stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית קנווד
היסטוריה מוקדמת

הבניין המקורי היה אמור להיבנות על ידי ה"מדפיס של המלך", ג'ון ביל בשנת 1616. המקום נרכש על ידי ה"סוקר הכללי" ויליאם ברידג' בשנת 1694, שהרס את הבניין המקורי ובנה אותו מחדש - מבנה הלבנים המקורי נשאר תחת חזית שנוספה במאה ה-18. התוספות נבנו בסביבות שנת 1700. וילאם ברידג' מכר את הבניין ב-1704, והוא עבר מספר בעלויות עד 1754, כאשר נרכש על ידי משפחת וילאם מוריי, שופט מכובד, שקיבל תואר אצולה במחצית השנייה של המאה ה-18, ונקרא - הרוזן מנספילד Earl of Mansfield.
משפחת מנספילד

בשנת 1764, וילאם מוריי מינה את רוברט אדם להיות אחראי על שיפוץ הבניין, ונתן לו חופש מוחלט לעצב כרצונו. רוברט אדם הגיע ממשפחת ארכיטקטים ידועה, למד באיטליה והתמחה בסגנון הניאוקלסי - כיוון שניכר בעבודתו בקנווד. אדם הוסיף את הספרייה (אחד החדרים עם עצוב הפנים היפים ביותר) כדי לאחסן את אוסף הספרים הנרחב של לורד מנספילד. הוא גם תכנן את הכניסה היוונית בחזית הבניין. בשנת 1780 הפך הבית למקום מגורי קבע.
לאחר מותו של הרוזן בשנת 1793, הבעלות עברה לאחיינו דוד מוריי, הרוזן השני של מנספילד. הוא הזמין הרחבת הנכס, בתחילה על ידי רוברט נסמית, ולאחר מכן על ידי ג'ורג' סונדרס. סונדרס הוסיף שני אגפים בצד הצפוני, ואת המשרדים ומבני המטבח ומבשלת הבירה (עכשיו המסעדה) לצידי הבניין. בשלב הזה נוספה מחלבה על מנת לספק מוצרי חלב וגבינה לבית קנווד.
הדרך הראשית מהמפסטד להייגייט נסללה צפונה בין 1793 ל-1796 ולא עברה ליד הבניין.
הרוזן השני נפטר בשנת 1796, והבעלות עברה לבנו, דוד ויליאם מוריי, הרוזן השלישי של מנספילד. ויליאם אטקינסון ביצע כמה שינויים ברכוש בין 1803 ו-1839. הנכס נשאר חלק מהרכוש של משפחת מנספלד לאורך כל המאה. בשנת 1910, לאחר שנתיים של משא ומתן, השכיר הרוזן השישי של מנספילד את הבית לדוכס הגולה מיכאל מיכאילוביץ מרוסיה ואשתו הרוזנת סופי ממרנברגן.
היסטוריה מודרנית

חלק מהשטח נרכש על ידי "מועצת השימור של קנווד" בשנת 1922, לאחר שהיו איומים כי הנכס ימכר לחברת בנייה. המקום עבר לבעלות של מועצת המחוז של לונדון בשנת 1924 ונפתח לציבור בשנה לאחר מכן, על ידי המלך ג'ורג' ה-5. חלק מהרכוש נקנה בשנת 1925 על ידי אדוארד גינס (Lord Ivengh) בעל "מבשלות בירה גינס". הוא היה האיש העשיר ביותר באירלנד באותם ימים, ופילנתרופ גדול. הוא תרם כסף רב לארגוני צדקה בתחומי השיכון, וכן למחקר רפואי. גינס היה אספן אומנות חשוב, וקנווד נראתה כמקום מתאים לאוסף הגדול שלו. הוא קנה את הבית ואת שאר השטח ממשפחת מנספילד, אלה שלא היו רכוש ציבורי. כשנפטר אדוארד גינס הוא השאיר את הבניין והאדמות לציבור בשנת 1927; הבניין נפתח בשנה שלאחר מכן. הרהיטים כבר נמכרו עד אבל כמה מהם נקנו בחזרה. הציורים הם מאוסף לורד איווגה.
בית קנווד היה סגור מתחילת מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה, הבניין היה בבעלות מועצת לונדון, והוא נפתח מחדש בשנת 1950. התוספות למבנה שנבנו בסוף המאה ה-18 על ידי סונדרס שוחזרו ב-1955–1959. הבעלות הועברה למועצת לונדון רבתי (GLC) בשנת 1965; בעקבות פירוק מועצת לונדון רבתי בשנת 1986, הועברה האחוזה לאחריות גוף השימור הגדול בבריטניה - "אינגליש הריטג" (English Heritage).
הבניין היה סגור לשיפוץ גדול משנת 2012 ועד סוף 2013, בחלקו במימון קרן לוטו. השיפוץ כלל תיקון גג צפחה של וסטמורלנד, הצגה מחדש של ציורי אדוארד גינס באגף הדרומי, ועיצובו מחדש של המבנה קרוב יותר למקורי של רוברט אדם.
בשנת 2017, 143,490 אנשים ביקרו בבית קנווד.
חפצי אומנות

