stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה שטיינשניידר
תולדות חייו

נולד בעיירה פרוסניץ שבמוראביה לרבי יעקב וקיבל השכלה תורנית וכללית כאחד. את לימודיו המשיך בניקלשבורג, בפראג ובווינה. בווינה למד מדעי המזרח, ספרות עברית, שפות שמיות (עברית, ערבית וסורית) וביבליוגרפיה, על אף הגבלות שהוטלו על לימודיו ומחקריו בשל יהדותו. הוא הצטרף לאגודה קדם-ציונית, אך פרש ממנה לאחר מספר שנים כשהגיע למסקנה שהרעיון בלתי-אפשרי ליישום.[דרושה הבהרה] אחרי מעבר בלייפציג ושוב בפראג הגיע לבסוף ב-1845 לברלין, ובה נשאר עד פטירתו. שם הכיר את צונץ, אברהם גייגר ושאר חוקרי חכמת ישראל.
כסטודנט השתתף באירועי מהפכת 1848, ובאותה שנה קיבל אזרחות פרוסית. באותה שנה גם נשא לאישה את אוגוסטה לבית אוורבך, והתפרנס בתחילה כמורה פרטי וכדרשן, וכן השתתף בחיבור ובתרגום ספרי לימוד לילדים יהודים. ב-1850 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג, וב-1859 התמנה מרצה בבית המדרש ע"ש פייטל היינה אפרים בברלין, שבו למדו יהודים ונוצרים מדעי היהדות שלא לשם קבלת תואר. מ-1860 עד 1869 היה נציג הקהילה היהודית לענייני שבועת היהודים (more judaico), והביע את התנגדותו לטקס זה. ב-1869 התמנה למנהל בית ספר יהודי לנערות בברלין, משרה שהחזיק בה כעשרים שנה, ובאותה שנה קיבל גם משרת ספרן בספרייה המלכותית בברלין. הוא דחה הצעה ללמד בבית הספר הגבוה למדעי היהדות בברלין.
בין תלמידיו היו יצחק יהודה גולדציהר, שניאור זלמן שכטר, חיים ברודי, יהודה ליב מאגנס, אלכסנדר מרקס, ג'ורג' קוהוט, גוטהולד וייל, ארתור בירם ואחרים.
נכדו, גוסטב שטיינשניידר (1899-1981), היה פילוסוף ועלה לארץ ישראל. בעלה של טוני הלה, מייסדת תיכון חדש בתל אביב.
נכד אחר, קרל (1900-1979), עלה לישראל והתפרסם בגרמניה בזכות תרגום יצירותיו של ש"י עגנון לגרמנית.
שטיינשניידר נפטר ב-1907 ונקבר בבית הקברות היהודי בווייסנזה שבברלין.
בשכונת תל חיים בתל אביב נקרא רחוב על שמו.
סיפר עגנון: ”סיפר לי הרב דר' משה אוירבך שיחיה, שטיינשניידר מנהל בית ספר לנערות היה בעדת ברלין. כשפירש ממשרתו הקציבה לו הקהילה שש מאות רייכסטלרים לשנה. לימים ירד שער המטבע. הוסיפו לו ראשי הקהילה תוספת יוקר. לקח לו שטיינשניידר כפי שהוקצב לו בראשונה ואת המותר החזיר לקהלה.” (ש"י עגנון, תכריך של סיפורים, הוצאת שוקן תשס"א עמ' 196.)
תחומי מחקר והשקפת עולם

