stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי בחריין–יפן

| יחסי בחריין–יפן |
| --- | --- |
בחריין: יפן


בחריין: יפן
שטח (בקילומטר רבוע)
760: 377,915
אוכלוסייה
1,616,117: 123,588,993
תמ"ג (במיליוני דולרים)
43,205: 4,212,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
26,734: 34,088
משטר
מונרכיה חוקתית
שגרירים
ח'ליל איברהים חסן (נכון ל-2019): הידקי איטו (נכון ל-2019)
נסיך הכתר וראש ממשלת בחריין סלמאן בן חמד אאל ח'ליפה (מימין) נפגש עם מקבילו היפני שינזו אבה בטוקיו, 2019
יחסי בחריין–יפן הם היחסים הדו-צדדיים בין ממלכת בחריין ובין יפן. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1972, שנה אחרי שבחריין קיבלה עצמאות.
סחר

לשתי המדינות היסטוריה של שיתוף פעולה כלכלי מוצלח, כשיפן היא אחת משותפות הסחר הגדולות ביותר של הממלכה המפרצית. אף על פי שהיחסים הדיפלומטיים נוסדו בשנת 1972, הסחר החל כבר בשנת 1934, עת הגיע המשלוח הראשון של נפט מבחריין לעיר הנמל יוקוהמה שביפן.
בשנת 2019 הסתכם היקף הסחר בין המדינות ב-660 מיליון דולר. בין הסחורות שבחריין ייצאה ליפן בהיקף כולל של כ-630 מיליון דולר היו כלי רכב, מכונות וציוד אלקטרוני; בין הסחורות שיפן ייצאה לבחריין בסך כולל של 30 מיליון דולר היו אלומיניום, כימיקלים אנאורגניים ודגים.
כמו כן, מאז 2008 מתקיים שיתוף פעולה כלכלי בהיקף 17.37 מיליון דולר.
שיתוף פעולה צבאי

נערכו ביקורים רשמיים רבים מצד כוחות ההגנה של יפן בבחריין, במקביל לביקורים מצד כוחות ההגנה של בחריין.
יאצק קז'ינובק

יאצק קז'ינובק (בפולנית: Jacek Kamil Krzynówek, נולד ב-15 במאי 1976 בקאמיינסק שבפולין) הוא כדורגלן עבר פולני ששיחק בעמדת הקשר בקבוצות שונות בליגת העל הפולנית, בליגת הבונדסליגה ובנבחרת פולין, עמה השתתף במונדיאל 2002, מונדיאל 2006 ויורו 2008. קז'ינובק נבחר פעמיים ככדורגלן השנה בפולין, בשנים 2003 ו-2004.
קריירת מועדונים

קז'ינובק גדל במועדון הנוער של שאנוביצה מפולין, ובשנת 1994 החל לשחק בליגת העל הפולנית בקבוצת RKS רדומסקו, ובהמשך בראקוב צ'נסטוחובה ובקבוצת GKS בלחטוב. בשנת 1999 עבר קז'ינובק לליגת הבונדסליגה השנייה, כאשר חתם בנירנברג. קז'ינובק הפך במהרה לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, ובעונת 2000/01 רשם עליית ליגה עם נירנברג מהמקום הראשון בבונדסליגה השנייה. בעונת 2002/03 נשרו קז'ינובק ונירנברג בחזרה לבונדסליגה השנייה, כאשר קז'ינובק החמיץ משחקים רבים בגלל פציעה. קז'ינובק נשאר במועדון עונה אחת נוספת, 2003/04, בסיומה העפילה הקבוצה שוב אל הבונדסליגה, כאשר קז'ינובק הבקיע 12 שערים. בתום עונה זו, קז'ינובק עזב את המועדון לאחר חמש עונות, בהן צבר 142 הופעות ליגה והבקיע 28 שערים.
לקראת עונת 2004/05 חתם קז'ינובק בבאייר לברקוזן, והיה חלק מטריו התקפי איכותי שכלל את אנדריי וורונין ודימיטאר ברבטוב. קז'ינובק שיחק בבאייר לברקוזן במשך שתי עונות, בהן הבקיע תשעה שערי ליגה ב-52 משחקים. בקיץ 2007 עזב קז'ינובק את באייר לברקוזן וחתם בוולפסבורג, שם העביר שתי עונות מלאות והיה שחקן הרכב קבוע, בקבוצה ששמה לעצמה מטרה להיבנות כדי לתקוע יתד בצמרת הכדורגל הגרמני. את עונת 2008/09, שבסיומה זכתה וולפסבורג באליפות היסטורית, החל קז'ינובק בוולפסבורג, אך עבר במהלכה להנובר 96. בעונת 2009/10 נשאר קז'ינובק בהאנובר, ובסיומה פרש ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית

