stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המנדט הבריטי
מורשת השלטון הבריטי

הבריטים שלטו בארץ למעלה משלושה עשורים והשאירו חותם ברור על אופייה וגם על דמותה של מדינת ישראל לעתיד לבוא. השפעה זו באה לידי ביטוי במספר תחומים:
תשתיות – הבריטים השקיעו משאבים רבים בתשתיות תחבורתיות שאפשרו ניעות משופרת ברחבי הארץ וחיבורה לארצות השכנות; הפיתוח העניק להם יתרון שלטוני ואסטרטגי בארץ, ובאמצעותו סופקה תעסוקה לתושבים. במיוחד ניכרה בנייה של תשתיות תעבורה בפתחן של הערים הגדולות תל אביב וירושלים והרחבת מסילות ברזל ופיתוח מערכת רכבות. חותמו של הפיתוח הבריטי ניכר בעשורים הראשונים של מדינת ישראל, למשל בנמל חיפה שנשאר נמלה המרכזי של ישראל עד הקמת נמל אשדוד.
סדרי שלטון ומשפט – הבריטים הנהיגו מערכת שלטון מסועפת הבנויה על עקרונות ניהול וארגון מודרניים. מדינת ישראל ירשה הרבה מעקרונות המשפט המנדטורי האנגלי לתוך מערכת המשפט שלה לאחר קום המדינה, כולל החקיקה בתחום התכנון והבנייה, שהחלה בארץ-ישראל עם כינון המנדט.
פיתוח ירושלים – הבריטים קבעו את ירושלים כבירת הארץ, כהמשך להיותה בירת סנג'ק ירושלים העות'מאני ולהיותה בירת ממלכת ירושלים בתקופת הצלבנים, והשפיעו על עיצוב נופה לדורות, כאשר תיקנו את התקנה המחייבת לבנות בניינים מצופי אבן בירושלים.
צה"ל – מיקום בסיסי צה"ל, כגון תל השומר וצריפין, מקורו בבסיסים בריטיים שהוקמו במקום; וכן חלק נכבד מהקצינים הבכירים ביותר בצה"ל לאחר הקמתו רכשו את עיקר ניסיונם הצבאי במסגרת הצבא הבריטי, ועובדה זו הביאה להשפעת המורשת הבריטית על עיצוב דפוסיו של הצבא החדש.
חללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל

במהלך כיבוש סיני וארץ ישראל ובשנות המנדט הבריטי איבדה האימפריה הבריטית 14,493 חיילים: 12,197 - ממלחמת העולם הראשונה, ועוד 2,296 מתום מלחמת העולם הראשונה, עד תום המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
לפי נתוני "הוועדה האימפריאלית", הממונה על הנצחת זכרם של חיילי האימפריה הבריטית, עולה כי מספר חללי המלחמה (1914–1918) שנקברו בבתי הקברות הצבאיים הוא 12,197: מזה 75% בריטים, 6% מהראג' הבריטי ו-6% מאוסטרליה וניו זילנד.
עוד קבורים בבית הקברות 1,025 חיילים שמתו בפעילות בלתי-מלחמתית.
בקפלות זיכרון הוצבו לוחות זיכרון ל-3,647 חללי מלחמת העולם הראשונה ועוד 28 לוחות זיכרון לאלה שמתו לאחר מכן. סך הכול הונצחו 13,350 חללי מלחמה. יוצא כי חלק מהחללים שנקברו בבתי הקברות הונצחו גם בקפלות שהיו רק בבתי הקברות בירושלים וברמלה.
בבתי הקברות הוטמנו גם חיילים בריטיים שנהרגו לאחר מלחמת העולם הראשונה, בין השאר בזמן המרד הערבי הגדול, וכתוצאת מפעולות תנועת המרי העברי ובמלחמת העולם השנייה - סך הכול 2,296 חללים, מתוכם 1,933 בריטים. מבין הסך הכולל היו 561 חיילים שמתו בפעילות בלתי-מלחמתית.
ראו גם

גבול הצפון
כתב המנדט
דבר המלך במועצה על ארץ ישראל
פרשת היוצק
ירושלים בתקופת המנדט הבריטי
לקריאה נוספת > מחקרים והדרכה

