stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מייגן (סרט, 2022)
הערות שוליים

1 2  M3GAN (באנגלית), נבדק ב-2023-01-07
↑  Alex Abad-Santos, M3gan and the obsession with beautiful murder dolls, Vox, ‏5 בינואר 2023 (באנגלית)
↑  Borys Kit, Borys Kit, Jason Blum, James Wan Team for Horror-Thriller ‘M3GAN’ (Exclusive), The Hollywood Reporter, ‏18 ביולי 2018 (באנגלית)
↑  Rebecca Rubin, Rebecca Rubin, Box Office: ‘M3GAN’ Aims for Impressive $20 Million Debut, but ’Avatar 2′ Will Rule Again, Variety, ‏4 בינואר 2023 (באנגלית)
↑  M3gan, Production List | Film & Television Industry Alliance, ‏1 ביוני 2021 (באנגלית)
↑  Exclusive: Blumhouse to film MEG3N in New Zealand, www.kftv.com
↑  Patrick Frater, Patrick Frater, New Zealand Returns to Full Lockdown After Discovery of Local COVID Case, Variety, ‏17 באוגוסט 2021 (באנגלית)
↑  Shane Romanchick, ‘M3GAN’ Required Reshoots for that PG-13 Rating, Collider, ‏2 בינואר 2023 (באנגלית)
↑  Maddie P, ‘M3GAN’: Release Date, Cast, Trailer, and Everything We Know So Far About the Killer Doll Movie, Collider, ‏14 באוקטובר 2022 (באנגלית)
↑  ‏ How M3GAN Actor Amie David Did Her Own Creepy Stunts, באתר יוטיוב, 10 בינואר 2023, בדיקה אחרונה ב־1 בפברואר 2023
↑  Kiwi dancer's moves go viral in new horror movie trailer, NZ Herald (באנגלית)
1 2  Marlow Stern, Marlow Stern, Exclusive Clip: See M3GAN Show Allison Williams Who's Boss, Rolling Stone, ‏2 בינואר 2023 (באנגלית)
↑  David Rooney, David Rooney, ‘M3GAN’ Review: Allison Williams Tangles With a Rogue Robot in Fun AI Horror That’s Equal Parts Campy and Creepy, The Hollywood Reporter, ‏4 בינואר 2023 (באנגלית)
↑  Owen Gleiberman, Owen Gleiberman, ‘M3GAN’ Review: A Robot-Doll Sci-Fi Horror Movie That’s Creepy, Preposterous and Diverting, Variety, ‏4 בינואר 2023 (באנגלית)
↑  Scott Mendelson, Universal Shifts ‘M3GAN’ Up To First Week In 2023, Forbes (באנגלית)
↑  Pamela McClintock, Pamela McClintock, Allison Williams Thriller ‘M3GAN’ Sets January 2023 Release in Theaters, The Hollywood Reporter, ‏19 בינואר 2022 (באנגלית)
↑  Anthony D'Alessandro, Anthony D'Alessandro, ‘M3GAN’ Making Moola With $26M+; ‘Avatar: The Way Of Water’ To Cross Half Billion At Domestic Box Office – Friday PM Update, Deadline, ‏7 בינואר 2023 (באנגלית)
↑  הכנסות באתר בוקס אופיס מוג'ו, באתר Box Office Mojo, בדיקה אחרונה ב־1 בפברואר 2023
↑  M3GAN, נבדק ב-2023-01-07
↑  Taylor Swift, 'Barbie' and 'Grey's Anatomy' Score at 2024 People's Choice Awards: See the Full List of Winners, Peoplemag (באנגלית)
אזהרת מסע (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |
 סוגה:  דרמה מתח
 כותבים:  קירה הולם יוהאנסן, רונית ויס ברקוביץ 
 בימוי:  אורי ברבש, סטיאן כריסטיאנסן 
 שחקנים:  אנקה פון דר ליפה   דניאל ליטמן   גולן אזולאי   ורד פלדמן   שאדי מרעי   אנדראה ברנצן   ראידה אדון   רותם אבוהב   עמוס תמם
 ארץ מקור:  ישראל ישראל נורווגיה נורווגיה
 שפות:  עברית נורווגית ערבית אנגלית
 מספר פרקים:  10
 הפקה
 מפיקים בפועל:  חיים שריר מוש דנון הוקון בריסייד ברדה הובלנד לאסה גרווה
 חברת הפקה:  Drama Team Monster Scripted 
 אתר צילומים:  ישראל, נורווגיה 
 אורך פרק:  45 דקות
 שידור
 רשת שידור:  TV 2 נורווגיה HOT
 רשת שידור בישראל:  HOT
 תקופת שידור בישראל:  11 באפריל 2021
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
אזהרת מסע (באנגלית: The Girl from Oslo; בנורווגית: Bortført, מנורווגית: "חטופים") היא סדרת טלוויזיה ישראלית-נורווגית מסוגה דרמת מתח, שכתבו רונית ויס ברקוביץ ביחד עם התסריטאי הנורווגי קירה הולם יוהאנסן, שהופקה על ידי נטפליקס, ועלתה לשידור ב-11 באפריל 2021, ב-HOT וב-TV 2 נורווגיה. היא מצולמת ברובה בישראל וחלקה בנורווגיה, והיא מדוברת בארבע שפות (עברית, אנגלית, נורווגית וערבית). הסדרה בוימה על ידי אורי ברבש וסטיאן כריסטיאנסן הנורווגי.
ההפקה של הסדרה החלה ב-2019, ובמאי 2020 החלה ההפקה בפרה-פרודקשן לקראת צילומים, אך משפרצה מגפת הקורונה בישראל, היא הוקפאה. תחילה אלון אבוטבול היה זה שלוהק לגלם את הדמות של אריק, אך הוא הוחלף בעמוס תמם.
עם עלייתה לשידור ב-HOT באפריל 2021 הסדרה זכתה לביקורות פושרות בישראל שטענו שהעלילה היא צפויה וקלישאתית. למרות זאת כאשר עלתה לשידור בנטפליקס, זכתה הסדרה במקום רביעי כסדרה הכי נצפית בעולם בשבוע האחרון של שנת 2021.
ב-2024 פורסם שליאור אשכנזי ואביב פנקס לוהקו לעונה השנייה של הסדרה.צלומי העונה השנייה מתקימים באתונה.
עלילה

