stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גנאדי סלזניוב
מועמד למושל מוסקבה

בשנת 1999 גנאדי סלזניוב התמודד על תפקיד מושל מחוז מוסקבה . עם זאת, הוא הפסיד לגנרל לשעבר והמועמד בוריס גרומוב.
קדנציה שנייה כיושב ראש הדומה

סלזניוב תמך תחילה בנשיא החדש ולדימיר פוטין כאשר האחרון הגיע לרוב, וכרת ברית עם המרכזים ועם המפלגה הליברל-דמוקרטית האולטרה-ימנית. הוא תמך בפוטין ברוב הנושאים. כשבשנת 2001 הקומוניסטים איבדו מושבים רבים הוא במפתיע לא יצא במחאה. סלזניוב אמר אז כי על המפלגה הקומוניסטית להסתגל לדור החדש ולאמץ ערכים חברתיים ליברליים שיוצרים מפלגה אירו-קומוניסטית. עם זאת, מנהיג המפלגה גנאדי זיוגנוב דחה קריאות אלה ובשנת 2002 גורש סלזניוב מהמפלגה.
מועמד עצמאי

לאחר גירושו נותר סלזניוב כיושב ראש הדומה, בעקבות התמיכה שקיבל מהנשיא וממפלגתו. עם זאת, הוא הותקף לעיתים קרובות על ידי השמאלנים וגם הימנים. הוא קיבל תמיכה מנשיא ברית המועצות לשעבר מיכאיל גורבצ'וב ונחשב לסוציאל-דמוקרט.
בשנת 2003 מפלגת רוסיה המאוחדת התומכת בנשיא פוטין קיבלה את רוב המושבים בדומה ובוריס גריזלוב הפך ליו"ר החדש. סלזנוב נותר בדומה כחבר פרלמנט בתור מנהיג מפלגה חדשה, מפלגת התחייה של רוסיה. המפלגה לא השיגה תוצאות משביעות רצון אף שסלזניוב זכה במנדט כחבר סיעת יחיד מטעם סנקט פטרבורג.
חיים אישיים ומוות

לסלזניוב נולד בן, קיריל סלזניוב (יליד 1974), שהוא איש עסקים רוסי בולט ובכיר בתאגיד גזפרום.
גנאדי סלזניוב נפטר מסיבוכים עקב סרטן ריאות במוסקבה ב-19 ביולי 2015.
הערות שוליים

↑  "Ocala Star-Banner - Parliament speaker chosen". google.com.
↑  Sputnik (19 ביולי 2015). "Former Russian Duma Speaker Seleznyov Dies at Age 67". sputniknews.com. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Goldfarb, Alexander; Litvinenko, Marina (2007), Death of a Dissident, Simon & Schuster, ISBN 978-1-4165-5165-2
↑  Satter, D. (2002). The Shadow of Ryazan: Who Was Behind the Strange Russian Apartment Bombings in September 1999?. Project on Systemic Change and International Security in Russia and the New States of Eurasia.
↑  Goldfarb, Alexander; Litvinenko, Marina (2007), Death of a Dissident, Simon & Schuster, ISBN 978-1-4165-5165-2
↑  Bruce Ware, R. (2005). Revisiting Russia's apartment block blasts. Journal of Slavic Military Studies, 18(4), 599-606.
↑  "Умер Геннадий Селезнев". Kommersant. 19 ביולי 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: איוואן ריבקין | יושב ראש הדומה הממלכתית  17 בינואר 1996 - 29 בדצמבר 2003 | הבא: בוריס גריזלוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 8587 0912  LCCN: n84129174  NKC: jo2002077867  VIAF: 9086149198238174940001   WorldCat (עם VIAF): 9086149198238174940001 
גנאדי סלזניוב במהלך נאום בדומא הממלכתית עם יו"ר מועצת הפדרציה יגור סטרויב ונשיא ארצות הברית ביל קלינטון, 3 ביוני 2000.
דוחן

ערך זה עוסק בקבוצה של דגנים חשובים לחקלאות. אם התכוונתם לסוג במשפחת הדגניים, ראו .
דוחן
דוֹחַן הוא כינוי לקבוצה של דגנים חד-שנתיים גבוהים בעלי זרע קטן, המשמשים לגידול חקלאי כמזון לאדם וכמספוא לבהמות, באזורים בעלי תנאים קשים לגידול חקלאי. זו איננה קבוצה טקסונומית, ורוב המינים בה שייכים לתת-המשפחה Panicoideae (אנ') שבמשפחת הדגניים.
השימושים בגידולי הדוחן מגוונים: במקומות מסוימים הוא משמש כמרכיב הראשי בתזונה של בני אדם. זנים מסוימים של דוחן משמשים מזון מקובל לבני אדם בהודו, נפאל, סרי־לנקה, סודאן, תימן, קניה, אוגנדה, זמביה, זימבבואה, טנזניה, נמיביה, סין, מונגוליה, גאורגיה, ואתיופיה (את האינג'רה, הלחם האתיופי מכינים מקמח של טף).
מהדוחן מכינים מגוון של מזונות החל מדייסות ונזידים, לחמים וכלה בבירה.
דוחן גם משמש כתבואה לצורכי הזנת בעלי חיים, כמספוא, בעיקר במדינות מערביות (ארצות הברית ואירופה) וברוסיה.
את הדוחן ניתן לגדל באזורים צחיחים יחסית, בכמות משקעים נמוכה יחסית, וגם בקרקעות לא־פוריות.
המינים העיקריים שמגדלים היום הם:
Pennisetum glaucum - דוחן פנינה
Setaria italica
Panicum miliaceum - דוחן תרבותי
Eleusine coracana
יתרונות תזונתיים

