stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פטריציה רג'יאני
ביוגרפיה > רצח בעלה לשעבר

שנה לאחר גירושיה, ב-27 במרץ 1995, מאוריציו גוצ'י נורה ונהרג על ידי רוצח שכיר שנשכר על ידי פטרציה על המדרגות מחוץ למשרדו כשהגיע לעבודה. ביום שבו נרצח כתבה פטריציה מילה אחת ביומנה:"paradeisos" המילה היוונית לגן עדן.
ב-31 בינואר 1997, פטריציה נעצרה והואשמה בשכירת הרוצח שרצח את גוצ'י. המשפט זכה להתעניינות תקשורתית עזה, כשהעיתונות המקומית כינתה אותה "האלמנה השחורה". לטענת התובעים, המניע של פטריציה היה תערובת של קנאה, כסף וטינה כלפי בעלה לשעבר. הם טענו שהיא מעוניינת בשליטה באחוזת גוצ'י ורצתה למנוע מבעלה לשעבר להינשא לפאולה פרנצ'י. הנישואים לפרנצ'י היו גורמים לקיצוץ מזונותיה בחצי, ומצמצמים את הסיוע הכספי השנתי שלה ל-860,000 דולר בשנה, שהסתכמו, לדבריה, ב"קערת עדשים". הרוצח, בעל פיצריה רווי החובות, בנדטו סראולו, נשכר על ידי פטריציה באמצעות מתווכת בשם ג'וזפינה "פינה" אוריימה, מדיום שבין לקוחותיה היו אנשי החברה הגבוהה וידידתה קרובה של פטריציה.
ביוגרפיה > רצח בעלה לשעבר > מאסר

ב-1998 נידונה פטריציה רג'יאני ל-29 שנות מאסר. לאחר מכן ביקשה לבטל את הרשעתה, בטענה שגידול מוחי השפיע על אישיותה. בשנת 2000, בית משפט לערעורים במילאנו אישר את ההרשעה אך הפחית את העונש ל-26 שנים. בשנת 2000 היא ניסתה להתאבד בתלייה עם סדין, אך היא נמצאה על ידי סוהרים.
בשנת 2005, למרות הכללים נגד חיות מחמד בכלא, הצוות המשפטי של פטריציה שכנע את הכלא לאפשר לה לאמץ חמוס בין כותלי הכלא. היא שוחררה על התנהגות טובה באוקטובר 2016, לאחר 18 שנות מאסר.
ביוגרפיה > בתרבות הנפוצה

בשנת 2021 יצא סרטו של רידלי סקוט, בית גוצ'י המבוסס על נישואיה של פטריציה רג'יאני ורצח בעלה לשעבר מאוריציו גוצ'י (אדם דרייבר). את פטריציה מגלמת ליידי גאגא. במרץ 2021, רג'יאני שיבחה את הליהוק של ליידי גאגא בסרט, ואמרה שהיא נראית כמוה, אך הביעה רוגז על כך שגאגא לא נפגשה איתה לפני שקיבלה את התפקיד. גאגא הצהירה בראיונות כי אין לה עניין "לשתף פעולה" עם רג'יאני, אבל ליבה יוצא אל בנותיה. . . אכפת לי מאוד שזה חייב להיות מאוד כואב עבורם."
פדרו מורנס

פדרו מורנס (בספרדית: Pedro de Morenés y Álvarez de Eulate;‏ נולד ב-17 בספטמבר 1948) הוא פוליטיקאי ספרדי שכיהן כשר הביטחון של ספרד וכיהן כשגריר ספרד בארצות הברית עד לשנת 2018.
חייו

פדרו מורנס נולד ב-17 בספטמבר 1948 בלאס ארנס שבביסקייה לחוסה מריה ודונה אנה, אביו חוסה, הוא בן למשפחת אצולה ספרדית. הוא למד משפטים באוניברסיטת נברה שבפמפלונה והמשיך ללימודי מינהל עסקים באוניברסיטת דיוסטו. יש לו תואר שני בניהול ספינות ובכלכלה ממכון ברמן לספינות וכלכלה.
בשנת 1979 פדרו מורנס התחיל לעבוד כעורך דין בחברה פרטית ובשנת 1991 החל לעבוד במשרד ממשלתי. בשנת 1994 הוא מונה למנהל תחום בניית ספינות במכון הלאומי לתעשייה. בשנת 1996 הוא הועבר למשרד ההגנה ובשנת 2000 למשרד הפנים.
בשנת 2009 הוא התחיל לעבוד בתפקידי ניהול במערכת תעשיות ביטחוניות הספרדית. בדצמבר 2011 הוא מונה לשר ההגנה.
לאחר סיום כהונת שר, בשנת 2017 פדרו מורנס מונה לשגריר ספרד בארצות הברית כיהן בתפקיד זה עד לספטמבר 2018.
הערות שוליים