נדב (דניאל ליטמן), מוזיקאי יוצא יחידה קרבית, שגדל במשפחה חרדית ואביו רב. לאחר שהוא, אמו ואחותו הקטנה (שירה יוסף) יצאו בשאלה, האב ניתק עמם כל קשר. באחת מהופעותיו הוא פוגש את פִּיָה (אנדראה ברנצן), תיירת נורווגית צעירה בת 24 וסטודנטית לרפואה, שמוצאת חן בעיניו והוא מזמין אותה להצטרף אליו ואל אחותו לחופשה בסיני.
בחופשה בסיני נחטפים השלושה בידי ארגון דאעש. בתמורה לחייהם דורש ארגון הטרור לשחרר מחבלים הכלואים בישראל ובנורווגיה. אם האסירים לא ישוחררו – בני הערובה יוצאו להורג. ממשלות ישראל ונורווגיה מתנגדות לעסקה עם דאעש.
26 שנה קודם לכן, בשנת 1993, מאחורי הקלעים של השיחות שהובילו להסכמי אוסלו, נפגשים שלושה אנשים מעולמות שונים מחוץ לחדרי המשא ומתן: אריק (עמוס תמם), פקיד זוטר במשרד החוץ שהתלווה למשלחת הישראלית; אלכס באקה הנורווגית (אנקה פון דר ליפה), עובדת במכון FAFO (אנ') שערך את השיחות; וליילה הפלסטינית (ראידה אדון) שהגיעה כמתורגמנית עם הנציגים הפלסטינים. הם בילו את רוב זמנם בהמתנה מחוץ לחדר הישיבות, והעוינות הראשונית בין השלושה הפכה לידידות, ואף נוצר סיפור אהבה טעון בין אלכס לאריק. בשעה שנחתם ההסכם, חזר כל אחד לחייו והם נפרדו. אריק אפילו לא ידע שאלכס בהריון ממנו עם פִּיָה. אלכס התחתנה במהירות עם קארל (אנדרס אנדרסן) וקיוותה שהסוד הגדול שלה לא ייחשף.
בינתיים, אמם של החטופים הישראלים מקימה אוהל מחאה בירושלים ומנסה להפעיל לחץ ציבורי למען שחרורם.
אף על פי שקארל מופתע בכלל מעצם ביקורה של בתו בישראל, אמו מבינה את הסיבה לכך – פִּיָה טסה בעקבות רצון לפגוש את אביה הביולוגי.
משוגעת מדאגה, אלכס מגיעה לישראל ומספרת לאריק, כיום השר הישראלי לענייני מודיעין, כי הילדה הנורווגית החטופה היא למעשה בתו. כעת אריק יצטרך להסתכן בכול כדי להציל את הבת שהוא מעולם לא ידע עליה. הרחק משם, בנורווגיה, קארל מנסה לשחרר את המחבל שעצור בנורווגיה כדי להחליפו בילדה החטופה, שגידל כבתו שלו.
אלכס, שמבינה כי שני הגברים, אריק וקארל, לא מצליחים להציל את בתה מגלה כי אחד החוטפים הוא בנה של ליילה.
שנים לאחר שיחות אוסלו, שוב נפגשת שלישיית אריק-אלכס-ליילה, הפעם כדי לתכנן פעולה מורכבת שתביא את ילדיהם הביתה.
שחקנים ודמויות

