stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Last Waltz
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1967)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1967)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1967)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1967)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | 3 |  |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | - |  |
|  אוסטרליה | גו-סט | 1 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 1 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 25 |  |
|  ארצות הברית | מצעד הרצועות העכשוויות למבוגרים | 6 |  |
|  ארצות הברית | קאש בוקס טופ 100 | 21 |  |
|  גרמניה המערבית | GfK – טופ 100 | 14 |  |
|  דרום אפריקה | אנטרטיינמנט מוניטורינג אפריקה | 1 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 6 |  |
|  הולנד | מצעד 100 הסינגלים ההולנדיים | 9 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 1 |  |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 7 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 3 |  |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 1 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | - |  |
|  קנדה | מצעד הסינגלים של RPM | 33 |  |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 9 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1967)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1967)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1967)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1967)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  דרום אפריקה | אנטרטיינמנט מוניטורינג אפריקה | 3 |  |
הערות שוליים

↑  "International Songwriters Association (ISA) Songs And Songwriting • Sonnny Curtis". Songwriter.co.uk. נבדק ב-2014-04-06.
↑  "Official Singles Chart UK Top 100 - 12th April 2014 | The UK Charts | Top 40". Theofficialcharts.com. אורכב מ-המקור ב-2008-04-08. נבדק ב-2014-04-06.
↑  Ami Sedghi (4 בנובמבר 2012). "UK's million-selling singles: the full list". The Guardian. נבדק ב-4 בנובמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Murrells, Joseph (1978). The Book of Golden Discs. Barrie & Jenkins. נבדק ב-2012-08-22.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 935208dc-48f2-362d-9cec-2cba8535a4bb
איגודן – איגוד ערים דן לתשתיות איכות הסביבה

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  תל אביב-יפו 
 מנכ"ל:  גל שרעבי דמאיו 
 תקופת הפעילות:  1956–הווה (כ־68 שנים) 
 www.igudan.org.il
 
איגודן – איגוד ערים דן לתשתיות איכות הסביבה (הלחם של איגוד ודן) הוא תאגיד סטטוטורי, איגוד ערים לאיכות סביבה, המאגד את מרבית הרשויות המקומיות בגוש דן.
איגודן הוקם בשנת 1956 בצו של שר הפנים, שכלל את הערים: תל אביב-יפו, רמת גן, גבעתיים, חולון, בת ים, בני ברק ופתח תקווה. רשויות מקומיות נוספות המקבלות שירותי טיהור שפכים מאיגודן הן: גבעת שמואל, אלעד, בית דגן, מועצה אזורית עמק לוד, רחובות, אזור, ראש העין, קריית אונו, אור יהודה, רמת פנקס, כפר קאסם, יהוד-מונוסון, גני תקווה, רמת אפעל, ראשון לציון, נס ציונה, סביון.
איגודן מעניק שירותים לכ-2.5 מיליון תושבים שהם רבע מתושבי מדינת ישראל ולכ-7,000 מפעלי תעשייה. זהו תאגיד תשתיות הביוב הגדול בישראל, המטפל בכ-150 מיליון מ"ק שפכים בשנה ומטהר אותם למים באיכות מי שתייה להשקיה בלתי מוגבלת בחקלאות בנגב.
יו"ר איגודן הוא גל שרעבי דמאיו ומנכ"ל איגודן הוא דודו מחלב.
| שם | תקופת כהונה |
| --- | --- |
סעדיה שושני:  ?–?
מרים מזר:  ?–2008
איתי פנקס ארד: 2004–2008
ארנון גלעדי: 2008–2021
גל שרעבי דמאיו: 2021 ואילך
מכון השפד"ן

