stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'וסלין בורדיק
ביוגרפיה

בורדיק נולדה בעיר פארגו שבדקוטה הצפונית בשם ג'וסלין לואיז בירץ'. ב-1939 סיימה את לימודיה התיכוניים בתיכון המרכזי בפארגו ואת לימודיה באוניברסיטת נורת'ווסטרן סיימה ב-1943. כמו כן, היא עבדה בצעירותה כקריינית ברדיו במורהד (Moorhead) שבמינסוטה. כאשר הייתה חברה בליגה הלא-מפלגתית הדמוקרטית של דקוטה הצפונית, התנדבה במסעי הבחירות של בעלה בשנים 1964, 1970, 1976, וב-1982.
עם מותו של בעלה, הסנאטור קוונטין בורדיק בספטמבר 1992, היא מונתה בידי מושל דקוטה הצפונית ג'ורג' סינר למלא את מקומו בסנאט עד לעריכת בחירות מיוחדות לסנאט. כאשר הגיע מועד הבחירות, היא בחרה שלא להעמיד את עצמה כמועמדת בבחירות אלו. אחרי שקנט קונרד נכנס לתפקידו בדצמבר 1992, פרשה בורדיק לגמלאות בעיר הולדתה פארגו.
בורדיק הייתה האישה הראשונה מדקוטה הצפונית לייצג את המדינה בקונגרס של ארצות הברית בכלל. היא חיה בפארגו, ובמשך שנים הייתה שם פעילה ציבורית. ב-6 באפריל 2019 נפטר הסנאטור פריץ הולינגס מקרוליינה הדרומית והיא נהפכה לסנאטורית לשעבר המבוגרת ביותר.
נפטרה ב-26 בדצמבר 2019 בביתה שבעיר פארגו בגיל 97.
הערות שוליים

↑  ג'וסלין בורדיק, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  AP‏, Senator Burdick's Wife Is Interim Successor, באתר הניו יורק טיימס, 13 בספטמבר 1992 (באנגלית)
↑  Jocelyn Burdick, 1st ND woman to serve in US Senate, dies, וושינגטון פוסט, ‏28 בדצמבר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2010078305  SNAC: w6699cxv  US Congress: B001076  VIAF: 121222252   WorldCat (עם VIAF): 121222252
מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט

בית הכנסת הספרדי קהל גראנדה ברחוב נגרו וודה, בוקרשט, לאחר שנבזז ונשרף על ידי הלגיונרים והאספסוף
מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט היו אירועי דמים שהתרחשו בבוקרשט, בירת רומניה, בין 21 ל־23 בינואר 1941.
התנועה הלגיונרית בראשותו של הוריה סימה, שהייתה שותפה לממשלה השנייה של גנרל יון אנטונסקו במסגרת המדינה הלאומית-לגיונרית, ניסתה לתפוס את השלטון ולהדיח את אנטונסקו, ותוך כדי כך נערך פוגרום ביהודי בוקרשט. במהלך הפרעות נשרפו ונבזזו בתי כנסת ומוסדות יהודים אחרים, יהודים רבים נעצרו, עונו, נבזזו וחלקם נרצחו. המרד דוכא ביד קשה על ידי הצבא הרומני, אנטונסקו ביטל את המדינה הלאומית-לגיונרית, הקים דיקטטורה צבאית והיה לשליט יחיד, ללא מתחרים או מגבלות. מאתיים משאיות עמוסות ברכוש שנבזז מהיהודים, הכסף המזומן והתכשיטים הוחרמו ולא הוחזרו ליהודים, שגם לא פוצו על הנזקים שנגרמו לרכושם ולמוסדותיהם.
המרד

