stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רמזוואמי ונקטרמן

רמזוואמי ונקטרמן (בטמילית: இராமசுவாமி வெங்கட்ராமன்;‏ 4 בדצמבר 1910 – 27 בינואר 2009) היה עורך דין הודי, פעיל למען עצמאות הודו, ופוליטיקאי שכיהן כנשיא השמיני של הודו.
ביוגרפיה

ונקטרמן נולד בכפר רג'אמדם שבמחוז טנג'ור בנשיאות מדראס. הוא למד משפטים באוניברסיטת מדראס והחל לעסוק בעריכת דין ב-1935. הוא התמחה בבית המשפט העליון מדרס (צ'נאי) ובבית המשפט העליון של הודו.
בצעירותו היה פעיל בתנועת העצמאות ההודית ונעצר במהלך תנועת צאו מהודו מ-1942 עד 1944.
קריירה פוליטית

לאחר עצמאות הודו ב-1947, ונקטרמן השתתף באספה החוקתית של הודו.
הוא נבחר ללוק סבהה בשנית בבחירות ב־1952 וכיהן בו מטעם הקונגרס הלאומי ההודי עד 1957, אז עבר לשמש כשר בממשלת מדארס עד 1967.
בבחירות ב-1977 נבחר ונקטרמן ללוק סבהה, ולאחר חזרת הקונגרס הלאומי ההודי לשלטון לאחר הבחירות ב-1980 שימש כשר האוצר (1980–1982) ושר ההגנה (1982–1984) בממשלת אינדירה גנדי.
ב-1984 נבחר ונקטרמן לסגן נשיא הודו. בשנת 1987 התמנה לנשיא השמיני של הודו ושירת בתפקידו עד 1992.
ב-27 בינואר 2009 נפטר ונקטרמן בניו דלהי.
הליכה נורדית

קבוצת אנשים ההולכים הליכה נורדית בלונדון
הליכה נורדית (בפינית: sauvakävely) היא פעילות גופנית המבוססת על הליכה תוך שימוש בשני מוטות הליכה. הספורט הזה התפתח בפינלנד ומשם זלג למדינות הסקנדינביות ולארצות הברית. פעילות זו מתאימה גם לאנשים תשושים ולנכים.
"הולכי הסקי" הראשונים היו גולשים שהשתמשו במוטות סקי בעת תרגול, בטיולים, במדרונות ובביצות. אי אפשר לנקוב בשמו של ממציא ההליכה הנורדית, שכן הספורט התפתח בהדרגה ופותח על ידי גורמים רבים. החל משנת 1966, בפקולטה לחינוך גופני, באוניברסיטה של ייבסקילה, המורה Leena Jääskeläinen החלה לתרגל בשיעורים שלה הליכה נורדית, תוך מתן הסבר לסטודנטים על יתרונותיה על פני הליכה רגילה.
משנת 1997 התחילה ההליכה הנורדית לצבור פופולריות בפינלנד. באותו זמן הושקו מוטות ההליכה הנורדית הראשונים של המותג Exel. במקביל, Suomen Latu ומכון הספורט הפיני החלו לפתח מוצרים ואימונים של הליכה נורדית. הספורט צבר פופולריות במהירות, ונוצרו סביבו תוכניות אימונים, סמינרים וסרטונים חינוכיים.
ההליכה הנורדית זכתה להתרחבות משמעותית בפינלנד ובשנת 2000 היו מיליון מתרגלים, או אחד מכל שישה אנשים. באותה שנה אקי קריהטאלה ייסד את האגודה הבינלאומית להליכה נורדית (INWA), ארגון בינלאומי שמטרתו לקדם ולפתח את תרגול ההליכה הנורדית.
הליכה נורדית, בהשוואה להליכה רגילה, כוללת הפעלת כוח על המוטות עם כל צעד. ההלכים הנורדיים משתמשים יותר ובעוצמה רבה יותר בכל גופם ומקבלים גירוי בונה כושר שאינו קיים בהליכה רגילה לחזה, לשריר הגב הרחיב, לשריר הזרוע התלת-ראשי, לכתפיים, לבטן, לעמוד השדרה ולשרירי ליבה אחרים שעלולים לגרום לעלייה משמעותית בקצב הלב. הליכה נורדית מוערכת כמייצרת עלייה של עד 46% בצריכת האנרגיה, בהשוואה להליכה ללא מוטות. נערכו מספר מחקרים על ההשפעות של הליכה נורדית. מחקר אחד במיוחד השווה הליכה רגילה להליכה נורדית. מחקר אחד הראה שהליכה נורדית הובילה לירידות משמעותיות יותר ב-BMI ובהיקף המותניים בהשוואה להליכה רגילה. קבוצת ההליכה הנורדית הייתה הקבוצה היחידה שחוותה ירידה בשומן הגוף הכולל ועלייה ביכולת האירובית.
ה'תשמ"ד

