stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טורקוואטו טאסו
טאסו כנקודת שבר בין העולם העתיק והעולם החדש

טאסו נחשב בתקופה הרומנטית לאב טיפוס של המשורר הרומנטי, וכסמל למשורר הגאון הנאבק בחברה שלא מבינה אותו, זה המנסה להתאים את מסורת השירה העתיקה לזמנו. יש קוי דמיון בין המלנכוליה של טאסו לבין זו של המלט, הדמות השייקספירית האהובה על המבקרים הרומנטיים, זו המבשרת את התקופה המודרנית.
להלן יצירות שעסקו בטאסו כנקודת שבר בין העולם העתיק לעולם המודרני:
המחזה "טורקוואטו טאסו" מאת יוהאן וולפגנג פון גתה (1790)
"קינת טאסו" מאת לורד ביירון (1817)
"דיאלוג בין טאסו ורוח המוכרת לו", מתוך "יצירות מוסריות" מאת ליאופרדי (1827)
"שיחה בין טאסו וקורנליה", מתוך "שיחות דמיוניות" מאת וולטר סוואג' לנדור (1843)
ראו גם

מסות על השירה ההירואית
ג'ון מילטון
לקריאה נוספת

טורקוואטו טאסו, "על השירה ההירואית, מסה ראשונה" (מאיטלקית: יונתן פיין), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ט', 2018
הערות שוליים

1 2  פלורנס דונל ווייט, המאמר של וולטר על שירה אפית, לימוד ומהדורה, ניו יורק: אלבני, 1915
1 2  פרנצ'סקו דה סנקטיס, תולדות הספרות האיטלקית, חלק שני, בארי: לאטרצה ובניו, 1912
↑  פרנצ'סקו קולגרוסו, לימוד של טאסו ושל ליאופרדי, פורלי, 1883
↑  אדוארד פיירפקס, גודפרי מבולוניה, לונדון: צ'ארלס נייט, 1844
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268842805171  PLWABN: 9810628138805606  BIBSYS: 90215644  BNC: 000046161  BNE: XX913568  BnF: cb119260670 (data)  BPN: 18492434  CANTIC: a10732007  CiNii: DA00688574  GND: 118620916  ICCU: CFIV001784  ISNI: 0000 0001 2118 517X  LCCN: n79082132  LNB: 000035118  MusicBrainz: 40e5a301-2f2a-4302-8f82-2f16683f4692  NDL: 00458354  NKC: jn20000605275  NLA: 35539974  NLG: 111507  NLK: KAC201504009  NSK: 000008906  NTA: 068470444  RERO: 02-A000160902  SELIBR: 206981  SNAC: w67w6fxq  SUDOC: 027155471  Trove: 989411  ULAN: 500326795  VcBA: 495/14994  VIAF: 4936996   WorldCat (עם VIAF): 4936996 
ג'קופו בסאנו, טאסו בן 22 (1566)
דיוקן אנונימי של טאסו (1590~)
מבצר אסטנסה, פרארה
ג'ובאני בטיסטה טייפולו, רינלדו והקוסם מאשקלון (1742-5)
קלוד לורן, ארמיניה משוחחת עם הרועה הזקן ובניו (1666)
פסל טרוקוואטו טאסו בכיכר המרכזית בעיר הולדתו סורנטו.
שערי חסד

| --- | --- |
שער בלומברג, אחר השערים בשכונה מכיוון רחוב הגר"א
שער בלומברג, אחר השערים בשכונה מכיוון רחוב הגר"א
 מידע
 עיר:  ירושלים
 תאריך ייסוד:  1908
 על שם:  חברת שערי חסד, החברה המייסדת
 קואורדינטות:  31°46′41.7″N 35°12′38.56″E﻿ / ﻿31.778250°N 35.2107111°E﻿ / 31.778250; 35.2107111
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) שערי חסד(למפת ירושלים רגילה) שערי חסד(למפת הרי ירושלים רגילה) שערי חסד(למפת הרי ירושלים מוגדלת) שערי חסד
 
תוכנית השכונה
תוכנית השכונה, כפי שהציג גמ"ח הכללי ב-1909
שער תקנות חברת שערי חסד 1908
הכיתוב מעל השער – לזכר אחד התורמים לשכונה
בית כנסת הגר"א ובור המים המרכזי
רחוב ישעיהו בר זכאי במרכז שכונת שערי חסד. משמאל – בית המדרש קהל חסידים. בהמשך – בית כנסת הגר"א
אחת מסמטאות הירק בשכונה
בתי וולפסון חוסמים את שערי חסד
שכונת שערי חסד היא שכונה ותיקה בירושלים, בין השכונות נחלאות, רחביה וקריית וולפסון. גבולותיה הם: בצפון – רחוב הגר"א, במזרח – רחוב אוסישקין, בדרום – רחובות אבן שפרוט והר"ן, ובמערב – רחוב דיסקין. השכונה הוקמה בשנת תרס"ט (1909) על שטח של כ-40 דונם, ושומרת זה כמאה שנה על אופייה הדתי-השמרני. השכונה נודעה באנשי החסד והצדקה, וכן ברבנים ובתלמידי החכמים שפעלו בה.
הקמת השכונה

