stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר

| --- | --- |
סמל ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר
"בית בינה", אחת מפנימיות הישיבה
"בית בינה", אחת מפנימיות הישיבה
 ישיבה תיכונית
 השתייכות:  מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא
 תקופת הפעילות:  ה'תשי"ג (1953) – הווה
 מייסדים:  הרב אריה בינה
 שכבות לימוד:  ז'-י"ב
 בעלי תפקידים
 ראש הישיבה:  הרב משה וייס
 תלמידים
 :  כ-410
 מיקום
 מיקום:  הפסגה 7, בית וגן, ירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°46′12.69″N 35°10′57.82″E﻿ / ﻿31.7701917°N 35.1827278°E﻿ / 31.7701917; 35.1827278
  אתר האינטרנט הרשמי של ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר
  (למפת ירושלים מוגדלת) ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר(למפת ירושלים רגילה) ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר(למפת הרי ירושלים רגילה) ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר(למפת הרי ירושלים מוגדלת) ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר
ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר היא ישיבה תיכונית בירושלים. נקראת גם תיכון עירוני ד' ע"ש לואיס ואטה שיף של עיריית ירושלים. משתייכת למרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא.
תולדות הישיבה

הישיבה הוקמה בז' באדר תשי"ג (22 בפברואר 1953) על ידי הרב אריה בינה, שלימד קודם לכן בישיבת כפר הרוא"ה, יחד עם הרב משה גולדברג (יליד טורונטו, שחזר לאחר מכן לצפון אמריקה). את הקמתה יזם הרב משה צבי נריה, והיא נקראה על שם הרב מאיר בר-אילן. בעת הקמתה הייתה הישיבה השנייה של תנועת בני עקיבא. הישיבה שכנה תחילה בשכונת אבו טור, במבנה שהוקם במאה ה-19 ובו שכן בית החולים לעיניים "סנט ג'ון" (כיום משמש המבנה את מלון הר ציון). בגרעין הראשון של התלמידים שמנה כמה עשרות נכללו חמישה עשר תלמידים מישיבת בני עקיבא כפר הרואה. מיקום הישיבה, בסמוך לקו הגבול עם ירדן ("הקו העירוני"), ויריות תכופות של חיילי הלגיון הירדני הביאו ללחץ של הורי התלמידים שבעקבותיו עברה הישיבה לאחר כשנה לרחוב הפסגה בשכונת בית וגן, שם היא שוכנת עד היום. במאה ה-21 פורסם מספר פעמים כי הישיבה עומדת לעבור לשכונת הר חומה.
הרב בינה עמד בראשות הישיבה עד שנת 1986. הנהגתו החינוכית התאפיינה בהקפדה על התנהגות מכובדת של התלמידים ברוח תנועת המוסר ועל דרישות גבוהות בתחום התורני ובתחום הלימודים הכלליים. סגל הר"מים היה ברובו המכריע בוגר ישיבות חרדיות, וחרדי בהשקפותיו. הישיבה נחשבה לספינת הדגל של הישיבות התיכוניות, ועל רקע זה העמידה רף קבלה גבוה ומתח לימודי נוקשה במקצועות הקודש והחול.
לאחר פרישת הרב בינה החליף אותו הרב זאב קופלוביץ' בתפקיד ראש הישיבה. בשנת 1993 התלוננו תלמידים שהרב קופלוביץ' ביצע בהם מעשים מגונים. הפרשה דווחה לראש ישיבת מרכז הרב הרב אברהם שפירא ולרבנים נוספים וקופלוביץ' נדרש לעזוב את תפקידו. הוא הודיע על פרישה בנימוק של מחלת לב, אולם נותר לגור סמוך לישיבה. משלא נמצא לו מחליף נותר גם בתפקידו כראש ישיבה. הוא חזר למעשיו ובשנת 1997 דווח על כך למי שנתמנה באותה תקופה ליושב ראש מרכז ישיבות בני עקיבא, הרב חיים דרוקמן, שהדיח אותו שוב מתפקידו. בסופו של דבר פורסמה הפרשה תוך ביקורת על אי הדיווח למשטרה. קופלוביץ' הורשע בעסקת טיעון בהטרדות מיניות של תלמידים ונגזרו עליו 3 וחצי שנות מאסר. בשנים שלאחר חשיפת הפרשה פחת באופן משמעותי שיעור ההרשמה לישיבה ויוקרתה נפגעה.
לאחר פרישתו של קופלוביץ' מונו במקומו באופן זמני הרב אליהו גרוסברג, ותיק הר"מים, ואחר כך הרב יצחק דור, ראש ישיבת חורב. לאחר מכן שימש הרב מאיר טויבר, בוגר הישיבה שהיה גם ר"מ וסגן ראש הישיבה, כראש הישיבה במשך כעשרים שנה. בין השנים תש"ף-תשפ"ב כיהן בראשות הישיבה הרב דעואל בסוק, ולקראת שנת הלימודים תשפ"ג, מונה לראש הישיבה הרב משה וייס.
הישיבה כיום