אבי בראלי ונחום קרלינסקי (עורכים), כלכלה וחברה בימי המנדט 1918–1948 (עיונים בתקומת ישראל, סדרת נושא, 2), הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, תשס"ג. (הספר בקטלוג ULI)
גדעון ביגר, מושבת כתר או בית לאומי, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ג 1983. (הספר בקטלוג ULI)
יהושע בן אריה (עורך), מורשת המנדט הבריטי, ירושלים: יד בן-צבי, 2003
דוד גרוסמן, האוכלוסייה הערבית והמאחז היהודי: תפרוסת וצפיפות בארץ ישראל בשלהי התקופה העות’מאנית ובתקופת המנדט הבריטי, הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ד 2004.
רוברט שרשבסקי, אבשלום כץ, ישראל קולת, חיים ברקאי, ימי המנדט הבריטי 1917–1948, (בסדרה: "מאה שנה ועוד עשרים"), תל אביב: הוצאת ספרית מעריב, 1968
קובי כהן-הטב, לתור את הארץ – התיירות בארץ-ישראל בתקופת המנדט הבריטי, ירושלים: יד בן-צבי, 2007
הדרה לזר, המנדטורים - ארץ ישראל, 1940–1948, ירושלים: הוצאת כתר, 1990
משה ליסק (עורך), תולדות היישוב היהודי בארץ ישראל מאז העלייה הראשונה, תקופת המנדט הבריטי, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תש"ן 1989-תשס"ט 2009
ג'ואן פיטרס, מאז ומקדם – מקורות הסכסוך היהודי ערבי על א"י, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002
יעקב ראובני, ממשל המנדט בא"י – ניתוח היסטורי מדיני, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ג.
תום שגב, ימי הכלניות - ארץ ישראל בתקופת המנדט, ירושלים: הוצאת כתר, 1999
גבריאל כהן, הקאבינט הבריטי ושאלת ארץ-ישראל אפריל-יולי 1943, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד ואוניברסיטת תל אביב, תשל"ו 1976
ישעיהו פרידמן, מיתוס של כפל ההבטחות: בריטניה, הערבים והציונות, 1915–1920, קריית שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון, 2004
שמואל דותן, פולמוס החלוקה בתקופת המנדט, יד יצחק בן-צבי, תש"מ 1980
שמואל דותן, המאבק על ארץ ישראל, משרד הביטחון, תשמ"ב, 1982
אלי א. הרץ, ארץ זו היא ארצי, המנדט על פלשתינה (א"י), ההיבטים החוקיים של זכויות היהודים, 2008
רבקה ירמיאש, כנפי האימפריה, כישלון חיל האוויר הבריטי במאבק בטרור ובגרילה ובהגנה על המנדט הארץ-ישראלי, הוצאת כרמל, 2018
אברהם בן מאיר, בשלהי המנדט הבריטי: כיצד התגבשה החלטת ממשלת בריטניה לסיים את שלטונה בארץ ישראל, הוצאת ספרי צמרת, 2019
Isaiah Friedman, Palestine, a Twice-promised Land? The British, the Arabs & Zionism 1915-1920, I: New Brunswick, Transaction Publishers, 2000, 411 pp.
Jacob Metzer, The Divided Economy of Mandatory Palestine (Cambridge Middle East Studies), Cambridge University Press, 1998, 275 pp.
Barbara J. Smith, The Roots of Separatism in Palestine: British Economic Policy, 1920-1929, Syracuse University Press, Syracuse, 1993, 181 pp.
Eliezer Tauber, Military resistance in late mandatory Palestine: the Activities of the Jewish and Arab Military Organizations as reflected in the reports of high commissioner general sir Alan Cunningham, Ramat-Gan: Bar-Ilan University Press, 2012
לקריאה נוספת > מחקרים והדרכה > מאמרים

