stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נתן קמנצקי

| --- | --- |

הרב נתן קמנצקי
 לידה:  1930
 פטירה:  8 ביוני 2019 (בגיל 89 בערך) ה' בסיוון ה'תשע"ט
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 8 ביוני 2019 
 השתייכות:  חרדים ליטאים
 
הרב נתן קמנֶצקי (1930 – ה' בסיוון ה'תשע"ט, 8 ביוני 2019) היה סגן ראש ישיבת איתרי ומנהל מוסדות איתרי. התפרסם גם בשל החרם הליטאי על ספרו "עשייתו של גדול" העוסק באירועים בחיי אביו הרב יעקב קמינצקי ורבנים בולטים אחרים בעולם הישיבות הליטאיות שלפני השואה.
ביוגרפיה

נולד בציטביאן שבליטא לרב יעקב קמנצקי ששימש באותה עת כרב המקומי, ולימים ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק וחבר מועצת גדולי התורה באמריקה; ולעטיל, בתו של משגיח ישיבת סלובודקה הרב דב הירש הלר ("ר' בערע הירש"). בסוף שנת ה'תרצ"ז (1937) היגרו הוריו לארצות הברית, המשפחה התגוררה תקופה קצרה בסיאטל שבוושינגטון, ואחר כך בין השנים ה'תרצ"ח (1938) - ה'תש"ה (1945) התגוררו בטורונטו שבקנדה. הוא נישא לשולמית בתו של הרב דוד ליפשיץ מסובאלק שכיהן כראש ישיבת רבינו יצחק אלחנן.
עלה לישראל בשנת ה'תשכ"ח (1968) והתגורר בקריית אונסדורף בירושלים.
נמנה בין מקימי ישיבת איתרי ושאר מוסדותיה יחד עם הרב מרדכי אליפנט.
הרב קמנצקי נהג לפרסם מאמרים בתלמוד ובתנ"ך על גבי גליונות כתבי העת התורניים המעיין, קובץ בית אהרן וישראל ומוריה. חלק ממאמריו כונסו לספר 'אֲסֻפֹּת נִתְּנוּ' שהוציאו בניו. בשנת 2002 הוציא את ספרו "Making of a Godol" (גידולו של גדול), אותו החרימו רבנים ליטאיים בולטים. בעקבות החרם, קמנצקי חיבר ספר בשם "אנטומיה של איסור" (The Anatomy of a Ban), המתעד את פרשת החרמת הספר. הספר נדפס באנגלית ובעברית, עמוד מול עמוד, ולא הופץ ברבים. כמו כן הביא לבית הדפוס את הביוגרפיה של אביו "רבי יעקב" (תרגום מאנגלית, ירושלים ה'תשנ"ז).
נפטר ב-8 ביוני 2019, ערב חג השבועות ה'תשע"ט. נקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות בירושלים.
הערות שוליים

↑  אור המזרח, שנה כב גיליון ג-ד, עמ' 269.
↑  דב גולדשטיין, הרב אליפנט והעולים שלו, מעריב, 30 באוגוסט 1968
↑  הרצאה על הספר להאזנה
↑  משה ויסברג, מחבר הספר 'עשייתו של גדול' - הלך לעולמו, באתר בחדרי חרדים, 9 ביוני 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263410905171  ISNI: 0000 0000 6699 3261  LCCN: nr94027808  VIAF: 54032015   WorldCat (עם VIAF): 54032015 
מצבת קברו של הרב נתן קמנצקי
דיאנה פרילנד

| --- | --- |

 לידה:  29 בספטמבר 1903 פריז, צרפת 
 פטירה:  22 באוגוסט 1989 (בגיל 85) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  צרפת, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1936 
 מעסיק:  הרפרס בזאר, ווג 
 תפקיד:  עורכת ראשית 
 בן או בת זוג:  תומאס ריד פרילנד (1 במרץ 1924–?) 
 פרסים והוקרה:  אביר במסדר ההצטיינות הלאומי  אביר מסדר האמנויות והספרות  לגיון הכבוד 
 www.dianavreeland.com
 
דיאנה פרילנד (באנגלית: Diana Vreeland;‏ 29 ביולי 1903, פריז, צרפת – 22 באוגוסט 1989) הייתה עתונאית ועורכת אופנה ידועה. היא עבדה במגזיני האופנה "Harper's Bazaar", "ווג" וב-"Costume Institute" של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
היא נולדה כדיאנה דלציאל פרילנד (Diana Dalziel) והייתה בתם הצעירה של אשת החברה האמריקאית אמיל קיי הופמן ושל אביה הבריטי פרדריק יאנג דלציאל. הופמן הייתה צאצאית של אחיו של ג'ורג' וושינגטון, כמו גם דודנית של פרנסיס סקוט קי. היא גם הייתה דודנית רחוקה של פאולין דה רוטשילד (Pauline de Rothschild). לפרילנד יש אחות, אלכסנדרה.
ביוגרפיה

משפחתה של פרילנד היגרה לארצות הברית בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, והתיישבה ב-15 East 77th Street בניו יורק, שם הם נהפכו לאנשי חברה בולטים. ב-1 במרץ 1924 נישאה דיאנה דלציאל לתומס ריד פרילנד (Thomas Reed Vreeland), בנקאי, בכנסיית סנט תומאס (St. Thomas' Church) בניו יורק, להם נולדו שני ילדים: תומאס ריד פרילנד הבן, שנעשה ארכיטקט, כמו גם פרופסור לאדריכלות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס; ופרדריק דלציאל פרילנד (לימים שגריר ארצות הברית במרוקו).

