stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קטרפילר
כלי עבודה ומוצרים אחרים > דחפורים זחליים

קו הדחפורים של קטרפילר הוא אחד מהמוצרים המזוהים ביותר עם החברה. הדחפורים מסומנים באות D ואחריה מספר המציין את הגודל של הדחפור, כאשר הדחפור הקטן ביותר הוא ה-D1 והגדול ביותר הוא ה-D11. הדחפורים צבועים בצבע צהוב ובאים במפרטים שונים לפי דרישות הלקוח.
אחד ממוצריה המפורסמים ביותר הוא הדחפור CAT D9, שפותח ב-1954 ומהווה עד היום את הדחפור הנמכר ביותר של החברה, כאשר כמחצית מכלל הדחפורים שהיא מוכרת הם מדגם זה. ה-D9 היה במשך שנים הדחפור הגדול והחזק בעולם, אך בשנות ה-70 של המאה ה-20 איבד את תוארו לדחפורים של חברות אחרות. כדי להתחרות בהן פיתחה קטרפילר את ה-D10 ומאוחר יותר את ה-D11, הדחפור הגדול ביותר של קטרפילר נכון ל-2017.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 הציגה קטרפילר את תצורת ה-Elevated Sprocket שמכונה גם High Drive. זהו תכנון ייחודי של המזקו"ם בו הזר המניע ממוקם מעל שורת גלגלי המרכוב בצורה שיוצרת לזחל צורה של מעין משולש. יתרון תכנון זה הוא בהפחת העומס על מערכות ההינע והקטנת פגיעותן לזעזועים. גם היום קטרפילר היא מהחברות הבודדות המשתמשות בתכנון זה.
ב-2009 הציגה קטרפילר לראשונה דחפור דיזל-חשמלי - CAT D7E.
בשנת 2020 ארגנה קטרפילר מחדש את קו הדחפורים שלה ושינתה את שיטת השיום. כעת כל הדגמים לא כוללים אות לטינית אחרי המספר (למשל: הדגם D9T הוחלף בדגם משופר שנקרא פשוט D9 או New CAT D9). בנוסף, כעת קו הדחפורים כולל את כלל המספרים מ-D1 הקטן ביותר ועד D11 הגדול ביותר, כאשר ה-D6K2 הפך ל-D4 וה-D6N הפך ל-D5.
המחלוקת על מכירת דחפורים לישראל

צה"ל משתמש במשך עשרות שנים בציוד מכני הנדסי ודחפורים תוצרת קטרפילר. כלי הצמ"ה העיקריים שבשימוש חיל ההנדסה הקרבית הם דחפורי D9 משוריינים שמבוססים על טרקטור זחלי קטרפילר די-9 שעליו מותקן שריון לכלי רכב תוצרת ישראל. כלי צמ"ה נוספים כוללים מחפרים זחליים ויעים אופניים, שגם הם זוכים למיגון ישראלי.
השימוש של צה"ל בדחפורים המשוריינים באינתיפאדה השנייה לצורכי לוחמה בטרור, הריסת בתים ופעולות חישוף, וכן השימוש של ישראל בציוד של החברה לבניית גדר ההפרדה, ומעורבות דחפור החברה במותה של רייצ'ל קורי גרמו להפגנות ומחאות כנגד החברה מצד תנועות שמאל רדיקלי, ארגוני זכויות אדם וקבוצות פרו-פלסטיניות. הם דרשו שקטרפילר תפסיק לאלתר את מכירת הציוד וחלקי החילוף לישראל שמשמשים את ישראל ללחימה בפלסטינים. מספר כנסיות אף משכו השקעות בחברה בסך 2.2 מיליון דולר.
הנהלת חברת קטרפילר - שמוכרת לצה"ל דחפורים וציוד במסגרת הסיוע האמריקני לישראל - סירבה מכל וכל ודחתה את הדרישה להפסיק למכור ציוד לישראל. הסברה של קטרפילר לצעד זה היה שגם היא "מודאגת מהמצב הפוליטי הקשה במזרח התיכון" אך היא לא עוסקת בפוליטיקה וכן ש"אין לה את האמצעים או את הזכות להשגיח כיצד משתמשים בציוד שלה". למרות ההפגנות והחרמות כנגדה, רווחיה של קטרפילר רק גדלו. כמו כן, בעקבות הצלחת דחפורי הדי-9 בשטחים, החלה קטרפילר לספק דחפורי די-9 גם לצבא האמריקני, כאשר ישראל מוכרת לאמריקנים את ערכות המיגון שפיתחה ל-D9R.
ב-14 באפריל 2005, דחתה מועצת בעלי המניות של קטרפילר הצעת החלטה הקוראת להפסיק למכור דחפורים וציוד לישראל. ההצעה, שהועלתה בידי ארגוני שמאל קיצוניים ומספר כנסיות נוצריות, זכתה לתמיכה של 3% בלבד.
ב-2008 נחתם הסכם בין קטרפילר ונציגיה בארץ, חברת זוקו שילובים, לצה"ל שבו נקבע שהחברה תאחסן ותתחזק את כלי הצמ"ה של צה"ל לשעת חירום, ובעת מלחמה יגויסו עובדיה בארץ לחיל החימוש ויסייעו באחזקת ותיקון הכלים.
בנוסף, משפחתה של רייצ'ל קורי (שנהרגה בתאונה עם דחפור D9R משוריין אחרי שניסתה להפריע לו בעבודתו) הגישה תביעה נגד קטרפילר בטענה שהיא מפירה זכויות אדם ומבצעת פשעי מלחמה בכך שהיא מוכרת ציוד מכני הנדסי לצה"ל. בית המשפט האמריקני דחה את התביעה ואמר שאין זה מסמכותו להתערב במדיניות החוץ של ארצות הברית. תביעתה של קורי נדחתה גם בישראל, כאשר בית המשפט המחוזי קבע שמותה של קורי היה תאונה שהתרחשה בעת פעילות מבצעית בשטח מסוכן ורווי איומים. באוקטובר 2010 פורסם שעסקה למכירת כמה עשרות דחפורי D9 לישראל הושעתה, כנראה בשל המשפט המתנהל בישראל בו תובעת משפחתה של רייצ'ל קורי את ישראל ואת החברה. משרד הביטחון הכחיש את הפרסום ואמר שהמכירות מעולם לא הוקפאו. ב-2012 החלו להגיע לחיל ההנדסה הקרבית דחפורי D9R ו-D9T חדשים ומשוכללים יותר שעליהם התקין צה"ל מיגון ישראלי משופר. ביוני 2014 החליטה הכנסייה הפרסביטריאנית בארצות הברית למשוך את השקעותיה בחברת קטרפילר (כמו גם במוטורולה ובחברת HP) בשל מעורבותה ב"פעולות שלא בדרכי שלום" (non-peaceful pursuits).
ב-2017 רכש צה"ל עשרות דחפורים וכלי צמ"ה חדשים מקטרפילר, בעיקר כדי להילחם במנהרות הטרור ברצועת עזה. חלק מכלים אלו פעלו במבצע מגן צפוני ב-2019 לאיתור ונטרול מנהרות טרור שחפר חזבאללה מלבנון לתוך שטח ישראל.
גלריה