קז'ינובק החל לשחק בנבחרת פולין בשנת 1998, ולאורך העשור הראשון של המאה ה-21 היה לאחד השחקנים הדומיננטיים ביותר של הנבחרת, שהעפילה לשלושה טורנירים גדולים אחרי שנות ה-90 השחונות. קז'ינובק השתתף במונדיאל 2002, מונדיאל 2006 ויורו 2008. בשלושת הטורנירים היה שחקן הרכב, אך נבחרת פולין לא צלחה בהם את שלב הבתים. לקז'ינובק 96 הופעות במדי נבחרת פולין, בהן הבקיע 15 שערים.
יאצק מלצ'בסקי

| --- | --- |

 לידה:  15 ביולי 1854 ראדום, רפובליקת פולין 
 פטירה:  8 באוקטובר 1929 (בגיל 75) קרקוב, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 מקום קבורה:  הקריפטה בסקאלקה 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות  אקדמיית יאן מטייקו לאמנות יפה 
 תחום יצירה:  ציור, חינוך 
 זרם באמנות:  סימבוליזם 
 הושפע על ידי:  יאן מטייקו, Feliks Szynalewski 
 יצירות ידועות:  Polish Hamlet. Portrait of Aleksander Wielopolski 
 פרסים והוקרה:  מפקד עם כוכב של מסדר פולוניה רסטיטוטה  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה 
 בן או בת זוג:  Maria Gralewska   Maria Bal 
 צאצאים:  רפאל מלצ'בסקי 
 
יאצק מלצ'בסקי (בפולנית: Jacek Malczewski‏; 15 ביולי 1854 – 8 באוקטובר 1929) היה צייר פולני, שהיה אחת הדמויות המרכזיות בתנועה הפטריוטית של פולין הצעירה. חבר הזצסיון הווינאי. נחשב לאבי הסימבוליזם הפולני. יצירתו שילבה את הסגנון השולט בתקופתו, עם מוטיבים היסטוריים של מות קדושים פולני, ואידיאלים רומנטיים של עצמאות, מיתולוגיה נוצרית ויוונית, סיפורי עם, כמו גם את אהבתו לעולם הטבע. הוא היה אביו של הצייר רפאל מלצ'בסקי.
קורות חיים

מלצ'בסקי נולד בראדום שבפולין הקונגרסאית, תחת כיבוש האימפריה הרוסית. במהלך ילדותו ונעוריו המוקדמים הוא הושפע מאוד מאביו יוליאן, פטריוט ופעיל חברתי פולני שהכיר לו את עולם הספרות הרומנטית בהשראת מרד נובמבר. מצד אמו הוא היה קשור למשפחת שימנובסקי, שאצלה הם ביקרו לעיתים קרובות באחוזתם הכפרית במזוביה בסיגוב. האטרקטיביות של הנוף הפולני והפולקלור הנלווה אליו הועלה על ידי פליקס קרצ'בסקי, דודו והאפוטרופוס הוותיק, שהזמין את הסופר אדולף דיגאסינסקי לאחוזתו, לשמש כמורה הבית של יאצק.
מלצ'בסקי עבר לקרקוב בגיל 17 והחל את לימודיו האמנותיים בשנת 1872 אצל הצייר והשרטט הפולני ליאון פיקרד והשתתף בשיעורי האמנות הראשונים שלו בבית המלאכה של ולדיסלב לושצ'קביץ' בבית הספר לאמנויות יפות. שנה לאחר מכן, בשנת 1873, מלצ'בסקי נרשם רשמית לבית הספר, ולמד אצל לושצ'קביץ', פליקס שיינבסקי ופלוריאן סינק. בשנת 1876 נסע לפריז ולמד במשך שנה באקול דה ביו-ארטס, בסטודיו של אנרי להמן. בהמשך עבר לאקדמיה סוויס.
מלצ'בסקי החל בשיעורי אמן אצל יאן מטייקו בשנת 1875 לפני שיצא לטיול בצרפת, והשלים אותם בשנת 1879 לאחר שובו מפריז. למרות הבדלים סגנוניים ניכרים ביניהם, מלצ'בסקי הושפע רבות מהציור ההיסטורי של מטייקו, שהיה מלא במטאפורה נאו-רומנטית ובנושאים פטריוטיים. באותה מידה הוא התרשם מהאמנות הדרמטית של הצייר הרומנטי הפולני ארתור גרוטגר. ציורו נסב סביב כמה מוטיבים שהורחבו על פי המיתולוגיה ושפע סמלים לאומיים. דמיונו אפשר למלצ'בסקי לתעל את היצירתיות שלו ולתת רעיונות אסתטיים חדשים שהולידו את מה שהפך לאסכולת הסימבוליזם של פולין.
במשך כשלושים שנה, בין 1885 ל־1916, ביקר מלצ'בסקי בקביעות בפריז, במינכן ובווינה. הוא ערך מספר נסיעות לאיטליה, ליוון ולטורקיה. הוא שאב את השראתו ממגוון רחב של מקורות, לעיתים קרובות אקזוטיים או מקראיים, ותרגם אותם בחזרה לפולקלור, מסורת ומוטיבים פולניים. בין הציורים המפורסמים ביותר שלו ניתן למנות את "מעגל קסמים", 1895–1897, "מלנכוליה" (1890–1894), "חזון", ( 1912), סדרת אגדות. רבים מציוריו מציגים דיוקנאות עצמיים בתחפושת, (סימן מובהק לסגנונו) ולעיתים קרובות מגלים תחושה של הומור עצמי.
בשנים 1897–1900 ובשנים 1912–1921 כיהן מלצ'בסקי כפרופסור באקדמיה לאמנויות היפות בקרקוב. הוא נבחר לרקטור האקדמיה בשנת 1912. האמנות שלו הושוותה לזו של גוסטב מורו הצרפתי, ארנולד בוקלין השווייצרי, ואפילו עם סלבדור דאלי הספרדי. ציוריו זכו בפרסים רבים בתערוכות בינלאומיות, כולל ברלין בשנת 1891, מינכן בשנת 1892, ופריז בשנת 1900. הוא היה ממייסדי אגודת שטוקה בקרקוב.
מלצ'בסקי היה נשוי למריה לבית גרלבסקה, ונולדו להם שני ילדים, יוליה (ילידת 1888) ורפאל (יליד 1892), שהיו גם הם לציירים. מאוחר יותר מכר בנו את כל עבודות אביו שנותרו לו למוזיאון הלאומי בוורשה לפני מלחמת העולם השנייה.
יאצק מלצ'בסקי איבד את ראייתו לקראת סוף חייו. הוא נפטר בקרקוב ב־8 באוקטובר 1929, ונקבר בסקאלקה, הפנתיאון הלאומי של פולין.
גלריה