ה'תשמ"ד (5,744) ובקיצור תשמ"ד – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-8 בספטמבר 1983, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 24 בספטמבר 1984.
המולד של תשרי חל ביום רביעי, 20 שעות ו-387 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג השג. היא מעוברת, ואורכה 385 ימים.
זו שנה רביעית לשמיטה, ושנת 6 במחזור העיבור ה-303. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 4 (סימנה דיזז) במחזור השמש ה-206.
שנה זו היא שנת 1,915 לחורבן הבית, ושנת 2,295 לשטרות.
מדינת ישראל חגגה ביום העצמאות ה'תשמ"ד 36 שנות עצמאות.
כדי להשתמש בלשון נקייה, רבים נוהגים לקרוא לשנה זו תשד"ם או שדמ"ת. שני שמות אלה משמרים את הערך הגימטרי של השנה, אך נמנעים משימוש במילה מהשורש ש.מ.ד, המתקשרת להשמדה.
אירועים

ח' בתשרי – 18 יום לאחר שהודיע כי בכוונתו להתפטר מתפקיד ראש ממשלת ישראל, מגיש מנחם בגין, לאחר לחץ פרלמנטרי, את התפטרותו לנשיא מדינת ישראל, חיים הרצוג
כ' בתשרי – ריצ'רד סטולמן מכריז על פרויקט GNU לפיתוח מערכת הפעלה חופשית דמוית UNIX
ג' בחשוון – יצחק שמיר מציג את הממשלה העשרים בפני הכנסת, ומתחיל לכהן כראש ממשלת ישראל
כ"ח בחשוון – "אסון צור השני", פיגוע התאבדות של ארגון הג'יהאד האיסלאמי במפקדת צה"ל בצור. 60 איש נרצחים: 28 ישראלים ו-32 לבנונים
כ"א בכסלו – השופט מאיר שמגר ממונה לנשיא בית המשפט העליון
י"ד בטבת – יאסר ערפאת מתפנה סופית מלבנון בעקבות מרד בשורות הפת"ח
כ"ו באדר א' – נשיא לבנון, אמין ג'ומייל מכריז על ביטול ההסכם שחתם עם ישראל להסגת כוחותיה של סוריה מהמדינה לאחר נסיגת ישראל
ל' באדר א' – העיתון "חדשות" יוצא לאור לראשונה
י' בניסן – תחילתה של פרשת קו 300: ארבעה מחבלים משתלטים על אוטובוס ולוקחים את נוסעיו כבני ערובה
י"א בניסן – בפעולת חילוץ של אוטובוס קו 300 שנחטף יום קודם, נהרגת אחת החטופות ושניים מהחוטפים. שני מחבלים אחרים שהוצאו חיים מהאוטובוס, נהרגים על ידי אנשי השב"כ
י"ח באייר – ועדת זורע, שחקרה את פרשת קו 300, מגישה את מסקנותיה
כ״ה בסיוון – עמותת חיים מיוסדת ע״י פרופ׳ רינה זייצוב והורים לילדים חולי סרטן במחלקה האונקולוגית במרכז הרפואי בלינסון, ישראל
א' בתמוז – מוקמת ההתנחלות כוכב יעקב בחבל בנימין צפונית לירושלים
ו' בתמוז – מוקמת ההתנחלות ניסנית בצפון רצועת עזה, (פונתה על ידי צה"ל באב תשס"ה במסגרת תוכנית ההתנתקות)
י"ח בתמוז – מוקמת ההתנחלות יצהר בשומרון
כ"ג בתמוז – הבחירות לכנסת האחת עשרה, שמסתיימות ללא הכרעה ברורה
י"ב באב – נמצאה גופתו של החייל החטוף משה תמם.
ט"ז באלול – לאחר שאף מועמד לא הצליח להרכיב ממשלה, יצאה לדרך ממשלת האחדות הלאומית (חלק א') בראשותו של שמעון פרס
נולדו