אסף לחובסקי, החינוך המשפטי בארץ-ישראל המנדטורית, עיוני משפט כ"ה, 2001, עמ' 191–342
יצחק גיל-הר, ‏הפרדת עבר-הירדן המזרחי מארץ-ישראל, קתדרה 12, תמוז תשל"ט, יולי 1979, עמ' 47–69
אריה ל' אברני, ‏המאבק עם ממשלת המנדט על קרקעות המדינה, קתדרה 12, יולי 1979
שילה הטיס-רולף, ‏מדיניות הפיתוח הכלכלי של סר הרברט סמואל הלכה וביצוע בשנה הראשונה לכהונתו כנציב עליון (1920/1921), קתדרה 12, יולי 1979
מיכאל כהן ועמיצור אילן, ‏דיון: ההחלטה על יציאת הבריטים מארץ ישראל, קתדרה 15, אפריל 1980
גדעון ביגר, ‏קביעת הגבול המזרחי של ארץ-ישראל המנדטורית, קתדרה 20, יולי 1981
ענת בר-כהן, "חקיקה במרחב קולוניאלי: ביטויי המדיניות המנדטורית בחקיקת התכנון הפיזי בארץ ישראל", קרקע 63, תשס"ז, עמ' 52–77 (הקישור אינו פעיל)
נחום גרוס, ‏המדיניות הכלכלית של הממשל הבריטי המנדטורי בארץ-ישראל, קתדרה 24, יולי 1982, עמ' 153–180; המדיניות הכלכלית של הממשל הבריטי המנדטורי בארץ-ישראל (המשך), קתדרה 25, ספטמבר 1982, עמ' 135–168
גדעון ביגר, ‏המיבנה התעשייתי של ערי ארץ-ישראל ונפותיה בראשית תקופת המנדט, קתדרה 29, ספטמבר 1983, עמ' 79–112
גבריאל שפר, ‏עקרונות הפרגמאטיזם הבריטי: הערכה-מחדש של המדיניות הבריטית כלפי ארץ-ישראל בשנות השלושים, קתדרה 29, ספטמבר 1983, עמ' 113–144
קנת ו' שטיין, ‏התפתחויות בכלכלה הכפרית הערבית בארץ ישראל (1917–1930) ומשמעויותיהן החברתיות והפוליטיות, קתדרה 41, אוקטובר 1986, עמ' 133–154
אליקים רובינשטיין, ‏יהודים וערבים בעיריות ארץ-ישראל (1933-1926) – ירושלים וערים אחרות, קתדרה 51, אפריל 1989, עמ' 122–147
גדעון ביגר ודוד גרוסמן, ‏צפיפות האוכלוסין בכפר המסורתי בארץ-ישראל, קתדרה 63, אפריל 1992, עמ' 108–121
רחל אלבוים-דרור, ‏ממשלת המנדט והחינוך העברי: תגובות היישוב לקולוניאליזם תרבותי, קתדרה 75, אפריל 1995, עמ' 93–120
דב גביש, ‏המאמץ הבריטי להצלת מסמכי הטאבו בשנת 1948, קתדרה 77, אוקטובר 1995, עמ' 109–123
דפנה צמחוני, ‏ממשלת המנדט ומעמד העדות הדתיות בארץ-ישראל, קתדרה 80, יוני 1996, עמ' 150–174
מעין הס-אשכנזי, ‏ההגירה הערבית אל השרון בתקופת המנדט, קתדרה 116, יולי 2005, עמ' 103–116
מאיר אביזוהר, יציאת הבריטים: דיון ביקורתי על היסטוריוגרפיה מצמצמת, עיונים בתקומת ישראל 2, 1992, עמ' 214–244א
איתמר עצמון, כשבגרוש היה חור, מדיניות ממשלת המנדט בעניין עיצוב מטבעותיה והתגובות הפוליטיות ביישוב העברי והערבי לנוכח צביונם, מתוך "הצד השלישי של המטבע", סגולה, נובמבר 2011
לקריאה נוספת > ספרות יפה

חיים שנהב, המנדט ושברו – על אהבה ובגידה, תל אביב: הוצאת עם עובד, 2007
עממיות

| --- | --- |

לוגו הסדרה
 סוגה:  קומדיית מצבים
 יוצרים:  נאור ציון
 כותבים:  נאור ציון
 בימוי:  נאור ציון
 שחקנים:  נטע גרטי רותם זיסמן-כהן אניה בוקשטיין מלי לוי גיא לואל יערה פלציג
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  12
 הפקה
 חברת הפקה:  טרנספקס הפקות וסרטים בע"מ
 אורך פרק:  45 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 (רשת) רשת 13 (ש.ח)
 תקופת שידור מקורית:  26 בינואר 2014 – 8 באפריל 2014
 קישורים חיצוניים
 reshet.tv/Shows/amamyot
 דף התוכנית ב-IMDb
עממיוֹת היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת קומדיית מצבים בבימויו של נאור ציון, ששודרה בתחילת שנת 2014, בערוץ 2 על ידי הזכיינית רשת.
עלילה

ארבע חברות טובות מהפריפריה מנסות להשתלב בבוהמה של העיר הגדולה, תל אביב, תוך שהן מנסות להשיל מעליהן את הרושם ה"עממי" ומשתדלות לשדר מעמד גבוה. במקביל הן מחפשות אהבה ללא כוונה להתפשר. חלקן שינו את שמן על מנת לשוות לעצמן תדמית תל אביבית.
שלוש מן החברות – שונטל/שני (נטע גרטי), רונית (רותם זיסמן כהן), סילבי/סלבית (אניה בוקשטיין) עובדות ב"מישר", חברה בשוק ההון. החברה הנוספת היא חלי/חן (מלי לוי) הנשואה לאיש עסקים מצליח.
הסדרה נכתבה בהשראת הפרק "הפרחה הסמויה" ב"החברים של נאור", הסדרה הקודמת של נאור ציון. בפרק זה, בעונה השלישית של הסדרה, הופיעו ענת מגן-שבו כשונטל סוויסה, יוצאת פריפריה המסווה את היותה "פרחה", רותם זיסמן-כהן ואניה בוקשטיין בתור אותה דמות.
ביקורת

יעל בן יפת, מנכל"ית התנועה החברתית הקשת הדמוקרטית המזרחית כתבה מכתב תלונה לרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו על כך שהסדרה היא בעלת היבטים גזעניים ומיזוגניים, מאחר שהיא רואה בתוכנית ביטוי לשנאת נשים ושנאת מזרחים.
דמויות > העממיות

