stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוטו פצ'ק
וילת פצ'ק

בראשית שנות העשרים, בין שתי מלחמות העולם, בנה אוטו וילת ענק בפראג. במשך השנים שימשה וילה זו אישים שונים, ובהמלך מלחמת העולם השנייה נככבשה על ידי הנאצים שהפכו את המקום למפקדה. לאחר מכן עבר הבית לבעלות ארצות הברית, וכיום משמש בית זה למגורי שגריר ארצות הברית בצ'כיה.
לקריאה נוספת

הארמון האחרון, נורמן אייזן
הערות שוליים

↑  הארמון האחרון, נורמן אייזן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 139166386  VIAF: 100466644   WorldCat (עם VIAF): 100466644 
וילה פצ'ק בפראג.
אוטו פון קוצבו

| --- | --- |

 לידה:  30 בדצמבר 1787 טאלין, Reval Viceroyalty, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  15 בפברואר 1846 (בגיל 58) טאלין, גוברניית אסטוניה, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  אסטוניה 
 בן או בת זוג:  Amalie von Kotzebue 
 צאצאים:  פטר אוגוסט מוריץ פון קוצבו, Friederike Karoline Helene von Wistinghausen, אוטו רוריק ניקולאי פון קוצבו 
 
אוטו פון קוצבו (ברוסית: О́тто Евста́фьевич Коцебу́;‏  30 בדצמבר 1787 - 15 בפברואר 1846) היה קצין ונווט רוסי בצי הקיסרי הרוסי. הוא היה ידוע במסעותיו באוקיאניה.
ראשית חייו

נולד למשפחת קוצבו ממוצא ברנדנבורגי, הוא היה בנם השני של הסופר והדיפלומט אוגוסט פון קוצבו ואשתו, והוא נולד ברוואל (כיום טאלין, אסטוניה), אז חלק מהאימפריה הרוסית. לאחר שלמד בבית הספר לצוערים בסנט פטרסבורג, הוא ליווה את אדם יוהאן פון קרוזנשטרן במסעו בשנים 1803–1806. שניהם ייצגו את בולטותם של הגרמנים הבלטים במשלחות הימיות של רוסיה הקיסרית בסביבות 1800.
קריירה ימית

לאחר הקידום לדרגת לוטננט, קוצבו הועמד בראש משלחת, שהצטיידה על חשבון הרוזן ניקולאי רומיאנצב, בספינת המפרש "רוריק", ששרתו בה רק עשרים ושבעה גברים, כולל חוקרי הטבע יוהאן פרידריך פון אששולץ ואדלברט פון שאמיסו, והאמן לודוויג כוריס. קוצבו הפליג ב-30 ביולי 1815 למצוא מעבר לאוקיינוס הארקטי ולחקור את החלקים הפחות ידועים באוקיאניה.
לאחר שעברו דרך כף הורן, הוא גילה קבוצות איים לא ידועים באוקיניה לאחר מכן שט לקמצ'טקה. באמצע יולי הוא המשיך צפונה, לאורך צפון מערב החוף אמריקאי, וגילה מקומות בים צ'וקצ'י המרוחק.
בחזרתו לאורך חופי אסיה, הוא הפליג דרומה, שהה במשך שלושה שבועות באיי סנדוויץ', וב-1 בינואר 1817 גילה את אי "השנה החדשה". לאחר שייט נוסף באוקיינוס השקט, הוא המשיך צפונה. מחלה קשה אילצה אותו לחזור לאירופה, והוא הגיע לרוסיה ב-3 באוגוסט 1818, והביא איתו אוסף גדול של צמחים לא ידועים ומידע אתנולוגי חדש.
בשנת 1823 הוצב קוצבו, שהועלה לדרגת רב חובל, לפקד על משלחת של שתי ספינות מלחמה, שמטרתה העיקרית הייתה להביא תגבורת לקמצ'טקה. צוות של מדענים היה על סיפונה של הספינה הרוסית "אנטפרייז" שאסף מידע וחומר רב ערך בגאוגרפיה, אתנוגרפיה ותופעות טבע. המשלחת, המשיכה דרך כף הורן, ביקרה באיי רדאק, והגיעה לפטרופבלובסק ביולי 1824. המשלחת חזרה דרך הפיליפינים, קלדוניה החדשה ואיי הוואי, והגיעה לקרונשטאדט ב-10 ביולי 1826.
שני ספרים כתב קוצבו על מסעותיו: "מסע גילוי אל הים הדרומי ומיצרי ברינג לצורך חקר מעבר צפון-מזרח בשנים 1815–1818" (3 כרכים 1821), ו"מסע חדש מסביב לעולם ב- השנים 1823–1826" (1830), תורגמו לאנגלית.
הוא נפטר ברוואל (טאלין) בשנת 1846. הוא נקבר בחצר הכנסייה בקוזה - 30 ק"מ מטאלין, ואתר הקבר מסומן באנדרטה מרשימה.
מורשת והצטיינות

