stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עסקה הוגנת

ערך זה עוסק בכינוי למדיניות הפנים של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
עסקה הוגנת (באנגלית: Square Deal) הייתה הכינוי בו השתמש הנשיא האמריקני תאודור רוזוולט לתאר את מדיניות הפנים שלו. הנשיא השתמש בביטוי לראשונה בנאום יום העבודה ב-7 בספטמבר 1903 והוא הפך לסיסמת הבחירות שלו בבחירות לנשיאות של 1904.
עיקרי המדיניות

המדיניות הייתה מבוססת על שלושה עקרונות בסיסיים: שימור המשאבים הטבעיים, פיקוח על החברות והגנה על הצרכן. לשלושת עקרונות אלו מתייחסים לעיתים קרובות כ"שלושת ה-C" של העסקה ההוגנת של רוזוולט, משום שכל אחד מעקרונות אלו באנגלית מתחיל באות C‏ (Conservation, Control, ו-Consumer). מכאן שכוונת התוכנית הייתה לסייע לתושבים ממעמד הביניים והיא כללה מלחמה בפלוטוקרטיה ובמונופולים תוך כדי הגנה על עסקים מפני תביעות מוגזמות של האיגודים המקצועיים. בניגוד לקודמו, ויליאם מקינלי, היה רוזוולט רפובליקני שהאמין בפעילות ממשלתית לצמצום חוליים חברתיים, וכנשיא גינה את "הנציגים של העושר הטורפני" כאשמים ב"כל צורות העוול מדיכוי עובדים בשכר ועד להונאת הציבור".
ב-1903 העביר הקונגרס של ארצות הברית, בסיועו של רוזוולט, את חוק אלקינס (Elkins Act). החוק קבע שחברות הרכבות אינן רשאיות יותר להעניק החזרים כספיים לחברות מועדפות. החזרים אלו היו בלתי הוגנים כלפי חוואים קטנים מהמערב התיכון בכך שלא אפשרו להם גישה לשירותי הרכבת על בסיס עלות זהה. וועדת המסחר הבין-מדינתית (Interstate Commerce Commission) פיקחה על המחירים שיכלו חברות הרכבות לגבות מלקוחותיהן.
חקיקה שעברה בקונגרס קבעה שתהליך עיבוד בשר למזון חייב להיות מפוקח תוך שמירה על תברואה נאותה. נאסר לסמן בסימונים כוזבים מוצרי מזון ותרופות, ונאסר באופן מפורש לנסות להטעות לקוחות במתכוון. רוזוולט גם לחם ללא חת על שימור קרקע, והגן על שטחי בר נרחבים מניצול מסחרי.
במהלך תקופת נשיאותו השנייה הוא ניסה להרחיב יותר את הנושאים הכלולים בעסקה ההוגנת. רוזוולט ניסה לדחוק בבתי המשפט, שהונחו עד אז על ידי סטנדרטים מובהקים, להיכנע למשאלות של הרשות המבצעת בכל המשפטים שהתנהלו כנגד המונופולים[דרושה הבהרה].
חקיקה

בנוסף לחוק אלקינס נחקקו חוקים נוספים הקשורים לעסקה ההוגנת במהלך כהונתו של רוזוולט.
חוק העתיקות של 1906 העניק לנשיא את הסמכות להגביל את השימוש בשטחי ציבור אמריקנים מסוימים.
חוק הפבורן ב-1906 חזק את מעמדה של ועדת המסחר הבין-מדינתית (Interstate Commerce Commission), קודם לחוק זה היו לרשות הוועדה אמצעים מוגבלים לביצוע חובותיה.
חוק המזון הנקי והתרופות של 1906 וחוק הפיקוח על בשר של 1906. מקובל שהמקור הרעיוני לשני חוקים אלו הוא בספר "הג'ונגל" של הסופר אפטון סינקלר.
לקריאה נוספת

Brands, H. W. (1997). T. R.: The Last Romantic. New York: Basic Books. ISBN 978-0-465-06959-0.
Brinkley, Alan (2007). American History: A Survey (12th ed.). McGraw-Hill. ISBN 978-0-07-312492-6.
Gould, Lewis L. (1992). The Presidency of Theodore Roosevelt. University Press of Kansas. ISBN 978-0-7006-0565-1.
Harbaugh, William Henry (1961). The Life and Times of Theodore Roosevelt (1st ed.). New York: Farrar, Straus And Cudahy. ISBN 978-0-19-519822-5.
Morris, Edmund (2001). Theodore Rex (1st ed.). Random House. ISBN 978-0-394-55509-6.
Mowry, George E. (1958). The Era of Theodore Roosevelt and the Birth of Modern America, 1900-1912 (1st ed.). New York and Evanston: Harper Torchbooks. ISBN 978-0-06-133022-3.
Rhodes, James (1922). The McKinley and Roosevelt Administrations, 1897-1909. New York: The MacMillan Company. ISBN 978-1-4067-3464-5.
הערות שוליים