דחפור D9 צה"לי משוריין
טרקטור זחלי D2
דחפור D10N
מחפר CAT 330D ומשאית עפר קטרפילר 730
יעה אופני CAT 950G
משאית מכרות מדגם CAT 777D
משאית עפר פרקית מדגם קטרפילר D350D
מחפרון CAT 428E
מיני-מעמיס "מיני-קאט" 272D
מפלסת מדגם קטרפילר 120H
מכבש עפר מדגם קטרפילר CS56
נעלי קטרפילר עם ציור של דחפור עליהן
הערות שוליים

↑  מתוך אתר החברה.
↑  פורצ'ן, אתר CNN.
↑  "Annual Report 2005 on SEC Filing Form 10-K" (באנגלית). Caterpillar, Inc. 2006-05-31. נבדק ב-2017-02-25.
↑  "Annual Report 2010 on SEC Filing Form 10-K" (באנגלית). Caterpillar, Inc. 2011-02-22. נבדק ב-2017-02-25.
↑  "Annual Report 2015 on SEC Filing Form 10-K" (באנגלית). Caterpillar, Inc. 2016-02-16. נבדק ב-2017-02-25.
↑  "Annual Report 2016 on SEC Filing Form 10-K" (באנגלית). Caterpillar Inc. 2017-02-15. נבדק ב-2017-02-25.
↑  Document, www.sec.gov
↑  מידע באתר של קטרפילר.
↑  דחפור D9T, באתר של קטרפילר. אוחזר: 9 באוגוסט 2020.
↑  הדרישה, באתר אינדימדיה ישראל.
↑  ניצחון במערכה: רוב מוחץ בין בעלי מניות קאטרפילר למכירת דחפורים לישראל, באתר גלובס, 14 באפריל 2005
↑  ציוד הנדסי כבד לשעת חירום יועבר לידי חברה אזרחית, אתר דובר צה"ל, ה-10 ביוני 2008
↑  אנשיל פפר, IDF to draft civilians to maintain bulldozers in battle, הארץ, 11 במרץ 2009
↑  Federal appeals court panel refuses to reinstate lawsuit by family of U.S. activist killed by Israeli bulldozer, אינטרנשיונל הראלד טריביון.
↑  Court dismisses suit over Israeli bulldozing, רויטרס, 17 בספטמבר 2007.
↑  למה מתעכבת עסקת ה-D9 לישראל? חדשות ערוץ 2, 25 באוקטובר 2010
↑  גיל רונן, D-9 Bulldozers En Route to IDF, Sale 'Never Frozen', ערוץ 7 INN,‏ 3.1.2012 (באנגלית)
↑  MRTI to recommend divestment from Caterpillar, Motorola Solutions and Hewlett Packard
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007605545005171  BIBSYS: 90266232  GND: 5014158-2  ISNI: 0000 0001 0698 6083  LCCN: no89000175  NKC: pna2012695737  NLA: 35621125  VIAF: 134820495   WorldCat (עם VIAF): 134820495 
טרקטור הולט מודל 1925
דחפור D10N של קטרפילר, עם זר מניע מוגבה, סימן היכר של דחפורי החברה
מחפרון של קטרפילר עובד בתל אביב. ב-2005 קטרפילר חגגה 20 שנה להשקת קו המחפרונים שלה.
דחפור קטרפילר די-9 משנות השמונים, מדגם D9L. קו הדחפורים הכבדים של החברה מאופיין בזר מניע מוגבה, הייחודי לקטרפילר.
דחפור די-9 בשירות צה"ל (על בסיס CAT D9R), כלי הצמ"ה הקרבי העיקרי של צה"ל.
דחפורי D9 משוריינים של צה"ל הורסים בית ששימש לטרור.
שלמה סקולסקי

