stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרשל גרינשפן
מעצרו > הטיעון ההומוסקסואלי

פוֹם רָאט, רווק בן 28 שהשתמש בקשרי משפחה כדי להשיג את המשרה הנוחה בשגרירות גרמניה בפריז, היה ככל הנראה הומוסקסואל שנודע במסגרת הרכילות ההומוסקסואלית הפריזאית בכינויו "מאדאם אמבסדור" או "נוטרדאם דה פריז" ("גבירתנו מפריז", כשם קתדרלת נוטרדאם המפורסמת שבעיר). פרטים אלו נאספו על ידי חוקרים שנשכרו בידי מורו-ז'יאפרי ושימשו כבסיס לטיעוני ההגנה.
מידע זה שימש בסיס לטענתו של מורו-ז'יאפרי כי גרינשפן הכיר את פוֹם רָאט עוד קודם לירי, וכי לרצח היה מניע אישי. פוֹם רָאט, נטען, פגש את גרינשפן בבאר פריזאי בשם "לה בף סיר לה טואה".[דרוש מקור] על פי גרסה זו לרקע אירוע הירי, או שגרינשפן עצמו היה הומוסקסואל, או שרק השתמש במראהו הנערי כדי לזכות בידידותו של מי שראה כאדם רב-השפעה, שיוכל להסדיר עבורו אשרת שהייה בצרפת. כאשר פוֹם רָאט חזר בו מהבטחתו, גרינשפן הגיע לשגרירות וירה בו.
הדעות חלוקות בשאלה אם גרינשפן באמת היה הומוסקסואל והאם קיים מערכת יחסים קודמת עם פוֹם רָאט. פרופ' הנס יורגן דשר (Döscher), מומחה לתקופה ומחבר הספר "רייכס-קריסטלנאכט" ("ליל הבדולח"), הציג ב-2001 מסמכים המורים לדעתו על כך שגרינשפן ופוֹם רָאט קיימו מערכת יחסים קודמת.[דרוש מקור] דשר טוען שמצא עדויות לכך שגרינשפן נהג לבלות במועדונים של הקהילה ההומוסקסואלית, ומצטט קטעי יומן של הסופר ההומוסקסואל אנדרה ז'יד, המצוי היטב ברכילות ההומוסקסואלים הפריזאים. ביומן זה כתב: "לפוֹם רָאט היו יחסים יוצאים מן הכלל עם היהודי הקטן, רוצחו." ובהמשך: "לחשוב שאישיות כה נעלה חטאה פעמיים לפי חוקי מדינתו היה די משעשע".[דרוש מקור] בריאיון עיתונאי בשנת 2009 טענה בת דודתו של גרינשפן כי אמה המנוחה, בת דודתו, אמרה לה כי היה הומוסקסואל, והדבר היה ידוע בחוג המשפחה.
מאידך, הפקידים בשגרירות חזרו והבהירו שגרינשפן לא ביקש אדם ספציפי ושהוא פגש את ראט רק מפני שפקיד הקבלה כיוון אותו אליו באופן מקרי. ב-1941, בעודו כלוא במחנה זקסנהאוזן, העיד גרינשפן בפני כלואים שהיו איתו שאף על פי שהוא עומד לטעון שהוא קיים יחסים עם פוֹם רָאט, אין זה נכון.
מיכאל מרוס כותב: "ב-1947 מורו-ז'יאפרי טען שהמציא את הרעיון הזה כקו הגנה טוב, שיאיר באור אחר לגמרי את המקרה.[דרוש מקור] למעשה, השמועות על ההומוסקסואליות של פוֹם רָאט נפוצו מיד לאחר ההתנקשות.[דרוש מקור] לא משנה המקור, חשב, הוא יוכל להטות את המשפט למניע של תאווה. בנוסף לכך קיווה מורו-ז'יאפרי להוריד את המתיחות נגד היהודים, ובד בבד להאריך את משך המשפט". עדות נוספת מוצגת על ידי שוואב, במכתב ששלח אריך ולנברג, קומוניסט גולה מגרמניה, לאחיו של פום-ראט, שנעצר בגרמניה מאוחר יותר כהומוסקסואל. במכתב כותב ולנברג כי "פגשתי את מורו-ז'יאפרי יוצא מתא הכלא. טיפשי כל כך! הוא אמר. למה הבחור הזה לא תופס את הנזק שהוא עושה ליהודים בגרמניה. לו רק היה מוותר על הגאווה הזו להגיד שזה בשם העם היהודי. אם היה למשל אומר שהוא עושה את זה בגלל סכסוך כספי שהתעורר עקב יחסים הומוסקסואליים, כמה יהודים גרמנים זה היה מציל?! שאלתי אותו: האם הוא שכב עם פוֹם רָאט? מורו-ז'יאפרי ענה לי: - מה פתאום! שאלתי אותו: ועורך דין לא מחויב לכבוד של הלקוחות שלו? הוא ענה לי: כבוד?! כבוד?! איזה כבוד יש לגרינשפן, לעומת חייהם של רבבות יהודים בגרמניה הנתונים למעשיו הנפשעים של היטלר?".[דרוש מקור]
תקופת המעצר > בידי הצרפתים

