סיציליה
היסטוריה > ימי הביניים

בשנים 533–535 הביס בליסאריוס את הוונדלים והאוסטרוגותים ובדצמבר 535 הוא כבש את סירקוזה ויוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית הפך את סיציליה למחוז ביזנטי. כאשר כוחה של האימפריה הביזנטית דעך, הכוחות הערבים של הח'ליף עות'מאן בן עפאן פלשו לסיציליה ב־652, אספו שלל רב ונסוגו לסוריה. קונסטנס השני, קיסר האימפריה הביזנטית חשב להעביר את עיר הבירה מקונסטנטינופול לסירקוסה ואף העביר לשם כך ב־660 חלק מאוצרות הממלכה לסיציליה. הוא השתמש בסיציליה כבסיס לתקיפת הלומברדים.
בסוף המאה ה־7, עם הכיבוש האומיי של צפון אפריקה, נכבשה גם העיר קרתגו ושהייתם שם אפשרה לערבים לבנות מספנות ובסיס קבוע שממנו ביצעו התקפות ממושכות יותר על סיציליה. באותה תקופה הוסבה סיציליה להיות תמה ביזנטית (אנ') כדי ליעל את ההגנה עליה. בשנת 700 לערך המוסלמים כבשו את האי פנטלריה, ורק פילוג בקרב הערבים מנע ניסיון פלישה לסיציליה. עם זאת, כבר בשנת 740 שילמה סירקוזה את הג'יזיה.
אבן אל-את'יר כותב שבשנים 752–753 בוצרו ערים שונות בסיציליה, וממצאים ארכאולוגיים תומכים בתיאור זה. בהתאם, המחצית השנייה של המאה ה-8 ראתה רגיעה בפשיטות המוסלמיות על סיציליה.
עם עליית שלטון האע'לבים בצפון אפריקה, התעורר מחדש הרצון לכבוש את סיציליה. הכיבוש עצמו התפרש על פני מעל 130 שנה. מזארה דל ואלו (אנ') נכבשה בשנת 827, פלרמו בשנת 831, בוטירה (אנ') בשנת 853, צ'פלו בשנת 858, אנה בשנת 859, נוטו בשנת 864 וסירקוזה בשנת 878, אז נותרה טאורמינה עיר נוצרית אחרונה בסיציליה. בשנים 886-887 פרץ מרד במערב האי נגד השלטון המוסלמי, ומרד נוסף התרחש בשנים 898–899, ואלו מנעו את המשך הכיבושים המוסלמים.
טאורמינה נכבשה ונהרסה בשנת 902, אך שבה והייתה למאחז נוצרי באי, כאשר הפאטמים והאע'לבים נאבקו על השלטון בצפון אפריקה ולא היה להם פנאי לטפל בסיציליה. בנפילת שלטון האע'לבים בשנת 909, עברה סיציליה לידי השושלת הפאטמית. בשנת 948 מינה השליט הפאטמי את אל-חסן אבן עלי אל-קלבי (אנ') לאמיר סיציליה תחתיו, והוא וצאצאיו, הקלבידים (אנ') שלטו בסיציליה למשך עשרות שנים. בשנת 962 הם כבשו מחדש את טאורמינה ובשנת 965 כבשו את רומטה (אנ') וסיציליה כולה הייתה תחת ידם. הקלבידים הפכו את האי למרכז כוח כלכלי ומרכז סחר מרכזי באגן הים התיכון.
עם השלמת כיבוש האי על ידי המוסלמים, הוקמה אמירות סיציליה המוסלמית שהתקיימה בשנים 965–1072 ובירתה הייתה פלרמו. למרות השפה הערבית והאמונה המוסלמית של הכובשים התפתחה תרבות ביזנטו־איסלמית תוך שרוב האוכלוסייה שומרת על אמונתה הנוצרית ושפתה היוונית. החוקרים חלוקים האם הייתה או לא הייתה הגירה משמעותית של נוצרים החוצה מסיציליה בגלל הכיבוש המוסלמי.