| --- | --- |

שלמה סקולסקי תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  11 בספטמבר 1912 רפובליקת פולין 
 פטירה:  3 ביולי 1982 (בגיל 69) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 שם עט:  הדוד הטוב, ש"ס, בן ישראל הדני, ש. אלירן 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  יקיר רמת גן 
 
קבר שלמה סקולסקי בבית הקברות נחלת יצחק עם השורות המפורסמות משירו "ראש פינה"
שלמה סְקוּלְסקי (22 בספטמבר 1911 – 3 ביולי 1982) היה מחנך, סופר, משורר, מתרגם, פובליציסט ועורך ישראלי, שהיה מזוהה עם תנועת בית"ר ועם המחתרות.
קורות חיים

סקולסקי נולד בפולין. ב-1941 הגיע מהעיר וילנה בירת ליטא הסובייטית לארץ ישראל באופן בלתי-ליגאלי. ב-1944 נעצר בידי הבריטים, לאחר שהיה חבר בפלוגות ההגנה של בית"ר בראש פינה. היה עצור במחנה המעצר בלטרון במשך שנתיים.
בשירו "ראש פינה", כתב על שלמה בן-יוסף, עולה הגרדום הראשון:
”אלונים נדים צמרת
 דום שרים לבן-יוסף
 בין הבקע לכנרת
 קבר עז חוצב
 אין כובשים את ראש הסלע
 אם אין קבר במורד”
לאחר קום המדינה עבד כעורך בידיעות אחרונות לילדים, ובמדורי הספרות של העיתונים "חרות", "המשקיף" ו"היום".
לימד ספרות בתיכון עירוני א' בתל אביב ובתיכון עירוני י"א.
תרגם לעברית ספרים רבים, ובהם "היידי בת ההרים" מאת יוהנה ספירי, שנתיים באי בודד לז'ול ורן, ו"הלב" לדה אמיצ'יס.
את השיר "מן המחתרת", עיבד גיל אלדמע.
חתם על חלק מיצירותיו בפסבדונימים, כגון: "הדוד הטוב", "בן ישראל הדני", ש"ס, שלמה, ש., שמעוני, רינה טל, בן ישראל הדני, ש. אלירן ועוד.
היה גיסו של חבר הכנסת יוחנן בדר.
על שמו קרוי רחוב בבאר שבע.
ספריו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אשירה לך, תל אביב: אלומה של סונטות, הוצאת חוג ידידים, תל אביב, תש"ז.
שלמה סקולסקי (עורך), מבחר הסיפור הרוסי, הוצאת שלח, 1952
הערות שוליים

↑  שלמה סקולסקי באתר חברה קדישא ת"א–יפו
↑  שוחררו מלטרון ורפיח, המשקיף, 29 בספטמבר 1946.
↑  מקור
↑  לקסיקון הסופרים האלמונים, באתר "חנות הספרים של איתמר"
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268176905171  PLWABN: 9810644442305606  GND: 1126672300  ISNI: 0000 0000 8373 2792  LCCN: n88035311  MusicBrainz: 9197fc25-63b2-4348-9f16-fb2bfe630ce0  NTA: 297958461  VIAF: 37333064   WorldCat (עם VIAF): 37333064
רפי פלד

הפסל "עפרון העפרונות" של רפי פלד בפתח תקווה
הפסל "חוצה ישראל" של רפי פלד ברחבת תיאטרון גבעתיים
רפאל (רפי) פלד (נולד ב-2 ביולי 1944 בקיבוץ הזורע) הוא איש עסקים שהיה המפכ"ל ה-11 של משטרת ישראל, מנכ"ל חברת החשמל ולתקופה קצרה מנכ"ל משרד ראש הממשלה.
קריירה

פלד נולד בקיבוץ הזורע לאורי ולהילדה. אביו, קצין בצה“ל ואיש הגנה ותיק, נפל במלחמת השחרור, בקרבות כנגד המצרים בסמוך לנגבה. בהיותו בן שש נפטרה גם
אמו והוא אומץ בידי משפחת הלה וזאב פלד מקיבוץ הזורע. בשנת 1962 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת הצנחנים. במלחמת ששת הימים לחם כקצין מבצעים בגדוד 202, בקרבות לכיבוש רצועת עזה. השתחרר מהצבא בדרגת סרן בשנת 1967. בשנים 1969–1975 שירת בשב"כ.
בעל תואר ראשון ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. למד לתואר שני במדע המדינה באוניברסיטת חיפה.
קריירה > משטרה

