stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרייבלי (DDG-107)
הערות שוליים

↑  "Navy Names Newest Arleigh Burke Class Ship USS Gravely". Department of Defense. 12 בספטמבר 2006. נבדק ב-14 במאי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Navy Christens Newest Arleigh Burke Class Ship Gravely". Navy.mil. Navy News Service. 14 במאי 2009. נבדק ב-14 במאי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Pascagoula-built destroyer Gravely returns from sea trial". gulflive.com. 30 ביוני 2010. נבדק ב-14 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "U.S. and U.K. Move Ships Closer to Syria". USNI News. United States Naval Institute. 26 באוגוסט 2013. נבדק ב-26 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "U.S. ships head towards migrant vessel in distress off Greece". Reuters. 28 באוקטובר 2013. נבדק ב-18 בנובמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Destroyer Gravely returns to Norfolk Naval Station". The Virginian-Pilot. 18 בנובמבר 2013. אורכב מ-המקור ב-6 באוקטובר 2014. נבדק ב-18 בנובמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  LeGrone, Sam (4 באפריל 2016). "U.S. Navy Seizes Suspected Iranian Arms Shipment Bound for Yemen". USNI News. United States Naval Institute. נבדק ב-29 ביוני 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Martinez, Luis; Reevell, Patrick; McLaughlin, Elizabeth (29 ביוני 2016). "US Officials Say Russian Warship Intentionally Interfered With Navy Operations". ABC News. נבדק ב-29 ביוני 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "CSG 8 Receives MUC for 2015-2016 Deployment". DVIDS (באנגלית). נבדק ב-2023-03-17.
↑  "Finnish Navy Holds Drills In Northern Baltic Sea". Naval News. 16 במאי 2022. נבדק ב-2 ביוני 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "USNI News Fleet and Marine Tracker: May 23, 2022". usni.org. 23 במאי 2022. נבדק ב-2 ביוני 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Raddatz, Martha; Martinez, Luis (14 באוקטובר 2023). "Exclusive: US to send 2nd aircraft carrier to eastern Mediterranean". ABC News. נבדק ב-14 באוקטובר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Statement From Secretary Lloyd J. Austin III on U.S. Force Posture Changes in the Middle E" (באנגלית). U.S. Department of Defense. נבדק ב-2023-10-08.
↑  US Central Command (31 בדצמבר 2023). "Iranian-backed Houthi small boats attack merchant vessel and U.S. Navy helicopters in Southern Red Sea". X (formerly Twitter). {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tanyos, Faris (30 בדצמבר 2023). "Missile fired from Houthi-controlled Yemen strikes merchant vessel in Red Sea, Pentagon says". CBS News. נבדק ב-31 בדצמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
קדמת תותח 5 אינץ' בקליבר 62 של הגרייבלי במהלך שבוע הצי 2012 בבוסטון. משמאל נראה סיפון משחתת גרמנית.
הגרייבלי במהלך שבוע הצי 2012 בבוסטון. הספינה ברקע היא משחתת גרמנית.
דאגלס DC-6

המטוס בשירות חברת סבנה
מטוסו של הארי טרומן (מדגם C-118)
DC-6 בצביעת רד בול נוחת בזלצבורג
דאגלס DC-6 (באנגלית: Douglas DC-6) הוא מטוס נוסעים ותובלה בעל ארבעה מנועי מדחף תוצרת דאגלס איירקראפט קומפני. המטוס נבנה בין השנים 1958-1946 והוא התחרה במטוס הלוקהיד קונסטליישן.

בסך הכול נבנו 702 מטוסים מדגם זה, אחד מהם היה מטוסו הפרטי של נשיא ארצות הברית הארי טרומן.
פיתוח

המטוס פותח על ידי חברת דאגלס לפי מפרט חיל האוויר של ארצות הברית בשנת 1944 כגרסה מתקדמת למטוס הסקיימאסטר. עם סיום מלחמת העולם השנייה ביטל הצבא האמריקאי את הזמנת המטוסים, ודאגלס המירה את המטוס הצבאי לאזרחי.
המטוס טס לראשונה ב-15 בפברואר 1946, והפרט הראשון נמסר ללקוח במרץ 1947. אולם מספר תאונות, בהן זו של טיסה 608 של יונייטד איירליינס, שבה נהרגו כל 52 נוסעי המטוס, גרמו לקרקוע המטוס עוד בשנה הראשונה לפעילותו. הגורם לתאונות היה מיקום מכל הדלק סמוך למנוע. המטוסים תוקנו ואחרי ארבעה חודשים שבו לטוס.
גרסאות

