stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
באורג'ן מומיש-אולי
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בתחילה נשלחה האוגדה לחזית ליד לנינגרד, אך כשהתקרבו הגרמנים למוסקבה בראשית אוקטובר, היא נפרסה סמוך לה כחלק מהמחנה ה-16 של הגנרל קונסטנטין רוקוסובסקי והוטל עליה להגן על העיר ווֹלוֹקוֹלַמְסְק, 130 קילומטר מצפון-מערב לבירה. גדודו של מומיש-אולי לבדו קיבל גזרה באורך שמונה קילומטרים לאורך נהר הרוּזַה. במהלך הקרב על מוסקבה השתתף הקצין בעשרים ושבע התנגשויות עם כוחות האויב. בין 16 ל-18 בנובמבר 1941, הוא כותר עם גדודו בכפר מטרונינו אך הוא ואנשיו הצליחו לשוב לקוויהם. לקראת סוף החודש קודם לדרגת סרן. האוגדה ה-316 הפכה ליחידת משמר כהוקרה על תפקידה בלחימה, ונעשתה לאוגדת המשמר ה-8 על שם גנרל פנפילוב, לכבוד מפקדה שנפל בקרב. מומיש-אולי השתתף במתקפת-הנגד הסובייטית ונפצע קשה ב-5 בדצמבר, אך סירב להתפנות לעורף לקבלת טיפול.
במרץ 1942 הגיע לאוגדה הכתב הצבאי אלכסנדר בק. לאחר זמן-מה, הוא שכנע את מומיש-אולי - שהיה ספקן בתחילה - לשתף עמו פעולה בכתיבת ספר על הלחימה בוולוקולמסק, שיתבסס על זכרונותיו. הספר, "כביש וולוקולמסק" (יצא לאור בעברית בשם "אנשי פאנפילוב"), פורסם ב-1944. מומיש-אולי ביקר בחריפות את עבודתו של בק, וטען כי הוא סילף וניפח את המאורעות. במשך שארית חייו, הוא המשיך לתקוף את המחבר.
באפריל 1942 אישרו מפקדיו לקדמו לדרגת רב-סרן, ובאוגוסט הומלץ להעניק לו את העיטור הצבאי הסובייטי הגבוה ביותר - גיבור ברית המועצות. ההמלצה לא התקבלה. ידידו של מומיש-אולי, המשורר מיכאיל איסינלייב, טען שקצין פוליטי באוגדה סיפר לו לאחר שנים כי האיש נחשב ללאומן קזחי מסוכן על ידי הקומיסרים ביחידה, ולכן נמנע ממנו התואר. באותה שנה, הצטרף מומיש-אולי למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. באוקטובר, הוא קודם לסגן-אלוף. שמונה חודשים לאחר מכן, נעשה אלוף-משנה.
במהלך 1943, עקב השפעת פצעו הישן, נאלץ לשהות זמן ממושך בבית חולים, ממנו השתחרר במרץ 1944. הוא נשלח לעבור הכשרה לקצינים בכירים באקדמיה של המטה הכללי הסובייטי על שם קלימנט וורושילוב. ב-21 בינואר 1945 מונה למפקד אוגדת המשמר ה-9 בחזית הבלטית הראשונה. יחידתו השתתפה בלחימה בלטביה, והשתלטה על חמש-עשרה נקודות יישוב. החזית הבלטית הראשונה העבירה את ימי המלחמה האחרונים במצור על הכוחות הגרמניים המכותרים בקורלנד.
פסלו של מומיש-אולי באלמאטי
בול קזחי עם דיוקנו
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

