stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגדוד השלישי של הבריגדה היהודית
הערות שוליים

1 2  נתנאל קצבורג, יעקב שביל, אהרון אריאל, מהכרזת בלפור עד להחלטת האו"ם, האנציקלופדיה העברית, כרך ו' ארץ ישראל, חברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ, ספרית הפועלים, תשנ"ג, עמוד 799
↑  יואב גלבר, תולדות ההתנדבות - המאבק לצבא עברי, כרך ב, ירושלים: יד יצחק בן צבי, תשמ"א, עמ' 537–540
↑  "לדעתי הולם מאוד שיחידה מיוחדת מאותו גזע שסבל עינויים בל יתוארו מידי הנאצים תזכה לייצוג כיחידה נפרדת בין הכוחות שנאספו להכנעתם הסופית" (וינסטון צ'רצ'יל, 20 בספטמבר 1944)
↑  מערך שיעור בנושא הבריגדה ומבצע הכפילים, באתר יד ושם
↑  שלמה פרנקל, ספר הגדוד השלישי, תל-אביב: איגוד החיילים המשוחררים-ועד הגדוד השלישי, אלול תשנ"ו-ספטמבר 1996, עמ' 382–383
↑  דגן, עמ' 135
↑  דגן, עמ' 145
1 2 3  יהודה סלוצקי, ספר תולדות ההגנה, תל אביב: עם עובד, 1978, עמ' 785
↑  דגן, עמ' 115
↑  דגן, עמ' 111
↑  דגן, עמ' 148
↑  סגן אלוף יצחק בראון, עם העשור לכניסת הבריגדה לחזית: הבריגדה המוגברת היהודית באיטליה, מערכות פ"ט-צ, תשט"ו 1955, עמ' 64
↑  דגן, עמ' 158
↑  אשר דישון, הגדוד השלישי של הבריגדה היהודית ועד הגדוד השלישי של הבריגדה היהודית, ישראל, תשס"ה, עמ' 27–28
↑  משה מלמן, החייל בפעולה, במחנה הנוער גיליון ג', ניסן אייר תש"ו, עמ' עמוד 14–15
↑  דגן, עמ' 182
↑  הגדוד השלישי, באתר מתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה
↑  יואב גלבר, תולדות ההתנדבות. כרך ב'-המאבק לצבא עברי, כרך ב, ירושלים: יד יצחק בן צבי, תשמ"א, עמ' 564
המצבה על קברו של משה מלמן מהגדוד השלישי בבית הקברות הצבאי ברוונה שבצפון איטליה ומאחוריה קבר אחים של שאר הנספים בדליקה על נהר הסניו
מועצת השרים של לבנון

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  לבנון לבנון
 תחום שיפוט:  לבנון 
 תאריך הקמה:  23 במאי 1926 
 ראש:  ראש ממשלת לבנון
 
מועצת השרים הלבנונית (בערבית: مجلس الوزراء اللبناني) היא הרשות המבצעת של הרפובליקה הלבנונית. בראש מועצת השרים עומד ראש ממשלת לבנון, והיא ממונה על ידי נשיא לבנון וראש הממשלה. בנוסף, על הממשלה לעבור הצבעת אמון בפרלמנט הלבנוני.
היסטוריה

הגוף נוצר ב-23 במאי 1926, עם הכרזת חוקת לבנון הגדולה. עד סיום מלחמת האזרחים בלבנון ב-1990 החוקה כמעט לא הזכירה את תפקידיה וחובותיה של ממשלת השרים, מלבד האזכור כי על הנשיא "למנות את אחד השרים לראש ממשלה". לאחר סיום מלחמת האזרחים ואשרור הסכם טאיף חוזקו באופן משמעותי תחומי האחריות של מועצת השרים, והם נרשמו בצורה ברורה בחוקה. ההסכם העביר את הכוח הביצועי מהנשיא למועצה.
הקמת ממשלה

המועצה נוצרת על ידי צו של נשיא הרפובליקה, שעליו חתום ראש הממשלה. בתוך 30 יום, על הפרלמנט הלבנוני לאשר את הממשלה באמצעות הצבעת אמון, הדורשת רוב רגיל. לפי סעיף 64 לחוקת לבנון, ראש הממשלה נוטל על עצמו את המשא ומתן עם הפרלמנט להקמת ממשלה. לפי המנהג הממשלה מחולקת באופן שווה בין מוסלמים ונוצרים, אולם זו אינה דרישה המפורטת בחוקה.
פירוק ממשלה

על פי סעיף 69 לחוקה, הממשלה מתפרקת כאשר:
ראש הממשלה מתפטר או מת
היא מאבדת יותר משליש מחבריה, כפי שנקבע בצו היווצרותה המקורי
כשנשיא חדש נכנס לתפקידו
בפתח מושב חדש של הפרלמנט
כאשר הפרלמנט מעביר הצעת אי-אמון
נשיא הרפובליקה מפטר את ראש הממשלה
פירוק ממשלה > ממשלת מעבר

