stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוות נחלאות
רקע

היועץ לענייני התכנון החקלאי מטעם ארגון המזון והחקלאות של האו"ם, ד"ר יוג'ין בלאק, שהוזמן לסייע בהקמת מושבי העולים, סבר שאין להסתמך על משקים משפחתיים, אלא יש להקים חוות חקלאיות גדולות, שיש להן יתרון לגודל. הוא הציע ליישב את העולים החדשים בעיירות ולספק להם פרנסה כשכירים בחוות חקלאיות. אשכול הכריע לטובת הקמת המושבים, אבל דרש להקים 20 חוות ניסיוניות: 12 חוות יימסרו לניהול יזמים פרטיים, ו-8 לקבוצות של ישראלים לא-חקלאים, שיכינו את עצמם להתיישבות בגיל הפרישה, ובינתיים ישקיעו כספים להקמת החווה ויעסיקו פועלים שכירים.
גם יוסף ויץ (שבאותה תקופה היה חבר דירקטוריון בקק"ל ועסק בניהול מרבית השטח החקלאי של מדינת ישראל) במאמר "פתרון הבעיה" שפרסם בעיתון ההסתדרות "דבר", העוסק בתכנון ההתיישבות, הציע הקמת חוות על ידי חברות פרטיות בעלות הון כדוגמת "מהדרין" ו"יכין-חק"ל", וכן מציע הקמת חוות של "חוג הפקידים". לטענתו, בקרב הפקידים במשרדי הממשלה ובמוסדות הציבוריים, נמצאים רבים שהם בעלי יכולת ורצון להתנחל על הקרקע.
בדיון שהתקיים בנושא, מנהל מחלקת ההתיישבות בסוכנות, רענן ויץ (בנו של יוסף ויץ), התנגד לרעיון מתוך אמונה שהציונות צריכה לקשור את העולים לקרקע, והזהיר את שר האוצר לוי אשכול שהחוות יביאו רק שחיתות. בכתבות שפורסמו, אין הסבר לטענתו של רענן ויץ בהקשר לשחיתות, אבל דוברים אחרים הסבירו את התנגדותם. יהודה ברגינסקי הזהיר כי "מוכרח להיות שימוש לרעה מצד הפקידים בכלים ובאנשים". יצחק לוי הזכיר כי "בבית הזה הקפדנו שאסור למכור לעובד סוכנות אפילו עיפרון מהמחסנים" והוא שאל גם "מדוע רק פקידי מחלקת ההתיישבות נהנים מההטבות ולא כל עובדי הסוכנות או עם ישראל כולו?". חוות "נחלאות" הייתה חוליה ראשונה בשרשרת של חוות שנועדו לפקידי הסוכנות והממשלה. תוך זמן קצר הוקמו שלוש אגודות נוספות, ועד לפיצוץ הפרשה קיבלו כל ארבע האגודות ביחד 385 אלף לירות.
הקמת האגודה

"נחלאות" הייתה אגודה מיסודם של כ-100 פקידים גבוהים שעבדו בסוכנות, בקק"ל, במשרד החקלאות, רשות הפיתוח והמפקח על נכסי נפקדים. האגודה הוקמה כדי להקים חווה חקלאית בהתאם לתוכנית שאישר לוי אשכול. מאחר שהתוכנית לא פורסמה באופן פומבי, לא נערך מכרז וראשי מפעל ההתיישבות החליטו שאין מועמדים טבעיים מלבדם אשר עונים על דרישות התוכנית. קבוצת "נחלאות" החלה להתארגן בשנת 1952 ביוזמת ובהובלת יוסף גבעולי, מנהל חבל הצפון במשרד החקלאות. האגודה קיבלה שטח, הלוואות ותקציב מן המוסדות המיישבים והחלה בהקמת "מפעל התיישבותי" בשטח הנמצא בין קיבוץ הזורע לבין קיבוץ משמר העמק. הקמת החווה פורסמה במסמך של הסוכנות היהודית מתאריך 19 באוקטובר 1953, כאשר החותם הוא חבר ב"נחלאות". במפה הרשמית של הממשלה נרשם שטח של 3,700 דונם, אך במקורות אחרים נרשם שטח של 5,100 דונם.
יוסף ויץ במאמרו "פתרון הבעיה" טען כי בני המעמד הבינוני נדרשים להשקיע לפחות שני שלישים מתקציב ההתיישבות, והעודף מתכסה מתקציבי הסוכנות היהודית או מקורות כספיים אחרים. לפי פרוטוקולים של הנהלת הסוכנות, אשכול נתן את האישור להקמת החווה בתנאי שהמתנחלים ישקיעו לירה מכספם תמורת כל לירה שיקבלו מקופת הסוכנות והמדינה (מימון תואם, matching). תקנון האגודה קבע שכל אחד מהחברים יכניס 50 ל"י כדמי הרשמה, וכן חייב לשלם 10 ל"י בכל חודש על חשבון מניה של 1,000 ל"י שצריכה להיות משולמת תוך שמונה שנים. לפי הדו"ח הכספי של השנה הראשונה, ההכנסה השנתית הייתה 32,000 ל"י, אולם סיכום ההשקעות וההוצאות הגיע ל-140,000 ל"י. כלומר, העיקרון שקבע לוי אשכול לא נשמר.
הבעיה האתית ותחילת השמועות בציבור