| דמות | שחקן/ית | תיאור | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| אריק שור | עמוס תמם | שר המודיעין בממשלת ישראל. יוצא יחידה מובחרת. כפקיד זוטר במשרד החוץ היה מעורב במגעים בהסכמי אוסלו ב-1993 והתלווה למשלחת הישראלית. בעלה של דנה ואב לשלושת ילדיה. אביה הביולוגי של פיה. |  |
|     דנה שור | רותם אבוהב | אדריכלית ירושלמית מצליחה ואשתו של אריק. בתו של שופט שגדלה במשפחה מבוססת. |  |
| פִּיָה באקה | אנדראה ברנצן | סטודנטית נורווגית לרפואה המגיעה לישראל ונחטפת בסיני על ידי ארגון דאעש. |  |
| נדב סולומון | דניאל ליטמן | יוצא יחידה קרבית שגדל במשפחה חרדית. אחרי שהוא, אמו ואחותו הקטנה יצאו בשאלה, האב ניתק איתם כל קשר. מוזיקאי שכאשר באחת מהופעותיו נשאה חן בעיניו תיירת נורווגית צעירה, הוא מזמין אותה להצטרף אליו ואל אחותו לחופשה בסיני, שם נחטפים שלושתם על ידי ארגון דאעש. |  |
| נועה סולומון | שירה יוסף | אחותו של נדב. גדלה במשפחה חרדית ואחרי שהיא, אחיה ואמה יצאו בשאלה אביהם ניתק איתם כל קשר. נחטפת על ידי דאעש ונרצחת בעקבות ניסיון החילוץ הכושל. |  |
| ליילה אל כילאני | ראידה אדון | לשעבר מתורגמנית של המשלחת הפלסטינית בהסכמי אוסלו. בנה הוא אחד החוטפים מטעם ארגון דאעש. |  |
| ענת סולומון | ורד פלדמן | אמם של שני האחים החטופים בידי דאעש |  |
| אלכס באקה | אנקה פון דר ליפה | אמה של פיה. בתקופת הסכמי אוסלו עבדה במכון FAFO(אנ') |  |
| קארל באקה | אנדרס אנדרסן | אביה של פיה. |  |
| יוסף אל כילאני | שאדי מרעי | בנה של ליילה. אחד החוטפים מטעם ארגון דאעש. |  |
| מוש | גיל פרנק | הרמטכ"ל, יוצא חטיבת גולני. |  |
| שאול גרנט | בועז קונפורטי | חייל לשעבר ביחידה של אריק, בעל חברת אבטחה פרטית. ביצע ניסיון חילוץ של החטופים שכשל. |  |
| באשיר | ג'מיל ח'ורי | מפקד החמאס בעזה. פועל להפסקת ההפגנות ושחרור החטופים מידי דאעש |  |
| אורן שור | עידן שקרוקה | בנו של אריק. |  |
| עלמה שור | תמר צור | בתו של אריק. |  |
| בתפקיד עצמה | גל גבאי | עיתונאית שמראיינת את אריק |  |
| בת-אל | רעות פורטוגל | העוזרת האישית / מזכירתו של אריק, שר המודיעין |  |
| מוכר המזכרות | אלון דהן |  |  |
| הרב סולומון | גולן אזולאי | אביהם של נדב ונועה |  |
| עלי | הישאם סלימאן | מפקד חוליית דאעש בסיני החוטפת את השלישייה. |  |
הערות שוליים

↑   איתי שטרן, הוט ונטפליקס יפיקו יחד סדרת דרמה שתעסוק בהסכמי אוסלו, באתר הארץ, 13 במאי 2019
↑  אביאור אבו, נטפליקס תבחן הענקת סיוע כלכלי לעובדי ההפקות שבוטלו בארץ, באתר כלכליסט, 26 במרץ 2020
↑  עדן יואל, ‏אזהרת מסע בזמן, באתר ‏מאקו‏, 12 באפריל 2021
↑  סמדר שילוני, נטפליקס השקיעה ב"אזהרת מסע". התוצאה בינונית מדי אפילו בשבילה, באתר ynet, 11 באפריל 2021
↑  קשת ברגסון, ‏נטפליקס: הסדרה הישראלית "אזהרת מסע" שוברת שיאים, באתר "סרוגים", 29 בדצמבר 2021
↑  הרביעית הכי נצפית בנטפליקס: ההישג של הסדרה הישראלית "אזהרת מסע", באתר וואלה, 29 בדצמבר 2021
↑  https://www.kipa.co.il/%D7%AA%D7%A8%D7%91%D7%95%D7%AA/%D7%98%D7%9C%D7%95%D7%95%D7%99%D7%96%D7%99%D7%94/1124140-0/ ""אזהרת מסע": עוד סדרה ישראלית שוברת שיאים בנטפליקס", פורסם באתר "כיפה"
↑  https://www.israelhayom.co.il/culture/tv/article/15027566 "סדרת המתח הישראלית בהפקת נטפליקס מצרפת אליה כוכבים חדשים", פורסם באתר "ישראל היום"
1 2 3 4 5 6 7 8  What Happened, Drama Team
1 2 3 4  רותם אבוהב, דניאל ליטמן וגיל פרנק יככבו בדרמה 'מה שקרה באוסלו', באתר HOT Magazine
1 2 3 4  חומרי גלם: רונית ויס ברקוביץ׳, באתר soundcloud
אריה גלוברזון

| --- | --- |

 לידה:  11 במרץ 1925 פינסק, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  18 ביוני 2014 (בגיל 89) 
 ענף מדעי:  ניהול 
 מקום לימודים:  בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה  סורבון 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 
אריה גלוֹבֶּרזון (11 במרץ 1925 - 18 ביוני 2014) היה חוקר מִנהל ומשאבי אנוש, יוזם ומקים החוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב, ממפתחי תחום הניהול ויחסי העבודה בישראל. שלמה גלוברזון הוא אחיו הצעיר.
ביוגרפיה