כאשר הממשלה מתפרקת, או טרם קיבלה אמון מהפרלמנט, היא יכולה לפעול רק "במובן הצר של ניהול עסקי המדינה".
בנוסף, מועצת השרים מכהנת כממשלת מעבר כאשר כהונתו של נשיא הרפובליקה מסתיימת והפרלמנט עדיין לא בחר נשיא חדש. זה היה המקרה, לדוגמה, מתום כהונתו של הנשיא מישאל סולימאן ב-2014 עד לבחירתו של מישל עאון ב-31 באוקטובר 2016, כאשר ראש הממשלה תמאם סלאם עמד במשך כשנתיים בראש ממשלת המעבר.
אחריות וסמכויות

על המועצה מוטלת המשימה לפקח על ענייני היומיום ולהכין הצעות חוק להצבעה בפרלמנט. בנוסף, השרים עוסקים בנושאי משרדם, וצריכים רק את חתימת הנשיא וראש הממשלה לצורך החלטות הנוגעות להם. כאשר החלטות נוגעות לממשלה כולה יש צורך ברוב של השרים. על מנת לקבל החלטת ממשלה בנושאים הנקראים "בסיסיים" (תיקוני חוקה, חוקי בחירות, פיזור הפרלמנט, מלחמה ושלום, אמנות בין-לאומיות, מצב חירום, תקציב המדינה, תוכניות פיתוח ארוכות טווח, מינוי עובדי מדינה מהדרג הראשון, סבב תיקים, חוקי אזרחות, חוקי עניינים אישיים ופיטורי שרים) יש צורך ברוב של שני שלישים מהשרים הנוכחים בישיבה.
בנוסף, למועצת השרים הסמכות לאשרר אמנות בין-לאומיות שנחתמו על ידי הנשיא, לפקח על כל המינהלים האזרחיים, הצבאיים והביטחוניים ולהיות הסמכות לה מצייתים הכוחות המזוינים של לבנון (עם כי הנשיא הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים ובאופן רשמי הוא הסמכות העליונה).
לפני הסכם טאיף, תפקידה של המועצה היה לתת לנשיא "עצה חיובית" ולא להסכים או לאשר כל יוזמה שלו. עם זאת, מכיוון שהנשיא הוא האדם היחיד שיכול למנות או להדיח את השרים ואת הממשלה כולה, על מועצת השרים פעול עימו בשיתוף פעולה.
ישיבות וקוורום

נשיא מועצת השרים הוא ראש הממשלה, שעומד בראש הישיבות ומזמן אותן. עם זאת, כשנשיא לבנון נוכח בישיבות הוא מנהל אותן (אך לא מצביע על החלטות). בנוסף, הנשיא יכול להעלות על סדר היום כל נושא שנראה לו כ"דחוף" ולהורות על ישיבות שלא מן המניין.
הקוורום לישיבה הוא שני שלישים מהשרים, והחלטותיה מתקבלות על ידי הנוכחים (אין להצביע על ידי מיופה כוח).
מחלוקות ייצוג מגזרי

באופן מסורתי, על מועצת השרים להכיל מספר שווה של שרים מוסלמים ונוצרים. עם זאת, בעבר היו כמה מחלוקות הקשורות לקבוצות העדתיות בניסיון להפיל את הממשלות. לדוגמה, ב-2006 התפטרו שישה שרי חזבאללה ואמל מממשלתו של פואד סניורה. חמישה מהשרים שהתפטרו היו מתואלים (מוסלמים שיעים) ורק אחד נוצרי, וכך נוצר חוסר איזון עדתי בממשלה. עם זאת, בממשלה היו 24 שרים ועל כן ששת המתפטרים לא היוו שליש הדרוש להפלתה. לכן, על אף חוסר הנציגות השיעית בקבינט והרוב הנוצרי הגדול בו, הממשלה המשיכה לכהן עוד כשנתיים עד סיום כהונתו של הנשיא אמיל לחוד.
הממשלה הנוכחית

