stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קיסריה (יישוב)
היסטוריה

היישוב הוקם על קרקעות השייכות לארגון פיק"א, מקום בו שכן מאז 1884 הכפר הבוסני קיסריה, שחלק מ-960 תושביו נמלטו בזמן מלחמת העצמאות, והיתר גורשו על ידי ארגון ההגנה. בתיו של הכפר נהרסו בחודשים ינואר–פברואר 1948‏. הברון רוטשילד שהיה בעליה של הקרקע באמצעות ארגון פיק"א, החליט כי אדמות האזור לא יוענקו למדינת ישראל, כיתר אדמותיו של הארגון, אלא ינוהלו על ידי קרן שתוקם לשם כך בשיתוף עם ממשלת ישראל. ב-15 באוקטובר 1958 הסכימה הממשלה להצעת הברון, ולאחר תקופת מבחן בת שלוש שנים, בראשית 1962, נחתם הסכם ברוח זו בין הברון לבין שר האוצר לוי אשכול. הברון רוטשילד הקים את "קרן רוטשילד קיסריה", ומסר לרשותה שטח של 20 קמ"ר בהסכם חכירה למשך 200 שנים. עוד הקים הברון את החברה לפיתוח קיסריה כחברה בת של הקרן, והפקיד בידיה את ניהול השטח ופיתוחו.
הגוף שאמון על התקשורת בין תושבי היישוב לבין החברה לפיתוח קיסריה ומועצת חוף הכרמל הוא "הוועד המקומי קיסריה" – גוף סטטוטורי מתוקף חוק משרד הפנים הנבחר לתקופה של 5 שנים. הגוף מונה 11 חברים הנבחרים על ידי תושבי היישוב בבחירות המוניציפליות (במקביל לבחירות למועצה האזורית חוף הכרמל). הוועד מעורב גם בניהול השוטף של היישוב, בשיתוף עם החברה לפיתוח קיסריה.
ההסכם הנוגע באופן הייחודי בו מנוהל היישוב עודכן ב-2021 ותוקפו הוארך, בחתימה משותפת של המועצה האזורית חוף כרמל, החברה לפיתוח קיסריה והוועד המקומי קיסריה.
בשנים הראשונות פותחה קיסריה כמרכז תיירות ונופש, הוקם מועדון הגולף, מלון דן קיסריה, דירות נופש ופתחו ושוקמו עתיקות קיסריה. בהמשך נמכרו במקום מגרשים צמודי קרקע להקמת בתים פרטיים. בהמשך גם הוקם מוזיאון ראלי.
מבנה היישוב ואתריו

קיסריה משתרעת בין כביש 2 ממזרח ואמות המים לקיסריה העתיקה וחוף הים ממערב. היישוב ארוך וצר – אורכו כחמישה קילומטרים, ורוחבו אינו עולה על קילומטר בודד. לאורכו של היישוב נמתח רחובו הראשי – שדרות רוטשילד – ומשני צדדיו משתרעות שכונותיה של קיסריה. ל-11 השכונות הוענקו שמות (המעוף, הציפורים, הים, ההדרים, הפרחים, הצמרות, החורש, הביכורים, העדי, הרקיע ואבני חן), אך בדרך כלל מתייחסים אליהן לפי מספריהן (2 עד 12 ו-13). כמעט כל מבני הציבור של היישוב מרוכזים לאורכן של שדרות רוטשילד: מלון דן, מועדון הגולף, בית הכנסת הוותיק והמרכז התורני "אוהל ברוך", בית הספר היסודי שנוסד בשנת 2003, מגדל המים ומוזיאון ראלי ממזרח לו; ופסיפס הציפורים, "גן הספסלים", המרכז המסחרי ומגרשי הספורט ממערב לו. שכונת המשולשים שבה שכנו בעבר בתי נופש בצורת משולש, שייכת גם היא לקיסריה, אף על פי שהיא שוכנת מחוצה לה. שטח היישוב הוא כ־12,000 דונם (עפ״י מהנדס החברה לפיתוח קיסריה).
עם אתרי היישוב נמנים:
מוזיאון ראלי – מוזיאון לאמנות לטינו-אמריקאית ולמורשת יהדות ספרד, מייסודו של הארי רקנאטי המוזיאון פתוח לביקורים ללא תשלום.
מועדון הגולף קיסריה הוא מועדון הגולף הראשון בישראל, והיחיד עד פתיחתו של מועדון הגולף בקיבוץ געש. המועדון שבו 18 גומות, נפתח באופן בלתי רשמי ב-1960 ובאופן רשמי ב-1961. ב-1987 נפתח במועדון בית ספר לגולף, ופועלות בו מסעדה וחנות גולף. המועדון מארח את תחרויות הגולף במשחקי המכביה.
מלון דן קיסריה המשתרע על שטח של 60 דונם ובו 188 חדרים וסוויטות.
פסיפס הציפורים – רצפת פסיפס של וילה ביזנטית מפוארת ובה תיאור של ציפורים ובעלי-חיים אחרים. המקום פתוח לביקורים ללא תשלום.
שמורת חרובי קיסריה היא שמורה מוצעת שעדיין לא הוכרזה. השטח המוצע לשמורה משתרע על-פני 1,043 דונם, בין היישוב ובין כביש 2. בשטח המוצע חברות צמחים אופייניים למישור החוף, בהתאם למרחק מהים וליציבות החולות, ומספר מיני עצים, במיוחד עצי חרוב ואלת המסטיק.
אזור התעשייה