מפרץ קוצבו והעיר קוצבואה, באלסקה נקראות על שמו.
רחוב קוצבו באזור קלמאג'ה בצפון טאלין, באסטוניה נקרא על שמו ועל שמו של אביו אוגוסט פון קוצבו, ששניהם התגוררו ברחוב.
הפרפר Pachliopta kotzebuea נקרא על שמו על ידי יוהאן פרידריך פון אששולץ, בוטנאי שהיה על סיפון ה"רוריק".
הערות שוליים

↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Kotzebue, Otto von". Encyclopædia Britannica. Vol. 15 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 920.
↑  Daum, Andreas W. (2019). "German Naturalists in the Pacific around 1800: Entanglement, Autonomy, and a Transnational Culture of Expertise". In Berghoff, Hartmut (ed.). Explorations and Entanglements: Germans in Pacific Worlds from the Early Modern Period to World War I. Berghahn Books. pp. 79–102.
↑  Schmidt, Robert A.; Voss, Barbara L. (2005). Archaeologies of Sexuality. Routledge. pp. 43–47
↑  Works by or about Otto von Kotzebue
↑  Gannett, Henry (1905). The Origin of Certain Place Names in the United States. Government Printing Office. pp. 177
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303972205171  PLWABN: 9810626782705606  BIBSYS: 2060298  BNC: 000388112  BnF: cb171538697 (data)  CiNii: DA03084302  GND: 116345330  ISNI: 0000 0001 1616 8500  LCCN: n85384009  LNB: 000254627  NKC: js20080321003  NLA: 35280893  NTA: 070331219  RERO: 02-A012468410  SNAC: w6p10pq2  SUDOC: 084570474  Trove: 895644  VIAF: 32746140   WorldCat (עם VIAF): 32746140 
מפת המסעות של אוטו פון קוצבו
אופידום

אופידום (בלטינית: Oppidum ברבים oppida) היא ההתיישבות העיקרית בכל אזור מנהלי של רומא העתיקה. המילה נגזרת מן הלטינית OB-pedum, "שטח סגור", אולי מהמילה pedóm בשפה ההודו-אירופאית הקדומה (Proto-Indo-European language) שמשמעה "שטח כבוש" או "טביעת רגל".
יוליוס קיסר תיאר את גאליה של שנות ה-50 לפנה"ס בספרו מלחמת גאליה והשתמש במונח אופידום לתיאור ריכוזי אוכלוסייה גאלים המוקפים בחומה. מקום אליו נמלטו בשעת סכנה ובו ישב השליט המקומי. לפיכך משמש המונח אופידום בימינו לתיאור כל עיר שהתקיימה במערב ומרכז אירופה לפני התקופה הרומאית. הרומאים השתמשו בתשתית עירונית זו על מנת לבסס את שלטונם. במקרים רבים נדד ריכוז האוכלוסין מהגבעה המבוצרת אל המישור בו נמצאת העיר הקיימת עד ימינו אנו.
כיום משתמשים ארכאולוגים במונח אוֹפּידה (oppida - כאמור אופידום ברבים) על מנת לתאר שרידים ארכאולוגיים של יישובים מבוצרים באירופה מסוף תקופת הברזל ותחילת התקופה הרומית.
הערות שוליים

↑  Oppida
| --- | --- |
בקרת זהויות :  HDS: 007866 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אבוט וקוסטלו

| --- | --- |

 סוגה מועדפת:  פרודיה 
 http://www.abbottandcostello.net
 פרופיל ב-IMDb
 
אַבּוֹט וְקוֹסְטֵלוֹ (באנגלית: Abbott and Costello) היה שם הבמה של צמד הבדרנים האמריקאים וִילְיָאם אָלֶכְּסַנְדֶר (בָּאד) אַבּוֹט (2 באוקטובר 1895, אסבורי פארק, ניו ג'רזי, ארצות הברית–24 באפריל 1974, וודלנד הילס, קליפורניה, ארצות הברית) ולוּאִיס פְרַנְסִיס קְרִיסְטֵלוֹ (לוּ קוֹסְטֵלוֹ (אנ'); 6 במרץ 1906, פטרסון, ניו ג'רזי, ארצות הברית–3 במרץ 1959, לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית). ההרכב הוקם בשנת 1936 על בסיס שמות המשפחה של הבדרנים והיה לאחד הצמדים המצליחים ביותר שידע עולם הבידור האמריקאי. ההומור שלהם התבסס על השילוב הקומי בין השניים, כאשר אבוט סיגל לעצמו את ארשת הבירוקרט, הרציני וחמור הסבר, בעוד קוסטלו סיגל את תכונותיו המולדות כליצן. היחסים בין הדמויות נתנו לבורלסקה של הצמד ממד חדש של הומור שלא היה קיים עד אז. הצמד נודע בישראל בכינוי השמן והרזה (כמו זוג הבדרנים שקדם לו לורל והארדי).
הפריצה לחזית הבמה

