stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ורדאן ארורה
ביוגרפיה

ארורה נולד בניו דלהי, הודו ב-22 באפריל 1992. אחרי שלמד בבית הספר הבריטי בניו דלהי (אנ'), למד בבית הספר לאמנויות (אנ') באוניברסיטת ניו יורק.
ב-2016, הוציא את סינגל הבכורה שלו, "Feel Good Song". השיר, שנכתב על ידי ארורה עצמו, הופיע ב-Viral 50 של ספוטיפיי. ב-2018, לאחר שהוציא את הסינגל שלו, "What If", נבחר ארורה לאחד מ-12 המוזיקאים הלהט"בים העולים של בילבורד במהלך חודש הגאווה לצד מוזיקאים אחרים כמו ג'סי סיינט ג'ון (אנ'), זוליטה (אנ'), ריינה ואחרים. ב-2019, ארורה הוציא את השירים "January" ו-"thirty under thirty". הוא כתב מספר רצועות יחד עם הפזמונאית נתניה לאלואני (אנ'), שגם היא במקור מהודו.
כשחקן, ארורה היה אמור להופיע בסרט המותחן צוענייה (אנ') של נטפליקס, יחד עם נעמי ווטס, אבל לא היה יכול להופיע מאחר שלא היה חבר ב-SAG-AFTRA (אנ') באותו הזמן.
ארורה היה תמיד תומך מובהק של הקהילה הגאה, והיה גם גלוי במאבקיו עם הפרעה טורדנית-כפייתית בכך שתהיה מודעות רבה יותר לנושאי בריאות הנפש.
ב-2019, לוהק ארורה לסרט האימה "טעות בכיוון", המהווה אתחול לסרט טעות בכיוון מ-2003 והוא הסרט השביעי בזיכיון סרטי האימה.
ב-21 באוגוסט 2020, הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Heartbreak on the Dance Floor.
הערות שוליים

1 2  "Meet Vardaan Arora, The India-Born Singer Calling for Queer South Asian Representation in Music". Billboard. ארכיון מ-2019-08-16. נבדק ב-2019-08-16.
↑  "Vardaan Arora strikes a pose in 'Like a Polaroid' music video". AXS (באנגלית אמריקאית). ארכיון מ-2019-08-16. נבדק ב-2019-08-16.
1 2  "Vardaan Arora Talks Queer, Brown Representation and Staying Unapologetic". www.intomore.com. ארכיון מ-2019-08-16. נבדק ב-2019-08-16.
↑  "Vardaan Arora on His Infectious Pop Music & Growing Up Gay and Indian". www.pride.com (באנגלית). 2018-10-26. ארכיון מ-2019-08-16. נבדק ב-2019-08-16.
↑  "12 Musicians to Discover During LGBTQ Pride Month". Billboard. ארכיון מ-2019-08-16. נבדק ב-2019-08-16.
↑  "Vardaan Arora Ditches Anxiety, Embraces Love On Upbeat New Song 'January': Listen". Billboard. ארכיון מ-2019-08-23. נבדק ב-2019-08-23.
↑  "Listen to Vardaan Arora's reflective synthpop single thirty under thirty". Gay Times (באנגלית בריטית). 2019-05-20. ארכיון מ-2019-08-23. נבדק ב-2019-08-23.
↑  "Vardaan Arora drops new single "january"". veylex (באנגלית). ארכיון מ-2019-08-23. נבדק ב-2019-08-23.
↑  Gypsy, ארכיון מ-2019-06-16, נבדק ב-2019-08-16
↑  "Naren Weiss Has Captured A Lot of Hearts". Indian Express. 23 באוקטובר 2017. ארכיון מ-6 במאי 2018. נבדק ב-18 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gypsy IMDb trivia". IMDb trivia. 17 ביוני 2018. ארכיון מ-9 ביולי 2017. נבדק ב-17 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Vardaan Arora on growing up gay in India and how it's influenced him as an artist". Gay Times (באנגלית בריטית). 2018-10-26. ארכיון מ-2019-08-16. נבדק ב-2019-08-16.
↑  Wrong Turn, ארכיון מ-2020-07-06, נבדק ב-2019-09-09
↑  HEARTBREAK ON THE DANCE FLOOR, נבדק ב-2021-04-23
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 889947a7-b337-4d74-804a-446bdb708167
ז'אן-מארי לקלר

| --- | --- |

דיוקן מ-1741, תחריט מאת לוז'י לפי ציור מאת לואר
 לידה:  10 במאי 1697 ליון, ממלכת צרפת 
 פטירה:  22 באוקטובר 1764 (בגיל 67) פריז, ממלכת צרפת 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  כינור 
 
ז'אן-מארי לקלר, הידוע בכינוי "הבכור" (בצרפתית: Jean-Marie Leclair;‏ 10 במאי 1697 – 22 באוקטובר 1764) היה כנר ומלחין מתקופת הבארוק. נחשב למייסד אסכולת הכינור הצרפתית. אחיו, ז'אן-מארי לקלר הצעיר (1703–1777), פייר לקלר (1709–1784) וז'אן-בנואה לקלר (1714 - אחרי 1759) היו גם הם מוזיקאים.
ביוגרפיה