שבוע לפני חתונתה, דיווח הניו יורק טיימס שאמה, אמילי, הייתה אהובתו של סר צ'ארלס רוס (Sir Charles Ross), שניהל משפט גירושים מאשתו השנייה, פטרישיה. השערורייה בחברה הגבוהה ניכרה את פרילנד מאימה; שהלכה לעולמה בספטמבר 1928 בננטוקט, מסצ'וסטס.
לאחר ירח הדבש שלהם, עבר הזוג פרילנד לאולבני, ניו יורק, שם גרו עד 1929 וגידלו את שני בניהם. אחרי כן הם עברו ל-17 Hanover Terrace, ריג'נטס פארק, לונדון, לבית שבו גרו לפנים וילקי קולינס ואדמונד גוס (Edmund Gosse). בזמן שהותם בלונדון, היא רקדה עם Tiller Girls כמו סירי מוהם (Syrie Maugham) ואלזי דה וולף (Elsie de Wolfe), נשות חברה שניהלו בוטיקי אופנה משלהן, דיאנה השיקה עסק ללבני נשים בסמוך ל- Berkeley Square ובין לקוחותיה היו ווליס סימפסון ומונה ויליאמס. היא ביקרה לפעמים בפריז, שם היא רכשה את הבגדים, בעיקר משאנל, אותה פגשה ב-1926. היא הייתה אחת מחמש עשרה נשים אמריקאיות שפגשו את ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת ואת מרי מטק בארמון בקינגהאם ב-18 במאי 1933.
הם שבו לניו יורק ב-1937, כמתחייב מעבודתו של בעלה, שם הם חיו את שארית חייהם. הוא הלך לעולמו ב-1967.
קריירה > הארפרס באזאר 1962-1937

קריירת העיתונאות שלה החלה ב-1937 כבעלת טור בהרפרס בזאר (Harper's Bazaar), בדיוק באותה שנה בה עברה עם בעלה מלונדון לניו יורק. הם נוכחו לדעת שניו יורק מאוד יקרה. כרמל סנואו (Carmel Snow), עורכו של הארפרס באזאר התרשם מסגנון הלבוש של פרילנד וביקש ממנה לעבוד בכתב העת.

החל משנת 1937 ועד להתפטרותה, כתבה דיאנה פרילנד טור בהארפרס באזאר שכונה "למה לא את ?". דוגמה אחת לשם היא הצעתה בטור "למה שלא. תהפכי את ילדתך לבת מלוכה ותלבישי אותה בלבוש מפואר במיוחד?"

לדברי פרילנד הטור שמשך את תשומת הלב הרבה ביותר היה: " למה שלא תחפפי את שערה הבלונדיני של ילדתך בשמפניה, כפי שהם עושים בצרפת?" פרילנד אמרה ש-S.J. Perelman כתב פרודיה על כך בניו יורקר שעוררה את זעמו של העורך כרמל סנואו.
דיאנה פרילנד "גילתה" את השחקנית לורן באקול. עמוד השער של ההארפרס באזאר משנות הארבעים המוקדמות מציג את לורן באקול מדגמנת בסמוך למשרדי הצלב האדום. בהסתמך על החלטת העורך של פרילנד: "יש תצלום יוצא מן הכלל שבו באקול נשענת לעבר הדלת החיצונית של חדר תרומות הדם של הצלב האדום. היא לובשת חליפה אופנתית, כפפות, כובע קלוש שממנו משתפלים גלי שער ארוכים."

פרילנד נודעה כמי שמתייחסת אל האופנה ברצינות. היא כתבה ב-1946 ש"הביקיני הוא הדבר החשוב ביותר מאז פצצת האטום".