שונטל סוויסה/שני סווינגר (נטע גרטי): אחת מבנות החבורה הנוהגת להנהיג, מנסה להשתדל להחביא את העממית שבה. בעלת מזג חם ומהירה לכעוס.
רונית יעקב (רותם זיסמן-כהן): שקטה, מחפשת גבר עממי. היחידה מהחבורה שלא שינתה את שמה.
סילבי כנאפו/סלבית כנף (אניה בוקשטיין): החכמה מבין הבנות, מנהיגה את חברותיה להיפטר מהעממיות שבהן. מתקנת ללא הרף את טעויות הלשון של האחרות.
חלי אברג'יל/חן אבן גיל (מלי לוי): גם היא מחבורת העממיות וכיום היא אישה מצליחה. בת זוגו של בן.
דמויות > דמויות משנה

בן זיידמן (גיא לואל): איש עסקים מצליח, בן זוגה של חלי, גרוש עם שני ילדים.
רננה דוידוביץ (יערה פלציג): עובדת בכירה בחברת מישר ממוצא אשכנזי, האויבת הגדולה ביותר של שני.
יון זיידמן (טוני ברמן): הבן של בן זיידמן, אח של שי-לי. לא סובל את חלי.
שי-לי זיידמן (הילה גאון): הבת של בן זיידמן, אחות של יון. לא סובלת את חלי.
שמחה אפל (שמואל אדלמן): מנכ״ל חברת מישר והבוס של העממיות.
מירון (זהר ליבה): האקס של סילבי, גאולוג ימי.
ספי רוזנברג (ליאור דובדבני): עובד של חברת מישר.
דורותי אפל (יעל עמית): אשתו של מר אפל.
דמויות > דמויות אורח

מתן סמתנוב (שי גבסו): מעריץ גדול של שלמה ארצי שהיה במערכת יחסים עם שונטל אך הם נפרדו לאחר זמן קצר.
קובי פרץ (בתפקיד עצמו): חבר של שני בפרקים 3 ו-4, זמר מזרחי.
עומרי כספי (בתפקיד עצמו): חבר של סילבי בפרק 8, שחקן כדורסל בליגת ה-NBA.
מר המבורגר (רון שחר): אקס של שני מספיישל "השנים הראשונות" בסדרה "החברים של נאור", עוזב את שני לאחר שהאקסית שלו חזרה באופן לא צפוי מטיול בדרום אמריקה, חוזר במפתיע בפרק 10.
מני סוויסה (אריק משעלי): אח של שני, הופיע בפרקים 5 ו-12, בעל חברת כרכרות מצליחה בניו יורק, מקושר מאוד, אוהב לזרוק שמות, גוזמן.
מריאן ווזניאקי (שירן סנדל): מחקה את הטניסאית הדנית שמשחקת ב-US Open ונהיית חברה של מני בלי שהוא ידע שזאת לא מריאן, הופיעה בפרק 12.
הערות שוליים

↑  חגית גינזבורג, עכבר העיר, עממיות: נפילתה ונפילתה של הפרחה הסמויה, באתר הארץ, 27 בינואר 2014
↑  יעל בן יפת, הנדון: גזענות אנטי-מזרחית, באתר "העוקץ", 30 בינואר 2014
רות אורנבך

| --- | --- |

 לידה:  1955 (בת 70 בערך) טיאצ'יב, אוקראינה 
 מקום לימודים:  תיכון רוטברג רמת השרון  מכון אבני  מרכז מאירהוף לחינוך לאמנות 
 תחום יצירה:  ציור 
 מספר צאצאים:  3 
 www.ruth-orenbach.com
 
רות אורנבך (נולדה ב-1955) היא אמנית ישראלית.
ביוגרפיה

רות אורנבך נולדה במחוז זקרפטיה, ברית המועצות, כיום אוקראינה. היא דור שני להורים ניצולי שואה:
ב-1966 משפחתה מסורבת העלייה עלתה לישראל והתיישבה בשיכון העולים יוספטל במורשה, רמת השרון. רות למדה בבית הספר אלי כהן ובתיכון השרון (כיום ע"ש רוטברג), שניהם ברמת השרון. בצה"ל שירתה בחיל האוויר.
בשנים 1974–1976 למדה אורנבך במכון אבני, בשנים 1993–1995 סיימה לימודי מדריך מוסמך לאמנות במדרשה לאמנות רמת השרון. בשנים 2004–2005 למדה בסדנה להדפס במרכז מאירהוף, תל אביב, בהנחייתו של דן קריגר. בשנים 2015–2016 למדה בבית לאמנות ישראלית תל אביב. עברה סדנאות כתיבה במֶדְיָטֶק חולון בהנחייתו של סמי ברדוגו ובבית אריאלה בהנחייתם של דרור בורשטיין, שי צור ואסתי ג. חיים.
הדריכה ציור ורישום במרכז אמנות בארי לילדים מחוננים. הפעילה קייטנת אמנות בהיכל התרבות מאיר ניצן ראשון לציון ובמרכזי קהילה. הדריכה ציור ורישום לילדים ומבוגרים בחברה העירונית, ולהורים שכולים בבית יד לבנים, ראשון לציון.
אורנבך זכתה בפרס אמנית מצטיינת לשנת 2017 מטעם העמותה לאמנות חזותית בראשון לציון. היא חברה באיגוד האמנים הפלסטיים בישראל, יוצרת בסטודיו שבקריית המלאכה בתל אביב.
רות אורנבך נשואה ליחיאל אורנבך, אם לבן ושתי בנות, מתגוררת בראשון לציון.
אודות יצירתה