לקלר נולד בליון, אבל יצא ללמוד ריקוד וכינור בטורינו. ב-1716 נשא לאישה את מארי-רוז קסטאני (Marie-Rose Casthanie), רקדנית, שמתה ב-1728. לקלר חזר לפריז ב-1723, שם ניגן בקונסרט ספיריטואל, סדרת המוזיקה העיקרית הפתוחה-למחצה לציבור. יצירותיו כוללות מספר קבצים של סונאטות לכינור ובאסו קונטינואו וכמה סונאטות לחליל.
ב-1730 נישא לקלר בפעם השנייה. אשתו החדשה הייתה לואיז רוסה (Louise Roussel), שעסקה בחריטה והכינה לדפוס את כל יצירותיו, מאופוס 2 ואילך. לקלר, שלואי החמישה-עשר מינה אותו בשנת 1733 לממונה על המוזיקה בחצרו, פרש ממשרתו בשנת 1737 אחרי סכסוך עם גידו בשאלת השליטה במוזיקה המלכותית.
הנסיכה מאורנז', צ'מבליסטית מוכשרת, תלמידתו לשעבר של הנדל, שכרה את שירותיו של לקלר ומשנת 1738 עד 1743 עבד שלושה חודשים בשנה בחצרה. בשאר חודשי השנה עבד בהאג כמאסטרו די קאפלה פרטי. בשנת 1743 חזר לפריז. האופרה היחידה שלו, "סקילה וגלוקוס", בוצעה לראשונה ב-1746 והושבה לחיים בימינו. מ-1740 עד למותו בפריז עבד בשירות הדוכס מגראמון.
לקלר עשה לו שם ככנר וכמלחין. הוא הסתמך בהצלחה על כל הסגנונות ששלטו בארצות אירופה השונות. סוויטות, סונאטות וקונצ'רטי רבים שרדו עד ימינו, יחד עם האופרה שלו, ואילו מספר יצירות ווקאליות, בלטים ויצירות אחרות לבמה אבדו.
יחד עם ז'אן-ז'וזף דה מונדונוויל וז'אק אובר, הביא לקלר את מאפייני הווירטואוזיות הכנרית של איטליה אל תפריט המוזיקה הצרפתית של תקופתו.
רצח

ב-1758, אחרי כישלון נישואיו השניים, רכש לקלר בית קטן בשכונה פריזאית מסוכנת, שם נמצא דקור למוות ב-1764. אף כי הרצח נשאר בחזקת תעלומה, קיימת אפשרות, שאשתו לשעבר עמדה מאחוריו, מתוך מניע של רווח כספי, אך החשד המוצק ביותר הוטל על אחיינו, גיום-פרנסואה ויאל.
בין אם האחראי לרצח היה קרוב משפחה או מוזיקאי אחר, שקינא בכישרונו, העובדה היא שב-23 באוקטובר 1764 נמצא ז'אן-מארי לקלר מת מדקירה בגבו.
המשמר האזרחי (ספרד)

סמל המשמר הכולל את הכתר ותחתיו פסקס וחרב מוצלבים. מוטו המשמר: El honor es mi divisa - הכבוד הוא סמלי
המשמר האזרחי של ספרד (בספרדית: Guardia Civil) הוא הז'נדרמריה של ספרד, כלומר משטרה חמושה לטיפול בנושאי ביטחון-פנים, שמירת-גבול ושמירה על הסדר ומתפקדת ככוח התערבות לאומי. המשמר מקביל לז'נדרמריה הצרפתית ולקרביניירי באיטליה וחבר בז'נדרמריה האירופית. מדי היום-יום של אנשי המשמר הם בצבע טורקיז כהה והם חובשים כומתה, בעוד מדי הייצוג שלהם כוללים כובע משולש מסורתי. סימול כלי הרכב של המשמר הוא ירוק-לבן. המשמר נוסד בשנת 1844, בימי מלכת ספרד איזבלה השנייה ומונה כ-80,000 משרתי קבע. למשמר אחריות על לוחמה בטרור וסילוק פצצות, שמירת גבול ומניעת הברחות, שיטור תנועה בין-עירוני, שיטור ימי ומשמר חופים, חילוץ והצלה ואכיפת חוקי הגנת הטבע והסביבה.
היסטוריה