שטיינשניידר מכונה במקורות רבים "אבי הביבליוגרפיה העברית". הוא פרסם מאמרים ומחקרים לרוב בתולדות הספר העברי והיהודי, בפרט בימי הביניים. פרסומיו ומחקריו הביבליוגרפיים והאחרים הניחו את התשתית לחקר מדעי היהדות במסגרת תנועת חכמת ישראל. הוא פרסם קטלוגים מפורטים, כולל ביוגרפיות של המחברים, של ספרי הדפוס בספרייה הבודליאנית באוניברסיטת אוקספורד ושל כתבי היד העבריים בספריות בברלין, בספריית מדינת בוואריה במינכן, בהמבורג ובליידן. ערך אנציקלופדי על הספרות היהודית שכתב ל-Allgemeine Encyklopädie der Wissenschaften und Künste (האנציקלופדיה הכללית למדעים ולאמנויות) שיצאה לאור בברלין 1844–1847 יצא לאור גם כספר בפני עצמו ותורגם לאנגלית (Jewish Literature from the Eighth to the Eighteenth Century, לונדון, 1857) ולעברית ("ספרות ישראל", וילנה 1899, תרגם תלמידו צבי (הנרי) מאלטר, עם עדכונים של רמש"ש עצמו).
שטיינשניידר כתב למעלה מאלף וארבע מאות ספרים, מאמרים, קטלוגים, רשימות ביבליוגרפיות ומהדורות מדעיות של חיבורים קדומים, ובנוסף לכך ביקורות ספרים ומכתבים, שחלקם לא פורסמו. הוא כתב בשפות גרמנית, איטלקית, צרפתית, לטינית ועברית (לרבות פרסומים ברבים מכתבי העת של המשכילים העבריים במזרח אירופה). מ-1859 עד 1882 ערך כתב עת בשם Hebräische Bibliographie, בעברית "המזכיר".
תחומי מחקרו לא היו בספרות העברית בלבד: הוא עסק גם בכל הספרות המדעית שלפני התקופה המודרנית, בארצות האסלאם ובאירופה וחקר את תרגומי ספרי המדע בין השפות יוונית, ערבית, עברית והשפות האירופיות. בעיקר התמקד בפילוסופיה, רפואה ומתמטיקה של ימי הביניים.
שטיינשניידר דגל באוניברסליזם ובשוויון והתנגד לרעיונות לאומיים בכלל, ולציונות בפרט. לאחר מותו יוחסה לו האמירה כי "מטרתה של תנועת חכמת ישראל היא להביא את שרידי היהדות לקבורה מכובדת", ועל אמירה זו נשען גרשום שלום במאמר מפורסם שבו שפך את חמתו על תנועת חכמת ישראל בדורם של צונץ, גרץ, גייגר ושטיינשניידר. מבחינה דתית אמנם לא היה אורתודוקסי, אך שמר על דעות שמרניות והתנגד לכמה עקרונות של היהדות הרפורמית, בעיקר להחלפת שפת התפילה מעברית לגרמנית. הוא שאף לעסוק במחקר והיה, לדברי מיכאל מאיר, קיצוני אף מיום-טוב ליפמן צונץ המתבודד בדרישתו להפריד את מדעי היהדות מכל עיסוק מעשי בחיי הדת.
המונח "אנטישמיות" נטבע לראשונה ככל הנראה על ידי מוריץ שטיינשניידר כביקורת על ארנסט רנן.
פרסומים

בין פרסומיו החשובים ביותר של שטיינשניידר:
Die Fremdsprachlichen Elemente im Neuhebräischen (היסודות הזרים בעברית החדשה), פראג 1845
אמרי בינה, ספר לימוד לבתי ספר יהודיים, ברלין 1847
Manna, עיבודים של שירים בעברית שחוברו מהמאה האחת עשרה עד המאה השלוש עשרה, ברלין 1847
הערך Jüdische Literatur (ספרות יהודית) באנציקלופדיה Allgemeine Encyklopädie der Wissenschaften und Künste, לייפציג 1850; תרגום לאנגלית: Jewish Literature from the Eighth to the Eighteenth Century, לונדון 1857; תרגום לעברית: ספרות ישראל, וילנה 1899
Catalogus Librorum Hebræorum in Bibliotheca Bodleiana (קטלוג לספרים עברים בספרייה הבודליאנית), ברלין, 1852 - 1860
Die Schriften des Dr. Zunz (כתבי צונץ), ברלין 1857
Polemische und Apologetische Literatur in Arabischer Sprache Zwischen Muslimen, Christen und Juden (ספרות פולמוסית ואפולוגטית בשפה הערבית בין מוסלמים, נוצרים ויהודים), לייפציג 1877
Die Hebräischen Übersetzungen des Mittelalters und die Juden als Dolmetscher (התרגומים העבריים של ימי הביניים והיהודים כמתרגמים), ברלין 1893
Die Arabischen Übersetzungen aus dem Griechischen (תרגומים ערביים מיוונית), ברלין 1897
Die Arabische Literatur der Juden (הספרות הערבית של היהודים), פרנקפורט 1902
Die Geschichtsliteratur der Juden (הספרות ההיסטורית של היהודים), 1905
מהדורות חדשות של ספריו נדפסו לאורך המאה העשרים, והעיסוק בפרסומיו נמשך גם בראשית המאה העשרים ואחת, לרבות הכנת מהדורה מקוונת של ספרו על התרגומים העבריים.
לקריאה נוספת

גאורג ק' האסלהוף, "חכמת ישראל" Wissenschaft des Judentums של גרמניה במאה ה-19 ותרומתה לגילוי השפעות הרמב"ם על הנצרות, היסטוריוסופיה ומדעי היהדות, תשס"ה, עמ' 107-138
תרומתו של מוריץ שטיינשניידר להיסטוריוגרפיה היהודית, מאת שלום בארון, "ממדיה העולמיים של ההיסטוריה היהודית" (תשנ"ו) 263-306 1996.
צבי ברס, בית הספרים הירושלמי "מדרש אברבנאל" ויובלו של שטיינשניידר, ציון נט, ד, תשנ"ד /1994, עמ' 507-511
אברהם מאיר הברמן, טעות שגררה טעויות, קריית ספר מח, תשל"ג/ 1973, עמ' 528 (מידע בקטלוג רמב"י) (הופיע גם בספרו "מסכת סופרים וספרות")
ישראל יעקב דינסטג, משה שטינשניידר כחוקר הרמב"ם, סיני סו, 1970, עמ' 347-366
הערות שוליים

