stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שושי חייט
הציור האחרון

בתקופת שהותה הארוכה בבית החולים הקפידה חייט לצייר. כל ציור שיצרה נחתם וכן נרשמה על גביו שנת היצירה בלבד וללא התאריך המדויק.
את ציור הליצנית יצרה חייט בשעות הלילה המאוחרות, יום לפני שתואם לה ניתוח. דקות בודדות לפני הניתוח העניקה לבעלה יעקב חייט, לשתי בנותיה ולנכדה הבכור פתקים מקופלים ואישיים, היא בקשה שהפתקים ייקראו רק לאחר שכבר תהיה על שולחן הניתוחים, כאילו וידעה שנפרדת מהחיים ומבקשת לומר מספר מילות פרידה. לאחר מכן התברר כי גם על ציור הליצנית חתמה והוסיפה תאריך מלא ומדויק שכלל לא היה אופייני לה 4 באפריל 2011 – הוא ציורה האחרון. לאחר הניתוח לא התעוררה ושהתה בתרדמת כשבועיים עד שהלכה לעולמה.
תערוכות

במהלך הקריירה האמנותית שלה הציגה שושי חייט 27 תערוכות יחיד ועוד 36 תערוכות קבוצתיות בישראל ובעולם.
תערוכות > תערוכות יחיד והשקות ספרים

1975 - גלריה "ננוה", תל אביב.
1976 - גלריה "אתר ארט",תל אביב.
1977 - מוזיאון "בן-ארי", בת-ים.
1977 - גלריה "פינו גלרי", חולון.
1978 - "בית ראשונים", גבעתיים.
1979 - גלריה "די נור", יפו העתיקה.
1980 - "בית האמנים", מקסיקו סיטי, מקסיקו.
1980 - "הגלריה החדשה, תל אביב.
1981 - "יד לבנים", רחובות.
1982 - "הגלריה העירונית", כפר-סבא.
1982 - גלריה "קמליה", רמת-גן.
1983 - גלריה "המרתף", רעננה.
1984 - גלריה "מרינה", בת-ים.
1985 - גלריה "המרתף", רעננה.
1986 - מוזיאון "יד לבנים", ראשון-לציון.
1987 - "הגלרי החדשה", בית אבא חושי, חיפה.
1989 - "מוזיאון ריבק", בת-ים.
1990 - גלריה "הכיכר", יפו העתיקה. השקת ספר שירים ראשון "תותים אדומים", יחד עם תערוכת רישומים מתוך הספר.
1991 - הגלריה העירונית "בית עלי", אשקלון.
1997 - "בית אלון", גבעתיים. השקת ספר שירים שני, "לראות את אלוהים מבעד לחשיכה".
1997 - הצבת פסל סביבתי בפרק הפסלים בעינות.
2000 - גלריה "אחוזת בית", רעננה.
2000 - מוזיאון התנ"ך, תל אביב.
2003 - גלריה "בגובה העיניים", חולון.
2004 - גלריה "היכל התרבות", פתח-תקוה.
2008 - בית יד-לבנים, נס-ציונה.
2012 - תערוכה במלאת שנה לפטירתה של שושי חייט בבית אריאלה, תל אביב.
תערוכות קבוצתיות נבחרות:
1981 - "נויקלן", בית העירייה, גרמניה.
1997-90 - מוזיאון "בן-ארי", אמני בת-ים.
1993 - "יין וצבע", ביקב בראשון-לציון.
רבות מיצירותיה של חייט מוצגות בגלריות ובקרב אספני אומנות בישראל וברחבי תבל.
"קרקס החיים של שושי". ציור טריפטיכון. יוצרת: שושי חייט
הליצנית, ציורה האחרון של שושי חייט
יריב בן אליעזר

| --- | --- |

 לידה:  17 ביוני 1940 (בן 84) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  לימודי תקשורת
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת ניו יורק 
 מנחה לדוקטורט:  ניל פוסטמן 
 מוסדות:  המסלול האקדמי המכללה למינהל  אוניברסיטת רייכמן 
 תרומות עיקריות
 חקר תקשורת ההמונים
 
דוד בן-גוריון נפרד מנכדו, יריב בן אליעזר, בטרם יצא לביקור בבורמה, 1961
יריב בן-אליעזר (נולד ב-17 ביוני 1940, י"א בסיון ה'ת"ש) הוא חוקר תקשורת המונים ותדמית ופרשן בעיתונות, ברדיו ובטלוויזיה בנושאי תקשורת.
ביוגרפיה