י"ג בחשוון – אלונה טל, זמרת ושחקנית קולנוע וטלוויזיה ישראלית
י"ד בחשוון – נינט טייב, זמרת ושחקנית ישראלית. זוכת עונה ראשונה של כוכב נולד
כ' בחשוון – אביר קארה, חבר הכנסת ישראלי מטעם מפלגת ימינה
כ"ח בחשוון – אפרת גוש, זמרת ושחקנית ישראלית
ט"ו בכסלו – דניאלה פיק, זמרת ישראלית
כ' בטבת – משה ארבל, חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס
ג' בשבט – רן דנקר, שחקן, זמר ודוגמן ישראלי
ז' בשבט – אושרי כהן, שחקן ישראלי
כ' בשבט – יותם הלפרין, כדורסלן ישראלי
כ"ח באדר א' – הילה קורח, עיתונאית, קריינית, אשת רדיו וטלוויזיה ישראלית
ל' באדר א' – שרן השכל, פוליטיקאית ישראלית וחברת הכנסת מטעם תקווה חדשה
י"ז באדר ב' – יהודה שלזינגר, עיתונאי ישראלי
ו' בניסן – לירון ויצמן, אשת טלוויזיה ורדיו ישראלית
ח' באייר – פאר טסי, זמר ישראלי
ח' בתמוז – סיון קליין, דוגמנית, מנחת טלוויזיה ומגישת רדיו ישראלית
כ' בתמוז – שי גבסו, זמר ישראלי
כ"ח באלול – ברק יצחקי, כדורגלן ישראלי
נפטרו

כ' בחשוון – הרב מרדכי שרעבי (נולד ה'תרס"ח)
כ"ד בחשוון – רבי אברהם אביש קנר, האדמו"ר מטשכויב
ד' בשבט – רבי ישראל אבוחצירא, הבאבא סאלי, רב מקובל (נולד ה'תר"ן)
ט"ז באדר א' – דוד הכהן, ממנהיגי היישוב, דיפלומט וחבר הכנסת מטעם מפא"י (נולד ה'תרנ"ט)
י"ח באדר א' – מיכאיל שולוחוב, סופר רוסי, חתן פרס נובל לספרות (נולד ה'תרס"ה)
י"ט בניסן – מרסל ינקו, צייר ואדריכל ישראלי (נולד ב-1895)
כ"ח בניסן – זלדה, משוררת ישראלית (נולדה ה'תרע"ד)
ד' באייר – רבי שמואל אליהו טאוב האדמו"ר ממודז'יץ
ט' באייר – הרב ניסן נמנוב, משפיע חסידי בישיבת תומכי תמימים בברינואה (נולד ה'תרס"ד)
כ"ח בסיוון – יגאל ידין, הרמטכ"ל השני של צה"ל (נולד ב-ה'תרע"ז)
י"ג באב – הרב יוסף גרינוולד, האדמו"ר מפאפא
ה' באלול – המשורר אמיר גלבע (נולד ה'תרע"ח)
פרסי ישראל

מקבלי פרס ישראל לשנת תשמ"ד הם:
ימימה אבידר-טשרנוביץ – ספרות ילדים
משה ימר – היסטוריה של המדע
אהרן בונדי – חקלאות
שלמה רביקוביץ' – חקלאות
שמואל רודנסקי – תיאטרון
הנח"ל (נוער חלוצי לוחם) – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה
מפעל עיירות הפיתוח בישראל – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג השג, ובה 385 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
י"ג באדר ב' חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר ב'.
היסטוריה של עם ישראל
היינריך דיסבאך

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־17 
 פטירה:  המאה ה־18 
 תרומות עיקריות
 הכחול הפרוסי, הפיגמנט הסינתטי הראשון
 
כחול פרוסי
היינריך דיסבאך (בגרמנית: Heinrich Diesbach) היה צייר ויוצר צבעים שנודע בשל גילויו המקרי את השיטה לייצורו של גוון של הצבע כחול המוכר בשם כחול פרוסי.
בשנת 1704, בעת שעבד במעבדתו של האלכימאי יוהאן קונראד דיפל (Johann Konrad Dippel) בברלין ערבב דיסבאך ברזל גופריתי עם אשלג שעורבב עם שמן חיות במטרה ליצור צבע אדום בגוון הקוצ'יניל (Cochineal). את התוצר בצבע אדום חיוור ריכז דיסבאך לסגול ולאחר מכן לכחול עמוק. כך נתגלה באקראי ההליך ליצירת גוון הכחול הפרוסי, שהייה לפיגמנט הסינתטי הראשון, מבלי שהן דיסבאך הן דיפל הבינו את מהות ההתרחשות.
ההליך הביא לשימוש גובר בצבע הכחול, שעד לאותה העת ייצורו מחומרים טבעיים היה יקר למדי, ולפופולריות גבוהה של הצבע במהלך המאה ה-18 וכן משמש בייצורו של הדיו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 256171580  VIAF: 131162606373549530348   WorldCat (עם VIAF): 131162606373549530348 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רמז צץ

