stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בנג'מין ויליאמס לידר

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1831 ווסטר, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  22 במרץ 1923 (בגיל 92) סארי, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  Worcester Royal Grammar School Eld Hall, Main Building, Attached Gates And Gate Piers  Royal Grammar School Worcester 
 תקופת הפעילות:  1846–1923 (כ־77 שנים) 
 
בנג'מין ויליאמס לידר (באנגלית: Benjamin Williams Leader;‏ 12 במרץ 1831 – 22 במרץ 1923) היה צייר נוף אנגלי.
שנים ראשונות

לידר נולד בווסטר, ילד שלישי מתוך 11 של אדוארד לידר ויליאמס (1802–1879) ושרה ויטינג (1801–1888). אמו הייתה קווייקרית ונישאה לאביו בכנסייה אנגליקנית.
אביו של לידר היה מהנדס אזרחי ואמן חובב - חברו של ג'ון קונסטבל. בנג'מין כילד היה לעיתים קרובות מלווה אותו בטיולים לרישום לאורך גדות נהר סוורן. אחיו, אדוארד לידר ויליאמס, הפך לימים למהנדס אזרחי בולט וזכור בעיקר כמי שעיצב את תעלת השייט מנצ'סטר - שהייתה נושא הציור הגדול ביותר של לידר. המשפחה הגיעה בסופו של דבר להתגורר ב"בית דיגליס" - שמתפקד עכשיו כבית מלון.
לידר התחנך בבית הספר רגיל ועבד בתחילה במשרדו של אביו כצייר בזמן שלמד אמנות בערבים בבית הספר לעיצוב בווסטרצ'טר. בזמנו הפנוי יצר גם הרבה ציורי נוף בטבע.
בשנת 1854, בגיל 23, הוא התקבל כסטודנט לבית הספר של האקדמיה המלכותית בלונדון. בשנתו הראשונה, התקבלה תמונה שלו לתערוכה שם, "ילדים מפריחים בועות", שנמכרה לאחר מכן לקונה אמריקאי תמורת 50 פאונד - סכום גדול באותם ימים.  בהמשך, עבודותיו הופיעו בכל תערוכת קיץ באקדמיה עד שנת 1922, אז היה לידר בן 91. היו לו גם כמה עבודות מוקדמות שהוצגו במכון הלאומי לאמנויות יפות, בשנים 1857–1858.
קריירה

ההשראה ליצירות המוקדמות הייתה הסביבת הכפרית בווסטר עצמה, "הקוטג'ים, בתי החווה, השבילים, הגדרות, הכנסיות, כולן היו ציוריות ויפות להפליא." עם זאת, לידר לא סיים את מסלול לימודיו באקדמיה המלכותית, וגם הוא לא היה זקוק לכך - ציוריו היו מבוקשים מאוד על ידי קונים עשירים והוא השיג הצלחה מסחרית תוך שנים ספורות.
בשנת 1857 שינה את שמו לבנג'מין ויליאמס לידר, כדי להבדיל את עצמו מציירים רבים אחרים בעלי שם המשפחה ויליאמס.
בסתיו של אותה שנה הוא נסע לסקוטלנד, וצייר "בריכה שקטה בגלן פאלוך" - שהוצג בשנת 1859. אותה שנה הייתה המוצלחת ביותר שלו עם יצירה של ארבעה ציורים שנתלו באקדמיה וכולם נמכרו, כאשר אחד הקונים היה סוחר האמנות אגנו שקנה חלק ניכר מעבודותיו במהלך חייו.
במשך 10 השנים הבאות, לידר חילק את זמנו בציור בין עמק סוורן לווסטר בויילס, והפיק בדים רבים. ביניהם, "אור הסתיו" שנחשב לציור הנוף הטוב ביותר בתערוכה של האקדמיה המלכותית משנת 1865. בשנת 1862 הוא עבר מווסטר לוויטינגטון הסמוכה, שם התגורר עד 1889.
באוגוסט 1876 התחתן לידר עם האמנית מרי איסטלייק (נולדה בערך 1852) ונולדו להם שישה ילדים - הראשון, בנימין איסטלייק לידר (1877–1916), היה אמן, שנהרג במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1881, ציורו שהוצג באקדמיה המלכותית זכה לשבחים רבים ולידר קיבל תואר עמית של האקדמיה, בשנת והפך לחבר מלא באקדמיה (RA) בשנת 1898.
חיים מאוחרים

בשנת 1889 עברה המשפחה לגילדפורד, סורי, אחוזה גדולה שתוכנן על ידי נורמן שו. לידר התגורר כאן עד סוף חייו. באותה שנה הוא קיבל תואר אביר בלגיון הכבוד, שהוענק על פי המלצתו של האמן הצרפתי מייסוניה.
בשנת 1914 נעשה אזרח כבוד של העיר ווסטר בהוקרה על שירותיו בעיר.
לידר צייר גם באזורים אחרים של בריטניה כולל דבון וסורי וכן בגרמניה, שווייץ, צרפת ובלגיה.
הוא נפטר בסורי בשנת 1923.
יצירה