↑  Theodore Roosevelt's Square Deal
↑  The Progressive Era (1900-1920)
↑  Message to Congress on Worker's Compensation, January 31, 1908
↑  Theodore Roosevelt and the Environment
מגורשים (יהדות מרוקו)

ערך זה עוסק ביהודים שחיו במרוקו ומוצא אבותיהם מספרד. אם התכוונתם לאנשים שגורשו מספרד, ראו .
| --- | --- |

פנים צלאת אל עזמה, בית הכנסת של המגורשים במרקש
 שפות
 חכיתיה, ערבית, ערבית יהודית
 דת
 יהדות
 נוסח תפילה
 נוסח הספרדים
מגורשים (נקראים גם: קאסטיליאנוס) הוא כינוי ליהודים שחיו במרוקו ומוצא אבותיהם ממגורשי ספרד.
היסטוריה

עם גירוש ספרד (1492) וגירוש פורטוגל (1497) פקדו את מרוקו גלי של הגירה של מגורשים. מסע ההגירה היה רווי סבל עבור המגורשים, אך עד מהרה הם התיישבו בערי הנמל ופנים הארץ במרוקו. ההיסטוריונים חלוקים בדעתם מהו מספר מגורשי ספרד באופן כללי, וכמה מהם הגיעו לצפון אפריקה בפרט. האומדנים המקובלים לגבי מספר מגורשי ספרד שהגיעו לצפון אפריקה נעים בין 40,000-20,000 אנשים.
בעקבות הגעתם של מגורשי ספרד ופורטוגל למרוקו נוצרו בקרב האוכלוסייה היהודית שתי קהילות: קהילות התושבים - אלה אשר התגוררו במשך דורות במרוקו, וקהילות המגורשים - שהורכבו מהמהגרים החדשים מחצי האי האיברי. התושבים דיברו בערבית וחלק דומיננטי מהמגורשים דיבר בשפת החכיתיה. היו הבדלים בין שתי הקהילות גם במנהגים הדתיים: בנוסח התפילה - המגורשים התפללו בנוסח הספרדים והתושבים בנוסח צפון אפריקה. בדיני כשרות הבשר התגלע ביניהן פולמוס הנפיחה. גם בדיני אישות היו חילוקי דעות. מפעם לפעם פרצו מחלוקות בין התושבים למגורשים, ולעיתים אף עימותים פיזיים, אך בהמשך היטשטשו גבולות חלוקה זו והקבוצות השתלבו האחת עם השנייה. למעט אזורים מסוימים ששמרו על השימוש בחכיתיה, כגון תטואן, טנג'יר, סאוטה ומלייה, ברוב המקומות דיברו צאצאי המגורשים בשפה הערבית.
ההבדל שנותר עד לעלייה ממרוקו בשנות הקמת המדינה הוא בשטר הכתובה. בחלק מהמקומות היא נכתבה לפי מנהג התושבים (הידוע גם בשם: "כתובה כדת"), אך לרוב היא נכתבה לפי תקנות המגורשים (ראו להלן). וכך כותב רבי יהודה בן עטר:
ותקנה שנהגו ושתקנו ק"ק פאס המגורשים, וגרירי אבתירייהו (=נגררים אחריהם) כל ערי המערב חוץ מתאפילאלת ואגפיה, ומראכיש יש ויש, כל משפחה לפי מנהגה, דהיינו אותם שהם מזרע המגורשים עושים המנהג הנזכר, ושאר משפחות, יש שעושים כמנהג המגורשים ג"כ ויש שעושים כתובה כדת. אבל כל שאר ארצות המערב פאס וטיטואן ואלקצר וכל הגליל ההוא, ומכנאס וספרו כלם כאחד עושים כמנהג המגורשים ג"כ. וק"ק סיבילייאנוס אשר בדבדו עושים כמנהג המגורשים גם כן...
היו אומנם מקרים יוצאי דופן שבהם שמרו התושבים על מנהגיהם וניהלו את חייהם במוסדות נפרדים. המקרה הידוע הוא קהילת התושבים בפאס, הידועה בבתי הכנסת העתיקים: צלאת אל פאסיין ואבן דנאן.
היסטוריה > תקנות המגורשים

החל מגירוש ספרד יצרו רבני המגורשים בשיתוף עם מנהיגי קהילותיהם תקנות במגוון נושאים, תקנות אלו מכונות תקנות המגורשים. התקנות נהפכו במשך הזמן לקודקס ההלכתי של רובה של יהדות מרוקו והן גישרו בין המגורשים לתושבים.
מרבני המגורשים