ב-20 בינואר 1941 נרצח בבוקרשט קצין חיל האוויר גרמני על ידי אזרח יווני. פרשה זו לא פוענחה עד היום, אך היא שימשה כניצוץ שהפעיל את המרד הלגיונרי. אמנם יון אנטונסקו החליף את מפקדי משטרת הביטחון ומשטרת הבירה, אך הפקודים שלהם, שקיבלו הוראות מהוריה סימה, סירבו לאפשר למפקדים החדשים להיכנס לתפקידם. לגיונרים מצוידים בנשק חם תפסו את משרד הפנים, תחנות משטרה, ובניינים נוספים של משרדי ממשלה ומבנים עירוניים, ופתחו באש על החיילים שניסו להשתלט על מקומות אלה.
פניותיו של אנטונסקו לציבור לשמירת הסדר, לא פורסמו ולא שודרו באמצעי התקשורת, שנשלטו על ידי הלגיונרים; אלה קראו מצדם לעם הרומני להתקומם נגד משרתי הבונים החופשיים והיהודים (כרמז לקשריו של אנטונסקו).
במשרד הפנים רוכזו, להגנה על חייהם, אישים שעלולים היו להיות מטרות להתנקשות מצד הלגיונרים. ראשי הלגיונרים בראשות הוריה סימה ירדו למחתרת. הלגיונרים ערכו גיוס המוני בכפרים הסובבים את בוקרשט והמוני איכרים זרמו אל רחובות בוקרשט בהיענות לקריאתם להגן על המדינה מפני היהודים והבונים החופשיים. הלגיונרים השתלטו על תחנות הדלק ועל מכליות דלק והשתמשו בפחי נפט בוערים כנשק נגד החיילים. בארמונו של אנטונסקו נותרו איתו רק 15 קצינים נאמנים.
במשך יומיים הסתפק הצבא הרומני רק בהגנה על עצמו והשתדל לכתר את הנקודות שהיו בשליטת הלגיונרים, אך לא יזם התקפות ונתן להם לפעול באופן חופשי. הצבא נבוך גם משיטת התקדמות הלגיונרים, שפעלו בקבוצות בהן בשורה הראשונה צעדו הנשים, באמצע תועמלנים מצוידים באמצעים להגברת קול ורק בסוף ההמון הלגיונרי. בתקופה זו פרסמו הלגיונרים כרוזים שבהם טענו, כי "היהודים התמרדו". במשך כל ימי המרד עסקו עיתוני הלגיונרים (העיתונים היחידים שהופיעו ברומניה באותה עת) בהסתה נמרצת נגד היהודים, הסתה שבסופה הייתה מופיעה הסיסמה המופנית אל הקוראים: "אתם יודעים במי לירות".
הפרעות ביהודי בוקרשט

הפרעות ביהודי בוקרשט לא היו תופעת לוואי של מרד הלגיונרים, אלא אירוע מקביל שאורגן בכוונה תחילה, בין השאר כדי לתת לגיטימציה למרד הלגיונרים ולזהות את מתנגדי הלגיונרים עם אוהדי היהודים.
בפרעות נגד היהודים השתתפו המשטרה הלגיונרית, השוטרים הרגילים הנאמנים ללגיונרים, ארגונים לגיונריים שונים, גוף העובדים הלגיונרי, ארגון הסטודנטים, תלמידי תיכון, צוענים ופושעים פליליים. ההתקפה על שני הרבעים היהודים, וקרשט (Văcăreşti) ודודשט (Dudeşti), החלה כמה שעות לפני המרד. אחד מראשי הלגיונרים, וסילה יסינסקי (Vasile Iasinschi), שר העבודה, הבריאות וההגנה הסוציאלית בממשלה הלגיונרית, נתן את ההוראה להצית את השכונות היהודיות וההמון התנפל על בתי היהודים, בתי הכנסת שלהם ויתר מוסדותיהם. מטות הלגיונרים הפכו למרכזי עינויים, אליהם הובאו יהודים שנחטפו מבתיהם. בתי יהודים הוצתו ואת היהודים עצמם ריכזו במקומות, בהם יכלו לענות אותם לצורך סחיטת רכושם וגם לאנוס את הנשים. יהודים נרצחו באופן אקראי, אך גם בהוצאות להורג מתוכננות. היו יהודים שהושלכו מקומות עליונות של בניין מפקדת המשטרה, ואחרים שנרצחו באכזריות בבית המטבחיים.
אנשי צבא לא השתתפו בפוגרום זה וכך גם שוטרים שהיו נאמנים לאנטונסקו. השוטרים הנאמנים לאנטונסקו אולצו למסור את נשקם ואף את מדיהם והושמו במעצר.
אף על פי שלשלטונות היה ידוע שסכנה גדולה אורבת לרבעים היהודים, דודשט ווקרשט, לא דאגו לשמירה, לא על חיי מאה אלף התושבים היהודים ולא על רכושם ואולי השאירו אותם ללא מגן במתכוון, כדי שניתן יהיה לאחר מעשה, כפי שזה קרה, להאשים את הלגיונרים במעשי הזוועה שעשו, בשוד ובגנבה ולהשחיר את הדימוי שלהם בעיני הציבור הרומני.
אחרי המרד ציין התובע הצבאי ש"בעת שהאש כילתה בית כנסת חדרו החיות לבתים ואנסו נשים מול עיני הבעלים והילדים".
הפרעות ביהודי בוקרשט > מרכזי עינויים

