stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסרת שיער בלייזר
טכנולוגיית הבזק אור לעומת טכנולוגיית הלייזר > חסרונם המשותף

לבעלי שיער בהיר, בלונדיני או ג'ינג'י, וכן לבעלי עור כהה- שתי השיטות אינן יעילות לרוב משום שאנרגיית האור של שני המכשירים אינה נקלטת ביעילות על ידי גוונים בהירים של שיער, שאינם נבדלים משמעותית מהגוון הכללי של העור.
מכשיר לייזר חדש פתר חלקית את הבעיה, המכשיר נותן פתרון לכהי עור ולבלונדינים על ידי הקטנת עוצמת האור והארכת משך זמן הפולס, אך עדיין לא נמצא פתרון לבעלי שיער שקוף (בעלי שיער שיבה או שיער בהיר מאוד).
"הסרת" שיער

עם הפיכת הליך הסרת שיער בלייזר לפופולרי התרבו בכל העולם המערבי מכונים רפואיים וקוסמטיים אשר הציעו שירות זה. מכונים אלו נקטו באסטרטגיית פרסום אגרסיבית והבטיחו הסרת שיער. רבים מהלקוחות אשר עברו את הטיפול גילו שלא מלוא שערם הוסר אלא רק רובו ובתגובה הציפו את המכונים ואת הרשויות בתלונות ובתביעות. כיום, בארצות הברית מכונים מפרסמים את הטיפול כדילול שיער בלייזר מחשש לתביעות ואילו בישראל, לעומת זאת, עדיין רווח המנהג לפרסום ההליך כהסרת שיער בלייזר.
ראו גם

טיפולי לייזר
אפילציה
גילוח
הערות שוליים

↑  The History Of Laser Hair Removal | | Curious History, ‏2016-05-26 (באנגלית)
↑  Laser History and Current Issues | Quackwatch (באנגלית)
↑  Megan Andersen, Beauty and the Geek: The Engineering Behind Laser Hair Removal, USC Viterbi School of Engineering (באנגלית)
↑  4.2.2 פליטה מאולצת, באתר school.kotar.cet.ac.il
1 2  S. Gan, Emmy M. Graber, Laser Hair Removal: A Review
↑  COMPLICATIONS THAT CAN OCCUR, ASDS, ‏21.02.13 (ארכיון)
↑  Paradoxical effects of hair removal systems: a review (באנגלית)
↑  Paradoxical hypertrichosis after laser therapy: a review (באנגלית)
↑  The Lowdown on Hair Removal, National Laser Institute, ‏2012-05-09 (באנגלית)
↑  שאלות ותשובות בנושא פניות הציבור: האם מכוני לייזר בפיקוח משרד הבריאות – טיפול בפטרת – הסרת שיער בלייזר?, באתר משרד הבריאות
↑  STL Volume 10 Number 10, Treatments for Unwanted Facial Hair, Skin Therapy Letter, ‏2005-12-01 (באנגלית)
↑  S. W. Lanigan, Management of unwanted hair in females, Clinical and Experimental Dermatology 26, 2001, עמ' 644–647 doi: 10.1046/j.1365-2230.2001.00908.x
↑  Robert N. Richards, Mary Alice McKenzie, Gay E. Meharg, Electroepilation (electrolysis) in hirsutism: 35,000 hours' experience on the face and neck, Journal of the American Academy of Dermatology 15, 1986-10-01, עמ' 693–697 doi: 10.1016/S0190-9622(86)70225-9
↑  R. N. Richards, G. E. Meharg, Electrolysis: observations from 13 years and 140,000 hours of experience, Journal of the American Academy of Dermatology 33, 1995-10, עמ' 662–666 doi: 10.1016/0190-9622(95)91290-8
↑  Iltefat Hamzavi, Eileen Tan, Jerry Shapiro, Harvey Lui, A randomized bilateral vehicle-controlled study of eflornithine cream combined with laser treatment versus laser treatment alone for facial hirsutism in women, Journal of the American Academy of Dermatology 57, 2007-07-01, עמ' 54–59 doi: 10.1016/j.jaad.2006.09.025
↑  Stacy R. Smith, Daniel J. Piacquadio, Brian Beger, Curt Littler, Eflornithine Cream Combined with Laser Therapy in the Management of Unwanted Facial Hair Growth in Women: A Randomized Trial, Dermatologic Surgery 32, 2006, עמ' 1237–1243 doi: 10.1111/j.1524-4725.2006.32282.x
תרשים – פליטה מאולצת
הפיגוע בנמל התעופה איסטנבול אטאטורק

| --- | --- |

נמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק בו אירע הפיגוע
 תאריך:  28 ביוני 2016
 מקום:  נמל התעופה הבין-לאומי איסטנבול אטאטורק, איסטנבול
 מטרה:  נוסעים ואנשי ביטחון בעמדות הבידוק
 קואורדינטות:  40°58′41″N 28°49′12″E﻿ / ﻿40.978°N 28.82°E﻿ / 40.978; 28.82
 סוג:  פיגוע ירי ופיגוע התאבדות
 נשק:  רובי סער AK-47, רימונים וחגורות נפץ
 הרוגים:  45
 פצועים:  238
 מבצע:  המדינה האסלאמית המדינה האסלאמית (הערכה)
 מספר מפגעים:  3
  (למפת איסטנבול מוגדלת) מקום הפיגוע(למפת איסטנבול רגילה) מקום הפיגוע
 