לאחר פרישתו מהשב"כ התגייס למשטרת ישראל ומונה לראש מחלקת עיקוב במרחב ירושלים. ב-1976 מונה למפקד היחידה לעיקוב. ב-1978, לאחר שסיים קורס פיקודי, מונה לראש לשכת מודיעין ובילוש, הנקראת גם "הלשכה לתפקידים מיוחדים". בשנת 1980 מונה לתפקיד ראש ענף מודיעין במחוז הדרומי בדרגת סגן ניצב. בתפקידו זה עסק בהפעלת סוכנים סמויים במלחמה בסחר בסמים. תחת פיקודו פותחו שיטות חדשות להפעלת סוכנים ויחידותיו הפעילו סוכנים בקנה מידה מבצעי נרחב. על פעילותו בתחום הסמים קיבל פלד בשנת 1983 את עיטור השירות של המשטרה. באותה תקופה הוא התלונן על ריבוי התלונות נגד אלימות משטרתית וצוטט כאומר "כשחוטבים עצים ניתזים שבבים".
פלד שימש כסגן ראש צוות החקירה המיוחד בפרשת רצח אמיל גרינצווייג. ב-1983 מונה לעוזר ראש אגף המודיעין וב-1988 מונה למפקד האגף והועלה לדרגת תת ניצב.
בשנת 1991 קודם לדרגת ניצב ומונה לתפקיד מפקד המחוז הדרומי שאורגן מחדש עם הקמת מחוז ירושלים. בפברואר 1993 מונה פלד למפקד מחוז ירושלים, וכעבור חודשיים, באפריל 1993, מונה לתפקיד המפכ"ל ה-11 של משטרת ישראל.
בתחילת 1994 נחשפו בעיתונות טובות הנאה שקיבל, ביניהן חבילות נופש בבתי מלון. לפרסום מיוחד זכתה תמונה בה נראה פלד משתכשך בג'קוזי עם קציני משטרה נוספים. החשיפה זכתה לכינוי "פרשת הג'קוזי". בעקבות הפרשה נחקר פלד על לקיחת שוחד. היועץ המשפטי לממשלה, מיכאל בן יאיר, החליט שלא להעמידו לדין, אולם בג"ץ קבע, בעקבות עתירות, שיש להעמידו לדין משמעתי. ב-1 במאי 1994 התפטר פלד מתפקידו כמפכ"ל, ולמעשה מנע את ההליך המשפטי נגדו.
בינואר 1995 מונה למנכ"ל חברת החשמל לישראל, וכיהן בתפקיד זה עד אפריל 2000.
במהלך שנת 2001 כיהן זמן קצר כמנכ"ל משרד ראש הממשלה.
פרשת פלד גבעוני

לאחר פרישתו מחברת החשמל פנה פלד לעסקים פרטיים, במסגרתם הקים, יחד עם אנשי העסקים אריה גבעוני ודוד הבי, קבוצת חברות בורסאיות בשם "קרן פלד". דוד הבי היה חבר מרכז הליכוד ומקורב למשה קצב, וכן נודע בקשריו עם אנשי הפשע מיכה אסלן וזאב רוזנשטיין.
קבוצה זו, ביחד עם טל יגרמן רכשה חברות אחדות, ובהן חברת "פויכטונגר" (שכללה, בין השאר, את משב קירור ואת החברה הציבורית אפקון תעשיות), שעסקה בתעשייה כבדה: מערכת חשמל, לוחות חשמל, שנאים, ציוד מיתוג ובקרה. קבוצת חברות זו קרסה ב-2002, והשאירה אחריה חובות של מאות מיליוני ש"ח. בעקבות קריסה זו הוגש ביולי 2003 כתב אישום נגד פלד, גבעוני והבי, המייחס להם עבירות של מרמה והפרת אמונים. על פי כתב האישום, מנהלי הקבוצה השתלטו על החברות ומשכו מקופתן עשרות מיליוני שקלים לכיסיהם. ב-26 בדצמבר 2012 הורשע פלד בעבירות של מרמה והפרת אמונים בתאגיד וב-4 באפריל 2013 נגזר עליו עונש של 6 חודשי עבודות שירות וקנס בסך 100 אלף ש"ח. פלד והמדינה ערערו על גזר הדין, ערעורו נדחה, ערעור המדינה התקבל והקנס הוכפל ל-200 אלף ש"ח.
בית המשפט העליון תיאר כך את קביעת בית המשפט המחוזי על חלקו של פלד בפרשה:
העבירות בהן הורשע קלות משמעותית מאלו שבהן הורשעו יתר המערערים. פלד לא גנב, לא זייף ולא קיבל דבר במרמה. עם זאת, כך נקבע, כשלונו של פלד התבטא בכך שלא זיהה במועד את נורות האזהרה שהבהבו נגד עיניו במשך חודשים, וכי הפעולות שביצע בניסיון לתקן את המצב, משהבין את חומרתו, היו בבחינת מעט מדי ומאוחר מדי. כמו כן, קבע בית המשפט, פלד נתן יד להעלאת קרנו של יגרמן בקבוצה, ללא כל הסמכה פורמלית וללא דיווח לדירקטוריון ולציבור המשקיעים על מערכת היחסים הפיננסית האישית שהתקיימה ביניהם. עבירות אלו, גם אם הן נופלות בחומרתן ביחס לאלו שבוצעו על ידי המערערים האחרים, יורדות ליסודות העמוקים ביותר של שוק ההון – שקיפות והגינות. בהתחשב בכך, נקבע מתחם הענישה בעניין פלד על 6 חודשי מאסר בעבודות שירות עד שנתיים מאסר.
בית המשפט העליון הוסיף בדברים משלו:
כשלונו של פלד מלזהות את המהלכים שנרקמו סביבו הוגדר כ"קולוסאלי", והביא לנזקים חמורים לציבור. בנוסף לכך, פלד היה זה אשר נתן את יכולת ההובלה ליגרמן, תוך מודעות לעברו הבעייתי ובו בזמן שניהל עמו מערכת יחסים פיננסית באופן אישי. עבירות מסוג זה בהחלט מצדיקות, באופן רגיל, הטלת עונש של מאסר בפועל. מנגד, אין לכחד כי מדובר במערער אשר ביצע עבירות המצויות ברף נמוך יותר של פגיעה באינטרס הציבורי מאשר יתר המערערים, ובעברו זכויות רבות משנותיו הארוכות בשירות הציבורי. כפי שהטעים בית המשפט המחוזי, ישנם מקרים בהם מעמדו וכוחו של נאשם עלולים לעמוד לו לרועץ, לוּ יתברר כי הם נוצלו לרעה לשם ביצוע העבירות. ואולם, אין זה המקרה שלפנינו. על רקע זה יש לקחת בחשבון גם את שמו הטוב שנפגע באופן חמור במהלך הפרשה וסיקורה התקשורתי ואת הזמן הרב שחלף.
רפי פלד כאמן