חלק מאנשי "נחלאות" היו פקידים ממשלתיים בכירים ובוודאי הכירו את החוק לשירות עובדי המדינה, שקבע כי "לא יהיה לעובד המדינה, לא במישרין ולא בעקיפין וגם לא על ידי קרובו, סוכנו או שותפו, כל חלק, עניין או טובת-הנאה בכל חוזה או עסק שנעשה עם המדינה או למענה". ואולם בהקמת החווה, הפקידים שהם עצמם חברי "נחלאות" היו גם האחראים במשרדיהם על תקציבי הפיתוח, הקצאת ההלוואות, חלוקת השתילים, הקמת המבנים המשקיים והצריפים למגורים, התכנון וכיוצא בזאת; לפיכך ברור שכל הנדרש יגיע לידי החווה, בזול, בהקדם ובשפע ללא קשיים בירוקרטיים.
ואכן, בציבור נפוצו שמועות על שחיתות הקשורה בחווה, מכיוון שברור שאין זה הולם שפקידי הסוכנות ידאגו לעצמם (קבלת טובות הנאה הקשורות לתפקיד מנוגדת לכללי המינהל הציבורי), בעוד אין אפשרות לספק את כל הדרישות של ההתיישבות. בנוסף, הייתה קנאה של הפקידים הזוטרים שלא הצליחו להתקבל לאגודה, לעומת העובדים שהתקבלו אליה. כמו כן, אנשי "נחלאות" הצדיקו את המהלך, בטענה:
אנחנו אנשים העוסקים כל חיינו בקרקע: קונים קרקע, מוכרים קרקע, מחכירים קרקע, ומיישבים אחרים על הקרקע – ודווקא אנחנו, לעת זיקנה, כאשר לא נוכל עוד לעבוד, נישאר מחוסרי קיום. מה פשע בדבר שנדאג לעצמנו גם כן, כפי שאנו דואגים לאחרים, שתהיה לנו נחלה לעת זיקנה?...
מסיבת העיתונאים ב-17 באפריל 1955

במהלך חודש ינואר 1955 פרסם ירמיהו שמואלי בעיתון "על המשמר" סדרת כתבות בהקשר ל"נחלאות", תחת הכותרת "שוד הקרקעות בישראל". מסיבת העיתונאים נערכה רק בעקבות האשמות שפורסמו בעיתון "הארץ". רענן ויץ טען שהוא לא הגיב לטענות שהועלו בעיתון "על המשמר" (טענות שהועלו כבר בחודש ינואר) מכיוון שקיים ביניהם ריב אידאולוגי, וזכותו של עיתון להתנגד למדיניות של מחלקת ההתיישבות; אולם ההאשמות שהועלו ב"הארץ" היו פליליות והייתה חובה להגיב עליהן דוברי הסוכנות ובראשם רענן ויץ אישרו למעשה את עיקרי ההאשמות, והתבררו הדברים הבאים:
כמאה פקידים שבידיהם נתונות קרקעות הלאום שנועדו להתיישבות של עולים חדשים, לקחו לעצמם קרקעות ותקציבי פיתוח, ועיבדו את הקרקע על ידי שכירים, כאשר רק 20% הושקעו על ידי חברי האגודה.
היה לפקידים חוזה עם עצמם, כך שהם ישקיעו מכספי הציבור בזול בהקדם ובשפע במשך שמונה שנים.
התברר שיש כבר חמש אגודות כאלה: "נטע" בשפלה (עבור עובדי תחנת הניסיונות, מכון ויצמן, המחלקה להתיישבות, משרד החקלאות ובעלי מקצועות חופשיים), "נחלאות" ו"גני ירושלים" (לפקידים ממוסדות שונים בירושלים), "מתח" (לאנשי צבא קבע) ו"עדית" (לפקידים ממוסדות שונים, חלקם מהסוכנות).
השקעת חברי האגודה לא נועדה לצורכי התיישבות, אלא זו דרך להפקת רווחים קלים בעזרת תקציבים של הממשלה (שכן בעקבות ההשקעות הממשלתיות הרבות יעלה ערך המניה ואז חברי האגודה יוכלו למכור את המניה ברווח גדול, ואם לא ימכרו את המניה, אז הם יהיו בעלי משק גדול בכפר).
רענן ויץ טען שהמאמר של "הארץ" מסלף את הדברים. הוא טען שההשקעות ב"נחלאות" מבוססות על העיקרון "לירה כנגד לירה"; אולם בנתונים שהגיש מתברר שחברי "נחלאות" השקיעו 34,357 ל"י לעומת 94,766 ל"י שהעניקה להם הסוכנות (נתוני עיתון "על המשמר" היו שונים, אבל גם לפי הנתונים שהציג ויץ, היחס הוא כמעט 1:3). בנוגע לטענה שאיש מבין חברי האגודה לא עלה על הקרקע, טען שמתוך 113 חברי האגודה התיישבו כבר שבעה חברים, אולם התברר שאף חבר לא התיישב במקום. בנוסף, הוא לא הכחיש את הידיעה שהובאה ב"הארץ" כי יש לו חלק במשק דומה, משק נטר ליד גדרה. הוא לא הבטיח לבדוק את הנושא ולהסיק מסקנות, אלא טען שהמעשה כשר ושזו אחת הפעולות היפות בכל פעילותו למען ההתיישבות – זוהי שיבה אל חיק האדמה, והיא מבטיחה את עתידם של הפקידים הוותיקים לאחר פרישתם לגמלאות.
סוף דבר

