stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק ירושלמי (משורר)
ביוגרפיה

ירושלמי נולד בפברואר 1907 בעיירה הקטנה קונסטנטין (בפולנית: Konstantyna) שליד העיר לודז', בפולין הרוסית, במשפחה יהודית אדוקה, התשיעי מארבעה-עשר ילדים. אביו היה תעשיין בענף הטקסטיל.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבה, ואחר-כך למד בגימנסיה.
הוא יצא בשאלה, וחרף מוצאו המשפחתי, החליט להתפרנס מעבודת כפיים, ולמד חשמלאות. הוא עבד בחשמלאות בתיאטרון "אררט" שבהנהלת משה ברודרזון בלודז'. אחר-כך יצא להכשרה חלוצית. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל עם אשתו שושנה, והצטרף לקיבוץ עין חרוד. כעבור שנה עבר לתל אביב, ועבד כחשמלאי במה בתיאטרון "האהל" במשך 15 שנה. היה חבר ארגון "ההגנה". בשואה נספו כל בני משפחתו.

לאחר מכן עבד במשך כמה עשורים כחשמלאי בבית החולים קפלן (מהן שנים כחשמלאי הראשי של בית החולים). בשנת 1973 זכה בפרס העבודה למצטיינים של קופת חולים כללית.
התגורר בשכונת חבצלת שברחובות.
את דרכו הספרותית התחיל בפולין ב-1930–1931, כשפרסם שירים בעיתוני לודז' "ניַיער פאָלקסבלאַט" ו"לאָדזער טאַגעבלאַט".
לאחר עלייתו פרסם משיריו בעיתוני היידיש בארץ ("לעצטע ניַיעס" ו"יִידישע ציַיטונג"), בארצות הברית ובקנדה ("קענעדער אדלער") ובאמריקה הדרומית ומקסיקו ("דער וועג").
כמה משיריו, שלהם חיבר ירושלמי לחן, הושרו, בהם "עקזאָדוס" ('אקסודוס'), "ישראל", "ירושלים" ועוד.
בשנות ה-60 הופיע תקליט שהכיל שירים מקוריים שלו ושירים שתרגם מעברית ליידיש, בביצוע שרה יערי, והוא הושמע בקול ישראל.
ירושלמי היה נשוי לשושנה (אחות בבית החולים קפלן) ואב לשני בנים.
אשתו, שלמדה בבית ספר לאמנות והשתלמה באקדמיה לאמנות בפולין, שבה בסוף שנות ה-60 לאמנות ריקוע נחושת.
ספריו

מיַין רחובות, תל אביב 1969.
6 מיליאָן – 6 טעג: לידער זאַמלונג, תל אביב: ניַי-לעבן, 1970. (עם פיתוחי נחושת מאת אשתו שושנה ירושלמי) (כולל מאמרים על ירושלמי, בעברית וביידיש)
הערות שוליים

↑  22,000 ל"י יחולקו כפרסים ע"י מרכז קופ"ח לצוותים וליחידים, דבר, 26 במרץ 1973; חולקו פרסי עבודה למצטיינים בקופ"ח, דבר, 28 במרץ 1973.
↑  כך ע"פ: ברל כהן, ירושלמי, יצחק, בתוך: לעקסיקאָן פֿון יידיש-שריַיבערס, ניו יורק: ר. אילמאן-כהן, 1986, עמ' 307, באתר היברובוקס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286143405171  ISNI: 0000 0003 7576 8631  VIAF: 252511832   WorldCat (עם VIAF): 252511832
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו – יוון

| יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו – יוון |
| --- | --- |
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: יוון


הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: יוון
שטח (בקילומטר רבוע)
2,344,858: 131,957
אוכלוסייה
110,161,917: 10,020,238
תמ"ג (במיליוני דולרים)
66,383: 238,206
תמ"ג לנפש (בדולרים)
603: 23,773
משטר
ממשלת מעבר: רפובליקה

יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–יוון הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ליוון. שתי המדינות חברות בארגון הבין-לאומי לפרנקופוניה. ישנה קהילה יוונית קטנה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
היסטוריה

בתחילת משבר קונגו ב-1960, חיל האוויר היווני, בהתאם להחלטת ממשלת יוון, שלח את טייסת התובלה השלישית לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, כדי לפנות יוונים המתגוררים במדינה, ולהעבירם לאזורים מאובטחים.
שנה לאחר תחילת משבר קונגו, ב-1961 חיל האוויר היווני עזר במאמץ להשיב את הסדר על כנו ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שזה אך קיבלה את עצמאותה. האו"ם החליט לשלוח לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מחלקת אוויר יוונית מיוחדת, שהייתה מורכבת מ-21 קצינים ומש"קים. ב-14 במרץ הוקצתה מחלקת האוויר היוונית תחת פיקוד הכוח האווירי של האו"ם והוטל עליה לבצע משימות שונות של האו"ם ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בעיקר הובלת אספקה וכוח אדם. מאוחר יותר, הכוח תוגבר ב-4 מש"קים. ב-9 בנובמבר 1961 עזבה המחלקה היוונית את קונגו.
סיוע