אף על פי שכבר מהמופע הראשון של השניים הם התפרסמו בקרב מועדוני הבידור המקומיים, את הפרסום הרב שלהם השיגו כאשר התארחו בתוכנית הרדיו של קייט' סמית' עם המערכון "מי בראשון" אשר קנה להם תהילת עולם ואף נכנס ל"היכל התהילה" של כדור הבסיס ב-1956.
מערכון זה סלל את דרכם לחוזה שחתמו עם אולפני יוניברסל בשנת 1939, אשר הוביל לעשור של שוברי קופות קולנועיים כגון: "טוראים פרועים", "בצי האמריקאי", "להחזיק בשד", "התשעים הפרועות", "העת של חיינו" והקלאסיקה הגדולה ביותר שלהם, "אבוט וקוסטלו פוגשים את פרנקנשטיין".
סרטים אלו העלו את המורל האמריקאי בזמן מלחמת העולם השנייה והקנו להם את התואר "מלכי הקומדיה". בסיוע מעמדם החדש יצאו אבוט וקוסטלו למסע הופעות מכיסם הפרטי על מנת לגייס כספים למאמץ המלחמתי, ובמהלכו גייסו 89 מיליון דולר במשך שלושה ימים.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, עם התחזקותו של מדיום הטלוויזיה, הנחו השניים את תוכנית הבידור של רשת NBC - "שעת הקומדיה של קולגייט". זמן קצר לאחר מכן קיבלו תוכנית משלהם ברשת CBS.
הפיצול

בשנת 1957 התפצל הצמד ברוח טובה. שנתיים לאחר מכן, ב-3 במרץ 1959, נפטר קוסטלו, וב-24 באפריל 1974 נפטר אבוט. חרף מותם, ההומור המיוחד אותו הגו השניים ממשיך להתקיים ומהווה השראה לבדרנים רבים.
פרסים ואותות כבוד

ב-8 בפברואר 1960 קיבלו אבוט וקוסטלו 3 כוכבים (כל אחד בנפרד, סה"כ 6) בשדרת הכוכבים בהוליווד - כוכב לציון פעילותם ברדיו, כוכב לציון פעילותם בסרטים, וכוכב לציון פעילותם בטלוויזיה.
בשנת 1991 הנפיק שירות הדואר האמריקאי בול לזכרם של השניים תחת הכותרת "אגדות הקומדיה".
פילמוגרפיה

