stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניו דיל
חוק בתי המשפט

עם כניסתו של רוזוולט לתפקיד, רוב מתוך תשעת השופטים בבית המשפט העליון מונו בידי נשיאים רפובליקנים. ארבעה שופטים שמרנים במיוחד (שכונו "ארבעת הפרשים" – פירס באטלר, ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, ויליס ואן דוונטר וג'ורג' סאת'רלנד) הצליחו לשכנע את השופט החמישי, אוון רוברטס, לעצור חקיקה פרוגרסיבית. מולם עמדו "שלושת המוסקטרים" – השופטים לואי ברנדייס, בנג'מין קרדוזו והרלן סטון. רוזוולט התחיל לראות את המצב בבית המשפט כמצב שבו רשות שלא נבחרה ביטלה את מעשיה של רשות שנבחרה באופן דמוקרטי. בתחילת 1937, הוא ביקש מהקונגרס להעביר את חוק הארגון מחדש של בית המשפט. החוק היה אמור לתת לנשיא למנות שופט חדש כששופט ותיק הגיע לגיל שבעים ולא פרש תוך חצי שנה. רוזוולט קיווה ששיטה זו תעזור להמשך החקיקה. אולם חברי הקונגרס התנגדו לכך וחששו שרוזוולט ינסה להפריש גם חברי קונגרס שיגיעו לגיל שבעים. הם החשיבו את ההצעה ללא חוקתית וגרמו לה להיכשל.
אולם במובן אחד, ההצעה הצליחה: רוברטס עבר לצד שתמך בניו דיל, וכך יצר רוב ליברלי בפסקי דין ונתן לממשלה יותר כוח כלכלי. הצעת החוק לשינוי בתי המשפט פגעה ברוזוולט מבחינה פוליטית.
כשוויליס ואן דוונטר פרש, הרכב בתי המשפט החל לעבור יותר לצידו של רוזוולט. רוזוולט אמנם לא הצליח להעביר את החוק אבל זכה (בצורה חוקתית לגמרי) בשליטה בבית המשפט העליון. כיוון שנשאר בתפקידו יותר משתים עשרה שנים, הוא מינה שמונה מתשעת השופטים בבית המשפט. ויליאם רנקוויסט, נשיא בית המשפט העליון, טען שבצורה זאת החוקה מספקת אחריות עליונה על בית המשפט לענפי הממשלה.
מיתון 1937 והתאוששות

ממשל רוזוולט היה חשוף לביקורת במהלך כהונתו השנייה של רוזוולט, כשבסתיו 1937 התרחשה החמרה בשפל שנמשכה במשך רוב 1938. התפוקה והרווחים ירדו בחדות. האבטלה קפצה מ-14.3% ב-1937 ל-19% ב-1938. ניתן לייחס את ההחמרה במצב הכלכלי למחזור העסקי. אולם עד 1937 רוזוולט הצהיר שמדיניותו הכלכלית מצוינת, והמיתון החמיר את מצבו.
שמרנים תומכי עסקים הסבירו את המיתון בכך שטענו שהניו דיל, בין 1935 ל-1937, פגע בהתרחבות העסקית, גרם להתקפות נגד תאגידים גדולים וסייע לשביתות. השמרנים טענו שההתאוששות הייתה שגורמים אלו פחתו לאחר 1938. הניסיונות לשבור מונופולים הפסיקו ואיגודי העובדים החלו להילחם זה בזה ולא בתאגידים. בנוסף, מדיניות המס התחילה לסייע לצמיחה לטווח ארוך.
כשסקר של גאלופ שאל ב-1939 "האם אתה סבור שגישת ממשל רוזוולט לעסקים דוחה את התאוששות העסקים?" שני שלישים מהציבור האמריקני טענו שכן, והקהילה העסקית תמכה בטענה אף יותר. 39% מהאמריקנים חשבו שהממשל מערער את ביטחון העסקים, ו-37% חשבו שלא. בנוסף, הדעות בנוגע לעניין היו תלויות בעיקר במעמד כלכלי. סקרים אחרים טענו ש-57% מהציבור האמריקני האמין שגישת העסקים כלפי הממשלה מונעת התאוששות, ו-26% סבורים שלא. לטענת חוקרים, ניסוח שונה של השאלות גרם לתשובות השונות.
כלכלנים קיינסיאניים טענו שהמיתון של 1937 נגרם כתוצאה מניסיון מוקדם של הממשלה לקצץ בתקציב ולאזנו. רוזוולט נזהר לא לגרום לגירעונות כבדים, וב-1937 הוא הגיש תקציב מאוזן. לכן, לטענתם הקיינסיאניים, הוא לא ניצל את הגירעון. בין 1933 ל-1941 הגירעון הממוצע בתקציב היה 3% לשנה.
בנובמבר 1937, החליט רוזוולט שהעסקים הגדולים מנסים להרוס את הניו דיל בגרימה לשפל נוסף שאליו יגיבו המצביעים באמצעות בחירה ברפובליקנים. רוזוולט טען שמדובר ב"שביתת הון", וציווה על ה-FBI לחפש קונספירציה בין בעלי העסקים (שלא נמצאה). רוזוולט נטה שמאלה והתחיל לנאום נגד המונופולים, שלטענתו גרמו למשבר החדש. לטענתו האשמים היו הנרי פורד, עסקי הפלדה ושישים משפחות עשירות ש"גרמו לאוליגרכיה תעשייתית בארצות הברית". דבר זה עשוי היה לגרום ל"אמריקה שמלאה בעבדות – אמריקה פאשיסטית ותאגידית". הוא מינה את רוברט ג'קסון לאחראי המחלקה נגד מונופולים, אבל ברגע שמלחמת העולם השנייה החלה, העסקים נאלצו להפיק במהירות תוצרים למלחמה והניסיון לפגוע בהם נעצר. אולם תגובתה האחרת של הממשלה למיתון של 1937 שעיכבה את ההתאוששות הובילה לתוצאות מוחשיות יותר.
כנגד הפצרות משרד האוצר ובתגובה לקיינסיאניים ולאחרים בממשלה, רוזוולט החליט לנטוש את עמדתו בדבר תקציב מאוזן והוציא 5 מיליארד דולר באביב 1938 כדי להעלות את כוח הרכישה של הציבור. בשיחה ליד האח, רוזוולט הסביר לציבור האמריקני שעל הממשלה "ליצור התאוששות כלכלית" בכך שהיא "תוסיף לכוח הרכישה של האומה".
מלחמת העולם השנייה ותעסוקה מלאה

