stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסימיליאנו רומי
השתתפות באולימפיאדות

רומי השתתף כנציג איטליה בחמש אולימפיאדות רשמיות ובלתי רשמיות:
באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השח הבלתי רשמית בפריז בשנת 1924, שם חלק מקום 16–20 בתחרות הניחומים עם 6.5 נקודות (ניצח: קארל הרומאדקה), לאחר שבמוקדמות חלק מקום ראשון שני בבית בו שיחק. OlimpBase :: Chess Olympiad Paris 1924: consolation cup standings, www.olimpbase.org, OlimpBase :: Chess Olympiad Paris 1924: qualification group 9, www.olimpbase.org
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח השלישי השיג תוצאה של +3 -9 =3 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), איטליה הגיעה למקום העשירי OlimpBase :: 1st Chess Olympiad, London 1927, Italy, www.olimpbase.org
באולימפיאדת השחמט 1931, האולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג, בלוח השלישי השיג תוצאה של +5 -10 =3 איטליה הגיעה למקום ה-16 OlimpBase :: 4th Chess Olympiad, Prague 1931, Italy, www.olimpbase.org
באולימפיאדת השחמט 1935, האולימפיאדה השישית שהתקיימה בורשה, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +5 -9 =3 OlimpBase :: 6th Chess Olympiad, Warsaw 1935, Italy, www.olimpbase.org.
באולימפיאדת השחמט 1936, באולימפיאדה השלישית הבלתי רשמית שהתקיימה במינכן, בלוח הראשון השיג תוצאה של +6 -11 =3 OlimpBase :: unofficial Chess Olympiad, Munich 1936, Italy, www.olimpbase.org
הערות שוליים

↑  בתחילת הדרך היו מספר אולימפיאדות "לא רשמיות" שלא נכללות במניין המסודר של פיד"ה. הראשונה במניין הרשמי היא לונדון, 1927
מקלינטוק!

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  סיפור של ג'יימס וורנר בלה
 בימוי:  אנדרו ו. מקלאגלן
 הופק בידי:  ג'ון פורד, מריאן קופר
 תסריט:  ג'יימס אדוארד קלרק
 עריכה:  אוטו לברינג
 שחקנים ראשיים:  ג'ון וויין מורין אוהרה
 מוזיקה:  פרנק דה וול
 צילום:  ויליאם קלוטייר
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Batjac Productions 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 בנובמבר 1963
 משך הקרנה:  127 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קומדיה, מערבון 
 תקציב:  $4,000,000
 הכנסות:  14,500,000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   mclintock
 www.mclintock.bravehost.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'ק קרושן,ג'ון וויין, מורין אוהרה וצ'יל ווילס במקלינטוק!
מקלינטוק! (באנגלית: !McLintock) הוא מערבון קומי אמריקאי בצבעי טכניקולור משנת 1963 בבימויו של אנדרו ו. מקללאגלן, עם ג'ון וויין ומורין אוהרה בתפקידים הראשיים.
הסרט הופק על ידי חברת ההפקה העצמאית של ג'ון וויין "Batjac Productions". בשנת 1991 הוא הפך לנחלת הכלל מפני שזכויותיו לא חודשו.
העלילה היא סביב האיש העשיר מקלינטוק ויחסיו המעורערים עם אשתו שנגמרים בכניעתה לרצונו.
תקציר העלילה

