stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרבות לטרון
האירועים שקדמו לקרבות > מבצע מכבי בין 8 ל-16 במאי

ב-8 במאי, פתחה ההגנה במבצע מכבי נגד צבא השחרור הערבי ששהה במספר כפרים לאורך כביש ירושלים ומנע הגעת אספקה לאוכלוסייה היהודית בעיר. חטיבת גבעתי איגפה ממערב וחטיבת הראל ממזרח.
בין 9 ל-11 במאי גדוד מחטיבת הראל התמקם בגבעות שמצפון ומדרום לכביש. הגדוד ספג אש תופת מהארטילריה של צבא השחרור אולם הצליח להחזיק בעמדותיו ולהתחפר.
ב-12 במאי תפסה חטיבת גבעתי את מחנה המעצר הבריטי שעל הכביש המוביל ללטרון אך נטשה אותו ביום הבא. בין 14 ל-15 במאי, תפס גדוד 52 של החטיבה את הכפרים אבו שושה, אל-נעני ואל קובאב צפונית ללטרון ובכך ניתק את הגישה מהעיר רמלה אל האזור.
ממזרח, חיילי חטיבת הראל תפסו את דיר איוב ב-15 במאי אך נטשו את הכפר ביום הבא.
בימי לחימה אלה הבינו המפקדים בשטח את חשיבותה האסטרטגית של לטרון. דוח שנשלח מחטיבת הראל מסכם שלצומת לטרון חשיבות מכרעת בקרב על ירושלים אולם הדוח מציין גם שהתובנה הזו לא חלחלה בפיקוד בשבוע שקדם לקרבות.
בזמן הקרבות באזור לטרון קיבלה חטיבת גבעתי הוראה להתפרש מחדש בחזית הדרומית בשל התקדמות הצבא המצרי. חטיבת הראל קיבלה הוראה להישאר באזור ירושלים. בדיעבד תהיה ההחלטה לעזוב את האזור מבלי להבין את חשיבותו האסטרטגית, נקודת מחלוקת מרכזית בין מפקד המבצעים של ההגנה יגאל ידין לבין מפקד חטיבת הראל יצחק רבין.
האירועים שקדמו לקרבות > השתלטות הלגיון הערבי

במהלך הבלבול שליווה את קץ המנדט הבריטי וההירתמות של צבאות ערב למלחמה, החליפה לטרון ידיים ללא קרב. ראשית, ב-14 במאי ניתנה לפאוזי קאוקג'י הוראה להסיג את צבא השחרור מלטרון ולהעביר את האזור ללגיון הערבי. לפי יואב גלבר, העזיבה הזו התרחשה לפני הגעת הכוחות הירדנים ללטרון.
מבצע בן נון א'

בלילה שבין 24 במאי 1948 ל-25 במאי נערך ניסיון ראשון לכבוש את לטרון במסגרת מבצע בן נון א'. הכוח התוקף, בפיקודו של שלמה שמיר, קצין לשעבר בצבא הבריטי, כלל את חטיבה שבע (1450 לוחמים), שאך זה הוקמה, מתוגברת בגדוד 32 מחטיבת "אלכסנדרוני" (450 לוחמים). הכוח הורכב מלוחמים ברמות הכשרה שונות, חלקם אנשי פלמ"ח, חלקם אנשי חי"ש ורובם אנשי גח"ל שעלו לארץ זמן קצר לפני כן. בשל האיחור בשעת היציאה נתגלה הכוח בשעות לאור היום
עקב העדר מידע מודיעיני מהימן, לא היה ידוע לפיקוד הישראלי, שכוח סדיר של הלגיון העבר ירדני תפס את מתחם לטרון, ושהכוח המגן נהנה מעדיפות מספרית ואיכותית גדולה על הכוח שהיה אמור להשתתף בהתקפה. הכוח נכשל בניסיונו לכבוש את הנקודות השולטות ברכס לטרון ונסוג לאחר שספג אבדות קשות. במהלך נסיגתו ניתנה הוראה להותיר פצועים קשה בשטח[דרוש מקור], הוראה ששונתה כלקח מקרב זה להוראה שאין משאירים פצועים בשטח. אבדות החטיבה במבצע בן נון א' הסתכמו ב-74 הרוגים, שישה שבויים ופצועים רבים.
לוחמים ערביים מקומיים, מרביתם מהכפרים בית ג'יז ובית סוסין, מילאו תפקיד מרכזי בהדיפת המתקפה הישראלית, על ידי ירי מהאגף על הכוח התוקף. מפקדת חטיבה 7 הבינה שהיא חייבת להשתלט על הכפרים הללו (שישבו על רכס הגבעות שמדרום לכביש לירושלים, מול רכס לטרון), לפני חידוש ההתקפה על מתחם לטרון, כדי לאבטח את אגפה הדרומי, ולחבור עם חטיבת "הראל" בפרוזדור ירושלים. בימים 25–28 במאי נכבשו שני הכפרים כמעט ללא התנגדות בשתי התקפות לילה, ותושביהם ברחו מהם. כיבוש הכפרים יצר מסדרון קרקעי בשליטת צה"ל, שעקף את חסימת הלגיון בלטרון, ואיפשר מאוחר יותר את סלילת דרך עוקפת לירושלים ("דרך בורמה").
מבצע בן נון ב'

