stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איטליה במשחקים האולימפיים
היסטוריה > אולימפיאדת מוסקבה (1980)

בדומה למדינות מערביות רבות, לא הצטרפה איטליה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, אלא הביעה את מחאתה בכך שספורטאיה לא התחרו תחת דגל הלאום אלא תחת הדגל האולימפי, וכשזכו במקומות הראשונים, לא נוגן ההמנון האיטלקי, אלא ההמנון האולימפי. 173 ספורטאים איטלקים השתתפו במשחקים. הם זכו ב-15 מדליות, מהן 8 מדליות זהב, ודורגו במקום החמישי, אחרי ברית המועצות, גרמניה המזרחית, בולגריה וקובה.
הענף הבולט ביותר היה אתלטיקה (4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב). מאוריציו דמילנו קבע שיא אולימפי בהליכה ל-20 ק"מ (1:23:35.5 שעות), שרה סימיוני הגיעה להישג דומה בקפיצה לגובה (1.97 מ') ובמדליית הזהב השלישית זכה פייטרו מנאה, בריצת 200 מטר. במדליה הרביעית, מדליית ארד, זכתה נבחרת השליחים ל-400X4 מטר, שגם במסגרתה התחרה מנאה. אתלטים איטלקים נוספים שבלטו במוסקבה כללו את גבריאלה דוריו (מקום רביעי בריצת 1500 מטר ומקום שמיני בריצת 800 מטר), ויטוריו פונטנלה (מקום חמישי בריצת 1500 מטר), ג'וזפה ג'רבי (מקום שישי בריצת 3000 מטר מכשולים), ג'מפאולו אורלנדו (מקום שביעי ביידוי פטיש) ומאסימו מניאני (מקום שמיני במרתון).
חמש מדליות הזהב האחרות הושגו בחמישה ענפים שונים: המתאגרף פטריציו אוליבה, הקלע לוצ'אנו ג'ובאנטי (בטראפ), הג'ודוקא אציו גמבה (האלוף האולימפי האיטלקי הראשון בענף זה), המתאבק קלאודיו פוליו, והרוכב פדריקו רומן, שזכה גם במדליית כסף בתחרות הקבוצתית. נבחרת הסייפים זכתה במדליית כסף בחרב, הקשת ג'נקרלו פרארי זכה במדליית ארד שנייה ברציפות, ג'ורג'ו קניוטו זכה במדליית ארד בקפיצה למים מ-3 מטרים ושייטי הסטאר ג'ורג'ו גורלה ואלפיו פראבוני זכו אף הם במדליית ארד.
נבחרת הכדורסל, בשורותיה שיחק דינו מנגין, זכתה במדליית הכסף לאחר הפסד במשחק הגמר לנבחרת יוגוסלביה. נבחרת הכדורמים סיימה במקום השמיני ונבחרת הכדורעף במקום התשיעי.
היסטוריה > אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)

