אביב העמים בגרמניה
הפפאלץ

כשההתקוממות המהפכנית התחדשה באביב 1849, החלו המרידות באלברפלד שבחבל הריין ב-6 במאי 1849. עם זאת, ההתקוממויות התפשטו עד מהרה למדינת באדן, כאשר פרצה מהומה בקרלסרוהה. מדינת באדן והפפאלץ (אז חלק מממלכת בוואריה) הופרדו רק על ידי הריין. המרד בבאדן ובפפאלץ התרחש ברובו בעמק הריין לאורך גבולם ההדדי, ונחשבים להיבטים של אותה תנועה. במאי 1849 נאלץ הדוכס הגדול לעזוב את קרלסרוהה, באדן ולבקש עזרה מפרוסיה. ממשלות זמניות הוכרזו הן בפפאלץ והן בבאדן. בבאדן התנאים לממשלה הזמנית היו אידיאליים: הציבור והצבא תמכו בתוקף בשינוי חוקתי וברפורמה דמוקרטית בממשלה. הצבא תמך מאוד בדרישות לחוקה; המדינה סיפקה בשפע נשק ומשרד האוצר תמך ברפורמות. בפפאלץ לא התקיימו אותם תנאים.
הפפאלץ כלל באופן מסורתי יותר אזרחים מהמעמד הגבוה מאשר אזורים אחרים בגרמניה, והם התנגדו לשינויים המהפכניים. בפפאלץ, הצבא לא תמך במהפכה, והיא לא הייתה מאורגנת היטב. כשממשלת ההתקוממות השתלטה בפפאלץ, הם לא מצאו מדינה מאורגנת לחלוטין או אוצר מלא. הנשק בפפאלץ הוגבל למוסקטים בבעלות פרטית, רובים ורובי ספורט. הממשלה הזמנית של פפאלץ שלחה סוכנים לצרפת ולבלגיה כדי לרכוש נשק אך הם לא הצליחו. צרפת אסרה על מכירה ויצוא של נשק לבאדן או לפפאלץ.
הממשלה הזמנית מינתה לראשונה את יוזף מרטין רייכרד, עורך דין, דמוקרט וסגן באספת פרנקפורט, לראש המחלקה הצבאית בפפאלץ. המפקד העליון הראשון של הכוחות הצבאיים של הפפאלץ היה דניאל פנר פון פנברג, קצין אוסטרי לשעבר שפיקד על המשמר הלאומי בווינה במהלך המרד ב-1848. עד מהרה הוחלף על ידי פליקס רקיליה, גנרל מטה פולני לשעבר בצבא המורדים הפולני בשנים 1830–1831. לבסוף קיבל לודוויק מירוסלבסקי הפיקוד העליון על הכוחות המזוינים בפפאלץ, ופרנץ שנייד קיבל פיקוד שדה על הכוחות.
קציני צבא ראויים לציון נוספים ששירתו את הממשלה הזמנית בעיר קייזרסלאוטרן, היו פרידריך שטרסר, אלכסנדר שימלפניג, קפטן רודולף פון מנטויפל, אלבר קלמנט, הר זיכלינסקי, פרידריך פון בוסט, אויגן אוסוולד, אמנד גואג, גוסטב פון סטרובה, אוטו יוליוס פון שטרובה, קורווין-וירסביצקי, יוזף מול, גוטפריד קינקל, הר מרסי, קרל אמרמן, פרנץ סיגל, מיור נרלינגר, קולונל קורץ, פרידריך קרל פרנץ הקר והרמן פון נאצמר. הרמן פון נאצמר היה הקצין הפרוסי לשעבר שהיה אחראי על הארסנל של ברלין. לאחר שסירב לירות בכוחות המורדים שהסתערו על הארסנל ב-14 ביוני 1848, הפך נאצמר לגיבור של המורדים ברחבי גרמניה. הוא נידון ל-15 שנות מאסר בגין סירוב לפקודות ירי, אך בשנת 1849, הוא נמלט מהכלא וברח לפפאלץ כדי להצטרף לכוחות המורדים שלו. גוסטב אדולף טכאו, קצין פרוסי לשעבר, הצטרף גם הוא לכוחות פפאלץ. ארגון הארטילריה בוצע על ידי לוטננט קולונל פרידריך אנקה. הוא היה חבר בליגה הקומוניסטית וממייסדי אגודת הפועלים של קלן ב-1848, עורך ה-Neue Kölnische Zeitung וועד מחוז רייני של דמוקרטים.