מכון טיהור שפכי גוש דן (בראשי תיבות: השפד"ן) הוא מכון לטיהור שפכים שהוקם מערבית לראשון לציון בשנת 1969 על ידי איגודן - איגוד ערים דן לתשתיות איכות הסביבה.
המכון לטיפול והשבת שפכי גוש דן (שפד"ן) הוא המערכת הגדולה והמורכבת ביותר בישראל לטיפול בשפכים עירוניים והשבתם למשק. המכון מטפל בשפכים מהעיר תל אביב יפו ומהישובים השכנים: רמת-גן, גבעתיים, בני-ברק, פתח-תקווה, חולון, בת ים, ראשון לציון, גבעת-שמואל, קריית-אונו, גני-תקווה, אור-יהודה, אזור, ראש העין, רחובות, נס-ציונה, יהוד, אלעד, סביון, עמק לוד, כפר קאסם, בית-דגן, דרום השרון.
מטרת המכון היא טיפול בשפכים המגיעים אליו. הטיפול במכון מתבצע בריאקטורים של בוצה משופעלת בתהליך מכני-ביולוגי, אשר בסופו מתבצע ליטוש הקולחים בתהליך SAT (תהליך בו מחלחלים הקולחים השניוניים אל אקוויפר ייעודי ומתבצעים בקרקע תהליכים של הרחקה ביולוגית, סינון וספיחה). הקולחים המושבים, אשר מופקים מהאקוויפר לאחר זמן שהייה של מספר חודשים, משמשים להשקיה חקלאית לכל סוגי הגידולים בארץ ללא הגבלה.
תהליך טיהור מי השפכים המתבצע במכון השפד"ן מייצר שלושה תוצרים:
מי קולחין - המאושרים להשקיית גידולים חקלאיים מכל סוג, המספקים כ-70% מצריכת ההשקיה בשדות העוטף והנגב.
בוצה קלאס A, המשמשת כדשן לשימוש בפיזור לחקלאות.
חשמל לשימוש עצמי במכון עצמו.
השפד"ן משרת אוכלוסייה של למעלה משניים וחצי מיליון תושבים בשטח עירוני ותעשייתי של כ-220 קמ"ר. המכון קולט כ-25% מהשפכים בישראל והוא המתקן לטיפול בשפכים הגדול במזרח התיכון.
בשנת 2012 בחר האו"ם במערכת טיהור השפכים של גוש דן, לצד פרויקטים אחרים מרחבי העולם, כדוגמה ליכולתן של רשויות מקומיות להתמודד עם בעיות סביבתיות. הבחירה נעשתה בזכות השיטה הייחודית של שימוש בתכונות הסינון הטבעי של חול על מנת לשפר את איכות השפכים.
היסטוריה

באוגוסט 1956 נוסד "איגוד ערים דן – ביוב" (שמו המקורי של איגודן לתשתיות איכות הסביבה) על מנת לפתור את בעיית הביוב של תל אביב-יפו, רמת גן, גבעתיים, בני ברק, פתח-תקווה, חולון ובת ים. באותה תקופה זרם הביוב הגולמי לים התיכון, אם דרך אפיקי הנחלים באזור (איילון, ירקון ושורק) ואם דרך צינורות ייעודיים. לצורך הטיפול בביוב הוקם בחולות ממערב לראשון לציון מכון טיהור שפכים (מט"ש) בשיטה אקסטנסיבית של אגני חמצון. המכון נחנך בדצמבר 1969. בשלב הראשון הוזרמו אליו שפכי הערים חולון ובת ים, ושטח אגני החמצון היה 560 דונם. למכון קמו מתנגדים רבים מבין תושבי הסביבה, ובפברואר 1970 אף הופסקה הזרמת השפכים אליו, עקב מטרדי ריח קשים. ב-1973 השתרעו אגני החמצון על פני 750 דונם, והם קלטו כ-10 מיליון מ"ק שפכים בשנה.
ב-17 בפברואר 1987 החלה הפעלתו של שלב א' של המכון המכני-ביולוגי וב-12 במרץ 1996 הופעל שלב ב', בנוסף לשלב א'. כך הושלם המכון, המאפשר לטפל בכל שפכי גוש-דן רבתי לאיכות של קולחים שניוניים. ב-28 באוגוסט 1997 החלה הפעלת המתקן להסמכה גרביטציונית של הבוצה המשופעלת. באפריל 2010 החלה באופן חלקי הסמכת הבוצה על ידי מערך GBT וסחיטת בוצה על ידי צנטריפוגות. בשנת 2015 הופעל טיפול קדם חדש לכלל השפכים הנכנסים למכון, הכולל מגובי 40 מ"מ, מגובי 20 מ"מ, מגובי 6 מ"מ, ומשקעי חול ציקלונים.
בשנת 2016 החלה הרצת המעכלים האנאירוביים כפתרון יבשתי לבוצת השפד"ן. תחילה מולאו המעכלים בבוצה ממכון טיהור מירושלים ומאשקלון, וחוממו באמצעות סולר. לאחר הרצה של כשנה, בשנת 2017, הופסקה הזרמת הבוצה לים התיכון וכלל הבוצה הוזרמה למתקן דן-וירו ולמעכלים האנאירוביים. החל מחודש אוגוסט 2017 הופסקה הזרמת הבוצה למתקן דן-וירו וכלל הבוצה מוזרמת למעכלים האנאירוביים.
בשנת 2018, כחלק מהיערכותו של איגודן לגידול האוכלוסייה בערים המחוברות לצנרת שבאחריותו, החלו עבודות להרחבת המכון (שלב ג'). פרויקט שלב ג' כולל תוספת של ריאקטורים ביולוגים לטיפול בשפכים בשיטת BNR
(Biological nutrient removal) ומערך להרחקת נוטרינטים ממי הנטל, הכולל גם את המתקנים הבאים: מתקן Wasstrip להרחת זרחן מבוצה שניונית, מתקן אוסטרה להרחקת זרחן ומתקן Demon להרחקת חנקן בטכנולוגיית אנמוקס. ספיקת התוכן עבור הריאקטורים הביולוגיים בשלב ג' הוא 280,000 מק"י והוא נכנס להפעלה במקום שלב ב' במהלך שנת 2023. יחד עם שלב א', קיבולת המכון עלתה ל-480,000 מק"י.
מרכז המבקרים איגודן