בין רבני המגורשים כיהנו שושלות של רבנים, בעיקר בעיר פאס. עם השושלות הידועות נמנות המשפחות: אבן עטר, אבן צור (פאס), אזולאי (בעיקר במרקש), ביבאס, בירדוגו, בן זמרה (או: "בן זמירו". בעיקר באספי), די אבילה, הצרפתי, טולידאנו, מונסונייגו (פאס), מנסאנו, סירירו (פאס), עוזיאל (פאס), פינטו (מרקש ומוגדור), קורייאט (מרקש, טיטואן ומוגדור).
מהרבנים המגורשים או מצאצאיהם, המזוהים עם קהילות המגורשים ומסורתן:
רבי אליעזר די אבילה
רבי אברהם אדרוטיל
רבי יוסף אלמושנינו (הראשון)
רבי משה בירדוגו
רבי אהרן אבן חיים
רבי אברהם בן זמרה
רבי וידאל הצרפתי
רבי שמואל חאגיז
רבי ידידיה מונסונייגו
רבי אברהם מנסנו
רבי נחמן אבן סונבאל
רבי יהודה עוזיאל (השני)
רבי חיים בן עטר
רבי יהודה בן עטר
רבי אברהם פינטו
רבי יעקב אבן צור
רבי אברהם רפאל קורייאט
רבי יצחק קורייאט (השני)
ראו גם

יהדות ספרד
יהדות פאס
תקנות המגורשים
פולמוס הנפיחה
גראנה
חכיתיה
הערות שוליים

↑  מיכאל אביטבול, יהדות צפון אפריקה אחרי הגירושים, בתוך: "הפזורה היהודית הספרדית אחרי הגירוש", מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים, תשנ"ז, עמ' 10.
↑  מנחם אלון, 'מעמד האישה: משפט ושיפוט, מסורת ותמורה - ערכיה של מדינה יהודית ודמוקרטית, מרכז זלמן שזר, 2005, עמ' 424.
כתובה מתטואן, 1874, "לפי מנהג הקהילות המגורשות מקסטיליה"
מסילת הרכבת תאילנד-בורמה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  תאילנד
 עיר:  Ban Pong 
 מידע על ההקמה
 התחלת בנייה:  יוני 1942
 פתיחת המסילה:  17 באוקטובר 1943
 סגירת המסילה:  אביב 1945
 מידע על המסילה
 תחילת המסילה:  בנגקוק, תאילנד
 סיום המסילה:  רנגון, בורמה
 סוג המסילה:  צבאי
 אורך המסילה:  415 ק"מ
 רוחב המסילה:  1000 מ"מ 
 מסלולים:  1
 תרשים המסילה
 
 
מסילת הרכבת תאילנד-בורמה (נקראת גם מסילת המוות) הייתה מסילת רכבת שנבנתה בארצות אלו במהלך הכיבוש שלהן בידי יפן במלחמת העולם השנייה. המסילה, בת 415 קילומטרים, קישרה בין הערים בנגקוק שבתאילנד ורנגון שבבורמה (מיאנמר) ושימשה את הצבא היפני לשם העברת אספקה לכוחותיו שבבורמה, אשר התעתדו לפלוש משם להודו.
המסילה נבנתה בעבודת כפייה על ידי כ-270 אלף עובדים אסיתיים וכ-60 אלף שבויי מלחמה מצבאות בעלות הברית. העובדים הועבדו על ידי היפנים בתנאים קשים ביותר וכתוצאה מהם מתו לפחות 100 אלף מהם – לפחות 90 אלף עובדים מקומיים וכ-10,000 עד 16 אלף שבויים.
תולדות הקו

