stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תנועת החירות של איראן
הערות שוליים

↑  Mohammad Ali Kadivar (2013), "Alliances and Perception Profiles in the Iranian Reform Movement, 1997 to 2005", American Sociological Review, American Sociological Association, 78 (6): 1063–1086, doi:10.1177/0003122413508285, S2CID 13189214
↑  Bill Samii (3 במרץ 2003), Iran Report, vol. 6, Radio Free Europe/Radio Liberty, נבדק ב-15 במאי 2017 {{citation}}:  (עזרה)
↑  "Interview with Ibrahim Yazdi, Iran Freedom Movement". Financial Times. 4 באוקטובר 2004. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265714305171  LCCN: n80030176  VIAF: 130180281   WorldCat (עם VIAF): 130180281 
מהדי באזרגאן היה ממייסדי התנועה ושימש כמנהיג הראשון של התנועה
יעקב פורזון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 בנובמבר 1924 ברית המועצות קורוסטישיב, ברית המועצות (כיום באוקראינה)
 פטירה:  6 ביוני 2015 (בגיל 90) ישראל אור עקיבא, ישראל
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1942–1945 (כ־3 שנים)
 דרגה:  טוראי
 תפקידים בשירות
 מקלען
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  גיבור ברית המועצות   עיטור לנין    עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה
 
יעקב צאלביץ' פורזון (ברוסית: Я́ков Ца́левич Фо́рзун);‏ (6 בנובמבר 1924 – 6 ביוני 2015) היה חייל יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.
חייו

עקב פורזון נולד בעיירה קורוסטישיב שבמחוז ז'יטומיר במשפח יהודית. למד בבית הספר היהודי בעיירה. משנת 1939 עבד בחקלאות.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות התפנה עם הוריו ואחיו מזרחה, למחוז פנזה שם החל לעבוד כנהג טרקטור.
בדצמבר 1942 גויס לצבא. תחילה הוצב בבית הספר לשריון, משם הועבר לשרת ביחידת חיל רגלים. בקיץ 1943 נשלחה יחידתו לחזית באזור בריאנסק. יעקב נפצע בקרב הראשון שלו ופונה לעורף לקבלת טיפול רפואי. לאחר שהחלים הוצב לשרת כמקלען בדיוויזיית חיל רגלים מס' 87 שהייתה חלק מחזית הבלטית הראשונה. בדצמבר 1943 נפצע בשנית באחד הקרבות. לאחר שהחלים מהפציעה - חזר לגדוד שלו.
טוראי יעקב פורזון הצטיין בקרב שנערך ב22 - 24 ביוני 1944. פלוגת חי"ר, בה שירת פורזון, הייתה כוח החוד של הדיוויזיה. הפלוגה הגיעה אל נהר דבינה במחוז ויטבסק. פורזון עם המקלע שלו ועם עוד 7 חיילים היה הראשון שצלח את הנהר ויצר עמדת ראש הגשר בגדה השנייה. בעקבותיו צלחה הפלוגה את הנהר. בימים הבאים הם ניהלו קרב עם הגרמנים בניסיון להחזיק את העמדות בגדה השנייה של הנהר עד להגעת הכוח העיקרי של הדיוויזיה. בקרבות אלו חיסל יעקב בשאש מקלע שלו כמה עשרות חיילי אויב. כשתקפו את עמדות הפלוגה טנקים - הצליח בעזרת רימונים לפגוע בשני טנקם ולהוציא אותם מכלל פעולה. על מעשה גבורה זה הוענק לטוראי יעקב פורזון תואר גיבור ברית המועצות.
יעקב המשיך להילחם עם יחידתו עד אמצע יולי, אז נפצע קשה באחד הקרבות. את הידיעה על כך, שהוחלט להעניק לו את עיטור גיבור ברית המועצות קיבל בעודו מאושפז בבית החולים. יעקב פורזון שוחרר מבית החולים רק בפברואר 1945. הוא שוחרר מן השירות הצבאי היות שהפציעה הזו הייתה כבר פציעתו החמישית שלו.
לאחר השתחרר מן השירות הצבאי שב לעיר הולדתו קורוסטישיב. עבד למחייתו כאיש אחזקה במפעל לייצור מוצרי חשמל ביתיים. בשנת 1991 עלה לישראל עם משפחתו. בארץ התגורר באור עקיבא. יעקב פורזון נפטר ביוני 2015 בגיל 90.
אהבה אפלטונית