אזור התעשייה של קיסריה, הקרוי "פארק תעשייה קיסריה", נמצא מזרחית לכביש 4, במבואות פרדס חנה-כרכור, והוא מנותק מאזור המגורים של היישוב. שטחו של אזור התעשייה כ-3,500 דונם והוא מנוהל על ידי החברה לנכסי קיסריה שהיא גם בעלת הקרקע. הפארק מורכב מחלק צפוני שבו שוכנת תחנת הרכבת קיסריה – פרדס חנה, וחלק דרומי, וביניהם מפריד כביש 651 המחבר בין קיסריה לפרדס חנה. הפארק רחב הידיים מטפח תעשיות מתקדמות וידידותיות לסביבה העוסקות בתחומי הטכנולוגיה השונים, כגון היי-טק, ביוטכנולוגיה, מיכשור רפואי, טכנולוגיות מים ועוד. כ-170 חברות פועלות בפארק והן מעסיקות כ-5,500 עובדים.
מלון "דן קיסריה"
גן הספסלים שבו פינות ישיבה מחומרים ממוחזרים
מראה במועדון הגולף
מוזיאון ראלי – ביתן "זיכרון ספרד" והאובליסק לזכר יהודי איטליה ולזכר האיטלקים שהצילו יהודים במלחמת העולם השנייה
הכניסה לחלק הדרומי של אזור התעשייה בקיסריה
מפעלי איטונג באזור התעשייה
ראו גם

קיסריה
איי חוף קיסריה
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  בני מוריס, לידתה, עמ' 82
↑  הוקמה חברה לפיתוח קיסריה בשותפות רוטשילד והממשלה, למרחב, 16 באוקטובר 1958
↑  יהושע ביצור, רוטשילד לא קיבל – אלא נתן, מעריב, 11 בדצמבר 1963
↑  אודות הוועד, באתר הוועד המקומי קיסריה
↑  הוארך הסכם קיסריה, באתר ניוז חיפה והקריות, 18 בנובמבר 2021
↑  רוטשילד משקיע בפיתוח קיסריה, הארץ, 16 באוקטובר 1958
↑  איתמר בנעט, אלפי תיירים יבואו לחנוכת מגרש הגולף ליד קיסריה, הַבֹּקֶר, 26 בדצמבר 1958
↑  הברון רוטשילד חנך את מלונו בקיסריה, הַבֹּקֶר, 10 בפברואר 1964
↑  "ארץ זבת חלב ודבש", קול העם, 8 באוקטובר 1964
↑  השלמו 54 נאות קייט ב"שמורת המיליונרים" בקיסריה, הַבֹּקֶר, 12 בספטמבר 1963
מרכז לצלילה ספורטיבית ולחקר ארכיאולוגי תת-ימי הוקם בקיסריה, למרחב, 22 ביולי 1964
↑  החברה לפיתוח קיסריה אישרה תכניות חדשות, מעריב, 3 במרץ 1980
↑  חרובי קיסריה באתר רשות הטבע והגנים
↑  מבני תעשייה – החברה לנכסי קיסריה
השכונה הצפונית ביישוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554831405171  MusicBrainz: be637e94-c80c-4285-9ba2-698ed52ec357  VIAF: 172493628   WorldCat (עם VIAF): 172493628
אורי דרומי

| --- | --- |
אורי דרומי (משמאל) מראיין את יצחק פרלמן, זוכה פרס בראשית לשנת 2016
אורי דרומי (משמאל) מראיין את יצחק פרלמן, זוכה פרס בראשית לשנת 2016
 לידה:  1946 (בן 79 בערך) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 תקופת הפעילות:  מ-1964 
 מעסיק:  הארץ, בטאון חיל האוויר 
 
| --- | --- |

 לידה:  1946 (בן 79 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1964–2003 (כ־39 שנים)
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 נווט קרב
 
אוּרי דרומי (נולד ב-1946) הוא עיתונאי ונווט ישראלי. שימש כעורך בטאון חיל האוויר, עורך הוצאת מערכות, מנהל לשכת העיתונות הממשלתית, כתב ב"הארץ" ויושב ראש הוועד המנהל של תיאטרון "מיקרו".
ביוגרפיה