בליל 30/31 במאי 1948 נערך ניסיון שני לכבוש את מתחם לטרון, על ידי כוחות מחטיבה 7 בסיוע גדוד 52 מחטיבת "גבעתי". במהלך מבצע זה נעשה לראשונה שימוש נרחב בשריוניות ובזחל"מים, ולכן נהוג לראות בו את הפעולה הראשונה של חיל השריון הישראלי. הכוחות הישראליים ערכו התקפת לילה בשני מאמצים עיקריים על עמדות הלגיון בחלקו המערבי של רכס לטרון ובחלקו המזרחי של הרכס. שתי ההתקפות נכשלו, מבלי שהצליחו ליצור איום רציני על מערך ההגנה של הלגיון, וכוחות צה"ל נסוגו לנקודות היציאה שלהם לאחר שספגו אבדות כבדות (49 הרוגים ועשרות פצועים).
במהלך המבצע הצליח צוות קרב משולב מגדוד 73 של חטיבה 7 לפרוץ את טבעת ההגנה החיצונית של תחנת משטרת לטרון ופרץ לחצר, אך ניסיונו לפרוץ אל תוך מבנה המשטרה נכשל לאחר שפגז פגע ישירות בכוח, ושרידי הכוח התוקף נסוג לאחר שספג אבדות כבדות. בחצר המשטרה נותרו 31 הרוגים ישראלים וארבעה זחל"מים.
מבצע יורם

המחסור המחריף במזון בירושלים העברית, כתוצאה מכשלונות צה"ל לפרוץ את המצור שהטיל צבא עבר הירדן על העיר, ביחד עם החשש ש"ההפוגה הראשונה" במלחמה בא"י תיכנס לתוקף כאשר ירושלים עדיין מנותקת משאר חלקי המדינה היהודית, גרמו לבן-גוריון לדרוש מהמטכ"ל הישראלי לעשות ניסיון נוסף לכבוש את מתחם לטרון לפני מועד כניסת ההפוגה לתוקף (11 ביוני).
הפעם הוחלט להטיל את המשימה על שתי חטיבות פלמ"ח - חטיבת "הראל", שהחזיקה בפרוזדור ירושלים, וחטיבת "יפתח", שהועברה במיוחד מהגליל לחזית ירושלים, כדי לתגבר את כוחות צה"ל באזור - תחת פיקוד יגאל אלון, מפקד השדה הבכיר של הפלמ"ח.
לפי תוכנית הפעולה נועד גדוד 1 מחטיבת "יפתח" לערוך פשיטות על עמדות הלגיון בחלק המערבי והצפון מערבי של מתחם לטרון, כדי להטעות את פיקוד הלגיון ולאלץ אותו לרכז את עתודותיו באזור זה, בעוד המתקפה העיקרית מונחתת מכיוון דרום, על עמדות הלגיון ברכסים ממזרח לכפר לטרון (מרכז מערך ההגנה המבוצר של הלגיון). פלוגה מתוגברת מגדוד 5 של "הראל", תחת פיקודו של המ"פ זיווי צפרירי, נועדה לכבוש את משלט י"ג (נ"ג 350) עליו הגנה מחלקה אחת של הלגיון, ולאחר כיבושו נועד גדוד 3 של "יפתח" לעבור דרכו, ולהשתלט על משלט י"ד (נ"ג 315) הגדול והמבוצר במתחם, שהיה על הרכס מצפון מערב לי"ג.
המבצע נערך בלילה שבין 8 ביוני ל-9 ביוני 1948. בגלל טעות בניווט תקפה הפלוגה המתוגברת מגדוד 5 את משלט י"ד בקרב חזיתי קשה - במקום את יעדה המקורי משלט י"ג. הפלוגה שלא עמדה על טעותה דיווחה על כיבוש משלט י"ג, וגדוד 3 הופתע כאשר נתקל במכת אש של כוח הלגיון שהחזיק במשלט. מפקד גדוד 3 החליט לסגת לנקודת היציאה אף על פי שכמעט לא היו לו נפגעים, ובכך השאיר את הפלוגה המתוגברת מגדוד 5 מבודדת בלב מערך הלגיון. למרות זאת הצליחה הפלוגה המתוגברת של הגדוד החמישי בתום קרב ממושך וקשה שנמשך שבע שעות מול כוח עדיף, וללא כל סיוע מצד כוחות צה"ל הגדולים שהיו סביב מתחם לטרון באותו לילה, להשתלט על משלט י"ד ולהדוף שורת התקפות נגד של כוחות הלגיון. דיווחים מהצד הירדני מלמדים, שפעולת 'כוח זיווי צפרירי' מחטיבת הראל, הייתה קרובה למוטט את כל מערך ההגנה של הלגיון במתחם לטרון, ואילו מפקדת המבצע הייתה מתגברת אותו הוא היה מכריע את כוחות האויב במתחם לטרון. אולם מפקדת המבצע לא הבינה את תמונת המערכה, ועם שחר הורתה ללוחמיו של צפרירי לסגת בכוחות עצמם, לאחר שספגו 16 הרוגים ופצועים רבים. מפקד הכוח, זיווי צפרירי פיקד על הנסיגה כשהוא משאיר את החללים על המשלט, כשלוחמיו המעטים תומכים במורד הגבעה בחבריהם הפצועים. זיווי צפרירי ירד אחרון מהרכס. רק בתום המלחמה החזירו הירדנים את החללים לישראל.
מבצע "יורם" הוכיח, שניתן היה לכבוש את מתחם לטרון משהוטלה המשימה על כוחות חי"ר מנוסים ומאומנים היטב: כוחות הפלמ"ח. למרות כישלון המבצע, הרי שמבין חמשת הניסיונות לכבוש את מתחם לטרון, היה זה הקרוב ביותר להשגת היעד.
לאחר שלושת הכישלונות