הפרעות ביהודים החלו מוקדם, ביום 20 בינואר, כשנעצרו עשרות יהודים והובאו למקומות, שהפכו בהמשך למרכזי עינויים. כנופיות של לגיונרים הקימו מרכזים בהם ריכזו יהודים לשם חקירתם ועינויים, במטרה לשדוד את רכושם. מרכזי העינויים העיקריים היו:
מפקדת משטרת הבירה. לכאן הובאו זיגמונד גולדפרב, מי שהיה נשיא הקהילה של יהודי בוקרשט, חברי הוועד של המשרד הפלשתינאי (מי שעסקו וארגנו את העלייה לארץ ישראל) ובראשם משה אורחובסקי ועוד.
הבית על שם גאורגה קלימה בדרך קלרשי 37.
מרכז המשטרה מס' 15 ברחוב מתיי באסאראב. לכאן הובאו יהודים שנלקחו מבתיהם ובהם העיתונאי בן ה-72 הוריה קרפ, מי שהיה בעבר סנטור ומזכיר כללי של הקהילה היהודית של בוקרשט ובנו, מתתיאס קרפ, המזכיר הכללי של פדרציית איחוד הקהילות היהודיות של רומניה ועוד אישים, בהם כאלה שלחמו במלחמות רומניה וזכו למדליות. אל מרכז זה הובאה גם קבוצה של 20 צעירים, שנלקחו מהמרכז של הארגון הציוני ועמדו לפני יציאתם לארץ ישראל.
מרכז התאחדות הקהילות היהודיות ברחוב בורגלה 3.
בית כנסת מלבין ברחוב האמיצים 4.
טחנת הקמח סטראולשט.
הבניין של מועצת ז'לאבה.
בנוסף לרצונם של המענים לסחוט מהיהודים את רכושם המוסתר, השתתפו בעינויים גם צעירים סדיסטים, לפעמים נערים, שעינו יהודים להנאתם. העינויים נמשכו שעות ואף ימים ולילות כשהמענים מתחלפים ביניהם. היהודים נשדדו מהרכוש שהיה עליהם ולעיתים גם מבגדיהם. הם אולצו למסור רכוש שהוסתר במקומות אחרים, רכוש קהילתי או רכוש פרטי ופעמים רבות נורו למוות לאחר מכן, כפי שעשו לגזבר הקהילה. חלק מהנרצחים אף אולצו לכתוב מכתבי התאבדות לפני שנרצחו.
בראש חבורת המענים עמד מירצ'ה פטרוביצ'סקו, בנו של שר הפנים, שהודח על ידי אנטונסקו. פטרוביצ'סקו קשר יהודים למטרות וירה אליהם כשהוא מכוון את יריותיו כך שלא יפגעו בגופם, אלא ייצרו קו היקפי סביבו. הוא השתמש גם בנשים יהודיות שהופשטו עירומות ונקשרו כשגבן אל המטרה. לאחר שסיים לירות ניקרו את שדי הנשים במקדח או שחתכו אותם. רק אישה אחת מהן נותרה בחיים לאחר טיפול זה, אך גם היא הוצאה להורג עם יהודים אחרים.
גם נשים לגיונריות השתתפו בפרעות - הן אהבו במיוחד להפשיט גברים יהודים ולהכות אותם באיברי המין.
ב-23 בינואר, כמה שעות לפני דיכוי המרידה, בחרה קבוצה של לגיונרים באקראי 15 יהודים, הובילה אותם במשאיות לבית המטבחיים המקומי ושם נורו למוות. חמישה מבין היהודים, כולל ילדה בת חמש, נתלו על ווי בית המטבחיים בעודם בחיים, הם עונו, בטנם נחתכה והמעיים שלהם נקלעו על צווארם. על הגופות הודבקו תוויות "כשר". בית המטבחיים נסגר לשבוע ימים לצורכי טיהור מתוצאות העינויים.
הסופר הרומני הידוע, קונסטנטין וירג'יל גאורגיו, ציין בספרו "זכרונות" (Memorii, Ed. Gramar 1999, pag. 523-524):
באולם העצום של בית המטבחיים, שם תולים את הפרות על אנקולים לשם ביתוק, היו תלויות גופות של אנשים ערומים. על כמה גופות נרשמה המילה "כשר". אלה היו גופות של יהודים... נשמתי הזדהמה. התביישתי מעצמי. בושתי על היותי רומני, כמו הקרימינלים ההם ממשמר הברזל.
בפרעות אלה נרצחו 125 יהודים, 120 גופות נספרו וחמש לא נמצאו. ייתכן שנרצחו יהודים נוספים, שאינם מקהילת בוקרשט אך נקלעו למקום באותם ימים. במהלך הפרעות נפגעו קשה או נהרסו כליל 1,274 בתי עסק, חנויות, בתי מלאכה ודירות של יהודים. אחרי דיכוי המרד אסף הצבא שלל של לגיונרים מהיהודים ב-200 משאיות וגם כסף מזומן ותכשיטים.
הפרעות ביהודי בוקרשט > שוד, הרס ושריפת בתי כנסת

