stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מתווה הגז
הפולמוס סביב מתווה הגז > הצעות חלופיות למתווה הגז

מספר חלופות הוצעו למתווה הגז. אחת הוצעה בידי השר להגנת הסביבה אבי גבאי, שנייה הוצעה בידי "מטה מאבק הגז", הצעה נוספת הוצעה בדיוני ועדת הכלכלה בידי אמנון פורטוגלי. ארגונים חברתיים גם העלו הצעות, כמו מגמה ירוקה והעמותה לכלכלה בת קיימא. ההצעות מנו את הבעיות והמלצותיהם בנוגע למתווה.
הפולמוס סביב מתווה הגז > הפגנות נגד מתווה הגז

לאחר הגשת עקרונות המתווה לממשלה על ידי צוות קנדל, התחילה התארגנות ציבורית נגד המתווה עם הפגנות ברחבי המדינה, שהגיעו לשיא ב-14 בנובמבר 2015 כאשר הפגינו יותר מ-10,000 איש נגד מתווה הגז בכיכר הבימה בתל אביב. בכמה מההפגנות, פעילים נעצרו על ידי המשטרה.
חוקים והחלטות רגולטוריות שקדמו את המתווה > חוק הנפט

חיפוש והפקה של גז טבעי בישראל מוסדרים באמצעות חוק הנפט, התשי"ב-1952. (המושג "נפט" בחוק זה כולל גם גז.) השופט חשין תיאר את החוק במילים אלה:
סעיף 29ג קובע את חובת הפיתוח כחובת הכנת מאגר להפקה תוך שלוש שנים מעת קבלת חזקה. סעיף 24 קובע שכל חובות בעל חזקה מוטלות על זכיין רישיון מיום הגעתו לתגלית. (לדוגמה, לפי החוק מאגר "לווייתן" שהתגלה בסוף 2010 היה צריך להיות מוכן להפקה כבר בסוף 2013.) בדיון בכנסת ב-1952 לקראת אישור החוק, חבר כנסת מיכאל חזני הסביר את הרקע לחובת הפיתוח:
הפרקטיקה במקצוע… מראה שיש חברות שמשתדלות להשיג זיכיון לא כדי לנצלו, אלא כדי לשמרו כרזרבה לעתיד לבוא, או כדי למנוע מהמתחרה את ניצולו. אין אנו יכולים להרשות לעצמנו דבר כזה... והנה, החוק המוצע מגן עלינו גם מפני אפשרות זו, והוא מאפשר לממשלה לבטל זיכיון שאין עוסקים בניצולו בשקידה הראויה."
בדיון בוועדת הכלכלה בדצמבר 2015,  שר האנרגיה יובל שטייניץ אמר שהחוק מאפשר לממשלה לקחת את רישיונות הגז אם הזכיינים יפסיקו לפתח מאגרים. (לפי סעיף 55 לחוק הנפט: "[הממונה על הנפט] רשאי לבטל זכות נפט [רישיון או חזקה]...אם בעל זכות נפט...לא מילא אחר הוראה מן ההוראות של חוק זה... או של תקנה או צו לפיו; [או] לא פעל בהתאם לתוכנית העבודה שהגיש או שאיחר בביצועה בהתאם ללוח הזמנים שלביצועה או לא השקיע בחיפושי הנפט את הסכומים שהתחייב להשקיע לשם ביצוע תוכנית העבודה...והכל על אף הודעה בכתב שנמסרה לו מאת המנהל ששים יום קודם....")
כתגובה ציינה ח"כ שלי יחימוביץ' שחובת הפיתוח מוטלת על הזכיינים גם בלי המתווה.
חוקים והחלטות רגולטוריות שקדמו את המתווה > חוק מיסוי רווחים ממשאבי טבע

באפריל 2010 מינה שר האוצר יובל שטייניץ ועדה ציבורית בראשות פרופסור איתן ששינסקי, שנודעה בשם "ועדת ששינסקי", לבחינת מדיניות המיסוי של תגליות גז ונפט בישראל. הוועדה המליצה על הנהגת היטל על רווחי נפט פרוגרסיבי עד לשיעור של בערך 48% מהרווחים, לאחר שהמשקיעים יזכו להחזר של 280% מהשקעתם על מאגר "תמר", ו-200% על יתר המאגרים. החוק גם קבע מס יצוא שייחשב לפי הרווחים שהיו מתקבלים אם היצוא היה נמכר במחיר הממוצע בשוק המקומי. במרץ 2011 אושר חוק מיסוי רווחי נפט, התשע"א-2011. שם החוק שונה בנובמבר 2015 ל"חוק מיסוי רווחים ממשאבי טבע" כאשר הוכנסו בו סעיפים שהטילו מיסוי רווחי יתר גם על משאבי טבע אחרים.
בהתייחס להטלת מס רווח בהיעדר פיקוח מחירים, ציין ירון זליכה במחאה נגד מתווה הגז:
חוקים והחלטות רגולטוריות שקדמו את המתווה > החלטת הממשלה 442 לגבי יצוא