בעקבות הרעש הציבורי התפרקו ארבע האגודות החדשות יחסית. חוות "נחלאות" המשיכה להתקיים, ובשנת 1963 עבדו בה 50 שכירים מיקנעם. ב-1963 כתב מ' טננבוים ב"מעריב" שיש ויכוח בין שלושה גורמים על עתיד המקום:
קיבוצי הסביבה, שביקשו את המקום בטענת "חקלאות לחקלאים".
חברי האגודה, שטענו שהחווה רווחית וכל הרווחים הושקעו במקום מכיוון שלפי החוזה אי-אפשר למשוך את הרווחים כל זמן שאינם גרים במקום. ההשקעות גורמות להרחבת המשק וכך יתווספו מקומות עבודה והמשק יקלוט עולים חדשים.
הפועלים השכירים, שביקשו להמשיך לעבוד בחווה, מכיוון שהם התפרנסו יפה וקיבלו תנאי עבודה טובים יחסית; אולם אם החווה תפורק, העובדים ביקשו שהחווה תימסר לידיהם.
העיתונאי צבי לביא טען בכתבה ב-ynet מ-2008 שאדמות החווה חולקו בין הקיבוצים השכנים, משמר העמק והזורע. אולם אמרי רון, ששימש בתפקיד רכז המשק של משמר העמק באותה תקופה, הגיב לכתבה בטענה שקיבוצו לא קיבל אדמות מ"נחלאות". לדבריו, חברי האגודה דרשו סכום עתק עבור הקרקעות שקיבלו לידיהם, ולכן הקיבוץ לא הסכים לעסקה, ומינהל מקרקעי ישראל חילק את האדמות לגורמים אחרים. גיורא ינאי, ששימש בתפקיד רכז משק של קיבוץ עין השופט החל מחודש אפריל 1968, סיפר בריאיון שנערך עבור ארכיון עין השופט, שאחת הפעולות הראשונות בתפקידו הייתה רכישת אלף דונם מ"נחלאות". החווה פורקה ככל הנראה ב-1968–1969. הקיבוצים הזורע ועין השופט, השייכים לתנועת הקיבוץ הארצי, ביקשו לקבל את האדמות שהשתייכו לנחלאות. מזכירות תנועת הקיבוץ הארצי דנה בנושא והחליטה להעביר את האדמות לקיבוץ עין השופט, בגלל מצוקת קרקע של קיבוץ עין השופט, ועל אף שהאדמות קרובות לקיבוץ הזורע. בארכיון של קיבוץ הזורע, נמצא מסמך של מזכירות הקיבוץ הארצי מתאריך 10 באוגוסט 1972, המאשר את ההחלטה הנ"ל. כיום לא נותר זכר לחווה; הסממנים היחידים ששרדו עד לאחרונה הם שלט פרדס נחלאות בצמוד לכביש 66 מצומת מגידו ליקנעם, מדרום לצומת הכניסה לפארק רמות מנשה, ושלט תחנת אוטובוס בכביש 66 מול צומת הכניסה לפארק.
הערות שוליים

1 2  ירמיהו שמואלי, שוד הקרקעות בישראל | ו: "התיישבות" שאף מתיישב אינו נמצא בה, על המשמר, 21 בינואר 1955, המשך.
1 2 3  צבי לביא, חוות נחלאות: השערורייה הציבורית הראשונה, באתר ynet, 9 במאי 2008.
1 2 3  מושב חקלאי לדוגמה מוקם על־ידי מתכננים ומדריכים, הארץ, 14 בדצמבר 1952
↑  יוסף וייץ, פתרון הבעיה, דבר, 7 באפריל 1954.
↑  שמואלי, שוד הקרקעות, ה, על המשמר 1955/01/20|ירמיהו שמואלי, שוד הקרקעות בישראל | ה: "נחלאות", קרקע שנמסרה לפקידים גבוהים להתיישבות או לרווחים?, על המשמר, 20 בינואר 1955.
↑  ירמיהו שמואלי, שוד הקרקעות בישראל | ז: מקורות המימון וההשקעות של "נחלאות", על המשמר, 23 בינואר 1955.
↑  שמואלי, שוד הקרקעות, ה, על המשמר 1955/01/20
↑  כתבנו, פירסומי העתונים על "נחלאות" – נושא למסיבת עיתונאים מיוחדת, על המשמר, 18 באפריל 1955.
↑  עזריאל קרליבך, יומן | המתנחלים ללא בושה, מעריב, 18 באפריל 1955.
↑  מ. טננבוים, שלושה אוחזין בחוות "נחלאות", מעריב, 29 בספטמבר 1963.
↑  עופרה בריל (הביאה לדפוס), פרשת נחלאות, בבלוג "מאוצרות ארכיון עין השופט", ריאיון עם גיורא ינאי, 11 באפריל 2014
↑  אין מידע מדויק על התאריך שבו נסגרה החווה. ב-1963 כתב מ' טננבוים ב"מעריב" שבחווה עובדים 50 עובדים שכירים מיקנעם ונערכים דיונים לגבי עתיד החווה. ב-26 בנובמבר 1967 הובאה במדור "קוראים כותבים" בעיתון "מעריב" תלונה כנגד קיום החווה למרות חוסר הקרקע עבור מתיישבים חדשים (משה קופל, קוראים כותבים | חקלאות – לחקלאים: פקידות – לפקידים, מעריב, טורים 1–2, 26 בנובמבר 1967). לכן, בהסתמך על הריאיון עם גיורא ינאי (לעיל), החווה פורקה כנראה ב-1968-69
יוהאן גוטליב גראון