בדצמבר 1941, לאחר כניסתה למלחמת העולם השנייה, ארצות הברית השיגה תעסוקה מלאה. בעזרת תקציב עצום התוצר הלאומי הגולמי הוכפל. קיינסיאניזם צבאי הביא לתעסוקה מלאה. חוזרים פדרליים הובילו לעוד עלויות. במקום להתחרות כדי לגרום למחירים נמוכים, הממשלה נתנה חוזים שהבטיחו תשלום הוצאות ורווח נאה. מפעלים העסיקו את כל מי שיכלו למצוא, בלי קשר לכישורים. הם פישטו את העבודות והכשירו עובדים, כשהממשלה שילמה על הכל. מיליוני חקלאים עזבו את תפקידם, תלמידים עזבו את בית הספר ונשים הצטרפו לכוח העבודה.
הדגש היה על אספקה מלחמתית, בלי קשר לעלותה. התעשייה ספגה את כוח העבודה העודף ואף הזדקקה לעוד עובדים. ככל שהצבא גדל, נדרשו עוד עובדים ל-12 מיליון האנשים ששירתו בצבא. התעמולה דרשה מאנשים לעבוד במפעלים למלחמה. המחסומים שהוטלו על נשים נשואות, מבוגרים, לא מוכשרים ועל מיעוטים הוקטנו.
ב-1929, ההוצאה הציבורית הייתה רק 3% מהתוצר. בין 1933 ל-1939 היא הייתה פי שלושה מכך, ללא שינוי משמעותי בחוב הלאומי. אולם ההוצאה על הניו דיל הייתה פחותה מההוצאה על המלחמה, שהגיעה ל-40% מהתוצר הלאומי ב-1944. כלכלת המלחמה גדלה מהר לאחר שהפסיקה תעשיות חופשיות וגרמה לשליטה נוקשה במחירים ובשכר, כתוצאה משיתוף פעולה ממשלתי-עסקי, כשהממשלה מסבסדת את העסקים.
למרות שליטה שמרנית בקונגרס בתחילת שנות ה-40, העסקים תמכו בכמה חקיקות פרוגרסיביות, כמו חוקים להגנת כורי הפחם ולהגנת אנשי הצבא. מעונות יום סובסדו עבור אמהות עובדות. ב-1944 הועבר חוק ביטוח בריאות ממלכתי שהעלה את ההוצאה על בריאות.
הניו דילרס תמכו בהטבות לכולם לפי צורכיהם, אבל השמרנים הציעו הטבות רק על פי שירות לאומי, וגישתם ניצחה. 16 מיליון אמריקנים שחזרו מהמלחמה זכו להטבות כדיור, חינוך, ותעסוקה. דבר זה הרחיב את מעמד הביניים לאחר המלחמה.
בעקבות התעסוקה המלאה בשכר גבוה התרחשה ירידה חדה וקבועה באי שוויוניות ההכנסה. הפערים בין העשירים והעניים הצטמצמו בתחום התזונתי, כשהשליטה במחירים הובילה למתן מזון במחיר נמוך לכולם. עובדי צווארון לבן לא זכו לתשלום על שעות נוספות ולכן הפער בינם לבין הפועלים הצטמצם. משפחות עניות וגדולות בשנות ה-30 זכו לעוד משכורות ולעוד הכנסה. השעות הנוספות הובילו לתוספת שכר בתעשיות המלחמתיות, ורמת החיים עלתה בקביעות, כשהשכר הריאלי עולה בארבע שנות המלחמה ב-44%. כמות המשפחות עם הכנסה שנתית של פחות מ-2,000 דולר ירדה משלושה רבעים מהאוכלוסייה לרבע.
ב-1941, 40% מהמשפחות האמריקניות השתכרו פחות מ-1,500 דולר לשנה, שנחשב לרמה שמספיקה למחיה. השכר החציוני היה 2,000 דולר לשנה, ו-8 מיליון אמריקנים הרוויחו פחות משכר מינימום. בין 1939 ל-1944, השכר הוכפל ויותר, כשתשלום שעות נוספות הוביל לעלייה של 70% במשכורת השבועית הממוצעת במהלך המלחמה. החברות באיגודי עובדים עלתה ב-50% בין 1941 ל-1945, ועובדים חדשים קיבלו תנאים טובים יותר ושכר גבוה יותר.
כתוצאה מהשגשוג החדש, ההוצאה עלתה ב-50%, מ-61.7 מיליארד בתחילת המלחמה עד ל-98.5 מיליארד ב-1944. החסכונות עלו פי שבעה במהלך המלחמה. ההכנסה שהוחזקה בידי 5% מרוויחי השכר העשירים ביותר ירדה מ-22% ל-17%, כשארבעת העשירונים התחתונים השיגו יותר הכנסה. בנוסף, כמות האמריקנים שהרוויחו פחות מ-3,000 דולר (במונחי 1968) ירדה בחצי.
מורשת