הממשלה הבריטית של בורמה ערכה בראשית המאה ה-20 סקר לקביעת תוואי למסילת רכבת בין תאילנד לבורמה. עם זאת, נקבע כי התוואי שנסקר – שנמצא בשטח גבעי המכוסה ג'ונגל וחצוי על ידי נהרות רבים - היה קשה מדי מכדי לבנותו.
ב-1942 פלשו היפנים לבורמה מכיוון תאילנד וכבשו אותה מידי הבריטים. לאחר הכיבוש הם העבירו אספקה לכוחותיהם שם בדרך הים, דרך מצר מלאקה וים אנדמן. נתיב אספקה זה היה פגיע להתקפות של צוללות בעלות הברית, וליפנים נדרש נתיב אחר. הבחירה המתבקשת הייתה נתיב יבשתי, ולפיכך החלו היפנים בבניית המסילה ביוני 1942. ההחלטה לבנות את המסילה נסמכה בין השאר על היכולת של היפנים לנצל לעבודת כפייה את עשרות אלפי השבויים מצבאות בעלות הברית שלכדו בשלבים המוקדמים של המערכה בדרום-מזרח אסיה.
היפנים תכננו לקשר בין מסילות קיימות על ידי בניית המסילה בין באן פונג שבתאילנד לבין טנביוזאיאט שבבורמה דרך מעבר שלוש הפגודות בגבעות שבגבול בין שתי המדינות. בניית המסילה החלה בו זמנית משני קצותיה. רק 55 קילומטרים מהתוואי המתוכנן עברו בשטח מישורי; היה צורך לבנות את היתר בשטח קשה למעבר ולעבודה. המסילה שנבנתה הייתה ברוחב של מטר אחד, והיפנים קיוו להוביל על גביה 3,000 טון אספקה בכל יום.
החומרים לבניית המסילה והפעלתה, לרבות אדנים וקרונות, הושגו על ידי פירוק קטעי מסילה במלזיה ובאיי הודו המזרחית ההולנדיים.
הבנייה נמשכה כ-16 חודשים והואצה במיוחד באביב 1943. ב-17 באוקטובר 1943 נפגשו שני קצות הקו כ-18 קילומטרים דרומית למעבר שלוש הפגודות. 304 קילומטרים של המסילה הוקמו בתחומי תאילנד והיתר בבורמה.
למעשה המסילה החדשה לא קושרה במלואה לרשת המסילות בבורמה, שכן לא נבנה בה גשר על נהר הסלווין (Salween) ליד מולמין, והיפנים העבירו על פניו את האספקה שהביאה הרכבת באמצעות מעבורות. גשר על הנהר נבנה רק שנים רבות לאחר המלחמה.
לאחר השלמת בניית המסילה הועברו מרבית השבויים שהועבדו בבנייתה ליפן. מקצתם הושארו כדי לתחזק את המסילה. הם עבדו תחת תנאים קשים ביותר, שאליהם נוספו הפצצות גוברות של מטוסי בעלות הברית. נזקי ההפצצות למסילה הביאו לבסוף להשבתת הקו באביב 1945.
לאחר המלחמה נבדק הקו ונמצא בחלקו במצב רעוע, שלא איפשר שימוש מסחרי. כ-130 קילומטרים מהקו בתחומי תאילנד שופצו ונמצאים כיום בשימוש. חלקים מהפסים ביתר חלקי המסילה נעקרו ונעשה בהם שימוש במסילות אחרות. חלקים מנתיב המסילה הוסבו למסלולי הליכה.
קטעי מסילה ידועים > הגשר על הנהר קוואי

קטע המסילה המפורסם ביותר היה גשר 277, שנבנה על גבי הנהר מאה קלונג (Mae Klong). הקמתו הייתה נושא ספרו של פייר בול "הגשר על הנהר קוואי", שהיווה נקודת מוצא לתסריט של סרט הקולנוע הידוע בשם זה. בפברואר 1943 הושלמה שם הקמת גשר עץ וביוני 1943 נסתיימה הקמת גשר פלדה ובטון. בחודשי המלחמה האחרונים הופצצו הגשרים על ידי מטוסי בעלות הברית ותוקנו על ידי שבויי מלחמה.
בגשר דבק השם "הגשר על הנהר קוואי" וזאת עקב העובדה שחלק ניכר מן המסילה בשטח תאילנד התמשך לאורך עמק הנהר קוואה נו (Khwae Noi). ב-1960, כדי למנוע בלבול, הוחלט לשנות את שמו של קטע הנהר שמעליו מתנשא הגשר לקוואי יאי (Khwae Yai).
קטעי מסילה ידועים > מעבר אש התופת

קטע מפורסם אחר של המסילה כונה "מעבר אש התופת" (Hellfire Pass). זהו קטע מסילה שהונח בנקיק שנחצב בסלע בגבעות מבודדות כ-180 קילומטרים מצפון-מערב לבנגקוק. היה זה הנקיק הגדול ביותר שנחצב לצורך הנחת המסילה לאורך נתיבה.
עובדי הכפייה והשבויים שנדרשו לחצוב את הנקיק השלימו את העבודה בתוך שישה שבועות, בעבודה ידנית בכלים פרימיטיביים וכמעט ללא ציוד מכני כלשהו. לפחות 700 שבויים מתו שם עקב תנאי העבודה הקשים, מהם כ-70 שהוכו למוות על ידי היפנים. נטען כי הכינוי שניתן לאתר נבע מהאסוציאציה שיצרה תמונת עובדי הכפייה שעבדו שם בלילות לאור לפידים.
תנאי העבודה והאבדות בקרב העובדים