בינתיים עצרה משטרת צרפת את אברהם וחוה גרינשפן, דודיו של הרשל, באשמת מתן מחסה לשוהה בלתי חוקי. אברהם גרינשפן טען שלא היה יכול לשלוח נער כזה חסר כול אל גורלו. למרות דבריו הוא נידון ל-4 חודשי מאסר ולקנס כספי.
הרשל גרינשפן נותר עוד חודשים ארוכים במעצר, מבלי שהוגש נגדו כתב אישום. בינתיים פרצה מלחמת העולם השנייה, וצרפת מצאה עצמה במצב מלחמה עם גרמניה הנאצית.
מורו-ז'יאפרי ניסה להאיץ את התהליכים ולנצל את דעת הקהל האנטי-גרמנית, אך השופט גויס לצבא, ומשרד המשפטים התנגד להמשך המשפט. ב-28 בספטמבר 1939 פנה גרינשפן במכתב לשר המשפטים של צרפת, ובו ביקש להתנדב לצבא הצרפתי, כדי לכפר בכך על העוול שגרם למדינה שאירחה אותו.[דרוש מקור]
הבקשה נדחתה, וביוני 1940, כשהצבא הגרמני כבר בשערי פריז, עדיין היה גרינשפן במעצר בהמתנה להליכים בעניינו. השלטונות הצרפתיים פינו ברכבת דרומה קבוצה גדולה של אסירים, בהם גרינשפן, מפריז לאורליאן, ומשם הוצעדו ברגל לכלא בורז'. השיירה נקלעה להפצצה גרמנית, ובאנדרלמוסיה שנוצרה הצליח גרינשפן לחמוק ממנה ועשה דרכו לעיר טולוז. מסיבה לא ידועה הסגיר עצמו חזרה, וכאשר נכנעה פריז לגרמנים היה גרינשפן בכלא בעיר בורז'.[דרוש מקור]
תקופת המעצר > בידי הגרמנים

מרגע הכיבוש הגיעו סוכנים גרמנים לצרפת על מנת להביא את גרינשפן לגרמניה. הם עקבו אחרי המעברים של גרינשפן, וב-18 ביולי 1940 הסגירו שלטונות וישי את גרינשפן לידי הגסטפו.
במשך חצי שנה הוחזק במעצר הגסטפו בברלין, ובינואר 1941 הועבר למחנה הריכוז זקסנהאוזן, שם זכה ליחס מועדף של אסיר מיוחס. שר התעמולה יוזף גבלס, שהפיק הון תעמולתי רב ממקרה הרשל גרינשפן בארגון התפרצות ליל הבדולח שנתיים קודם לכן, גילה עניין אישי מיוחד בנושא. בקיץ 1941 הוחזר גרינשפן לברלין, שם הוחזק בבית המעצר "מואביט" שבעיר במשך כשנה, שלאחריה הועבר ככל הנראה שוב לזקסנהאוזן.
על פי מסמכים שנמצאו בתום המלחמה, כללו תוכניותיו של גבלס משפט ראווה שיטיל "אחריות יהודית כוללת" על רצח פוֹם רָאט, ויוכיח את מעורבותו בקשר יהודי בינלאומי.[דרוש מקור] המטרה הייתה להוכיח כי היהודים אחראים לפרוץ המלחמה, וכי השמדתם צודקת ונדרשת. הוכן כבר תסריט מלא לאותו משפט ראווה, שאמור היה להימשך שבוע ותוצאתו הייתה ידועה מראש. המסמכים שנמצאו כללו את הרשימה המלאה של עדי התביעה, כולל כאלה שיובאו במיוחד מצרפת, ופירוט עדויותיהם.
תוכנית זו לא יצאה אל הפועל, עקב חוסר תיאום בין משרד התעמולה למשרד המשפטים, שיצר תסבוכת משפטית: מכתב אנונימי שהתקבל טען לקשר אהבים הומוסקסואלי בין גרינשפן לפוֹם רָאט, בניגוד לטענתו הראשונית של גרינשפן שלא הכיר כלל את פוֹם רָאט. המשפטנים הזדרזו לנצל זאת כדי לכלול גם סעיף אישום תחת סעיף 175 (החוק הנאצי האוסר על הומוסקסואליות). גבלס זעם על אזכור פרט זה בכתב האישום ללא התייעצות מוקדמת איתו. אזכור זה, לשיטתו, לא זו בלבד שמכתים את שמו של מי שההנהגה הנאצית ניסתה לתאר כגיבור הרייך, אלא גם מטרפד את היוזמה להעמיד לדין את היהדות הבינלאומית כאחראית לרצח. מיומניו של גבלס משתמעת ביקורת קשה על המשפטנים שטיפלו בפרשה:
"...גרינשפן טען עד כה, ובצדק, שכלל לא הכיר את מזכיר המשלחת הדיפלומטית בו ירה. כעת ישנו איזשהו מכתב אנונימי מפליט יהודי, הנותן פתח לאפשרות של קשר הומוסקסואלי בין גרינשפן לפוֹם רָאט. זוהי טענה יהודית אבסורדית טיפוסית. מיניסטריון המשפטים לא היסס לכלול טענה זו בכתב האישום שנשלח לנאשם. זה מוכיח שוב באיזו טפשות נהגו מומחינו המשפטיים שטיפלו בפרשה, וכמה קצרת ראות היא הפקדת עניין פוליטי כלשהו בידי המשפטנים."
בסופו של דבר ליאון בלום ואחרים השתמשו במשפט ראווה זה נגד ממשלת וישי, והיטלר ביטל את משפט הראווה. עד סוף המלחמה, לא התקיים אותו משפט ראווה שתכנן גבלס.
גורלו של גרינשפן