האנליסטים מסכימים שהקואליציה הפוליטית של הניו דיל שמרה על המפלגה הדמוקרטית כמפלגת הרוב עד לשנות ה-60.
לעומת זאת, ישנה אי הסכמה בנוגע לשאלה האם הניו דיל שינה את ערכי החברה. יש הטוענים שאמריקה תמיד הייתה אינדיבידואליסטית מאוד, ולכן הניו דיל לא היה מחויב לרווחה. אחרים טוענים שקבלת גישה זאת תחסל כל רצון לשינוי פוליטי. הניו דיל, לטענתם, לא מת מוות טבעי: הוא חוסל בשנות ה-70 בידי קואליציה עסקית.
ההיסטוריונים מסכימים שכוחה של הממשלה עלה בחדות במהלך תריסר שנותיו של רוזוולט בתפקיד. הוא גם ביסס את הנשיאות כמרכז הסמכות של הממשל הפדרלי. בנוסף נוצרו רשויות גדולות שהגנו על העובדים, החקלאים והמובטלים. ממשל רוזוולט יצר מוסדות שנשמרו במשך עשורים. עד לשנות ה-80 הניו דיל נשמר בקונצנזוס, כשהארי טרומן ולינדון ג'ונסון הושפעו ממנו בתוכניות הרווחה שלהם.
התמיכה בניו דיל עודדה את קבלתו בקרב רפובליקנים מתונים וליברלים. הנשיא דווייט אייזנהאואר ניסה לשנות את הניו דיל במקצת אך הסכים להרחבת הביטוח הלאומי. הוא תמך בשכר מינימום ובדיור ציבורי, ובהרחבת תקציב החינוך. לטענתו, כל מפלגה שתנסה לבטל את החוקים הללו תיעלם לחלוטין.
ב-1964, בארי גולדווטר, שהתנגד לניו דיל, התמודד לנשיאות מטעם לרפובליקנים ותקף את הניו דיל. לינדון ג'ונסון ניצח אותו בקלות והרחיב את הניו דיל אף יותר עם תוכנית ה"חברה הגדולה" שלו. אולם תומכי גולדווטר התבססו במפלגה הרפובליקנית והצליחו לגרום להיבחרו של רונלד רייגן ב-1980. רייגן, שתמך בתחילה בניו דיל, התחיל להתנגד לו וכשנבחר הדגיש שהממשלה היא הבעיה ולא הפתרון.
הערכת הניו דיל

לרוב נוטים היסטוריונים מהמחנה "הליברלי" לתמוך ב'ניו דיל' בעוד היסטוריונים ממחנה השמרנים נוטים להתנגד לו. לעומתם, טוענים היסטוריונים מה"שמאל החדש" שה'ניו דיל' לא היה מקיף מספיק. לאור חוסר הסכמה זו, אין הרבה נקודות ב'ניו דיל' שזוכות לתמיכה והסכמה רחבה, מלבד התמיכה בחיל השימור האזרחי והתנגדות למנהל השיקום הלאומי. בשנות ה-50 טענו רוב ההיסטוריונים שה'ניו דיל' החזיר את אמריקה ה"אמיתית", שכללה קפיטליזם ליברלי והזדמנות כלכלית ליחידים. היסטוריונים ליברלים טוענים שרוזוולט השיב את התקווה למיליוני אנשים נואשים והציל את הקפיטליזם, בעוד הוא שומר על הדמוקרטיה בארצות הברית בזמן שבמדינות אחרות הדמוקרטיה נפלה.
לקריאה נוספת