במשך השנים פיתח פלד את תחביבי הציור והפיסול. הוא חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל, והציג בתערוכות רבות בישראל ובחו"ל. בשנת 1982 הוציא ספר בשם "כל אנשי הכלב" המכיל ציורים של דמויות מפורסמות מאותה תקופה, כאשר יש להן פני כלב במקום פני אדם.
ב-1999 הוצב פסל שלו בככר במפגש הרחובות ויצמן ובני-דן בתל אביב. בשנת 2000 הוציא ספר על אמנות הפיסול. ב-2007 הוצב פסל שלו בדרך אם המושבות פינת דרך זבולון המר בפתח תקווה.
הערות שוליים

1 2  רפ"ק ר. פלד לתפקיד חדש, מעריב, 12 במאי 1980
↑  ברוך מאירי, הבלשית נאווה תופשת כייסים, מעריב, 19 בנובמבר 1978
↑  שוטר מושתל הביא למעצר של 30 סוחרי סמים, מעריב, 6 בנובמבר 1978
30 סוחרי סמים נעצרו במזרח ירושלים, מעריב, 1 בינואר 1980
לגדוע את ענף הסמים, מעריב, 18 ביולי 1980
↑  כשחוטבים עצים - ניתזים גם שבבים, מעריב, 8 באוגוסט 1980
↑  אילן בכר, החשוד בהטלת הרימון, מעריב, 22 בינואר 1984
↑  יוסף צוריאל, המשטרה: אין מידע על מחתרת יהודית חדשה, מעריב, 25 בדצמבר 1986
↑  שרה ליבוביץ' דר, על ראש המנכ"ל בוער הכובע, באתר הארץ, 27 במרץ 2001.
↑  לינוי בר גפן, רפי פלד התפטר מתפקיד מנכ"ל משרד ראש הממשלה, באתר ynet, 11 במאי 2001
↑  גיא לשם ומודי קרייטמן, פרשת פלד: השותף השלישי, באתר ynet, 30 ביולי 2002
↑  עמית בן ארויה, עירבת עבריינים בסכסוך? "יקלפו אותך כמו שמקלפים שווארמה", באתר TheMarker‏, 26 בספטמבר 2010
↑  גיא לשם, למי אכפת מבית המשפט, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2009
↑  יסמין גואטה, פרשת פלד-גבעוני: מפכ"ל המשטרה לשעבר רפי פלד הורשע בעבירות מרמה והפרת אמונים, באתר TheMarker‏, 26 בדצמבר 2012
↑   הילה רז, פרשת פלד-גבעוני // רפי פלד, מפכ"ל המשטרה לשעבר, ירצה עבודות שירות; 4 שנות מאסר לטל יגרמן, באתר TheMarker‏, 4 באפריל 2013
1 2  ע"פ 3506/13 דוד הבי נ' מדינת ישראל, סעיף 645
↑  ע"פ 3506/13 דוד הבי נ' מדינת ישראל, סעיף 613
↑  שפרה ראובן, הארובות והציפורים של רפי פלד, דבר, 9 באוקטובר 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266445005171  ISNI: 0000 0000 6699 9882  LCCN: nr91034975  ULAN: 500479386  VIAF: 44156196   WorldCat (עם VIAF): 44156196
דיפלודוקיים

| דיפלודוקיים |
| --- | --- |
 שלד של אפטוזאורוס מהמין Apatosaurus louisae
תקופה
יורה תיכון-קרטיקון תחתון, 170–134.6 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
אינפרא־סדרה:: זאורופודה
על־משפחה:: דמויי דיפלודוקיים
משפחה:: דיפלודוקיים
שם מדעי
 Diplodocidae