| --- | --- |
 לידה:  27 באוקטובר 1703 וארנבריק, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  27 באוקטובר 1771 (בגיל 68) ברלין, ממלכת פרוסיה 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 מקום לימודים:  קרויצשולה 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק, Berlin Song School 
 סוגה:  סימפוניה 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  כינור 
 
יוהאן גוטליב גראון (בגרמנית: Johann Gottlieb Graun, ‏27 באוקטובר 1703 – 28 באוקטובר 1771) היה מלחין וכנר גרמני משלהי תקופת הבארוק והתקופה הקלאסית.
ביוגרפיה

יוהאן גוטליב גראון נולד בווארנבריק. אחיו קרל היינריך גראון היה גם הוא מלחין וזמר.
גראון למד אצל יוהאן גיאורג פיזנדל בדרזדן ואצל הכנר ג'וזפה טרטיני בפראג. בשנת 1726 התמנה לכנר ראשי במרסבורג והיה המורה לכינור של וילהלם פרידמן באך, בנו של יוהאן סבסטיאן באך ושל פרנץ בנדה, כנר ומלחין בוהמי ואחיו של המלחין גאורג בנדה.
בשנת 1732 הצטרף לחצרו של נסיך הכתר הפרוסי פרידריך השני, שהיה בהמשך למלך פרידריך הגדול. בשנת 1740 היה לכנר הראשי בתזמורת האופרה של ברלין.
מיצירותיו:
טריו סונטות לשני כנורות (או כנור וחליל, או שני חלילים) ובסו קונטינואו וכן סונטות לכנור ולבסו קונטינואו.
טראנסאמריקה

ערך זה עוסק בסרט דרמה קומית. אם התכוונתם לבניין גבוה ומוכר בסן פרנסיסקו, ראו .
| --- | --- |

 בימוי:  דאנקן טאקר
 הופק בידי:  ויליאם ה' מייסי
 תסריט:  דאנקן טאקר ויליאם ה' מייסי
 עריכה:  פאם וייס
 שחקנים ראשיים:  פליסיטי האפמן קווין זגרס גרהאם גרין פיונולה פלנגן ברט יאנג קארי פרסטון אליזבת פנייה
 מוזיקה:  דייוויד מנספילד
 צילום:  סטפן קזמירסקי
 מדינה:  ארצות הברית
 חברה מפיצה:  חברת וינשטיין IFC Films
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 בפברואר 2005
 משך הקרנה:  103 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט חבר'ה, סרט טרנסג'נדרים, סרט קומדיה, סרט דרמה, סרט להט"בי 
 תקציב:  $1,000,000
 הכנסות:  $15,151,744
 הכנסות באתר מוג'ו:   transamerica
 www.transamerica-movie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
טראנסאמריקה (באנגלית: Transamerica) הוא דרמה קומית להט"בית עצמאית משנת 2005 בהפקת IFC Films וחברת וינשטיין. הסרט מספר את סיפורה של ברי, אישה טרנסית (פליסיטי האפמן), אשר יוצאת למסע ביחד עם בנה האבוד טובי (קווין זגרס).
הסרט, אשר היה מועמד לפרס אוסקר, כולל את הופעתה זוכת פרס גלובוס הזהב של האפמן, המוכרת מתפקידה בסדרת הטלוויזיה "עקרות בית נואשות".
על פי ראיונות עם הבמאי והשחקנים, אחד הנושאים העיקריים של הסרט הוא מסע אישי לקראת גילוי עצמי.
צוות השחקנים