ג'ורג' וושינגטון מקלינטוק המכונה בקיצור ג'.וו. (G.W) הוא בעל חוות בקר ענקית, מפעל עצים ומכרה באחת הטריטוריות של ארצות הברית. עוזרו הנאמן הוא דראגו (צ'יל ווילס). אשתו קתרין (מורין אוהרה) עזבה אותו לפני שנתיים כי חשדה שהוא בוגד בה.
בתם היחידה רבקה "בקי" (סטפני פאוורס) סיימה את לימודיה ועומדת לחזור אליו למורת רוחה של קתרין שרוצה שבקי תעבור לבירת הטריטוריה המכובדת יותר.
את מקלינטוק משרתים בביתו דראגו (צ'יל ווילס) ואם הבית האלמנה לואיז דרוול (איבון דה קרלו) שבנה דוולין (פטריק וויין - בנו של ג'ון וויין) עובד אצל מקלינטוק.
שני צעירים מחזרים אחרי בקי - דוולין וורן ומט דגלס הצעיר (ג'רי ון דייק) שאביו הוא מהמתנגדים לשלטונו של מקלינטוק במקום.
מקלינטוק שואף ליחסי שלום עם המתנחלים החדשים באזור שקבלו קרקעות מהמדינה ועם האינדיאנים משבט קומנצ'י. הוא מציל את ראש השבט פומה (מייקל פט) מתלייה במשפט לינץ' לאחר שנאשם בחטיפת נערה שמגיעה למקום לאחר שברחה עם אהובה. לאחר מכן מתחוללת במקום קטטה המונית וכולם נופלים בלבוש מלא בבוץ...
המושל (רוברט לוברי) בא לשפוט את ראשי השבט שחרגו מגבולות השמורה שלהם ומקלינטוק מספק לאינדיאנים בחשאי רובים וחומר נפץ. הם מפוצצים את קירות בית המעצר, משחררים את המנהיגים וחולפים על פני אנשי המקום שחוגגים את הרביעי ביולי בתחרות רודאו.
מקינטוק שואל את אשתו מדוע עזבה אותו והיא אומרת שראתה כתמי אודם על לחיו. היא בורחת ממנו והוא רודף אחריה כששמלתה נקרעת וכל התושבים משועשעים מכך. לבסוף הוא תופס אותה, משכיב אותה על ברכיו וחובט בישבנה ולבסוף הוא מסכים לגירושין אך לאחר שקתרין מתקררת היא חוזרת אליו ומבטיחה להתנהג כראוי.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ג'ון וויין | ג'ורג' וושינגטון מקלינטוק |  |
| מורין אוהרה | קתרין מקלינטוק |  |
| פטריק וויין | דוולין וורן |  |
| סטפני פאוורס | בקי מקלינטוק |  |
| ג'ק קרושן | ג'ק בירנבאום | בעל חנות כללית |
| צ'יל ווילס | דראגו | עוזר של מקלינטוק |
| איבון דה קרלו | לואיז וורן |  |
| אדגר ביוקנן | באני דל |  |
| ג'רי ון קייק | מט דאגלס ג'ונ. |  |
| גורדון ג'ונס | מט דאגלס |  |
| מייקל פט | פומה | ראש שבט קומנצ'י |
| רוברט לוברי | קת'ברס המפרי | מושל |
מפלגת העם השמרנית (דנמרק)

| --- | --- |

 מדינה:  דנמרק דנמרק
 מנהיגים:  סרן פפה פאולסן
 תקופת הפעילות:  22 בפברואר 1916 – הווה (108 שנים)
 אידאולוגיות:  שמרנות ליברלית שמרנות ירוקה
 מטה:  קופנהגן 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-ימין 
 ארגונים בינלאומיים:  מפלגת העם האירופית האיחוד הדמוקרטי הבין־לאומי
 נציגויות בפרלמנטים
 חברי פרלמנט:  13 (פולקטינג), 1 (הפרלמנט האירופי) 
 konservative.dk
 
מפלגת העם השמרנית (בדנית: Det Konservative Folkeparti או בראשי תיבות: DKF) היא מפלגה בדנמרק המחזיקה באידאולוגיות של ימין מתון.
היסטוריה

המפלגה הוקמה בשנת 1916 כאיחוד בין מפלגת הימין, השמרנים החופשיים, וסיעה מתונה שפרשה ממפלגת ונסטרה. במהלך הכיבוש הגרמני בדנמרק במלחמת העולם השנייה, הייתה המפלגה חברה בקואליציית השלטון, אולם בעוד שחלק מחברי המפלגה אהדו את המשטר הנאצי, אחרים היו חברים במחתרת. מנהיג המפלגה, יוהאן כריסטמס מלר, אפילו נמלט לבריטניה ושידר את שידורי ה-BBC בשפה הדנית.
לאחר המלחמה, המפלגה השתתפה בכמה ממשלות, אולם רק ראש ממשלה דני אחד הגיע משורות המפלגה - פאול שליטר, שכיהן כראש הממשלה ברציפות במשך שלוש קדנציות בין 1982–1993. הוא התפטר מתפקידו בעקבות פרשת "התיק הטמילי".
בבחירות לפולקטינג ב-2019 זכתה המפלגה ב-12 מושבים. כמו כן, למפלגה ישנו מושב אחד בפרלמנט האירופי.
מפלגת העם השמרנית נחשבת למפלגה מתונה יחסית בתוך גוש מפלגות הימין בדנמרק. היא נחשבת לבת ברית הדוקה של מפלגת ונסטרה, אולם שיתפה פעולה בעבר גם עם מפלגות מהשמאל המתון.
להמפלגה פועלת באופן הדוק עם שני ארגונים: השמרנים הצעירים, אשר נחשב לארגון הנוער של המפלגה, והסטודנטים השמרנים אשר משמש כהתאגדות הסטודנטים של המפלגה. בפועל, שני הארגונים הם עצמאיים ואף ותיקים יותר ממפלגת העם השמרנית.
מפלגת העם של גרמניה הגדולה