מיני הדוחן השונים עשירים בזרחן, ברזל, סידן, ויטמין B2 וויטמין B3. זרעי הדוחן משמשים תחליף לחיטה (לאלרגיים לגלוטן - חולי צליאק). הזרעים מכילים לציטין, חומצה פיטית וחומצות אמינו, ועשויים להוריד את רמת הכולסטרול כמו גם לצמצם את איבוד השיער במהלך טיפולים כימותרפיים לסרטן[דרוש מקור].
הדוחן ביהדות

הדוחן נזכר פעם אחת בתנ"ך, בין מרכיבי הלחם שממנו אכל הנביא יחזקאל: "וְאַתָּה קַח לְךָ חִטִּין וּשְׂעֹרִים וּפוֹל וַעֲדָשִׁים וְדֹחַן וְכֻסְּמִים" (יחזקאל, ד', ט'). כל התרגומים הקדומים זיהו את הדוחן שבמקרא עם Panicum miliaceum (אנ'), וכן רבים מפרשני ימי הביניים. כך זיהו גם את ה'דוחן' הנזכר במשנה: רש"י, הרמב"ם, רש"ס ועוד. בגמרא הדוחן נזכר כמה פעמים, אחת מהם במסכת ברכות, דף ל"ז, עמוד א'. במיוחד בקשר שלו לאורז ויש מחלוקת בין המפרשים מהו הדוחן ומהו האורז. רש"י מפרש: פנ"ץ, בצרפתית עתיקה, ואילו התוספות מפרש: מי"ל ופנ"ץ. הצעות זיהוי נוספות ל'דוחן' הם הזיפן האיטלקי (Panicum italicum) (אנ') והדורה (Sorghum bicolor) (אנ') אך לפי שעה, העדויות מהממצא הבוטני-ארכאולוגי אינן מאפשרות אימות של שתי ההצעות הללו, ובנסיבות אלו ניתנת העדפה למסורת הזיהוי הקדומה שמדובר במין הנקרא בימינו 'דוחן'.
לקריאה נוספת

A case-control study of Panicum Miliaceum in the treatment of cancer chemotherapy-induced alopecia.
Gardani G, Cerrone R, Biella C, Galbiati B, Proserpio E, Casiraghi M, Travisi O, Meregalli M, Trabattoni P, Colombo L, Giani L, Messina G, Arnoffi J, Lissoni P.
Minerva Med. 2007 Dec;98(6):661-4
הערות שוליים

↑  זהר עמר, צמחי המקרא, ירושלים, תשע"ב. עמ' 131-130
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536247705171  GND: 4159957-3  HDS: 027665  LCCN: sh85085398
דוראנד סקוט

| --- | --- |
דוראנד סקוט במדי אוניברסיטת מיאמי
דוראנד סקוט במדי אוניברסיטת מיאמי
 לידה:  22 באפריל 1990  (בן 34) ניו יורק שבארצות הברית
 עמדה:  גארד
 גובה:  1.96 מ'
 מספר:  5
 מכללה:  אוניברסיטת מיאמי
 קבוצות כשחקן
 2013–2014 2014–2015 2015–2016 2016 2016–2017 2017–2018 2018 2018–2019 2019 2020-:  אוברדוירו הפועל תל אביב ניו באסקט ברינדיזי וואקרוס דה באיאמון (פוארטו ריקו) ניו באסקט ברינדיזי ממפיס האסל אולדנבורג לבלואה מטרופוליטנס הפועל גלבוע גליל מכבי אשדוד
דוראנד כריסטופר סקוט (באנגלית: Durand Christopher Scott; נולד ב-22 באפריל 1990 בניו יורק) הוא כדורסלן אמריקאי-ג'מייקני, המשחק במכבי אשדוד ובנבחרת ג'מייקה. גובהו 1.96 מ' והוא משחק בעמדת הקלע.
קריירה