דיפלודוקיים (שם מדעי: Diplodocidae) היא משפחה של דינוזאורים מקבוצת זאורופודה, המאופיינים בין השאר בראש קטן ומוארך עם שיניים דמויות עיפרון, צוואר ארוך וזנב ארוך במיוחד דמוי שוט.
מאפיינים

הדיפלודוקיים חיו בתור היורה העליון וסוג אחד - ליינקופל התקיים בקרטיקון התחתון. הם ניזונו בעיקר מצמחייה נמוכה אך כנראה אכלו לעיתים גם מעלי העצים הגבוהים.
הם היו ארוכים אך רזים יחסית: אורכו של הדיפלודוקוס היה כ-27 מטר ומשקלו לא יותר מ-20 טון. דיפלודוקיים אחרים היו כבדים יותר אך עדיין בעלי מבנה גוף רזה יחסית לטיטאנוזאורים. הגדולים שבמשפחה היו האפטוזאורוס (הדינוזאור הכבד ביותר במשפחה) והסופרזאורוס (הדינוזאור הארוך ביותר במשפחה) והסיסמוזאורוס (שמאוחר יותר סווג מחדש כמין של דיפלודוקוס). הם הגיעו לארכים של עד 34 מטרים, משקל של למעלה מ-40 טונות והיו מן היצורים הארוכים ביותר שחיו אי-פעם עלי אדמות, ומענקי תור היורה.
ב-2015 התפרסם ב-PeerJ מחקר שמסווג מחדש את מיני משפחת הדיפלודוקיים, ובין השאר קבע שברונטוזאורוס הוא טקסון תקף ונפרד מאפטוזאורוס.
סוגי המשפחה

אמפיקוליאוס (Amphicoelias)
אפטוזאורוס (Apatosaurus)
אטלנטוזאורוס (Atlantosaurus)
ברונטוזאורוס (Brontosaurus)
בארוזאורוס (Barosaurus)
דינהרוזאורוס (Dinheirosaurus)
דיפלודוקוס (Diplodocus)
Galeamopus
Kaatedocus
ליינקופל (Leinkupal)
סופרזאורוס (Supersaurus)
טורניאריה (Tornieria)
גלריה

שלד של אפטוזאורוס, שזוהה אז כברונטוזאור
דגם (מודרני) של אפטוזאורוס
ציור של אפטוזאורוס
ציור של דיפלודוקוס קרנגי
דיפלודוקוס הלורום
גולגולת של דיפלודוקוס
איור של סופרזאורוס
הערות שוליים

↑   Tschopp, E., Mateus, O. & Benson, R. B. J. PeerJ http://dx.doi.org/10.7717/peerj.857 (2015).
מורופוס

| מורופוס |
| --- | --- |
  שלד והשוואה לאדם
תקופה
תחילת-אמצע מיוקן 20.43–13.6 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מפריטי פרסה
משפחה:: כליקותריים
סוג:: מורופוס
מינים
 M. distans  M. elatus  M. hollandi  M. matthewi  M. merriami  M. oregonensis  M. senex
שם מדעי
 Moropus ‏מארש, 1877
תחום תפוצה


מורופוס (שם מדעי: Moropus; מילולית: "רגל איטית") הוא סוג נכחד של יונק מפריט פרסה ממשפחת הכליקותריים שחי בתקופת המיוקן לפני 20-13 מיליון שנה באמריקה הצפונית.
מאפיינים

מאובניו של יונק זה נמצאו באורגון, נבדה, נברסקה וקליפורניה.
היצור נחקר וקיבל את שמו ב-1877 מאת הפלאונטולוג עתניאל מארש שגם נתן שם לשני מינים. הוא הזכיר במראהו סוס קדום בעל מבנה גוף של עצלן קרקע והיה איטי ובעל ציפורניים ארוכות במקום פרסות, מה שנתן לו את שמו. עם זאת מדענים מודרניים מעריכים שמבנה הגפיים יכל לעזור לו לנוע בקלות יחסית על הקרקע בדומה לרגלי עופות.
אורכו המוארך של המורופוס הגיע ל-2.5 מטר והוא שקל מעל 250 ק"ג בחלק מהמינים. רגליו הארוכות עזרו לו לקטוף עלים מהעצים. פניו וצווארו הזכירו מיני סוסים קדומים והלסת הכילה הרבה שיניים חותכות קטנות. אורח חייו אולי דמה לזה של עצלני קרקע וייתכן שהיה מטרה קלה לטורפים כמו ההאינדון. עם זאת גודלו והטפרים עזרו לו להימנע מתקיפה.
הוא נכחד באמצע המיוקן, ככל הנראה משינויי אקלים שהכחידו את הצמחייה המיוערת בה חי ויצרו ערבות בהם מעט עצים לאכול.
בתרבות

