התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש (1941)
התוכנית הראשונה – "ארץ ישראל שלאחר כיבוש"

לפי תוכניתו של הגנרל פיליפ נים, מפקד הצבא הבריטי בארץ ישראל ובעבר הירדן, נבנו בקיץ 1940  ביצורים ונסללו דרכים, לאורך קווי ההגנה המתוכננים. הקו הראשון היה מגשר נהריים צפונה לאורך הירדן  וים כנרת, עד ראש פינה ומשם מערבה, עד לאכזיב. הקו השני התבסס על הרי הגלבוע דרך ג'נין לאורך רכס
הכרמל עד חיפה. קו ההגנה השלישי היה מגשר דמיה לשכם ולאורך נחל אלכסנדר.
לאחר כיבוש סוריה ולבנון עדיין איימה על הארץ סכנת פלישה של כוחות נאצים שיגיעו מכיוון הקווקז. בשנת 1941, בשילוב עם התוכנית הבריטית, תוכננה  על ידי יוחנן רטנר ויצחק שדה, מראשי ארגון ההגנה, "תוכנית ארץ ישראל שלאחר כיבוש" לעיכוב הכוחות הגרמנים לאחר שיפלשו מצפון.
התוכנית נולדה בפגישה שנערכה בירושלים בדצמבר 1941 שזימן הגנרל הנרי מייטלנד וילסון ממפקדת הצבא הבריטי במזרח תיכון שקרא לפגישה את יצחק שדה, יוחנן רטנר ודוד הכהן. מלבדם נכחו בפגישה גם שני קצינים מן הצבא הבריטי, אחד מהם אנגלי והשני קצין יהודי צעיר מדרום אפריקה בשם אוברי איבן (לימים אבא אבן), אשר שימש מקשר בין המודיעין הבריטי להנהגת היישוב. רטנר ושדה הסבירו את תוכניות ההגנה בקווים כלליים. לאחר משא ומתן נוסף אישרו הבריטים את התוכנית.
התוכנית התבססה על המכשולים הטבעיים שבהרי הגליל וכללה הכנות לפעולות חבלה בדרכי תחבורה והטרדת כוחות האויב, באמצעות לוחמה זעירה. עיקר הכוח אמור היה להתרכז בחיפה ובכרמל. הבריטים קיבלו את התוכנית וסייעו, באמצעות מנהלת המבצעים המיוחדים ה-OSE, באספקת ציוד, באימון ובהדרכה. בנוסף הקימו רשת מודיעין ותחנת שידור בפיקודו של משה דיין שאך החלים מפציעתו במבצע לכיבוש סוריה ולבנון. הבריטים אימנו את חברי הרשת באלחוט ובהצפנה.
במקרה של כיבוש הארץ על ידי הנאצים, לאחר נסיגת הבריטים מזרחה לכיוון עיראק, יישארו בארץ ויפעלו כשהם נחזים להיות לאיטלקים ולגרמנים, לבושים במדי צבאותיהם. חלקם יפעלו כערבים. הבריטים הבטיחו לצייד ולחמש את הכוח.
ב-8 במרץ 1942 אישרה המפקדה הארצית של ההגנה את שילובו של הפלמ"ח בתוכנית. במאי 1942 הוקמה במסגרת הפלמ"ח המחלקה הגרמנית. המחלקה נועדה לפעול פעולות גרילה תוך התחזות לאנשי צבא גרמנים. מחנה האימונים של המחלקה, ביער משמר העמק, היה כדוגמת מחנה צבא נאצי לכל דבר ועניין. השילוט, הדגלים והקישוטים במחנה היו בשפה הגרמנית, בסגנון הזהה לזה המקובל במחנה צבא גרמני. אנשי המחלקה לבשו מדי צבא גרמנים וענדו דרגות צבא גרמני. האימונים, תרגילי הסדר, שפת הפקודות, העגה ואף שירי החיילים היו בשפה הגרמנית ובאופן המקובל בצבא הגרמני. הנשק והתחמושת היו נשק שלל גרמני. מדריכי המחלקה היו אנשי פלמ"ח אך הצטרפו אליהם גם סמל וקצינים בריטים. אנשי המחלקה התאמנו בהפעלת כלי נשק, בטקטיקות קרב, בסיירות, בקרב מגע ובשימוש במכשירי קשר.
על תיאור זה חלוק יואב גלבר הטוען שתוכנית המגננה הייתה תוכנית בריטית, שכללה גם הכנת כוחות גרילה מעבר לקווי האויב. לטענתו של גלבר תוכנית הגנה עצמאית של היישוב היהודי לא התגבשה לכדי תוכנית רצינית ולא אומצה על ידי ההגנה.
התוכנית הייתה מכוונת בעיקרה לפלישה מהצפון ההררי, שבו רבו המכשולים הטבעיים ומקומות המסתור ללוחמי גרילה. שורטטה מפה שציינה את כל נקודות החבלה בדרך התקדמותו הצפויה של האויב, שבהן אפשר ללכוד שיירות של שריון והספקה ולהשמידן, וכן מקומות המתאימים לבסיסים נסתרים של הכוח המגן.
לקראת המחצית השנייה של שנת 1942 נוצרה סכנה חדשה, והיא סכנת פלישה ממערב. ב-15 באוגוסט 1941 הוקמה בצפון אפריקה ארמייה גרמנית – איטלקית, שכללה את קורפוס אפריקה הגרמני ושני קורפוסים איטלקיים. הגנרל ארווין רומל מונה למפקדה. בקרב גזאלה, שהתחולל בין 26 במאי עד 21 ביוני 1942, פרץ רומל את קווי המגננה של הארמייה השמינית הבריטית, כבש את טוברוק והסתער מזרחה לעבר מצרים ותעלת סואץ והכוחות הבריטיים נסוגו. המתקפה הגרמנית נעצרה ליד אל-עלמיין, כ-100 ק"מ מערבית לאלכסנדריה, ונוצר איום מוחשי של הסתערותם מזרחה לעבר ארץ ישראל.