אין ידיעה ודאית מה עלה בגורלו של גרינשפן לאחר קיץ 1942. ככל הנראה נשלח מברלין חזרה למחנה זקסנהאוזן משנקלע משפטו למבוי סתום, שם הוצא להורג או מצא את מותו בדרך אחרת עוד במהלך המלחמה, וייתכן מאוד שממש לקראת סופה.
אדולף אייכמן מסר בעדות במשפטו ב-1961 כי רצה לראות את גרינשפן באופן אישי, מתוך סקרנות, ושהוא אכן ראה אותו בזמן כלשהו בשנת 1943 או 1944, עת הובא ללשכתו בברלין לריאיון קצר לאחר אחת מחקירותיו.
בשנת ה־50 עלו סברות כי גרינשפן שרד את המחנות, ושוחרר בידי הצבא האדום עם שחרור מחנה זקסנהאוזן, או לחלופין בידי האמריקאים בכלא מגדבורג. עדויות לא-מבוססות טענו כי הוא מתגורר בפריז או בסביבתה בשם בדוי מחשש לנקמה. מסביב לידיעות אלה התפתחה תאוריה של חוקרים ועיתונאים אחדים, שגרסו כי גרינשפן עודו חי, וכי דווקא תוכניותיו התעמולתיות של גבלס והסבך הביורוקרטי אליו נקלע הטיפול המשפטי סייעו לו לשרוד את שנות המלחמה כשהוא נתון בידי הגרמנים, שעדיין ציפו להעמיד אותו יום אחד למשפט ראווה כנציג הקשר היהודי הבינלאומי.
ב-1960 הוציא בית משפט בבון תעודת פטירה להרשל גרינשפן לאחר פניות חוזרות ונשנות של בני משפחתו, שדרשו לקבל את גמלת הפיצויים המגיעה להם ונדחו במשך שנים ארוכות בשל היעדר ידיעה ודאית על מותו. בני המשפחה היו בברית המועצות בעת סיום המלחמה, ומאוחר יותר עלו לישראל. אביו, זונדל גרינשפן, היה ראשון העדים במשפט אייכמן יחד עם בנו השני (אחיו של הרשל) מרדכי גרינשפן. בעדותם מסרו כי לא נודע להם דבר על הרשל לאחר המלחמה, וכי אין כל סיבה להאמין שהוא בין החיים.
ב-2016 נמצא בארכיון המוזיאון היהודי של וינה תצלום מיולי 1946, כשנה לאחר כניעת גרמניה הנאצית, שבו מופיע צעיר הדומה באופן ניכר להרשל גרינשפן. בתמונה נראית קבוצת עקורים יהודים, בעיר במברג, מפגינה נגד החלטת הבריטים לסגור את שערי ארץ ישראל בפני עולים יהודים. לטענתם של מומחים, אכן מדובר ככל הנראה בגרינשפן בסבירות של 95% – ואם כך הוא, הרי שגרינשפן שרד את המלחמה.
זיכרון והנצחה

שמו של הרשל גרינשפן – יליד העיר הנובר, שחי בה במשך מרבית שנותיו (עד 1936) – נמצא בין אלפי השמות החקוקים באנדרטה לזכר אזרחי העיר היהודים שגורשו, בכיכר האופרה בהנובר (שם הוא רשום כ"נעדר").
ב-22 במרץ 2010 קבע האמן גונטר דמניג "שְטוֹלְפֶּרשְטַיין" ("אבן נגף") לזכר הרשל גרינשפן ואחותו אסתר גרינשפן, ליד מקום מגוריהם האחרון, בעיר העתיקה.
פרשת גרינשפן היוותה עבור המלחין הבריטי מייקל טיפט השראה לכתיבת האורטוריה "ילד בן זמננו" ("A Child of Our Time").
במספר ערים בישראל נקרא רחוב על שמו של גרינשפן.
לקריאה נוספת

ישראל גוטמן (עורך), האנציקלופדיה של השואה, א-ו, ירושלים: הוצאת יד ושם, תש"ן 1990
סטיבן קוך, נקמתו של הרשל גרינשפן: הנער המתנקש והשואה, זמורה ביתן דביר, 2019
נעם קורב, "נְהָרוֹת וְיָמִים וּמַבּוּל מִן הַדֶּמַע": אקציית פולין 1939-1938, יד ושם קובץ מחקרים, כרך מ"ח 2-1, תש"ף, עמ' 58-19
Gerald Schwab, The Day the Holocaust Began, Praeger Publishers, 1990
ביוגרפיה של הרשל גרינשפן:
Armin Fuhrer, Herschel: Das Attentat des Herschel Grynszpan am 7. November 1938 und der Beginn des Holocaust, Berlin Story Verlag, 2013. ISBN 978-3-86368-101-2. (בגרמנית)
הערות שוליים