במכון השפד"ן שבראשון לציון יש מרכז מבקרים המסביר על איגודן ועל מפעל השפד"ן.
הערות שוליים

↑  צו איגודי ערים (איגודן – תשתיות איכות סביבה), תשט"ז-1956, באתר "נבו"
↑  דודו מחלב ישמש מנכ"ל איגודן, באתר וואלה, 18 בינואר 2024
↑  nir, מערכת ההולכה - אוטוסטרדת השפכים, באתר איגודן
↑  המשרד להגנת הסביבה, שימוש במי קולחים, באתר המשרד להגנת הסביבה, ‏10.01.2021
↑  המשרד להגנת הסביבה, מתקני טיהור שפכים- מט"שים, באתר המשרד להגנת הסביבה, ‏10.01.2021
↑  צפריר רינת, האו"ם בחר בטיהור השפכים בגוש דן כמודל לדוגמה, באתר הארץ, 22 ביוני 2012
↑  nir, צו הקמה ומטרות, באתר איגודן
↑  nir, מכון השפד"ן - טיהור שפכים, באתר איגודן
כריס וון סלטצה

סוזן כריסטינה "כריס" וון סלטצה-אולמסטד (באנגלית: Susan Christina "Chris" von Saltza-Olmstead; נולדה ב-3 בינואר 1944) היא שחיינית עבר אמריקאית, היא אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות, מהן 3 זהב מאולימפיאדה אחת (רומא 1960) ושיאנית עולם.
ביוגרפיה

וון סלטצה נולדה בסן פרנסיסקו, שבקליפורניה. היא התאמנה במועדון השחייה של סנטה קלרה בהדרכתו של ג'ורג' היינס, מועדון שבו שחו מספר אלופים אולימפיים כמו דונה דה וארונה, קלאודיה קולב, דיק רות', דון שולנדר, מארק ספיץ, דבי מאייר וקארן מו.
ביוגרפיה > שיא עולם

בתחרות שנערכה בטופיקה, שבקנזס ב-1 באוגוסט 1958 קבעה וון סלטצה במשחה ל-200 מטר גב שיא עולם חדש של 2:37.4 דקות, שיפור לשיא בן השנה של לני דה ניס מהולנד (2:38.5 דקות). שיא זה החזיק מעמד שנה ונשבר על ידי סטוקו טאנאקה מיפן (2:37.1 דקות).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בשיקגו, שבאילינוי בספטמבר 1959 זכתה וון סלטצה ב-5 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי (1:03.8 דקות), במשחה ל-200 מטר חופשי (2:18.5 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי (4:55.9 דקות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (4:17.5 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 4:44.6 דקות.
ביוגרפיה > שיאנית עולם ואלופה אולימפית

במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת רומא (1960) שנערכו בדטרויט שבמישיגן ב-5 באוגוסט 1960, קבעה וון סלטצה במשחה ל-400 מטר חופשי, שיא עולם חדש של 4:44.5 דקות, שיפור לשיא בן ה-7 חודשים של אילזה קונרדס מאוסטרליה (4:45.4 דקות). שיא זה החזיק מעמד 4 שנים, עד שנשבר על ידי בת ארצה היהודיה מרילין רמנובסקי (4:42.0 דקות). במשחקים עצמם הייתה וון סלטצה כוכבת תחרויות השחייה, לאחר שזכתה ב-4 מדליות, 3 זהב, ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 4:50.6 דקות, לפני יין קדרקוויסט משוודיה (4:53.9 דקות) וטינקה לכרברג מהולנד (4:56.9 דקות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם ג'ואן ספילן, שירלי סטובס וקרולין ווד, בשיא עולם חדש של 4:08.9 דקות, לפני אוסטרליה (4:11.3 דקות) וגרמניה (4:19.7 דקות), כשחיינית אחרונה היא שחתה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:00.9 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם לין בורק, פטי קמפנר וקרולין שולר, בשיא עולם חדש של 4:41.1 דקות, לפני אוסטרליה (4:45.9 דקות) וגרמניה (4:47.6 דקות). מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.8 דקות, אחרי דון פרייזר מאוסטרליה שקבעה שיא אולימפי חדש של 1:01.2 דקות ולפני נטלי סטיוורד מבריטניה (1:03.1 דקות).
וון סלטצה השתתפה בכינוס הפועל השביעי שנערך בישראל בשנת 1961.
לאחר שפרשה משחייה תחרותית, למדה וון סלטצה באוניברסיטת סטנפורד וסיימה תואר בהיסטוריה של אסיה. בשנים 1963–1964, היא קיבלה מלגה של מחלקת המדינה ועבדה כמאמנת יועצת בשחייה, בתוכנית מומחים אמריקאים בשחייה באסיה. לאחר מכן, היא לימדה שחייה בקוריאה הדרומית, בפיליפינים, בווייטנאם, במלזיה, בסינגפור, בהונג קונג ובטאיוואן. ואחר כך, שימשה כעוזרת מאמן נבחרת השחייה לנשים של ארצות הברית באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). אחר כך, עבדה כמהנדסת מערכות בחברת IBM במשך 30 שנה.
משפחתה

סבה, הרוזן וון סלטצה, היגר לארצות הברית משוודיה בתחילת המאה ה-20. היא עדיין בעלת תואר אצולה, הברונית וון סלטצה.
תארים והישגים

במהלך הקריירה שלה זכתה וון סלטצה ב-19 תוארי אליפות ארצות הברית בשחייה אישיים.
בשנת 1966 זכתה וון סלטצה להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
התפתחות שיא העולם במשחה ל-400 מטר חופשי
התפתחות שיא העולם במשחה ל-200 מטר גב
הערות שוליים

↑  PAN AMERICAN GAMES - SWIMMING AND DIVING, באתר gbrathletics
↑  תחרויות האתלטיקה קלה במרכז אירועי כינוס "הפועל" - גלי להב קבעה שיא חדש, חרות, 3 במאי 1961
↑  ברוך דגון, היסטוריה של 9 כינוסים, דבר, 27 באפריל 1975
↑  כריס וון סלטצה באתר International Swimming Hall Of Fame (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10597778
רוברט אוברמייר

| --- | --- |

רוברט אוברמייר (1982)
 לידה:  14 ביולי 1936 לוריין, ארצות הברית 
 פטירה:  22 במרץ 1996 (בגיל 59) דולות, ארצות הברית 
 מידע כללי
 לאום:  ארצות הברית אמריקאי
 השכלה:  אוניברסיטת בלדווין וואלאס  בית הספר של הצי ללימודים מתקדמים  בית הספר לטייסי ניסוי של חיל האוויר האמריקני  Westlake High School 
 עיסוק בעבר:  אסטרונאוט
 עיסוקים נוספים:  טייס
 תקופת השירות:  1969–1986 (כ־17 שנים)
 דרגה:  קולונל בחיל הנחתים של ארצות הברית
 זמן שהייה בחלל:  12 ימים, 2 שעות ו־22 דקות
 ביוגרפיה בנאס"א:  רוברט אוברמייר
 משימות
 STS-5, STS-51-B
  
 עיטורים
   צלב התעופה המצוינת  מדליית השירות הראוי לשבח    מדליית השירות המצטיין של נאס"א
 
רוברט אוברמייר  (באנגלית: Robert Franklyn Overmyer;‏ 14 ביולי 1936, לוריין - 22 במרץ 1996, דולות') היה טייס ניסוי ואסטרונאוט אמריקני אשר לקח חלק בתוכניות חלל וטס לחלל פעמיים.
ביוגרפיה

רוברט אוברמייר נולד בעיירה לוריין שבאוהיו וגדל בעירו. לאחר סיום בית הספר הוא למד פיזיקה באוניברסיטה אותה סיים בשנת 1958.
לאחר סיום הלימודים הוא התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית וסיים קורס טיס. הוא שירת ביפן וכעבור שנה נשלח לקורס טייסי ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
שירות בנאס"א

