stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שחרור סרביה, אלבניה ומונטנגרו (1918)
רקע

לאחר הצלחה הגנתית יוצאת דופן נגד האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1914, סרביה הובסה במהירות על ידי כוחות מעצמות המרכז משולבים לאחר שבולגריה הכריזה מלחמה באוקטובר 1915. שרידי הצבא המלכותי הסרבי נסוגו לנמלים האלבניים הכבושים באיטליה, דוראצו וואלונה, שם ביצעו כוחות צי מדינות ההסכמה פינוי ימי, בתחילה בעיקר לאי היווני היוני קורפו. כמו כן, באוקטובר 1915 הגיעו גורמים מתקדמים של כוח משלחת צרפתי ובריטי דרך הים לסלוניקי שבמקדוניה היוונית. כך מצאה את עצמה יוון הנייטרלית נמשכת יותר ויותר למלחמה. במרדף אחר הסרבים הנסוגים, כבשו מעצמות המרכז גם את אלבניה, בעוד שתבוסת מונטנגרו הגיעה לאחר מכן בינואר 1916. מעצמות המרכז כבשו לפיכך את סרביה, מונטנגרו ורוב אלבניה כולל דוראצו, בעוד שמדינות ההסכמה שמרו על ואלונה וכבשה חלק מצפון יוון, וכננו את החזית המקדונית בסלוניקי כדי לעורר השתתפות יוונית פעילה, כדי לספק מקום לפריסה מחדש ואספקת התארגנה מחדש והצטיידה מחדש בצבא הסרבי, ולהילחם במעצמות המרכז בבלקן.
התקפות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית לא היו יעילות עד לספטמבר 1918, כאשר מתקפת ורדאר גברה בפתאומיות על הגנת הכוחות הבולגרים ומעצמות המרכז החל מקרב דוברו פולה ב-15 בספטמבר. בסוף ספטמבר הכה מרד את הצבא הבולגרי, שרצונו להילחם מוצה. כוחות מדינות ההסכמה התקדמו במהירות לתוך ורדאר מקדוניה. ב-29 בספטמבר, כוחות סרביים וצרפתים שחררו את סקופיה, שנודעה אז בשם Uskub, כאשר בולגריה נכנעה.
שביתת הנשק הבולגרית אפשרה למדינות ההסכמה גישה ללא התנגדות למסילות הברזל הבולגריות וחייבה את בולגריה לגרש כוחות אחרים של מעצמות המרכז. זה גרם לקריסה מכרעת של מעצמות המרכז בכל החזיתות ולסיום מהיר באופן בלתי צפוי למלחמה הרחבה יותר. כוחות גרמנים ואוסטרו-הונגריים במדינות הבלקן, ובהם הארמייה ה-11 בסרביה, הקורפוס ה-19 באלבניה ויחידות קטנות תומכות בבולגריה, ברחו צפונה לכיוון הונגריה בתבוסה או נסיגה כפויה בהרבה וחשופים. ללא כוחות של מעצמות המרכז שנותרו בין הכוחות היווניים והבריטיים לבין קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית סיכמה שביתת נשק ב-30 באוקטובר. שחרור בלגרד ב-1 בנובמבר, תוך איום בפלישה של סרבים וצרפתים כמעט ללא התנגדות להונגריה, בשילוב עם מרידות אתניות מקומיות ומרד צבאי גובר, סייעו לאלץ את אוסטריה-הונגריה לשביתת נשק ב-3 בנובמבר. ב-10 בנובמבר דחתה רומניה את חוזה בוקרשט ונכנסה מחדש למלחמה. לבדה ומתמודדת עם תבוסה ודאית קרובה, גרמניה הסכימה לשביתת נשק ב-11 בנובמבר.
שחרור סרביה, אלבניה ומונטנגרו