יוזמי השכונה ומקימיה היו ראשי ארגון 'גמ"ח הכללי', ששימש כארגון צדקה החל משנת תר"ל (1870), בראשותו של הרב שלמה זלמן פרוש. ראשי הארגון, נפתלי צבי פרוש-גליקמן (בנו של הרב שלמה זלמן פרוש) ושמואל זנוויל שפיצר, יסדו בשנת תרס"ח את 'חברת שערי חסד לבניית בתים בירושלים', אשר נועדה לסייע ליהודים חרדים לרכוש דירה צנועה בירושלים בתשלומים מפליגים ללא ריבית. השכונה יועדה למשפחות אשכנזיות בלבד, ורובם הגדול של תושביה היו תלמידי ישיבות ואברכים. בל"ג בעומר תרס"ט נערכה חגיגת הנחת אבן הפינה לשלושים הבתים הראשונים, במעמד הרב שמואל סלנט, רבה של ירושלים.
114 הדירות בשכונה נבנו בטורים אורכיים, בניגוד ל"שכונות החצר" שאפיינו את הבנייה בירושלים באותה עת. המרווח בין טורי הבתים היה גדול יחסית, ובכמה מקומות ניטעו עצים וירק, דבר שהקנה לשכונה אופי רענן ונקי. את אופי השכונה ואנשיה תיאר יצחק שפירא, בספרו 'ירושלים מחוץ לחומה':
אדם מתגלגל מרחביה לתוך שערי חסד השוכנת בבקעה, הריהו טועם טעם של עיירה ליטאית. תושבי השכונה הם אנשי המעמד הבינוני, שמזונותיהם קצובים להם בצמצום מראש השנה ועד ראש השנה, ממאסי "מותרות" ושומרי תורה ומצוות. קיימים בה שני בתי כנסת יפים (ע"ש 'הגר"א' ו'החסידי') המלאים מתפללים. מסתופפים בצל בתי "המקדש מעט" האלה למדנים מצוינים, וקול התורה בוקע מהם ברוב שעות היום... בין רחובות השכונה בולטים השמות: 'התנאים', 'האמוראים', 'הגר"א', 'שילה' ועוד.
הבתים בשערי חסד נבנו טורים-טורים, כאשר פני רובם אל הרחוב הראשי, וגבם פונה אל סמטת ירק צרה, שמהווה מעין "חצר אחורית" בכל בלוק. בוני השכונה הקפידו שהחלונות האחוריים לא ייפתחו אלה כנגד אלה בבית ממול, כדי להבטיח פרטיות מרבית, וכדי להידמות לבני ישראל במדבר, אותם שיבח בלעם במילים: 'מַה טֹּבוּ אֹהָלֶיךָ יַעֲקֹב מִשְׁכְּנֹתֶיךָ יִשְׂרָאֵל' (במדבר, כ"ד, ה'), ופירש רש"י: "שאין פתחיהם מכוונין זה כנגד זה, שלא יציץ לתוך אוהל חברו."
אופי השכונה

מראשיתה ועד ימינו התאפיינה שערי חסד באופי הדתי-שמרני של תושביה. מאחר שיועדה מלכתחילה לדיירים חרדים ואשכנזים בלבד, רבים בה הסיפורים על יושביה, המתוארים כדמויות מתוך סיפורי חסידים. נ' בן-אברהם, סופר חרדי מוותיקי ירושלים, פרסם סדרת ספרים בשם 'סיפורים ירושלמיים', בהם תיאר את יושבי שערי חסד:
ושוב אנו בשערי חסד, השכונה אשר בה אפשר לעבור מדלת לדלת ולהצביע – כאן מתגורר צדיק פלוני, וכאן התגוררה חסודה אלמונית; פה במעלה המדרגות, בעלי תריסין, ארי בתורה – גם בחצות ליל ועוסק בנסתרות; ושם בקצה השכונה בעל מלאכה עם כל כך הרבה אמונה וטוהר כפיים עם שיעורים קבועים במשמרות... אצל כולם, כמו בקרב כל אנשי ירושלים הוותיקים, קיימת הסתפקות במועט ורצון לחיים צנועים.
אופי דתי-שמרני זה הוא שהביא את הסופרת סביון ליברכט לבחור את שערי חסד כמקום הולדתה של ויקטוריה, גיבורת הספר 'תפוחים מן המדבר', כדי להגדיר מהו העולם ממנו הגיעה. עם זאת, לא ניתן להשוות את שערי חסד לשכונות החרדיות ה"קלאסיות" בירושלים, דוגמת מאה שערים, גאולה ואחרות, שכן היא נחשבת מתונה יותר, ותושביה נמנעים בדרך כלל מעימותים עם שכניהם החילונים ברחביה הסמוכה. דוגמה לכך ניתן למצוא בסיפור על אחד מרבני השכונה, שנהג להגיע מדי שבת להפגנה נגד חילול שבת בכיכר השבת והיה עומד בצד ושותק. כאשר נשאל מדוע הוא מגיע להפגנות ענה: "איך אפשר להתעלם מחילול שבת"? וכאשר נשאל: "מדוע, אם כך, אינך מוחה וצועק כמו כולם?" ענה: "לצעוק על יהודי אינני יכול."
שמות הרחובות