למחרת המבצע הורה בן-גוריון לצאת שוב עוד באותו לילה, אך נתקל בסירוב מפי יצחק רבין, סגנו של אלון. לוויתור על תפיסת לטרון סייעה העובדה שבמהלך חודש יוני נפרצה דרך עוקפת לירושלים שכונתה דרך בורמה. מעבר ציוד בדרך זו לירושלים הקל על המצור והפך את "פקק לטרון" לחשוב פחות.
במסגרת מבצע דני נעשו עוד שני ניסיונות לכבוש את לטרון:
בליל 15-16 ביולי 1948 תקפה פלוגה מחטיבת הראל את "רכס התותחים" (נ.ג 395) בחלקו המזרחי של רכס לטרון וכבשה בהסתערות את המשלט. הלגיון הערבי שחזה את ההתקפה, חוזק בגדוד משוריין שהחל כעבור זמן קצר בהתקפת נגד. לוחמי הראל לא צוידו בנשק נגד שריון מאחר שחשבו בטעות שאין לרכב משוריין נגישות לרכס. השחר עמד לעלות ומפקד הפלוגה החליט על נסיגה לפני שיכותר על ידי כוח הלגיון העדיף. הפלוגה השאירה במקום שלושה פצועים קשה שלא ניתן לטלטלם וחובש שהתנדב להישאר ולטפל בהם. ארבעתם נהרגו בידי הירדנים.
ב-18 ביולי 1948 לקראת כניסת ההפוגה השנייה לתוקף, בוצע ניסיון לכבוש את תחנת המשטרה. המשימה הוטלה על פלוגה של חטיבת יפתח ועל מספר זחל"מים וטנק קרומוול של חטיבה 8. עוד קודם לכן נכבשו הכפרים ברפיליה, אל בורג' ביר מעין (כיום רעות) וסלבית (כיום קיבוץ שעלבים). אחרי שהדפו התקפת נגד תקף כוח את תחנת המשטרה והצליח להשתלט על מבנה בפאתי המתחם. הכוח הצליח להחזיק במבנה במשך לילה אחד, אך נסוג לאחר שהומטרה עליו אש בלתי פוסקת. הטור המשוריין יצא מאל-קובאב והתקדם לעבר תחנת המשטרה בלטרון. כאשר הגיעו לתחנת השאיבה במחצית הדרך פתח הטנק באש על המשטרה. בעת שילוח הפגז השלישי נתקע התרמיל בקנה והטנק ירד אחורה כדי לתקן את התקלה. קשר לקוי גרם לכך שמפקד שדרת הזחל"מים ראה בכך אות לנסיגה ופקד על הזחל"מים לסגת. מפקד הפעולה לא רצה לסכן את חיל הרגלים בהתקפה ללא סיוע ופקד על נסיגה כללית[דרוש מקור].
לאחר מלחמת העצמאות נשארה לטרון מובלעת בשליטת ירדן והיא נכבשה על ידי ישראל במלחמת ששת הימים. בליל 5 ביוני 1967 נכנסה חטיבה 4 (קרייתי) ללטרון בפיקודו של משה יטבת. כוח של טנקים וזחל"מים הסתער על המתחם והוא נכבש תוך פחות משעתיים. כמה ימים לאחר כיבוש לטרון גורשו תושבי שלושת הכפרים שהיו במובלעת, בית נובא, עמואס ויאלו ובתיהם נהרסו.
קבורה בהר הרצל והנצחה