רוב העבודות נרכשו על ידי אדוארד גינס בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19, והן בעיקר דיוקנאות, נופים ועבודות של ציירים הולנדיים ופלמיים מהמאה ה-17 ואמנים בריטים כגון: רמברנדט, יאן ורמיר, פרנץ הל, גיינסברו, ואן דייק, טרנר ואחרים. ציורים נוספים לא היו חלק מעיזבונו אלא נוספו לאוסף אחרי מותו.
במקום יש גם אוסף של אבזמי נעליים, תכשיטים מיניאטורות דיוקן.
בגנים היפים הסובבים את הבניין ישנם פסלים של ברברה הפוורת', הנרי מור ויוג'ין דודינה.
מוזיקה

בבית קנווד היו נהוגים להשמיע קונצרטים של מוזיקה קלאסית אבל בשנים האחרונות נערכו בעיקר קונצרטים של פופ. הקונצרטים התקיימו על יד האגם בערבי שבת בכל קיץ מ-1951 עד 2006. קונצרטים אלה משכו אלפי אנשים לפיקניק והנאה מהמוזיקה, הנוף היפה והמרשים. הקונצרטים לוו במופעי זיקוקים מרהיבים. בחודש פברואר 2007, "אינגליש הריטג'" שמנהלת את המקום, החליטה להפסיק את הקונצרטים בשל ההגבלות שהוטלו עליהם, בעקבות מחאות של תושבים מקומיים. ב־2008, הוכרז כי הקונצרטים יחזרו למקום חדש על אדמת המרעה בתוך אחוזת קנווד, עם מספר קונצרטים מוגבל לשמונה לכל עונה.
האחוזה

ישנן שתי דרכים המובילות לבית האחוזה מהמפסטד ליין לכל אחד מהם יש שער בנוי מלבנים ומגדר. השער הצפוני הוא הכניסה הראשית אל המבנה, תוכנן על ידי רוברט אדם והוא עם אכסדרה מרכזית. החזית הדרומית נבניתה כגוש אחד, ששוחזר לעיצובו המקורי ב-1975. ממזרח לבית נמצא אגף השירות, שנבנה מבניין לבנים.
הנוף מסביב למבנים מעוצב עם גנים וכרי דשא גדולים וכנראה תוכנן במקור על ידי האמפרי רפטון. העיצוב הפתוח של כרי דשא נבחר כהנגדה לעצי היער שמסביב, והחורש הענק של המפסטד הית' מדרום.
האחוזה מסווגת כבעלת דרגה II * ברשימת הפארקים היסטוריים וגנים. שליש האחוזה הוא אתר של עניין מדעי מיוחד, במיוחד היער העתיק. שם שוכנות ציפורים רבות וחרקים נדירים.
הערות שוליים

↑  Weinreb, Ben; Hibbert, Christopher; Keay, John; Keay, Julia (2008). The London Encyclopaedia (3rd ed.). Pan Macmillan.pp 455
↑  FK staff (9 April 2014). "History of Kenwood House and the Friends of Kenwood".
↑  Historic England. "Details from listed building database (1379242)". National Heritage List for England. Retrieved 28 December 2016.
↑  "More than £40,000 needed to restore 18th century Kenwood Dairy". Ham&High. 8 October 2012.
↑  Bryant, Julius (1990). The Iveagh Bequest: Kenwood. Oxford, UK: London Historic House Museums Trust
↑  Weinreb, Ben; Hibbert, Christopher; Keay, John; Keay, Julia (2008). The London Encyclopaedia (3rd ed.). Pan Macmillan
↑  "History of Kenwood". English Heritage. Retrieved 26 February 2014
↑  "ALVA – Association of Leading Visitor Attractions". www.alva.org.uk. Retrieved 14 May 2018.
↑  "Masterpieces from London's Kenwood House tours the US, brings works by Rembrandt, Gainsborough". The Washington Post. Associated Press. 1 June 2012.
↑  "IMG and English Heritage announce stunning line up for Kenwood House Picnic Concerts". Retrieved 29 April 2008.
↑  Historic England, "Kenwood (1000142)", National Heritage List for England, retrieved 7 June 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: e9c5b84d-209f-4909-b381-46f57b82fe93  Trove: 1138962 
הכניסה לבית קנווד ושני האגפים, מראה כללי מרחבת החנייה.
בית קנווד, מבט כללי ממזרח מהגנים הרחבים בהם נערכו קונצרטים בחודשי הקיץ במהלך 50 שנים.
מראה פנים של אחד החדרים המפוארים בקנווד.
פסלו של "דמות כורעת", הנרי מור, בגני בית קנווד, 1951
פורטרט של רמברנט, צויר על ידו 1665, מאוסף בית קנווד
בנימינו ג'ילי