ציור המתאר את המשתה של אפלטון. ציור מעשה ידי אנסלם פורבאך
אהבה אפלטונית פירושהּ יחסי חיבה זוגיים נטולי כל מרכיב מיני, במיוחד באותם מקרים שבהם המתבונן מן הצד עשוי להניח שקיים אלמנט מיני ביחסים אלה. דוגמה נפוצה של אהבה אפלטונית היא רעות אמיצה ומשמעותית, חסרת מרכיב מיני, בין גבר ואישה הטרוסקסואלים.
משמעות מודרנית זו של המונח שונה מהאידיאל האפלטוני של האהבה. אף שהאידיאל האפלטוני של אהבה הוא של אהבה טהורה, אולם אין זו אהבה נעדרת תשוקה, אלא כזו המתעלת את התשוקה המינית לערוץ רוחני, דבר הפותח פתח לאפשרויות הנאה רבות הנעלות מהנאת המין. בביטויה האפלטוני המקורי, אהבה זו נועדה להביא את האוהבים קרוב יותר לאידיאל האפלטוני של יופי. אהבה זו מתוארת לפרטיה בדיאלוג האפלטוני פיידרוס כצורה של שגעון אלוהי שהוא מתת האלים וביטויו הנכון זוכה להכרת האלים בעולם הבא.
היסטוריה

הביטוי אהבה אפלטונית (לטינית: amor platonicus) נטבע במאה ה-15 על ידי המלומד מרסיליו פיצ'ינו בן פירנצה כשם נרדף ל"אהבה סוקרטית" (לטינית: amor socraticus). שני הביטויים מכוונים לחיבה לפי אישיותו וחוכמתו של אדם ולא לתכונותיו הפיזיות. הביטוי מתייחס לקשר החיבה המיוחד בין שני גברים, אותו הביא אפלטון לרום מעלתו בדיאלוגים האפלטוניים ואשר בא לידי ביטוי מיוחד ביחסי החיבה שבין סוקרטס לתלמידיו הצעירים ובמיוחד בין סוקרטס לאלקיביאדס. סוקרטס המורה המבוגר, שאהב מאוד נערים יפים, השאיר רושם עז על אלקיביאדס הצעיר שהעיד על עצמו ב"המשתה" כי "סוקרטס הוא האדם היחיד שאני מתבייש בפניו" - . הפילוסוף נראה לאלקיביאדס הצעיר
אלוהי ועשוי זהב ויפה ונפלא כל כך, שראיתי חובה לעצמי למלא מיד כל בקשה שיבקש סוקרטס וכיון שדימיתי בנפשי שהוא מחזר אחר חן- נעורי ראיתי בכך מציאה ומזל נפלא.
אלקיביאדס דואג להימצא ביחידות עם סוקרטס ומנסה להפעיל עליו את קסמיו בפיתויים ההולכים ונעשים בוטים ומפורשים יותר ויותר.
סוקרטס לא מתפתה וממשיך לכוון את תלמידו למחשבה פילוסופית טהורה. בסופו של דבר, לאחר שרמזים ודיבור מפורש לא עוזרים, נכנס אלקיביאדס למיטתו של סוקרטס
נכנסתי תחת מעילו, שמתי שתי ידי מסביב לאותו איש מופלא וכך שכבתי כל שעות הלילה... אבל, בחיי האלים לא אירע דבר ולאחר שישנתי עם סוקרטס קמתי כאילו ישנתי עם אב או אח בוגר.
הביטוי האנגלי (Platonic Love) מקורו במאה ה-17 בספרו של סר ויליאם דווננט "מאהבים אפלטוניים" משנת 1636. לתקופה קצרה בהיסטוריה הייתה אהבה אפלטונית אופנתית בחצר המלכות האנגלית, במיוחד בחצרה של המלכה הנרייטה מריה, אשתו של המלך צ'ארלס הראשון. אהבה אפלטונית הייתה לנושא מקובל בקטעי מחול ושירה בתקופת מלכותו של צ'ארלס הראשון, אולם יצאה מן האופנה זמן קצר אחר כך.
הפרדוקס