סקוט נולד ברובע הברונקס ניו יורק, ושיחק כדורסל בנבחרת תיכון רייס בהארלם, לצדו של קמבה ווקר. ב-2009 נבחר לכדורסלן התיכונים של השנה בניו יורק, לאחר שגבר על לאנס סטיבנסון. בין 2009 ל-2013 שיחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת מיאמי, מיאמי הוריקנס. בעונתו האחרונה במדי הקבוצה נבחר לשחקן ההגנה של האזור האטלנטי בליגת המכללות ולחמישייה השלישית של ליגת המכללות בארצות הברית כולה.
עם סיום לימודיו שיחק במדי סן אנטוניו ספרס בליגת הקיץ של ה-NBA, אך לא הצליח להיבחר בדראפט ה-NBA. בעונת 2013/2014 שיחק במדי אוברדוירו בליגת העל הספרדית. בסיום העונה שוחרר, והצטרף להפועל תל אביב, בליגת העל הישראלית. בפתיחת העונה סבל מפציעה, אך בהמשך היה לאחד השחקנים הבולטים בשורותיה.
ב-2015 עבר לניו באסקט ברינדיזי האיטלקית. אחרי שעזב, ב-2017 ניסה להתקבל לממפיס גריזליס, אך נשלח לקבוצת הפיתוח שלה, ממפיס האסל, וגם שם לא הצליח להשאיר חותם ושוחרר.
ב-2018 עבר לשחק בשורות אולדנבורג הגרמנית, ובאותה שנה הספיק לעבור גם לפריז לבלואה הצרפתית.
חמש שנים מאז הפעם האחרונה בה שיחק בישראל, חתם סקוט בהפועל גלבוע גליל.
ב-2020 חתם במכבי אשדוד מהליגה הלאומית.
נבחרת ג'מייקה

סקוט שיחק במדי נבחרת ג'מייקה באליפות אמריקה בכדורסל שנערכה ב-2013 בוונצואלה. הנבחרת סיימה במקום השמיני בטורניר, וסקוט היה בין הקלעים הבולטים בשורותיה, עם 10.5 נקודות בממוצע למשחק.
דומיניק פיץ

דומיניק פיץ (בגרמנית: Dominik Fitz; נולד ב-16 ביוני 1999) הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אוסטריה וינה.
קריירה

פיץ החל את הקריירה שלו ב- SV Langenzersdorf. בשנת 2006 הגיע לנוער של אוסטריה וינה, שם שיחק מאוחר יותר גם באקדמיה.
במרץ 2018 שיחק לראשונה בקבוצה הבוגרת של המועדון, נגד וולפסברגר. הוא כבש את שערו הראשון בבונדסליגה האוסטרית בניצחון 0–4 על רד בול זלצבורג במחזור האחרון של עונת 2017/2018.
פיץ שיחק בנבחרת הנוער האוסטרית לראשונה בפברואר 2015. במרץ 2016, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עד גיל 17 נגד איסלנד.
בספטמבר 2016, הוא ערך את הופעת הבכורה הראשונה שלו בנבחרת עד גיל 18 נגד בלגיה. באוגוסט 2017 הוא ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת עד גיל 19 נגד נורווגיה. במרץ 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה הראשונה שלו עד גיל 20 נגד נורווגיה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת הצעירה של אוסטריה באוקטובר 2019 נגד טורקיה.
דפנה לוי

| --- | --- |

 לידה:  26 בדצמבר 1968 (בת 55) קריית אונו, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  תלמה ילין 
 www.daphnalevyjazz.com
 
דפנה לוי (נולדה ב-26 בדצמבר 1968) היא זמרת ג'אז ישראלית.
ביוגרפיה

דפנה (דפני) לוי נולדה וגדלה בקריית אונו. היא החלה את דרכה המוזיקלית בנגינה בקונטרבס בתזמורת הנוער של קריית אונו בניצוחו של אהרון אלקלעי. למדה במגמת המוזיקה בתיכון "תלמה ילין" ואצל טדי קלינג, נגן הקונטרבס הראשון בתזמורת הפילהרמונית.
בשנים 1987–1988 הייתה סולנית תזמורת צה"ל בניצוחו של יצחק (זיקו) גרציאני. לאחר מכן למדה מוזיקה בבית הספר "רימון" וכן נגינת פסנתר ג'אז אצל המוזיקאית אלונה טוראל ומשחק מול מצלמה בסטודיו "ניסן נתיב".
בראשית שנות התשעים נסעה מספר פעמים ללוס אנג'לס, להשתלמויות בפיתוח קול אצל המורה הידוע סת' ריגס (אנ') ובתיאטרון אצל השחקן והמורה קליפורד דייוויד (אנ').
לוי למדה באוניברסיטת תל אביב, בפקולטה למדעי הרוח וסיימה תואר ראשון בפילוסופיה ותואר שני בפילוסופיה של המזרח הרחוק.
הוריה של דפנה, יעל ושמואל לוי, הם בוגרי כפר הנוער בן שמן. אמה ניגנה בנעוריה בצ'לו ושרה, ואביה ניגן בחלילית. את אהבתה לג'אז רכשה דפנה עוד בילדותה – אחיה ואחותה הגדולים ניגנו ג'אז ונהגו לקחת אותה איתם להופעות. אחיה, עופר לוי, פרופסור לחינוך באוניברסיטת אינדיאנה, הוא גם זמר באס-בריטון קלאסי; אחותה, ורד לוי-ברזילי, הייתה כתבת "מוסף הארץ" במשך שנים רבות וכיום היא כותבת ועורכת ספרים.
קריירה מוזיקלית