דרומי נולד וגדל בפרדס חנה. הוא בוגר בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, התגייס לצה"ל בשנת 1964 כעתודאי במקצוע הכימיה ואמור היה ללמוד במסלול עתודה בטכניון, אולם במהלך הטירונות נשלח לקורס טיס, שאליו התקבל טרם גיוסו.
דרומי סיים את קורס הטיס בנובמבר 1966 במגמת נווטים כחניך מצטיין ושירת בחיל האוויר כנווט עד פרישתו בשנת 1989 בדרגת אלוף-משנה והמשיך לטוס במילואים עד שנת 2003.
במקביל לטיסה שימש כקצין חינוך של חיל האוויר, עורך בטאון חיל האוויר ועורך ראשי של "מערכות", בית ההוצאה לאור של צה"ל.
סיים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון ולמד במסלול ישיר לדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה > שירותו בחיל האוויר

אחרי סיום קורס הטיס, שובץ דרומי בטייסת הפילים, שם שירת במשך כ-37 שנים. דרומי שירת כנווט במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה, במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה.
הוא הוסמך להיות נווט מבצעי בחודש מרץ 1967, שלושה חודשים לפני פרוץ מלחמת ששת הימים. לאחר מכן מילא דרומי תפקידים שונים בחיל האוויר: מפקד גף נווטים בטייסת הפילים, סגן מפקד טייסת תעופה בבסיס חיל האוויר לוד, ראש ענף חינוך, עורך בטאון חיל האוויר ומפקד הוצאת מערכות של צה"ל. השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
ביוגרפיה > לאחר השירות הצבאי

בשנת 1989 יצא דרומי לשליחות בלוס אנג'לס כנציג הסברה של ההסתדרות הציונית בצפון אמריקה.
בשנת 1992 מונה על ידי ראש הממשלה, יצחק רבין, לתפקיד מנהל לשכת העיתונות הממשלתית. לאחר רצח רבין, ארגן את סידורי העיתונות לקראת ההלוויה. דרומי שימש מנהל לע"מ עד לשנת 1996.
בתום עבודתו בלשכת העיתונות הממשלתית, הצטרף דרומי למכון הישראלי לדמוקרטיה, שם הקים את מחלקת הפרסומים ושימש כמנהל הקשרים הבינלאומיים של המכון.
בשנת 2007 התמנה כמנכ"ל משכנות שאננים וארגן פסטיבלי סופרים בינלאומיים. ב-2013 הקים את מועדון העיתונאים ירושלים - (Jerusalem Press Club (JPC - ארגון הפועל במשכנות שאננים בירושלים, שמטרתו לספק לכתבים זרים גישה למקבלי החלטות ומומחים ישראלים, תוכן תקשורתי ועוד.
דרומי כותב ב"הארץ" ביקורות ספרים ובשנים 2001 עד 2012 היה בעל טור שבועי בשם "אחרי מות", שאותו יסד ושבו כתב נקרולוגים (ביוגרפיות קצרות) על אישים שנפטרו לאחרונה. נמנה גם עם כותבי החידה השבועית "מי היה האיש שהיה". כמו כן, יש לו טור קבוע על ישראל במיאמי הרלד.
כתב את הספרים: "טיסה קרבית" - סיפורים ועלילות בשחקים (איורים: מיקי עמית), את הרומן "התחייבות", ושני קובצי סיפורי מלחמה: "מלחמות גדולות, סיפורים קטנים" ו"ערפל הקרב: מלחמת העולם השנייה שלא הכרתם" (איורים מיקי עמית). תרגם והוציא לאור את הספרים "סגן באלג'יריה" ו"מלחמת אלג'יריה", וערך את הספר "הטרגדיה האלג'יראית". בשנת 2019 הוציא ספר זיכרונות, "מכיסא הנווט: פרקי חיים בארץ סוערת," בהוצאה עצמית.
ביוגרפיה > חיים אישיים

דרומי גר בירושלים. היה נשוי לדוקטור דליה דרומי, שהייתה מנכ"לית עמותת "במקום", ממנה התאלמן ב-2024. לזוג שלושה ילדים. בתו יעל שימשה כעורכת המוסף הכלכלי "ממון" בידיעות אחרונות.
לקריאה נוספת

אורי דרומי, מכיסא הנווט: פרקי חיים בארץ סוערת, הוצאת פּילוּש, 2019.
הערות שוליים

1 2  נתנאל שלומוביץ, ‏משב רוח דרומי, באתר חיל האוויר הישראלי, 1 בפברואר 2004; מתוך גליון 155 (256)
↑  שרה ליבוביץ-דר, ודרומי דווקא משתדל, חדשות, 7 במאי 1993
1 2  אורי דרומי, בתוך לשכת העיתונות הממשלתית, באתר העין השביעית, 29 באפריל 2019
↑  רותם דנון, ‏צהבת שיא, באתר גלובס, 20 במאי 2010
↑  גבריאל שטרסמן, סיפורי השבט, מעריב, 6 ביולי 1990
↑  אפי לנדאו, מתח - "התחייבות / אורי דרומי . כתר, חדשות, 1 באוגוסט 1989
↑  ראובן מירן, אלג'יריה זה כאן?, באתר הארץ, 20 בספטמבר 2004
↑  זאב שטרנהל, ספק רב אם אי פעם למד מישהו משהו מההיסטוריה, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2005
↑  דליה דרומי, ענאיה בנא-ג'ירייס, אין די בשוויון, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311805805171  LCCN: n89106584  SUDOC: 243975414  VIAF: 74139235   WorldCat (עם VIAF): 74139235
ישראל בהרב