כוחות מדינות ההסכמה התקדמו לארבעה כיוונים.
במרכז התקדמו צפונה הארמייה הסרבית הראשונה בפיקודו של פטר בויוביץ' וחלק מהארמייה הצרפתית בפיקודו של פול פרוספר אנרי. הכוחות הגרמניים לא הצליחו להתארגן מחדש ולבלום את ההתקדמות הזו בניש. וראניה שוחררה ב-5 באוקטובר, ניש ב-11 באוקטובר וובלגרד ב-1 בנובמבר. כאן, הצבא הסרבי נעצר, כאשר מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים הוכרזה ב-29 באוקטובר 1918 על רקע הקריסה הקרובה של אוסטריה-הונגריה.
הארמייה הסרבית השנייה בפיקודו של סטפה סטפנוביץ', עם כוחות צרפתים, התקדמה צפון מערבה לעבר קוסובו. פרישטינה שוחררה על ידי הדיוויזיה הקולוניאלית הצרפתית ה-11 ב-10 באוקטובר, ופץ' ב-17 באוקטובר. עד 3 בנובמבר, הכוחות הגיעו לגבול עם בוסניה והרצגובינה.
קולונל דרגוטין מילוטינוביץ' הוביל כוח סרבי, "החיילות הסקוטאריים" (לימים "החיילים האדריאטים"), צפון מערבה דרך אלבניה במטרה לשחרר את מונטנגרו. כוח זה הגיע לפודגוריצה ב-31 באוקטובר כדי למצוא את מונטנגרו שכבר שוחררה על ידי כוחות חצי-צבאיים מקומיים. לאחר התכתשות אחרונה, כוח הכיבוש האוסטרו-הונגרי פינה את מונטנגרו ב-4 בנובמבר.
באלבניה נסוג הקורפוס ה-19 האוסטרו-הונגרי בפיקודו של קרל פון פלאנצר-באלטין ביבשה כדי להימנע מכיתור. למדינות ההסכמה הייתה שליטה איתנה בים האדריאטי, כפי שהוכח בהפצצת בעלות הברית על דוראס ב-2 באוקטובר. הקורפוס ה-16 האיטלקי (CSIO) והדיוויזיה הצרפתית ה-57 התקדמו צפונה, ושחררו את בראט ב-1 באוקטובר, את דורס ב-16 באוקטובר ואת שקודרה ב-30 באוקטובר. ממזרח נכנסו הדיוויזיה הקולוניאלית הצרפתית ה-11, הדיוויזיה הצרפתית ה-30, הדיוויזיה האיטלקית ה-35 והדיוויזיות היווניות השלישית והרביעית, ושחררו את אלבסן ב-8 באוקטובר. לאחר שהגיעו לקוטור, נכנעו הכוחות האוסטרו-הונגרים ב-3 בנובמבר.
פעולות בבולגריה, רומניה וטורקיה

לאחר הכניעה של בולגריה, שלוש דיוויזיות צרפתיות, אחת יוונית ואחת בריטית, ה-26, שנקראו יחד "ארמיית הדנובה" בפיקודו של אנרי מתייה ברטלו, התקדמה ללא התנגדות תחת תנאי שביתת הנשק דרך בולגריה ברכבות לכיוון רומניה. עד סוף אוקטובר הם הגיעו לרוסה, פלבן ולוליקו טרנובו. התקדמותם הניעה את רומניה להיכנס שוב למלחמה ב-10 בנובמבר, כאשר צבא זה חצה את הדנובה בסבישטוב, ג'יורג'יו וניקופול.
כאשר הבולגרים יצאו מהמלחמה, לא נותרו כוחות של מעצמות המרכז לחסום התקדמות של מדינות ההסכמה לאיסטנבול. כוחות מדינות ההסכמה הגיעו למקרי, 30 ק"מ מהגבול הטורקי, ב-28 באוקטובר. האימפריה העות'מאנית נכנעה יומיים לאחר מכן.
לאחר מכן

עם התמוטטותן של בולגריה, טורקיה ואוסטריה-הונגריה, נוצרו יריבויות בין בעלות ברית ממדינות ההסכמה. איטליה וסרביה התעמתו על רקע ההשפעה באלבניה ועל הבעיה האדריאטית. במונטנגרו פרצה מלחמת אזרחים בין תומכי הקונפדרציה עם סרביה בתמיכת איטליה (הירוקים) לבין תומכי איחוד מלא עם סרביה (לבנים). סרביה ורומניה חלקו על אזור באנאט, מה שהוביל את צרפת לפרוס שומרי שלום בבאנאט עד שהגבולות נקבעו ב-10 בספטמבר 1919 בחוזה סן-ז'רמן.
הערות שוליים

↑  Hall, Richard (2010). Balkan Breakthrough: The Battle of Dobro Pole 1918. Indiana University Press. pp. 48–50. ISBN 978-0-253-35452-5.
↑  A. Palmer, The Gardeners of Salonika, The Macedonian Campaign 1915–1918 (1965)
↑  "the long long trail".
↑  Pavlovic, Srdja (2008). Balkan Anschluss, The Annexation of Montenegro and the Creation of the Common South Slavic State by Srdja Pavlovic, pag 151. ISBN 9781557534651.
↑  Gosa, Pierre (1999). Franchet d'Esperey: un maréchal méconnu : le vainqueur des Balkans, 1918 by Pierre Gosa. ISBN 9782723320115.
↑  Général Bernachot, Les Armées françaises en Orient après l'armistice de 1918, Imprimerie nationale, 1970, volume 2.L'Armée du Danube, l'Armée française d'Orient (28 octobre 1918 – 25 janvier 1920).
↑  "the long long trail The history of 22nd Division".
שחרור אלבניה (1918)
שגיאת קיטום