↑  LAURA RIESTRA, Pedro Morenés, ministro de Defensa: un empresario vasco "protagonista" con Rajoy, RTVE.es, ‏21 בדצמבר 2011 (בספרדית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים ובנושא ספרדים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פיידון

| --- | --- |
 לידה:  417 לפני הספירה אליס (יוון)
 פטירה:  המאה ה־4 לפני הספירה
 זרם:  האסכולה האליאנית
 תחומי עניין:  פילוסופיה 
 עיסוק:  פילוסוף 
 הושפע מ:  סוקרטס
 השפיע על:  מנדמוס (אנ')
 
פיידון (ביוונית: Φαίδων) היה איש אליס היה פילוסוף יווני בשלהי המאה החמישית ובראשית המאה הרביעית לפנה"ס. פיידון היה בן למשפחה מכובדת. משנפלה עירו במלחמה נגד ספרטה (400–399 לפנה"ס), הוא נשבה והגיע לאתונה כעבד. דיוגנס לארטיוס מוסר כי כתב שני דיאלוגים. דבר לא שרד מהם. הוא אחד הדוברים בדיאלוג הנושא את שמו, פרי עטו של אפלטון.
לאחר מותו סוקרטס, פיידון שב מאתונה לאליס, וייסד בה את "האסכולה האליאנית" בהשפעת הפילוסופיה של סוקרטס. האסכולה התקיימה זמן קצר. תלמידו מנדמוס (אנ') העבירה לארטריה ויסד בה את "האסכולה הארטרית" (אנ').
ראו גם

פיידון (דיאלוג אפלטוני)
לקריאה נוספת

The Oxford Classical Dictionary, eds. S. Hornbowler and A. Spawforth, Third Edition, Oxford, p.1151, s.v. Phaedo
הערות שוליים

↑  הערך "פיידון" באתר אנציקלופדיה בריטניקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118740946  VIAF: 72189279   WorldCat (עם VIAF): 72189279 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פיגוע הירי ברחוב דיזנגוף (2023)

| חלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני, פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2023 |
| --- | --- |

אור אשכר, אזרח ישראלי אשר נרצח בפיגוע תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 תאריך:  9 במרץ 2023 
 מקום:  רחוב דיזנגוף, תל אביב, ישראל
 מטרה:  יהודים
 סוג:  פיגוע ירי
 הרוגים:  1 
 פצועים:  2 
 מבצע:  מועתז אל-חואג'א
 מספר מפגעים:  1
 מפגעים הרוגים:  1
 מניע:  טרור פלסטיני
 
פיגוע הירי ברחוב דיזנגוף היה פיגוע ירי שביצע מחבל פלסטיני ברחוב דיזנגוף בתל אביב-יפו ב-9 במרץ 2023. בפיגוע נרצח אדם אחד, ושניים נוספים נפצעו. המחבל נורה על ידי שני שוטרים ושני אזרחים ונהרג במקום. הפיגוע אירע כחלק מגל טרור שבו נרצחו 14 אנשים תוך חודש.
המחבל

המחבל, מועתז אל-חואג'א, בן 23, תושב נעלין, פעיל חמאס ולשעבר אסיר ביטחוני, חדר לישראל באופן בלתי חוקי. בעבר הוא הורשע בהחזקת אמצעי לחימה ונידון לשנה ושלושה חודשי מאסר, ושוחרר מהכלא 4 שנים לפני הפיגוע. אבי המחבל, סלאח אל-חואג'א, הוא בכיר חמאס בנפת רמאללה.
שעות לפני הפיגוע, העלה המחבל לטיקטוק סרטון מבית קפה, המלווה בשיר "לא רוצים שאללה יכניס אתכם לגן עדן?".
הפיגוע

סמוך לשעה 20:40 פתח המחבל מועתז אל-חואג'א בירי לעבר עוברי אורח ברחוב דיזנגוף בתל אביב, סמוך למסעדת גוצ'ה שבצומת הרחובות דיזנגוף ובן-גוריון. שלושה צעירים בשנות ה-20 לחייהם נפצעו מהירי. אחד הפצועים נפצע באורח אנוש, הפצוע השני קשה והשלישי במצב קל. חובש מד"א שהיה במקום טיפל בפצועים עד להגעת כוחות החירום, שפינו אותם לבית החולים איכילוב. שני שוטרים, אחד מהם לוחם "הגדעונים" שהיה בחופשה, ושני אזרחים ירו לעבר המחבל והרגו אותו. לפי הודעת המפכ"ל קובי שבתאי, התגובה המהירה שלהם מנעה ירי נוסף ופגיעה באזרחים נוספים.
ב-20 במרץ, כ-11 ימים לאחר הפיגוע, נפטר אור אשכר, שנפצע בפיגוע.
בעקבות הפיגוע

לאחר הפיגוע, הנחה שר הביטחון יואב גלנט לפעול מיידית להריסת ביתו של המחבל בנעלין.
ראו גם