במהלך השנים 1991–2011 הופיעה לוי כסולנית התזמורת "הד ביג בנד". שיתוף פעולה אמנותי זה הוביל למסע הופעות בארצות הברית, ראשון בסדרת מסעי הופעות שלה ברחבי המדינה. כמו כן, היא הוזמנה כמה פעמים על ידי כנסיות אוונגליסטיות אמריקניות אוהדות ישראל והעלתה שם מופעי ג'אז בעלי תכנים ישראליים ויהודיים.
בעשור שבין 2000 ו-2010 הרבתה לוי להופיע במועדוני ג'אז, פסטיבלים ואירועי תרבות.
היא לקחה חלק בפסטיבלים רבים, וביניהם: פסטיבל ג'אז תל אביב; פסטיבל הג'אז בוויצ'יטה, קנזס; היריד העולמי "אקספו"; "ג'אז, בלוז ווידאוטייפ"; ג'אז פסטיבל ישראל; פסטיבל הג'אז באשדוד; פסטיבל האנימציה הבינלאומי; פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה; פסטיבל הג'אז בנמל קיסריה.
בין היתר הופיעה עם אמני הג'אז הישראליים לאוניד פטשקה, עופר גנור ואלברט פיאמנטה ועם האמנים הבינלאומיים: נאט אדרלי, מישל ווקר (אנ'), אדי היגינס (אנ') ומיכאל ורקאמפ.
למען בעלי החיים
במשך שנים רבות הייתה דפנה פעילה בהגנה על בעלי חיים ובקידום רווחתם וזכויותיהם, במסגרת עמותת "תנו לחיות לחיות" ועמותות נוספות.
בשנת 2000 כתבה והפיקה את השיר "כלב" LOVE klavlove שבו השתתפו האמנים: צביקה פיק, חמי רודנר, לאה שבת, מיכל אמדורסקי, אריק סיני, יצחק קלפטר - שניגן בו סולו גיטרה - ואחרים. השיר, המעודד אימוץ כלבים, בהפקתו המוזיקלית של גדי גולדמן, זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו השונות ולחשיפה תקשורתית בטלוויזיה ובעיתונות. במסגרת הפרויקט, נרתמו כמה מן האמנים גם להופעות באירועי התרמה שונים, והעמותות למען בעלי החיים השתמשו בשיר לקידום אימוץ כלבים.
קלאסי-ג'אז
בשנת 2012 יצרה קונספט אישי, "קלאסי-ג'אז", חיבור בין יצירות קלאסיות ומוזיקת ג'אז בעיבודים מקוריים שהיא כותבת. מאז היא מקיימת קונצרטים בשיתוף עם הפסנתרנים אורית וולף, איגור אוסטרובסקי, בתיה שטיינבוק והכנר אקרט לורנצן.
מורה לג'אז
לוי מלמדת ביצוע קולי בג'אז בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה, תל אביב, ומזה 20 שנה היא אחראית על התחום הווקאלי במגמת הג’אז בתיכון א’ לאמנויות, תל אביב. היא לימדה במוסדות נוספים למוזיקה וביניהם: בית ספר "רימון"; קונסרבטוריון רמת השרון - מסלול הג'אז; מכללת "הד" למוזיקה עכשווית, ת"א והמכללה לאמנויות הבמה, נתניה. עם תלמידיה נמנים מארינה מקסימיליאן-בלומין, שבשנת 2006 המליצה עליה לוי לתוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד", ג'קו אייזנברג, אסתר רדא, מיקה שדה ועמירם עיני.
לוי השתתפה בתוכנית "בית ספר למוזיקה" בערוץ השני כחברה בוועדת השיפוט.
כיום, במקביל לפעילותה כיוצרת וזמרת, היא מלמדת מדיטציה, עוסקת בתטא הילינג ומרצה על תורות המזרח הרחוק. מתגוררת בתל אביב.
האלבום Late Night Journey