הפיגוע בנמל התעופה איסטנבול אטאטורק היה פיגוע ירי ופיגוע התאבדות שביצעו שלושה מחבלים, ככל הנראה מהמדינה האסלאמית, ב-28 ביוני 2016 בנמל התעופה הבין-לאומי איסטנבול אטאטורק, ובו נרצחו 45 בני אדם ו-238 נפצעו.
נמל התעופה אטאטורק הוא נמל התעופה הגדול והחשוב בטורקיה, השלישי בגודלו באירופה וה-11 בגודלו בעולם. מדי שנה עוברים בו יותר מ-50 מיליון נוסעים.
פיגועים בטורקיה בשנה שקדמה לפיגוע

מאז חודש יולי 2015, אז אירע פיגוע גדול בעיירה סורוץ' השוכנת סמוך לגבול סוריה, חל גידול ניכר במספר הפיגועים בטורקיה. האחריות על הפיגועים הוטלה על ארגון המדינה האסלאמית או נלקחה על ידי מיליציות כורדיות בטורקיה. לאחר הפיגוע בסורוץ' פתחה הממשלה במבצע נרחב נגד מטרות של ארגון המדינה האסלאמית וכן נגד מפלגת הפועלים הכורדית. הפיגועים שהתרחשו בחדשים הבאים כללו שניים באיסטנבול שכוונו נגד תיירים. פיגוע נוסף התרחש שבוע קודם לכן באנקרה, כאשר מכונית תופת התפוצצה בסמוך לתחנת אוטובוס הומה אדם בעיר. בפיגוע, שבוצע על ידי מורדים טורקים ויוחס על ידי ממשלת ארדואן ל-PKK, נהרגו כ-34 בני אדם ונפצעו עשרות. באותם חודשים המתקפות התגברו בהיקפן ובתכיפותן, עוררו פחד בקרב תיירים ופגעו בכלכלתה של טורקיה.
הפיגוע

ב-28 ביוני 2016, מעט לפני השעה 22:00, הגיעו במונית שלושה מחבלים מתאבדים לאזור אולם קבלת הפנים בנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק. אחד משלושת המחבלים נכנס לטרמינל, פתח בירי ואז פוצץ עצמו סמוך לעמדת הבידוק. המחבל השני עלה לקומה שמעל, באולם הטיסות היוצאות, ופוצץ עצמו. המחבל השלישי המתין בחוץ, ופוצץ עצמו בקרב ההמונים שנמלטו החוצה. 45 בני אדם נרצחו ו-238 נפצעו. בטורקיה העריכו שארגון המדינה האסלאמית הוא שביצע את הפיגועים.
מבצעי הפיגוע

ב-30 ביוני נודע כי שלושת המחבלים שביצעו את הפיגוע בנמל התעופה אטאטורק הם תושבי קירגיזסטן, אוזבקיסטן ודאגסטן. מאחורי הפיגוע עומדת קבוצה שבסיסה מחוץ לטורקיה בשם "אמירות הקווקז", וזאת על סמך העובדה שאחד משלושת המחבלים המתאבדים החזיק בדרכון אזרי. בקבוצה מתנדבים מצ'צ'ניה ומדאגסטן, שבעבר לחמו נגד הצבא הרוסי בצ'צ'ניה וכעת מתמודדים עם התקיפות הרוסיות על אדמת סוריה. הקבוצה, שהוקמה ב-2007 על ידי דוקה אומרוב, הייתה כפופה לארגון אל-קאעידה. באותה העת הפיצו כמה מחברי הקבוצה מהבלקן סרטון שבו איימו בשם המדינה האסלאמית לבצע פיגועים במדינות הבלקן, ומפקדים בארגון החלו לערוק ממנו ולהישבע אמונים למנהיג המדינה האסלאמית, אבו בכר אל-בגדאדי. ב-23 ביוני 2015 הכריז אבו מוחמד אל-עדנאני, דובר "המדינה האסלאמית", על הקמת מחוז חדש ("וילאיה") בקווקז, שרבים מפעיליה היו חברים ב"אמירות הקווקז". "אמירות הקווקז" הייתה ידועה בהתמחותה בביצוע פיגועי התאבדות במרכזי תחבורה גדולים כדוגמת הפיגוע ב-24 בינואר 2011 בנמל התעופה הבינלאומי דומודדובו במוסקבה, שהביא למותם של 35 בני אדם ולפציעת 170 נוספים, כאשר מחבל מתאבד פוצץ את עצמו באולם הנוסעים הנכנסים.
בעקבות הפיגוע

בעקבות הפיגוע פונה נמל התעופה ובוטלו כל הטיסות. נשיא טורקיה ארדואן זימן את ראש ממשלת טורקיה בינאלי יילדרים ואת רמטכ"ל צבא טורקיה לישיבת חירום.