המלט הפולני
ישו והשומרונית ליד הבאר
מולדת
אביב
חג המולד בסיביר
אסירים
הפיתוי
מעגל הקסמים
דיוקן עצמי, 1892
הערות שוליים

1 2 3  Jacek Malczewski - Full Resource Library of Art and Artists from Pola…, archive.vn, ‏2013-04-16
1 2  Poland in the classroom - Jan Karski pages, web.archive.org, ‏2010-06-25
↑  Jacek Malczewski – rycerz polskiej sztuki » Niezła sztuka, Niezła sztuka, ‏2017-07-14 (ב־)
↑  Jacek Malczewski, Culture.pl (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274122505171  PLWABN: 9810537915205606  BNE: XX1664233  BnF: cb11994387d (data)  GND: 119246449  ISNI: 0000 0001 0909 8567  LCCN: n50042225  LNB: 000119211  NKC: ola2002112130  NLK: KAC202249722  NTA: 07071925X  RKD: 124848  SELIBR: 330759  SNAC: w6d58hqx  SUDOC: 028025342  ULAN: 500030418  VIAF: 64813078   WorldCat (עם VIAF): 64813078 
יאצק מלצ'בסקי, מלנכוליה
יהדות ברטיסלאבה

אנדרטה לזכר יהודי סלובקיה ועליה צלליתו של בית הכנסת הנאולוגי הגדול, אשר נהרס בימי השלטון הקומוניסטי
הקהילה היהודית בפרשבורג (כיום מכונה ברטיסלאבה) קיימת מאז ימי הביניים, והייתה אחת הקהילות המרכזיות ביהדות הונגריה. במהלך ימי הביניים, סבלה הקהילה התנכלויות הן מצד שלטונות העיר  הן מצד מלכי ממלכת הונגריה. באמצע המאה ה-16 גורשו היהודים מברטיסלאבה.
הקהילה הוקמה מחדש בסוף המאה ה-17, בידי יהודים שגורשו מווינה, וכן מהגרים מבוהמיה ומוראביה. הקהילה החדשה הפכה דומיננטית בקרב יהדות אוברלנד, וכיהנו בה רבנים חשובים, שאף הקימו בה ישיבה מפורסמת. בתחילת המאה ה-19 כיהן כאב"ד רבי משה סופר ("החתם סופר"), פוסק נחשב, ממנהיגי יהדות הונגריה וממעצבי ההשקפה האורתודוקסית. תחת הנהגתו הייתה פרשבורג למוקד היהדות האורתודוקסית בהונגריה, וישיבת פרשבורג הפכה אבן שואבת לתלמידים מכל רחבי אירופה. צאצאיו הנהיגו את הקהילה עד השואה.
בעת הקרע ביהדות הונגריה הצטרפה פרשבורג כולה תחת רבנותו של הכתב סופר ללשכה האורתודוקסית, אך עם פטירתו, פרשו אחדים מבני הקהילה, והקימו לצד הקהילה האורתודוקסית המרכזית קהילה נאולוגית קטנה. במאה ה-20 החלה גם פעילות ציונית בקהילה. לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה העיר לשלטון צ'כוסלובקיה, ובעיר הוקם מטה "הסתדרות ציוני סלובקיה". ערב מלחמת העולם השנייה הכריזה סלובקיה על עצמאות, שהייתה למעשה ממשלת בובות של גרמניה הנאצית וקבעה את בירתה בפרשבורג (ברטיסלאבה). הממשלה החדשה החרימה רכוש יהודי, שללה רישיונות עבודה, ופגעה בזכויותיהם האזרחיות של יהודי העיר. בית הקברות היהודי נהרס ברובו. החל מאוקטובר 1941, החלו גירושים של יהודים מעיר הבירה לערים ברחבי סלובקיה, ומשם למחנות ההשמדה בפולין.
לאחר המלחמה חודשה הקהילה בידי יהודי העיר ניצולי השואה. לאחר הקמת מדינת ישראל היגרו כמחצית מיהודי הקהילה, ומרביתם עלה ארצה. רבה לשעבר של העיר, הרב עקיבא סופר הקים מחדש בירושלים את ישיבת פרשבורג. תחת המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה נאסרה הפעילות הציונית. חיי הקהילה המשיכו לפעול, אך הקהילה הדלדלה. בראשית המאה ה-21 חיים בפרשבורג כ-1000 יהודים.
בתקופת ימי הביניים