ביולי 2009 התחייבה ממשלת יוון על העברת 500,000 דולר באמצעות הנציב העליון של האו"ם לפליטים עבור סיוע הומניטרי לקונגו.
נציגויות דיפלומטיות

הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מחזיקה ביוון שגרירות באתונה.
יוון מחזיקה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו שגרירות בקינשאסה ושתי קונסוליות כבוד בקיסנגני ובלובומבאשי.
יוזף פלאץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 באפריל 1905 קלן 
 פטירה:  30 בדצמבר 1981 (בגיל 76) מנצ'סטר, ארצות הברית 
 מקצוע נוסף:  רופא
 מדינה:  גרמניה, ארצות הברית
 
יוזף פלאץ (בגרמנית: Joseph Platz‏; 11 באפריל 1905 – 30 בדצמבר 1981) היה שחמטאי, רופא ומחברם של שני ספרי שחמט יהודי-אמריקאי. יליד קלן שבגרמניה.
ביוגרפיה

יוזף פלאץ היה בנם של יעקב פלאץ ואשתו רוזה ששם נעוריה היה רוזנטל. אבות המשפחה הגיעו לקלן בתקופת גירוש ספרד והשם פלאץ נגזר מהשם הספרדי Plaza. המצבה הישנה ביותר של בני משפחת פלאץ, שנקברו בקלן, מתוארכת ל-1610. כילד בגרמניה, בתקופת מלחמת העולם הראשונה, התנסה פלאץ בהפצצות וברעב ובמות אביו כשהיה רק בן 11 ואחותו בת 7. לאחר הבר מצווה, בגיל 14, למד שחמט מדודו וזכה לקבל לעיתים קרובות, כמתנה מאמו, ספרי תאוריה של שחמט. מאחר שחבריו למשחק השחמט, החיילים הבריטיים שהתאכסנו בביתם, לא שיחקו ברמה גבוהה, נרשם פלאץ למועדון שחמט (ב-1920 היו בקלן לבדה 33 מועדוני שחמט).
לאחר סיום בית הספר התיכון, עבד פלאץ כמתלמד בבנק. אימו נישאה בשנית לאלמן מארצות הברית והלה שכנע את פלאץ שרופא עשוי להתפרנס טוב יותר מעובד בנק, לכן, לאחר סיום שלוש שנות החניכות בבנק, פנה פלאץ ללימודי רפואה.
במהרה בא כישרונו לידי ביטוי והיה לאלוף השחמט של העיר ב-1926. הוא למד רפואה וסיים בהצלחה ב-1930, כשהתחיל לעבוד כרופא פנימי בהנובר, שם גם זכה באליפות העיר. בהמשך קיבל עבודה כרופא מנתח בבית החולים של העיר אופנבורג ולא נותר לו פנאי לשחמט, אך את אליפות העיר הזאת לקח בקלות, בתוצאה של 20:0. לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה עבר פלאץ לשווייץ, שם נאלץ לחתום על התחייבות שלא יעסוק בשום עבודה, כתנאי לקבלת אשרת שהייה ל-3 חודשים. בתקופה זו התפרנס ממשחקי שחמט בבתי הקפה המקומיים תמורת פרנק או שניים ולמד אנגלית, כדי לקבל אישור הגירה לארצות הברית, אישור שקיבל ביום בו ביקרה אותו משטרת שווייץ כדי להודיע לו שאישור השהייה שלו פג תוקפו.
בארצות הברית עבד פלאץ כרופא, אך גם משחמט לא הניח את ידו. הוא זכה 3 פעמים באליפות מסצ'וסטס ו-4 פעמים באליפות ניו אינגלנד. באליפות הפתוחה של מערב מסצ'וסטס ועמק קונטיקט זכה 14 פעמים. הוא השתתף באליפות ארצות הברית של 1948 והגיע למקום ה-14. בשנים 1939–1940, לאחר שעבר לניו יורק פגש שם את עמנואל לסקר שאיתו היה מיודד עוד מגרמניה, ושיחק איתו משחקי אימון.
פלאץ פרסם שני ספרים בתחום השחמט, האחד ספר זכרונות והשני ספר עם מבחר ממשחקיו.
יצחק כ"ץ מפראג

| --- | --- |
 לידה:  פראג
 פטירה:  1624 י"ב בסיוון ה'שפ"ד פראג
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי העתיק בפראג
 מקום פעילות:  ניקלשבורג, וינה, פראג
 השתייכות:  יהדות אשכנז
 צאצאים:  רבי חיים כ"ץ, רבי נפתלי כ"ץ, חוה בכרך
 חותנים:  מהר"ל מפראג
 חתנים:  רבי אברהם שמואל בכרך
 
