה:  גרמניה 
 מקצוע:  עיתונאי, לוחם מחתרת, איש צבא 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (24 ביוני 1993) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  מקס לידטקה
 
מקס לידטקה, (בגרמנית: Max Liedtke;‏ 25 בדצמבר 1894 – 1955) היה עיתונאי גרמני וקצין בצבא גרמניה. הוא הוכר כחסיד אומות העולם עקב התנגדותו לחיסול כלל האוכלוסייה היהודית בגטו של פשמישל שבמזרח פולין.
קורות חייו > ראשית הקריירה

לידטקה נולד ב-Preussisch Holland שבפרוסיה המזרחית (כיום - פסלק Pasłęk בפולין). אביו היה כומר לותרני. הוא סיים בית ספר תיכון בגומבינן (Gumbinnen, כיום גוסב שברוסיה) והחל ללמוד תאולוגיה לותרנית באוניברסיטת קניגסברג, אך כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הקיסרי הגרמני. לאחר המלחמה עבד כעיתונאי והתקדם להיות העורך הראשי של עיתון מקומי בגרייפסוואלד (Greifswald). ב-1935 פוטר מתפקידו כעורך בגלל גישתו הביקורתית כלפי הנאצים. ב-1939 גויס לידטקה לצבא הגרמני, הוורמאכט, והוצב בפולין, בבלגיה ובפיראוס שביוון.
קורות חייו > פרשת פשמישל

ביולי 1942 מונה לידטקה כמפקד הצבאי של פשמישל. ביום 26 ביולי 1942, האס אס, הגסטפו וה-GPK (משטרת החזית) התכוננו לפתוח במבצע ה"ישוב מחדש" הגדול הראשון נגד יהודי גטו פשמישל, כחלק ממבצע ריינהרד. שלישו של לידטקה, אלברט בטל (Battel), דרש שיהודים העובדים עבור הצבא הגרמני לא יגורשו, והורה לחסום את הגשר מעל נהר סן, דרך הגירוש היחידה מהגטו. כאשר האס אס ניסו לחצות לצד השני של הנהר, איימו חיילי הוורמאכט בפיקודו של לידטקה לפתוח באש אלא אם ייסוגו. בשעות אחר הצהריים של אותו יום ניתן ההיתר, ויחידה צבאית בפיקודו של בטל נכנסה לאזור המגודר של הגטו ופינתה 80–100 יהודים ובני משפחותיהם לצריפים במפקדה הצבאית המקומית. ליהודים אלה ניתנה חסות של הוורמאכט וכך היו מוגנים מגירוש למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לידטקה הודח מתפקידו כמפקד צבאי של פשמישל ב-30 בספטמבר 1942, ככל הנראה בגלל התקרית הזאת. הוא הוצב לארמיית הפאנצרים ה-1, שלחמה באזור הקווקז. לידטקה המשיך בשירות צבאי ובתחילת 1945 פונה לבורנהולם (Bornholm). לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה, הוא הועבר לברית המועצות ונידון על פשע מלחמה שבוצעו לכאורה ברוסיה. לידטקה מת במעצר הסובייטי בשנת 1955.
ב-24 ביוני 1993 הכיר יד ושם באופן רשמי בלידטקה כחסיד אומות העולם.
מקובלות (סרט)

| --- | --- |
ג'וי ריגר ועומר דרור
ג'וי ריגר ועומר דרור
 בימוי:  מרקו כרמל
 הופק בידי:  יאיר אלעזר, טל אלעזר
 תסריט:  יאיר אלעזר, טל אלעזר
 עריכה:  יאיר אלעזר
 שחקנים ראשיים:  ג'וי ריגר שיר מורנו  אלה ארמוני עומר דרור אביב פנקס
 מוזיקה:  שלמה קינן
 צילום:  עמית יסעור
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  IsraeliFilms
 הקרנת בכורה:  2013
 משך הקרנה:  52 דקות
 שפת הסרט:  עברית
מקובלות הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 2013 בבימויו של מרקו כרמל, עם ג'וי ריגר, שיר מורנו, אלה ארמוני, עומר דרור ואביב פנקס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי יאיר וטל אלעזר ועוסק בנערה ששבה ארצה עם משפחתה לאחר כמה שנים בארצות הברית ונתקלת בבית הספר בבעיה של השתלבות בשכבה של האליטה החברתית בכיתה ("המקובלות") תוך אילוץ להתכחש לחברתה המנודה בכיתה.
תקציר העלילה