בן אליעזר הוא נכדו הבכור של דוד בן-גוריון (בנה של בתו גאולה) ועל כן מגיל צעיר היה באור הזרקורים. בשנות ה-50 חתם בן-גוריון על מספר מאמרים תחת שם העט "ס. ש. יריב" או סבא של יריב. ידיעות עליו ועל סבו, לדוגמה על חגיגת בר המצווה שלו, הופיעו בתקשורת הישראלית. בשנת 1959 החל ללמוד ארכיטקטורה בטכניון במסגרת העתודה האקדמית.
בשנת 1968 קיבל תואר במדעי החברה מאוניברסיטת תל אביב, אז שלוחה של האוניברסיטה העברית. בשנת 1969 היה בין החותמים למען מינוי משה דיין לראש ממשלה.
בשנות ה-70 היה סטודנט בניו יורק ועמד בראש ארגון הסטודנטים הישראלים בארצות הברית. הוא הוסמך לדוקטורט בתקשורת מאוניברסיטת ניו יורק ב-1977 בהדרכתו של ניל פוסטמן. כתב מאמרים רבים ומספר ספרים בתחום תקשורת ההמונים.
במחצית הראשונה של שנות התשעים היה מרצה בכיר לתקשורת המונים בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2000-1997 שימש דקאן בית הספר לתקשורת במסלול האקדמי המכללה למינהל בתל אביב. שימש כראש ההתמחות בתקשורת שכנועית משנת 2000 עד שנת 2014 במרכז הבינתחומי הרצליה ואחראי על לימודי התקשורת בבית הספר לאודר לממשל.
בן-אליעזר ניהל מספר קמפיינים במערכות בחירות בישראל, ובהם של מפלגת צומת (בבחירות 1992), של אריה גוראל לעיריית חיפה ב-1993, של חיים רמון ורשימתו הבין-מפלגתית "חיים חדשים" בבחירות להסתדרות ב-1994, ושל יעל גרמן לראשות עיריית הרצליה בשנים 1998 ו-2003.
בן-אליעזר משמש כדרך קבע פרשן בעיתונות, ברדיו ובטלוויזיה בנושאי תקשורת, תעמולה ותדמית. הוא מחברם של שישה ספרים ועשרות מאמרים בתחומי התקשורת והתעמולה.
חיים אישיים

בדצמבר 1961 התחתן. רעייתו, דליה, שנפטרה ב-2012, הייתה מורה ומפקחת בתחום לימודי האמנות בכל מוסדות מערכת החינוך. היא יזמה את לימודי אמנות העיצוב במערכת החינוך והייתה החלוצה בהכללת לימודי האמנות בזרם הממלכתי-דתי ובמגזר החרדי.
בנם אהוד (אודי) כיהן כתובע הצבאי הראשי והשתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |  דוד בן-גוריון  דוד בן-גוריון     |  דוד בן-גוריון  דוד בן-גוריון     |  דוד בן-גוריון  דוד בן-גוריון     |     |  פולה בן-גוריון  פולה בן-גוריון     |  פולה בן-גוריון  פולה בן-גוריון     |  פולה בן-גוריון  פולה בן-גוריון     |   |   |
|   |   |   |   |   |    |   |   |   |   |  |
|  גאולה בן אליעזר  גאולה בן אליעזר     |  גאולה בן אליעזר  גאולה בן אליעזר     |  גאולה בן אליעזר  גאולה בן אליעזר     |   |  עמוס בן-גוריון  עמוס בן-גוריון     |  עמוס בן-גוריון  עמוס בן-גוריון     |  עמוס בן-גוריון  עמוס בן-גוריון     |   |  רננה לשם  רננה לשם     |  רננה לשם  רננה לשם     |  רננה לשם  רננה לשם     |
|   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |
|  יריב בן אליעזר  יריב בן אליעזר     |  יריב בן אליעזר  יריב בן אליעזר     |  יריב בן אליעזר  יריב בן אליעזר     |   |   |   |   |  |  |  |  |
ספריו

מי מפחד מהטלוויזיה, הוצאת עם עובד, 1980.
הממלכה השביעית: סוגיות בתקשורת המונים, הוצאת המכללה למינהל בתל אביב, 1990.
תעשיית הפיתויים: על תעמולה ופוליטיקה, על דת ומסחר ועל מה שביניהם, הוצאת המכללה למינהל בתל אביב, 1997.
בין תקשורת לפרופגנדה, ביתן הוצאה לאור, 2003.
יריב אישי - סיפור חיים, הוצאת כותרים, 2017.
הערות שוליים

