stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רודפי הבצע
עלילה

בתוניס הצרפתית, בזמן מלחמת העולם השנייה, פלוגה של לגיון הזרים הצרפתי נשלחת לעיר אל קשור בשביל לחלץ מטען זהב בשווי שישה מיליון פרנק שנימצא בכספת בבנק בלב העיר ולהביא אותו למקום בטוח, הרחק מן הכוחות הגרמניים.
ב-4 באפריל 1943, הפלוגה מגיע לעיר בשיירה רכובה וחונה בכיכר העיר לפני הבנק הצפון אפריקני המאוחד, שם הזהב נמצא. פלוגה גרמנית, שהתבצרה במבצר של העיר, מציבה מארב לשיירה ומצליחה להרוג את כל הפלוגה מלבד ארבעה לגיונרים. ארבעת הלגיונרים שמצליחים להינצל מסתתרים במלון נטוש בכיכר העיר. במלון הם מוצאים את ברל חייל מגושם ופחדן (מגולם על ידי ז'אק וילרט) מגדוד הארטילריה הקולוניאלי הצרפתי, אשר הסתתר בשירותים של המלון בזמן שהגדוד שלו נשחט על ידי הגרמנים.
רב-סמל אדוארד מאוזרד (מישל קונסטנטין), הלגיונר הבכיר מבין השורדים, מודיע לשאר שהם ממשיך במשימה. כשהוא ועוד אחד מן הלגיונרים מנסים להתגנב למשאיות הנטושות של הפלוגה ולפרוק את חומרי הנפץ, הגרמנים מזהים אותם ופותחים באש. אדוארד מצליח להימלט לתוך הבנק בזמן שהלגיונר השני נהרג בהתפוצצות המשאית.
סמל פייר גניור (ז'אן-פול בלמונדו) וברל יוצאים מן המלון מחופשים לחיילים גרמנים ומצליחים להשמיד את המבצר, בו מבוצרים הגרמנים, בעזרת התותחים הנטושים של הגדוד של ברל.
בבוקר פרנסואה דה לה רוש פריאון (פרנסואה פרו) מנהל הסניף הבנק מגיע עם אשתו ומציע לעזור ללגיונרים לחלץ את הזהב. אבל ריב מתפתח בין אדוארד, הרוצה להשלים את המשימה, לבין גניור, הרוצה לחלק את הזהב בין ארבעת החיילים. גניור מצליח לאחר קרב מכות לנעול את אדוארד במשרד המנהל ויוצא עם אשת המנהל לביתם בשביל להביא את המפתחות לכספת. בבית המנהל הוא מצליח לשבות את סרן אולריך דיטרל (פייר סמלר) קצין שריון גרמני, אשר מתברר שהוא המאהב של אשת המנהל.
כשגניור חוזר לבנק הוא מגלה שברל, שהופקד לשמור על אדוארד, שחרר אותו מפחד של משפט צבאי והוצא להורג, שאדוארד איים בהם עליו. אדוארד כולא במרתף הבנק את גניור, הקצין הגרמני ואת הלגיונר הנוסף, ששרד את המארב, מפני שהוא מצדד בגניור. אשת המנהל שמואסת בבעלה מחליטה לשחרר את הכלואים במחשבה שהם ייקחו אותה איתם.
בזמן שאדוארד, ברל ומנהל מעמיסים את הזהב שלושת הכלואים נמלטים בעזרת מפתח, שאשת המנהל הגניבה להם, וחוזרים לבית המנהל בשביל להביא את הטנק של אולריך. לאחר שאדוארד מסיים את העמסת הזהב, גניור ושני הנמלטים מגיעים עם הטנק. בקרב שפורץ אדוארד, ברל ואחד הנמלטים נהרגים ומשאית הזהב מתפוצצת.
גניור ואולריך מעמיסים את הזהב על הטנק אבל משאירים מספר מטילים לאשתו של פרנסואה, שאותה הם משאירים מאחור ויוצאים מהעיר דרומה במטרה לחמוק מהכוחות הלוחמים. בדרך אולריך מנסה לנטוש את גניור במדבר ולברוח עם הזהב. אבל גניור מצליח להתגבר עליו ומפקיר אותו בצד הדרך בזמן שהוא מנסה למצאו את דרכו בין הכוחות הלוחמים.
גניור מצליח להתחמק מן הכוחות הלוחמים ופוגש אדם אשר מוכן לקנות ממנו את הזהב. לאחר שהם מסכמים על מחיר גניור נועל את עצמו בטנק ומחכה שהקונה ישוב עם הכסף. כשהוא מתעורר שהוא נדהם לגלות שהוא מוקף בצבא הצרפתי.
גניור מצליח לשכנע את מפקד הצבא שהוא ניסה למצוא את דרכו חזרה לקווים הצרפתיים. הגנרל ומנהל הבנק הצפון אפריקני המאוחד מודים לגניור אישית על כך שחילץ את הזהב.
הסרט מסתיים בציטוט מאת המשורר בלז סנדראד (לגיונר בעברו):
j'etais l'homme