| שנה | שם הסרט | תפקידיו של באד אבוט | תפקידיו של לו קוסטלו | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1940 | לילה טרופי | בתפקיד עצמו | בתפקיד עצמו |  |
| 1941 | טוראים עצבניים | סליקר סמית | הרבי בראון |  |
| 1941 | בחיל הים | סמוקי אדמס | פומרוי וטסון |  |
| 1941 | החזק את רוח-הרפאים | צ'אק מאריי | פרדיננד ג'ונס |  |
| 1941 | טיסה בטוחה | בלקי בנסון | מר התקליף |  |
| 1942 | רדוף אחריהם, קאובוי! | דיוק | מר וילובי |  |
| 1942 | ריו ריטה | דוק | וישי דאן |  |
| 1942 | אבוט וקוסטלו בהוואי/מבוכה בהוואי | אלג'י שאו | ולינגטון פלאג |  |
| 1942 | מי עשה זאת? | צ'יק לארקין | מרווין מילגרים |  |
| 1943 | זה לא חציר | גרובר מיקרידג' | וילבור הוליהאן |  |
| 1943 | לשבור את הקרח | פלאש פלטון | טאבי מקוי |  |
| 1944 | האגודה | אדי הארינגטון | אלברט מנספילד |  |
| 1944 | אבוד בין עצי הרימון | פיטר ג'ונסון | הארווי גארבי |  |
| 1945 | הנה באים המצטיינים | סלאטס מקארתי | אוליבר קוואקנבוש |  |
| 1945 | שנות התשעים הפרועות | דקסטר ברודהרסט | סבסטיאן דינווידל |  |
| 1945 | אבוט וקוסטלו בהוליווד | באז קרטיס | מר אברקרומבי |  |
| 1946 | ענק קטן | ג'ון מוריסון טום קאנדלר | בני מילר |  |
| 1946 | הזמן של חייהם | קאתברט ד"ר גרינווי | הוראציו פרים |  |
| 1947 | המתנדבים העליזים חוזרים | סליקר סמית | הרבי בראון | המשך להטוראים העצבניים |
| 1947 | האלמנה העגומה מוואגון גאפ | דיוק אגאן | צ'סטר וולי |  |
| 1948 | הלולאה תלויה למעלה | טד היגינס | טומי הינצ'קליף |  |
| 1948 | אבוט וקוסטלו פוגשים את פרנקנשטיין | צ'יק יאנג | וילבור גריי |  |
| 1948 | מרדף מקסיקני | הארי לאמברט | ג'ו באסקום האמפרי פיש |  |
| 1949 | אפריקה צורחת | באז ג'ונסון | סטנלי ליווינגסטון |  |
| 1949 | אבוט וקוסטלו פוגשים את בוריס קארלוף | קייסי אדוארדס | פרדי פיליפס |  |
| 1950 | אבוט וקוסטלו בליגה הזרה | באד ג'ונס | לו הוטצ'קיס |  |
| 1951 | אבוט וקוסטלו פוגשים את האיש הבלתי נראה | באד אלכסנדר | לו פרנסיס |  |
| 1951 | מסתובבים סביב ההר | אל סטיוארט | וילברט סמית |  |
| 1952 | ג'ק וגבעול השעועית | מר דינקל מר דינקלפוס הקצב | ג'ק ג'ק סטרונג | צולם לסירוגין בשחור-ולבן ובצבע |
| 1952 | אבודים באלסקה | טום וטסון | ג'ורג' בל |  |
| 1952 | אבוט וקוסטלו פוגשים את קפטן קיד | רוקי סטונברידג' | אוליבר ג'ונסון | צולם בצבע |
| 1953 | אבוט וקוסטלו טסים למאדים | לסטר | אורביל |  |
| 1953 | אבוט וקוסטלו פוגשים את דוקטור ג'קיל ומר הייד | מר סלים | מר טאבי |  |
| 1955 | אבוט וקוסטלו פוגשים את שוטרי הקיסטון | הארי פירס | וילי פייפר |  |
| 1955 | אבוט וקוסטלו פוגשים את המומיה | בתפקיד עצמו | בתפקיד עצמו |  |
| 1956 | תרקוד איתי, הנרי! | באד פליק | לו הנרי | סרטם האחרון |
| 1959 | מצא אישה מצא צרה |  | ארטי פינסטר | לו קוסטלו בלבד |
| 1965 | עולמם של אבוט וקוסטלו |  |  | סרט קומפילקציה |
בתרבות

בסרטוני ה"לוני טונס" ישנו צמד חתולים בשם "בובוט וקוסטלו".
אבי בירן

| --- | --- |

אבי בירן, 2017
 לידה:  25 בינואר 1964 (בן 60) חיפה, ישראל 
 שם לידה:  אבא אברהם בירן 
 לאום:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1990)  קריית החינוך אורט קריית ביאליק 
 תחום יצירה:  צורפות כסף, אמנות יהודית 
 www.avi-biran.co.il
 
אבי בירן (נולד ב-25 בינואר 1964) הוא מעצב וצורף ישראלי המתמחה באמנות יהודית. ממייסדי קיבוץ קלע אלון שברמת הגולן ומורה דרך כעיסוק מקביל.
ביוגרפיה

בירן נולד בחיפה בשם אבא אברהם בירן. למד בבית הספר היסודי "הבונים" ובתיכון אורט קריית ביאליק. בגיל 17 שינה את שמו לאבי אברהם בירן. מדריך נוער בתנועת הנוער "המחנות העולים". את שירותו בצה"ל העביר בחיל האוויר. בשנת 1982 ייסד עם חבריו את קיבוץ קלע גולן שברמת הגולן. שימש כמזכיר וראש ועדת תרבות של הקיבוץ. בשנת 1989 מפרק עם חבריו את הקיבוץ הצעיר שהפך ליישוב קהילתי. בשנת 1989 עבד כמדריך אמנות ב"תיכון רמה" בירושלים. עבד כשליח הסוכנות היהודית כמדריך אמנות במחנות הקיץ של מחנות "רמה" בארצות הברית וקנדה בשנים 1988 ו-1990.
ביוגרפיה > השכלה

1986–1990 בוגר תואר ראשון של המחלקה לצורפות באקדמיה "בצלאל", האקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים. 1998–2000 לימודי המשך לקראת תואר שני במחלקה לעיצוב תעשייתי בבצלאל בשיתוף עם החוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה > מורה לצורפות

בשנים 1994–1996 עבד כמרצה במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה. בשנים 2009–2010 עבד כמורה לצורפות בתיכון טכנולוגי ויצו רחובות.
ביוגרפיה > מורה דרך