מיקה (ג'וי ריגר) היא נערה בת 15 ששבה עם משפחתה מארצות הברית לישראל לאחר שהות של מספר שנים לכתיבת הדוקטורט של אביה דן (יאיר אלעזר). הם דלי אמצעים וגרים בדירה קטנה שבה חולקת מיקה חדר עם אחותה הקטנה לילי (עמנואל אלעזר). בתקופת חופשת הקיץ עובדת מיקה במזנון קרפים ביחד עם חברתה הטובה רוני (אלה ארמוני).
דפנה זוזובסקי (שירלי פוטרמן) היא חברה טובה של האם אורית (רותי גולדברג). היא מבקרת בבית המשפחה עם בתה נטע (אביב פנקס) שתלמד יחד עם מיקה. נטע מכירה למיקה את דניאל (שיר מורנו). נטע ודניאל הן בנות למשפחות עשירות ומרכזות סביבן שכבה של בנות ממשפחות עשירות. כשמתגלה להן שמיקה היא חברה של רוני הבזויה בעיניהן, הן אומרות למיקה שהיא צריכה לנתק את קשריה עם רוני אם ברצונה להצטרף לשכבה שלהן ומיקה עושה זאת בצער.
ה"חתיך" של הכיתה הוא בועז (עומר דרור), הוא חבר של דניאל והיא משגיחה שאף אחת תתחיל איתו. מיקה מציעה לבנות לקיים מסיבת Homecoming כמו שנהוג בארצות הברית ובסופה תיבחר "מלכת הכיתה".
ויויאן (איילת קורץ) אימה של דניאל לוחצת על המנהלת גלית (טל אלעזר) לקיים את המסיבה הזאת ורומזת לה על תמיכתה הכספית בבית הספר. בועז שם עיניו על מיקה והם מתנשקים בהסתר אבל דבר זה מתגלה ודניאל הופכת לאויבת  של מיקה.
רוני רואה שמיקה בבעיה והיא משלימה איתה. יחד עם ארנון (גלעד מן) הם מתכננים לעזור למיקה בקמפיין על ידי אפיית עוגיות ובתוכן פתקים של "חירות, שוויון, אחווה", לחלק אותן לתלמידים ולבקש מהם לשים את הפתקים בקלפי. כך עושים כמעט כולם וכתוצאה מכך לא נבחר שום מלך או מלכה. דניאל ואימה עוזבות בכעס ובועז ומיקה מתחבקים ורוקדים.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ג'וי ריגר | מיקה |  |
| שיר מורנו | דניאל קריאל |  |
| אלה ארמוני | רוני |  |
| עומר דרור | בועז |  |
| אביב פנקס | נטע זוזובסקי |  |
| שירלי פוטרמן | דפנה | אמא של נטע |
| גלעד מן | ארנון קפלנסקי |  |
| יאיר אלעזר | דן | אבא של מיקה |
| רותי גולדברג | אורית | אמא של מיקה |
| דגניה זילברשטיין |  | המורה |
| טל אלעזר | גילת | מנהלת בית הספר |
| איילת קורץ | ויויאן קריאל | אמא של דניאל |
| גל הרבון | עלמה | תלמידה |
| עמנואל אלעזר | לילי | אחותה של מיקה |
| אלעד שועי |  | די ג'יי |
| דניאל הייל | רוזנר | תלמיד |
טכנולוגיית מידע