רבי יצחק כ"ץ (נפטר בי"ב בסיוון ה'שפ"ד, 1624) היה רב בפראג, בניקלשבורג ובוינה. היה חתנו ומקורבו של מהר"ל מפראג, וכונה על שמו ר' איצק ר' ליבמש (ר' איצק של ר' ליב).
ביוגרפיה

נולד בפראג לר' שמשון כ"ץ, נכדו של ר' עקיבא הנשיא מאובין. נשא לאשה את לאה, בתו של מהר"ל מפראג מאשתו הראשונה בת ר' אברהם חיות. לאחר שעזב חותנו המהר"ל את רבנות ניקלשבורג בשנת ה'של"ג, התמנה תחתיו לאב"ד ניקלשבורג ומדינת מורביה. כנראה כיהן בתפקיד זה לזמן קצר בלבד, משום שבשנת ה'של"ד כבר מונה הרב יהודה ליב איילנבורג. בעת כהונתו בניקלשבורג נפטרה אשתו בלי בנים, והוא נשא את אחותה הצעירה פייגלה.
ככל הנראה, מניקלשבורג הוא עבר לווינה וכיהן שם כאב"ד, אך לא ידועים פרטים על ימיו בווינה. מוינה שב לעיר הולדתו פראג, ושם התמנה לדיין בבית הדין "מורה שוה". בנוסף, כיהן כ"פרימוס", פרנס הקהילה.
רבי יצחק כ"ץ היה קשור בקשר הדוק לחותנו המהר"ל. הוא הביא לבית הדפוס "דרוש על התורה ועל המצות", דרשה שדרש חותנו בחג השבועות ה'שנ"ב (1592) בפוזנא; על גליונות הש"ס שהיה ברשותו כתב הגהות וחידושים של מהר"ל; ומספר תשובות הלכתיות של מהר"ל הופנו אליו. לפי כמה מקורות, הוא התלווה למהר"ל בפגישתו עם הקיסר רודולף השני באדר ה'שנ"ב (1592). לפי האגדה העממית, רבי יצחק היה גם שותף ביצירת הגולם מפראג, ור' יהודה יודל רוזנברג, מחבר הקונטרס הפסאודואפיגרפי "נפלאות מהר"ל", שהפיץ את אגדת הגולם, ייחס אותו לרבי יצחק כ"ץ.
רבי יצחק נפטר בפראג בי"ב בסיוון ה'שפ"ד (1624), ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בפראג.
כתביו

על מצבתו נכתב ”ספרים הרבה חידש ושנה”, אך ככל הנראה חלק מחיבורים אלה לא נדפסו. כתבים שלו שפורסמו כוללים:
השלמת הדרשות בספר "חתן דמים" מאת רבי זלמן רונקיל, לפרשת ויצא ופרשת וילך.
הגהות והוספות בספר "פענח רזא" לרבי יצחק בן יהודה הלוי, שנדפס ביוזמתו בפראג, שס"ז.
ביאורים והגהות על מדרש שוחר טוב, פראג שע"ג, ומאז נדפס במהדורות רבות של המדרש.
נודע בלשונו המליצית, ובהקדמות שחיבר לשו"ת מהר"ם מרוטנבורג ול"דרוש על התורה והמצות" של חותנו.
צאצאיו

אשתו הראשונה לאה נפטרה בלי בנים, ולאחר מכן הוא נשא את אחותה פייגלה (נפטרה בד' בשבט ה'שפ"ט). להם נולדו שני בנים ובת:
רבי חיים כ"ץ, היה כאביו אב"ד ניקלשבורג ומדינת מורביה, כנראה סביב 1615. לאחר מכן היה ראש ישיבה בפראג, אב"ד פרנקפורט (עד קיץ ה'שפ"ט, 1629) ופוזנא (ושם נפטר בחורף ה'שצ"ה).
רבי נפתלי כ"ץ היה דרשן בפראג, ואב"ד בפרוסטיץ. כאביו ואחיו התמנה לכהונת רבה של ניקלשבורג ומדינת מורביה. קיים התכתבויות עם גדולי הפוסקים בדורו, ותשובות שלו מצויות בספרי השו"ת. מניקלסבורג התמנה לרבה של פינסק, ובסוף ימיו היה לרבה של לובלין. נכדו היה המקובל המפורסם רבי נפתלי כ"ץ, רבה של פרנקפורט ופוזנא.
בתו חוה בכרך נודעה כלמדנית, באופן חריג עבור נשים בתקופתה. נישאה לרבי אברהם שמואל בכרך, רב בכמה ערים ולבסוף רבה של וורמייזא. בנם רבי משה שמשון בכרך היה גם הוא רב בוורמייזא. נכדה הוא הפוסק הידוע רבי יאיר חיים בכרך, שקרא את ספר השו"ת שלו "חות יאיר" על שמה.
הערות שוליים