בשנים 2011–2013 למד בקורס למורי דרך של בית הספר לתיירות שלוחת ירושלים בניהול אוניברסיטת חיפה. בשנת 2014 למד במכללת אגד, קורס נהגי רכב ציבורי בפיקוח משרד התמ"ת ומשרד התחבורה.
ביוגרפיה > בית מלאכה לצורפות

בשנת 1990 הקים בית מלאכה בירושלים המתמחה בעיצוב וייצור של אמנות, עם התמקדות באמנות יהודית בת זמננו ומנהל אותו מאז ועד היום. בית המלאכה נמצא בבית אות המוצר הירושלמי.
ביוגרפיה > צורף אמנות יהודית

כבר במהלך לימודיו כסטודנט במחלקה לצורפות של בצלאל החל להשתתף בתערוכות משותפות, ובנה שפה עיצובית מלאת הומור בתחום האמנות היהודית. במהלך הקריירה שלו, השתתף במעל ל-80 תערוכות משותפות ברחבי הארץ וברחבי העולם (אוסטריה, ארצות הברית, בלגיה, גרמניה, הולנד, יפן, מקסיקו, פנמה, סין, סיגפור, ספרד, צרפת, קוריאה הדרומית, קנדה, שוודיה ותאילנד) והציג ב-4 תערוכות יחיד. עיצוביו הם חלק מהאוספים של מוזיאונים מובילים (מוזיאון ישראל, מוזיאון ארץ ישראל, המוזיאון היהודי של ניו יורק, מוזיאון סקירבל בלוס אנג'לס ועוד), גלריות נבחרות ואוספים פרטיים מהמובילים בעולם. בירן מרצה על צורפות בכנסים בינלאומיים, השתתף בתחרויות רבות, זכה בציונים לשבח ובפרסים כשהבולטים ביניהם הם פרס מוזיאון ישראל לעיצוב אמנות יהודית בת זמננו ע"ש יסלזון, ובכך היה למעצב הצעיר ביותר שזכה בפרס זה לזמנו, ובפרס האמנות היהודית של הביאנלה לאמנות ליטורגית בארצות הברית.
מתחילת שנות ה-90 חבר בירן בגילדה האמריקאית לאמנות יהודית (אנ')
ב-1998 עיצב סיכה להנצחת גולדה מאיר ראש ממשלת ישראל, עבור נשות הבונדס. הסיכה זכתה בציון לשבח על ידי המועצה להנצחת נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה. הפרס הוענק לבירן על ידי עזר ויצמן נשיא המדינה ובנימין נתניהו ראש ממשלת ישראל.
ב-2000 וב-2001 עיצב את גביע הניצחון של פסטיבל הזמר של רשות השידור. ב-2000 זכו בגביע אקי אבני וחיה סמיר עם השיר "תפילת האור" וב-2001 זכתה קרן שני עם השיר "ריקוד החיים".
ב-2000 עיצב את כנפי הטיסה של מערך כלי הטיס הבלתי מאוישים של חיל האוויר וחיל התותחנים. ב-2001 עיצב את כנפי טייסת 150.
ב-2001 עיצב את המדליה לזכר אסון התאומים בהנפקה של החברה הממשלתית למדליות. המדליה ניתנה כשי רשמי על ידי אריאל שרון ראש ממשלת ישראל להילרי קלינטון בעת ביקורה בישראל.
יצירות במרחב הציבורי

טרקטור לאיסוף חמץ: מוזיאון ישראל, המוזיאון היהודי של ניו יורק, המוזיאון היהודי בברלין
כתר תורה: אנו - מוזיאון העם היהודי
קופת צדקה כפפת שריון צדקה: אנו - מוזיאון העם היהודי
טס תורה: אנו - מוזיאון העם היהודי
חנוכיית גפרורים ניידת: מוזיאון ישראל, מוזיאון היכל שלמה
מזוזת חמזוזה: - בית הכנסת הגדול בירושלים, המוזיאון להיסטוריה יהודית באמסטרדם, הולנד
פרח לבשמים: מוזיאון ישראל
רימונים לתורה: מוזיאון ארץ ישראל, מוזיאון מאלץ למורשת היהודים בביצ'ווד (אנ')
מזוזת עץ החיים של שער: בית הלל באוניברסיטת בוסטון
פמוטי שבת: מוזיאון היכל שלמה
פמוטי שבת: מוזיאון יהודי וינה
ארבע האמהות: מוזיאון יהודי וינה
טלית שכולה תכלת: מוזיאון היכל שלמה
גביע יין, דגל המדינה משולב מגדל המים של העיר: מוזיאון ראשון לציון
קופת צדקה: מרכז תרבות סקירבול (מוזיאון הסובלנות בלוס אנג'לס) (אנ')
תרנגול כפרות: מרכז תרבות סקירבול (מוזיאון הסובלנות בלוס אנג'לס)
רעשן אוזן המן: מוזיאון מאלץ למורשת היהודים בביצ'ווד (אנ'), מוזיאון יהודי פרנקפורט
יד לתורה: מוזיאון מאלץ למורשת היהודים בביצ'ווד
סביבון פילים: מוזיאון אמנות יהודית בפילדלפיה (אנ')
חנוכיית כד קטן: מוזיאון יהודי פרנקפורט
תערוכות יחיד