המשמר נוסד בשנת 1844, בימי המלכה איזבלה השנייה כמשטרה לאומית. עד אז האחריות על אכיפת הסדר הציבורי נעשתה באמצעות התארגנויות על בסיס מקומי התנדבותי-למחצה (Hermandad). התארגנויות אלה נודעו, בעיקר באזורים הכפריים, כמושחתות ונאמנות פוליטית לאדון הפיאודלי של השטח ולאו דווקא לשלטון המרכזי.
הנושא הראשון בו טיפל המשמר היה שוד הדרכים, שהיה מכת-מדינה, בעיקר באנדלוסיה והנושא המשיך להעסיק אותו באופן מרכזי שנים רבות. בנוסף היה המשמר הזרוע המרכזית של המלוכה בטיפול באיכרים צמיתים רפובליקנים (שתמכו בעקרונות המהפכה הצרפתית ופעלו נגד המלוכנות ונגד שיטת הפיאודליזם הספרדי) שניסו להתארגן נגד אדוניהם. לפי הדוגמה הצרפתית, המשמר אומן וצויד ככוח צבאי-למחצה, בעל יכולת תנועה ומעבר מהיר מחזית לחזית. חלק מאנשי הכוח פעלו כפרשים קלים.
בימי מלחמת האזרחים בספרד נתפס המשמר האזרחי, שפעל בעיקר במרחב הכפרי, כבעל זיקה לבעלי האחוזות העשירים, שהשתייכו למגמה המלוכנית ולפשיסטים. הרפובליקה הספרדית השנייה הקימה בערים את משמרות ההסתערות (Guardia de Asalto) שאוישו באנשי מעמד הפועלים. חלק ניכר מאנשי המשמר האזרחי פעלו בעת המלחמה לצד פרנקו ונגד "צבא העם" של הרפובליקה. במקביל יצרה ממשלת הרפובליקה על סמך אנשי משמר ותיקים אנטי-פשיסטים ומגויסים חדשים את "המשמר הלאומי הרפובליקני" (Guardia Nacional Republicana - GNR). בשלבי המלחמה האחרונים נלחמו אנשי המשמר אלה מול אלה משני צידי המתרס.
בימי ספרד תחת שלטון פרנקו חודש המשמר והיווה כוח לחימה ושיטור ביטחוני, בעיקר נגד לוחמי הגרילה והמחתרת הבסקית אט"א. תחת שלטון פרנקו גדל הארגון והועצם. הוכפפה אליו משטרת התנועה הארצית והוקמו בו מחלקת כלבנות ומחלקת מסוקים.
לאחר הקמת ספרד הדמוקרטית התמקצע הארגון כארגון ביטחון ואכיפת סדר מודרני במדינה דמוקרטית. הקצונה נותרה מועסקת בשכר, אך שורות הארגון נפתחו גם למתנדבים. במקביל פותחו במשמר מסלולים מקצועיים כלוחמה בטרור, סילוק פצצות (יחידת TEDAX), הגנה על שדות תעופה, סיוע חמוש לפעולות אכיפת מכס, חילוץ והצלה ושיטור ימי (משמר חופים).
מדים

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
 מדי המשמר האזרחי 

| שמירת סדר | מדי ייצוג |  |  |
הערות שוליים

↑  ג'ורג' אורוול, מחווה לקטלוניה, עמ' 133,105
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312821905171  BNE: XX131253  CANTIC: a10338287  LCCN: nr92004568  NKC: ko2018998997  VIAF: 293026567   WorldCat (עם VIAF): 293026567 
איש המשמר בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19
רוכבת אופנוע של המשמר במשימה שגרתית
ורד קלפטר

| --- | --- |

ורד קלפטר בתיאטרון תמונע, אפריל 2004
 לידה:  16 בפברואר 1957 (בת 67)
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1981
 סוגה:  רוק
 שפה מועדפת:  עברית 
 