↑  Michael Meyer, Response to Modernity: A History of the Reform Movement in Judaism, Wayne State, 1995, עמ' 76.
↑  פריט Q113782757 בוויקינתונים
↑  פריט Q113807983 בוויקינתונים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268580805171  PLWABN: 9810534714205606  BIBSYS: 90207764  BNE: XX1269822  BnF: cb124767468 (data)  CANTIC: a11315908  CiNii: DA0648565X  GND: 118753355  ISNI: 0000 0001 2277 3803  LCCN: n50054097  NKC: jn19990008226  NLA: 35522599  NTA: 074579487  RERO: 02-A003862332  SELIBR: 94027  SNAC: w66d6jg0  SUDOC: 033963894  Trove: 983403  VcBA: 495/15981  VIAF: 22242243   WorldCat (עם VIAF): 22242243 
שטיינשניידר קורא על מכתבתו
קברו של שטיינשניידר בבית הקברות היהודי בווייסנזה, ברלין
קטלוג הספרים העבריים בספרייה הבודליאנית. שטיינשניידר הכין אותו במשך כשתים-עשרה שנים
ספרו של שטיינשניידר על התרגומים העבריים בימי הביניים
קאמי קלודל (סרט, 1988)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  ברונו ניוטן
 הופק בידי:  איזבל אג'אני, כריסטיאן פשנר 
 תסריט:  ברונו ניוטן, מרילין גולדין
 עריכה:  ז'ואל אש, ז'אן קף
 שחקנים ראשיים:  איזבל אג'אני ז'ראר דפרדייה
 מוזיקה:  גבריאל יארד
 צילום:  פייר לום 
 מדינה:  צרפת 
 חברה מפיצה:  חברת הסרטים גומון
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  7 בדצמבר 1988
 משך הקרנה:  165 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט רומנטי, סרט היסטורי, סרט ביוגרפי 
 מקום התרחשות:  פריז 
 הכנסות:  27.3 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   camilleclaudel
 פרסים:  פרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר (איזבל אג'אני)  פרס סזאר לצילום הטוב ביותר  פרס סזאר לצילום הטוב ביותר (פייר לום)  פרס סזאר לעיצוב הפקה  פרס סזאר לסרט הטוב ביותר  César Award for Best Costume Design (Dominique Borg)  פרס סזאר לסרט הטוב ביותר (ברונו נויטן) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
קאמי קלודל (בצרפתית: Camille Claudel) הוא סרט ביוגרפי צרפתי משנת 1988 בבימויו של ברונו ניוטן, עם איזבל אג'אני וז'ראר דפרדייה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספרה של רן-מארי פארי נכדתו של פול קלודל, אחיה של קאמי. הוא מתאר את חייה של הפסלת קאמי קלודל משנת 1885 עד אשפוזה הכפוי במוסד לחולי נפש בשנת 1913.
איזבל אג'אני הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. היא זכתה בפרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס דב הכסף לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר וזכה בפרס סזאר לסרט הטוב ביותר
תקציר העלילה