פליסיטי האפמן – סברינה "ברי" אוסבורן
קווין זגרס – טובי וילקינס
גרהאם גרין – קאלוין
פינולה פלנגן – אליזבת'
ברט יאנג – מוריי
קארי פרסטון – סידני
אליזבת פנייה – מרגרט
ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות חיוביות, באופן כללי, מהמבקרים:
על פי אתר האינטרנט Rotten Tomatoes, ‏76 אחוז מהמבקרים נתנו חוות דעת חיובית על טראנסאמריקה, בהתבסס על 132 ביקורות, עם הקונצנזוס כי "הביצוע הנהדר של פליסיטי האפמן מחזיק על כתפיו את סרט המסע הטרנסג'נדרי הלא-שגרתי אך הנוגע ללב".
על פי אתר האינטרנט Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 66 מתוך 100, בהתבסס על 37 ביקורות.
מועמדויות וזכיות

פרס אינדפנדנט ספיריט
זוכה פרס השחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי (פליסיטי האפמן)
זוכה פרס התסריט הראשון הטוב ביותר (דאנקן טאקר)
מועמדות לפרס הסרט הראשון הטוב ביותר (דאנקן טאקר, סבסטיאן דאנגן, לינדה מורן, רנה באסטיאן)
פרס אוסקר
מועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר (פליסיטי האפמן)
מועמדות לשיר הנושא הטוב ביותר (דולי פרטון, עבור השיר "Travelin' Thru").
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין
זוכה פרס חבר השופטים
איגוד BFCA
מועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר (פליסיטי האפמן)
מועמדות לשיר הנושא הטוב ביותר (דולי פרטון, עבור השיר "Travelin' Thru").
פסטיבל הקולנוע Deauville, צרפת
זוכה פרס התסריט הטוב ביותר (דאנקן טאקר)
מועמדות לפרס המיוחד
טקס פרסי המדיה של GLAAD
זוכה פרס הסרט הטוב ביותר
פרס גלובוס הזהב
זוכה פרס השחקנית הטובה ביותר בדרמה (פליסיטי האפמן)
מועמדות לשיר הנושא הטוב ביותר (דולי פרטון, עבור השיר "Travelin' Thru").
National Board of Review
זוכה פרס השחקנית הטובה ביותר (פליסיטי האפמן)
איגוד מבקרי הקולנוע, פיניקס
זוכה פרס שיר הנושא הטוב ביותר (דולי פרטון, עבור השיר "Travelin' Thru").
פרסי סיאטל
זוכה פרס השחקנית הטובה ביותר (פליסיטי האפמן)
פרס גילדת שחקני המסך
מועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי (פליסיטי האפמן)
פסטיבל הסרטים טרייבקה
זוכה פרס השחקנית הטובה ביותר (פליסיטי האפמן)
פסטיבל הקולנוע בקאן
זוכה פרס תגלית לשחקן (קווין זג'רס)
הערות שוליים

↑  "Transamerica Movie Reviews, Pictures - Rotten Tomatoes". Rotten Tomatoes. נבדק ב-2008-07-25.
↑  "TransAmerica (2005): Reviews". Metacritic. נבדק ב-2008-07-25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7549161-8  VIAF: 193695277   WorldCat (עם VIAF): 193695277
יוהאן גוטלוב ליידנפרוסט

| --- | --- |

 לידה:  27 בנובמבר 1715 רוזפרוונדה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  2 בדצמבר 1794 (בגיל 79) דיסבורג, ממלכת פרוסיה 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  פרוסיה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גיסן  אוניברסיטת לייפציג  אוניברסיטת האלה-ויטנברג 
 מוסדות:  אוניברסיטת דיסבורג 
 תרומות עיקריות
 תיאור אפקט ליידנפרוסט
 
יוהאן גוטלוב ליידנפרוסט (גרמנית: Johann Gottlob Leidenfrost ‏; 27 בנובמבר 1715– 2 בנובמבר 1794, דויסבורג) היה פיזיקאי ורפואה, גרמני. ידוע בעיקר בזכות גילוי אפקט ליידנפרוסט.
חייו

יוהאן גוטלוב ליידנפרוסט נולד בעיירה בשטח של סקסוניה-אנהלט של היום. הוא למד תאולוגיה באוניברסיטת גיסן. תוך זמן קצר הוא עבר ללימודי רופאה והשלים את הלימודים באוניברסיטת לייפציג ואוניברסיטת האלה-ויטנברג. בשנת 1741 יוהאן גוטלוב ליידנפרוסט השלים את עבודת הדוקטורט ובילה מספר שנים שנסיעות ברחבי אירופה. באותה תקופה הוא לקח חלק במלחמות השלזיות כרופא.
בשנת 1743 הוא קיבל הזמנה מאוניברסיטת דויסבורג והחל ללמד רפואה, פיזיקה וכימיה. תקופה מסוימת הוא היה רקטור האוניברסיטה ובמקביל עסק ברפואה.
בשנת 1756 יוהאן גוטלוב ליידנפרוסט התקבל לאקדמיה למדעים של ברלין ובשנת 1773 לאקדמיה לאופולדינה.
במהלך השנים ליידנפרוסט פרסם מעל ל-70 עבודות מחקר לרבות De Aquae Communis Nonnullis Qualitatibus Tractatus בשנת 1756 בה הוא תיאר את התופעה שידועה כאפקט ליידנפרוסט.
חשבונית