הלגיונרים הציתו בתי כנסת ורקדו סביב הלהבות בעודם שואגים משמחה.
בית הכנסת קהל גראנדה בבוקרשט (בית הכנסת הספרדי הגדול), מבתי הכנסת המפוארים ביותר במזרח אירופה, הותקף ב-21 בינואר בערב על ידי קבוצת פורעים גדולה, ששדדה כל דבר בעל ערך. למחרת הביאו הלגיונרים מכליות דלק, ריססו את קירות בית הכנסת והדליקו אותו. הוא נשרף לחלוטין.
בית הכנסת "בית המדרש הישן" הותקף על ידי קבוצה, שעצרה את המתפללים והובילה אותם לאחד ממרכזי העינויים. הפורעים שדדו את חפצי הערך ושרפו את המבנה.
ההיכל "גשר מוגושואיה", שנוסד בשנת 1840, נהרס בעזרת גרזנים, מכושים ומוטות ברזל. נהרסו גם כמה חדרים, שהיו בחצר ושימשו כבית אבות. לפני ההרס נשדדו חפצי הערך ומה שלא נשדד הועלה באש.
בבית הכנסת קורל (Templu Coral) הגדול נעצרו המתפללים והובלו לאחד ממרכזי העינויים. חלקם נלקחו בהמשך ליער ז'ילאבה, שם נרצחו. בית הכנסת ניצל משריפה גמורה, כי כמות הדלק שהביאו הלגיונרים לא הספיקה.
בית הכנסת "האחווה" (פראטרנה) נשדד, נהרס והוצת, אך האש שרפה רק את המבוא ואת דלת הכניסה.
"בית הכנסת אחדות הקודש", שהוקם ב-1836, נשדד תחילה ב-21 בינואר על ידי עשרה פורעים מזוינים. הפורעים חזרו למחרת, התיזו בנזין והציתו אש, אך האש לא התפשטה ולאחר הסתלקות הפורעים כובתה.
בבית הכנסת הגדול הייתה משרתת נוצרייה בשם לוקרציה קנז'יה שהתחננה בפני הפורעים שלא ישרפו את בית הכנסת והזכירה להם בבכי את המצוות הנוצריות. בית הכנסת נשדד ופנימו נחרב, אך ניצל משריפה.
בית הכנסת "מלבי"ם" נתפס על ידי כנופיית פורעים והפך למרכז טרור ועינויים. כ-300 יהודים, שתפסו הפורעים בבית הכנסת ובסביבתו, הובאו אליו ושם עונו ונשדדו. גם בית הכנסת נשדד ותוכו נהרס.
בית הכנסת "בית אל" נשדד ונהרס באמצעות גרזנים ומכושים.
בית הכנסת הספרדי הקטן קהל צ'יקו נשדד ונהרס, אך ניסיונות ההצתה נבלמו על ידי השכנים הנוצרים, שחששו מהתפשטות האש לבתיהם.
בית הכנסת של הסנדלרים נתפס והוסב למרכז עינויים של המתפללים ושל עוברי האורח היהודים, שהובאו מהרחוב. את חפצי הקודש שרפו במרכז בית הכנסת.
בית הכנסת "פועלי צדק" נשדד ונהרס.
בנוסף לבתי כנסת אלה, נשדדו ונהרסו עוד 13 בתי כנסת קטנים יותר.
דיכוי המרד

במהלך ימי המרד נמנע אנטונסקו מעימות ישיר עם הלגיונרים, אך דאג לרכז יחידות צבא שהובאו מערי השדה אל בוקרשט, כולל מאה טנקים. התוהו ובוהו גבר והדאיג אפילו את היטלר, שהיה מעוניין ברומניה כבעלת ברית מסודרת. כאשר תמונות הזוועה מהפרעות התפרסמו וכאשר זעם החיילים כנגד הלגיונרים הלך וגאה (לגיונרים פגעו בחיילים בודדים שתפסו, הפשיטו אותם ממדיהם ואפילו שרפו כמה), ברגע המתאים מבחינתו נתן אנטונסקו את ההוראה לצבא, בראשותו של גנרל איליה שטפליה לדכא את המרד וזה ביצע את המלאכה בכמה שעות, ללא קושי מיוחד. ללגיונרים לא הייתה תשובה לשימוש שעשה הצבא בתותחים ובטנקים ברחובות בוקרשט. החיילים הסתערו על מתרסי הלגיונרים והלגיונרים ברחו. במהלך ההתנגשויות עם הלגיונרים המבוצרים בבניינים, נהרגו שלושים חיילים ומאות נפצעו. אין נתונים רשמיים על מספר הלגיונרים שנהרגו, אך דוברי התנועה הלגיונרית טענו שנהרגו יותר מ-800 מחבריהם בקרבות של אותם הימים.
בערבו של 22 בינואר, כשנמסר להיטלר שרומניה נמצאת בתוהו ובוהו ועל סף מלחמת אזרחים, הורה לחיל המשלוח הגרמני ברומניה להתייצב לצד אנטונסקו. הגרמנים לחצו על הוריה סימה להוציא את הלגיונרים מהבניינים הציבוריים ומהרחובות ולפרסם כרוז ברוח זו. הכרוז פורסם למחרת בבוקר.
לאחר שהמרד דוכא פנה אנטונסקו באמצעות הרדיו אל העם וסיפר להם את כל "האמת", בלי להזכיר כלל את הפרעות ביהודים. לאחר שהמרד דוכא, ביקש אנטונסקו מחיל המצב הגרמני, שישב באפס מעש בכל מהלך המרד, להפגין הזדהות איתו. החיילים הגרמנים נשלחו למצעד ברחובות בוקרשט, מצעד שהסתיים מול בנין ראש הממשלה, ושם הם הריעו לאנטונסקו.
לאחר נפילת הלגיונרים התהפכה המגמה וכל האופורטוניסטים שהצטרפו אליהם, עזבו אותם. העיתונות הפסיקה להיות לגיונרית, אך נשארה אנטישמית ולאומנית. חלק ממנהיגי הלגיונרים, כולל הוריה סימה, נמלטו לגרמניה, ואחרים נכלאו. עד סוף פברואר 1941 נעצרו ברומניה באשמת השתתפות במרד 9,352 לגיונרים, ועד אוגוסט 1941 נשפטו 2,980 מהם, מתוכם 1,842 נשלחו לרצות עונשי מאסר שונים. באותם ימים החלה המלחמה נגד ברית המועצות ולגיונרים רבים העדיפו לצאת לחזית במקום להישפט, אולם לטענת התנועה הלגיונרית, חלק מהם נורו בגבם בזמן הקרבות, לפי הוראות שקיבלו קציניהם מהפיקוד העליון.
לאחר דיכוי המרד פרסם משטר אנטונסקו צו להחרמת רכושם ואיסור חזרתם של כל אלה שנמלטו מרומניה בתקופה זו, ראשי הלגיונרים הבורחים וכמה מאות יהודים שברחו מהפרעות לדרום דוברוג'ה הבולגרית ושהו שם בחוסר כל וללא אישור השלטונות המקומיים.
הלגיונרים, שהובילו את הקו האנטישמי ברומניה, נפלו, אך אותה מגמה נמשכה גם בלעדיהם, עם הפסקה קלה, כי גם לרומנים היה קשה לעכל את מראות הזוועה של פרעות בוקרשט. כעבור כמה חודשים דהו מראות אלה מול פרעות יאשי.
עזרת הקהילה היהודית