גל הטרור בישראל (2023)
הערות שוליים

↑  בתעתיק: מעתז אלח'ואג'א
1 2  אמיר בוחבוט‏, המחבל שביצע את הפיגוע בדיזנגוף: מועתז אל-חואג'א, בן 23 שגר סמוך לרמאללה, באתר וואלה, 9 במרץ 2023
↑  אוריאל בארי, ‏תיעוד: רגעי נטרול המחבל מהפיגוע בתל אביב, באתר "סרוגים", 9 במרץ 2023
↑  אדם קוטב, נפטר אור אשכר, שנפצע אנושות בפיגוע בדיזנגוף: "מאבק הירואי, של איש ברזל", באתר ynet, 20 במרץ 2023
שבוע וחצי אחרי הפיגוע בדזינגוף: נקבע מותו של אור אשכר שנפצע באורח אנוש, באתר ערוץ 7, 20 במרץ 2023
↑  אמיר בוחבוט‏, הפיגוע בתל אביב: גלנט הורה על ריכוז מאמצים באיתור סייענים, באתר וואלה, 9 במרץ 2023
פאל דמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 באוגוסט 1901 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  14 בינואר 1991 (בגיל 89) בודפשט, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הציבורי החדש בבודפשט 
 תפקיד:  חבר האסיפה הלאומית של הונגריה (2 במאי 1990–14 בינואר 1991) 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית 
 
פאל דמן (במקור עד 1906 גולדשמיד, בהונגרית: Demény Pál;‏ בודפשט, 29 באוגוסט 1901 – בודפשט, 14 בינואר 1991) היה פוליטיקאי קומוניסט הונגרי, מהנדס במקצועו. בשנת 1990 נבחר כחבר האספה הלאומית של הונגריה (חהר פרלמנט). אחיו המבוגר היה הצייר אוטו דמן.
ביוגרפיה > עד 1924

פאל גולדשמיד נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף וארנקה גולדשמיד. הודות לאחיו (אוטו דמן ואימרה), הוא התקרב לחוגי שמאל אנטי-מיליטריסטיים ולסוציאליסטים מהפכניים. בשנת 1918 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה למסחר. באותה שנה היה חבר מייסד של מה שנקרא "קבוצת פועלים צעירים בלתי תלויים". ב-13 בפברואר 1919 הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) ולאחר מכן הפך לאחד ממנהיגי "הפדרציה ההונגרית של פועלים צעירים קומוניסטים" (KIMSZ) (הפדרציה הייתה ארגון נוער קומוניסטי שהוקם בין השנים 1919 לבין 1937 בהנהגת מפלגת הקומוניסטים של הונגריה לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית (1 באוגוסט 1919) ופעלה באופן בלתי חוקי.
דמן השתתף בעריכה של שני גופי עיתונות בלתי חוקיים של הפדרציה. במהלך הרפובליקה הסובייטית הוא היה מנהיג הפועלים הצעירים ברובע 7 בבודפשט והצטרף לצבא האדום ההונגרי, שם שירת כתותחן. הוא נעצר לאחר נפילת הרפובליקה ושוחרר כעבור חודשיים. בדצמבר 1919 התחיל לעבוד במפעל הכימיקלים והתרופות של גדעון ריכטר. בשנתיים שלאחר מכן (1920-1921) למד כימיה בהתכתבות כסטודנט ב-Technische Hochschule ששכן בבירת אוסטריה (סוג של אוניברסיטה שהתמקדה במדעי ההנדסה), אך באוגוסט 1921 הוא נעצר שוב בשל התארגנות מהפכנית. הוא סירב להגירה שהוצעה לו במסגרת ההסכם הסובייטי-הונגרי (חילופי השבויים ההונגרי-סובייטי) וסיים במחנה מעצר ובכלא למשך מספר שנים. בכלא הבשיל אצלו הרעיון ש"אי אפשר לבנות מפלגה בניכר", אז הוא קבע כמטרה ליצור תנועה מבית. באוגוסט 1923, במכתב שנשלח ל-Communist Young Workers International, הוא כתב את הדברים הבאים: "[...] תאמינו לי [...] אני רק חושב על איך להגדיר את האסטרטגיה שלנו." הודעה זו יכולה להיחשב למעשה כרעיון הבסיסי של עצמאות. גם העובדה שדמן הוטרד מהסכסוך בין סיעת בלה קון לבין סיעת ינה לנדלר תרמה לכל זה, ולאחר שלמד מסדרת התבוסות, קבע לעצמו להיזהר. הוא חשב שצריך לבחור בדרך אחרת מבחינת השיטות.
ביוגרפיה > מ-1924 ועד מלחמת העולם השנייה