באוקטובר 2011 מונתה על ידי ראש הממשלה, בנימין נתניהו, ושר האנרגיה והמים, עוזי לנדאו, ועדת צמח - ועדה בין-משרדית בראשות מנכ"ל משרד האנרגיה והמים, לבחינת משק הגז הטבעי ולגיבוש המלצות למדיניות הממשלה באשר לפיתוחו העתידי. הוועדה הגישה את מסקנותיה בסוף 2012. ביוני 2013 החליטה הממשלה לקבל את עיקרי ההמלצות של הוועדה לפי החלטת הממשלה 442. בהחלטה זו נקבע בין היתר שיש לאשר יצוא של רזרבות הגז שיתגלו בישראל מעבר ל-540 BCM, כאשר עיקר הייצוא יגיע ממאגר "לווייתן". להצדקת ההחלטה, הסביר ראש הממשלה, "בלי שיהיה יצוא גז - לא יהיה גז בשוק המקומי. אלה הכללים הבסיסיים..." מתנגדים להחלטה טענו שניתן לפתח את המאגר בשלבים, בלי להסתמך על יצוא, טענה שקיבלה גיבו כשהתפרסמה תוכנית לפיתוח מצומצם בדצמבר 2015.
באוקטובר 2013 בג"ץ דן בעתירות נגד החלטת הממשלה והחליט לדחות את העתירות. הדיון התרכז בעיקר סביב הסתירה לכאורה בין ההחלטה לבין קביעת העדפת האספקה למשק המקומי שנקבע בסעיף 33 לחוק הנפט. לפי החלטת בג"ץ, סמכות השר לתת העדפה למשק המקומי לא נפגעה: "לא ניתן לומר, כבר עכשיו, שממשלה עתידית עלולה למצוא עצמה כבולה להיקפי הגז שנקבעו בהחלטה מושא העתירות. זאת, כאשר במסגרת "כללי המשחק" שנקבעו מראש, הבהירה הממשלה כי בכוונתה לבחון את הסוגיה בחלוף חמש שנים מעת קבלת ההחלטה..."
גיבוש המתווה והחלפתו > צו מוסכם על הסדר כובל

"נובל אנרג'י" ו"דלק אנרגיה" (שבשליטת יצחק תשובה) מחזיקים, אם באופן בלבדי ואם בשותפות עם עוד גורמים, בכל רישיונות הגז שבהם התגלה גז.
באוגוסט 2006 נתנה רונית קן, הממונה על ההגבלים העסקיים, פטור מהסדר כובל לזכייני רישיונות "מתן" ו"מיכל": "נובל אנרג'י", "דלק", "ישראמקו" ו"דור אלון". ברישיונות אלה אותרו תגליות הגז "תמר" ו"דלית". הפטור ניתן אף שבאותה עת "ישראמקו" ו"דלק" היו המתחרים הישראלים העיקרים בחיפושי גז בישראל.
בספטמבר 2011 הממונה על ההגבלים העסקיים, דייוויד גילה, התחיל לבדוק "חשד" שההתקשרות בין בעלי מאגר "לווייתן" ב-2008 היוותה הסדר כובל. מ-2011 עד לסוף 2014, הממונה עבד עם החברות לגבש מתווה שיאפשר לו, לטענתו, להימנע מלהכריז על הסדר כובל. ב-13 בנובמבר 2012 הוא גם הכריז כי השותפות ב"תמר" היא מונופול, קביעה המאפשרת לו לפקח על המחיר שהשותפות גובה. לכאורה הממונה היה יכול לדרוש מהזכיינים למכור את ההחזקות שלהן במאגר "לווייתן", בפועל הגה הממונה נוסחת הסכם לפיה בעלי "תמר" ו"לווייתן" ימכרו את המאגרים הקטנים "כריש" ו"תנין", שבהם כ-10% מעתודות הגז בישראל.
ביולי 2014 היה צפוי כי מאגר "לווייתן" יקבל פטור מהסדר כובל לפי ההסכם שגילה הציע.
בסוף 2014 ההצעה של גילה הופצה לעיון הציבור. ב-23 בדצמבר 2014 החליט גילה לא להגיש צו מוסכם, בטענה שהאחריות שמוטלת עליו בחוק לא אפשרה לו לחתום על המתווה המוצע, ולא אפשרה לו לבוא לבית הדין ולשכנע שההסדר הזה הוא באמת לטובת הציבור.
במקביל לעבודת גילה, בשנת 2012 ועדה בין-משרדית שהוקמה לפי חוק פיקוח על מחירי מצרכים ושירותים, דנה בשאלת פיקוח על מחיר הגז. במאי 2012 הוועדה קבעה שתמשיך לעקוב אחרי רווחי הזכיינים, אף על פי שההסכמים שנחתמו כבר הצביעו על ניצול מעמד מונופוליסטי, או כפי שנכתב בדוח הוועדה: המחירים "אינם עולים בקנה אחד עם הצורך להבטיח איזון בין תשואה ראויה ליזם לבין האינטרס הצרכני". בהמשך 2012, דיויד גילה קבע שהטווח הארוך שנקבע בהסכמים בין זכייני רישיון "תמר" לבין הלקוחות הווה הסדר כובל, אבל הוא העניק פטורים להסדרים הכובלים בטענה שב-2015 הלקוחות יוכלו לבחור אם להמשיך בהסכמים מעבר ל-2019.
ב-2014 טען יו"ר הוועדה מטעם האוצר, אלון אטקין, כי חברי הוועדה הבינו כי מדובר במונופול ושלא תהיה תחרות בשנים הקרובות. חברי הכנסת אבישי ברוורמן ושלי יחימוביץ' מ"מפלגת העבודה" תמכו בפיקוח מחירים עד להשגת שוק תחרותי.
גיבוש המתווה והחלפתו > גיבוש המתווה