מתוך דבריו של מבקר הספרות עמר לחמנוביץ:
"דומה שהחיפוש אחר מחוז אבוד – בין אם זהו מקום גאוגרפי, דמות או הלך רוח שנצרב ואין ללכוד אותו שוב – צף ועולה שוב ושוב בעבודותיה של אורנבך. זהו חיפוש מתמיד, קדחתני, פוצע. גם אם הוא מגבש עבודות שיש בכוחן ליצור זיכרון, הוא מציף בעיקר כאב על אובדנו. אורנבך מנסחת גלויה מן המולדת, אלא שלגלויה אין תאריך ואין כתובת, היא מרחפת בחלל התודעה, מתעתעת...
אלו דמויות המשפחה הגרעינית מן המזרח (Vostok) משפחה שהייתה באמת, בצומת שהרחובות המובילים אליו הם אדם אהוב, זמן, מקום. באמצעות תצלומים ישנים וחיוורים, משחזרת אורנבך את הצומת הזה. הניגודים בצבעים שהיא מציעה ברורים. בוהק הכפתורים המוזהבים המסודרים בשורה לאורך מעיל הצמר. הלובן הביתי, המנחם, של מטפחות הראש לשיערן של הילדות.
התצלום הצהבהב, המתפורר, שהוא הזיכרון היחיד להיאחז בו, העדות הדוממת שאינה נדיבה במילים אך עשירה בפרטים, זוכה בעבודותיה של אורנבך לנרטיב חדש. הפעולה המתמשכת מפנה את מקומה לקורפוס נע של אסתטיקה וצבע: החורף המונוכרומטי מנהל יחסי גומלין עם שלכת של צבעים."
גלריה

דיוקן עצמי, 2011, שמן על בד, 45X40 ס"מ, אוסף פרטי
הכי רחוק, 2019, שמן נייר מודבק לעץ, 9X5 ס"מ
חודש מאי 1944, ביצה מצוירת, ערב יום השואה 2019
טרשקובה, ,2015-2014, שמן על בד, 130X80 ס"מ, אוסף גלריה אורבן
ירח מלא 1, 2017, שמן על בד, 100X90 ס"מ
ללא כותרת, 2016, שמן על גבי נייר מטופל, 15X10 ס"מ, אוסף פרטי
מאירקה-זיכריני, 2010, שמן על בד, 120X60, אוסף אמנות מוזיאון יד ושם ירושלים
מלאך חרוך, 2015, מונוטייפ על גבי נייר מטופל, 33X41 ס"מ, אוסף פרטי
סוניה, 2014, שמן על בד, 25X30, אוסף גלריה אורבן
אנה ואנוכי, 2017, שמן על גבי נייר מטופל, 15X10 סמ', אוסף פרטי
שרה, 2010, שמן על בד, 120X60, אוסף אמנות מוזיאון יד ושם ירושלים
שתמיד תזרח השמש, 2018, שמן על בד, 110X110
פרויקטים

2010 - עיצוב חלונות ראווה לרשת החנויות של חברת השעונים סאב כרונו בישראל ובעולם.
2013 - סדנת אמנות "משחק זיכרון" ערב יום השואה, תלמידי כיתה ה', בית ספר גרץ, תל אביב.
2013 - "ירחי זיכרון"- פרויקט משותף עם אמני העיר להצבת עבודות אמנות של בני נוער באולם הראשי בבית יד לבנים בראשון לציון.
2018 - "אף מילה", בית האמנים בראשון לציון, תערוכה קבוצתית במסגרת השפה העברית "לשון ראשון", אוצרות משותפת עם ג'ניפר בלוך.
2019-2016 - עיצוב תפאורה לערב יום הזיכרון "שרים לזכרם", היכל התרבות מאיר ניצן ראשון לציון.
הדרכה ציור ורישום: מרכז אמנות בארי, לילדים מחוננים באמנות, ראשון לציון.
הפעלת קייטנות אמנות בהיכל מאיר ניצן בראשון לציון.
הנחיה להורים שכולים בבית יד לבנים בראשון לציון.
אוספים