יערה גיל גלזר, ספר הצילום התיעודי: ביקורת חברה ותרבות בארצות הברית בתקופת השפל הכלכלי והניו-דיל, תל אביב: רסלינג, 2013.
התוצר המקומי הגולמי של ארצות הברית בשנות השפל הגדול (בוורוד).
האבטלה של ארצות הברית בשנות השפל הגדול (בוורוד). ב-1939 החלה מדידה רשמית.
כוח העבודה בארצות הברית מ-1920 עד 1940, לא כולל חוות והמנהל לקידום עבודה
קהל מול בנק שפשט רגל בניו יורק
סכר בונוויל, פרויקט ממשלתי
"הנשר הכחול" של מנהל השיקום הלאומי
פוסטר לקידום הביטוח הלאומי
פוסטר של מינהל קידום העבודות שמקדם את נמל התעופה לה גוארדיה
בצריף חקלאי, יולי 1939
עבודת נשים במפעל בקליפורניה
הניו דיל נתן השראה לתוכנית "החברה הגדולה" של הנשיא ג'ונסון (מימין)
סאנדה

ערך זה עוסק בעיר ביפן. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
סאנדה (ביפנית: 三田市) היא עיר במחוז היוגו, יפן. העיר נוסדה ב־1 ביולי 1958.
גאוגרפיה

העיר ממוקמת בחלק הדרום-מזרחי של מחוז היוגו, בצד הצפוני של הרי רוקו. בעבר היא נראתה כמו אזור כפרי טיפוסי עם נוף כפרי עצום, אך הוא הפך במהירות לעיר עקב התפתחות מתחם מגורים רחב היקף מאז שנות השמונים. זוהי עיר כפרית שיש לה שני פנים של אזור כפרי ואזור עירוני. אומרים שהוא שייך לאקלים של הים הפנימי של סטו, אך מכיוון שהוא ממוקם בפנים הארץ, הפרש הטמפרטורות גדול יחסית. הנקודה הגבוהה ביותר בעיר היא מיניימה בגובה 697 מטר, הנקודה הנמוכה ביותר בעיר היא 116 מטר. החלקים הצפוניים והמזרחיים של העיר הם אזורים הרריים.
גאוגרפיה > הרים

בסאנדה ישנם הרים רבים: (רשימה חלקית; מהגבוה לנמוך):
הר פומי, 666 מ'
הר האופוניאמה, 653 מ'
הר מיקוני, 648 מ'
הר אטאגו, 648 מ'
הר אטגויאמה, 648 מ'
הר הולו, 592 מ'
הר מקדש צ'יאנג'אנג, 589 מ'
הר אוקויאמה, 580 מ'
הר הזוקה, 528 מ'
הר אומיידייק, 528 מ'
הר ארימה פוג'י, 374 מ'
גאוגרפיה > נהרות ואגמים

בעיר ישנם מספר נהרות אגמים:
נהרות: נהר מוקו, נהר חזוקה, נהר אונו, נהר קורוקאווה, נהר טוג'ו, נהר שיטויה.
אגמים: אגם סנג'וג'י, אגם פוקושימה אויקה, בריכת מקור המים של סנגרי.
שם העיר

השם "סאנדה" הוא בעל היסטוריה ארוכה. ברשומות שנמצאו בתוך הפסל הבודהיסטי "מירוקובוצוזזו" במקדש קונסשינג'י העתיק נכתב: "אזורים אלה נקבעים כארץ מטסויאמה, הכוללת את אונדן, הידן וקיידן, שהם שלושה שדות אורז, ולכן הם מכונים סאנדה." (ביפנית, "סאן" פירושו שלושה ו"טא" (כאן מבוטא דא) פירושו "שדה אורז". זה מצביע על כך שהשם סאנדה נמצא בשימוש כ-1,300 שנה.
היסטוריה