פריז 1885, קאמי קלודל (איזבל אג'אני) מפסלת בסדנה שלה בפריז ביחד עם חברתה ג'סי ליפסקומב (אנ') (קתרין בורמן). בלילות היא יוצאת לאתרי בניה ומביאה משם חומר לפיסול. אביה (אלין קוני) ואחריה פול קלודל (לורן גרוויל) תומכים בה ואילו אמה (מדלן רובינסון) מתנגדת לכל מעשיה.
לסדנה מגיע הפסל הידוע אוגוסט רודן (ז'ראר דפרדייה), מתבונן בעבודותיה של קאמי ומציע לשתיהן לבוא לסטודיו ולשמש כשוליות ביצירה גדולה של שועי העיר קאלה. קאמי מפסלת את כפות הרגלים של הדמויות ורוזן מבחין בכשרונה, מתקרב אליה והיא אף משמשת לו כמודל.
רודן נמשך לנשים למרות שיש לו בת זוג קבועה, רוז ברו (דניאל לברון). קאמי מבקשת למסד את הקשרים ביניהם אך רודן מסרב. על רקע זה מתפתחת ביניהם יריבות קשה. קאמי נכנסת להיריון ועוברת הפלה מלאכותית. הם רבים גם על רקע אמנותי והיחסים ביניהם ניתקים. הסטודיו שלה מוצף בשיטפון ומי שעוזר לה בשעתה הקשה הוא סוחר האמנות איז'ן בלו (פיליפ קלבנו) שמזמין ממנה עבודות ומארגן לה תערוכה גדולה ומוצלחת.
מצבה הנפשי של קאמי מידרדר והיא נסגרת בביתה, מתחילה לשתות ומנפצת את כל עבודותיה בסטודיו.
ב-3 במרץ 1913 מת אביה ואמה מצליחה להוציא תעודה רפואית מדוקטור מישו (פרנסוא ברנרד) המעידה על אי שפיות. ב-10 במרץ 1913 קאמי מוצאת מביתה ומובלת בכרכרה לאשפוז כפוי במוסד לחולי נפש שם היא נמצאת 30 שנה עד למותה ב-19 באוקטובר 1943.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| איזבל אג'אני | קאמי קלודל |  |
| ז'ראר דפרדייה | אוגוסט רודן |  |
| לורן גרוויל | פול קלודל |  |
| אלן קוני | לואיס פרוספר קלודל | אבא של קאמי |
| מדלן רובינסון | לואיז אתניאס קלודל | אמא של קאמי |
| קתרין בורמן | ג'סי ליפסקומב | חברה של קאמי |
| דניאל לברון | רוז ברו | בת זוג של רודן |
| פרנסוא ברנרד | ד"ר מישו | הרופא של קאמי |
| פיליפ קלבנו | איז'ן בלו | סוחר אמנות |
הערות שוליים

1 2  יעל ישראל, קולנוע - אשה קשה - "קאמי קלודל" (צרפת 1988), במאי: ברונו נויטן, שחקנים: איזאבל אדז'אני, ז'ראר דפארדיה, לורנש גבריל, אלן קוני, קאתרין בורמן, כל העיר, 14 באפריל 1989
עדנה פיינרו, רומן למשרתות - "קאמי קלודל" (צרפת 1988), "העולם הזה", גיליון 2692 מ-5 באפריל 1989, עמוד 20
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7600753-4  VIAF: 221763970   WorldCat (עם VIAF): 221763970
נמר של נייר (סרט, 1975)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן "נמר של נייר" של ג'ק דייוויס
 בימוי:  קן אנאקין 
 הופק בידי:  יואן לויד 
 תסריט:  ג'ק דייוויס 
 עריכה:  אלן פטילו 
 שחקנים ראשיים:  דייוויד ניבן טושירו מיפונה קוזהיטו אנדו הרדי קרוגר
 מוזיקה:  רוי באד 
 צילום:  ג'ון קבררה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, אוסטרליה 
 חברה מפיצה:  The Rank Organisation
 הקרנת בכורה:  1 במאי 1975
 משך הקרנה:  99 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט הרפתקאות, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
נמר של נייר (באנגלית: Paper Tiger) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1975 עם דייוויד ניבן, טושירו מיפונה והילד היפני קוזהיטו אנדו בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "נמר של נייר" של ג'ק דייוויס (אנ') שגם כתב את התסריט.
העלילה היא על מורה בריטי מתחזה שבנה לעצמו דימוי של גיבור מלחמה אמיץ בעל עיטורי גבורה והרפתקאות ברחבי העולם שמאחוריהם אין דבר, מין נמר של נייר. אבל בשעת הצורך והסכנה הוא הופך לנמר ממש.
הסרט צולם בקואלה לומפור וב-Genting Highlands (אנ') במלזיה ובאולפנים בלונדון.
שיר הנושא של הסרט - "חברי הקטן" מנוגן על ידי התזמורת הפילהרמונית של לונדון ומושך בפי "זמרי ריי קוניף". השיר היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר.
תקציר העלילה