באופן אירוני מסופר לכאורה שדווקא הפילוסוף המזוהה ביותר עם אהבה אפלטונית, דהיינו אפלטון, וכן סוקרטס ומרסיליו פיצ'ינו (אשר טבע את המונח), כולם השתייכו לקהילה גברית אשר חמדה נערים צעירים. כולם קיימו יחסי ידידות של מורה ותלמיד עם נערים צעירים, יחסים שבהם היה מרכיב ארוטי ברור. המושג של אהבה אפלטונית צמח על רקע הניגוד שבין מציאות שבה מתקיימים יחסי מין גשמיים בין מבוגרים לנערים מתבגרים, לבין רעיון פילוסופי של אהבה טהורה ורוחנית כפי שתוארה בכתבי אפלטון.
על רקע ההבנה המודרנית של "אהבה אפלטונית" יש שרואים בו מונח פרדוקסלי לאור נסיבות חייהם של הפילוסופים שהגותם שימשה בסיס למונח. אפלטון וכך גם בני דורו לא טענו כי יחסי גברים עם נערים צריכים להיות נעדרי מרכיב ארוטי, אלא שהתשוקה ליופי הנער היא הבסיס לידידות ולאהבה בין השניים. אולם, משהכירו בכך שתשוקתו הארוטית של הגבר לנער היא שהזינה את היחסים, הם טענו כי נבון יותר שלא להביע תשוקה זו באופן מיני-גופני אלא לתעלה לעולמות האינטלקטואליים והרגשיים.
כדי להבהיר את הבלבול הזה, מלומדים צרפתיים הציעו הבחנה בין המושגים "אהבה אפלטונית" (צרפתית: amour platonique) (שהוא המושג המוכר של אהבה נעדרת מרכיב מיני) לבין "אהבה בדרכו של אפלטון" (צרפתית amour platonicien). המונח אהבה אפלטונית בימינו אינו מתייחס בדרך כלל לאהבה בדרכו של אפלטון.
ראו גם

קשרים בין-אישיים
התנזרות ממין
ברטרנד דוסון

| --- | --- |

 לידה:  9 במרץ 1864 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  7 במרץ 1945 (בגיל 80) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 לימודי רפואה:  יוניברסיטי קולג' לונדון, בית הספר סנט פול 
 תפקידים:  רופא צבאי, רופא 
 פרסים והוקרה:  אביר מפקד במסדר האמבט (אפריל 1926)  עמית הקולג' המלכותי לרופאים (1903)  Knight of Grace of the Order of Saint John (1916)  אביר מפקד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (1919)  אביר הצלב הגדול במסדר הוויקטוריאני המלכותי (1918)  honorary Fellow of the Royal College of Surgeons (10 במרץ 1932) 
 בן או בת זוג:  מיני אתל יארו (18 בדצמבר 1900–?) 
 צאצאים:  סיביל דוסון, אורסולה מרגרט דוסון, רוזמרי מוניקה דוסון 
 
ברטרנד אדוארד דוסון, ויקונט דוסון הראשון מפן (באנגלית: Bertrand Edward Dawson, 1st Viscount Dawson of Penn;‏ 9 במרץ 1864 – 7 במרץ 1945) היה הרופא של משפחת המלוכה הבריטית ונשיא הקולג' המלכותי לרופאים. הוא מוכר כמי שאחראי למותו של המלך ג'ורג' החמישי, בהמתת חסד על ידי זריקה קטלנית.
ראשית חייו

דוסון נולד בקרוידון שבלונדון. הוא היה בנו של הנרי דוסון, שהיה אדריכל במקצועו.
הוא התחנך בבית הספר סנט פול שבלונדון ולמד בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, שם הוא קיבל ב-1888 תואר בוגר במדעים (BSc). ב-1893 הוא סיים את לימודיו בבית החולים המלכותי של לונדון (Royal London Hospital) וקיבל תואר דוקטור לרפואה (MD).
קריירה

לאחר סיום לימודיו נרשם דוסון ב-1890 כחבר ב"קולג' המנתחים המלכותי" (Royal College of Surgeons) וב-1903 הוא התקבל כחבר בקולג' המלכותי לרופאים (FRCP) ועבד כרופא במשך כמה שנים. ב-1907 הצטרף דוסון למשק הבית המלכותי כרופא מחוץ למניין של אדוארד השביעי, משרה אותה הוא החזיק עד 1910, אז קודם להיות רופא מן המניין של ג'ורג' החמישי עד 1914. ב-1911 הוענק לו תואר אביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי. בנובמבר 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוענקה לו דרגת קולונל בחיל הרפואה של הצבא הבריטי. הוא שירת בחזית המערבית בצרפת מ-1915 ועד 1919 והועלה לדרגת מייג'ור גנרל. במשך שנים רבות הוא שירת כקצין רפואה בכוחות המילואים. בהבחינו במצב הרפואי הגרוע של כוחות הצבא, הוא ניהל מחקר על מחלת קדחת השוחות. הוא צוין לשבח.
עד 1936 הוא שימש כרופא מן המניין של המלך ג'ורג' החמישי וב-1916 הוענק לו תואר אביר מסדר ג'ון הקדוש ועמית מסדר האמבט. ב-1918 הוענק לו תואר אביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי וב-1919 אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
הדו"ח על מערכת הבריאות