באנליזה נומרית ובמדע חישובי, שגיאת קיטום היא השגיאה שנוצרת על ידי הגבלת אורכו של סכום אינסופי וקירובו בסכום סופי. למשל, אם מחשבים את ערכה של פונקציית הסינוס באמצעות שני האיברים הראשונים שאינם אפסים בסדרת טיילור שלה (למשל, עבור  x קטן, מחשבים  \sin(x)\approx x-{\tfrac {1}{6}}x^{3}), השגיאה שמתקבלת היא שגיאת קיטום. הוא קיים אפילו עם חשבון דיוק אינסופי, מכיוון שהוא נגרם על ידי קטיעה של סדרת טיילור האינסופית ליצירת האלגוריתם.
לעיתים קרובות, שגיאה בקיצוץ כוללת גם שגיאת דיקרטיזציה, שהיא הטעות הנובעת מביצוע מספר סופי של צעדים בתוך חישוב המקרב תהליך אינסופי. לדוגמה, בשיטות נומריות לפתרון משוואות דיפרנציאליות רגילות, הפונקציה המשתנה ברציפות, שהיא הפתרון של המשוואה הדיפרנציאלית מקורבת על ידי תהליך שמתקדם שלב אחר שלב, והשגיאה הכרוכה בכך היא טעות דיסקרטיזציה או קטיעה.
לעיתים, שגיאת עיגול (התוצאה של שימוש בייצוג נקודה צפה סופי במחשבים) נקראת גם היא שגיאת קיטום, במיוחד אם המספר מעוגל באמצעות קיטום.
ראו גם

שגיאת קוונטיזציה
לקריאה נוספת

Atkinson, Kendall E. (1989), An Introduction to Numerical Analysis (2nd ed.), New York: John Wiley & Sons, p. 20, ISBN 978-0-471-50023-0
Stoer, Josef; Bulirsch, Roland (2002), Introduction to Numerical Analysis (3 ed.), Berlin, New York: Springer-Verlag, p. 1, ISBN 978-0-387-95452-3.
רוברט גארט

רוברט גארט (באנגלית: Robert S. Garrett;‏ 24 במאי 1875 – 25 באפריל 1961) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי בהדיפת כדור ברזל וזריקת דיסקוס וסגן אלוף אולימפי בקפיצה לגובה וקפיצה לרוחק (אתונה 1896) ושיאן עולם בזריקת דיסקוס.
ביוגרפיה

רוברט גארט נולד ב-1875 בפרברי בלטימור, מרילנד, ארצות הברית, לתומס האריסון גארט ואליס דיקנסון לבית וויטרידג'. רוברט היה הילד הרביעי מתוך חמישה ילדים שנולדו במשפחה אולם שני אחים נפטרו בגיל צעיר. המשפחה הייתה מהמשפחות האמידות של מרילנד וזאת בזכות בעלותם על חברה משפחתית מצליחה בשם "רוברט גארט ובניו" שעסקה במשלוחים ופיננסים והוקמה על ידי סבא רבא של רוברט שעלה מאירלנד.
בנעוריו למד גארט באוניברסיטת פרינסטון שם הצטיין באתלטיקה ואף הוביל את נבחרת האוניברסיטה באתלטיקה.
לאחר פרישתו מפעילות ספורטיבית פנה גארט לעסוק בתחום הפיננסי בחברה המשפחתית "רוברט גארט ובניו" וקבע את מושבו בבלטימור.
במקביל היה גארט פעיל במועצת בלטימור והיה יושב ראש הוועדה לגנים ושיפור פני העיר. גארט השמרן התנגד לכל פעולה שנועדה להשוואת זכויות האפרו-אמריקאים דבר שהביא, בשנות ה-40, לקריאה להדיחו מתפקידו.
גארט היה היסטוריון וארכאולוג חובב שתמך במשלחות מחקר ארכאולוגיות באירופה, מדינות הים התיכון ואפריקה והיה שותף בחלק מהמשלחות. כמו כן היה גארט אספן חפצי אומנות ובמיוחד התמחה בכתבי יד עתיקים ופעל כנאמן אומנות ודירקטור באוניברסיטת פרינסטון ובמוזיאון בלטימור לאמנות (אנ'). ב-1942 תרם גארט את רוב אוסף כתבי היד שלו, שכלל כ-11,000 פריטים, לאוניברסיטת פרינסטון וחלק מהם לספריית הקונגרס.
קריירה ספורטיבית > 1896 > אלוף אולימפי ושיאן עולם

באולימפיאדה הראשונה בעת החדשה שנערכה באתונה, יוון זכה ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אולימפי חדש של 11.22 מטר, לפני מיליטיאדיס גוסקוס (אנ') (11.03 מטר) וגראורגיוס פאפאסידריס (אנ') (10.36 מטר) ובזריקת דיסקוס בשיא עולם חדש של 29.15 מטר לפני פאנאגיוטיס פאראסקבופולוס (אנ') (28.95 מטר) וסוטיריוס ורסיס (אנ') (27.78 מטר), ארבעתם מייוון. מדליות כסף, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.65 מטר ביחד עם ג'יימס קונולי, אחרי אלרי קלארק (1.81 מטר), שניהם חבריו לנבחרת ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.00 מטר אחרי אלרי קלארק (6.35 מטר) ולפני ג'יימס קונולי (5.84 מטר).
קריירה ספורטיבית > 1900