העבודות המוקדמות של לידר נשאו את השפעתם של האחווה הפרה-רפאליטית עם תשומת לב לפרטים הקטנים והדגשה על ציור ישר מהטבע ("en plein air"). בשנותיו המאוחרות הוא אימץ סגנון משוחרר שהיה אימפרסיוניסטי יותר מאשר עותק מדויק של הטבע, סגנון שהוכיח את עצמו כיותר פופולרי.
על פי כתב העת לאמנות ב-1901, בין היצירות הפופולריות ביותר של לידר במהלך חייו היו, "אור הסתיו", "פברואר" ו"עמק הלוגווי". וכן יצירותיו הטובות - "חולם לאור הירח", "אור ערביים" והדרך העתיקה בצפון ויילס".
ציורי לידר מוצגים במוזיאון ויקטוריה ואלברט וגלריית טייט בלונדון, גלריית האדרספילד, מוזיאון ברמינגהם וגלריית האמנות, ווסטר (האוסף הגדול ביותר של עבודותיו בבריטניה ללא ספק), מנצ'סטר ואזורים אחרים בבריטניה. בגלריית קיימברידג' בסנטה מוניקה, ארצות הברית.
כמה מיצירותיו, נכללות באוסף המוזיאון לאמנות במדיסון, ויסקונסין. רבים מוחזקים גם על ידי אספנים פרטיים.
גלריה

נוף בסקוטלנד
נהר אנגלי בסתיו
ערב מוזהב
כנסייה בכפר
לפני הסערה
שדה תירס
כנסיית טינטרן
ערב אחרי הגשם
הערות שוליים

↑  Benjamin Williams Leader, rehs.com
↑  Genealogy of Leader (ארכיון)
↑  Author, Title, Diglis House Hotel
↑  Lusk, Lewis. The life and work of B. W. Leader (London: The Art Journal, 1901)
↑  The International exhibition, 1871 .. : Free Download, Borrow, and Streaming, Internet Archive (באנגלית)
↑  Claines Church Leader, www.clainesfriends.org.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AGSA: 2815  BnF: cb13339879c (data)  GND: 121525627  ISNI: 0000 0000 6651 323X  LCCN: no98112987  NGV: 1076  RKD: 48620  SNAC: w6tg51bw  SUDOC: 050169025  TePapa: 1334  ULAN: 500009269  VIAF: 19826229   WorldCat (עם VIAF): 19826229
ג'וזף נולקנס

| --- | --- |

 לידה:  11 באוגוסט 1737 לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  23 באפריל 1823 (בגיל 85) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 תקופת הפעילות:  1752–1823 (כ־71 שנים) 
 
ג'וזף נולקנס (באנגלית: Joseph Nollekens R.A; 11 באוגוסט 1737 – 23 באפריל 1823) היה פסל לונדוני נודע, נחשב בדרך כלל לגדול הפסלים הבריטיים בסוף המאה ה-18.
נולקנס נולד בסוהו, לונדון, לצייר הפלמי ג'וזף פרנסיס נולקנס שהיגר מאנטוורפן לאנגליה ב-1733. הוא התקבל כחבר האקדמיה המלכותית לאמנויות. הוא נפטר עטור תהילה באפריל 1823, ונקבר בכנסיית פדינגטון.
ג'ובאני מנצואולי

| --- | --- |

 לידה:  1720 פירנצה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה 
 פטירה:  1782 (בגיל 62 בערך) פירנצה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה 
 מוקד פעילות:  הדוכסות הגדולה של טוסקנה 
 סוג קול:  סופרן, קונטרה אלט 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 
ג'ובאני מנצואולי (באיטלקית: Giovanni Manzuoli, ‏1720–1782) היה קסטראטו איטלקי, ששר כסופרן בראשית הקריירה שלו ובהמשכה כקונטראלטו.
חייו

מנצואולי נולד בפירנצה, שם החל לשיר בשנת 1731. אחרי הופעות בוורונה בשנת 1736, עקר את מקום מושבו לנאפולי שם שר עד 1748, בין השאר בתיאטרון סן קרלו, שאך זה הוקם. כן מתועדות הופעותיו של מנצואולי בשירה ובמשחק במקומות הבאים, בשנים המצוינות שם:
מדריד, 1749-1752
פארמה, 1754
ליסבון ומדריד, 1755
מקומות שונים ברחבי איטליה, 1755-1764
וינה, 1760
לונדון, 1764-1766 (תיאטרון המלך (קינג'ס תיאטר)
מילאנו, 1768-1771
בזמן מסעו ללונדון, התיידד מנצואולי עם משפחת מוצרט. בתקופת שהותו במילאנו התמנה לזמר הלשכה של הדוכס מטוסקנה. הופעתו האחרונה הייתה במילאנו ב-1771. הוא מת אחת-עשרה שנים לאחר זאת.
מנצואולי כמבצע