קרב לטרון השאיר את חותמו על הזיכרון הקולקטיבי הישראלי ומהווה חלק ממיתוס "המייסדים" של המדינה היהודית. משמעות סמלית נוספת קיימת גם בשל השתתפותם של ניצולי השואה בקרבות. ההתקפות עלו בחייהם של 137 חיילים ישראלים. באוקטובר 1949 נאספו עצמות החללים שנותרו בשדה הקרב והובאו לקבורה בהלוויה המונית בקברי אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים כחודש אחר כך יחד עם הרוגים נוספים בקרבות באזור ירושלים וסביבתה. הלוויה המונית נוספת נערכה ב-28 בפברואר 1950.
קרבות לטרון שימשו במשך השנים רקע לעשרות ספרים ומאמרי פרשנות, ודורות של מפקדים ולוחמים חונכו על לקחיהם. בשנת 1982 הוציא לאור ההיסטוריון הצבאי אריה יצחקי ספר מחקר מקיף על הקרבות - "לטרון - המערכה על הדרך לירושלים". בספר טען שבקרבות היו שורה של מחדלים שלהם הייתה אחראית מפקדת החטיבה בראשות שלמה שמיר. בשנת 1987 מינה קצין חינוך ראשי, תא״ל נחמיה דגן קצין ביחידת מורשת קרב, כדי שיבדוק מחדש את פרשת הקרבות בלטרון, בעקבות פניות של שמיר. שמיר מצדו פרסם את גרסתו לאירועים בספרו  "...בכל מחיר - לירושלים", שיצא לאור ב-1994.
כיום שוכן במקום אתר יד לשריון - מוזיאון של צה"ל, המוקדש לחיל השריון ולמלחמת העצמאות.
לקריאה נוספת

אריה יצחקי, לטרון - המערכה על הדרך לירושלים (ב כרכים), הוצאת כנה, תשמ"ב
שלמה שמיר, "...בכל מחיר" - לירושלים, תל אביב: הוצאת "מערכות" ומשרד הביטחון - ההוצאה לאור, תשנ"ד 1994
אניטה שפירא, היסטוריוגרפיה וזיכרון - מקרה לטרון תש"ח, אלפיים 10, תשנ"ה
רם אורן, לטרון, הוצאת קשת, 2002
עדויות משתתפי הקרב, מקרבות לטרון, מערכות נ"ט, אלול תש"ט (ספטמבר 1949), עמודים 21–39
יואב רגב, הגדות תש"ח, נתניה: אחיאסף, 2013.
אביחי ברג, ודרך אין אחרת, סלע מאיר, תל אביב, 2021
הערות שוליים

1 2  פרטים על קרב לטרון בכינוס "יד לבנים", זמנים, 15 בנובמבר 1954
↑  דוד בן-גוריון, בהלחם ישראל, תל אביב תשי"א עמודים 25, 90
↑  Efraïm Karsh (2002) עמודים 60–62
1 2  Benny Morris (2008), עמוד 162
↑  Benny Morris (2008), עמוד 132
↑  Story of the Battle of Bayt Mahsir on the website of the Palmach (retrieved on 9 August 2008)
1 2  Ytzhak Levi (1986), detailed chronology of the battle of Jerusalem given at the end of the book
↑  Benny Morris (2008), עמוד 463
↑  gelber 138–145
↑  Lapierre et Collins (1971), p.611
1 2 3 4  שלמה גזית, קרבות לטרון וגלוי דרך "בורמה", הארץ, 20 ביוני 1950
↑  נמשכת המערכה על לטרון ורמלה - נכבשו כפרים ערביים, הארץ, 30 במאי 1948
↑  אליעזר חן, זכר ימי תש" ח - ההסתערות על לטרון, למרחב, 9 ביוני 1967
1 2  יהודה ארצי, המערכה בגזרת לאטרון, הארץ, 18 ביולי 1948
↑  נכבשו קלקיליה לטרון וג'נין, דבר, 7 ביוני 1967
מנחם תלמי, לטרון -  אגוז המוות שפוצח, מעריב, 7 ביוני 1967
↑  פנחס יורמן, בחזרה ללטרון, דבר, 9 ביוני 1967
יונה שמשי, טרמפ ללטרון, למרחב, 7 ביוני 1967
↑  יצחק שור, היחס לאוכלוסייה בגדה המערבית  ולחיילים המצריים בסיני, על המשמר, 22 ביוני 1967
↑  גבורי ישראל שנפלו הובאו לקברות בהר הרצל, דבר, 18 בנובמבר 1949; א. תלמי, פרשת חיפוש הגופות, דבר, 18 בנובמבר 1949; ב-228 ארונות  מובלים חללי ירושלים למנוחת נצחים בהר-הרצל, מעריב, 17 בנובמבר 1949; חודש ימים נמשך ליקוט עצמות הקדושים, מעריב, 17 בנובמבר 1949 המשך; "בזכותם אנו חיים בירושלים" (שיחה עם הרב הצבאי הראשי סגן-האלוף ש. גורונצ'יק), מעריב, 17 בנובמבר 1949; א. ירושלמי, מסע האבל של 228 ארונות, מעריב, 20 בנובמבר 1949
↑  היום הלווית חללי לטרון בהר־ הרצל, הארץ, 28 בפברואר 1950
↑  דן עומר, ספר - שיירות פרצו בדרך אל העיר - "לטרון" מאת אריה יצחקי, כל העיר, 23 באפריל 1982
↑  שלום ירושלמי, מונה קצין בודק לקרב לטרון, כל העיר, 30 באוקטובר 1987
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537015005171  GND: 4471663-1  LCCN: sh95001326 
אזור לטרון ב-15 במאי 1948
חביס אל מג'אלי מפקד הרגימנט הרביעי של הלגיון הערבי
קבר אחים לחללי הקרבות באזור לטרון בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים
יוליוס נפוס