אוסף אמנות מוזיאון יָד וָשֵׁם, ירושלים.
תיק אמן דור שני - מוזיאון יד ושם.
אוסף גלריה אורבן, תל אביב.
אוסף אמנות בנק דיסקונט ניו-יורק.
אוסף בית יד לבנים בראשון לציון.
אוסף עיריית ראשון לציון.
אוסף  מוזיאון עוקשי, עכו.
אוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה.
לעיון נוסף

ציור הוליסטי, מגזין עיצוב 104, 2007, עמודים 22–23.
מירב אפק, תערוכת ציורי רות אורבך בגלריה דקל אילת (ריאיון), תחנת רדיו קול הים האדום, שישי חופשי, 26 אוקטובר 2007
מירי קרימולובסקי, על התערוכה "הכל היה אפשרי, דבר לא היה אפשרי" בתוכנית הרדיו של יואב גינאי ביום שישי "מה יהיה", רשת ב', 2015.
גלויות שלא שלחתי מעולם: רות אורנבך בבית האמנים בראשון לציון, מגזין כאן: מציאות ישראלית באמנות 60, מרץ-אפריל 2019, עמ' 12–15.
הערות שוליים

↑  "גלויות מהמולדת", טקסט התערוכה: 'אביב, קיץ, סתיו, חורף ואביב', גלריה אורבן, תל אביב, 2019
↑  מוסף 24 שעות, ידיעות אחרונות, אוקטובר 2007, עמ' 15
↑  גלריה, הארץ, דצמבר 2012, עמ' 9
↑  פתיחת תערוכה-ציור וכו', באתר החברה העירונית ראשון לציון
↑  Memmorandum, תערוכת יחיד של רות אורנבך, באתר עֵרֶב רַב
↑  תערוכות חדשות, גלריה, הארץ, יוני 2013, עמ' 16
↑  הכל היה אפשרי, דבר לא היה אפשרי..., באתר Artbeat
↑  הארץ, גלריה, יולי 2015, עמ' 12
↑  שמיכת עננים כהה מעל העיר, באתר החברה למתנ"סים עיריית יבנה
↑   איתמר זהר, התערוכות המומלצות של סוף השבוע: 17.1 עד 19.1, באתר הארץ, 16 בינואר 2019
↑  סוס עץ וגלויות שלא שלחתי - תערוכות לציון יום השואה, באתר archijob
↑  רות אורנבך -הכי רחוק, בבלוג "החלון" של סמדר שפי, טקסט: שמעון פינטו
↑  ליהיא גלמן רם, אף מילה: מחשבות על השפה העברית, באתר Mynet ראשון לציון, 31 בינואר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 270473  NLI: 987007515207305171  LCCN: no2019115656  ULAN: 500478864  VIAF: 308267539   WorldCat (עם VIAF): 308267539
רצח מאיר כהנא

| --- | --- |
 תאריך:  5 בנובמבר 1990
 מקום:  New York Marriott East Side (אנ')
 מטרה:  מאיר כהנא
 קואורדינטות:  40°45′20″N 73°58′22″W﻿ / ﻿40.755555555556°N 73.972777777778°W﻿ / 40.755555555556; -73.972777777778
 סוג:  רצח
 הרוגים:  1
 פצועים:  3 (עובר אורח, שוטר דואר והמחבל עצמו)
 מבצע:  אל סייד נוסייר
 מספר מפגעים:  1
 he
 
רצח מאיר כהנא הוא רצח שאירע ב-5 בנובמבר 1990 במלון מריוט שבניו יורק, ארצות הברית. הרצח בוצע בתום נאום שנשא כהנא על ידי אל סייד נוסייר, שהיה בעל זיקה לארגון הטרור אל-קאעידה.
רקע

מאיר כהנא היה פוליטיקאי ימני רדיקלי שפעל בארצות הברית וישראל וייסד בהן בהתאמה את הליגה להגנה יהודית ואת תנועת כך. כהנא היה חבר הכנסת האחת עשרה מטעם תנועת כך.
בעקבות דעותיו של כהנא ופעולותיו במסגרת כך, נוסייר החליט לרצוח את כהנא, הוא החל לעקוב אחריו למשך תקופה ארוכה ואף נכח במספר הרצאות שלו בניו יורק, כשהוא חובש כיפה ומתחזה ליהודי.
הרצח