le plus riche du monde,

l'or m'a ruine.
אני הייתי האיש העשיר בעולם,

הזהב הרס אותי.
שחקנים

ז'אן-פול בלמונדו (סמל פייר גניור)
מישל קונסטנטין (רב-סמל אדוארד מאוזרד)
ז'אק וילרט (טוראי ברל)
פרנסואה פרו (פרנסואה דה לה רוש פריאון, מנהל סניף הבנק)
פייר סמלר (סרן אולריך דיטרל)
רפאל אנחל קלדרון פורנייר

רפאל אנחל קלדרון פורנייר (נולד ב-14 במרץ 1949) הוא פוליטיקאי קוסטה ריקני שכיהן כנשיא קוסטה ריקה בשנים 1990–1994. התמודד גם בבחירות לנשיאות ב-2010 מטעם מפלגת האיחוד הנוצרית החברתית (PUSC), אך נאלץ לפרוש ממועמדותו בבחירות בגין האשמה בשתי עבירות של שחיתות.
קלדרון נולד בניקרגואה להורים קוסטה-ריקאים שברחו מקוסטה ריקה לניקרגואה בשנת 1948 בשל מלחמת האזרחים שפרצה במדינה. בשנת 1958 חזר עם הוריו לקוסטה ריקה. קלדרון בוגר קולג' "לה סאל" והאוניברסיטה של קוסטה ריקה. בשנים 1978–1980 כיהן בתפקיד שר החוץ של קוסטה ריקה. לאחר מכן בשנים 1980–1983 הוא עמד בראש המפלגה הנוצרית חברתית. הוא התמודד בבחירות לנשיאות בשנת 1986, אך הפסיד לאוסקר אריאס. הוא רץ בשנית לבחירות בשנת 1990 ונבחר עם 51% קולות.
רון (קרחון)

קרחון הרון
קרחון הרון (גרמנית Rhonegletscher) הוא קרחון באלפים האוריים בקצה המזרחי של הקנטון השווייצרי, ואלה.הקרחון הוא מוצאו של נהר הרון ואחד ממקורותיו של אגם ז'נבה. מכיוון שהקרחון ממוקם בקירוב לדרך מעבר הפורקה הוא נגיש בקלות.
קרחון הרון הוא הקרחון הגדול ביותר באלפים האוריים בשווייץ והוא שוכן בצד הדרומי של הרכס במקור של הרון. הקרחון Undri Triftlimi, שגובהו 3,081 מטרים, מחברו לקרחון טריפט. הקרחון ממוקם בחלקו הצפוני של קנטון ואלה, בין מעברי הגרימזל והפורקה והוא משתייך לעיריית אוברולד שבוואלה. הדמאסטוק היא הפסגה הגבוהה ביותר בקרב קרחון הרון, בגובה של כ-3,630 מטרים.
קרחון הרון נגיש בקלות יתרה כך שהאבולוציה שלו נצפתה עוד מהמאה ה-19. הקרחון איבד בסביבות ה-1,300 מטרים במהלך ה-120 שנה האחרונות כשהוא משאיר מאחוריו מסלול של "אבן ערומה".
אבולוציה של קרחון הרון
 ציר אנכי: הבדלי האורך במטרים 
ציר אופקי: שנים 
קו ירוק: ההבדל באורך המצטבר, החל משנת 1879 
קו אדום: הצמיחה במהלך שנה אחת
תמונות הקרחון לאורך השנים