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1890 רקנאטי, איטליה 
 פטירה:  30 בנובמבר 1957 (בגיל 67) רומא, איטליה 
 מקום קבורה:  Civic Cemetery of Recanati 
 מוקד פעילות:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה 
 סוגה:  אופרה 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 צאצאים:  רינה ג'ילי 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  אביר בלגיון הכבוד  קצין בכיר במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  ליטריס אט ארטיבוס 
 www.beniaminogigli.it
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
בנימינו ג'ילי (באיטלקית: Beniamino Gigli, ‏20 במרץ 1890 – 30 בנובמבר 1957) היה זמר איטלקי, שרבים רואים בו את אחד מגדולי הטנורים האופראיים שבכל הזמנים. ג'ילי ניחן בקול יפה להפליא והטכניקה שלו הצטיינה בקלות ובזריזות, אבל בטעם ובסגנון היו שעלו עליו, בייחוד בשלבים המאוחרים בקריירה שלו, כשקולו היה בירידה.
קריירה

ג'ילי נולד ברקנאטי, במחוז מרקה, בנו של סנדלר חובב אופרה.
בשנת 1914 זכה בפרס ראשון בתחרות זמרה בינלאומית בפארמה. הופעתו האופראית הראשונה הייתה ב-15 באוקטובר 1914, בתפקיד אנצו ב"לה ג'וקונדה" של אמילקארה פונקיילי ברוביגו, הופעה שבעקבותיה היה לזמר מבוקש מאוד.
ג'ילי הופיע ברצף מהיר בהרבה תיאטראות חשובים, תמיד בתפקיד מפיסטופלה של אריגו בויטו: תיאטרו מאסימו בפלרמו (31 במרץ 1915), תיאטרו סן קרלו בנאפולי (26 בדצמבר 1915), תיאטרו קונסטנצי ברומא (26 בדצמבר 1916), לה סקאלה (19 בנובמבר 1918) ולבסוף, מטרופוליטן אופרה בניו יורק (26 בנובמבר 1920). (בצוות הזמרים של המטרופוליטן בשנות ה-20' היו עוד שני טנורים איטלקים גדולים, שהיו יריביו של ג'ילי: ג'ובאני מארטינלי וג'אקומו לאורי-וולפי.)
בין התפקידים ששמו של ג'ילי נקשר בהם במיוחד בתקופה זו הו אדגרדו בלוצ'יה די למרמור של דוניצטי, רודולפו בלה בוהם של פוצ'יני והתפקיד הראשי ב"אנדראה שנייה" של ג'ורדאנו, שתי אופרות שיקליט בהמשך במלואן.
ג'ילי נסק לצמרת הבינלאומית אחרי מותו של הטנור האיטלקי הגדול אנריקו קארוזו ב-1921. הפופולריות שלו בקהל באי האופרה הגיעה לגבהים כאלה, שהצמידו לו את הכינוי "קארוזו סקונדו" (קארוזו השני), אף כי הוא עצמו היה מעדיף להיקרא "ג'ילי פרימו" (ג'ילי הראשון). לאמיתו של דבר, ההשוואה לא הייתה במקומה, שכן לקארוזו היה קול גדול, כהה והרואי יותר משל ג'ילי.
ג'ילי עזב את המטרופוליטן ב-1932, למראית עין אחרי שסירב להשלים עם קיצוץ בשכרו. ג'וליו גאטי-קאזאצה, המנהל הכללי של המטרופוליטן בשנים ההן, זעם על הזמר הפופולרי ביותר בלהקתו מקרב הגברים; הוא סיפר לעיתונות, שג'ילי היה הזמר היחיד שלא קיבל את הקיצוץ בשכר. למען האמת, היו עוד כמותו, לילי פונס ורוזה פונסל; ויש תיעוד לא מועט לכך, שגאטי-קאזאצה העניק לעצמו תוספת שכר גדולה ב-1931, כך שלאחר הקיצוץ, משכורתו נשארה כשהייתה במקור. יתרה מזו, גאטי הקפיד להסתיר מן העיתונות את הצעת-הנגד של ג'ילי, שבה הציע ג'ילי לשיר חמישה או שישה קונצרטים ללא שכר, הצעה שבמונחי חיסכון בדולארים הייתה שווה יותר מן הקיצוץ בשכר שכפה גאטי.
אחרי עזיבת המטרופוליטן, חזר ג'ילי לאיטליה ושר בבתי אופרה שם ובארצות אירופה אחרות ובדרום אמריקה. בשנת 1939 ביצע הופעת משחק בסרט הקולנוע האיטלקי "מריונטה" לצד מרצ'לו מסטרויאני, שחקן צעיר אז. העובדה, שהיה הזמר החביב על הדיקטטור האיטלקי בניטו מוסוליני משכה אליו ביקורת שלילית ולקראת סוף מלחמת העולם השנייה התאפשרו לו רק הופעות מעטות. עם זאת, הוא שב לבמה מיד עם סיום המלחמה בשנת 1945 והקהל קיבל אותו בהתלהבות גדולה מבעבר.
בשנות חייו האחרונות היו הופעותיו של ג'ילי בקונצרטים רבות מהופעותיו על בימת האופרה. לפני פרישתו ב-1955 יצא ג'ילי לסיור עולמי מתיש של מופעי פרידה קונצרטיים. המסע המפרך פגע בבריאותו בשנתיים שנותרו לו, שבהן עזר להכין את ספר זכרונותיו (המבוסס בעיקר על ספר זכרונות קודם, שתוגבר בסדרת ראיונות). ג'ילי מת ברומא בשנת 1957.
חייו האישיים