↑  סבא ושמו ב.ג., מעריב, 8 בדצמבר 1978
↑  הסבא בן גוריון בבר מצווה של נכדו יריב, חרות, 31 במאי 1953
↑  ד. נגבי וש. נקדימון, הגב' בן גוריון העבירה את נכדה מן הצבא - לטכניון, חרות, 24 במרץ 1959; המשך
כך העבירה פולה בן גוריון, חרות, 24 במרץ 1959
↑  קבלת נכד בן גוריון לעתודה, חרות, 26 במרץ 1959
↑  מקבלי תארים בשלוחת ת"א של האוניברס' העברית, דבר, 4 במרץ 1968
↑  מסיימי המגמה לעיתונאות, דבר, 29 ביוני 1970
↑  התנועה למען מינוי דיין: ההחתמה - דמוקראטית, מעריב, 11 במרץ 1969
↑  השמטה, מעריב, 29 באוקטובר 1976
↑  נחום ברנע, הופסק המימון לארגון הסטודנטים בארה"ב, דבר, 1 בנובמבר 1976
↑  ענת באלינט, מת ניל פוסטמן, מחשובי התיאורטיקנים של התקשורת, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2003
↑  נדב שרגאי, הטרנספר כמקדם מכירות אלקטורלי, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2002
↑  תמר אבידר, יריב התחתן - סבו ערך חידון תנ"ך, מעריב, 4 בדצמבר 1961
↑  עיון - מקור, באתר הארץ, 2 במאי 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272740605171  BnF: cb146258953 (data)  ISNI: 0000 0000 6657 3232  LCCN: n87820248  VIAF: 29786905   WorldCat (עם VIAF): 29786905 
יריב בן אליעזר עם בייגה אברהם שוחט, פנינה רוזנבלום ויפה ירקוני
שרה פרנקל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 ביוני 1935 ג' בסיוון ה'תרצ"ה
 פטירה:  29 באפריל 2017 (בגיל 81) ג' באייר ה'תשע"ז
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 
שרה פרנקל (ג' בסיוון ה'תרצ"ה, 4 ביוני 1935 - ג' באייר ה'תשע"ז, 29 באפריל 2017) הייתה עיתונאית, כתבת "קול ישראל" והקול של "יהדות הדממה".
ביוגרפיה

שרה בת נפתלי וחנה, הייתה שנים רבות כתבת 'קול ישראל' לענייני מפלגות, טיפלה בנושאים הקשורים לעולם היהודי, לעלייה ולקליטה. במיוחד, טיפלה בסוגיית האנטישמיות. היא הייתה הקול של יהדות הדממה אשר מיזגה שליחותה העיתונאית עם שליחות ממלכתית למען מאבקם של היהודים מאחורי "מסך הברזל", "יהודי הדממה" בברית המועצות בעידן "המלחמה הקרה, שכל שאיפתם הייתה לצאת אל החופש ואל מדינת ישראל.
בשל חריצותה ומצוינותה הוענק לה בשנת 2002 פרס 'בני ברית' על מפעל חיים. עבדה גם בארגון 'נתיב' ושימשה ראש השלוחה שלו בצפון אמריקה. נחמיה לבנון, שעמד בראש "נתיב", העיד כי "השידורים בנושא העלייה וקליטה היו חלק מרכזי בעבודתה כעיתונאית, והיא השקיעה כוחות, זמן ומאמצים רבים בקיום קשרים מצוינים עם פעילים".
טרם צאתה בשליחות לארצות הברית, הוענק לה בבית הנשיא יחד עם 29 נשים נוספות "אות שנת השלושים למדינה". אות שניתן לנשים שהתבלטו בהישגיהן בשלושת העשורים הראשונים למדינה.
פרנקל נולדה ל'משפחה הלוחמת', להוריה חנה ונפתלי. האב, חבר בית"ר והאצ"ל, נהרג במלחמת העצמאות (ט"ז בתשרי תש"ט) כחובש גדודי בדרגת קצין בחטיבת "גבעתי" בעת שנהג באמבולנס צבאי בגזרת קסטינה לבית החולים להביא ציוד לתחנת העזרה הקדמית שהיה אחראי לה. גם במערכות האצ"ל, יצא עם האמבולנס לחלץ פצועים תחת אש. אחיה הצעיר גדעון, חבר בית"ר וספורטאי מצטיין בקבוצת הכדורסל של בית"ר בצפון תל אביב, נהרג בעת שירותו בסיירת חיל השריון ביום הרביעי למלחמת ששת הימים, בדרכו לתעלת סואץ בג'יפ של סמל המחלקה כשהוא מוביל אספקה לעבר התעלה. הוא הותיר בנופלו אישה ובת שטרם מלאו לה שנה.
עוד לפני שעבדה ב"קול ישראל", עבדה במערכת 'מעוז', עיתון הצעירים של בית"ר (ירחון), ביומונים 'חרות' ו'היום' ועם סגירתו של זה האחרון, כתבה ב"מעריב". בערוב ימיה הייתה חברת מערכת רבעון 'האומה', במה למחשבה לאומית, לתיעוד ולספרות בהוצאת המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי. כתבותיה ומאמריה ספוגים היו תמיד אהבה גדולה לעמה במולדת ובתפוצות הגולה; ובמיוחד לאלה הנרדפים על יהדותם וכמיהתם לציון ולירושלים.
יו"ר הנהלת מכון ז'בוטינסקי בישראל, ידידה מנוער ועורך "האומה", יוסי אחימאיר, אמר כאשר נתקבלה הידיעה על פטירתה: "שרה פרנקל הייתה עיתונאית חרוצה ופורייה. מותה היא אבדה קשה לי ולכל מכריה, שכה אהבוה". ובהספד שנשא לזכרה אמר, בין השאר: "כאב כפול, שכול כפול היו נחלתך, אבל בגאון ובנדיבות מילאת את שליחותך העיתונאית, הציונית, היהודית, ועתה, ערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל – ובהם שני יקיריך – ושלוש שעות לפני צפירת הדומייה, את נפרדת מאתנו. אנחנו נפרדים ממך. ... חבל שאינך יכולה לראות את הרבים, שבאו להיפרד ממך – משפחת ידידייך ואוהביך מכל תקופות פעילותך – בבית"ר ובתנועת החרות, בתקשורת הכתובה והמשודרת, בעלייה ובקליטה, שותפייך למאבקים למען פתיחת שערי ברית המועצות להמוני אחינו. כולם נקבצו ובאו לך, מבכים את הסתלקותך".
הערות שוליים