טכנולוגיית מידע (ראשי תיבות: טכ"מ; באנגלית: IT, ראשי תיבות של: Information Technology) מתייחסת לשימוש בטכנולוגיות מחשוב ותקשורת לשם ניהול ועיבוד מידע. השימוש במונח נפוץ בעיקר בהקשרים עסקיים וארגוניים.
טכנולוגיית המידע היא יישום של מחשבים לאחסן, ללמוד, לאחזר, לשדר ולטפל בנתונים, או מידע, לעיתים קרובות בהקשר של עסק או של ארגון אחר. ה-IT נחשב לקבוצת משנה של טכנולוגיות מידע ותקשורת (ICT). בשנת 2012 הציעה Zuppo היררכיה של ICT, שבה כל רמת היררכיה "מכילה מידה מסוימת של שותפות בכך שהם קשורים לטכנולוגיות המאפשרות העברת מידע וסוגים שונים של תקשורת מתווכת אלקטרונית".
השימוש הנפוץ במונח מתייחס בעיקר למחשבים ורשתות מחשבים, אך למעשה טכנולוגיית מידע כוללת את כלל האמצעים הטכנולוגיים המטפלים במידע, כולל טלפון וטלוויזיה. טכנולוגיית המידע עוסקת בשימוש בחומרה, בתוכנה של מחשבים ובתקשורת מחשבים לניהול מידע. הניהול כולל: אחסון, עיבוד, הגנה והעברה של מידע. בעקבות זאת למומחי מחשבים קוראים לפעמים בשם מומחי טכנולוגיית המידע. כל המקצועות הקשורים במערכות מחשבים ותקשורת הם למעשה חלק מענף טכנולוגיית המידע.
לטכנולוגיות המידע יש פוטנציאל אדיר לפיתוח חשיבה מסדר גבוה ומטא-קוגניציה.
בתחום החינוך נעשה שימוש בטכנולוגיית המידע לצורך למידה משולבת מחשב, למידה מקוונת ולמידת חקר מבוססת מחשב, כמו גם לתחום העסקי, בין השאר באמצעות בינה עסקית ויצירת אמצעים מתקדמים לשיווק.
היסטוריה

מבחינה מילולית, טכנולוגיית מידע היא כל פתרון מעשי המשמש לצורכי מידע.
המין האנושי החל באחסון המידע והעברתו עוד מתקופת השומרים, שפיתחו את הכתב כחמשת אלפים שנה לפני זמננו.
לפי הגדרה רחבה זו, ניתן לחלק את ההיסטוריה של טכנולוגיית המידע לארבע תקופות:
קדם מכני - החל מ-3000 לפני הספירה לערך ועד שנת 1450 לספירה.
מכני - החל מסביבות שנת 1450, עם מהפכת הדפוס עד 1840.
אלקטרומכני - החל מסביבות שנת 1840 עם המצאת הטלגרף, עד 1940.
אלקטרוני - החל משנת 1940 עם המצאת המחשב ועד ימינו.
כיום, מתייחס השימוש במונח לטכנולוגיות אלקטרוניות המטפלות במידע, כלומר טכנולוגיה שראשיתה בהמצאת המחשב.
בשלבים הראשונים מדובר היה במחשבים פשוטים יחסית ובמכונות אחרות בעלות יכולות מינימלית של אחסון ועיבוד מידע. בשלבים אלו נעשה שימוש במושג עיבוד מידע ולא במושג טכנולוגית מידע. במשך הזמן התפתחה טכנולוגיה מורכבת של תוכנה, חומרה ותקשורת מחשבים. טכנולוגיה זו כללה: רשת מקומית, רשת רחבה, אשכול מחשבים, מערכות תוכנה מורכבות ובשלב מאוחר יותר גם אינטרנט.
בעקבות ההתפתחות הטכנולוגית שונה המונח המתאר את המחשוב מהמונח עיבוד מידע למונח טכנולוגיית המידע.
לקראת העשור השני של המאה ה-21 התמקד השימוש בטכנולוגיית המידע במענה על הצרכים העסקיים של ארגונים ולא בעיבוד מידע העומד בפני עצמו. כך, למשל, מתמקדים בניהול תהליכים עסקיים ולא רק בביצוע חישובים מסובכים. בעקבות זאת יש המשתמשים במונח טכנולוגיה עסקית (Business Technology) כמונח המחליף את המונח טכנולוגיית המידע. מי שטבע מושג זה הוא ג'ורג' קולוני מחברת המחקר פורסטר.
ראו גם

מערכת מידע
בסיס נתונים
מידענות
כריית מידע
קריפטוגרפיה
בינה עסקית
בינה עסקית 2.0
בינה עסקית 3.0
ארכיטקטורת מידע
הערות שוליים

↑  בן דוד, עדי (2009). מטה–קוגניציה בהוראה ובלמידה. אאוריקה, 27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4026926-7  NDL: 01167533  NKC: ph121106
מעבר וינדוורד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מצר ים 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  האיטי, קובה 
 קואורדינטות:  20°N 74°W﻿ / ﻿20°N 74°W﻿ / 20; -74
  (למפת הקריביים מוגדלת) מעבר וינדוורד(למפת הקריביים רגילה) מעבר וינדוורד(למפת האיטי רגילה) פורט-או-פרנס ז'אקמל גונאיב קאפ-האיסיין ז'רמי הרפ. הדומ.  קובה הים הקריבימעבר וינדוורד(למפת האיטי מוגדלת) פורט-או-פרנס ז'אקמל גונאיב קאפ-האיסיין ז'רמי הרפובליקה הדומיניקנית  קובה הים הקריבימעבר וינדוורד
 