ג'ילי, כמוהו כאמנים רבים, היה איש של סתירות וניגודים. מצד אחד, הופיע בקונצרטים לגיוס תרומות ובסכומי הכסף שהרים בקרוב לאלף קונצרטים למטרות צדקה, הוא עולה על כל זמר אחר בהיסטוריה. הוא היה מסור בכל לבו לאב פיו, הכומר המוודה שלו, שלו תרם סכום כסף גדול. זאת ועוד, ג'ילי הרבה לשיר מוזיקת קודש (בייחוד בשנות ה-50' של המאה ה-20), מעבר למקובל אצל טנור אופראי מן השורה הראשונה. נוסף לכך, ג'ילי דבק במשך כל חייו במוזיקה הדתית של דון לורנצו פרוזי.
מצד שני, יחסיו של ג'ילי עם נשים היו כולם משובשים בשערוריות. הוא שיקר בזכרונותיו, כשציין את תאריך נישואיו שישה חודשים לפני התאריך האמיתי. זאת עשה כדי להסוות את העובדה שאשתו קונסטנצה הייתה בהריון כשנישאו. היא ילדה לג'ילי שני ילדים, אנצו ורינה (זמרת סופרן נודעת בזכות עצמה). בהמשך, ידוע שג'ילי הקים משפחה שנייה עם לוצ'יה ויגאראני, שילדה לו שלושה ילדים.
ביוגרפיות

Gigli, Beniamino (1957). Memoirs.
Marchand, Miguel Patrón (1996). Como un Rayo de Sol: El aureo legado de Beniamino Gigli.
Brander, Torsten (2001). Beniamino Gigli: Il tenore di Recanati.
Inzaghi, Luigi (2005). Beniamino Gigli. Varese: Zecchini. ISBN 978-88-87203-26-4.
Discography (Capon's Lists of Opera Recordings)
הקלטות מפורסמות

"'O sole mio" (This recording features in the film "The Addams Family" (1991))
בית הכנסת מקוה ישראל-עמנואל

ערך זה עוסק בבית הכנסת בקורסאו. אם התכוונתם למשמעויות נוספות, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  וילמסטאד 
 מדינה:  קוראסאו 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1732
 תאריך פתיחה רשמי:  1732 
 קואורדינטות:  12°06′18″N 68°55′57″W﻿ / ﻿12.105°N 68.9325°W﻿ / 12.105; -68.9325
 snoa.com
 he
 
בית הכנסת מקוה ישראל-עמנואל הוא בית הכנסת הממוקם בווילמסטאד, קוראסאו. בית הכנסת הוא בית הכנסת העתיק ביותר שעדיין בשימוש ביבשת אמריקה. בית הכנסת מהווה אטרקציה תיירותית מרכזית בקוראסאו ובין מבקריו אפשר למנות את ביאטריקס, מלכת הולנד.
היסטוריה

היהודי הראשון שהגיע לקוראסאו הגיע בשנת 1634. בשנת 1651 הגיעו לקוראסאו בין 10 ל-12 משפחות יהודיות שביחד הקימו את הקהילה ובית הכנסת. קבוצה שנייה של יהודים הגיעה בשנת 1659 והביאה איתה מתנה מבית הכנסת באמסטרדם, ספר תורה שעדיין בשימוש. רוב המקימים של הקהילה היהודית בקוראסאו היו יהודים מספרד ופורטוגל שעברו להולנד במהלך גירוש ספרד ומהולנד עברו לקוראסאו. במאה ה-18 יהודים היוו חצי מהאוכלוסייה הלבנה בקוראסאו.
הבניין המקורי של בית הכנסת נבנה בשנת 1674. מכיוון שהקהילה היהודית גדלה במהירות ובית הכנסת המקורי לא יכול היה להכיל את כל הקהילה, הקהילה החליטה לבנות בית כנסת חדש בשנת 1703 והוא עדיין משמש את הקהילה היום.