מוסלמי
נוצרי
| --- | --- |
נואף סלאם: ראש ממשלה * סוני
טארק מיתארי: סגן ראש הממשלה *יווני אורתודוקסי
יאסין ג'אבר: שר האוצר *שיעי
ע'סאן סלאמה: שר התרבות *קתולי
מישל מנסי: שר הביטחון הלאומי *מארוני (מינוי נשיא)
יוסף אל-סדי: שר האנרגיה והמים *מארוני - הכוחות הלבנונים
לורה אל-חאזן לחוד: שרת התיירות
חנין אל-סייד: שרת הרווחה * סוני
יוסף רג'י: שר החוץ והמהגרים *מארוני - הכוחות הלבנונים
עאמר אל-בסת: שר הכלכלה והמסחר * סוני
כמאל שחאדה: שר העקורים והשר לענייני טכנולוגיה, מידע ובינה מלאכותית *מארוני - הכוחות הלבנונים
אחמד אל-חג'אר: שר הפנים והעיריות * סוני
עאדל נסאר: שר המשפטים - * מארוני הפלנגות
שארל אל-חאג': שר התקשורת *מארוני - הכוחות הלבנונים
נורה באירקדריאן: שרת הנוער והספורט *ארמני קתולי
רימה קאראמי: שרת החינוך וההשכלה הגבוהה * סוני
ג'ו עיסא אל-ח'ורי: שר התעשייה *מארוני - הכוחות הלבנונים
פאדי מאקי: השר לענייני פיתוח מנהלי *שיעי
מחמד חידר: שר העבודה *שיעי
פאיז רסאמני: שר העבודות הציבוריות והתחבורה *דרוזי
ניזאר האני: שר החקלאות
פול מורקוס: שר ההסברה
רקאן נסאר אלדין: שר הבריאות *שיעי
תמרה אל-זין: השרה לאיכות הסביבה *שיעי
| תפקיד> בלוק ראש הממשלה (6/24) | שר> בלוק ראש הממשלה (6/24) | השתייכות פוליטית> בלוק ראש הממשלה (6/24) | השתייכות דתית> בלוק ראש הממשלה (6/24) |
| --- | --- | --- | --- |
| ראש הממשלה | נוואף סלאם |  | סוני |
| שר הכלכלה והמסחר | עאמר אל-בסת |  | סוני |
| שר הפנים והעיריות | אחמד אל-חג'אר |  | סוני |
| שרת הרווחה | חנין אל-סייד |  | סוני |
| שרת החינוך וההשכלה הגבוהה | רימה קאראמי |  | סוני |
בלוק לבנון החזקה והנשיא (8/24)
| שר החוץ | עבדאללה בו-חביב |   הזרם הפטריוטי החופשי | מרוני |
| שר המשפטים | הנרי ח'ורי |   הזרם הפטריוטי החופשי | מרוני |
| שר התיירות | ואליד נסאר |   הזרם הפטריוטי החופשי | מרוני |
| שר האנרגיה והמים | ואליד פיאד |   הזרם הפטריוטי החופשי | יווני-אורתודוקסי |
| שר ההגנה | מוריס סלים |   הזרם הפטריוטי החופשי | יווני-אורתודוקסי |
| שר המדינה לעניינים חברתיים | הקטור חג'אר |   הזרם הפטריוטי החופשי | יווני-קתולי |
| שרת הנוער והספורט | נורה באירקדריאן |   טאשנאג | ארמני-אורתודוקסי |
| שר | עיסאם שרף א-דין |   המפלגה הדמוקרטית הלבנונית | דרוזי |
אמל (3/24)
| שר האוצר | יאסין ג'אבר |   אמל | מתואלי |
| שר החקלאות | עבאס חג' חסן |   אמל | מתואלי |
| שר התרבות | מוחמד מורטדה |   אמל | מתואלי |
בלוק הנאמנות להתנגדות (2/24)
| שר העבודה הציבורית והתחבורה | אלי המייה |   חזבאללה | מתואלי |
| שר העבודה | מוסטפא ביראם |   חזבאללה | מתואלי |
הקואליציה הלאומית (2/24)
| שר התקשורת | ג'וני כורם |   זרם מרדה | מרוני |
| שר ההסברה | זיאד מכארי |   זרם מרדה | מרוני |
אחרים (4/24)
| סגן ראש הממשלה | טארק מיתארי |  | יווני-אורתודוקסי |
| שר העבודות הציבוריות והתחבורה | פאיז רסאמני |   המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית | דרוזי |
| שר הנוער והספורט | ג'ורג' קלאס |   עצמאי | יווני-קתולי |
| שרת המדינה לרפורמות מינהליות | נג'לה ריאשי |   עצמאית | מיעוטים נוצריים |
הערות שוליים

1 2  חוקת לבנון, באתר constituteproject.org
↑  רועי נחמיאס,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'משבר פוליטי בלבנון: חיזבאללה פרש מהממשלה, באתר ynet, 11 בנובמבר 2006
תומאס גריי

| --- | --- |

 לידה:  26 בדצמבר 1716 לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  30 ביולי 1771 (בגיל 54) קיימברידג', ממלכת בריטניה הגדולה 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה 
 מקום קבורה:  בקינגהאמשייר 
 השכלה:  קולג' פרטהאוס  איטון קולג' 
 תקופת הפעילות:  מ-1742 
 מעסיק:  אוניברסיטת קיימברידג' 
 תפקיד:  פרופסור 
 
שלט המסמן את מקום הולדתו של תומאס גריי ברחוב קורנהיל 39, לונדון
תומאס גריי (באנגלית: Thomas Gray;‏ 26 בדצמבר 1716 – 30 ביולי 1771) היה משורר אנגלי, כותב מכתבים וחוקר התקופה הקלאסית באוניברסיטת קיימברידג', עמית בפטרהאוס ולאחר מכן בפמברוק קולג'. הוא ידוע בזכות שירו "אלגיה שנכתבה בחצר כנסייה כפרית", שפורסם ב-1751
גריי היה בעל ביקורת עצמית גבוהה. הוא פרסם רק 13 שירים בחייו, למרות היותו פופולרי מאוד. הוא הוצע לתפקיד המשורר הלאומי (Poet Laureate) ב-1757 לאחר מותו של קולי סיבר (Cibber), אך דחה את ההצעה.
ראשית חייו