צ'ארלס בורניי, היסטוריון מוזיקה בן התקופה, תיאר כך את הקסטראטו הנאפוליטני: "קולו של מנצואולי היה הסופרן החזק והשופע ביותר שנשמע מאז ומעולם על הבמה שלנו מאז ימי פארינלי; אורח שירתו ביטא גדולה והדרת כבוד. הוא התקבל בסערת תשואות של שבח ותהילה אוניברסליים."
הערות שוליים

↑  Hansell, Kathleen Kuzmick. "Manzuoli, Giovanni" IN The New Grove Dictionary of Opera New York : Grove's Dictionaries of Music 1992, vol. 3, p. 197.
↑  "Manzuoli, Giovanni" IN Baker's Biographical Dictionary of Musicians New York : Schirmer Books, 2001, vol. 4, p. 2273.
↑  "Manzuoli, Giovanni" IN Baker's Biographical Dictionary of Musicians New York : Schirmer Books, 2001, vol. 4, p. 2273.
↑  Woodfield, Ian. 'New Light on the Mozart's London Visit: A Private Concert with Manzuoli. Music and Letters, Vol. 76, No. 2 (May 1995), pp. 187-208.
↑  Hansell, Kathleen Kuzmick. "Manzuoli, Giovanni" IN The New Grove Dictionary of Opera New York : Grove's Dictionaries of Music 1992, vol. 3, pp. 197-198.
↑  Smith, Horace and Woodworth, Samuel. Festivals, games, and amusements: ancient and modern New York : J. & J. Harper, 1831, p. 251
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810693647105606  BnF: cb14813362d (data)  GND: 1068071869  ISNI: 0000 0000 0352 6850  LCCN: no2019089044  MusicBrainz: 28db1d75-727f-4b64-8d72-a0ecbf68945c  VIAF: 44566647   WorldCat (עם VIAF): 44566647
במה חדשה

| --- | --- |

 סוג:  אתר אינטרנט 
 תקופת הפעילות:  1998–הווה (כ־26 שנים) 
 מייסדים:  בועז רימר 
 stage.co.il
 
במה חדשה הוא אתר אינטרנט הפועל ככתב עת ספרותי, שהוקם במטרה לספק במה ליוצרים שונים לפרסם את יצירותיהם באופן חופשי באינטרנט.
היסטוריה

האתר "במה חדשה" התחיל את דרכו בשנת 1998 ביוזמת בועז רימר, כשהוא מתבסס על האתר החלוצי "בימה אחרת" שהוקם באמצע שנות ה-90 על ידי ערן להב.
החל מ-1999 קיימו יוצרי הבמה אירוע משותף המכונה "ערב במה". האירוע התקיים מדי חודש ביום שלישי הראשון של החודש. עם הזמן נוסדו סביב הערב המרכזי גם ערבי במה שכללו הקראת שירה ופרוזה, הצגת קטעים תאטרליים והופעות חיות מסוגים שונים. ערבי הבמה לרוב התקיימו בתיאטרון תמונע והם התקיימו ברצף במשך שנים אחדות, עד אשר הופסקה ההתקשרות בין במה חדשה לתיאטרון תמונע באמצע שנות האלפיים. עקב כך ערבי הבמה נדדו לאולמות אחרים, עד אשר ערבי הבמה הופסקו לחלוטין.
תקופת השיא של פעילות האתר הייתה בין 2001 ל-2005.
במרץ 2007 מחקו פורצים את היצירות מחצי השנה האחרונה באתר, בעקבות ניסיון פריצה אחר שעליו השתלטו בעלי האתר. עם זאת, רימר הצליח לשחזר את מרבית היצירות הפגועות. בנוסף, יוצרים ותיקים רבים הפחיתו את פעילותם באתר ואף הפסיקו את פעילותם כלל.
במשך השנים צבר האתר פופולריות רבה. בתחילת חודש מאי 2016, התקרב מספר דפי היוצרים באתר ל-37,000. אולם חלק מהדפים הם למעשה שמות שונים של אותו אדם, ויש דפים שיוצריהם חדלו מפעילותם באתר.
יש הרואים בהפסקת ערבי הבמה כאחת הסיבות לדעיכת האתר[דרוש מקור]. ערבי הבמה של במה חדשה, שבהם נפגשו היוצרים, הפכו את האתר לשונה מאוד, הרבה קשרי חברות נוצרו בין חברי האתר מחוץ לאינטרנט, העורכים היו יוצרים בעצמם ורובם זכו בפעם הראשונה לערוך או להמליץ על יצירות של אדם אחר, שיטה זו גרמה לעורכי האתר להיות "מחוזרים" על ידי יוצרים אחרים שחפצו בהמלצה.
מאפייני האתר