בסוף המאה השביעית, העיירה של מקדש קונשינג'י נוצרה בסמוך למיקומה הנוכחי של יאשיקי. טירת סאנדה הוקמה בתקופת מורומאצ'י. כמו כן, נבנתה עיירת טירה בתקופת אזוצ'י-מומויאמה, וסאנדה התפתחה כעיירת טירה הנשלטת על ידי שבט הקוקי. לאחר תקופת מייג'י התרחבה סאנדה כמרכז מחוז ארימה עם השלמת מערכת הרכבות. בשנת 1956 התמזגו איי והונג'ו לאינו. כמו כן מיווה, הירונו, אונו, טקהירה התמזגו לעיירה סאנדה. סאנדה סיפחה את אינו בשנת 1957. סאנדה הפכה לעיר ביולי 1958.
בעיר יש עקבות מחייהם של אנשים מאז תקופת האבן העתיקה. כלי אבן בצורת סכין וברזל אבן נחפרו מאתר מיזוגוצ'י באזור הירונו, שהוא אתר לפני 25,000 שנה. חורבות האף וחורבותיו המרובעות של קיאקידאי שהתגלו בהתפתחות העיר החדשה הם חורבות באמצע עידן הייוי, מהם נחפרו כלי ברזל כמו חרב הברזל העתיקה ביותר וגרזן הברזל בקינאי ושרידי בתי הבור. בעידן התל הקבורה העתיק נראה כי האגן בו נפגשים נהרות מוקו ואונו היה מרכז הייצור של סואקי, ושרידי הכבשן הסואקי נחפרו יחד עם תלוליות הקבורה הישנות עם תאי אבן כמו תל הקבורה של היגאשי נאקה באזור הונג'ו ורבים מס '1. שם המקום "סו" עדיין נותר. זה נחשב לאחד ממקורותיו של טאצ'יקוי-יאקי (טמבה-יאקי) המיוצר ברובע אימאדה בעיר טמבה שינויאמה, הסמוך לצפון-מערב לעיר מיטה. בנוסף, אתר איסקאי ברובע אונו לאורך קורוקאווה, המהווה את סכר האונו יחד עם נהר האונו, הוא אתר מורכב בו נחפרים שרידי הכפר מתקופת ג'ומון ועד תקופת הייאן.
אוכלוסייה

שלושה חודשים לאחר הקמתה, ב-1 באוקטובר 1958, האוכלוסייה מנתה 32,673 תושבים. סאנדה נחשבה לעיר הכי קטנה במחוז היוגו בתקופה זאת. בעקבות התפתחותה של העיר, האוכלוסייה גדלה במהירות. האוכלוסייה ב-1985 מנתה כ-40,000 תושבים. ב-1990 היו כבר 60,000 תושבים בעיר ובשנת 1991 היו בה 70,000 תושבים. בשנת 1996 מספר התושבים בסאנדה היה כ-100,000 והמספר גדל בצורה חדה. מחוז היוגו רשם את קצב גידול האוכלוסייה הגבוה ביותר ביפן במשך עשר שנים רצופות. על פי סקר שנערך ב-1 באוקטובר 1999, המספר היה 110,395, אך קצב גידול האוכלוסייה הואט מאז, וכיום הוא סביב 114,000 תושבים. בשנת 2004 האוכלוסייה החלה לגדול ואז לרדת, אולם משנת 2008 היא החלה לגדול שוב והגיעה לשיאה והגיעה לאוכלוסייה של כ־115,000 תושבים. לאחר מכן, היא פחתה מעט.
כאשר מסתכלים על גידול/ירידה באוכלוסייה מהסקר הקודם ממפקד האוכלוסין הלאומי לשנת 2010, האוכלוסייה גדלה ב-0.57% ל-114,220, ושיעור הגידול/הירידה היה במקום 8 מתוך 41 רשויות במחוז ו-12 מתוך 49 מחוזות מנהליים.
| שנה | אוכלוסייה |
| --- | --- |
1958: 32,673
1985: 40,000
1990: 60,000
1991: 70,000
1996: 100,000
1999: 110,395
2008: 115,000
אקלים

| אקלים בסאנדה> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בסאנדה> ינואר.7.6.-2.4.39.4 | אקלים בסאנדה> פברואר.8.3.-2.0.54.8 | אקלים בסאנדה> מרץ.12.1.0.9.96.8 | אקלים בסאנדה> אפריל.18.6.5.9.99.5 | אקלים בסאנדה> מאי.23.1.11.2.136.9 | אקלים בסאנדה> יוני.26.4.16.8.176.4 | אקלים בסאנדה> יולי.30.0.21.3.155.1 | אקלים בסאנדה> אוגוסט.31.6.22.0.114.3 | אקלים בסאנדה> ספטמבר.27.2.17.8.150.9 | אקלים בסאנדה> אוקטובר.21.4.10.5.109.1 | אקלים בסאנדה> נובמבר.15.7.4.2.67.1 | אקלים בסאנדה> דצמבר.10.3.-0.6.39.6 | אקלים בסאנדה> שנה.19.4.8.8. |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: Meteorological Agency
תחבורה