1795
1870
1900
2005
2008
רבבה (מספר)

| --- | --- |
 כתיב עשרוני:  10,000
 במילים:  עשרת אלפים, רבבה, ריבוא
 מספר סודר:  העשרת אלפים
 גימטריה:  י' אלפים
 גורמים ראשוניים:   2^{4}\cdot 5^{4}
 כתיב רומי:   \ {\overline {X}}
 כתיב בינארי:  10011100010000
 כתיב הקסדצימלי:  2710
רְבָבָה (10,000) היא המספר הגדול ביותר שיש לו שם עברי משלו.
המילה "רבבה" מופיעה כבר במקרא. בספר יונה ובספרי המקרא המאוחרים מופיעה גם הצורה רִבּוֹא.
מספרים גדולים יותר מוצגים במכפלה של רבבה, למשל ”וַיְבָרֲכוּ אֶת רִבְקָה וַיֹּאמְרוּ לָהּ: אֲחֹתֵנוּ, אַתְּ הֲיִי לְאַלְפֵי רְבָבָה” (ספר בראשית, פרק כ"ד, פסוק ס'). ביטויים כגון זה שכיחים בלשון חז"ל, בדרך כלל בדרך הגזמה. כך למשל מופיע בפיוט "נשמת כל חי" הנאמר בפסוקי דזמרא של שבת - "ואלו פינו מלא שירה כים, ולשוננו רנה כהמון גליו... אין אנחנו מספיקים להודות ... על אחת מאלף אלפי אלפים ורב רבי רבבות פעמים הטובות שעשית עם אבותינו ועמנו". הביטוי "ריבוא רבבות" או "ריבוא ריבואות" (שהוא מאה מיליון) שכיח בקבלה, וגם בספרות העברית של המאה התשע-עשרה (שלום עליכם כותב על גיבור סיפורו שימלה, שהוא "גביר אדיר בעל ריבוא רבבות").
הביטוי רבבה מופיע גם כאשר דוד מכה את פלשתים והנשים אומרות "הכה שאול באלפיו, ודוד ברבבותיו" (ספר שמואל א', פרק י"ח, פסוק ז').
ראו גם

שישים ריבוא
רבבית
רודניק על נהר סן

.
| --- | --- |
סמל רודניק על נהר סןסמל רודניק על נהר סן

ארמון ברודניק
 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  פודקרפצקיה פודקרפצקיה
 מחוז:  ניסקו
 שטח:  36.26 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  6,565 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  50°26′N 22°14′E﻿ / ﻿50.433°N 22.233°E﻿ / 50.433; 22.233
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.rudnik.pl/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטירודניק(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטירודניק(למפת פרובינציית פודקרפצקיה רגילה) ז'שוב פשמישל סטאלובה וולה מיילץ שוויינטו. לובלין פולין קטן  סלובקיה אוקראינהרודניק(למפת פרובינציית פודקרפצקיה מוגדלת) ז'שוב פשמישל סטאלובה וולה מיילץ שוויינטוקז'יסקיה לובלין פולין קטן  סלובקיה אוקראינהרודניק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
רודניק  (בפולנית: Rudnik nad Sanem) היא עיירה במחוז ניסקו שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, על גדת נהר סן, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

רודניק הייתה מיושבת מהמאה ה-14, ובאמצע המאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1656 התקיים בסביבת העיירה קרב בין גייסות האימפריה השוודית ובין כוחותיו הפולניים של ההטמאן צ'ארניצקי, אשר הסתיים בניצחון פולני.
באופן מסורתי התבססה כלכלת העיירה על השטת סחורות דרך נהר סן לעבר נמל דנציג, אך במהלך המאה ה-19 קיבל היישוב צביון תעשייתי. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית.
יהודי רודניק

יהודים ישבו בעיירה עוד קודם למאה ה-17, אך באמצע מאה זו נטבחו בידי הגייסות הפולנים שלחמו נגד השוודים. במהלך המאה ה-18 שב היישוב היהודי בעיירה להתפתח, ובמהלך המאה ה-19 השתקעו בעיירה מספר אדמו"רים.
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים. במהלך ולאחר מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה רבים מיהודיה, בין היתר בשל הפגיעה בהם בידי החיילים הרוסים והקוזקים. בשנת 1920 נערכו מהומות אנטישמיות נגד יהודי העיירה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 805 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות.
טרם כיבוש העיירה בספטמבר 1939 בידי הגרמנים, הספיקו יהודים רבים להימלט ממנה מזרחה, אל מעבר לנהר סן. עם כניסת הגרמנים ליישוב, גירשו את רוב יהודיו ממנו, אך לאחר מספר שבועות שבו אלו לבתיהם. בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, הגבלות תנועה וחובת תשלום סכומי כופר. בשנת 1942 הועברו היהודים שנותרו בעיירה למספר גטאות בסביבתה, מהם שולחו לאחר מכן למחנה ההשמדה בלז'ץ.
רב המנונא סבא (אמורא)

| --- | --- |
 מקום קבורה:  הר מירון
 מקום פעילות:  בבל
 תקופת הפעילות:  דור שני לאמוראים
 רבותיו:  רב, רב אדא בר אהבה, רב יצחק בר אשיאן
 תלמידיו:  רב שמואל בר חתאי, רבה בר שילא
 בני דורו:  רב חנניא בר שלמיא
 