רמז־צץ בדף האינטרנט הנוצר בשל מעבר על תמונת ויקי המכילה היפר-קישור לדף הבית
רֶמֶז־צָץ (באנגלית: tooltip או infotip) הוא עצם גרפי נפוץ בממשקי משתמש גרפיים, תיבה קטנה ובה מידע אודות העצם שמעליו מרחף הסמן (למשל, של עכבר המחשב).
היסטוריה

שימוש שהיה נפוץ בתוכנות ישנות הוא הצגת תיאור העצם בסרגל המצב. סוג זה של הצגת מידע אינו מכונה רמז־צץ. מערכת נוספת שהציגה תיאור אודות עצמים היא Mac OS: בגרסאות ישנות של המערכת ניתן להבחין בבלון עזרה כאשר הסמן זז מעל אחד העצמים. מיקרוסופט הייתה הראשונה שאימצה כינוי לאלמנט: "ScreenTip" והשתמשה בו במסמכי קצה.
מטרתו העיקרית של רמז־צץ היא להעביר מידע שיועיל בהבנת הממשק בין ריחוף הסמן לפעולת הלחיצה על אותו העצם.
דוגמאות

רמז־צץ מופיע בעיקר בעמודי אינטרנט. רוב דפדפני האינטרנט כיום מציגים את המאפיין title באלמנטים של HTML כרמז־צץ כאשר משתמש מניח את סמן העכבר על עצם מסוים בעמוד; בדפדפן נתמך אפשר להניח את הסמן על תמונות או קישורים בוויקיפדיה ולהיווכח בנוכחות הרמז הצץ. ישנם דפדפנים כמו אינטרנט אקספלורר (עד גרסה 7) שמזהים אם מאפיין ה-title ריק ואז מציגים את מאפיין ה-alt כרמז־צץ.
משמעות השם

המונח tooltip הגיע מגרסאות ישנות של תוכנות מיקרוסופט[דרוש מקור] (כמו Word 95) שכללו סרגל כלים (toolbar) כאשר בעת מעבר הסמן על אחד מהעצמים - הופיע תיאורו הפונקציונלי של הכפתור (הכלי ה-tool). בשנים האחרונות עקב העלייה במודעות לחוויית המשתמש ולאתרים נגישים, רוב אתרי האינטרנט מכילים רמז־צץ.
החזית המערבית במלחמת העולם השנייה

ערך זה עוסק באירועי מלחמת העולם השנייה במערב אירופה מהפלישה לנורמנדי עד סיום המלחמה. אם התכוונתם לפלישה הגרמנית לצרפת ולארצות השפלה, ראו .
החזית המערבית במלחמת העולם השנייה היה מערכה צבאית שהתנהלה במערב אירופה בין גרמניה הנאצית לבין בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, שהחל עם הפלישה לנורמנדי ביוני 1944 והסתיים עם כניעת גרמניה במאי 1945. כוחות בעלות הברית המערביות, שהשתתפו במערכה בחזית המערבית, כללו כוחות צבא אמריקאים יחד עם כוחות בריטיים, קנדיים וכוחות של צבא צרפת החופשית, תחת פיקודו הכולל של גנרל דווייט אייזנהאואר. מולם עמדו כוחות הורמאכט בפיקודו של אדולף היטלר. זירת הקרבות התנהלה במדינות מערב אירופה הבאות: צרפת, בלגיה, לוקסמבורג, הולנד וגרמניה.
הצדדים הלוחמים – ארגון וסדרי כוחות > בעלות הברית