| --- | --- |

דגל המפלגה
 מדינה:  אוסטריה 
 תקופת הפעילות:  8 באוגוסט 1920 – 1933 (כ־12 שנים) 
 אידאולוגיות:  לאומיות גרמנית, ליברליזם לאומי, אנטישמיות
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין
 צבעים רשמיים:  שחור,אדום,זהב
 
מפלגת העם של גרמניה הגדולה (Großdeutsche Volkspartei, בקיצור GDVP) הייתה מפלגה פוליטית אוסטרית, בעלת צביון לאומי-ליברלי, ששאפה לאיחוד בין אוסטריה לגרמניה ופעלה בשנים 1920–1934.
היסטוריה

המפלגה הוקמה ב-8 באוגוסט 1920 על בסיס תנועת "האיחוד של גרמניה הגדולה" שאיגד פוליטיקאים בעלי אידאולוגיה גרמנית-לאומית וגרמנית-ליברלית מ-17 תנועות שונות. פקידים בכירים רבים ומורים בבתי-ספר גבוהים היוו אחוז גבוה מסך כל חברי המפלגה לאחר הקמתה.
דגלה של המפלגה הכיל את הצבעים שחור, אדום וזהב (כצבעי הדגל הגרמני הנוכחי).
התנועה, כממשיכת דרכה של "התנועה הלאומית הגרמנית", שאפה לאיחוד של כל דוברי הגרמנית תחת ישות פוליטית אחת. המפלגה ייצגה את הרוב המוחלט של האוכלוסייה באוסטריה, מבחינת רצונה לאיחוד עם גרמניה, רצון זה עמד בניגוד לחוזה סן-ז'רמן, עליו חתמה אוסטריה בתום מלחמת העולם הראשונה. למרות שעם הקמתה לא הייתה אנטישמית, התפתחו בה עם הזמן מגמות נאציות (אנטי-קלריקליות ואנטישמיות).
בשנים 1920–1932 הייתה המפלגה חברה בממשלה והרכיבה את הקואליציה משנת 1921 יחד עם המפלגה הנוצרית סוציאלית. בשנים 1922–1927 גם מינתה את סגן הקאנצלר.
משנת 1932, לאחר שהמפלגה יצאה מהקואליציה עזבו אותה חברים רבים ועברו חלקם למפלגה הנאצית ואחרים ל"משמר המולדת" (Heimwehr).
ב-1933 יצרה המפלגה חזית מאבק משותפת עם הנאצים האוסטרים. 
ב-1934, עם ביטול הדמוקרטיה והנהגת משטר פשיסטי נאסרה פעילות המפלגה.
רוב חברי המפלגה הצטרפו למפלגה הנאצית החל מפברואר 1938 בעקבות הסכם ברכטסגאדן (שהתיר מחדש את פעילותה של המפלגה הנאצית באוסטריה), ועד לסיפוח אוסטריה בידי הנאצים (האנשלוס) כחודש לאחר מכן.
חלק מחברי המפלגה הקימו ב-1949 את "איגוד העצמאים" (Verband der Unabhängigen VdU) שממנו הוקמה מאוחר יותר מפלגת החירות האוסטרית FPÖ.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007317019005171  GND: 410560-6  LCCN: nr98037218  SUDOC: 055323278  VIAF: 158733327   WorldCat (עם VIAF): 158733327
מעבר פמפה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 קואורדינטות:  64°18′00″S 62°10′00″W﻿ / ﻿64.3°S 62.1667°W﻿ / -64.3; -62.1667
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמעבר פמפה(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמעבר פמפה(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימעבר פמפה(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימעבר פמפה
 
מעבר פמפה (באנגלית: Pampa Passage) או מעבר פרויד (באנגלית: Freud Passage) הוא מצר ימי המשמש למעבר ספינות לאורך הצד המזרחי של האי בראבנט, בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
כיוונו של המעבר דרומית - מערבית, והוא עובר בין האי בראבנט לבין האי לקוואנט ולאי פמפה.
היסטוריה > גילוי המעבר