מספר שיא של 289 ספורטאים ייצג את איטליה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). הם זכו ב-32 מדליות, מהן 14 מדליות זהב, ודורגו במקום החמישי, אחרי ארצות הברית, רומניה, גרמניה המערבית וסין.
שני הענפים הבולטים ביותר היו אתלטיקה וסיף, בכל אחד מהם זכו האיטלקים ב-7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. האתלטים שזכו במדליות זהב היו אלברטו קובה בריצת 10000 מטר, אלסנדרו אנדריי בהדיפת כדור ברזל וגבריאלה דוריו בריצת 1500 מטר. דוריו גם סיימה במקום הרביעי בריצת 800 מטר. שרה סימיוני, שנשאה את הדגל האיטלקי בטקס הפתיחה של המשחקים, איבדה את תוארה והסתפקה במדליית כסף. שלושה אתלטים נוספים זכו במדליות ארד: מאוריציו דמילנו בהליכה ל-20 ק"מ, סנדרו בלוצ'י בהליכה ל-50 ק"מ וג'ובאני אוונג'ליסטי בקפיצה לרוחק. אתלטים בולטים נוספים כללו את סלבטורה אנטיבו (מקום רביעי בריצת 10000 מטר), אורלנדו ביאנקיני (מקום רביעי ביידוי פטיש), נבחרת השליחים ב-100X4 מטר (מקום רביעי), רפאלו דוקסקי (מקום חמישי בהליכה ל-50 ק"מ), קרלו מטיולי (מקום חמישי בהליכה ל-20 ק"מ), דונאטו סאביה (מקום חמישי בריצת 800 מטר), נבחרת השליחים ב-400X4 מטר (מקום חמישי), מרקו מונטלקיצ'י (מקום שישי בהדיפת כדור ברזל), נבחרת השליחות ב-400X4 מטר (מקום שישי), פייטרו מנאה (מקום שביעי בריצת 200 מטר), לוצ'אנו צרביני (מקום שביעי בזריקת דיסקוס) ומאורו בארלה (מקום שמיני בקפיצה במוט). ג'אמפאולו אורלנדו דורג תחילה במקום הרביעי ביידוי פטיש, אך לאחר מכן נפסל, משנמצא כי נטל חומרים אסורים.
הסייף מאורו נומה זכה בשתי מדליות זהב ברומח, בטורניר היחידים ובטורניר הקבוצתי. חברו לנבחרת, סטפנו צ'ריוני, זכה במדליית ארד בטורניר היחידים. סייף נוסף, מרקו מרין, זכה במדליית זהב עם נבחרת החרב, ובמדליית כסף בטורניר היחידים. נבחרת הדקר זכתה במדליית ארד, והסייפת דורינה וקארוני זכתה אף היא במדליית ארד, ברומח.
דניאלה מסאלה היה לאלוף האולימפי האיטלקי הראשון בקרב חמש מודרני. קרלו מסולו זכה במדליית הארד, והישגיהם הבטיחו לנבחרת האיטלקית את מדליית הזהב בדירוג הקבוצתי. חמישה מתאגרפים איטלקים זכו במדליות: מאוריציו סטקה זכה במדליית זהב, פרנצ'סקו דמיאני וסלבטורה טודיסקו זכו במדליות כסף ולוצ'אנו ברונו ואנג'לו מוזונה זכו במדליות ארד. בקליעה, שמר לוצ'אנו ג'ובאנטי על תוארו בטראפ. אדית גופלר זכתה במדליית כסף בירי ברובה אוויר ולוקה סקריבאני רוסי זכה במדליית ארד בסקיט. ארבע מדליות זהב נוספות הושגו על ידי מרים המשקולות נורברטו אוברבורגר, המתאבק וינצ'נצו מאנצה, צמד החותרים עם הגאי ונבחרת רוכבי האופניים במרוץ נגד השעון. הג'ודוקא אציו גמבה איבד את תוארו, אך זכה במדליית כסף, ושייטי הסטאר גוריה ופראבוני זכו במדליית ארד שנייה ברציפות.
נבחרת הכדורעף זכתה במדליית הארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת ברזיל וגברה על נבחרת קנדה במשחק על מקום השלישי. נבחרת הכדורגל הוזמנה למשחקים במקום נבחרת צ'כוסלובקיה, מאחר שצ'כוסלובקיה החרימה את המשחקים. הנבחרת, בשורותיה כיכב פרנקו בארזי, סיימה במקום הרביעי לאחר שהפסידה לנבחרת ברזיל בחצי הגמר, ולנבחרת יוגוסלביה במשחק על המקום השלישי. נבחרת הכדורסל סיימה במקום החמישי, לאחר שהפסידה ברבע הגמר לנבחרת קנדה. נבחרת הכדורמים דורגה במקום השביעי, ושחקנהּ מריו פיורילו היה סגן מלך השערים של הטורניר, עם 19.
היסטוריה > אולימפיאדת סיאול (1988)

באולימפיאדת סיאול (1988) השתתפו 255 ספורטאים איטלקים. הם זכו ב-14 מדליות, בהן 6 מדליות זהב, ודורגו במקום העשירי בטבלת המדליות.
באתלטיקה, זכה ג'לינדו בורדין במדליית זהב בריצת מרתון, סלבטורה אנטיבו זכה במדליית כסף בריצת 10000 מטר ומאוריציו דמילנו זכה במדליית ארד בהליכה ל-20 ק"מ. אתלטים בולטים נוספים כללו את ג'ובאני אוונג'ליסטי (מקום רביעי בקפיצה לרוחק), אלסנדרו למברוסקיני (מקום רביעי בריצת 3000 מטר מכשולים), ג'ובאני דה בנדיקטיס (מקום שישי בהליכה ל-20 ק"מ), לאורה פולי (מקום שישי במרתון), אלסנדרו אנדריי (מקום שביעי בהדיפת כדור ברזל), רפאלו דוקסקי (מקום שמיני בהליכה ל-50 ק"מ) ומריה קוראטולו (מקום שמיני בהליכה ל-50 ק"מ).
הסייף סטפנו צ'ריוני זכה במדליית זהב ברומח וג'ובאני סקאלצו זכה בשתי מדליות ארד בחרב, בטורניר היחיד ובטורניר הנבחרות. נבחרת הנשים ברומח זכתה במדליית כסף. שני צוותי חותרים איטלקים זכו במדליות זהב, בתחרות לרביעיות, ובתחרות לצמד חותרים עם הגאי, שבו האחים ג'וזפה וקרמינה אבניאלה וההגאי ג'וזפה די קפואה שמרו על תוארם מלוס אנג'לס. המתאבק ויצ'נצו מאנצה שמר אף הוא על תוארו, ובמדליית זהב נוספת זכה המתאגרף ג'ובאני פריזי. קרלו מסולו זכה במדליית כסף בקרב חמש מודרני, כמו גם הנבחרת האיטלקית כולה.
השחיין סטפנו בטיסטלי זכה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי. שחיין נוסף שהתחרה באותו משחה, לוקה סאקי, דורג שביעי. שחיינים איטלקים נוספים שבלטו בסיאול כללו את נבחרת השליחים ב-200X4 מטר חופשי (מקום חמישי), ג'אני מינרוויני (מקום שביעי ב-100 מטר חזה), נבחרת השליחים ב-100X4 מטר חופשי (מקום שביעי) ומנואלה דלה ואלה (מקום שמיני ב-200 מטר חזה) ונבחרת השליחות ב-100X4 מטר מעורב (מקום שמיני).
נבחרת הכדורגל, שבשלב הבתים ספגה תבוסה מפתיעה מנבחרת זמביה (4-0) סיימה בסופו של דבר במקום הרביעי, לאחר שנוצחה בחצי הגמר בידי נבחרת ברית המועצות לאחר הארכה, והובסה בידי נבחרת גרמניה המערבית 3-0 במשחק על המקום השלישי. נבחרת הכדורמים סיימה במקום השביעי ונבחרת הכדורעף במקום התשיעי.
היסטוריה > אולימפיאדת ברצלונה (1992)