לאורך השנים הגיעו תלמידי הישיבה ממקומות מגוונים בישראל. גם ב-2018, כאשר יש בישיבה חטיבת ביניים שתלמידיה תושבי ירושלים בלבד, עדיין מהווים הירושלמים פחות ממחצית תלמידי הישיבה.
חלק מתלמידי הישיבה לומדים דף יומי, עמוד יומי, רמב"ם יומי ומשנה יומית. ניתנת אפשרות להיבחן על דפים אלו ולזכות בסט גמרא או שולחן ערוך.
בנוסף למגמות הלימוד המקובלות, קיימת בישיבה מגמה ייחודית של רפואה, בהיקף 10 יחידות לימוד בשיתוף עם בית החולים שערי צדק. בשנת תשע"ג נפתחה בישיבה תוכנית "אקדמיה בתיכון", המאפשרת לתלמידים להמיר חלק מבחינות הבגרות בקורסים אקדמיים באוניברסיטה הפתוחה. בעבר הייתה קיימת בישיבה מגמת תכנות מחשבים בשיתוף עם נס טכנולוגיות, במסגרתה קיבלו בוגרי המגמה תעודה של מיקרוסופט. בשנת תשע"ה נפתחה בישיבה מגמת סייבר.
בשנת הלימודים ה'תשס"ט נפתחה בבנייני הישיבה חטיבת ביניים המשותפת לנתיב מאיר ולמוסדות מקור חיים. בשנת הלימודים ה'תשע"א הוקם במקום מסלול תיכוני דומה, שבשנת תשע"ה התפצל והפך לישיבת שפע מקור חיים. ואילו נתיב מאיר נהפכה לתיכון שש שנתי עם כיתות ז'-יב'.
בישיבה ישנו גם מסלול נפרד (כיתות י-יב) לעולים מארצות הברית (YTA) ייסד אותו הרב דוד סמסון, והיום עומד בראשו הרב בצלאל בורשטיין. אחת לשלושה מחזורים נוספת בישיבה כיתת חינוך מיוחד. בעבר הייתה בישיבת כיתה של עולים מאתיופיה.
בוגרים

במשך השנים הישיבה הוציאה מקרבה מספר רב של בוגרים שתפסו עמדות השפעה בחברה הישראלית, עובדה שהקנתה לישיבה מוניטין רב. בין הבוגרים ארבעה חתני פרס ישראל, אלופים בצה"ל, אדמו"רים, דיינים ושופטים.
ראו גם

רשימת בוגרי הישיבה
הערות שוליים

↑  א. יחיאלי, ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר בירושלים, הצופה, 10 באוגוסט 1954
↑  ראו: ישיבות ומוסדות תורה, באתר ארכיון המדינה, עמ' 130, 166
↑  גיל קלנר, ‏בית וגן מתחרדת: 'נתיב מאיר' עוברת להר חומה, באתר "סרוגים", 15 בינואר 2014
↑  עדו בן פורת, להתראות בית וגן: ישיבת נתיב מאיר המיתולוגית עוברת להר חומה, ערוץ 7, 3 באוגוסט 2022
↑  קלמן ליבסקינד, ‏הותקף מינית ע"י הרב הנערץ עליו - ומסרב לשתוק: "אל תחפו על רבנים", באתר מעריב אונליין, 22 בדצמבר 2018
↑  "תעשו הכול כדי שתהיו העתיד האמיתי של העם", באתר ערוץ 7
↑  "הרב לכד נערים תמימים וכפה עליהם מין נתעב", ידיעות אחרונות, 19 בנובמבר 1999.
↑  שלמה צזנה, רבנים מגונים, באתר nrg‏, 28 בינואר 2000
↑  אפרת שפירא-רוזנברג, לא לשון הרע, דיני נפשות, באתר ynet, 28 בפברואר 2008
↑  חדש: מגמת רפואה בישיבת 'נתיב מאיר', באתר ערוץ 7, 19 בנובמבר 2006
↑  נס בנתיב מאיר, באתר מרכז ישיבות בני עקיבא
↑  אדם צחי, הישגיות חסידית, באתר "כיפה", ז´ אלול ה´תשס"ח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311515405171  VIAF: 144782838   WorldCat (עם VIAF): 144782838
יחסי אירלנד–צ'ילה

| יחסי אירלנד–צ'ילה |
| --- | --- |
אירלנד: צ'ילה


אירלנד: צ'ילה
שטח (בקילומטר רבוע)
70,273: 756,102
אוכלוסייה
5,268,332: 19,788,712
תמ"ג (במיליוני דולרים)
545,629: 335,533
תמ"ג לנפש (בדולרים)
103,568: 16,956
משטר
רפובליקה: רפובליקה נשיאותית

יחסי אירלנד–צ'ילה הם יחסי החוץ בין צ'ילה לאירלנד. כ-120,000 אזרחי צ'ילה הם ממוצא אירי. שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ובאו"ם.
היסטוריה