↑  רפי מן, 'הקול של יהדות הדממה', לזכרה של שרה פרנקל, שמיזגה בין עיתונאות לשליחות ממלכתית-לאומית וזכתה להישגים רבים בסיקור המאבק למען יהודי ברית המועצות, 'העין השביעית', 30 באפריל ; 'ערוץ 7', 30 באפריל 2017
↑  נחמיה לבנון, 'הקוד: נתיב', הוצאת 'עם עובד', תל אביב 1995.
↑  'סמל פרנקל נפתלי', 'נזכר את כולם', מדינת ישראל, משרד הביטחון (2010)
↑  'פרנקל נפתלי (החייל נפתלי)', 'זכרם נצח' – ספר יזכור לגבורי הארגון הצבאי הלאומי, הוצאת של"ח – איגוד למען שיקום לוחמי חופש, תשי"ט- 1959, עמ' 394
תגית ארץ-ישראלית

| תגית ארץ-ישראלית |
| --- | --- |
 תגית ארץ ישראלית
מיון מדעי

שם מדעי
 Scabiosa palaestina
תָּגִית אֶרֶץ-יִשְׂרְאֵלִית (שם מדעי: Scabiosa palaestina) הוא צמח חד-שנתי ממשפחת השלמונאים.
הצמח בגובה של כ-50 סנטימטרים, כפי שאופייני לצמחים ממשפחת השלמונאים. פריחתו מתחילה בין חודש מרץ לחודש מאי, והיא מאופיינת בתפרחת שצורתה קרקפת עטופה במעטפת של עלים ירוקים, פרחיה החיצוניים גדולים ובמיוחד עלי הכותרות אשר פונים החוצה מן הצמח.
היא מזכירה פרח בודד, לכותרת ארבע אונות והן גזורות לאונות משנה.
חפי המעטפת קצרים מהפרחים. קרקפות הפרחים נישאות על ענפים ארוכים, בניגוד לתגית המצויה בה קרקפות הפרחים יושבות על קוצנים קצרים, יושבים כמעט.
מעטפת הפרי של הצמח מסתיימת בנזר קרומי דמוי פעמון שאורכו כסנטימטר אחד, ובו מעל ל-30 עורקים. צבעו של הנזר צהבהב לבן, הכדורים של הנזרים משמשים כפרח יבש לקישוט.
מקור שמה של התגית היא מלשון תג (כתר), בגלל הנזר הקרומי במעטפת הפרי. בערבית נקרא הצמח תַגִ'ייָה.
התגית היא צמח דו-מיני, הוא גדל בקרקעות שאינן מלוחות, בעיקר בבתי גידול טבעיים בלבד. הוא נפוץ ברחבי המזרח התיכון, באזורי אקלים ים תיכוני בארץ הוא נפוץ בעיקר בגולן, בגליל, בעמק הירדן העליון, באזור העמקים, בכרמל, בהרי השומרון, במדבר השומרון, בהרי יהודה, בשרון, בשפלה, בנגב הצפוני ובקעת הירדן.
הערות שוליים

↑  Sara Gold, Avraham Plotnitzky, Professor Amram Eshel, תגית ארצישראלית, באתר www.wildflowers.co.il
↑  תגית ארץ-ישראלית – Lomelosia palaestina (L.) Rafin | צמחיית ישראל ברשת, באתר צמחיית ישראל ברשת
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צוענייה עומדת עם ילד על זרועה