מספר הספורטאים האיטלקים שהשתתפו באולימפיאדת ברצלונה (1992) עלה ל-318. הם זכו ב-19 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, ודורגו במקום ה-12 בטבלת המדליות.
הסייפת ג'ובנה טריליני זכתה בשתי מדליות ברומח, אישית וקבוצתית. מרקו מרין זכה במדליית כסף בחרב. שני רוכבי אופניים איטלקים זכו במדליות זהב, ג'ובאני לומברדי במרוץ נקודות ופביו קזרטלי במרוץ אופני כביש. במרוץ נגד השעון זכתה נבחרת איטליה במדליית כסף. הקיאקיסט פיירפאולו פראצי זכה במדליית זהב בסלאלום וברונו דראוסי ואנטוניו רוסי זכו במדליית ארד במקצה ל-500 מטר.
במדליית הזהב השישית זכתה נבחרת הכדורמים, לאחר שגברה במשחק הגמר על המארחת, ספרד, 8-9 לאחר הארכה. נבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת ספרד. נבחרת הכדורעף דורגה בראש הבית שלה בשלב המוקדמות, אך הודחה ברבע הגמר בידי הולנד, וסיימה לבסוף במקום החמישי. נבחרת הבייסבול דורגה במקום השביעי ונבחרת הנשים בכדורסל במקום השמיני.
האחים אבניאלה ודי קפואה איבדו את תוארם בחתירה, לאחר שתי זכיות רצופות, אך זכו במדליית כסף. רביעיית החותרים זכתה במדליית ארד. גם המתאבק וינצ'נצו מאנצה איבד את תוארו וזכה במדליית כסף, והג'ודאית עמנואלה פייראנטוצי זכתה אף היא במדליית כסף. שני שחיינים איטלקים זכו במדליות ארד: סטפנו בטיסטלי ב-200 מטר גב ולוקה סאקי ב-400 מטר מעורב אישי. בטיסטלי גם סיים במקום החמישי עם נבחרת השליחים במשחה ל-100X4 מטר מעורב. גם שני קלעים זכו במדליות ארד, מרקו ונטוריני בטראפ וברונו רוסטי בסקיט. נבחרת איטליה בקרב חמש מודרני זכתה אף היא במדליית ארד.
האתלט האיטלקי היחיד שזכה במדליה אולימפית בברצלונה היה ג'ובאני דה בנדיקטיס, שזכה במדליית ארד בהליכה ל-20 ק"מ. הלך נוסף, מאוריציו דמילנו, סיים רביעי. אתלטים איטלקים נוספים שבלטו בברצלונה כללו את סלבטורה בטיול (מקום חמישי במרתון), אנדראה בנוונוטי (מקום חמישי בריצת 800 מטר), נבחרת השליחים ב-400X4 מטר (מקום שישי) ואנאריטה סידוטי (מקום שביעי בהליכה ל-10 ק"מ).
מדליות

| --- | --- |
 :  ראו גם – מדליות במשחקים האולימפיים
מדליות > לפי אולימפיאדה

אלכס שווצר, השיאן האולימפי בהליכה ל-50 ק"מ באולימפיאדת בייג'ינג
המתעמל איגור קסינה, זוכה מדליית הזהב בתרגיל המקבילים, אולימפיאדת אתונה
פביו קרטה, חבר הנבחרת האיטלקית בהחלקה מהירה במסלול קצר, שזכתה במדליית הכסף באולימפיאדת סולט לייק סיטי
גולש הסקי למרחקים ג'ורג'ו די צ'נטה, הזוכה במדליית הזהב במירוץ ל-50 ק"מ באולימפיאדת טורינו
מדליות > לפי ענף

הסייף מטאו טליארול, זוכה מדליית הזהב בבייג'ינג
ברברה פוסאר פולי ומאוריציו מרגליו, זוכי מדליית הארד באולימפיאדת סולט לייק סיטי
ניקולה רודיגרי, חבר הנבחרת האיטלקית בהחלקה מהירה במסלול קצר, שזכתה במדליית הכסף באולימפיאדת סולט לייק סיטי
אדריאנה פונטנה, עם מדליית הארד בה זכתה באולימפיאדת טורינו
ראו גם