המשלחת הארגנטינאית לאנטארקטיקה (שחקרה את אנטארקטיקה בין 1947–1948) חקרה את האזור.
המעבר צולם מן האוויר על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1956.
היסטוריה > מקור השם

המשלחת הארגנטינית קראה למצר "באהיה פמפה" (Bahia Pampa), על שמה של ספינת המשלחת - הספינה "פמפה".
מאחר שמדובר במצר המשמש למעבר ספינות שונה השם לשם הנוכחי - "מעבר פמפה".
סקר שטחי חסות איי פוקלנד קרא למעבר "מעבר פרויד" על שמו של זיגמונד פרויד - פסיכולוג ונוירולוג אוסטרי-יהודי, אבי הפסיכואנליזה, אחד ההוגים החשובים ביותר בתחום תורת האישיות ומהמדענים ואנשי הרוח הבולטים והמשפיעים ביותר במאה העשרים.(וזאת בדומה לאתרים רבים באזור שקיבלו שמות של חלוצים בתחום הרפואה).
הערות שוליים

1 2 3  מידע גאוגרפי והיסטורי
1 2 3 4 5  ההיסטוריה של שם המעבר
| איים בארכיפלג פאלמר |
| --- | --- | --- |
| איים | אבוט • אולין • אומגה • אטא • אלפא • אלקה • אונוור • אפסילון • בראבנט • בוב • גאנד • גלארוס • דייוויס • דינק • דלתא • דרים • הארי • וינצקה • טאוור • למדא • לייז' • לקוואנט • פמפה |  |
| קבוצות איים | איי אומיקרון • איי טטראד • איי כריסטיאניה • איי מלכיור • איי סיגמא • איי פאי • איי פסי |  |
| איונים | סלע גריינדר |  |
מפעל אלקטרוסטאל

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1917–הווה (כ־107 שנים) 
 מיקום המטה:  אלקטרוסטאל 
 קואורדינטות:  55°47′03″N 38°27′32″E﻿ / ﻿55.78422°N 38.45883°E﻿ / 55.78422; 38.45883 
 ענפי תעשייה:  מטלורגיה 
 עובדים:  5,000 
  
 elsteel.ru
 he
 
מפעל המתכות אלקטרוסטאל הוא מפעל לייצור פלדות וסגסוגות למטרות מיוחדות לתעשיות היי-טק והוא מהמפעלים הגדולים ברוסיה והוותיק מסוגו.
היסטוריה

הרעיון ליצור מפעל חשמלי לפלדות איכותיות ברוסיה הובא על ידי מטאלורגים ידועים כמהנדס-טכנולוג במפעל פוטילוב  נ. ו. בליאייב ופרופסור ו. י. גרום-גרז'ימאיילו. אבל הרעיון של לא מצא לו תומכים באותו זמן.
בשנת 1916, התעשיין ניקולאי וטורוב לקח על עצמו להוביל את הבנייה. המהנדס נ. ו. בליאייב מונה לנהל את הבנייה ולאחר מכן את המפעל, שהפך למפעל הרוסי הראשון לייצור פלדות סגסוגת באיכות גבוהה. נוצרה חברת אלקטרוסטאל, באמצעותה וטורוב משך אליו בעלי הון גדולים כמו מיכאיל טרשצ'נקו (לימים שר החוץ ושר הפנים הזמני) וחבר הפרלמנט אלכסנדר ו. קונובאלוב.
בשנת 1923 הותכה הנירוסטה הראשונה במדינה, בשנת 1924 הושג ייצור הפלדה המגנטית. באותן שנים שולט בהצלחה זיוף וגלגול של פלדת סגסוגת וייצור מטבעות כסף בדרגות שונות.
אלקטרוסטאל סיימה בהצלחה את בדיקות ועדת ההגנה הממלכתית במהלך המלחמה, בייצור פלדה לייצור קטיושות, טנקים T-34 ומטוסי איליושין Il-2. חלק לא מבוטל מהציוד שיובא מהמפעל למזרח המדינה והושאר שם שימש בסיס ליצירת מספר מפעלים ומתקני ייצור באורל וגם מילא תפקיד גדול בחיזוק ארסנל הצבא.
במרץ 1945 הוענק למפעל אות מסדר לנין על שירותים מצטיינים באספקת מתכת באיכות גבוהה וביצוע משימות מיוחדות של ועדת ההגנה הממלכתית.
בשנת 1971, זכה המפעל במסדר מהפכת אוקטובר.
בינואר 1993 הפך מפעל אלקטרוסטאל לחברת המניות המשותפת" אלקטרוסטאל". המפעל לא הפסיק את הפעלת הציוד הטכני לייצור ומודרניזציה של ציוד קיים, תוך הפחתת עלויות ושיפור איכות המוצרים ונותר אחד ממפעלי הפלדה הגדולים במדינה.
לקריאה נוספת