ב-5 בנובמבר 1990, בסביבות 21:00 נאם כהנא במלון מריוט שבמנהטן בפני כמה עשרות חסידים וניסה לשכנעם לעלות לישראל. לאחר נאומו, התקבצו רבים מהחסידים סביב כהנא כדי לשאול את כהנא מספר שאלות. בין המתקהלים, הגיח המחבל המוסלמי אל סייד נוסייר אשר היה מחופש לחרדי וירה בצווארו של כהנא מטווח קצר, כהנא נפצע אנושות ומת מפצעיו מספר שעות לאחר מכן. הלווייתו יצאה מ"ישיבת הרעיון היהודי" לכיוון הר המנוחות. לאחר הרצח הקים פעיל כך, ברוך גולדשטיין בקריית ארבע את "פארק מאיר כהנא" והוצבה בו מצבה לזכרו. באור עקיבא נקרא רחוב על שמו של כהנא.
לאחר שירה בכהנא, ברח נוסייר מהמלון והגיע סמוך לסניף דואר בשדרות לקסינגטון וניסה להשתלט על מונית באיומי אקדח. שוטר ממשטרת הדואר של שירותי הדואר האמריקאים שלף את אקדחו והורה לנוסייר לעצור במקום, עם זאת, נוסייר ניסה לירות לעבר השוטר ופגע בחזהו. כתגובה, השוטר השיב באש ופגע בסנטרו של המתנקש ועצר את נוסייר ופינה אותו לבית חולים.
בזמנו, האמינו הרשויות האמריקאיות כי רצח כהנא היה פשע שנאה אנטישמי סטנדרטי, אך עם השנים התברר כי פעולותו של נוסייר הייתה אחת מהדוגמאות המוקדמות ביותר לטרור אסלאמי מאורגן על אדמת ארצות הברית, והמחבל היה פעיל אל-קאעידה.
המשפט

במהלך ההליכים המשפטיים, הכחיש נוסייר את כל ההאשמות נגדו, והתעלם בדרך כלל מדיוני בית המשפט. אף על פי שהיו עדי הראיה שהצביעו על נוסייר כרוצח, לא הצליחה התביעה להביא להרשעתו ברצח כהנא, בין השאר עקב התנגדותה של משפחת כהנא לבצע נתיחה שלאחר המוות, בה היה ניתן לשלוף את קליעי האקדח ממנו נהרג כהנא.
חברי חבר המושבעים נחלקו בדעותיהם, ולאחר דיון בדצמבר 1991 החליט חבר המושבעים כי לא ניתן להוכיח שהוא האדם שירה ברב כהנא, ולכן נוסייר זוכה מאשמת רצח. עם זאת, הוחלט להרשיעו בהחזקת נשק בלתי חוקית, ירי על קצין משטרה, תקיפה, ועוד הרשעות דומות. סניגורו, ויליאם קונסטלר, יעץ לו לטעון להגנת אי שפיות. נוסייר דחה את ההצעה, וקונסטלר ביסס את קו ההגנה על טענה שלפיה כהנא נרצח על ידי אדם אחר, כנראה אחד מחסידיו, ומכיוון שנוסייר נוכח במקום, הוחלט להפלילו.
אלווין שלזינגר, השופט במשפט, העיר כי זיכויו של נוסייר מאשמת רצח "הוא נגד המשקל המכריע של הראיות, והוא מנוגד להגיון ולשכל הישר." השופט הוסיף: "אני מאמין שהנאשם אנס את ארצות הברית, אנס את החוקה שלנו ואת החוקים שלנו, ואת האנשים המחפשים דרך להתקיים יחד בשלום." הוא גזר על נוסייר 22 שנים בכלא, העונש המקסימלי על העבירות בהן הורשע. לעומת שלזינגר, קונסטלר סבר שהמחלוקת בקרב חבר המושבעים עשויה דווקא להצדיק הפחתה בעונש, ושקל להגיש ערעור.
יותר מעשור לאחר הרצח, במהלך תכתובת עם אנשי הפקה של סרט דוקומנטרי אודות כהנא, שלח נוסייר מכתב מפתיע, שבו הודה ברצח כהנא.
אחרית דבר

לאחר הרצח של הרב מאיר כהנא התפלגה תנועת כך, עקב מחלוקת בהנהגה. פעילי כך הבולטים מאז רצח כהנא היו נועם פדרמן, ברוך מרזל וטירן פולק. אליהם הצטרף לאחר מכן איתמר בן-גביר. הרב בנימין זאב כהנא, בנו של הרב מאיר כהנא, הקים את תנועת פורשי כך, שנקראה "כהנא חי" (נקראה גם בראשי תיבות כ"ח), שאליה הצטרפו יקותיאל בן יעקב (מייק גוזובסקי) ודוד אקסלרוד (נינו של לאון טרוצקי).
בנובמבר 1992, ביום השנה לרצח הרב מאיר כהנא, ארבעה קטינים מפעילי "כהנא חי" התארגנו במסגרת "סיירת נקמה" וביצעו פיגוע בשוק הקצבים שבעיר העתיקה בירושלים. הארבעה רצחו פלסטיני תושב מזרח העיר ופצעו שבעה באמצעות רימון יד שזרקו על אחת מסמטאות השוק. מבצעי הפיגוע שנתפסו כעבור שמונה חודשים הורשעו ברצח. מנהיגם נידון ל-15 שנות מאסר, שניים נוספים נידונו לעשר שנות מאסר, והרביעי שלא השתתף בפועל בפיגוע נידון לחמש שנות מאסר. לאחר מספר שנים עונשיהם קוצרו על ידי הנשיא עזר ויצמן, במקביל לשחרורו של השיח' אחמד יאסין.
הערות שוליים