בשנת 1969 אוברמייר התקבל ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. בהיותו בנאס"א אובמייר תחילה עבד במחלקה טכנית של פרויקט סקיילאב. בהמשך הוא היה בצוות תמיכה של תוכנית אפולו-סויוז. לאחר סיום פרויקט זה אוברמייר היה חלק של צוות טכני של מעבורת החלל קולומביה.
רוברט אוברמייר היה טייס במשימה STS-5 שהמריאה בשנת 1982 כאשר על סיפונה רוברט אוברמייר, ואנס בראנד, ג'וזף אלן ו-ויליאם לנויר. זו הייתה הפעם הראשונה שלחלל נשלח צוות של 4 אנשים. בשנת 1985 אוברמייר היה מפקד טיסה של מעבורת במשימה STS-51-B. בשנת 1986 הוא היה בצוות חקירה של אסון צ'לנג'ר.
הוא עזב את נאס"א וחיל הנחתים בשנת 1986.
לאחר פרישה מנאס"א

לאחר פרישה מנאס"א אוברמייר המשיך בפעילותו בתחום התעופה. הוא הצטרף לצוות של מקדונל דאגלס ועבד בחברה עד לשנת 1995. בסוף שנת 1995 הוא הצטרף לחברת Cirrus Design שפיתחה מטוסים. הוא היה חבר בצוות ניסוי של מטוס Cirrus VK-30 ו-Cirrus SR-20. בשנת 1996, במהלך טיסת ניסוי הוא נהרג.
אודרי לורד

| --- | --- |

 לידה:  18 בפברואר 1934 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  17 בנובמבר 1992 (בגיל 58) סנט קרואה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Audrey Geraldine Lorde 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה (1961)  האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו  תיכון האנטר קולג'  מכללת האנטר  Columbia University School of Library Service 
 מעסיק:  John F. Kennedy-Institute for North American Studies, מכללת ג'ון ג'יי למשפט פלילי, Tougaloo College, קולג' להמן, קולג' להמן, מכללת האנטר 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס הספר האמריקאי (1989)  פרס למדא לספרות 
 
אודרי לורד (באנגלית: Audre Lorde; ‏18 בפברואר 1934 – 17 בנובמבר 1992) הייתה סופרת, משוררת ופעילה חברתית פמיניסטית ולסבית, אמריקאית מהקריביים.
לורד נולדה וחיה בהארלם בניו יורק. עיקר פעילותה החברתית היה בקרב הקהילה השחורה והלסבית. לורד הייתה משוררת ידועה, זכתה בהוקרה ובפרסים רבים, כתבה ופרסמה ספרי עיון ופרוזה. היא הייתה פעילה פמיניסטית רבת השפעה שהנהיגה מאבקים של לסביות שחורות וקולה מרכזי להתפתחות תאוריה פמיניסטית בת זמננו.
תולדות חייה