Сталь нового мира. — М.: Моск. рабочий, 1979.
Эдемская В. В. «Электросталь» на рубеже веков: Историко-публицистический очерк. — Электросталь, 2002.
מועדון הרצח של יום חמישי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  Richard Osman 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 נושא:  פשע
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  3 בספטמבר 2020 
 סדרה
 הספר הבא:  The Man Who Died Twice 
 
מועדון הרצח של יום חמישי (באנגלית: The Thursday Murder Club) הוא רומן הביכורים של הסופר ריצ'רד אוסמן, מנחה שעשוענים בריטי, מפיק ויוצר טלוויזיה. ספר זה הוא הראשון בסדרת ספרי המתח "מועדון הרצח של חמישי" המתרחשת בדיור מוגן. הספר פורסם ב-3 בספטמבר 2020 בהוצאת ויקינג, שהיא חברת בת של הוצאת פנגוין.
עלילה

קבוצת פנסיונרים (אליזבת בסט; רון ריצ'י; ג'ויס מדוקרופט; ואיברהים עריף) מתכנסים כדי לפתור את תעלומת הרצח של יזם נדל"ן בכפר הגמלאים היוקרתי בו הם מתגוררים, קופר'ס צ'ייס, הנמצא ליד הכפר הבדיוני פיירהייבן במחוז קנט שבאנגליה.
פרסום

ההשראה של אוסמן לספר הגיעה מביקור שערך בכפר גמלאים יוקרתי. הוא כתב את הספר בסתר במשך 18 חודשים.
הוצאת הספרים פנגוין רכשה את הזכויות על מועדון הרצח של יום חמישי ושל ספר ההמשך שלו "האיש שמת פעמיים" במכירה פומבית בשנת 2019, תמורת סכום בן שבע ספרות.
הספר יצא לאור ב-3 בספטמבר 2020. הוא נמכר ב-45,000 עותקים בשלושת ימי המכירה הראשונים והפך לרב-מכר מספר 1 של סאנדיי טיימס. עד 8 בספטמבר הוא נמכר ב-16 מדינות. בשבוע שקדם ל-19 בדצמבר, הוא נמכר ב-134,514 עותקים, מה שהפך אותו לרומן הביכורים הראשון אי פעם שהגיע לראש רשימת רבי המכר של תקופת חג המולד.
ביקורת עיתונות

ב"טיימס"הבריטי ציינה כריסטינה הרדימנט שלספר יש "עלילה גאונית".
ה"גרדיאן" תיאר את הספר כ"ספר-הביכורים הנמכר ביותר בהיסטוריה המתועדת בקטגוריית ספרי פשע למבוגרים".
עם זאת, מספר ביקורות באתרים כמו Goodreads ביטאו זלזול כלפי השפה הפשוטה מדי, האפיון הרדוד, הפרקים הקצרים בצורה מתסכלת והביקורות החיוביות המוגזמות בטירוף.[דרוש מקור]
עיבודים לרדיו וקולנוע

הספר עובד לערוץ 4 של ה־BBC ושודר בתחילת שנת 2021, בהקראתו של היידן גווין.
חברת ההפקה של סטיבן שפילברג, אמבלין אנטרטיינמנט, קנתה את זכויות סרטי-הקולנוע העולמיות של הספר. הסרט ייכתב ויביים על ידי אול פרקר.
ספרי המשך

ספר שני בסדרה, האיש שמת פעמיים, פורסם ב-16 בספטמבר 2021. הספר השלישי בסדרה, הכדור שפספס, פורסם בספטמבר 2022, והרביעי, השטן האחרון למות, פורסם בספטמבר 2023.
הערות שוליים