תנאי העבודה של העובדים בבניית המסילה היו קשים ביותר, בין השאר בשל נחישותם של היפנים לסיים את בניית המסילה בזמן קצר ככל האפשר. העובדים הועבדו לעיתים במשך 12 עד 18 שעות ביממה וסבלו מתשישות, מתת-תזונה עקב מחסור במזון מספיק, ממחלות מידבקות, ממעשי אכזריות קשים מצד היפנים וממחסור בשירותי רפואה.
על פי הערכה של ממשלת אוסטרליה מתו במהלך העבודה כ-90 אלף מתוך כ-270 אלף עובדי כפייה אסיאתיים (מלאים, אינדונזים, סינים וטמילים) וכ-10,000 עד 16 אלף שבויים מתוך כ-60 אלף שהועבדו שם. מקצת העובדים שמתו נספו בהפצצות של מטוסי בעלות הברית שהונחתו על תוואי המסילה.
מספר השבויים המוערך שנספו בבניית המסילה, לפי ארצות:
6,318 בריטים
2,815 אוסטרלים
2,490 הולנדים
350 - 900 אמריקאים
מספר בלתי ידוע של קנדים וניו זילנדים
עובדי הכפייה שמתו נקברו בקבורה מאולתרת בשטחי המחנות שבהם שהו ובאתרים מבודדים לאורך תוואי המסילה. לאחר המלחמה העביר הצבא הבריטי את גופות השבויים שמתו לשלושה בתי קברות צבאיים שהוקמו, שניים בתאילנד ואחד בבורמה. הגדול שבהם הוא קנצ'נבורי שבתאילנד. בשלושתם יחד נקברו כ-12,500 שבויים.
תנאי העבודה תועדו בציורים על ידי רבים מהשבויים, תוך שימוש באמצעים מאולתרים מכל הבא ליד ובסיכון עצמי. חלק מהעבודות נשמרות כיום במוזיאונים שונים ובהם מוזיאון המלחמה האימפריאלי ואנדרטת המלחמה של אוסטרליה.
לאחר המלחמה הוכרזה העבדת עובדי הכפייה על ידי היפנים כפשע מלחמה, ומשפטים נערכו לחלק מאנשי הסגל היפנים שהיו מופקדים על העובדים. מקצת עבודות האמנות של השבויים שימשו כראיות במשפטים אלו.
מספר מוזיאונים הוקמו לתיעוד אימי עבודת הכפייה בהקמת המסילה. שני מוזיאונים פרטיים פועלים בעיר קנצ'נבורי שבתאילנד. שלישי נמצא ליד מעבר אש התופת. הוא הוקם על ידי הממשלה האוסטרלית ופועל בשיתוף פעולה בינה לבין הצבא התאילנדי.
קטע מהמסילה הועבר והוצב כאנדרטה במשתלת הזיכרון הלאומית ליד ליצ'פילד שבבריטניה.
הערות שוליים

↑  לפי טענה אחרת הועבדו בבניית המסילה 178 אלף עובדי כפייה מקומיים ומהם מתו במהלך העבודה כ-85 אלף.
↑  בעת הסקר הראשון של תוואי המסילה בראשית המאה ה-20 נעשתה הערכה כי בנייתה תארך חמש שנים.
↑  גופות השבויים האמריקאים שמתו הוחזרו לקבורה בארצם.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1173205209  NDL: 01150646  VIAF: 9555160062465835790004   WorldCat (עם VIAF): 9555160062465835790004 
הגשר על הנהר מאה קלונג
מראה קטע ממעבר אש התופת. ברקע ניתן לזהות אנדרטאות קטנות להנצחת זכרם של שבויים אוסטרליים שמתו בעבודה במקום, ובהן בולטים דגלים אוסטרליים
שבויים אוסטרלים והולנדים החולים במחלת בריברי בתאילנד, 1943
קטע מסילה נטוש בבורמה
שרק!

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  ויליאם סטייג 
 איורים:  ויליאם סטייג 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  ספר תמונות 
 הוצאה
 הוצאה:  פראר, סטראוס וג'ירו 
 תאריך הוצאה:  1990 
 מספר עמודים:  30 
 
שרק! (באנגלית: "!Shrek") הוא ספר תמונות מסוגות הקומדיה והפנטזיה שיצא לאור ב-1990. הספר נכתב ואויר על ידי הסופר והמאייר האמריקאי ויליאם סטייג, והוא עוסק בעוג ירוק ודוחה שעוזב את ביתו כדי לראות את העולם ובסופו של דבר מתחתן עם נסיכה מכוערת. הספר שימש השראה לסרט "שרק" של דרימוורקס הנפשה, שהופק בהשראתו זיכיון בעל אותו שם. בעברית יצא הספר בהוצאת עם עובד בתרגומו של אפרים סידון.
רקע

ויליאם סטייג היה קריקטוריסט בעיתון "הניו יורקר" מ-1930 עד שנות ה-60. בזמן זה הוא יצר יותר מ-1,600 קריקטורות וכונה "מלך הקריקטורות". הוא החל לכתוב ספרי ילדים בגיל שישים ואחת.
ספריו נודעו בזכות השנינות של סטייג, שהופיעה גם בקריקטורות שלו, ובכך שעסקו ברובם בפרידות ואיחודים של בני משפחה. האיורים של סטייג, שליוו את סיפוריו היו צבעוניים ונעשו בעזרת צבעי מים.
השם "שרק" הוא ליטון של המילה ביידיש 'שרעק', או 'שרעקלעך', שמשמעותה "פחד", "אימה" או "סיוט".
עלילה