צוענייה עומדת עם ילד על זרועה (בגרמנית: "Stehende Zigeunerin mit Kind auf dem Arm") היא ליתוגרפיה צבעונית מאת הצייר והגרפיקאי הגרמני אוטו מולר, שנוצרה בשנים 1926–1927. היצירה היא חלק מסדרת הדפסים בשם "צוענים", הנחשבת לאחת מיצירות המופת של מולר בתחום ההדפסים.
תיאור היצירה

העבודה היא ליתוגרפיה צבעונית, הכוללת גם תוספות צבע ידניות בגיר אדום. גודלה של היצירה הוא 68.9 x 50.1 ס"מ, והדף עליו הודפסה היצירה בגודל 70.6 x 50.1 ס"מ. ההדפס נעשה על נייר צהוב בעל מרקם.
באופן ייחודי, חצאיתה של הדמות המרכזית – הצוענייה – עברה עבודת צבע נוספת בגיר שמן אדום, המעניקה לה מראה עז ומובחן ביחס לשאר האלמנטים ביצירה. פרט זה הופך כל עותק של ההדפס לייחודי במידה מסוימת.
הדפסים ומהדורה

היצירה הודפסה במהדורה מוגבלת של כ-60 עותקים. העותקים כללו חתימה של האמן, והם חלק מהסדרה הכוללת תשעה הדפסים תחת הכותרת "צוענים", אשר פורסמה על ידי גלריית נוימן-ניירנדורף בברלין.
חשיבות

סדרת "הצוענים" של אוטו מולר נחשבת לאחת מהיצירות החשובות של האמן בתחום ההדפסים. ההדפסים מהסדרה נמנים עם היצירות המבוקשות ביותר של מולר בשוק המכירות הפומביות הבינלאומי.
מקור והיסטוריית בעלות

עותק של יצירה זו היה שייך לאוסף הרמן גרלינגר בווירצבורג, ונשא את חותמת האוסף על גב היצירה (Lugt 6032).
ביבליוגרפיה

היינץ שפילמן (עורך), *Die Maler der Brücke. Sammlung Hermann Gerlinger*, שטוטגרט, 1995, עמ' 255, מס' SHG 365 (עם איור).
הרמן גרלינגר, קטיה שניידר (עורכים), *Die Maler der Brücke. Inventory catalog Hermann Gerlinger Collection*, האלה (Saale) 2005, עמ' 416, מס' SHG 896 (עם איור).
הערות שוליים

1 2  Stehende Zigeunerin mit Kind auf dem Arm, Christies
1 2 3 4  Ketterer Kunst, Art auctions, Book auctions Munich, Hamburg & Berlin, www.kettererkunst.com
שמשון בלקינד

שִמְשוֹן בֶּלְקִינְד (א' באייר תרכ"ד, 7 במאי 1864 – י"ד בניסן תרצ"ז, 26 במרץ 1937) היה חבר תנועת ביל"ו, מחלוצי העלייה הראשונה וממייסדי ראשון לציון. כמו כן, הוא היה ראש ועד המושבה האחרון של ראשון לציון, ולאחריו ראשון הפכה למועצה מקומית.
ביוגרפיה

בלקינד נולד בלהויסק (Лагойск) שבפלך מינסק ברוסיה הלבנה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, לשפרה ומאיר בלקינד. במשפחה היו חמישה ילדים, ואביו, מאיר, שהיה משכיל ותלמיד חכם, היה מורו הראשון ולימדו גם עברית. הוא למד בגימנסיה רוסית במוהילב.
אחרי שסיים לימודיו שם עבר לסנקט פטרבורג, שם גרה אחותו אולגה, עבד כעוזר בבית מרקחת ולמד רוקחות. אחיו, ישראל בלקינד, ממייסדי תנועת הביל"ויים, עלה ארצה ונמנה עם חלוצי העלייה הראשונה. שמשון הצטרף גם הוא לתנועה ועלה לארץ ישראל עם אחותו פאני ב-1 באוקטובר 1882 (כ"ט באלול תרמ"ג).
בתחילה עבד במקוה ישראל ובנובמבר 1882 הגיע לראשון לציון. ב-20 באפריל 1884 יצא לירושלים, שם במסגרת אגודת הביל"ויים "שהו" למד נגרות ולאחר מכן נפחות. בעקבות מחלה עזב את ירושלים ושב לראשון לציון, שם נשא לאישה פנינה, בתו של אהרן מרדכי פריימן, ממייסדי ראשון לציון.
כיוון שנמנה עם המורדים בפקידות הברון, הוא גורש מראשון לציון והתיישב עם רעייתו בגדרה, רכש בה נחלה ועסק בחקלאות. לאחר ביטול צו הגירוש מכר את נחלתו ושב עם רעייתו ושני ילדיו לראשון לציון.
בשנת 1888 עלו הוריו לארץ ישראל עם אחותו הצעירה סוניה, והצטרפו אליו בראשון לציון מאוחר יותר.
לבלקינד ולרעייתו נולדו ארבעה בנים ושלוש בנות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרפו שניים מבניו של בלקינד, איתן ונעמן, למחתרת ניל"י.
עקב כך נאסרו בני הזוג בלקינד בידי השלטונות העות'מאנים וישבו כחודש בכלא רמלה. לאחר שובם לביתם הוחרמה המשפחה במושבה עקב סיועם לניל"י.
ב-1919, לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים, יצאו בלקינד ובנו איתן לדמשק להביא לקבורה בראשון לציון את גופותיהם של נעמן בלקינד ושל יוסף לישנסקי, שנתלו בדמשק בידי העות'מאנים בדצמבר 1917 (טבת תרע"ח). בן אחר של בלקינד, ישי, לחם במלחמת העולם הראשונה בצבא האוסטרלי בצרפת ונפגע מלוחמת הגזים. לאחר ששהה מספר חודשים בבתי חולים באנגליה חזר לראשון לציון. לישי נולד בן מחוץ לנישואין, יוסף שופאני, שאומץ על ידי נוצרייה. בן נוסף של בלקינד, מאיר, נרצח במאורעות תרצ"ו ב"משק האוצר" ששכן סמוך לכפר סבא.
בשנת 1921 נבחר בלקינד לראש ועד המושבה אחרי שראש הוועד הקודם התפטר. בתקופתו כראש הוועד הוקם דואר רשמי ראשון במושבה, התחילו לגבות מיסים מסוחרים שהביאו סחורות לשוק, והפעילו מחדש את טחנת הקמח ששכנה במושבה.
שמשון בלקינד נפטר בי"ד בניסן תרצ"ז ונקבר בראשון לציון. רחוב בראשון לציון נושא את שמו.
שריד אפל