↑  Jürgen Matthäus, Mark Roseman, Jewish Responses to Persecution: 1933-1938
↑  מרטין גילברט, ליל הבדולח, ידיעות אחרונות, 2005, עמ' 12-11.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; תרגמה מאנגלית עתליה זילבר; ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תל אביב 1997; עמ' 316.
↑  יותם פלדמן, קרובת משפחה של הרשל גרינשפן, הנער שירה בדיפלומט הגרמני פון ראט ב-1938, חושפת שהיה הומו, באתר הארץ, 30 בינואר 2009
↑  סטיבן קוך, תרגום: שרה ריפין, נקמתו של הרשל גרינשפן-הנער המתנקש והשואה, 2019, עמ' 194-196
↑  ניסן צור, ‏פיתרון לתעלומה בת 80 שנים? "מצית ליל הבדולח שרד את השואה", באתר מעריב אונליין, 8 בנובמבר 2016; Jefferson Chase, Photo could rewrite history of Nazi 'Broken Glass' pogrom, Deutsche Welle, 06.11.2016; Armin Fuhrer, Herschel Grynszpan: Foto zeigt offenbar totgeglaubten Attentäter aus NS-Zeit, Focus, 04.11.2016; Sven Felix Kellerhoff, Überlebte Herschel Grynszpan den Holocaust?, Die Welt, 07.11.2016.
↑  Noam Corb, נְהָרוֹת וְיָמִים וּמַבּוּל מִן הַדֶּמַע: אקציית פולין 1939-1938, יד ושם - קובץ מחקרים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310393005171  PLWABN: 9810582032305606  BnF: cb12264444q (data)  GND: 118698656  ISNI: 0000 0001 0897 6313  LCCN: n84014579  NTA: 096779438  VIAF: 18016701   WorldCat (עם VIAF): 18016701 
הרשל גרינשפן, 8 בנובמבר 1938
שלט הנצחה להרשל גרינשפן ברחוב גרינשפן בפתח תקווה
מרדכי אליעזר גרינשפן, אחיו של הרשל גרינשפן, מעיד במשפט אייכמן
האנדרטה לזכר אזרחי העיר היהודים המגורשים בהנובר; מעליה (פוטומונטז') נראה שמו של גרינשפן חקוק באבן
גולדפינגר (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  איאן פלמינג
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן ריגול, רומן פשע 
 מקום התרחשות:  מיאמי 
 הוצאה
 הוצאה:  ג'ונתן קייפ 
 תאריך הוצאה:  1959
 סדרה
 סדרת ספרים:  ג'יימס בונד
 ספר קודם:  ד"ר נו
 הספר הבא:  לעיניך בלבד
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001153662
 
גולדפינגר הוא ספר הריגול השביעי בסדרת ספרי "ג'יימס בונד" מאת איאן פלמינג. פורסם לראשונה בבריטניה ב-23 במרץ 1959. ב-1964 יצא סרט בשם זה שהתבסס על עלילת הספר, הסרט השביעי בסדרת סרטי ג'יימס בונד הפופולרית, בכיכובו של שון קונרי. כן התבססה על עלילה זו סדרת קומיקס יומית שיצאה בעיתון הבריטי דיילי אקספרס בשנים 1960–1961.
הספר תורגם לשפות רבות והופץ ברחבי העולם. בעברית יצא הספר תחילה בתרגום ב. אוריאל, בהוצאת ספיח, ב-1964, ומאז יצא בארבע מהדורות שונות בהוצאה זו. ב-1990 תורגם על ידי עמנואל לוטם ויצא מחדש בהוצאת זמורה ביתן.
עלילה

בעלילת הספר נשלח הסוכן החשאי ג'יימס בונד לעקוב אחר פעולותיו של יוריק גולדפינגר, מטורף המתעניין בזהב ומצליח להוציא זהב רב מהמדינה. הוא רודף אחריו לשווייץ, שם הוא מגלה כי גולדפינגר מפעיל מפעל בו הוא מתיך את הזהב הגנוב ומוכר אותו להודו. בונד מנסה להתנקש בחייו, אך הוא נתפס ועובר עינויים על ידי עוזרו האכזרי של גולדפינגר, אודג'וב. לבסוף הוא ניצל לאחר שהוא מציע לגולדפינגר לעבוד עבורו, ונלקח לפורט נוקס כדי להיות אחד ממזכיריו. שם הוא מגלה את מזימתו של גולדפינגר להגדיל את ערך הזהב שברשותו באמצעות הפיכת עתודות הזהב של העולם המאוחסנות בפורט נוקס לרדיואקטיביות. בונד מצליח להעביר מסר על המזימה למפעיליו, שפותחים בקרב נגד גולדפינגר, אך הוא מצליח לתפוס את בונד ולברוח במטוס עם אודג'וב. בונד נאבק בהם, הם נהרגים, ובונד מצליח להנחית את המטוס בשלום, סמוך לחופי קנדה.
רקע לכתיבת הספר