ב-1919 מונה דוסון על ידי שר הבריאות הראשון של בריטניה, הלורד אדיסון, לעמוד בראש מועצה מייעצת על השירותים הרפואיים והפרא-רפואיים, שעליה הוטל להפיק דו"ח על "התוכניות הדרושות לאספקה מסודרת של שירותים רפואיים ופרא-רפואיים באופן שעל פי חוות דעתה של המועצה צריכים להיות להינתן לאוכלוסייה באזור נתון". ב-1920 הגישה המועצה דו"ח ביניים, למרות שדו"ח סופי לא הוגש בסופו של דבר. הדו"ח פירט את התוכניות לרשת של מרכזי רפואה ראשיים ומשניים, כולל מתווים אדריכליים של סוגים שונים של מרכזים כאלה. הדו"ח השפיע רבות על הדיונים על שירות הבריאות הלאומי, כאשר זה הוקם ב-1948.
תואר אצולה

ב-1920 הוענק לדוסון תואר האצולה, "ברון דוסון מפן" והוא הפך להיות חבר פעיל בבית הלורדים. באפריל 1926 הוענק לו תואר אביר מפקד של מסדר האמבט וב-1929 הוא מונה להיות חבר במועצה המלכותית. בין השנים 1928 – 1930 הוא כיהן כנשיא "החברה המלכותית לרפואה" (Royal Society of Medicine ) ובין השנים 1931 – 1937 כנשיא הקולג' המלכותי לרופאים.
המתת חסד

בליל ה-20 בינואר 1936, כשהמלך ג'ורג' החמישי גסס מדלקת סימפונות, זורז מותו על ידי דוסון שהזריק לו זריקה קטלנית של קוקאין ומורפין.
"בערך בשעה 11:00 היה ברור שהשלב האחרון עלול להמשך שעות רבות, מבלי לדעת אם החולה יזכה למעט כבוד ושלווה ונדרש קיצור מהיר וסופי שלו. שעות של המתנה למוות, שלמעשה כבר הגיע, היו מתישות את הנוכחים וגורמות להם מתח והם לא היו יכולים לקבל ניחום באמצעות מחשבות או תפילות. לפיכך החלטתי לשים לכך קץ והזרקתי בעצמי שלושת רבעי גרם מורפין וזמן קצר לאחר מכן גרם אחד של קוקאין אל וריד הצוואר..."
הסיבה לצעד זה, שעליה התוודה דוסון בכנות ביומנו, הייתה להבטיח שההודעה על מותו של המלך תופיע במהדורת הבוקר של הטיימס ולא בפרסום פחות ערך בהמשך אותו יום. כדי לוודא שכך יקרה, התקשר דוסון לאשתו וביקש ממנה להודיע למערכת הטיימס שההודעה על המוות ממשמשת ובאה. מאוחר יותר פרסם הדיילי טלגרף חרוז שנכתב על ידי קורא של העיתון: "לורד דוסון מפן, הרג הרבה אנשים, זו הסיבה שאנו שרים, אל נצור המלך" (Lord Dawson of Penn/ Killed many men./ That's why we sing/ 'God Save the King').
דעתו הציבורית של דוסון על המתת חסד הובעה מאוחר יותר באותה שנה כאשר הוא התנגד לצעד של בית הלורדים להפוך את המתת החסד לחוקית וטען שמהלך כזה "שייך לתבונה ולמצפון של מקצוע הרפואה ולא לתחום המשפט והחוק". ב-1986 נחשף תוכן יומניו של דוסון לציבור בפעם הראשונה ובהם הוא הודה באופן ברור במעשהו, שתואר על ידי פרשן רפואי ב-1994 כ"הרג נוח" אגואיסטי.
המשך הקריירה

ב-1936 הוענק לדוסון תואר האצולה ויקונט דוסון מפן. הוא המשיך להיות הרופא בחצר המלכות של אדוארד השמיני וג'ורג' השישי וטיפל במספר רב של חברי משפחת המלוכה ושל מלכים זרים, כולל מוד, מלכת נורווגיה ולאופולד השלישי, מלך הבלגים. במהלך משבר הוויתור על המלוכה ב-1936 נפוצה הדעה שדוסון ניסה להשפיע על ראש ממשלת בריטניה, סטנלי בולדווין, לפרוש מתפקידו מטעמי בריאות ובכך להפחית את הלחץ על המלך לוותר על כסאו. דוסון תמך ללא ספק במלך, אך על פי הדיווח של עמיתו, ויליאם אבנס, לא בוצעה על ידו שום מניפולציה בלתי אתית בפרשה זו.
דוסון היה רופא וידיד של שני הצדדים בעימות שהתנהל אז בין המלך לבין ראש הממשלה. דוסון, למרות שבתחילה הוא נטה לחשוב שעל בולדווין לפרוש, הביע את דעתו על מצב בריאותו של ראש הממשלה על רקע רפואי בלבד ולא היה מושפע משיקולים פוליטיים או מוסריים וגישה זו התאמתה כאשר הוא קיבל ללא עוררין את חוות דעתו של רופא צעיר אחר שמצב ליבו של ראש הממשלה תקין ובכך ירדה מעל הפרק האפשרות של פרישה שלו על רקע מצבו הבריאותי, כך שכל ניסיון לגרום לראש הממשלה לפרוש מתפקידו על בסיס הנחה זו נדון מראש לכישלון.
הערות שוליים

