אחריות רשויות ציבור ועובדי מדינה
שיקולים בעד ונגד הטלת אחריות נזיקית על רשויות ציבור

היקף דיני הנזיקין אינו מובן מאליו. הוא נקבע על ידי שיקולים שונים בדבר הטלת אחריות למעשים מזיקים. במקרה בו המדינה היא המזיקה, נמצא, לצד השיקולים הרגילים, שיקולים נוספים בעד ונגד הטלת אחריות.
הרתעת יתר: דיני הנזיקין מסדירים את היחסים בין פרטים בחברה על ידי הרתעה מפני לקיחת סיכונים שהתממשותם תפגע בתועלת הכללית. הטוענים נגד הטלת אחריות מביעים חשש  שיישום מלא של עקרון השוואת המעמד ייצור הרתעת יתר של רשויות המדינה, שיחששו לפעול בשל האחריות הנזיקית שעלולה להיות מוטלת עליהם. הטענה היא שהרתעת יתר תביא למצב שעובדי הרשויות לא ישקיעו בהגשמת מטרות המינהל הציבורי, לא ייטלו יוזמות חדשות אלא יפעלו מתוך גישה מתגוננת ויפעילו מרווחי ביטחון מופרזים, עד כדי היווצרות "קיפאון" של המגזר הציבורי. מאידך טוענים התומכים בהטלת אחריות שהחשש ל"קיפאון" במגזר הציבורי לא הוכח אמפירית, ויתרה מזו, שהטלת אחריות נזיקית "תעמיד את עובד הציבור על המשמר". בנוסף, הטלת אחריות נזיקית על עובדי ציבור תרסן את הכוח הרב המצוי בידיהם.
עיוות שיקול-הדעת המנהלי: כנגד הטלת אחריות על המדינה, יש הטוענים שהטלת עלויות הפיצויים הנזיקיים על הרשויות עלול לגרום לרשות להעדיף את האינטרס של הניזוקים הפוטנציאליים על-פני האינטרס הציבורי הכללי, כדי להימנע מתביעות אפשריות. לדוגמה: משרד הבריאות עלול להימנע מאישור תרופות חדשות, בשל החשש מתביעות בגין נזקים שתרופות אלה יגרמו, במקום להעדיף את האינטרס של כלל הציבור, הזקוק לאותן תרופות.
עומס יתר והצפה: בגלל מעורבותה ההולכת וגוברת של המדינה בחיי החברה והכלכלה, והעובדה שמעשיה משפיעים על אנשים רבים, עולה חשש לריבוי תביעות נגדה, דבר שיביא לעומס על מערכות המינהל והמשפט.  בנוסף, נטען שריבוי תביעות יביא גם למעמסה על אוצר המדינה. פעמים רבות קיים גם קושי בהוכחת התרשלות של המדינה. עם זאת טענת עומס היתר לא הוכחה אמפירית וכן, הכלל הפסיקתי הוא שטיעונים תקציביים לא יתקבלו כטיעון מהותי.
אי-התערבות והפרדת רשויות: קיימת טענה שהרשות המנהלית, ולא בית-המשפט, היא המוסמכת לקבל החלטות של מדיניות, והיא זו שהמחוקק העניק לה את שיקול-הדעת לקבל החלטות כאלה. לכן, ישנה תפיסה מושרשת ש"בית-המשפט אינו יושב כערכאת ערעור על החלטות מדיניות של הרשות השלטונית" (פס"ד לוי, סעיף 9 לפסק-דינו של השופט שמגר). תביעת המדינה בנזיקין על החלטה של מדיניות נתפסת כהתערבות אסורה במעשי הרשות השלטונית, וכפגיעה בהפרדת הרשויות. תפיסה דומה מצויה בפסיקה האמריקאית, בדמות האמירה כי "It is not a tort for the government to govern".
חלוקת סיכונים צודקת: יש הטוענים בעד הטלת האחריות כי אין זה הוגן שהניזוקים ישאו במחיר פעילותה של הרשות, וצודק יותר שכל הציבור, המיוצג על ידי הרשות הציבורית ונהנה מפעולותיה, ישא בנטל. תכלית פעולות המינהל הציבורי היא להיטיב עם הציבור, ולכן הוגן שבמקרה בו פרט אחד נפגע מפעולות הרשות, כלל הציבור, הנהנה מאותו מעשה, יפצה אותו. לדוגמה, צה"ל נהג לטשטש שביל ליד גדר המערכת, הצמודה למטע תפוחים של קיבוץ מלכיה. פעולת הטשטוש יצרה אבק שגרם נזק למטע, ובגין נזק זה תבע הקיבוץ את המדינה בנזיקין. בפסק הדין שדן בנושא אמנם לא העלו העותרים טענה אודות חלוקת סיכונים צודקת ופיזור נזק, אך שופטי ההרכב העירו שהם הוטרדו משאלה זו, ואמרו: "הטרידה אותנו השאלה, אם העותר אינו זכאי לפיצוי על הנזק שנגרם לו כתוצאה מפעילות המשיבה גם בהיעדר רשלנות, מכוח עילה חוקתית או מנהלית. פעילותה החיונית של המשיבה ממנה נהנה כלל הציבור יוצרת- כתוצר לוואי שלה- נטל. האם על הנטל ליפול, במלואו, על שכמו של המערער?" כלומר, לפי אמירה זו ייתכן שניתן לפצות ניזוק בגין נזקים שגרמה המדינה גם אם היא לא התרשלה, כאשר מדובר בנזק שנגרם בשל הגשמת אינטרס ציבורי. במקרה כזה החברה כולה לוקחת על עצמה את עול הנזק והוא מפוזר בין כל הפרטים החברה.