מטוס של בריטיש איירווייז עומד לנחות בנמל התעופה של מדינת קולאגונג (שם פיקטיבי). בין הנוסעים נמצא "מייג'ור" וולטר ברדבורי (דייוויד ניבן) שמספר לזוג לידו על הרפתקאותיו ברחבי העולם ועל הצטיינותו כלוחם במלחמת העולם השנייה.
לאחר הנחיתה מגיע וולטר לשגרירות יפן בקולאגונג. הוא נפגש עם השגריר (טושירו מיפונה) שקורא בהתלהבות את קורות חייו - בעל עיטור הצלב הצבאי וצלב המלחמה. וולטר צולע ונזקק למקל הליכה כי לדבריו נפצע במרוץ 24 השעות של לה מאן. השגריר ממנה אותו בתור מורה לאנגלית של בנו בן העשר, קואיצ'י (קוזהיטו אנדו) כי עומד להיתמנות לשגריר בבריטניה והוא רוצה שקואיצ'י ילמד לדבר אנגלית במבטא נכון.
קואיצ'י מעריץ את וולטר לאחר שהוא מספר לו על לחימתו במלחמת העולם השנייה. הוא פיקד על פלוגה בניסיון לכבוש בונקר גרמני בראש גבעה. הלוחמים היו נפחדים ולא זזו והוא התקדם תוך אש והפגזה. טנק גרמני התקרב אליו והיא ירה במטול פיא"ט פוצץ את הטנק וחיסל את אנשי הצוות באקדחו. אחר כך זרק רימון יד לבונקר ועשרות גרמנים נכנעו לו...
בפעם נוספת הוא ברח ממחנה שבויים גרמני על ידי קפיצה מגובה לתעלת מים שהקיפה אותו...
השגריר מבקש מוולטר שיפסיק לספר לקואיצ'י סיפורי מלחמה.
בבית השגריר נערכת קבלת פנים לשר החוץ (איבן דסני). עיתונאי גרמני, גינתר מילר (הרדי קרוגר), מתחיל לשאול אותו שאלות מביכות אבל וולטר שולף תשובות מהשרוול ולא מתבלבל. טרוריסטרים פותחים באש וולטר מכה בחרב אחד מהם שנתפס וערכו עולה.
טרוריסטים שבראשם הטרוריסטית טאלה (אירן טסו), חוטפים את אנדו וולטר ודורשים לשחרר 65 מאנשיהם הכלואים, אחרת יוציאו אותם להורג. הם מוברחים למקום מבודד בג'ונגל. קואיצ'י רוצה שוולטר יוכיח את עצמו ויתכנן בריחה אבל וולטר פוחד ומספר לו כי הצליעה שלו היא בגלל פוליו בילדות ולא מרוץ מכוניות וכי אם יברחו הם יירו אבל את קואיצ'י זה לא משכנע.
הנשיא מסרב להיענות לדרישת הטרוריסטים ומודיע כי אם הם יהרגו את השניים הוא יוציא להורג את כל 65 הטרוריסטים הכלואים אצלו.
השגריר מבקש מהעיתונאי מילר שיברר על עברו של וולטר והוא מודיע לו שוולטר לא שירת בכלל בצבא וכי הוא מתחזה.
וולטר מסתכל בפניו במראה ומחליט בכל זאת לברוח. הם מצליחים להסיר את קרשי רצפת הצריף ולהגיע למכונית של הטרוריסטים. הטרוריסטים רודפים אחרי מכוניתם שנוסעת במהירות בדרך צרה ומפותלת ולבסוף מתהפכת.
הם יוצאים חבולים וממשיכים את מנוסתם בג'ונגל. הם מטפסים במעלה צוק והטרוריסטים צולפים לעברת ופוצעים את וולטר. בשארית כוחותיו ובעזרת קואיצ'י הוא מגיע לראש הצוק ובאותו רגע מגיעים מסוקי חיפוש. קואיציי מאותת להם במראה שבידו והם מאתרים אותם. מסוק אחר מחסל את הטרוריסטים.
לאחר החלמה קצרה מגיע וולטר לשגריר ומספר לו כי הוא היה בכלל מורה בתקופת המלחמה וכל מה שסיפר זה פרי דמיונו. הוא מתנצל ומבקש לפרוש אבל השגריר שהתרגש מהתנהגותו בחטיפה מודיע לו בשמחה כי החליט שיישאר וימשיך ללמד את קואיצ'י.
צלילי מטאל

| --- | --- |

 בימוי:  דריוס מרדר 
 הופק בידי:  Sacha Ben Harroche 
 עריכה:  מיקל נילסון 
 שחקנים ראשיים:  ריז אחמד אוליביה קוק פול רייסי 
 מוזיקה:  Nicolas Becker 
 צילום:  דניאל זר
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Caviar Films 
 חברה מפיצה:  פריים וידאו
 הקרנת בכורה:  20 בנובמבר 2020, ארצות הברית
 משך הקרנה:  120 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, שפת הסימנים האמריקאית
 סוגה:  סרט דרמה 
 פרסים:  פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר ולפסקול הטוב ביותר.
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
צלילי המטאל (באנגלית: Sound of Metal) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2020, בבימויו של דריוס מרדר (אנ') ובכיכובם של ריז אחמד, אוליביה קוק ופול רייסי.
הסרט מספר את סיפורו של מתופף מטאל המאבד את שמיעתו. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו 2019 ב-6 בספטמבר 2019. יצא לצפייה ב-20 בנובמבר 2020 בפריים וידאו.
הסרט זכה לשבחי הביקורת, עם שבחים מיוחדים על הופעותיהם של אחמד ורייסי, כמו גם על עיצוב הסאונד. היה מועמד בשש קטגוריות לאוסקר ה-93, כולל פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור אחמד, פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר, הפסקול הטוב ביותר ופרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור רייסי וזכה בשני פרסים: פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר והפסקול הטוב ביותר.
עלילה