ב-16 בינואר 1923 הוא נשא את תרזיה לישקה בבודפשט. בסיעת דמן-רודאש, שנוסדה ב-1924, היו שישה חברים מייסדים. הסיעה התרחקה בהדרגה מהתנועה הבולשביקית הרשמית. הסיבה להקמת הסיעה הייתה גם ההתנגדות למדיניות המנהיגים הקומוניסטים המהגרים. התנועה הפכה למשמעותית בפרברי בודפשט, בצ'פל ובאזורים הכפריים נוצרו חוגי לימוד. בשנות ה-30 היו כבר 200–300 חברים, ובמהלך המלחמה 800. לדברי דמן, הרבה יותר אנשים הזדהו עם הסיעה. דמן הפך לחבר ועד של "איגוד הפועלים האנטי-אלכוהוליסטים" ומילא תפקיד בהקמת "ועדת הנוער הלאומית". תומכיו הופיעו ב"איגוד הפועלים האספרנטיסטי ההונגרי" וגם ב"המשמר המארגן" שאורגן על ידי הקולונל אאורל שטרומפלד מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP). ב-1925 הפך דמן לחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של הונגריה, אך ב-1932 גורש מהמפלגה בשל דעותיו הקומוניסטיות. בין שתי מלחמות העולם הוא ארגן את "איגוד התיירות של חוקרי הטבע" ואת "איגוד החינוך הגופני של הפועלים". בערך בתקופה זו עסק גם בכתיבת ספרים והוצאת ספרים. בשל פעילותו זו נידון ל-2 שנות מאסר, חלק מהן בילה כאסיר עמית עם מתיאש ראקושי (לימים ראש ממשלת הונגריה) ועם ארנה סיץ' בכלא צ'ילאג (Csillagbörtön) בסגד. זה היה כאשר ראקושי העיר עליו: " ...סביב דמן, משהו לא בסדר. [. . . ] חשוד, מקים סיעות, ועוד. . .".
ביוגרפיה > בזמן מלחמת העולם השנייה

הוא שוחרר בנובמבר 1940. אנשי דמן הכינו כמה פעולות משותפות, שביתות וחבלה ביחד עם הסוציאל-דמוקרטים של צ'פל ועם קומוניסטים אחרים. במהלך מלחמת העולם השנייה, הסיעה של דמן (ודמן בתוכה) החביאה פליטים, יהודים (למשל את גאבור פטר) ואת אנשי שירות העבודה שברחו וסיפקה להם מסמכים מזויפים. הסיעה אספה נשק כדי להילחם נגד אנשי מפלגת צלב החץ והגרמנים. עד 1944, סיעת דמן הייתה אחד הפלגים החזקים בתנועה הקומוניסטית ההונגרית. באוקטובר - לאחר מספר פגישות - סיכם דמן על הסכם שיתוף פעולה עם המפלגה הקומוניסטית והשתתף בהתנגדות. התוצאות העיקריות שלהם היו מניעת השבתת מפעלים וחבלה בייצור, במיוחד בייצור התחמושת של הנשק. אחד מהישגיו הגדולים היה מניעת פינוי צ'פל ב-4 וב-5 בדצמבר 1944. ב-4 בדצמבר פרסמו אנשי צלב החץ כרזות על פינוי תוך 24 שעות, מה שעורר זעם עצום בקרב תושבי המקום. הכוחות המזוינים שהוקצו לכך הבטיחו למפגינים את תמיכתם. אנשי צלב החץ גורשו משם.
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העולם השנייה

ב-13 בפברואר 1945 הוא נעצר בהוראת ראקושי על ידי המשטרה החשאית שבשליטת הקומוניסטים של מוסקבה. היו לכך כמה סיבות, למשל העובדה שהוא לא הכיר בראקושי כמנהיג הקומוניסטים ההונגרים, והקומוניסטים ראו ב"הקמת סיעת דמן" ארגון נגד המפלגה הקומוניסטית. ה"פשע" הגדול ביותר שלו היה שסיעתו ריכזה את עיקר חברי המפלגה הקומוניסטית, במיוחד ב'צפל, ראקושפלוטה וקישפשט. אנשים רבים חשבו שהצעד הזה היה שגוי, כולל ג'רג' לוקאץ'. הוא הציע: "תנו לו במקום קתדרה באוניברסיטה".
במהלך משפטי הראווה, הוא נעצר ב-3 בפברואר 1945, ולאחר מספר חודשים של מעצר צבאי סובייטי נשפט על ידי בית המשפט העממי של בודפשט באשמת פשעים נגד העם. ב-17 ביולי 1946 הוא נידון לארבע שנים וחצי של עבודת כפייה, ולאחר מכן ב-1950 הוא הועבר למחנה המעצר המרכזי בקישטרצ'ה. ב-19 באוקטובר 1953 בארכאה ראשונה ואחר כך ב-3 במאי 1954 גזר עליו בית המשפט העליון עשר שנים באשמת התארגנות. הוא שוחרר ב-15 באוקטובר 1956 בהמתקת עונשו.
לאחר שחרורו עבד כמתרגם משפטי עד פרישתו לגמלאות ב-1967. ב-1957 זוכה מאשמת 1953 (התארגנות), אך הוא טוהר לגמרי רק ב-1989 מהאשמה במשפט הראווה בשנת 1946. בשנת 1967 החל לעבוד על זיכרונותיו ("הייתי שבוי המפלגה") ועל שיקום וטיהור תנועתו ואישיותו.
כתביו

