stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיקי גבריאלוב
ביוגרפיה > כמלחין מוזיקה לזמרים נוספים, להצגות לסרטים וכמעבד

ב-1975 גבריאלוב הופיע בהצגה "מכתבים למערכת" של יהונתן גפן, בו ביצע לראשונה את שירו "אבא סיפור". בשנת 1978 נטל חלק במופע "אדם וחֲבָל", יחד עם סמדר וימזר, טוביה צפיר ודובי גל, ושר משיריו של גפן, בהם "סיפור של חורף" בדואט עם וימזר. בהמשך החליפה קורין אלאל את וימזר, כשהאחרונה הצטרפה ללהקת סקסטה, ועם ירידת המופע החלו גבריאלוב ואלאל להופיע כצמד, בין השאר בפסטיבל נביעות.
גבריאלוב הלחין את הצגת הקברט של חנוך לוין "הג'יגולו מקונגו", ואת הצגת הילדים "יום הורים". גבריאלוב, בנוסף, כתב מוזיקה לסרטים "האינסטלטור", "עיניים גדולות", כאמור, ו"הפיתוי האחרון".
גבריאלוב הלחין את "ספק ילדה ספק אישה" לדפנה ארמוני. כן הלחין את "סינדרלה מקומית" ואת "לפעמים זו אהבה" לחוה אלברשטיין, את השירים "טנגו אחרון", "ריקוד נעים" ו"קשה בלילה" להראלה בר, לה הפיק מוזיקלית את אלבומה "קשה בלילה" (1986). בנוסף הוא הלחין לתיקי דיין את "רחובות ירושלים" ולפופיק ארנון את "כל אחד".
ב-1987 הלחין לאלבומה של רבקה זהר "עברייה" את השיר "דרך מוצא" למילים של זאב טנא.
ב-1988 הלחין והפיק מוזיקלית את אלבומו של יגאל בשן "נטו", וכן הפיק מוזיקלית את אלבומו של דורון מזר "יש לי ים תיכון", בו בלט עיבודו לשיר "כמו שאת".
ב-1989 הפיק מוזיקלית את שירי אלבום הבכורה של דפנה דקל והלחין (יחד עם יובל דור) את השיר הבולט באלבום – "הצילו" ("מי יציל את הבית שלי"). עוד באותה שנה עיבד את השיר "קלאופטרה" לאלבומו השני של נתי לוי. באותה שנה גם ניהל מוזיקלית ועיבד את השירים לאלבום הסולו השני של רוטבליט "מכתבים מבית רביעי".
ב-1992 הפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של יהודה אליאס - "לו".
ב-1998 יצא אלבום הבכורה של מיטל טרבלסי, לו הלחין גבריאלוב את "חזרת מאוחר".
בשנת 2001, הפיק מוזיקלית את אלבומו השני של רגב הוד, "בעקבותייך", לו גם כתב והלחין חמישה שירים ואף ביצע עימו דואט בשיר "מותק אל תלכי"
בשנת 2004 כתב והלחין את השיר "לך עם החלום", שהיה שיר הנושא של סדרת הנוער "ראש גדול". את השיר שרה ביתו, שירה גבריאלוב.
כמו כן הלחין ב-2001 ו-2002 את מוזיקת הרקע ושירי הנושא של סדרות הטלוויזיה "לגעת באושר" ו"לחיי האהבה", שאותו גם שר יחד עם הזמרת יפעת תעשה. גבריאלוב ניהל מוזיקלית את תוכנית הטלוויזיה "שירה בשידור" לערוץ הראשון, וכתב מוזיקה לסדרת הילדים "רחוב סומסום", הלחין לפסטיבל שירי ילדים עבור הזמרת יעל דואני את "אם את נסיכה" בנוסף, הלחין לפסטיבל הילדים לזמרת שרון דורני את "אני יכולה" שזכה במקום הראשון.
פרסים והוקרה

בשנת 1992 קיבל גבריאלוב מאקו"ם פרס כמלחין ע"ש מרדכי זעירא.
בשנת 2007 קיבל פרס מאקו"ם על מפעל חיים במוזיקה.
בשנת 2009 קיבל פרס מפעל חיים במוזיקה מעיריית חולון.
בשנת 2010 הקליט המוזיקאי והסקספוניסט עמיקם קימלמן יחד עם להקתו "עמיקם קימלמן וחמישייתו" אלבום מחווה ליצירתו של גבריאלוב בשם "המנגינות הגדולות של מיקי גבריאלוב".
במאי 2016 קיבל תואר ד"ר לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית שבירושלים.
בדצמבר 2019 קיבל את פרס מפעל חיים מטעם אמ"י.
אלבומי אולפן