1 2  ראו בהקדמה לשו"ת חות יאיר, בני ברק תש"ס, באתר אוצר החכמה.
1 2 3 4 5  הרב מאיר פרלס, מגילת יוחסין, לונדון תרס"ב, עמ' 30–33, באתר אוצר החכמה.
↑  יצחק יודלוב, "מבוא לתשובות מהר"ל", בתוך: ספר הזיכרון למרן הגרי"ב ז'ולטי, ירושלים תשמ"ז, עמ' רסד; דוד נחמן רוטנר, "הערות למגילת יוחסין – מהר"ל", קובץ בית אהרן וישראל יח [ב] (קד; כסלו–טבת תשס"ג), עמ' קעא.
1 2  יצחק זאב כהנא, "ניקולסבורג", בתוך: יהודה לייב פישמן מימון, ערים ואמהות בישראל, כרך רביעי, ירושלים תש"י, עמ' 262–263.
↑  אברהם עובדיה (גוטסדינר), הארי שבחכמי פראג, ירושלים תשס"ב, עמ' לז.
↑  דרוש דרש משיח ה' מהר"ר יודא ליווא – על התורה ועל המצות, ‏פראג שנ"ג, באתר היברובוקס.
↑  יצחק יודלוב, "מבוא לתשובות מהר"ל", עמ' רסו ורסח.
↑  שלמה ראבין, הגאון בעל גור אריה והקיסר רודולף השני, המגיד, 3 באפריל 1872; הארי בחכמי פראג, עמ' פב–פג.
↑  נוסח מצבתו נדפס בידי קלמן ליעבן, גל עד, פראג תרט"ז, מס' 84, באתר היברובוקס.
↑  יצחק יודלוב, מבוא, חתן דמים, עמ' 7, באתר אוצר החכמה.
↑  שלמה בובר, מבוא, מדרש תהלים שוחר טוב, וילנא תרנ"א, דף נז., באתר היברובוקס.
↑  קלמן ליעבן, גל עד, פראג תרט"ז, מס' 91, באתר היברובוקס.
↑  על פעילותו בפרנקפורט ראו הרב מרדכי הורוויץ, רבני פרנקפורט, ירושלים תשל"ב, עמ' 46–48, ועמ' 205–206.
↑  כהנא, "ניקלסבורג", עמ' 265.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו – טורקיה

| יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו – טורקיה |
| --- | --- |
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: טורקיה


הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: טורקיה
שטח (בקילומטר רבוע)
2,344,858: 783,562
אוכלוסייה
110,161,917: 87,527,097
תמ"ג (במיליוני דולרים)
66,383: 1,108,022
תמ"ג לנפש (בדולרים)
603: 12,659
משטר
ממשלת מעבר: משטר נשיאותי

יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–טורקיה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לטורקיה. לטורקיה יש שגרירות בקינשאסה משנת 1974, והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו פתחה את שגרירותה באנקרה בשנת 2011.
יחסים דיפלומטיים

האימפריה העות'מאנית תמכה בתחילה בהתחייבותו של לאופולד השני "לתרבת" את קונגו, והכירה במדינת קונגו החופשית לאחר ועידת ברלין בשנת 1885. זה השתנה במהירות לאחר הסערה הציבורית בטורקיה ובמדינות אחרות בגלל פרקטיקות עבודה קשות וזוועות שביצעו הבלגים נגד קונגו, שחיו במערכת הפרדה קפדנית משפילה. לאופולד השני, מלך הבלגים המשיך להחזיק באופן אישי את מדינת קונגו החופשית בין השנים 1885–1908.
לאחר העצמאות, טורקיה הייתה מהראשונות שכיננו יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. טורקיה, בעיקר באמצעות TIKA, השיקה תוכניות רבות בהיקף של 137 מיליון דולר בסיוע כלכלי במהלך 30 השנים הבאות.
למרות עמדתה נגד הפיכות, טורקיה הכירה במהירות בממשלת מובוטו ססה סקו, בעקבות ארצות הברית ב-24 בנובמבר 1965. היחסים הידרדרו כאשר מובוטו ניתק את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל בשנת 1973. למרות היחסים הלא ידידותיים באותה תקופה, שתי הממשלות המשיכו לתמוך בפרנטה נסיונל דה ליברטאסאו דה אנגולה ובאוניה נסיונל פארא אונפנדנסיה טוטאל דה אנגולה נגד המובימנטו פופולרי דה ליברטאסאו דה אנגולה. היחסים השתפרו באופן דרמטי בשנות האלפיים.
יחסים כלכליים