האירים הראשונים שהגיעו לצ'ילה של ימינו היו חלק ממאבק של חיילים אירים שעזבו את אירלנד לשרת בעיקר במדינות קתוליות ונודעו כ"אווזי הבר". חיילים אירים היוו חלק מהפמליה הספרדית במהלך כיבושה של צ'ילה במהלך המאה ה-16. בשנת 1763 הגיע האציל יליד אירלנד אמברוסיו או'היגינס לצ'ילה בשירות ספרד. בין השנים 1788–1796, אמברוסיו כיהן כמושל המלכותי של צ'ילה ובהמשך הועלה לדרגת המשנה למלך פרו (שכלל את צ'ילה) בין השנים 1796–1801. בשנת 1778 נולד בצ'ילה בנו של אמברוסיו, ברנרדו או'היגינס. ברנרדו היה ידוע לימים כמנהיג העצמאות של צ'ילה וראש המדינה של צ'ילה העצמאית בין השנים 1817–1823. קצין הצבא הצ'יליאני ממוצא אירי, חואן מק'נה, נחשב גם לגיבור העצמאות הצ'יליאנית והיה מופקד על יצירתו של חיל ההנדסה הצבאית של הצבא הצ'יליאני.
זמן קצר לאחר מלחמת העצמאות האירית מבריטניה, אירלנד החלה לפתח את קשריה הדיפלומטיים עם אמריקה הלטינית ושלחה תחילה את נציג הרפובליקה האירית פרנק וו. איגן ובהמשך פטריק ליטל בשנת 1921 לצ'ילה כדי לסייע בגיוס כספים ממשפחות איריות בולטות במדינה עבור אירלנד.
בין השנים 1973–1990 צ'ילה הייתה תחת דיקטטורה צבאית המנוהלת על ידי הגנרל אוגוסטו פינושה. במהלך תקופה זו, אזרחים צ'יליאנים רבים שהתנגדו לממשלה ביקשו מקלט במדינות אחרות, כולל אירלנד אליה 120 אזרחים צ'יליאנים הגישו בקשה למקלט. בשנת 1988 הגיע נשיא אירלנד לעתיד, מייקל היגינס, לצ'ילה כמשקיף בבחירות בינלאומיות במהלך משאל העם בצ'ילה (1988). בשנת 1990, הנשיא הראשון שנבחר באופן דמוקרטי של צ'ילה מאז לפני הדיקטטורה הצבאית היה הנשיא פטריסיו איילווין ממוצא אירי. בתחילת שנות ה-90 כוננו צ'ילה ואירלנד יחסים דיפלומטיים ובשנת 2002 פתחה צ'ילה את שגרירותה בבירת אירלנד. בשנת 2019 פתחה אירלנד את שגרירותה שלה בסנטיאגו.
ביקורים רמי דרג

ביקורים רמי דרג מצ'ילה לאירלנד
נשיא צ'ילה ריקארדו לאגוס (2003)
ביקורים רמי דרג מאירלנד בצ'ילה
נשיאת אירלנד מרי רובינסון (1995)
נשיא אירלנד מארי מקאליס (2004)
נשיא אירלנד מייקל היגינס (2012)
הסכמים דו צדדיים

בשנת 2005, צ'ילה ואירלנד חתמו על הסכם בדבר הימנעות ממיסוי כפול. בשנת 2016 נחתם הסכם אשרת עבודה וחופשה על ידי שתי המדינות.
יחסי סחר

בשנת 2002 חתמה צ'ילה על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את אירלנד). בשנת 2017 הסתכם הסחר בין צ'ילה לאירלנד ב-400 מיליון אירו. מוצרי הייצוא העיקריים של צ'ילה לאירלנד כוללים: יין צ'יליאני; מזון חיות; כימיקלים ומוצרים נלווים. הייצוא העיקרי של אירלנד לצ'ילה כולל: מכונות וציוד תובלה; ביטוח; שירותי מחשוב ומידע; ואלכוהול.
נציגויות דיפלומטיות

צ'ילה מחזיקה באירלנד שגרירות בדבלין.
אירלנד מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו.
יעקב מרגוליס

יעקב מרגוליס (ברומנית: Iacov Margulies;‏ 1868–1962) היה רבם של יהודי גאלאץ בין השנים 1896–1962.
מרגוליס היה תלמיד של אהרן ילינק מווינה ושל הרב הראשי של יהדות צרפת, צדוק כהן מפריז. הוא היה מודרני, הושפע מהרפורמה ביהדות ונשא את דרשותיו ברומנית. הוא נהג להתהלך ברחוב ולברך ילדים יהודים שפגש.
תחילה היה הרב של היכל קורל של גאלאץ, ובהמשך היה הרב הראשי של גאלאץ וחבר במועצה הרבנית העליונה של רומניה. ב-1940, כשהיכל קורל של גאלאץ נהרס ברעידת אדמה, הוא התגורר בחצר בית הכנסת והמשיך לארגן את התפילות בביתו. במותו, לאחר 66 שנות כהונה, ספד לו הרב הראשי של יהדות רומניה באותה תקופה, דוד משה רוזן. יעקב מרגוליס היה בנו של הרב אברהם מרגוליס, שכיהן כרב בגאלאץ ונכדו של יעקב (ינקל) מרגוליס, שכיהן כרב בבראילה.
לקריאה נוספת