מועד תחילת קיומה של הקהילה היהודית בברטיסלאבה אינו ברור, אולם קיימות עדויות היסטוריות על קיומה של קהילה יהודית במקום כבר במאה ה-11.במאה ה-13 ידעו יהודי העיר רדיפות מידי הצלבנים. יהודי ברטיסלאבה, בניגוד ליהודי קהילות בערים אחרות בסלובקיה (דוגמת ניטרה) זכו לחסות המלך אנדראש השלישי (1265-1301) בשנת 1291 ולכן התאפשר להם לגור בתוך חומות העיר ב"רחוב היהודים". במחצית המאה ה-14 הוסרה חסותו של המלך מן היהודים והם הפכו להיות תלויים בשלטונות העיר, דבר שהחמיר את מעמדם וחשף אותם להתנכלויות מצד תושבי העיר.
בשנת 1360 גורשו יהודי העיר ברטיסלאבה והורשו לשוב לתחומיה רק בשנת 1368. אף לאחר שובם המשיכו יהודי העיר לסבול מהתנכלויות וממיסים כבדים שהוטלו על עסקיהם. בשנת 1399 קיבלו יהודי העיר רשות לבנות בית כנסת, כנראה במקום בית כנסת קודם שנהרס בעת גירושם ובתחילת המאה ה-15 החזיקו היהודים בבית קברות מחוץ לחומות. בין המאות ה-15-18 התגוררו רוב יהודי העיר במעין גטו יהודי בתוך החומות ועסקו במסחר, בייצור יין ובשיווקו.
בחודש אוקטובר 1526, על רקע מפלת ההונגרים לכוחות האימפריה העות'מאנית, ציוותה מריה, מלכת אוסטריה והונגריה (1505–1558) לגרש את היהודים מתחום העיר והם התיישבו לרגלי מצודת "שלוסברג" בפרבריה וקיבלו את חסות בעליה, בתמורה לדמי חסות גבוהים אותם גבה. בעת הגירוש אף נהרס בית הכנסת שברובע היהודים והפך למנזר. בשנת 1572 ציווה מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לגרשם אף מתחומי המצודה. קהילה יהודית שבה להתקיים בברטיסלאבה רק לאחר שבשנת 1670 גורשו יהודי וינה ורבים מהם נדדו לברטיסלאבה הסמוכה.
מאותה עת ועד לסוף המאה ה-18 ידעה קהילת ברטיסלאבה תקופה של יציבות, על אף התנכלויות תדירות של תושבי העיר ליהודים. במפקד שנערך בשנת 1709 נמנו כ-200 משפחות יהודיות אשר ישבו ברובע שקם לרגלי מצודת "שלוסברג". בשלהי המאה ה-18 אף הורשו יהודים לשוב ולהתגורר בין חומות העיר.
לפני מלחמת העולם הראשונה ולאחריה