אלבומים משותפים
1971 – בדשא אצל אביגדור (עם אריק איינשטיין)
1974 – סע לאט (עם אריק איינשטיין)
1977 – אדם וחבל (עם טוביה צפיר, דובי גל, לפי הצגה של יהונתן גפן)
1976 – מכתבים למערכת (עם יהונתן גפן)
1980 – חמוש במשקפיים (עם אריק איינשטיין)
1982 – יפתח המלוכלך (עם יואל לרנר, מזי כהן, אייל גפן)
1983 – מקס ומוריץ (עם אורי סלע ורזיה ישראלי)
1986 – אוהב להיות בבית (עם אריק איינשטיין)
1987 – על גבול האור (עם אריק איינשטיין)
עם "הצ'רצ'ילים"
1969 – צ'רצ'ילים
1971 – Junkies Monkeys & Donkeys
1972 – Jericho
אלבומי סולו
(בסוגריים: השירים הבולטים מהאלבום)
1983 – אגדת גבריאלוב ("מקום אחר")
1988 – מיקי גבריאלוב ("את יפה שלי", "פינה ירוקה")
1989 – אבנים ("סבלנות מותק סבלנות", "הנשרים פשטו עם שחר")
1990 – סיפור של חורף ("קח את זה בקלות", "אבא סיפור")
1991 – כשחלמתי על הבית ("שיר סיום")
1993 – מחסה בטוח ("תן לחיות")
1994 – על כף היד
1995 – בית וגיטרה ("את יפה שלי")
1997 – לא זכיתי באור מן ההפקר ("מילים ומחשבות", "תמונות חייה")
2003 – בין שני עולמות
2006 – שירי משוררים
2008 – חולמים
2011 – מיקי גבריאלוב סווינג דה ג'יטאן
2014 – ריח של ים
2020 – כאלה הזמנים
אלבומי הופעות
2003 – מיקי גבריאלוב וחברים
2007 – המיטב בהופעה
2013 – אמא אדמה
2018 – כשחלמתי על הבית 1993–2018 שירים מהופעות
2020 – מיקי גבריאלוב זוכר את אריק איינשטיין בהופעה חיה
הערות שוליים

1 2 3  נויה כוכבי, מיקי גבריאלוב: סולל את הדרך לאט, באתר הארץ, 13 באפריל 2009
↑  "איך אפשר לא לזהות מיד את קולו של אריק?", באתר ynet, 11 בספטמבר 2014
↑  יוסי חרסונסקי, מיקי גבריאלוב: שירים בפי מלחינים, מעריב, 6 בינואר 1980
↑  יוחאי וולף, למה כבר לא יוצרים אלבומי ילדים כמו "יפתח המלוכלך"?, באתר הארץ, 5 באוקטובר 2012
↑  יעקב בר-און, אגדת גבריאלוב, דבר, 7 בדצמבר 1983
↑  דני בלושטיין, מצליח לא ליפול, חדשות, 25 במאי 1984
↑  גיורא פרבר, ממשיך לנסוע, חדשות, 21 בינואר 1988
↑  גיורא פרבר, תקליטים חדשים - עקבות מוכרים, חדשות, 24 באוגוסט 1989
↑  עמית שהם, היא תביט אלי מקולקלת, חדשות, 30 בדצמבר 1990
↑  גידי אביבי, סוד הקיום הישראלי, באתר הארץ, 6 במאי 2003
↑  תמר סוקניק, החלומות של מיקי גבריאלוב, באתר הארץ, 6 בינואר 2008
↑  עידן חגואל, מאחורי השירים: מיקי גבריאלוב חוזר לקלאסיקות של "בדשא אצל אביגדור", באתר הארץ, 9 בנובמבר 2011
↑  גיא סידיס, ג'יפסי קינג: על האלבום של מיקי גבריאלוב, באתר nrg‏, 27 במרץ 2011
↑   בן שלו, אהוד בנאי נכנע לשגרה, מיקי גבריאלוב וקורין אלאל הוציאו דואט מפתיע, באתר הארץ, 19 בינואר 2019
↑   בן שלו, מיקי גבריאלוב: "אני לא יכול להשפיע. אז אני כותב את מה שבזיכרון שלי", באתר הארץ, 9 בינואר 2020
↑  אמיר שוורץ, על קפה טורקי: חזרנו עם מיקי גבריאלוב לשירים הגדולים מ"בדשא אצל אביגדור", באתר ynet, 2 באפריל 2021
↑  סמדר שיר, מיקי גבריאלוב מגדל לבד את ילדיו, מעריב, 19 במרץ 1980
↑    תמר פרלשטיין קשדן, ‏מיקי גבריאלוב: "הייתי מתחלף עם ביונסה", בעיתון מקור ראשון, 3 במרץ 2022
↑  תמר סוקניק, מיקי גבריאלוב ועלי מוהר בין זוכי פרס אקו"ם, באתר הארץ, 12 בפברואר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308110305171  BnF: cb16544388q (data)  ISNI: 0000 0000 6695 9450  LCCN: n99041121  MusicBrainz: ea2aea46-055d-4a6c-8b3e-020d1ba54f56  SUDOC: 223387169  VIAF: 21472587   WorldCat (עם VIAF): 21472587 
מיקי גבריאלוב בהופעה בפסטיבל השלום בנווה שלום, 1985
מיקי גבריאלוב בהופעה ביוני 2019
פקודת התעבורה

| --- | --- |

 פרטי החוק
 מדינה:  ישראל 
 תאריך חקיקה:  1937
 גוף מחוקק:  ממשלת המנדט
 משרד ממונה:  משרד התחבורה והבטיחות בדרכים
 נוסח מלא:  פקודת התעבורה [נוסח חדש]
 