2010 - "POSOLSTVO Z JERUZALEMA – judaika, dizajn a uzitkove umenie", מוזיאון לתרבות יהודית, ברטיסלבה, סלובקיה
2002 - "יודאיקה בעידן חדש" בבית הנשיא, ירושלים, ישראל
2001 - ספרייה עירונית, נורשפין, שוודיה
2001 - "דיאלוג עם הזמן" במוזיאון היהודי בפראג
פרסים

ב-1996 הגיע למעמד גמר התחרות הבינלאומית לאמנות יהודית במסגרת אירועי ירושלים 3000.
ב-1999 זכה בפרס מוזיאון ישראל לעיצוב אמנות יהודית בת זמננו ע"ש יסלזון.
ב-2001 זכה בפרס אמנות יהודית של הביאנלה ה-17 לאמנות ליטורגית בארצות הברית.
חיים אישיים

בירן נשוי ומתגורר עם אשתו במסילת ציון, אב לשני בנים וסב לנכד.
אבי בירן הוא אח סדיר במסדר הבונים החופשים בישראל כולל במסדרים הנילווים לו (הנוסח הסקוטי והיכל ארון הברית העליון).
הערות שוליים

↑  The Twin Towers Medal, Design: Avi Biran (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271483  NLI: 987007499162505171  VIAF: 308269718   WorldCat (עם VIAF): 308269718
אוטו פון שטילפנגל

| --- | --- |

 לידה:  16 ביוני 1878 ברלין, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 התאבד:  6 בפברואר 1948 (בגיל 69) כלא Cherche-Midi, הרפובליקה הצרפתית הרביעית צרפת 
 מקום קבורה:  אר 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1898–1942 (כ־44 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל הרגלים
 תפקידים בשירות
 המושל הצבאי של צרפת הכבושה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 צלב ההצטיינות הצבאית דרגה שלישית  אביר של כבוד  מסדר אלברט 
 
אוטו אדווין פון שטילפנגל (בגרמנית: Otto Edwin von Stülpnagel;‏ 16 ביוני 1878 – 6 בפברואר 1948) היה מפקד צבאי גרמני של צרפת הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה. נעצר על ידי שלטונות בעלות הברית לאחר המלחמה, הוא התאבד בכלא ב-1948.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

אוטו פון שטילפנגל נולד ב-16 ביוני 1878 בברלין, והיה בן למשפחת שטילפנגל. הוא המשיך בקריירה צבאית בהתאם למסורת הארוכה של משפחתו של שירות צבאי. הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית בשנת 1898 והצטרף לרגימנט המשמר ה-2. הוא התקבל כחבר במטה הכללי הקיסרי, והשתתף בלחימה במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1916 הועלה לדרגת מיור, והוא קיבל מספר עיטורים עבור שירות מכובד בחזית המערבית במהלך מלחמת העולם הראשונה. שטילפנגל, מועמד לעיטור הפור לה מריט, שרד קיצוץ כוח אדם שנקבע על ידי הסכם ורסאי. נבהל מהאשמות בזוועות גרמניות, הוא פרסם הגנה זועמת על התנהלות צבאית גרמנית בספר פופולרי בשם Die Wahrheit über die deutschen Kriegsverbrechen (האמת על פשעי מלחמה גרמנים) (1921). שטילפנגל, שהועלה לדרגת גנרל-לויטננט בשנת 1931, מילא תפקיד מוביל ברייכסווהר בשיתוף עם קורט פון שלייכר ואריך פרייהר פון די בושה-איפנבורג בתקופת רפובליקת ויימאר. הוא הועבר ללופטוואפה בתחילת דרכו ב-1934, בסופו של דבר מונה שטילפנגל למפקד האקדמיה של חיל האוויר לפני שפרש במרץ 1939.
ימים לפני הפלישה הגרמנית לפולין, היטלר החזיר את שטילפנגל לשירות פעיל ומינה אותו כאחראי על מחוז צבאי באוסטריה (Wehrkreis XVII), והוא כיהן בתפקיד האחרון במשך ארבעה עשר חודשים.
ביוגרפיה > מאסר ומוות