מעבר וינדוורד
מעבר וינדוורד (באנגלית: Windward Passage, בספרדית: Paso de los Vientos) הוא מצר ים בים הקריבי, המפריד בין האיים קובה והיספניולה, והמחבר בין האוקיינוס האטלנטי לים הקריבי.
רוחבו של המעבר הוא כ-80 קילומטרים והנקודה העמוקה ביותר בו היא כ-1,700 מטרים מתחת לפני הים. בחלקו המערבי ממוקם מחוז גואנטנמו (אנ') בקובה, מדרום מזרח לו שוכן המחוז הצפון מערבי בהאיטי, מדרום ממוקם האי נבאסה ומצפון האי אינגואה שבאיי הבהאמה.
המעבר הוא הנתיב הימי הישיר בין תעלת פנמה לבין מזרחה של ארצות הברית.
מלחמות המהפכה הצרפתית
רקע גאופוליטי

כשהחלה המהפכה הצרפתית בסוף המאה ה-18 היו ביבשת אירופה חמש מעצמות צבאיות: בריטניה, צרפת, אוסטריה, פרוסיה ורוסיה. מדינות אירופיות חלשות צבאית כללו את שוודיה, ספרד, פולין, הולנד והאימפריה העות'מאנית. שטח מערב גרמניה של ימינו היה מפוצל בין מאות נסיכויות, ערים ומדינות קטנות, שחלקן היו עצמאיות וחלקן נשלטו על ידי אוסטריה. המעצמות האירופיות נהנו מחקלאות משגשגת, מלבד בריטניה, שהתעשרה כתוצאה ממסחר.
מלחמת הקואליציה הראשונה > 1791–1792

דמות המפתח בתגובה הבינלאומית הראשונית לאירועי המהפכה הצרפתית היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לאופולד השני, אחיה של מארי אנטואנט, מלכת צרפת. תחילה התייחס לאופולד למהפכה בקור רוח, אך נעשה מודאג ככל שהפכה קיצונית יותר, אם כי עדיין קיווה להימנע ממלחמה. ב-27 באוגוסט 1791 הוציאו לאופולד ומלך פרוסיה, פרידריך וילהלם, תוך התייעצות עם אצילים צרפתים גולים שהתגוררו בשטחם כפליטים, את הצהרת פילניץ במטרה להבטיח את שלומם של לואי ה-16 ומשפחתו ואיימו בהשלכות מעורפלות אך חמורות אם ייפגעו. אף על פי שלאופולד ראה בהצהרת פילניץ פעולה לא מחייבת שעיקרה הרגעת בית המלוכה והאצילים הצרפתים, ראו בה המהפכנים צעד מאיים כלפיהם וגינו אותה.
צרפת הוציאה אולטימטום בו דרשה מלאופולד לחזור בו מכל ברית עוינת כנגדה והסגת כוחותיו מהגבול הצרפתי. לנוכח התגובה המתחמקת הצביעה האספה המחוקקת על הכרזת מלחמה ב-20 באפריל 1792 כנגד פרנץ השני, יורשו של לאופולד, לאחר שורה ארוכה של תלונות שהציג בפניה שר המלחמה שארל פרנסואה דומורייה. דומורייה ארגן במהירות פלישה אל ארצות השפלה האוסטריות, שם ציפה שהאוכלוסייה המקומית תתקומם כנגד האוסטרים כפי שעשו ב-1790. על אף זאת, פגעה המהפכה בארגון הצבא והכוחות שגויסו לא הספיקו לפלישה. לאחר הכרזת המלחמה ערקו חיילים צרפתיים רבים, ובאחד המקרים אף רצחו את מפקדם, תיאובלד דילון.
בשעה שעסקה הממשלה המהפכנית בגיוס המוני וארגנה מחדש את צבאה, התכנס צבא בעלות הברית, שהורכב ברובו מכוחות פרוסיים, בפיקודו של דוכס בראונשווייג, בקובלנץ שעל הריין. ביולי 1792 הוציא הדוכס את "הצהרת בראונשווייג", שכתב לואי ז'וזף, נסיך קונדה, בן דודו של מלך צרפת ומפקד צבא הגולים הצרפתי בשורות בעלות הברית, בה הוכרז כי מטרת בעלות הברית היא השבת מלך צרפת לשלטון מלא ולהתייחס לכל אדם שיתנגד להם כמורד שיוצא להורג על ידי ממשל צבאי. להצהרה הייתה השפעה הפוכה על הצבא והממשלה המהפכנית שפעלו בנחישות להתנגד בכל מחיר.
במהלך הפיכת 10 באוגוסט 1792 הסתערו תומכי המהפכה על ארמון טווילרי והמלך ומשפחתו נעצרו. ב-19 באוגוסט פלש צבאו של דוכס בראונשווייג לתוך צרפת, כבש את לונגוי ואת ורדן והתקרב לפריז. ב-20 בספטמבר התמודד צבא הפלישה בקרב ואלמי מול הצבא הצרפתי בפיקודם של דומורייה וקלרמן, במהלכו הצטיינה הארטילריה הצרפתית. אף על פי שהקרב הסתיים ללא הכרעה טקטית הוא תרם לעליית המורל הצרפתי. מפקדי הצבא הפרוסי, שגילו שהמערכה נמשכת מעל המתוכנן וכשהחורף קרב החליטו לסגת מצרפת כדי לא להסתכן באבדות נוספות. למחרת הקרב, ב-21 בספטמבר, הכריזה האספה הלאומית על ביטול המלוכה והקמת הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
באותו הזמן זכו הצרפתים להצלחה בחזיתות אחרות, כבשו את סבויה וניס, פלשו בהצלחה לשטח גרמניה כשהם חוצים את הריין ומשתלטים על יישובים עד לפרנקפורט. דומורייה פלש בשנית לארצות השפלה האוסטריות, זכה בניצחון חשוב על הצבא האוסטרי בקרב ז'מפ ב-6 בנובמבר והשלים את כיבוש האזור עם בוא החורף.
מלחמת הקואליציה הראשונה > 1793