ברוך טרקטין, לוסיאן-זאב הרשקוביץ, אנציקלופדיה ליהדות רומניה במאות הט"ז-כ"א, מוסד הרב קוק, 2012.
הערות שוליים

↑  http://www.ernarubin.org/german_language.html סיפור אותנטי המדגים את מעשה ברכת ילדים ברחוב, ראה בתחתית העמוד שם נמצאת גם קישורית לכתב היד המקורי ברומני
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחסי אירלנד–צרפת

| יחסי אירלנד–צרפת |
| --- | --- |
אירלנד: צרפת


אירלנד: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
70,273: 643,801
אוכלוסייה
5,268,332: 66,574,294
תמ"ג (במיליוני דולרים)
545,629: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
103,568: 45,527
משטר
רפובליקה: רפובליקה נשיאותית למחצה דמוקרטיה פרלמנטרית למחצה

יחסי אירלנד–צרפת מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הרפובליקה הצרפתית לרפובליקה של אירלנד. שתי המדינות חברות במועצת אירופה, האיחוד האירופי והארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
היסטוריה

בין צרפת ואירלנד יש היסטוריה ארוכה של יחסים קרובים בין המדינות. מאז ומעולם הייתה הגירה דו-צדדית בין המדינות. בשנת 1578 הוקמה המכללה האירית בפריז כבית ספר קתולי להכשרת סטודנטים איריים. בשנת 1689, צרפת תמכה באירלנד במלחמה הוויליאמית להשבת ג'יימס השני, מלך אנגליה לכסאו. לאחר אמנת לימריק, במשך מאה השנים הבאות, הצבא הצרפתי כלל חטיבה אירית. האירים שנלחמו למען צרפת (ומדינות זרות אחרות) כונו אווזי בר. חיילים אירים רבים שירתו עם הצרפתים בחקירה ובקולוניזציה של צרפת החדשה.
בשנת 1796, בהשראת המהפכה הצרפתית, החלה אגודת האירים המאוחדים התקוממות נגד השלטון הבריטי באירלנד שנודעה בכינוי המרד האירי של 1798 והונהגה על ידי לוחם המהפכה האירי וולף טון. צרפת תמכה במרד האירי ובדצמבר 1796 שלחה חיל משלוח של 12,000 חיילים לבאנרי ביי, מחוז קורק; עם זאת, החיילים לא הצליחו לנחות מכיוון שהיו 40,000 חיילים בריטים באזור שהמתינו להם. באוגוסט 1798 נחת צי צרפתי במפרץ קיללה שבמחוז מאיו עם 1,060 חיילים בפיקודו של הגנרל ז'אן ג'וזף אמבל הומברט. מורדים איריים הצטרפו לצרפתים נגד הבריטים אך הפסידו בקרב על בלינמוק בספטמבר 1798. המורדים האירים הוצאו להורג בזמן שהחיילים הצרפתים ששרדו הוחזרו חזרה לצרפת. מאז הקרב נודע בשם Bliain na bhFrancach (שנת הצרפתים). בשנת 1803 הקים נפוליאון בונפרטה את הלגיון האירי שנלחם למען צרפת במבצע וולצ'רן ובמלחמת חצי האי. הלגיון פורק בשנת 1815. בשנת 1873 הפך פטריס דה מק-מהון לנשיא צרפת הראשון ממוצא אירי.
כחלק מהאימפריה הבריטית, חיילים אירים לחמו בצרפת במלחמת העולם הראשונה (1914–1918) וכוחות איריים נלחמו בקרב על הסום. בשנת 1922 השיגה מדינת החירות האירית את עצמאותה מבריטניה. בשנת 1929 פתחה אירלנד נציגות דיפלומטית בפריז ומינתה את ג'רלד אדוארד אוקלי דה גאלאג אט טיקולי לנציג האירי הראשון בצרפת. בשנת 1930 פתחה צרפת את הנציגות הדיפלומטית הראשונה שלה בדבלין. במהלך מלחמת העולם השנייה (1939-1945) אירלנד נותרה נייטרלית רשמית. כחמישים גברים ונשים איריים הצטרפו למחתרת הצרפתית, ביניהם הסופר האירי סמואל בקט. לאחר המלחמה שדרגו שתי המדינות את הנציגויות הדיפלומטיות שלהן לשגרירויות.
בשנת 1969 ערך נשיא צרפת שארל דה גול ביקור רשמי באירלנד ונפגש עם נשיא אירלנד איימון דה ואלירה. מאז כינון היחסים הדיפלומטיים היו היחסים בין צרפת לאירלנד קרובים ושתי המדינות פעלו יחד בתוך האיחוד האירופי. צרפת היא שוק התיירות הרביעי בגודלו באירלנד. 9,000 אזרחים צרפתים מתגוררים באירלנד ו-15,000 אזרחים אירים מתגוררים בצרפת.
ביקורים רשמיים