↑  J. H. R. Ramsay, A king, a doctor, and a convenient death, BMJ 308, 1994-05-28, עמ' 1445 doi: 10.1136/bmj.308.6941.1445
↑  Ramsay, J. H. R. A king, a doctor, and a convenient death at British Medical Journal, May 1994,308:1445
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16940325j (data)  LCCN: n2003071448  VIAF: 313416167   WorldCat (עם VIAF): 313416167
אלכסנדר שיינדלין

| --- | --- |

 לידה:  22 באוגוסט 1916 (יוליאני) סמרה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  13 בינואר 2017  (בגיל 100) 
 ענף מדעי:  פיזיקה תרמית, energetics, תעשיית האנרגיה 
 מקום קבורה:  מחוז סמרה 
 מקום לימודים:  המכון להנדסת אנרגיה של מוסקבה 
 מוסדות:  המכון להנדסת אנרגיה של מוסקבה  Joint Institute for High Temperatures  המכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה 
 תלמידי דוקטורט:  Vladimir Kiryukhin 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית  עיטור הדגל האדום של העמל  פרס לנין  מדליית ההגנה על מוסקבה  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה  גיבור העמל הסוציאליסטי  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית  עיטור לנין  פרס ממשלת רוסיה למדע ולטכנולוגיה 
 
אלכסנדר שיינדלין  (ברוסית: Александр Ефимович Шейндлин ‏; 4 בספטמבר 1916, סמרה - 13 בינואר 2017, ז'וקובקה) היה פיזיקאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי. הוא התמחה בתחום הנדסת כוח וחום. אחיו בוריס שיינדלין היה פעיל נ.ק.ו.ד, השתתף בטיהורים הגדולים ופרופסור למשפטים.
קורות חיים

אלכסנדר שיינדלין נולד בשנת 1916 בסמרה למשפחה יהודית עם שורשים מרצ'יצה. אביו היה מהנדס בניין. שיינדלין החל לימודי בית ספר בגיל 9 והצטרף לתלמידי השנה השלישית. לאחר שבע שנות לימוד הוא למד חרטות. לאחר סיום בית ספר מקצועי שיינדלין החל ללמוד הנדסת בניין אך תוך זמן קצר עבר ללימודי אנרגיה. כאשר אביו הועבר לעבודה במוסקבה, שיינדלין הועבר ללימודים במכון הנדסת אנרגיה של מוסקבה.
בשנת 1937 שיינדלין סיים את הלימודים בהצטיינות עם הסכמה למהנדס כוח וחום. זמן קצר הוא עבד במפעל לייצור תרופות ובאוגוסט 1937 עבר למפעל ייצור מערכות אנרגיה לצורכי הצי הסובייטי.
בשנת 1939 שיינדלין החל לימודי תואר שלישי. במקביל הוא חקר התנהגות גזים בתנאי לחץ וטמפרטורה גבוהים והחל ללמד.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה שיינדלין התנדב לשורות הצבא האדום. בפברואר 1942 הוא הועבר לאקדמיה של חיל האוויר והיה חבר סגל. בשנת 1943 הוא סיים עבודת תואר שלישי. באותה שנה הוא עבר ליחידת של חיל אוויר בה שירת כמהנדס.
בדצמבר 1945 שיינדלין השתחרר מהצבא וחזר למכון האנרגיה במוסקבה. בשנת 1954 הוא היה שותף להקמת קתדרה לפיזיקה טמפרטורות גבוהות במכון. בשנת 1966 על בסיסה הוקם מכון של אקדמיה למדעים של ברית המועצות ושיינדלין מונה למנהל המכון החדש.
בשנת 1967 שיינדלין הקים קתדרה לתהליכים בטמפרטורות גבוהות במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה והיה ראש קתדרה ופרופסור. בהתאם לעדות של שיינדלין רוב הפרויקטים שמכון היו בעלי אופי ביטחוני.
על פעילותו בתחום פיתוח טכנולוגיה בטמפרטורות גבוהות לצורכי תחנות כוח לייצור חשמל לשיינדלין הוענקו מספר עיטורים. בשנת 1959 הוא קיבל פרס לנין. בשנת 1986 הוא קיבל תואר גיבור העמל הסוציאליסטי. בשנת 1974 הוא התקבל לאקדמיה למדעים של ברית המועצות כחבר בהתכתבות ובשנת 1991 קודם למעמד חבר בפועל.
שיינדלין כתב מספר ספרים בתחום התמחותו (חלקם ביחד עם אוולד שפילריין). הוא היה עורך ראשי של כתב עת רוסי וחבר מערכת של כתב עת בין-לאומי.
שיינדלין נפטר בשנת 2017 במוסקבה ונטמן בכפר במחוז סמרה.
לוסי פאוול