אודרי לורד נולדה ב-1934. הוריה פרדריק ביירון ולינדה גרטרוד בלמר לורד היו מהגרים מהאיים הקאריביים שהשתקעו בהארלם. לורד היא בתם הצעירה מתוך שלוש ובילדותה בשל בעיות קוצר ראייה הוגדרה כעיוורת על פי חוק. היא למדה לדבר בסביבות גיל ארבע, וגדלה על רקע סיפורי אמה שלימדה אותה קרוא וכתוב בגיל דומה. בכיתה ח' כתבה את שירה הראשון.
אודרי לורד נולדה בשם Audrey Geraldine Lorde, אך בחרה להשמיט את האות האחרונה משמה עוד כשהייתה ילדה, כי נמשכה אל הסימטריה שנוצרה כך בין שמה הפרטי ובין שם משפחתה הנמצאים זה לצד זה, Audre Lorde, לעומת השם שהוריה בחרו עבורה.
עם סיום לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון שליד האנטר קולג' (Hunter College High School) ולאחר מותה של חברתה הקרובה, לורד עזבה את בית הוריה, התרחקה והתנכרה למשפחתה.
בשנים 1954–1959 היא למדה מידענות וספרנות לתואר ראשון בהאנטר קולג' (Hunter College) כשאת שנת לימודיה הראשונה עשתה באוניברסיטה הלאומית של מקסיקו. עם חזרתה לניו-יורק עבדה כספרנית, כתבה והפכה לפעילה בתרבות הגייז בגריניץ' וילג'. ב-1961 סיימה לימודי תואר שני במידענות וספרות באוניברסיטת קולומביה. בתקופת לימודיה המשיכה לעבוד כספרנית. בשנים 1968 - 1966 עבדה כספרנית ראשית בספריית בית ספר בעיר ניו יורק.
לורד נישאה למשפטן אדווין רולינס. לזוג נולדו בת ובן: אליזבת וג'ונתן. הזוג התגרש ב-1970.
ב-1968 קיבלה מינוי כסופרת בקולג' טוגלו במיסיסיפי. לורד פגשה שם את פרנסיס קלייטון, פרופסורית לפסיכולוגיה, לבנה, מאוניברסיטת בראון, וחיה איתה בזוגיות מ-1968 עד 1988. קלייטון עזבה את משרתה כדי לאפשר ללורד להתמסר לכתיבתה.
בשנות ה-60 שירתה של לורד זכתה לפרסום באנתולוגיות ובעיתונות של ספרות שחורה. בתקופה זו לורד הייתה פעילה בארגונים למען זכויות אזרח, בתנועות נגד המלחמה ושותפה בתנועות פמיניסטיות. משנת 1968 לורד התמסרה לכתיבתה ופרסמה ספרים. היא פרסמה במהלך חייה 11 ספרי שירה ו-7 ספרי עיון ופרוזה. ב-1980 ייסדה הוצאה לאור יחד עם ברברה סמית וצ'רי מורגה בשם: "Kitchen Table", ההוצאה לאור הראשונה בארצות הברית לכתבי נשים צבעוניות. היא הנהיגה מאבקים של נשים לסביות שחורות והקימה ארגון לתמיכה במאבקן של נשים שחורות בדרום אפריקה נגד משטר האפרטהייד: Sisterhood in Support of Sisters in South Africa.
ב-1978 לורד אובחנה כחולה בסרטן שד ועברה כריתת שד. לאחר 6 שנים אובחנה כחולה בסרטן הכבד. היא בחרה להתמקד בחייה ובכתיבתה. היא כתבה את יומני הסרטן שזכה ב-1981 בפרס. היא הצטלמה לסרט דוקומנטרי על חייה ויצירתה. בסרט היא אומרת על שיריה וילדיה שיש להם חיים משל עצמם.
ב-1991 זכתה בפרס וולט ויטמן, אשר הפך אותה למשוררת הרשמית של מדינת ניו יורק עד מותה ב-17 בנובמבר 1992. לורד נפטרה בגיל 58 ממחלת סרטן הכבד לאחר מאבק של 14 שנה במחלת הסרטן. היא נפטרה בסנט. קרוקס, שם גרה עם גלוריה ג'וזף.
היא הגדירה עצמה כשחורה, לסבית, אם, לוחמת ומשוררת. בטקס לקריאת שם אפריקאי לפני מותה, בחרה בשם "גמבדה אדיסה", שמשמעותו לוחמת.
תאוריה פמיניסטית

לורד גיבשה את התאוריה הפמיניסטית שלה, תאוריה של הפמיניזם השחור, בראשית דרכו של הפמיניזם באקדמיה האמריקאית. לורד ביקרה את הפמיניסטיות הליברליות של שנות ה-60 על התמקדותן בחוויות והערכים של נשים לבנות מהמעמד הבינוני, אשר לראייתה שיתפו פעולה עם הפטריארכיה. בטיעוניה סימנה את כיווני הביקורת במאבק הפמיניסטי באקדמיה לגבי מחיר שיתוף הפעולה עם הממסד האקדמי ודרכי הפעולה הראויות.
כתיבתה התבססה על "תיאורית השונות", המבוססת על כך שהרעיון של הניגודים הבינאריים בין גברים ונשים סובל מפשטנות יתר. אף על פי שהפמיניסטיות הציגו אשליה של שלמות אחידה ומוצקה, קטגוריית הנשים עצמה מפוצלת לחלוקות פנימיות. לורד זיהתה סוגיות של מעמד, גזע, גיל ומגדר ואף בריאות כבסיסיות בחוויית האישה. נושא הבריאות התווסף למשנתה כשנלחמה בסרטן. היא טענה שלמרות שהמוקד היה ההבדל המגדרי, יש להתייחס לכל ההבדלים. היא מדגישה את אותנטיות החוויה. היא רוצה הכרה ולא שיפוט כלפי ההבדלים לא לתחום לקטגוריה אחת של "אישה". תאוריה זו מוגדרת כהצטלבות של זהויות (Intersectionality). נושאים אלה אופייניים בפמיניזם הפוסט-קולוניאלי, ובפמיניזם המזרחי הישראלי.
היא קראה להכרה בשונות הרחבה והמגוונת, עבודתה התמקדה ב-2 קטגוריות משנה - גזע ומיניות. בסרט דוקו על חייה היא מעידה כי להיות משוררת שחורה, לסבית ופמיניסטית בשנות ה-60 כמוהו כלהיות בלתי נראית באופן כפול ומכופל.
לדבריה, חוויות חיים של נשים שחורות שונות מחוויות החיים של נשים לבנות אשר נחשבות לנורמה. בעקבות זאת, חוויות החיים של הנשים השחורות נדחקות לשוליים, כמו גם אלה של הלסביות, ושל לסביות שחורות ביתר שאת. אלה נתפסים כחריגים ביחס ללב התנועה הפמיניסטית.
במאמרה "כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון" העלתה לורד סוגיות של גזענות בתוך התנועה הפמיניסטית. היא טענה כנגד דיכוי הנשים השחורות בתנועה הפמיניסטית. האשמותיה עוררו תגובות נזעמות. המחלוקות חידדו את מרכיבי שונותה כפמיניסטית שחורה ולסבית, ואת קולה הבודד.
מקורות כתיבתה, על כתיבתה ויצירותיה הבולטות