שטילפנגל נעצר על ידי שלטונות בעלות הברית לאחר כניעתה של גרמניה, והועבר לכלא צבאי צרפתי. הוא הואשם בפשעי מלחמה על ידי השלטונות הצרפתיים, שטילפנגל התאבד בכלא Cherche-Midi ב-6 בפברואר 1948. הוא קבור בבית הקברות הגרמני שמפיני-סן-אנדרה.
הערות שוליים

1 2 3 4  Biographie, Deutsche. "Stülpnagel, Otto von - Deutsche Biographie". www.deutsche-biographie.de (בגרמנית). נבדק ב-2023-10-13.
1 2 3 4  "Otto Edwin v. Stülpnagel (168) - Familie von Stülpnagel" (בגרמנית). 2015-06-30. נבדק ב-2023-10-13.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 130044814  ISNI: 0000 0000 4492 0387  LCCN: n89613451  NARA: 10571938  NTA: 177020938  VIAF: 74948977   WorldCat (עם VIAF): 74948977 
קבר בבית הקברות הגרמני Champigny-Saint-André
אופידיומורפה

| אופידיומורפה |
| --- | --- |
 מאובן של Pontosaurus kornhuberi  פיתון בורמזי
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: דמויי קמטן
קבוצה:: אופידיומורפה
שם מדעי
 Ophidiomorpha

אופידיומורפה (שם מדעי: Ophidiomorpha; מילולית: "דמויי-אופידיה") היא קבוצה טקסונומית מסדרת הקשקשאים הכוללת את הנחשים המודרניים ואת קרוביהם הנכחדים שהתפצלו משאר הקשקשאים, הקרובים ללטאות (הלטאות נחשבות כיום לקבוצה פרפילטית).
קבוצה זו הוגדרה ב-2007, אך לא כל החוקרים מסכימים על קיומה. אחרים רואים בנחשים המודרניים צאצאים של לטאות ימיות כמו המוזאזאוריים וקרוביהם. היא החלה להתפתח ביורה התיכון שלפני 170 מיליון שנה מזמננו וקיימת עד ימינו בנחשים. בעבר כללה קבוצות נוספות מהמזוזואיקון כמו משפחת הדוליכוזאוריים והסוגים Aphanizocnemus ו-Adriosaurus שנחשבים לעיתים לקרובי הכוחיים.
המאפיינים העיקריים שלהם הם הצלעות הרחבות, עצמות הלסת החזקות והארוכות שהותאמו לבליעת טרף גדול והגפיים הקטנות שלהם.
מיון

משפחה דוליכוזאוריים (Dolichosauridae) - נכחדה. בה הטטרפודופיס
קבוצה אופידיה (Ophidia)
תת-סדרה נחשים (Serpentes)
אהרון קמארה

| --- | --- |
תמונה של אהרון קמארה
תמונה של אהרון קמארה
 לידה:  4 בנובמבר 1929 ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  5 ביוני 2015 (בגיל 85) ירושלים, ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  יהודה הקטן
 השתייכות:  לח"י לח"י    פלמ"ח    צה"ל
 תקופת הפעילות:  לח"י– 1944 – 1947   פלמ"ח - 1948   צה"ל - 1948 – 1957
 דרגה:    סגן-אלוף
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות     מלחמת סיני     מלחמת ששת הימים     מלחמת ההתשה     מלחמת יום כיפור     מלחמת לבנון הראשונה
 
אהרון קמארה (4 בנובמבר 1929, ירושלים – 5 ביוני 2015, ירושלים) היה לוחם בלח"י, לוחם ומפקד בפלמ"ח, סגן מפקד יחידה 30 בצה"ל, מפקד המובלעת הישראלית בהר הצופים (יחידת מצוף 247) ("מלך ההר"), ממקימי ומפקד יחידת הטנקים הירושלמית בחטיבת ירושלים, מנהל אגף הפיקוח העירוני בעיריית ירושלים. זוכה אות יקיר ירושלים לשנת 2001.
ביוגרפיה

אהרון קמארה נולד בשכונת זיכרון משה בירושלים. הוריו, שמחה (לבית שכורי) ואברהם עלו מבצרה שבעיראק לאחר הצהרת בלפור. היה הבן הצעיר במשפחה בת 9 אחים ואחיות. כשהיה בן כשלוש התייתם מאביו. בגיל תשע היה עד למכות שחטפו מפגינים יהודים מחיילים בריטים בהפגנות ברחוב יפו נגד הספר הלבן.
ביוגרפיה > שירות בלח"י

אירועי הספר הלבן, כמו גם מעצר אחיו הבכור, יעקב קמארה, ללא משפט ב-1942 והגלייתו לשבע שנים למחנה מעצר באריתראה, גרמו לאהרון בשנת 1944, בגיל 15, להצטרף ללח"י. כינויו בלח"י היה "יהודה הקטן" כי היה בין הצעירים במחתרת. בתחילה היה מדביק כרוזים ובמהרה הפך ללוחם ביחידה מבצעית והשתתף בפעולות שונות. ב-1947 נעצר על ידי הבריטים בעקבות הלשנה וישב במחנה המעצר בלטרון במשך שנה.
ביוגרפיה > שירות בפלמ"ח