ורד קלפטר (נולדה ב-16 בפברואר 1957) היא זמרת, מלחינה ופזמונאית ישראלית.
ביוגרפיה

השיר הראשון שהלחינה וזכה לחשיפה היה "ניחושים של ים", שאת מילותיו כתבה רחל שפירא. יעל לוי הקליטה את השיר, בעיבוד משה לוי, לאלבומה ב-1982.
בתחילת שנות ה-90 הוציאה את אלבום הבכורה שלה "לגמרי לא שקטים". כעבור עשור הוציאה את אלבומה השני "קו אדום קו שחור", בהפקת גיל סמטנה. אלבומיה מעולם לא זכו להצלחה מסחרית, וקלפטר הצטיינה בעיקר בזכות פעילותה מאחורי הקלעים.
ב-1992 כתבה והלחינה את רוב השירים באלבומה השלישי של יעל לוי "אל תקנה לי ורד", וכן השתתפה בשירת קולות ובנגינת גיטרה. ב-1994 הלחינה קלפטר שני שירים לאלבום הבכורה של דנה ברגר. באותה השנה השתתפה בשירת קולות ב"יקירתי" של אסף אמדורסקי. ב-1997 יצא אלבומה הרביעי של לוי, "שוך הסערה", אשר בו הלחינה קלפטר את רוב השירים. ב-1998 כתבה והלחינה מספר שירים לאלבומה השני של ברגר "פשוט להיות". ב-2000 כתבה והלחינה לאלבומה השלישי של ברגר "עד הקצה", וזכתה בזכות כך ב"פרס תמוז" באותה שנה. ב-2003 נטלה חלק בפרויקט "שרות לאה גולדברג" בו הלחינה וביצעה את השיר "פרידה" למילותיה של לאה גולדברג. ב-2004 הובילה את הפרויקט "סימנים", שהוקדש לשיריו של המשורר מירון ח. איזקסון, ובאותה השנה כתבה והלחינה לאלבומה החמישי של לוי "חמש". ב-2006 נטלה חלק נכבד באלבום "אדם" של אלי מגן וכמו כן הלחינה שני שירים לאלבומה הרביעי של טל גורדון "לפני שהשמש עולה".
בספטמבר 2006 הוציאה קלפטר את הסינגל "ספטמבר", סנונית ראשונה מאלבומה השלישי, "אהבה אחת גדולה", שיצא באפריל 2008. האלבום, בהפקתו של עמוס עבר-הדני, כולל 11 שירים אותם כתבה והלחינה קלפטר וכן את השיר "פרידה", מהפרויקט "שרות לאה גולדברג". סמוך לצאתו, יצאו כסינגלים "שלך לעד", דואט עם יצחק קלפטר, בעלה לשעבר, ו"למרות כל זאת".
ב-26 במרץ 2007 הוענק לקלפטר פרס עידוד פרסום היצירה על שם אמיתי נאמן למלחין במוזיקה פופולרית מטעם אקו"ם. מנימוקי השופטים: ”אוסף לחנים שלם, מלודיות עדינות ויפות, הרמוניות מרגשות וטובות טעם. לחנים המצליחים להקנות לטקסטים משמעות מסתורית ומיוחדת”.
הייתה נשואה לזמר והמלחין יצחק קלפטר. בהמשך, בן זוגה של קלפטר היה נגן הבס גיל סמטנה, ולהם בת.
דיסקוגרפיה

לגמרי לא שקטים – 1990 (נענע דיסק)
קו אדום קו שחור – 2001 (הד ארצי)
סימנים (שיריו של המשורר מירון ח. איזקסון) – 2004 (נענע דיסק)
אהבה אחת גדולה – 2008 (התו השמיני)
פרסים ותארים

טקס פרסי תמוז, טקס פרסים של תעשיית המוזיקה (2000): הזוכה בפרס מלחין השנה.
טקס פרסי אקו"ם לזמר העברי (ה-49) לשנת תשס"ו (2007): הזוכה בפרס עידוד פרסום היצירה ע"ש אמיתי נאמן למלחין במוזיקה פופולרית.
היסטוריה של קובה

מפת איי הודו המערבית מ-1736. המושבות הספרדיות, ובהן קובה, מסומנות בוורוד
קובה היא המדינה הגדולה והמאוכלסת ביותר באיים הקריביים. ראשוני המתיישבים בה היו בני הגואחנטביי, בסביבות 5300 לפני הספירה, ובעקבותיהם הגיעו גם בני הסיבוניי והטאינו. רוב התושבים היו חקלאים, אך היו בהם גם ציידים-לקטים.
קובה היא מהמקומות הראשונים אליהם הגיע כריסטופר קולומבוס בעולם החדש, ב-28 באוקטובר 1492. הספרדים החלו ליישב אותה ב-1511, והתנגדות התושבים המקומיים להם דוכאה.
במהלך קרוב ל-400 שנות שלטון ספרדי בקובה, נעלמו בהדרגה התרבויות המקומיות, והמקומיים נטמעו בספרדים. אלו פיתחו את תעשיות הסוכר והטבק, וקובה הייתה ליצואנית הגדולה בעולם של מוצרים אלה. בראשית המאה ה-19 איבדה ספרד את כל מושבותיה באמריקה הלטינית, למעט קובה ופוארטו ריקו. תנועות לאומיות החלו לקום גם בקובה, אך רובן דוכאו במהרה. לקראת סוף המאה החריף המאבק, והגיע לשיאו במלחמת עשר השנים שפרצה ב-1868 ובמלחמת העצמאות שפרצה ב-1895.
בסופו של דבר, הייתה זו מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 ששמה קץ לשלטון הספרדי בקובה. ארצות הברית כבשה את קובה, וב-1902 העניקה לה עצמאות. תיקון פלאט, שנכפה על קובה בידי ארצות הברית כתנאי לעצמאות, יצר תלות קובנית בארצות הברית, והגביל את ריבונותה. במהלך השנים הצטמצמה תחולתו של תיקון פלאט, והזכר היחיד לו כיום הוא הבסיס הצבאי האמריקני במפרץ גואנטנמו.
בראשית דרכה, הייתה קובה מדינה דמוקרטית. ב-1933 התחוללה במדינה הפיכה, שבעקבותיה שלט בה דה פקטו (ומ-1940 גם דה יורה) הרודן פולחנסיו בטיסטה, למעט הפוגה בין 1944 ל-1952. גורמים שונים ניסו לערער את שלטונו של בטיסטה, ובהם פידל קסטרו, שניסה להשתלט על בסיס צבאי ב-1953, אך נכשל, נאסר והוגלה. ב-1956 שב קסטרו לקובה, והחל בלוחמת גרילה נגד צבאו של בטיסטה, עד להשלמתה של המהפכה הקובנית בשנת 1959 ועלייתו לשלטון. קסטרו הפך את קובה למדינה קומוניסטית, ומבת ברית של ארצות הברית היא הפכה ליריבתה המרה. ארצות הברית הטילה על קובה אמברגו התקף גם כיום. המתיחות בין המדינות הגיעה לשיאה בפלישה למפרץ החזירים ב-1961 ובמשבר הטילים ב-1962. מתיחות זו התקרבה לסיומה עם חידוש היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, שהוכרזו לראשונה בדצמבר 2014, והוצאו לפועל רשמית ביולי 2015, כאשר נפתחו שגרירויות בוושינגטון די. סי. ובהוואנה.  הדרדות ביחסים נרשמה החל מ-2017.
ההיסטוריה הפרה-קולומביאנית

