התנועה הלאומית הפלסטינית
היסטוריה > התחלת התנועה

ראשיתה של התנועה הלאומית הפלסטינית בהתפצלות מן התנועה הלאומית הערבית בסוריה. תנועה לאומית מיוחדת לערביי ארץ ישראל, כיחידה נפרדת מערביי סוריה, החלה בסוף מלחמת העולם הראשונה - מיום שארץ ישראל הפכה ליחידה מדינית בפני עצמה. עקב הפרדה זו, נתחזקה בציבור הערבי במידה רבה משמעותו של המושג "פלסטין".
הסברה הרווחת היא שתחילתה של התנועה הלאומית הפלסטינית לא באה לפני הכינוס של ערביי ארץ ישראל שנערך ב-27 בפברואר 1920 בדמשק, שבעקבותיו הוקמה תנועת איסתקלאל ("עצמאות"), שתמכה בפייסל בן חוסיין. ישנן גם סברות אחרות, כגון זו המוצגת על ידי הפלסטינים באמנה הלאומית הפלסטינית ובהזדמנויות אחרות, על פיה תחילת התנועה הלאומית שלהם בהצהרת בלפור (1917). הטענה למועד זה נועדה לסייע לפלסטינים להציג הקבלה עם הציונות, אשר לגרסתם החלה לפעול בארץ ישראל בתאריך זה.
אולם על פי עשרות דוחות שהתקבלו מאת סייענים ערבים שהעסיקה התנועה הציונית בכל הערים ובכפרים רבים, משתקפת תחושה לאומית ותסיסה גוברת כבר עם הכיבוש הבריטי. תחושה זו איננה בהכרח נוגעת ללאומיות פלסטינית נבדלת ובמקרים רבים היא ביטוי של לאומיות פאן-ערבית המסתייגת מכיבוש לא ערבי של האזור.
לאחר שהתנועה התפצלה מהתנועה הלאומית הערבית, ייעודה הראשון והעיקרי היה מאבק בהתיישבות הציונית, וייעודה השני העיקרי היה הקמת מדינה פלשתינאית עצמאית. עד 1908 גילויים של עמדה אנטי-ציונית פוליטית היו לא עקביים ולא שיטתיים. הפיכת הטורקים הצעירים באותה שנה פתחה את עידן העיתונות הערבית בארץ ישראל, שהפכה לנושאת הדגל במאבק נגד הציונות, וזה כלל עתה פעילות ציבורית ממשית.
בעיתונות ובכרוניקה של התקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה, נמצאים סימנים ראשונים למאבק הערבי בהתיישבות הציונית, הכוללים לא מעט מקרים של מחאה והתנגדות של עסקנים ערבים כלפי התיישבות זו.
כ-3–4 חודשים בלבד לאחר הכיבוש הבריטי של מרכז ארץ ישראל, החלו גורמים שונים באזור יפו–רמלה (וכעבור מספר חודשים גם בירושלים) לכונן אגודות שתפעלנה נגד הגשמת המטרות הציוניות. באגודות אלו נבחנו דרכים למנוע מהיהודים לעלות לארץ ולקנות בה קרקעות. ב-2 בנובמבר 1918 ערך ועד הצירים בירושלים תהלוכה וחגיגות לציון יום השנה להצהרת בלפור. מנהיגי הערבים בארץ ישראל החליטו לנצל את המאורע הזה, ומשלחת של ראשי הציבור המוסלמי והנוצרי בראשות ראש עיריית ירושלים מוסא כאט'ם אל-חוסייני מסרה את מחאת האגודות הערביות נגד המדיניות הציונית למושל ירושלים, רונלד סטורס. על המחאה חתמו ראשי האגודות בירושלים וכ-100 מנכבדי העיר וראשי הכפרים בהרי יהודה. מחאה דומה הוגשה גם על ידי "האגודה המוסלמית-נוצרית" ביפו.
אולם יעוד המלחמה בציונות הגיע למלוא התפתחותו רק לאחר שהתנועה הציונית ותביעתה לבית לאומי לעם היהודי (בוועידת השלום בפריז ב-1919) הוכרה בעולם המדיני הבינלאומי (בוועידת סן רמו ב-1920), ולאחר שהקמת הבית הלאומי של היהודים נקבעה כמטרת המדיניות של המעצמות בארץ ישראל ונכללה בכתבי היסוד של ממשלת המנדט הבריטי (1922).
יעודה העיקרי השני של הלאומיות הערבית בארץ ישראל בתחילתה היה השאיפה להקמת מדינה פלסטינית-ערבית עצמאית בתוך מסגרת של "אחדות ערבית". בתחילת אוקטובר 1918 הגיעו כוחותיו של פייסל לדמשק, בה הוקם ממשל כיבוש צבאי שפייסל הועמד בראשו, ובציבור הפוליטי הפלסטיני, שעד אז היה אדיש לתנועה הלאומית הערבית, גדלה והלכה התמיכה בתביעה לאחדות עם סוריה. בשנים הראשונות שלאחר מלחמת העולם הראשונה, ביקשו רוב המדינאים הפלסטינים לספח את הארץ למדינה הסורית. הכתרת פייסל על הממלכה הערבית של סוריה במרץ 1920 עוררה גל של התלהבות ערבית לאומית ברחבי ארץ ישראל.