| --- | --- |

ישראל בהרב, 2010
 לידה:  30 באוקטובר 1945 (בן 79) שדות ים, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1963–1993 (כ־30 שנה)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 טייס קרב  סגן וממלא מקום מפקד טייסת 101   מפקד טייסת 113  ראש החטיבה לתכנון אסטרטגי באגף התכנון  ראש להק המודיעין  נספח צבאי באוסטריה ובשווייץ
 פעולות ומבצעים
 פעולת סמוע   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 עיטורים
   עיטור המופת
 תפקידים אזרחיים
 יו"ר חברת עידנית, יו"ר חברת Object technologies, מעורב בהקמת חברות Optolnics ו-Healinx, מנכ"ל בחברת הייעוץ BI-101, מנכ"ל של חברת מירג', מייסד חברת טראסטוור (Trustware)
 
ישראל בהרב (נולד ב-30 באוקטובר 1945) הוא איש עסקים ויזם היי-טק ישראלי, תת-אלוף במילואים בחיל האוויר הישראלי.. בהרב הוא אלוף הפלות ובמהלך שירותו כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי נרשמו לזכותו 12 הפלות של מטוסי מיג 21. על פעילותו במהלך מלחמת יום הכיפורים עוטר בעיטור המופת.
חיים אישיים

בהרב היה נשוי לפועה עד למותה ב-2023 ולהם שלושה ילדים, שניים מבניו טייסים אף הם.
לקריאה נוספת

פנחס וולף, "באותו תא שטח התרוצצו יותר מ-30 מטוסים. משהו מטורף", במחנה 26.1.07
"איך הוא עף", ראיון עם ישראל בהרב, מעריב, 31.6.06
ישראל בהרב, בין רקיע לארץ - סיפורו של טייס קרב, ספרי ניב, נובמבר 2023
הערות שוליים

1 2 3 4 5  ראיון עם ישראל בהרב, על אזרחי, 3 בדצמבר 2011
↑  ישראל בהרב, הקרב האמיתי- על הקרקע, אתר מרקיע שחקים
↑  רונה תמיר, 13=1+12, בטאון חיל האוויר, גיליון 121, יוני 1998
↑  ישראל בהרב, הפלה שלישית מיג 21 (בודד) 25.3.70, באתר מרקיע שחקים
↑  סקייהוק ומיראז' במצרים, אתר חיל האוויר
↑  אבינעם מיסניקוב, הפלת ארבעה מיג 21 מצריים באתר מרקיע שחקים
↑  רונה תמיר, 13=1+12, בטאון חיל האוויר, גיליון 121, יוני 1998
↑  מירב הלפרין, אהרון לפידות, חליפת לחץ - דפים בספר הטיסות של חיל האוויר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000, הפרק "ביד אחת וללא מבער", עמ' 237–240
↑  רונה תמיר, 13=1+12, בטאון חיל האוויר, גיליון 121, יוני 1998
↑  ישראל בהרב, ישראל בהרב-מטוסי F-15 לישראל, אתר מרקיע שחקים
↑  ישראל בהרב, מבצע מרגלית 9.11.77, אתר מרקיע שחקים
↑  מכתבו של בהרב באתר ערוץ 7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411206805171 
]
סיראנו דה ברז'ראק (מחזה)

סיראנו דה ברז'ראק
סיראנו דה ברז'ראק (בצרפתית: Cyrano de Bergerac) הוא מחזה מחורז שכתב אדמון רוסטאן בשנת 1897.
תקציר העלילה