↑  Alfred Hickling, The Thursday Murder Club by Richard Osman review, The Guardian, ‏3 באוקטובר 2020
↑  Meet the Author: Richard Osman on debut novel The Thursday Murder Club, The Sunday Post, ‏19 בספטמבר 2020
↑  Tim Adams, The Thursday Murder Club by Richard Osman; The Diver and the Lover by Jeremy Vine  review, The Guardian, ‏22 בספטמבר 2020
↑  Adams, Tim (22 בספטמבר 2020). "The Thursday Murder Club by Richard Osman; The Diver and the Lover by Jeremy Vine – review". The Guardian. ארכיון מ-16 בדצמבר 2020. נבדק ב-15 בדצמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Lovejoy, Hannah (20 בנובמבר 2020). "Pointless host Richard Osman opens up about Steven Spielberg making a movie of his debut novel". Digital Spy. ארכיון מ-3 בדצמבר 2020. נבדק ב-15 בדצמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Flood, Alison (22 בדצמבר 2020). "Richard Osman becomes first debut author to land Christmas No 1". The Guardian. ארכיון מ-22 בדצמבר 2020. נבדק ב-22 בדצמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hardyment, Christina (2 באוקטובר 2020). "The Thursday Murder Club by Richard Osman audiobook review — a feelgood crime caper that reflects society as it is". The Times. ארכיון מ-26 באוקטובר 2020. נבדק ב-15 בדצמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hickling, Alfred (3 באוקטובר 2020). "The Thursday Murder Club by Richard Osman review – cosy crime caper". The Guardian. ארכיון מ-14 בדצמבר 2020. נבדק ב-15 בדצמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  . BBC.
↑  "The Thursday Murder Club By Richard Osman". mediacentre/proginfo (באנגלית). bbc.com. נבדק ב-23 במרץ 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Meet the Author: Richard Osman on debut novel The Thursday Murder Club". The Sunday Post. 19 בספטמבר 2020. ארכיון מ-26 בינואר 2021. נבדק ב-15 בדצמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Richard Osman: "We are obsessed with young people"". RTÉ. 8 בספטמבר 2020. ארכיון מ-7 ביוני 2021. נבדק ב-15 בדצמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Chandler, Mark (8 בספטמבר 2020). "Richard Osman to write two more Thursday Murder Club books for Viking". The Bookseller. ארכיון מ-19 בינואר 2021. נבדק ב-15 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
מינה רוזן

| --- | --- |

 לידה:  21 באוקטובר 1947 (בת 76) טבריה
 מדינה:  ישראל ישראל
 ידועה בשל:  מחקריה על תולדות יהדות האימפריה העות'מאנית וארצות הבלקן
 השכלה:  אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת תל אביב
 מקצוע:  היסטוריונית
 מעסיק:  אוניברסיטת חיפה 
 תואר:  פרופסור
 http://minnarozen.com
 
מינה רוזן (נולדה ב-21 באוקטובר 1947) היא פרופסור אמריטה בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת חיפה. כיהנה כראש המכון לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב ומתמחה בהיסטוריה של יהדות האימפריה העות'מאנית ומדינות הבלקן.
קורות חייה

מינה רוזן נולדה בטבריה וגדלה בעפולה. לאחר סיום בית ספר תיכון החלה בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1966, לאחר נישואיה, שבה לעפולה, הפסיקה את לימודי המשפטים והחלה בלימודי היסטוריה באוניברסיטת חיפה. בשנת 1976 קיבלה תואר דוקטור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "הקהילה היהודית בירושלים: משלהי המאה הט"ז עד שלהי המאה הי"ז", בהנחיית פרופ' דניאל קארפי ופרופ' שלמה סימונסון. בין 1973 ל-1999 לימדה באוניברסיטת תל אביב תוך התמחות ביהדות האימפריה העות'מאנית. בין 1992 ל-1997 ניהלה את המכון לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב. החל מ-1999 מלמדת באוניברסיטת חיפה. היא לימדה כפרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון.
מחקרה

גישתה ההיסטוריוגרפית של רוזן מאופיינת בגישה בין-תחומית המשלבת את המחקר ההיסטורי עם מספר דיסציפלינות מתחום מדעי החברה והרוח, כגון סוציולוגיה, ספרות, תולדות האמנות, לימודי מגדר ותאוריות של פזורה. במהלך השנים כתיבתה הלכה ונטתה לכיוון של grass roots history, מגמה שהתגברה בעקבות מבצעי התיעוד הגדולים שערכה של יהדות טורקיה ויהדות יוון, וקהילות הפרנקוס ברחבי אגן הים התיכון. מפעל התיעוד הראשון שלה היה בארכיוני חברת הלבנט הצרפתית במרסיי, ארכיון משרד החוץ הצרפתי וארכיוני חברת הלבנט הבריטית, שהיוו בסיס לשורת מחקרים על רשתות המסחר של "הנוצרים החדשים" שחזרו בסוף המאה ה-16 ליהדותם בעיר ליוורנו שבדוכסות הגדולה של טוסקנה, והתפזרו ממנה למרכזי המסחר של האימפריה העות'מאנית בלבנט ובצפון אפריקה. מחקרים אלו, שהיו מן הראשונים להתבסס על הצירוף של מקורות רבניים ומקורות אירופיים הראו את התופעה של פזורת המסחר היהודית-פורטוגזית באגן הים התיכון, אשר התייצבה מול חברות המסחר הלאומיות של בריטניה וצרפת כאילו עמדה מאחוריה מדינת לאום משלה. במחקריה שעסקו בתקופות מאוחרות יותר הראתה כיצד קהילות הסוחרים הללו שהיו קטנות מאוד מבחינה מספרית השפיעו על תהליכי החילון והמודרניזציה באיסטנבול ובסלוניקי.
מחקרה > יהדות טורקיה