גלוברזון נולד בעיירה פינסק שבפולין (כיום בבלארוס). אביו, מנחם, עלה לארץ ישראל בגפו בשנת 1935, הצטרף לחברת החשמל, והיה ממקימי תחנת הכוח בנהריים. אמו של אריה, ציפורה, והבנים, אריה ואחיו דב, הצטרפו אל האב בשנת 1938, לאחר שהצליח לקבל עבורם אישור עלייה משלטונות המנדט. המשפחה גרה בקריית חיים, שם סיים גלוברזון את לימודיו בבית הספר התיכון, ולאחר מכן המשיך לתואר אקדמי בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה. באותה תקופה הכיר את אשתו רינה.
הוא המשיך את לימודיו לתואר השלישי בסורבון שבצרפת. עם שובו ארצה עבד בהתאחדות בעלי התעשייה, ובמשרד מבקר המדינה ולימד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ובאוניברסיטת תל אביב. הוא הקים באוניברסיטת תל אביב את החוג ללימודי עבודה ואת מכון גולדה ללימודי עבודה.
גלוברזון היה מעורב שנים רבות בנושאים הקשורים לניהול, ליחסים שבין עובדים לבין ההנהלה ולבקרה בארגונים. במסגרת הקריירה המקצועית שלו שימש כעובד בכיר במשרד מבקר המדינה, כראש החוג ללימודי עבודה, כאקדמאי שחקר ופרסם ספרים בנושא, כיושב ראש וחבר של מועצות ציבוריות שונות וכיועץ של ההסתדרות וגופים ציבוריים אחרים. ספרו "ניהול חבר עובדים", שהיה הראשון בארץ שעסק באופן מעמיק בתחום זה, שימש רבים מאנשי המנהל בארץ.
גלוברזון הועסק כיועץ בכיר לענייני ניהול על ידי גופים שונים, בהם האו"ם. במסגרת זו הוא שהה תקופות שונות באפריקה, בדהומיי, בניז'ר, בבורונדי, בפיליפינים ובחוף השנהב, שם שימש כיועץ מיוחד לממשלה.
בשנות ה-80 הביא לראשונה לידיעת הציבור בישראל את משכורות העתק של בכירי הבנקאים בישראל, וחשף את פרשת השכר של יפת מבנק לאומי.
לצד הקריירה המקצועית שלו במנהל, גלוברזון היה גם חובב אמנות ואספן של עבודות ציירים ישראלים. הוא לא הסתפק רק באיסוף עבודות אמנות, אלא למד את הנושא וגם יצר קשרים אישיים עם רבים מהציירים, סייע לחלקם באופנים שונים, כגון בארגון תערוכות רבות ברחבי הארץ.
אריה גלוברזון נפטר ביוני 2014, בגיל 89.
פרסומיו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

↑  פרופ' אריה גלוברזון באתר "אבלים".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261716905171  BnF: cb15538023x (data)  CiNii: DA08396470  ISNI: 0000 0000 8383 7973  LCCN: n91027865  NTA: 124151639  SUDOC: 079827586  VIAF: 54566687   WorldCat (עם VIAF): 54566687 
פרופ' גלוברזון
יהודה אמיר

| --- | --- |

 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1995) 
 
יהודה אמיר (קופה) (1926 – 5 באפריל 1996) היה פסיכולוג ישראלי, חתן פרס ישראל לחקר הפסיכולוגיה.
ביוגרפיה