XC-112 אב הטיפוס של המטוס, יוצר עבור חיל האוויר של ארצות הברית.
DC-6 המטוס בתצורה אזרחית.
DC-6A גרסת מטען, למטוס זה הוספה דלת מיוחדת למטענים.
DC-6B גרסה משודרגת ל-DC-6.
DC-6C מטוס נוסעים ומטען.
VC-118 בגרסה זו הותקנו מיטות לנוסעי המחלקות הראשונות.
C-118A יצור מיוחד עבור חיל האוויר האמריקאי, יוצרו 101 מטוסים מדגם זה.
C-118B ,VC-118B ,VC-118A בגרסאות אלו שונו המנועים ומפרט המטוס.
R6D-1 ו-R6D-1Z גרסאות מיוחדות עבור הצי האמריקאי.
מפעילים צבאיים

| --- | --- |
 ארגנטינה חיל האוויר הארגנטינאי  בלגיה חיל האוויר הבלגי  בוליביה חיל האוויר של בוליביה  ברזיל חיל האוויר הברזילאי  צ'ילה חיל האוויר הצ'יליאני  הרפובליקה העממית של סין חיל האוויר הסיני הלאומני  קולומביה חיל האוויר הקולומביאני  אקוודור חיל האוויר של אקוודור  אל סלוודור הכוחות המזוינים של אל סלוודור  צרפת חיל האוויר הצרפתי / הצי הצרפתי  גרמניה חיל האוויר הגרמני  גואטמלה חיל האוויר של גואטמלה:  הונדורס חיל האוויר של הונדורס  איטליה חיל האוויר האיטלקי  קוריאה הדרומית חיל האוויר של קוריאה הדרומית  מקסיקו חיל האוויר המקסיקני  ניו זילנד חיל האוויר של ניו זילנד  פרו חיל האוויר של פרו  פורטוגל חיל האוויר הפורטוגזי  ארצות הברית חיל האוויר של ארצות הברית / הצי האמריקני  דרום וייטנאם חיל האוויר של דרום וייטנאם  יוגוסלביה חיל האוויר של יוגוסלביה  זמביה חיל האוויר של זמביה
כמו כן המטוס היה בשירות אזרחי בכ-30 חברות תעופה.
תאונות

ב-24 באוקטובר 1947 עלה באש מטוס בשירות יונייטד איירליינס בעת שניסה לנחות נחיתת חירום בברייס קניון, 52 נוסעי המטוס נהרגו.
ב-29 בנובמבר 1949 התרסקה טיסה 157 של אמריקן איירליינס בעת שניסה לנחות בדאלאס, 28 נהרגו.
ב-24 באוגוסט 1951 התרסקה טיסה 615 של יונייטד איירליינס במחוז אלמדה (קליפורניה), כל 44 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
ב-29 באוקטובר 1953 התרסקה טיסה 304 של חברת התעופה האוסטרלית BCPA בקליפורניה, 11 הנוסעים ו-8 אנשי הצוות נהרגו.
ב-13 בפברואר 1955 התרסקה בהרי Monte Terminillo (איטליה) טיסה של סבנה, 29 נהרגו.
ב-1 בנובמבר 1955 התרסקה בלונגמונט (קולרדו) טיסה 692 של יונייטד איירליינס, 39 הנוסעים ו-5 אנשי הצוות נהרגו.
ב-1 בפברואר 1957 התרסקה טיסה 823 של Northeast Airlines Flight בניו יורק, 20 נהרגו ו-81 ניצלו.
ב-21 ביולי 1961 התרסקה באיים האלאוטיים טיסה 779 של אלסקה איירליינס, ששת הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
ב-10 בספטמבר 1961 - בהתרסקות מטוס הדאגלס DC-6 באירלנד נהרגו 83 אנשים. התרסקות זו היא תאונת הטיס הקטלנית ביותר בתולדות אירלנד.
ב-18 בספטמבר 1961 התרסק מטוס הפעל בשירות האו"ם בקרבת העיר נדולה שברודזיה הצפונית (היום זמביה). במטוס שהו מזכ"ל האו"ם דאג המרשלד ו-15 נוסעים נוספים ואנשי צוות, כולם נהרגו בהתרסקות.
ב-6 בפברואר 1965 התרסקה טיסה 107 של LAN איירליינס לתוך הר געש סמוך לסן חוסה, 87 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
ב-8 ביולי 1965 התרסקה טיסה 21 של קנדה פסיפיק איירליינס בקולומביה הבריטית, 46 הנוסעים ו-6 אנשי הצוות נהרגו.
ב-20 בפברואר 1967 עלה באש מטוס של SAHSA בעת שנחת בנמל התעופה הבינלאומי בטגוסיגלפה (הונדורס), 4 נוסעים נהרגו.
ב-24 ביולי 1977 התרסק בפוארטו מונט מטוס של חיל האוויר הצ'יליאני, 38 נהרגו.
ב-24 ביולי 1985 עלה באש מטוס בשירות חיל האוויר הקולומביאני, 80 נהרגו.
ב-1 במאי 1986 התרסק לתוך הר מטוס של חיל האוויר של סלבדור, 37 נהרגו.
סמואל מילר