סאנדה משתמשת במספר סוגים של כלי תחבורה:
תחבורה > מסילות

מסילות ברזל מחברות את העיר לערים אחרות באזור, כולל קובה ואוסקה.
מערכת הרכבות של מערב יפן
קו פוקוצ'יאמה: תחנת סאנדה – תחנת שין-סאנדה – תחנת הירונו – תחנת איינו – תחנת איימוטו
טמבאג'י ספיישל אקספרס: תחנת סאנדה – תחנת פוקוצ'יאמה
הרכבת החשמלית של קובי
קו סאנדה: תחנת יוקויאמה – תחנת סאנדה הונמצ'י – תחנת סאנדה
קו קון-טושי: תחנת יוקויאמה – תחנת פרחוני טאון – תחנת מינאמי וודי טאון – תחנת וודי טאון צ'ואו.
תחבורה > כבישים

כבישים מהירים
כביש מהיר מיזורו-יאסקה
כביש מהיר צ'וגוקו: קובי
מסלולים לאומיים
כביש לאומי 176
כבישי אגרה
כביש אגרה רוקו
תחבורה > קווי אוטובוס

קו שינקי: סאנדה, סאנומיה והסביבה
קו הנקיו: קו סאנדה, קו ארימה
מוסדות ציבוריים > מוזיאון לאנשים וטבע

המוזיאון הוא מוזיאון ידוע בסאנדה. נושא המוזיאון הוא "סימביוזה של אנשים וטבע". הוא נפתח ב-10 באוקטובר 1992. המוזיאון נקרא ביפנית "היטוהאקו". ישנם חמישה נושאים: "טבע היוגו", "אנשים וטבע", "תרבות חדשה", "עולם החיים", "אדמה ו"חיים ואדמה". זהו אחד המוזיאונים הציבוריים הגדולים ביפן.
מוסדות ציבוריים > אולם סאטונון

אולם סאטונון הוא אולם הופעות גדול בסאנדה. הוא הושלם במרץ 2007. יש בו אולם גדול, אולם קטן, חדרי אימונים וחדרי תצוגה. הפנים מעוטר בגוונים רכים המסמלים את הדברים הבאים: קציר; אפרסמון; אוזני אורז, מים ורוח.
מוסדות ציבוריים > ספריות

בסאנדה ישנם שלוש ספריות:
ספריית העיר סאנדה
ספריית סאנדה וודיטאון
ספריית סאנדה-איי
בעיר סאנדה יש גם ספרייה ניידת, "סויוקזה". התחילה את שירותה ב-19 בינואר 1994 ומונה כ־3500 ספרים
מוסדות חינוך

בסאנדה ישנם מספר מוסדות חינוך:
אוניברסיטת קנסי גקוין
מכללת מינאטוגאווה
6 בתי ספר תיכוניים (י'-י"ב)
9 חטיבות ביניים (ז'-ט')
20 בתי ספר יסודיים (א'-ו')
20 גני ילדים
2 בתי ספר מיוחדים
מתקנים רפואיים

בעיר ישנם כעשרים מתקנים רפואיים:
שני בתי חולים כלליים
שני בתי חולים פנימיים
שני בתי חולים לאורתופדיה
שתי מרפאות לניתוחים
שתי מרפאות עיניים
שתי מרפאות אף אוזן גרון
שתי מרפאות עור
שתי מרפאות שיניים
תעשייה

למיצובישי אלקטריק (Melco) יש הן קמפוס למחקר ופיתוח והן מפעל. תעשיות גדולות רבות בעיר נמצאות בטכנופארק. הענפים העיקריים כוללים תרופות, כימיקלים, מזון והפצה. חברות מסוימות שבסיסן טכנופארק הן:
אייריס אוויאמה (פלסטיק / כימיקלים)
מוריטה (ייצור כבאיות)
אסאיפודס (מזון)
תאגיד Soft99 (שעווה לרכב / כימיקלים)
פוליאסטר ניפון (פוליאסטר / כימיקלים)
הייאסי (כימיקלים)
קיסידא כמיקלים (כימיקלים)
טמפורי (פוליאסטר / כימיקלים)
קיריבאי קובאיאשי (תרופות, כריות חימום חד פעמיות / כימיקלים)
אוקוסיישה (מדפסות)
סאסטק (נירוסטה)
ינו ייצור תרופות (תרופות / כימיקלים)
אירועים

סאנדה מצוריזהו – האירוע השנתי הגדול ביותר בסאנדה. המתקיים ב-4 באוגוסט ליד נהר מוקו. באירוע ישנם כ-2,500 זיקוקים.
ריקוד הייאקוקו – אירוע שנתי שמתקיים בסוף נובמבר במקדש קומאוסאהאצ'ימאן
פסטיבל סאנדה אקינדו – פסטיבל שנתי במקתיים בתחילת דצמבר ברובע הקניות
פסטיבל טנג'ין – פסטיבל המתקיים בסוף יולי במקדש סאנדה טנמן.
מוצרים מיוחדים