בשנת 1659 נבנה בית הקברות של הקהילה, בית חיים.
כאשר נכנסים לבית הכנסת דרך החצר אפשר להבחין בחלונות הויטראז' התכולים. כדי להיכנס לבית הכנסת צריך לעבור בשביל מכוסה בחול שמגיע עד לארון הקודש שעשוי ממהגוני. החול מסמן את האבות הקדמונים של הקהילה שהגיעו מחצי האי האיברי שכיסו את בתי התפילה המאולתרים שלהם בחול כדי לעמם את צעדיהם ובכך למנוע את החשדנות של מלשינים פוטנציאלים.
במאה ה-19 התפצלו מספר חברים מהקהילה והקימו קהילה רפורמית נפרדת ואת בית הכנסת עמנו-אל. בשנת 1964 הגיעו שתי הקהילות להבנות והקימו קהילה רקונסטרוקטיבית.
כיום, הקהילה מונה כ-350 איש. לקהילה 18 ספרי תורה, חלקם בני למעלה מ-300 שנה. הקהילה מנהלת מוזיאון שמספר את סיפורה של הקהילה והיהודים בקוראסאו.
גלריה

בתוך בית הכנסת
בית הכנסת מבחוץ
מראה בית הכנסת מאחד החלונות
כיתוב בעברית על דלת הכניסה לבית הכנסת
חצר בית הכנסת
הערות שוליים

↑  Curacao: A Journey to Jewish Curacao באתר Jewish Virtual Library
בלימה רגנרטיבית

רכבות מדגם S7/8 של הרכבת התחתית של לונדון מסוגלות להחזיר עד 20% מצריכת האנרגיה שלהן חזרה לרשת.
בלימה רגנרטיבית היא שיטה לאיחזור אנרגיה המאטה כלי רכב או אובייקט נע על ידי המרת אנרגיה קינטית לצורה אחרת של אנרגיה, לרוב חשמלית, לצורך שימוש חוזר מיידי או מאוחסנת לשימוש עתידי.
בלימה רגנרטיבית נמצאת בשימוש רחב במכוניות ורכבות חשמליות.
בניגוד לבלמים קונבנציונליים מבוססי חיכוך, בהם נוצרת אנרגיית חום מבוזבזת ולא רצויה על ידי חיכוך הבלם ברכיב הנע, בלימה רגנרטיבית מאפשרת לנצל אנרגיה מהבלימה וגם להאריך משמעותית את חיי הבלמים עקב שימוש מופחת.
בנוסף למערכת הבלימה הרגנרטיבית, נעשה שימוש גם בבלמים רגילים על מנת לסייע לעצירה מוחלטת. נוסף על כך, בלמים רגילים הכרחיים לשם נעילת הגלגלים בעת חנייה.
עקרון פעולה > המרה לאנרגיה חשמלית

כשהוא פועל הפוך, הופך מנוע חשמלי לגנרטור, ולכן ימיר אנרגיה מכנית לאנרגיה חשמלית. לחיצה על דוושת הבלמים מנתקת את זרימת הזרם החשמלי מכיוון המצבר אל המנוע החשמלי, והמנוע מתחיל לעבוד בכיוון ההפוך, כגנרטור, כלומר הגלגלים מניעים את הרוטור שלו והוא מפיק חשמל שטוען את המצבר או מועבר חזרה לרשת במקרה של רכבת חשמלית. לפי חוק לֶנץ, המהווה ביטוי לחוק שימור האנרגיה, הזרם שמתפתח בגנרטור יוצר שדה מגנטי בכיוון הפוך לשדה המגנטי שיצר אותו, ובכך מאט את הרוטור, כלומר בולם את הרכב.
שיטה זו היא הנפוצה ביותר במכוניות חשמליות והיברידיות, אך שימוש בבלמים מבוססים חיכוך הכרחי לצורכי בטיחות, לעצירה מוחלטת ולמניעת דרדור בחנייה. כמו כן, רק הגלגלים המונעים על ידי מנוע חשמלי יכולים להיבלם דרכו, דהיינו במכוניות חשמליות ללא הנעה כפולה רק הגלגלים שמחוברים למנוע משתתפים בתהליך הבלימה הרגנרטיבית.
ברכבות חשמליות, האנרגיה המיוצרת במהלך הבלימה מוחזרת על פי רוב לרשת החשמל ורכבות אחרות באותו מקטע יכולות להשתמש באנרגיה זו באופן מיידי. במקרה פרטי נדיר האנרגיה המאוחזרת מבלימה רגנרטיבית כל כך גבוהה עד שהיא יכולה לספק חשמל מעל לצריכת הרכבת עצמה: מכרה הברזל הגדול ביותר בסקנדינביה נמצא בצפון שוודיה, בסמוך לעיר קירונה. תוצרת המחצב מועברת על ידי רכבת חשמלית לנמל נרוויק בנורווגיה. פער הגבהים בין הגבול השוודי/נורווגי לנמל, וכן משקלה העצום של הרכבת, גורם לכך שבלימתה הרגנרטיבית מסוגלת לייצר יותר חשמל מצריכת הרכבת במסעה חזרה לגבול השוודי בעודה ריקה וכן לייצר עודפים המועברים לרשת הכללית ומנוצל על ידי תושבי הסביבה.
עקרון פעולה > המרה לאנרגיה חשמלית > תרמודינמיקה