האדריכל ארנו גולדפינגר שהתגורר בלונדון ברחוב וילו 2 בסמוך לביתו של הסופר איאן פלמינג, שימש השראה עבור פלמינג לדמות הנבל בספרו. פלמינג שנא את ביתו של גולדפינגר שלצורך בנייתו נהרסו מבנים ויקטוריאניים שהיו במקום, ועל כן קרא על שמו את דמות אויבו של ג'יימס בונד - "יוריק גולדפינגר". ארנו גולדפינגר התייעץ עם עורכי דינו לאחר פרסום הספר, ולאחר שפלמינג איים לשנות את שם הדמות ל"גולדפריק" (איבר מין מוזהב) במקום השם המקורי (שמשמעותו באנגלית היא אצבע מוזהבת - Gold Finger), החליט גולדפינגר שלא לתבוע את פלמינג. המו"לים של פלמינג, במסגרת הצעת הפשרה, הסכימו לשלם את ההוצאות המשפטיות של גולדפינגר וכן לתת לו שישה עותקים של הספר.
הערות שוליים

↑  אלי אשד, האמת מאחורי ג'יימס בונד
↑  How Goldfinger nearly became Goldprick, באתר גארדיאן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011017283605171  GND: 4683564-7  MusicBrainz work: ca785e32-bbbb-416b-a2fc-a2b8471ac82b  VIAF: 183033583   WorldCat (עם VIAF): 183033583
באטמן: איש הקרח

| --- | --- |

עטיפת קלטת הווידאו בארץ
 מבוסס על:  דמויות מאת בוב קיין ופינגר ביל
 בימוי:  בויד קירקלנד 
 הופק בידי:  בנג'מין מלניקר, מייקל אוסלן, בויד קירקלנד 
 תסריט:  בויד קירקלנד, בוב קיין 
 עריכה:  אל בריטנבך
 שחקנים ראשיים:  קווין קונרוי, מייקל אנסרה, לורן לסטר,
 מדבבים:  קווין קונרוי ג'ורג' דזונדזה מרי קיי ברגמן מייקל אנסרה אפרם זימבליסט 
 מדבבים בעברית:  ויקי תבור, סער בדישי, אביטל פסטרנק, יהויכין פרידלנדר, יעקוב בוך, שמחה ברבירו, רמי ברוך
 מוזיקה:  מייקל מקויסטיון
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר אנימציות
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  17 במרץ 1998
 משך הקרנה:  70 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מדע בדיוני, סרט פעולה 
 סרט קודם:  באטמן: מסכת התעתועים 
 דף הסרט ב־IMDb
 
באטמן: איש הקרח (באנגלית: Batman & Mr. Freeze: SubZero) הוא סרט גיבורי על מונפש אמריקאי משנת 1998 המבוסס על הקומיקס באטמן מבית DC קומיקס, והוא סרט ספין אוף השני לבאטמן: איש העטלף. את הסרט ביים בויד קירקלנד ודיבבו אותו קווין קונרוי בתפקיד באטמן ומייקל אנסרה בתפקיד מיסטר פריז.
סיפור הסרט מציג את ניסיונו של מיסטר פריז לרפא את אשתו הקפואה נורה. הסרט דובב לעברית בשם בשנת 1999.
עלילה

לאחר מאבק עם באטמן, מיסטר פריז מוצא בית חדש לו ולאשתו הקפואה בקוטב הצפוני, הוא מצרף אליו אינואיטי צעיר ושני דובי קוטב, אך אז מצבה של נורה מתדרדר קשות כשצוללת המתנגשת בקרח תחתיו, לאחר שמיסטר פריז מקפיא את אנשי הצוללת בתור נקמה הוא חוזר לגות'אם סיטי ופונה לעמיתו ד"ר גרגורי בלזון שמחווה את דעתו שעל נורה לעבור השתלת איברים דחופה אך עקב סוג הדם הנדיר שלה אין תורמים מתאימים, מיסטר פריז מצהיר שאין לו כל בעיה להשתמש בתורמת חיה אף אם התרומה עלולה לגרום למות התורמת, על מנת למנוע מן הד"ר לסרב הוא משחד אותו בסכום כסף רב שיכסה את חובותיו.
מיסטר פריז חוטף את ברברה גורדון ומעביר אותה למתקן קידוח נפט בקוטב ומתחיל בפעולות לקראת ההשתלה בעוד שבאטמן ורובין טסים בבאטוינג על מנת לחלץ את ברברה. במהלך העימות ביניהם גורם בטעות דר בלזון שרפה במתקן, וכאשר מיסטר פריז דורש ממנו לבצע את ההשתלה בכל אופן, בוגד בו הד"ר ונמלט אך ספינתו נמחצת תחת הריסות המתקן.
בהמשך הקרב נשברת רגלו של מיסטר פריז אך הוא אומר לבאטמן להציל את נורה אשתו ואת האינואיט הצעיר, ולאחר כך נופל לכאורה אל מותו. באטמן והשאר נמלטים בזמן מן האסדה המתפוצצת.
בסצנה האחרונה של הסרט ניתן לראות את מיסטר פריז שבסופו של דבר שרד, יחד עם דוביו צופה מאושר בהודעת התקשורת על כך שחברת ויין אנטרפרייזס מימנה וביצעה השתלה איברים באשתו.
צוות שחקנים ומדבבים