חשבונית מכולת
חשבונית או בשמה המוכר לציבור חשבונית מס (או בשמה הרשמי חשבונית עסקה) היא מסמך מסחרי הכולל פרטים של עִסקה בין קונה ומוכר ובין נותן שירות למקבלו. החשבונית, שהיא למעשה דרישת תשלום, מפרטת את הכמות והמחיר המוסכמים של המוצר או השירות אשר סופקו במהלך עסקה בודדת או מספר עסקאות. חשבונית היא מסמך מוכר לצורכי התחשבנות עם שלטונות המס, להבדיל מ"חשבון" או "חשבון עסקה" שגם הם כוללים את פרטי המכירה אך אינם מוכרים למע"מ.
בישראל, חשבונית המס קיימת מיום שהושת על ציבור העוסקים חיוב מס ערך מוסף ב-1976.
כללי רישום חשבונית

חשבונית מס מוכרת, חייבת לכלול את הפרטים הבאים:
פרטים מלאים של מוציא החשבונית, ובכלל זה כתובת העסק, מספר הטלפון שלו, ומספר עוסק מורשה במע"מ.
מספר סידורי.
תאריך ביצוע העסקה. בחשבוניות ממוחשבות ניתן לראות, בנוסף, גם את תאריך הפקת החשבונית.
פרטים מלאים של הקונה או מקבל השרות. פרטים אלה אינם נדרשים בביצוע עסקאות באמצעות קופה רושמת, או כאשר מדובר בעיסקאות ללקוחות אקראיים.
תיאור המוצר הנמכר או השירות הניתן.
סכום העסקה בש"ח, כולל מע"מ. בדרך כלל מופיעים בחשבונית הסכום ללא מע"מ, סכום המע"מ, והסך הכל לתשלום. במקרה ויש רק סכום אחד – יהיה זה הסכום הסופי כולל מע"מ. חשבונית שהוצאה על ידי גורם שאיננו חייב במע"מ - יציין 0 בסכום המע"מ או יסתפק ברישום סכום אחד.
ציון ה"מקור" או אם מדובר ב"העתק".
חתימת העוסק או בא כוחו (חתימה אלקטרונית גם אפשרית).
אלו פרטים הכרחיים לצורכי הכרה במע"מ. בנוסף, יכולה החשבונית לכלול גם התניות שונות הקשורות בטיב העסקה או בעל העסק. כמו:
תנאי תשלום.
התניית בעלות. מוכרים רבים מציינים על גבי החשבונית כי הסחורה תישאר בבעלותם כל עוד לא שולמה התמורה במלואה.
סוגי חשבוניות

בנוסף לחשבונית המס הרגילה, ישנם מסמכים עסקיים המהווים וריאציות שונות של החשבונית, למרות שהם נקראים בשמות אחרים. גם מסמכים אלו חייבים לכלול את כל הפרטים שהוזכרו למעלה, כדי לעמוד בדרישות החוק.
תעודת זיכוי - במידה והקונה מחזיר חלק מהמוצרים או את כולם, המוכר מוציא תעודת זיכוי בהתאם לכמות המוחזרת ולמחיר ששולם. במקביל להנפקת תעודת הזיכוי, מוחזר הסכום המשתמע ממנה לקונה, או לחלופין ניתנת לו הזכות להשתמש בה לקנייה הבאה. תעודת הזיכוי תצא בכפיפות להבנות המסחריות בין שני הצדדים בנוגע לתנאי החזר הסחורה.
תעודת חיוב – מסמך קשור לעסקה שבוצעה. כמו למשל: חיוב עבור ריבית בגין תשלום מאוחר או חיוב הפרשי מחיר לחשבונית שהוצאה, או חיוב נגדי של מקבל החשבונית המעוניין לבטל את העסקה ( החזר סחורה או אי קבלת שרות ). מבחינה רעיונית תעודת חיוב זהה לחשבונית ומייצגת גם היא חיוב של גורם מסחרי בעבור מוצר או שרות שקיבל. אולם בשונה מחשבונית שהוצאתה היא בהסכמה הדדית, תעודת חיוב ייתכן ותצא גם באופן חד צדדי.
חשבונית/קבלה - חשבונית אשר התמורה בגינה משולמת במעמד הוצאת החשבונית, או שהוצאה לאחר קבלת התשלום.
חשבונית עצמית - חשבונית אשר הקונה  או מקבל השירות מוציא לעצמו. מקובל להוציא חשבוניות עצמיות כאשר נותן השירות או המוכר אינו יכול להוציאן -הוא אדם פרטי ולא עסק בעל חשבוניות. החשבונית העצמית במקרה זה, מהווה אסמכתא של המוציא לקבלת השירות או הסחורה ותשלום בעבורם. מקובל גם להוציא חשבוניות עצמיות בעבור שכר דירקטורים המשולם על ידי החברה למנהליה תמורת השתתפותם בישיבות דירקטוריון.
חשבונית עסקה - על פי תקנות מע"מ כל ביצוע עסקה מחייב הפקת חשבונית, גם אם מבצע העסקה איננו עוסק מורשה. עוסקים כאלה מוציאים "חשבונית עסקה". זהו מסמך הכולל את כל הפרטים המכילים חשבונית מס, אלא שהם אינם מוכרים לצורכי התחשבנות עם מע"מ.
קיים סוג של חשבון הנקרא חשבון עסקה - שאינו וריאציה של חשבוניות מס אלא דרישת תשלום מפורטת שיכולה להיעשות גם במעבד תמלילים וללא כל הכללים המפורטים למעלה.
החשבונית והמע"מ