אביו, פיליפ גריי, היה כותב בקשות ואמו, דורותי אנטרובס (Antrobus), הייתה טוחנת. הוא היה החמישי מבין שנים עשר ילדים, והיחיד ששרד מינקות. מאמר בעיתון משנת 1803 הכולל ביוגרפיה של גריי מציע שגריי כמעט מת בינקותו עקב חנק מדם. הוא התגורר עם אמו לאחר שעזבה את אביו המתעלל והחולה בנפשו.
אמו של גריי שילמה עבור לימודיו באיטון קולג', שם עבדו דודיו רוברט וויליאם אנטרובס. רוברט היה המורה הראשון של גריי ועזר לעורר אצל גריי אהבה לבוטניקה ולמדעים התצפיתיים. דודו השני של גריי, ויליאם, הפך למורה שלו. הוא נזכר בימי בית הספר שלו כתקופה של אושר גדול, כפי שניכר ב"אודה על זיכרון רחוק מאיטון קולג'" (Ode on a Distant Prospect of Eton College).
גריי היה ילד עדין ומלומד שבילה את זמנו בקריאה והימנעות מאתלטיקה. הוא גר בבית דודו ולא בקולג'. היו לו שלושה חברים קרובים באיטון: הוראס וולפול, בנו של ראש הממשלה רוברט וולפול ; תומאס אשטון; וריצ'רד ווסט, בנו של ריצ'רד ווסט אחר (שהיה לזמן קצר הלורד צ'נסלור של אירלנד). הארבעה התגאו בסגנונם, בחוש ההומור שלהם ובהערכתם ליופי. הם כונו "הברית המרובעת". כינויו של גריי ב"ברית המרובעת" היה אורוזמדס, "האלוהות הזורואסטרית, המוזכרת ב"מלכות היריבה" של המחזאי נתניאל לי (Nathaniel Lee) כ'אל נורא' שממערתו מוציא גניחות וצווחות כדי לחזות את נפילת בבל.
בשנת 1734, גריי עבר לפיטרהאוס, קיימברידג'. הוא חש אי שביעות רצון מתוכנית הלימודים. הוא כתב מכתבים לחברים שבהם פירט זאת: המאסטרים ("משוגעים מגאווה") והחברים ("ישנוניים, שיכורים, משעממים, אנאלפביתים"). משפחתו ייעדה אותו להיות עורך דין, אך הוא בילה את רוב זמנו כתלמיד תואר ראשון בקריאת ספרות קלאסית ומודרנית, ובניגון ויוואלדי וסקרלטי על צ'מבלו. על פי מסורת הקולג', הוא עזב את פיטרהאוס למכללת פמברוק לאחר שהיה קורבן למתיחה בידי בוגרי תואר ראשון. גריי פחד מאש, והצמיד קורה מחוץ לחלון שלו, אליה אפשר היה לקשור חבל. בוגרי תואר ראשון העירו אותו עם אש שהוצתה בשבבים, וגריי טיפס במורד החבל אך נחת בגיגית מים שהונחה מתחת לחלון שלו.
בשנת 1738 ליווה את חברו הוותיק ללימודים וולפול בסיור הגדול שלו באירופה, אולי על חשבונו של וולפול. השניים הסתכסכו ונפרדו בטוסקנה כי וולפול רצה להשתתף במסיבות אופנתיות וגריי רצה לבקר בעתיקות. הם התפייסו לאחר כמה שנים. וולפול עזר מאוחר יותר בפרסום שירתו של גריי. כאשר גריי שלח את השיר המפורסם ביותר שלו, "אלגיה", לוולפול, וולפול שלח את השיר ככתב יד והוא הופיע במגזינים שונים. לאחר מכן גריי פרסם בעצמו את השיר וקיבל את הקרדיט המגיע לו.
כתיבה ואקדמיה

גריי השתקע בכתיבת שירים ב-1742, בעיקר לאחר מותו של חברו הקרוב ריצ'רד ווסט, מה שהיווה השראה ל"סונטה על מותו של ריצ'רד ווסט". הוא עבר לקיימברידג', החל בתוכנית עצמית ללימוד ספרות. הוא הפך לעמית, תחילה בפיטרהאוס, ואחר כך בפמברוק קולג', קיימברידג'. לדברי בריטניקה, גריי עבר לפמברוק לאחר שהסטודנטים בפטרהאוס עשו לו מתיחה.
גריי בילה את רוב חייו כמלומד בקיימברידג', ורק מאוחר יותר שב לנסוע. הוא היה משורר לא פורה. יצירותיו שנאספו ופורסמו במהלך חייו מסתכמות בפחות מ-1,000 שורות. עם זאת, הוא נחשב למשורר הבכיר בשפה האנגלית של אמצע המאה ה-18. בשנת 1757, הוצע לו תפקיד המשורר הלאומי (Poet Lauret), והוא סירב לו. גריי ביקר עצמו בחריפות ופחד מכישלון ופרסם רק שלושה עשר שירים במהלך חייו. פעם כתב שהוא חושש שעבודותיו שנאספו "ייחשבו בטעות ליצירות של פרעוש". וולפול אמר כי "הוא מעולם לא כתב שום דבר בקלות, מלבד דברי הומור". גריי נודע כאחד מ"משוררי בית הקברות" של סוף המאה ה-18, יחד עם אוליבר גולדסמית', ויליאם קופר וכריסטופר סמארט. גריי אולי הכיר את האנשים האלה, כי חלק עמם רעיונות בנוגע לתמותה, והסופיות והנשגבות של המוות.
בשנת 1762 התפנה ראש קתדרת רגיוס להיסטוריה מודרנית בקיימברידג', משרה שנשאה שכר של 400 פאונד, לאחר מותו של שלט טרנר, וחבריו של גריי לחצו על הממשלה ללא הצלחה כדי להבטיח לו את התפקיד. גריי הפסיד ללורנס ברוקט, אך התפקיד נמסר לו ב-1768 לאחר מותו של ברוקט.
שירים