תושביה הראשונים של קובה היו בני הגואנחטביי (Guanajatabey), שהגיעו לאי בסביבות 5300 לפנה"ס. בעבר סברו חוקרים כי הגואנחטביי היו חלק מעם אחר שהתיישב באיים הקריביים, הסיבוניי (Ciboney). אחרים סברו כי מקורם בדרום ארצות הברית של ימינו, ואולם כיום הדעה המקובלת היא כי הגיעו מדרום אמריקה.
בשיאם מנו בני עם זה כ-100 אלף נפש,[דרוש מקור] חלקם ציידים-לקטים וחלקם חקלאים. [דרוש מקור] היו אלה בני הגואנחטביי שבייתו את הטבק, צמח שלגידולו באי הייתה השפעה רבה על כלכלתה של קובה אלפי שנים מאוחר יותר. הקונקיסטאדור הספרדי דייגו ולאסקס דה קוויאר, שכבש את קובה תוך דיכוי התושבים המקומיים, תיאר את הגואנחטביי כ"פראים בלי בתים וערים, שאוכלים רק בשר שהם מוצאים ביערות, צבים ודגים" .
לאחר הגעתם של בני הסיבוניי והטאינו, נדדו בני הגואנחטביי לחלקו המערבי של האי. עמים אלה, שעל פי הערכתו של ברטולומה דה לאס קסאס מנו כ-200 אלף נפש בסוף המאה ה-15, בייתו את היוקה, וגידלו גם טבק, כותנה, תירס ובטטות.
השלטון הספרדי

כריסטופר קולומבוס היה האירופי הראשון שהגיע לקובה, ב-28 באוקטובר 1492. ספינותיו עגנו ככל הנראה באזור ברקואה של ימינו, במהלך מסעו הראשון ביבשת אמריקה.[דרוש מקור] במהלך מסעו השני ב-1494, סייר קולומבוס לאורך חופה הדרומי של קובה.
השלטון הספרדי > כיבוש האי

בעוד שההתיישבות הספרדית באי הסמוך, היספניולה, החלה כבר לאחר מסעו הראשון של קולומבוס, מיפוי חופיה של קובה הושלם בידי סבסטיאן דה אוקמפו רק ב-1509, וההתיישבות החלה ב-1511. היה זה דייגו ולאסקס דה קוויאר, שהגיע בראש כוח בן 300 חיילים, שקיבל את הפקודה לכבוש את האי. ההתיישבות הראשונה הייתה בברקואה, במזרח האי. בתחילה נתקלו הספרדים בהתנגדות מקומית, בהנהגתו של אטואי, שנמלט לאי מהיספניולה. בראשית 1512 נלכד אטואי, וב-2 בפברואר הוצא להורג בשריפה. מחליפו סבל מגורל דומה, וב-1514 הושלמה ההשתלטות הספרדית על האי.
במהלך כיבושה של קובה ביצעו הספרדים מספר מעשי טבח באוכלוסייה המקומית. אחד ממעשי הטבח הידועים אירע ליד מנסניו של ימינו. כ-3,000 כפריים התאספו כשבידיהם דברי מזון שונים כדי לכבד בהם את הספרדים. תחת זאת, טבחו בהם הספרדים ורצחו כמעט את כולם. המעטים שהצליחו להימלט להרים נלכדו מאוחר יותר.
ב-1513 ייסד פרננדו השני את מוסד האנקומיינדה, שלפיו ילידי המושבות שבהן שלטה ספרד "שילמו" לספרדים שהתיישבו בה בעבודה בתמורה למזון ולהדרכה דתית. על ולאסקס, שהיה למושל קובה והעביר בינתיים את מושבו מברקואה לסנטיאגו דה קובה, הוטלה המשימה לחלק את קובה ותושביה הילידים לקבוצות, על מנת להקל על השליטה בה, וליישם את מדיניות האנקומיינדה. עם זאת, תוכנית זו לא יצאה אל הפועל. הילידים נחשפו למחלות אירופיות כגון חצבת ואבעבועות שחורות שהפילו חללים רבים בקרבם. אחרים סירבו לעבוד ונמלטו להרים. בניסיון להשיג כוח עבודה חלופי, הביאו הספרדים עבדים ממושבות אחרות באמריקה, ואולם גם בקרבם רבים חלו או נמלטו.
חרף היחסים הקשים בין הספרדים לבין הקובנים הילידים, במספר מקרים שיתפו הצדדים פעולה. הילידים לימדו את הספרדים לגדל טבק ולייצר סיגרים. נישואים בין-גזעיים, בעיקר של גברים ספרדים ונשים ילידות, הביאו ללידתם של מסטיסוס, או כפי שכונו בידי הקובנים הילידים - "גוּאַחִירוֹ" ("אחד משלנו"). בסופו של דבר נטמעו הילידים והמסטיסוס בספרדים, תרבותם נכחדה, וכל שנשאר ממנה הוא שמותיהם של מקומות ומילים שונות.
השלטון הספרדי > העבדות ופיתוח תעשיית הסוכר