הדמוקרטים של הפפאלץ וברחבי גרמניה ראו בהתקוממות באדן-פפאלץ חלק מהמאבק הגרמני הרחב יותר לזכויות חוקתיות. פרנץ סיגל, לויטננט בצבא באדן, דמוקרט ותומך הממשלה הזמנית, פיתח תוכנית להגנה על התנועה הרפורמית בקרלסרוהה ובפפאלץ. הוא המליץ להשתמש בקורפוס של צבא באדן כדי להתקדם לעיירה הוהנצולרן ולהכריז על רפובליקת הוהנצולרן, ואז לצעוד לשטוטגרט. לאחר שהסית את שטוטגרט ואת מדינת וירטמברג שמסביב, הקורפוס הצבאי צעד לנירנברג והקים מחנה במדינת פרנקוניה. סיגל לא הצליח לתת דין וחשבון על ההתמודדות עם העיר הנפרדת פרנקפורט, ביתה של אספת פרנקפורט, כדי לבסס אופי כלל-גרמני למערכה הצבאית למען החוקה הגרמנית.
למרות תוכניתו של סיגל, ממשלת המורדים החדשה לא יצאה למתקפה. המרד בקרלסרוהה ובמדינת באדן דוכא בסופו של דבר על ידי צבא בוואריה. לורנץ פיטר ברנטנו, עורך דין ודמוקרט מבאדן, עמד בראש ממשלתה, עם כוח אבסולוטי. הוא מינה את קרל אייכפלד לשר המלחמה. מאוחר יותר, אייכפלד הוחלף כשר המלחמה על ידי רודולף פון איירהופר. פלוריאן מורדס מונה לשר הפנים. חברים נוספים בממשלה הזמנית כללו את יוזף פיקלר, עיתונאי ודמוקרט מבאדן. מנהיגי הכוחות החוקתיים בבאדן כללו את קרל בלינד, עיתונאי ודמוקרט בבאדן; וגוסטב פון שטרוב, עיתונאי ודמוקרט נוסף מבאדן. יוהאן פיליפ בקר הופקד כאחראי על המיליציה העממית. לודוויק מירוסלבסקי, אזרח יליד פולין שהשתתף בפעולות הצבאיות במהלך המרד הפולני בשנים 1830–1831, הופקד על המבצע הצבאי בצד הפלאטיני של נהר הריין.
ברנטנו הורה על ענייני היום-יום של המרד בבאדן, ומירוסלבסקי הנחה את הפיקוד הצבאי בצד הפלאטיני. הם לא תיאמו טוב ביניהם. לדוגמה, מירוסלבסקי החליט לבטל את האגרה ארוכת השנים על גשר מנהיים-לודוויגסהאפן מעל נהר הריין. הוא לא נאסף בצד של פפאלץ, אבל ממשלתו של ברנטנו אספה אותו בצד של באדן. עקב חוסר התיאום המתמשך, הפסיד מירוסלבסקי בקרבות בוואגהאוסל ובאובשטדט בבאדן. הוא וחייליו נאלצו לסגת מעבר להרי דרום באדן, שם נלחמו קרב אחרון נגד הפרוסים בעיירה מורג, על הגבול בין באדן לשווייץ. מירוסלבסקי ושאר ניצולי הקרב נמלטו מעבר לגבול לשווייץ, והמפקד יצא לגלות בפריז.