"אודה על המעיין" (Ode on the Spring, נכתב ב-1742)
"על מותו של ריצ'רד ווסט" (On the Death of Richard West, נכתב ב-1742)
"אודה על מותו של חתול אהוב, שטבע בגיגית של דגי זהב" (Ode on the Death of a Favourite Cat, Drowned in a Tub of Goldfishes, נכתב ב-1747)
"אודה למראה מרחוק של איטון קולג'" (Ode to a Distant Prospect of Eton College, נכתב ב-1747 ופורסם בעילום שם)
"אלגיה שנכתבה בחצר כנסייה כפרית" (Elegy Written in a Country Churchyard, נכתבה בין 1745 ל-1750)
"ההתקדמות של השירה: אודה פינדרית" (The Progress of Poesy: A Pindaric Ode, נכתבה בין 1751 ל-1754)
"המשורר הנודד: אודה פינדרית" (The Bard: A Pindaric Ode, נכתב בין 1755 ל-1757)
"אחיות הגורל: אודה" (The Fatal Sisters: An Ode, נכתב ב-1761)
יצירת המופת "אלגיה"

ייתכן שגריי החל לכתוב את היצירה המפורסמת ביותר שלו, Elegy Written in a Country Churchyard, בבית הקברות של כנסיית סנט ג'יילס בסטוק פוגס (Stoke Poges), בקינגהאמשייר, ב-1742. מספר שנים הותיר אותה לא גמורה, והשלים אותה ב-1750 (אלגיה היא שיר במבנה מסוים). השיר פורסם על ידי רוברט דודסלי בפברואר 1751 והיה סנסציה ספרותית. הטון הרפלקטיבי, הרגוע והסטואי שלו זכה להערצה רבה, והוא זכה לחיקוי, ציטוט ותרגום ללטינית ויוונית. זה עדיין אחד השירים הפופולריים והמצוטטים ביותר בשפה האנגלית.
בשנת 1759, במהלך מלחמת שבע השנים, לפני קרב מישורי אברהם, אומרים שהגנרל הבריטי ג'יימס וולף דיקלם אותו לאחד מקציניו, והוסיף, "הייתי מעדיף להיות מחבר השיר הזה מאשר לזכות בתפארת הניצחון על הצרפתים מחר".
"האלגיה" זכתה להכרה מיד בזכות יופיה ומיומנותה. יש בה ביטויים רבים שנכנסו ללקסיקון האנגלי, בזכות עצמם או לאחר שצוטטו ביצירות אחרות. אלה כוללים את:
דבריו של אברהם לינקולן בשנת 1860, בסכמו את שנות נעוריו ובחרותו, "The short and simple annals of the poor".
"שבילי התהילה" (The Paths of Glory) סרט אנטי-מלחמתי משנת 1957 על מלחמת העולם הראשונה, בהפקה ובכיכוב קירק דאגלס, ובבימויו של סטנלי קובריק, המבוסס על רומן בעל אותו שם מאת האמפרי קוב.
"אש שמימית" (Celestial fire)
"איזה מילטון חסר תהילה ואילם" (Some mute inglorious Milton)
"הרחק מהמון מתהולל" (Far from the Madding Crowd) – כותרתו של רומן מאת תומאס הרדי, על בסיסו צולמו מספר סרטים.
"פעמים רבות נולד פרח להסמיק בלא שייראה, ומבזבז את המתיקות שלו על אוויר המדבר" (Full many a flower is born to blush unseen, and waste its sweetness on the desert air), מצוטט לעיתים קרובות, כולל על ידי אנני סאבוי (סוזן סרנדון) בסרט בול דורהם (Bull Durham)
"המוזה שלא כונתה בשם", ומילולית: "המוזה חסרת האותיות" (The unlettered muse)
"רוח טובה" (Kindred spirit)
"אלגיה" דנה בנושאים ובהם מוות ואחר המוות. נושאים אלה בישרו את התנועה הגותית הקרבה. אולי גריי מצא השראה לשירו מביקור באתר הקבר של דודתו, מרי אנטרובס. הדודה נקברה בבית הקברות ליד חצר הכנסייה של סנט ג'יילס, בה גריי ואמו נהגו לבקר. שם נקבר מאוחר יותר גריי עצמו.
גריי כתב גם שירה קלה, כולל "אודה על מותו של חתול אהוב, שטבע באמבטיה של דגי זהב", אלגיה מבודחת על החתול של הוראס וולפול. אפילו השיר ההומוריסטי הזה מכיל כמה מהשורות המפורסמות ביותר של גריי. לוולפול היו שני חתולים: זארה וסלימה. חוקרים רומזים לשם סלימה המוזכר בשיר. לאחר הסצנה עם צמד המילים "איזה לב נשי יכול לבוז לזהב? איזה חתול סולד מדגים?", השיר עובר למסקנתו הפתגמית בעלת המשמעויות המרובות: "למועדף אין חבר", "דע שאי אפשר לפצות על צעד שגוי אחד" ו"לא כל הנוצץ זהב". וולפול הציג מאוחר יותר את אגרטל החרסינה הקטלני על הדום בביתו בסטרוברי היל, (Strawberry Hill), שם הוא עד היום.
מכתביו של גריי ששרדו מציגים גם את ההתבוננות החדה שלו ואת חוש ההומור השובב שלו. הוא ידוע במשפט, "במקום שבו בורות היא אושר, טיפשית להיות חכם", מתוך "אודה למראה מרחוק של איטון קולג'". נטען שהאודה שופעת דימויים המוצאים "מראה בכל נפש". סמואל ג'ונסון אמר על השיר, "אני שמח להסכים עם הקורא הממוצע... חצר הכנסייה שופעת דימויים המוצאים מראה בכל נפש, ורגשות שכל חיק מחזיר אליהם הד". שירו של גריי הוא ברוח הסגנון הספרותי של אמצע המאה, שכלל כתיבה על "רגשות אוניברסליים". ג'ונסון הוסיף שגריי דיבר ב"שתי שפות" – בשפה "ציבורית" ו"פרטית". לפי ג'ונסון, הוא היה צריך לדבר יותר בשפתו הפרטית כפי שעשה בשירו "אלגיה".
צורניות