תורת הסוציאליזם (1930)
מטריאליזם היסטורי (1931)
יפן האימפריאליסטית (1932)
תחי המלחמה! (1934)
אפריקה מתעוררת (1935)
הים התיכון הוא מוקד הפוליטיקה העולמית (1938)
סין נאבקת (1938)
היסטוריה מטריאליסטית של הפילוסופיה (1945)
"הייתי שבוי המפלגה". חייו של פאל דמן. 1988 (ספרי ריקוד דובים)
ההתמכרויות שלי, 1-2. הוצאת Magvető, בודפשט, 1989 (עובדות ועדים)
פאל דמן – ארווין ג'רטיאן : משפט הראווה הראשון, דיון בטלוויזיה, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, בודפשט, 1989, מסת"ב 9632234413
השותף שלי לחדר, ספינוזה (אקדמי, 1989)
ראו גם

Varga László: "Forradalmi törvényesség" (Beszélő, 1999 november)
Így zajlott a kommunista elszámoltatás
Akadémiai kislexikon. Főszerk. Beck Mihály, Peschka Vilmos. Bp., Akadémiai Kiadó, 1989–1990
Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János
Kortárs magyar írók 1945-1997. Bibliográfia és fotótár. Szerk. F. Almási Éva. Bp., Enciklopédia Kiadó, 1997, 2000
Kubinyi Ferenc: Fekete lexikon. Thousand Oak, Malomfalvi Kiadó, 1994
A magyar antifasiszta ellenállás és partizánmozgalom. Főszerk. Liptai Ervin. Bp., Kossuth, 1987
Magyar ki kicsoda 1990. Több mint 6000 élő magyar életrajza. Főszerk. Hermann Péter, szerk. Markóczy Mária. Bp., Láng Kiadó–TEXOFT Kft., 1990
Az 1990-ben megválasztott Országgyűlés Almanachja. Főszerk. Kiss József. Bp., Magyar Országgyűlés, 1992
Révai Új Lexikona. Főszerk. Kollega Tarsoly István. Szekszárd, Babits, 1996–
Új magyar életrajzi lexikon. Főszerk. Markó László. Bp., Magyar Könyvklub
לקריאה נוספת

Magyar nagylexikon VI. (Csen–Ec). Főszerk. Berényi Gábor. Budapest: Magyar Nagylexikon. 1998. 461–462. o. ISBN 963-85773-2-0
Szabadon választott. Parlamenti almanach 1990. Budapest, 1990, Idegenforgalmi Propaganda és Kiadó Vállalat, 102. p.
Rövid életrajz az 56-os Intézet honlapján
Rabságaim. Budapest, 1989, Magvető kiadó
Ezredvég – VIII. évfolyam, 1998/6 - Hegedűs Sándor: Munkásmozgalmunk jelentős személyisége – Demény Pálról
Demény Pál 1901–1991. Emlékkönyv; interjú Gyertyán Ervin, Bossányi Katalin, előszó Bodor Pál; Demény Pál Alapítvány, Bp., 1995
הערות שוליים

↑  A Belügyminisztérium 1906. évi 118767. sz. rendelete. MNL-OL 30791. mikrofilm 587. kép 1. karton. Névváltoztatási kimutatások 1906. év 14. oldal 33. sor.
1 2  Születése bejegyezve Budapest VI. ker. polgári születési akv. 2365/1901. folyószám alatt.
↑  A házasságkötés bejegyezve a Bp. IV. ker. állami házassági akv. 11/1923. folyószáma alatt.
↑  A Magyarországi Szociáldemokrata Párt (MSZDP) Rendező Gárda elnevezéssel létrehozott a párt rendezvényeit biztosító, a rendre és a zavartalanságra felügyelő szervezet.
↑  i. m. 283. p.
↑  "A Magyar Szocialista Munkáspárt Központi Bizottságának 1957-1958. évi jegyzőkönyvei (Magyar Országos Levéltár kiadványai. II. Forráskiadványok 29. Budapest, 1997) | Könyvtár | Hungaricana". library.hungaricana.hu (בהונגרית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb35350078j (data)  GND: 118994913  ISNI: 0000 0000 7992 672X  LCCN: n88113978  VIAF: 42251715   WorldCat (עם VIAF): 42251715
פקארי ענק

| פקארי ענק |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
תת־סדרה:: דמויי חזיר
משפחה:: פקאריים
סוג:: פקארי
מין:: פקארי ענק
שם מדעי
 Pecari maximus ‏מארק רוסמאלן, 2007