יוליוס נפוס (לטינית: Julius Nepos; סביבות 430–480) היה האדם הלפני-אחרון שכיהן בתפקיד הקיסר הרומי, וכמו כן היה הטוען לכתר הלגיטימי האחרון (אך לא מונה לתפקיד שנית). תקופת כהונתו הייתה 474–480 להלכה ו-474–475 למעשה.
חייו

נפוס, בנו של נפוטיאנוס ובעלה של אחייניתו של הקיסר הביזנטי לאון הראשון. הוא מונה לתפקידו על–ידי ליאו המזדקן בשנת 474, אחרי היסוסים כבדים, נוכח הניסיון הכאוב של ליאו עם אנתמיוס ואוליבריוס, הקיסרים הקודמים במערב. ליאו ביקש במעשהו זה לשים קץ לשלטון הטוען לכתר גליקריוס, שעלה לשלטון בכוח מגיסטר מיליטום (ראש לחיילים) גרמאני בבירה המערבית רוונה.
רשמית, היה ליאו הקיסר היחידי והייתה לו זכות לבחור אוגוסטוס. נפוס, שהיה מושל הפרובינקיה דלמטיה, מונה ככל הנראה לתפקיד קיסר כבר ברוונה ואחרי שהגיע לנמל אוסטיה ולרומי נאלץ גליקריוס לנטוש את המשרה ומונה לתפקיד בישוף העיר סלונה בדלמאטיה. ב-19 ביוני או ב-24 ביוני זכה נפוס גם לתואר הנוסף של אוגוסטוס.
נפוס ניסה להציל את שארית הפליטה שנותרה מהאימפריה: איטליה ודריסת רגל מסוימת בצפון ובדרום גאליה. הוא נשא ונתן באמצעות בישופים שליחים על הסכם שלום עם הוויזיגותים ומלכם אאוּריק, והסכים עמו על קבלת אזור פרובאנס בגאליה בו שלטו הוויזיגותים בשנים 473–474 בתמורה לכמה שטחים עליהם לא היה נפוס מסוגל לשלוט ממילא. הצלחתו הייתה פחותה במשא ומתן עם גָאיְזֶרִיק, מלך הוונדלים ששב להשתעשע במתקפות פירטיות על איטליה. גאיזריק חתם זה עתה על הסכם שלום עם האימפריה המזרחית ולא ראה כל צורך בוויתורים לנפוס. לנפוס עצמו לא הייתה ברירה מלבד להכיר בכיבושי הוונדלים בסרדיניה, קורסיקה האיים הבלאריים, סיקיליה ואפריקה.
נפוס היה לפי הדיווחים אחד הקיסרים המערביים המוכשרים יותר, אך הוא לא זכה לפופולריות בסנאט הרומי בגלל קשריו ההדוקים עם המזרח. נפוס מינה לתפקיד הפטריקיוס (patricius) וראש החיילים שלו את אקדיקיוס, בנו של אחד הקיסרים הקודמים אוויטוס. בנסיבות לא ברורות לחלוטין, שייתכן והן קשורות להתערבות של הסנאט, מונה לתפקיד אחר כך פלביוס אורסטס המפוקפק, שעיקר תהילתו הייתה על כהונתו כמזכירו (נוֹטריוס) של אטילה ההוני. הלה לא המתין זמן ממושך עד שב-28 באוגוסט 475 השתלט על הממשלה ברוונה וכפה על נפוס להימלט באוניה לדלמאטיה. מאחר שלא יכול היה לכהן כקיסר בעצמו משום שהיה ממוצא גרמאני הוא מינה את בנו רומולוס, בנו מאישה רומאית, כקיסר החדש.
נפוס המשיך לשלוט בדלמאטיה כקיסר "האמיתי" והוכר ככזה על ידי החצר בקונסטנטינופול. כאשר כבש אודואקר את רוונה, הרג את אורסטס והדיח את רומולוס ב-4 בספטמבר 476, הוא הכריז על עצמו כמלך איטליה וביקש מזנון, קיסר האימפריה הביזנטית להפוך את שלטונו לחוקי. זנון נעתר לבקשה והפך אותו לפטריקיוס של נפוס, תואר נומינלי, שכן אודואקר היה השליט בפועל ואי הכרה בו מצד זנון היה צעד שיוביל למלחמה, עניין שזנון לא היה מוכן לו בשלב זה. אודואקר הסכים להסדר זה ורשמית אף התיר לנפוס לטבוע מטבעות ואפילו הוציא מטבעות משלו בשמו של נפוס כקיסר.
נפוס, שעדיין קיווה להשיב לעצמו את השליטה באיטליה, קשר ב-479 להדיח את אודואקר, אך נרצח על-ידי חייליו הוא ב-25 באפריל, ב-9 במאי או ב-22 ביוני 480. התאריך הראשון הוא כנראה הנכון. ייתכן שידו של גליקריוס, שהיה עדיין בישוף סלונה, בחשה מאחורי הקלעים. אחרי רציחתו פלש אודואקר לדלמאטיה, הביס כוח של הגנרל הרומי אובידה והרג את הגנרל ואחרי כן השתלט על דלמאטיה כולה. אחרי הכיבוש מינה אודואקר את גליקריוס לבישוף העיר הגדולה מדיולאנום (מילאנו של היום), מה שחיזק את החשד לברית בין השניים להביא למותו של נפוס.
קרחון גלן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  אלכסנדר אר. גלן 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 אורך:  7 מיל 
 קואורדינטות:  80°44′00″S 25°16′00″W﻿ / ﻿80.7333°S 25.2667°W﻿ / -80.7333; -25.2667
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון גלן(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון גלן
 