לאחר הפרעות הוקמו והתחילו לפעול מוסדות יהודים, שנועד לעזור לנפגעים. הוקמו קנטינות, שהגישו ארוחות חמות לנפגעים הנזקקים, הוקם בית יתומים בהנהגת מלאניה ינקו ובעלה, דוקטור קרול ינקו והוגש סיוע רפואי, סיוע חומרי וסיוע לילדים בהכנת שיעורים.
מוסדות אלה שמשו גם כשהגיעו לבוקרשט היתומים מטרנסניסטריה.
הכחשת הפוגרום ותאוריות הקונספירציה

זמן קצר לאחר דיכוי המרד התחילו ניסיונות הטשטוש וההכחשה, הן של הפוגרום ובעיקר המעשים האכזריים במיוחד שבוצעו במהלכו והן של המרד עצמו. הלגיונרים ניסו לטעון, שלא היה פוגרום, אלא רק פגיעה באותם היהודים שתקפו אותם. בהמשך ניסו לטעון שלא הם ביצעו את הפוגרום, אלא אספסוף שהונהג על ידי זרים (בעיקר בולגרי מסוים) ובשלב האחרון טענו שוב שלא היה פוגרום, אלא בִּיום של פוגרום, שנעשה על ידי אנטונסקו בקנוניה עם היהודים ועם הקומוניסטים, או רק עם היהודים או רק עם הקומוניסטים, והגופות שצולמו כלל לא היו גופות של יהודים, אלא של לגיונרים.
דוגמה למסע ההכחשה הוא מאמרו של העיתונאי הרומני פמפיל שיקארו, שפרסם לאחר המרד, ב-17 בפברואר 1941, בעיתון Curentul, מאמר בשם "הוצאת הדיבה העגומה של האומה" ובו טען "שאינו יכול להאמין שאלה שהובילו בני אדם לבית המטבחיים לשחוט אותם כמו בהמות היו רומנים ולא זרים. איזה שם הוציאו לנו בקהילת העמים? איזה מוניטין ישאירו לנו?" ומכאן הגיע למסקנה: "מעשיהם הוכיחו כי מוצאם אינו רומני".
לגבי המרד, הלגיונרים טענו שלא היה מרד, אלא התקפה של אנטונסקו עליהם, במטרה לקחת לעצמו את כל עמדות השלטון. בערוב ימיו הודה הוריה סימה שנרצחו 124 יהודים, אך טען שהיהודים אשמים בכך במידה רבה, כי הם היו צד לוחם בהתנגשות וסכסכו בינם ובין אנטונסקו. כראיה לכך הוא מציין, שראה לעיתים קרובות את וילהלם פילדרמן, מנהיג יהדות רומניה, עולה או יורד ממשרדו של אנטונסקו.
ראו גם

שואת יהודי רומניה
פרעות יאשי
לקריאה נוספת

ז'אן אנצ'ל, תולדות השואה - רומניה, הוצאת יד ושם.
מתתיאס קרפ, הספר השחור כרך א', מהדורה שנייה, הוצאת דיוג'נה 1996. (ברומנית)
הערות שוליים