פקארי ענק (שם מדעי: Pecari maximus) הוא מין חדש של פקארי, דמוי חזיר אמריקאי, החי באמריקה הדרומית. הוא התגלה בטבע בברזיל בשנת 2007, וידוע עליו מעט מאוד. הוא שייך לסוג פקארי וקרוב משפחתו של המין פקארי מגוון (הנקרא גם פקארי הצווארון). הוא נפוץ במרבית אמריקה המרכזית והדרומית.
טווח המחיה שלו נע באזור יער האמזונאס, באזור הנהרות טפז'וס ומדיירה, בפארק הלאומי מאדידי וכן בצפון בוליביה. הוא חי בזוגות או בלהקות קטנות, בניגוד לשאר הפקאריים.
אורכו הממוצע 37–120 ס"מ ומשקלו 40–50 ק"ג. יש לו רגליים גדולות וארוכות, אך פרוותו קצרה יותר וצבעה חיוור ובהיר יותר מקרובו. תכונותיו האחרות דומות לאלו של פקארי הצווארון.
לא ידוע מה מצב השימור שלו בטבע, אך מעריכים שהציד והפגיעה בבתי הגידול משפיעים עליו.
פרארי 612 סקאלייטי

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פרארי
 שנות ייצור:  2010-2004
 הרכבה:  איטליה איטליה: מפעל פרארי במרנלו
 מודל קודם:  פרארי 456M
 מודל אחריו:  פרארי FF
 חברת אם:  פיאט
 סיווג:  מכונית ספורט (גראן טוריסמו)
 פלטפורמה:  2 דלתות קופה, 2+2 מושבים
 אורך:  4,902 מ"מ
 רוחב:  1,956 מ"מ
 גובה:  1,344 מ"מ
 משקל:  1,875 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,949 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  5,748 סמ"ק, בתצורת V12. הספק מרבי: 532 כ"ס ב-7,250 סל"ד. מומנט מרבי: 60 קג"מ ב-5,250 סל"ד
 הילוכים:  ידנית 6 מהירויות   חצי אוטומטי 6 מהירויות (F1A)
 מהירות מרבית:  315 קמ"ש
פרארי 612 סקאלייטי היא מכונית גראן טוריסמו איטלקית שיוצרה על ידי חברת פרארי בשנים 2010-2004. יש לה דלת קופה גדולה. היא תוכננה להחליף את הפרארי 456M הקטנה יותר. גודלה מאפשר נסיעה של 4 נוסעים כאשר מאחורה יש מספיק רווח על מנת להושיב 2 מבוגרים. העיצוב שלה, ובמיוחד מראות הצד והפנסים הקדמיים, נבנו בהשראת הפרארי 375MM משנת 1954 שהבמאי רוברטו רוסליני קנה לאשתו, השחקנית אינגריד ברגמן. השם של המכונית, סקאלייטי, הוא על שם מעצב העבר של פרארי סרג‘ו סקאלייטי.
לרגל חגיגות 60 שנה לחברת פרארי, נבנתה גרסה מיוחדת של ה-612 בשם 612 ססנטה (60 באיטלקית). נבנו רק 60 מכוניות מהגרסה הזו.
נתונים טכניים

הפרארי 612 היא הפרארי השנייה שבנויה כולה מאלומיניום, הראשונה היא הפרארי 360 מודנה. המסגרת שלה פותחה בשיתוף עם חברת ALCOA. המרכב של ה-612 מהווה את הבסיס לפרארי 599 GTB.
המנוע של ה-612 סקאלייטי הוא אותו המנוע של הפרארי 575M מראנלו. המנוע הוא בנפח 5,748 סמ"ק בתצורת V12 בעל 532 כ"ס ב-7,250 סל"ד ומומנט מרבי של 60 קג"מ ב-5,250 סל"ד. למנוע יחס דחיסה של 11.2:1. המכונית מסוגלת להאיץ מ-0 ל-100 קמ"ש ב-4.3 שניות ולהגיע למהירות מרבית של 315 קמ"ש. הפרארי 612 סקאלייטי מגיעה עם תיבת הילוכים ידנית בעלת 6 מהירויות או תיבת הילוכים F1A חצי אוטומטית בעלת 6 מהירויות, המהווה שיפור ניכר לתיבה F1 הקיימת בפרארי 360.
עמיאל נג'אר

עמיאל (אמיל) נג'אר (6 בספטמבר 1912 – 30 באוגוסט 1994) היה פעיל ציוני במצרים, דיפלומט ישראלי, פילנתרופ ואספן אמנות.
קורות חייו > במצרים

נג'אר היה יליד קהיר, עורך דין בהשכלתו, בוגר בית הספר הצרפתי הגבוה למשפטים בקהיר ומוסמך במשפטים מאוניברסיטת פריז, 1933. שימש כיושב ראש הנוער הציוני במצרים. נישא לאביבה ויסמן, בתו של יעקב ויסמן, מראשי הפעילים הציונים במצרים. נג'אר וליאון קסטרו יסדו ב-1943 את ההסתדרות הציונית במצרים ועמדו בראשה, נג'אר היה יושב ראש הוועד הפועל שלה בין 1947-1943. ב-1946 השתתף בקונגרס הציוני העולמי ה-22 בבזל. ב-1947 התמנה מנהל ההסברה של המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית באירופה.
קורות חייו > בישראל