ממשלת טורקיה הכריזה על יום אבל לאומי.
הערות שוליים

↑  רויטרס ו"הארץ", דיווחים: יותר מ-40 הרוגים וכ-60 פצועים בהתקפת טרור בנמל אתאטורק באיסטנבול, באתר הארץ, 29 ביוני 2016
↑  אסף גבור, 28 הרוגים בפיגוע התאבדות כפול בנמל התעופה של איסטנבול, באתר nrg‏, 28 ביוני 2016
1 2  משה שטיינמץ‏, טורקיה: 36 הרוגים בפיגוע התאבדות בנמל תעופה באיסטנבול, באתר וואלה, 29 ביוני 2016
↑  ynet, שלוש דקות לפני הפיגוע: אלו שלושת המחבלים, באתר ynet, 30 ביוני 2016.
↑  רועי קייס, בטורקיה מעריכים: דאעש אחראי למתקפת הטרור, באתר ynet, 29 ביוני 2016.
↑  המחבלים מאיסטנבול - אזרחי רוסיה, קירגיזסטן ואוזבקיסטן, באתר וואלה, 30 ביוני 2016
↑  איתמר אייכנר, איסטנבול: 36 נרצחו ועשרות נפצעו במתקפת טרור בנמל התעופה, באתר ynet, 28 ביוני 2016
↑  יניב קובוביץ, התקפת הטרור באיסטנבול: מניין ההרוגים עלה ל-41, בהם 13 אזרחים זרים, באתר הארץ, 29 ביוני 2016
הפרלמנט של פקיסטן

| --- | --- |
 מדינה:  פקיסטן פקיסטן
 בתים:  הסנאט של פקיסטן (עליון) האספה הלאומית של פקיסטן (תחתון)
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  1953–הווה (כ־71 שנים) 
 הרכב
 מספר מושבים:  103 (בסנאט) 342 (באספה הלאומית)
 משכן
  
 קואורדינטות:  33°43′48″N 73°05′49″E﻿ / ﻿33.730135773344°N 73.096967697789°E﻿ / 33.730135773344; 73.096967697789
 
הפרלמנט של פקיסטן (באורדו: مجلس شوریٰ پاکستان) הוא הפרלמנט הפדרלי העליון בפקיסטן. הפרלמנט הוא דו ביתי, ובתיו הם:
הסנאט - הבית העליון, אשר מורכב מ-103 נציגים.
האספה הלאומית - הבית התחתון אשר מורכב מ-342 נציגים. האספה נבחרת אחת לחמש שנים.
בניין הפרלמנט ממוקם בבירת פקיסטן אסלאמאבאד, ובו פועלים שני הבתים. עד 1960 הפרלמנט היה ממוקם בקראצ'י. הפרלמנט הפקיסטני הוא הפרלמנט הראשון והיחיד בעולם שפועל לחלוטין על ידי אנרגיה סולארית הנוצרת בפרלמנט.
היסטוריה

התנועה הלאומית הפקיסטנית החלה לפעול בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשנת 1947 פוצל הראג' הבריטי לשתי מדינות עצמאיות - הודו ההינדית ופקיסטן המוסלמית. באותה השנה נוסד הפרלמנט הפקיסטני אשר הכיל בתחילה כ-69 נציגים (ובהמשך גדל ל-79 נציגים). המושב הראשון של האספה המכוננת הראשונה של פקיסטן התקיים ב-10 באוגוסט של אותה השנה. משימתו הראשונה של הפרלמנט היה ניסוח החוקה. הטיוטה הסופית של החוקה הוכנה ב-1954. הטיוטה גרמה למשבר פוליטי בין האספה לראש הממשלה, משבר שגרם לפיזורה. האספה המכוננת השנייה של פקיסטן הוקמה ב-28 במאי 1955. באספה זו היו כ-80 נציגים שנבחרו על ידי הממשל המחוזי. אספה זו הצליחה בסופו של דבר לאשר את החוקה הראשונה של פקיסטן ב-29 בפברואר 1956 ונכנסה לתוקף כחודש לאחר מכן.
לפי החוקה הראשונה, הפרלמנט היה חד-ביתי, ובו כ-310 נציגים. חוקה זו הצליחה להחזיק כ-3 שנים חוסר היציבות במדינה גרם בסופו של דבר ליצירת משטר צבאי בפקיסטן. בשנת 1960 התכנסה האספה המכוננת השלישית ברוואלפינדי ובה היו כ-156 חברים - מחציתם ממזרח המדינה ומחציתם מהמערב. אספה זו תכננה חוקה שבה המשטר יהיה פדרציה בעלת משטר נשיאותי. האספה קבעה כי אם נשיא פקיסטן יהיה ממערב המדינה, יו"ר הפרלמנט יהיה מהמזרח, ולהפך. אספה זו פעלה עד שנת 1969.
הפרלמנט הפקיסטני במתכונתו הנוכחית הוקם ב-24 בדצמבר 1981 והתכנס כשבועיים לאחר מכן. ב-25 בפברואר 1985 נערכו הבחירות הראשונות לפרלמנט, על בסיס לא מפלגתי. הבחירות האחרונות לפרלמנט התקיימו בשנת 2013.
הערות שוליים