רב המנונא סבא (רב המנונא הזקן) היה אמורא בבלי בן הדור השני.
חייו

את תורתו קיבל מרבו, שהיה האמורא רב, אך הוא קיבל גם מרב אדא בר אהבה, ורב יצחק בר אשיאן.
מסופר שפעם אחת ישבו תלמידי רב ועמם רב חנניא בר שלמיא בסעודה בערב שבת, והם ביקשו מרב המנונא סבא שיגיד להם האם כבר נכנסה השבת, כדי שהם ידעו האם לעקור את השולחן ולקבוע את סעודתם כסעודת שבת. רב המנונא אמר להם שהם אינם צריכים לעשות זאת, משום שרב אמר שהשבת חשובה להיכנס מעצמה, ומספיק לפרוס את המפה ולקדש.
תלמידיו היו רב שמואל בר חתאי ורבה בר שילא.
בלבול בזיהוי

היוחסין כתב שרב המנונא סבא הוא רב המנונא שארונו הועלה לארץ ישראל יחד עם רבה בר רב הונא, אך לרוב מקובל לפצל ביניהם ולומר שאותו רב המנונא הוא רב המנונא תלמידו של רב יהודה.
קברו על פי המסורת

מקובל לזהות את קברו של רב המנונא סבא בהר מירון, בסמוך לנחל מגידו.
ר' יוסף סופר מצפת, מזהה את מקום קבורתו של רב המנונא סבא בבית הקברות היהודי העתיק בצפת, על יד מקווה האר"י, אך אין לדעת האם מדובר על האמורא רב המנונא סבא, או על רב המנונא סבא המוזכר בספר הזוהר כתנא בשם זה.
קרב חמשת הצבאות

ערך זה עוסק באירוע בדיוני. אם התכוונתם לסרט המבוסס על הקרב, ראו .
ההר הבודד, שלרגליו נערך הקרב
קרב חמשת הצבאות הוא קרב בדיוני המהווה חלק מההיסטוריה של הארץ התיכונה, עולם הפנטזיה של הסופר ג'ון רונלד רעואל טולקין. הקרב נערך בשנת 2941 לעידן השלישי, והשתתפו בו מצד אחד הגמדים, בני האדם והעלפים, ומצד שני האורקים והווארגים.
הקרב מתואר בסוף הספר ההוביט, ובעיבוד הקולנועי שלו מהווה את עיקר החלק השלישי של הטרילוגיה.
רקע

חבורה בת ארבעה עשר חברים – שלושה עשר גמדים שבראשם תורין צינת-אלון, שאליהם הצטרף בילבו בגינס, הוביט יושב הפלך – יצאה במסע אל בטן ההר שבו שוכן סמאוג הדרקון, במטרה לגרש אותו ולשקם את ארבור – שהייתה הממלכה הכבירה של הגמדים בני עם דורין. בילבו התגנב פנימה באמצעות שימוש בטבעת שהופכת אותו לבלתי נראה, ובעקבות כך הדרקון יצא לתקוף את עיר האגם אסגרות. ברד הקשת, לוחם נועז ומפקד פלוגת קשתים במשמר העיר, אשר היה נצר לשושלת מלכי דייל, ירה חץ לעבר סמאוג וקטל אותו.
ברד סייע לשר העיר לשקם את העיר וכרת ברית עם מלך העלפים, שצבאו צעד לעבר העיר אותה שעה. לאחר מכן הנהיגו מלך העלפים וברד כוח צבאי משותף של עלפים ובני אדם לעבר ההר הבודד, שבו התבצר תורין, אשר הפך עם מות הדרקון למלך בטן ההר, יחד עם גמדיו. תורין, נתמך בטענה כי האוצר במקורו היה שייך לאבותיו, סירב לבקשת ברד לחלוק את אוצר הדרקון, ואף קרא לקרובו מלך הגמדים מגבעות הברזל, דֵּין רגל ברזל בֶּן נֵין, לבוא לעזרתו. ברד ומלך העלפים הטילו מצור על ההר הבודד, ואליהם הצטרף גם גנדלף הקוסם. ברד הצליח לשאת ולתת עם תורין על הסכם לחלוקת האוצר בעזרתו של בילבו, אשר גנב את "לב ההר" – אבן חן היקרה למנהיג הגמדים – והעביר אותה לבני האדם, כדי למנוע את המלחמה. התגבורת המיוחלת של צבא גמדים בראשות דֵּין הגיעה וגרמה לתורין לזנוח את ההסכם.
רבדודוניים