עם סיום מלחמת העולם השנייה, שב מומיש-אולי לאקדמיה של המטה הכללי. ב-16 ביוני 1948, מונה על ידי מועצת השרים של הרפובליקה הסובייטית הקזחית ליושב-ראש האגודה ההתנדבותית לשיתוף פעולה עם הכוחות המזוינים במדינה. בסוף השנה נעשה לסגן המפקד של חטיבת חיל הרגלים העצמאית ה-49. ב-1950, עבר לשמש כמרצה בכיר באקדמיה הצבאית לתעבורה ולוגיסטיקה. לטענת מירזאחמטוב, היה היחיד במחזור של חמש מאות קצינים שלמדו עמו באקדמיה על שם וורושילוב שלא קודם מעולם לגנרל, וזאת עקב אפליה נגד בני עמים טורקיים בברית המועצות. בדצמבר 1955 פרש מהצבא עקב מחלה, והוא עודנו אלוף-משנה. הוא פנה לקריירה ספרותית, וחיבר מספר כרכים על ניסיונו בלחימה כמו גם על חייו. הוא אף הרצה מפעם לפעם באקדמיה למדעים של קזחסטן.
מומיש-אולי התפרסם בעולם עקב הופעתו ב"כביש וולוקולמסק". בישראל, "אנשי פאנפילוב" נעשה לאחד מהספרים המשפיעים ביותר על בני דור הפלמ"ח ואף צוערי קורס הקצינים וחניכי קורס מ"כים חי"ר של צה"ל היו מחויבים בקריאתו. הספר היה מוכר מאוד גם בקובה. פידל קסטרו אמר כי "כביש וולוקולמסק" השפיע עליו. ב-1963 ביקר מומיש-אולי באי, נפגש עם שר ההגנה ראול קסטרו וקיבל מינוי כמפקד כבוד של החטיבה ה-51 בצבא המהפכה הקובני. ב-1976 הוענק לו פרס הספרות של הרפובליקה הסובייטית הקזחית על שם אבאי קוננבאיולי על ספרו "משפחתנו".
מומיש-אולי התנגד להאדרת מורשת הקרב במלאיה זמליה על ידי משטרו של ליאוניד ברז'נייב; הקרב, בו השתתף המזכיר הכללי כקצין פוליטי, קיבל חשיבות רבה בהיסטוריה הרשמית של המלחמה בזמן שלטונו. בנו של מומיש-אולי, בחיטז'אן, טען כי דעותיו אלו של אביו קנו לו אויבים רבים בממשל וחיסלו את סיכוייו לזכות בתואר גיבור ברית המועצות בעודו בחיים. בחיטז'אן סיפר בנוסף שאביו - שהיה מוסלמי לא אדוק רוב חייו - פנה בשלב מסוים לזרם הסופי. ב-1982, נפטר מומיש-אולי ונקבר בבית העלמין קנסאי שבאלמא אטא.
ב-1990, שכנע נורסולטן נזרבייב את הרשויות במוסקבה להעניק לו את העיטור בדיעבד, והוא הוכרז גיבור ברית המועצות ב-11 בדצמבר אותה שנה. לאחר שקזחסטן הכריזה על עצמאות, הוענק לו גם התואר גיבור העם הקזחי, אחד הכיבודים הרמים ביותר במדינה. בירת מחוז ז'ואלי, בו שוכן היום מקום הולדתו, קרויה על שמו.
הערות שוליים

↑  מאמר לרגל מאה שנים להיוולדו באתר קזחי (ברוסית)
↑  באורג'ן מומיש-אולי, מוסקבה מאחורינו (ספר ברוסית), הוצאת אונר (2009). ISBN 9786012090871. עמוד 1.
↑  כתבה בעיתון הקזחי "קרוון" (ברוסית)
↑  שכטר, עמודים 4 - 5, 27
↑  מאמר באתר הממשל המקומי במחוז הולדתו (ברוסית)
↑  מאמר של מיכאיל איסינלייב על היכרותו עם מומיש-אולי (ברוסית)
↑  ריאיון עם מקמטס מירזחמאטוב (ברוסית)
↑  אנשי פאנפילוב, באתר הפלמ"ח
↑  ספרו של אלעזר שטרן, משא כומתה - ניווטים בגובה העיניים, למשכל - הוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2009, עמוד 140
↑  מרדכי גור, פלוגה ד', הוצאת משרד הביטחון, 1977, עמודים 35 - 38
↑  נורברטו פואנטס, האוטוביוגרפיה של פידל קסטרו (מהדורה גרמנית), עמוד 530
↑  מאמר באתר שגרירות קובה בקזחסטן (בספרדית)
↑  תצוגת מוזיאון לרגל מאה שנים להולדתו (ברוסית)
↑  שכטר, עמוד 38
↑  שכטר, עמוד 42
↑  שכטר, עמוד 40
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4394 8660  LCCN: no89018035  VIAF: 42145602363001360824   WorldCat (עם VIAF): 42145602363001360824
איוואן פרנקו

| --- | --- |

 לידה:  27 באוגוסט 1856 נהויביצ׳י, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  28 במאי 1916 (בגיל 59) לבוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  האימפריה האוסטרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות ליצ'קוב 
 שם עט:  Джеджалик, Мирон Ковалишин, Руслан, Мирон Сторож, Мирон, Іван Живий 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לבוב, אוניברסיטת צ'רנוביץ, אוניברסיטת וינה 
 שפות היצירה:  אוקראינית, פולנית, גרמנית 
 סוגה:  שירה, נובלה, סיפור קצר, רומן, רומן קצר, מחזה 
 זרם ספרותי:  ספרות ריאליסטית 
 יצירות בולטות:  Kameniari 
 תקופת הפעילות:  מ-1874 
 הושפע מ:  טאראס שבצ'נקו 
 בן או בת זוג:  אולגה פרנקו 
 צאצאים:  פטרו פרנקו, טאראס פרנקו, Anna Klyuchko, Andriy Franko 
 חתימה:   
 