פקודת התעבורה היא החוק המסדיר את כללי התעבורה בישראל. המילה "פקודה" בשם החוק משקפת את מקורו – הפקודה נחקקה על ידי שלטון המנדט הבריטי, ומאז עברה שינויים רבים. הפקודה עוסקת בעיקר בנושאי רישוי ושפיטה, ואילו כללי ההתנהגות בדרכים מוסדרים בתקנות התעבורה שהותקנו מכוח פקודה זו.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פקודת המשטרה התעבורה ב-31 בדצמבר 1933, בשם "פקודת ההובלה בדרכים", על ידי שלטון המנדט הבריטי. בדומה למרבית החקיקה המנדטורית, גם פקודה זו הוכנסה לספר החוקים הישראלי סמוך להקמת המדינה, במסגרת פקודת סדרי השלטון והמשפט – דבר החקיקה הראשון של מועצת המדינה הזמנית. בנובמבר 1948 שונה של הפקודה ל"פקודת התעבורה".
ב-1 באוגוסט 1961 פורסם נוסח חדש לפקודה. מאז ועד לאוגוסט 2023 תוקנה הפקודה 131 פעמים.
תיקונים עיקריים:
תיקון מס' 64 הוסיף לפקודה את סימן ג'1 לפרק השני, העוסק ברישיון להפעלת מונית בקו שירות.
תיקון מס' 69 הוסיף לפקודה את סעיף 65ב, הקובע חובת החזקה של אפוד זוהר ושימוש בו.
תיקון מס' 72 הסדיר מחדש את אופן הבדיקה של נהיגה בשכרות, לאחר פסק דין שחייב זאת.
תיקון מס' 103 הוסיף לפקודה את סעיף 65ד, המחייב תאגידים להפעיל מערכת לדיווח ומעקב על עבירות תעבורה.
תיקון מס' 113 הוסיף לפקודה את סעיף 27א1, המסמיך רשויות מקומיות לבצע באמצעות מצלמות פעולות אכיפה שעניינן עבירות תעבורה.
תיקון מס' 130 בא לתת מענה להתפתחות הטכנולוגית של רכב אוטונומי, ובמסגרתו נוספו לפקודה סעיפים המסדירים תפעול של רכב אוטונומי.
הוראות הפקודה

פקודת התעבורה מורכבת מ-11 פרקים.
כמקובל בחוקים רבים, הפרק הראשון עוסק בהגדרת המושגים הרבים המופיעים בהמשך הפקודה.
הפרק השני עוסק ברישוי ורישום בתחום הרכב: רישיון רכב ורישום רכב, רישיון נהיגה (כולל הגבלות על נהג חדש), רישיון להפעלת מונית, רישיון להוראת נהיגה, רישיון למיתקן תחבורתי (מסוף לתחבורה ציבורית או תחנה מרכזית) והפעלה ניסיונית של רכב עצמאי בלא נהג.
הפרק השלישי עוסק בפטורים שונים מהחובות שנמנו בפרק השני, כגון פטור מאגרות רישום ומאגרות רישיון רכב ופטור מאגרת רישיון נהיגה.
הפרק הרביעי עוסק בכללי השפיטה בבתי המשפט לתעבורה. הפרק מסמיך את בתי המשפט לתעבורה לדון בעבירות הבאות:
הפרק מסמיך רשויות מקומיות לבצע באמצעות מצלמות פעולות אכיפה שעניינן עבירות תעבורה.
הפרק החמישי עוסק בסמכות שוטר לעצור נהג על עבירות תנועה מסוימות, ולהטיל קנס על עבירות אחרות.
הפרק השישי עוסק בסמכותם של בית המשפט ושל קצין משטרה לפסול רישיון נהיגה של אדם (כולל קביעת פסילת מינימום לעבירות מסוימות) ולאסור שימוש ברכב מחמת עבירות שנעשו בו.
פרק שישי-1 עוסק בחובתו של הנוסע באוטובוס בקו שירות לשלם בעד נסיעתו.
פרק שישי-2 עוסק באכיפת עבירות בנתיבי תחבורה ציבורית בידי מפקחים שמונו על ידי שר התחבורה.
הפרק השביעי מפרט עבירות לפי הפקודה ועונשיהן.
הפרק השמיני מסמיך את שר התחבורה להתקין תקנות בנושאי הפקודה, ומסמיך את הרשויות המקומיות להתקין חוקי עזר להסדרת תנועה וחניה בתחומיהן.
תקנות