| רבדודוניים |
| --- | --- |
 שלד של רבדודון
תקופה
קרטיקון עליון, 83–66 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי עוף
תת־סדרה:: צרפודה
משפחה:: רבדודוניים
שם מדעי
 Rhabdodontidae

רבדודוניים (שם מדעי: Rhabdodontidae) היא משפחה קטנה של דינוזאורים אורניתופודים אשר חיו בשלהי הקרטיקון לפני 83-66 מיליון שנה. משפחה זו חדשה יחסית והיא סווגה רק ב-2003.
הרבדודוניים היו אוכלי צמחים בעלי דמיון לאיגואנודוניים אשר חיו באירופה. המוטבורזאורוס האוסטרלי היה קרוב למשפחה ובעבר נכלל בה אך היה בעל מאפיינים אשר הוציאו אותו ממנה. מינים אלה היו קטנים יחסית ודמו במראם לאיגואנודון וכמותו גם נעו על שניים תוך שימוש בזנבם הגדול כמייצב. מינים רבים מהמשפחה היו בעלי גמדות איים, דבר שבלט במיוחד באי האטג שברומניה, בו מינים רבים עברו גמדות.
בני המשפחה שרדו עד הכחדת הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה.
סוגים

מתרונודון (Matheronodon)
Mochlodon
רבדודון (Rhabdodon)
זלמוקסס (Zalmoxes)
רובי שונברגר