גנרל דווייט אייזנהאואר היה ראש המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (SHAEF), שהייתה אחראית לניהול המבצעים של כל הכוחות האנגלו־אמריקאיים בצפון־מערב אירופה. ראש המטה שלו היה הגנרל וולטר בדל־סמית (Walter Bedell Smith) האמריקאי, וסגנו היה מרשל האווירייה סר ארתור טדר הבריטי.
תחת פיקודו של אייזנהאואר עמדו שלוש קבוצות ארמיות:
קבוצת הארמיות ה־21 האנגלו־קנדית בפיקודו של פילדמרשל ברנרד מונטגומרי, כללה את הארמייה הבריטית השנייה בפיקודו של גנרל מיילס דמפסי, הארמייה הקנדית הראשונה בפיקודו של לייטנט ג'נרל הארי קריראר, ודיוויזיה משוריינת פולנית.
קבוצת הארמיות ה־12 האמריקאית בפיקודו של גנרל עומר ברדלי כללה את הארמייה האמריקאית הראשונה בפיקודו של גנרל קורטני הודג'ס, הארמייה השלישית בפיקודו של גנרל ג'ורג' פטון, הארמייה התשיעית בפיקודו של גנרל ויליאם סימפסון, והארמייה ה־15 בפיקודו של גנרל לאונרד ג'רואו (שנכנסה לפעולה בפברואר 1945).
קבוצת הארמיות ה־6 האמריקאית בפיקודו של גנרל ג'ייקוב דיוורס כללה את הארמייה השביעית בפיקודו של גנרל אלכסנדר פאץ', והארמייה הצרפתית הראשונה בפיקודו של גנרל ז'אן דה לאטר דה טסיני.
אייזנהאואר החזיק גם בכוח מילואים אסטרטגי, הארמייה המוטסת הראשונה (הוקמה ב־2 באוגוסט 1944) בפיקודו של לוטננט גנרל לואיס בררטון, שכללה את הקורפוס המוטס הבריטי ה-1 בפיקודו של לוטננט גנרל פרדריק בראונינג, והקורפוס המוטס האמריקאי ה־18 בפיקודו של לוטננט גנרל מת'יו רידג'וויי.
הצדדים הלוחמים – ארגון וסדרי כוחות > הכוחות הגרמנים במערב

היטלר היה המפקד העליון של הצבא משנת 1941. מפקד פיקוד מערב היה פילדמרשל גרד פון רונדשטט, ומ־10 במרץ 1945 פלדמרשל אלברט קסלרינג.
קבוצת הארמיות B בפיקודו של פילדמרשל ולטר מודל כללה את ארמיית הפאנצר החמישית בפיקודו של גנרל האסו פון מנטויפל, הארמייה השביעית, והארמייה ה־15 בפיקודו של גנרל גוסטב־אדולף פון צנגן. קבוצת ארמיות B פיקדה גם על ארמיית הפאנצר השישית של האס־אס בפיקודו של גנרל אוברסט יוזף דיטריך עד ינואר 1945.
קבוצת ארמיות G בפיקודו של גנרל אוברסט פאול האוסר כללה את הארמייה הראשונה בפיקודו של גנרל אוטו פון קנובלסדורף (שהוחלף מאוחר יותר בגנרל הרמן פוירטש), והארמייה ה־19 בפיקודו של גנרל פרידריך ויזה.
קבוצת ארמיות H (מנובמבר 1944) בפיקודו של גנרל אוברסט קורט שטודנט (שהוחלף בינואר 1945 על ידי גנרל אוברסט יוהנס בלסקוביץ) כללה את ארמיית הצנחנים הראשונה בפיקודו של קורט שטודנט (שהוחלף על ידי גנרל אלפרד שלם), והארמייה ה־25 בפיקודו של גינתר בלומנטריט (הוחלף במרץ 1945 בידי פיליפ קלפל).
האסטרטגיה של בעלות הברית

ב־1943 החליטו בעלות הברית לפתוח תוך שנה חזית שנייה באירופה, כשהיעד שנבחר לבסוף היה חופי נורמנדי בצרפת. לאחר שיבססו ראש גשר בצרפת, תוכניתם הייתה להתקדם בשני כיוונים עיקרים לתוך גרמניה, במה שנקרא כאסטרטגיית ה'חזית הרחבה'. המטרה הראשונה הייתה לנוע מצפון לארדנים ולכבוש את חבל הרוהר שהיה המרכז התעשייתי הגדול ביותר בגרמניה. המטרה השנייה הייתה להתקדם דרומית לארדנים כדי לכבוש את חבל הסאר, גם הוא מרכז תעשייתי חשוב. לאחר ההצלחה המפתיעה של מבצע אוברלורד ותבוסת הגרמנים בנורמנדי, פילדמרשל מונטגומרי (שבאותה עת היה מפקד כל הכוחות בצרפת) הציע לאייזנהאואר לזנוח את כיבוש הסאר, ובמקום זאת להתקדם רק לעבר הריין, כשקבוצת הארמיות ה־21 הבריטית מובילה את ההתקדמות. גנרל ברדלי, מפקד קבוצת הארמיות ה־12, העדיף שבעלות הברית יתקדמו רק בנתיב הדרומי לעבר הסאר, שהוא הקצר יותר. מפקד הארמייה השלישית גנרל פטון, טען כי הארמייה שלו תוכל להשלים את העבודה לבד. ההתעקשות של מונטגומרי לפריצה מהצפון זכתה לאישורו של אייזנהאואר במבצע מרקט גרדן, אך לאחר הכישלון הוא חזר לאסטרטגיה של ה'חזית הרחבה', איתה נשאר עד סוף המלחמה.
האסטרטגיה הגרמנית