סמואל פרימן מילר (באנגלית: Samuel Freeman Miller;‏ 5 באפריל 1816 –  13 באוקטובר 1890) היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, שכיהן בשנים 1862 1890. במקצועו הוא היה עורך דין ורופא.
ראשית חייו

סמואל מילר נולד בריצ'מונד, קנטקי כבנם של פרדריק מילר, חוואי, ושל רעייתו פטסי. ב-1838 הוא סיים לימודי תואר ברפואה באוניברסיטת טרנסילבניה (אנ') שבלקסינגטון. בעת שעסק ברפואה במשך עשור בברבורוויל, הוא למד משפטים באופן עצמאי וב-1847 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. כמתנגד לעבדות, שהייתה שכיחה בקנטקי, הוא היה לתומך בוויגים בקנטקי.
קריירה

ב-1850 עבר מילר לקיאקק, איווה, שהייתה מדינת חירות בהתאם להשקפותיו, ומיד עם מעברו לשם הוא שחרר לחופשי את מעט העבדים שהגיעו עם משפחתו מקנטקי. כפעיל בפוליטיקה של איווה, הוא תמך באברהם לינקולן בבחירות לנשיאות של 1860. ב-16 ביולי 1862, לאחר תחילת מלחמת האזרחים, מינה הנשיא לינקולן את מילר כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. המוניטין שלו גרם לסנאט של ארצות הברית לאשר את מינויו חצי שעה לאחר שהוא הוגש. מילר הושבע לתפקיד ב-21 ביולי.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית

בפסקי הדין שכתב מילר הוא תמך בעמדותיו של לינקולן, ואישר את תאימותם לחוקה של צעדיו של לינקולן, כמו השעיית חוק הביאס קורפוס בתקופת המלחמה ועריכת המשפטים הצבאיים. לאחר המלחמה, במסגרת הפירוש הצר שלו של התיקון ה-14 לחוקה, הוא כתב את חוות דעתו בפסק הדין "תיקי בית המטבחיים" (Slaughter-House Cases), שהגביל את יעילותו של התיקון. מילר כתב את פסק דין הרוב בתיק "בראדוול נגד אילינוי" (Bradwell v. Illinois), שבו נקבע שהזכות לעסוק בעריכת דין מוגנת על ידי החוקה על פי סעיף הזכויות והחסינויות של התיקון ה-14.
מאוחר יותר הצטרף מילר לדעת הרוב בפסק הדין "ארצות הברית נגד קרויקשנק" (United States v. Cruikshank) וב"תיקי זכויות האזרח" (Civil Rights Cases), שבהם נקבע שהתיקון לא העניק לממשלת ארצות הברית את הסמכות לבלום אפליה נגד האפרו-אמריקאים במגזר הפרטי. עם זאת, בפסק הדין "אקס פארטה ירבורו" (Ex Parte Yarbrough) מ-1884, פסק מילר שלממשלה הפדרלית סמכות רחבה לפעול כדי להגן על המצביעים השחורים מפני האלימות של הקו קלוקס קלאן ושל קבוצות אחרות. מילר גם תמך בשימוש הרחב בסמכות הפדרלית על פי סעיף המסחר כדי לעקוף את תקנות המדינות, כפי שעשה בפסק הדין "ואבאש, סנט לואיס וחברת הרכבות פסיפיק נגד מדינת אילינוי" (Wabash, St. Louis & Pacific Railway Co. v. Illinois).
ב-28 שנותיו על כס השיפוט כתב מילר 616 פסקי דין (בהשוואה לסטיבן פילד שב-34 שנותיו בבית המשפט כתב 544 פסקי דין ובהשוואה לנשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל שכתב 508 פסקי דין ב-33 שנות כהונתו), ובשל כך הגדיר אותו נשיא בית המשפט העליון ויליאם רנקוויסט כדמות הדומיננטית ביותר בבית המשפט בתקופתו. ב-1873, כאשר נפטר נשיא בית המשפט העליון סלמון צ'ייס, ניסו עורכי דין וכתבי עת משפטיים בכל רחבי ארצות הברית לקדם את בחירתו של מילר כמחליפו, אך הנשיא יוליסס ס. גרנט היה נחוש למנות לתפקיד אישיות מחוץ לבית המשפט, ובסופו של דבר הוא בחר במוריסון וייט.
לאחר הבחירות לנשיאות של 1876, בהן התמודדו רתרפורד הייז וסמואל טילדן, שימש מילר חבר ב"וועדה האלקטורלית" (Electoral Commission), שיישבה את המחלוקת בנוגע לספירת הקולות לטובתו של הייז. בשנות ה-80 עלה שמו של מילר כמועמד מטעם המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
בחורף 1889 ובאביב 1890 נשא מילר סדרה של עשר הרצאות על המשפט החוקתי באוניברסיטה הלאומית למשפטים שבוושינגטון הבירה. הרצאות אלו פורסמו לאחר מותו של מילר, יחד עם שתי הרצאות מוקדמות יותר שהוא נשא ב-1887.
חיים אישיים