לוסי מריה פאוול (באנגלית: Lucy Maria Powell; נולדה ב-10 באוקטובר 1974) היא פוליטיקאית בריטית המכהנת כלורד נשיא המועצה בממשלתו של קיר סטארמר וכחברת הפרלמנט של מחוז מנצ'סטר סנטרל מטעם מפלגת הלייבור.
ביוגרפיה

פאוול נולדה ב-1974 במוס סייד שבמנצ'סטר. היא למדה בבית הספר היסודי ביבר רוד ובתיכון פארס ווד, בקולג' הקתולי סווריאן ולאחר מכן למדה לתואר ראשון בכימיה בסומרוויל קולג' באוניברסיטת אוקספורד, ולתואר שני בקינגס קולג' לונדון.
קריירה פוליטית

במהלך מערכת הבחירות הכללית של 1997 עבדה פאוול במטה מפלגת הלייבור במגדל מילבנק. לאחר הבחירות הפכה לעוזרת פרלמנטרית של בוורלי יוז. היא הצטרפה לשדולת Britain in Europe (BiE) שקראה להפיכת האירו למטבע הבריטי ולהצטרפות לאמנה לכינון חוקה לאירופה, תחילה כאשת יחסי ציבור ובהמשך כמנהלת הקמפיינים האזוריים, במקומו של סיימון באקבי. במסגרת תפקידה עבדה עם פוליטיקאים בכירים כמו ניל קינוק וניק קלג.
ב-2005, לאחר שפעילות השדולה צומצמה, עברה פאוול לעבוד עבור הקרן הלאומית למדע, טכנולוגיה ואמנויות (NESTA), תחילה ביחסי ציבור ואז כמקימת ומנהלת קרן החדשנות במנצ'סטר.
ב-2010 ניהלה פאוול את הקמפיין של אד מיליבנד בפריימריז לראשות מפלגת הלייבור. עם בחירתו של מיליבנד החליפה אותו, תחילה כממלאת מקום זמנית ואז כמינוי קבוע כסגנית ראש הסגל, תפקיד בו החזיקה עד אפריל 2012.
קריירה פוליטית > כחברת פרלמנט

באפריל 2007 נבחרה פאוול כמועמדת מטעם הלייבור במחוז מנצ'סטר וויטינגטון. בבחירות הכלליות של 2010 היא הגיעה למקום השני במחוז, ולא נבחרה. בבחירות המשנה במחוז שנערכו ב-2012 הצליחה פאוול להגיע למקום הראשון עם 69.1% מהקולות. ב-2013 הצטרפה פאוול לממשלת הצללים של הלייבור כשרה לענייני טיפול בילדים ופעוטות, וב-2014 קודמה לתפקיד שרת הקבינט בממשלת הצללים.
ב-2015 מינה אד מיליבנד את פאוול לסגנית מנהל קמפיין המפלגה לקראת הבחירות הכללית של 2015. לאחר שהמפלגה ירדה בכוחה בבחירות ספגה פאוול ביקורת על אמירות שלה במהלך הקמפיין ועל ראיון כושל של מיליבנד עם ראסל ברנד, שתואר כטעות יחסי ציבור. פאוול הודתה בראיון כי היא נושאת באחריות לחלקה בהפסד. עם זאת, הצליחה פאוול לשמור על מושבה במערכת הבחירות הזו.
ב-2015, מונתה פאוול לשרת החינוך בממשלת הצללים של ג'רמי קורבין, והחליפה בתפקיד את טריסטרם האנט. פחות משנה לאחר מכן היא וחברים נוספים במממשלת הצללים פרשו בשל אי הסכמתם עם תפקודו של קורבין. בהמשך שינתה את דעתה ובראיון לאחר הבחירות הכלליות ב-2017 הצהירה כי "טעינו לגבי ג'רמי קורבין". גם בבחירות אלה נבחרה פאוול מחדש, הפעם ברוב של 77.4% מהקולות, ושוב בבחירות הכלליות ב-2019 ברוב של 70.4%.
עם בחירתו של קיר סטארמר לראשות הלייבור ב-2020, חזרה פאוול לממשלת הצללים בתפקיד שרה לענייני עסקים וצרכנות, ב-2021 קודמה לתפקיד שרת השיכון ואחרי כן לשרה לדיגיטל, תרבות, מדיה וספורט.
במאי 2022 נבחרה פאוול מחדש כמועמדת הלייבור במחוז מנצ'סטר סנטרל לקראת הבחירות הכלליות ב-2024. בעקבות ניצחון הלייבור בבחירות מונתה פאוול ליו"ר סיעת הלייבור בבית הנבחרים וכלורד נשיא המועצה.
חיים אישיים