בינואר 2014 יצא אלבומה של דפנה לוי Late Night Journey שבו מככב לצדה סקסופוניסט הטנור היהודי-אמריקני הנודע לו טבאקין (אנ'). האלבום הוקלט בתל אביב ובניו יורק ולקחו בו חלק מוזיקאי ג'אז בינלאומיים נוספים: הפסנתרן האיטלקי טוני פאנצ'לה, נגן הקונטרבס אסף חכימי (ישראל/ניו יורק), המתופף הסלובני גאספר ברטונצ'לי ונגן סקסופון הטנור מרטון קם. באלבום עיבודים ייחודיים שלה לשירי ג׳אז לצד שירים מקוריים. מפיקת האלבום היא עדי אורין והיועץ האמנותי הוא ניצן קרמר. את המאסטרינג לאלבום עשה אמן הסאונד דאג סקס (אנ') בקליפורניה, שטיפל בין היתר גם באלבומיה של דיאנה קרול.
פסנתרן הג'אז הנודע קני בארון (אנ') כתב על האלבום: "דפנה לוי היא זמרת נפלאה בעלת הבנה עמוקה של מסורת הג׳אז. יש לה אינטונציה מצוינת וחוש נהדר להרפתקנות והשתעשעות בשירה שלה. אם אתם מחזיקים את האלבום הזה בידיכם, אתם יודעים על מה אני מדבר!".
לו טבאקין כתב עליו: "דפנה היא זמרת בעלת רגישות נדירה לג׳אז. שמחתי להיות חלק מפרויקט ההקלטות הנוכחי ואני בטוח שהישג מרשים זה שלה יכבוש אתכם."
במופעי ההשקה של האלבום אירחה לוי את הזמרת דפנה ארמוני, את נגן הקונטרבס הבינלאומי אדם בן עזרא, ואת הזמר-יוצר נתן כהן ("הנשמות הטהורות"), איתו היא מופיעה מאז פברואר 2014. שיתוף הפעולה עם נתן כהן העמיק והתרחב ובימים אלה (2015) השניים עובדים על מופע משותף, ואף הקליטו דואט שכתבו יחד.
שיריה של לוי מושמעים בתחנות הרדיו: 88FM, רשת א', רשת ב', רשת ג' וקול המוזיקה ובתחנות הרדיו השונות באינטרנט.
המופע ONLY YOU
בדצמבר 2014 השיקה את המופע Only You, המשלב קלאסיקות מכל הזמנים עם ג'אז, בלוז, שירים עבריים, חומרים מקוריים וקטעי הומור.
במופע משתתפים: הפסנתרן עופר פורטוגלי, הבאסיסט טדי קלינג, המתופף לאון חביב ונגן הסקסופון אלברט פיאמנטה, ממייסדי הג'אז בישראל. מפיק המופע הוא ג'ורג' גרסון.
לקריאה נוספת

יעקב בר-און, "זמרת הג'אז", מוסף תרבות של ישראל פוסט, 2 בינואר 2014.
לילית וגנר, "על זרי הדפנה", בעיתון ידיעות אחרונות, ינואר 2014.
Barry Davis, "Jazz singer Daphna Levy heads for the farm", The Jerusalem Post, March 22nd, 2014.
"שיר אהבה לכלבים" במוסף 24 שעות של העיתון ידיעות אחרונות, עמ' 12.
אדר אבישר, "לא להחמיץ – דפנה לוי. קול וסקסופון", בעיתון מעריב, 25 בינואר 1989.
בועז כהן, "היה טעים - מופע", בעיתון ידיעות אחרונות, 25 במאי 1994.
אמיר הראל, "גרוב סוחף", במדור ג'אז בעיתון הארץ, 25 במאי 1994.
Carol Novis, "All That Jazz", The Jerusalem Post, Friday, May 13, 1994. *
"דיוק אלינגטון במים", בעיתון מעריב, 16 ביוני 1994.
"הקול של יהוד", בעיתון ידיעות אחרונות, 11 במאי 1994.
בועז כהן, "תגלית – בסימן וי", בעיתון ידיעות אחרונות, 13 ביולי 1994.
דודי פטימר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בינואר 1987 (בן 37) תל אביב יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל
 מעסיק:  גלי צה"ל, רדיו 88FM, נענע10, מעריב סופהשבוע
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  dudielvis
 dudipedia.wordpress.com
 
דודי פטימר (נולד ב-22 בינואר 1987) הוא חוקר מוזיקה, עיתונאי, שדרן ואיש תקשורת ישראלי.
ביוגרפיה

פטימר נולד וגדל בתל אביב-יפו בשכונת יד אליהו, בנו של אספן ובונה כלי הנגינה אבי פטימר.
בשנת 2009 יזם פטימר מיזם תיעוד אמנים במוזיקה הישראלית והלועזית בשם "דודיפדיה". במסגרת המיזם הוא מראיין ומתעד מוזיקאים שתרמו לעיצוב פניה של המוזיקה הישראלית, החל משנות ה-30 ועד ימינו.
בשנת 2016 ראיין, ימים ספורים לפני פטירתם את הזמר גבי שושן ואת כוכבת שנות ה-50 מרים אביגל.
המגזין "פורבס" בחר בפטימר לאחד הצעירים המבטיחים והמשפיעים בתרבות הישראלית לשנת 2017.
בשנת 2018 יזם והפיק את המיזם המוזיקלי "אין עתיד אם אין עבר" למען האמנים הוותיקים, שבמסגרתו הוקלט שיר הנושא את אותו השם בהשתתפות אמנים כמו עוזי פוקס, דפנה ארמוני, סוזי מילר, רמי דנוך ומשה הלל.
רדיו וטלוויזיה

פטימר עורך ומגיש תוכניות מוזיקליות.
בשנים 2013–2014 הגיש פינה מוזיקלית במסגרת "ציפורי לילה" בהגשת בן וקובי פרג' בגלי צה"ל, פינה ברדיו צפון ללא הפסקה ופינה מוזיקלית בתוכניתו של קובי מנורה, "להיט בראש", ברדיו 88FM.
בשנים 2013–2018 הגיש וערך פינה מוזיקלית שבועית בשם "צלילים ישראליים" בתוכניתו של גבי גזית ברדיו 103FM.
בשנת 2016 הגיש פינה מוזיקלית קבועה בתוכנית "מגרש פתוח" בערוץ הספורט. משנת 2016 מגיש את הפינה "החלון האחורי" בתוכנית "חלונות" ברשת ג'.
בשנת 2017 הגיש יחד עם ערן ליטוין תוכנית מוזיקה שבועית בשם "ביקור בית" ברשת ג'.
החל מינואר 2019 עורך ומגיש תוכנית מוזיקה שבועית ברדיו 103FM בשם "מילים ולחן".
בשנת 2020 שימש תחקירן בסרטו התיעודי של הבמאי עופר פנחסוב, "צלצולי פעמונים", שתיעד את סיפורה של אהובה עוזרי.
כיום מגיש פינת מוזיקה בתוכנית ״פתחי וזמרי בעם״ ברדיו גלי ישראל.
עיתונות