באולימפיאדת פריז זכה בשתי מדליות ארד, בקפיצה משולשת מהמקום בתוצאה של 9.50 מטר אחרי ריי יורי (10.58 מטר) ואירווינג בקסטר (9.95 מטר) ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.37 מטר, אחרי ריצ'רד שלדון (אנ') (14.10 מטר) וג'וסאיה מקראקן (אנ') (12.85 מטר), כל הארבעה חבריו לנבחרת ארצות הברית.
באותה אולימפיאדה התחרה גארט בזריקת דיסקוס אולם פסל בכל נסיונותיו. וכן היה חבר בנבחרת משיכת החבל של ארצות הברית שנאלצה לפרוש מאחר ששלושה מחבריה השתתפו בתחרות יידוי פטיש.
משפחתו

גארט נישא ב-1907 לקתרין ברקר לבית ג'ונסון (ילידת 1885). נולדו לזוג 10 ילדים, 3 מהם נפטרו בגיל צעיר. בנם הצעיר, ג'ון וורק גארט (יליד 1924) שירת כטייס בחיל האוויר האמריקאי ונהרג במלחמת העולם השנייה ב-1944. גארט נפטר באפריל 1961 בבלטימור ונקבר בחלקת משפחת גארט בבית הקברות ההיסטורי של בלטימור. אשתו קתרין נפטרה מספר חודשים אחריו ונקברה לידו.
אותות הערכה

ב-1919 תרם גארט מגרש במרכז בלטימור שהפך לפארק על שמו.
ב-1984 הפיקה רשת NBC מיני סדרה בשם "האולימפיאדה הראשונה: אתונה 1896" (אנ') בה שיחק האנט בלוק (אנ') את גארט.
הערות שוליים

↑  אוסף רוברט גארט, בארכיון אוניברסיטת פרינסטון
↑  ארכיון רוברט גארט, בספריית הקונגרס
↑  המעקב הרשמי אחר שיא העולם בזריקת דיסקוס החל רק ב-1912
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285175005171  GND: 1326242067  ISNI: 0000 0000 6129 279X  LCCN: nr93014294  SNAC: w6v413k6  ULAN: 500372583  VIAF: 63879113   WorldCat (עם VIAF): 63879113
רפואה פיזיקלית ושיקום

רפואה פיזיקלית ושיקום היא התמחות רפואית המתמקדת בסיוע למטופלים עם מוגבלות פיזית או נכות שנובעת ממחלה או פציעה.
מטרת השיקום לשחזר את התפקוד, התנועה ואיכות החיים של המטופל לרמה שהייתה טרם הפציעה או המחלה.
שיקום

שיקום הוא תהליך שנועד לשחזר את תפקוד המטופל ואיכות חייו לאחר שחווה פגיעה כלשהי ברמת התפקוד, הפגיעה יכולה להיגרם כתוצאה מחבלה או פגיעה באחד מהאיברים כגון המוח, עמוד השדרה, מערכת העצבים, העצמות, המפרקים, הרצועות, השרירים או הגידים.
תפקיד הרופא בשיקום

רופא המומחה לרפואה פיזיקלית ושיקום בודק ומאבחן את רמת התפקוד של המטופל בכדי להעניק לו את הטיפול המותאם ליכולותיו, מטרותיו וצרכיו. לצורך כך נדרש הרופא לידע נרחב בתחומים שונים של רפואה, בהם מערכת השרירים והשלד, המערכת הנוירולוגית, המערכת הראומטולוגית והמערכת הקרדיווסקולרית. מומחים לרפואה פיזיקלית ושיקום מטפלים בכל טווח הגילאים.
בישראל

לצורך התמחות ברפואה פיזיקלית ושיקום בישראל, נדרשת התמחות במחלקות שונות: שנתיים וחצי במחלקה לרפואה פיזיקלית ושיקום, 3 חודשים במחלקה פנימית, 3 חודשים במחלקה לכירורגיה אורתופדית ו-3 חודשים במחלקה לנוירולוגיה. בנוסף יש לבצע התמחות של 3 חודשים באחד מהמקצועות האלה: נוירוכירורגיה, כירורגיה אורתופדית (נוסף על הקודמים), פסיכיאטריה, נוירולוגיה (נוסף על הקודמים), שיקום לב, התפתחות הילד, גריאטריה, אלקטרו פיזיולוגיה קלינית, ראומטולוגיה, נוירורדיולוגיה.
ראו גם

שיקום פסיכיאטרי
שיקום הידרותרפי
שיקום גריאטרי
הערות שוליים

↑  רפואה פיזיקאלית ושיקום באתר ההסתדרות הרפואית בישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548984805171  LCCN: sh91000759  LNB: 000106178  NKC: ph135014
רוברט רוסן

| --- | --- |

 לידה:  16 במרץ 1908 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  18 בפברואר 1966 (בגיל 57) הוליווד, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וסטצ'סטר הילס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1932 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק 
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע (1949)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  פרס גילדת הבמאים האמריקנית  פרס גילדת הכותבים של אמריקה 
 פרופיל ב-IMDb
 