הרחובות בשערי חסד נקראים כמעט כולם בשם דמויות דתיות מההיסטוריה היהודית העתיקה והחדשה, כמו רחוב הגאונים, הקליר, השל"ה, רחוב כהנוב (על שם הרב משה נחמיה כהניו, ראש ישיבת עץ חיים), רחוב פרוש (על שם הרב שלמה זלמן פרוש, ממקימי השכונה), ועוד. השמות מבטאים את אופייה הדתי של השכונה.
שערי חסד כיום

במלאת ח"י שנים (18 שנה) לשכונה, פרסם 'גמ"ח הכללי' סקירה תמציתית של קורות השכונה, ובין היתר תואר כי:
שוממה ובודדה הייתה אז כל הסביבה ההיא, שמרכזה היום הוא שכונתנו שערי חסד. תהו ובהו שרר על כל ההרים הסובבים, וסכנת שודדי לילה ורוצחי נפש ריחפה באימה על כל עובר יחידי בלילה. וכמה רחוקה הייתה אז שערי חסד! ממעל להרים ועמקים, רחוקה ומובדלה, בלי דרכים ובלי כל חיבור אל העיר."
תיאור זה שונה מאוד ממצבה של שערי חסד כיום: היא שוכנת בלב ירושלים המודרנית, באזור שוקק חיים. אופייה השקט והפסטורלי הוחלף ברעש העירוני, ואת מקום בתי האבן צמודי הקרקע תפסו בשלהי המאה ה-20 בתי דירות מפוארים, שהקנו לשכונה אופי יוקרתי. גבולה המערבי של שערי חסד, שעד שנות ה-70 ניבט אל עמק המצלבה, נחסם באופן גס בקריית המגורים היוקרתית, מגדלי וולפסון, שנבנתה על המדרון הגולש אל העמק. גם אופי התושבים בשכונה השתנה בשנים האחרונות, וכיום חלק גדול מתושביה הם חרדים אמידים ממוצא אנגלו-סקסי.
אתרי השכונה > בית כנסת הגר"א

בית הכנסת הגר"א, שנקרא על שם הגאון מווילנה (הגר"א), שוכן ברחוב בר זכאי שבמרכז השכונה. בית הכנסת הוקם בעשור השני של המאה ה-20, סמוך למועד הקמת השכונה, על ידי הרב אפרים שמואל לרנר-פפרמן, שהתרים את תושבי השכונה הפרושים ההולכים בשיטת הגר"א. הוא משמש כ'שטיבלך', ובין מתפלליו לאורך השנים היו אישים ידועים מתושבי השכונה, ובהם רבני השכונה הרב יעקב משה חרל"פ והרב אברהם דוד רוזנטל, הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב שמואל אוירבך, הרב שלום מרדכי הכהן שבדרון והרב יוסף בוקסבוים.
אתרי השכונה > בית כנסת וישיבת בית זבול

ברחוב קק"ל פינת רחוב הקליר שוכן בית כנסת בית זבול, הפונה אל הרחוב הראשי. את בית הכנסת הקים הרב יעקב משה חרל"פ, ששימש במשך שנים כרב שכונת שערי חסד, ולאחר מכן גם כרבה של שכונת רחביה הסמוכה. במקום זה עמד ביתו של הרב חרל"פ, ולאחר מות אביו, הרב זבולון חרל"פ, הפך את ביתו לבית כנסת, וקראו על שם אביו. במקום פועל כיום כולל אברכים.
אתרי השכונה > התנור השכונתי

בצמוד לבית הכנסת הגר"א, ברחוב השל"ה, עמד במשך עשרות שנים התנור השכונתי. התנור עצמו כבר איננו, אך ליד הפתח האחורי של בית הכנסת, המשמש את עזרת הנשים, ניתן להבחין עד היום בארובת הברזל הגבוהה, ששימשה את התנור. תנור שכונתי היה מתקן הכרחי בירושלים באותם ימים, שכן תנורים ביתיים לא היו בנמצא. כל דבר מאפה נלקח לתנור השכונתי ונאפה בו, תמורת סכום סמלי לבעל התנור. בעיקר שימש התנור בימי שישי, כאשר סירי הקוגל והצ'ולנט היו מוכנסים אליו, ונלקחים בזה אחר זה בשבת בבוקר לאחר התפילה בבית הכנסת. שבת אחת נקרע חוט ה'עירוב' שהקיף את שערי חסד, ויושבי השכונה עמדו אובדי עצות כיצד יטלטלו את הסירים הביתה לסעודת שבת. בהחלטת הרבנים, לא לקח איש את סירו הביתה, אלא אנשי השכונה יצאו על נשיהם וטפם ובאו לסעוד בצוותא ליד התנור השכונתי.
אתרי השכונה > בית הכנסת אגודה-מגן אברהם