פרילנד לא אהבה את הגישה המקובלת ללבוש שהיא ראתה בארצות הברית בשנות הארבעים. היא תיעבה את "הנעליים עם העקבים הגבוהות" ואת "השמלות בעלות בד המשי הדק" שנשים היו לובשות אפילו בחום הקיץ.
עד להתפטרותה מהארפרס באזאר היא עבדה בצמוד ללואיס דאהל וולף (Louise Dahl-Wolfe),

ריצ'רד אבדון, ננסי וייט (Nancy White)

ואלכסי ברודוביץ (Alexey Brodovitch). דיאנה פרילנד נעשתה עורכת האופנה של כתב העת. ריצ'רד אבדון אמר שכשראה אותה לראשונה "פרילנד שבה לשולחן שלה, נשאה את עיניה אלי ואמרה, "אברדין, אברדין, זה לא גורם לך לרצות לצעוק ?" ובכן, זה גרם לי, הלכתי בחזרה לכרמל סנואו ואמרתי, "אני לא יכול לעבוד עם האישה הזאת. היא קוראת לי אברדין." וכרמל סנואו אמר, "אתה הולך לעבוד איתה", וכך עשיתי, במשך ארבעים שנה והדבר היטיב עמי מאוד."

אבדון אמר בזמן מותה: "היא נותרה הגאון היחיד בעולם עורכי האופנה."
ב-1955 עברה פרילנד לדירה חדשה שנצבעה באדום, היא שכרה את בילי בולדווין לעצב את הדירה.

היא אמרה: "אני רוצה שהמקום הזה יראה כמו גן, אבל גן בגיהנום."

בני הזוג פרילנד הירבו לערוך מסיבות בדירתם והמבקרים הקבועים בהן היו איש החברה גסט (C.Z. Guest), המלחין קול פורטר והצלם הבריטי ססיל ביטון.

דמותה של מגי פרסקוט, אותה גילמה קיי תומפסון בסרט המוזיקלי של סרטי פרמאונט משנת 1957 פנים מצחיקות, הייתה מבוססת על פרילנד.
ב-1960 נבחר ג'ון פיצג'רלד קנדי לנשיא ודיאנה פרילנד יעצה לגברת הראשונה ז'קלין קנדי בענייני אופנה. "פרילנד יעצה לג'קי במהלך מסע הבחירות וקישרה אותה עם מעצב האופנה אולג קאסיני, שנעשה המעצב הראשי של הגברת הראשונה."

"אני יכול להיזכר בג'קי קנדי, מיד אחרי שהיא עברה לבית הלבן... זה לא היה אפילו דומה לקאונטרי-קלאב, אם אתה מבין למה אני מתכוונת." פרילנד יעצה לעיתים תכופות לגברת קנדי בענייני ביגוד במהלך תקופת נשיאותו של בעלה,, ויעצה לה מה ללבוש במהלך יום השבעתו ב-1961.
אף על פי שהיא הייתה מוצלחת במיוחד, השתכרה דיאנה פרילנד סכום כסף פעוט מתאגיד הרסט, שהיה הבעלים של הארפרס באזאר. פרילנד אמרה שהיא הרוויחה שמונה עשרה אלף דולר בשנה החל משנת 1937 ולבסוף קיבלה העלאה של אלף דולר ב-1959. "בטח סאן סימן (San Simeon) נמצא היכן שהכסף של הרסט נמצא, אני בוודאות לא ראיתי דבר מזה."
קריירה > ווג 1963–1971 ומוזיאון מטרופוליטן לאמנות

לפי מספר מקורות, פרילנד נפגעה לאחר שלא קודמה לתפקיד בהארפרס באזאר ב-1957, ולכן היא הצטרפה לווג ב-1963. היא הייתה העורכת הראשית עד לשנת 1971.

פרילנד מאוד נהנתה בשנות השישים מכיוון שהיא חשה שהתרבות שמה דגש על הייחודי. "אם הייתה לך בליטה באף, זה לא היה משנה כל זמן שהיה לך גוף נפלא והופעה נאה."

במהלך כהונתה במגזין היא גילתה את כוכבת הנעורים של שנות השישים אידי סדג'וויק. ב-1984 הסבירה פרילנד איך היא רואה את מגזיני האופנה, "מה שמגזיני האופנה האלה נתנו הוא נקודת השקפה שלא הייתה לרוב האנשים וצריך לתת להם אותה, ויותר מכך, הם מצפים לזה ממך... זה בוודאי היה ב-1966 או 1967 שפרסמתי סיסמת אופנה גדולה: זאת השנה לעשות בעצמך... כל חנות בארץ טילפנה להגיד לאנשים, "אף אחד לא רוצה לעשות את זה בעצמו, הם רוצים כיוון וללכת אחרי מנהיג!"
לאחר שהיא פוטרה מהווג ב-1971, היא נעשתה יועצת תדמית למוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק. פרילנד מוסרת שעד לשנת 1984 היא ארגנה תריסר תצוגות.