הסגנון והאיכות של היצירות בבמה מגוון ושונה, והן נעות בין יצירות ביכורים גרפומניות לפניני כישרון. האתר מאפשר פרסום של יצירות מלל, מוזיקה, תמונות מכל הסוגים וכן יצירות וידאו או אנימציה ממוחשבת, וקמו סביבו קהילות מקוונות.
באתר הייתה נהוגה שיטה שיצרה תחרותיות באתר. היוצרים הרשומים בה היו יכולים לדרג כל יצירה בין הציון 1 ("יצירה גרועה") ל-5 ("יצירה איכותית"). עקב שיטת הדירוג וכיוון שלא חל איסור על פתיחת מספר דפי יוצר לאותו אדם, יוצרים רבים פתחו מספר דפי יוצר וכך יכלו להצביע מספר פעמים לאותה יצירה. כמו כן, יוצרים אחרים התאחדו יחד כדי לקדם יצירות של עצמם, באמצעות הצבעות מאורגנות.
ישנן דוגמאות רבות של דפי יוצר בבמה חדשה אשר לא היו זוכים לפרסום באתרי אינטרנט או כתבי עת ספרותיים אחרים, והאתר שימש קרש קפיצה ליוצרים רבים. אחד המפורסמים שבהם הוא יוני בלוך, שפרסם בבמה חדשה את יצירותיו. גם סופרים ידועי שם כמו אתגר קרת, יורם קניוק ורבים אחרים, מפרסמים בבמה חדשה. לבעל האתר, בועז רימר, הייתה יכולת בלעדית לחסום יוצרים ולגלות את זהותם.
מאפייני האתר > עורכי האתר

עורכי האתר נבחרו ישירות על ידי בועז רימר, בעל האתר.
כל יצירה חייבת באישור עורכי האתר. עורכי האתר חוסמים פרסום יצירות מסיבות שונות, כגון הפרת זכויות יוצרים, חוסר התאמה ערכי או סיבה אחרת. לעורכים יד חופשית באישור או פסילה של יצירות. ולרוב לא יאשרו יצירות המכילות שגיאות כתיב רבות מדי, או תוכן בוטה/גס.
כמו כן, עורכי האתר ממליצים על היצירות שיופיעו בעמוד הבית של האתר.
סוגיות

כל התכנים העולים לאתר מבוקרים ומאושרים על ידי העורכים. העומס הרב ומספר היוצרים גרמו לכך שלעיתים נדרשים מספר ימים ולעיתים אף חודשים ושנים עד שיצירה מאושרת לפרסום או עדכון.
שמות היוצרים שהורידו את כל יצירותיהם נעלמים מגוגל אך אינם נמחקים לחלוטין מהאתר, והוא "שומר" את הדף על שמם, על אף שהוא ריק ואינו בר חיפוש.
הערות שוליים

↑  גיל רימון, Eran Lahav surrendered, monitor.corky.net
↑  אהוד קינן, אתר "במה חדשה" בסכנת סגירה, באתר ynet, 8 במרץ 2007
↑  הגר בוחבוט, החיים כבר לא כאן: קהילת "ישראבלוג" שוב מתגוננת מפני סגירה, באתר ynet, 22 במאי 2015
ג'ובאני ממונטקורבינו

ג'ובאני ממונטקורבינו או ג'ובאני דה מונטקורבינו באיטלקית (באיטלקית: Giovanni da Montecorvino; ‏1247–1328) היה מיסיונר פרנציסקני איטלקי, נוסע ומדינאי, מייסד המיסיונים הקתולים הראשונים בהודו ובסין, והארכיבישוף של פקין. הוא אחד מהאירופאים שפעלו בסין בימי הביניים.
מורשת

טוג'ובאני טאמור, הקיסר האחרון של מונגול (שושלת יואן) של סין, שלח שגרירים לאפיפיור בנדיקטוס השנים עשר באביניון בשנת 1336. הוא שלח אתם מכתבים מהשליט המונגולי, שטענו שהם נמצאים שמונה שנים (מאז מותו של מונטקורובינו) ללא מדריך רוחני, ורצו סיוע רוחני. האפיפיור השיב למכתבים, ומינה ארבעה אנשי כנסייה לשרת בחצר החאן. בשנת 1338 נשלחו בסך הכל 50 אנשים על ידי האפיפיור לפקין, ביניהם ג'ובאני ממריניולי. בשנת 1353 חזר ג'ובאני לאביניון, ומסר מכתב מהחאן הגדול לאפיפיור אינוקנטיוס השישי. עד מהרה קמו הסינים וגרשו את המונגולים מסין ובכך הקימו את שושלת מינג (1368). עד שנת 1369 גורשו כל הנוצרים, בין אם הם קתולים או מזרחיים על ידי שליטי מינג.
הערות שוליים