בשנת 1948 הצטרף לפלמ"ח, לחטיבת יפתח לגדוד הראשון. נטל חלק פעיל במבצע דני - כיבוש רמלה ולוד. נלחַם בבית עפה, בדרך למבצר יואב, שם נפצע ברגלו. אושפז בבית חולים, ברח משם וחזר לגדוד. נלחם בקרבות לפריצת הדרך לנגב עד לגבולות עזה. בקרבות אלה שימש כמפקד מחלקה. ב־1950 השתחרר מצה"ל, חזר לירושלים, ויצא לקורס קצינים כאיש מילואים.
ביוגרפיה > שירות בצה"ל

בתחילת שנות החמישים נתבקש לחזור לשירות בצבא הקבע, כדי להילחם במחבלי הפדאיון. קמארה שימש כסגן מפקד יחידה 30, שעיקר משימתה הייתה לחימה במסתננים. בתקופה זו גם עבר את הגבול לפטרה ("הסלע האדום") ביחד עם מפקדו חיים דים ושב משם חי.
בשנת 1956 שימש כמפקד המובלעת הישראלית בהר הצופים ("מלך ההר") ביחידת מצוף 247. לפי הסכמי שביתת הנשק, אסור היה לחיילים לעלות להר הצופים. כדי לעקוף איסור זה, לבשו החיילים מדי שוטרים. פעם בשבועיים, ביום רביעי, הייתה יוצאת שיירה מלווה על ידי כוחות האו"ם כדי להחליף את היושבים על ההר. באותה שנה כמפקד המובלעת, חילץ משדה מוקשים שני קציני או"ם מועדת שביתת הנשק וקצין ירדני, מוחמד דאוד (שלימים הפך לראש ממשלת ירדן). 
ב־1956, כששימש מפקד הר הצופים, נקרא באופן בהול להצטרף לחטיבת הצנחנים. לחם במלחמת סיני, בכיבוש כונתילה, תמת ובקרב המיתלה. ב־1957 סיים קורס מג"דים בחיל השריון והשתחרר מצה"ל. 
ב־1958 נקרא להקים יחידה סודית - את פלוגת הטנקים הירושלמית (כחלק מגש"פ 182), שמשימתה הייתה להגן על הבירה. הם הצליחו, למרות האיסור בהסכמי שביתת הנשק, להבריח ולהסתיר טנקים במחנה שנלר בירושלים ובמחנה הסטף בפאתי העיר. במלחמת ששת הימים, פרצו טנקים אלו, תחת פיקודו, לצד הסיירת הירושלמית בפיקודו של יוסי לנגוצקי, את קווי הלגיון וסייעו בלחימה בעיר, הן בארמון הנציב, הן בצפון העיר ובאזור העיר העתיקה.
במלחמת יום הכיפורים, לחם כמפקד גדוד טנקים באזור תעלת סואץ – פורט איברהים, עין מוסא, ג'אבל עוביידה, והגיע עד הק"מ ה־101 לפני קהיר.
במלחמת לבנון הראשונה שימש כסגן מפקד חטיבה 401, היה בין כובשי צומת המים, הגיע לחצביה ורשאייה, עד למבואות הגבול הסורי. ב־1986 שוחרר משירות מילואים בדרגת סגן־אלוף.
ביוגרפיה > באזרחות והקמת משפחה

ב-24 באוגוסט 1954 התחתן עם רות בן משה בקפה ארמון בירושלים. נולדו להם שלושה בנים: אביעד, דני ואחיה.
קמארה אהב מאוד לנהוג. החל בנערותו בנהיגה על אופנוע ומכונית, עבור בג'יפים ובטנקים וכלה בהטסת מטוסים אזרחיים. קמארה עסק בהוראת נהיגה ופתח בית ספר לנהיגה: "רמזור". בשנים 1971–1983 שימש כמנהל אגף הפיקוח העירוני בעיריית ירושלים.
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות ומותו

בשנת 2001 קיבל "על שירותו הביטחוני משחר נעוריו בכל מערכות ישראל, ועל תרומתו לשיפור פני העיר" תואר יקיר ירושלים.
בחודש דצמבר 2013 נדרס על ידי משאית בעת שחצה במעבר חציה ליד ביתו שברחוב נוף הרים בירושלים. מאז היה מאושפז במצב קשה עד פטירתו. השאיר אחריו אישה, שלושה בנים ושבעה נכדים. בנו הצעיר, אחיה קמארה, הוא מנהל התוכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון במשרד הרווחה והשירותים החברתיים.