רובי שונברגר
רובי שונברגר (נולד ב-1960) הוא פסיכולוג ומשורר ישראלי.
ביוגרפיה

שונברגר נולד בטימישווארה שברומניה, ועלה לישראל עם הוריו בשנת לידתו. בביתו דיברו הונגרית ומעט עברית. בשנים הראשונות לחייו התגורר עם הוריו בבת ים, וב-1971 עברה המשפחה לגבעתיים.
בוגר החוג לספרות עברית והשוואתית ומוסמך החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה. מומחה בפסיכולוגיה קלינית משנת 1991. בשנת 2006 הוסמך כפסיכואנליטיקאי על ידי החברה הפסיכואנליטית הישראלית, ובאותה שנה התחיל ללמד ולהדריך בחוג לפסיכותרפיה באוניברסיטת תל אביב ובבית הספר לפסיכותרפיה פסיכואנליטית ה.ל.פ.ב.א.
מרבה לעסוק בזיקות שבין פסיכותרפיה לספרות, ובין השאר פרסם את המאמרים "על מגבלות הניתוח הפסיכולוגי של טקסט ספרותי או פסיכותרפיה כקריאת שירה" ("שיחות", 1993) ו"התמסרות, צימאון, ריתמוס והרמוניה בשירה ובמפגש הטיפולי" ("שיחות", 2000).
ערך עם אלון אלטרס, אלי הירש וחזי לסקלי את גיליונו היחיד של כתב העת "מקום" שראה אור ב-1985, ופרסם בו את הפואמה "שומר גדר", שהפכה לגרעין ספרו הראשון ("שומר הגדר", עכשיו, 1986). לאחר מכן הופיעו הספרים "חלקה 9" (1994), "מחברת היקיצות" (2007), "מפה" (2013), "מכת פתיחה" (2019) ו"יוסף ואנפה" (2023).
בספרו "שומר הגדר" ניכרת מאוד השפעת "הפואמה הביתית" של אהרן שבתאי ו"שירי מקסימוס" של המשורר האמריקני צ'ארלס אולסון (אנ'). זוהי שירה מודרניסטית מורכבת, המשלבת יסודות חווייתיים, הגותיים ודידקטיים, ועיקרה הרצון להכות שורשים במרחב גאוגרפי מוגדר, להעניק לו עומק רגשי והיסטורי ולהפוך אותו למעין מולדת פרטית. אצל שונברגר המרחב מורכב מנופים ארץ-ישראליים מתורבתים למחצה ופראיים למחצה, שאליהם התוודע במהלך ילדותו ושירותו הצבאי.
בספרו "חלקה 9" המגמה הזאת מתחדדת, והספר כולו הוא פואמה המוקדשת לשטח רחב ידיים, כרם ופרדס טמפלרי בלב גבעתיים, שבילדותו היה עזוב ופראי ושימש מחוז הרפתקאות לילדים ותחום מחיה לשולי החברה.
בספרו "מחברת היקיצות" גובר העניין בקשר שבין פסיכואנליזה לספרות והגבולות הגאוגרפיים מתכנסים גם למחוזות טופוגרפיים של נפש אינדיבידואלית. זהו מחזור שירי חלום, המושפעים במידת מה מ"שירי החלום" של המשורר האמריקני ג'ון ברימן, ומעניקים ביטוי פיוטי מגובש לחוויות הסף המורכבות והקשות לניסוח ולזכירה שבין מצב השינה למצב הערות.
"מפה" הוא שרטוט של מרחב נפשי פנימי באמצעות תיאור נופים פיזיים וחלומיים, בעיני הרוח ובעיני הגוף. יש בו אזכורים פואטיים ופרוזאיים של נופים, דמויות היסטוריות וביוגרפיות, ריאליסטיות ופנטסטיות.
"מכת פתיחה" הוא מעין הזמנה של הקורא אל מרחבי חלל-זמן של תודעה המצויה בתנועה מתמדת, אסוציאטיבית, חומקנית ובלתי צפויה. הפרטי והאינטימי נמסכים בחברתי ובפוליטי, סיסמאות מבטאות רחשי לב פנימיים ולחישות נשמעות כזעקה.
"יוסף ואנפה" הוא שיר פרידה של המשורר מהוריו. שירי הספר נכתבו עוד בחייהם, כאשר מותם המתקרב נסך בו את המשאלה לשמר את דמותם, את סיפורם האישי ואת אהבתו אליהם.
שונברגר נשוי ואב לבן.
ספרי שירה

שומר גדר (תל אביב: עכשיו, 1986)
חלקה 9 (תל אביב: אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, 1994)
מחברת היקיצות: מחזור שירי חלום (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ז 2007)
מפה (תל אביב: קשב לשירה, תשע"ג 2013)
מכת פתיחה (תל אביב: ספרי עיתון 77, 2019)
יוסף ואנפה (תל אביב: ספרי עיתון 77, 2023)
תרגום

מלאני קליין - מאת חנה סגל (תל אביב: עם עובד, 1998)
עריכה מדעית של תרגומי פסיכואנליזה

מקראת מלצר: מבחר מכתביו של דונלד מלצר (תל אביב: תולעת ספרים, 2013) (יחד עם מרגנית עופר)
ג'ון שטיינר: מסתורים נפשיים: ארגונים פתולוגיים במטופלים פסיכוטיים, נוירוטיים וגבוליים (תל אביב: תולעת ספרים, 2017)
וילפרד ר' ביון: קשב ופרשנות (תל אביב: תולעת ספרים, 2018)
וילפרד ר' ביון: ביון בבואנוס איירס: סמינרים, הצגות מקרה והדרכה (תל אביב: תולעת ספרים, 2023)
רוביגו

רוביגו (באיטלקית: Rovigo) היא עיר הבירה של נפת רוביגו שבמחוז ונטו שבאיטליה. רוביגו שוכנת על מישור הידוע בשם פולסין (Polesine) במרחק של 80 ק"מ לאורך מסילת הברזל מדרום-מערב לוונציה ובמרחק של 40 ק"מ מפדובה על תעלת אדיגטו (Adigetto). שטחה של העיר משתרע בין נהר אדיג'ה לבין תעלת ביאנקו (Canalbianco), 40 ק"מ ממערב לחוף הים האדריאטי. מישור הפולסין הוא מישור המשתרע בין נהרות האדיג'ה והפו והים ושטחו חופף פחות או יותר לשטחה של נפת רוביגו.
היסטוריה