איטליה במשחקים הפאראלימפיים
איטליה במשחקים האולימפיים לנוער
הערות שוליים

1 2  "Medals by Games" [מדליות לפי משחקים]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-5 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
1 2  "Medals by Sports" [מדליות לפי ענפי ספורט]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-5 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
טקס הפתיחה של אולימפיאדת טורינו
הסייף איטלו סנטלי (משמאל), באולימפיאדת פריז
המתעמל אלברטו בראליה
אוגו פריג'ריו
המתאגרף קרלו אורלנדי, שזכה במדליית זהב באמסטרדם
המתעמל רומאו נרי, שזכה בשלוש מדליות זהב בלוס אנג'לס, במהלך תרגיל שביצע באולימפיאדת אמסטרדם
הסייף ג'וליו גאודיני, שזכה בתשע מדליות אולימפיות בין 1928 ל-1936
המתאבק פייטרו לומברדי, שזכה במדליית זהב בלונדון
הסייף אדוארדו מנג'רוטי, שזכה ב-13 מדליות אולימפיות בין 1936 ל-1960
רוכב האופניים לאנדרו פאגין, שזכה בשתי מדליות זהב במלבורן
צוות החותרים האיטלקי שזכה במדליית זהב במקסיקו סיטי. מימין: פרימו באראן, ברונו צ'יפולה ורנצו סמבו
הסייפת אנטונלה רניו, שזכתה במדליית זהב במינכן
האתלטית שרה סימיוני, זוכת מדליית הזהב בקפיצה לגובה באולימפיאדת מוסקבה
הקלע לוצ'אנו ג'ובאנטי, שזכה במדליות זהב במוסקבה ובלוס אנג'לס
ג'לינדו בורדין, זוכה מדליית הזהב בריצת מרתון בסיאול
חותר הקיאק אנטוניו רוסי, שזכה בחמש מדליות אולימפיות בין 1992 ל-2004
רוכבת האופניים פאולה פצו, שזכתה במדליות זהב באטלנטה ובסידני
השחיין דומניקו פיורבנטי עונד את שתי מדליות הזהב בהן זכה בסידני, במפגש עם נשיא איטליה קרלו אזליו צ'אמפי
הכדורסלן קרלטון מאיירס
כדורסלן נבחרת איטליה ג'אנלוקה באזילה
רוכב האופניים פאולו בטיני
הסייפת ולנטינה וצאלי, שזכתה ב-9 מדליות אולימפיות בין 1996 ל-2012, במפגש עם נשיא איטליה, ג'ורג'ו נפוליטנו
המתאגרף רוברטו קמרלה
הקלעית ג'סיקה רוסי (במרכז), על הפודיום בלונדון
האתלט פבריציו דונאטו שזכה במדליית ארד בקפיצה משולשת בלונדון
הסייפת אליזה די פרנצ'יסקה, שזכתה בשתי מדליות זהב בלונדון
הקלעית ג'סיקה רוסי (במרכז), על הפודיום בלונדון
כריסטיאן סוואני, קפטן נבחרת הכדורעף האיטלקית באולימפיאדת לונדון
הסייף דניאלה גארוצו, שזכה במדליית זהב בריו
רוכב האופניים אליה ויוויאני, שזכה במדליית זהב באומניום בריו
המשלחת האיטלקית בטקס הפתיחה של אולימפיאדת ונקובר (2010)
אלברטו טומבה
ארמין צגלר
מטאו אנזי, אנריקו פבריס ואיפוליטו סנפרטלו חוגגים את זכייתם במדליית זהב בהחלקה מהירה באולימפיאדת טורינו
גולש הסקי האלפיני ג'וליאנו רצולי, שזכה במדליית זהב באולימפיאדת ונקובר
אלישבע קפלן

אלישבע קפלן (משמאל) ולוי אשכול עם חברות הכנסת בבה אידלסון (מימין) ועדה מימון (מאחור)
גן אלישבע באשדוד
אלישבע קפלן (29 בדצמבר 1900, ז' בטבת תר"ס, פולין – 22 בדצמבר 1959, כ"א בכסלו תש"ך, ירושלים) הייתה פעילה ציונית בפולין, חברת הוועד הפועל הציוני, חברה במוסדות הסתדרות העובדים הכללית, ממייסדות מועצת הפועלות, חברה פעילה במזכירות התנועה וממייסדות ארגון אמהות עובדות. חברה באספת הנבחרים הרביעית מטעם סיעת מפא"י ואשת ראש הממשלה השלישי, לוי אשכול.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

נולדה בשנת 1900, בעיירה שיניאבקה בפולין, לאביה אריה לייויק קפלן ולאמה פרומה.
קיבלה חינוך עברי והייתה פעילה בארגוני הנוער הציוני בעירה. את לימודיה סיימה בגימנסיה בנסביז' ובנעוריה ארגנה חוגים להתפתחות עצמית. הייתה קשורה עם תנועת צעירי ציון וחברת הפועל הצעיר.
בשנת 1920 ארגנה קבוצת חלוצים ועלתה איתם לארץ ישראל. עבדה כפועלת במושבות ביהודה, כפועלת חקלאית ברחובות הצטרפה למשק הפועלות שהוקם בפתח תקווה ולעבודה במטבח הפועלות של המשק בהנהלת חנה מייזל. מימיה הראשונים בארץ התבלטה בחברה. בכל תפקידיה – הצטיינה במסירותה, ביכולת הביצוע שלה, ביוזמותיה ובאהבת-האדם שבה.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