גריי החשיב את שתי האודות הפינדאריות שלו, "התקדמות הפואזיה" ו"המשורר הנודד, הפייטן", כיצירותיו הטובות ביותר. אודות פינדאריות אמורות להיכתב באש ותשוקה, בניגוד לאודות הורטיאניות שהן רגועות ווהגותיות יותר, כמו "אודה למראה מרחוק" של איטון קולג'. "הפייטן" מספר על משורר ולשי פרוע המקלל את המלך הנורמני אדוארד הראשון לאחר כיבוש ויילס, ומנבא את נפילתו של בית פלנטג'נט. ההתרחשות מלודרמטית, ומסתיימת בכך שהפייטן משליך את עצמו אל מותו מראש ההר.
כאשר חובותיו המקצועיים אפשרו, גריי נדד ברחבי בריטניה למקומות בהם יורקשייר, דרבישייר, סקוטלנד ובעיקר אזור האגמים (הוא כתב יומן בשם "יומן מביקור במחוז האגמים" ב-1769) בחיפוש אחר נופים ציוריים ומונומנטים עתיקים. אלמנטים אלה לא זכו בדרך כלל להערכה בתחילת המאה ה-18, כאשר הטעם הפופולרי עבר לסגנונות קלאסיים באדריכלות ובספרות, ורוב האנשים אהבו את הנוף שלהם מרוסן ומטופח. הפרטים הגותיים המופיעים באלגיה ובשיר על הפייטן הנודד הם חלק מהאותות המבשרים של התנועה הרומנטית ששלטה בתחילת המאה ה-19, כאשר ויליאם וורדסוורת' ושאר משוררי האגם לימדו אנשים להעריך את הציורי, הנשגב והגותי. גריי שילב צורות מסורתיות ודיקציה פואטית עם נושאים ודרכי ביטוי חדשים, ועשוי להיחשב מבשר ממוקד קלאסי של התחייה הרומנטית.[דרוש מקור]
הקשר של גריי למשוררים הרומנטיים מורכב. בהקדמות למהדורות 1800 ו-1802 של "הבלדות הליריות" של וורדסוורת' וסמואל טיילור קולרידג', וורדסוורת' ציין את "הסונטה על מותו של ריצ'רד וסט" של גריי כדי להדגים את מה שלדעתו יש להתנגד לו בשירה, והכריז שזה היה
"גריי, שעמד בראשם של אלה שניסו, לפי הנמקותיהם, להרחיב את מרחב ההפרדה בין פרוזה ושירה מטרית, והיה יותר מכל אדם אחר משוכלל באופן מוזר במבנה הדיקציה הפואטית שלו."
גריי כתב במכתב לווסט, ש"שפת העידן היא לעולם לא שפת השירה".
מותו

גריי מת בקיימברידג', ונקבר לצד אמו בחצר הכנסייה של כנסיית סנט ג'יילס, סטוק פוגס, התפאורה הנחשבת (אם כי השנויה במחלוקת) של האלגיה המפורסמת שלו. עדיין ניתן לראות שם את קברו. אנדרטה שפיסל ג'ון בייקון הוקמה במנזר וסטמינסטר זמן קצר לאחר מותו.
ביקורת