האמן גריר לנקטון (Greer Lankton) יצר בובה בגודל טבעי של פרילנד שמוצגת במוזיאון.
שנותיה האחרונות

ב-1984 הוציאה פרילנד לאור אוטוביוגרפיה בשם D.V. היא הלכה לעולמה ב-1989, בגיל 86.
סרטים בהשראת דמותה

דמותה של פרילנד מופיעה בסרט "ידוע לשמצה" (2006) אותה שיחקה ג'ולייט סטיבנסון. דמותה גם הופיעה בסרט "פקטורי גירל" מאותה שנה אותה גילמה אילנה דאגלס.
הערות שוליים

↑  "Council of American Ambassadors Membership"
↑  Vreeland, Diana (1984).
D.V.
New York: Vintage. p. 116–117.
↑  "The Divine Mrs. V"
1 2  D.V., p. 144
↑  David Thomson,
"Lauren Bacall: The souring of a Hollywood legend",
September 24, 2009
↑  "Diana Vreeland 1906-1989" retrieved September 24, 2009
↑  "National Museum of Women In The Arts Louise Dahl-Wolfe"
↑  "Nancy White, 85, Dies; Edited Harper's Bazaar in the 60s",
The New York Times
↑  "The Divine Mrs. V"
↑  "Diana Vreeland, Editor, Dies; Voice of Fashion for Decades"
↑  "Diana Vreeland 1906-1989"
1 2  "The Divine Mrs. V"
↑  Suzy Menkes,
"The All Seeing Diana Vreeland",
New York Times, February 12, 2002
↑  Nicole Wroten,
"Portrait of the Kennedys ",
Smithsonian.com, October 26, 2007
↑  D.V., pp. 223-24
↑  D.V. 189
↑  "The Little Extras The Society Divas Diana Vreeland" r
↑  The Divine Mrs. V
↑  D.V. 198
↑  D.V., p. 229
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524092205171  BIBSYS: 90982677  BNE: XX5384060  BnF: cb11928702t (data)  CiNii: DA08404874  GND: 124570496  ISNI: 0000 0001 1598 2375  LCCN: n50013140  NDL: 00459921  NKC: jo20221172101  NTA: 067602304  RKD: 297950  SELIBR: 281560  SNAC: w6f770m0  SUDOC: 027190528  ULAN: 500335101  VIAF: 10782891   WorldCat (עם VIAF): 10782891
סורמלו

| --- | --- |

סורמלו בשנות ה-70
 לידה:  1898 סוראמי, גאורגיה 
 פטירה:  21 באוגוסט 1979 (בגיל 81 בערך) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
סורמלו או סורמלו הגדול (1898 - 21 באוגוסט 1979) (לעיתים מאוית סוראמלו או סוראמללו) הוא כינויו המפורסם של אברהם סורמלו, שהיה מספר סיפורים פופולרי בנושאי פולקלור ירושלמי. סורמלו סיפר בגוף ראשון על הווי סמטאות ירושלים ואנשיה, ממחנה יהודה ועד רחביה, והיה מוכר בקרב הבוהמה הירושלמית. יוסי בנאי ודן בן אמוץ נהגו לספר את סיפוריו של סורמלו בהופעותיהם בטלוויזיה, ברדיו ובספרים שכתבו.
ביוגרפיה

סורמלו נולד כאברהם ג'נאשווילי (או דג'נאשווילי) בעיירה סוראמי שבגאורגיה, אולם איש לא הכיר אותו בשם זה. כיוון שנולד וגדל בעיירה סוראמי הוא זכה לכינוי סורמלו (בתרגום חופשי מגאורגית 'איש סוראמי') ובשמו זה נודע ברבים.
שנת עלייתו של סורמלו לארץ ישראל אינה ברורה. באחד המקורות מצוין כי עלה ברגל מגאורגיה בגיל 14 (1912). ואילו במקור אחר מצוין כי שנת עלייתו הייתה 1918. מקור נוסף מציין את שנת 1921 כשנת עלייתו. מכל מקום, אין עוררין על כך שהתגורר במשך 4 שנים בשפלה ולאחר מכן עבר להתגורר בנחלת שבעה שבירושלים. היה בין נהגיה הראשונים של ירושלים, ועבד כנהג אמבולנס להובלת מתים וכנהג מונית. בראיון לרדיו קול ישראל בשנת 1960 סיפר כי בזמן עבודתו כנהג הסיע את משה שרת לשכונת בית הכרם, וכי שרת נותר חייב 25 גרוש על הנסיעה. בתגובה, פנה שרת להנהלת "קול ישראל" וביקש סיוע לאתר את סורמלו על מנת לשלם את החוב.
במהלך חייו פתח מועדונים שהמפורסם בהם הוא "המרתף של סורמלו" שבכיכר ציון. לקוחות המועדון, אנשי הבוהמה הירושלמית, נהנו מסיפוריו של סורמלו והוא התפרסם ברחבי העיר. ב-1969 פתח את מסעדת עלי-בבא במוסררה יחד עם שותפו הערבי אבו עאבד. על הסיסמה המיועדת למסעדה אמר:
המקום הזה נועד עבור החיים בשביל לאכול, ולא עבור אלה האוכלים בשביל לחיות. מן האחרונים לא תהיה פרנסה.
השתתף, יחד עם יעקב דוד אברמסקי בתוכניות של "ירושלים של מטה" שהוקלטו במרתפי סורמלו ו"עירי שלי" ששודרו בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
סורמלו הוא ההשראה לדמותו של סוראמלו הגדול (שייקה אופיר) בסרט "השכונה שלנו" בבימויו של אורי זוהר.
ביוגרפיה > חיים אישיים