כאשר מדובר במכונית חשמלית המחזירה את אנרגיית הבלימה למצבר, תהליך הבלימה הרגנרטיבית כולל שני שלבים: המנוע/גנרטור והמצבר.
האנרגיה הקינטית ההתחלתית (לפני הבלימה) מומרת תחילה לאנרגיה חשמלית על ידי הגנרטור ולאחר מכן מומרת לאנרגיה כימית על ידי המצבר.
ניתן לבטא את נצילות הגנרטור כך:
\eta _{gen}={\frac {W_{out}}{W_{in}}}
כאשר
W_{in} היא העבודה בגנרטור, דהיינו עבודת הרוטור.
W_{out} היא העבודה המיוצרת על ידי הגנרטור.
העבודה היחידה שמבוצעת בגנרטור מקורה באנרגיה הקינטית של כלי הרכב ואילו העבודה היחידה שמבצע הגנרטור היא אנרגיה חשמלית. כדי לבדוק כמה כוח מיוצר על ידי הגנרטור, נסדר את המשוואה:
P_{gen}={\frac {\eta _{gen}m\upsilon ^{2}}{2\Delta t}}
כאשר
\Delta t זמן הבלימה.
m מסת הרכב.
\upsilon  המהירות ההתחלתית, לפני הבלימה.
ניתן לתאר את נצילות המצבר כך:
\eta _{batt}={\frac {P_{out}}{P_{in}}}
כאשר
P_{in}=P_{gen}
P_{out}={\frac {W_{out}}{\Delta t}}
עבודת הסוללה מייצגת את סך האנרגיה שנוצרה על ידי תהליך הבלימה הרגנרטיבית. אפשר לייצג זאת כך:
W_{out}={\frac {\eta _{batt}\eta _{gen}m\upsilon ^{2}}{2}}
עקרון פעולה > המרה לאנרגיה מכנית

בשיטה זו, בעת בלימה, אנרגיית התנועה של כלי הרכב או האובייקט הנע מועברת בצורה מכנית לגלגל תנופה (Flywheel) לשימוש עתידי בעת האצה. ניתן לשמר את האנרגיה הנוצרת בבלימה כאנרגיה קינטית בגלגל תנופה או להמיר אותה לאנרגיה כימית בסוללת מתח גבוה. המרה שכזו דורשת מיישר זרם שכן הגנרטור מייצר זרם חילופין ואילו הסוללה יכולה לקבל זרם ישר.
שיטה זו נפוצה לרוב במכוניות מרוץ ובעיקר במכוניות פורמולה 1, שם הוצגה לראשונה בשנת 2006. עם זאת, שימוש בשיטה זו מתרחב גם לשוק הפרטי ואף לתחבורה הציבורית. בלונדון פועלים כ-500 אוטובוסים עם מערכת גלגל תנופה, המראים שיפור של כ-20% בצריכת הדלק.
גם רוכבי אופניים יכולים לנצל שיטה זו - במקום שימוש בבלם, אפשר להעביר הילוך לגלגל תנופה ולהחזיר את המומנט מגלגל התנופה במהלך האצה מחדש.
עקרון פעולה > המרה לאנרגיה מכנית > תרמודינמיקה