| --- | --- |

 סוגה:  סרט פנטזיה 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית
 מקום התרחשות:  ישראל 
 הפקה
 אורך פרק:  88 דק' 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
שריד אפל הוא סרט אימה-פנטזיה משנת 2010 שביים לורנצו סנה בכיכובו של ג'יימס פריין. הסרט ספג ביקורות רעות לרוב.
עלילה

בשנת 1099 בחרמון, מצפון לירושלים, סר גרגורי, אביר אנגלי, מוצא שריד קדושים עתיק לאחר מסע צלב ארוך. השריד הוא חלק מהצלב שעליו נצלב ישו. הוא וחבורת האבירים שלו לוקחים את השריד לרומא כפרס להשתתפותם בלחימה בארת הקודש. הם נעים בספינה לרומא.
ספינותיהן פוגעות בסערה והצוות נסחף מעל הסיפון, הספינה סוטה מהמסלול ונפלטת לחוף. האבירים נוטשים את הספינה. הם מוצאים קבוצה של אזרחים המוגנים על ידי להקה קטנה של טורקים, בני בריתם, שהובסו בקרב. האבירים נכנסים פנימה ומביסים את התוקפים, ושני טורקים, חסן וספא, מצטרפים לקבוצתם יחד עם האזרחים, שאחת מהם שמה רבקה. הטורקים ממליצים על דרך אחרת לרומא דרך היבשה במקום מעבר לים.
הם מקימים מחנה ללילה ואחד האבירים נתקף על ידי שטן על טבעי ונעלם. הם מוצאים את האביר תלוי על עץ. הנזיר ג'ורג', מקבוצת האזרחים, משער כי עבודתו של השטן היא שרוצה להשמיד את השריד. מאות עורבים מתים יורדים מהשמיים ופוגעים באחד האבירים.
רוברט, אחד האבירים, פותח את התיבה שבה נמצא השריד כשהוא מוקסם ממנו. אבל ברגע שהוא פותח אותה הקבוצה מותקפת על ידי קבוצה של זאבי בר ואחד מהם נהרג. רוברט חותך את עצמו על השריד והוא חוטף חום מהפצע.
הם מוצאים חווה שבה הם נתקלים במכת ארבה, האבירים מצליחים להתבצר בפנים, אולם כמה מהאזרחים נהרגים. כעת מתחיל גרגורי להאמין להשערה שהשטן מנסה להרוג אותם ולהרוס את השריד.
הם מגיעים למנזר, בו רוברט מצליח לנוח ולהתאושש מהחום שלו. גרגורי מציג את השריד לאב המנזר, המכריז עליו כעל שריד אמיתי. הוא מודיע להם כי האותיות על השריד הן קללה אשר מושכת אליהם את הרוע. הנזירים במנזר נגועים בקללה ותוקפים את האבירים, נושכים ושורטים אותם. הטורקים נכנסים פנימה ומסייעים לאבירים בהריגת הנזירים. גרגורי מנסה להרוס את השריד, אולם השריד אינו מושפע מכל מה שהוא עושה לו. גרגורי וחסן מחליטים כעת שהם צריכים לחזור לארץ הקודש שבה ניתן להכיל את רוע השריד.
החום של רוברט חוזר ומשגע אותו, בטירוף שלו הוא תוקף את אחד האזרחים לפני שמתמוטט. האבירים בונים אלונקה לשאת אותו. הם נעים כל הלילה, כאשר הם מותקפים על ידי שטן מעופף כמו מפלצת. ג'ורג' מצטט מהתנ"ך כדי לעצור אותו אולם הוא נושם אש ומת. חסן יורה בשטן בחץ המרחיק אותו. גרגורי קובר את השריד בתקווה להסתתר ובהמשך לחזור עם צבא כדי להרוג את השטן.
בלילה רוברט הופך לשד, מגדל מחושים ותוקף את פול. גרגורי דוחף את רוברט מקצה המצוק. הם ממשיכים למחרת. השריד מגיח מהאדמה מולם וגורם למפולת שלגים אשר הורגת את פול. רבקה מרימה את השריד ומחליטה שהם צריכים לקחת אותו.
הם נתקלים בעיירה שהוחרבה. הם מוצאים ניצול שאומר להם שכל זה היה עבודתו של השטן. אביר נוסף נדבק מהשטן, הוא תוקף את הניצול, חסן וספא לפני שגרגורי הורג אותו. כעת הניצולים היחידים, גרגורי ורבקה, מתייצבים כדי להרוג את השטן.
השטן תוקף אותם בלילה, גרגורי מנהל דו-קרב עם השטן. רבקה יורה לעברו חיצים באמצעות קשת, אך אין להם כל השפעה. לאחר מכן גרגורי משתמש בשריד, ודוקר איתו את השטן. האפקט הדתי של השריד גורם לשטן להתפוצץ, להרוג אותו ולהרוס את השריד.
שחקנים ודמויות