גריי הוא נושא לדיון אקדמי. יש חוקרים שמנתחים את עבודתו על רקע השימוש שלו בשפה והשראתו מהקלאסיקה היוונית והשירה הנורדית. יש חוקרים, בהם ג'ורג' האגרטי, שמתמקדים ביחסים של גריי עם גברים אחרים, בוחנים את מכתביו ושירתו ומחפשים מקרים של "אהבה של גבר לגבר" ו"תשוקה חד-מינית".
אותות כבוד

הביוגרף של גריי, ויליאם מייסון, הקים לו אנדרטה, שתוכננה על ידי ג'ון בייקון האב, בפינת המשוררים במנזר וסטמינסטר בשנת 1778.
ג'ון פן מסטוק ארגן בנייה של אנדרטת זיכרון לגריי ליד חצר הכנסייה של סנט ג'יילס ועליה חרוטים קטעים מה"אלגיה".
לוח בקורנהיל, לונדון, מציין את מקום הולדתו.
לקריאה נוספת

The Poems of Thomas Gray, William Collins, Oliver Goldsmith, ed. R. Lonsdale (1969; repr. 1976)
Thomas Gray, The Complete Poems ..., ed. H. W. Starr, J. R. Hendrickson (1966; repr. 1972)
Thomas Gray, Correspondence of Thomas Gray, ed. P. Toynbee, L. Whibley (3 vols., 1935; rev. H. W. Starr 1971)
Robert L. Mack, Thomas Gray. A Life (2000)
A. L. Sells, Thomas Gray His Life and Works (1980)
R. W. Ketton-Cremer, Thomas Gray (1955)
David Cecil, Two Quiet Lives (1948) [on Dorothy Osborne; Thomas Gray]
D. Capetanakis, 'Thomas Gray and Horace Walpole', in Demetrios Capetanakis A Greek Poet in England (1947), pp. 117–124.
P. van Tieghem, La poesie de la nuit et des tombeaux en Europe au XVIII siecle (1922)
Haggerty, George E. Men in Love: Masculinity and Sexuality in the Eighteenth Century. Columbia University Press, 1993.
יוסף קארל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בפברואר 1906 וינה וינה
 פטירה:  1993 (בגיל 86 בערך)
 מדינה:  ישראל ישראל
 פרופיל ב-IMDb
יוסף "ג'ו" קארל (11 בפברואר 1906 – 1993) היה אמן ישראלי. צייר, תפאורן, מעצב תלבושות לאופרות סרטים והצגות, שחקן, תסריטאי ומפיק. זוכה פרס תפאורן השנה של ישראל (1972) ציורים שלו נמצאים באוספים של גלריית בן אורי והמוזיאון ומוזיאון ויקטוריה ואלברט.
ביוגרפיה

קארל יוזפוביץ' נולד וגדל בווינה, אוסטריה. אחיו הצעיר פריץ יוזפוביץ' (Fritz Josefovics;‏ 1908–1976), היה הקריקטוריסט פרדריק ג'וס (אנ'). הוא למד ציור באקדמיה לאמנות בווינה והחל לצייר תפאורות לבית האופרה פולקסאופר של וינה, לתיאטרון ולקברטים פוליטיים.
עם פלישת הנאצים לוינה ב-1938, עבר לבריטניה ועבד כתפאורן בתיאטרון האנגלי, האיטלקי, הבלגי וההולנדי. בשנת 1944 עיצב את הבמה לאופרטה של יוהאן שטראוס השני "לילה בוונציה" עבור תיאטרון קיימברידג' (אנ') בלונדון, ב-1945 עיצב תפאורות בתיאטרון הגלות האוסטרי, בתיאטרון דרורי ליין, לונדון פלדיום (אנ'), תיאטרון פאלאס (אנ'), ההיפודרום, הבלט של לונדון (אנ'), סטרטפורד על האייבון ואופרה גלינדבורן (אנ').
קארל הגיע לישראל לראשונה ב-1953 התיישב בה קבע בראשית שנות ה-60. במשך השנים, יצר עשרות רבות של תפאורות ותלבושות לתיאטראות השונים. כמו כן, צייר תפאורות לסרטים "גבעה 24 אינה עונה", "סאלח שבתי", "סבינה והגברים" ו"ארבינקא". צייר תפאורות ותלבושות לארבעים הצגות בתיאטרון "הבימה". ולתיאטרון הקאמרי
ביוגרפיה > תפאורה לתיאטרון הבימה