עלה לישראל ב-1948 והתקבל לשירות החוץ הישראלי. בין השנים 1948–1952 שימש כיועץ בשגרירות ישראל בצרפת. בהמשך מילא תפקידים רבים כדיפלומט בכיר, בין השאר מנהל מחלקת מערב אירופה (1952-1958) וסמנכ"ל במשרד החוץ (1957-1958), ייצג את ישראל כמשקיף בוועידת סואץ בלונדון טרום מלחמת סיני (1956), שימש כציר ביפן (1958-1960), שגריר בבלגיה (1960-1968), ציר בלוקסמבורג ונציג ישראל בשוק האירופי המשותף ובמועצה האירופית לאנרגיה אטומית, שגריר באיטליה (1968-1973), יועץ מדיני לשר החוץ (1973, 1976), חבר משלחת ישראל לאו"ם (בין 1952–1957 וב-1974).
נג'אר היה חבר מפלגת העבודה. בשנת 1973 הוצע כמועמד למשרת נשיא המדינה.
פרש לגמלאות ב-1977. אף לאחר פרישתו שירת כראש משלחת ישראל לאונסק"ו (1978), מינוי שעורר תרעומת בקרב חוגים במשרד החוץ.
נג'אר היה אספן אמנות. בתקופת שירותו כשגריר הוצג אוסף האמנות בבית השגריר, כמוזיאון אמנות ישראלית. נג'אר היה מיודד עם אמנים רבים, ביניהם מקס ארנסט והצייר רנה מגריט שהיה ידידו הקרוב. באוספיו היו מספר עבודות מאת מגריט, בין השאר גם ציור משנת 1965 בשם "Le Discours de la méthode", בו שילב מגריט את דיוקנו של נג'אר. לאחר מותו של מגריט ב-1967 מכרה משפחת נג'אר את היצירה. היצירה שנמכרה מספר פעמים במהלך השנים, הוצעה למכירה ב-2016 תמורת 4.8 מיליון אירו.
עמיאל ואביבה נג'אר יזמו פעילויות פילנתרופיה שונות. בין השאר ב-1987 הוקמה ביוזמתם קהילה טיפולית ראשונה מסוגה בישראל, לנפגעי סמים ואלכוהול, "בית אביבה" באזור התעשייה הר-טוב, בתמיכת משרדי הרווחה והבריאות, אביבה נג'אר כיהנה כנשיאת העמותה. לאחר פטירתה ב-1988, הוקמה ב-1989 קהילה טיפולית שנייה, "אילנות" ביער אילנות. הקהילות השונות פועלות במסגרת עמותת "בית אור אביבה" - עמותה לקידום קהילות טיפוליות בישראל.
עמיאל ואביבה נג'אר התגוררו בשיכון משרד החוץ בשכונת קטמון בירושלים. הם היו חשוכי ילדים. קבורים בהר המנוחות בירושלים.
הערות שוליים

↑  תמונת קברו, באתר gravez
1 2 3 4 5 6 7  ע. נג'ר - שגריר ישראל בבלגיה וציר בלוכסנבורג, שערים, 14 בפברואר 1960
↑  דוד תדהר (עורך), "יעקב ויסמן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 740
↑   גודרון קרמר, עלייתה ושקיעתה של קהילת קאהיר : הסיכסוך הארץ-ישראלי ויהודי מצרים, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח,  מתוך: "פעמים: פרקי עיון במורשת ישראל במזרח", תשמ"א 1981, גליון 7
↑  חילופי גברא בשירות החוץ, מעריב, 2 במרץ 1952
↑  חדירה עמוקה יותר - אמיל נג'אר מירושלים לטוקיו, דבר, 14 בפברואר 1958
↑  אנשי שם/בעיית המים, מעריב, 10 באפריל 1958
↑  יפן אינה מושפעת מהחרם, חרות, 6 באפריל 1960
↑  הסכמנו, חתמנו ואישרנו, מעריב, 1 ביולי 1975
↑  צפויים מינויים חדשים בשירות החוץ, דבר, 13 באפריל 1973
↑  יחיאל לימור, כל העולם בעקבות איסלנד, מעריב, 4 במרץ 1976
↑  ועידת או״ם נותנת יצוג ל"ארגון לשחרור", על המשמר, 14 ביולי 1974
↑  עמיאל נגר-בין המוצעים לכהונת הנשיא, על המשמר, 22 בפברואר 1973
↑  מגנים...מגנים..., מעריב, 29 בנובמבר 1978
↑  ישראל מוחה על החלטת אונסק"ו לגנוז דוח אוהד, דבר, 8 בנובמבר 1978
↑  תרעומת במשרד החוץ על מינוי נג'אר כראש המשלחת לועידת אונסק"ו, דבר, 8 ביולי 1980
↑  יצירות מאוסף נג'אר, יצירות נוספות מהאוסף, שהוצעו למכירה באתר bidspirit
↑  תהילה עופר, שתי נשות שגרירים, שני סגנונות, מעריב, 5 ביולי 1972
↑  גרם קוקאין - מאתיים דולר/נתונים מדוח משרד העבודה והרווחה, חדשות, 28 בינואר 1987
↑  ביום השנה לפטירתה של יקירתנו אביבה נג'ר ז"ל, מעריב, 27 בדצמבר 1988
↑  אביבה נג'ר, מעריב, 13 בינואר 1988
↑  בית אור אביבה - היסטוריה, באתר העמותה לקידום קהילות טיפוליות בישראל
↑  ישיבת ועדה של הכנסת ה-20 מתאריך 13/07/2017 - סיור בקהילה הטיפולית "אילנות", באתר כנסת פתוחה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011415844305171  SUDOC: 243526474  VIAF: 2220159234275003371185   WorldCat (עם VIAF): 2220159234275003371185
פייה-נואר