רוברט רוסן (אנגלית: Robert Rossen; ‏16 במרץ 1908 – 18 בפברואר 1966) היה במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע יהודי-אמריקני זוכה פרס האוסקר על "כל אנשי המלך".
ביוגרפיה

הוא נולד בניו יורק. רוסן החל את כמחזאי בתיאטרון. אל תעשיית הקולנוע הוא נכנס כתסריטאי, החל מדרמת הפשע "Marked Woman" משנת 1937 בה כיכבו בטי דייוויס והמפרי בוגרט. בין השנים 1937–1947 (טרם היותו במאי קולנוע) עבד כתסריטאי בסרטיהם של לויד בייקון (ארבעה מסרטיו), מרווין לרוי, ראול וולש (בסרטו "שנות ה-20 הסוערות", בו כיכב ג'יימס קאגני), מייקל קורטיז ("זאב הים"), בשלושה מסרטיו של לואיס מיילסטון ובשניים מסרטיו של אנטול ליטבק. ב-1946 כתב את התסריט לסרט "אהבתה המוזרה של מרתה אייברס" בבימויו של לואיס מיילסטון.
ב-1947 ביים את סרטו הראשון, "ג'וני או'קלוק", סרט אפל, לו כתב גם את התסריט. באותה שנה ביים את סרט האיגרוף "גוף ונפש", שעבר כמה עיבודים מחודשים עם השנים. סרטו השלישי היה "כל אנשי המלך", סרט פוליטי המבוסס על ספרו הנודע של רוברט פן וורן. הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר, בו זכה רוסן בתוקף היותו מפיק הסרט, אולם הוא הפסיד את פרס הבימוי לג'וזף ל. מנקייביץ'. מהלך זה הפתיע רבים, שכן רוסן נודע, בסרטיו הראשונים, כבמאי אמין המביא איכויות קולנועיות יוצאות דופן למסך הקולנוע. חברי האקדמיה האמריקנית לקולנוע לא סברו שרוסן ראוי לקבל את הפרס, זאת למרות שהוא זכה בפרס גלובוס הזהב על הבימוי ובפרס איגוד הבמאים האמריקני.
12 שנים אחר כך קיבל רוסן פעם נוספת שלוש מועמדויות לפרס האוסקר, על סרטו "אדי פלסון" (1961),על פי הרומן מאת וולטר טוויס. סרט זה, בכיכובו של פול ניומן, עסק בשחקן סנוקר בעל דחף בלתי נשלט להיות הטוב מכולם. הסרט היווה השראה לסרט ההמשך, "צבע הכסף", שביים מרטין סקורסזה 25 שנה לאחר מכן, כשפול ניומן מככב גם בו. על אף תשע מועמדויותיו לפרס האוסקר, הסרט זכה רק בשני פרסים טכניים. בפרס הבימוי הוא זכה מטעם איגוד המבקרים של ניו יורק. כיום נחשב הסרט כיצירת-מופת אמריקאית.
לאיגוד הבמאים האמריקני רוסן היה מועמד שלוש פעמים: על "כל אנשי המלך", "אדי פלסון" ועל "אלכסנדר הגדול" (1956), דרמה היסטורית המגוללת את סיפור חייו העשיר של המצביא היווני אלכסנדר הגדול, אותו מגלם ריצ'רד ברטון.
ב-1951, בשיא עידן המקארתיזם, הואשם רוסן, כמו אחרים, שהוא בעל נטיות קומוניסטיות. הוא התייצב בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית (HUAC) לשימוע, אולם בתחילה סרב, אך לאחר שנתיים, תחת לחצים גדולים שפגעו בעבודתו, הסכים לחשוף את שמותיהם של 57 מעמיתיו למקצוע המשתייכים למפלגה הקומוניסטית. בעקבות הווידוי רוסן קיבל חנינה.
סרטו האחרון טרם מותו בפברואר 1966 היה הדרמה הפסיכולוגית "לילית" (1964), בו כיכבו וורן בייטי, פיטר פונדה וג'ין הקמן.
סרטיו

כבמאי:
ג'וני או'קלוק (1947)
גוף ונפש (1947)
כל אנשי המלך (1949)
הפרים האמיצים (1951)
מאמבו (1955)
אלכסנדר הגדול (1956)
אי בשמש (1957)
הם באו לקורדורה (1959)
אדי פלסון (1961)
לילית (1964)
סך הכל:
10 סרטים כבמאי.
24 סרטים כתסריטאי.
6 סרטים כמפיק.
קבר רוברט רוסן
רפואה עודפת