נפח הסחר בין שתי המדינות עמד על 163 מיליון דולר בשנת 2015.
קיימות טיסות ישירות מדי יום מאיסטנבול לקינשאסה מאז 2014.
יחסי חינוך

קרן מעריף הטורקית מפעילה בתי ספר בקונגו.
יסורי איוב

יסורי איוב הוא מחזה מאת חנוך לוין המבוסס על סיפורו התנ"כי של איוב, ומשלב בתוכו אלמנטים מהפסיון של ישו.
עלילה

חציו הראשון של המחזה נאמן ברובו למקור התנ"כי. בתחילת המחזה עורך איוב סעודה מפוארת לאורחיו, שלאחריה סדרה של קבצנים עוברת על השאריות ההולכות ופוחתות, ולמרות זאת כל הקבצנים שמחים בחלקם. המכות ניחתות על איוב: שלושה מבשרי עוני באים בזה אחר זה ומודיעים לאיוב על אובדן כל ממונו ורכושו, ואחריהם באים המוציאים לפועל, המעקלים את כל מה שנותר לו (כולל שיני הזהב שבפיו) פרט לתחתוניו. לאחר שנותר חסר כל באים לבקרו שלושת מבשרי המוות בזה אחר זה, ומודיעים לו על מותם של כל ילדיו.
כששלושת רעי איוב, אליפז, בלדד וצופר, באים לבקרו, הם אינם מזהים אותו מאחר שהוא נראה כה עלוב וכמעט נטרף מחמת גירוד טורדני שפשט בכל גופו. איוב מכחיש את קיומו של אלוהים, אך לאחר דיונים ארוכים הם מצליחים לשכנע אותו שאלוהים אכן קיים.
אל איוב מגיעה קבוצת חיילים חמושה, והקצין שבראשה מכריז בשם קיסר רומי:
כי זה דבר הקיסר: אלוהי היהודים בטל ומבוטל.
כל המאמין בו כופר בעיקר ומורד במלכות.
לחיזוק האמונה החדשה ולשם הבהרת העניין:
כל המאמין באלוהי היהודים יקבל שיפוד בישבן.
שלושת רעי איוב מנסים להתחמק מהדרישה בדרכים שונות, אך לבסוף כל אחד מהם מצהיר בתורו: "אין אלוהים". כשאיוב נשאל הוא עונה שאלוהים קיים, אך חבריו מנסים לשכנע את החיילים שאיוב איננו שפוי בשל הצער הרב שחווה. לחיילים לא אכפת, מאחר שהם משתוקקים לשפד מישהו, ולבסוף חבריו של איוב נואשים מלעזור לו. איוב מוצב על השיפוד ונותר כך למשך שאר ההצגה. חבריו עוזבים ובמקומם מופיע מנהל קרקס שמציע לקצין לקנות ממנו את איוב על מנת לשלבו במופע. לאחר התמקחויות הם מגיעים להסכמה וסביב איוב הגוסס לאיטו מופיעים גמד, חשפנית ושני ליצנים. רגע לפני המוות מכחיש איוב את קיומו של אלוהים, אך כבר מאוחר מדי, והקצין אומר לו: "באותו מחיר יכולת למות אדם עם עקרונות." עם מותו מקיא איוב, ואז בא אחרון הקבצנים ומלקק את הקיא, שמח בחלקו. המחזה מסתיים בשירם של המתים:
אבל יש רחמים בעולם,
ואנחנו עוד ננוח.
הדמויות

| --- | --- |
 איוב  אורחים  משרתים  קבצנים  מבשרים:  מוציאים לפועל  ידידים  חיילים  בדרנים  מתים
מבנה