אלישבע התמסרה לפעילות ציבורית. הייתה חברת הוועד הפועל הציוני, חברה במוסדות הסתדרות העובדים הכללית וממייסדות מועצת הפועלות (1921), פעילה במזכירות התנועה, מובילה בתנועת הפועלות, וממייסדות "ארגון אמהות עובדות". בדגניה ב' הייתה חברת ועדת החינוך ופעילה בקליטת חברים.
בתנועת הפועלות יזמה וטיפחה מפעלים רבים בתחום החינוכי-סוציאלי: הקמת מועדוני ילדים, מתן מענה מערכתי לילדים עזובים ותופעת ילדים רוכלים, סיוע לארגון נשי החיילים, ארגון העברת ילדים מהעיר לכפר ומהכפר לעיר על פי הצורך בעתות מצוקה, טיפוח קרן חוסר עבודה. עוד תרמה ופעלה במאבקים לאומיים: לעידוד עבודה עברית, לעזרה לחיילים ולחיילים משוחררים, בהפגנות נגד הספר הלבן ועוד.
באוגוסט 1933, בזמן שלוי אשכול שהה באירופה, השאירה את בתה דבורה בת השלוש בדגניה ב' ונסעה לפולין, במשימה מטעם ההסתדרות והמפלגה לסייע לנציגי מפלגות הפועלים במסע הבחירות לקונגרס הציוני ה-18. במהלך הקונגרס, נפגשה עם בעלה בפראג ולאחר מכן נסעו שניהם לברלין בגרמניה הנאצית, שם חיפשה מכון ללמוד בו חקלאות. במחצית השנייה של ינואר 1934 שבה לדגניה ב', אולם בסוף ספטמבר 1934 שוב נסעה, הפעם לארצות הברית בשליחות ההסתדרות ומועצת הפועלות. בספטמבר 1935 חזרה לארץ ישראל ואל בתה שהייתה כבר בת חמש.
הייתה ידועה כנואמת. הלהיבה את קהל שומעיה בדיבורה התקיף ושופע האמונה, ולכן נשלחה לחו"ל לצורכי מגבית וכנציגת מועצת הפועלות בשליחויות רבות. בכל מקום אליו הגיעה - זכתה להערצה, לחיבה ולמחמאות.
בפולין הייתה חברת צעירי ציון ובארץ ישראל חברת הפועל הצעיר ומפא"י. נבחרה לאספת הנבחרים הרביעית, מטעם מפא"י.
ביוגרפיה > משפחתה

ביוני 1920 פגשה לראשונה את לוי אשכול (שקולניק). ב-1924, בזמן שאשכול היה נשוי לאשתו הראשונה, רבקה מהרשק, התפתח רומן בינו לבין אלישבע.
בסוף מאי 1926 חזרה לבית-הוריה שבפולין בשל מחלה.
בספטמבר 1927, לאחר שרבקה עזבה עם בתה את הארץ, חזרה אלישבע לארץ ישראל ואשכול הביא אותה לקבוצת דגניה ב'.
ב-27 בפברואר 1930 התחתנה אלישבע עם לוי אשכול במשרדי הרבנות הראשית בתל אביב.
היא ליוותה אותו בתפקידיו הציבוריים, ובד בבד המשיכה בפעילות הסיוע שלה ובפרט למען קליטת עולים חדשים.
בנותיהם: דבורה אשכול-רפאלי (ילידת אוגוסט 1930, הייתה נשואה לאליעזר רפאלי, ואחד משלושת בניה הוא שיזף רפאלי), תמה אשכול-שוחט (נולדה באפריל 1936 ונקראה כשמה העברי של פרומה, אמה של אלישבע, נשואה לאברהם בייגה שוחט) ועפרה נבו-אשכול, (נשואה לברוך נבו ואחד מבניה הוא אשכול נבו).
ב-1935 עברה המשפחה להתגורר בתל אביב, במחצית השנייה של 1940 חזרה אלישבע להתגורר בדגניה ב', ובשנת 1944 עברה עם שתי בנותיה, תמה ועפרה, לדירת המשפחה ברחוב פרישמן בתל אביב. בתקופת כהונתו של לוי אשכול כשר בממשלה, התגוררה המשפחה ברחוב בוסתנאי בשכונת קטמון הישנה בירושלים.
נפטרה בכ"א בכסלו תש"ך (22 בדצמבר 1959) לאחר שנים של מחלה והובאה למנוחת-עולמים בדגניה ב'. בין נושאי ארונה היה יושב ראש הכנסת קדיש לוז.
על שמה נקראו רחובות בקריית חיים ובלוד וגן אלישבע באשקלון ובאשדוד. ב-1961 נחנך בקבוצת דגניה ב' בית אלישבע לפעולות תרבות וחינוך. ב-1962 חנכה מועצת הפועלות (כיום נעמת) את בית אלישבע, מרכז ייחודי להכשרה ותרבות לנשים ברחוב אלעזר המודעי בשכונת קטמון בירושלים. עוד נקרא על שמה המרכז לבריאות השד של המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
עזבון מסמכיה נשמר בארכיון יד לוי אשכול.
לקריאה נוספת