מכוח הפקודה הותקנו תקנות רבות:
תקנות התעבורה – התקנות העיקריות מכוח הפקודה
תקנות התעבורה (סדרי תנועה ושמירת הבטחון בכרמלית בחיפה), תשכ"א–1961
תקנות התעבורה (פיקוח על מירוצי מכוניות), תשל"א–1970
תקנות התעבורה (פטור רכב מסחרי מחובת רישום ורישוי), תשל"ד–1974
תקנות התעבורה (פטור רכב לשעת חירום מאגרות רשיון רכב), תשל״ט–1979
תקנות התעבורה (שמירת דיסקת טכוגרף והגשתה לבית המשפט), התשס"ז–2007
תקנות התעבורה (פטור מרישום ורישוי של גרורים למגורים מסוג מסויים), התשנ"א–1990
תקנות התעבורה (הגשת צילומים לבית המשפט), התשנ"ז–1997
תקנות התעבורה (איסור שימוש ברכב), התשנ"ט–1999
תקנות התעבורה (מחיר מרבי בעבור חניה לפי הסדר חניה ארצי אחיד), התש"ס–2000
תקנות התעבורה (איסור שימוש ברכב – מגרשי אחסנה), התשס"ו–2006
תקנות התעבורה (פטור מהחזקה ומשימוש באפוד זוהר), התשס"ז–2007
תקנות התעבורה (הפעלת מצלמות בידי רשות אוכפת לשם תיעוד שימוש שלא כדין בנתיב תחבורה ציבורית), התשע"ז–2016
תקנות התעבורה (תנאים להפחתה של האגרה בעד רישיון להפעלת מונית), התשפ"ב–2022
לקריאה נוספת

יצחק שורץ, אוגדן לדיני תעבורה, אלון הוצאה לאור, 2022
אילון אורון, תעבורה – עיקרי הלכות, פרלשטיין-גינוסר, 2023
אריה ליכט, מורד מפרע, עבירות תעבורה – הלכה ומעשה, אוצר המשפט, 2017
הערות שוליים

↑  פקודת ההובלה בדרכים, חוקי ארץ ישראל ב׳ פרק קכ"ח, עמ׳ 1271
↑  פקודת התעבורה (תיקון), ע"ר 33, תוספת א' מ-19 בנובמבר 1948
↑  פקודת התעבורה, דיני מדינת ישראל 7 מ-1 באוגוסט 1961
↑  חוק לתיקון פקודת התעבורה (מס' 64), התשס"ה-2005, ס"ח 1999 מ-12 באפריל 2005
↑  חוק לתיקון פקודת התעבורה (מס' 69), התשס"ה-2005, ס"ח 2019 מ-8 באוגוסט 2005
↑   שלבי החקיקה של חוק לתיקון פקודת התעבורה (מס' 72), התשס"ו-2005, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑   שלבי החקיקה של חוק לתיקון פקודת התעבורה (מס' 103), התשע"ב-2012, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑  חוק לתיקון פקודת התעבורה (מס' 113), התשע"ה-2015, ס"ח 2499 מ-5 באוגוסט 2015
↑  חוק לתיקון פקודת התעבורה (מס' 130), התשפ"ב–2022, ס"ח 2967 מ-15 במרץ 2022
חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  22 ביולי 1970
 תאריך חקיקה עברי:  י"ח בתמוז תש"ל
 גוף מחוקק:  הכנסת השביעית
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 600, עמ' 126
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד העבודה
 מספר תיקונים:  39
 נוסח מלא:  חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה, תש"ל–1970
 
חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה, תש"ל–1970, מסדיר מתן תגמולים ממדינת ישראל לנפגעי פעולות איבה.
היסטוריה חקיקתית

הצעת החוק הוגשה לכנסת מטעם הממשלה בספטמבר 1969. דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את מטרתו:
החוק אושר ב-22 ביולי 1970.
מאז אישורו תוקן החוק 39 פעמים. תיקונים עיקריים:
בתיקון מס' 3 לחוק, משנת 1977, הורחבה תחולתו כך שיחול גם על נפגעי פעולות איבה במלחמת השחרור (החוק המקורי חל רק על נפגעים מתחילת מלחמת ששת הימים ואילך).
בתיקון מס' 7 לחוק, משנת 1982, בוטל חוק הגמלאות לנפגעי ספר, והזכאים לגמלאות מכוחו הפכו לזכאים לפי חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה.
בתיקון מס' 22, משנת 2005, לחוק הוריבה תחולתו כך שיחול גם על תושב ישראל שנפגע פגיעת איבה מפעולת איבה נגד העם היהודי (כלומר תקיפה שנבעה מאנטישמיות).
תיקונים אחדים לחוק עסקו בשיפור התגמולים ליתום ששני הוריו נפטרו כתוצאה מפגיעת איבה. בתיקון מס' 30 לחוק, שאושר ביולי 2011, נקבע שיתומים ששכלו את שני הוריהם בפעולות איבה יקבלו קצבה חודשית לכל חייהם, ולא רק עד גיל 37. בכך הושוו קצבאותיהם לאלה של אלמנות צה"ל. היתומים גם יזכו לקבל מענק חד פעמי בסך כחצי מיליון ש"ח. היתומים זכאים גם להטבות כמו הנחה בתשלומי ארנונה הניתנות לאלמנות צה"ל, מענק ניידות, מענק נישואין ומענק התארגנות. על פי חוק זה יקבלו יתומים אשר הוריהם נרצחו לפני שנת 2000 מענק חד פעמי בגובה 550 אלף ש"ח.
הוראות החוק