רפואה עודפת (איבחון יתר, טיפול יתר) היא כל פעולה רפואית שלא תעזור למטופל ולפעמים גם תזיק לו. המונח כולל בין השאר איבחון יתר, טיפול יתר, מדיקליזציה. המונח מתייחס לטיפול רפואי רב מדי, כזה שניתן למטופל בלי שיהיה בו צורך וכן פעולות רפואיות שעלותן גבוהה מהראוי.
טיפול יתר כולל התערבויות רפואיות מיותרות, למשל במצבים בהם לא צפוי יתרון משמעותי מההתערבות הרפואית. וכן הימנעות מטיפולים מסוימים בשל שיקולי עלות. לעיתים הגורמים המשלמים עוסקים יותר בעלות הטיפול ופחות ביעילותו ובחיוניותו.
הסיבות לרפואה עודפת

לרפואה עודפת יכולים להיות גורמים שונים:
חשש מתביעות - הגורם העיקרי לרפואה עודפת הוא החשש של הרופא מתביעה עתידית במקרה של כישלון באבחנה או בהתאמת הטיפול.
ריצוי מטופלים - מטופלים רבים יוצאים מנקודת הנחה שיש להם בעיה ועל הרופא לפתור אותה, לכן הם יהיו רגועים יותר כאשר יקבלו הפנייה לטיפול או בדיקה למרות שמצבם הרפואי אינו מצריך זאת.
הסתמכות על מיכשור טכנולוגי - עם ההתקדמות הטכנולוגית הרופאים נוטים להסתמך על תוצאות של בדיקות מכונה ופחות על האינטואיציה הטבעית.
תעמולה של ארגוני תרופות ומיכשור רפואי - תעשיית הבריאות מעוניינת לשכנע אנשים להשתמש ביותר ויותר מוצרים ובדיקות.
מדיקליזציה – מצבים שבעבר לא נחשבו למחלות מוכנסים לקטגוריה שדורשת טיפול.
הנזקים מרפואה עודפת

בארצות הברית נמצא שכ-30 אחוז מהטיפולים הרפואיים הם בלתי נחוצים.
כאשר מאבחנים מחלות שלא לצורך נגרמים לאנשים נזקים נפשיים, גופניים ומשפחתיים. איבחון כזה אף גורם להוצאות כספיות גבוהות שלא לצורך, הן לגבי המאובחנים והן לגבי מערכת הבריאות.
דרכים להימנע מרפואה עודפת

במסמך "מניעת אבחון יתר וטיפול יתר – נייר עמדה" מוצעות דרכים להימנע מפעילויות מיותרות ברפואה:
יש לקיים קבוצת התייחסות שתאפשר לוודא כי הטיפול המוצע אכן מוצדק מחקרית.
חשוב לוודא כי משך הזמן שהטיפול אמור לקחת אכן מוצדק. גורם זה מתייחס למשל לזקנים או חולים קשים עם תוחלת חיים קצרה, שקיימת סכנה שילכו לעולמם לפני שהטיפול יושלם.
כמו כן חשוב שלצד המלצות "עשה" לטיפולים קיימות המלצות "אל תעשה".
בנוסף לאלה – חשוב לשתף את המטופלים בשיקול הדעת לגבי הטיפולים המוצעים. כיום קיימות תוכנות שעוזרות להגיע להחלטה משותפת כזאת.
עצות למטופלים

בספר "רופאים – איך הם חושבים: על חשיבות הדיאלוג בין הרופא למטופל" מאת ג'רום גרופמן (הספר בקטלוג ULI) מופיעות כמה עצות למטופלים, כדי להפחית רפואה עודפת שמקורה בשגיאות ובקונספציות מוטעות של רופאים.
תשאלו את הרופאים: מה עוד יכול לגרום לכך? שאלה זו עוזרת לרופאים להימנע מפתרון ראשוני ופשוט שעולה על דעתם ומעודדת אותם לשקול מגוון רחב יותר של אפשרויות.
תשאלו האם יש משהו שנראה לא מתאים לאבחנה הזאת? שאלה זו יכולה למנוע הטיית אישוש (נטייה להעדיף מידע שמאשר אמונות קודמות, תוך הזנחת מידע שתומך באפשרויות חלופיות), ולהוביל את הרופאים לחשיבה רחבה יותר.
תשאלו האם ייתכן שיש לי יותר מבעיה אחת? לעיתים קיימות הפרעות מרובות בו-זמנית והן יכולות לגרום לתסמינים מבלבלים.
ספרו ממה אתם הכי מודאגים. כך תפתחו פתח להרגעה (אם הדאגה לא סבירה) או לבדיקה יותר מעמיקה (אם הדאגה סבירה).
ספרו מחדש את הסיפור מההתחלה. תוכלו להעלות פרטים שהשמטתם בפעם הראשונה, או שניסוח שונה או הקשר אחר עשויים להפוך את המצב למובן יותר (בעיקר כאשר הטיפול לא הועיל או שיש סיבה כלשהי להאמין שהאבחנה שגויה).
הערות שוליים