הקהילה היהודית בברטיסלאבה בתחילת המאה ה-19 מנתה כ-2000 נפש והפעילה מוסדות קהילה רבים ומגוונים. בין השנים 1803 ו-1839 כיהן ברבנות בברטיסלאבה הרב משה סופר הידוע כחת"ם סופר, אשר הגיע לעיר מפרנקפורט וייסד בה ישיבה גדולה, "ישיבת פרשבורג". הישיבה מנתה בשיאה כ-500 תלמידים, שהגיעו מרחבי מרכז אירופה. בימי מאורעות אביב העמים התחוללו פרעות אף ביהודי ברטיסלאבה ויהודים רבים נאלצו להימלט מן העיר לאחר שרכושם נבזז ורבים מהם נפצעו. למרות ההתנכלויות גדלה הקהילה היהודית ובמחצית המאה ה-19 מנתה כ-4000 נפש. בשנים 1868-1869 השתתפה משלחת מיהודי העיר בראשות הכתב סופר בדיוני הקונגרס היהודי שהתקיימו בבירה פשט.
אף שקהילת ברטיסלאבה, בניגוד לקהילות אחרות בהונגריה, לא התפלגה מיד לאחר הקונגרס היהודי, הפילוג אירע בשנת 1872 ומאותה עת התקיימו בעיר שתי קהילות: אורתודוקסית לצד נאולוגית. הקהילה האורתודוקסית הייתה הגדולה והחזקה מבין השתיים והחזיקה ברוב מוסדות הקהילה. שנים ארוכות לא היה לקהילת ברטיסלאבה הנאולוגית בית כנסת בעיר, עד שהושלמה בניית בית הכנסת הנאולוגי הגדול בשנת 1895. בשנת 1897 החלה פעילות ציונית מאורגנת בקרב יהודי ברטיסלאבה ונוסדה אגודת "אהבת ציון". בשנת 1898 שלחו ציוני ברטיסלאבה נציג מטעמם לקונגרס הציוני השני וכך עשו אף שנה מאוחר יותר עם כינוסו של הקונגרס הציוני השלישי.
בתחילת המאה ה-20 שגשגה קהילת יהודי ברטיסלאבה, רבים מבני הקהילה עסקו במקצועות חופשיים ובשנת 1900 כיהנו 24 יהודים במועצת העיר. בשנת 1902 אירחה העיר את הכינוס הראשון של ציוני הונגריה אותו ארגן תאודור הרצל. בשנת 1902 החלה לפעול בעיר תנועת המזרחי ובשנת 1904 נערכה בעיר הוועידה העולמית הראשונה של תנועת המזרחי. מאות מיהודי העיר גויסו לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית בעת מלחמת העולם הראשונה וחמישים מבני הקהילה נפלו בקרב. עם תום מלחמת העולם הראשונה גברה ההתנכלות ליהודי העיר ובתי עסק רבים בבעלות יהודית נבזזו. תופעות אלה חלפו רק בשנת 1919 עם ביסוס השלטון הצ'כוסלובקי בעיר. באותה שנה נוסדה אף בעיר "הסתדרות ציוני סלובקיה" אשר איגדה תחתיה 15 ארגונים ציוניים שונים אשר פעלו בערי סלובקיה. קהילת יהודי ברטיסלאבה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הפעילה מגוון של מוסדות ובהם בית תמחוי, בתי ספר, ישיבות, בתי כנסת, בתי עלמין ואגודות צדקה וחסד. החל משנת 1912 פעלה בעיר אגודת ספורט מכבי שלצורך הקמת מתקניה נרכשה חלקת קרקע.
בשנת 1929 תרמו יהודי ברטיסלאבה להקמת יער בארץ ישראל על שם נשיא צ'כוסלובקיה, טומאש מסריק, אשר ניטע סמוך לקיבוץ שריד. בשנת 1932 נפתח בית חולים יהודי חדש בעיר ובו 180 מיטות. בבית החולים עבדו כמה מן הרופאים היהודים הבולטים בסלובקיה והוא פעל בעיר עד לשנת 1942, אז הועבר למחנה העבודה בסרד.
תקופת מלחמת העולם השנייה

בשנת 1938, עם הפיכת סלובקיה לישות מדינית אוטונומית, הורע מצבם של יהודי העיר, כמה עשרות משפחות אשר לא היו בעלות אזרחות סלובקית הוגלו לגבול סלובקיה-הונגריה. הכרזת עצמאותה של סלובקיה, ב-14 במרץ 1939 הביאה עימה הרעה נוספת במצבם של יהודי ברטיסלאבה הבירה. עוד באותה שנה נשללו רישיונות המקצוע של רוב הרופאים ועורכי הדין היהודים בעיר ופקידי ציבור יהודים רבים איבדו את משרתם. בסוף אותה שנה עלה לישראל הרב עקיבא סופר, ראש ישיבת פרשבורג משך למעלה מ-30 שנה ופתח מחדש את הישיבה בישראל. יחד עמו עלו אף חלק מתלמידיו. אך השאיר את בנו הרב אברהם שמואל בנימין סופר בעל ה״חשב סופר״ לכהן תחתיו כרב העיר ובראשות הישיבה עד חג השבועות שנת תש״ג שאז נגלה בחלום זקנו החתם סופר וביקשו שימלט מן העיר עוד באמצע החג כי הנאצים מחפשים אותו וכך היה וניצל ועלה לישראל.
בשנת 1940 חיו בעיר למעלה מ-18,000 יהודים, המספר הגדול בתולדותיה. בנובמבר 1940 הוחרמו דירותיהם של יהודים אשר התגוררו ברחובות הראשיים בעיר והם נצטוו לעבור לרובע היהודים, אף לימודיהם של תלמידים יהודים בבתי הספר הציבוריים נאסרה באותה שנה. בשנת 1941 המשיכה המגמה של החרמת רכוש יהודי, כולל קרקעות, בתי עסק ומפעלי תעשייה. בשנת 1942 נהרס בית הקברות היהודי הישן בעיר, כדי לפנות את הקרקע לסלילת כביש, קברם של החת"ם סופר ומספר קטן של רבנים, ניצלו ונותרו במובלעת קטנה במקום. החל מאוקטובר 1941 החל גירוש של יהודים מברטיסלאבה לערי שדה בסלובקיה, עד שבאביב 1942 נותרו בעיר רק כ-8,000 יהודים. רבים מאלה שגורשו לערי השדה נשלחו בסופו של דבר למחנות השמדה בפולין.
גירוש היהודים מן העיר המשיך לכל אורך שנת 1942, עד שבסופה נותרו בעיר כ-4,000 יהודים בלבד, חלקם בזכות תעודות חסות של מדינות זרות. בשנת 1944 נשלחו כאלפיים יהודים נוספים מן העיר למחנה סרד ומשם לאושוויץ. בסוף המלחמה נותרו בעיר מאות יהודים בלבד, אשר הצליחו להסתתר בימי המלחמה, הצטרפו אליהם ניצולים שחזרו ממחנות הריכוז.
לאחר המלחמה