ב-1842 נשא מילר לאישה את לוסי לאב ברלינגר, עמה הוא הביא לעולם שלוש בנות. רעייתו נפטרה ב-1854 וב-1856 היא נישא בשנית לאלייזה וינטר ריבס, שממנה נולדו לו בן ובת.
מילר היה אוניטריאני באמונתו הדתית ושימש כנשיא הוועידה האוניטריאנית הלאומית וכאחד ממייסדרי הכנסייה האוניטריאנית הראשונה של קיאקק.
סמואל מילר נפטר ב-13 באוקטובר 1890 בוושינגטון הבירה בעודו מכהן בבית המשפט העליון. הוא נטמן בבית הקברות אוקלנד שבקיאקק.
הערות שוליים

↑  Rehnquist, William, Centennial Crisis: the Disputed Election of 1876, p. 155
↑  Miller, Samuel. Lectures on the Constitution of the United States (Bank and Brothers, 1891).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277224305171  BnF: cb12390709v (data)  ISNI: 0000 0000 8115 6728  LCCN: n84034343  NLA: 36508843  NTA: 292761546  SNAC: w6446w48  SUDOC: 106985957  Trove: 1263819  VIAF: 37001163   WorldCat (עם VIAF): 37001163
המשחתות מסדרה 55

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  משחתת
 צי:  חיל הים של צבא השחרור העממי 
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Jiangnan Shipyard 
 תקופת הפעילות:  2014–הווה (כ־11 שנים)
 מידות
 אורך:  180 מ' 
 רוחב:  20 מ' 
 שוקע:  6.6 מ' 
 אמצעי לחימה
 חימוש:  YJ-18 
 
המשחתות מסדרה 55 (בסינית: 055型导弹驱逐舰, שם הקוד בנאט"ו: רנהאי) היא סדרה של משחתות הנושאות טילים מונחים בפיתוח עבור צבא השחרור העממי של הרפובליקה העממית של סין. המשחתת רב משימתית ומיועדת להגנה אווירית, נגד טילים, נגד ספינות ונגד צוללות. הפלטפורמה הימית צפויה לשחק תפקיד מכריע במשימות תקיפה עתידיות של סין, והיא אחד הכלים הימיים הראשונים המסוגל לבצע משימות תקיפה בעומק היבשה.
נכון לתחילת 2019, ‏6 משחתות נמצאות בהליכי בחינה ובנייה וצפויות להיכנס לשירות בשנת 2019.
המשחתת בעלת יכולות חמקנות, עם שטח חתך מכ"ם קטן, וכן רעש, קרינת אינפרא אדום ואלקטרומגנטית נמוכים.
ראו גם