↑  Catholic Encyclopedia article "John of Montecorvino" by Otto Hartig, a publication now in the public domain.
↑  Jackson, Peter (2005). The Mongols and the West: 1221-1410. Longman
↑  Sir Henry Yule (ed.) Cathay and the Way Thither, London: Hakluyt Society, 1914, Vol. III, pp. 45-58. Contains two letters by Montecorvino.
↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Monte Corvino, Giovanni di". Encyclopædia Britannica. 17 (11th ed.). Cambridge University Press. pp. 763–764.
↑  A. C. Moule, Christians in China, before the year 1550, Gorgias Press, 1930
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14640202t (data)  GND: 118558005  ISNI: 0000 0000 5491 0617  LCCN: no2004090974  NTA: 120475464  SUDOC: 161768482  VcBA: 495/59319  VIAF: 59876078   WorldCat (עם VIAF): 59876078
בית משפט לחוקה

בית משפט לחוקה הוא בית משפט גבוה, העוסק בעיקר במשפט חוקתי. סמכותו העיקרית היא לקבוע את חוקתיותם של חוקים שנחקקו בידי הרשות המחוקקת, דהיינו לבחון האם החוקים שנחקקו מתנגשים עם זכויות ועקרונות יסוד שעוגנו בחוקה.
הרעיון המסדר של שיטות משפט שהקימו בתי משפט לחוקה היה ועודנו מתן לגיטימציה ציבורית להתערבות הרשות השופטת בדברי חקיקה של הרשות המחוקקת, כאשר המייחד בתי משפט אלה הוא שמכהנים בהם שופטים ממגוון שדרות החברה, המתמחים בתחום המשפט הציבורי והחוקתי והם אינם יושבים כערכאת ערעור על בתי המשפט האחרים (למצער בעניינים שאינם חוקתיים). בהיררכיה השיפוטית נשמרת אפוא מקצועיות ואי תלות השופטים הדנים בסכסוכים אזרחיים (ממוניים) ופליליים, ובין הסמכות המיוחדת להתערב בהחלטות הכרוכות בשיקולי מדיניות רחבים המסורה רק לבית המשפט לחוקה.
במדינות רבות אין בתי משפט חוקתיים נפרדים, והסמכות השיפוטית חוקתית נתונה למערכת בתי המשפט הכללית במדינה, כשהסמכות המכריעה היא בית המשפט העליון.
בתי משפט לחוקה בעולם