המחזה עוסק בסיראנו (דמות המבוססת על סיראנו דה ברז'ראק), חייל בצבא צרפת המצטיין בסיף. סיראנו הוא משורר בחסד עליון, פיו מפיק מרגליות ונפשו האצילית ניחנה במעלות המתאימות לנסיכים ואבירי לב. בסתר ליבו מאוהב סיראנו ברוקסן, דודניתו. כיוון שהוא בוש בחוטמו הארוך, מעולם לא גילה לה את אשר בליבו.
אל הפלוגה של סיראנו מצטרף כריסטיאן, חייל צעיר ויפה תואר. כריסטיאן מאוהב אף הוא ברוקסן היפהפייה, שמעוניינת בו ומצפה לקבל ממנו מכתב אהבה. הואיל ושפתו של כריסטיאן דלה, סיראנו מציע לכתוב עבורו את המכתב. כך מקרב סיראנו בין רוקסן וכריסטיאן.
באחד הלילות נעמד כריסטיאן מתחת למרפסתה של רוקסן, כך שרק את צלליתו היא רואה, ומבין השיחים מביע סיראנו מילות אהבה לחלל האוויר היישר לאוזניה של רוקסן. כריסטיאן אינו יודע שסיראנו מאוהב ברוקסן. למעשה סיראנו מבטא את רגשותיו האמיתיים כלפי רוקסן.
בין השלושה נוצר משולש אהבה, ושניהם - סיראנו וכריסטיאן - יוצרים יחד מאהב מושלם, אדם יפה מבחוץ ומבפנים. רוקסן וכריסטיאן נישאים, ובתגובה שולח הרוזן דה-גיש (המאוהב אף הוא ברוקסן) את הפלוגה אל המלחמה. רוקסן משביעה את כריסטיאן שיכתוב לה. סיראנו מקיים את ההבטחה תוך סיכון חייו. המכתבים מרגשים את רוקסן ויום אחד היא מופיעה בשדה הקרב.
רוקסן מתוודה בפני כריסטיאן שתחילה התאהבה בו רק בשל מראהו ואילו עתה היא אוהבת בעיקר את אישיותו. דבריה מטלטלים את כריסטיאן. הוא מבקש מסיראנו לספר לרוקסן את האמת על המכתבים. סיראנו מהסס, ובינתיים כריסטיאן נופל בקרב.
כעבור 15 שנה רוקסן ממשיכה להתאבל על כריסטיאן. בעודו על ערש דווי מקריא סיראנו באוזני רוקסן את מכתבו האחרון של כריסטיאן. רוקסן מזהה את הקול ומבינה שסיראנו הוא זה שדיבר אליה תחת המרפסת באותו לילה, ולמעשה הוא עומד מאחורי כל המכתבים. ברגעיו האחרונים נושא סיראנו מונולוג בו הוא מביע את גאוותו על כך שנשאר נאמן לעצמו ולא התפשר בשביל להצליח.
עיבודים לקולנוע (רשימה חלקית)

במשך השנים נוצרו עשרות עיבודים קולנועיים למחזה, בהם סרטים תקופתיים, שהם עיבודים ישירים לטקסט המקורי, כמו גם סרטים מודרניים, שתסריטאיהם נכתבו בהשראת המחזה.
סיראנו דה ברז'ראק (אנ') (1950) - סרט בשחור-לבן בבימויו של מייקל גורדון (אנ') ובכיכובו של חוזה פרר, שזכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
"רוקסן" (1987) - קומדיה רומנטית בכיכובם של סטיב מרטין ודריל האנה.
סיראנו דה ברז'ראק (אנ') (1990) - גרסה צרפתית בכיכובו של ז'ראר דפארדייה.
"סיירה ברג'ס לוזרית (אנ')" (2018) - סרט בהפקת נטפליקס, המהווה עיבוד מודרני למחזה. סביבת ההתרחשות בסרט היא בית ספר תיכון, והמסרים מועברים באמצעות שיחות טלפון והודעות טקסט. סצנה דומה לסצנת הצללית מתרחשת בשיחת וידאו.
"סיראנו" (2021) - עיבוד של המחזה לסרט מוזיקלי בכיכובם של פיטר דינקלג', היילי בנט ובן מנדלסון.
תרגומים לעברית

המחזה המלא תורגם שלוש פעמים לעברית, ראשית בידי יונתן רטוש, מאוחר יותר בידי ט. כרמי ואחר כך בידי דורי פרנס.
עוד לפני כן, תרגם זאב ז'בוטינסקי ארבע סצנות מתוך המערכה השלישית של המחזה, תחת הכותרת "נשיקתה של רוקסאנה" (ר' קישור להלן).
הפקות בישראל

• הבימה, בכורה ב-2 בספטמבר 1996. תרגום של ט. כרמי, בימוי של פטר לבל.
התיאטרון הקאמרי, בכורה ב-27 בספטמבר 2013. תרגום של דורי פרנס, בימוי של גלעד קמחי.
תיאטרון גשר, בכורה ב-29 בדצמבר 2023. תרגום של דורי פרנס, בימוי של רימאס טומינאס.
יעקב טרנר

יעקב טרנר (27 בפברואר 1935 – 27 באוקטובר 2024) היה פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש עיריית באר שבע השביעי (1998–2008) וכמפכ"ל העשירי של משטרת ישראל (1990–1993). לפני כן היה טייס קרב ותת-אלוף בחיל האוויר הישראלי. יוזם ומקים מוזיאון חיל האוויר בחצרים.
ביוגרפיה