קרחון גלן (באנגלית: Glen Glacier) הוא קרחון ברכס שקלטון שבאנטארקטיקה. הקרחון זורם לכיוון דרום ומתחבר לקרחון ריקברי, מערבית להרי ריד.
אורכו של הקרחון 13 ק"מ.
היסטוריה ומקור השם

הקרחון מופה לראשונה בשנת 1957 על ידי המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי (CTAE). הקרחון נקרא על שם אלכסנדר גלן, שהיה חבר הנהלת המשלחת הטראנס-אנטארקטית בין השנים 1955-1958.
קרחון בלקוול

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  86°10′00″S 159°40′01″W﻿ / ﻿86.1667°S 159.667°W﻿ / -86.1667; -159.667
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון בלקוול(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון בלקוול
 
קרחון בלקוול (באנגלית: Blackwall Glacier; מילולית: קרחון הקיר השחור) הוא קרחון שאורכו 9 קילומטרים, המנקז את מערבו של מישור נילסן שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם מצפון-מזרח לחוד הנסן ונשפך לקרחון אמונדסן.
מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחות המחקר של אוניברסיטת אוהיו, שחקרו את האזור בין השנים 1963–1964 ו-1970–1971. הקרחון נקרא בשם זה היות שהמצוקים שסביבו שחורים בצבעם.
לקריאה נוספת

• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, , P 180
• Edmund Stump, , P 179
פרנקים (כינוי)

פרנקים או פרנג'ים, הוא כינוי לאירופאים הנפוץ בשפות, תרבויות ואזורים שונים. בהם מקורות עבריים באירופה ובארץ ישראל, ובשפות העמים בארצות ערב, פרס, אתיופיה, דרום-מזרח אסיה ותת-היבשת ההודית. מקור הכינוי בשבטי הפרנקים, אשר שטפו את מערב אירופה במאה השישית והקימו את האימפריה הפרנקית. בהמשך שימש השם גם לצלבנים שהקימו את ממלכת ירושלים.
מאז מסעי הצלב ואחריהם, שימש הכינוי פרנג'ים לכינוים של אירופאים שהגיעו לממלכות של הערבים. הכינוי עבר לאתיופיה ופרס. בעידן התגליות התפשט הכינוי בתרבויות נוספות לחופי האוקיינוס ההודי וכיום הוא מופיע בהטיות שונות בשפות הינדי, אורדו, תאית, פרסית, ערבית, אמהרית ובעוד שפות אחרות.
עם השנים נקראו פרנג'ים גם צליינים, מיסיונרים, ואף שכירי חרב מאירופה.
בימי הביניים