בתי משפט לחוקה פועלים בעשרות מדינות בעולם. דוגמאות:
איטליה איטליה : על פי סעיף 134 לחוקת איטליה, בית המשפט לחוקה של איטליה דן במקרים בהם קיימים:
מחלוקת בנוגע לחוקתיותם של חוקים. אם פסק בית המשפט שחוק איננו חוקתי, תוקפו של החוק יפוג יום לאחר מתן פסק הדין.
סכסוכים בנוגע לסמכויות בין המדינה למחוזות.
אישומים פליליים נגד נשיא איטליה.
גרמניה גרמניה: בית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה הוקם על פי חוקת גרמניה עם כינון הרפובליקה לאחר מלחמת העולם השנייה. סמכותו של בית המשפט מתמקדת בסוגיות חוקתיות ובציות של המוסדות הממשלתיים לחוקה. תיקונים חוקתיים או שינויים שנעשו על ידי הפרלמנט כפופים לביקורת השיפוטית של בית המשפט, שכן הם חייבים להיות תואמים את העקרונות הבסיסיים ביותר של חוקי היסוד המעוגנים על ידי סעיף נצחי. עיקר תפקידו של בית המשפט הוא ביקורת שיפוטית, והוא רשאי להכריז על חקיקה בלתי חוקתית, ובכך הוא הופך אותה לבטלה.
טורקיה טורקיה: בית המשפט לחוקה קם ב-25 באפריל 1962 מכוחה של חוקת טורקיה השלישית מ-1961, ועם קבלתה של החוקה הרביעית ב-1982 אושרו מעמדו ותפקידיו בסימן שתיים לפרק השלישי שבה. בית המשפט לחוקה בוחן את חוקיותם של חוקים ותקנות בהיבט התוכני והפרוצדורלי ואת סדרי הדין של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה. תיקונים לחוקה עצמה נבחנים אך ורק בהיבט הפרוצדורלי. סמכותו של בית המשפט לחוקה אינה חלה על חיקוקים אשר חוקקו בעת מלחמה, משטר צבאי או בעת מצב חירום. בחינה פרוצדורלית של דברי חקיקה אפשרית אם הבקשה לכך הוגשה תוך עשרה ימים בלבד מיום קבלתו של החיקוק הרלוונטי. חשדות להיות חיקוק לא חוקתי מובאים בפני בית המשפט לחוקה על ידי כל ערכאה במדינה, בין בדרך של עצירת דיוניה של הערכאה הרלוונטית עד להכרעת בית המשפט לחוקה בסוגיה, ובין במסגרת בחינת פסק הדין המוגמר של הערכאה הנמוכה. הזכות להביא סוגיה בפני בית המשפט לחוקה שמורה גם לנשיא המדינה ולחברי האספה הלאומית בהתקיים התנאים הקבועים לכך בחוקה.
רוסיה רוסיה: בית המשפט החוקתי של רוסיה הוקם ב-30 באוקטובר 1991, ולו נתונה סמכות לבטל חוקים פדרליים, כאשר אלה נוגדים את חוקת רוסיה. בית המשפט מוסמך לקבל תלונות אזרחים על כל חוק שהתקבל ועשוי להיות מנוגד לחוקה. במהלך המשבר החוקתי ברוסיה בשנת 1993 נטל בית המשפט חלק פעיל בניהול משא ומתן בין הנשיא בוריס ילצין ומתנגדיו מהסובייט העליון של רוסיה.
קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית: חוקת קוריאה הדרומית הנוכחית, שנכנסה לתוקף בשנת 1988, הקימה את בית המשפט לחוקה, על פי המודל האירופי. בית המשפט לחוקה הוא בית משפט מיוחד הקובע את חוקתיותם של חוקים, מכריע בסכסוכים בין גופים ממשלתיים, דן בתלונות חוקתיות שהוגשו על ידי אנשים, בהדחות בעלי תפקידים, ובפירוק מפלגות. בחוקות הקודמות היו צורות שונות של ביקורת שיפוטית, אך הרשות השופטת לא הפעילה עצמאות ממשית.
המצב בישראל

למדינת ישראל אין חוקה אחידה, אך במהלך שנות קיומה נחקקו בה, בהתאם להחלטת הררי שהתקבלה באספה המכוננת, חוקי יסוד אחדים, העוסקים בסדרי השלטון ובזכויות האדם, כהצעה לפרקים שיגובשו בעתיד לחוקה אחידה. במקביל למהלך זה הועלו במשך השנים הצעות רבות לחקיקתה של חוקה אחידה, אך הן לא מומשו.
בישראל אין בית משפט לחוקה, אך ביקורת שיפוטית על חוקי מדינת ישראל נעשית במסגרת מערכת בתי המשפט, בעיקר כשבית המשפט העליון, בשבתו כבג"ץ פוסל חוקים או סעיפי חוקים שחוקקה הכנסת כאשר הוא פוסק שהם סותרים חוק יסוד, לרוב את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו או את חוק יסוד: חופש העיסוק, שנחקקו בשנת 1992. חוקי יסוד אלה כוללים "פסקת הגבלה" לפיה אין לפגוע בזכויות המעוגנות בהם, אלא "בחוק, לתכלית ראויה, ומטעמים של טובת הכלל" (חוק יסוד: חופש העיסוק) או "בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש" (חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו). על אף שאין בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו הסמכה מפורשת של בית המשפט לבטל את חוקי הכנסת, בית המשפט פירש אותו כמעניק לו סמכות לעשות כן.
פעמים אחדות עלו הצעות להקמת בית משפט לחוקה, שידון אך ורק בשאלת ביטולם של חוקים ויהיה בעל הסמכות הבלעדית בתחום זה. בכנסת ה-13 הגיש הצעה זו חבר הכנסת יגאל ביבי, ובהמשך הוגשו הצעות דומות על ידי חברי כנסת נוספים. הצעות אלה לא מומשו, במיוחד על רקע התנגדותו הנחרצת של נשיא בית המשפט העליון (דאז) אהרן ברק, אשר הביע דעתו בכנס שהתקיים באוניברסיטת בר-אילן בשנת 2003 וכינה אותה "ג'וק שצריך להרוג כשהוא עוד צעיר", אף שבפועל בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ רואה עצמו כבית משפט חוקתי, אף ששופטיו אינם מייצגים בהכרח את הגיוון החברתי והתרבותי הנוהג בבתי משפט לחוקה, ומומחיות רובם היא כשופטי ערכאת ערעורים (אזרחי, פלילי, כלכלי, משפחה ומינהלי).
טיעון נגדי להקמת בית משפט לחוקה נובע גם מהעובדה היסודית שמדינת ישראל טרם אימצה חוקה כתובה, ולפיכך עצם הרעיון להקים בית משפט לחוקה יסמיך למעשה את הרשות השופטת לנסח חוקה לישראל, דבר שלא קיבל את ההסכמה הרחבה הדרושה לכינון חוקה. בכל המדינות בהם קיים בית משפט לחוקה, ישנה חוקה כתובה.
לקריאה נוספת