בשר סאנדה – בשר משובח שמופקים ממנו 1,000 ראשי בקר בשנה. בשר זה יותר משובח מבשר בקר קובה.
תה מושי – בכל מאי ויוני, האזור מתחיל לייצר תה מושי, הממולא בשקיות ופחיות, ונשלח לכל רחבי יפן דרך חנות סיטונאית.
ראשות העיר

ראש העיר המכהן: טצואו מורי (מ-8 באוגוסט 2015)
ראשות העיר > ראשי העיר בעבר

גורו נישיטו (אוגוסט 1958 – אוגוסט 1967)
שיגרו אקאו (אוגוסט 1967 – אוגוסט 1971)
מוטוצוגו אוקאזאי (אוגוסט 1971 – אוגוסט 1979)
שינג'י טושימה (אוגוסט 1979 – אוגוסט 1999)
יושיהירו אוקדה (אוגוסט 1999 – אוגוסט 2007)
הידקי טאקוצ'י (אוגוסט 2007 – אוגוסט 2015)
ערים תאומות

אוסטרליה בלו מאונטיינס (אנ'), אוסטרליה
קוריאה הדרומית ג'ג'ו, קוריאה הדרומית
ארצות הברית אלנסבורג (אנ'), וושינגטון, ארצות הברית
גלריה

היכל סאונד הול מרכז התרבות הכללי
פארק מחוז היוגו ארימה פוג'י
מפעל המזון הראשון בסאנדה
קניון קיפי
בניין העירייה לשעבר
עבירה (ספורט)

שחקנית כדורגל מבצעת עבירה על יריבה
בענפי ספורט רבים, ובעיקר באמנויות לחימה ובמשחקי כדור, עבירה (Foul) היא הפרת חוקי המשחק. ישנן עבירות אשר מהוות מעין חלק מן המשחק, ולעומתן יש עברות קשות יותר, העשויות לגרור עונשים משמעתיים חמורים.
סוגי עבירות

ישנם שני סוגים עיקריים של עברות במשחקי ספורט:
עבירה משמעתית (בלתי ספורטיבית) — עבירה שבה השחקן פועל ברוח בלתי ספורטיבית בעליל ופוגע בעמיתו למשחק: שופט, מאמן, שחקנים אחרים או אוהדים. עבירות מסוג זה כוללת קללות, יריקות ואלימות מכוונת. התגובה לעבירות כאלה היא בדרך כלל הרחקה מיידית מהמשחק, בתוספת עונש משמעתי שנקבע בוועדת משמעת של הגוף המארגן את הטורניר.
עבירה מקצוענית — מדובר בעבירה שהיא תוצאה של משחק אגרסיבי בניסיון לזכות ביתרון. עבירה כזו היא ניסיון לזכות ביתרון במשחק, בניגוד לחוקי המשחק, אך לא בניגוד לרוח המשחק. לא תמיד השופט רואה עבירות כאלה ולכן במקרים רבות הן עוזרות לקבוצה ולא עולות בעונש לחובתה. העונש על עבירות האלה הוא בדרך כלל מינורי (בדרך כלל מסתפקים בכדור חופשי לזכות הקבוצה היריבה, וברישום לחובת השחקן שביצע את העבירה) והן נחשבות לחלק לגיטימי ונסבל מהמשחק. עבירות מסוג זה כוללות תיקולים, דחיפות במאבק על מקום, משחק מסוכן בניסיון לזכות בכדור ועוד.
עבירות בכדורגל

בכדורגל ישנן כמה סוגי עבירות מקצועניות: נגיעות ביד, משחק מסוכן כגון הרמת רגל, משיכה בחולצה, ניסיון תיקול לא מוצלח שגרם לפגיעה בשחקן במקום בכדור, דחיפה מאחור, חסימה בלתי חוקית, דריכה על שחקן, התחזות (כלומר: נפילה בכוונה על מנת לסחוט עבירה).
העונש על עבירות מלווה תמיד במתן כדור חופשי לזכות הקבוצה היריבה. אם העבירה נעשתה בתחום רחבת ה-16 של קבוצתו של השחקן, לזכות היריב נשרקת בעיטת עונשין. אם העבירה חמורה, השחקן המבצע מקבל אזהרה (בדמות כרטיס צהוב) ולעיתים אף מורחק בכרטיס אדום. עבירות משמעת גוררות כמעט תמיד אזהרה או הרחקה.
עבירות בכדורסל