כתחליף לילידים, החלו הספרדים להביא עבדים אפריקאים. עם זאת, בניגוד למעצמות הקולוניאליות האחרות ששלטו באיים הקריביים - בריטניה, צרפת והולנד - הטילו הספרדים מגבלות על סחר בעבדים, ומספרם היה מצומצם יחסית. שני אירועים שלא היו תלויים בספרדים הביאו עמם שני גלים של תושבים אפריקאים לקובה. הגל הראשון הגיע במהלך מלחמת שבע השנים. בתקופה הקצרה שבה החזיקו הבריטים בהוואנה, בין 1762 ל-1763, הם הספיקו להביא אלפי עבדים אפריקאים, שאותם ייעדו לעבודה במטעי הסוכר והטבק. גל שני הגיע בעקבות מרד העבדים בסן דומנג (האיטי של ימינו), בין השנים 1804-1791, כאשר צרפתים שנמלטו הביאו עמם את עבדיהם.
גורם נוסף שהייתה לו השפעה על התפתחות החקלאות בקובה היה הרגולציה הספרדית. ספרד שאפה לנצל את כל אוצרות הטבע שבמושבותיה לטובתה, ואסרה עליהן לסחור עם צדדים אחרים. בשל חשיבותה האסטרטגית של קובה באיים הקריביים, הפיקוח עליה היה הדוק במיוחד, מה שמנע את התפתחות כלכלתה.
עד סוף המאה ה-18, תעשיות הסוכר והטבק הפכו את קובה למרכז החשוב ביותר של הספרדים בים הקריבי, אף יותר מהיספניולה. עם זאת, המחסור בכוח אדם וחוקי הסחר הנוקשים של הספרדים מנעו התפתחות טכנולוגית. בשל כך, ובשל העובדה שחרף חשיבותה בים הקריבי, חשיבותה לספרדים ביחס למושבות אחרות שלהם בעולם החדש הייתה נמוכה יחסית, היא נותרה מאחור בהשוואה למושבות של מעצמות אחרות, כברבדוס הבריטית וסן דומנג הצרפתית.
מצב זה השתנה הודות לשני גורמים. בעקבות מרד העבדים בהאיטי, צרפתים שנמלטו ממנה הביאו עמם טכנולוגיה מתקדמת יותר לגידול קני סוכר וגם החלו לגדל קפה, לראשונה בקובה, בדרום-מזרחה. בנוסף, במסגרת הרפורמות הבורבוניות הוסרו מגבלות הסחר, ובפני המושבה נפתחו שווקים חדשים.
בראשית המאה ה-19, לאחר השיפורים הטכנולוגיים, הגידול במספר העבדים ופתיחת השערים לייצוא, הייתה קובה ליצרנית הסוכר הגדולה בעולם. מרכז הגידולים העיקרי היה בוואיה דה לוס אינחניוס, הסמוך לטרינידד. תהליך ייצור הסוכר התייעל וכלל עתה שימוש בטחנות מים, כבשנים ומנועי קיטור, והסוכר שנוצר היה איכותי יותר.
התפתחות תעשיית הסוכר הביאה עמה גם שיפורים במערך התחבורה בקובה. דרכים חדשות קיצרו את הדרך בין מטעי הסוכר לנמלים ודרכים ישנות נסללו מחדש. מסילת הברזל הראשונה, באורך 27.5 ק"מ, בין הוואנה לבֶּחוּקָאל, נחנכה ב-19 בנובמבר 1837. הייתה זו מסילת הברזל הראשונה באמריקה הלטינית, וקובה הייתה המדינה החמישית בעולם שנבנתה בה מסילת ברזל. למעשה, הקדימה מסילת הברזל הקובנית אפילו את ספרד עצמה.
ב-1860 ייצרה קובה כמעט אך ורק סוכר, וייבאה את יתר המצרכים הבסיסיים ממדינות אחרות. כלכלתה החלה להיות תלויה יותר ויותר בארצות הברית, אליה ייצאה 82% מהסוכר.
השגשוג הכלכלי הביא להגירה של ספרדים רבים, שראו בקולוניה הזדמנות להתעשר. במקביל, החלו הקובנים לפתח עוינות כלפי השלטון הספרדי המרכזי. חרף ההקלות במדיניות הסחר, המדיניות הכלכלית באי נועדה להיטיב עם ספרד ולא עם הקובנים. האיסור על סחר בעבדים, החל מ-1820, הביא אף הוא להתמרמרות בקרב בעלי החוות, שרבים מהם המשיכו להביא עבדים באופן לא חוקי.
השלטון הספרדי > מלחמות וניסיונות פלישה לקובה