הפיקוד העליון הגרמני ציפה לפלישה אנגלו־אמריקאית לצרפת כבר משנת 1942, אך לא ידע היכן ומתי היא תתרחש. מתוך ידיעה שגרמניה לא תוכל להתמודד עם מלחמה בשתי חזיתות, היטלר הורה על בניית החומה האטלנטית, מערך ביצורים הגנתיים לאורך חופי מערב אירופה מספרד ועד נורווגיה. מפקד הכוחות הגרמניים במערב, גנרל רונדשטט האמין כי הדרך הטובה ביותר להדוף את הפלישה היא לשגר מתקפת נגד אדירה על כוחות בעלות הברית אחרי שינחתו בחופים. גנרל רומל לעומתו, שחשש כי העליונות האווירית של בעלות הברית תפגע קשה מאוד בריכוזי כוחות גרמניים שיצאו להתקפת נגד, העדיף תגובה מיידית בחופים כנגד ניסיון פלישה.
משלהי שנת 1943, היטלר העביר את תשומת לבו למערב, והתמקד בחיזוק הביצורים בחומה האטלנטית והעברת כוחות גרמניים מהחזית המזרחית למערבית. ארווין רומל כתב ביומניו ש'היטלר חשב שברגע שבעלות הברית יובסו במערב, הם לעולם לא ינסו לפלוש לאירופה בשנית'. גם לאחר פלישת בעלות הברית לצרפת בשנת 1944, היטלר המשיך להתעקש על העדיפות של המלחמה בחזית המערבית למרות התנגדותם של כמה מבכירי הגנרלים שלו, ובשעה שכוחותיו עשו מאמצים לחסל את ראש הגשר של בעלות הברית בנורמנדי, הוא השלים עם השמדתה של קבוצת הארמיות מרכז במתקפת הקיץ של הסובייטים ביוני 1944.
פתיחת החזית השנייה > מהפלישה לנורמנדי ועד שחרור פריז

ב־6 ביוני 1944 החלה הפלישה הימית הגדולה בהיסטוריה, כש־156,000 חיילי בעלות הברית נחתו על חופי צרפת הכבושה. הגרמנים שציפו לנחיתה בפה־דה־קאלה הופתעו, ואיחרו לשלוח תגבורת לחופים. בעלות הברית הצליחו לבסס ראש גשר והחלו להתקדם פנימה לתוך צרפת. עד ה־2 ביולי כבר היו בנורמנדי כ־2 מיליון חיילי בעלות הברית. הכוחות הבריטים־קנדים התקדמו מערבה באיטיות רבה, ורק לאחר חודשיים של לחימה קשה השלימו את כיבוש העיר קן. הכוח האמריקני התקדם גם הוא באיטיות מזרחה ודרומה, תוך ניהול קרבות קשים באזור בוקאז' (Bocage). עד סוף יוני השתלטו האמריקנים על חצי האי קוטנטן, ורק לקראת סוף יולי, במסגרת מבצע קוברה, הם הצליחו להשיג הבקעה באזור העיר סן־לו ולחדור לחבל ברטני ב־31 ביולי בסיוע הארמייה ה־3 של פטון שנחתה זה מכבר. לאחר הבקעת החזית הגרמנית התקדמו הכוחות המשוריינים האמריקנים במהירות, ולקראת אמצע אוגוסט הצליחו לכתר את השרידים של שתי ארמיות גרמניות, שלחמו בנורמנדיה (כ־100 אלף איש), במסגרת קרב פאלז, באזור שזכה לכינוי כיס פאלז. הגרמנים נלכדו בין הכוחות האמריקניים, שהתקדמו לכיוון צפון־מזרח, לבין הכוחות הבריטיים־קנדיים, שהתקדמו דרומה, וספגו כ־60 אלף אבדות במהלך חיסול הכיס. היחידות הגרמניות, שהצליחו להחלץ מנורמנדיה, איבדו את מרבית כלי הרכב המשוריינים שלהם, ולא יכלו להציב התנגדות רצינית להמשך ההתקדמות של בעלות הברית בצרפת.
במבצע דרגון שנפתח ב־15 באוגוסט 1944, הארמייה השביעית האמריקנית והארמייה הצרפתית הראשונה נחתו בדרומה של צרפת בין טולון לקאן, כשמולם רק ארבע דיוויזיות גרמניות. הארמייה השביעית כבשה את גרנובל, והארמייה הראשונה התקדמה מערבה, כשהיא כובשת את מרסיי (23 באוגוסט). הארמיות נפגשו צפונית לליון בתחילת ספטמבר, והתקדמו לעבר חבל אלזס.
ב־19 באוגוסט החלה התקוממות עממית של המחתרת הצרפתית כנגד הגרמנים; הדיוויזיה הצרפתית המשוריינת ה־2 מצבא צרפת החופשית בפיקודו של גנרל פיליפ לקלרק נכנסה לפריז, וב־25 באוגוסט קיבלה את כתב הכניעה מידי המושל ומפקד חיל המצב הגרמני בעיר, הגנרל דיטריך פון קולטיץ, שהתעלם מההוראה של היטלר לפיה "אל לפריז ליפול לידי האויב אלא כשהיא עיי חורבות".
הצבא הגרמני ספג מפלה קשה במערכה בנורמנדיה. 25 מתוך 38 הדיוויזיות שלו שלחמו בנורמנדיה הושמדו. קיימת מחלוקת לגבי מספר האבדות של הוורמאכט במהלך המערכה. לפי המקורות הגרמניים הצבא הגרמני ספג כ־210 אלף אבדות בנורמנדיה עד סוף אוגוסט 1944, בעוד שמספר חוקרים מערביים טוענים, שהאבדות הגרמניות היו כבדות הרבה יותר והסתכמו בכ־240 אלף הרוגים ופצועים ו־200 אלף שבויים. התעקשותו של היטלר לא לאשר לפיקוד הגרמני לערוך נסיגה אסטרטגית מנורמנדיה לקו נהר הסין, לאחר הבקעת החזית הגרמנית, גבתה מחיר כבד מכוחות הוורמאכט במערב, ואפשרה לבעלות הברית להשלים את שחרור צרפת תוך זמן קצר.
פתיחת החזית השנייה > מרקט גארדן