↑  The Parliament House, הסנאט של פקיסטן
↑  The National Assembly of Pakistan, האספה הלאומית של פקיסטן
השנתיים האדומות

השנתיים האדומות (באיטלקית: Biennio Rosso) הן תקופה של שנתיים מ-1919 עד ל-1920, בה התרחשו סכסוכים ומאבקים חברתיים ומעמדיים מרובים ברחבי איטליה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. סכסוכים אלו התאפיינו בכיבושי מפעלים בידי העובדים, שביתות ומעשי אלימות בין המשטרה, העובדים המורדים ומליציות החולצות השחורות. התקופה המהפכנית הסתיימה בריאקציה האלימה של החולצות השחורות הפשיסטים בהנהגת בניטו מוסוליני ובעלייתו של זה לשלטון בשנת 1922 בעקבות המצעד על רומא; יש המכנים תקופה זו "השנתיים השחורות" (באיטלקית: Biennio Nero).
רקע

השנתיים האדומות התרחשו על הרקע של המשבר הכלכלי של סוף מלחמת העולם הראשונה; איטליה אופיינה בתקופה זו באבטלה גבוהה וחוסר יציבות פוליטי. תקופה זו התאפיינה בשביתות רבות וניסויים רבים של ניהול עצמי של העובדים, לאחר הפקעות של מפעלים וקרקעות. המתחים הלכו והתגברו מאז השנים האחרונות של המלחמה. ניתוחים מודרניים של המצב מתארים את איטליה כזו שעל סף מהפכה מאז סוף 1918.
אוכלוסיית איטליה נתקלה באינפלציה הולכת ועולה, בנוסף למחירי מוצרי יסוד שהלכו ועלו אף הם. דברים אלו הוחמרו בעקבות האבטלה הגבוהה, שהחמירה אף יותר בגלל פירוק הצבא המלכותי האיטלקי בסוף המלחמה.
בזמן זה, מספר החברים במפלגה הסוציאליסטית האיטלקית (הPSI), באיגודי העובדים וכן בתנועה האנרכיסטית, הלכו וגברו. מספר החברים במפלגה הסוציאליסטית האיטלקית הגיע ל-250,000, ובאיגוד העובדים קונפדרציית העבודה הכללית ל-2 מיליון. באיגוד העובדים האנרכיסטי USI מספר החברים הגיע עד ל-500,000. המוראל של האנרכיסטים התחזק אף-יותר בעקבות חזרתו מגלות של ההוגה האנרכיסטי אריקו מלטסטה.
מהלך האירועים

בטורינו ובמילאנו, נערכו אסיפות במפעלים; עובדיהם של מפעלים השתלטו עליהם בהשראת הרעיונות הסוציאליסטים והאנרכו-סינדיקליסטים. המגמה התרחבה אל האזורים הכפריים, כולל שביתות של חקלאים, מהומות שכללו נשק חם בין מליציות שמאלניות וימניות.
המחאות וחוסר השקט התעצמו במידה ניכרת. אם ב-1913 היו באיטליה 810 פעולות מחאה, ב-1919 היו 1,663. כמות העובדים המעורבים במחאות גדלה בין -1913 ל-1919 פי 3, והגיעה ליותר ממיליון עובדים. התעצמות מאבק העובדים המשיכה ב-1920 עם 1,881 שביתות. שביתות איכרים התרבו גם כן. מ-97 ב-1913 ל-189 ב-1920 בהשתתפות מעל למיליון איכרים. בין 20 ו-21 ביולי 1919, התרחשה שביתה כללית בסולידריות עם המהפכה הרוסית.
באפריל 1920, עובדי בתי-חרושת לעיבוד מתכת בטורינו, במיוחד אלו במפעלי החברה פיאט, שבתו בדרישה להכרה במועצות העובדים, דרישה שהPSI והCGL לא תמכו בה. העובדים החלו לראות במועצות העובדים במפעלים יותר ויותר ככלים החדשים לבנייה של חברה וכלכלה דמוקרטיות, במקום כלי מיקוח מול בעלי-המפעלים. ההתקוממות הגיעה לשיאה באוגוסט וספטמבר 1920. עובדי מתכת חמושים במילאן וטורין השתלטו על המפעלים שלהם בתגובה לגל פיטורים המוני. השתלטות העובדים על המפעלים סחפה את "המשולש התעשייתי" של צפון-מערב איטליה. כ-400,000 עובדי מתכת ועוד כ-100,000 עובדים אחרים לקחו חלק. בספטמבר, 3,185 מפעלים לעיבוד מתכת היו תחת השליטה של העובדים.
המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית וקונפדרציית העבודה הכללית לא הצליחו לנצל את הפוטנציאל המהפכני של התנועה; אילו התנועה הייתה מתרחבת לשאר איטליה וממקסמת את הפוטנציאל שלה, מאוד סביר שהיה מתרחש שינוי מהפכני באיטליה. מרבית המנהיגים הסוציאליסטים היו מרוצים מהמאבקים שבצפון, אבל לא עשו רבות כדי להביא את כיבושי המפעלים וההתקוממויות למלוא הפוטנציאל שלהם. בלי התמיכה של ארגון מסודר, התנועה החברתית הלכה ודעכה בהדרגה.
תוצאות