רובן הוא מתופף ומחצית צמד המטאל בלאקגאמון, יחד עם הזמרת וחברתו לו. הם מתגוררים בקרוואן במהלך מסע הופעות ברחבי ארצות הברית. כאשר רובן מתחיל לאבד את שמיעתו, הוא ניגש לבית מרקחת ומבקש אבחון. הרוקח מפנה אותו לרופא, שמבצע בדיקת שמיעה ומגלה שרובן יכול להבין רק 20–30 אחוז מהמילים שהוא שומע וכי שמיעתו תתדרדר במהירות. יתר על כן, אף על פי ששתלי השבלול יכולים לסייע לו, עלותם אינה מכוסה בביטוח. הרופא מציע לו להימנע מחשיפה לרעשים חזקים, אך רובן ממשיך להופיע.
לו מבקשת להפסיק את ההופעות למען בריאותו ומודאגת גם מעברו כמכור לסמים. הם מקבלים המלצה להגיע למקלט כפרי עבור חירשים מחלימים, המנוהל על ידי אדם בשם ג'ו, אשר איבד את שמיעתו במלחמת וייטנאם. רובן שוהה במקלט, פוגש את שאר חברי המקלט ומסתגל למציאות החדשה. רובן מתחיל ללמוד את שפת הסימנים האמריקאית. רובן מצטרף לדיאן, מורה במקלט ומתחיל להתחבר לילדים ולשאר הקהילה.
ג'ו מציע לרובן להישאר במקום, כעובד הקהילה, אך הוא מעדיף למכור את התופים שלו וציוד המוזיקה כדי לממן את ניתוח שתלי השבלול. ג'ו מבקש בנימוס מרובן לעזוב למען אחרים בקהילה, מאחר שהמקום מנוהל סביב התפיסה שחירשות אינה נכות.
הוא נוסע לאביה של לו, שם נחגגת לכבודו מסיבה והוא מתאחד עם לו. הסרט מסתיים בעזיבת רובן עם חפציו לרחוב, שם מחליט לכבות את השתלים ולהתמזג עם השקט.
צוות השחקנים

ריז אחמד בתפקיד רובן סטון
אוליביה קוק בתפקיד לו ברגר
פול רייסי בתפקיד ג'ו
לורן רידלוף בתפקיד דיאן
ביצורים

.
מערך הביצורים המרשים (צריחים, חומה, חפיר) של טירת המלך רנה בטרסקון.
מצודת לונדון (Tower of London) – טירה מסוג מצודה קונצנטרית.
מבצר נח'ל, אחד המבצרים שנשתמרו במצב מצוין בעומאן.
ביצורי פורט בורטאנג', שוחזרו למצבם בשנת 1750, במחוז חרונינגן שבהולנד.
פילבוקס משולב בגדר ההפרדה סמוך לשכונת גילה בדרומה של ירושלים, ספטמבר 2005
ביצורים הם מבנים צבאיים שנועדו ללוחמה הגנתית. גורמים שונים השתמשו בביצורים לאורך אלפי שנות היסטוריה, במבחר רחב של עיצובים הולכים ומורכבים. הפעולה של שיפור ההגנה של אזור מסוים נקראת "ביצור". מבנים מבוצרים נקראים מבצרים או מצודות. ביסוד הביצורים עומדות שתי תכליות עיקריות: מניעת מעבר וחדירה של כוחות עוינים, והגנה על מתחם מסוים (ועל מערך ההגנה עצמו) מפני פגיעות פיזיות כגון ירי קליעים.
סוגי ביצורים

קיימים שני סוגים מרכזיים של ביצורים - מערכות ביצורים ואלמנטים הגנתיים וביצוריים.
סוגי ביצורים > מערכות ביצורים

מבצר – מתחם מבוצר, שנועד להגן על האנשים שבתוכו בפני תקיפה וכן לספק נקודת משלט אסטרטגית.
טירה – מבנה מגורים גדול ומבוצר.
חומות עיר – מערכת ביצורים שנועדה להגן על יישוב עירוני או כפרי. האלמנט העיקרי במערכת זו היה חומות ארוכות וגבוהות אך היא כללה גם מצודה, צריחים ושערים.
מחסום הפרדה – מבנה או מערכת ביצורים שנועדו ליצור הפרדה בין שני מקומות או אוכלוסיות.
מוצב – מתחם צבאי מבוצר מודרני המשמש נקודת משלט ובסיס לחיל מצב השומר על האזור.
בונקר – מבנה צבאי מבוצר המחופר בתוך האדמה או בבטן ההר, המסתמך על התחפרות והמסלע הטבעי להגנה. נועד לעמוד בפני הפצצות כבדות וארטילריה, ולעיתים גם בפני נשק גרעיני.
סוגי ביצורים > אלמנטים הגנתיים וביצוריים