בסמיכות לבית הכנסת הגר"א, ברחוב השל"ה, נמצא בית הכנסת אגודה-מגן אברהם. כיום בית הכנסת משמש את ישיבת מעלות התורה. במהלך תקופה מסוימת הוא שימש גם את ישיבת מדרש שמואל (אנ') לבחורים אמריקאים.
אתרי השכונה > בתי כנסת נוספים בשכונה

בנוסף לבית הכנסת הגר"א ולבית הכנסת בית זבול, קיימים בשכונה בתי כנסת רבים נוספים. בין הבולטים שבהם, בית הכנסת "קהל חסידים", שהוקם בשנת 1930, ובית הכנסת "ברסלב-אהל אסתר". בתי כנסת אלו השוכנים בקרבת בית הכנסת הגר"א, משרתים את תושביה החסידים של השכונה.
בנוסף, שוכן בשכונה בית כנסת של חב"ד הפועל על פי מורשת חב"ד ומקיים פעילויות בשכונה.
דמויות מהווי השכונה > הרב יעקב משה חרל"פ

הרב יעקב משה חרל"פ, אשר במשך חייו דבק ברב קוק, גדל בסמוך לשכונת מאה שערים. בשנת 1909, כאשר הוקמה שכונת שערי חסד, הוא התבקש לכהן כרב השכונה, ולשם כך הוא עקר עם משפחתו לשכונה החדשה והתיישב בקצה רחוב הקליר (ר' לעיל – בית כנסת בית זבול). מספרים כי כאשר מונה לתפקיד, שכבה אמו על ערש דווי, וכדי לשמח את לבה, סיפרו לה על המינוי הנכבד. "הרב של שערי חסד?" תמהה האם, "ואני הלא קיוויתי שיענק'לה שלי יהיה צדיק נסתר". לאחר פטירת הרב קוק שימש הרב חרל"פ כראש ישיבת מרכז הרב, ואף היה מועמד לכהונת הרב הראשי לארץ ישראל, אך בסופו של דבר נבחר הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
דמויות מהווי השכונה > משה שפירא השען

את שעון השמש הקבוע בחזית בית הכנסת הגר"א בנה השען משה שפירא, יהודי חרדי, שרכש את ידיעותיו בתחום זה תוך עיון במקורות חז"ל, בספרי הגר"א ובתצפיות וניסויים. הוא התקין כמה שעוני שמש בירושלים, מהם שרדו שניים: הראשון בשערי חסד והשני בבית הכנסת זהרי חמה מול שוק מחנה יהודה. כמו כן עיצב שלושה שעוני שמש מיוחדים ב"שיטת הנקודה" והם קבועים על חזיתו של בית הכנסת הגדול בפתח תקווה. מוט מתכת קטן ובראשו חור מותקן מעל כל שעון שדרכו עוברת קרן שמש ומאירה את הסימן החרוט על לוח השעון. אחד מהשעונים מראה את שעת השקיעה והזריחה וכן את שעת הצהריים בפתח תקווה בארבע עונות השנה. השעון השני מראה את השעה בירושלים והשעון השלישי מראה את שעת גריניץ'. בשנות ה-30 פנו אליו מוסלמים בירושלים בבקשה להתקין עבורם שעון שמש בהר הבית, כדי ליישב סכסוך ארוך בדבר זמני התפילה הנכונים. למרות סכום הכסף העצום שהוצע לו, סירב שפירא לעלות למקום המקודש, וכך גם כשהחל לקבל איומים על חייו. לאחר שהתייעץ עם הרב יוסף חיים זוננפלד, ארז הרב משה את מיטלטליו ונס עם משפחתו לפתח תקווה. אך בערוב ימיו חזר לירושלים בה נפטר ונקבר בהר הזיתים.
דמויות מהווי השכונה > הרב אפרים שמואל לרנר-פפרמן החזן

