פרק 1 לחוקת ארצות הברית
חלק שביעי: תהליך החקיקה > סעיף 2: תהליך החקיקה וכוח הווטו של הנשיא

סעיף זה מכונה "סעיף ההצגה" (באנגלית: Presentment clause), והוא מפרט את תהליך החקיקה מרגע שהוצעה הצעת חוק עד לרגע בו היא הופכת לחוק, בדגש על כוחו של הנשיא להטיל וטו על הצעות חוק ועל האופן בו יכול הקונגרס לעקוף וטו של הנשיא. זהו אחד הסעיפים המפורטים ביותר בחוקה, מאפיין שמסגיר את החשיבות שהקנו מנסחי החוקה לתהליך החקיקה הפדרלי:
כל הצעת חוק שנתקבלה בבית הנבחרים ובסנאט תוצג, בטרם תהיה לחוק, בפני נשיא ארצות הברית; אם הוא יאשר אותה, הוא יחתום עליה, אך אם לא, הוא יחזיר אותה בצירוף השגותיו לבית שממנו יצאה במקור, ובית זה ירשום ביומנו את עיקרי ההשגות של הנשיא ויעיין בה מחדש. אם לאחר עיון חוזר יסכימו שני שלישים מחברי הבית לקבל את הצעת החוק, היא תישלח, בצירוף ההשגות, אל הבית האחר, שיעיין בה מחדש אף הוא, ואם יאשרוה שני שלישים של חברי בית זה, היא תהיה לחוק. אך בכל המקרים האלה יכריעו שני הבתים בהצבעת "כן" ו"לא", ושמות המצביעים בעד ונגד הצעת החוק יירשמו ביומן של כל אחד מהבתים. אם הצעת חוק כלשהי לא תוחזר על ידי הנשיא תוך עשרה ימים (להוציא ימי ראשון) אחרי שהוצגה בפניו, תהיה היא לחוק, כאילו חתם עליה, אלא אם מנע הקונגרס את החזרתה, על ידי נעילת מושבו, שאז לא תהיה לחוק.
המקור באנגלית
Every Bill which shall have passed the House of Representatives and the Senate, shall, before it become a Law, be presented to the President of the United States; If he approve he shall sign it, but if not he shall return it, with his Objections to that House in which it shall have originated, who shall enter the Objections at large on their Journal, and proceed to reconsider it. If after such Reconsideration two thirds of that House shall agree to pass the Bill, it shall be sent, together with the Objections, to the other House, by which it shall likewise be reconsidered, and if approved by two thirds of that House, it shall become a Law. But in all such Cases the Votes of both Houses shall be determined by yeas and Nays, and the Names of the Persons voting for and against the Bill shall be entered on the Journal of each House respectively. If any Bill shall not be returned by the President within ten Days (Sundays excepted) after it shall have been presented to him, the Same shall be a Law, in like Manner as if he had signed it, unless the Congress by their Adjournment prevent its Return, in which Case it shall not be a Law.
הפסוקית הראשונה מציגה את שלושת המוסדות שלהם תפקיד הכרחי בתהליך: שני בתי המחוקקים והנשיא. כל הצעת חוק צריכה לעבור גם בבית הנבחרים וגם בסנאט. בחלק מהמקרים מתקבלת הצעת חוק בבית אחד ולאחר מכן היא עוברת לבית השני, שרשאי להצביע בעדה, נגדה, או להציע תיקונים להצעת החוק. במקרים רבים, כל אחד מהבתים מצביע בעד גרסה שונה של הצעת החוק, ולאחר מכן עוברת ההצעה לוועדה משותפת לבית הנבחרים ולסנאט (conference committee), אשר מיישבת מחלוקות בין שתי הגרסאות ומנסחת הצעת פשרה; לאחר מכן מצביעים שני הבתים על נוסח הצעה זהה. אם שני הבתים מאשרים הצעת חוק, הם חייבים להציג אותה בפני הנשיא, לפני שהיא הופכת לחוק.
לאחר שמוצגת הצעת חוק בפני הנשיא, הוא רשאי לאשר אותה ולחתום עליה, ובכך הופכת ההצעה לחוק. הנשיא יכול גם לא לאשר את ההצעה, ובמקום זאת להחזיר אותה לקונגרס, יחד עם השגותיו לגבי ההצעה. במילים אחרות, הנשיא רשאי להטיל וטו על הצעת חוק שעברה בשני בתי המחוקקים (אף שהמילה "וטו" לא מוזכרת בחוקה). הנשיא צריך לחתום על הצעת החוק או להחזיר אותה תוך 10 ימים, לא כולל ימי ראשון, ואם הוא לא עושה זאת והקונגרס לא נמצא בפגרה, ההצעה מתקבלת כאילו חתם עליה הנשיא.