להלן אלמנטים הגנתיים שלרוב אינם עומדים בפני עצמם אלא משולבים כחלק ממערך ביצורים מהסוגים שתוארו לעיל.
מצודה – גרסה מוקטנת של מבצר, שלרוב השתלבה במערך ביצורים נרחב יותר (כחלק ממבצר, חומות עיר, מחסום הפרדה וכו').
חומה – קיר עבה וגבוה הנועד לחסום מעבר ולמנוע פגיעת קליעים. חומות גדולות כללו גם עמדות ירי במפלס העליון שלהן, דבר שאפשר למגינים לירות לעבר כוחות עוינים ומסתננים שמנסים לטפס על החומה.
צריח – צריח משמש לעיתים קרובות כשם למגדל מבוצר המשובץ בחומה ומתנשא מעליה. לרוב כלל הצריח עמדות ירי במספר מפלסים וחרכי ירי.
באסטיון – בליטה זוויתית בחומה המאפשרת הגנה יותר טובה עליה.
שינות – עמדות ירי הבנויות על חומה בצורת זיגזג מלבני.
חרך ירי – חריץ צר בחומה או בקיר המאפשר למגן לירות על התוקף תוך מתן הגנה למגן מאש התוקף (לתוקף קשה יותר לקלוע לתוך החריץ הצר שמאחוריו ניצב המגן).
חפיר – תעלה עמוקה, מלאה במים או יבשה, שמטרתה למנוע מעבר וגישה ליסודות של החומות.
ברביקן – מתחם מבוצר הנועד לרוב להגן על גשרים.
משיקולי – מרפסת הפוכה שנועדה לאפשר התמודדות עם אויבים העומדים צמוד לחומה.
פתח הריגה – פתח הנמצא לרוב בתקרת גשר ממנו החיילים יכולים לירות על אויבים.
גדר – מחסום בתצורת שבכה או סורגים, שעשוי לרוב ממתכת או עץ, שמטרתו למנוע מעבר בני אדם ובעלי חיים. חומות נמוכות ודקות מאבן מכונות אף הן "גדר".
גדר תיל (תלתלית) – גדר קוצנית העשויה מתיל מתכת דוקרני וניתנת לפרישה מהירה בשטח.
חומת מפגע – סוללת עפר (ערימה גבוהה, ארוכה ורחבה של עפר) שנועדה לספוג ירי כבד, לרבות אש נשק קל, תותחים וארטילריה.
פילבוקס (מצדית) – מגדל שמירה מודרני, לרוב בצורת גליל ועשוי מבטון מזוין, שבו משובצים חרכי ירי לרובים ומקלעים.
שוחה – תעלה צרה וארוכה שמשמשת להגנת חיל רגלים מפני ירי מקלעים ופגיעה ישירה של ארטילריה. שוחות הן ביצור צבאי מודרני ומהוות גם חלק ממוצבים, ולרוב הן כוללות גם עמדות ירי.
מתרס – מחסום מאולתר המשמש לרוב בלוחמת רחוב.
עמדת שמירה ממוגנת – עמדת שמירה ("בודקה") שקירותיה וחלונותיה ממוגנים בפני ירי מנשק קל.
מיגונית – מקלט נייד שמגן מפני פגיעה ישירה של פצצות מרגמה ורקטות קלות ומפני רסיסים של רקטות כבדות יותר, כמו גם מפני ירי נשק קל ורסס.
ראו גם

מבצר
מוצב
מיגונית שהוצבה במרכז מסחרי של אור יהודה במהלך מלחמת חרבות ברזל
אסאטה שאקור

| --- | --- |

 לידה:  16 ביולי 1947 (בת 77) ג'מייקה, ארצות הברית 
 שם לידה:  JoAnne Deborah Byron 
 מדינה:  ארצות הברית
 כינויים נוספים:  Joanne Chesimard, JoAnne Deborah Byron
 פעילות בולטת:  פעילות פוליטית במסגרת מפלגת הפנתרים השחורים וצבא השחרור השחור (BLA)
 ידועה בשל:  בריחתה מהכלא ומארצות הברית, והפיכתה לאישה המבוקשת ביותר של ה-FBI
 השכלה:  הסיטי קולג' של ניו יורק 
 תקופת הפעילות:  מ-1970
 