אולם מדיניותו הפרגמטית והמתונה של פייסל כלפי הציונות, נתקלה בהתנגדות פלסטינית חריפה מהרגע הראשון. כבר באפריל 1918, כאשר הודיע המושל הצבאי הבריטי של מחוז ירושלים לאספה של נכבדים ערבים על מדיניותה של ממשלת בריטניה, שביסודה הצהרת בלפור, מחו על כך כמה מהנכבדים וכאמל אל-חוסייני, המופתי של ירושלים, עזב את האספה לאות מחאה. בפברואר 1919, כחודש לאחר חתימת הסכם ויצמן-פייסל, נתכנסה ביפו הפגישה הארצית הראשונה של נציגי "האגודה המוסלמית-הנוצרית", שהחליטה בין השאר על התנגדות מוחלטת לציונות ולהצהרת בלפור.
במאי אותה שנה, כינסה האגודה אספה פומבית באולם הראינוע "זהר" ביפו, בה נכחו כ-500 איש מהעיר ומכפרי הסביבה. היושב ראש וראשון הדוברים היה נוצרי ואילו שלושת הדוברים האחרים היו מוסלמים. מאחוריהם ניצבו ארבע יריעות בד, כל אחת בצבע שונה ועליה כתובת שפירשה את צבעה: האדומה סימלה את הדם, הירוקה את החופש ("ארץ ערב לא תחולק"), הלבנה שיבחה את הנסיך פייסל והשחורה סימלה את הגירת היהודים הציונים. בהצהרת הסיכום נאמר כי פלסטין היא חלק מסוריה, ובמסגרת סוריה הגדולה תינתן לה אוטונומיה, ולא יקום בה בית לאומי ליהודים. כאשר הוצע לחתום על הדברים, פרצה מהומה והמושל הצבאי פיזר את האספה.
היווצרותה של חזית מוסלמית-נוצרית הייתה תופעה חשובה שבלטה בתחילתה של ההתעוררות הלאומית הערבית-פלסטינית, משום שהיה בכך חידוש גמור לעומת העבר, אז לא נטלו הנוצרים חלק בחיי הציבור הכללי. עם זאת, חזית אנטי-ציונית זו ונקיטת עמדות פוליטיות משותפות, לא החלישו את הזיקה העדתית, והמסגרות הפוליטיות השונות הורכבו על יסוד ייצוג עדתי או שייצגו עדה אחת.
הופעת הרעיון של אחדות פלסטין עם סוריה, הביאה ב-1918 להקמתן בירושלים של שתי אגודות אנטי-ציוניות שדגלו ברעיון: "המועדון הספרותי" ("אל-מונתדא אל-אדבי") ו"המועדון הערבי" ("א-נאדי אל-ערבי") הפרו-בריטי, שאמין אל-חוסייני היה נשיאו ושהיה קשור בארגון באותו שם שהוקם באותה שנה בדמשק על ידי פלסטינים והפך לארגון הלאומי הראשי בסוריה. מנהיגיו ופעיליו של המועדון הירושלמי באו בעיקר מצעירי משפחת אל-חוסייני המורחבת ובין חבריו בלטו אנשי דת איסלאמיים וקצינים בצבא השריף. הזהות במטרות בין שני הארגונים הביאה לשיתוף פעולה ביניהם באירועים הפוליטיים המרכזיים בשנת 1919 ותחילת 1920.
במהלך 1919 התרכזו פעילים פלסטינים בדמשק ומילאו בה תפקיד מרכזי. המסגרת הארגונית הראשונה של הפלסטינים בדמשק הייתה "א-נהדה אל-פלסטיניה", שנשיאה היה סלים ביי אל-טיבי, קצין בצבא השריף, אולם במהלך אותה שנה הפך "המועדון הערבי" למסגרתם הראשית ולגוף הפוליטי החשוב ביותר שם. מטרת מדיניותו הייתה השגת אחדות מלאה של סוריה ופלסטין, ללא חסות זרה, והוא מילא תפקיד חושב בהכשלת ההסכם בין פייסל לצרפת.
רק מאוחר יותר, כשחלוקת המזרח התיכון לאזורים ומדינות הפכה לעובדה, התחילו המדינאים הפלסטינים להכיר בהפרדתה של הארץ ובייחודה כגוף פוליטי בפני עצמו.
שלא כמו תנועות לאומיות אחרות, שפעילותן הייתה מול הכוח קולוניאליסטי השולט בשטחן, הרי התנועה הלאומית הפלסטינית, כתגובת נגד לציונות, התגבשה כנגד שני כוחות שונים, הראשון – התנועה הציונית וההתיישבות בארץ, והשני – השלטון המנדטורי, מושא התביעות הלאומיות.