אמיר נולד בווינה שבאוסטריה. בשנת 1938 אחרי האנשלוס עלה עם משפחתו לארץ ישראל. למד בבית ספר מקצועי ובשנת 1944 התגייס לפלמ"ח. שירת בגדוד השלישי פלוגה ג' והשתתף בקרבות מלחמת העצמאות. בתפקידו האחרון היה מפקד פלוגה.  בתום המלחמה החל לימודי חינוך ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1952 סיים אמיר את לימודי התואר הראשון והמשיך בלימודיו בארצות הברית, כמוסמך בפסיכולוגיה קלינית בישיבה יוניברסיטי (1955/56) ובעל דוקטורט בפסיכולוגיה חברתית מאוניברסיטת ניו יורק (1958/59). משנת 1956 עבד אמיר כעוזר מחקר באוניברסיטה ובתום הסמכתו שב לישראל.
בשנים 1960–1965 פיקד אמיר על היחידה לפסיכולוגיה צבאית בצה"ל. במקביל הוא הצטרף ב-1960 לסגל המחלקה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת בר-אילן ובאוגוסט 1964 מונה למרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטה. בשנת 1967 הוא פרסם תוצאות מחקר שהראה עדיפות בהשכלה ובהתנדבות ליחידות מובחרות אצל בני קיבוצים. מחקרו לא קבע את הגורמים לעדיפות זו. עבודתו האקדמית הוקדשה בעיקרה לקידום יחסים בין-אישיים ובמהלך שנות עבודתו נוסדו על ידו באוניברסיטה שני מכוני מחקר, האחד לקידום שילוב חברתי בבתי ספר והשני לחקר דעות קדומות (מכון וינסטון). במכון וינסטון הושם דגש על חקר קליטת מהגרים ודו קיום בין בני דתות ותרבויות שונות, ובעקבות הקמת המכון מונה אמיר לראש הקתדרה על שם תומאס בראדלי לחקר שילוב חברתי בישראל.
אמיר שימש נציג האגודה הפסיכולוגית הישראלית באיגוד הבינלאומי של מדעי הפסיכולוגיה (IUPS) והיה חבר הנהלה בהתאחדות הבינלאומית לפסיכולוגיה אנליטית (IAAP). הוא נבחר לעמוד בראש ארבעה כנסים בינלאומיים מטעם ארגוני מחקר שונים ובישראל היה חבר בוועדות ציבוריות רבות, בהן כיו"ר הוועדה הציבורית לרפורמה בחינוך (1978–1979). כמו כן הוא ישב במערכות כתבי עת מדעיים דוגמת מגמות, "Journal of Croos-Cultural Psychology" ו- "International Journal of Intercultural Relations".
מחקריו פורסמו לאורך השנים ביותר מ-100 מאמרים וספרים והביאו לשינוי תפיסתי בחינוך. במאמר משנת 1969 הציג אמיר את השפעת הרקע התרבותי על מפגשים בין יחידים ומידת הקונפליקט המצויה במפגשים אלו כתוצאה מרקע זה. בעקבות מאמר זה פותחו ברחבי העולם תוכניות לימוד לקידום דו-קיום וסובלנות. במחקר אחר שערך ב-1987 הודגם על ידו שמרבית התובנות בתחום הפסיכולוגיה החברתית פותחו על ידי חוקרים אמריקנים, כך שנוצר ידע בינלאומי שמושפע באופן כמעט בלעדי מהתרבות והאקדמיה האמריקניות. במסגרת מחקרו פותחו תוכניות לימוד חדשות בפסיכולוגיה חברתית שהותאמו לרקע החברתי בישראל.
בשנת 1995 הוענק לאמיר פרס ישראל לחקר הפסיכולוגיה.
היה מתומכי השימוש במבחנים פסיכומטריים למיון תלמידים במערכת החינוך, בניגוד לעמדת משרד החינוך שביטל את השימוש במבחנים באמצע שנות השמונים של המאה ה-20.
הערות שוליים

↑  בבר-אילן ילמדו השנה רוסית, מעריב, 24 באוגוסט 1964
↑  יהודה אמיר, בני קיבוצים בצה"ל. מתוך "מגמות", כרך ט"ו, 1967-1968
↑  שרגא הר-גיל, מדוע עדיפים בני קיבוץ?, מעריב, 20 בנובמבר 1967
↑  נורית דברת, "פרופ' עוזר שילד בכינוס מחנכים: למנוע מהתלמיד את הנזק והעוול שגורם לו המבחן הפסיכומטרי", מעריב, 26 בנובמבר 1986, בתוך הוראה יחידנית, יחידה 1, האוניברסיטה הפתוחה, עמוד 52
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257751505171  BIBSYS: 90609065  CiNii: DA11875948  ISNI: 0000 0000 8216 632X  LCCN: n89634586  VIAF: 234484226   WorldCat (עם VIAF): 234484226
לאון מ'בה

גבּריאל לאון מ'בה (בצרפתית: Gabriel Léon M'ba קיים גם הכתיב Mba ,‏ 9 בפברואר 1902 – 27 בנובמבר 1967) היה פוליטיקאי ומדינאי גבוני, ראש הממשלה של גבון בין 21 במאי 1957 – 21 בפברואר 1961, וכמו כן נשיא גבון הראשון בין 12 בפברואר 1961 – 27 בנובמבר 1967. הקים את "הוועד המעורב הגבוני", ויחד עם פול גונ'ו – את מפלגת "הגוש הדמוקרטי הגבוני". למרות שבהתחלה שאף לשמירת הקשר המדיני של ארצו עם צרפת, היה לאב המייסד של גבון העצמאית. הנהיג בארצו משטר נשיאותי אוטוריטרי. מדיניותו התבססה על קשרים הדוקים עם צרפת, המעצמה הקולוניאלית לשעבר.
רקע משפחתי, ילדותו ושנות לימודיו

גבריאל לאון מ'בה נולד בשנת 1902 בליברוויל, בגבון, תחת המשטר הקולוניאלי צרפתי במשפחה קתולית המשתייכת לשבט אֶסוֹקֶה מהקבוצה האתנית פאנג.
אהיו, איזידור מינקו-מי-אדאנג היה בעל חנות ובזמנו, צעירותו, היה הספר של פייר סבורניאן דה בראזה. האם, לואיז בַּנדום הייתה תופרת. שני ההורים נמנו עם הזוגות המשכילים הראשונים בליברוויל.
אחרי לימודים בהצטיינות בסמינר (מדרשה) קתולי "קולז דה סנט מארי", לאון מ'בה עבד בחנות, אחר כך בתעשיית העצים ביערות וכסוחר, עד שהתקבל בהתחלת שנות ה-1920 לעבודה במינהל הקולוניאלי הצרפתי בארצו כעמיל מכס.
מאסרים והגליה