בין השנים 1987–1990 ערכה רוזן מפעל תיעוד גדול בטורקיה, שם תיעדה וצילמה 61,000 מצבות יהודיות מן השנים 1583–1990, למעלה מ-40,000 מהן באיסטנבול. אוסף דיגיטלי זה הועלה ב-2016 לאתר מרכז גולדשטיין-גורן לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב. זהו האוסף הדיגיטלי הגדול בעולם של מצבות יהודיות. משום שהאוסף מתעד קהילה ששמרה על רציפות בת 450 שנים, הוא מאפשר לעקוב אחר פניה הרבגוניות של הקהילה, ויחסיה עם התרבות העות'מאנית שסבבה אותה. בתום מפעל התיעוד הזה, רוזן שילבה אותו במחקר מעמיק של ההיסטוריה של תרבות הקבורה והאמנות העות'מאנית המוסלמית, והראתה בספרה שפורסם ב-1994 כיצד למן המאה ה-17 הטמיעה החברה היהודית באיסטנבול את ערכיה החברתיים, האסתטיים והרוחניים של החברה המוסלמית שסבבה אותה.
במקביל לתיעוד בתי העלמין ערכה רוזן סקר נרחב של פנקסי הפרוטוקולים המתעדים את החלטות ועד הקהילה היהודית באיסטנבול בשנים 1701–1931. רוזן השתמשה בחומרים אלו, וגם בפירות סקר "פנקסי התלונות" (Şikayet defterleri) של נתיני האימפריה העות'מאנית נגד מוסדות ובעלי משרות באימפריה, ואוספי מקורות עות'מאניים שנדפסו, על-מנת לבחון את התהליכים ההיסטוריים שעברו על הקהילה היהודית באיסטנבול. מחקריה הראו כיצד החברה היהודית הילידית הרומאניוטית (דוברת יוונית) השתלבה בתוך החברה הספרדית, כיצד התגבשה חברה מקוטבת מאוד מבחינה מעמדית שבה התרכז רוב ההון בידיים מעטות של אנשים שהיו מקורבים לחצר הסולטאן בדרכים שונות, וכיצד ערכיה של החברה המוסלמית השלטת הוטמעו בקהילת איסטנבול.
מחקרה > יהדות סלוניקי