המחזה בנוי משבע מערכות ואפילוג קצר. לאורך המחזה יש לעיתים קרובות רצף של אירועים דומים המגיעים בשלשות, כך מגיעים לביתו של איוב שלוש קבוצות של קבצנים, שלושה מבשרי עוני, שלושה מבשרי מוות, ולבסוף שלושת החברים הבאים לנחם אותו, וכל אחד בתורו מנסה לשכנע את איוב להאמין באלוהים.
| --- | --- |
 פרק ראשון: הקבצנים  פרק שני: מבשרי העוני  פרק שלישי: המוציאים לפועל  פרק רביעי: מבשרי המוות:  פרק חמישי: הידידים  פרק שישי: החיילים  פרק שביעי: הבדרנים  פרק שמיני: המתים
ביקורת

מיכאל הנדלזלץ ראה במחזה זה, יחד עם "הוצאה להורג", שלב משמעותי בעשייתו של לוין, בהתרחקו מ"הדרמות הכמו-ריאליסטיות הקטנות" לטובת "יצירות תיאטרליות רחבות היקף, אלגוריות דרמטיות המקיפות ומסכמות את העולם, כפי שלוין רואה אותו." הנדלזלץ מוסיף לשבח את עוצמתו של המחזה, ובעיקר את כתיבתו של לוין:
בכוחם של המילים והדימויים, בעיקר הדימויים של אב וילדים, הצליח לוין לפרוט על הנימים הרגישות ביותר, המיידיות ביותר, האקטואליות ביותר במציאות הישראלית. הוא עושה זאת מבלי להעלות מציאות ריאליסטית על הבמה, אלא רק באמצעות אמירה אומנותית, ולזו יש כוח אוניברסלי אבל גם ממשות מיידית הנובעת מן החוויות שכל צופה ישראלי מכיר מעצמו ומבשרו.
הפקות > הפקת המקור

המחזה הועלה לראשונה באפריל 1981 בתיאטרון הקאמרי בבימויו של חנוך לוין עם תפאורה ותלבושות של רות דר ומוזיקה מאת פולדי שצמן.
בהשתתפות:
| --- | --- |
 יוסף כרמון - איוב  אלברט כהן - אליפז  אילן דר - בלדד  יצחק חזקיה - צופר  ששי סעד - קצין, קבצן, מבשר עוני  דב רייזר - ראש המוציאים-לפועל, ליצן פתטי  מתי סרי - קבצן, מבשר עוני, מבשר מוות, ליצן ציני:  ראובן שפר - קבצן, גמד  רוז משיחי (החליפה - אירית מאירי) - אורחת, חשפנית  יהודה פוקס - מנהל קרקס  עמי וינברג - קבצן קבצני, מבשר מוות  אלי גלזר - מבשר עוני, מבשר מוות, ישו  ירמי עמיר - קבצן, סמל
נגנים: מישה בלכרוביץ' - פסנתר; בני קדישזון - כלי הקשה; אבי שילה - קלרינט; דן שוורצמן - קרן יער; איתי קריספין - קונטרבס
הפקה זו ספגה ביקורת מאחר שכללה סצנה בה איוב העירום משופד באחוריו על מוט על ידי חיילי הקיסר, ונותר כך למשך כל שארית המחזה. מרים גלזר-תעסה, סגנית שר החינוך והתרבות דאז, טענה מעל בימת הכנסת כי המדינה אינה צריכה לממן תיאטרון "בו גבר עירום תלוי עשרים דקות וכל ערוותו מתנדנדת". חרף ביקורת זו, זכה יוסף כרמון בפרס כינור דוד לשחקן השנה בתיאטרון.
בסקירתו על הצגת הבכורה מציין מיכאל הנדלזלץ כי היה חשש שמא אנשים יזדעזעו מההצגה ויצאו באמצע ולכן בהצגת הבכורה רק חצי מהקהל היה מורכב מקוני כרטיסים רגילים וחציו השני ממכרים שהוזמנו במיוחד.
הפקות > הפקות זרות

המחזה תורגם לאנגלית, צרפתית וגרמנית.
הוא הועלה בניו יורק ב-2006, בתרגומו של שי אזולאי וזכה לביקורת חיובית בניו יורק טיימס.
כמו כן הועלה המחזה בצרפתית גם מעל בימת תיאטרון הקאמרי ב-2011 בהפקת תיאטרון Le Menteur Volontaire בבימויו של לורן ברתיום (Laurent Brethome)
הערות שוליים