↑  פשיסטים רומנים יורים ברב נימירובר, דבר, 12 בינואר 1936
↑  STATUL NAŢIONAL LEGIONAR - Bilanţul unei guvernări (septembrie 1940 – ianuarie 1941) המדינה הלאומית לגיונרית - מאזן של שלטון (ספטמבר 1940 - ינואר 1941) באתר של פדרציית הקהילות היהודיות ברומניה
↑  Viata si moartea evreilor români în timpul regimului legionar (6 septembrie 1940 - 21 ianuarie 1941)  חייהם ומותם של היהודים הרומנים בתקופת המשטר הלגיונרי - באתר הקהילה היהודית של רומניה (ברומנית)
↑  Ilarion Țiu, Mișcarea Legionară după Corneliu Codreanu עמוד 33 (ברומנית)
↑  ז'אן אנצ'ל, "תולדות השואה - רומניה", כרך ראשון, עמודים 354–361
↑  ז'אן אנצ'ל, "תולדות השואה - רומניה", כרך א' עמוד 365
↑  Rebeliunea legionară - o mineriadă împotriva Mareșalului(הקישור אינו פעיל, 21.1.2024), Dana Honciuc, Historia (ברומנית)
↑  ז'אן אנצ'ל, "תולדות השואה - רומניה", כרך ראשון, פרק אחד-עשר
↑  ז'אן אנצ'ל, "תולדות השואה ברומניה" כרך א' עמוד 391
↑  מתתיאס קרפ, "הספר השחור", כרך א' עמודים 182, 183
↑  מתתיאס קרפ, "הספר השחור", כרך א' עמודים 197 - 200
↑  Pogromul de la București. O evocare la 75 de ani (ברומנית)
↑  ז'אן אנצ'ל, תולדות השואה - רומניה, כרך ראשון, עמודים 374 - 375
↑  ידיעה חדשותית מאיסטנבול, שוד "חוקי" של ממשלת רומניה, דבר, 30 בינואר 1941
↑  יעקב גלר, Rezistența spirituală a evreilor români în timpul Holocaustului עמוד 304 (ברומנית)
↑  Commission on the Holocaust in Romania, submitted to President Ion Iliescu in Bucharest on November 11, 2004.(הקישור אינו פעיל, 20.9.2020)
↑  ז'אן אנצ'ל, תולדות השואה - רומניה, כרך א' עמוד 399
↑  ז'אן אנצ'ל, "תולדות השואה - רומניה", כרך א' עמוד 400
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530259705171  LCCN: sh93004648 
שריונית רנו, שיוצרה על פי רישיון במפעלי מאלאקסה ברומניה - שתי שריוניות כאלה נמסרו ללגיונרים ישר מקו הייצור (ניקולאה מאלאקסה, בעל המפעל, היה אוהד ומממן של התנועה הלגיונרית) והיו הסיבה להלאמת מפעלי מאלאקסה לאחר דיכוי המרד
גופות עירומות של יהודים שנרצחו על ידי הלגיונרים ביער ז'ילבה ובגדיהם נבזזו על ידי האספסוף
הרב צבי גוטמן, שניצל בנס מרצח ביער ז'ילאבה, אך שני בניו, האחד עורך דין והשני עיתונאי, נרצחו ביער.
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
יון אנטונסקו בחברת אדולף היטלר, ביוני 1941
ההוראה של הוריה סימה ללגיונרים להניח את הנשק כפי שפורסמה במהדורה מיוחדת של ביטאון התנועה הלגיונרית בבוקרו של 23 בינואר 1941
מנחם עינן

| --- | --- |

 לידה:  17 ביוני 1939 (בן 85) ל' בסיוון ה'תרצ"ט המנדט הבריטי תל יוסף, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1957–1989 (כ־32 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 13 (גדעון)  מפקד חטיבה 609  מפקד חטיבה 459  מפקד חטיבה 401  ראש מחלקת מבצעים באגף המבצעים  מפקד עוצבת הפלדה  ראש אגף התכנון  ראש אג"א  עוזר הרמטכ"ל
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מבצע שלום הגליל    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה הראשונה
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל המשביר לצרכן, יו"ר גרנית הכרמל, יו"ר טמבור, מנכ"ל חברות נדל"ן, מנכ"ל קבוצת עזריאלי, חבר בוועדת וינוגרד
 
מנחם עינן (נולד ב-17 ביוני 1939 בתל יוסף) הוא אלוף במילואים בצה"ל, שימש כראש אגף התכנון בצה"ל החל משנת 1983 והחל משנת 1986 שימש ראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה וזאת עד סמוך לפרישתו מן השירות בשנת 1989. עמד בראש "ועדת עינן" לחקירת אסון צאלים ב', היה חבר בוועדת וינוגרד ושימש כמשנה ליו"ר קבוצת עזריאלי.
שירותו בצה"ל