"אותלו" (1980)
"משחק חתולים"
"ליל העצמאות של מר ישראל שפי"
"כמו דמעה בים"
"כך אוהבים אחרים"
"הו, הו יוליה" (1974)
"ההבטחה"
"מחול המוות" (1968)
"יתוש בראש" (1967)
"שולחנות נפרדים" (1958)
תפאורה ותלבושות:
"תאודור"
"שמו הולך לפניו"
"שלושה שברחו"
"רשימותיו של מטורף"
"קיסר וקליאופטריה"
"פאוסט"
"משפחת רוקפלר"
"מעיינה"
"ממלא המקום"
"חינניות הסתיו"
"העלמה יוליה"
"המלך ליר"
"החגיגה"
"הגג"
"הבית"
"דרייפוס"
"דבר אלי בוורדים"
"בלוז למיסטר צ'ארלי"
"חתולה על גג פח לוהט" (1973)
"אילוף הסוררת" (1967)
"מי מפחד מווירג'יניה וולף?" (1965)
"המאהב" (1964)
"כל אדם והאמת שלו" (1963)
"מסע ארוך אל תוך הלילה" (1960)
"בית התה של ירח אוגוסט" (1955)
"יון גבריאל בורקמן" (1953)
"מותו של סוכן" (1951)
"זעקי, ארץ אהובה" (1949)
תלבושות:
"ההבטחה"
"יתוש בראש" (1967)
"שולחנות נפרדים" (1958)
עיצוב אומנותי:
"ארבינקא" (1967)
"המניע לרצח" (1966)
"סבינה והגברים" (1966)
"רק לא בשבת" (1965)
"סאלח שבתי" (1964)
"מעשה במונית" (1956)
"גבעה 24 אינה עונה" (1955)
ביוגרפיה > תפאורה לתיאטרון הקאמרי

"הכושי עשה את שלו" (1967)
"ציפורני החתול" (1972)
"רביזור" (1978)
"מה עושים עם ג'ני?" (1978)
תפאורה לתיאטרון העונות

"רביזור" (1965)
תערוכות יחיד

1978 – יוסף קרל, גלריה דבל, ירושלים
1996 – יוסף (ג'ו) קרל: ציורי חיות, מוזיאון האדם והסביבה, פתח תקווה
1997 – יוסף קרל: רישומי חיות, המשכן לתרבות ואמנות ע"ש שטיינברג, חולון
תערוכות קבוצתיות

1939 – גלריה ורטהיים (אנ')
1945 – גלריה של פויל
1978 – תערוכה לזכרו של אהרון מסקין בתיאטרון חיפה
1998 – עיצוב הבמה העברית: מהדיבוק ועד כפר, מוזיאון מאנה-כץ, חיפה
ציורים

קשתות ביפו העתיקה
סדרת החיות
תל אביב
מלאך ושד
תפילות יהודיות ובית כנסת בעיר
בית קברות יהודי
רקדנית עירומה
סצנת רחוב
קבצנית על גשר ליפי בדבלין
קולנוע

כתב והפיק את הסרט "רק לא בשבת" (1965)
הופיע בסרט "מעשה במונית" גילם את הפקיד יעקב (1965)
פרסים

בשנת 1972 זכה בפרס תפאורן השנה מטעם המועצה לתרבות ואומנות שליד משרד החינוך והתרבות
לקריאה נוספת

יוסף (ג'ו) קרל - מטקסט להצגה - עיצוב במה, עבודת גמר של אילה מילר 1993, לימודי תעודה במוזיאולוגיה, הפקולטה לאמנויות
הערות שוליים

1 2  מיכל סנונית,'"`UNIQ--nowiki-00000018-QINU`"'בובה של תיאטרון, על המשמר, 7 במרץ 1973
1 2 3 4 5 6  יוסף קרל, באתר הבימה
↑  Joseph Carl 1906–1993, Ben Uri collection (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000003-QINU`"'
↑  עדית זרטל,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'הומור זעיר בורגני, דבר, 18 בפברואר 1974
1 2 3 4 5 6 7 8 9  יוסף קארל, באתר ספר הקולנוע הישראלי
↑  נפתחה העונה בתיאטרון חיפה, על המשמר, 7 בדצמבר 1978
↑  קרל, יוסף (ג'ו) Joseph Carl - 'קשתות ביפו העתיקה' - ציור ישן, רישום דיו ועיפרון
↑  סדרת החיות - יוסף קארל
↑  "תל אביב" - ציור של יוסף קארל
↑  יוסף (ג'וזף) קרל
1 2 3 4  Joseph Carl Sold at Auction Prices (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000003-QINU`"'
↑  Joseph Carl 1906–1993
קליגרפיה ערבית

דוגמה קדומה של קליגרפיה ערבית. העתק של הקוראן שהחזיק אבן אל-בוואב, קליגרף פרסי
קליגרפיה ערבית (בערבית: فن الخط العربي) היא אמנות הכתיבה הקישוטית בכתב הערבי. בערבית.
היסטוריה

הכתב הערבי הוא אחד הכתבים הנפוצים ביותר בעולם ונעשה שימוש רב בווריאציות שונות של אותיות ערביות. חוקרים רבים מאמינים שהאותיות הערביות הקודמות נוצרו בסביבות המאה ה-4 לספירה. הכתב הערבי מורכב מ-28 אותיות הכתובות מימין לשמאל. בערבית, גם האופן בו האותיות נכתבות יכול להשתנות בהתאם למיקומם במילה, מערכת זאת קרויה IMFI (אנ').
נעשה שימוש בקליגרפיה ערבית בעיקר באמנות ערבית, לדוגמה, בתחום הקליגרפיטי (צורת אמנות המשלבת קליגרפיה, טיפוגרפיה וגרפיטי).