המשחתות מסדרת זומוואלט
המשחתות מסדרת ארלי ברק
הערות שוליים

↑  "United States Office of the Secretary of Defense: Annual Report To Congress 2017" (PDF). Department of Defense.
↑  Martina, Michael; Perry, Michael (28 ביוני 2017). "China launches new class of naval destroyer". Reuters. נבדק ב-28 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Corr, Anders (1 ביולי 2017). "China's New Destroyer, The U.S. Navy's Anti-Ship Missile Failure, And Preemption". Forbes. נבדק ב-2 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lendon, Bard (28 ביוני 2017). "China's newest destroyer seen as challenge to Asia rivals". CNN. נבדק ב-28 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
ברק MX

| --- | --- |

ספינת סער 6 משגרת מיירט LR במהלך ניסוי
 מידע בסיסי
 ייעוד:  טיל קרקע-אוויר וטיל נגד טילים לטווח בינוני
 ארץ ייצור:  ישראל ישראל
 יצרן:  ישראל התעשייה האווירית
 משתמשים:   צה"ל: חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי. מדינות נוספות הזמינו את המערכת.
 פלטפורמת שיגור:  ימי או יבשתי; שיגור אנכי - 8 תאים.
 מאפיינים כלליים
 הנעה:  מנוע רָקֵטָה-דֹּפֶק כפול, דו-שלבי, הנעה וקטורית
 ממדים
 אורך:  4.5 מטר (תלוי בטיל המיירט)
 קוטר:  22 ס"מ לגוף הטיל  54 ס"מ בשלב המאיץ
 מוטת כנפיים:  94 ס"מ
 ביצועים
 טווח:  15 ק"מ / 35 ק"מ / 70 ק"מ / 150 ק"מ
 גובה טיסה:  עד 20 קילומטרים (66,000 רגל) (30 ק"מ בדגם ER)
 ראש קרב והנחיה
 ראש קרבי:  60 ק"ג
 מרעום:  מרעום קרבה
 הנחיה:  ביות מכ"ם פעיל ביות מכ"ם פעיל למחצה ביות על קרינה
 ניווט:  GPS-S-band
ברק MX היא מערכת הגנה אקטיבית והגנה אווירית ישראלית מודולרית רב-משימתית של טילי ים-אוויר וקרקע-אוויר שמיועדת להגנה מפני מטוסים, מסוקים, כלי טיס בלתי מאוישים, טילים נגד ספינות, טילי שיוט ועוד. ייעודה המקורי של המערכת הוא להגן על כלי שיט ומתקנים אסטרטגיים ימיים.
המנוע הרקטי של הטיל מיוצר במפעל "גבעון" (בעבר של תעש ומנובמבר 2018 של "תומר"). בניגוד למערכת ברק 8, שפותחה ומיוצרת בשיתוף פעולה של התעשייה האווירית עם תעשיית DRDO ההודית או הברק 1 שפותח יוצר יחד עם רפא"ל. ברק MX היא פיתוח בלעדי של התעשייה האווירית לישראל על בסיס הניסיון של הברק 8 והברק 1.
המערכת מותקנת על ספינות סער 6 של חיל הים הישראלי, בו היא נקראת "ברק מגן".
מאפיינים ואופן פעולה

ברק MX היא מערכת מודולורית שכוללת מרכז בקרת אש, מגוון סוגים של מכ"מים וכן 3 סוגי מיירטים. את רכיבי המערכת ניתן להתאים לפי דרישות הלקוח, ולהתקין על פלטפורמות שונות, יבשתיות וימיות, בהן אוניות מלחמה כגון ספינת טילים, קורבטה או משחתת.
המערכת כוללת 4 דגמים של טילים מיירטים:
SR – מיירט לטווח קצר של 15 ק"מ
MR – מיירט לטווח קצר ובינוני של 35 ק"מ
LR – מיירט לטווח בינוני וארוך של 70 ק"מ
ER – מיירט לטווח מוגדל של 150 ק"מ ורום טיסה של 30 קילומטרים (98,000 רגל)
פיתוח וניסויים

ב-22 במרץ 2021 דווח על השלמת סדרת ניסויים מוצלחת של גרסת ברק ER, המסוגל ליירט איומים בטווח של 150 ק"מ.
ב-30 בנובמבר 2022 נערך ניסוי מוצלח בשיגור טיל LR מספינת סער 6 של חיל הים הישראלי, שיירט טיל מטרה שדימה טיל שיוט.
ב-14 במאי 2023 בוצע ניסוי מוצלח בו שוגר ברק ממשחתת Mormugao של חיל הים ההודי ויירט טיל שדימה טיל שיוט על-קולי.
ב-1 באוגוסט 2024 הושלם ניסוי מוצלח במיירט LR ששוגר מספינת סער 6 אח"י עצמאות.
משתמשים