רק מי שרשום כ"עוסק מורשה" בהתאם לחוק מס ערך מוסף, רשאי להוציא חשבונית מס. משמעות חשבונית המס היא שמקבלה שילם את המע"מ הנגזר מהעסקה למוכר או נותן השירות. את סכום המע"מ ששולם, הקונה יוכל לדרוש בחזרה מרשויות מע"מ וזאת בהתאם לעקרון "הערך המוסף" אשר על פיו נגבה המס. בגוף חשבונית המס נדרשים להיות מצוינים בנוסף לפרטים הנכללים בחשבונית, מספר העוסק המורשה וסכום המע"מ.
חשבונית המס מהווה את האסמכתא לקבלת המע"מ בחזרה (החזר מס תשומות) ובלעדיה לא ניתן לקבל חזרה את המע"מ ששולם. במקביל מוציא חשבונית המס חייב בדיווח ותשלום המע"מ המצוין על גביה (עקרון ההקבלה במס ערך מוסף).
עוסקים פטורים (אינם רשומים כ"עוסק מורשה"), אינם רשאים להוציא חשבוניות מס רגילות אלא חשבוניות עסקה. כמו כן מלכ"רים ומוסדות פיננסיים כמו בנקים וחברות ביטוח אינם מוציאים חשבוניות על עיקר עסקיהם (ביטוח, מימון).
אופן הפקת חשבוניות

בעל עסק או נותן שירות מפיקים חשבונית בעצמם, או באמצעות פקיד מוסמך בעסק. הדרכים הנפוצות הן:
אופן הפקת חשבוניות > חשבונית ידנית

זוהי החשבונית אשר הייתה מקובלת מאז החלה פעילות החשבוניות, ועד היום מפיקים כך חשבוניות בעלי עסקים ועצמאים רבים. מדובר בפנקס שהודפס בבית דפוס, עם מספר קבוע של חשבוניות, ממוספרים בסדר רץ, ולכל מספר – מקור ו-2 העתקים על גבי דפי קופי.
אופן הפקת חשבוניות > חשבונית קופה רושמת

בעסקים קטנים או ברשתות שיווק מפיקים חשבוניות באמצעות קופה רושמת, ובה מצוינים עיקר פרטי העסקה, ללא פירוט מדויק. בדרך כלל, שלטונות המס אינם מסתפקים בחשבוניות הקטנות המופקות מקופה רושמת ואין בה פירוט העסקה, ועל כן מוציאים בנוסף לה – חשבונית ידנית הכוללת את ציון המקור לחשבונית בקופה.
אופן הפקת חשבוניות > חשבונית ממוחשבת/אלקטרונית

בשנים האחרונות נכנסו לשימוש גובר והולך תוכנות המפיקות חשבוניות באופן ממוחשב, כך שהן חוסכות עלויות שונות של הדפסת פנקסי חשבונית. החשבונית מונפקת באופן דיגיטלי ונשלחת למקבל השירות כקובץ. תוכנות אלו בדרך כלל חייבות לעמוד בתקן של שלטונות המס.
עם התרחבות השימוש במסחר אלקטרוני ואמצעים אלקטרוניים ממוחשבים, הן בניהול עסקים והוצאת החשבוניות והן בהתנהלות המסחרית בין גופים שונים, כולל שימוש נרחב ברשתות פנימיות, חיצוניות וברשת האינטרנט, השימוש במסמכים אלקטרוניים הופך לנפוץ יותר וכולל גם חשבוניות אלקטרוניות. "חשבונית אלקטרונית" היא רשומה אלקטרונית לכל דבר, אשר עם חתימתה הדיגיטלית אין אפשרות לשנותה.
ביוני 2003, הוסדרו תקנות מס הכנסה המאפשרות ביצוע הפקת חשבונית אלקטרונית. ניסוחם של כללים מוסדרים להכרה במקוריותם של מסמכים אלקטרונים, אופן שמירתם וחתימתם האלקטרונית, קידם את השימוש בהן והפך אותן מקובלות בפעילות העסקית יותר ויותר. על מנת לעמוד בהוראות ניהול ספרים על חשבונית אלקטרונית להיות "מסמך ממוחשב", שעל פי הוראות ניהול ספרים צריכים להתקיים בו שלושת הדברים הבאים:
הוא נוצר, נשלח, נקלט נראה ונשמר באמצעים ממוחשבים
הוא חתום בחתימה אלקטרונית מאושרת או בחתימה אלקטרונית מאובטחת של הנישום
צוינו בו בצורה בולטת לעין המילים "מסמך ממוחשב"
אמנם ניתן תמיד להדפיס חשבונית אלקטרונית ולהפכה למסמך פיזי על נייר, אך ככל שגדל מספר העסקים הפועלים על בסיס משרד ללא ניירת (paperless office), מצטמצמת הדרישה לפעולה זו. בנוסף, המסמך המודפס אינו מהווה חשבונית אלקטרונית.
הונאות בחשבוניות