ב-1991 יצאה רוזן למוסקבה במסע לגילוי ארכיוני הקהילה היהודית בסלוניקי שנשדדו בידי גרמניה הנאצית והגיעו למוסקבה עם הצבא האדום המנצח. גנז המדינה הרוסי איפשר לרוזן לצלם חלק מהארכיון שנשמר בארכיון הק.ג.ב, כרבע מיליון מסמכים, ומאז הוסבו למחשב כרבע מהם. במהלך העבודה על מסמכי הארכיון הזה, הסתבר שחלקים נוספים מארכיון הקהילה התפזרו ברחבי תבל, והחלק השמור בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי בירושלים התגלה כגדול במיוחד. מחקר ארכיוני זה חשף את פניה הבלתי ידועות של יהדות סלוניקי במאה ה-20. קהילת יהודי סלוניקי, שנודעה כ"ירושלים של הבלקן", וזכרונה טוּפח כעיר של תלמידי חכמים, סוחרים בינלאומיים ותעשיינים גדולים, נגלתה כחברה אשר במאות ה-19 וה-20 חוט שדרתה היו פועלים קשי יום. תלמידיה של פרופ' רוזן, ד"ר גילה הדר וד"ר שי סרוגו, העלו לסדר היום ההיסטוריוגרפי את חייהם ומאבקיהם של פשוטי העם בסלוניקי, פועלות הטבק, סוורי הנמל ומשפחותיהם.
גילוי הארכיונים האלה הוביל למחקר בארכיונים יווניים בני התקופה, ולהטלת אור חדש על השמדת יהדות סלוניקי בשנת 1943 על ידי הנאצים. שרידיה המועטים של הקהילה וחלק מצאצאיהם העתיקו את אשמת גרמניה הנאצית אל רבה האחרון של הקהילה, הרב צבי קורץ שנפטר מטיפוס שבועיים אחרי שחרור מחנה ברגן-בלזן שם היה כלוא עם בני משפחתו. המקורות החדשים במחקרה של רוזן מראים כיצד מעברה של סלוניקי מן האימפריה העות'מאנית אל מדינת הלאום היוונית ב-1912 גרר בעקבותיו ירידה במעמדה הפוליטי של הקהילה, והידרדרות חריפה במצבם של פשוטי העם. מחקרה מראה כי ראשי הקהילה שלא הצליחו להתמודד עם המדינה היוונית החליטו בעצה אחת של כל הזרמים הפוליטיים בעיר להביא רב ראשי מבחוץ, לאחר שבמשך עשר שנים התנהלה הקהילה ללא רב. הרב שנבחר היה ד"ר צבי קורץ, איש צעיר בעל דוקטורט במדעי המזרח מאוניברסיטת וינה והסמכה לרבנות מבית המדרש לרבנים בברלין. ראשי הקהילה קיוו שהוא ידע להתנהל מול היוונים, והוא אכן עשה זאת, אבל בד בבד ניסה להכניס סדר בענייניה המפותלים של הקהילה, וקנה לו מתנגדים רבים בתוכה, אשר ראו בו נטע זר שמנסה לדחוק את רגליהם. לאחר המלחמה, כאשר נגלתה מלוא הטרגדיה של הקהילה, הפך הרב קורץ לשעיר לעזאזל משני כיוונים. הגרמנים היו אשמים חסרי פנים וזהות, ולא ניתן היה לנקום בהם ואילו זכרו של הרב ובני משפחתו היו בהישג יד. הוא היה שעיר לעזאזל קלאסי: הוא היה זר, לא יהודי-ספרדי, ולא יכול היה לענות. גם מבחינת החברה היוונית הרב קורץ היה לאשם נוח מאוד. היוונים כחברה ואף כמדינה מתקשים עד היום להכיר בכך שבתקופת המלחמה שלטה ביוון ממשלה ששיתפה פעולה עם הגרמנים, ולמרות מלחמת הגבורה של הפרטיזנים הקומוניסטים בכובש הנאצי, גורלם של יהודי סלוניקי היה בעיניהם, אבל בעיקר בעיני תושבי סלוניקי הנוצרים, גורלם של אחרים, לא חלק מן החברה היוונית. הטלת אשם ברב קורץ ניקתה ומנקה את מצפונם עד עצם היום הזה, והקהילה היהודית הזעירה שנותרה בסלוניקי נאלצת ליישר קו עם הגישה הזאת.
העמקת המחקר העוסק בהיסטוריה המודרנית של יוון הביאה למחקר השוואתי בין הפזורה היוונית לפזורה היהודית לאורך הדורות אשר תוצאותיו הובילו אותה לחקר תאוריות של פזורות והגירה, בו עוסקת מינה רוזן במהלך העשור השני של המאה ה-21.
מחקרה > ויכוח על רצח העם הארמני

בשנת 1997, בעקבות ויכוח ציבורי על הענקת אזרחות כבוד של תל אביב להיסטוריון ברנרד לואיס, שטען כי טבח הארמנים בזמן מלחמת העולם הראשונה לא היה רצח עם, שלחה רוזן מכתב-מאמר בן עשרה עמודים לראש העיר, רוני מילוא, בשם "טבח הארמנים ומקצועו של ההיסטוריון", בו הגנה על עמדתו של לואיס.
במאמר בן 55 עמודים שפרסמה בכתב העת "היסטוריה" באוגוסט 2002 בשם "ארמניה, ארמניה", חזרה רוזן בהרחבה על דבריה במכתב שכתבה ב-1997.
הוראה

במהלך שנות עבודתה באוניברסיטת חיפה, רוזן הכניסה לתוכנית הלימודים של החוג לתולדות ישראל את הוראת תרבות הלאדינו, הקימה את התוכנית ללימודים יווניים מודרניים, והנהיגה את הוראת הפילוסופיה של ההיסטוריה בבית הספר להיסטוריה של אוניברסיטת חיפה.