ישראל ישראל: מותקנת על ספינות הסער 6 של חיל הים הישראלי, ושמה בצה"ל "ברק מגן".
מרוקו מרוקו: הזמינה את המערכת ב-2022.
קולומביה קולומביה: הזמינה את המערכת ב-2023 בעסקה ששווייה 131 מיליון דולר, אך העסקה הושעתה בעקבות ניתוק היחסים עם ישראל.
אזרבייג'ן אזרבייג'ן: הזמינה את המערכת ב-2023 בעסקה של 1.2 מיליארד דולר.
סלובקיה סלובקיה: ב-2023 אישרה ממשלת סלובקיה רכישה של 6 סוללות. ב-23 בדצמבר 2024 נחתמה העסקה עם התעשייה האווירית לאספקת המערכות בהיקף של 560 מיליון יורו (2 מיליארד שקל).
קפריסין קפריסין: בדצמבר 2024 דווח כי ברשותה לפחות 2 סוללות של המערכת.
ראו גם

מערכות קשורות מסדרת ה"ברק":
ברק 8 - המערכת המקבילה שמיוצרת בשיתוף פעולה עם DRDO מהודו
ברק 1 - מערכת ההגנה האווירית לכלי שיט שפותחה על ידי תעשייה אווירית בשיתוף רפא"ל בשירות צה"ל
מערכות הגנה אווירית נוספות של ישראל:
SPYDER - מערכת הגנה אווירית תוצרת רפאל בשיתוף התעשייה האווירית.
קלע דוד - מערכת מתוצרת רפא"ל בשיתוף התעשייה האווירית וריית'יאון ליירוט רקטות וטילים לטווח בינוני-ארוך.
כיפת ברזל - מערכת ישראלית ליירוט רקטות וטילים לטווח קצר ובינוני. נמצאת בשירות צה"ל.
כיפת מגן/כיפה ימית - הגרסה הימית של כיפת ברזל, מותקנת על ספינות הסער 6.
חץ - מערכת הגנה נגד טילים בליסטים שפותחה על ידי התעשייה האווירית בשיתוף בואינג ואלביט מערכות
מערכות הגנה אווירית של מדינות אחרות:
פטריוט - מערכת נשק אמריקאית נגד מטוסים וטילים בליסטיים. הייתה בשירות צה"ל עד יולי 2024.
SM-3 - טיל נגד טילים אמריקאי המשוגר מספינות AEGIS
S-300 ו-S-400 - מערכות טק"א רוסיות
S-500 - טיל נגד טילים בליסטיים תוצרת רוסיה
אלבמה (BB-60)

| --- | --- |
USS אלבמה במפרץ קסקו, 1942
USS אלבמה במפרץ קסקו, 1942
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  דקוטה הדרומית
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Norfolk Naval Shipyard 
 הוזמנה:  1 באפריל 1939
 תחילת הבנייה:  1 בפברואר 1940
 הושקה:  16 בפברואר 1942
 תקופת הפעילות:  16 באוגוסט 1942 – 9 בינואר 1947 (4 שנים)
 אחריתה:  הפכה לספינת מוזיאון ב-1964
 מיקום:  30°40′54″N 88°00′53″W﻿ / ﻿30.68178°N 88.01479°W﻿ / 30.68178; -88.01479 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 38,580 טון, מקסימלי: 45,233 טון
 אורך:  210 מטר
 רוחב:  32.97 מטר
 שוקע:  10.69 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  27 קשרים
 גודל הצוות:  1,800 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  28,000 ק"מ
 הנעה:  טורבינות קיטור בהספק 130,000 כוחות סוס (97 מגה-וואט)
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת השריון: 12.2 אינץ' (310 מ"מ)   שריון הסיפון: 6 אינץ' (152 מ"מ)   צריחי התותחים: 18 אינץ' (46 ס"מ)   ברבטות: 17.3 אינץ' (439 מ"מ)   מגדל הניווט: 16 אינץ' (406 מ"מ)
 חימוש:  תשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ)   20 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)   24 תותחי 1.6 אינץ' (40 מ"מ)   35 תותחי 0.79 אינץ' (20 מ"מ)
 