עינן נולד וגדל בתל יוסף. התגייס לצה"ל בשנת 1957 ושירת בנח"ל, בגולני ובחיל השריון השתחרר וחזר לקיבוצו. אחרי שלוש שנים חזר לשירות קבע, במלחמת ששת הימים לחם בקרב אום-כתף. במלחמת ההתשה שימש עינן כמפקד גדוד 13 (גדעון) של חטיבת גולני. בשנת 1974 מונה למפקד חטיבה 609. בשנת 1975 מונה למפקד חטיבה 459 ובשנת 1977 למפקד חטיבה 401. בשנת 1978 מונה לראש מחלקת מבצעים במטכ"ל. בשנת 1981 מונה למפקד עוצבת הפלדה, ובתפקידו זה הכין אותה לתפקידה במלחמת לבנון הראשונה. עינן עמד בראש האוגדה בלחימתה בגזרה המרכזית במלחמת לבנון. ב-1983 שימש נציג צה"ל בשיחות בין ישראל ללבנון. ביוני 1983 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף התכנון. ביוני 1985 יצא ללימודי מנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ושימש עמית מחקר במכון ראנד. ביוני 1986 מונה לראש אגף האפסנאות. בשנת 1989 מונה לעוזר הרמטכ"ל. בשנת 1989 פרש מצה"ל.
קריירה אזרחית

לאחר שחרורו מונה לתפקיד מנכ"ל המשביר לצרכן. בספטמבר 1992 הצטרף לקבוצת עזריאלי וכיהן כמנכ"ל עד 2011. בין השאר הוביל את רכישת השליטה בחברת גרנית הכרמל (בה שימש כיושב ראש), את ההשקעות הפיננסיות בבנק לאומי ובחברת כרטיסי האשראי לאומי קארד, ואת הנפקת הקבוצה בבורסה בשנת 2010. בתחילת 2012 עבר לכהן כמשנה ליו"ר החברה. בשנת 2015 עזב את החברה לאחר 22 שנים.
בספטמבר 2006 מונה עינן כחבר בוועדת וינוגרד.
עינן מתגורר בכוכב יאיר, נשוי ואב לשלושה. בוגר תואר ראשון במדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב ובית הספר הגבוה למלחמה בצרפת.
הערות שוליים

↑  ענת ג'ורג'י, רז סמולסקי, מנכ"ל קבוצת עזריאלי: שמרנות היא לא מלה גסה, באתר TheMarker‏, 9 ביולי 2009.
↑  אורי מילשטיין, המג"ד שסירב לקבל צל"ש, דבר, 17 באפריל 1983
↑  התקדמות בניסוח הסכם אי הלוחמה, דבר, 15 בפברואר 1983
↑  אלוף חדש בצה"ל, מעריב, 7 ביוני 1985
יוסף ולטר, לא נאפשר למדינות ערב לפתח נשק גרעיני, מעריב, 5 ביולי 1985
↑  יוסף ולטר, אלוף מנחם עינן מונה לראש אג"א במקום אלוף חיים ארז, מעריב, 6 ביוני 1986
↑  עמנואל רוזן, אלוף מנחם עינן פורש: אני מודאג מרמת המוסר של חיילי צה"ל בשטחים, מעריב, 11 בינואר 1989
עינו מזדכה על היין, חדשות, 10 בינואר 1989
↑  נווית זומר, מונה למנכ"ל המשביר, חדשות, 2 בפברואר 1989
↑  נווית זומר, מנחם עינן, מנכ"ל המשביר לצרכן, פורש, חדשות, 4 בספטמבר 1992
↑  שלומי שפר, מנחם עינן, נשיא קבוצת עזריאלי: "רכישת קבוצת גרנית הכרמל היא רכישה אסטרטגית ונכונה עבורנו", באתר TheMarker‏, 30 באוקטובר 2006
↑  יעל גרונטמן, ‏בנק לאומי מוכר 20% מלאומי קארד לעזריאלי בתמורה ל-360 מיליון שקל, באתר גלובס, 21 במאי 2008
שרון ביידר, ‏קבוצת עזריאלי הגישה את הצעתה לרכישת חלק ממניות בנק לאומי, באתר גלובס, 30 באפריל 2009
↑  מיכאל רוכוורגר, קבוצת עזריאלי תנפיק 25% בכדי לגייס 2.7 מיליארד שקל, באתר TheMarker‏, 11 במאי 2010
↑  מיכאל רוכוורגר, מנחם עינן עזב את תפקיד המנכ"ל בעזריאלי - כדי להתמנות למשנה ליו"ר, באתר TheMarker‏, 10 בינואר 2012
↑  מיכאל רוכוורגר, לאחר 22 שנים: מנחם עינן עוזב את קבוצת עזריאלי עם 70 מ' ש', באתר TheMarker‏, 16 בספטמבר 2014
הדס ברק, ‏הרשת החברתית: קבוצת עזריאלי נפרדת ממנחם עינן, באתר גלובס, 25 במרץ 2015
↑  אלוף בן, כתב המינוי: וינוגרד יבדוק את ההתנהלות משנת 2000, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411650105171  VIAF: 67156675128633582972   WorldCat (עם VIAF): 67156675128633582972
מאיר ניר

| --- | --- |

 לידה:  4 בספטמבר 1939 (בן 85) אלכסנדריה, מצרים
 מקום לימודים:  הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל
 תקופת הפעילות:  1963–2020 (כ־57 שנים)
 תחום יצירה:  אדריכלות
מאיר ניר (נולד ב-4 בספטמבר 1939) הוא אדריכל ישראלי, שתכנן מבני ציבור רבים מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 עד ראשית שנות האלפיים.
ביוגרפיה