משנת 2016 כותב בעיתון "ידיעות אמריקה", עורך מוזיקלי של המגזין "זמן תל אביב", בעל טור מוזיקלי שבועי ב"מעריב סופהשבוע" וכתב תרבות במעריב היומי.
בין השנים 2015–2019 שימש ככתב לענייני תרבות ומוזיקה ב"נענע10" והגיש תוכניות מוזיקה בערוץ עשר דיגיטל.
החל מ-2019 עם מיזוג ערוץ עשר ורשת 13, משמש ככתב לענייני תרבות ומוזיקה באתר רשת 13 וכותב ברבעון בנושאי מוזיקה של איגוד המוזיקאים ועילם.
קריירה מוזיקלית

פטימר הוא פזמונאי חבר אקו"ם ויצר לאורך השנים מספר שירים.
הערות שוליים

↑   רועי צ'יקי ארד, האיש שמחייה את הזמרים שבעצמם שכחו מקיומם, באתר הארץ, 26 ביולי 2013
↑  מיכל קליינברג, הפוסט בפייסבוק שגרם לתיאטרון הקאמרי להרים מופע מיוחד, באתר nana10‏, 23 בפברואר 2017
↑  30Under30 2017 - פורבס ישראל, באתר www.forbes.co.il
↑  , פרויקט שימור המוזיקה הישראלית של דודי פטימר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 2b247bc2-bb04-445f-8724-3a8ac6736b75
דוטינחם

דוטינחם (בהולנדית: ‏Doetinchemקובץ:Nl-Doetinchem.ogg‏Ⓘ‏, בסקסונית תחתית הולנדית: Deutekem) היא עיר במחוז חלדרלנד שבהולנד. העיר שוכנת לאורך גדת נהר האייסל בחלק של המחוז הקרוי אחטרהוק והיא העיר המאוכלסת ביותר בו.
אתרים חשובים

הכנסייה הראשית של העיר הניצבת בכיכר המרכזית, כנסייתה קתרין הקדושה (Catharinakerk) נהרסה כמעט לגמרי בהפצצות של מלחמת  העולם השנייה ועבודות השיקום שלה נמשכו מ-1948 ועד 1963. למרות שבמקור היא כנסייה קתולית, ב-1591 היא הוסבה להיות כנסייה של הנצרות הרפורמית ההולנדית. בעיר קיימות שתי טירות, De Kelder (המרתף) וסלנגנבורח.
בעיר קיימות שלוש טחנות קמח. במרכז העיר ניצבת ה- walmolen, שבחלקה התחתון שוכנת לשכת התיירות העירונית. בדיכטרן קיימת טחנה הקרויה אאורה (בלטינית: תחתונה) ובמזרח העיר ניצבת טחנה הקרויה בניקמולן. כל הטחנות הללו פתוחות לביקור.
ספורט

דוטינחם היא ביתה של קבוצת הכדורגל המקצוענית דה חראפסחאפ. אצטדיון הבית של הקבוצה שופץ ולאחר שנים רבות בהם חלק מהקהל צפה במשחקים בו בעמידה, צוידו כל היציעים בו במושבים. גג האצטדיון נצבע בכחול ובלבן, צבעי הקבוצה.
החל מ-2005 מתקיים בעיר מרוץ מרתון של ארבעה ימים העובר בכל רחבי אחטרהוק והוא מתחיל ומסתיים בדוטינחם.
הערות שוליים

↑  משרד הסטטיסטיקה של הולנד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1082312-8  MusicBrainz: 7584e870-98bb-496d-8e73-7282a1bf83a4  NKC: ge1088466  VIAF: 140752512   WorldCat (עם VIAF): 140752512
גילוי ברזיל