טרנר נולד בכפר יונה לצבי טרנר, יליד הונגריה, ולדינה לבית רוזנפלד, ילידת פולין.
התגייס לצה"ל בשנת 1953. החל את קורס טיס מס' 17, אך הודח. הוא הצטרף לאחד הקורסים הבאים, מס' 22, וסיים אותו בהצלחה בשנת 1957. לאחר הקורס הוצב לקורס אימון מתקדם (קא"ם) על מטוס דאסו אוראגן בטייסת 113 ("הצרעה") בבסיס חצור. לאחר מכן עבר הסבה למטוס דאסו מיסטר IV. בשנים 1957–1963 היה טייס קרב בטייסת 109 ("העמק"). ב-1963 עבר להטיס מטוס מיראז' 3 והיה חלק מצוות קליטת המטוס בטייסת 117 ("הסילון הראשונה") בבסיס רמת דוד. בשנים שלאחר מכן שירת כמדריך בבית הספר לטיסה, ששכן בבסיס תל נוף, ומאוחר יותר מונה כמפקד טייסת בבית הספר לטיסה.
החל מסוף שנות ה-50 פרסם בבטאון חיל האוויר טור הומוריסטי על הווי החיל.
במלחמת ששת הימים פיקד על טייסת 107 ("אבירי הזנב הכתום"), שבאותה תקופה הייתה טייסת אוראגן. במהלך המלחמה הוביל מבנים לתקיפת שדות תעופה במסגרת מבצע מוקד. באחת מהגיחות שבה הוביל רביעייה לתקיפת כוח שריון ירדני נפגע מטוסו באש נ"מ, אך הוא הצליח להנחית את מטוסו הפגוע בישראל.
מספטמבר 1967 עד יולי 1969, כולל במלחמת ההתשה, פיקד על טייסת 110 ("אבירי הצפון"), שהייתה טייסת סוד אוויאסיון ווטור. במלחמת ההתשה איבד את שני סגניו, נפתלי פורת ויצחק (אקי) ארצי. בהמשך שירת כמדריך ראשי בבית הספר לטיסה וכמפקד טייסת תעופה בתל נוף. ב-1972 מונה למפקד בית הספר לטיסה.
במלחמת יום הכיפורים לחם טרנר כטייס פנטום בטייסת 107, שפעלה באותן שנים מבסיס חצרים. לאחר לימודי תואר ראשון במדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון מונה ב-1975 לראש מחלקת ההדרכה של חיל האוויר שבלהק אוויר. ב-1977 הוענקה לו דרגת תת-אלוף, ובשנים 1977–1981 פיקד על בסיס חצרים. תפקידו הבא היה כראש להק כוח אדם של חיל האוויר (1981–1985) שאחריו השתחרר מצה"ל בדרגת תא"ל לאחר 32 שנות שירות. כטייס קרב ביצע טרנר מעל 300 גיחות מבצעיות.
טרנר יזם והקים את מוזיאון חיל האוויר בחצרים אותו ניהל מיום הקמתו ועד 2015. גם לאחר שחרורו מצה"ל המשיך להטיס את מטוסי המוזיאון, עד שהגיע לגיל 75.
ביוגרפיה > שירותו במשטרת ישראל

לאחר שחרורו מצה"ל התגייס למשטרת ישראל, שם כיהן כראש אגף כוח אדם (כיום אמ"ש) בשנים 1985–1989, וכמפקד מחוז מרכז בשנים 1989–1990. ב-1 באפריל 1990 הוענקה לטרנר דרגת רב ניצב והוא מונה למפכ"ל העשירי של המשטרה. בשלוש שנות כהונתו כמפכ"ל הקים את משטרת התנועה הארצית ואת היחידה האווירית של משטרת ישראל, הפעיל את מדיניות ה"דלת הפתוחה" לאזרח בכל תחנות המשטרה, פעל לקידום השוטרים ומבחינת תושבי באר שבע והנגב הייתה גולת הכותרת לפעילותו הקמת המחוז הדרומי בתחומי באר שבע.[דרוש מקור]
כמה חודשים אחרי תחילת תפקידו כמפכ"ל, ביום הכיפורים ה'תשנ"א, 29 בספטמבר 1990, עלתה קבוצה גדולה של מפגינים מוסלמים לכיוון הכותל המערבי. המשטרה עצרה את התקדמותם אך היו נחבלים רבים משני הצדדים, והאירוע נתפס כחריג בהיקפו בירושלים, וכאיום על ביטחון המתפללים בכותל. ההפגנה נוצרה אחרי פרסום כרוז של הוואקף הקורא להתנגד לכוונת נאמני הר הבית להציב אבן פינה טקסית לבית המקדש השלישי. למחרת נערכה ישיבה ובה הנחה ראש הממשלה יצחק שמיר את שר המשטרה רוני מילוא ואת מפכ"ל המשטרה טרנר לדאוג "להנמכת האש" בירושלים. בהתאם הוחלט שלא לאפשר לנאמני הר הבית לקיים את הטקס והדבר פורסם והועבר לוואקף. בתפילות המוסלמים ביום שישי, 5 באוקטובר 1990 (חג סוכות תשנ"א), הכריז המואזין שיש למנוע את טקס הנחת אבן הפינה המתוכנן ליומיים לאחר מכן. ביום שני, ד' חול המועד סוכות, תשנ"א (8 באוקטובר 1990) נזרק מטר אבנים מאזור הר הבית על המתפללים והמבקרים הרבים ברחבת הכותל, וכ-20,000 איש פונו משם לאחר שחלקם נפצעו. השוטרים בהר הותקפו, תחנת המשטרה ברחבת הר הבית ננטשה והועלתה באש. המשטרה הסתערה על המתפרעים באש חיה, ו-17 מהנוכחים בהר נהרגו. בהופעה טלוויזיונית למחרת, ולמרות ביקורת משמעותית, הודיע טרנר כי הוא מצדיק את החלטת המשטרה ואת פעולתה, בייחוד לאור תקיפת המתפללים ברחבת הכותל מתוך רחבת הר הבית, בפעם הראשונה מאז שחרור העיר העתיקה במלחמת ששת הימים.
סיים את תפקידו כמפכ"ל בשנת 1993.
מאז 2002 כיהן טרנר כנשיא הסניף הישראלי של ארגון השוטרים הבינלאומי - IPA.
ביוגרפיה > ראש עיריית באר שבע