מקור השם פרנקים הוא בשבטי הפרנקים הגרמניים. אולם גלגולו לכינוי לצלבנים ואירופים זרים במזרח התיכון אינו ברור. הפרנקים היו שבטים גרמניים שחיו באזור פרנקיה, בגבולות האימפריה הרומית. לאחר התפוררותה הם הקימו אימפריה. בהמשך האימפריה התפוררה. חלקה המערבי המשיך להיקרא „ממלכת הפרנקים״ ובהמשך ממלכת צרפת ("ממלכת פרנקיה").
מבין ארבע קבוצות האבירים שיצאו למסע הצלב הראשון, שתיים היו מממלכת צרפת והשלישית הגיעה מאזור פלנדריה: אזור בו ישבו הפרנקים. הערבים  כינו את הכובשים הצלבנים שהגיעו לארץ ישראל בעקבות מסע הצלב הראשון "פרנקים". בהמשך המונח שימש לתיאור כל האירופים שהגיעו לארץ ישראל באחד ממסעות הצלב, בעלייה לרגל או אזרחי ממלכת ירושלים ומדינות צלבניות אחרות.
הכינוי מוצא את מקומו במקומות רבים לתיאור זרים או חדשים.
בעת החדשה > באתיופיה ואריתריאה

הכינוי פרנג' (אמהרית: ፈረንጅ; תגרית: ፈረንጂ) באתיופיה הגיע מהשפה הערבית ובתחילה התייחס לאירופאים מהדת הנוצרית קתולית. אירופאים שלא היו קתולים כונו "גבצווי" לרבות ארמנים ויוונים. במאה ה-19 עם בואם של מיסיונרים פרוטסטנטים הכינוי היה שגור גם כלפיהם. במאה ה-20 היו שגורים הכינויים "מוסקוב" (ሞሰቆበ) כלפי רוסים ו"גרק" (ገሬቀ) כלפי יוונים. הכינוי גרק מקורו ביוונים שחיו באתיופיה ולא היו קתולים או פרוטסטנטים, אלו עבדו בעיקר בעבודת כפיים. בתקופה זו הכינויים "פרנג'" ו"גרק" התייחסו יותר למעמדות מאשר ללאומים או דתות. עם הזמן הכינוי גרק ניתן לכל אירופאי שהיה עובד עבודת כפיים. בעיני האירופאים המקומיים הכינוי היה כינוי גנאי. באתיופיה עצמה הייתה נפוצה האמונה כי האירופאים באירופה משתמשים ביוונים כעבדים, בעיני האתיופים המונח "גרק" הוא מקבילה אירופאית למונח האתיופי "ברייה". עם התמעטות הקהילה היוונית המונח גרק יצא מכלל שימוש והכינוי פרנג' ניתן לכל אדם מערבי ולבן עור.
כיום "פרנג'י" באמהרית הוא כינוי (גנאי) לכל אדם לבן עור.
בעת החדשה > בהודו

בהודו שימש הכינוי פִירַנג (Firang) או פרנג'י לתיאור מבקרים מהעולם המערבי, בטרם התייחד ככינוי גנאי לעובדי חברת הודו המזרחית הבריטית וקציני האימפריה הבריטית. בטמילית כונו האירופאים ככלל והבריטים בפרט "פּרנגיאר" (Parangiar). גם במלאית, הינדי ואורדו נעשה שימוש בכינויים אלה במובן זה. בסרי לנקה משמשת המילה "פָּרַנגי" (Parangi) הן לתיאור פורטוגזים והן לתיאור סוג מסוים של עגבת שאלה הביאו עמם.
בעת החדשה > בדרום-מזרח אסיה

בשפה התאית שימש הכינוי פָרַנג (ฝรั่ง - Farang) ככינוי גנאי לאירופים וכשם לפרי הגויאבה, שהגיע לראשונה לתאילנד עם הסוחרים הפורטוגזיים בעידן התגליות. המילה פרנג נזכרת בשמם של מזונות אחרים שהגיעו לתאילנד עם ספינות הסוחר הפורטוגזיות, כגון תפוח אדמה ("מאן פרנג" - มันฝรั่ง) ומסטיק (מאק פרנג - หมากฝรั่ง). הביטוי "פרנג שחור" (פָרַנג דוּם - ฝรั่งดำ) משמש לתיאור אפרו-אמריקאים, בייחוד בימי מלחמת וייטנאם. הביטוי "חצי ילד" (לוק קראונג - Luk kreung ,ลูกครึ่ง) תיאר ילד שאביו פרנג ואילו הביטוי "פרנג עם קשתית בצבע חלב אורז" (ฝรั่งตาน้ำข้าว ‏פרנג טה נאם קאו (לחצו להאזנה)קובץ:Farang ta nam khao.ogg‏Ⓘ‏) נחשב מעליב. בשפה הקמרית הנהוגה בקמבודיה השכנה כונו הצרפתים ברנגים (Barang).
בעת החדשה > בעם היהודי ובישראל