אוניית המערכה אלבמה (BB-60) (שמה באנגלית: USS Alabama) הייתה הרביעית והאחרונה מבין ארבע אוניות המערכה המהירות מסדרת דקוטה הדרומית שנבנו עבור צי ארצות הברית בשנות ה-30. בהיותן אוניות המערכה האמריקניות הראשונות שתוכננו לאחר שהסכמי אמנת וושינגטון החלו להתפרק באמצע שנות ה-30, בסדרת דקוטה הדרומית נעשה שינוי על ידי ניצול סעיף באמנה שאפשר להן להגדיל את הסוללה הראשית לתותחי 16 אינץ' (406 מילימטרים). עם זאת, סירוב הקונגרס לאשר אוניות מערכה גדולות יותר החזיק את ההדחק שלהן קרוב לגבול אמנת וושינגטון של 35,000 טונות ארוכות (36,000 טונות). הדרישה לשריין את האוניות כנגד אותו קליבר של תותחים כפי שהם נשאו, בשילוב עם הגבלת ההדחק, הביאו לאוניות צפופות. הצפיפות החריפה על ידי שינויים בזמן המלחמה שחיזקו במידה ניכרת את סוללות הנ"מ שלהם והגדילו משמעותית את הצוותים שלהם.
לאחר כניסתה לשירות, אלבמה נפרסה לזמן קצר כדי לחזק את צי הבית הבריטי, שהוטל עליו להגן על שיירות לברית המועצות. ב-1943 היא הועברה לאוקיינוס השקט לפעולות נגד יפן; הראשון שבהם היה המערכה באיי גילברט ומרשל שהחלה בנובמבר אותה שנה. בזמן שפעלה באוקיינוס השקט, היא שירתה בעיקר כמלווה של כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות כדי להגן על נושאות המטוסים מפני התקפות שטח ואוויריות. היא גם הפגיזה לעיתים קרובות עמדות יפניות לתמיכה בהתקפות אמפיביות. היא השתתפה במערכה על איי מריאנה ופלאו ביוני-ספטמבר ובמערכה בפיליפינים באוקטובר-דצמבר. לאחר שיפוץ בראשית 1945, היא שבה לצי לפעולות במהלך קרב אוקינאווה וסדרת ההתקפות על היבשת היפנית ביולי ואוגוסט, כולל מספר הפגזות של יעדי תעשייה בחופים.
אלבמה סייעה במבצע מרבד קסמים לאחר המלחמה, ונשאה כ-700 חיילים הביתה מאזור המלחמה לשעבר. היא הושבתה ב-1947 והוצבה בצי העתודה של האוקיינוס השקט, שם נשארה עד 1962, כאשר נמחקה רשמית מרשימות הצי. קמפיין להצלת האונייה מגריטה הביא לשימורה כספינת מוזיאון במפרץ מוביל, אלבמה.
תכנון