פניותיו הנמרצות מדי לטובת שבטו עוררו אי שביעות רצון השלטונות שניצלו עבירה שנחשבה מינורית (נטען שסיפק לאחד מעמיתיו מסמכים מזויפים), ושהייתה נענשת, בדרך כלל, בקנס קטן, והכניסו אותו לבית סוהר. ננזף על היותו פוליגם ועל הפרת כללי היגיינה.
בכל זאת, בשנת 1924 (לפי מקורות מסוימים 1926) הרשויות נתנו לו הזדמנות לתקן את עצמו ומינו אותו לראש קנטון של ה"ילידים" בליברוויל, אחר כך נבחר לראש הקנטון של כל המחוז אסטואר.
בתפקידו פעל בקפדנות לשמירת הסדר ובעת ובעונה אחת דאג לנצל סמכויותיו על מנת להתבסס כלכלית.
השלטונות העלימו עין ממעידותיו ובשלב מסוים עקבו אחרי התכתבותו עם ראש הליגה לזכויות האדם, שנחשבה קשורה עם הקומינטרן. 
כמישהו ששלט היטב באמנות ה"מכשפים" המסורתיים, באותן השנים התקרב מ'בה לכת המקומית "מ'בוויטי" שהייתה פופולרית בקרב בני פאנג.
בשנת 1931 הכת הואשמה ברציחת אשה ששרידיה התגלו על יד השוק בליברוויל. מ'בה נעצר ונשפט על מעורבות ברצח, אם כי שותפותו בעבירה לא הוכח. הורשע לעומת זאת בגין עבירות הונאה והפרת אמונים, הודח מהתפקיד ונידון לשלוש שנות מאסר ולעשר שנות גלות.
הוגלה בשנת 1932 למושבה אובאנגי שארי, כעת אפריקה המרכזית, שבה ריצה קודם את עונש המאסר. אחרי ששוחרר מהכלא, בגלל קשרי ההתכתבות האינטנסיביים עם בני פאנג במולדת, החל משנת 1935 מ'בה הושם בפיקוח מיוחד בהוראת המושל של אובנגי שארי, הגנרל אנטונטי. בגלות פרסם מספר ספרים מוערכים על המנהגים והדין המסורתי של השבט פאנג. ב-11 במרץ 1931 לאון מ'בה נבחר כחבר בחברת האפריקניסטים (חוקרי אפריקה) בצרפת.
כמו כן הועסק בתפקידים פקידותיים על ידי המינהל הצרפתי המקומי.
חזרתו למולדת וכניסתו לפוליטיקה

רק בשנת 1946 הרשו השלטונות הצרפתיים שיחזור לגבון. קיבל משרה בכירה בחברה מסחרית בריטית בשם ג'ון הולט ונכנס לפוליטיקה. באותה שנה ייסד את הוועד המעורב הגבונזי (Comité mixte gabonais) (CMG), כמעין סניף גבוני של "ההתכנסות הדמוקרטית האפריקאית" (Rassemblement démocratique africain) (RDA), מפלגה בין-אפריקאית שבהנהגתו של פליקס הופואה-בואני.
הצליח ללכד סביבו את בני הפאנג וחלק מבני המיאנה (Myènè). מעמדו האיתן בבירה, ליברוויל נמצא מחוזק על ידי כינוס ביישוב מיציק של נכבדי העם פאנג ושבו רובם דרשו את מינויו לראש כל בני הפאנג. אולם השלטון לא אהב את קשריו עם RDA, שבאותה עת, בזירה הפרלמנטרית, הייתה בת ברית של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית. החשדות ניזונו גם מהשתתפותו של מ'בה במפגשים של קבוצת העיון הקומוניסטית במושבה ובביקורו ב-1949 באביג'אן לרגל הקונגרס של RDA.
ב-1951, בד בבד עם התנתקות ה RDA מהקומוניסטים, מ'בה עשה צעדי התקרבות אל המינהל הצרפתי, בלי לנטוש את תדמיתו של "מרדן". אבל השלטונות המשיכו לתמוך ביריבו, חבר הפרלמנט ז'אן אילר אובאם (Jean-Hilaire Aubame) שהיה בנו המאומץ של אחיו החורג ובן חסותו לשעבר. בבחירות לפרלמנט ב-17 ביוני 1951 אובאם נבחר מחדש, בעוד מ'בה זכה ב 11% בלבד מהקולות . בבחירות הארציות במרץ 1952 המפלגה של אובאם, האיחוד הדמוקרטי והחברתי הגבוני כבש 14 מתוך 24 המושבים, בעוד CMG השיג רק שניים. אמנם בליברוויל CMG זכה ב-57% מהקולות.
העלייה לשלטון