הביטוי היידי "פרענק" היה שכיח אצל האשכנזים כלפי היהודים הספרדים, ובמובן הרחב שכלל גם את יהודי ארצות האסלאם, בעת החדשה. יש המסבירים את התהוותו בהיותה של צרפת (France) ארץ מעבר, בין חצי האי האיברי: ספרד ופורטוגל, לבין המרחב דובר גרמנית, ואחר כך גם ארצות מזרח אירופה, שנחשב לאשכנז.
בעברית המדוברת החדשה, כחלק מסלנג אשכנזי, הביטוי היה מוענק כמילת גנאי לאדם ממוצא ספרדי-מזרחי או לכל מי שמתנהג בצורה פחות תרבותית; כיום ביטוי זה נפוץ בעיקר בקרב הציבור האשכנזי הוותיק ובקרב הציבור החרדי דובר היידיש.
הביטוי פרנג'י הוענק בעבר לאדם הלבוש בצורה מגונדרת ("אירופאית"). כיום ביטוי זה אינו נפוץ.
ראו גם

יקה
סרצנים
פראנקוס
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, הצלבנים - דיוקנה של חברה פיאודלית, ירושלים מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה 1975, מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת 1985.
הערות שוליים

↑  על המילה frank במילון האטימולוגי המקוון
↑  מצרים יודעה באתיופיה בשם גבץ וכונו כך על שם אמונתם שלרוב הייתה נוצרית אורתודוקסית
↑  Richard Pankhurst, "Färänğ" in Siegbert Uhlig (Editor), Encyclopaedia Aethiopica: D-Ha, Otto Harrassowitz Verlag, 2005, ISBN 3447052384, p. 492-493
↑  ראו: רוביק רוזנטל, איך אומרים באמהרית טלפון נייד.
↑  ראו למשל: חיים חיסין, מרשומות אחד הביל"ויים, (ערכה: שולמית לסקוב), ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשנ"א-1991, עמ' 53.
שבטי הפרנקים באירופה בימי הביניים, בשנים 481–814
קרחון עמנואל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  77°55′00″S 162°06′00″E﻿ / ﻿77.9167°S 162.1°E﻿ / -77.9167; 162.1
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון עמנואל(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון עמנואל
 
קרחון עמנואל (באנגלית: Emmanuel Glacier) הוא קרחון הממוקם ברכס החברה המלכותית, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה. הקרחון יורד מהר ליסטר לכיוון צפון-מערב, בין הר טייבל לסלעי קתדרל, ואז מתחבר עם קרחון פראר.
היסטוריה ומקום השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחת טרה נובה שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913. הקרחון נקרא על שם קולג' עמנואל באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה.
אליין לרוי לוק

| --- | --- |

דיוקן של לוק מאת בטסי גרייבס ריינו (אנ')
 לידה:  13 בספטמבר 1885 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  9 ביוני 1954 (בגיל 68)  ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות של הקונגרס 
 השקפה דתית:  הדת הבהאית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת ברלין
 מוסדות:  אוניברסיטת הווארד 
 זרם:  פרגמטיזם, האסכולה האוסטרית של תאוריית הערך
 תחומי עניין:  ערכים (אקסיולוגיה), אסתטיקה, יחסי גזע, תרבות אפרו-אמריקאית
 עיסוק:  פילוסוף, היסטוריון אמנות, סופר, מרצה באוניברסיטה 
 הושפע מ:  ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, גאורג זימל, פרנץ בועז, ג'ון דיואי, הוגו מונסטרברג
 השפיע על:  לנגסטון יוז, זורה ניל הרסטון
 מדינה:  ארצות הברית
 פרסים והוקרה:  מלגת רודס (1907) 
 
אליין לרוי לוק (באנגלית: Alain LeRoy Locke;‏ 13 בספטמבר 1885 – 9 ביוני 1954) היה פילוסוף, מחבר ואיש חינוך אמריקאי. ב-1907 היה האפרו-אמריקאי הראשון שזכה במלגת רודס היוקרתית. כפילוסוף עסק בתאוריית הערך, באסתטיקה וביחסי גזע. למושג "הדדיות בין-תרבותית" היה מקום מרכזי בכתיבתו והוא ביטא את תמיכתו בפלורליזם תרבותי. כאינטלקטואל ציבורי היה דמות מפתח ברנסאנס של הארלם. האנתולוגיה "השחור החדש" (The New Negro) אותה פרסם ב-1925 נתנה לתנועה את כינוייה, "תנועת השחור החדש", והפכה את לוק לדמות בולטת ומשפיעה בציבוריות האפרו-אמריקאית. לוק האמין שמשימתו של הדור האפרו-אמריקאי החדש היא טרנספורמציה במסגרתה התפיסה העצמית שמוקדה הוא האדם השחור כבעיה חברתית תוחלף באמנציפציה רוחנית ואומנותית.