אימו הייתה מכוערת ואביו היה מכוער, אבל שרק היה מכוער יותר משניהם יחד. עוד בינקותו יכל שרק לירוק להבות למרחק של תשעים ותשעה יארד, ולהוציא מאוזניו עשן. מבט אחד שלו הבעית את כל הזוחלים בביצה. נחש שהיה טיפש מספיק ונשך אותו קיבל מיד עוויתות ומת.
שרק הוא מפלצת דמוית עוג המתוארת כמכוערת, ירוקת עור, יורקת אש ולכאורה גם בלתי מנוצחת, שנהנה מלגרום לאחרים סבל. הוריו מחליטים ששרק צריך לגרום לנזק אמיתי ולכן הם מסלקים אותו מהביצה בה הם גרים. שרק נתקל במכשפה, שבתמורה לכינים הנדירות שלו מנבאת את עתידו: שרק יגיד את מילות הקסם "שטרודל תפוחים", וילקח על ידי חמור לטירה, בה ילחם באביר ולבסוף יתחתן עם נסיכה שתהיה יותר מכוערת ממנו.
שרק מתרגש ויוצא לדרכו, בה הוא פוגש איכר ואוכל את הפסיון שלו, אוכל ברק שמנסה לפגוע בו ומפיל דרקון באמצעות יריקת האש. בזמן שהוא נח, שרק מתמודד עם סיוט בו הוא משתוקק שיהיו לו ילדים שיאהבו אותו. שרק מתעורר ופוגש את חמור שלוקח אותו לטירה.
שרק מתעמת עם האביר השומר על הטירה, ולבסוף מעיף אותו באמצעות יריקת האש אל החפיר. בתוך הטירה, שרק מבועת כאשר הוא חושב שהוא מוקף בצבא עוגים ירוקים כמוהו, אך הוא מגלה לבסוף שמדובר באולם מראות. לבסוף שרק פוגש את הנסיכה, והם נדהמים מהכיעור אחד של השני. הם מתחתנים וחיים "באימה עד עצם היום הזה, ומפחידים את כל מי שנקרה בדרכם".
קבלה וביקורת

הספר קיבל ביקורות חיוביות מהניו יורקר, מ-Publishers Weekly, מ"הניו יורק טיימס" ועוד על הסיפור המקורי והמעניין, על הלשון המחכימה ועל האיורים.
"וושינגטון פוסט" כתב שאמנם האיורים פשוטים יחסית, ושלא מדובר בעבודה הטובה ביותר של סטייג, אבל שהספר "כל כך מעניין ועליז שלא ניתן לסרב לו".  מספר מבקרים ציינו לשבח את העובדה שהספר משתמש בספרות העממית ובאגדות מוכרות, אך הופך אותן על פיהן.  שרק! זכה במספר פרסים לספרי ילדים, כולל "פרס בחירת ההורים" ופרסי "הספר המצחיק של השנה" ו"שורת הפתיחה הטובה ביותר" של Publishers Weekly.
ביקורת רטרוספקטיבית מ-2010 כתב ג'ק זייפס ב-Tor.com שהספר הוא דוגמה לשבירת המוסכמות של הספרות הישנה, דבר שיש בו פוטנציאל בעיבודים מודרניים לסיפורים ישנים. זייפס ציין שהספר מעלה שאלות לגבי מקור הרוע והגדרתו, והשווה אותו לסיפור מעשה באחד שיצא ללמוד פחד, וראה בו אמירה על זרות ומהגרים באמריקה.
עיבודים

סטיבן ספילברג רכש את הזכויות לספר ב-1991, ותכנן להפיק סרט הנפשה בכיכובם של ביל מארי וסטיב מרטין.  תכנון זה לא יצא לפועל ודרימוורקס רכשו בסופו של דבר את הזכויות לספר תמורת כ-500,000 דולר והחלו להפיקו ב-1995.    שרק יצא לאור ב-18 במאי 2001 בהנפשה ממוחשבת, בכיכובם של מייק מאיירס, אדי מרפי, קמרון דיאז וג'ון לית'גו. הסרט זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית וזכה בפרס האוסקר הראשון אי פעם לסרט המונפש הטוב ביותר. בעקבות ההצלחה הופקו מספר סרטי המשך, הצגה בברודוויי המבוססת על הסיפור, וסרטי ספין-אוף.
למרות ההבדלים הרבים בין הספר ובין הסרט, אמר סטייג שהוא אהב את הסרט ושהוא הגדיל באופן משמעותי את המכירות של ספרו.
יעל טאומן קלעי

| --- | --- |

 לידה:  תל אביב-יפו
 ענף מדעי:  קריפטוגרפיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  מכון ויצמן למדע 
 מוסדות:  המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה 
 
