לוט ובנותיו
לשם מצווה נתכוונו

בעוד שחז"ל ביקרו את לוט על הלקות בטהרת כוונותיו, את בנות לוט הם דווקא שיבחו, וציינו את מניעיהן הטהורים:
אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן, מאי דכתיב [מה פירוש הכתוב]: 'כי ישרים דרכי ה' וצדיקים ילכו בם ופושעים יכשלו בם'?... משל ללוט ושתי בנותיו עמו, הן שנתכוונו לשם מצווה - וצדיקים ילכו בם, הוא שנתכוין לשם עבירה - ופושעים יכשלו בם. ודלמא הוא נמי לשום מצווה איכווין! [שמא הוא גם התכוון לשם מצווה] אמר רבי יוחנן, כל הפסוק הזה [המתאר את בחירתו של לוט לגור בסדום] על שם עבירה [שמניעיו לבחירת סדום היו שליליים] נאמר: 'וישא לוט', 'ותשא אשת אדוניו את עיניה'. 'את עיניו', 'כי היא ישרה בעיני','וירא', 'וירא אותה שכם בן חמור'...
נוסף על כך, חז"ל אמרו במקום אחר שלוט התכוון במעשה לשם סיפוק תאוות עצמו, בעוד שבנותיו התכוונו לשם קיום המין האנושי: ”אין אנו יודעים אם לוט נתאוה לבנותיו, אם בנותיו נתאוו לו, מן מה דכתיב (משלי יח): לתאוה יבקש נפרד, הוי לוט נתאוה לבנותיו ובנותיו לא נתאוו לו.” (מדרש רבא, פרשת וירא, ט'.). ולמרות שלוט היה שיכור, ולכאורה הוא היה אנוס בכל הקשור לנעשה עימו. בארו חז"ל שלוט ידע במידה זו או אחרת בנעשה עימו בלילה הראשון, והדבר רמוז בניקוד על המילה 'ובקומה' בספר התורה.
פרשנות זו של חז"ל משמשת כמקור תלמודי למונח עבירה לשמה, המתייחס למעשים שאסורים פורמלית, אך הכוונה הטובה עשויה לטהר אותם.
עם זאת, במקומות אחרים עמדו חז"ל על ההבדל בין תיאורי משכבי הבנות, ומציינים שמכמה היבטים, התנהגותה של הצעירה הייתה צנועה יותר מזו של הבכורה. וקביעה זו מתבססת על מספר יסודות:
יוזמת הרעיון היא הבכורה, היא שהציעה ועשתה, והיא שדחפה את אחותה לעשות אף היא.
ביחס למשכב הבכורה מודגש: וַתִּשְׁכַּב אֶת 'אָבִיהָ', ואילו ביחס לצעירה הביטוי יותר עדין: וַתִּשְׁכַּב 'עִמּוֹ'. והביאור שנתנו לכך חכמים הוא שיש בכך ביקורת מסוימת על הבכירה, שיזמה ודחפה למעשה זה, שעל אף שנבע מכוונות טובות, היה בו רושם של מעשה זנות.
ביחס לבכורה כתוב: "וַתָּבֹא הַבְּכִירָה וַתִּשְׁכַּב אֶת אָבִיהָ", שזו לשון יותר טבעית ו'זורמת', ואילו ביחס לצעירה כתוב: "וַתָּקָם הַצְּעִירָה וַתִּשְׁכַּב עִמּוֹ", שהיא לשון יותר אקטיבית ונועזת המבטאת קימה ויציאה ממקומה הטבעי, הצנוע, כדי לעשות את המעשה. ויש אף מבארים, בעקבות שינוי הלשון, שהבכורה עשתה זאת מרצונה, והצעירה בעל כרחה, על פי צוויה של אחותה הגדולה.
על פי דרשת חז"ל את הניקוד על המילה 'ובקומה' שבשכיבת הבכורה, שלמעשה לוט כן חש בקימתה, בשונה מהצעירה שביחס לשכיבתה אין רמז לכך שחש בקימתה, למדו כמה פרשנים שהבכורה לא התאמצה שאביה לא ירגיש בכך, ואילו הצעירה התאמצה להסתיר מאביה, ואכן הוא לא הרגיש בשכבה ובקומה.
הבכורה קראה לבנה שם הרומז בצורה בולטת לכך שבנה נולד לה מאביה, 'מואב' -מן האב. ואילו הצעירה קראה לו בשם שיש בו רמז עדין לכך שבנה נולד לה מבן עמה, דהיינו מבן משפחתה הקרוב לה - 'בן עמי'. בתלמוד הבבלי מובא שבגלל שהבכורה לא הסתירה והצעירה הסתירה, זכו בני עמון שה' הזהיר את ישראל מלהתגרות בם, לעומת המואבים שה' הזהיר את ישראל רק מלהילחם בהם:
אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן: מנין שאין הקדוש ברוך הוא מקפח אפילו שכר שיחה נאה? [הקפדה על דיבור נאה ועדין] דאילו בכירה דקריתיה מואב [שאילו הבכורה שקראה לבנה 'מואב'], אמר ליה רחמנא [אמר ה' למשה]: 'אל תצר את מואב ואל תתגר בם מלחמה', מלחמה הוא דלא, אבל צעורי - צערינן [מלחמה אסור, אך כאשר יש בכך צורך הרתעתי וכדו', מותר לצערם בהתגרות], ואילו צעירה דקריתיה 'בן עמי' [ואילו הצעירה שקראה לבנה 'בן עמי'], אמר ליה [אמר ה' למשה]: 'אל תצורם ואל תתגר בם', אפילו צעורי לא תצערינן כלל [אין לצערם בהתגרות כלל]
מנגד, באותו המקום בתלמוד הבבלי, חז"ל שיבחו את זריזותה של הבכורה שהזדרזה ראשונה לדבר המצווה לפרות ולרבות: ”אמר רבי חייא בר אבין אמר רבי יהושע בן קרחה: לעולם יקדים אדם לדבר מצווה, שבשכר לילה אחת שקדמתה בכירה לצעירה - זכתה וקדמה ארבעה דורות בישראל למלכות [רש"י: עובד (בנה של רות המואביה), ישי, דוד, שלמה. ואילו צעירה לא אתת בישראל (לא באה בקהל ישראל) עד רחבעם, דהוה (שנולד) מנעמה העמונית (שהייתה מבני עמון)]” (תלמוד בבלי מסכת נזיר דפים כ"ג, ב' - כ"ד, א')
פרשני המקרא עמדו על סתירה זו, ובארו שצורת היוזמה של הבכורה, והתנהלותה, היו אמנם שלא בדרך צניעות, ועל כך ביקרו אותה, אך עצם זריזותה למעשה ראויה לשבח: ”ואם תאמר, הא אמרינן [הרי אמרנו] בבבא קמא: לעולם יקדים אדם במצות, שבשביל לילה אחת שקדמה בכירה וכו'. אלא יש לומר שעשתה יפה במה שקדמה, אבל מפתיחת בקשת הזנות ומה שלמדה את אחותה, עשתה שלא כהוגן” (חזקוני בראשית פרשת וירא פרק י"ט פסוק ל"ג).