ביקורים רשמיים מצרפת לאירלנד
הנשיא שארל דה גול (1969)
הנשיא פרנסואה מיטראן (1984, 1988)
הנשיא ז'אק שיראק (2000)
הנשיא ניקולא סרקוזי (2008)
הנשיא פרנסואה הולנד (2016)
ביקורים רשמיים מאירלנד בצרפת
הנשיא פטריק הילרי (1985, 1986, 1988)
הנשיאה מרי רובינסון (1996)
הנשיאה מארי מקאליס (2005)
הנשיא מייקל היגינס (2014, 2015)
הטישך אנדה קני (2015)
הטישך ליאו ורדקר (2017)
היחסים בין שתי המדינות

צרפת ואירלנד חתמו על הסכמים דו צדדיים רבים כמו הסכם סחר (1959); הסכם להימנעות ממיסוי כפול ומניעת התחמקות פיסקלית בגין מיסים על הכנסה (1968); הסכם בנושא הובלת מטענים בינלאומית (1976); הסכם להקמת בצרפת מלאי נפט גולמי ו / או מוצרי נפט מוגמרים מטעם התחייבויות שהוקמו באירלנד (1985) והסכם בדבר החזקה הדדית במלאי נפט גולמי ו / או מוצרי נפט (2015).
סחר

בשנת 2015 הסתכם המסחר בין צרפת לאירלנד ב-8.9 מיליארד אירו. הייצוא העיקרי של צרפת לאירלנד כולל מוצרים מבוססי כימיקלים ומוצרי תרופות. הייצוא העיקרי של אירלנד לצרפת הוא מוצרי תרופות. בשנת 2015 הסתכמו ההשקעות הצרפתיות באירלנד ב-17 מיליארד אירו עם 350 חברות צרפתיות הפועלות באירלנד. ההשקעות האיריות בצרפת הסתכמו בכ-5 מיליארד אירו עם 200 חברות איריות שפעלו בצרפת, והפכו את אירלנד ליעד ההשקעות הזרות ה-9 בגודלה בצרפת.
כיכר ויקטוריה לואיזה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית 
 על שם:  ויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה 
 כתובת:  שנברג 
 מיקום:  טמפלהוף-שנברג 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1899
 תאריך פתיחה רשמי:  1899 
 אדריכל:  פריץ אנקה, פרנץ יפה 
 קואורדינטות:  52°29′45″N 13°20′31″E﻿ / ﻿52.495833333333°N 13.341944444444°E﻿ / 52.495833333333; 13.341944444444
  (למפת ברלין מוגדלת) כיכר ויקטוריה לואיזה(למפת ברלין רגילה) כיכר ויקטוריה לואיזה
 
המזרקה בכיכר
התכנון המקורי של הכיכר
כיכר ויקטוריה לואיזה (בגרמנית: Viktoria-Luise-Platz) היא כיכר עירונית ברובע שנברג בעיר ברלין, שבה נפגשים הרחובות וינטפרלדט (Winterfeldtstraße), מינכן (Münchener Straße), ולזר (Welserstraße) ורגנסבורג (Regensburger Straße). הכיכר נחשבת אתר לשימור. היא מעוצבת כמשושה שאורכו 160 מטר ורוחבו 90 מטר.
היסטוריה