ב-1921 התנועה הלכה ודעכה, בעקבות גלי פיטורים מאסיבים וקיצוצי שכר שנבעו גם מהמשבר הכלכלי. בניגוד להתנהלות הפאסיבית של הPSI והCGL, הארגונים הפשיסטים וארגוני המעסיקים כן הגיבו לתנועה. לאחר התקופה המהפכנית התעוררה הריאקציה של מליציית החולצות השחורות הפשיסטית ובסופו של דבר במצעד על רומא של בניטו מוסוליני באוקטובר 1922.
בצד ימין ניתן לראות מחקר סוציולוגי כמותי שבדק את ההתפתחות של מעשי האלימות בין הקבוצות החברתיות השונות, בהתבסס על דיווחים בעיתונות.
עובי החץ פורפורציונלי למספר הפעולות האלימות
הנדריק פרוורד

הנדריק פרוורד (Hendrik Frensch Verwoerd‏; 8 בספטמבר 1901 – 6 בספטמבר 1966) היה ראש ממשלת דרום אפריקה מ-1958 ועד להתנקשות בחייו בשנת 1966. בניגוד לקודמיו בתפקיד, פרוורד לא נולד בדרום אפריקה, אלא היגר אליה עם הוריו מהולנד בגיל שנתיים. נחשב לאדריכל מדיניות האפרטהייד, וכיהן כראש ממשלה בזמן טבח שארפוויל, האיסור על פעילותה של מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני, ומשפט ריווניה. כמו כן ניהל את המהלכים להקמת הרפובליקה העצמאית של דרום אפריקה בעקבות משאל עם ב-1960.
ביוגרפיה > רקע

פרוורד נולד באמסטרדם, ולו אח בכור בשם לינדרט ואחות בשם לוסי. בשנת 1903 היגר עם משפחתו לדרום אפריקה, ובשנת 1913 עקרה המשפחה לשטח רודזיה. בשנת 1917 עברה המשפחה למדינת אורנג' החופשית. בעקבות התפרצות מגפת השפעת הספרדית הצליח להשלים את בחינות הבגרות רק בשנת 1919. לאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת סטלנבוש והשלים את לימודיו בהצטיינות. בשנת 1922 השלים את תואר המאסטר ובשנת 1924 את הדוקטורט. בשנת 1925 נסע לגרמניה כאורח של אוניברסיטאות המבורג, ברלין ולייפציג. פרוורד שהה בגרמניה בזמן התחזקות הזרם הנציונל-סוציאליסטי וככל הנראה נפגש גם עם אויגן פישר, מאבות תורת הגזע. מאידך גיסא, החוקר מילר הסיק כי אין ראיה לכך שפרוורד ספג אידאולוגיה גזענית דווקא מן הנציונל-סוציאליסטים בגרמניה. לדבריו, פרוורד למד סוציולוגיה אמריקאית וגילה אהדה לדוקטרינת "נפרד אך שווה" שרווחה באותה העת בארצות הברית. תקופה זו הניבה מספר פרסומים מדעיים. ארוסתו, בטסי שומבי, הצטרפה אליו בגרמניה והשניים נישאו ב-7 בינואר 1927. בהמשך אותה השנה המשיך פרוורד את לימודיו בבריטניה, ולאחר מכן גם בארצות הברית.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה הפוליטית