המתווה גובש במשך מספר חודשים על ידי צוות שהוקם בדצמבר 2014 בראשות פרופ' יוג'ין קנדל.
צוות קנדל הוקם אחרי שהממונה על ההגבלים העסקיים פרופ' דייוויד גילֹה החליט שלא להגיש לבית דין להגבלים "צו מוסכם" שנועד להגביר את התחרות במשק.
ב-25 במאי 2015 הודיע הממונה על ההגבלים העסקיים, דיויד גילה, על פרישתו מהתפקיד על רקע נסיגת הממשלה מהמתווה, ולאחר שנמנע מלפנות לבית הדין להגבלים עסקיים. באוגוסט דווח על כוונה להדיח את אורית פרקש-הכהן, יו"ר רשות החשמל, לאחר שהרשות העלתה התנגדות למתווה מחשש לעלות עודפת של 7.3 מיליארד שקל.
ביוני 2015 הציג שר האנרגיה יובל שטייניץ את המתווה בפני הממשלה. באוגוסט 2015 הודיע שר הכלכלה אריה דרעי על סירובו להפעיל את סעיף 52 כל עוד המתווה לא אושר בכנסת. לאחר העברת המתווה על ידי הממשלה, הכנסת הצביעה בעד תמיכה בהחלטה, אבל לא אישרה העברת סמכויות משר הכלכלה אריה דרעי. באוקטובר הודיע דרעי על כוונתו לעזוב את משרד הכלכלה על מנת שנתניהו יוכל לאשר את המתווה.
בחודשים נובמבר-דצמבר 2015 קיימה ועדת הכלכלה של הכנסת סדרה של דיונים במתווה הגז, בהתאם לחובת ההיוועצות בוועדה הקבועה בסעיף 52. בין השאר הופיע בפני הוועדה ראש הממשלה, בנימין נתניהו, שנימק את תמיכתו במתווה הגז. בתום דיוניה החליטה הוועדה, להמליץ נגד הפעלת סעיף 52.
ב-17 בדצמבר 2015 חתם נתניהו, בתפקידו כממלא מקום שר הכלכלה, על הפעלת סעיף 52 לחוק ההגבלים העסקיים, ובכך קבע את "המועד הקובע" לגבי הפטורים המצוינים בסעיף הראשון במתווה. לגבי סעיף ג' למתווה אספקת גז ממאגר "לווייתן" היה אמור להתחיל תוך 48 חודשים מהמועד הקבוע.
ב-24 בדצמבר 2015 העניק הממונה על ענייני הנפט במשרד התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים שטרי חזקה למאגרים "כריש" ו"תנין" לחברות שמאגרים אלה בבעלותן, כדי לאפשר את מכירתם בהתאם למתווה.
גיבוש המתווה והחלפתו > עתירות לבג"ץ

נגד מתווה הגז הוגשו ארבע עתירות, בידי הגופים הבאים:
המרכז האקדמי למשפט ועסקים והעמותה לכלכלה בת קיימא
התנועה לאיכות השלטון, אדם טבע ודין והפורום הישראלי לאנרגיה
סיעת "מרצ"
"המחנה הציוני"
רוב העתירות התרכזו בטענה שאין לממשלה סמכות לכבול את סמכותה או את סמכויות הממשלות הבאות אחריה. בתגובה שהגישה חברת "נובל אנרג'י" לעתירות נכתב ש"הטענות משתנות מפעם לפעם, אולם בבסיסן תפיסת עולם שלפיה טובת המדינה דורשת את הפקעת המאגרים מידי נובל ושותפיה."
בפברואר 2016 דן בג"ץ בהרכב של חמישה שופטים בראשותו של השופט אליקים רובינשטיין בעתירות. באופן חריג התייצבו בבית המשפט העליון שר האנרגיה יובל שטייניץ וראש הממשלה, בנימין נתניהו, למסירת תצהיר תמיכה במתווה. במהלך הדיון הציע בג"ץ למדינה לעגן בחקיקה את סעיף היציבות הרגולטורית שבמתווה. לאחר שבוע המדינה דחתה הצעה זו.
ב-27 במרץ 2016 פסק בג"ץ כי "הוחלט על ביטולו של מתווה הגז בשל פסקת היציבות (בלא שמצאנו מקום להתערבות שיפוטית בנושאים אחרים שעמדו על הפרק), תוך השעית הצהרת הבטלות לשנה כדי לאפשר הסדרה".
במאי 2016 אישרה הממשלה מתווה אלטרנטיבי, בו אין כבילה גורפת של הממשלות הבאות.
יישום המתווה