דגל בלתי-רשמי של פייה-נואר
פִּייֵה-נוּאַר (בצרפתית: Pied-Noir; מילולית: כפות-רגליים שחורות) הוא כינוי למתיישבים הצרפתים באלג'יריה ובין השאר גם לתושביה היהודים שהיגרו לצרפת המטרופוליטנית לאחר מלחמת העצמאות של אלג'יריה. הכינוי "פייה-נואר" מתייחס בהכללה לכלל האירופאים, כולל הנוצרים שהיוו את עיקר יושבי הקולוניות הצרפתיות בצפון אפריקה ובפרט באלג'יריה.
לפני מלחמת אלג'יריה נקראו חברי קבוצה זו בפשטות "אלג'יראים", בעוד שבני המקום נקראו מוסלמים, ברברים, ערבים או ילידים. במפקד האוכלוסין האחרון שערכה ממשלת צרפת באלג'יריה ב-1 ביוני 1960, נמנו 1,050,000 לא-מוסלמים (רובם נוצרים קתולים), ובהם מיעוט של 130,000 יהודים.
בעת מלחמת העצמאות האלג'יראית נלחמו הפייה-נואר שלא היגרו לצרפת נגד כוחות החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה (FLN). התקוממותם של הפייה-נואר נגד תוכנית הדה-קולוניזציה של פייר פלימלן הביאה לקיצה את הרפובליקה הצרפתית הרביעית ב-1959 ולבחירתו של שארל דה גול לראש ממשלתה. באופן אירוני היה זה דה גול שהוביל את השלמת תוכנית הדה-קולוניזציה ונסיגת צרפת מאלג'יריה. עקב הנסיגה היגרו בין השנים 1962 ל-1964 רוב הפייה-נואר (כ-800,000) לצרפת האירופאית, במה שקרוי עם שם הביטוי הצרפתי ליציאת מצרים, ה"אקסודוס" (exodus). מתוך ה-200,000 שנותרו באלג'יריה בתום שנות השישים נשארו בה כ-50,000 בלבד.
הפייה-נואר הואשמו על ידי השמאל בתמיכה בקולוניאליזם, בניצול העבודה הזולה של המקומיים לשם התעשרות, בהתארכותה של מלחמת אלג'יריה שגזלה מצרפת משאבים רבים ללא כל תוחלת, ובהרס הרפובליקה הרביעית.[דרוש מקור]
מקור הביטוי

לא ברור בדיוק מתי והיכן נטבע הביטוי. "כפות-רגליים שחורות" היה האפיון של פועלי ההסקה בספינות הקיטור שנעו בים התיכון, אשר עבדו ברגליים יחפות על ערמות של פחם, זפת ופיח. רוב הפועלים היו צפון-אפריקאים ומכאן שיוך השם לצפון אפריקאים (ערבים), לאחר מכן נדד השם בצרפת לאירופאים הצפון-אפריקאים.
גרסה אחרת קובעת שלמתיישבים האירופאים הייתה תלבושת אחידה שכללה כובע, ז'קט ומכנסיים לבנים ומגפיים שחורים ומכאן השם. גרסה נוספת נוקבת את מקור הביטוי בעבודת האדמה של המתיישבים בכרמי הענבים, בהם בוססו בבוץ כהה.
הפייה-נואר בתרבות

תרבות הפייה-נואר מתאפיינת בצד פטריוטיות צרפתית, גם בגעגוע נוסטלגי לחיים בצפון אפריקה. מקרב הפייה נואר צמחו דמויות חשובות בתרבות, בחברה ובהגות הצרפתית (רבים מהם יהודים) כאלבר קאמי (כמו גם גיבורי ספריו "הזר" ו"הדבר"), אנריקו מסיאס, איב סן-לורן, ברנאר-אנרי לוי, ז'אק דרידה ורבים אחרים.