הרב אפרים שמואל לרנר-פפרמן היה בין הפעילים הבולטים ביותר להקמת בית כנסת הגר"א, ומאוחר יותר – לבניית הקומה השנייה בו. הוא שימש כשליח הציבור הקבוע וכקורא בתורה ב'שטיבל שלו', שהוא החדר הצפוני במבנה בית הכנסת, בו התפללו בין היתר גם הרב חרל"פ הרב הראשון של השכונה, הרב שלמה זלמן אוירבך, וכן הדרשן המפורסם של שערי חסד, הרב שלום שבדרון. בשנות ה-60, כאשר החל להיבנות בית החולים הדסה בעין כרם, פנו מנהליו לבתי כנסת ותיקים בירושלים והציעו למתפללים ריצוף חדש ונקי לבתי תפילתם, תמורת אריחי האבן העתיקים. רבים נעתרו לבקשה, שכן האבנים יועדו לריצוף רחבת הכניסה לבית החולים. גם גבאי בית כנסת 'הגר"א' בשערי חסד ניאותו למסור את האבנים העתיקות והשבורות, במיוחד לאחר שהוצע תמורתם חינם ריצוף חדש. אך הרב לרנר-פפרמן סירב שייגעו ב'שטיבל שלו', בטענה כי "אסור לעקור את המרצפות הספוגות בדמעות השנים, ולשים במקומן בלאטות מלאכותיות." עד היום ניתן להבחין בין הריצוף המודרני שבכל חדרי השטיבלך, ובין הריצוף הירושלמי הישן ב'שטיבל' הצפוני, אליו ניתן להציץ מרחבת בור המים שבחצר.
דמויות מהווי השכונה > חיים האופה

בעל התנור השכונתי בשערי חסד היה חיים בֶּקֶר. שמו האמיתי היה חיים לוי, והוא היה תימני מבטן ומלידה, אך זכה לכינוי ביידיש 'דער בעקער – 'האופה' – בשל תפקידו החשוב בשכונה האשכנזית. הוא דיבר יידיש על בוריה, ואף לימד אותה לילדיו, אף על פי שלא התגורר בשערי חסד. מספרים שידע להבחין בין הסירים, ודרש את שכרו בהתאם: אם הסיר היה שייך למבשלת טובה, היה לוי מבקש את שכרו בדמות "מעשר" מן התקרובת; אך אם הוא היה של מבשלת גרועה, הסתפק הרב חיים בכמה פרוטות כדמי שימוש בתנור.
דמויות מהווי השכונה > מרדכי לייב הכהן קמינצקי

מרדכי לייב הכהן קמינצקי נולד בדרוהיצ'ין והגיע לשערי חסד בשנת 1914. הוא נודע בכינוי "דער רוסישער מלמד" – המלמד הרוסי – כי לימד ילדים בישיבת עץ חיים (עד 1930). מעולם לא הייתה לו תפקיד רשמי, אך אנשים רבים הגיעו לקבל ברכות. אנשים כיבדו אותו בעיר הולדתו, ובשערי חסד, בגלל ההתמדה, האדיקות והחוכמה. הוא נפטר בשערי חסד ב-ב' אב, שנת תשט"ו. הוא ספד על ידי הרב שלמה זלמן אוירבך, והרב שלום שבדרון. הוא נקבר בהר המנוחות.
דמויות מהווי השכונה > שלום כּסָאר

המתיישב היחיד בשכונת שערי חסד, שלא היה אשכנזי, היה שלום כסאר (קרובם של הרב חיים כסאר והשר לשעבר, ישראל קיסר). למרות היותו תימני, הוא ביקש להתגורר בשערי חסד, ואף פנה כמה פעמים לוועד השכונה, אך נדחה. לבסוף פנה לרב חיים ברלין, ששימש אז כרבה של ירושלים, והפציר בו חיים להתרשם ממנו, ולהמליץ עליו. לאחר שיחה ארוכה, בה התרשם ממנו מאוד, ציידו הרב ברלין במכתב המלצה לוועד השכונה, בו כתב כי "הרב שלום הוא יהודי בעל מידות טובות, ירא שמים, והוא כאשכנזי לכל דבר."... מכתב ההמלצה פעל את פעולתו, וכסאר בנה את ביתו בשערי חסד.
אשתו נעמה (נעיימה) לבית עראקי הייתה מיילדת. בין השאר התפרנס הרב שלום כסאר כסופר סת"ם.
דמויות מהווי השכונה > בצלאל גולדשטיין החלבן

אחת מדמויות המופת של שערי חסד היא דמותו של בצלאל גולדשטיין החלבן, שפעל בה במשך שנים. בדומה לרבים משערי חסד, חלק גולדשטיין את חייו בין לימוד תורה ובין פרנסת ביתו. נ' בן-אברהם, בספרו "סיפורים ירושלמיים", הקדיש לגולדשטיין פסקה נכבדה:
זו העיר שאמרו עליה כי מחנווניה – תלמידי חכמים; ומעגלוניה – חסידים; מסנדלריה – "למד-ווניקים"; ומשואבי מימיה – "מקובלים". עיר זו ידעה גם ידעה דמות של חלבן, למדן וצדיק, שאש התורה בערה בקרבו. תפילתו להבים, ולא נהנה מן העולם הזה באצבע קטנה. הרב בצלאל מילכיגער (החלבן) משערי חסד... איי איי איי הרב בצלאל... מי מוותיקי השכונה אינו נאחז התלהבות כאשר הוא מעלה את שמו על דל שפתיו? הרב בצלאל גולדשטיין, עם הופעתו הקרועה והבלויה, אך שופעת חיות קדושה במידה גדושה – תוקע את עגלתו לפתע ליד בית הכנסת הגר"א, חומק ברוב צימאון פנימה, נצמד אל הגמרא בחשק עצום במשך שעות ארוכות. עתים גונבים לו את עגלת החלב, אותה שכח לגמרי בחוץ... אמרו: כשהיה הוא והרב לוי יצחק ה'גאזניק' (מחלק הנפט) מתפלפלים בתורה, לא היה בבתי השכונה לא חלב ולא נפט... וכשהיה הרב בצלאל החלבן נפגש ברבי שלמה אטיק – חלבן אחר גדול בתורה – היה החלב של שניהם מחמיץ.
דמויות מהווי השכונה > שלמה זלמן אוירבך