שביט בן-אריה, חברות הכנסת: נשים מובילות בישראל, תל אביב : מדיה 10, 2011, עמ' 36.
עדה מימון, לאורך הדרך, הוצאת עיינות, 1972, עמ' 206-205.
הערות שוליים

↑  שביט בן-אריה, חברות הכנסת: נשים מובילות בישראל, תל אביב : מדיה 10, 2011, עמ' 36.
1 2  עדה מימון, לאורך הדרך, הוצאת עיינות, 1972, עמ' 206-205.
↑  דוד תדהר (עורך), "אלישבע קפלן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יב (1962), עמ' 4090.
↑  יוסי גולדשטיין, אשכול - ביוגרפיה, עמ' 191–193.
↑  יוסי גולדשטיין, אשכול - ביוגרפיה, עמ' 196.
↑  יוסי גולדשטיין, אשכול - ביוגרפיה, עמ' 198, 200–201.
↑  יוסי גולדשטיין, אשכול - ביוגרפיה, עמ' 209–210.
↑  יוסי גולדשטיין, אשכול - ביוגרפיה, עמ' 130.
1 2  יוסי גולדשטיין, אשכול - ביוגרפיה, עמ' 142–144.
↑  יוסי גולדשטיין, אשכול - ביוגרפיה, עמ' 162.
↑  יוסי גולדשטיין, אשכול - ביוגרפיה, עמ' 172.
↑  יוסי גולדשטיין, אשכול - ביוגרפיה, עמ' 211.
↑  יוסי גולדשטיין, אשכול - ביוגרפיה, עמ' 210.
↑  יוסי גולדשטיין, אשכול - ביוגרפיה, עמ' 234.
↑  יוסי גולדשטיין, אשכול - ביוגרפיה, עמ' 253.
↑  יוסי גולדשטיין, אשכול - ביוגרפיה, עמ' 416.
↑  אלישבע קפלן, באתר BillionGraves
| לוי אשכול |
| --- | --- | --- |
| אירועים מרכזיים בעת כהונתו כראש ממשלה | הממשלה ה-11: ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל (1964) • קבורת זאב ז'בוטינסקי בישראל (1964) • חנוכת מוביל המים הארצי (1964) • ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל (1964) • הסכם הסחר בין ישראל והשוק האירופאי המשותף (1964) הממשלה ה-12: מזכר ההבנה בין ישראל וארצות הברית (1965) • פרשת בן ברכה (1965) • הבחירות לכנסת השישית  הממשלה ה-13: מיתון 1966 בישראל • ביקור קונרד אדנאואר בישראל (1966) • ביקור לוי אשכול באפריקה (1966) • תקופת ההמתנה ומלחמת ששת הימים (1967) • הקמת מפלגת העבודה הישראלית (1968) • הוועידה הכלכלית היהודית העולמית (1968) |  |
| כללי | ביקורי לוי אשכול בארצות הברית • אזרחים תומכי אשכול • הנאום המגומגם • כל בדיחות אשכול • הלוויית לוי אשכול |  |
| הנצחת לוי אשכול | יד לוי אשכול ובית לוי אשכול • פרס היצירה לסופרים עבריים • חבל אשכול • מועצה אזורית אשכול • גן לאומי אשכול • מאגר אשכול • מגדל אשכול • שדרות לוי אשכול |  |
| משפחתו | בנות זוג: רבקה מהרשק (1927–1922) • אלישבע קפלן (1959–1930) • מרים אשכול (1969–1964)  נועה אשכול (בתו) • תמה שוחט (בתו) • עפרה נבו (בתו) • אליעזר רפאלי (חתנו) • אברהם שוחט (חתנו) • ברוך נבו (חתנו) • שיזף רפאלי (נכדו) • אשכול נבו (נכדו) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297901905171  BnF: cb16178827s (data)  ISNI: 0000 0000 7732 9470  LCCN: n98028391  VIAF: 18993775   WorldCat (עם VIAF): 18993775 
בית כאמלה ברחוב בוסתנאי בירושלים, לשעבר דירת שרד של שר האוצר לוי אשכול ורעייתו אלישבע קפלן
KSI (בדרן)

אולאג'ידה אולאיינקה ויליאמס "ג'יי ג'יי" אולאטונג'י (באנגלית: Olajide Olayinka Williams "JJ" Olatunji; נולד ב-19 ביוני 1993), הידוע בכינוי "KSI", הוא אושיית רשת, יזם, ראפר ומתאגרף אנגלי. נכון לינואר 2024, לערוץ היוטיוב הראשי שלו למעלה מ-25 מיליון מנויים ולמעלה מ-6.2 מיליארד צפיות בסרטוני הערוץ.
ראשית חייו

