צינכונה
תרופה מסורתית > גידול נרחב

הקליפה הייתה בעלת ערך רב לאירופאים בהרחבת הגישה למשאבים והניצול שלהם במושבות רחוקות וגם בבית. איסוף הקליפות היה לרוב הרסני מבחינה סביבתית, והרס מרחבים עצומים של עצים לקליפתם, עם תנאים קשים ושכר נמוך שלא אפשרו לילידים מלקטי הקליפות להסדיר חובות גם לאחר מותם.
חקר נוסף של אגן האמזונאס וכלכלת הסחר במינים שונים של הקליפה במאה ה-18 תואר על ידי לרדנר גיבון (Lardner Gibbon):
... קליפה זו נאספה לראשונה בכמויות בשנת 1849, אם כי הייתה ידועה במשך שנים רבות. האיכות הטובה ביותר לא ממש שווה לזו של יונגאס, אלא רק שנייה לה. יש עוד ארבעה סוגים של קליפות נחותות, עבור חלקן הבנק משלם חמישה עשר דולר לקווינטל (אנ'). הטוב ביותר, על פי חוק, שווה חמישים וארבעה דולר. המשלוח לאריקה (Arica) הוא שבעה עשר דולר למטען של שלושה קווינטלים לפרדה. ששת אלפים קווינטלים של קליפה כבר נאספו מיוראקרס (Yuracares). הבנק הוקם בשנת 1851. מר [תאדאוס] האנקה (אנ') הזכיר את קיומה של קליפת הצינכונה בביקורו ביוראקרס ב-1796.
ההערכה הייתה שהאימפריה הבריטית ספגה הפסדים ישירים של 52 עד 62 מיליון פאונד בשנה עקב מחלת המלריה בכל שנה. לכן הייתה חשיבות רבה לאבטחת אספקת התרופה. בשנת 1860, משלחת בריטית לאמריקה הדרומית בראשות קלמנטס מרקהם הבריחה בחזרה זרעים וצמחים של צינכונה, שנשתלו במספר אזורים של הודו הבריטית וסרי לנקה. בהודו, הם נשתלו באוטקמונד (אנ') על ידי ויליאם גרהם מקאיבור (William Graham McIvor). בסרי לנקה, הם ניטעו בגן הבוטני האקגלה (אנ') בינואר 1861. ג'יימס טיילור (James Taylor), חלוץ נטיעת התה בסרי לנקה, היה אחד מחלוצי גידול הצינכונה. עד 1883, התפשט שטח גידול הצינכונה בסרי לנקה ל-64,000 אקרים (260 קמ"ר), כאשר היצוא הגיע לשיא של 15 מיליון פאונד בשנת 1886. הגידול, בתחילה של Cinchona succirubra (כיום C. Pubescens), ואחר כך של  C. Calisaya‏) הורחב באמצעות עבודתם של הבוטנאי ג'ורג' קינג (אנ') ואחרים אל השטח ההררי של מחוז דרג'ילינג במערב בנגל. מפעלי לעיבוד הצינכונה הוקמו בנדובאטם בהרי נילגירי (אנ') ובמנגפו (אנ'), במערב בנגל. כינולוגים מונו לפקח על מיצוי אלקלואידים עם ג'ון ברוטון (John Broughton) בהרי נילגירי וצ'. י. ווד (.H. Wood) בדרג'ילינג. אחרים בתפקיד כללו דייוויד הופר (David Hooper) וג'ון אליוט הווארד (John Eliot Howard).
בשנת 1865 הוקמו במקסיקו "ניו וירג'יניה" ו"מושבה קרלוטה" על ידי מת'יו פונטיין מורי, חבר קונפדרציה לשעבר במלחמת האזרחים האמריקנית. חברי הקונפדרציה שלאחר המלחמה התפתו לשם על ידי מורי, אז "נציב ההגירה הקיסרי" של מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו, והארכידוכס מבית הבסבורג. כל מה ששרד משתי המושבות הללו הם מטעי הצינכונות הפורחים שהקים מורי באמצעות זרעים שנרכשו מאנגליה. זרעים אלו היו הראשונים שהוכנסו למקסיקו.
גידול הצינכונה הוביל משנות ה-90 לירידת מחיר הכינין, אך האיכות והייצור של הקליפה הגולמית על ידי ההולנדים באינדונזיה הובילו אותם לשלוט בשוקי העולם. יצרני התרופות המעובדות באירופה (במיוחד בגרמניה), לעומת זאת, התמקחו וגרמו לתנודות במחירים, מה שהוביל להסכם צינכונה (Cinchona Agreement) בהובלת הולנד ב-1913 שהבטיח מחיר קבוע ליצרנים. לשכת קינה (Kina Bureau) באמסטרדם ויסתה מסחר זה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היפנים כבשו את ג'אווה וארצות הברית איבדה גישה למטעי הצינכונה שסיפקו תרופות כינין קריטיות למלחמה. משלחות בוטניות בשם "משימות צינכונה" יצאו לדרך בין השנים 1942 ו-1944 כדי לחקור אזורים מבטיחים באמריקה הדרומית במאמץ לאתר מיני צינכונה שהכילו כינין וניתן לקצור אותם לייצור כינין. בנוסף להצלחה בסופו של דבר במטרה העיקרית שלהם, משלחות אלו זיהו גם מינים חדשים של צמחים ויצרו פרק חדש ביחסים הבינלאומיים בין ארצות הברית לאומות אחרות ביבשת-העל של אמריקה.