| דמות (שמות לפי הדיבוב העברי המקורי) | מדבב/ת בגרסה האנגלית | מדבב/ת בגרסה העברית |
| --- | --- | --- |
| ברוס ויין / באטמן | קווין קונרוי | ויקי תבור |
| מר פריז | מייקל אנסארה | רמי ברוך |
| דיק גרייסון / רובין | לורן לסטר | סער בדישי |
| אלפרד פניוורת' | אפרם צימבליסט הבן | יהויכין פרידלנדר |
| ברברה גורדון / באטגירל | מרי קיי ברגמן | אביטל פסטרנק |
| המפקח גורדון | בוב הייסטינגס | יעקב בוך |
| המפקח הארווי בולוק | רוברט קוסטנזו | שמחה ברבירו |
| ד"ר גרגורי בלסון | ג'ורג' דזונזה | עדי וייס |
| הבלשית רנה מונטויה | ליאן שירמר | אפי בן ישראל |
| דמויות נוספות | בריאן ג'ורג' קארל למבלי טאונסנד קולמן אד גילברט טרס מקניל ניל רוס | אסף קורמן סיון שביט יורם יוספסברג חן חגי אלי לולאי צביקה שוורצברג |
ביקורות

לאחר צאתו קיבל הסרט דירוג גבוה: באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט דירוג של 92%, ונחשב לסרט הטוב ביותר של באטמן עד לצאת הסרט באטמן: מתחת לברדס האדום שקיבל 100%.
במגזין TV GUIDE נכתב ש״הסרט מהנה יותר ופחות קאמפי מאשר סרט הלייב אקשן של ג'ואל שומאכר״. במגזין הוסיפו כי ״על אף שזהו ללא ספק סרט ילדים, עדיין יש בו מספיק סצנות שישמרו על הצופים המבוגרים משועשעים.
היה אף תכנון להוציא המשך לסרט על באטמן עם ארקהם, שבסוף בוטל לטובת הסרט באטמן הדור הבא: שובו של הג'וקר, אך הרעיון של הסרט נוצל לטובת הסדרה המוצלחת של חברת Rocksteady באטמן: ארקהם.
הערות שוליים

↑  "Batman & Mr. Freeze: Subzero (1998)". Rotten Tomatoes. Fandango. נבדק ב-2019-04-09.
↑  TV Guide, Batman & Mr. Freeze: Subzero - Review.
באטמן: מתחת לברדס

|  מידע קומיקס |
| --- | --- |
 יוצר:  ג'ד וויניק
 תקופת פרסום מקורית:  נובמבר 2004 – מרץ 2006 (כשנה)
 סינדיקציה:  DC קומיקס
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפת המקור:  אנגלית
 מספר החוברות:  6
 
באטמן: מתחת לברדס (באנגלית: Batman: Under the Hood; ידוע גם בשם "באטמן: מתחת לברדס האדום", Batman: Under the Red Hood) הוא קשת סיפור קומיקס בהוצאת DC Comics, שנכתב על ידי ג'ד וויניק ומאויר בעיקר על ידי דאג מנקה. הסדרה רצה מנובמבר 2004 עד יוני 2005, לפני הפסקה קצרה וחזרה מנובמבר 2005 למרץ 2006. קשת הסיפור מהווה גם חלק מהקרוס-אובר המשבר האינסופי.
הסיפור זכה לשבחים בכך שהוא החזיר לחיים את דמות המשנה של באטמן שמת מזמן, ג'ייסון טוד והציגו מחדש כאנטי-גיבור אלים ואכזריות הידוע בשם הברדס האדום. הסופר ג'ף לוב הציע בסיפור הבאטמן שלו "האש" שג'ייסון עשוי, למעשה, להיות בחיים, וויניק צירף את סיפור החזרה שלו להופעתו של ג'ייסון ב"האש", לפני שבנה סביבו סיפור שלם. בקיץ 2010, ויניק כתב את הקשת בת שישה גיליונות, "ברדס אדום: השנים האבודות", תוך פירוט נוסף על שובו של ג'ייסון והכשרתו ברחבי העולם לפני שיתוף הפעולה שלו בסופו של דבר עם אויבו והמנטור לשעבר שלו, האש. בקיץ 2010, הקשת עובדה כסרט הנפשה מקורי של DC Universe בשם "באטמן: מתחת לברדס האדום" וזכה לשבחים רבים מהמבקרים והקהל.
רקע