לפני כהונתו של טרנר כראש עיריית באר שבע, קיבל הצעות להתמודד לראשות עיריית תל אביב ורמת גן, אך סירב להצעות ואמר "אם אני אהיה ראש עיר זה רק של העיר באר שבע". בשנת 1998 נבחר לראשות עיריית באר שבע, ובשנת 2003 נבחר לכהונה שנייה עם 48.29% מהקולות. טרנר עמד בראש רשימת "באר שבע 1", רשימה מקומית שנתמכה על ידי מפלגת העבודה. עם הקמת מפלגת קדימה ב-2005 הודיע על תמיכתו בה.
כראש עירייה, טרנר שם למטרה לבנות שני דברים שהיו חסרים בעיר: היכל תרבות ואצטדיון כדורגל. היכל התרבות (משכן האומנויות) הושלם בימי כהונתו, ואילו האצטדיון נבנה לאחר תום כהונתו ונקרא על שמו. כמו כן, השקיע במוסדות חינוך ורווחה בעיר וגייס כספים למיזם פארק נחל באר שבע ולפארק ההייטק.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008, גבר עליו רוביק דנילוביץ' עם 60.39% מהקולות.
טרנר עבר להתגורר ברמת השרון, והמשיך להתנדב במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
ביוגרפיה > חיים אישיים

טרנר היה נשוי לאריאלה, עד למותה ב-2017. לזוג נולדו שלושה בנים, שניים מהם טייסים. אחייניתו היא קרן טרנר אייל, לשעבר מנכ"לית משרד האוצר ומשרד התחבורה.
טרנר הלך לעולמו ב-27 באוקטובר 2024, בגיל 89.
הוקרה ופרסים

טרנר זכה שלוש פעמים בפרס מפקד חיל האוויר.
בשנת 1985 זכה בפרס על ביצוע פרויקט יבנה, מטעם אלוף עמוס לפידות.
בשנת 1995 קיבל פרס מפקד חיל האוויר, מטעם אלוף הרצל בודינגר.
בשנת 2010 זיכה אותו אלוף עידו נחושתן בפרס על שימור ופיתוח מורשת חיל האוויר.
טרנר קיבל בשנת 2009 את אות יקיר הנגב מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. באותה שנה קיבל את אות יקיר באר שבע על שירותו למען העיר.
בשנת 2013 זכה בפרס יקיר הרשויות המקומיות מטעם מרכז השלטון המקומי על תרומתו לפיתוח באר שבע והנגב ותרומתו לביטחון המדינה. הפרס הוענק לו בטקס בכנסת על ידי יו"ר הכנסת יולי אדלשטיין כנציג ראש הממשלה וע"י שלמה בוחבוט יו"ר מרכז השלטון המקומי.
אצטדיון טוטו באר שבע על-שם יעקב טרנר שנפתח בשנת 2015 נקרא על שמו.
בחודש ינואר 2020 חנכה עיריית יבנה גינה ציבורית על שמו בשכונה המשטרתית בעיר שהוקמה ביוזמתו, בה מתגוררות 255 משפחות.
הערות שוליים