בהיותו בודד באספה הארצית (הטריטוריאלית) מ'בה מצא בני ברית חדשים במתנחלים הצרפתיים המיוצגים בבית.
באוגוסט 1953 מפלגתו התמזגה עם המפלגה הדמוקרטית הגבונית של פול גונג'ו ויצרה את הגוש הדמוקרטי הגבוני (Bloc démocratique gabonais) (BDG) בראשותו של גונ'ו, כשמ'בה הסגן שלו.
אחוז הקולות בעד מפלגה זו הגיע ל-36% לעומת 47% בעד אובאם.
למרות שלא נבחר לפרלמנט, מ'בה הפך למנהיג בעל יוקרה וכמה אישים מהמפלגה היריבה UDSG עברו למחנהו.
בבחירות המוניציפליות מ 1956 שבהם משקלם של המתנחלים הלבנים היה גדול יותר, השיג את תמיכתם הכספית (במיוחד של רולאן ברו, (Roland Bru), בעל אינטרסים בתעשיית העצים) ונבחר לראשות העיר ליברוויל. 
ב-23 בנובמבר 1956 הצביעו בעדו 65.5% מהבוחרים. בבחירות הטריטוריאליות במרץ 1957 ה-BDG הגיע למקום השני עם 16 מושבים לעומת 18 של UDSG, מתוך 40.
אחרי מהלכים מפוקפקים מפלגתו של מ'בה השיגה 21 מושבים לעומת 19 של אובאם, אבל בהיעדר רוב מוחלט, שתי הסיעות נאלצו להציג רשימה משותפת לבחירות לממשלה. אובאם נבחר לראש מועצת הממשל שנוסדה באותה שנה (1956), ולאון מ'בה לסגנו.
עימותים בתוך ההנהגה החדשה גרמו להתפטרות אובאם ותומכיו מהממשלה ולהגשה על ידיהם של הצעת אי אמון בממשלה. זאת נדחתה על ידי 21 קולות מול 19. הרבה מנבחרי UDSG עברו למחנה של מ'בה והבטיחו לו רוב של 29 מתוך 40 נבחרים. מאפריל 1957 מ'בה כיהן בפועל כראש מועצת הממשל.
עקב משאל העם מ-28 בספטמבר 1958 בנוגע לחוקת הקהילה הצרפתית-אפריקאית, גבון השיג את האוטונומיה והפכה לרפובלירקה האוטונומית של גבון כשלאון מ'בה ראש ממשלתה. בדצמבר 1959 האספה הטריטוריאלית הפכה לאספה מחוקקת והצביעה ב-19 בפברואר 1959 בעד הקמת הרפובליקה של גבון. לאון מ'בה התמנה לראש הממשלה של גבון. עדיין שיחק עם המחשבה להפוך את גבון למחוז (דפרטמנט) מעבר לים של צרפת, וביקש מלואי סאנמרקו, המושל לשעבר, לפנות בנושא זה לצרפתים. אבל הממשל דה גול שלל רעיון זה מכל וכל. עדיין בפברואר 1960 הציע מ'בה שגבון תאמץ דגל טירקולורי זהה בצבעיו לזה של צרפת, בתוספת צלמית העץ הלאומי "אוּקוּמֶה". אבל גם רעיון זה נדחה על ידי הצרפתים.
מצד שני מ'בה נרתע מהתוכניות הפדרליסטיות של ברתלמי בוגנדה המרכז-אפריקאי לכיוון שמירת איחוד עם שאר המרכיבים העניים יותר של אפריקה המשוונית הצרפתית – אובנגי-שארי, "קונגו האמצעית" וצ'אד.
בראש ממשלה של מדינה אוטונומית

החל מיולי 1958 בזירה הפוליטית הופיע כוח פוליטי נוסף – מפלגת האחדות הלאומית הגבונית le Parti de l’Unité nationale gabonaise PUNGA בראשותם של רנה סוזאט וז'אן-ז'אק בוקאוול. מפלגה זו קראה להצביע "לא" במשאל העם מ-1958. לאחר מכן ארגנה הפגנות, בתמיכת UDSG, למען העצמאות וקיום בחירות פרלמנטריות חדשות.
בידיעה שצרפת תעניק ממילא עצמאות לגבון, במרץ 1960 מ'בה הוציא מחוץ לחוק את מפלגת ה-PUNGA ופתח במסע רדיפה נגד מנהיגיה שכלל מעצרים וחיפושים בבתים. באווירה שנוצרה שלשה מנבחרי UDSG חזרו לתמוך בממשלה שנהנתה כעת ברוב של 32 מתוך 40 חברי פרלמנט.
ב-27–28 במאי הפרלמנט הצביע בעד אמצעים להגבלת חירויות בפרט במיוחד מגבלות בזכות להתכנסות.
המשטר התחזק ואימץ בהדרגה סממנים של פולחן אישיותו של מ'בה, בעוד הבחירות הביאו מדי פעם לניצחון מפלגתו BDG, כולל בבחירות במחוזות ב-19 ביוני 1960.
אחרי הכרזת העצמאות. שלטון ריכוזי