בשנת 1988, הסופר ג'ים סטארלין כתב את סיפור באטמן "מוות במשפחה", שהציג את מותו של ג'ייסון טוד בידי הג'וקר. סיפורו של ג'ייסון טוד נותר כמעט ללא פגע במשך 15 שנים, עד שנראה שהדמות הייתה פעילה בקו העלילה של "האש". אף על פי שהתגלה מאוחר יותר שפני חימר התחזה לג'ייסון, סוף "האש" עורר שאלות לגבי מקום הימצאה של גופתו של ג'ייסון, שכן היא לא הייתה בקברה.
עלילה

פלאשבק לשנותיו הראשונות של באטמן (לאחר פרישתו של דיק גרייסון מדמות רובין) מראה ג'ייסון טוד צעיר מנסה לגנוב את הבאטמוביל. הוא הופך לרובין החדש. שנים לאחר מכן, לאחר שקם לתחייה מרציחתו על ידי הג'וקר עקב חפיפה של קווי עלילה, ג'ייסון נכלא במוסד, בורח ומתחיל לחיות ברחובות. ראס אל גול ובתו טליה חוטפים את ג'ייסון ומחזיקים אותו במשך שנה. ראס יוצא למסע אל בור הלזרוס שלו. טליה דוחפת את ג'ייסון לבור, מעצימה ומשחררת יצור חדש, חזק יותר, אלים יותר. טליה מבריחה אותו מהאחוזה, נותנת לו שקית המכילה כסף, מחשב וזיכרונות של באטמן, הג'וקר וברדס אדום. ג'ייסון מנסה לחדש את הקשר עם באטמן אבל המנטור לשעבר שלו נלחם ומביס אותו. ג'ייסון חושף את האימפריה שבנה לעצמו כשהוא עוטה על עצמו זהות תחפושת ראשונית של הג'וקר: "הברדס האדום".
זמן קצר לאחר מכן, הגנגסטר "המסכה השחורה" שולט ברוב העולם התחתון והפשע של גות'האם סיטי, אך הוא נאבק בברדס האדום, אשר לאחר מכן הורס את הקומה העליונה של המבצר של המסכה השחורה עם חומר נפץ. מסכה שחורה חובר לאגודה הסודית של נבלי-על (הכוללת את דת'סטרוק, קפטן נאצי, היינה והרוזן ורטיגו) כדי להילחם בברדס האדום. באטמן והברדס האדום מביסים את הנבלים של המסכה השחורה אך מסיימים בתנאים רעים בגלל הטקטיקות הקטלניות של הברדס האדום.
אלפרד מקבל חבילה עם קווצת שיער ירוקה ופתק מג'ייסון המבקש מבאטמן לפגוש אותו. מסכה שחורה מתקשר לפגישה של מקורביו ורוצח אותם תחת עינו של הברדס האדום. מסכה שחורה והברדס האדום נלחמים ובאטמן מגיע בדיוק כשהברדס האדום נדקר בלבו. מסיכה שחורה מסיר את הקסדה של הברדס האדום רואה שזה לא ג'ייסון טוד. באטמן לוכד את המסכה השחורה והולך לפגוש את ג'ייסון.
ג'ייסון חוטף ומכה באכזריות את הג'וקר, שצוחק בטירוף עד שהוא משתתק כשג'ייסון אומר שהוא רואה דרך המעשה המטורף שלו. באטמן נכנס והקרב הקצר שלהם נקטע כאשר פצצה מוטלת על המקום, כאשר דיק גרייסון נלחם כעת בפשע בתור נייטווינג. ג'ייסון משליך אקדח לבאטמן ומכוון את האקדח שלו לראשו של הג'וקר, ואומר שבאטמן חייב להרוג את ג'ייסון, או לתת לג'ייסון להרוג את הג'וקר בספירה לשלוש. בחצי השנייה האחרונה, באטמן זורק בטארנג על ג'ייסון. הג'וקר מפעיל חומרי נפץ ברחבי הבניין.
עיבודים

קו העלילה עובד לסרט הנפשה בשם "באטמן: מתחת לברדס האדום" והיווה השראה לעונה השלישית של "טיטאנים".
הערות שוליים

↑  "Red Hood". www.dcuniverseinfinite.com. נבדק ב-2021-09-13.
↑  "How Jason Todd Went From Robin To Red Hood - Comic Book Writing Explained | Shadow And Movies" (באנגלית בריטית). נבדק ב-2021-09-13.
↑  Reviewer, James The (2012-09-05). "J and J Productions: Batman: Under the Red Hood Review". J and J Productions. נבדק ב-2021-09-13.
↑  "Batman: A Death In The Family". Den of Geek (באנגלית אמריקאית). 2008-11-24. נבדק ב-2021-09-13.
פיליפה קוטיניו

פיליפה קוטיניו קוריאה (בפורטוגזית: Philippe Coutinho Correia; נולד ב-12 ביוני 1992) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדות הקשר ההתקפי והקיצוני בואסקו דה גאמה, בהשאלה מאסטון וילה.
קריירת מועדונים

קוטיניו נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל. החל את הקריירה שלו במחלקות הנוער של ואסקו דה גאמה. בגיל 16 נרכש על ידי אינטר מילאנו תמורת ארבעה מיליון אירו, והמשיך לשחק בוואסקו דה גאמה כמושאל עד לגיל 18.
קריירת מועדונים > אינטר מילאנו