בתחילת 2019, לקראת תחילת ההפקה הצפויה מלוויתן, קיימה חברת החשמל הליך תחרותי על כ-4 מיליארד מ"ק (BCM), כאשר שותפויות הגז תמר ולוויתן הגישו הצעות. אלא שהשותפויות, אשר עד סוף 2021 הוחזקו על ידי אותו גרעין שליטה (דלק קידוחים ונובל אנרג'י), תיאמו מחירים בהליך, ואף שלחו את אותו נציג בכדי לייצג את שתי ההצעות המתחרות. חברת החשמל החליטה להקצות את החוזה ללוויתן. רשות התחרות תחילה לא פתחה בבדיקה בנושא, אך נדרשה להתערב בעקבות פניית השותפות האחרות במאגר תמר ("ישראמקו" ו"תמר פטרוליום"), בנובמבר 2019.
בשנת 2020, בעקבות פניית הממונה על התחרות, מיכל הלפרין, למשנה ליועץ המשפטי לממשלה, הודיעו הלפרין, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה מאיר לוין ומנכ"ל משרד האנרגיה אודי אדירי כי "דלק קידוחים" ו"ישראמקו" הפרו את מתווה הגז, בכך שהחזיקו בזכות וטו על החלטות "תמר פטרוליום" בנוגע לעסקאות גז. לאור זאת, על שתי החברות לכונן מול "תמר פטרוליום" הסכם חדש שבו לא תהיה להן אפשרות להתנגד ללא תנאי לעסקאות גז שמיטיבות עם האינטרסים של האחרונה.
באוקטובר 2020, ארבע מהשותפות במאגר תמר (ישראמקו, תמר פטרוליום, דור גז ואוורסט) חתמו על חוזה למכירת גז מתוך חלקן במאגר (53%) לחברת החשמל במחיר מוזל. אלא שחברת שברון, אשר באותו חודש נכנסה בנעליה של נובל אנרג'י כמפעילה של מאגר תמר, סירבה לספק את הגז בחוזה זה. חברת החשמל פנתה למנכ"ל משרד האנרגיה ולממונה על התחרות, בטענה שמדובר בסירוב חריג וחמור, הפוגע בתחרות, תוך ניצול אחיזה בתשתית חיונית. הממונה על התחרות פתחה בבדיקה, ובסופו חתמה על צו מוסכם עם חברת שברון, בו זו מתחייבת שתאפשר מכר בנפרד של השותפות האחרות במאגר. במאי 2021 החוזה קיבל אישור של בין הדין. אלא שבהמשך השנה פורסמו עיקרי הסכם בין חברת החשמל למאגר תמר, בו בפועל המשיכו השותפות במאגר למכור יחד כמאגר; לא התקיים מכרז בין השותפות השונות, וכן לא התקיים מכרז מול שותפויות הגז האחרות - לוויתן וכריש-תנין.
מחיר הגז

בשנים 2016–2022 מחיר הגז הממוצע בארצות הברית היה נמוך מ-3 דוללר ליחידת חום, לעומת המחיר בישראל שעמד סביב 4.8 דולר ליחידת חום. ב-2022 המחיר בארצות הברית חצה את המחיר הישראלי למשך מספר חודשים, אולם חזר להיות נמוך מ-3 דולר ליחידת חום ב-2023. באירופה, שתלויה ביבוא לצורכי הגז שלה, מחיר הגז הממוצע בשנים 2016–2022 עמד על כ-10 דולר ליחידת חום. בעקבות המלחמה באוקראינה מחיר הגז באירופה זינק בחדות ביוני 2021 והתייצב חזרה סביב 10 דולר ליחידת חום רק במאי 2023.
הטיהור (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  ג'יימס דה מונקו 
 הופק בידי:  מייקל ביי, ג'ייסון בלאם, בראד פיולר, אנדרו פורם 
 תסריט:  ג'יימס דה מונקו 
 שחקנים ראשיים:  אית'ן הוק לנה הידי
 מוזיקה:  נייתן וייטהאד 
 צילום:  ז'אקס ז'ופרט 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פלטינום דיונס   בלאמהאוס הפקות
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2 במאי 2013
 משך הקרנה:  85 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אימה, סרט מתח, סרט מדע בדיוני, סרט דיסטופי 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס 
 תקופת התרחשות:  קטגוריה:מרץ 2022 
 תקציב:  3 מיליון דולר
 הכנסות:  89.3 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   purge
 סרט הבא:  הטיהור 2: לשרוד את הלילה 
 newfoundersamerica.org
 דף הסרט ב־IMDb
 