סדרת דקוטה הדרומית הוזמנה בהקשר של חימוש ימי עולמי במהלך התמוטטות מערכת אמנת וושינגטון ששלטה בבניית אוניות מערכה במהלך שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30. על פי הסכמי וושינגטון ולונדון, אוניות מערכה הוגבלו להדחק בתפוסה סטנדרטית של 35,000 טונות ארוכות (36,000 טונות) וסוללה ראשית של תותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים). בשנת 1936, בעקבות החלטת יפן לנטוש את מערכת ההסכמים, צי ארצות הברית החליט להפעיל את "סעיף המדרגות הנעות" באמנה שאפשרה להדחק לעלות ל-45,000 טונות ארוכות (46,000 טונות) ולהגדיל את החימוש כדי להגדיל לתותחי 16 אינץ' (406 מ"מ). התנגדויות הקונגרס להגדלת גודל האוניות החדשות אילצו את צוות התכנון לשמור על תפוסה קרובה ל-35,000 טונות ככל האפשר תוך שילוב התותחים והשריון הגדולים מספיק כדי להביס תותחים באותו קליבר.
אלבמה הייתה באורך כולל של 680 רגל (210 מטרים), רוחב של 108 רגל 2 אינץ' (32.97 מטרים) ושוקע של 35 רגל 1 אינץ (10.69 מטרים). הדחק האונייה היה 37,970 טונות ארוכות (38,580 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 44,519 טונות ארוכות (45,233 טונות) במעמס קרבי מלא. האונייה הונעה על ידי טורבינות קיטור של ג'נרל אלקטריק עם ארבעה צירים ושמונה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט בדירוג של 130,000 כוחות סוס (97,000 קילוואט), שהעניקו לה מהירות מרבית של 27.5 קשרים (50.9 קמ"ש). לאונייה היה טווח שיוט של 15,000 מיילים ימיים (28,000 ק"מ) במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש). היא נשאה שלושה מטוסים ימיים מסוג ווט OS2U קינגפישר לסיור אווירי, אשר שוגרו על ידי זוג מעוטים על הגוחה שלה. הצוות שלה בזמן השלום מנה 1,793 קצינים ומלחים אך במהלך המלחמה גדל הצוות ל-2,500.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של תשעה תותחי 16 אינץ'/45 קליבר Mark 6 בשלושה צריחי תותחים משולשים על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על מקדימה, כשהשלישי מאחורה. הסוללה המשנית כללה 20 תותחים דו-תכליתיים 5 אינץ' (127 מ"מ) /38 קליבר מותקנים בצריחים תאומים מקובצים באמצע האונייה, חמישה צריחים משני הצדדים. כפי שתוכננה, האונייה צוידה בסוללת נ"מ של 20 תותחי 1.1 אינץ' (28 מ"מ) /75 קליבר ושנים עשר מקלעי M2 בראונינג בקליבר 0.50 בצריחים בודדים, אך היא הושלמה עם סוללה של שבעה צריחים מרובעים של תותחי בופורס 40 מ"מ (1.6 אינץ') במקום תותחי ה-1.1 אינץ' ו-35 תותחי אורליקון אוטומטיים 20 מ"מ (0.79 אינץ') בצריחים בודדים במקום מקלעי ה-0.5.
חגורת השריון הראשית הייתה בעובי 12.2 אינץ' (310 מילימטרים), בעוד הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד 6 אינץ' (152 מילימטרים). בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 18 אינץ' (457 מילימטרים), והם הותקנו על גבי ברבטות שהיו בעובי 17.3 אינץ' (439 מילימטרים). במגדל הניווט היו דפנות בעובי 16 אינץ' (406 מ"מ).
תכנון > שינויים

אלבמה קיבלה סדרה של שינויים במהלך הקריירה שלה בזמן המלחמה, המורכבת בעיקר מתוספות לסוללת הנ"מ שלה וסוגים שונים של מערכות מכ"ם. התוספת הראשונה הייתה התקנת מכ"ם חיפוש אווירי SC, שהוזמן ב-1941, שהותקן בתורן הקדמי. מאוחר יותר הוא הוחלף בסט מסוג SK. במקביל, הותקן מכ"ם חיפוש עילי SG על המבנה העילי הקדמי; סט SG שני נוסף לתורן הראשי לאחר חוויות במהלך המערכה בגוודלקנל ב-1942. במהלך ההצטיידות ב-1942, היא קיבלה מכ"ם בקרת אש Mark 3, שהותקן על מגדל הניווט שלה כדי לסייע בכיוון תותחי הסוללה הראשיים שלה ומכ"מים Mark 4 עבור תותחי הסוללה המשניים. ה-Mark 3 הוחלף במהירות במכ"ם פיקוח אש מודרני יותר Mark 8, ומכ"מים Mark 4 עבור תותחי הסוללה המשניים. מאוחר יותר היא קיבלה סטים של Mark 12/22 במקום מכ"מי ה-Mark 4. אלבמה קיבלה גם משבש TDY. בשנת 1945 הוחלפו טווחי הזיהוי המסורתיים שלה במערכות מכ"ם מיקרוגל Mark 27.
סוללת הנ"מ הקלה של האונייה הורחבה בהדרגה. עוד ארבעה צריחים מרובעים של תותחי 40 מ"מ נוספו בסוף 1942, אבל עד שהיא עברה את השיפוץ שלה בנובמבר 1943, החימוש שהוקצה הוגדל לשנים עשר צריחים מרובעים. שני צריחים נוספים היו אמורים להתווסף לסיפון הקדמה בשנת 1945, אך ניסיון עם אוניות אחרות הוכיח שהן נרטבים יתר על המידה ברוב תנאי הים ולפיכך בלתי ניתנים לשימוש, כך שהן מעולם לא הותקנו על גבי אלבמה. במאי 1943 הותקנו לה עוד שמונה תותחי 20 מ"מ, מה שהביא את הסך הכולל ל-53 תותחים. עד 1945, סוללת תותחי ה-20 מ"מ גדלה ל-56 תותחים, כולם בצריחים בודדים. היא הייתה אמורה להחליף את אלה בארבעים צריחים תאומים, אבל העבודה לא נעשתה לפני שהמלחמה הסתיימה והיא הוצאה משירות.