רוביגו (בלטינית: Rodigium או Rhodigium) מוזכרת ככל הנראה לראשונה במסמך שמקורו מרוונה מה-24 באפריל 838. מקורו של שם העיר לא ברור. ב-920 היא נבחרה לשמש כמקום מושבו הזמני של הבישוף של אדריה, לאחר שעירו נהרסה על ידי פולשים מדיארים. הביצורים של רוביגו שהבישוף החל בבנייתם הושלמו בשנת 945. הויקונטים של רוביגו בנו חומת לבנים בשנות השלושים של המאה ה-12. המגדל הניצב ברוביגו עד היום (Torre Donà), הוא שריד ממצודה שנבנתה בתקופה זו. מגדל זה הוא בגובה של 66 מטרים.
ב-1194 נעשתה רוביגו לנחלתו של אצו דל אסטה (Azzo VI), דוכס פרארה, שקיבל את התואר של רוזן רוביגו. שלטונו של אסטה הסתיים ב-1482 כאשר הוונציאנים כבשו את העיר על ידי מצור והחזיקו בה עד לשנת 1484. אף על פי שאסטה קיבל את העיר בחזרה במהלך מלחמת ליגת קמברה, הוונציאנים שבו ב-1514 והחזיקו בעיר עד למהפכה הצרפתית. ב-1806 מינה נפוליאון את אחד הגנרלים שלו כדוכס רוביגו. ב-1815 הפכו האוסטרים את רוביגו לעיר מלכותית.
ב-1866, עם נפילתה של ממלכת לומברדיה-ונטו, סופחה רוביגו לממלכת איטליה. באותה שנה קושרה העיר למסילת הרכבת לפדובה, פרארה, ורונה (דרך לגנאגו –Legnago) ולקיוג'ה (דרך אדריה). בעשור הראשון של המאה ה-20 הוקמו בעיר מפעלי התעשייה המודרניים הראשונים, כשהמפעל החשוב ביותר בהם היה מפעל לייצור סוכר. ב-1927 הורחב שטחה של העיר לממדים של היום, כולל ערים שכנות שסופחו אליה. ב-1937 הוסט התוואי של תעלת אדיגטו לשוליים המערביים של העיר ושדירה ארוכה (Corso del Popolo), נבנתה על תוואי התעלה הישנה. בשנים 1943–1945 רוביגו הייתה לחלק מהרפובליקה הסוציאלית האיטלקית ומאז 1946 היא חלק מאיטליה. בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20 חוותה רוביגו תנופת התפתחות וקצב תהליך העיור שלה היה הגבוה מבין אלה של כל הערים במחוז ונטו לאחר מלחמת העולם השנייה.
אתרים חשובים

האדריכלות של רוביגו מושפעת הן ממקורות וונציאנים והן ממקורות מהעיר פרארה. האתרים העיקריים בעיר הם:
חורבות המצודה מהמאה ה-10 שכוללים שני מגדלים ששרדו.
כנסיית המדונה של ההצלה (Madonna del Soccorso) הידועה גם בשם "הרוטונדה" (La Rotonda). הכנסייה נבנתה בין השנים 1594–1606 על ידי פרנצ'סקו זמברלאן, (Francesco Zamberlan), מתלמידיו של אנדראה פלדיו, כדי להוות משכן לדמותה של מדונה עם ילד הנושאת ורד. לבניין הכנסייה תקרה שטוחה. מגדל הפעמונים מתנשא לגובה של 57 מטרים. קירות הכנסייה מכוסים בציורים מהמאה ה-17 מפרי עבודתם של אומנים מוונציה ומכלל המחוז.
הקתדרלה נבנתה במקור לפני המאה ה-11, אך היא נבנתה מחדש ב-1461 ושוב ב-1696.
ערים תאומות

הממלכה המאוחדת בדפורד, הממלכה המאוחדת
רומניה טולצ'אה, רומניה
בורקינה פאסו סנטורנבי, בורקינה פאסו
איטליה שלנדרס (אנ'), איטליה
גרמניה וירנהיים (אנ'), גרמניה
קסם הנעורים