שורשי הקול הפואטי של לורד נעוצים ביחס המיוחד והסודי של אמה למילים. לורד למדה על חשיבות הנאום ועל כוחה של השפה כמגבילה ומשחררת משתיקת אמה שנועדה להגן על עצמה ועל בתה ממציאות גזענית שלא יכלה להתמודד איתה.
בשירה "Black Mother Women" היא כותבת: למדתי ממך להגדיר את עצמי דרך ההכחשות שלך.
השקט הסלקטיבי של אמה לימד אותה מיומנויות הישרדות. כשבגרה היא לא רצתה לאמץ את דרכי השימוש של אמה בשפה. השקט לימד אותה בידוד, זעם, אי אמון, דחייה עצמית ועצב. הישרדותה מתבססת על כך שלמדה להשתמש במה שקיבלה מאמה כדי ללחום במה שנמצא בתוכה ללא מילים, ללא שם.
תפיסתה לגבי הרבדים של זהותה העצמית מיוצגת בסוגות המרובות של יצירתה. לדברי המבקר הספרותי כרמן בירקל, הטקסט הרב תרבותי של לורד משקף את עצמיותה הרב-תרבותית, ובא לידי ביטוי בריבוי סוגות בהן התרבויות מתמזגות ונמסות לתוך שלם גדול יותר מבלי לאבד מיחודן. התנגדותה להיות ממוקמת בקטגוריה חברתית או ספרותית אחת מאפיינת את נחישותה להתקבל כאינדיבידואל ולא באופן סטראוטיפי.
לורד התמקדה בשונות שבין קבוצות נשים, ובשונות של היחיד. טענה שהיא "אחר" בכל קבוצה שהיא משתייכת אליה."האאוטסיידר" שיש בו כח וחולשה. ללא קהילה אין חירות, אין עתיד, רק שביתת נשק פגיעה וזמנית בינה לבין מדכאייה. היא תיארה את עצמה הן כהמשכיות של נשים והן כקונצרט של קולות בתוך עצמה.
לורד כתבה פרוזה גם תחת שם העט ריי דומיני.
מקורות כתיבתה, על כתיבתה ויצירותיה הבולטות > על השירה