עם חזרתו לדרום אפריקה בשנת 1928 מונה פרוורד כפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת סטלנבוש. במקביל היה מעורב בפעילות פוליטית במסגרת המפלגה הלאומית. בשנת 1937 החל לכהן כעורך ביטאון המפלגה Die Transvaler. באמצעות העיתון קידם פרוורד את עמדותיו לגבי לאומיות אפריקאנרית, זכויות החוואים והעובדים האפריקאנרים, והרעות החולות של השיטה הקפיטליסטית הבריטית. העיתון סייע בגיבוש ההבנה בקרב האוכלוסייה האפריקאנרית וחוגים נרחבים של האוכלוסייה דוברת האנגלית, כי נחוצים שינויים במערכת החברתית-כלכלית בדרום אפריקה.
בבחירות הכלליות שנערכו בדרום אפריקה ב-26 במאי 1948 זכתה המפלגה הלאומית בראשות דניאל מאלאן בניצחון על בסיס מצע של אפרטהייד, בעוד המפלגה המאוחדת בראשות יאן סמאטס נחלה כישלון. רבים זוקפים את ההצלחה הסוחפת לזכות עיתונו של פרוורד. פרוורד אמנם איבד את מקומו בפרלמנט (שכן התחרה על ייצוג אזור עירוני שבו נהנתה המפלגה המאוחדת מתמיכה מסורתית) אך בהמשך אותה שנה נבחר לסנאט ובשנת 1950 מונה לשר לעניינים מקומיים בממשלת מאלאן. בתפקידו זה תרם רבות לקידום מדיניות האפרטהייד. פרוורד נודע כ"אדריכל האפרטהייד" בגין תפקידו בעיצוב ויישום מדיניות זו בראשית שנות החמישים.
הנצחתו

לאחר מותו נקראו על שמו של פרוורד צירי תנועה מרכזיים, ערים ואתרים שונים, אולם מרבית השמות שונו במסגרת מהלך כללי לביטול הנצחתם של לאומנים אפריקאנרים. הסכר הקרוי כיום סכר גריפ במדינה החופשית (לשעבר אורנג') נקרא בעבר סכר הנדריק פרוורד; נמל התעופה פורט אליזבת נקרא בעבר נמל התעופה H.F. Verwoerd; העיר סנטוריון נקראה בעבר פרוורדבורג; בית החולים סטיב ביקו נקרא בעבר בית החולים H.F. Verwoerd; דרך ברם פישר בראנדבורג נקראה בעבר דרך הנדריק פרוורד, וכן הלאה.
יחסו ליהודים ולישראל

פרוורד כתב על יחסי דרום אפריקה–ישראל כי "אנשים מתחילים לתהות מדוע, אם ישראל ורבניה מרגישים מחויבים לתקוף את מדיניות ההפרדה שלנו, מדיניות ההפרדה הנהוגה בישראל אינה נראית בעיניהם פסולה". עוד קבע פרוורד כי "הציונים לקחו את ישראל מן הערבים לאחר שאלה התגוררו בה אלף שנים, ובמובן זה ישראל, כמו דרום אפריקה, היא מדינת אפרטהייד".
במקביל לביקורת על ישראל כיוונה הממשלה בראשותו של פרוורד חצי ביקורת ואזהרה גם כלפי פנים, אל יהודי המדינה. שר החוץ בממשלת פרוורד, אריק לוו, כתב כי "אזרחי דרום אפריקה בעלי זיקה גזעית ודתית לישראל בוודאי לא יסכימו לעמדתה העוינת וכפוית הטובה של ישראל". במכתב פרטי שהודלף לתקשורת ציין פרוורד כי רבים מיהודי דרום אפריקה הצביעו למפלגה שהתנגדה לאפרטהייד (המפלגה הפרוגרסיבית) וכי האנטישמיות בדרום אפריקה עלולה להרים ראשה אם יהודי המדינה לא ירחיקו עצמם ממדיניות החוץ של ישראל.
עוד אמר פרוורד: "אני תוהה מה יהדות דרום אפריקה תאמר על כך? האם הם ימשיכו לשלוח מתנות, האם הם ישלחו את בניהם למות שם, האם הם ימשיכו לבנות שם?"
התבטאויות אלה עוררו דיון ציבורי סוער. העיתונות בשפה האנגלית תקפה את פרוורד על כך שהוא מנסה לסחוף את יהודי דרום אפריקה אל המחנה הלאומני הלבן. העיתונות באפריקאנס צידדה בפרוורד ואימצה את העמדה לפיה הציונות והאפרטהייד הן שתי צורות של לאומנות אתנית, וכי תהא זו צביעות לתמוך באחת ולהתנגד לאחרת.
הערות שוליים

1 2 3  וארווארד-ראש ממשלה, דבר, 3 בספטמבר 1958
↑  לקראת בחירת ראש ממשלה חדש בדרום אפריקה, חרות, 1 בספטמבר 1958
↑  Uri Davis, Apartheid Israel: possibilities for the struggle within 86-87 (2003)
↑  Joel B. Pollack, The Kasrils Affair: Jews and Minority Politics in Post-Apartheid South Africa 8-9 (2009)
↑  Charles S. Liebman, Pressure without sanctions: the influence of world Jewry on Israeli policy 162 (1977)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463349005171  BnF: cb128208771 (data)  GND: 122424050  ISNI: 0000 0000 6307 0779  LCCN: n50013943  NLG: 238236  NTA: 071397752  SNAC: w60p49qc  SUDOC: 061103306  Trove: 1002809  VIAF: 32877742   WorldCat (עם VIAF): 32877742
הרפסטואידה

| הרפסטואידה |
| --- | --- |
 מלמעלה למטה: פוסה, צבוע נקוד ונמייה הודית אפורה
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי חתול
אינפרא־סדרה:: ויוורואידה
על־משפחה:: הרפסטואידה
משפחות
 לופוקייניים - נכחדה  פרקרוקוטיים - נכחדה  צבועיים  נמייתיים  טורפי מדגסקר
שם מדעי
 Herpestoidea ‏בונפרטה, 1845