| --- | --- |
כרזת הסרט באיטלקית, עם פניה של ג'ורג'יה
כרזת הסרט באיטלקית, עם פניה של ג'ורג'יה
 בימוי:  מרקו טוליו ג'ורדנה 
 הופק בידי:  אנג'לו ברבאלו, Donatella Botti 
 תסריט:  סנדרו פטרליה, סטפנו רולי 
 עריכה:  רוברטו מיסירולי 
 שחקנים ראשיים:  לואיג'י לו קאשו Domenico Centamore Mimmo Mignemi Fabio Camilli סטפנו אבטי ג'ובני מרטורנה Roberto Accornero Lidia Vitale Michele Melega Giuseppe Gandini ג'וזפה באטיסטון לאורה די מריאנו מריה גרציה בון Fausto Maria Sciarappa Paolo De Vita ג'ובני שיפוני פברציו גיפוני אדריאנה אסטי Sonia Bergamasco אלסיו בוני ריקרדו סקמרצ'יו מאיה סנסה יסמין טרינקה Claudio Gioè Valentina Carnelutti Andrea Tidona קמיליה פילפי Giusto Lo Piparo 
 מוזיקה:  יוהאן סבסטיאן באך, וולפגנג אמדאוס מוצרט, The Animals 
 צילום:  Roberto Forza 
 מדינה:  איטליה 
 חברת הפקה:  Rai Fiction, מירמקס 
 חברה מפיצה:  מירמקס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 ביוני 2003
 משך הקרנה:  366 דקות, בשני חלקים נפרדים  עם הפסקה של 40 דקות
 שפת הסרט:  איטלקית 
 סוגה:  סרט דרמה, מלודרמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   bestofyouth
 פרסים:  פסטיבל הקולנוע בקאן פרסי האקדמיה האיטלקית
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
קסם הנעורים (באיטלקית: La meglio gioventù) הוא סרט איטלקי משנת 2003 בבימויו של מרקו טוליו ג'ורדנה ( Marco Tullio Giordana). הסרט נוצר במקור כמיני-סדרה בארבעה חלקים לטלוויזיה האיטלקית, אך היא בחרה לא להציגו. בשנת 2003 הוצג הסרט בפסטיבל הקולנוע בקאן, וזכה בפרס לסרט הטוב בקטגוריית "מבט מסוים". בעקבות הצלחתו שוחרר הסרט לבתי הקולנוע באיטליה, והוצג שם בשני חלקים, כשאורכו של כל חלק שלוש שעות, עם הפסקה של 40 דקות בין שני החלקים. הסרט היה מועמד לעשרה פרסי האקדמיה האיטלקית לקולנוע (פרסי דויד די דונטלו David di Donatello) - מתוכם זכה בשישה פרסים, כולל הפרסים לבמאי, לסרט ולתסריט. בנוסף זכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל רוטרדם 2004.
שמו של הסרט באיטלקית "La meglio gioventù" (שמשמעותו "מיטב הנוער") לקוח משמו של קובץ שירים שנכתב בשנת 1954 על ידי המשורר ובמאי הקולנוע האיטלקי פייר פאולו פאזוליני.
הסרט עוסק בסאגה משפחתית רחבת-יריעה המשתרעת על פני קרוב ל-40 שנה, תוך שילוב קורות המשפחה עם אירועים היסטוריים חשובים שאירעו באותן שנים באיטליה.
עלילה

הסרט הוא סאגה המספרת את קורות משפחת קראטי באיטליה בין השנים 1966–2003. הוא מתעד את חייה, אך מתמקד בעיקר בסיפורם של שני האחים, האח הצעיר מתיאו, המגולם על ידי השחקן אלסיו בוני (Alessio Boni), והאח המבוגר יותר, ניקולא, המגולם על ידי השחקן לואיג'י לו קאשו (Luigi Lo Cascio). הסרט מתעד את חייהם והמסע שהם עוברים מתקופת נעוריהם הפרועים, מאבקיהם נגד הממסד, הורות ופרישה מהעבודה בתחילת שנות ה-2000. הסרט מראה את הקשר בין חייהם הפרטיים לבין האירועים הפוליטיים שאירעו באיטליה באותן שנים והשפיעו עליהם, והדרך בה אירועים קטנים הפכו לנקודת מפנה בדרך בה בחרו לפעול. יוצר הסרט בחר להציג בו אירועים שונים דרך קורות חייהם של האחים, המשפחה וחבריהם, כגון: השיטפון הגדול בפירנצה בשנת 1966; השינויים בממסד הפסיכיאטרי באיטליה שהתרחשו בשנות ה-70; מאבקי הפועלים שהתרחשו בטורינו בשנות ה-70; הטרור של הבריגדות האדומות בשנות ה-80; חיסול שופטים על ידי המאפייה ורציחות פוליטיות בשנות ה-90.