↑  מסיבת הפתעה לרגל יום הולדתו ה-76 של יעקב טרנר, באתר חיל האוויר
↑ דוגמהאות:
יעקב טרנר, ‏מכוניות חתימות וחניכים, בטאון חיל האוויר 50, דצמבר 1959-ינואר 1960, עמ' 57–66, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר
יעקב טרנר, ‏לעזאזל החיים - העיקר הבריאות, בטאון חיל האוויר 61, מרץ 1963, עמ' 39–49, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר
יעקב טרנר, ‏ילדות, ילדות ו...גם ילדים, בטאון חיל האוויר 69, נובמבר 1965, עמ' 57–63, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר
↑  תא"ל (מיל') ורב ניצב (דימ') יעקב טרנר, באתר חיל האוויר הישראלי
1 2 3  נדב שרגאי, הר המריבה עמוד 345
↑  אילן מרסיאנו, רוב ראשי הערים המכהנים - לקדנציה נוספת, באתר ynet, 29 באוקטובר 2003
↑  יעקב לוי, ראיון חגיגי: יעקב טרנר מדבר כמעט על הכל, באתר mynet‏ באר שבע, 1 באוקטובר 2015
1 2  זיו אברג'יל, יעקב טרנר: אני נשאר בבאר שבע, לא הולך לשום מקום אחר, באתר nrg‏, 10 בפברואר 2010
↑  נעמה טלמור, עדי שמחוביץ וקובי מנדל‏, מהפך בבאר שבע, שימור המצב הקיים בחיפה, באתר וואלה, 12 בנובמבר 2008
↑  אריאלה טרנר - אשתו של ראש העיר לשעבר, הלכה לעולמה
↑  אילנה קוריאל, הלך לעולמו יעקב טרנר, ראש העיר המיתולוגי של באר שבע, באתר ynet, 27 באוקטובר 2024
↑  יגאל ברמן, ‏היציעים מיד מוכנים: צפו באצטדיון החדש בב"ש, באתר ONE‏, 8 בנובמבר 2014
↑  יעקב לוי, נחנך גן ציבורי ביבנה על שמו של ראש עיריית באר שבע לשעבר יעקב טרנר, באתר mynet‏ באר שבע, 13 בינואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463031905171  ISNI: 0000 0003 7047 0000  LCCN: nr95038365  VIAF: 237513278   WorldCat (עם VIAF): 237513278 
טרנר נואם כמפכ"ל המשטרה, בתחילת שנות ה-90
פרס מפעל חיים על הקמת מוזיאון חיל האוויר ושימור מורשת החיל
דניאל אודונהיו

| --- | --- |

 השתייכות:  חיל הנחתים של ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1984–2020 (כ־36 שנים)
 דרגה:   לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד רגימנט הנחתים הראשון  מפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה  ראש אגף לוחמת המידע של חיל הנחתים  ראש אגף פיתוח הכוח במטות המשולבים
 פעולות ומבצעים
 מלחמת עיראק מלחמת אפגניסטן
 עיטורים
   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה (3)  לגיון ההצטיינות   כוכב הארד (עם סימון V)
דניאל "דן" ג'. אודונהיו (באנגלית: Daniel "Dan" J. O'Donohue) הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בחיל הנחתים של ארצות הברית. בתפקידו האחרון כיהן כראש אגף פיתוח הכוח במטות המשולבים.
ביוגרפיה

אודונהיו סיים ב-1984 תואר ראשון בהיסטוריה ממכללת ויליאם ומרי והתגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית.
שימש מפקד מחלקה וקצין תכנון במטה חיל הנחתים. בשנים 1993–1995 פיקד על פלוגה בגדוד האשון של רגימנט הנחתים השני. לאחר מכן שימש קצין מבצעים ברגימנט הנחתים השמיני וקצין המבצעים של כוח המשימה שנשלח לליבריה לחילוץ האזרחים האמריקאיים בעקבות מלחמת האזרחים במדינה. שימש מדריך בבית הספר ללחימה אמפיבית של הנחתים, וקצין מבצעים של דיוויזיית הנחתים הראשונה.
בשנים 2002–2004 פיקד על הגדוד השני ברגימנט הנחתים החמישי והשתתף עמו במלחמת עיראק. על פועלו עוטר ב-2003 בכוכב הארד עם אות V לאומץ לב. שימש סגן ראש ענף במחלקת ההגנה, וראש ענף לחימה קרקעית באגף התכנון של מפקדת חיל הנחתים. לאחר מכן שימש עוזר קצין האג"ם וראש המטה של דיוויזיית הנחתים הראשונה. בשנים 2009–2010 פיקד על רגימנט הנחתים הראשון.
שימש ראש אגף פיתוח יכולות ותורות לחימה במפקדת חיל הנחתים וסגן לענייני ניהול הכוח באגף מבנה הכוח, משאבים והערכה של המטות המשולבים. בינואר 2013 מונה למפקד פיקוד הסייבר של חיל הנחתים.  ב-2014 שימש סגן ראש מטה כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן.
בספטמבר 2015 מונה למפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה. באוגוסט 2017 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה לראש אגף לוחמת המידע של חיל הנחתים, הראשון לכהן בתפקיד זה. ב-2018 מונה לראש אגף פיתוח הכוח במטות המשולבים הוא שירת בתפקיד עד פרישתו ב-2020.
לאחר הקריירה הצבאית מונה לסגן נשיא בחברת "Owl Cyber Defense".
אודונהיו בעל תואר שני בניהול ואסטרטגיית ביטחון לאומי בבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים ובמכללת המלחמה הלאומית. הוא נשוי לקתלין והם הורים לשבעה.