ספרד ופורטוגל נכנסו לקואליציה האנטי-צרפתית בינואר 1793. בריטניה החלה להתכונן למלחמה והודיעה שתכנס לקואליציה אם צרפת לא תוותר על כיבושיה ותמנע מסיפוח ארצות השפלה. בריטניה גרשה את השגריר הצרפתי לאחר הוצאתו להורג של לואי ה-16 ובתגובה הכריזה צרפת מלחמה עליה ועל הרפובליקה ההולנדית ב-1 בפברואר.
צרפת גייסה מאות אלפי אנשים והחלה בכך מדיניות של גיוס המונים שעלה במספר על כוח האדם שהמדינות השכנות יכלו להעמיד מולה (השלב הראשון של גיוס ההמונים בצו שהוצא ב-24 בפברואר כלל כ-300 אלף איש, ובעקבותיו יצא צו גיוס כללי של כל האנשים הצעירים במדינה ב-23 באוגוסט 1793). אף על פי כן שיגרו העלות הברית מתקפה שכוונה לתוך שטח צרפת והחלה המערכה בפלנדריה.
תחילה נחלה צרפת תבוסות, כוחותיה נהדפו מארצות השפלה האוסטריות ומרידות פרצו במערב ובדרום המדינה. זירת הלחימה בטולון הייתה טבילת האש הראשונה של קצין ארטילריה אלמוני בשם נפוליאון בונפרטה. הוא תרם לניצחון הצרפתי במצור על טולון בזכות הצבתם במיקום מיטבי של סוללות התותחים שהמטירו אש יעילה על הכוחות המגנים. פעולותיו סייעו להעלות את המוניטין שלו כטקטיקן ראוי והחלה עלייתו המטאורית שהסתיימה בראש המנגנון הצבאי והפוליטי. לאחר כיבוש טולון השתמש נפוליאון באותה ארטילריה כדי לדכא את תושביה של העיר שפתחו במרד.
עד סוף השנה נהדפו הכוחות הפולשים לצרפת באמצעות צבא מגויסים חדש, ושלטון הטרור דיכא כל ניסיון מרד פנימי. כוחה הצבאי של צרפת היה במגמת התחזקות. לזאר קרנו, מדען וחבר בולט בוועד לשלום הציבור, ארגן את 14 הארמיות של הרפובליקה ומשום כך כונה "מארגן הניצחון".
מלחמת הקואליציה הראשונה > 1794