יעל טאומן קלעי היא קריפטוגרפית ומדענית מחשבים תאורטית העובדת כחוקרת ראשית בכירה במיקרוסופט מחקר וכמורה מן החוץ ב-MIT במעבדת מדעי המחשב והבינה המלאכותית.
השכלה וקריירה

קלעי סיימה תואר ראשון במתמטיקה בהצטיינות יתרה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1997. היא עבדה עם עדי שמיר במכון ויצמן למדע, סיימה שם תואר שני במדעי המחשב ומתמטיקה ב-2001, ולאחר מכן עברה למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם השלימה את הדוקטורט שלה ב-2006 עם שפי גולדווסר כמנחת הדוקטורט שלה. היא עשתה פוסט-דוקטורט במיקרוסופט מחקר ובמכון ויצמן והייתה חברת סגל במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה. קיבלה משרה קבועה במיקרוסופט בשנת 2008. היא מכהנת במועצה המייעצת המדעית של המכון למחקר חישובי וניסיוני במתמטיקה (ICERM).
תרומות

קלעי ידועה בהמצאה (יחד עם רונלד ריבסט ועדי שמיר) של חתימת טבעת (אנ'), סוג של חתימה דיגיטלית שהפכה למרכיב מפתח במערכות רבות כגון Cryptonote (אנ') ומורנו (מטבע מבוזר). לאחר מכן, יחד עם המנחה שלה שפי גולדווסר, היא גילתה חולשה בהיוריסטיקה של פיאט-שמיר (אנ') - טכניקה נפוצה ליצירת חתימה דיגיטלית המבוססת על מערכת הוכחה אינטראקטיבית, שפותחה ב-1986 על ידי עמוס פיאט ועדי שמיר. טכניקה זו נמצאת בשימוש נרחב ביישומים בעולם האמיתי, כולל בתוכנית החתימה הדיגיטלית הנפוצה ביותר (ECDSA) (אנ') המשמשת את כל המכשירים הניידים של iOS ואנדרואיד. למרות השימוש הנרחב שלה, האבטחה שלה לא הובנה בצורה טובה. המחקר של קלעי ייסד בסיס להבנת האבטחה של פרדיגמה זו. בנוסף, קלעי הייתה חלוצה בתחום הקריפטוגרפיה שחסינה לדליפה ופתרה בעיה פתוחה ארוכת שנים בתורת הקידוד האינטראקטיבי, והראתה כיצד להמיר כל פרוטוקול אינטראקטיבי לפרוטוקול שעמיד בפני חלק קבוע של טעויות מכשילות תוך הגברת מורכבות התקשורת לכל היותר בפקטור קבוע ואת זמן הריצה לכל היותר בפקטור פולינומי.
קלעי פיתחה גם את התחום של האצלת חישוב מאומת שיש לו יישומים חשובים למחשוב ענן. קלעי פיתחה שיטות להפקת הוכחות תמציתיות המאשרות את נכונותו של כל חישוב. שיטה זו מאפשרת למכשיר חלש להעביר כל חישוב למכשיר חזק יותר באופן המאפשר בדיקת תקינות התוצאות ביעילות. הוכחות תמציתיות כאלה שימשו חברות בלוקצ'יין רבות (כולל Ethereum) כדי לאשר תקפות עסקה ובכך להתגבר על מכשולים מרכזיים ביכולת ההרחבה של הבלוקצ'יין, מה שמאפשר עסקאות מהירות ואמינות יותר. המחקר של קלעי סיפק הגדרות חיוניות, מושגי מפתח וטכניקות יצירתיות לתחום זה.
הכרה

עבודת המאסטר של קלעי, שהציגה את הרעיון של חתימות טבעת, זכתה בפרס התזה המצטיינת לתואר שני. עבודת הדוקטורט שלה ב-MIT זכתה בפרס George M. Sprowls עבור עבודת הדוקטורט המצטיינת במדעי המחשב.
בשנת 2017 הייתה יו"ר משותף של כנס האגודה הבין-לאומית למחקר קריפטוגרפי.
ב-2018 הוזמנה קלעי להרצות על היבטים מתמטיים של מדעי המחשב בקונגרס הבין-לאומי של מתמטיקאים.
היא זכתה בפרס ACM למחשוב לשנת 2022 "על פריצות דרך בהאצלת חישוב ניתן לאימות ותרומה בסיסית לקריפטוגרפיה".
חיים אישיים

קלעי היא בתו של פרופסור יאיר טאומן. בעלה, אדם טאומן קלעי, עובד גם הוא במיקרוסופט מחקר, והם הורים לשני ילדים.
הערות שוליים