בסעיף 1 לחוק מוגדרת "פעולת איבה" המזכה את נפגעיה בתגמולים:
"נפגע איבה" מוגדר בחוק זה כמי שנפגע פגיעת איבה והוא אחד מאלה:
בהתאם לכך, נפגע פעולות איבה מוגדר בעיקרו כישראלי שנפגע באופן ישיר מפעולת איבה שבוצעה בישראל או בחו"ל, ובתנאי שמעשה האיבה נעשה על רקע הסכסוך הישראלי-ערבי או הסכסוך הישראלי-פלסטיני, או שפעולת האיבה בוצעה על ידי ארגון טרור. לכלל זה חריגים רבים, לדוגמה תיירים, עובדים זרים או פלסטינים בעלי היתר עבודה שנפגעו בפעולות טרור בישראל, עובדי מספר חברות ישראליות בחו"ל שאינם ישראלים ועוד. כן נכללים בקבוצת נפגעי פעולות האיבה גם מספר אזרחים שנפגעו מפיצוץ נפלי תחמושת. ב־2014 נרצח מוחמד אבו ח'דיר בפעולת טרור יהודי והוכר כחלל פעולות איבה.
כללי הזכאות לנפגע ולמשפחתו מבוססים בעיקר על כללי חוק הנכים (תגמולים ושיקום) וחוק משפחות חיילים שנספו במערכה (תגמולים ושיקום), העוסקים בתגמולים לנפגעים בעת שירותם בצה"ל.
מי שנפגע בפעולת איבה לאחר 4 ביוני 1967 (מועד תחילת מלחמת ששת הימים)  זכאי לתגמולים מכוח חוק זה, וכן זכאים בתנאים הנקובים בחוק מי שנפגעו במלחמת השחרור (מ-14 במאי 1948 עד 24 בפברואר 1949). חישוב הזכאות נעשה, בדומה לדיני הנזיקין, לפי דרגת נכות שנקבעה לנפגע בוועדה רפואית מטעם המוסד לביטוח לאומי. בתשלום התגמולים מטפל המוסד לביטוח לאומי. נפגעי פעולות איבה ובני משפחותיהם זכאים להטבות שונות מלבד פיצויים על נזקי גוף, דוגמת סיוע באחזקת דירה ובהוצאות שונות, למשל הנחה בתעריפי החשמל.
הערות שוליים

1 2  חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה, תש"ל-1969, ס"ח 860 מ-26 בספטמבר 1969
↑  חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה, התש"ל-1970, ס"ח 600 מ-30 ביולי 1970
↑   שלבי החקיקה של חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה (תיקון מס' 3), התשל"ז-1977, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑   שלבי החקיקה של חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה (תיקון מס' 7), התשמ"ב-1982, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑   שלבי החקיקה של חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה (תיקון מס' 22), התשס"ו-2005, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑   שלבי החקיקה של חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה (תיקון מס' 30), התשע"א-2011, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑  אריק בנדר, אושר: תיפסק האפליה של יתומי פעולות איבה, באתר nrg‏, 25 ביולי 2011
↑   תקנות התגמולים לנפגעי פעולות איבה (נכנסים לישראל), תשל״א–1970, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑   צו התגמולים לנפגעי פעולות איבה (קביעת שטח המוחזק בידי צבא־הגנה לישראל), תשל״א–1970, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑  לדוגמה חמישה ילדים שנהרגו בהתפוצצות רימון בקריית מוצקין ב־21 במאי 1949, וחמישה בדואים שנהרגו ממוקש ב־24.2.1983 בשטח אש בסמוך לצאלים
↑  מחמד אבו חדיר, אתר ההנצחה לחללי פעולות איבה
חיים גיל (שדרן)

| --- | --- |

 לידה:  10 בדצמבר 1979 (בן 45) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  אקו 99 FM, רדיו קול ברמה 
 קישורים חיצוניים
 www.haimgil.com
 