שנת 1794 הביאה עמה ניצחונות לצרפתים בשדה הקרב. קו החזית בהרי האלפים נותר ללא שינוי לאחר כישלון פלישה לפיימונטה. בגבול עם ספרד יצא הצבא הצרפתי בפיקודו של הגנרל ז'אק פרנסואה דוגומייה מעמדותיו ההגנתיות בבאיון ובפרפיניאן, הדף את הצבא הספרדי מרוסיון ופלש לקטלוניה. בנובמבר נהרג דוגומייה בקרב ההר השחור.
בחזית הצפונית במסגרת המערכה בפלנדריה תכננו צרפת מחד ואוסטריה מאידך מתקפה באזור בלגיה, כאשר האחרונים הטילו מצור על לנדרסייה והתקדמו לעבר מונס ומובאז'. הצרפתים תכננו מתקפה במספר חזיתות, כאשר שתי ארמיות בפיקודם של פישגרו ומורו יתקפו בפלנדריה ואחת בפיקודו של ז'ורדאן תתקוף מהגבול עם גרמניה. הצרפתים עמדו במספר עימותים שהסתיימו ללא הכרעה לפני שנטלו את היוזמה בחודש יוני וניצחו בקרבות שנערכו בטורקואן ובפלרוס. הארמיות הצרפתיות הדפו את האוסטרים, הבריטים וההולנדים מעבר לריין וכבשו את בלגיה, חבל הריין ודרום הולנד.
בחזית מרכז הריין עשו הצרפתים שני ניסיונות פלישה במהלך חודש יולי באזור הרי הווז'. הניסיון השני הצליח עם הניצחון בקרב טריפסטד, אך הצרפתים לא ניצלו את הצלחתם ואפשרו לפרוסים להתארגן מחדש ולצאת להתקפת נגד בספטמבר. מלבד אירועים אלה הייתה חזית זו שקטה במהלך כל שנת 1794.
בחזית הימית הצליח הצי הצרפתי באוקיינוס האטלנטי למנוע מהצי המלכותי הבריטי ליירט את השיירה החיונית שהובילה דגן לצרפת מארצות הברית אך במחיר איבוד רבע מספינות הקרב שהשתתפו. בים הקריבי נחתו הבריטים בפברואר באי מרטיניק, כבשו אותו עד 24 במרץ והחזיקו בו עד לחתימת הסכם אמיין. הבריטים כבשו גם את גואדלופ באפריל אך נהדפו משם בהמשך השנה. בזירת הים התיכון, בעקבות פינוי טולון, הגיע המנהיג הקורסיקאי פסקוואלה פאולי להסכם עם האדמירל הבריטי סמיואל הוד להכניס את האי תחת הגנת הבריטים בתמורה לסיוע בכיבוש מבצרים צרפתיים שהיו בו וליצירת הממלכה האנגלו-קורסיקאית קצרת הימים.
עד סוף שנת 1794 נחלו הצרפתים ניצחונות בכל החזיתות בהן לחמו ועם סיומה החלו הארמיות הצרפתיות להתקדם לתוך הולנד.
מלחמת הקואליציה הראשונה > 1795