המורופוס מופיע בסדרה מפלצות חוזרות לתחייה שם הוא נטרף על ידי טיטאניס.
ראו גם

אנכילותריום - יונק אפריקני קרוב
צבי מגדל

חשודים בהשתייכות לארגון 'צבי מגדל', 1930
צבי מגדל (Zwi Migdal) היה ארגון סרסורים ורועי-זונות ("רופיאנים" בעגה המקומית) יהודים שפעל בין סוף המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20, שמרכזו היה בארגנטינה. הארגון הוקם בבואנוס איירס ב-1870, וחוסל ב-1930 הודות לשני עובדי מדינה ישרים: קצין משטרה בשם חוליו אלסוגראי, ושופט-חוקר בשם רודריגז אוקמפו, שסירבו לקבל שוחד מארגון "צבי מגדל", כמנהג שאר עמיתיהם במשטרה ובממסד המשפטי בארגנטינה. עם זאת, ברקע חיסול הארגון עמדה העובדה שההגירה הגדולה למערב בכלל ולדרום אמריקה, הגיעה לקיצה. הדמות האחראית יותר מכל לחיסולו של הארגון הייתה רחל ליברמן, שהייתה אחת מקרבנותיו, שבאומץ לב העידה בפני הרשויות כנגד הסרסורים. במשך 60 שנות קיומו עסק הארגון בהפיכת הזנות בארגנטינה למאורגנת, וממוסדת. בשיאו היו לו סניפים ובתי-בושת בעולם, בין היתר ביוהנסבורג, בבומביי, בשאנגחאי ובריו דה ז'ניירו. מעלליו של הארגון תוארו במחזמר "לעוף" שעלה בינואר 2017 בקיבוץ פלך.
"רופיאנים" יהודים

באמצע המאה ה-19 הגיע גל גדול של יהודים מאירופה לדרום אמריקה בעקבות העוני והדיכוי במזרח אירופה בכלל, ובפרט הפוגרומים ברוסיה ובאוקראינה. מהגרים יהודים רבים הגיעו לארגנטינה, כשבמיוחד צמחה הבירה בואנוס איירס בקצב מהיר בעקבות הגירה המונית מכל רחבי העולם. עקב כך נוצר בארגנטינה יחס דמוגרפי מעוות של כמעט עשרה גברים לכל אישה, והביקוש לתעשיית המין עלה מאד. בנוסף, הקושי להשתלב בעבודה בלא ידיעת השפה, וקשיי ההסתגלות לחיים במקום חדש גרם לגברים רבים להפוך לסרסורים (שנקראו בספרדית רופיאנים), ובמקביל - ללא מעט מהגרות להתיאש ולהגיע לזנות. הסרסורים היהודים השתלטו עד מהרה על פלח שוק זה, עד כי מרבית ה"רופיאנים" בארגנטינה, ובארצות נוספות בדרום אמריקה, באותה עת - היו יהודים (הן כסרסורים, והן כסוחרי נשים).
ארגון "צבי מגדל" התנהל כמו מאפיה, ופעל לפי כללים וחוקים נוקשים. הארגון שיחד את כל מי שיכול היה לאיים על פעילותו: פקידי הגירה בנמלים, שהכניסו את הנשים לארץ ללא שאלות מיותרות; שוטרים ושופטים שדאגו לבלום כל ניסיון להפריע לפעילות הארגון; פקידי עירייה ופוליטיקאים שסיפקו אישורים להקמתם של בתי הבושת והרחבתם, ועוד. נערות רבות נלקחו במרמה ממשפחותיהן ורובן ככולן עבדו בכפייה. בשנות השיא פעלו בבואנוס איירס בלבד כ-200 בתי בושת, כמחציתם נוהלו על ידי 'מדאמיות' יהודיות.
רשת סרסורי-הנערות פעלה כך: הארגון היה שולח גבר שנראה הגון, לבוש בקפידה ומנומס לקהילות יהודיות במזרח אירופה. האיש היה מפיץ בקהילה מודעות ביקוש ל"נערות יהודיות מבית טוב" לעבודה בבתי יהודים עשירים בארגנטינה, או למטרות שידוכים. משפחות יהודיות במזרח אירופה, שרובן היו עניות ונואשות בשל פרעות אנטישמיות, היו שולחות עם האיש את בנותיהם בתקווה לשיפור חייהן. רוב הנערות היו בנות 13–18. הן ומשפחותיהן האמינו שמחכה להן עתיד טוב יותר בארגנטינה - כשבעצם הן נחטפו לתעשיית המין. מסעות אלה נקראו 'רמונטה' - מונח שלקוח מתחום הבקר.
כבר באונית המסע בדרך לדרום אמריקה הנערות נכלאו, נאנסו קבוצתית, הוכו והורעבו עוד בטרם החלו לעבוד, במטרה לשבור את רוחן - הסרסורים קראו לזה "תקופת חינוך". לאחר שירדו לחוף הבנות נסחרו בין ה"רופיאנים" כבשוק עבדים: הן נלקחו לבית שהיה שייך לארגון, שם הופשטו, וכך - כשהן עירומות לעיני קהל הסוחרים, הן נמכרו במכירה פומבית כשפחות מין. הזוכה שילם ולקח את הנערה שהפכה לרכושו, ועשה בה כרצונו. בין האורחים הקבועים במכירות אלו היו גם אנשי ממשל - פקידי רשות, שופטים ועיתונאים - שחלקם הגדול היו גם לקוחות, וכך התנהלה הפעילות ללא הפרעה מהשלטונות.
הקמת הארגון