מאז הקימו המעצמות האירופיות מושבות באיים הקריביים בראשית המאה ה-16, הן ניסו להרחיב את תחומי השפעתן, ולעיתים נלחמו זו בזו על השליטה באיים. במספר מקרים הותקפה גם קובה, ולתקופה קצרה, במהלך מלחמת שבע השנים, אף עברה לידיים בריטיות.
בנוסף למלחמות בין המעצמות, סבלה קובה מהתקפות של שודדי ים ופריבטירים. הפריבטיר הצרפתי ז'אק דה סור בזז את סנטיאגו דה קובה ב-1553, ואת הוואנה, אותה גם העלה באש, ב-1555. שודד הים הנרי מורגן תקף את סנטיאגו דה קובה ב-1662 ואת קמגואיי ב-1668.
ההתקפה הראשונה של צבא סדיר על קובה אירעה במהלך מלחמת אוזנו של ג'נקינס. כוח בריטי יצא מג'מייקה והגיע לסנטיאגו דה קובה ב-1 ביולי 1741, במטרה לכבוש אותה. עקב הימצאותו של כוח ספרדי גדול בעיר, השתנו התוכניות, והספינות הפליגו מזרחה. ב-18 ביולי נחתו במפרץ גואנטנמו 3,400 חיילים בפיקודו של הגנרל ג'ורג' ונטוורת'. תוכניתו של ונטוורת' הייתה להקים בסיס מצפון למפרץ, שממנו יתקוף את סנטיאגו. אף שבהגיעו לגואנטנמו נתקל בהתנגדות מועטה בלבד, נכשלה לבסוף תוכנית זו, בשל מחלות טרופיות שפקדו את חייליו. כבר ב-23 ביולי הכיר ונטוורת' בכישלון, והסיג את כוחותיו. ההתקפה הבאה על קובה במהלך מלחמת אוזנו של ג'נקינס אירעה רק שבע שנים מאוחר יותר, ב-1 באוקטובר 1748, כאשר ספינות בריטיות צרו על נמל הוואנה. מפקד הכוח, צ'ארלס נואלס, דיווח ללונדון כי ההתקפה מתקדמת בהצלחה, אך בתוך כך הגיעו ממשלות בריטניה וספרד להסכם שלום, וההתקפה לא הושלמה.
במהלך מלחמת שבע השנים, שוב תקפה בריטניה את קובה. ב-6 ביוני 1762 הגיעו חמש ספינות מלחמה שיצאו מנמל פורטסמות' ועל סיפונן 4,000 חיילים. עד אוגוסט הטילו הבריטים מצור על העיר, עד שלבסוף נפלה בידיהם. עם הגיעם להוואנה, השיגו הבריטים שליטה אפקטיבית בכל מערב האי. להגעתם של הבריטים הייתה השפעה מכרעת על אוכלוסיית קובה ועל כלכלתה. עד מהרה נפתחו נתיבי הסחר בין קובה לבין המושבות הבריטיות בצפון אמריקה ובאיים הקריביים. בנוסף, הביאו עמם הבריטים אלפי עבדים מאפריקה, למטעי הסוכר. הנוכחות הבריטית בקובה נמשכה פחות משנה, והגיעה לסיומה עם חתימתו של חוזה פריז ב-1763, במסגרתו, בין היתר, הושבה קובה לספרדים, ואילו הבריטים קיבלו את השליטה בפלורידה.
המאבק לעצמאות

בסוף המאה ה-19 ניהלו תושבי קובה שלוש מלחמות במטרה להשיג עצמאות: מלחמת עשר השנים (1878-1868), המלחמה הקטנה (1880-1879) ומלחמת העצמאות, המכונה גם "מלחמת 1895" (1898-1895). בסופו של דבר הושגה העצמאות רק לאחר התערבות של צד שלישי, ארצות הברית, במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד.
המאבק לעצמאות > מלחמת עשר השנים