המעבר של קוטיניו לאינטר יצא לפועל ביולי 2010, כשהיה בן 18, והוא החל לשחק תחת המאמן רפאל בניטס. יושב ראש המועדון באותה עת, מאסימו מוראטי, אמר כי "קוטיניו הוא העתיד של אינטר".
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באינטר ב-27 באוגוסט 2010, כשעלה כמחליף במהלך הסופר קאפ האירופי בהפסד 0–2 לאתלטיקו מדריד, שהייתה מחזיקת גביע הליגה האירופית. אחרי שהוצא מההרכב הפותח, הוא חזר להרכב של אינטר והוכיח את היכולות הגבוהות שלו בניצחון אינטר 2–3 על באיירן מינכן במסגרת שלב שמינית גמר ליגת האלופות. באותו המשחק היה מעורב באחד השערים לזכות קבוצתו. ב-8 במאי 2011 כבש את שער הבכורה שלו במדי אינטר מבעיטה חופשית, במשחק שהסתיים בניצחון ביתי 1–3 של אינטר על פיורנטינה.
קריירת מועדונים > אספניול

במהלך עונת 2011/12 הוא התקשה למצוא את מקומו בסגל של אינטר והושאל לעונה אחת לאספניול מהליגה הספרדית. ב-4 בפברואר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו באספניול, בתיקו 3–3 של קבוצתו מול אתלטיק בילבאו. את שערו הראשון באספניול כבש ב-11 במרץ, בניצחון 1–5 על ראיו ואיקאנו בדקה ה-11. את השער השני שלו הוא כבש באותו המשחק בדקה ה-21. הוא המשיך עם מספר הופעות טובות במדי אספניול במשחקים מול ראסינג סנטאנדר ומאלגה. ב-18 במאי 2012 חזר לאינטר והצטרף לסגל הקבוצה לקראת מסע משחקי הכנה באינדונזיה.
קריירת מועדונים > ליברפול

ב-30 בינואר 2013 הודיעה הנהלת ליברפול כי קוטיניו חתם בקבוצה על חוזה ארוך טווח ויקבל את החולצה עם המספר 10.
את הופעת הבכורה שלו במדי ליברפול ערך קוטיניו ב-11 בפברואר 2013, שעלה כמחליף בדקה ה-78 בהפסד ליברפול 0–2 לווסט ברומיץ' אלביון. שישה ימים לאחר מכן, כבש את שער הבכורה שלו בליברפול כשעלה בהרכב הפותח בניצחון 0–5 של ליברפול על סוונסי סיטי. ב-2 במרץ כבש את השער הראשון והשני של ליברפול בניצחון 0–4 על ויגאן את'לטיק. ב-27 באפריל נבחר לאיש המשחק בניצחון ליברפול 0–6 על ניוקאסל יונייטד, עם שני בישולים וסחיטת כדור חופשי ממנו כבש ג'ורדן הנדרסון את השער השישי במשחק. באותו החודש, נבחר קוטיניו לשחקן המצטיין של החודש בליברפול.
ב-16 בספטמבר 2013 נפצע בכתפו במהלך משחק מול סוונסי סיטי לאחר התנגשות עם אשלי ויליאמס. הוא חזר להרכב הפותח של ליברפול לניצחון 0–4 על פולהאם במשחק שנערך באצטדיון אנפילד ב-9 בנובמבר. ב-26 בדצמבר כבש את השער היחיד של ליברפול בהפסד 1–2 למנצ'סטר סיטי. ב-13 באפריל 2014 כבש את שער הניצחון של ליברפול על מנצ'סטר סיטי במשחק לציון 25 השנים לאסון הילסבורו. הניצחון במשחק מיקם את ליברפול עם שבע נקודות מעל מנצ'סטר סיטי ארבעה מחזורים לסיום העונה.
בעונת 2015/2016 בליגה האירופית העפילו קוטיניו וליברפול עד למשחק הגמר, וקוטיניו פתח בהרכב קבוצתו בהפסד 1–3 לסביליה.
קריירת מועדונים > ברצלונה

ב-8 בינואר 2018 חתם רשמית בברצלונה, שם קיבל את המספר 14, תמורת כ-160 מיליון יורו. הייתה זו ההעברה היקרה בתולדות ברצלונה והשלישית בכל הזמנים, לאחר ניימאר ואמבפה.
הופעת הבכורה שלו התקיימה ב-25 בינואר 2018 נגד קבוצתו לשעבר אספניול בניצחון 0–2 במסגרת גביע המלך הספרדי. ב-8 בפברואר כבש את שערו הראשון במדי ברצלונה מול ולנסיה בניצחון 0–2 בגביע המלך, ועזר לקבוצתו לעלות לגמר. בגמר זכו קוטיניו וקבוצתו בקופה דל ריי, תואר ראשון של הברזילאי במדי ברצלונה. במהלך המשחק כבש בפנדל וגם הוסיף בישול. בתחילת עונת 2018/2019 קיבל קוטיניו את המספר 7. ברבע גמר ליגת האלופות כבש את השער השלישי במשחק נגד מנצ'סטר יונייטד לחיבורי השער.