סורמלו נישא לדבורה (1912–1969), ולהם נולדו רבקה (1932), יוסף (1933–1976) ומאיר (1941). נישא בשנית למרגלית.
מאימרות סורמלו

סורמלו לא הרוויח הרבה, כנראה, מקשריו עם בן אמוץ, ולכן תיאר אותו כקמצן נורא. עד כדי כך הגיעה קמצנותו של בן אמוץ, סיפר סורמלו, שלימד את ילדיו כתב ברייל כדי לחסוך בחשמל.
כשהיה הברמן שואל אותו: "מה תשתה אברם? וודקה, עראק, קוניאק, בירה?" היה סורמלו משיב לו: "הסדר לא חשוב".
"הייתי פעמיים בחיפה. בשתי הפעמים היה סגור".
לקריאה נוספת

יוסי בנאי, מסיפורי אברהם סוראמלו, ציורים - אורי ליפשיץ, זמורה ביתן, 1994.
הערות שוליים

↑  משה שרת פורע "חוב", הצופה, 3 בנובמבר 1960
↑  במקור לקוח מהמחזה הקמצן של מולייר
↑  בחייהם ובמותם (רדיו), רשת ב', דבר, 1 בפברואר 1980
↑  תמר אבידר, שיא ישראלי: סרט ב-24 ימים, מעריב, 6 בנובמבר 1968
הבמה, השכונה שלנו, קומדיה, בימוי: אורי זהר, שחקנים: שייקה אופיר, ישראל פוליאקוב, שייקה לוי, גברי בנאי
↑  דני רובינשטיין, ירושלמי נכנס למסעדה בהודו ומזמין כוס תה, באתר הארץ, 4 ביוני 2007
↑  יוסי בנאי, "מסיפורי אברם סוראמלו"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007317434705171  ISNI: 0000 0000 4952 7859  LCCN: nr95007307  VIAF: 56498793   WorldCat (עם VIAF): 56498793
מארי לאבו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בספטמבר 1801 ניו אורלינס, ארצות הברית 
 פטירה:  15 ביוני 1881 (בגיל 79) ניו אורלינס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Saint Louis Cemetery No. 1 
 השקפה דתית:  וודו, קתוליות עממית, וודו לואיזיאנה 
 
מארי לאבו (באנגלית: Marie Laveau;‏ 10 בספטמבר 1801 – 16 ביוני 1881) הייתה כוהנת וודו קריאולית נודעת בניו אורלינס.
נעוריה

אף שמקורות רבים טוענים שנולדה ב-1794, על סמך הרישומים ההיסטוריים, מארי לאבו נולדה כאזרחית חופשייה ברובע הצרפתי של ניו אורלינס, לואיזיאנה, בשנת 1801. היא הייתה בתם הממזרה של בעל מטעים לבן ואישה שחורה חופשייה.
ב־4 באוגוסט 1819, התחתנה עם ז'אק (או סנטיאגו, ברשומות אחרות) פאריס, אדם חופשי שחור שהיגר מהאיטי לניו אורלינס בשנת 1809, לאחר המהפכה ההאיטית. תעודת הנישואין של השניים נשמרה ברחוב קתדרלת לואיס בניו אורלינס. ז'אק פאריס נפטר בשנת 1820 בנסיבות בלתי מוסברות.
קריירת וודו