↑  לוין. שם, עמ' 99.
↑  מיכאל הנדלזלץ. "חנוך לוין על פי דרכו," עמ' 83.
↑  Job and Jesus Combine to Overcome - ביקורת בניו יורק טיימס, 14 בנובמבר 2006 (באנגלית)
| מבחר ממחזות חנוך לוין |
| --- | --- | --- |
| 1968–1969 | את ואני והמלחמה הבאה (1968) • קטשופ (1969) • סולומון גריפ (1969) |  |
| 1970–1979 | מלכת אמבטיה (1970) • יעקובי ולידנטל (1972) • קרום (1975) • סוחרי גומי (1978) |  |
| 1980–1989 | יסורי איוב (1981) • הזונה הגדולה מבבל (1982) • הפטריוט (1982) • אורזי מזוודות (1983) • יאקיש ופופצ'ה (1986) • ההולכים בחושך (1989) • מלאכת החיים (1989) |  |
| 1990–1999 | הילד חולם (1993) • האשה המופלאה שבתוכנו (1994) • הזונה מאוהיו (1996) • רצח (1997) • מוריס שימל (1998) • הבכיינים (1999) • אשכבה (1999) |  |
| 2000–2009 | הרטיטי את לבי (2007) |  |
ביבליוגרפיה
יוהאן פטר פרנק

| --- | --- |

 לידה:  19 במרץ 1745 Rodalben, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  24 באפריל 1821 (בגיל 76) וינה, האימפריה האוסטרית 
 ענף מדעי:  רפואה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת היידלברג  האוניברסיטה של שטרסבורג 
 מוסדות:  אוניברסיטת וינה  אוניברסיטת פדובה  אוניברסיטת וילנה  אוניברסיטת גטינגן  אוניברסיטת פאביה 
 צאצאים:  יוזף פרנק 
 
יוהאן פטר פרנק (בגרמנית: Johann Peter Frank;‏ 1745–1821) היה רופא ואפידמיולוג, מומחה לפיזיולוגיה, היגיינה ובריאות הציבור, ממייסדי תחום בריאות הציבור בעידן המודרני. היה גרמני אזרח רודלבן.
ביוגרפיה

פרנק למד רפואה באוניברסיטת שטרסבורג ובאוניברסיטת היידלברג, והפך לדוקטור בשנת 1776. לאחר מכן שימש פרופסור באוניברסיטת פאביה, באוניברסיטת גטינגן ובאוניברסיטת וינה, ומנהלו של בית החולים Krankenhaus בווינה. למשך 3 שנים (1805-1808) היה רופאו האישי של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
עבודה מדעית

פרנק היה דמות חשובה בתחום של בריאות הציבור ורפואה חברתית. במהלך הקריירה שלו כתב חיבור חשוב בן 9 כרכים בנושאים של היגיינה ובריאות הציבור, שנקרא "System einer vollständigen medicinischen Polizey" (מערכת מקיפה של מדיניות רפואית). חיבור זה החל להתפרסם בשנת 1779 ועד לשנת 1827, 6 שנים לאחר מותו של פרנק.
בעבודתו המדעית פרנק החדיר לשדה המחקר הרפואי מושגים רבים, ביניהם: סניטציה ציבורית, היגיינה מינית, אימהות ושלום הילד, נושאים רפואיים של אספקת מים, מזון וזנות. כך גם פרנק הדגיש את החשיבות של רישום סטטיסטי מדויק בבתי חולים. מערכת זו של רישום סטטיסטי שימשה את איגנץ זמלווייס כדי להדגים את הקשר בין אלח דם לבין ילודה בסניטציה ירודה.
פרנק היה הראשון להגדיר את ההבדל בין סוכרת לסוכרת תפלה.
לקריאה נוספת

ויקטור קורנליוס מדווי, The history of clinical endocrinology,‏ 1993
יוהאן פרידריך אגריקולה

| --- | --- |
 לידה:  4 בינואר 1720 דוביטשן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  2 בדצמבר 1774 (בגיל 54) ברלין, ממלכת פרוסיה 
 שם במה:  Flavio Anicio Olibrio 
 מוקד פעילות:  דוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
יוהאן פרידריך אגריקולה (בגרמנית: Johann Friedrich Agricola, ‏4 בינואר 1720 – 2 בדצמבר 1774) היה מלחין, נגן עוגב, זמר, מורה ובעל כתבים בנושאי מוזיקה גרמני. לפעמים כתב תחת שם העט פלביו אניצ'ו אליביריו.
ביוגרפיה

יוהאן פרידריך אגריקולה נולד בדוביצ'ן (כיום תורינגיה).
במקביל ללימודי משפטים בלייפציג, למד אגריקולה מוזיקה אצל יוהאן סבסטיאן באך. בשנת 1741 נסע לברלין, שם המשיך בלימודי הלחנה אצל יוהאן יואכים קוונץ.
תוך זמן קצר הוכר כאחד מנגני העוגב המוכשרים ביותר של תקופתו. הצלחת האופרה הקומית שלו, Il Filosofo convinto in amore שבוצעה בפוטסדם ב-1750 הוביל למינוי כמלחין החצר אצל פרידריך הגדול. ב-1759, עם מותו של קרל היינריך גראון, התמנה אגריקולה למנצח התזמורת המלכותית. הוא נשא לאישה את הסופרן האופראית הנודעת בנדטה אמיליה מולטני, נישואים שהיו כנראה למורת רוחו של המלך.
אגריקולה מת בברלין.
יצירותיו