מאיר ניר נולד באלכסנדיה שבמצרים ב-4 בספטמבר 1939 ועלה לישראל עם הוריו וארבעת אחיו ואחיותיו בשנת 1946. הוא התגורר בילדותו ברחוב לסל בתל אביב, מאחורי בית בן-גוריון, למד בבית הספר היסודי "גרץ" בתל אביב בשנים 1946–1954 ולאחר מכן בבית הספר התיכון עירוני א׳ בתל אביב בשנים 1954–1958. עם סיום לימודיו התיכוניים, התגייס ניר לשירות צבאי בנח"ל ולאחר שלוש שנות שירות, החל ללמוד בפקולטה לאדריכלות בטכניון. בשנת 1963, במהלך שנת הלימודים השלישית שלו בטכניון, זכה ניר בפרס השני בתחרות ארצית לתכנון בית החייל בחיפה. הישג זה, שהיה חסר תקדים עבור סטודנט לאדריכלות, זכה להכרה נרחבת ושבחים בתקשורת ובקהילת האדריכלים. בהמשך, במהלך שנת הלימודים החמישית שלו בטכניון, זכה ניר יחד עם חברו מרקוס נולדי בפרס הראשון בתחרות ארצית לתכנון בית הכנסת והמרכז הקהילתי "איחוד שיבת ציון" בתל אביב.
לאחר שסיים את לימודיו בטכניון בשנת 1965, ייסד מאיר ניר, יחד עם שותפו מרקוס נולדי, משרד אדריכלים בתל אביב. בשנת 1967 זכו השניים בפרס הראשון בתחרות ארצית לתכנון בית הספר המקיף "רוגוזין" בתל אביב – הישג שזיכה אותם בהכרה מקצועית רחבה. בשנת 1970, לאחר חמש שנות שותפות, יצא ניר לדרך עצמאית והקים משרד אדריכלים משלו. במסגרת עבודתו תכנן עשרות פרויקטים ברחבי ישראל ובעולם עבור לקוחות פרטיים, ממשלתיים וציבוריים. בין לקוחות המשרד נמנו משרד הבינוי והשיכון, הסוכנות היהודית, רשות שדות התעופה, ועיריית תל אביב. סגנונו האדריכלי של ניר התאפיין ביצירת חללים פונקציונליים ומינימליסטיים, בהשראת המוטו “Less is more” (פחות הוא יותר) של לודוויג מיס ון דר רוהה – חלוץ הסגנון הבינלאומי ואחד האדריכלים המשפיעים ביותר במאה ה-20. גישתו של ניר הדגישה שילוב בין אסתטיקה גאומטרית לאפקטיביות שימושית, שהפכו לסימן ההיכר של עבודתו.
במקביל לפעילותו המקצועית, כיהן ניר כממלא מקום יו"ר התאחדות האדריכלים ובוני הערים בישראל בין השנים 1989–1993, והשפיע רבות על קידום מקצוע האדריכלות בארץ. בשנת 2020, לאחר קריירה שנפרשה על פני שישה עשורים, במהלכה זכה בפרסים ותחרויות, פרש ניר מפעילות מקצועית.
מאיר ניר מתגורר בתל אביב ונשוי להייצ׳יק ניר, מורה לפיסול וממייסדי מגמת האמנות בבית הספר לאמנויות תל אביב. הוא אביהם של האמן אורי ניר והמעצבת מיכל ניר.
פרויקטים נבחרים

בית קבוצת רד-בינת (הר-חוצבים)
נמל התעופה בן-גוריון, טרמינל 4
מפעל חברת קפס פרמה (הר-חוצבים)
מרכז קהילתי "איחוד שיבת ציון" (תל אביב)
גלריית תמונות

בית קבוצת רד-בינת, הר חוצבים
בית קבוצת רד-בינת, הר חוצבים
בית קבוצת רד-בינת, הר חוצבים
נמל התעופה בן-גוריון, טרמינל 4
נמל התעופה בן-גוריון, טרמינל 4
מרכז קהילתי "איחוד שיבת ציון", תל אביב
מרכז קהילתי "איחוד שיבת ציון", תל אביב
מפעל חברת קפס פרמה, הר חוצבים
מפעל חברת קפס פרמה, הר חוצבים
הונאה

ערך זה עוסק בהטעיה מכוונת. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הונאה (באנגלית: fraudulent) היא סוג של השפעה חברתית, בה אדם מנסה לשנות את תפיסתו או התנהגותו של אדם אחר, באמצעות טקטיקות הכוללות ערמומיות (הצגה משכנעת של מידע מסולף), רמייה או ניצול.
ניתן להגדיר בקצרה הונאה כמעשה רמאות והולכת שולל של אדם או גוף אחר.