לאחר מותו של פאריס, מארי לאבו החלה לעבוד כספרית פרטית לבני המעמד העליון. היא לקחה לה למאהב את כריסטופר דומיניק דה קלאפיון, שאיתו חיה עד מותו בשנת 1835. לפי רישומים היסטוריים, לשניים היו 15 ילדים במשותף, כולל מארי לאבו הבת, שנולדה ב-1827.
במהלך עבודתה כספרית, נחשפה לסיפורים עסיסיים ולרכילויות מפי הנשים הלבנות העשירות אותן שירתה, וזאת בנוסף לרשת מודיעין פנימית של משרתים שחורים באחוזות לבנים, אותה הפעילה. כל אותן רכילויות שאספה עזרו לה, על פי החשד, לצבור מידע פרטי על אנשי העיירה, ושמה של מארי לאבו נפוץ כאחת היודעת נבואות וסתרים על האנשים בעיירה. היא זנחה את עבודתה כספרית והחלה בקריירת הוודו, ועד מהרה צברה לעצמה שם עוצמתי וכבוד בלתי מעורער בניו אורלינס.
עד מהרה אספה סביבה עדת מאמינים, שחורים ולבנים כאחד. טקסים שהייתה עורכת כללו ריטואלים אקזוטיים שכללו עירום, מין ואלכוהול.
האטרקציה הגדולה של מארי לאבו היו קמעות ה"גריס גריס". גריס-גריס היו שקיקי בד קטנים שנענדו למזל טוב ולהגנה ממזל רע. קמעות אלו הכילו עשבים, אבנים, ציפורניים, שיער ופיסות בד טבולות בזיעה או פריטים אישיים אחרים שנאספו לפי הנחיותיו של אחד האלים. ייתכן שהגריס-גריס, שבמקור היו צלמיות של אלים, הם המקור למיתוס בובות הוודו.
לאבו שהייתה גם קתולית באמונתה שילבה במאגיה שלה גם אלמנטים מהדת הנוצרית ועירבה מסורות אפריקאיות עם אמונות קתוליות ותפיסות דתיות, פסל מריה הקדושה היה לדמות שסוגדים לה בטקסי הוודו. קסמיה של מאיר לאבו התפרסמו בכל רחבי המדינה ואליה הגיעו מכל ארצות הברית אנשי ציבור ופוליטיקאים שביקשו לקבל את ברכתה.
על פי הסיפורים נהגה לאבו לגבות תשלומים מופקעים מהלקוחות הלבנים, בעוד שבאזרחים השחורים טיפלה ללא תשלום.
מותה

ב-16 ביוני 1881 דיווחו העיתונים כי מארי לאבו נמצאה מתה במיטתה. עדויות ברורות למותה או ללוויה שלה מעולם לא נמצאו, ויש המאמינים כי היא חיה שנים לאחר מכן ואף חיה עד ליום זה. ייתכן שאמונה זו קרתה בשל הבלבול בין מארי לאבו האם לבין מארי לאבו הבת, לימים אף היא כוהנת וודו מוערכת, שדמתה לה מאוד ונפטרה בגיל 98.
קברה של מארי לאבו נמצא בבית הקברות סנט לואיס בניו אורלינס ומשמש כמקור עלייה לרגל של מאמיניה וכמוקד תיירות בעיר. על פי האמונה ניתן לצייר צלבים על קברה של מארי לאבו ולבקש משאלה מעצמותיה.[דרוש מקור]
מארי לאבו בתרבות

בשנת 1954 הקליט זמר הג'אז פאפא סלסטין שיר בשם מארי לאבו; זו הייתה הקלטתו האחרונה.
ב-1974 הסופר והמשורר של סילברסטיין, ביחד עם בקסטר טיילור, כתבו שיר נוסף בשם מארי לאבו לזמר הקאנטרי בובי בר, שמספר סיפור פיקטיבי על נקמתה של מארי לאבו בגבר בוגדני.
בספר אלים אמריקאים של הסופר ניל גיימן משנת 2001 ישנה דמותה של מאדאם זוזו, אף היא כוהנת וודו שמצהירה כי הייתה תלמידתה של מארי לאבו.
ב-2013 השחקנית אנג'לה באסט גילמה את דמותה של מארי לאבו בעונה השלישית של הסדרה אימה אמריקאית: הכישוף.
בסדרת הספרים 'קאת'רין קרופילד: ציידת' של ג'אנין פרוסט מופיעה דמותה של מארי לאבו בתור מלכת הג'ולים של ניו אורלינס
קבר מארי לאבו בסנט לואיס, ניו אורלינס
רונית שני

| --- | --- |

 לידה:  24 בנובמבר 1950 (בת 74) חיפה, ישראל 
 לאום:  ישראלית
 מקום לימודים:  מכללת לונדון לתקשורת (1973)  מכון פראט (1985) 
 תחום יצירה:  צילום
 פרסים והוקרה:  פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום (2014) 
 
רונית שני (נולדה ב-24 בנובמבר 1950 בחיפה) היא צלמת ישראלית ומורה לצילום.
ביוגרפיה

שני נולדה ב-1950 בחיפה, שם גדלה והתחנכה עד לגיוסה לצה"ל. בין השנים 1970–1973 למדה צילום בלונדון, ואת לימודי התואר השני (MFA) עשתה במכון פראט (Pratt Institute) שבניו יורק. היא בעלת תעודת הוראה ממכללת לוינסקי לחינוך, ובנוסף למדה שנה ראשונה של תרפיה באמנות, בסמינר הקיבוצים, וקורס הנחיית קבוצות, בחוג לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
עבדה כצלמת עיתונות בלונדון ובישראל (מוסף "הארץ", "7 ימים", "מוניטין", "את"), כמבקרת צילום ("מוניטין", מוסף תרבות ספרות ואמנות ב"ידיעות אחרונות"), כצלמת תיאטרון בתיאטרון "בית לסין", וכתבה מאמרים וכתבות אודות צלמים וסקרה ספרי-צילום חדשים במסגרת העיתונים "ידיעות אחרונות" ו"סטודיו".
החל מ-1977 מלמדת צילום במכללה האקדמית בית-ברל, וכן לימדה קורסים בצילום בחוג לתקשורת של אוניברסיטת תל אביב, ב"קמרה אובסקורה", בבי"ס "מימד", ב"כותרת", רמת אביב, ובמחלקת הצילום של "בצלאל". בנוסף, ערכה מפגשי-אמנות ברחבי הארץ, במסגרת "אמנות לעם", ולימדה תולדות הצילום במדרשה לצילום גאוגרפי. אצרה את התערוכה "בארבע עיניים", (1987) גלריה "מימד" הגדולה, תל אביב, ואת התערוכה "חצר פנימית", (2012) בגלריה בינט, תל אביב.
יצירותיה נמצאות באוספים של מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, ומשכן לאמנות עין חרוד.
שני נשואה ואם לבן.
תערוכות יחיד