קלוד קליין, "בית־דין לחוקה: שלא כצעקתה!", מחקרי משפט יט, 2003 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
הערות שוליים

↑  חוקה נקראת חוקה אחידה כאשר החוקה כולה מרוכזת במסמך אחד. ראו רות גביזון, "המהפכה החוקתית - תיאור המציאות או נבואה המגשימה את עצמה?", משפטים כ"ח
↑  הצעת חוק-יסוד: בית משפט לחוקה, באתר הכנסת
↑  הצעות חוק בעניין בית משפט לחוקה, באתר הכנסת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555408705171  BnF: cb119718760 (data)  GND: 4565747-6  LCCN: sh85031323  NDL: 00565540  NKC: ph293188  NLK: KSH1998040215
ג'וזף מרטין

| --- | --- |

 לידה:  29 בדצמבר 1962 (בן 61) דירבורן, ארצות הברית 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית  אוניברסיטת לואיוויל  תיכון דירבורן 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1986
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית חיל הרגלים הראשונה  מפקד כוחות היבשה של מבצע נחישות טבועה  מנהל מטה צבא ארצות הברית  סגן ראש מטה צבא ארצות הברית
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין (2)   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה (2)  לגיון ההצטיינות (2)   כוכב הארד (3 כולל אות V)
 
ג'וזף מתיו מרטין (באנגלית: Joseph Matthew Martin) הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל, בתפקידו האחרון כיהן כסגן ראש מטה צבא ארצות הברית.
ביוגרפיה

מרטין סיים ב-1986 את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא.
שירת כמפקד מחלקת טנקים, מפקדת מחלקת סיור וסגן מפקד פלוגה בגדוד הראשון של רגימנט השריון ה-37 בדיוויזיה המשוריינת הראשונה. לאחר קורס קציני שריון מתקדם שירת כמפקד פלוגה בגדוד הרביעי של רגימנט השריון ה-37 בדיוויזיית חיל הרגלים הראשונה, ולחם עמה במלחמת המפרץ. שירת כמדריך במרכז הלאומי לאימונים בפורט אירווין, עוזר מפקד מרכז השריון בפורט נוקס, עוזר מפקד הקורפוס השלישי, וקצין מבצעים חטיבתי.
פיקד על הגדוד הראשון ברגימנט השריון ה-67 שבדיוויזיית החי"ר הרביעית. הוא הוביל את הגדוד במלחמת עיראק בו השתתף בקרבות בעיר בעקובה במחוז דיאלא. שירת כראש מטה הקורפוס השלישי בפורט הוד. שימש ראש ענף שריון וראש מחלקת תמרון ואש בפיקוד כוח האדם של הצבא. שימש ראש מטה במפקדת כוחות ארצות הברית בעיראק ושל פיקוד הכוחות השלובים.
פיקד על החטיבה השנייה של דיוויזיית החי"ר הראשונה שהוצבה צפונית-מערבית לבגדאד.
ביוני 2012 מונה למפקד פיקוד הניסויים המבצעיים של הצבא. שימש סגן מפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה ומפקד המרכז הלאומי לאימונים בפורט אירווין שבקליפורניה.
באוקטובר 2016 במקומו מונה ג'פרי ברודווטר ומרטין מונה למפקד דיוויזיית חיל הרגלים הראשונה ובמסגרת זו שירת גם כמפקד כוחות היבשה של הקואליציה הבינלאומית נגד ארגון המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה. הוא שירת בתפקיד עד יוני 2018. ביולי 2018 מונה למנהל מטה הצבא והועלה לדרגת לוטננט גנרל. ביולי 2019 הועלה לדרגת גנרל ומונה לסגן ראש מטה צבא ארצות הברית, תפקיד אותו מילא עד אוגוסט 2022.
מרטין בעל תואר שני בחינוך מאוניברסיטת לואיוויל, בוגר המכללה לפיקוד ומטה ומכללת המלחמה של הצבא.
בעלי זנב

| בעלי זנב |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: דו-חיים
תת־מחלקה:: דו-חיים קיימים
סדרה:: בעלי זנב
שם מדעי
 Caudata ‏ולדהיים, 1813
תחום תפוצה