ג'יימס פריין בתפקיד סר גרגורי
קלימנסי ברטון-היל בתפקיד רבקה
טום בסדן בתפקיד רוברט
אלי חאן בתור חסן
מריה קרן בתפקיד סאפה
סמואל ווסט בתפקיד הכומר ג'ורג'
כריסטיאן קוק בתפקיד פול
אטאנס סרברב בתפקיד ארתור
שמשון רוזנבאום

| --- | --- |

 לידה:  21 ביולי 1860 פינסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  6 בדצמבר 1934 (בגיל 74) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ליטא, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 השכלה:  אוניברסיטת אודסה 
 תפקיד:  חבר בדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית החוקתית 
 השקפה דתית:  יהדות 
 חתימה:   
 
שמשון רוזנבאום
מסיבת ציוני מינסק לכבוד עלייתו של יהודה לייב ברגר לארץ ישראל בשנת תרע"ב-1912: יושבים על הרצפה בנו של ברגר, עו"ד הרצל בן-ארי (מימין), ובן אחיו ח"כ הרצל ברגר (משמאל); יישובים מאחוריהם: יהודה זאב נופך (רביעי משמאל), ולימינו, י"ל ברגר ואשתו מייטה, יהושע סירקין וד"ר שמשון רוזנבאום (קיצוני מימין); עומדים מאחור (מימין): מנחם איצקוביץ (הלוי), מיכל רבינוביץ, אברהם קפלן (שביעי מימין), יצחק יוסף ברגר (חמישי משמאל), חיים תנעזר (שני משמאל)
שמשון רוזנבאום (לעיתים כמו בלועזית, שמעון; בעברית לרוב על דרך היידיש: רוזנבוים; ברוסית: Семён Яковлевич Розенбаум, סמיון יקובלביץ' רוזנבאום; בליטאית: Simonas Rozenbaumas, סימונאס רוזנבאומאס; לעיתים Šimšonas,‏ Simanas,‏ Simas;‏ 21 ביולי 1860, פינסק – 6 בדצמבר 1934, תל אביב) היה עורך דין ומדינאי יהודי-ליטאי, מראשי הציונים במינסק, המארגן העיקרי של ועידת מינסק, חבר הדומה הממלכתית הראשונה של האימפריה הרוסית (1906–1907), חבר בסיימאס המכונן (1920–1922) ובסיימאס השני (1923–1925) של ליטא והשר לענייני יהודים בממשלת ליטא, חבר הוועד הפועל הציוני הגדול, וקונסול ליטא בארץ ישראל.
קורות חיים