1983 - "אנשים", הגלריה לאמנות הצילום, תל אביב.
1986 - "ביקור קצר (בניו יורק)", גלריה מימד הגדולה, תל אביב.
1996 - "סנדוויצ'ים וממתקים", לימבוס, תל אביב.
2003 - "מתחם בזל", משרד בתל אביב, אוצרת רחל סוקמן.
2008 - "ארץ, עיר, אמא", האקדמיה לעיצוב ויצו חיפה, אוצרת חנה שביב.
2009 - "שדרות מוריה 23", משכן לאמנות, עין חרוד. עם קטלוג. אוצר: יניב שפירא.
תערוכות קבוצתיות

1980 - "26 צלמים", בית האמנים, תל אביב.
1982 - "כאן – עכשיו", מוזיאון ישראל (אוצר: ניסן פרץ)
1983 - "ראייה אישית", תיאטרון ירושלים, גלריה לאמנות הצילום, תל אביב, ומקומות שונים בחו"ל. (אוצר: אייל און).
1986 - ביאנלה, עין-חרוד (אוצרת: גליה בר אור).
1986 - "צילום ישראלי", גלריה ליברמן וסול, ניו יורק, לוס אנג'לס
1987 - "גלויות", ב"קקטוס", פלסטיק פלוס, רחוב שינקין, תל אביב.
1988 - "קו רקיע – עיונים בנוף מקומי", מוזיאון תל אביב (אוצר: מיכה ברעם).
1988 - "צלמים נגד מדיניות היד החזקה", קמרה אובסקורה
1990 - "זרוקס", גלריה לימבוס, ת"א
1991 - צילום צבוע ביד, לוח השנה של נעמת, 25 אלף עותקים (אוצרת: רותי דירקטור)
1991 - "צילום וטקסט", גלריה קלישר, תל אביב (אוצר: עודד ידעיה)
1994 - "90 – 70 – 90", מוזיאון תל אביב (אוצרת: רונה סלע)
1996 - "מנגל", הגלריה של בי"ס לעיצוב אסכולה, תל אביב
1997 - "דוקומנטציה ומניפולציה", מחלקת הצילום ב"בצלאל". (אוצר: שמחה שירמן)
2000 - "מסגרת זמן – מאה שנות צילום בארץ ישראל", מוזיאון ישראל, ירושלים. (אוצר: ניסן פרץ)
2000 - "מראה מקום – מאה שנות צילום בארץ ישראל", מוזיאון מאנה-כץ (אוצרת: ויויאן סילבר-ברודי)
2000 - "בין ההר לים". מוזיאון העיר חיפה. (אוצרת: יהודית מצקל)
2000 - "צלמים פוגשים את קיבוץ נחשון", גלריה נחשון. (אוצרת: יעל קיני).
2009 - "טבע דומם", גלריה דנון, תל אביב. (אוצר: שלמה אברהמוב).
2009 - "אוטובוס", תערוכת הזוכים, משכן לאמנות, עין חרוד (אוצרת: גליה בר אור)
2010 - "שדרות מוריה 23", במסגרת "על איסוף ואספנות", מוזיאון חיפה לאמנות. (אוצרת: תמי כץ-פרימן)
2011 - "פוטוגרמות ויצורי כלאיים", הגלריה במוסררה, ירושלים. (אוצרת: איילת השחר כהן)
2012 - "דרך מורה", חלל פעילה, מרכז עמיעד, יפו, תל אביב. (אוצרת: איילת השחר כהן)
2014 - "מדברת עם פרחים", במסגרת "משולש שיקגו", מוזיאון חיפה לאמנות. (אוצרת: רותי דירקטור).
2014 - "האמת הפוטוגרפית אמת טבעית היא, כרוניקה של מחלקה", מחלקת הצילום, בצלאל. (אוצרת: נועה צדקה)
2015 - "עיר", ב"תערוכת הזוכים" של משרד התרבות באמנות פלסטית, מוזיאון תל אביב. (אוצרות: נועה רוזנברג, מאיה ויניצקי)
2015 - "דרייב אין, צילום ישראלי בשנות ה-80". מוזיאון אשדוד לאמנות. (אוצרים: יובל ביטון, רוני כהן-בנימיני).
פרסים