עד לאיחוד גרמניה ב-1871 הייתה שנברג יישוב חקלאי, אך בזכות הפיתוח המואץ של ברלין לאחר שנה זו החלה האוכלוסייה המקומית לגדול, ובתוך שנים ספורות הכפילה את עצמה. פיתוח האזור שבו שוכנת היום הכיכר החל ב-1890 על ידי "חברת הקרקעות של ברלין" (Berlinische-Boden-Gesellschaft - BBG) והעומד בראשה, האדריכל היהודי גיאורג הברלנד, לאחר שהרובע הפך למקום מגורים מועדף לקציני צבא, פקידי עירייה, ובעלי הכנסות מעל לממוצע. הברלנד ביקש לבנות באזור רובע מגורים בסגנון בווארי, ובשנים הראשונות לפעילותו באזור זכה בתמיכת העירייה. עם זאת, בשנת 1908 התקבלה רפורמה במס שפגמה ברווחיו של הברלנד. בשנים שלאחר מכן סבל הברלנד גם מרדיפות אנטישמיות (בנו, קורט, נרצח בידי הנאצים במחנה מאוטהאוזן בשנת 1942).
התכנון המקורי של הכיכר היה באזור הצטלבות הרחובות מרטין לותר ומוץ, והיה אמור לכלול כמה שטחי גינון. עם זאת, בעלי הקרקעות באזור זה סירבו לוותר על שטחים מרכושם לטובת הגינון, והצליחו להשפיע על מועצת העיר להזיז את הכיכר מערבה - אזור שאותו לא ייצג איש במועצת העיר. בסתיו של שנת 1898 הכריזה חברת הקרקעות של ברלין על תחרות לעיצוב הכיכר, שאז עדיין נקראה "שטח Z", ורק מאוחר יותר נקראה על שמה של ויקטוריה לואיזה, בתו היחידה של וילהלם השני, קיסר גרמניה. הקיסר הוא גם זה שבחר, בקיץ 1899 בעיצוב הזוכה של האדריכל פריץ אנקה מפוטסדאם. אנקה תכנן אזור ירוק בלב הבנייה העירונית לשימושם של תושבי השכונה, ותוכניתו בוצעה במלואה למעט שינוי אחד - הוספת המזרקה במרכז הכיכר. הכיכר נחנכה בטקס ססגוני ב-9 ביוני 1900. לכבוד האירוע הוארה הכיכר והרחובות שסביבה בתאורה חשמלית במקום תאורת הגז הרגילה, ולצורך כך היה צורך להקים תחנת כוח קטנה ועצמאית בשכונה. ב-1 בדצמבר 1910 נחנכה תחנת רכבת תחתית בסמוך לכיכר, בתכנונו של ארנסט דנקה. במהלך עבודות החפירה של התחנה נחשפו במקום עצמות של יונקים פרהיסטוריים. התחנה שימשה את קו מספר 4, שהופעל אז על ידי חברת הרכבות של שנברג, חברה עצמאית שהייתה אחראית לאספקת הקרונות, הזרם, והתחנות.
הכיכר מוזכרת בספר "אמיל והבלשים" של אריך קסטנר שעלילתו מתרחשת בברלין.
מלבד נזקים בודדים שנגרמו לכיכר במהלך מלחמת העולם השנייה היא נותרה ללא שינוי עד 1957, אז נעשו בה שיפוצים ניכרים ששינו לחלוטין את פניה. ב-1979 שוחזרה הכיכר למראה המקורי, בהתאם לתוכניות השימור של שטחים ירוקים שהתקבלו אז. כדי לאפשר מעבר רחב יותר להולכי רגל, לא נשתלו מחדש ערוגות הפרחים שהקיפו את המזרקה ובמקומם נסלל שביל רחב. בנוסף ניטעו 25 עצים חדשים, והוצבו 24 ספסלים ו-25 פנסים שעוצבו בסגנון דומה לזה של תחילת המאה ה-20. ב-1982 הוכרזה הכיכר כאתר לשימור ומאז לא נעשו בה שינויים למעט שיפוץ של המזרקה בשנת 1994.
יחסי אנגולה–יפן

| יחסי אנגולה–יפן |
| --- | --- |
אנגולה: יפן


אנגולה: יפן
שטח (בקילומטר רבוע)
1,246,700: 377,915
אוכלוסייה
38,173,511: 123,588,993
תמ"ג (במיליוני דולרים)
84,723: 4,212,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,219: 34,088
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

שגרירות אנגולה בטוקיו
יחסי אנגולה–יפן הם היחסים הדיפלומטיים שבין יפן ואנגולה. היחסים כוננו בשנת 1976, זמן קצר לאחר שאנגולה קיבלה ריבונות רשמית.
שגריר יפן באנגולה הוא הירונורי סוואדה, מאז דצמבר 2016.
ביקורים רשמיים

אנגולה ויפן כוננו יחסים בספטמבר 1976. טצורו יאנו (אנ'), חבר הפרלמנט של יפן, ביקר באנגולה בשנים 1998, 2000, 2001, 2003 כסגן שר בכיר לענייני החוץ, וב-2004. שרת החוץ יוריקו קאוואגוצ'י (אנ') ביקרה בשנת 2001.
פדרו דה קסטרו ואן דונם (אנ'), שר החוץ של אנגולה, ביקר ביפן בשנים 1989, 1991 ו-1992. שר המסחר והתיירות דיאס ביקר בשנת 1993. בשנת 1995 ראש ממשלת אנגולה מרקולינו מוקו (אנ'), שר החוץ ונאנסיו דה סילבה מורה (אנ'), שר הנפט אלבינה פ' דה אסיס, מזכיר הממשלה פייז'ו, שר הגאולוגיה והמכרות דיאס, ושרת הדייג והסביבה מרתה פ' מ. ג'ארדים ביקרו כולם ביפן בשנת 1995. אנטוניו ד. פ. קוסטה נטו, שר התעסוקה האנגולי, ביקר בשנת 1998. מזכיר הממשלה ואן-דן ביקר בשנת 1999. נשיא אנגולה ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש, שר המלונות והתיירות ולנטין, ושר החוץ מירנדה ביקר בשנת 2001. שר המסחר הוסי ביקר בשנת 2002. שר האוצר מוראס ועוזר השר לראש הממשלה ז'יימה ביקרו בשנת 2003.
חינוך

יפן הפכה למדינה הראשונה באסיה שניהלה שותפות חינוכית עם בית ספר באנגולה ב-21 בינואר 2013, כאשר אוניברסיטת ריוקוקו היפנית (קיוטו סיטי) ואוניברסיטת אגוסטינהו נטו באנגולה חתמו על הסכם שיתופי פעולה למחקר סטודנטים. ההסכם השיתופי נחתם בשגרירות אנגולה ביפן על ידי דיקן אקאמאטסו של רוקוקו, דיקן אוניברסיטת אגוסטינו נטו והשגריר האנגולי ביפן.
יששכר בן יקותיאל הלוי