אולאטונג'י נולד בעיירה ווטפורד שבהרטפורדשייר ב-19 ביוני 1993, להורים ממוצא ניגרי.
הוא נשר מהמכללה כדי לקדם את קריירת היוטיוב שלו, כשהחל להרוויח הכנסות חודשיות קבועות מסרטוניו. בריאיון בשנת 2014 סיפר: ”שאלתי את המורה "האם עלי לעזוב?", הוא שאל "כמה אתה מרוויח מיוטיוב?" ואני אמרתי, "בערך 1,500 פאונד בחודש". הוא אמר לי שהוא מקבל פחות מזה.”
קריירה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
קריירה > קריירת יוטויוב

ב-24 באפריל 2008 פתח ערוץ יוטיוב בשם "JideJunior". את ערוץ היוטיוב הנוכחי שלו הקים ב-24 ביולי 2009. סרטונו הראשון עסק במשחק הווידאו Call of Duty: Modern Warfare 2. אך בהמשך התוכן המרכזי בערוץ שהפך את למצליח היה סביב משחק הווידאו FIFA. הערוץ המרכזי שלו היום משמש את המוזיקה של.
הערוץ השני שלו, שנקרא "JJ Olatunji", מכיל סרטונים שלו צופה בפוסטים באתר הרדיט שלו, מדבר עם הצופים שלו בדיסקורד, ולוגים ואותו מגיב לסרטונים.
בחודש פברואר 2013, הופיע בסרטון בשם " VS FIFA // The Record". בסרטון הוא שבר את השיא העולמי במספר שערים נגד המחשב במשחק פיפ"א. כתוצאה מכך, שמו הופיע במהדורה של ספר השיאים של גינס (2013).
באוקטובר 2013, ביחד עם שישה חברים שלו, יצר את קבוצת היוטיוב "The Ultimate Sidemen" (כיום נקרא "The Sidemen").
קריירה > קריירת יוטויוב > הריב עם "Sidemen"

ב-3 באוגוסט 2017 הכריז אולאטונג'י ברשתות החברתיות כי הולך לעזוב את הקבוצה "Sidemen", ומיד לאחר עזיבתו העלה סרטון בו "האשים" את Behzinga (חבר בקבוצה) בעזיבה שלו. בתגובה, היוטיוברים Behzinga ו-W2S (חברים מהקבוצה) הוציאו נגדו דיסטראק.
בתום הריב האחרון, עלו הרבה ספקולציות שהריב היה מזיוף, ומטרתו הייתה להרוויח צפיות. לבסוף טען: (הדרמה) לא הייתה לגמרי אמיתית אבל גם לא הייתה לגמרי מזויפת".
קריירת אגרוף > vs Weller

ב-3 בפברואר 2018 נערך קרב אגרוף בין אולאטונג'י וג'ו וולר באולם הקופר בוקס, בו צפו 7,500 איש. הוא שודר בשידור חי בערוץ של ושל גו' וולר, וצפו בו מעל 18 מיליון איש. אולאטונג'י ניצח בנוקאאוט טכני בסיבוב השלישי, בסוף הקרב טען כי הוא מוכן להילחם גם מול ג'ייק ולוגאן פול.
קריירת אגרוף > vs Paul 1

ב-25 באוגוסט 2018 נערך הקרב בינו לבין לוגאן פול במנצ'סטר ארנה. באולם היו כ-21 אלף איש, ובשידור החי צפו כ-2.25 מיליון צופים. הקרב הסתיים בתיקו שנוי במחלוקת. לאחר הקרב בראיון משותף השניים הסכימו לקרב נוסף. הקרב היה לא מקצועני והשניים חבשו כובעי מגן
קריירת אגרוף > vs Paul 2

ב-3 בספטמבר 2019, למעלה משנה לאחר הקרב האחרון, הוכרז על הקרב השני. ב-9 בנובמבר 2019 נערך קרב חוזר בין ללוגאן פול בסטייפלס סנטר. בקרב ניצח אולאטונג'י בהחלטה חצויה. במהלך הקרב, פול הפיל את אולאטונג'י לרצפה, אך הכה באגרופים מאחורי ראשו בזמן שהוא נפל, כתוצאה מכך, השופט הוריד לו 2 נקודות, מה שגרם בסופו של דבר לפול להפסיד; הוא ניסה לערער על ההחלטה, אבל הערעור נדחה. קרב זה היה מקצועני כשהשניים לא חבשו את כובעי המגן והקרב נוהל על ידי הארגון המקצועני "California State Athletic Commission" וקודם על ידי מקדם אירוע האגרוף הבריטי אדי הארן (אנ').
קריירת אגרוף > vs Wassabi – בוטל

ב-4 במאי 2022 הודיע אולאטונג'י כי הוא חוזר להתאגרף לאחר שהעדיף להתעסק במוזיקה ובערוץ היוטיוב. ב-1 ביולי הודיע כי יתקיים קרב שלו נגד אלכס וואסבי באוגוסט 2022, לאחר שבקרב האגרוף האחרון של וואסבי ניצח את אחיו של אולאטונג'י. הקרב נערך תחת החברה שהקים Misfits Boxing לצד שיתוף הפעולה עם DAZN, באירוע המסומן ב-001. ב-6 באוגוסט 2022 הודיע וואסבי כי הוא לא יתאגרף נגדו בגלל פציעה. אלכס טען שחטף זעזוע מוח אך התברר ששיקר לאחר שנצפה ברשתות מתאמן עם חברים.
קריירת אגרוף > vs Swarmz & Pineda