עם תום המלחמה חודשו חיי הקהילה היהודית בעיר. בהחלטת השלטונות אוחדו שתי הקהילות, האורתודוקסית והנאולוגית, לקהילה אחת והוחלט שתתנהל לפי מנהגי היהדות האורתודוקסית. החל משנת 1946 החלה ברטיסלאבה לשמש כאחת מתחנות המעבר החשובות ביותר ליהודים פליטי מזרח אירופה, בדרכם לארץ ישראל. הקהילה היהודית והג'וינט התגייסו למאמץ העלייה והקימו בעיר בית אכסניה ומטבח ציבורי. עד לקום מדינת ישראל פעלו בעיר מגוון ארגונים ציוניים, בהם הסוכנות היהודית, וכן ארגון היאס, הג'וינט, אורט, ועוד.
עם הקמת מדינת ישראל היגרו מברטיסלאבה כ-4,000 יהודים ובהם הדמויות המרכזיות בחיי הקהילה, רובם עלו לישראל וקצתם היגרו למדינות אחרות. המשטר הקומוניסטי אשר קם בצ'כוסלובקיה אסר על המשך הפעילות הציונית בעיר, אולם כ-3,000 יהודים שנותרו בה בשנות ה-50 המשיכו לקיים חיי קהילה. עם זאת, הקהילה היהודית הלכה והתמעטה ובשנות ה-60 נותרו בה רק כאלף יהודים, מאות מהם היגרו מן המדינה עם הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. רבה האחרון של הקהילה, הרב אליהו כץ עלה לישראל והיה לרב העיר באר שבע. התאוששותה של הקהילה החל רק בשנות ה-90, לאחר התפוררות הגוש הסובייטי. בתחילת המאה ה-21 מונה הקהילה היהודית בברטיסלאבה כ-1,000 איש.
הקהילה היהודית בברטיסלאבה מפעילה את פרויקט נתיב המורשת היהודית בסלובקיה, המאגד 24 אתרי מורשת יהודית נבחרים מתוך מאות אתרים בסלובקיה כולה. בברטיסלאבה שלושה מבין אתרי נתיב המורשת: קבר חת"ם סופר, המוזיאון היהודי ובית הכנסת האורתודוקסי.
כמו כן נרשם יומן בשם "טלאי צהוב" המתאר את מאורעות השואה בעיר שנכתב על ידי הרב שמחה אונסדורפער.
ראו גם

שואת יהודי סלובקיה
לקריאה נוספת

שמואל הכהן וינגרטן,  תולדות יהודי ברטיסלבה (פרשבורג), מוסד הרב קוק, 1960.
הערות שוליים

↑  בפי יהודי העיר, השם המקובל היה פרשבורג או פרסבורג, על בסיס שמה הגרמני של העיר. שמה הנוכחי של העיר, המצויה כיום בסלובקיה, הוא השם הסלובקי "ברטיסלאבה".
↑  דער געלער שטערן: דאס איז מיין לעבנס געשיכטע אין די נאצישע טויטן לאגערן, געשריבן דורך שמחה אונסדורפער ; איבערגעזעצט דורך ל. הלפרין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311759905171  VIAF: 141260720   WorldCat (עם VIAF): 141260720 
קבר אחים של יהודי פרשבורג
מצבת זיכרון ליהודי פרשבורג
יחסי איטליה–ליטא

| יחסי איטליה–ליטא |
| --- | --- |
איטליה: ליטא


איטליה: ליטא
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 65,300
אוכלוסייה
59,293,250: 2,851,781
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 77,836
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 27,294
משטר
רפובליקה