השנה החלה כאשר המשיכו הצרפתים בהתקדמותם לתוך הרפובליקה ההולנדית בעיצומו של החורף. ההולנדים נענו לקריאה הצרפתית להתקומם כנגד שלטון הסטאדהאודר וילם החמישי והחלה המהפכה הבטאווית. הצרפים כבשו את ערי הולנד בזו אחר זו ולכדו את הצי ההולנדי בדן הלדר בעודו לכוד בקרח שבנמל. וילם נמלט לבריטניה והוקמה הרפובליקה הבטאווית, "רפובליקה אחות" שתמכה בעקרונות המהפכה וחתמה ב-16 במאי על הסכם עם צרפת, במסגרתו העבירה לידיה את מאסטריכט ואת צפון בראבנט.
בעוד הולנד נכבשת החליטה פרוסיה לפרוש מהקואליציה וחתמה ב-6 באפריל על הסכם בזל, בו ויתרה לצרפת על השטחים ממערב לריין. ההסכם אפשר לפרוסיה לרכז את כוחותיה ולהשיג לעצמה שטחים במסגרת חלוקת פולין השלישית.
בספרד התקדם הצבא הצרפתי בקטלוניה, כבש את ויטוריה ובילבאו וצעד לעבר קסטיליה. ב-10 ביולי החליטה גם ספרד לחתום על הסכם שלום, הכירה בשלטון המהפכני בצרפת ומסרה לידיה את סנטו דומינגו בתמורה לנסיגה צרפתית מהשטחים שכבשה. ההסכם אפשר לצרפת להעביר את כוחותיה מהפירנאים ולתגבר את זירת הרי האלפים, והכוח המשולב כבש בהצלחה את פיימונטה.
באותו הזמן, באסיה ובאפריקה, פלשו הבריטים לציילון ולמושבת הכף ההולנדיות.
ביוני-יולי ניסו הבריטים לסייע למורדים המלוכנים בוואנדה והנחיתו כוחות בקיברון שבברטאן' אך המערכה הסתיימה בכישלון. ניסיון לביצוע הפיכה על ידי תומכי המלוכנים בפריז הסתיים גם כן בכישלון לאחר שחיל המצב בפיקודו של נפוליאון בונפרטה עשה שימוש בקלע אשכול שנורה מתותחיו כדי לירות על המורדים מטווחים קצרים. האירוע הוביל להקמת הדירקטורט.
בחזית הריין ניהל הגנרל פישגרו משא ומתן עם מנהיגי הגולים המלוכנים, בגד בצבאו וערק לציד כתוצאה מכך פינו הצרפתים את מנהיים והמצור על מיינץ, בפיקודו של ז'ורדאן, נכשל גם הוא. אירועים אלה גרמו לעיכוב בהתקדמות הצרפתים לתוך גרמניה.
בחזית איטליה פתח הניצחון בקרב לואנו בנובמבר את הדרך עבור הצרפתים לתוך חצי האי.
מלחמת הקואליציה הראשונה > 1797

ב-14 בפברואר פגש צי בריטי, בפיקודו של האדמירל ג'ון ג'רוויס, צי ספרדי מול חופי פורטוגל והביס אותו בקרב כף סנט וינסנט. הניצחון מנע מהצי הספרדי לחבור לצי הצרפתי והסיר את איום הפלישה לבריטניה. על אף זאת, נחלש הצי הבריטי בהמשך שנת 1797 בשל מרידות המלחים בספיטהד ונור שהותירו אוניות רבות בנמלים במהלך הקיץ.
ב-22 בפברואר נחת כוח בן 1,400 איש של הלגיון השחור (La Legion Noire), בפיקודו של הקולונל האירי-אמריקאי ויליאם טייט סמוך לפישגארד שבווילס. שם התעמתו הצרפתים מול כ-500 אנשי מילואים, מיליציה ומלחים, בפיקודו של ג'ון קמפבל. לאחר לחימה קצרה מול האוכלוסייה המקומית וכוחותיו של קמפבל נכנעו טייט ואנשיו ללא תנאי ב-24 בחודש. היה זה ניסיון הפלישה האחרון לבריטניה.
באיטליה המשיכה הארמייה בפיקודו של נפוליאון לצור על מנטובה, וניסיון נוסף להסירו בידי כוחות אוסטריים בפיקודו של אלבינצי נהדף בקרב ריבולי (14–15 בינואר). לבסוף נכנע ורמסר, יחד עם 18,000 חיילים, במנטובה ב-2 בפברואר. מדינת האפיפיור ביקשה שלום עם הצרפתים וחתמה עמם על חוזה טולנטינו ב-19 בחודש. נפוליאון היה עתה חופשי לתקוף את ליבה של אוסטריה וחצה את האלפים היוליאניים כשהוא שולח את בארתלמי ז'ובר לפלוש לטירול.
דוכס טשן מיהר מהחזית הגרמנית כדי להגן על אוסטריה, אך הובס בקרב טגליאמנטו ב-16 במרץ. נפוליאון כבש את קלגנפורט והתכונן להתאחד עם צבאו של ז'ובר לפני וינה. באפריל, לאחר הכישלון בשנה שעברה, שוב חצו הארמיות הצרפתיות בחזית גרמניה בפיקודם של הוש ומורו את הריין. הצלחתו של נפוליאון הפחידה את האוסטרים שביקשו שביתת נשק וחתמו על הסכם לאובן ב-18 באפריל, שסיים את המלחמה. היעדרותו של נפוליאון מאיטליה הביאה לפריצת מרד בוורונה ב-17 באפריל, שדוכא לאחר שמונה ימים.
אף על פי שבריטניה נותרה במצב מלחמה עם צרפת, למעשה התפרקה הקואליציה הראשונה. ב-17 באוקטובר חתמה אוסטריה על הסכם קמפו פורמיו, במסגרתו מסרה לצרפת את ארצות השפלה האוסטריות והכירה בגבולן המשותף על הריין. בנוסף חילקו ביניהן צרפת ואוסטריה את רפובליקת ונציה, שאיבדה את עצמאותה לאחר מאות שנים.
מלחמת הקואליציה הראשונה > 1798