העובדה כי חשבונית מס מהווה אסמכתא שעל פיה ניתן לקבל החזר מס תשומות מרשויות מע"מ, פותחת פתח להונאות וזיופים. אחת הדרכים הנפוצות היא באמצעות חשבוניות המכונות "חשבוניות פיקטיביות בישראל" שהיא חשבונית מזויפת שהוצאה על ידי האדם אשר דורש אותה מרשויות מע"מ במטרה לקבל מס תשומות אשר לא שולם על ידו בפועל.
לעיתים החשבוניות המזויפות ניתנות לאותו אחד אשר דורש אותן, על ידי גורמים שאינם רשאים להוציא את חשבונית המס. בין אם אותם גורמים אינם רשומים כעוסקים מורשים במע"מ ואינם מדווחים ומשלמים את מס העסקאות, או שניתנות חשבוניות של חברות או עוסקים שאינם קשורים כלל לצדדים המתקשרים לעסקה.
הונאות אחרות בחשבוניות הן:
רישום חלקי של העסקה. באופן זה מתחמק העוסק המורשה מתשלום המע"מ המלא על העסקה.
רישום פיקטיבי של עסקה. כאשר העסקה שבוצעה אין לה קשר לעסקה שנרשמה - למשל: מוצרים לבית שנרשמו כ"צורכי משרד", וכיוצ"ב.
בכל מקרה הונאה מי שהוציא את החשבונית, צפוי לסנקציות פליליות ואזרחיות הקבועות בחוק מע"מ. בנוסף, גם זה אשר דרש את החשבוניות הפיקטיביות, צפוי לסנקציות פליליות (אם היה מודע לכך שהחשבונית פיקטיבית) ואזרחיות (תשלום כפל המע"מ שנדרש על סמך החשבונית, וקנסות) במידה ולא עמד בתנאים להכרה בחשבוניות שהוגדרו על ידי רשויות מע"מ.
ראו גם

סילוקית
ספר הזמנות
טוקיו וייס

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  ג'ייק אדלשטיין 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספר זיכרונות
 הוצאה
 הוצאה:  רנדום האוס 
 תאריך הוצאה:  2009 
 
טוקיו וייס רשמית טוקיו וייס: כתב אמריקני על אלימות משטרתית ביפן (באנגלית: Tokyo Vice: An American Reporter on the Police Beat in Japan) הוא ספר זיכרונות משנת 2009 מאת ג'ייק אדלשטיין על שנותיו בטוקיו בתור הכתב הלא-יפני הראשון שעבד באחד העיתונים הגדולים ביפן, "יומיאורי שימבון". לאחר שניסה ולא הצליח לפרסם את הספר ביפן, הספר יצא בהוצאת Random House ו-Pantheon Books. אדלשטיין כתב בשנת 2013 כי: "הספר מתורגם ליפנית אך אף מו"ל לא יגע בו. זה דורך על בהונות רבות מדי." כלומר, הספר חושף שחיתות רבה במדינה.
עיבוד קולנועי

אוגוסט 2013 הוכרז על עיבוד קולנועי לספר הזכרונות. אדלשטיין כתב את התסריט יחד עם התסריטאי האמריקאי ג'.ט. רוג'רס כאשר רוג'רס כתב אז את התסריט. אנתוני מנדלר הוכרז כבמאי הסרט, כאשר ג'ון לשר ואדם קאסן משמשים כמפיקים, ובין ג'קופי משמש כמפיק בכיר.
צילומי הסרט תוכננו להתחיל בטוקיו באמצע 2015, כאשר דניאל רדקליף נשכר לגלם את אדלשטיין. עם זאת, ההפקה מעולם לא החלה והפרויקט נזנח עד ההכרזה על הפקת גרסת הטלוויזיה משנת 2019.
עיבוד טלוויזיוני

| --- | --- |
 :  ראו גם – טוקיו וייס (סדרת טלוויזיה)
ביוני 2019 הוכרז על עיבוד טלוויזיוני לספר הזכרונות. אנסל אלגורט מגלם את ג'ייק אדלשטיין, עיתונאי אמריקני שמנסה להיטמע בסגל המשטרה של טוקיו כדי לחשוף שחיתויות. בסדרה מככב גם קן ואטאנבה עם התסריטאי עטור הפרסים ג'יי. ט. רוג'רס, עם חברת Endeavor Content כחברה מפיקה. באוקטובר 2019 הוכרז כי מייקל מאן יביים את פרק הפיילוט וכן ישמש כמפיק בכיר. ג'ון לשר, אמילי גרסון סיינס ודסטין דניאל קרטון ישמשו גם כמפיקים בפועל, לצד ג'יי.ט. רוג'רס, מאן, אלגורט ווטאנאבה.
עשרת פרקי הסדרה יועלו במלואם בפלטפורמת הסטרימינג של וורנר מדיה, HBO Max.