הרב אוירבך היה מדמויות ההוד בשכונה. הוא נולד בשכונה והמשיך להתגורר בה לאחר נישואיו. שימש גם כן כראש ישיבת קול תורה ומסר בה שיעורים לתלמידי הישיבה.
דמויות מהווי השכונה > יצחק קיסטר

יצחק קיסטר היה שופט בית המשפט העליון. בנוסף, לתפקידיו במערכת המשפט הוא היה גם כן תלמיד חכם בהיקף נרחב. ידיעותיו בתורה היו רבות ומגוונות.
ראו גם

היציאה מהחומות
נחלאות
לקריאה נוספת

ראובן גפני, מקדש מעט – בתי כנסת מוכרים ונסתרים בירושלים, הוצאת יד בן צבי, 2005, עמ' 4–33
הערות שוליים

↑  ישראל שפירא, הפתעה: התגלה קברו של השען הירושלמי, באתר כיכר השבת, ‏2020-07-13
↑   "הולכים לפני המחנה" – סיפורו של הרב שלמה זלמן אוירבך, סרטון בערוץ "עכשיו 14", באתר יוטיוב (אורך: 27:28)
| שכונות חרדיות בירושלים |
| --- | --- | --- |
| תחילת היציאה מהחומות, לפני 1890 | בית ישראל • בתי ויטנברג • מאה שערים |  |
| בנייה בתקופה הטורקית, מ-1890 | בתי אונגרין • בתי הורנשטיין • בתי ורשה • בתי נייטין • בתי ברוידא • בתי ראנד • כנסת ישראל • זיכרון משה (התחרדה) • חצר שטרויס • שכונת אחווה (התחרדה) • גבעת שאול (התחרדה) • כרם אברהם (התחרדה) • שערי חסד • רוחמה |  |
| בנייה במנדט הבריטי | בתי מונקאטש • גאולה • מחניים • סנהדריה • שיכון פאג"י • תל ארזה (התחרדה) • בית וגן (התחרדה) • מקור ברוך (התחרדה) |  |
| בנייה ישראלית לפני מלחמת ששת הימים | קריית אונסדורף • קריית מטרסדורף • קריית צאנז • קריית שומרי אמונים • שיכון חב"ד • שמואל הנביא (התחרדה) • כרם • רוממה (התחרדה) |  |
| בנייה ישראלית אחרי מלחמת ששת הימים | גבעת משה • הר נוף • קריית איתרי • סנהדריה המורחבת • נוה יעקב מזרח • עזרת תורה • קריית בעלז • רמת אשכול (התחרדה) • רמות פולין • רמת שלמה • רמות אלון (התחרדה)  |  |
שכונות ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528911005171  LCCN: n2012050405  VIAF: 257725826   WorldCat (עם VIAF): 257725826 
שעון השמש הקבוע בחזית בית הכנסת הגר"א
שעון השמש על קיר בית הכנסת הגדול בפתח תקווה
ר' מרדכי לייב קמינצקי
הסכסוך הישראלי-פלסטיני