כאשר רק בריטניה נותרה להילחם מול צרפת ובהיעדר צי לפלישה ישירה אליה, העלה נפוליאון את רעיון הפלישה למצרים ב-1798 שמילאה את רצונו בהשגת תהילה אישית מחד ואת זו של הדירקטורט, ששאף להרחיקו מפריז, מאידך. המטרה הצבאית של הפלישה לא הובהרה אך ככל הנראה נועדה לאיים על השליטה הבריטית בהודו.
נפוליאון הפליג מטולון לאלכסנדריה כשהוא כובש בדרכו את מלטה, ונחת בה ביוני. בדרכו לקהיר זכה נפוליאון בניצחון חשוב בקרב הפירמידות (21 ביולי) אך הצי שלו הושמד על ידי האדמירל הורציו נלסון בקרב הנילוס (1–3 באוגוסט) והוא נותק מצרפת. נפוליאון פעל במהלך שארית שנת 1798 כדי לבסס את שלטונו במצרים.
הממשלה בצרפת ניצלה את המהומות הפנימיות בשווייץ כדי לפלוש אליה בסוף ינואר, להקים בה את הרפובליקה ההלווטית ולספח את ז'נבה. בנוסף הדיחו כוחות צרפתיים את האפיפיור פיוס השישי והקימו את הרפובליקה הרומית.
בקיץ 1798 יצא חיל משלוח צרפתי לאירלנד ונחת במחוז מאיו שהיה חלק מהרפובליקה האירית במטרה לסייע במרד האירי כנגד הבריטים. לאחר מספר ניצחונות כנגד הבריטים ותומכיהם האירים, החשוב שבהם בקרב קסטלבר, נחלו הצרפתים תבוסה קשה בקרב בלינאמק, בדרכם לדבלין. אוניות צרפתיות שנשלחו לסייע נלכדו על ידי הצי הבריטי בקרב טורי איילנד, מול מחוז דניגול.
הצרפתים נאלצו לדכא מרידות שפרצו בשטחי לוקסמבורג וארצות השפלה הדרומיות בשל גיוס כפוי ומהומות על רקע דתי (מלחמת האיכרים). הצרפתים כבשו את האזורים האלה ב-1794 וסיפחו אותם רשמית ב-1797 לאחר הסכם השלום עם אוסטריה. הם עמדו בקלות בפני מתקפות האיכרים בארצות השפלה ודיכאו את המרד בתוך כחודשיים.
במהלך השנה ניהלו הצרפתים גם מלחמה ימית בלתי-מוכרזת מול ארצות הברית, אשר נודעה כ"מלחמה הבלתי מוכרזת", "המלחמה למחצה" ו"מלחמת הפירטים". מלחמה זו הסתיימה לאחר ועידת 1800 ב-30 בספטמבר 1800 בה חתמו הצדדים על הסכם שלום.
מלחמת הקואליציה השנייה

אוסטריה ובריטניה ארגנו קואליציה חדשה כנגד צרפת ב-1798, שכללה בפעם הראשונה גם את האימפריה הרוסית. עד 1799 לא התרחשו קרבות, מלבד מול ממלכת נאפולי.
ביאורים

↑  נייטרלית כתוצאה מהסכם בזל
↑  ממלכת בריטניה הגדולה התאחדה עם אירלנד ב-1801 והפכה לממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000344844  NKC: ph659009
מקס למפל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1900 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1987 (בגיל 87 בערך) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
מקהלת "שֵם" מיסודו של למפל, ירושלים, 1937
מקס לַמְפֶּל (בגרמנית: Max Lampel; כ' בסיוון תר"ס, 17 ביוני 1900 – י"ז באייר תשמ"ז, 16 במאי 1987) היה מנצח, נגן עוגב ומלחין ישראלי ממוצא אוסטרי.