פרס עידוד היצירה, משרד התרבות והספורט. (2008)
פרס אנריקה קבלין למפעל חיים, מוזיאון ישראל, ירושלים. (2014)
פרס שרת התרבות בתחום האמנות הפלסטית. (2014)
אלמנה שחורה

ערך זה עוסק במין של עכביש. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| אלמנה שחורה |
| --- | --- |
 נקבה צעירה של אלמנה שחורה
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: עכבישנים
סדרה:: עכבישאים
תת־סדרה:: אופיסתותלה
משפחה:: כדורניים
סוג:: אלמנה
מין:: אלמנה שחורה
שם מדעי
 Latrodectus tredecimguttatus ‏רוסי, 1790

אלמנה שחורה (שם מדעי: Latrodectus tredecimguttatus) הוא מין של עכביש, הידוע בשל הארס העצבי המסוכן שלו. המין נפוץ באזור הים התיכון כולל ישראל, מספרד במערב ועד מרכז אסיה במזרח. באנגלית הכינוי "black widow spider" מתייחס למספר מינים נוספים שתפוצתם שונה, דבר היוצר לעיתים בלבול.
צבע הבטן שחור בוהק, הגב בעל שלוש שורות של כתמים אדומים/כתומים או ללא כתמים כלל (מכאן נובע השם הלטיני tredecimguttatus, בעלת שלוש עשרה נקודות). בטנה בעלת פס אדום רוחבי או ללא פס כלל. גודלן של הנקבות מגיע ל-4 ס"מ וגודלם של הזכרים כמחצית מגודל הנקבות, אך רגליהם ארוכות יותר, ובטנם עדינה יותר.
האלמנה השחורה ניזונה בעיקר מחרקים, אבל לעיתים אוכלת גם נדלים, מרבי רגליים ועכבישאים אחרים. כמו כן פעמים רבות נצפתה האלמנה כאשר ברשתה עקצנים צהובים. היא טווה רשת דביקה של קורים, וברגע שטרף נלכד ברשת, האלמנה יוצאת - גולשת על הקורים, החוצה ממחבואה, ומשתקת אותו בארסה. עד לשיתוק הקורבן חולפות כ-10 דקות, ובמהלך זמן זה אוחזת האלמנה את הטרף בכוח. לאחר שהטרף שותק מפרישה האלמנה אנזימים מעכלים אל תוך טרפה ונסוגה אל תוך אוהל המחבוא שלה ביחד עם טרפה המשותק, עד תום האכילה.
נקבות האלמנה השחורה ידועות בכך שהן טורפות זכרים לאחר שהן מזדווגות עימם, דבר זה מתאפשר הודות לכך שהנקבות גדולות ביחס לזכרים. הנקבות תופסות את הזכר לאחר ההזדווגות ומזריקות לגופו ארס. מכאן מקור שמה של האלמנה, אף על פי שטריפת הזכר לאחר ההזדווגות היא מעשה שרוב העכבישות עושות ולא רק האלמנות. שמה של האלמנה השחורה משמש לעיתים ככינוי לאישה שרצחה את בעלה.
ארס והתנהגות

הארס גורם לשחרור מוגבר של אצטילכולין שיוצר התכווצות ממושכת של השרירים ברוב חלקי הגוף וכתוצאה מכך נגרמים לקורבן כאבים קשים ביותר. הטיפול בנשיכת האלמנה השחורה הוא לרוב במשככי כאבים אופיואידים ובנזודיאזפינים להרגעת השרירים המכווצים. לרוב לא משתמשים בנסיוב לארס האלמנה, משום שקיים סיכוי לתגובה אלרגית חריפה.
אף שמספר מקרי הנשיכה אינו מבוטל, מדובר בעכביש ביישן בעל מזג רגוע הנוטה להימנע ממגע עם בני אדם וינשך רק במקרה של התגרות חוזרת או כאשר יחוש בסכנה ממשית.
בישראל, נמנה העכביש יחד עם הארסן החום על שני מיני העכבישים היחידים המסוכנים לאדם, והוא מצוי בעיקר באזורים יבשים ומבודדים: מדבר יהודה, אזור ים המלח והערבה, הנגב ובמספר מקומות מצומצם ברמת הגולן והגליל התחתון.
הערות שוליים

↑  Steven R Offerman, G Patrick Daubert, Richard F Clark, The Treatment of Black Widow Spider Envenomation with Antivenin Latrodectus Mactans: A Case Series, The Permanente Journal 15, 2011, עמ' 76–81
↑  Hoyte Co, Cushing Ta, Heard Kj, Anaphylaxis to Black Widow Spider Antivenom, The American journal of emergency medicine, ‏2012-06 (באנגלית)