"הטיהור" (באנגלית: The Purge) הוא סרט מותחן אמריקאי משנת 2013 שכתב וביים ג'יימס דה מונקו, ומככבים בו אית'ן הוק ולנה הידי.
לסרט נעשו ארבעה סרטי המשך בשנת 2014 (הטיהור 2: לשרוד את הלילה), בשנת 2016 (הטיהור 3: שנת בחירות), בשנת 2018 יצא הפריקוול של הטרילוגיה, הטיהור הראשון ובשנת 2021 יצא הסרט החמישי בסדרה (הטיהור לנצח)
תקציר העלילה > רקע

הסרט מתרחש לאחר שארצות הברית "נולדה מחדש" עם שיעורי פשע ואבטלה בשיאי שפל של כל הזמנים וזאת בשל המדיניות של הממשל הפדרלי, בהנהגת המפלגה הטוטליטרית "מפלגת האבות המייסדים החדשים של אמריקה", שהנהיגה אירוע שנתי בלילה שבין ה-21 במרץ ל-22 במרץ: במשך 12 שעות החושך, שנקראו "הטיהור", שירותים ממשלתיים כמו משטרה, בתי חולים ומכבי אש סגורים ולא נותנים שירות. כמו כן, כל פעילות פלילית (כולל רצח, גנבה ואונס) מוכרזת כחוקית. מטרתו של "הטיהור" היא למנוע מהתושבים לעבור על החוק ביום-יום על ידי מתן אפשרות לשחרר את כל הזעם והפראיות בפרק זמן מצומצם ("לשחרר את החיה"). ההרג הרב המאפיין את ליל הטיהור תורם גם לשליטה בגידול האוכלוסייה. לטענת המתנגדים למועד זה, הטיהור נועד כדי לאפשר לתושבים לרצוח את העניים שאין בידם האמצעים להגן על עצמם כדי שלא יהוו עוד עול על המדינה.
תקציר העלילה > עלילה

הסרט עוקב אחר משפחה המנסה לשרוד את ליל הטיהור (שנערך בין ה-21 במרץ ל-22 במרץ) של שנת 2022 בביתם המבוצר. אמצעי המיגון שמצפים את הבית הותקנו במיוחד לקראת ליל הטיהור, בידי החברה בה עובד ג'יימס, אב המשפחה.
לפני אבטחת הדלתות נכנס הנרי, החבר של זואי, הבת הבכורה. הנרי מאס ביחס הרע שקיבל מאבי-חברתו, ויורה לכיוון ג'יימס. הנרי מחטיא, וג'יימס מתגונן בהשבת אש והורג את הנרי.
הבן הצעיר, צ'ארלי, אפשר לאדם נוסף להיכנס, בניגוד לדרישותיו של ג'יימס. האורח הזר, שנראה כי כבר נפצע מאירועי הטיהור שהשתוללו בעיר, מתחבא בפנים. פליט זה בסכנה מכיוון שהוא מהווה קורבן נוח לרצח ברחוב, עקב היותו אדם שחור ומחוסר בית.
חבורת צעירים חמושים מקיפה את הבית ודורשת באיומים מהמשפחה להוציא את הפליט, כדי שזה יהיה קורבנם הטקסי. החבורה משיגה אמצעי פריצה חזקים במיוחד כדי לחדור את אמצעי המיגון המקצועיים של בית זה. המשפחה מקבלת זמן מוקצב למילוי הדרישה, שבמהלכו אב המשפחה מתלבט: הדרך הקלה, שליחת הפליט שבביתם; או הדרך שנראתה לו צודקת, והיא להתנגד לצעירים, מה שמסכן את כל המשפחה, בנוסף לפליט.
לאורך הסרט מוצגת תמימות דעים מוחלטת בנוגע לצדקת דרך הטיהור, על אף מחירה הגבוה. רק בסוף הסרט, בקטעי רדיו שמושמעים לתוך כתוביות הקרדיט, המשפט האחרון מציג דעה נגד אירועי הלילה הזה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| אית'ן הוק | ג'יימס סנדין | בעלה של מרי, אביהם של זואי וצ'ארלי |
| לנה הידי | מרי סנדין | אשתו של ג'יימס, אמם של זואי וצ'ארלי |
| מקס בורקהולדר | צ'ארלי סנדין | בנם של ג'יימס ומרי, אחיה של זואי |
| אדלייד קיין | זואי סנדין | בתם של ג'יימס ומרי, אחותו של צ'ארלי |
| אדווין הודג' |  | הזר הפצוע שהסתתר בבית |
| ריס וייקפילד |  | מנהיג החבורה שמאיימת על הבית |
| טוני אולר | הנרי | החבר של זואי |
| אריג'ה בריקיס | גרייס פרין |  |
| טום יי | מר קאלי |  |
| כריס מולקי | מר הלברסון |  |
| טישה פרנץ' | גב' הלברסון |  |
| דנה באנץ' | מר פרין |  |
| פיטר גבוזדס | ד"ר פיטר בוינאק |  |
| קארן סטראסמן |  | מגישת חדשות |
הערות שוליים