הסכסוך הישראלי־פלסטיני (בערבית: النزاع الفلسطيني-الإسرائيلي – הסכסוך הפלסטיני־ישראלי, או القضية الفلسطينية – "הסוגיה הפלסטינית") הוא סכסוך בין תושביה היהודים של ארץ ישראל (היישוב), ובהמשך גם מדינת ישראל שהקימו לבין ערביי ארץ ישראל (פלסטינים). העמדה המקובלת היא שראשיתו של הסכסוך בהצהרת בלפור הבריטית ב-1917. ואולם, יש המחשיבים שההיסטוריה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, תחילתה בשנת 1860, אז הוקמה משכנות שאננים – השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים. כך למשל נמנים באופן רשמי נפגעי פעולות האיבה, החל משנה זו. אך זאת על אף שהיהודי הראשון שנרצח בידי מתנקשים ערבים בשטחי ארץ ישראל הוא הרב אברהם שלמה זלמן צורף שנרצח בשנת 1851.
סכסוך זה בין שני חלקי האוכלוסייה היושבים בארץ ישראל, יהודים וערבים, החל לפני הקמת מדינת ישראל, והמשיך בעוז לאחריה. אף שהמונח "פלסטינים" במשמעותו המקובלת כיום לא היה בשימוש לפני הקמת המדינה – מורחבת כיום משמעות הביטוי "הסכסוך הישראלי-פלסטיני" אף לתחילתו של הסכסוך בין היהודים לערבים בארץ ישראל. והוא כולל גם את המאבק בין יהודי ארץ ישראל לבין ערביי ארץ ישראל במהלך שלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל ותקופת המנדט הבריטי.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני, אף במשמעותו המורחבת כאמור, הוא למעשה לבו של הסכסוך הישראלי-ערבי הרחב יותר. כשיש הטוענים כי ארצות ערב ואיראן מלבים ודוחקים בפלסטינים להילחם מול ישראל; תוך שימור מעמדם כפליטים דרך אונר"א, ובכלל זה דרך האומות המאוחדות, בכל מקום בו ימצאו; עד שיביאו לפתרון הבעיה הציונית, בעיניהם, בארץ ישראל. וזה בא לידי ביטוי בתמיכה שלהם במימון התנועות הפלסטיניות רק בתנאי ולאחר שיבצעו פעולות טרור נגד ישראל. כשלרוב המימון אף לא עובר לתושבים הפלסטינים אלא להנהגה הבכירה, ובכך ממשיך לשמר את מעמדם המופלה והנדחק.
שש סוגיות עיקריות, העומדות כיום במוקד המחלוקת בין הצדדים הן – גבולות הקבע, מעמד הפליטים הפלסטינים (זכות השיבה), השליטה בירושלים ובהר הבית, חלוקת משאבי המים, ההתנחלויות והסדרי הביטחון.
במהלך השנים נעשו ניסיונות רבים ליישוב הסכסוך, כגון תהליך השלום הישראלי-פלסטיני. מרבית ההצעות ניסו לקדם פתרון קבע אשר כרוך ביצירת אוטונומיה פלסטינית (למשל תוכנית האוטונומיה) או מדינה פלסטינית לצד מדינה יהודית עצמאית (עד 1948) או לצד מדינת ישראל (אחרי הקמתה), הידוע כפתרון שתי המדינות. פתרון אחר שהוצע ליישוב הסכסוך הוא "פתרון מדינה אחת" שלפיו כל ארץ ישראל המערבית כולל רצועת עזה ויהודה ושומרון תהפוך למדינה דו לאומית, תוך שליטה מוגברת של אחד הצדדים או שלטון שוויוני. הניסיונות לא צלחו בשל חילוקי דעות בתחומים רבים על אופי הפתרון וכן בשל אי אמון הדדי בין הצדדים. מאפיין בולט בסכסוך הוא גילויי הטרור הקשים מהצד הפלסטיני, אשר קיימים כמעט לכל אורכו של הסכסוך. הלחימה מבוצעת על ידי צבאות סדירים, כוחות צבאיים למחצה, תאי טרור ויחידים. הסכסוך הוביל לאורך השנים למספר רב של הרוגים בקרב האוכלוסייה האזרחית בשני הצדדים.
גורמים בינלאומיים בולטים מעורבים בניסיונות לפתרון הסכסוך. שני הגורמים העיקריים המעורבים במשא ומתן הם ממשלת ישראל וארגון אש"ף, קודם הקמת הרשות הפלסטינית, והרשות מאז הקמתה. מתווכים בין הצדדים נציגות בינלאומית המכונה הקוורטט לענייני המזרח התיכון אשר מורכב מנציגים מארצות הברית, רוסיה, האיחוד האירופי והאו"ם.
הסכסוך ידע עליות ומורדות והגיע לשיאו לאחר טבח שבעה באוקטובר, שהוביל למלחמת חרבות ברזל.
החל מ-1996

במאי 1994 נסוג צה“ל מכל ריכוזי האוכלוסייה הפלסטינים ברצועת עזה והעביר את השליטה באוכלוסייה והמרחב שבה התגוררה לרשות הפלסטינית שזה עתה הוקמה. בינואר 1996 הסיגה ישראל את כוחותיה מהאזורים המאוכלסים ביהודה ושומרון – המרחב הכלול בשטחי A ו-B. ב-20 בינואר נערכו בחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית, וזמן קצר לאחר מכן בוטלו המִנהל האזרחי והממשל הצבאי, באזורי A ו-B והוחלפו במנגנון התיאום והקישור. מינואר 1996 עת בוצעה ההיערכות מחדש בחברון, נמצאים למעלה מ-90% מהאוכלוסייה הפלסטינית ביו“ש תחת שליטה פלסטינית.
היסטוריה > תקופות