אסאטה אולוגבלה שאקור (באנגלית: Assata Olugbala Shakur; נולדה ב-16 ביולי 1947 כג'ואן דברה ריימונד – ידועה גם בשם משפחתה לאחר הנישואים: צ'סימארד) היא פעילה אפרו-אמריקאית, חברה במפלגת הפנתרים השחורים (BPP), ובצבא השחרור השחור (BLA), אשר הורשעה ברצח, נמלטה לקובה ובה קיבלה מקלט מדיני.
ב-1977 הורשעה שאקור ברצח שוטר ופציעת שוטר אחר במהלך אירוע ירי בניו ג'רזי ב-1973. ישבה בכלא במהלך רוב שנות ה-70, עד שנמלטה ב-1979. לאחר מספר שנים במנוסה, הגיעה לקובה ב-1984, שם קיבלה מקלט מדיני, וממשיכה להתגורר שם מאז. ב-2 במאי 2005 הכריזה הבולשת הפדרלית עליה כטרוריסטית מקומית (אמריקאית) והציעה פרס של מיליון דולר על סיוע בלכידתה. ב-2 במאי 2013 הכניסה אותה הבולשת הפדרלית לרשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר, והיועץ המשפטי של מדינת ניו ג'רזי הוסיף עוד מיליון דולר לפרס על ראשה. היא האישה הראשונה להתווסף לרשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר.
נעוריה ותחילת הפעילות הפוליטית

אסאטה שאקור נולדה בקווינס שבניו יורק, בשם ג'ואן דברה ביירון (JoAnne Deborah Byron). הוריה התגרשו זמן קצר לאחר לידתה. שאקור העבירה את ילדותה המוקדמת בין בית אמה בניו יורק לבית סביה בווילמינגטון שבקרוליינה הצפונית, בדרום שהיה מופרד גזעית באותה תקופה. היא נשרה מלימודיה בתיכון בגיל 17, ובשלב מסוים אף ברחה מהבית. היא התגוררה אצל אנשים זרים, לדבריה, חוותה תקיפה מינית, לא הצליחה למצוא עבודה והתקיימה מגנבה. כשדודתה מצאה אותה חיה כך היא לקחה אותה אליה הביתה, ובעזרתה סיימה שאקור לימודי תעודה, שאפשרו לה ללמוד לתואר ראשון בסיטי קולג' של ניו יורק בשנות ה-20 לחייה.
שאקור השתתפה במגוון פעילויות פוליטיות בעת לימודיה לתואר, כולל הפגנות נגד מלחמת וייטנאם, שביתות נגד העלאת מחירי שכירות, ופעולות נגד גזענות ואפליה. שאקור נעצרה על ידי המשטרה בפעם הראשונה ב-1967, כאשר היא ועוד כמאה סטודנטים חסמו את הכניסה לבניין במכללה. שאקור וחבריה הפגינו נגד היעדר קורסים בלימודי שחורים בתוכנית הלימודים, וכן היעדרם של חברי סגל שחורים.
בזמן לימודיה, ב-1967, נישאה ללואיס צ'סימארד (Louis Chesimard). השניים נפרדו כעבור שנה, ובאוטוביוגרפיה שלה ייחסה שאקור את הפרידה לחוסר הסכמה לגבי תפקידי מגדר.
לאחר סיום לימודיה בגיל 23, החלה בפעילות בארגון רדיקלי בשם הפנתרים השחורים. שאקור הפכה לאחת ממנהיגי התא בהארלם. היא עזבה את הארגון בעקבות התנהגות שהגדירה כ"מצ'ואיסטית" בארגון הפנתרים השחורים, ומה שלדבריה היה אי-התמקדות בהיסטוריה שחורה:
הבעיה העיקרית נבעה מכך שבפנתרים השחורים לא הייתה גישה שיטתית להשכלה פוליטית. הם קראו את הספר האדום, אבל לא ידעו מי הם הארייט טאבמן, מרקוס גארבי ונאט טרנר. הם דיברו על יחסים בין-קהילתיים, אבל איכשהו עדיין האמינו שמלחמת האזרחים הייתה מלחמה לשחרור העבדים. רבים מאוד מהם בקושי הבינו היסטוריה כלל, בין אם היסטוריה שחורה, אפריקאית, או אחרת. [...] זו הייתה הסיבה העיקרית שרבים מחברי המפלגה המעיטו בערך ההתאחדות עם ארגונים שחורים אחרים ובמאבקים קהילתיים.
באותה שנה, שינתה את שמה לאסאטה (זו שנאבקת, שם מערב אפריקאי שמקורו בשם הערבי עאישה) אולוגבלה (אוהבת העם, בשפת היורובה) שאקור (זו שמכירה תודה, בערבית), והצטרפה לצבא השחרור השחור, ארגון רדיקלי אשר מטרתו הייתה "להילחם בעד העצמאות וההגדרה העצמית של אנשים ממוצא אפריקאי בארצות הברית". ב-1971 הצטרפה שאקור לרפובליקת אפריקה החדשה (אנ'), ארגון שמאל רדיקלי שמטרתו להקים מדינה עצמאית שרוב אוכלוסייתה שחורה מהמדינות אלבמה, ג'ורג'יה, קרוליינה הצפונית, לואיזיאנה ומיסיסיפי.