רבי יששכר בן יקותיאל הלוי (נפטר ה'צ"ב, 1332) מן הראשונים, מגדולי תלמידיו של הרא"ש ומחבר החיבור האבוד "קיצור ספר התרומות".
קשריו עם הרא"ש

רבי יששכר היה תלמידו של הרא"ש שהגיע עמו מאשכנז בעת מנוסתו ושהה לצדו בתקופת טולדו. הוא גם התקשר עמו בקשרי משפחה - אחותו גיטלה בת ר' יקותיאל הלוי, נישאה לרבי שלמה בן הרא"ש.
הוא חתום לצד רבו הרא"ש על פסק הלכה בכתב יד פראג של שו"ת מהר"ם מרוטנבורג
חיבורו "קיצור ספר התרומות" לרבי שמואל הסרדי אבד.
הערות שוליים

↑  כך במקורות רבים על פי ספר יוחסין השלם, ראו למשל: שבח קנביל, תולדות גדולי הוראה, מהדורת ירושלים תשמ"ג, עמ' 83. אברהם אליהו הרכבי, חדשים גם ישנים, ב, ב, ורשה תרנ"ח, עמ' 12 ליד הערה 10.
↑  ולא ספר התרומה כפי שנכתב בטעות במקורות רבים, ראו על כך: שמחה עמנואל, 'ואיש על מקומו מבואר שמו': לתולדותיו של ר' ברוך בר יצחק, תרביץ, סט, ג (תש"ס), עמ' 425, הערה 7.
↑  להרחבה על כך ראו: אברהם יוסף חבצלת, לתולדת הרא"ש ובניו, מוריה, רס-רסא, תמוז תשנ"ט, עמ' קב-קג.
↑  סימן רסב (תתפג).
כביש הטבעת של לונדון

| --- | --- |

מחלף כביש M25 ו-כביש M4, ליד נמל התעופה הית'רו
מחלף כביש M25 ו-כביש M4, ליד נמל התעופה הית'רו
 מידע כללי
 כינוי:  כביש הטבעת של לונדון
 ציר:  כביש היקפי
 כביש מהיר:  לכל אורכו (מלבד כ-5 ק"מ בחלקו המזרחי)
 אורך:  188 ק"מ
 הקמה
 תקופת הבנייה:  ? – ספטמבר 1975
 מיקום
 ערים ראשיות:  לונדון
 נקודת התחלה:  גשר המלכה אליזבת השנייה
 נקודת סיום:  (מעגלי)
 כבישים מסתעפים:  כביש A10, כביש A1(M), כביש M1, כביש M11, כביש A24, כביש M4, כביש M40, כביש M23, כביש M3, כביש M20, כביש M26, A282 road 
 קואורדינטות:  51°32′53″N 0°31′04″W﻿ / ﻿51.548055555556°N 0.51777777777778°W﻿ / 51.548055555556; -0.51777777777778
  מפת מיקום  מפה מפורטת   ה-M25 (כחול כהה) במפת בריטניה.  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הכביש המהיר M25 (באנגלית: M25 Motorway) או בשמו כביש הטבעת של לונדון, הוא כביש טבעת (ברובו הגדול) מהיר המקיף את העיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
ה-M25 הוא כביש מהיר מלבד כ-5 קילומטרים בצד המזרחי, היכן שנקודת ההתחלה וסיום הכביש מחוברים בעזרת כביש ה-A282 (כביש אגרה) המורכב מגשר המלכה אליזבת השנייה ומנהרת תנועה. אורכו של ה-M25 הוא 188 קילומטרים והוא מרכז לתוכו כבישים וכבישים מהירים אשר נכנסים לתוך העיר לונדון, כמו גם כבישים היוצאים לשאר האי הבריטי (כמו ה-M3 וה-M4 שיוצאים דרום-מערבה וה-M40 וה-M1 שיוצאים צפונה למרכז אנגליה).
במקור נבנה הכביש עם שלושה נתיבים לכל כיוון, אך בחלקים רבים בכביש הורחבו מספר הנתיבים לכדי ארבעה, חמישה ואף בחלק קטן מהכביש ליד נמל התעופה הית'רו לכדי שישה נתיבים בכל כיוון. רובו הגדול של הכביש מואר כדי להעלות את הבטיחות בנהיגה לאורכו.
היסטוריה