סלמנדרת שיש טיגרית
בעלי זנב (שם מדעי: Urodela או Caudata) הם סדרה פרימיטיבית במחלקת דו-חיים הכוללת כ-810 מינים. גופם מוארך ורזה, רגליהם קצרות ושוות, וזנבותיהם ארוכים. בשל עורם הלח, התאמתם המרבית היא לבתי גידול הקרובים למאגרי מים, או בבתי-גידול בהם הלחות יחסית גבוהה. חלק מהמינים חיים בעיקר בסביבה מימית, חלקם נכנסים למים ויוצאים מהם לסירוגין, וחלקם האחר חיים על האדמה בכל משך חייהם כפרטים בוגרים. בעלי הזנב דומים ללטאות באופן שטחי בלבד, וקל להבחין ביניהם באמצעות היעדר הקשקשים. בעלי הזנב יכולים לגדל מחדש גפיים שנקטעו. לצעירים מבנה גוף ואורח חיים כשל הבוגרים, למעט זימים חיצוניים הקיימים רק אצל הצעירים. רבים מהם מבלים כל חייהם במים. בישראל יש לסדרת בעלי הזנב נציגים רק ממשפחת הסלמנדריים.
תפוצה ורבייה

מינים של בעלי זנב נמצאים במרבית בתי הגידול הלחים ו/או המימיים בחצי הכדור הצפוני. בתי הגידול של בעלי הזנב מוגבלים לרוב לצפון הגלובוס, כאשר מספר מועט בלבד של מינים חי באזור הצפוני של דרום אמריקה. מרביתם קטנים, אולם חלקם מגיעים לאורך של מטר וחצי. הם חיים באפיקיי נהרות, בבריכות קטנות, על עצים ובאזורים לחים נוספים. בצפון אמריקה חיים הסלמנדרה, סלמנדרת ענק אמריקנית והפרוטאוסיים, היכולים להגיע לגודל של 30 סנטימטרים ואף יותר. ביפן ובסין ניתן למצוא את הסלמנדרות הענקיות, שמגיעות למשקל של 30 ק"ג ולאורך של מטר וחצי.
חברי תת-הסדרה סלמנדרות משתמשים באסטרטגיית רבייה של הפריה פנימית, הואיל ולנקבות יש בלוטות מיוחדות האוגרות את נוזל הזרע ואת נושאי הזרע לאחר ההזדווגות. חבריהן של שתי תת-הסדרות האחרות, סלמנדרות ענק וסירנים, משתמשים באסטרטגייה של הפריה חיצונית, בדומה למרבית חברי הסדרה המקבילה, חסרי זנב.
טקסונומיה

סדרה בעלי זנב (Urodela)
תת-סדרה סלמנדרות ענק (Cryptobranchoidea)
משפחת סלמנדרות ענקיות (Cryptobranchidae)
סלמנדרת ענק (Andrias)
סוג ומין יחיד סלמנדרת ענק אמריקאית (Cryptobranchus alleganiensis)
משפחת הינוביים (Hynobiidae)
תת-סדרה סלמנדרות (Salamandroidea)
משפחת אמביסטומיים (Ambystomatidae)
אמביסטומה (Ambystoma)
משפחת אמפימויים (Amphiumidae)
אמפיומה (Amphiuma)
משפחת דיכמפטודוניים (Dicamptodontidae)
דיכמפטודון (Dicamptodon)
משפחת פלתודוניים (Plethodontidae)
משפחת פרוטיאוסיים (Proteidae)
נקטורוס (Necturus)
סוג ומין יחיד פרוטיאוס מצוי (Proteus anguinus)
משפחת סלמנדרות אולימפיות (Rhyacotritonidae)
סלמנדרה אולימפית (Rhyacotriton)
משפחת סלמנדריים (Salamandridae)
תת-סדרת סירנים (Sirenoidea)
משפחת סירניים (Sirenidae)
סירן ננסי (Pseudobranchus)
סירן (Siren)
גלריה

נקטורוס מצוי
Dicamptodon tenebrosus
טריטון אלפיני
Desmognathus aeneus
סלמנדרת ענק יפנית, הדו-חי הקיים השני בגודלו
ג'ובאני מוציו

| --- | --- |

 לידה:  12 בפברואר 1893 מילאנו, ממלכת איטליה 
 פטירה:  21 במאי 1982 (בגיל 89) מילאנו, איטליה 
 מקום לימודים:  הפוליטכניקום של מילאנו  אוניברסיטת פאביה 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 זרם באמנות:  נובצ'נטו 
 צאצאים:  Lorenzo Muzio 
 
ג'ובאני מוציו (באיטלקית: Giovanni Muzio‏; 12 בפברואר 1893 – 21 במאי 1982), היה אדריכל איטלקי. נציג חשוב של הזרם האדריכלי נובצ'נטו (אנ') (novecento). מפורסם בזכות מבנים כנסייתיים רבים שהקים ברחבי איטליה ובעיקר במילאנו. בישראל בנה את כנסיית הבשורה בנצרת.