חיים גיל (נולד ב-10 בדצמבר 1979) הוא עיתונאי, מגיש חדשות, קריין פרסומות ושדרן רדיו ישראלי.
משדר מוזיקה ברדיו אקו 99FM ואקטואליה בתחנת הרדיו החרדית רדיו קול ברמה.
ביוגרפיה

את דרכו המקצועית החל בשנת 2004 ברדיו אמצע הדרך 90FM (כיום: רדיו תשעים), בהגשת תוכניות מוזיקה ואקטואליה מקומית.
בסוף 2006 עבר לשדר מוזיקה בשעות האזנת השיא ברדיו 99Esc (לימים: אקו 99FM). באמצע שנת 2007 נאלץ חיים לעזוב את עבודתו ברדיו, בעקבות שינוי באפיון השידורים בתחנה שכלל את ביטול תוכניות המוזיקה.
בתקופה זו, הוא אף הצטרף לערוץ 10, שם ערך והגיש את מבזקי הבוקר של חדשות 10 ברדיו האזורי, שזכו לחשיפה כלל-ארצית.
מינואר 2008 ובמשך תקופה קצרה, הגיש פינת תרבות יומית בתוכנית "ערב נהדר" ברדיו לב המדינה.
בפברואר 2012, חיים שב לשדר באקו 99FM שנרכשה כ-3 שנים קודם לכן על ידי איש העסקים אלי עזור ועברה מיתוג מחדש שכלל את שינוי שם התחנה ואפיונה. הוא ערך והגיש את תוכנית הלייט נייט "עד חצות" ששילבה מוזיקה עם אקטואליה רכה. משנת 2018 הוא מגיש מוזיקה ועדכוני תנועה ברצועת הדרייב טיים המואזנת שבין 17:00 ל-20:00.
בשנים 2009 ל-2016, קריין את מבזקי חדשות הצהריים ברדיו קול ברמה.
בשנת 2022 שב לתפקיד וכיום, הוא מקריין את מבזקי חדשות הבוקר בתחנה החרדית, אותם הוא גם עורך.
גיל נחשב ל"קריין הקורונה" הראשון בישראל בשפה העברית מטעם משרד הבריאות, בשלושת גלי ההדבקה הראשונים (פברואר 2020-מרץ 2021).
חיים אישיים

חיים גיל רווק.
מתגורר ברמת גן.
חרט הופסטדה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 באוקטובר 1928 הארלם, הולנד 
 פטירה:  12 בפברואר 2020 (בגיל 91) איידה, הולנד 
 שם לידה:  Gerard Hendrik Hofstede 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה, אנתרופולוגיה חברתית, לימודי תרבות, פסיכולוגיה חברתית, sociology of culture, intercultural competence 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הטכנולוגית בדלפט 
 מוסדות:  IBM  אוניברסיטת מאסטריכט  אוניברסיטת טילבורך 
 www.geerthofstede.nl
 
חרט הופסטדה (בהולנדית: Geert Hofstede (2 באוקטובר 1928 – 12 בפברואר 2020) היה פסיכולוג חברתי הולנדי, עובד בחברת IBM ופרופסור אמריטוס לאנתרופולוגיה ארגונית וניהול בינלאומי באוניברסיטת מאסטריכט בהולנד, הידוע במחקרו החלוצי על קבוצות וארגונים רב-תרבותיים.
הופסטדה ידוע בעיקר בפיתוח אחת מהמסגרות המוקדמות והפופולריות ביותר למדידת ממדים תרבותיים בפרספקטיבה גלובלית. הוא תיאר שישה ממדים של תרבויות: מרחק כוח, אינדיבידואליזם, הימנעות מאי ודאות, גבריות, אוריינטציה לטווח ארוך, ופינוק לעומת איפוק.
ביוגרפיה