↑  McQuiston, John T. (6 בנובמבר 1990). "Kahane Is Killed After Giving Talk in New York Hotel". The New York Times. נבדק ב-7 בדצמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Specter, Michael (6 בנובמבר 1990). "Jewish Leader Kahane Slain in New York". The Washington Post. נבדק ב-7 בדצמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  בקרוב יכנס ח"כ פינס את ועדת הפנים של הכנסת כדי לקבוע כללים שלא יאפשרו לרשויות לקרוא שמות רחובות על שם אישים כרב כהנא., באתר ערוץ 7, 14 בפברואר 2007
↑  טלי חרותי-סובר, כהנא חי (באור עקיבא), באתר הארץ, 5 באפריל 2016
↑  Ganor, Boaz (16 בדצמבר 2018). "Terrorism or hate crime?". The Jerusalem Post. נבדק ב-19 בדצמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  נדב שרגאי, 15 שנה לאחר זיכויו, הודה החשוד ברצח כהנא, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2006
↑  שבתי בנדט‏, היסטוריה של טרור יהודי: מג'ק טייטל עד גולדשטיין, באתר וואלה, 7 ביולי 2014
אלמוג אולשטיין

אלמוג אולשטיין (נולד ב-16 באוגוסט 1993), הוא אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה. בעל שתי מדליות מהמכביה, מהן אחת זהב.
ביוגרפיה

אולשטיין שוחה בקבוצת הפועל ירושלים. התאמן בפנימיית המחוננים בשחייה במכון וינגייט בהדרכתם של לאוניד קאופמן ומורן רבינוביץ' ומאוחר יותר בנבחרת השחייה של אוניברסיטת נורת'ווסטרן בארצות הברית.
ביוגרפיה > 2011 > אלוף ישראל

באליפות ישראל בשחייה, שנערכה בשנת 2011 זכה אולשטיין במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.12 שניות, לפני נמרוד שפירא בר אור מירושלים רבתי (23.15 שניות) ויהב שחף חברו לקבוצה (23.38 שניות). בשלב חצי הגמר, הוא קבע שיא אישי חדש של 23.08 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.07 שניות, במקום עשירי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.04 שניות ובמקום 14 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.13 שניות.
ביוגרפיה > 2012

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 2012 זכה אולשטיין במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.09 שניות, אחרי יהב שחף (23.03 שניות) ולפני גיא ברנע (23.25 שניות). נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.71 שניות ובמשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 25.25 שניות. כשחיין רביעי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 22.38 שניות.
ביוגרפיה > 2013

בתחרויות השחייה של המכביה ה-19 שנערכו בסוף יולי 2013 זכה אולשטיין בשתי מדליות זהב וארד. מדליית זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם דוד גמבורג, לירן קונובלוב ונמרוד שפירא בר אור בשיא ישראלי חדש של 3:21.44 דקות (השיא הנוכחי). מדליית ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 22.83 שניות, אחרי גארט ובר-גייל מארצות הברית שקבע שיא מכביה ושיא ישראלי בינלאומי חדש של 22.12 שניות, שיפור לשיאיו של ג'ייסון ליזאק מארצות הברית (22.19 שניות) ויהב שחף שקבע שיא ישראלי חדש של 22.68 שניות. נוסף לכך הוא סיים במקום חמישי בשמחה ל-100 מר חופשי בתוצאה של 51.26 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 51.16 שניות. שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 22.88 שניות, אחרי יהב שחף (22.71 שניות) ואור סבטייה (22.86 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 24.90 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אישי חדש של 24.77 שניות ועלה מהמקום הראשון, במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.59 שניות ובמקום שמיני במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.14 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אישי חדש של 29.47 שניות.
ביוגרפיה > 2014

באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 2014 זכה אולשטיין בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי, בשיא אישי חדש של 22.62 שניות, טוב מהשיא הישראלי של יהב שחף (22.68 שניות), אחרי אור סבטייה שקבע שיא ישראלי חדש של 22.54 שניות ולפני ושחף (22.70 שניות). מדליית ארד, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 24.59 שניות, אחרי נמרוד שפירא בר אור (24.52 שניות) וגיא ברנע (24.56 שניות). נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום שישי, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.10 שניות ובמשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.44 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 29.23 שניות ועלה מהמקום הרביעי. כשחיין רביעי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 22.16 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט 2014 סיים אולשטיין במקום 28 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.99 שניות, במקום 30 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 24.42 שניות ובמקום 62 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.40 שניות.