↑  "The Purge' (15)". British Board of Film Classification. 30 באפריל 2013. נבדק ב-30 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kaufman, Amy (2013-06-06). "Box office: Low-budget 'The Purge' expected to beat 'The Internship'". Los Angeles Times. Tribune Company. נבדק ב-10 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5425110  VIAF: 311429832   WorldCat (עם VIAF): 311429832
ח'רבת זנוטה

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 נפה:  חברון
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ באתר הארכאולוגי:  130 (2013)
 קואורדינטות:  31°22′21″N 35°00′21″E﻿ / ﻿31.3725°N 35.00583333°E﻿ / 31.3725; 35.00583333 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הר חברון מוגדלת) ח'רבת זנוטה(למפת הר חברון רגילה) ח'רבת זנוטה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ח'רבת זנוטה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ח'רבת זנוטה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ח'רבת זנוטה (בערבית: خربة زنوتا, שמו נכתב לעיתים "זנותא") הוא כפר פלסטיני בנפת חברון. הממוקם 20 ק"מ דרומית לחברון. באתר נמצא אתר ארכאולוגי.
היסטוריה

בשנת 1809 תיאר אולריך יאספר זֶטצן את זנוטה כמקום המיושב האחרון מדרום לחברון, זטצן מצא כי במקום התגוררו מספר משפחות במרתפים ובמערות בין חורבות בתים ומבנה שלם אחד שכונה מסגד למרות ששימש ללינת אורחים. האתר תועד כבר במאה ה-19 על ידי קונדר במהלך שליטת העות'מאנים ומתועד גם בארכיוני הסקר של ישראל, יהודה ושומרון. האתר נסקר על ידי משה כוכבי בסקר החירום תשכ"ח (1968 "ע,) ש. גוטמן בסקר המשלים בשנת 1969, כמו גם בידי אבי עופר בסקר הר – יהודה. בסקר החירום מתואר האתר כחורבה ובה שרידי מבנים, בהם בולט מבנה מודרני של אורווה בצפון האתר, מבנה מאבנים מזוייזות במרכז החורבה, ומבנה מאבנים מזוייזות, עם קירוי קשתות וחרכי ירי, בדרום החורבה. בנוסף תועדו מערות וגדרות ששימשו כבר בתקופת הסקר וכנראה גם הרבה לפני כן, כמכלאות צאן. ממצא החרסים מעיד על יישוב קיים מתקופת הברזל – מאה 7 – 8 לפנה"ס ושל יישוב מהתקופה הביזנטית באופן רציף עד היום.
בתקופה הביזנטית האתר מגיע לשיאו כאשר הוא מקיף שטח של כ-35 דונם מיושבים, הפזורים על שטח נרחב יותר של כ-50 דונם. בימי הביניים והתקופה העות'מאנית הצטמצם השטח ונראה כי האתר לבש את אופיו כפי שנתגלה לסוקרים המודרניים, מכוכבי (1968) ועד אל אבי עופר (1982): יישוב של רועים ופלאחים המתגוררים בשרידי המבנים הקדומים ומערות המגורים שלידם.
היסטוריה > מאבק משפטי

מבני הכפר, כמו ברוב הכפרים הפלסטינים בשטח C, נבנו במהלך השנים ללא תוכנית מתאר מסודרת. בנימוק זה הוציא המנהל האזרחי צווי הריסה לכל המבנים בכפר, בהם גם אוהלים, דירים, סוכות, בתי שימוש ובורות מים.
בנובמבר 2007 הגישו התושבים הפלסטינים עתירה לבג"ץ במטרה למנוע את הריסת המבנים שבשטח האתר הארכאולוגי. במרץ 2008 הורה בג"ץ על הקפאת צווי ההריסה עד להכרעה בעתירה, בתנאי שהמשך הבנייה במקום תוקפא. למרות זאת, המשיכו תושבי המקום בבנייה.
בספטמבר 2017, הודיעה המדינה כי צווי ההריסה לא יאכפו עד שימוצו הניסיונות להסדרת המאחז, ובכפוף לכך שלא תורחב הבנייה במקום. אולם גם לאחר מחיקת העתירה, נמשכה הבנייה בכפר, ובכלל זה הוקם בית ספר במקום. בדצמבר 2018 עתרה תנועת רגבים לבית המשפט המחוזי בדרישה להריסת מבנה בית הספר. אולם בפועל הדרישה לא נאכפה.
לטענת עמותת רגבים, הבנייה בכפר גרמה נזק לאתר הארכאולוגי. בין השאר, נסללו דרכים על ידי כלים כבדים, האתר כוסה בפסולת ועתיקות נשדדו מפני השטח ומחללים תת-קרקעיים. בחלק מהמבנים החדשים נעשה שימוש באבני בניין עתיקות שנלקחו מהשרידים הארכאולוגיים. על פי ד"ר דביר רביב מהמחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, הבנייה הבלתי חוקית גרמה לנזק בלתי הפיך לאתר הארכאולוגי במקום.
גירוש התושבים והריסת בתי הכפר