עם השנים השלטון בסיציליה התפצל בין אזורים שונים ונוצרו סכסוכים בין האמירים של האזורים השונים.
בשנת 1036 מרד אחיו של מושל פלרמו באחיו, וכרת ברית עם הזירידים. השליט הזירידי שלח את בנו עבדאללה עם 6,000 חיילים כדי לכבוש את פלרמו. מושל פלרמו פנה בבקשת עזרה לביזנטים. בשנת 1038, יצא ג'ורג' מניאקס (אנ') בשליחות מיכאל הרביעי, קיסר האימפריה הביזנטית למסע לכיבוש של סיציליה מידי המוסלמים. הוא הצליח לכבוש את רומטה (אנ'), טרואינה (אנ') ומסינה, ובשנת 1040 כבשו הנורמנים בשליחותו את סירקוזה והפכו אותה למבצר. אולם מניאקס לא כבש את שאר האי ואפילו לא את כל הואל דמון (אנ') ובמהרה עזב את האי בגלל סכסוכים פנימיים באימפריה הביזנטית.
משנת 1071 נכבשה סיציליה בשלבים על ידי הנורמנים בהנהגתו של רובר גיסקאר ורוג'רו הראשון. תחילה שלח המנהיג הזירידי תמים אל-מואיז (אנ') כוחות לסייע לאמירים המוסלמים בסיציליה, אך בשנת 1075 הוא כרת ברית עם הנורמנים על פיה הם ימכרו לו תבואה מסיציליה וכך נותרו המוסלמים בסיציליה לבדם במלחמה נגד הנורמנים. בשנת 1077 נכבשה טרפאני ובשנת 1078 נכבשה טאורמינה ובמהרה כל צפון סיציליה היה בשליטת הנורמנים. באוקטובר 1086 נכנעה סירקוזה מעוז ההתנגדות המשמעותי האחרון, ולאחר חמש שנים נוספות כל האי היה בידי הנורמנים, שהקימו בה את ממלכת סיציליה הנורמנית.
המנהיגות הנורמנית עודדה הגירה של קתולים לסיציליה, אך לא נעשה ניסיון לנשל את האוכלוסייה המקומית הוותיקה – המוסלמים, הנוצרים אורתודוקסים והיהודים. השושלת הנורמנית הגיעה לקיצה בשנת 1194, עם הצטרפות סיציליה לקיסרות הרומית הקדושה בהנהגתו של היינריך השישי, ששלט בסיציליה בזכות היותה של אשתו קונסטנצה בתו של מלך סיציליה. בנם של היינריך וקונסטנצה פרידריך השני השפיע על שיטת הממשל בסיציליה למשך שנים רבות. ב־1266 עברה סיציליה לשלטון צרפת תחת לואי התשיעי. ב־1282 מרדו הווספרים הסיציליאנים בשלטון צרפת ופתחו את מלחמת הווספרים הסיציליאנית שבעקבותיה עבר השלטון באי לפדרו השלישי מלך אראגון, תוך שסיציליה שמרה על מידה רבה של ממשל עצמי. לאחר תבוסת האצילים הסיצילאנים במרד נגד ממלכת אראגון בשנת 1392 ניתנו האחוזות הגדולות לאצילים קטלונים ובתהליך הדרגתי סופחה סיציליה למרותה הישירה של ממלכת אראגון, מוסדותיה העצמאיים איבדו מכוחם והשליטה בסיציליה ניתנה בידיו של המשנה למלך בשנת 1415. בשנת 1460 אוחדו באופן פורמלי ממלכת אראגון עם האיים סרדיניה וסיציליה תחת שלטונו של פרננדו השני. אחד החוקים שנאכפו בסרדיניה היה צו גירוש היהודים משנת 1492 – גירוש ספרד.