הנחיתה של קבראל בפורטו סגורו ; ציור שמן מאת אוסקר פריירה דה סילבה, 1904. אוסף המוזיאון ההיסטורי הלאומי של ברזיל
גילוי ברזיל מתייחס להגעה הראשונה של חוקרים אירופאים לשטחי ברזיל של ימינו, שנחשבת לרוב כגילוי היבשה שנקראה לימים "אי ורה קרוז". אירוע זה התרחש ב-22 באפריל 1500, כאשר הצי שבפיקודו של הנווט הפורטוגלי פדרו אלוורש קברל הגיע לאזור ליד הר פסקואל. המסע של הצי הפורטוגזי בפיקודו של פדרו קברל הוא חלק מהמסגרת הרחבה של "הגילויים הפורטוגזיים".
אף על פי שהמונח "גילוי ברזיל" משמש כמעט אך ורק בהתייחסות למסעו של פדרו אלוורש קברל, ניתן להשתמש בו גם כדי לתאר את הגעת המשלחת בהובלת הנווט והחוקר הספרדי ויסנטה יאנייז פינזון. הוא הגיע לכף סנטו אגוסטיניו, לשון יבשה הנמצאת במדינת פרנמבוקו של ימינו, ב-26 בינואר 1500. זהו הנחיתה האירופאית המתועדת הראשונה בשטח ברזילאי.
השימוש במונח "גילוי" לאירוע היסטורי זה מבטא את נקודת המבט של עמי אירופה, שרשמו אותו בצורה של היסטוריה כתובה, ומדגיש תפיסה אירוצנטרית של ההיסטוריה.
גילוי על ידי ויסנטה יאנייז פינזון

רבים מהחוקרים טוענים שהמגלה האמיתי של ברזיל היה הנווט הספרדי ויסנטה יאנייז פינזון, אשר ב-26 בינואר 1500 נחת בכף סנטו אגוסטיניו, בחוף הדרומי של פרנמבוקו. זהו המסע האירופאי המתועד הראשון לשטח תחת ברזיל של ימינו.
הצי, שכלל ארבע קרוולות, הפליג מפאלוס דה לה פרונטרה ב-19 בנובמבר 1499. לאחר שחצה את קו המשווה, פינזון נתקל בסערה קשה. ב-26 בינואר 1500, הוא ראה את הכף ועגן את ספינותיו בנמל מוגן הנגיש בקלות לסירות קטנות, בעומק של 16 רגל, כפי שצוין במדידות. הנמל המדובר היה מפרץ סואפה, שנמצא בצד הדרומי של לשון היבשה, שהמשלחת הספרדית קראה לו "כף סנטה מריה דה לה קונסולסיון". ספרד לא תבעה את הגילוי, אף על פי שהוא תועד בקפדנות על ידי פינזון ותועד על ידי כרוניקאים חשובים של התקופה, כמו פיטר מרטיר ד'אנגירה וברטולומה דה לאס קסאס. ספרד ופורטוגל חתמו על חוזה טורדסיאס לחלק את אזורי ההשפעה שלהן בעולם החדש, ואזור זה היה אמור להיות בשליטת פורטוגל.
במהלך הלילה שלאחר הנחיתה, הספרדים הבחינו במדורות גדולות בוערות במרחק, לאורך חוף הצפון-מערבי. בבוקר למחרת, הם הפליגו לכיוון זה עד שהגיעו לנהר, שפינזון קרא לו "ריו פורמוסו". על החוף, לאורך גדות הנהר, נתקלו אנשי הצוות במפגש אלים עם התושבים המקומיים (ידועים כשבט הפוטיגוארה), אירוע שתועד על ידי הכרוניקאי הספרדי.
בכיוון צפונה, פינזון הקיף את כף סאו רוקה והגיע לנהר האמזונאס בפברואר, שקרא לו "סנטה מריה דה לה מאר דולסה". משם הוא המשיך לגויאנות ואז לים הקריבי וחצה את האוקיינוס האטלנטי. הוא חזר לספרד ב-30 בספטמבר 1500.
בן דודו של פינזון, דייגו דה לה פה, יצא למסע מקביל, שיצא מפאלוס בשנת 1499, עשרים ימים לאחר הצי של פינזון. לה פה הגיע לכף סנטו אגוסטיניו בפברואר 1500, אך הפליג כמה מיילים דרומה, והבחין שהחוף נוטה בצורה חדה דרומה-מערבה. משם הוא עקב אחר אותו מסלול צפונה ולקריביים כמו פינזון.
המפה של חואן דה לה קוסה, מפה שנעשתה בשנת 1500 לבקשת מלכי ספרד הראשונים (הידועים כמלכים הקתוליים) מראה את חוף דרום אמריקה מעוטר בדגלי ספרד מכף דה לה ולה (בקולומביה של ימינו) ועד לנקודה המזרחית ביותר של היבשת.
המפה מראה כי מזרחה יותר, ומופרדת מהיבשת, נמצאת אי מסומן כגילוי של פורטוגל, וצבוע בכחול. דה לה קוסה כנראה התכוון להראות את הארץ שגילה פדרו אלוורז קברל בשנת 1500, שהוא קרא לה "טרה דה ורה קרוז" או "דה סנטה קרוז". הפורטוגלים סברו שמדובר באי (אי ורה קרוז) השוכן באוקיינוס האטלנטי, המפריד בין אירופה להודו.
ב-30 באוקטובר 1500, נשא המלך מנואל הראשון מפורטוגל את מריה מאראגון וקסיטיליה, בתם של המלכים הקתוליים ואחות אשתו הראשונה איזבלה (שנפטרה במהלך לידה קשה). איחוד זה יצר קשר דינסטי עמוק בין האומות הקתוליות של פורטוגל וספרד.
בשנה שלאחר מכן, יצאה מליסבון משלחת פורטוגלית ראשונה לחקור את חוף ברזיל, שהופקדה בידי אמריגו וספוצ'י בפיקודו של גונסלו קואליו. ב-17 באוגוסט 1501, הצי זיהה את כף סאו רוקה בריו גראנדה דו נורטה של ימינו, שנגלה כבר על ידי פינזון. הפורטוגלים הפליגו דרומה, וסימנו את כל חוף ברזיל. ליד סנטה קרוז קברליה הם מצאו שני גולים מהצי של קברל, אותם הצילו. אז הם הבינו שקברל לא גילה אי, אלא רצועת חוף של יבשת חדשה. הצי הפליג לכף סנטה מריה שבאורוגוואי של ימינו.
מאוחר יותר שלח הכתר הספרדי את הנווט חואן דיאז דה סוליס למסע כדי לחקור את האדמות שהוקצו לספרד על פי הסכם טורדסילה – שהקו הדמיוני שלו עבר לאורך החוף של מדינת סאו פאולו של ימינו, ליד קנאניה. על גילוי ברזיל, זכה ויסנטה יאניז פינזון לכבוד על ידי המלך פרדיננד השני מאראגון ב-5 בספטמבר 1501.
הצי של פדרו אלווארס קברל