על ציר הזמן, הסכסוך הישראלי-פלסטיני, כחלק מהסכסוך היהודי-ערבי, נחלק לשבע תקופות, שונות מהותית זו מזו:
תקופת השלטון העות'מאני, שבה ראו ערביי ארץ ישראל את עצמם כחלק מהשטח הערבי הכולל הנתון לשליטת האימפריה. סכסוכים באותה תקופה היו על רקע דתי ולא על רקע לאומי.
תקופת המנדט הבריטי, שבה היו שני הצדדים לסכסוך כפופים לשלטון המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים על "פלשתינה-(א"י)". בתקופה זו, לא כל שכן בתקופות קודמות, לא נעשה שימוש במונח "סכסוך ישראלי-פלסטיני" והוא כונה בפי כל "הסכסוך היהודי-ערבי" בארץ ישראל.
התקופה שבין הכרזת מדינת ישראל לבין מלחמת ששת הימים, שבה היו הצדדים לסכסוך בשלוש ישויות מדיניות נפרדות: מדינת ישראל, רצועת עזה בשליטתה של מצרים והגדה המערבית שסופחה לירדן.
התקופה שממלחמת ששת הימים ועד הסכמי אוסלו, שבה נמצאים הצדדים לסכסוך, בכל שטחה של ארץ ישראל בשליטתה של מדינת ישראל.
התקופה מהסכמי אוסלו ועד האינתיפאדה השנייה (ספטמבר 2000), שבה קיימת מדינת ישראל ולצידה ישות מדינית, הרשות הפלסטינית.
התקופה מתחילת האינתיפאדה השנייה ועד יישום תוכנית ההתנתקות (קיץ 2005), שבה נסוגה ישראל באופן חד-צדדי מרצועת עזה.
2005 עד היום: השתלטות ארגון החמאס על רצועת עזה ב-2007 והעימותים בין ישראל לחמאס – מבצע עופרת יצוקה, מבצע עמוד ענן, מבצע צוק איתן, מבצע שומר החומות, מבצע עלות השחר מבצע מגן וחץ וטבח שבעה באוקטובר. הרשות הפלסטינית פעלה בנפרד מחמאס.
היסטוריה > מעורבותם של ערביי ישראל הנוצרים

| --- | --- |
 :  ראו גם – ערבים נוצרים, נוצרים בישראל
בראשית התנועה הציונית בארץ ישראל והעליות היו אלו דווקא ערביי ישראל הנוצרים שהיו בחזית המחאה וההתנגדות, בסכסוך הישראלי-פלסטיני, לתנועה הציונית. ההתנגדות הגיעה ממקום של בקשה לריבונות עצמית נוצרית ומטעמים של שמירה על ריבוי המקומות הקדושים לנצרות שבארץ ישראל. מאוחר יותר לאור התעצמות הסכסוך הישראלי-ערבי ונדידה של מתנגדים מהעולם המוסלמי ליהודה ושומרון ועזה, כדוגמת יאסר ערפאת.
במרוצת השנים ושחיקת ההתנגדות של ערביי ישראל הנוצרים למדינת ישראל, החלה מגמה הפוכה של תמיכה ברעיון הציוני ומדינת ישראל. תוך השתלבות במוסדות ופוליטיקה הישראלית, בין אם במפלגות הישראליות או מפלגות סקטוריאליות פלסטיניות.
סוגיות שנויות במחלוקת

| --- | --- |
 :  ראו גם – פתרון שתי המדינות, הכרה במדינה פלסטינית
העמדות המתוארות לעיל הן הרשמיות של הצדדים ואולם שני הצדדים אינם עשויים כמקשה אחת. גם אצל הישראלים וגם אצל הפלסטינים קיימים גופים פשרניים וקיצוניים, יוניים ונציים.
בישראל יש הרואים את הפלסטינים כמי שמתכננים את כיבושה המלא של ארץ ישראל ואת טענותיהם הרשמיות כאסטרטגיה זמנית – תוכנית השלבים של אש"ף. הם מביאים כהוכחה לכך את עליית החמאס, שאמנתו מחייבת מרחב איסלמי מן הירדן לים, את ספרי הלימוד הפלסטיניים שמדינת ישראל נעדרת ממפותיהם, את הפיגועים בתוך הקו הירוק, ואת דבריהם של המנהיגים הפלסטינים כמו נאום השלבים. מאידך, יש פלסטינים הסבורים שישראל אינה מעוניינת באמת בהסדר, אלא בכל השטח מן הים התיכון ועד הירדן ואף למעלה מכך, עד גבולות ההבטחה. הם מביאים כהוכחה את הרחבת ההתנחלויות בימי שלטון השמאל, את הטענה שתמיד הייתה זאת ישראל שכבשה שטחים במדינות ערב, את כניסת צה"ל לערים הפלסטיניות בזמן האינתיפאדה, וכן ציטוטים של אנשי ימין ודת ישראלים בזכות ארץ ישראל השלמה וטרנספר.
בשל ריבוי הקולות והפרשנויות, עצם השאלה לגבי הדרישות האמיתיות של הצד השני היא עמדה פוליטית שעליה חלוקים רבים בישראל, אך גם ברשות הפלסטינית.