המתואר להלן מתייחס למערכת איחזור אנרגיה קינטית באמצעות גלגל תנופה - KERS (אנ').
האנרגיה של גלגל התנופה ניתנת לתיאור על ידי משוואת אנרגיה כללית זו, בהנחה שגלגל התנופה הוא המערכת:
E_{in}-E_{out}=\Delta E_{system}
כאשר
E_{in} האנרגיה המועברת לגלגל התנופה.
E_{out} האנרגיה המועברת מגלגל התנופה.
\Delta E_{system} השינוי באנרגיה של גלגל התנופה.
בהנחה שלא נעשה שינוי במהלך הבלימה באנתלפיה, לחץ או נפח של גלגל התנופה, רק האנרגיה הקינטית מובאת בחשבון. במהלך הבלימה, אנרגיה לא משתחררת מגלגל התנופה ואילו האנרגיה היחידה שמועברת אליו היא האנרגיה הקינטית ההתחלתית של כלי הרכב. ניתן לפשט משוואה זו כך:
{\frac {m\upsilon ^{2}}{2}}=\Delta E_{fly}
כאשר
m מסת הרכב.
\upsilon  המהירות ההתחלתית, לפני הבלימה.
\Delta E_{fly} השינוי באנרגיית גלגל התנופה.
גלגל התנופה אוצר אחוז מסוים מהאנרגיה הקינטית של כלי הרכב. אפשר לבטא חלק זה כנצילות, נסמנו -  \eta _{fly}.
גלגל התנופה משמר את האנרגיה בצורה של אנרגיה קינטית סיבובית, ובניגוד לשיטות אחרות, אינו ממיר את האנרגיה הקינטית של הרכב לאנרגיה מצורה שונה, לכן שיטה זו יעילה יותר. עם זאת, כאשר כלי הרכב אינו בתנועה, אנרגיית גלגל התנופה אובדת לאיטה. עקב כך, האנרגיה הסופית שיכול לתת גלגל תנופה היא:
KE_{fly}={\frac {\eta _{fly}m\upsilon ^{2}}{2}}
הערות שוליים

↑  Transport for London, Transforming the Tube, ‏יולי 2008
↑  Kiruna Electric Locomotives, Railvolution magazine
↑  P. Næss, Evighetsmaskiner, Fremover, 03.08.2007, עמ' 28
↑  F1 KERS: Flybird, Racecar engineering, ‏2007
↑  UK: GKN in deal to supply KERS flywheel tech on London buses, Just auto, ‏יולי 2014
↑  Flywheel Bicycle: KERS for pedal-pushers, NEW ATLAS
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph998550 
טויוטה פריוס דור שני. מכונית משפחתית פופולרית העושה שימוש בבלימה רגנרטיבית.
רכבת פרוורית X60 תוצרת אלסטום, בשירות רשות התחבורה הציבורית של סטוקהולם. הרכבת מצוידת במנוע חשמלי תלת פזי ומוזנת במתח עילי - האנרגיה הנוצרת בעת בלימה עוברת ישירות לרכבת אחרת באותו מקטע.
מערכת לאחזור אנרגיה קינטית מבוססת גלגל תנופה.
ברבור מחצצר

| ברבור מחצצר |
| --- | --- |
 ברבור מחצצר
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
סוג:: ברבור
מין:: ברבור מחצצר
שם מדעי
 Cygnus buccinator ‏ריצ'רדסון, 1832
תחום תפוצה


ברבור מחצצר (שם מדעי: Cygnus buccinator) הוא מין של ברבור, שמצוי באמריקה הצפונית. זהו מין העוף הכבד ביותר שמצוי באופן טבעי ביבשת זו. הברבור המחצצר קרוב מאוד לברבור השר, ושניהם לעיתים אף נחשבים לעיתים כמין אחד.
זהו מין הברבור הגדול ביותר. אורכו כ-138 עד 165 ס"מ, אף שלעיתים זכרים מגיעים לאורכים שעולים על 180 ס"מ. משקלו של הברבור כ-7 עד 13.6 ק"ג, ומוטת כנפיו היא כ-185 עד 250 ס"מ. כל גופו לבן, מלבד מקורו השחור ורגליו האפורות-ורדרדות. הגוזלים נולדים עם פלומת נוצות אפורה, שמשתנה ללבנה בגיל שנה. בדומה לברבור השר, הברבור המחצצר שוחה בדרך כלל עם צוואר זקור.
הברבור המחצצר מצוי בקנדה, אלסקה ובצפון ארצות הברית, בעוד האוכלוסייה הגדולה ביותר של זוגות מקננים נמצאת באלסקה. בעונת הרבייה הברבור מצוי בבריכות רדודות, אגמים שקטים וביצות של מים מתוקים; והוא חורף באגמים, מעיינות, מאגרים ונהרות שזרמם איטי.
הברבור המחצצר מעדיף מקומות קינון שבהם יש שטח גדול מספיק של מים כדי שיוכל להמריא ממנו לאוויר, מים רדודים ובלתי-מזוהמים, ומעט ככל האפשר הפרעות שמקורן בבני אדם. הברבור נודד בחורף לדרום קנדה ולחלק המזרחי של צפון-מערב ארצות הברית, בלהקות גדולות שצורתן V.
הערות שוליים