הארמייה השנייה הבריטית נכנסה לבלגיה וכבשה את בריסל (3 בספטמבר) ואת אנטוורפן (4 בספטמבר), אך לא הצליחה לכבוש את נמליה עד ה־8 בנובמבר. במקביל התקדמה הארמייה האמריקאית הראשונה מימין לבריטים, וכבשה את נאמור. דרומית להם התקדמה הארמייה השלישית של פטון ללא התנגדות רבה כשהיא כובשת את ורדן (31 באוגוסט), וחוצה את נהר המוזל ליד העיר מץ ב־5 בספטמבר, ונמצאת בעמדה לאיים על חבל הסאר.
ההתקדמות המרשימה והמפתיעה של 350 קילומטרים של בעלות הברית מאז הפלישה, יצרה בעיות לוגיסטיות לא פשוטות. בחודש ספטמבר עדיין הגיעה רוב האספקה מנורמנדי, מאחר שבעלות הברית נכשלו בכיבוש נמלים נוספים.
מונטגומרי לחץ על אייזנהאואר לזנוח את הרעיון של החזית הרחבה, לעצור את הארמייה השלישית של פטון ולמקד את המאמצים בדחיפה דרך הולנד לתוך גרמניה. ברדלי ופטון לחצו גם הם על אייזנהאואר לתת עדיפות לפלישה לתוך גרמניה דרך נהר הריין. אך אייזנהאואר שוב פסק בעד החזית הרחבה, מחשש להתקפת נגד גרמנית על חזית צרה.
תוכניתו של מונטגומרי, שנקראה בשם מרקט גארדן (גן השוּק), הייתה להצניח את הארמייה המוטסת הראשונה שתסייע לארמייה הבריטית השנייה בהתקדמות מהירה מתעלת מז עד לנונספיט, מרחק של 160 קילומטרים, ומשם תפנה מזרחה לעבר גרמניה. הדיוויזיות המוטסות יכבשו גשרים בשלוש נקודות אסטרטגיות: הדיוויזיה ה־101 תתפוס את הגשר ליד איינדהובן, הדיוויזיה ה־82 את הגשר ליד ניימיכן והדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה את הגשר ליד ארנהם. המבצע שהחל ב־17 בספטמבר והסתיים ב־25 לחודש הסתיים בכישלון. הגשרים באיינדהובן וניימכן נכבשו, אך התנגדות גרמנית עזה מהמתוכנן עיכבה את התקדמות הקורפוס ה־30 לעבר ארנהם, היעד הסופי והחשוב ביותר של המבצע. הדיוויזיה הבריטית הראשונה, שהוצנחה ליד ארנהם, לא הצליחה להחזיק בגשר האסטרטגי על נהר הריין התחתון עד להגעת השריון הבריטי. היא הותקפה על ידי שתי דיוויזיות פאנצר גרמניות (פאנצר אס אס ה־9 ופאנצר אס אס ה־10), ספגה אבדות איומות (כ־8,000 הרוגים פצועים ושבויים) ושרידיה נאלצו להתפנות אל מעבר לנהר. המבצע ובפרט הקרב על ארנהם היה הכישלון המשמעותי היחיד של מונטגומרי במהלך המלחמה.
פתיחת החזית השנייה > מתקפת הנגד בארדנים