פרידריך אנגלס השתתף במרד בבאדן ובפפאלץ. ב-10 במאי 1848, הוא וקרל מרקס נסעו מקלן, גרמניה, כדי לצפות באירועי האזור. מ-1 ביוני 1848, אנגלס ומרקס הפכו לעורכי העיתון Neue Rheinische Zeitung. פחות משנה לאחר מכן, ב-19 במאי 1849, סגרו השלטונות הפרוסיים את העיתון בגלל תמיכתו ברפורמות חוקתיות.
בסוף 1848, התכוונו מרקס ואנגלס להיפגש עם קרל לודוויג יוהאן ד'אסטר, אז כיהן כחבר בממשלה הזמנית בבאדן ובפפאלץ. הוא היה רופא, דמוקרט וסוציאליסט שהיה חבר בסניף קהילת קלן של הליגה הקומוניסטית. ד'אסטר נבחר כציר לאספה הלאומית הפרוסית בשנת 1848. ד'אסטר נבחר לוועד המרכזי של הדמוקרטים הגרמנים, יחד עם רייכנבך והקסאמר, בקונגרס הדמוקרטי השני שהתקיים בברלין מ-26 באוקטובר עד 30 באוקטובר 1848. בגלל התחייבויותיו לממשלה הזמנית, לא היה ד'אסטר מסוגל להשתתף בפגישה חשובה בפריז מטעם הוועד המרכזי הגרמני. הוא רצה לספק למרקס את המנדט להשתתף בפגישה במקומו. מרקס ואנגלס נפגשו עם ד'אסטר בעיירה קייזרסלאוטרן. מרקס השיג את המנדט ויצא לפריז.
אנגלס נשאר בפפאלץ, שם הצטרף ב-1849 לאזרחים בבריקדות אלברפלד שבחבל הריין, והתכונן להילחם בכוחות הפרוסים שצפויים להגיע נגד המרד. בדרכו לאלברפלד, נטל אנגלס שני ארגזים של מחסניות רובים אשר נאספו על ידי עובדי זולינגן, גרמניה, כאשר אותם עובדים הסתערו על הארסנל בגרפראת, גרמניה. הכוחות הפרוסים הגיעו וריסקו את המרד באוגוסט 1849. אנגלס ועוד כמה נמלטו לקייזרסלאוטרן. בהיותו בקייזרסלאוטרן ב-13 ביוני 1849, הצטרף אנגלס לקבוצת פועלים בת 800 חברים שהוקמה ככוח צבאי על ידי אוגוסט ויליך, קצין צבא פרוסי לשעבר. הוא גם היה חבר בליגה הקומוניסטית ותמך בשינוי מהפכני בגרמניה. כוח ויליך שהוקם לאחרונה השתלב עם קבוצות מהפכניות אחרות כדי ליצור צבא של כ-30,000 איש; הכוח נלחם נגד הכוחות הפרוסים המאומנים ביותר. אנגלס נלחם עם כוח ויליך במשך כל המערכה שלהם בפפאלץ.
הפרוסים הביסו את הצבא המהפכני הזה, וניצולי כוח ויליך חצו את הגבול לשווייץ. אנגלס הגיע לשווייץ רק ב-25 ביולי 1849. הוא שלח הודעה על הישרדותו למרקס ולחברים וחברים בלונדון, אנגליה. אנגלס, פליט בשווייץ, החל לכתוב על חוויותיו במהלך המהפכה. הוא פרסם את המאמר, "המערכה למען החוקה האימפריאלית הגרמנית". בשל הקלות של הצבא הפרוסי בריסוק המרד, מדינות רבות בדרום גרמניה החלו להאמין שפרוסיה, ולא אוסטריה, הולכת להיות המעצמה החדשה באזור. דיכוי המרד בבאדן ובפפאלץ היה סוף המרידות המהפכניות הגרמניות שהחלו באביב 1848.