הרפסטואידה (שם מדעי: Herpestoidea) היא על-משפחה של טורפים דמויי חתול, הקרובה לגחניים ובעלות קירבה רחוקה יותר לחתוליים. קבוצה זו הוגדרה ב-1845 בידי החוקר הצרפתי שארל לוסיאן בונפרטה והיא כוללת כיום 3 משפחות: הצבועיים, הנמייתיים וטורפי מדגסקר.
מיני הקבוצה חיים בטבע באפריקה ובדרום ודרום-מזרח אסיה. טורפי מדגסקר כשמם אנדמיים לאי מדגסקר שממזרח לאפריקה. רובם הם שוכני עצים בעלי טפרים רחבות שאינם יכולים להיכנס לכפה והם אוכלי כל או טורפים היכולים לצוד טרף גדול יחסית, באמצעות שרירי הלסתות החזקים שלהם. בניגוד לשאר דמויי החתולים רבים מהם חיים בלהקות קטנות עד בינוניות והצבועים יכולים להתעמת אפילו עם אריות בקבוצות גדולות מספיק.
הגדול בבני הקבוצה הוא צבוע נקוד שמגיע למשקל של מעל 70 ק"ג והוא בעל עוצמת נשיכה חזקה מאוד. בעבר היו בקבוצה טורפים גדולים אף יותר כמו הדינוקרוקוטה שהגיע למשקל של 300 קילוגרם, דומה מאוד לטיגריס מודרני, כך שהיה טורף-על אימתני.
מיון

קבוצה Hyaenidae
משפחה לופוקייניים (Lophocyonidae) - נכחדה
משפחה צבועיים (Hyaenidae)
משפחה פרקרוקוטיים (Percrocutidae) - נכחדה
קבוצה Herpestidae
משפחה נמייתיים (Herpestidae)
משפחה טורפי מדגסקר (Eupleridae)
היפופוטם ננסי

| היפופוטם ננסי |
| --- | --- |
 היפו ננסי בשבי
מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: בהמותיים
סוג:: היפו
מין:: היפופוטם ננסי
שם מדעי
 Choeropsis liberiensis ‏מורטון, 1849
תחום תפוצה


גולגולת של היפו ננסי
היפו ננסי מפהק ומציג את שיניו
היפו ננסי ברעייה
גור היפו ננסי בגן חיות.
היפו ננסי מהלך בגן חיות ברומא.
היפו ננסי שותה מהמים בגן חיות במלבורן.
גור היפו ננסי עומד ליד הורה בגן חיות בהלבה, צ'כיה.
היפופוטם ננסי צולל במיאמי.
יער טיואי (Tiwai) שבסיירה לאון, מקום משכנה של אוכלוסיית היפו קטנה.
היפופוטם ננסי או היפו ננסי (שם מדעי: Choeropsis liberiensis נקרא גם Hexaprotodon liberiensis; השם העברי התקני: בהמות ננסי) הוא יונק גדול ממשפחת ההיפופוטמיים, אנדמי ליערות ולביצות במערב אפריקה. אוכלוסיית ההיפו הננסי הגדולה ביותר נמצאת בליבריה, ומכאן שמו המדעי הספציפי ("liberiensis"). הוא אחד משני המינים החיים במשפחת ההיפופוטמיים, לצד ההיפופוטם ("בהמות היאור") הגדול ממנו פי כמה. מכונה לעיתים בטעות היפופוטם גמדי אף שהמונח "גמד" מתייחס למין שעבר גמדות איים.
ההיפו הננסי מותאם היטב לחיים ביבשה, אך בדומה לקרובו הענק, הוא מימי-למחצה, כלומר מסתמך על קרבה למקור מים על מנת לשמור על לחות עורו ועל קור גופו. התנהגויות מסוימות, כמו הזדווגות והמלטת גורים, עשויות להתרחש במים או ביבשה. ההיפו הננסי הוא בעל חיים מתבודד, פעיל לילה, צמחוני, וניזון משרכים, צמחים דו-פסיגיים, עשבים או פירות שנקרים בדרכו ביער.
בהיותו נדיר למדי ופעיל לילה, ההיפו הננסי הוא בעל חיים שקשה ללוכדו בבר. עד המאה ה-19 הוא לא היה ידוע מחוץ למערב אפריקה. במאה ה-20 הובאו ההיפו הראשונים לגני חיות. ההיפו מתרבה היטב בשבי, ולכן מרבית המחקר אודותיו נעשה בגני חיות. בבר, לעומת זאת, מצבו של ההיפו פחות טוב: איגוד השימור העולמי (IUCN) מעריך כי בטבע נשארו פחות מ-3,000 פרטים. האיום העיקרי על אוכלוסיות ההיפו הוא אובדן בתי גידול, שכן היערות מבוראים במהירות, ושטחם מוסב לטובת הקמת חוות. איומים משניים יותר מגיעים מצדם של ציידים, טורפים טבעיים ומלחמות האדם.
מיון ואבולוציה