1 2 3  מניעת אבחון יתר וטיפול יתר – נייר עמדה, באתר ויקירפואה
↑  אליס לייקוב - מתארחת בפודקאסט של ליאור בן אלטא, אליס לייקוב - רפואה עודפת, ‏29.9.2022
↑  Ezekiel J. Emanuel, Victor R. Fuchs (2008). "The perfect storm of overutilization" (PDF). The Journal of the American Medical Association. 299 (23): 2789–91. doi:10.1001/jama.299.23.2789. PMID 18560006. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2 בספטמבר 2009. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Ezekiel J. Emanuel & Victor R. Fuchs (2008). "Health Care Overutilization in the United States—Reply". The Journal of the American Medical Association. 300 (19): 2251. doi:10.1001/jama.2008.605.
↑  Ira Glass, more is less, This American Life, ‏9 באוקטובר 2009
שחרור מצה"ל

תמונה אופיינית ליום השחרור מצה"ל - גזירת תעודת החוגר
תהליך השחרור מצה"ל הוא תהליך המתקיים בעת סיום השירות בצה"ל. קיימים שלושה סוגי תהליכי שחרור מצה"ל:
שחרור בתום שירות חובה.
שחרור בתום שירות קבע, לאחר שירות החובה, ולעיתים בעקבות חזרה לצה"ל לאחר השחרור ממנו.
פרישה ממערך המילואים.
משך תקופת שירות חובה

מרבית החיילים משתחררים מצה"ל בתום שירות החובה שלהם. למתגייסים עד 30 ביוני 2015 תקופת השירות הייתה 24 חודשים לנשים ו-36 חודשים לגברים (שמורכבים מ-30 חודשי חובה על פי החוק ועוד 6 חודשים חובה על פי תקנות חירום). בעקבות אישור המלצות ועדת שקד, למתגייסים החל מ-1 ביולי 2015 משך השירות לגברים קוצר בארבעה חודשים ועומד על 32 חודשים. על פי המתווה הרב-שנתי לתקציב הביטחון, למתגייסים החל משנת 2020, יקוצר השירות בחודשיים נוספים ויעמוד על 30 חודשים. למי שנקרא לשירות חובה כשגילו מעל 27 שנים, תקופת השירות קצרה יותר. לכל חייל מוזן במערכת של חיל השלישות תאריך תום שירות - תת"ש. ישנם גורמים שונים המביאים לדחיית מועד השחרור או הקדמתו.
גורמים להארכת משך שירות חובה: התנדבות לשירות קבע, התנדבות לשירות ארוך שאינו בתנאי קבע וימי תב"ן - תקופה בלתי נמנית.
גורמים לקיצור משך שירות חובה: קבלת פטור משירות מסיבות רפואיות, נפשיות ואי התאמה לשירות. גיוס מראש למסלול מקוצר, כגון מתנדבי חו"ל וחיילי חוק טל. כמו כן ישנה אפשרות לקיצור שירות על ידי הגשת בקשה מתאימה. בנוסף, ישנם שחרורים מרוכזים המקצרים את השירות לתקופה של עד שבועיים למי שנכלל בהם.
שחרור משירות קבע

בדומה לשחרור חיילי החובה, לאחר שמסתיימת התקופה שעליה חתום איש הקבע, ואין ברצונו או ברצון המערכת הצבאית להאריך את שירותו (למשל, עקב צמצום כוחות סדירים), איש הקבע משתחרר באופן דומה לשחרור חיילי חובה. כחלק מהתהליך מקבל המשתחרר תעודת שחרור משירות קבע אך אין זכאות לחופשת שחרור, קורסי שחרור והתאמות נוספות שנועדו להקל על המעבר לחיים האזרחיים.
תהליך השחרור

הצבא מכיר בצורך של החיילים להתכונן לקראת השחרור. לשם כך הוגדרו ימי עיון וקורסים המיועדים לחיילים לקראת שחרור. כמו כן הוגדרה חופשת שחרור (חפש"ש) בסמוך למועד השחרור.
אורך חופשת השחרור תלוי ברמת הפעילות בה שרת החייל - ברמה א פלוס זכאים לארבעה עשר ימים, ברמה א זכאים לשבוע וברמות פעילות נמוכות אין זכאות לחופשה מוגדרת.
הימים הללו הם ימי חופשה מטכ"ליים ורק קצין בדרגת אלוף-משנה יכול לבטלם. בנוסף לימים המטכ"ליים ניתן לצרף ימי חופשה שנתיים לחופשת השחרור (ימי החופשה שנשארו בפועל וימי מפקד).
בעבר על המשתחררים היה להתייצב במדור שחרורים ביחידת מיטב (בקו"ם) שבתל השומר. החל מספטמבר 2017 כלל החיילים, למעט מספר מצומצם מאוד של חריגים, משתחררים ביחידות בהן שירתו.
השחרור מורכב בעיקרו מהשלבים הבאים:
החזרתו של הציוד הצבאי ששימש את המשוחררים לצה"ל (הזדכות על ציוד).
החתמת טופס טיולים לווידוא יידוע הגורמים הרלוונטיים ביחידה.
מילוי שאלון פרטים אישיים.
גזירת תעודת חוגר. גזירת התעודה מחויבת על פי פקודות הצבא על מנת למנוע שימוש בתעודה לאחר השחרור, במקרה של אובדן התעודה על החייל להישפט על האובדן.
קבלת תעודות שונות: תעודת שחרור, ותעודת פטור לפטורים משירות מילואים.
הזנת השחרור במערכת השלישותית.
לאחר תום שירות חובה או קבע, משובצים החיילים אל כוחות המילואים לשם תגבור הצבא הסדיר. עוד קודם השחרור נקבע לחייל שיבוץ המילואים, לאחר השחרור נקלט החייל רישומית ליחידת המילואים.
שחרור משירות מילואים