כדי לאשר את הצלחת מסעו של ואסקו דה גאמה בגילוי הדרך הימית להודו – שאיפשרה לעקוף את הים התיכון, שהיה אז בשליטת המורים והאומות האיטלקיות – מיהר המלך מנואל הראשון להכין צי חדש להודו המזרחית. מכיוון שהצי הקטן של ואסקו דה גאמה התקשה להתבסס ולסחור, זה היה הצי הגדול ביותר שהורכב על ידי המערב עד לאותה נקודה. הוא כלל שלוש עשרה כלי שיט ויותר מאלף אנשים. פרט לשמות שתי ספינות וקרוולה אחת, שמות יתר הספינות תחת פיקודו של קברל אינם ידועים. מעריכים כי הצי נשא אספקה לכ-18 חודשים.
זה היה השייטת הגדולה ביותר שנשלחה אי פעם לשוט באוקיינוס האטלנטי: עשר ספינות, שלוש קרוולות וספינת אספקה. אף על פי ששמה של ספינת הדגל אינו ידוע, ספינתו של סגן המפקד של הצי, סאנצ'ו דה טובאר, נקראה "אל-ריי". ספינה נוספת הייתה "אנונסיאדה", בפיקודו של נונו לייטאו דה קוניה. ספינה זו הייתה בבעלותו של אלוורו דה בראגנסה, בנו של פרננדו הראשון, דוכס ברגנסה השני, וצוידה במשאבים של בנקאים פלורנטינים שהתגוררו בליסבון והשקיעו בסחר תבלינים. הבנקאים' מכתבים שהוחלפו עם שותפיהם ובעלי המניות שלהם באיטליה שמרו את שם הספינה. הקרוולה בפיקודו של פדרו דה אתאידה, נקראה "סאו פדרו". שם הקרוולה השנייה, בפיקודו של בארתולומיאו דיאש, אבד. הצי הושלם על ידי ספינת אספקה בפיקודו של גשפר דה למוש, שעליה הוטלה האחריות לחזור לפורטוגל עם חדשות על גילוי ברזיל.
בהתבסס על מסמך לא שלם שנמצא בארכיון טורה דו טומבו בליסבון, ההיסטוריון פרנסיסקו אדולפו דה וארנהגן זיהה חמישה מתוך עשר הספינות שהרכיבו את צי של קברל. הספינות שזיהה היו "סנטה קרוז", "ויטוריה", "פלור דה לה מאר", "אספיריטו סנטו", ו-"אספרה". מכיוון שהמקור עליו הסתמך וארנהגן לא נמצא שוב, רוב ההיסטוריונים מעדיפים לא לאמץ את השמות שהוא ציין. כתוצאה מכך, הצי נותר ברובו אנונימי.
כמה היסטוריונים מהמאה ה-19 טענו שספינת הדגל של קברל הייתה ה"סאו גבריאל" האגדית, אותה ספינה שהייתה בפיקודו של ואסקו דה גאמה שלוש שנים קודם לכן, כאשר גילה את הדרך הימית להודו. אולם, אין כל תיעוד שמאשר את התיאוריה הזו.
זמן קצר לפני יציאת הצי, הורה המלך לערוך מיסה במנזר ז'רונימוש, בנוכחות הבישוף של סאוטה, דיוגו דה אורטיז. המלך עצמו בירך דגל עם סמלי הממלכה ומסר אותו לקברל, תוך שהוא נפרד מהאציל ושאר הקפטנים.
על פי הדיווחים ואסקו דה גאמה נתן המלצות למסע הארוך המתקרב: הוא הדגיש את הצורך בתיאום בין הספינות כדי למנוע אובדן קשר ביניהן. הוא המליץ לקפטן-גנרל לירות בתותחים פעמיים ולהמתין לאותו מענה מכל שאר הספינות לפני שינוי כיוון או מהירות (שיטת ספירה שעדיין בשימוש בשדות הקרב היבשתיים), בין אמצעי תקשורת דומים נוספים.