הקהילה היהודית לא השלימה עם מציאות זו וניסתה להתקומם כנגד הסרסורים ומעשיהם. בשנת 1885 הוקם בבירת ארגנטינה "הארגון היהודי להגנה על נשים ונערות". ברובע היהודי בבואנוס איירס נתלו כרזות שקראו לאנשי הקהילה לא להשכיר ל"רופיאנים" (הללו, ומשתפי הפעולה איתם, נקראו "טמאים") חנויות או דירות. סוחרי הנשים והסרסורים, שרצו להרגיש חלק מהקהילה, תרמו כספים רבים למוסדות יהודים - בין השאר נהגו לצאת לתיאטרון היהודי כל ערב עם נערה אחרת. הקהילה היהודית התלבטה בשאלה אם לקבל את כספם של ה"רופיאנים" אך לרוב נאלצו להיעתר, בשל הקשיים באחזקת מוסדות הציבור הקהילתיים. ההתלבטות נגמרה כשערב אחד נחום סורקין, פעיל ציוני מוכר בקהילה, נעמד מחוץ לתיאטרון ומנע מה"רופיאנים" להיכנס. מאז החלו היהודים ה"מהוגנים" בעקביות להוקיע מחיי הקהילה את הסרסורים. תוך זמן קצר הוחלט לא להכניס "רופיאנים" לבתי כנסת של הקהילה ואף לא לקבור אותם בבית הקברות שלה.
בתגובה התאחדו הסרסורים והקימו את 'ורסוביה - חברה יהודית לעזרה הדדית' (השם המלא: Sociedad Israelita de Socorros Mutuos Varsovia de Barracas al Sud y Buenos Aires). ב-7 באפריל 1906, נרשמה עמותת הסרסורים סוחרי הנשים כחוק. לאחר מחאה נמרצת של הנציג הפולני בבואנוס איירס כנגד שרבוב עיר בירתו "ורשה" (ורסוביה) בשם הארגון, הם אולצו לשנותו ובחרו ב'צבי מגדל', ע"ש אחד התורמים הבולטים לאגודה, וממקימיה. (לאחר כמה שנים התפלגה מהארגון קבוצה שקראה לעצמה 'אשכנזום'). הסרסורים בנו לעצמם בית כנסת מפואר בלב השכונה היהודית בבואנוס איירס, כשבקומה הראשונה היה בית כנסת ובקומה השנייה - בית בושת. לאחר חיסול הארגון בשנת 1930 הרסה הקהילה היהודית את המבנה. בחגיגה לכבוד פתיחת שערי בית הכנסת שלהם יצאו ה"רופיאנים" במחול עם ספר התורה בידיהם, כבטקס הקפות מסביב לבניין. השכנים היהודים ראו והזדעזעו, אך אף לא אחד לא העז לעצור בעדם. לאחר שארגון הסרסורים קיבל הכרה רשמית מהממשל, נרכשה גם חלקת אדמה באבז'אנדה, פרבר של בואנוס איירס, והוכשר שם בית קברות. ממש לידו הוכשרה חלקה נוספת של הארגון המקביל - 'אשכנזום'. לפני ההתקוממות של הקהילה היהודית נגד הסרסורים סוחרי הנשים ונידויים, הם נקברו בבית הקברות היהודי לה טבלדה, בחלקת 'הטמאים' - הכינוי לרועי הזונות ולעובדות איתם. החלקה הזו, שבה כחמישים קברים, מוזנחת מאוד - מצבות מנופצות ולכלוך בכל מקום. בנוסף, השירותים הציבוריים של בית הקברות היהודי נמצאים בחלקה זאת.
שנות שגשוג

במהלך שנות ה-20 של המאה העשרים ארגון צבי מגדל הגיע לשיא כוחו. כ-500 "רופיאנים" שלטו בכ-2,000 בתי בושת, בהם הועסקו לפי האומדן כ-30,000 נשים. הרשת הייתה מאורגנת וחבריה שיתפו פעולה ביניהם בצורה הדוקה, להגנה על האינטרסים שלהם. דמי החבר בארגון היו 250 פזו בחודש, ששימשו לנסיעות ה'רמונטה' (לגיוס במרמה של נערות חדשות מאירופה).