↑  ברבור מחצצר באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553667305171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בן אלטון

| --- | --- |

בן אלטון בשנת 2009
 לידה:  3 במאי 1959 (בן 65) קטפורד, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  אוסטרליה, הממלכה המאוחדת 
 לאום:  אנגלי
 עיסוק:  קומיקאי, סופר, מחזאי ובמאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מנצ'סטר, Godalming Grammar School, Godalming College, אוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר, Stratford-upon-Avon College 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 תקופת הפעילות:  מ-1981 
 פרסים והוקרה:  חבר מסדר אוסטרליה (12 ביוני 2023) 
 benelton.net
 חתימה:   
 
בנג'מין צ'ארלס "בן" אלטון (באנגלית Benjamin Charles "Ben" Elton, נולד ב-3 במאי 1959), הוא קומיקאי, סופר, מחזאי ובמאי יהודי-בריטי-אוסטרלי. בשנות ה-80 של המאה ה-20 היווה דמות מובילה בתרבות הבריטית הקומית אלטרנטיבית, הן ככותב בסדרות פולחן כדוגמת "The Young Ones" ו"הפתן השחור", והן כסטנדאפיסט מצליח על הבמה ובטלוויזיה. בן אלטון פרסם מאז שלושה עשר סיפורים ולאחרונה התפרסם כאחד מכותבי המחזמרים "We Will Rock You" (שנת 2002) ו-"Love Never Dies" (שנת 2010), המשך לפנטום האופרה.
חיים אישיים

בן אלטון נולד בקטפורד, לונדון, בנם של מורה לאנגלית ולואיס אלטון, פיזיקאי יהודי. הוא אחיינו של ההיסטוריון סר ג'פרי רודולף אלטון. אביו ממורשת יהודית גרמנית, ואמו מרקע אנגלי.
אלטון נשוי לסופיה גייר, סקסופוניסטית אוסטרלית ולהם שלושה ילדים (שני בנים ובת). הוא מתגורר בפרימנטל, מערב אוסטרליה ובמזרח ססקס, אנגליה ולו אזרחות בריטית/אוסטרלית מאז 2004.
הוא תומך במפלגת הלייבור בבריטניה, ובשנת 1998, תרם להם כספית.
עבודה > טלוויזיה

הופעתו הטלוויזיונית הראשונה הייתה במופע סטנד-אפ בערוץ BBC1, בתוכנית המוזיקה "The Oxford Road Show". עם זאת, הצלחתו הטלוויזיונית הראשונה הייתה בגיל 23, עת השתתף בצוות הכותבים של הסיטקום "הצעירים", אשר בו השתתף מדי פעם.
בשנים 1983/84 כתב והשתתף בתוכנית המערכונים "Alfresco" בערוץ "Granada". בשנת 1985, כתב את הסדרה הקומית-דרמטית "משפחות מאושרות", עבור ה-BBC. זמן קצר לאחר מכן, הוא הפיק את הסיטקום "Filthy Rich and Catflap".
בשנת 1985, התחיל אלטון לכתוב עם ריצ'רד קרטיס, וביחד הם כתבו את העונות השנייה, שלישית ורביעית של הפתן השחור. הסדרה, בכיכובו של רואן אטקינסון, זכתה להצלחה עולמית, ולארבעה פרסי באפט"א ואמי.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
עבודה > קולנוע

בשנת 2017 ביים וכתב את הסרט "Three Summers" בכיכובו של רוברט שיהאן.
בשנת 2018 לקח חלק בכתיבת התסריט לסרטו של קנת בראנה "הכל אמת".
ספרים

מאז שנת 1989, פרסם בן אלטון 13 ספרים, אשר פורסמו כולם בהוצאת "Black Swan", פרט לספר "Stark", אשר יצא לאור בהוצאת "Sphere Books", והופק בשנת 1993 כסדרת טלוויזיה אוסטרלית בכיכובו.
Stark (שנת 1989)
מלחמת המחלפים (שנת 1991)
This Other Eden (שנת 1993)
פופקורן (שנת 1996)
Blast from the Past (שנת 1998)
Inconceivable (שנת 1999) - על פי עלילתו כתב בן אלטון את התסריט לסרט "מייבי בייבי"
מתים להתפרסם (שנת 2001)
High Society (שנת 2002)
Past Mortem (שנת 2004)
The First Casualty (שנת 2005)
Chart Throb (שנת 2006)
Blind Faith (שנת 2007)
Meltdown (שנת 2010)