בכדורסל העבירות הן חלק אינטגרלי מהמשחק, וחלקן אף מבוצעות במכוון לצרכים טקטיים, בלי שהדבר יחשב לעבירה בלתי ספורטיבית.
בכדורסל, לכל שחקן יש מספר עבירות שהוא יכול לבצע (בכדורסל העולמי 5 עבירות, ב-NBA מותרות 6 עבירות). כל פעם שהוא מבצע עבירה, היא נרשמת לחובתו על הלוח וכאשר הוא מילא את מכסת העבירות שלו הוא מסיים את המשחק. באותו אופן, גם לקבוצה יש מכסת עבירות (לרבע או מחצית) שאחריה כל עבירה גוררת זריקות עונשין לזכות הקבוצה היריבה. כמו כן, קיימות בכדורסל עבירות בלתי-ספורטיביות ומשמעתיות ("עבירה טכנית") הגוררות הרחקה של שחקן או מאמן, ועונש חמור יותר הכולל מספר זריקות עונשין וכדור של היריב.
עבירות אופייניות בכדורסל הן דחיפות, מכות בידיים, מרפקים, חסימה בלתי חוקית ועוד.
עבירות ועונשים (Penalties) בהוקי קרח

בהוקי קרח ישנן מספר פעולות אסורות שמהוות עבירה, והעונש עליהן הוא הרחקת השחקן מהמגרש לפרק זמן מוקצב, או לכל המשחק, בהתאם לאופי וחומרת העבירה. שחקן שהורחק לפרק זמן מוקצב ירצה את עונשו באזור מיוחד התחום בצידי זירת הקרח, הנקרא "תיבת עונשין" (באנגלית: penalty box). שחקן שנמצא בתיבת העונשין לא יוחלף על ידי שחקן אחר, וקבוצתו תשחק בחסרון מספרי למשך זמן העונש. כשפג זמן העונש יכול השחקן הנענש לצאת מתיבת העונשין אל זירת הקרח ולהצטרף מיידית למהלך המשחק.
פרק הזמן בו קבוצה נמצאת ביתרון מספרי על הקרח נקרא באנגלית power play. הקבוצה שנמצאת בחסרון מספרי (באנגלית: shorthanded) מנסה בעיקר להעביר את זמן החיסרון המספרי בלי לספוג שער, או בביטוי המקובל "להרוג את העונש" (kill the penalty). אחוז הניצול של מצבי power play לכיבוש שער מצד אחד, ואחוז ההצלחה ב"הריגת עונשים" מצד שני, הם נתוני סטטיסטיקה חשובים לקבוצת הוקי קרח.
מרבית העבירות גוררות עונש הרחקה מסוג minor, של שתי דקות. אם הקבוצה הנמצאת ביתרון מספרי מבקיעה שער, מסתיים עונש ההרחקה.
עבירות חמורות יותר גוררות עונש minor כפול (ארבע דקות הרחקה הנותנות לקבוצה היריבה הזדמנות להבקיע שני שערים ביתרון מספרי) או עונש major שאורכו חמש דקות, שבמהלכן יש לקבוצה היריבה אפשרות להבקיע כמה שערים שתוכל.
עבירות חמורות במיוחד, כגון עבירה מכוונת וקשה שהביאה לפציעת שחקן יריב, או התנהגות לא נאותה כלפי השופטים, יכולים להביא להרחקת שחקן ל-10 דקות בעבירת misconduct, או לשארית המשחק בעבירת game misconduct או עבירת match החמורה יותר (למשל - ניסיון מכוון לפצוע יריב). הפעם יש אפשרות לקבוצתו להחליף אותו, אולם בפועל ברוב המקרים יאלץ מחליפו לרצות במקומו גם עונש minor או major נלווה בתיבת העונשין. עבירת match גוררת איתה אוטומטית גם עונש major נלווה.
ייתכן מצב שבו נגד קבוצה אחת עומדים שני עונשים בו זמנית. במצב כזה היא נמצאת בחסרון שני שחקנים על הקרח. עם זאת חל איסור על הימצאות פחות משלושה מחליקים על הקרח לכל קבוצה; במקרה של עבירה נוספת נגד קבוצה שכבר עומדים נגדה שני עונשים, העונש החדש עליה מעוכב, וימומש רק כאשר אחד השחקנים שכבר נענשו קודם לכן יוכל לחזור אל הקרח.
במצבים בהם קבוצות משחקות עם שלושה מחליקים על הקרח במצב רגיל - כגון הארכה בהוקי קרח הבינלאומי ובעונה הרגילה של ליגת ה-NHL - יתבטא העונש על העבירה בהוספת מחליק נוסף על הקרח לקבוצה השנייה.
כאשר השופט רואה עבירה עליה הוא מתכוון לפסוק עונש, הוא ירים את ידו כדי לסמן על העבירה. המשחק יימשך עד שהקבוצה שעברה את העבירה תיגע בדיסקית, ואז תישרק העבירה והמשחק יופסק. הדבר מאפשר לקבוצה היריבה להוציא את השוער שלה זמנית ולהכניס מחליק נוסף כדי להגביר את הלחץ ההתקפי על יריבתה שביצעה את העבירה, בלי לחשוש מספיגת שער.