באופן כללי כל חייל המסיים שירות סדיר נכנס למערך המילואים עד לקבלת פטור. חיילות פטורות משירות מילואים אלא אם כן חתמו בהתנדבות, בדרך כלל לשם קבלה לתפקיד מסוים, או אם תפקידן בשירות החובה נחוץ גם לצורך שירות מילואים (לדוג' תפקיד טכני). מתנדבי חו"ל וחיילים המשתחררים עקב קבלת פטור משירות פטורים משירות מילואים, ומקבלים תעודת פטור ממילואים בעת שחרורם משרות סדיר.
ישנם גורמים שונים בגינם נפטר אדם משירות המילואים: גיל, מספר ילדים, מצב רפואי ונפשי ועוד.
בעבר עמד גיל הפטור ממילואים לפי חוק שירות ביטחון על 54 לגבר ו-38 לאשה, ואולם לא ניתן היה לזמן חייל מילואים מעל גיל 41 שעדיין משרת ביחידה קרבית לפחות עשר שנים, וחייל מילואים מעל גיל 48 שבעבר שירת ביחידה קרבית לפחות עשרים שנה, אלא אם נתן הסכמתו לכך. לאורך השנים הקדים צה"ל מיוזמתו את הגיל המרבי שבו נקראים גברים חיילי מילואים לשירות, כך שגיל הפטוֹר (המוקדם) לגברים הועמד על 40 לחיילים, 42 לקצינים קרביים, 45 לקצינים עורפיים, 48 למשרתים במערכי הגמ"ר (הגנה מרחבית) וביחידות מחוץ לצבא, ו-51 לרופאים. בחוק שירות המילואים, שנכנס לתוקף ב-1 באוגוסט 2008, הופחת גיל הפטוֹר החוקי לגברים משירות מילואים, והוא עומד מאז על 40 לחיילים, 45 לקצינים, ו-49 לתפקידים מסוימים שקבע שר הביטחון באישור ועדת החוץ והביטחון (בעיקר תפקידים במערך הרפואה, נהגי כלי רכב כבדים, מכונאים וטכנאים).
עד לאמצע שנות התשעים שירות נשים במילואים היה נדיר. עם פתיחת מקצועות צבאיים רבים בפני נשים, נדרשו חיילות רבות להסכים לשירות מילואים לאחר שחרורן כתנאי לקבלת תפקידים מסוימים. נשים משרתות במילואים עד לגיל 38 או עד הריון ראשון, הקודם מביניהם. אם כי יש יחידות המשחררות את הנשים ממילואים מוקדם יותר, על פי מכסת התקנים הנדרשת ביחידה. בניגוד לשירות חובה, נישואי האישה אינם מקנים לה פטור משירות מילואים.
שחרור משירות המילואים נעשה בהודעה של יחידת המילואים לחייל המילואים, ללא צורך בפעילות כלשהי של חייל המילואים. לעיתים מלווה השחרור בטקס ביחידת המילואים.
ראו גם

גיוס לצה"ל
אי-גיוס בישראל
האגף והקרן לחיילים משוחררים
הערות שוליים

↑  ארבעים ושש שנים להחלטה להאריך את השירות הצבאי לגברים לשלוש שנים, באתר "ישראל - הסיפור המתועד" של ארכיון המדינה
↑   חוק שירות ביטחון (תיקון מס' 19), התשע"ד-2014, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑  טלי סטמבולצ'יק, שינוי במיקום השחרור, באתר צה"ל, ‏26 בספטמבר 2017
↑  אתר קמל"ר
↑  צו שירות ביטחון (קביעת מקצועות ותפקידים לעניין פטור משירות ביטחון מחמת גיל), התשס"ח-2008
רינלדו ד'אסטה (1655–1737)

רינלדו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה (באיטלקית: Rinaldo III d'Este; ‏26 באפריל 1655 - 26 באוקטובר 1737), היה דוכס מודנה בין השנים 1694–1737.