ח'רבת זנוטה נמצאת בקרבת הקו הירוק, בסמיכות ליישובים דאהרייה מצפון-מערב וח'רבת שוויקה מצפון-מערב, כמו גם שתי התנחלויות, טנא עומרים ממערב ושמעה ממזרח. אזור התעשייה מיתרים ממוקם ממזרח לכפר. בשנת 2013 התגוררו בכפר 130 תושבים. ארבע המשפחות העיקריות הן א-סאמאמה, אל-תל, אל-בטאט ואל-קייסיה. במשך שנים רבות לא היו בכפר בתי ספר, מתקני בריאות או בתי מרקחת, והתושבים נוהגים לנסוע 10 ק"מ עד דאהרייה כדי להשיג שירותים אלה. החקלאות היא הפעילות הכלכלית העיקרית, המעסיקה את מרבית תושבי הכפר. השטח הכפר הכולל הוא כ-12,000 דונם, מתוכם כ-3,000 מעובדים, לרוב בגידולי שדה. משנת 2015 הרשויות הישראליות לוחצות על התושבים לעזוב.
בנובמבר 2023 נטשו התושבים את המקום בעקבות תקיפות אלימות חוזרות מצד יושבי המאחזים בסביבתם. בפברואר 2024 הטילה ארצות הברית עיצומים על ינון לוי, מתנחל שארגן תקיפות נגד תושבי המקום. באוגוסט 2024 שבו התושבים ליישוב בעקבות פסיקת בג"ץ שחייבה את צה"ל והמשטרה להגן עליהם מאלימות מתנחלים.
בתחילת דצמבר 2023 נכנסו אזרחים ישראלים שהגיעו מכיוון המאחז חוות מיתרים, והרסו בעזרת דחפור עשרה מבנים בכפר, ואת בית הספר המקומי. בימים שלאחר מכן שבו לכפר והרסו מבנים נוספים. תושבי הכפר הורשו לשוב לחורבות הכפר, אך המנהל האזרחי אוסר עליהם לשקם את בתיהם ההרוסים. בין היתר נדחתה בקשת התושבים למתוח יריעת בד במקום הגגות שנהרסו, כדי לגונן מהשמש.
ביולי 2024 הצהירה המדינה בפני בית המשפט כי תאפשר לתושבים לשוב לכפר.
באוקטובר 2024 דווח כי הכפר הרוס ונטוש. בית הספר בכפר שרוף בחלקו, חלונותיו מנופצים והקירות מרוססים גרפיטי בעברית. הבתים הופשטו מכל חפציהם, קירותיהם שבורים וגגותיהם שרופים. מספר תושבים ניסו לשוב לכפר ולשקם את ההריסות, אך חיילי צה"ל ותושבים אלימים מההתנחלויות הסמוכות מנעו זאת מהם.
לאור אי-יכולת התושבים לחזור לכפרם על אף שכך הובטח להם בבית המשפט, הוגשה תביעה לבג"ץ בגין בזיון בית המשפט, ובפברואר 2025 הורה בג"ץ למדינה לאפשר לתושבים לחזור לכפר, לשקם מבנים שנהרסו ולדאוג להרחקת מתנחלים מהכפר ומאדמותיו "באופן מתמשך ובשקידה הראויה".
הערות שוליים