ההיפו הננסי הוא חבר במשפחת ההיפופוטמיים, שם הוא ממוין תחת הסוג היפו (Choeropsis) ("דמוי חזיר"). בעבר הוא סווג תחת הסוג הקספרוטודון (Hexaprotodon), שמשמעות שמו: שש שיניים קדמיות. אחד מהמינים הקרובים להיפו הננסי הוא ההיפו המלגשי הננסי, שנכחד לאחרונה במונחים גאולוגיים. כפי הנראה, ההיפו המלגשי הננסי דמה בהתנהגותו היבשתית להיפו הגמדי שחי כיום. הוא העדיף את הרמות המיוערות של מדגסקר על פני הנהרות הפתוחים. ההיפו המלגשי הננסי נכחד כפי הנראה באלף השנים האחרונות.
הטקסונומיה של הסוג של ההיפו הננסי השתנתה ככל שהבנת בעל החיים התפתחה. סמואל ג'ורג' מורטון קיטלג את המין בהתחלה בתור Hippipotamus minor (מילולית: היפופוטם קטן), אולם מאוחר יותר החליט כי ההיפופוטם וההיפו הננסי שונים מספיק על מנת לסווגם תחת סוגים שונים, ולכן טבע את שם הסוג היפו (Choeropsis). ב-1977, קורינדון הציע כי ההיפו הננסי קרוב להיפופוטמיים הנכחדים שסווגו תחת הסוג הקספרוטודון, שרובם היו אנדמיים ליבשת אסיה. טענה זו הייתה מוסכמת על הכל, עד שז'אן רנו בואסרי פרסם ב-2005 מחקר שהתבסס על בחינה מעמיקה של הפילוגנטיקה של משפחת ההיפופוטמיים, ושעל פיו ההיפו הננסי אינו שייך לסוג הקספרוטודון; במקום זאת, הוא הציע לסווג אותו תחת סוג "עצמאי", וכך הסוג Choeropsis הושב על כנו. מכל מקום, טענה מוסכמת היא שההיפו הננסי הוא המין היחיד בסוגו שחי בימינו, בין אם זה הקספרוטודון ובין אם זה היפו. ככל הנראה ההיפו הוא מין קדום יחסית למשפחתו ובעל מאפיינים שדמו לאנתרקותריום הנכחד.
מיון ואבולוציה > תת-המין הניגרי

ההיפו הננסי מתחלק לשני תת-מינים מוכרים: תת-המין הליברי, שהוא זה שידוע בימינו, ותת-המין הניגרי, שחי עד המאה ה-20 וכנראה נכחד. מכאן, ששמו המדעי המלא של ההיפו הננסי שאנו מכירים כיום הוא Choeropsis liberiensis liberiensis, ושמו המדעי של תת-המין הניגרי שנכחד הוא Choeropsis liberiensis heslopi. היפו ננסי ניגרי מעולם לא נחקר או נלכד בטבע. הפרטים שחיים בגני חיות הם כולם מתת-המין הליברי, והוא גם היחיד מבין שני תת-המינים שנחקר.
ההיפו הננסי הניגרי היה נפוץ בדלתה של הנהר ניז'ר, ובמיוחד ליד העיר פורט הארקורט. הדיווח האחרון אודותיו נעוץ בשנות ה-40 של המאה ה-20, ונראה שמאז נכחד. תת-המין הניגרי חי במרחק של למעלה מ-1,800 קילומטרים ואזור מדברי שמפריד בין יערות מערב אפריקה. תת-המין הניגרי נקרא על שם איי. אר. פי הסלופ (I. R. P. Heslop), שטען בשנת 1945 כי ירה בהיפו ננסי באזור הדלתה של הנהר ניז'ר, ואסף מספר גולגולות. הוא העריך כי רק כ-30 פרטים חיו באותו אזור.
הסלופ שלח ארבע גולגולות של היפו ננסיים למוזיאון הבריטי להיסטוריה של הטבע שבלונדון. אלו לא זכו להערכה מדעית עד שנת 1969, כאשר ג'י. בי קורבט (G. B. Corbet) סיווג אותן ככאלו השייכות לתת-מין נפרד, בהתבסס על שונויות עקביות בממדי הגולגולות. האוכלוסייה המקומית מודעת לכך שתת-מין זה חי בעבר באזור, ועם זאת הוא התיעוד שלו באזור דל.