רוזנבאום נולד בשנת 1860 בעיירה פינסק שבפלך מינסק של רוסיה (רוסיה הלבנה), בן ליעקב, נפח. למד בחדרים ובישיבת וולוז'ין, המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת אודסה ובאוניברסיטת וינה והוסמך כדוקטור למשפטים בשנת 1887. היה עורך דין בעיר הולדתו ובמינסק. בעת היותו סטודנט הצטרף לחובבי ציון ב-1885. השתתף בכל הקונגרסים הציוניים מתחילתם ועד 1914, היה חבר הוועד הפועל הציוני והיה מ"ציוני ציון" שהתנגדו בתקיפות לתוכנית אוגנדה. היה מארגנה של ועידת מינסק וועידת הלסינגפורס נבחר לחבר בוועד המרכזי של התנועה הציונית ברוסיה.
משנת 1887 גר בעיר הולדתו ובשנת 1890 עבר למינסק, וגר בה עד 1915. כיהן כציר בדומה הראשונה של רוסיה מ-14 באפריל 1906 הצטרף לסיעה חוקתית-דמוקרטית ונאסר לשלושה חודשים עם פיזורה ללא אפשרות להיבחר בעתיד. בהמשך היה לעורך דין בתיקים הקשורים בפוגרומים ומשפטים נגד ציונים. במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר לווילנה, שם הנהיג את התנועה הציונית הליטאית. ב-1918 היה לנציג של המשלחת הליטאית בשיחותיה עם השלטון העות'מאני לגבי גורלה של ארץ ישראל. ב-1919 השתתף בכתיבת פרויקט החוקה הליטאית עם הבטחת אוטונומיה יהודית רחבה, נהיה לראש המועצת יהודי ליטא ועם הקמת ליטא העצמאית נהיה לסגן שר החוץ, השתתף במשלחתה לשיחות הסכם ורסאי בשנת 1919. בשנת 1920 חתם מטעמה של ליטא על הסכם שלום עם רוסיה הסובייטית שקבע כי וילנה שייכת אליה, וביוני 1923 (אחרי סיום כהונתו כחבר הסיימאס השני בפברואר אותה השנה) מונה לשר לענייני היהודים בממשלה הליטאית התשיעית בראשותו של ארנסטס גאלבנאוסקאס (אנ').
בחודש נובמבר שנת 1924, בעקבות ביטול האוטונומיה היהודית בליטא יצא מהממשלה ועלה לארץ ישראל, והיה ממייסדי בית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב. בשנת 1927 נתמנה לקונסול של כבוד של ליטא בארץ ישראל. ובשנת 1929 היה לקונסול הכללי. באותה שנה, למלאות לו שבעים, העניק לו נשיא ליטא את אות מסדר הדוכס הגדול גדימינאס (בליטאית: Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis).‏ בשנת 1930 נוסד בארץ ארגון יוצאי מינסק, ורוזנבאום נבחר לנשיא הכבוד.
בארץ כתב בנושאים משפטיים. פרסם מאמרים בכתב העת "המשפט" (ירחון למשפט העיוני והשמושי) בעריכת שמואל אייזנשטדט.
בשנת 1932 נדפס בציריך ספרו על מושג הריבונות, בגרמנית (Der Souveränitätsbegriff: ein Versuch seiner Revision).
רוזנבאום נפטר בתל אביב בשנת 1934. נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
על שמו רחוב בעיר.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
לקריאה נוספת

יהדות ליטא, כרך ג: ספר א: אישים, תל אביב: עם הספר, תשכ"ז.
יהדות ליטא, כרך שני: היהודים בליטא מ-1918 עד 1941, מאמרו של גרשון אלימור (ולקובסקי), עמ' 319-314, רשפים, תל אביב 1972.
'Rozenbaumas Š.,' in: Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda 1924, p. 48. (בליטאית)
Eglė Bendikaitė, 'Rozenbaumas Simonas,, in: Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920-1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, pp. 318-320. (בליטאית)
Eglė Bendikaitė, 'Rozenbaumas Simonas,' in: Lietuvos Respublikos Seimų I (1922-1923), II (1923-1926), III (1926-1927), IV (1936-1940) narių biografinis žodynas, sud. Aivas Ragauskas, Mindaugas Tamošaitis, Vilnius, 2007, pp. 451-452. (בליטאית)
Eglė Bendikaitė, 'Mittler zwischen den Welten: Shimshon Rosenbaum: Jurist, Zionist, Politiker,' in: Manfred Sapper (Red.), Impulse für Europa: Tradition und Moderne der Juden Osteuropas, Berlin: BWV, Berliner Wissenschafts-Verlag, 2008, pp. 295-302. (בגרמנית)
Eglė Bendikaitė, 'One Man's Struggle: The Politics of Shimshon Rosenbaum (1859–1934)' in: 13 Simon Dubnow Institute Yearbook | Jahrbuch des Simon-Dubnow-Instituts 87–109 (2014). (באנגלית)
Eglė Bendikaitė, The Political and Legal Legacy of Shimshon Rosenbaum (in Lithuanian with English summary), Vilnius: The Lithuanian Institute of History, 2022. – 188 p. ISBN 978-609-8314-21-2. (בליטאית)