בשנות ה-60 של המאה ה-19 פקד את קובה משבר כלכלי, שהגיע לשיאו בשנים 1867-1866. חרף המשבר, הממשל הקולוניאלי המשיך לגבות מיסים גבוהים, שרובם המכריע כלל לא הושקע בקובה עצמה, אלא שימש את מנגנוני השלטון או הועבר לספרד. באותה העת היוו הספרדים 8% מהאוכלוסייה, אך החזיקו בלמעלה מ-90% מההון. נוסף על הפערים הכלכליים, היו גם פערים פוליטיים - רוב תושביה של קובה היו נטולי זכויות פוליטיות, והיו חסרי יכולת להשפיע על הנעשה בה.
ביולי 1867 הוקם ארגון בדלני חדש, שנבדל מקודמיו בזהות מקימיו: בהנהגתו נמנו כמה מעשירי בעלי המטעים בקובה, בעיקר מאזור ביאמו ומנסניו שבמחוז אוריינטה, בהם פרנסיסקו ויסנטה אגילרה וקרלוס מנואל דה סספדס, שהיה לדמות הבולטת בו. ב-10 באוקטובר הגיע סספדס לעיירה יארה, בין ביאמו למנסאניו, שחרר את עבדיו, וקרא להם להצטרף אליו למאבק למען עצמאות קובה. קריאתו, שנודעה בשם "Grito de Yara" ("קריאת יארה"), סימנה את פרוץ המלחמה. רבים באוריינטה נענו לקריאתו. בתוך ימים ספורים השתלטו כוחות מורדים על שמונה עיירות באוריינטה, ועד סוף החודש מנו הכוחות כ-12 אלף לוחמים. בהמשך, הצליחו המורדים אף להחזיק בביאמו למשך שלושה חודשים. הקרבות אף גלשו גם לקמגואיי ולמחוז לאס ויאס (מחוז ויה קלרה של ימינו), אך לא הגיעו להוואנה ולמערב האי.
המורדים לא הסתפקו בפעילות צבאית, ובאפריל 1868 התכנסה בקמגואיי אספה מכוננת שהורכבה מנציגי האזורים שנטלו חלק בקרבות, שהכריזה על כינונה של רפובליקה בראשותו של סספדס. הממשל הקולוניאלי הגיב להתרחשויות ביד קשה, ובין היתר קבע מדיניות לפיה מנהיגי המורדים ומשתפי הפעולה עמם שיילכדו - יוצאו להורג מיד, כמו גם צוותי ספינות הנושאות נשק וגברים מעל גיל 15 שיימצאו מחוץ למקום מגוריהם או למטעים בלא הסבר. כמו כן, נצטוו הערים ברחבי קובה להניף דגלים לבנים או שיועלו באש.
המלחמה נמשכה עשר שנים, ואף צד לא הצליח להגיע להכרעה חד משמעית. בסופו של דבר הייתה ידם של הספרדים על העליונה. לכשלונם של המורדים היו כמה גורמים: מחלוקות פנימיות, בעיות ארגוניות ומחסור במשאבים, היעדר תמיכה במערב האי, התנגדות אמריקאית לרעיון העצמאות (ארצות הברית אף סיפקה נשק לספרדים) וכן הצלחת הספרדים בהטמעת החשש לפיו יופר האיזון בין שחורים ללבנים, שהביא לירידה בתמיכת הלבנים במורדים. עם סיום המלחמה הקרליסטית השלישית ב-1876, יכלו הספרדים להפנות כוחות נוספים לקובה, ומספר החיילים שהציבו באי הגיע לכרבע מיליון.
ב-10 בפברואר 1878 נכנעו המורדים, וחתמו על הסכם סאנחון (Zanjón), שבו הכירו בבלעדיות הריבונות הספרדית בקובה. למורדים היו מספר הישגים בהסכם - הספרדים הסכימו לאפשר את קיומן של מפלגות פוליטיות, לאפשר חופש עיתונות והתארגנות, כל עוד אינם מופנים נגד ספרד, לשחרר את כל העבדים שהשתתפו בלחימה נגד ספרד וכן חלק מהמורדים שנאסרו על ידם.
בנוסף, הטילו הספרדים איסורים ומגבלות על החזקת נשק, ובכך הקשו על התארגנויות עתידיות.
המאבק לעצמאות > המלחמה הקטנה

לא כל מנהיגי המורדים הסכימו לחתום על הסכם סאנחון, אף שבסופו של דבר הניחו גם הם את נשקם. אחד מהם, קאליקסטו גארסיה, נסע לניו יורק, והחל בהתארגנות למרד נוסף בספרדים. ב-26 באוגוסט 1879 ניצתה האש מחדש, בעיירה לה ריוחה, הסמוכה לאולגין. המורדים נתקלו בקשיים דומים לאלה שנתקלו בהם קודמיהם במלחמת עשר השנים. לקשיים אלה נוספו קשיים נוספים: היעדרם של מנהיגים צבאיים מנוסים והיעדר תמיכה בציבור, שהיה מותש מהמלחמה הקודמת. בספטמבר 1880 נכנעו המורדים, ובאי נשמר השקט למשך 15 השנים הבאות.