פאוול נשואה לג'יימס ויליאמסון, רופא לרפואת חירום, ולזוג שלושה ילדים.
היא אוהדת של קבוצת הכדורגל מנצ'סטר סיטי.
חברה בשדולת הלייבור למען ישראל, והייתה הראשונה להתבטא כנגד גילויי האנטישמיות במפלגה בתקופת הנהגתו של קורבין.
הערות שוליים

↑  Wilby, Peter (2015-12-08). "Lucy Powell: 'We shouldn't just sit in my office saying scrap this, scrap that'". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-07-10.
↑  Higgins, Charlotte (2022-03-29). "'Nadine Dorries is terrible! That's made my job easier': Labour's Lucy Powell on the Tories, culture war and BBC". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-07-10.
↑  David Parsley, ‘I quit Oxford - it was like Hogwarts’: Labour’s Lucy Powell on clubbing and class, inews.co.uk, ‏2024-05-13 (באנגלית)
↑  "PPC Profile: Lucy Powell - LabourList". 7 ביולי 2009. ארכיון מ-10 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Wintour, Patrick; correspondent, chief political (2004-09-24). "Kinnock joins Europe campaign". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-07-10.
↑  Lucy Powell: ‘The academic pendulum has swung too far’ | Tes Magazine, www.tes.com (באנגלית)
1 2 3  Harris, John (2015-01-17). "Lucy Powell, Ed Miliband's election guru: 'You've just got to get on with the job'". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-07-10.
1 2 3 4 5  UK Parliament election results: Lucy Powell - Elections contested, UK Parliament election results (באנגלית בריטית)
↑  Greg Heffer, Labour's Lucy Powell floats ditching first-past-the-post voting system, Mail Online, ‏2023-10-10
↑  Behr, Rafael (2014-11-14). "Lucy Powell: Mancunian streetfighter taking on key role in Labour campaign". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-07-10.
↑  Wintour, Patrick (2015-06-03). "The undoing of Ed Miliband – and how Labour lost the election". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-07-10.
↑  "Lucy Powell denies doubts over Miliband pledges". BBC News (באנגלית בריטית). 2015-05-05. נבדק ב-2024-07-10.
↑  Todd Fitzgerald, Lucy Powell: I'll share the blame for Labour's poor election result, Manchester Evening News, ‏2015-05-10 (באנגלית)
↑  Lucy Powell, shadow education secretary, schoolsweek.co.uk, ‏2015-09-29 (באנגלית בריטית)
↑  Syal, Rajeev; Perraudin, Frances; Slawson, Nicola (2016-06-27). "Shadow cabinet resignations: who has gone and who is staying". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-07-10.
↑  "Lucy Powell: we were 'wrong about Corbyn'". BBC News (באנגלית בריטית). נבדק ב-2024-07-10.
↑  Sienna Rodgers, Shadow ministers appointed as Starmer completes frontbench, LabourList, ‏2020-04-09 (באנגלית בריטית)
↑  New Labour shadow housing minister revealed, Estate Agent Today (באנגלית)
↑  Sienna Rodgers, Big reshuffle sees Cooper, Streeting, Lammy, Reynolds, Phillipson promoted, LabourList, ‏2021-11-29 (באנגלית בריטית)
↑  Paul Britton, MP Lucy Powell welcomes a new member of the house, Manchester Evening News, ‏2013-05-28 (באנגלית)
↑  lfiIsrael, Labour MPs attend Israel vigils across the UK, Labour Friends of Israel, ‏2023-10-12 (באנגלית אמריקאית)
↑  הסערה בלייבור: 50 חברים הושעו בחשאי בשל אנטישמיות, באתר ynet, 3 במאי 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  UKPARL: YcLrHQCF 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לוסי פאוול".
יצחק מואיסייביץ זלצמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בנובמבר 1905 (יוליאני) טומשפול, אוקראינה 
 פטירה:  17 ביולי 1988 (בגיל 82) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות בוגוסלובסקואה 
 השכלה:  האוניברסיטה הפוליטכנית הלאומית באודסה 
 תקופת הפעילות:  מ-1924 
 תפקיד:  חבר הסובייט העליון 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 בת זוג:  חנה יוסיפבנה ברונשטיין
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליית ותיק העמל  עיטור קוטוזוב, דרגה 2  עיטור הכוכב האדום  מסדר סובורוב, דרגה 1  עיטור לנין  גיבור העמל הסוציאליסטי  מדליה על הגנת לנינגרד 
 