וטו של הנשיא אינו סוף פסוק, שכן הקונגרס יכול לעיין מחדש בהצעת החוק, יחד עם השגות הנשיא, ולאשר אותה מחדש ברוב מיוחס של שני שלישים מחבריו. לאחר שמחזיר הנשיא את הצעת החוק עם השגותיו, היא מגיעה, ראשית, לבית המחוקקים שממנו יצאה ההצעה במקור. אם שני שלישים מחברי אותו הבית מצביעים בעד הצעת החוק, למרות הסתייגויות הנשיא, עוברת ההצעה שוב לבית השני, שיכול גם כן לשקול את ההצעה מחדש. אם גם שני שלישים מחברי הבית השני מצביעים בעד הצעת החוק היא הופכת לחוק, ובכך נעקף הווטו של הנשיא. הסעיף מציין שכאשר מצביע הקונגרס מחדש על הצעת החוק, על ההצבעה להיות שמית, ושמות המצביעים צריכים להירשם ביומנים של בתי המחוקקים.
ג'ורג' וושינגטון היה הנשיא הראשון שהטיל וטו על חקיקת הקונגרס, ב-5 באפריל 1792. הצעת החוק שעליה הטיל וטו הייתה תוכנית לחלוקה מחדש של המושבים בקונגרס, אשר הייתה מעניקה עדיפות למדינות הצפון. עד מלחמת האזרחים השתמשו נשיאי ארצות הברית בכוח הווטו במשורה; שישה נשיאים לא השתמשו בו כלל. בתקופת הרקונסטרקציה החל שימוש נרחב יותר בכוח הווטו, כאשר אנדרו ג'ונסון השתמש בו 29 פעמים (כולל מקרים של וטו כיס). הנשיא שהשתמש בכוח הווטו במספר הפעמים הרב ביותר היה פרנקלין דלנו רוזוולט, שהטיל וטו 635 פעמים (רגילים וכיס). הפעם הראשונה שבה עקף הקונגרס וטו של הנשיא הייתה ב-3 במרץ 1845, בתקופת הנשיאות של ג'ון טיילר. נכון לדצמבר 2020 עקף הקונגרס וטו של הנשיא 111 פעמים מתוך 1,516 מקרים של וטו רגיל (כ-7%).
מנסחי החוקה ייחסו לתהליך החקיקה חשיבות רבה; הם תארו את השיטה בפירוט, נמנעו מלתת למוסדות השותפים לתהליך כוח אבסולוטי, וניסו לתת מענה לדרכים שונות בהן יכולים המוסדות לעוות את התהליך ולקחת לעצמם כוח יתר. עיוות מצד הנשיא יכול לקרות אם הוא בוחר שלא להחזיר את ההצעה לקונגרס, ובכך לא לאפשר לקונגרס לעיין בהצעה מחדש ולנסות לעקוף את הווטו. אפשרות זו, שעשויה הייתה להעניק לנשיא כוח וטו אבסולוטי, נמנעת על ידי הקביעה שעל הנשיא להחזיר את ההצעה תוך 10 ימים, לא כולל ימי ראשון, ואם הוא לא עושה זאת הופכת ההצעה לחוק כאילו חתם עליה הנשיא. מצד שני, מנסחי החוקה שקלו שהקונגרס עשוי לנצל לרעה את ההגנה הזו - למנוע את החזרת הצעת החוק על ידי נעילת הקונגרס, וכך לעקוף את זכות הווטו של הנשיא. המענה שנתנו המנסחים לפרצה זו הוא החריג למגבלת 10 הימים: אם מנע הקונגרס את החזרת הצעת החוק בתוך 10 ימים, על ידי יציאתו לפגרה, הצעת החוק שלא הוחזרה לא הופכת לחוק.
הגנה זו מפני שימוש לרעה בכוח של הקונגרס להכריז על פגרה, סיפקה לנשיאים שיטה נוספת להטיל וטו על הצעות חוק - "וטו כיס" (pocket veto). אם הקונגרס ננעל במהלך עשרת הימים אחרי שהתקבלה הצעה בקונגרס, יכול הנשיא להתעלם מההצעה לחלוטין ובכך להטיל עליה וטו בפועל, וזאת מבלי להחזיר את ההצעה לקונגרס. במקרה כזה הווטו הוא אבסולוטי: הדרך היחידה של הקונגרס לעקוף את החלטת הנשיא היא להתחיל את תהליך החקיקה מהתחלה - להעביר את ההצעה מחדש בשני הבתים ולאחר מכן להציגה שוב בפני הנשיא - שכן ההליך הרגיל של עקיפת וטו יכול להתקיים רק אם החזיר הנשיא את ההצעה עם השגותיו באופן פורמלי.
הנשיא הראשון שהשתמש בווטו כיס הוא ג'יימס מדיסון, בשנת 1812, ומאז השתמשו נשיאים בווטו כיס יותר מ-1,000 פעמים. שאלת החוקיות של פרקטיקה זו עלתה בבתי המשפט מספר פעמים. בין השאר, חילוקי דעות בין הממשל לבין הקונגרס נגעו לשאלות מהם התנאים שבהם מותר לנשיא להסיק שהקונגרס נעול, האם הקונגרס נחשב לנעול גם בהפסקות פעילות קצרות באמצע מושב, או רק כאשר יש הפסקה בין מושבים של הקונגרס, והאם הקונגרס יכול למנוע וטו כיס על ידי הצבת פקידים שמוסמכים לקבל מהנשיא הודעות על וטו.