1 2  Yael Tauman Kalai, Microsoft Research (באנגלית אמריקאית)
1 2  Yael Kalai, Simons Institute for the Theory of Computing (באנגלית)
↑  Yael Kalai, CSAIL Alliances (באנגלית)
1 2 3 4  Yael Tauman Kalai, ACM awards, ‏2022 (באנגלית)
↑  Yael Kalai, IEEE
↑  "ICERM - Trustee and Advisory Boards - Trustee & Advisory Boards". icerm.brown.edu. נבדק ב-2021-07-11.
↑  S. Goldwasser, Y.T. Kalai, On the (In)security of the Fiat-Shamir paradigm, 44th Annual IEEE Symposium on Foundations of Computer Science, 2003. Proceedings., 2003-10, עמ' 102–113 doi: 10.1109/SFCS.2003.1238185
↑  Larry Hardesty, Massachusetts Institute of Technology, Securing the cloud: New algorithm solves major problem with homomorphic encryption, phys.org (באנגלית)
↑  Yael Kalai, Leonid Reyzin, Theory of Cryptography, Lecture Notes in Computer Science, 2017 doi: 10.1007/978-3-319-70503-3
↑  ICM Plenary and Invited Speakers, International Mathematical Union
↑  Alyssa Hughes, New England Researcher Finds Her Bliss, Microsoft Research, ‏2009-05-14 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007361292605171  dblp: k/YaelTaumanKalai  ISNI: 0000 0004 9682 4820  LCCN: nb2017025186  VIAF: 112151352064752602449   WorldCat (עם VIAF): 112151352064752602449
אליפות וימבלדון 1896

| --- | --- |
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  13 ביולי 1896 – 21 ביולי 1896 (9 ימים) 
 מספר תחרות:  20 
 עיר מארחת:  אצטדיוני הטניס בווימבלדון 
 זוכה:  גברים:הרולד מהוני נשים:שרלוט קופר זוגות גברים:הרברט בדלי/וילפרד בדלי
 → אליפות וימבלדון 1895 אליפות וימבלדון 1897 ← 
 
אליפות וימבלדון 1896 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-13 ביולי והסתיימה ב-21 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים.
התחרות > תחרות הגברים

התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-2 בתים. מנצח השלב הראשון היה עולה להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1895 על התואר. לתחרות זו נרשמו 31 טניסאים. בנוסף לטניסאים הבריטיים השתתף בתחרות טניסאי מאוסטרליה וטניסאי אמריקאי. בגמר תחרות הגברים הארולד מהוני ניצח את וילברפורס איבס האוסטרלי. במשחק האליפות וילפריד בדלי (מנצח אליפות וימבלדון 1895) הפסיד למהוני ב-5 מערכות.
התחרות > תחרות הנשים

בתחרות הנשים השתתפו שש טניסאיות. אליס פיקרינג ניצחה בתחרות אך הפסידה ב-2 מערכות במשחק על האליפות לשרלוט קופר שהצליחה להגן על התואר מהשנה הקודמת.
התחרות > תחרות הזוגות

בתחרות הזוגות השתתפו 14 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד האחים בדלי, מנצחי אליפות וימבלדון 1895. הזוג, רג'ינלד דוהרטי והרולד ניסבט, ניצח בתחרות בין הזוגות המתמודדים. הם הפסידו לאחים בלדי ב-5 מערכות. בכך זכו האחים בדלי באליפות בפעם השלישית ברציפות.
הרולד מהוני, מנצח תחרות הגברים
שרלוט קופר, מנצחת תחרות הנשים
לאה גליקסמן

לאה גליקסמן (נולדה ב-1961) היא שופטת בבית הדין הארצי לעבודה.
בשנת 1979 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה העברית. את שירותה הצבאי העבירה במסגרת גרעין נח"ל שנשלח לפעילות בעיירת הפיתוח מעלות תרשיחא. בשנת 1986 סיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית, וכשנה לאחר מכן הוסמכה כעורכת דין. בשנים 1985–1988 שימשה כעוזרת מחקר באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב. במקביל החלה לעבוד ב-1987 כעורכת דין. בשנת 1992 יצאה לקנדה שם למדה קורסים שונים באוניברסיטת טורונטו. בשנת 1995 שבה לארץ ולעבודה כעורכת דין.
במאי 2000 מונתה לכהונת שופטת בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב. בספטמבר 2003 מונתה לכהן כסגנית הנשיא של בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב ובמקביל לתפקיד רשמת בבית הדין הארצי לעבודה. בינואר 2007 מונתה לכהן בפועל כשופטת בבית הדין הארצי לעבודה לתקופה של חצי שנה, וב-15 באוגוסט 20011 מונתה לכהונת שופטת קבועה בבית הדין הארצי לעבודה.