ב-7 באוגוסט הכריז אולאטונג'י על ה"מחליף" של וואסבי בקרב האגרוף – ברנדון סקוט, הידוע בשם הבמה Swarmz. ב-16 באוגוסט הודיע כי יישתתף בקרב אגרוף פעמיים ב-27 באוגוסט; בקרב הראשון נגד Swarmz, ובשני נגד מתאגרף מקצועי מקסיקני בשם לואיס אלקרז פינאדה. אולאטונג'י תכנן להתאגרף נגד איוון ניקולוב, אך הקרב בוטל לאחר שהתגלה שהוא בעל קעקועים נאו-נאצים וקעקועי עליונות לבנה. את הקרב הראשון ניצח בתוצאת נוקאאוט בסיבוב השני ובכך זכה בחגורת MFB בקטגוריית משקל בינוני-כבד, ובקרב השני ניצח בתוצאת נוקאאוט בסיבוב השלישי ובכך שמר על חגורתו.
קריירת אגרוף > vs Temperrr

ב-19 בנובמבר, הוכרז כי יתאגרף נגד לוחם ה-UFC לשעבר וחברו של קונור מקגרגור, דילון דניס כחלק מהאירוע המסומן כ-004, ב-14 בינואר 2023 בהארנה של ומבלי. אך ב-4 בינואר, דניס פרש מהקרב בשל חוסר הכנה, חוסר במאמן ובעיות עם המשקל המסוכם בחוזה. בהמשך הוכרז כי כן יתאגרף באירוע 004 אך הפעם נגד היוטיובר הברזילאי וממקימי FaZe Clan, תומאס אוליביירה הידוע בכינויי FaZe Temperrr. את הקרב ניצח עם נוקאאוט בסיבוב הראשון ובכך שמר על חגורתו.
קריירת אגרוף > vs Fournier

ב-22 במרץ 2023, הוכרז כי יתאגרף נגד ג'ו פורנייר ב-13 במאי 2023 תחת האירוע MFxDAZN אשר סומן כ-007, הקרב נערך ב-הארנה של ומבלי, לונדון, בריטניה. בקרב עצמו ניצח בנוקאאוט בסיבוב השני ובכך הפך למתאגרף-יוטיובר הראשון המנצח מתאגרף מקצועי (לאחר שג'ייק פול הפסיד בקרב לטומי פיורי), עם הניצחון שמר פעם נוספת על חגורת האליפות ה-MF שלו בקטגוריית משקל בינוני-כבד.
אך לאחר הניצחון הועלו ספקות רבות לגבי חוקיות הנוקאאוט של, כשניתן לראות בהילוך החוזר שאת הנוקאאוט עשה לא בעזרת האגרוף שלו, אלא מכה עם המרפק שלו הייתה זו שהורידה את פורנייר, במשחקי אגרוף מכה עם האגרוף היא אינה חוקית ועלולה לגרום לתוצאה של DQ (פסילת הקרב) או במקרה אחר גם לבטל את תוצאת הקרב כ-NC (אין תחרות).
ב-15 במאי, החליט פורנייר לערער על החלטת השופט לתת לאולאטונג'י את הניצחון כנוקאאוט כשהוא דורש או להפוך את התוצאה לטובתו או להפוך את הקרב לאין תחרות כשהוא טוען ש־ עשה זאת בכוונה ובכך רימה אותו, מנגד אמר כי המכה עם המרפק הייתה לא במכוון וכי חשב שהמכה נעשה עם אגרופו הימני ומהירות ההילוך החוזר בזווית מסוימת הראתה כי הנוקאאוט נעשה באופן חוקי. ארגון ה־PBA (ארגון המתאגרפים המקצועיים) קרא לשני הצדדים לספר את טענותיהם בנוגע לנוקאאוט, וההחלטה תתקבל ב-19 במאי לכל המאוחר.
ב-19 במאי התקבלה ההחלטה, והקרב בין לג'ו פורנייר הוכרז כ-NC (אין תחרות) ובעצם אין ניצחון או הפסד לשני הצדדים. מעצם ההחלטה, נשארו שני המתאגרפים בלתי מנוצחים במאזן הקרבות שלהם.
קרב האגרוף שודר באופן אקסקלוסיבי ב־DAZN PPV (שירות של דאזן בו תשלום פר צפייה), בארצות הברית, בממלכה המאוחדת, קנדה ואירלנד ובשאר העולם היו צריכים הצופים לשלם רק על מנוי של דאזן.
לאחר הקרב קרא לטומי פיורי שהיה בקהל להגיע לזירה והשניים החליפו כמה מילים ביניהם, כש טען כי ינצח את פיורי, במשימה שבה נכשל ג'ייק פול, במהלך המפגש בין השניים בזירה, הדברים התלהטו ופיורי אף דחף את.