חרט הופסטדה נולד ב-1928 לחרט ואוורטין גיסין (וונהובן) הופסטדה. הוא למד בהאג ויותר מאוחר, בעיר אפדורן. בשנת 1945 קיבל את תעודת הבגרות שלו.
בשנת 1953 סיים את לימודיו באוניברסיטה הטכנית של דלפט עם תואר שני בהנדסת מכונות. לאחר שעבד בתעשייה במשך עשר שנים, נכנס ללימודי דוקטורט במשרה חלקית באוניברסיטת חרונינגן בהולנד, וקיבל את הדוקטורט שלו בפסיכולוגיה חברתית בהצטיינות בשנת 1967.
התזה שלו נקראה "המשחק של בקרת תקציב". כשהסתיימה מלחמת העולם השנייה, חירט הופסטדה היה בן שבע עשרה ותמיד חי בהולנד בנסיבות די קשות, אז הוא החליט "לחקור את העולם." הוא נכנס לקולג' הטכני ב-1945, והייתה לו שנה של התמחות, כולל הפלגה לאינדונזיה ב-1947 כעוזר מהנדס ספינה אצל אב המנזר אוליבייה פרבט. זו הייתה הפעם הראשונה שלו לצאת מארצו ולהיות שקוע בתרבות זרה, וזו הייתה השפעה מוקדמת בקריירה שלו ללמוד תרבויות חוצות. הוא הושפע גם מטיול שערך לאנגליה לאחר שפגש בחורה אנגלייה שהכירו לו חבר של משפחתו אלן מיאר, שם חווה הלם תרבות. הוא הופתע מההבדלים התרבותיים שבהם הבחין בין אנגליה להולנד, שתי מדינות אירופיות קרובות מאוד. חוויות מוקדמות אלו עזרו לתרגם לקריירה לכל החיים במחקר בין-תרבותי.
עם סיום לימודיו בדלפט ב-1953, הצטרף הופסטדה לצבא ההולנדי, שם עבד כקצין טכני במשך שנתיים. לאחר מכן עבד בתפקידים תעשייתיים שונים בין השנים 1955 ל-1965.
בשנת 1965 החל את לימודיו לתואר שני בחרונינגן והצטרף ל-IBM הבינלאומית, כשעבד כמאמן ניהול ומנהל חקר כוח אדם. הוא הקים וניהל את המחלקה לחקר כוח אדם.
תקופה חשובה שנייה בחייו הייתה עבודה בתעשייה בין 1955 ל-1965, כאשר מילא משרות מקצועיות וניהוליות בשלוש חברות תעשייתיות הולנדיות שונות. על ידי התנסות בניהול, הייתה לו הזדמנות לראות את הארגון מלמטה למעלה עובד כמכונאי. הכשרה ורקע זה כמהנדס עיצבו את מחקרו ואת גישתו למצבים חברתיים. לטענתו, תיאורו של מצבים חברתיים מושך מספר אנשים: "עדיין יש לי מוח של מהנדס במידה שאני מנסה להיות ספציפי... ולהיות ברור לגבי מה שאני אומר". זה היה חשוב בפיתוח שלו לכמת תרבויות בממדים שונים.
במהלך שבתון של שנתיים, היה מרצה אורח ב-IMEDE (כיום המכון הבינלאומי לפיתוח ניהול). בשנת 1980, הופסטדה היה שותף לייסד והפך למנהל הראשון של IRIC, המכון למחקר על שיתוף פעולה בין-תרבותי, הממוקם באוניברסיטת טילבורג מאז 1998.
מאז פרישתו בשנת 1993, הופסטדה ביקר באוניברסיטאות רבות ברחבי העולם להרצות על התיאוריות שפיתח שלו ולהמשיך את מחקריו בתחום זה. הוא היה פרופסור אמריטוס לאנתרופולוגיה ארגונית וניהול בינלאומי באוניברסיטת מאסטריכט בהולנד, ושימש כעמית מחוץ לכותלי המרכז למחקר כלכלי באוניברסיטת טילבורג בטילבורג, הולנד.
הופסטדה זכה בפרסים כבוד רבים ובשנת 2011 הוכרז לאביר במסדר האריה של הולנד (Orde van de Nederlandse Leeuw). הוא החזיק בתוארי דוקטור לשם כבוד משבע אוניברסיטאות באירופה.
בשנת 1955 התחתן הופסטדה עם מאיקה א. ואן דן הוק. יחד נולדו להם ארבעה בנים.
בשנת 2014, יצא לאקרנים סרט על חייו ויצירתו של הופסטדה, בשם "אודיסיאה של מהנדס".
בשנת 2016 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד התשיעי שלו בפראג, בגיל 88.
הוא נפטר ב-12 בפברואר 2020.
עבודתו

הופסטדה היה חוקר בתחומי לימודי ארגונים ובאופן קונקרטי יותר תרבות ארגונית, גם בתחומי הכלכלה וניהול התרבות הוא היה חלוץ ידוע במחקריו על קבוצות וארגונים בין-תרבותיים ושיחק תפקיד מרכזי בפיתוח מסגרת שיטתית להערכת ובידול תרבויות לאומיות ותרבויות ארגוניות.
מחקריו הוכיחו כי קיימות קבוצות תרבות לאומיות ואזוריות המשפיעות על התנהגותן של חברות וארגונים.
עבודתו > מחקר IBM

כשהופסטדה הצטרף מחדש ל-IBM והודיעה לה על מסד הנתונים העצום שעמד לרשותה של יבמ ורצתה ליצור פרויקט מחקר להמשך הדרך החדשה הזו של בחינת הנתונים. לאחר חוסר הזדמנויות לבצע את המחקר שלו ב-IBM, הוא מצא שתי משרות חלקיות, כולל אחת במכון האירופי ללימודים מתקדמים בבריסל כפרופסור לניהול, ובמקביל לימד במשרה חלקית בבית הספר למינהל עסקים INSEAD בפונטנבלו, צָרְפַת. בין 1973 ל-1979 הוא עבד על הנתונים, וניתח אותם במגוון דרכים. הוא השתמש בספרות הקיימת בפסיכולוגיה, סוציולוגיה, מדעי המדינה ואנתרופולוגיה כדי לקשר את ממצאיו בהיקף מחקר רחב יותר. ב-1980 פרסם את ספרו "התוצאות של תרבות", שם הוצגו תוצאות הניתוח שלו.
עבודתו > מחקר IBM > מחקר על תרבויות לאומיות