בתחילת המאה ה-20 החלה להיווצר בעיית תחבורה אמיתית בעיר לונדון. לאורך השנים הועלו מספר הצעות להתמודדות עם הבעיה, עד שבשנת 1938 פורסמו מסקנות לגבי פיתוח כבישים מהירים על ידי המהנדסים צ'ארלס ברסלי ואדוארד לוטיינס. מספר שנים לאחר מכן פטריק אלברקרומבי, מעצב ערים ואדריכל, פרסם שני מחקרים (בין 1943–1944) לגבי הבעיות השונות של לונדון. בין היתר הציע אלברקרומבי להקים מספר כבישי טבעת סביב מרכז העיר, כאשר כל אחד מהם רחוק ורחב יותר מקודמו. תוכניות אלו לא מומשו בתקופה זו משום סיומה של מלחמת העולם השנייה והבעיות הכלכליות שבאו לאחריה.
בשנות ה-60 המועצה של לונדון הגדולה הגתה את תוכנית ארבעה כבישי הטבעת סביב העיר. חלקים משתי הטבעות החיצוניות נבנו בתחילת שנות ה-70, אך שתי הטבעות הפנימיות שהיו עתידות להיבנות בתוך החלקים הפנימיים של העיר נתקלו בהתנגדות ורק קטעים בודדים נבנו ולבסוף התוכנית בוטלה בשנת 1973 לאור ההתנגדות הרבה. בשנת 1975 שונו התוכניות המקוריות ושתי הטבעות החיצוניות אוחדו לכדי טבעת אחת שקיבלה את השם M25. כך, החל משנת 1975 ועד 1986 נבנה הכביש בקטעים נפרדים, כאשר כל חלק נבחן וקיבל היתרי בנייה בנפרד. הכביש הגמור נפתח באופן רשמי במעמד ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר ב-29 באוקטובר 1986.
מחלפים עיקריים

| קילומטרים | מחלף | מיקום | דרכים מצטלבות |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
הכביש המהיר M25
| 0 | ‏J1b | דרת'פורד | חיבור עם כביש A282 |  |
| 8.8 | ‏J2 | דרת'פורד |  כביש M2 |  |
| 14.0 | ‏J3 | סוונלי |  כביש M20 |  |
| 26.2 | ‏J5 | סוונאוקס |  כביש M26 |  |
| 46.0 | ‏J7 | רייגייט |  כביש M23 |  |
| 83.8 | ‏J12 | ת'ורפ גרין |  כביש M3 |  |
| 95.0 | ‏J15 | נמל התעופה הית'רו |  כביש M4 |  |
| 102.6 | ‏J16 | ג'ררדס קרוס |  כביש M40 |  |
| 122.8 | ‏J21 | בריקט ווד |  כביש M1 |  |
| 134.0 | ‏J23 | פוטרז באר |  כביש (M)‏A1 |  |
| 159.7 | ‏J27 | אפינג |  כביש M11 |  |
| 186.6 | ‏J31 | דרת'פורד | חיבור עם כביש A282 |  |
ראו גם

כביש הטבעת הפנימי של לונדון
קטע הכביש בין מחלף 14 - 15.
קטע הכביש בין מחלף 24 - 25.
יחסי אנגולה – הממלכה המאוחדת

| יחסי אנגולה – הממלכה המאוחדת |
| --- | --- |
אנגולה: הממלכה המאוחדת


אנגולה: הממלכה המאוחדת
שטח (בקילומטר רבוע)
1,246,700: 243,610
אוכלוסייה
38,173,511: 69,242,094
תמ"ג (במיליוני דולרים)
84,723: 3,340,032
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,219: 48,237
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: מונרכיה חוקתית

שגרירות אנגולה בלונדון
יחסי אנגולה–הממלכה המאוחדת הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אנגולה לבין הממלכה המאוחדת.
סקירה כללית

בריטניה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בעצמאותה של אנגולה בשנת 1974 ותמכה מאז בהתפתחותה. מבחינה היסטורית, ביחסים הדו צדדיים בין בריטניה לאנגולה התבססו בעיקר על נפט וגז. הרבה נבע מהמעורבות של BP, שהשקיעה יותר מ-25 מיליארד דולר בנכסיה האנגוליים ומתכננת להשקיע לפחות 20 מיליארד דולר נוספים בחיפושים ופיתוח עד לשנת 2025. בשנת 2012, הייצוא העיקרי מבריטניה לאנגולה היה: מכונות וציוד תעשייתי כללי, ברזל ופלדה, מכונות תעשייתיות מיוחדות, מכשירים מדעיים ובקרתיים מקצועיים, וייצרו מוצרי מתכת שהסתכמו בכ-438 מיליון ליש"ט.
בריטניה היא המשקיעה השנייה בגודלה באנגולה אחרי סין, ומשקיעה יותר מ-3 מיליארד דולר בשנה. ה-HLPP היא יוזמה בין-ממשלתית בבריטניה, שהושקה בסוף שנת 2013. בהובלת משרד החוץ, היא תומכת בזרוע המסחרית UKTI שלה ובמחלקה לפיתוח בינלאומי (DFID). המטרה לפתח שווקים חדשים באפריקה כבר הוכיחה הצלחה באנגולה. על ידי חיזוק שיתוף הפעולה הכלכלי, ניצול יתרונות ושיתוף סדרי עדיפויות במגזרים ספציפיים. הדגש היה על קידום השקעות ומומחיות איכותיים בנפט וגז, חקלאות, שירותים פיננסיים וחינוך. תחום מרכזי נוסף הוא המרכז לאתיקה עסקית, התומך במאמצי אנגולה להגביר את השקיפות.
נציגויות דיפלומטיות

אנגולה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
בריטניה מחזיקה באנגולה שגרירות בלואנדה.