1 2 3  C. R. (Claude Reignier) Conder, Horatio Herbert Kitchener Kitchener, Edward Henry Palmer, Walter Besant, The survey of western Palestine : memoirs of the topography, orography, hydrography, and archaeology, London : Committee of the Palestine exploration fund, 1881-1883
1 2 3 4 5  אבי עופר, ח' זנוטה ותושביה: חוות דעת ארכיאולוגית ויישובית, האגודה לזכויות האזרח בישראל, 2012, עמ' 1-3
↑  Seetzen, Ulrich Jasper, Ulrich Jasper Seetzen's Reisen durch Syrien, Palästina, Phönicien, die Transjordan-länder, Arabia Petraea und Unter-Aegypten, כרך 3, Berlin: G. Reimer., 1855, עמ' 29
↑  החלטת בג"ץ בתיק 9715/07
↑  החלטת בג"ץ בעניין.
↑  המשך הטיפול בתיק 9715/07.
↑    נטעאל בנדל, ‏בניגוד לפסיקת בג"ץ: פלסטינים הקימו מבנה בית ספר בהר חברון, בעיתון מקור ראשון, 19 במרץ 2018
↑  עתירה נוספת למתן צו על תנאי.
↑  עתירה למתן צו על תנאי, עמ' 17.
↑   עמירה הס, המדינה מבקשת לפנות כפר פלסטיני מפני שיש בו חורבות עתיקות, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2013
↑  עמירה הס, בג"ץ למדינה: נמקו את הכוונה להרוס את הכפר חירבת זנוטה, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2015
↑  איתי רון, ״המתנחלים תקפו את כולם, גם ילדים קטנים. אמרו לנו ׳או שתעזבו או שנהרוג אתכם בלילה׳״, באתר "המקום הכי חם בגיהנום", 23 באוגוסט 2024
↑  Israeli bank freezes accounts of farmer accused of ‘settler violence’ by US, The Jewish Cronicle
↑  חזקי ברוך, "תקדים חמור ומסוכן": בג"ץ אימץ את טענות הפולשים הפלסטינים, באתר ערוץ 7, ‏23/7/24
↑  בג"ץ 8117/23 נואג'עה נ' מפקד כוחות צה"ל בגדה המערבית
↑  ‘Intolerable’: EU official condemns destruction of Palestinian school built using Irish Aid funds, The Irish Times, ‏7 בדצמבר 2023 (באנגלית)
↑   גדעון לוי, המתנחלים הרסו את הכפר, ולתושביו אסור להקימו מחדש, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2024
↑   חן מענית, בג"ץ: על כוחות הביטחון להגן על פלסטינים מפני אלימות מתנחלים גם בשעת מלחמה, באתר הארץ, 30 ביולי 2024
↑  גלי אלון, חייבות לדבר על הגדה, באתר פוליטיקלי קוראת, ‏6 באוקטובר 2024
↑   הגר שיזף, בג"ץ: על המדינה לאפשר לפלסטינים לחזור לכפר שעזבו בגלל התנכלויות, ולהרחיק ממנו מתנחלים, באתר הארץ, 4 בפברואר 2025
| דגל הרשות הפלסטיניתיישובי נפת חברון |
| --- | --- | --- |
| ערים | חברון • דורא • חלחול • יטא • דאהרייה |  |
| מועצות מקומיות | בני נעים • בית עווא • בית אולא • בית אומר • דיר סאמת • אידנא • ח'אראס • נובא • סעיר • א-סמוע • צוריף • תרקומיא • תפוח |  |
| כפרים | אום אל-ח'יר • אל-בקעה • בית עמרה • בית ענון • בית כאחיל • בית א-רוש אל-פוקא • אל-בורג' • דיר אל-עסל אל-פוקא • א-דווארה • חדב אל-פוואר • אל-חילה • חוריז • אמריש • ג'בעה • ח'ירבת כרמה • אל-כרמל • ח'אלת אל-מאיה • חֻ'רסא • אל-כום • ח'ירבת סאפא • ח'רבת זנוטה • ח'ירבת א-סימיא • מג'ד • קַלְקַס • קילה • רמאדין • א-ריחייא • א-שויוח' • שיוח' אל-ערוב • א-סורה • א-טבקה • אל-עודייסה • זיף • ראבוד • קורייסה |  |
| מחנות פליטים | אל-ערוב • אל-פוואר |  |
נפות הרשות הפלסטינית
בית הספר בח'ירבת זנוטה לאחר שנהרס בידי מתנחלים, דצמבר 2023
ספנצה

| --- | --- |

פנורמה של הכפר
 מדינה:  רומניה רומניה
 מחוז:  מרמורש
 חבל ארץ:  טרנסילבניה
 ראש העיר:  Gheorghe Stan
 בירת העיר:  ספנצה 
 שטח:  139.14 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  3,031 (1 בדצמבר 2021)
 קואורדינטות:  47°58′00″N 23°42′00″E﻿ / ﻿47.966667°N 23.7°E﻿ / 47.966667; 23.7
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.sapanta.ro/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור ספנצה(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור ספנצה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סַפַּנְצָ֫ה (ברומנית: Săpânța; בהונגרית: Szaplonca; ביידיש: סְפִּינְקַה או סְפִּינְקַא), היא עיירה במחוז מרמורש שברומניה.
מיקום

היישוב שוכן 21 ק"מ צפונית-מערבית מסיגט, בגדתו השמאלית של הטיסה.
מקור שמו

נחל ספנצה שמקורו במוצא הטיסה נתן ליישוב את שמו. השם יכול להתבסס על המילה הסלאבית solpъ (מפל מים). הוא נכתב לראשונה כזפאנצ'ה (Zapancha) בשנת 1373, ולאחר מכן כזפלנצ'ה (Zaploncha) בשנת 1390.