יחסי איטליה–ליטא הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לליטא.
היסטוריה > ליטא העצמאית

איטליה הכירה בליטא ב-13 במאי 1922, והייתה אחת המדינות הראשונות שהקימו בה נציגות דיפלומטית. ממשלת איטליה מעולם לא הכירה בכיבוש הסובייטי כלגיטימי, ורומא במהלך כל תקופת הכיבוש נותרה מקלט לפעילים הפוליטיים והתרבותיים. ב-26 באוגוסט 1991 הכירה איטליה בעצמאותה המחודשת של הרפובליקה של ליטא וב-30 באוגוסט 1991 חודשו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
נציגויות דיפלומטיות

איטליה מחזיקה בליטא שגרירות בוילנה.
ליטא מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא.
יחסי ליטא–מקסיקו

| יחסי ליטא–מקסיקו |
| --- | --- |
ליטא: מקסיקו


ליטא: מקסיקו
שטח (בקילומטר רבוע)
65,300: 1,964,375
אוכלוסייה
2,851,781: 131,133,866
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,836: 1,788,887
תמ"ג לנפש (בדולרים)
27,294: 13,642
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית

יחסי ליטא–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של ליטא לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות. שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
היסטוריה

ראשית היחסים בין ליטא למקסיקו התרחשו עם הגירתם של מעל 700 ליטאים, יהודים ליטאים בעיקר, למקסיקו בין השנים 1900–1950. בשנת 1918, ליטא השיגה את עצמאותה לאחר מלחמת העולם הראשונה ולאחר 123 שנה כחלק מהאימפריה הרוסית. ב-5 במאי 1921, מקסיקו הכירה בעצמאות ליטא. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-31 במאי 1938 בוושינגטון די. סי., לאחר חתימת הסכם ידידות. בזמן מלחמת העולם השנייה ליטא נכבשה הן על ידי גרמניה הנאצית והן על ידי ברית המועצות ואחרי המלחמה סופחה ליטא בכוח על ידי ברית המועצות בשנת 1944. מקסיקו הייתה אחת המדינות הבודדות שגינו ולא הכירו בסיפוח הסובייטי של ליטא.
במרץ 1990, ליטא השיגה את עצמאותה לאחר התפרקות ברית המועצות. מקסיקו הכירה בעצמאות ליטא וכוננה מחדש את היחסים הדיפלומטיים ב-5 בנובמבר 1991. מאז, מקסיקו מוסמכת לליטא משגרירותה בסטוקהולם, שוודיה וליטא מוסמכת למקסיקו משגרירותה בוושינגטון הבירה, ארצות הברית.
בינואר 2002 הפך הנשיא ולדאס אדמקוס לראש המדינה הליטאי הראשון שערך ביקור רשמי במקסיקו ולווה על ידי שר החוץ אנטנס וליוניס. במהלך ביקורו של הנשיא אדמקוס הוא נפגש עם נשיא מקסיקו ויסנטה פוקס. מטרת הביקור הייתה לקדם דיאלוג ושיתוף פעולה פוליטי ברמה הגבוהה ביותר. ביוני 2002 נערכה בווילנה הפגישה הראשונה של הייעוץ המדיני הליטאי-מקסיקני הדו-צדדי, בהנהגתו של שר החוץ הליטאי במשרד החוץ, אבלדס אינגטביצ'יוס (Evaldas Ignatavičius), ושר המשנה לענייני חוץ של מקסיקו, מיגל מרין. בפברואר 2003, מקסיקו פתחה קונסוליית כבוד בווילנה. בשנת 2008 חזר הנשיא אדמקוס בביקור שני במקסיקו ונפגש עם נשיא מקסיקו פליפה קלדרון.
בשנת 2009 נפגשו שרת החוץ המקסיקנית, פטריסיה אספינוסה קנטיאנו, ושר החוץ הליטאי ויגאודאס אושאצקאס במהלך מושב ה-119 של ועדת השרים של מועצת אירופה שהתקיימה במדריד, ספרד, להקמת פרויקט חילופי דיפלומטי במטרה לחלוק את הידע אודות אמריקה הלטינית עם חזון לנשיאות ליטאית של מועצת האיחוד האירופי בשנת 2013.
בשנת 2018 התקיימו חגיגות במקסיקו סיטי כדי לחגוג את מאה שנות העצמאות של ליטא בה השתתפו שגריר ליטא בארצות הברית שהוסמך למקסיקו וחברי הקהילה הליטאית-מקסיקנית.
ביקורים רמי דרג

ביקורים רמי דרג מליטא למקסיקו
נשיא ליטא ולדאס אדמקוס (2002 ו-2008)
שר החוץ אנטנאס ווליוניס (2002)
נשיא ליטא ארטוראס פאולאוסקס (2004)
סגן שר החוץ, אוסקראס יוסיס (2008)
ביקורים רמי דרג ממקסיקו בליטא
תת-מזכיר החוץ, מיגל מרין (2002)
תת-מזכירת החוץ, לורדס ארנדה בסאורי (2012)
הסכמים דו-צדדיים

שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו צדדיים כמו חוזה ידידות (1938); הסכם שיתוף פעולה בתחומי חינוך, תרבות, אמנות וספורט (2002); הסכם לדיכוי ויזות בדרכונים דיפלומטיים ורשמיים (2002) והסכם למניעת מיסוי כפול ומניעת העלמות מס בתחום מס הכנסה והפרוטוקול שלו (2012).
יחסי סחר

בשנת 1997 חתמה מקסיקו על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את ליטא). בשנת 2018 הסתכם הסחר בין ליטא ומקסיקו ב-70.6 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של ליטא למקסיקו כולל: בנזין, מזון בעלי חיים, ציוד ניווט רדיו וחלקי רכב. הייצוא העיקרי של מקסיקו לליטא כולל: חומצה טרפתלית וטקילה. חברת Cemex, רב-לאומית מקסיקנית, פועלת בליטא תחת פעילותה של אקמנס סמנטאס.
נציגויות דיפלומטיות

ליטא מוסמכת למקסיקו משגרירותה בוושינגטון הבירה, ארצות הברית ומחזיקה בקונסוליית כבוד במקסיקו סיטי.
מקסיקו מוסמכת לליטא משגרירותה בסטוקהולם, שוודיה ומחזיקה בקונסולית כבוד בווילנה.
יחסי בחריין–ירדן

| יחסי בחריין–ירדן |
| --- | --- |
בחריין: ירדן


בחריין: ירדן
שטח (בקילומטר רבוע)
760: 89,342
אוכלוסייה
1,616,117: 11,544,753
תמ"ג (במיליוני דולרים)
43,205: 50,814
תמ"ג לנפש (בדולרים)
26,734: 4,401
משטר
מונרכיה חוקתית

יחסי בחריין–ירדן הם היחסים הדו-צדדיים בין מדינות אלה.
לירדן יש שגרירות במנאמה, ולבחריין יש שגרירות בעמאן.
יחסים כלכליים

בשנת 2018 סכום היצוא של ירדן לבחריין עמד על 65.7 מיליון דולר כאשר עגבניות, תרופות וכבשים הם המוצרים העיקריים.
לעומת זאת סך היצוא של בחריין לירדן בשנת 2018 עמד על 124 מיליון דולר כאשר נפט, אלומיניום ואוטובוסים הם המוצרים העיקריים.
ראו גם

יחסי החוץ של ירדן (אנ')
יחסי החוץ של בחריין (אנ')
יאפי

יאפי (באנגלית: Yuppie, קיצור עבור young urban professional) הוא ביטוי שהפך לשגור במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, ומתייחס לצעירים בשנות ה-20 וה-30 לחייהם, בני המעמד הבינוני-גבוה, תושביה של עיר גדולה, בעלי השכלה ומקצוע צווארון לבן או מקצוע חופשי.
היסטוריה של המושג

דיון על אנשי מקצוע צעירים ועירוניים התנהל זה מכבר, והם נידנו לדוגמה במאמר מדעי שפרסם פליקס קסלר ב-1968. המונח ״יאפי״ עצמו הופיע במאי 1980 במגזין מקומי בשיקגו, במאמר עיתונאי של דן רוטנברג, והסופר ג'וזף אפשטיין השתמש במונח ב-1982. המונח החל לצבור פופולריות בארצות הברית ב-1983, לאחר שבעל הטור בוב גרין עשה בו שימוש בטור שפרסם על הפעיל החברתי ג'רי רובין, ונתן לטור את הכותרת "מייפי ליאפי" ("From Yippie to Yuppie"). להפצה המהירה של המונח תרמו גם הספר "המדריך ליאפי" שיצא לאור בינואר 1983, והמועמדות של הסנטור גארי הארט, שזכה לכינוי "המועמד היאפי", לתפקיד נשיא ארצות הברית ב-1984. המגזין ניוזוויק הכתיר את 1984 כ"שנת היאפי", וציין שטווח המשכורות והמקצועות של היאפים מעורפל מבחינה דמוגרפית.
במאמר שפורסם ב-Wall Street Journal ב-1985 הייתה התייחסות לתופעה שנקראה "רתיעת היאפים" ("yuppie backlash"), שבה אנשים שתואמים את הפרופיל הדמוגרפי של יאפים מגלים הסתייגות ורתיעה מתיוגם ככאלה. מאוחר יותר, ובמיוחד לאחר יום שני השחור ב-1987, קיבל המונח קונוטציה סוציו-אקונומית שלילית, שנודעת לו עד היום. ב-8 באפריל 1991 הכריז הטיים מגזין על מותו של היאפי, במודעת אבל מדומה שפרסם.