ב-17 באוגוסט 1960 גבון, בראשותו של לאון מ'בה, הכריזה על העצמאות. המדינה נקראה מכאן הלאה הרפובליקה של גבון ובספטמבר 1960 התקבלה לאו"ם. החוקה ה"נשיאותית" שהציע מ'בה לא הצליחה להשיג את הרוב הדרוש לאישור בפרלמנט, עקב התנגדות עיקשת של האופוזיציה ושל חוגים במפלגתו של מ'בה עצמו, בראשות יושב ראש האספה, פול גונג'ו. בסופו של דבר ב-4 בנובמבר 1960 אושרה חוקה שהתאימה להקמת משטר פרלמנטרי.
על מנת לכבוש את דעת הקהל מ'בה נקט בצעד לכאורה אנטיקולוניאלי והחליט לפטר מהממשלה את השרים הלבנים: שר פנים, אדואר דיאו Duhaut, שר תעשיית העצים פייר מריאני ושר הבריאות, מוריס ז'ורדאן. עם זאת השפעת המתיישבים הצרפתיים במדינה נשארה עדיין חזקה באמצעות שיטות מושחתות יעילות ונפוצות מיסודו של רולאן ברו.
פיטורי השרים האירופיים נעשתה בניגוד לחוקה, ללא דיון בפרלמנט. על כן יושב ראש האספה, פול גונג'ו, בן בריתו משכבר הימים של ראש ממשלה, הגיש הצעת חוסר אמון נגדו. מ'בה, רגיש לאיום על שלטונו, הגיב בצורה קשה ביותר: טען לקיום קשר נגדו ובתירוץ זה הכריז על מצב חירום וב-16 בנובמבר 1960 הורה באופן בלתי חוקי על מעצרו של גונג'ו ושל עוד שבעה יריבים מתוך מפלגתו BDG, בלי להתחשב בחסינותם הפרלמנטרית.
למחרת פיזר את הפרלמנט והודיע על בחירות כלליות ב-12 בפברואר 1961.
ב-4 בדצמבר 1961 נבחר ללמזכיר כללי של BDG במקום גונג'ו העצור ופנה עם קריאה לאופוזיציה מתוך רצון לחזק את מעמדו. יחד עם אובאם הרכיב רשימה של איחוד לאומי, שתיראה מאוזנת ומספיק מושכת לבוחרים.
המועמדים לבחירות החדשות הצטוו להפקיד 100,000 פרנקים, מה שהיקשה על מועמדים מחוץ לאיחוד הלאומי.
כמו כן מ'בה הכריז על חובת ההצבעה. בנסיבות אלה הרשימה של האיחוד הלאומי השיגה 99.75% מהקולות. לאון מ'בה כמועמד יחיד נבחר לנשיאות הרפובליקה.
ז'אן אילר אובאם התמנה לשר במקום אנדרה גוסטב אנגילה.
ב-21 בפברואר 1961 מ'בה הצליח להעביר בפרלמנט החדש חוקה חדשה שהעניקה לנשיא סמכויות נרחבות – "היפר-נשיאותיות".
בהתאם לחוקה נשיא הרפובליקה מילא מעכשיו גם את תפקיד ראש הממשלה ומינה שרים שהיו אחראים רק בפניו.
המשטר הפך לשלטון אישי של הנשיא. עובדה זו עוררה באופן בלתי נמנע למתחים.
כמה סטודנטים שמחו נעצרו. בפברואר 1960 שוב נעצרו כ-20 אישים. הנשיא עצמו נהג לעיתים להעניש בעזרת מכות השוט המסורתי "שיקוט" (chicotte) אזרחים סוררים ש"שכחו" לברך אותו לשלום.
אחרי הכרזת העצמאות. שלטון ריכוזי > גילוי הנפט. התחזקות השלטון האישי של הנשיא

קבוצות תעשיית הנפט הצרפתיות התחילו את פעילותם בגבון עוד בשנת 1957. מעמדן התחזק במיוחד אחרי גילוי מצבורי הנפט על יד חוף גבון בשנת 1962. הנפט עמד לתרום תרומה מכריעה בשגשוג הכלכלי של גבון כשהמדינה הפכה לאחד מעמודי התווך באספקת הנפט של צרפת.
ב-9 בפברואר 1963 מ'בה העניק חנינה לעצורים וכעבור 10 ימים סילק את בן בריתו, אובאם, מתפקיד שר החוץ. השרים של מפלגת UDSG (פרט לאחד) התפטרו מהממשלה, חוששים כמו אובאם, שמ'בה זומם מיזוגה הטוטלית של סיעתם בתוך האיחוד הלאומי והשכנת משטר חד-מפלגתי.
על מנת להרחיק את אובאם מהזירה הפוליטית מינה אותו ב-25 בפברואר לנשיא בית המשפט העליון.
אבל כשנדרש להתפטר מהפרלמנט, אובאם העדיף לא לעשות זאת אלא לעזוב את המשרה המשפטית החדשה.
נוכח המתיחות בפרלמנט, למרות ששלט ב-70% מהמושבים, מ'בה פיזר אותו ב-21 בינואר 1964.
האופוזיציה איימה להחרים את הבחירות שעמדו להתקיים בתנאים בלתי הוגנים.