בדצמבר כבר הבינו בעלות הברית כי הסיכוי לסיום מהיר של המלחמה עד חג המולד נעלם. חיילי כוחות הברית ניצבו בחזית המשתרעת מאלזס ועד הולנד, למול הגנה גרמנית מתוגברת. גם היתרון המכריע של חילות האוויר האמריקאים והבריטים בשמי אירופה הוגבל מאוד בעקבות מזג האוויר הקשה. ב־7 בדצמבר נועד אייזנהאואר עם סגנו מרשל האווירייה סר ארתור טדר, מונטגומרי וברדלי בפגישת תכנון בעיר ההולנדית מאסטריכט. בדיונים הוחלט כי מונטגומרי יצא למתקפה חדשה לכיוון הריין בראשית חודש ינואר בסיוע הארמייה התשיעית של סימפסון. הארמייה הראשונה של הודג'ס תמשיך בהתקדמות לעבר הרוהר, והארמייה השלישית של פטון תצא ב־19 בדצמבר למתקפה חדשה בסיוע הארמייה השביעית של גנרל אלכסנדר פאץ'.
כבר ב־16 באוגוסט, כאשר מתקפת השריון הגרמני במרטן שבנורמנדי חוסלה בידי חילות האוויר של בעלות הברית, היטלר גיבש תוכנית למתקפת נגד גדולה במערב. ב־16 בספטמבר הוא הודיע למטה המבצעים שלו במאורת הזאבים על תוכניתו לצאת למתקפה בארדנים במזג אוויר סוער שיקשה על חילות האוויר של בעלות הברית לפעול. מטרת המבצע שכונה בשם "משמר הריין" (Wacht am Rhein), הייתה לפרוץ לאורך כמאה קילומטרים בשטחי לוקסמבורג ובלגיה, לתפוס את אנטוורפן שהייתה בסיס אספקה חיוני לבעלות הברית, ולנתק את האמריקאים מהבריטים והקנדים. היטלר האמין כי מתקפה שכזו תביא לקרע בין הקואליציה האנגלו־אמריקאית, ובכך ירוויח זמן יקר לקראת התקפה מחודשת על הסובייטים.
המתקפה החלה ב־16 בדצמבר, כש־200,000 חיילים גרמניים מארמיית השריון החמישית (האסו מנטויפל), ארמיית השריון השישית של האס־אס (יוזף דיטריך) והארמייה השביעית (אריך ברנדנברגר) מפתיעים את הכוחות הדלילים של האמריקאים בארדנים. עד 24 בדצמבר, הגרמנים הגיעו למרחק 100 קילומטרים מהקו ההתחלה שלהם, וקילומטרים ספורים מנהר המאז, ויצרו בליטה בקווי האמריקאים, אך זו הייתה סוף ההתקדמות שלהם. למרבית יחידות השריון הגרמני אזל הדלק, והן נכתשו באש מטוסי הקרב של בעלות הברית שניצלו את ההפוגה ממזג האוויר הקשה. ב־26 בדצמבר איבדו הגרמנים את היוזמה, ובעלות הברית עברו להתקפה. גנרל היינץ גודריאן, ראש המטה הכללי של צבא היבשה, התחנן לפני היטלר שיתיר לדיוויזיות הפנצרים לסגת מזרחה, כשהבין שהמתקפה בארדנים נכשלה. רק ב־3 בינואר אישר היטלר נסיגה של ארמיית השריון השישית. עד 28 בינואר האמריקאים כבשו מחדש את כל השטחים שאיבדו במתקפה, וסגרו את הבליטה שנוצרה בקוויהם. קרב הארדנים היה הקרב היקר ביותר שניהלו האמריקאים בצפון מערב אירופה; אבדותיהם הסתכמו ב־10,276 הרוגים, 47,493 פצועים, ו־23,218 שבויים או נעדרים. אבדות הגרמנים היו בין 81,834 ל־103,900.