לורד מתייחסת לשירה כקול המרכזי בזרם הספרות אשר פתוח עבור העניים, מעמד הפועלים ונשים כהות. יצירת פרוזה תובענית יותר מבחינת משאבים כלכליים, זמן ומקום וכך גם יצירות אומנות אחרות.
במאמרה "Poetry is not a Luxury" היא טוענת ששירה אינה מותרות לאישה, זה צורך חיוני להישרדות ולשינוי. מקור השירה מבוסס על חלומותינו ותקוותינו ממקורות כמוסים בתוכנו. אלה הופכים למילים, מתגבשים לשפה ולרעיון ובעקבות זאת הופכים לפעולה מוחשית. השירה היא הדרך לשיים את המפחיד, הלא-מובן והלא-מקובל כך שניתן יהיה לחשוב עליו. היא מגדירה זאת כמשמעות האמיתית של "זה מרגיש לי נכון". השירה משמעה להפוך את הרגשות למילים שניתן לשתף, ליצור שפה אם היא לא קיימת. השירה היא לא חלום, אלא שלד חיינו היוצר את היסודות לעתיד של שינוי. זהו גשר מפחדינו למה שעדיין לא היה.
לדבריה, בשונה מאבותינו הלבנים שאמרו: "אני חושב משמע אני קיים", האם השחורה שנמצאת בכל אחת מאיתנו, המשוררת, לוחשת בחלומותינו: אני מרגישה לכן אני יכולה להרגיש חופשייה. הרגשות שלנו לא היו אמורים לשרוד אלא להפוך למחשבות המצופות מנשים, אך הנשים שרדו כמשוררות, הרגשות והכח נשארו כמוסים וצפים בחלומות ומצביעים על הדרך לחירות. הם הופכים למוחשיים בשירים ונותנים כח ואומץ.
שיריה מתעדים את אימת הגזענות, המיננות, מכבדים את הקורבנות שהיו אמורים להישכח. מחויבותה למלחמה באי-צדק, מאבקה לגדל את ילדיה והתעקשותה לתקשורת הוגנת בין גברים ונשים שהחשיבה כאחיה ואחיותיה עולים מתוך דחף פנימי ותשוקה. בכל יצירותיה יש חיבור בין דם, תשוקה ואמונה.
שיריה הראשונים נכתבו כשלמדה בתיכון מתוך תחושת צורך להיאחז ברגשותיה ולשחררם באופן כלשהו.
הכרך הראשון של שיריה "The First Cities", יצא לאור ב-1968.
הכרך השני, "Cables to Rage", נכתב ברובו כשעבדה בקולג' טונגלו במיסיסיפי, יצא לאור ב-1970 ועוסק באהבה, בגידה, לידה והקושי בגידול ילדים. בשירה "מרתה" היא מתוודה על אהבתה לאישה.
ספרה השלישי, "From a Land Where Other People Live", שהתפרסם ב-1973, מצביע על צמיחתה האישית והפואטית אשר באה לידי ביטוי בהרחבת תפיסותיה וכעסה לגבי אי צדק עולמי ודיכוי. הספר היה מועמד לפרס לאומי לשירה.
ספרה הרדיקלי מ-1976, "New York Head Shop and Museum", עסק בנושאים פוליטיים וחברתיים. היא מציגה בו את הניוון האורבאני, ההזנחה והעוני. היא האמינה בפעילות פוליטית ליצירת שינוי.
ספרה, "Coal", מ-1976 הגיע לקהל קוראים רחב יותר, דרכו החלו קשריה עם אדריאן ריץ' שהציגה אותה בפני קהלים של נשים לבנות. בשמו של הספר (פחם) היא מהללת את השחורות שלה (blackness), היא מודעת וכואבת את היחס לשחורות. היא עוסקת באי הצדק החברתי והאלימות כלפי נשים ומפצירה לשיתוף פעולה ואחיות בין נשים.
ספרה השביעי "The Black Unicorn" שהתפרסם ב-1978, נחשב ליצירת המופת המורכבת והמבריקה בקריירה הספרותית הפוריה של לורד כמשוררת. היא פורשת היסטוריה ארוכה של גלות שחורה לביסוס המיתולוגי של נושאיה: נשים, גאווה גזעית, אמהות, רוחניות, לסביות ונושאים פוליטיים. בעניין זה, ראוי להזכיר את תרגום השיר האפינומי, השיר שהעניק לקובץ "החד-קרן השחור" את שמו, בידי המשורר והמתרגם ערן צלגוב. השיר נכלל באנתולוגיה "כּוּשִׁילָאִמָּאשֶׁלָּהֶם - אסופה זמנית לשירה שחורה", שראה אור בשנת 2012 בהוצאת רעב - ספרים הבאר-שבעית. השיר אף חזר ונדפס גיליון 104 של כתב-העת הליקון שעניינו "למען החיים הנטבחים בכל רגע נתון" ואולי מעיד יותר מהכל על היכולת של השירה של לורד להיות גמישה דיה ולהירתם למאבקים שונים.
לורד עוסקת בספריה ביעדיה הפוליטיים לזכויות לקהילה ההומולסבית ופמיניזם.
מקורות כתיבתה, על כתיבתה ויצירותיה הבולטות > על הפרוזה

בריאיון עם אדריאן ריץ' תיארה לורד את כתיבת הפרוזה כמסתורית, כמקום שקשה לה לבטא בו רגשות עמוקים בצורה ליניארית, בפסקאות ברורות.
ספרה Sister Outsider: Essays And Speeches שיצא לאור ב-1984 הוא קובץ של 15 מאמרים ונאומים שעוסקים במיננות, גזענות, נשים שחורות, לסביות, ארוטיקה ואמהות. אחד המאמרים שפורסמו בקובץ זה הוא נאומה "כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון" אשר תורגם לעברית.