יצחק מואיסייביץ זלצמן (ברוסית: Исаа́к Моисе́евич За́льцман;‏ 26 בנובמבר 1905 – 17 ביולי 1988) היה סגן השר ובהמשך שר תעשיית הטנקים של ברית המועצות במהלך פלישה גרמניה הנאצית במבצע ברברוסה במלחמת העולם השנייה. גנרל-מיור, גיבור העמל הסוציאליסטי.
ביוגרפיה

זלצמן נולד ב-9 בדצמבר 1905 בעיר טומשפול שבאוקראינה לחייט ממשפחה יהודית. הוא הבכור מבין 5 אחים. אביו נפגע במהלך הפוגרומים שנעשו ביהודים במהלך מלחמת האזרחים, ומת זמן קצר לאחר מכן.
זלצמן עבד משנת 1919 בבית חרושת לסוכר באוקראינה. בשנת 1924 הצטרף לקומוסול (תנועת הנוער הקומוניסטי). מאז שנת 1928, הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. בשנת 1933 השלים את לימודיו במכון הפולי טכני של אודסה, והיה מהנדס במפעל מכונות בלנינגרד. זלצמן התקדם לתפקיד מנהל מחלקה, למהנדס ראשי ואף מונה ב-1938 למנהל המפעל. בשנים 1943–1949 היה מנהל מפעל הטנקים "קירוב" אשר פונה לצ'ליאבינסק. במקביל, מאוקטובר 1941, עבד כסגן השר של תעשיית הטנקים של ברית המועצות ומ-1 ביולי 1942 עד 28 ביוני 1943 תיפקד כשר של אותו התחום. לאחר מכן הוא שוחרר מתפקידו ומונה מחדש לתפקיד מנהל מפעל קירוב בצ'ליאבינסק. באותה השנה, החל המפעל לייצר טנקים מסוג IS-2. במהלך המלחמה, ייצר המפעל קרוב לכ-18,000 טנקים ותותחים, 45,000 מנועי טנק, ופותחו בו כ13 סוגי טנקים ותותחים מתנייעים ושישה סוגי מנועי טנקים חדשים.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

זלצמן ניהל את מפעל קירוב עד יולי 1949. בספטמבר 1949 הוא גורש מהמפלגה הקומוניסטית, לאחר שבמסמכים הועלו נגדו האשמות של "עיכוב ההצטיידות הטכנית של המפעל", שיבוש התוכנית לייצור טרקטורים ליותר מ-3,000 יחידות, וכן "יחס גס ומשפיל כלפי עובדים". לפי גרסה אחרת, הסיבה העיקרית לגירושו של זלצמן הייתה שבאביב 1949, במפעל קירוב בצ'ליאבינסק, לא הצליחו לתקן בהקדם האפשרי פגמים חמורים בתכנון הייצור של הטנק הכבד IS-4. זלצמן טען כי הסיבה לגירושו הייתה סירובו להעיד בפרשת לנינגרד נגד כמה ממנהיגי המפלגה והמדינה הבכירים שנעצרו, בעוד שהוא עצמו לא נעצר בהוראתו האישית של ראש המפלגה סטלין.
אחר שהשתחרר מתפקידו, זלצמן עבד כמנהל עבודה במפעל לבניית מכונות במורום, ולאחר מכן הועבר לאורול. בשנת 1955 הוא הוחזר למפלגה הקומוניסטית. בשנת 1957, הוא החל לעבוד בקרן Lengosles. בשנת 1959 הוא מונה למנהל המפעל הטכני של הוועד הפועל של העיר לנינגרד. בשנים 1946 עד 1950 הוא היה הסגן הסובייטי העליון של ברית המועצות של הכינוס השני.
ב-1986 זלצמן פרש מאז הוא התגורר בלנינגרד, שם נפטר ב-17 ביולי 1988. הוא נקבר בבית העלמין בוגוסלובסקויה.