אגריקולה כתב מספר אופרות איטלקיות, לידר, פרלודים כוראליים, יצירות שונות לכלי מקלדת ומוזיקה כנסייתית, בעיקר אורטוריות וקנטטות. המוניטין שלו נובעים בעיקר מכתביו התאורטיים והביקורתיים בנושאים מוזיקליים. בשנת 1754 כתב מאמר לזכר יוהאן סבסטיאן באך יחד עם בנו, קרל פיליפ עמנואל באך. ה"מבוא לאמנות השירה" Anleitung zur Singekunst 
שלו משנת 1757 הוא חיבורו של פרנצ'סקו טוזי משנת 1723, "דעות על שירה עתיקה ומודרנית" Opinioni de' cantori antichi e moderni עם הערות רבות ומקיפות של אגריקולה.
הערות שוליים

הערך האנגלי נעזר באנציקלופדיה בריטניקה מהדורה 1911 שהיא כיום נחלת הציבור.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007288464305171  BIBSYS: 90172544  BnF: cb12505733d (data)  CANTIC: a11658071  CiNii: DA09108028  GND: 118917382  ISNI: 0000 0001 0855 599X  LCCN: nr88002629  LNB: 000182297  MusicBrainz: 545c01fa-dda2-4a83-9a9a-6ffdcb750224  NDL: 00998244  NKC: jn19990000049  NLA: 36536666  NTA: 115292268  RERO: 02-A022697299  SELIBR: 282862  SNAC: w6ww90br  SUDOC: 067032737  Trove: 1279121  VcBA: 495/388859  VIAF: 17328243   WorldCat (עם VIAF): 17328243
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו – יפן

| יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו – יפן |
| --- | --- |
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: יפן


הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: יפן
שטח (בקילומטר רבוע)
2,344,858: 377,915
אוכלוסייה
110,161,917: 123,588,993
תמ"ג (במיליוני דולרים)
66,383: 4,212,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
603: 34,088
משטר
ממשלת מעבר: מונרכיה חוקתית

יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לבין יפן.
סקירה כללית

הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ויפן מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לבין יפן כוננו ב-30 ביוני 1960, יום הכרתה של יפן בעצמאותה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מבלגיה.
ביקורים רמי דרג > מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ליפן

ז'וזף קבילה, נשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (2005)
פליקס צ'יסקדי, נשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (2019)
נציגויות דיפלומטיות

הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מיוצגת ביפן בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה. הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי, באמצעות קונסוליה רשמית אחת בעיקר קובה.
יפן מיוצגת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בקינשאסה, בירת המדינה.
יואן יאקוב הראקליד

יאקוב יואן הראקליד (ברומנית: Ioan Iacob Eraclid), הידוע גם כיאקוב הראקלידיס (ביוונית: Ιάκωβος Ηρακλείδης), דספוט וודה או יואן השני (1511–1563) היה שליט ("דוֹמְן" או נסיך) של נסיכות מולדובה בין 18 בנובמבר 1561 – 5 בנובמבר 1563. הרפתקן ממוצא יווני, לחם לפני כן כשכיר חרב בשרות צבאות שונים באירופה ועבר לדת הלותרנית. נחשב כשליט הפרוטסטנטי הראשון במזרח אירופה.
רקע משפחתי וצעירותו

שמו המקורי אינו ידוע בוודאות, ייתכן כי היה יאקובוס ווסיליקוס.

נולד בשנת 1511 כבן של ימאי יווני באי סאמוס (או לפי גרסאות אחרות באי כרתים). כנער שרת אציל יווני בשם יאקובוס הראקלידיס, שנשא את התואר של דספוט של האיים סאמוס ופארוס. התחנך על ידי המלומד יואניס לסקריס (לא ברור אם מדובר ביאנוס לסקריס הידוע, שפעל באיטליה ובצרפת) בתחום בספרות והפילוסופיה.
מאוחר יותר, על ערש דווי, הכריז הדספוט על הצעיר כיורשו. אחרי מות אדונו, השתלט על מסמכי המשפחה והתחזה לבנו הלגיטימי של האציל המנוח ואימץ לעצמו את זכויותיו ותאריו כולל את זה של נסיך.