הניתוח של הופסטדה הגדיר ארבעה ממדים ראשוניים של תרבות לאומית שהוצבו מול ניתוח של 40 מדינות ראשוניות. כפסיכולוג מיומן, הוא החל את הניתוח שלו של נתוני הסקר שאסף ב-IBM ברמת המשיבים האישיים. בתום שנתיים, הוא הבין שהוא זקוק לניתוח "אקולוגי", שבו המשיבים עברו הקשר לפי מדינותיהם. על ידי צירוף אינדיבידואלים כיחידות חברתיות, הוא יכול היה לבחון תרבויות לאומיות ולא אישיות אינדיבידואלית.
המודל של הופסטדה המסביר את ההבדלים התרבותיים הלאומיים והשלכותיהם, כשהוצג ב-1980, הגיע בתקופה שבה ההבדלים התרבותיים בין החברות הפכו יותר ויותר רלוונטיים מסיבות כלכליות ופוליטיות כאחד. ניתוח נתוני הסקר שלו וטענותיו הובילו מתרגלי ניהול רבים לאמץ את המודל, במיוחד לאחר פרסום ספרו מ-1991, Cultures and Organizations: Software of the Mind.
בשנת 1980, הופסטדה היה שותף לייסד והפך למנהל הראשון של IRIC, המכון למחקר על שיתוף פעולה בין-תרבותי, הממוקם באוניברסיטת טילבורג מאז 1998. חלק גדול מהמחקר של הופסטד על הממדים הבסיסיים של אומות הגיע דרך ה-IRIC. בשנת 2001, הופסטד פרסם מהדורה שנייה שנכתבה לחלוטין מחדש של ה-Culture's Consequences. בשנת 2010 יצאה לאור מהדורה שלישית של תרבויות וארגונים: תוכנת הנפש עם גרט יאן הופסטד, מייקל ה. בונד ומייקל מינקוב כמחברים שותפים. בספר זה נוספו שני ממדים חדשים, ומספר המדינות שנסקרו היה בין 76 ל-93. ספר זה הציג גם את נושא התרבויות הארגוניות כתופעה נפרדת ושונה.
בניתוח מחדש של נתוני הערכים הבין-לאומיים, בהתבסס על הופסטדה, שלום שוורץ ורונלד אינגלהרט וניתוח הגורמים שלו בנתוני סקר הערכים העולמי האחרונים, אוניברסיטת קורווינוס של בודפשט מצאה עם זאת אישור רחב היקף של סולמות הערכים של הופסטדה עם תוצאות מחקרי ערכים אחרות. במיוחד הממדים כוח מרחק, אינדיבידואליזם מול קולקטיביזם, אוריינטציה ארוכת טווח ופינוק מול איפוק נמצאים בקורלציה הדוקה עם ממדים ערכיים שדווחו על ידי Inglehart, Schwartz והנתונים העדכניים מסקר הערכים העולמי.
ספריו של הופסטדה הופיעו ב-23 שפות. פרסומיו צוטטו כמה עשרת אלפים פעמים, מה שהופך אותו לאחד ממדעי החברה האירופים המצוטטים ביותר כיום.
הוא זכה להכרה רבה על עבודתו בניתוח בין-תרבותי. בשנת 2004, אוניברסיטת האנזה חרונינגן, הולנד הקימה את הרצאת Geert Hofstede, כנס דו-שנתי בתחום התקשורת הבין-תרבותית. בשנת 2006, חנכה אוניברסיטת מאסטריכט, הולנד, קתדרה לגיוון תרבותי של Geert Hofstede.
בשנת 2008, שש אוניברסיטאות אירופיות התאחדו כדי ליצור את המאסטר בתקשורת בינלאומית (MIC), וקראו לעצמן את קונסורציום Geert Hofstede.
בשנת 2009, מכון מוניטין, אשר "מכיר באנשים אשר תרמו רבות לתחום המוניטין הן באמצעות מלגה והן באמצעות תרגול", מינה את הופסטד כמלומד הטוב ביותר של השנה.
באוקטובר 2010, בית הספר לעסקים וכלכלה של אוניברסיטת מאסטריכט השיק קרן על שמו שמטרתה לעודד פעילויות סביב אינטראקציות רב-תרבותיות ומחקר על ההשפעה של הבדלים תרבותיים.
הארכיון של הופסטדה בספריית אוניברסיטת חרונינגן פתוח לציבור החל מפברואר 2020.