איוואן פרנקו
איוואן פרנקו (באוקראינית: Іва́н Я́кович Франко́; "פרנקו" מבטאים עם דגש על ההברה האחרונה; ברוסית: Иван Яковлевич Франко́;‏ 1856 – 1916), סופר ומשורר לאומי אוקראיני. אחד ממייסדי הספרות האוקראינית המודרנית ביחד עם טאראס שבצ'נקו. כמו כן היה פעיל בתנועות פוליטיות בגליציה, במיוחד בתנועה הסוציאליסטית.
ביוגרפיה

פרנקו נולד בכפר נהויביצ'י, אשר ליד דרוהוביץ', אוסטרו-הונגריה, חבל לבוב, שבאוקראינה של היום, למשפחת איכרים. אביו היה נפח ממוצא גרמני ושם משפחתו המקורי היה פרנק. אביו ואמו נפטרו בצעירותו. פרנקו למד בבית ספר מקומי וסבל מדיכוי מצד ילדים ממשפחות אמידות. בתקופת לימודיו בבית הספר החל בכתיבה בשפה האוקראינית.
בשנת 1875 החל ללמוד באוניברסיטת לבוב, בפקולטה לשפה ולספרות אוקראינית. הוא הצטרף לחוג סטודנטים בשם מוסקבופילים - קבוצה שדגלה בהכרה טובה יותר של התרבות הרוסית וסופריה. הוא נמנה גם על הכותבים הקבועים בעיתון של הקבוצה "דרוה", והתחיל לפרסם בו את פרסומיו הראשונים באוקראינה. פעילותם של הצעירים בחוג זה הייתה למורת רוחם של זקני החוג, שכתבו בשפה הרוסית והטיפו נגד סוציאליזם. הזקנים הלשינו על הצעירים לשלטון האוסטרי וכל חברי הקבוצה, כולל פרנקו, נעצרו ב-1877. פרנקו ישב בבית הסוהר כ-9 חודשים עם אסירים משולי החברה, אך רוחו לא נשברה. לאחר ששוחרר המשיך לכתוב באוקראינית על אי-צדק חברתי.
כשיצא לחופשי הוחרם על ידי מוסקבופילים ועל ידי לאומנים אוקראינים, כתוצאה מכך, סיים את לימודיו באוניברסיטה רק 15 שנה מאוחר יותר. הוא נאסר פעמיים נוספות ב-1880 וב-1889 והוחזק שוב באותם תנאים. מאסריו היוו מקור לסיפוריו על אסירים עלובי חיים, שחוסר מקורות פרנסה הביאם לידי גנבות ורציחות בבית הסוהר (שמות הספרים הללו ושנת הוצאתם לאור: "דווין", "מולוט" (מקבֶת), "גרומדסקי דרוג" (חבר אזרחי) ב-1878, "סביט" (העולם) ב-1880, "נרוד" (עם) ב-1890). בשנות ה-80 כתב גם סיפורים על חיי היהודים. סיפורים אלה זכו לפרסום רב ותורגמו למספר שפות. ב-1881 חזר לנהויביצ'י והחל לכתוב רומן היסטורי בשם "זכר ברקוט" על תקופת פלישות הטטרים. הרומן זכה לפרס של המגזין "זריה", ועזר לפרסומו ההולך וגדל של פרנקו בקרב העם האוקראיני. לאחר מכן תרגם את פאוסט של יוהאן וולפגנג פון גתה ואת "דויטשלנד" של היינריך היינה. כמו כן כתב מאמרים ספרותיים על טאראס שבצ'נקו. ב-1886 נשא את אולגה חורונז'ינסקיה, לה הקדיש את אוסף שיריו "ז ורשין אי ניז'ין" (מהפסגות והעמקים). אשתו סבלה מפיגור.
בשנת 1889 כתב בעיתון "פרבדה", שהוצא לאור על ידי לאומנים אוקראינים, והקים את המפלגה הרותנית-אוקראינית הקיצונית. פרנקו נבחר גם להיות מועמד המפלגה לפרלמנט האוסטרי, אך הפסיד בבחירות. בעקבות פעילות זו נאסר שוב. ב-1891 למד באוניברסיטת צ'רנוביץ וכתב תזה על איוואן וישנסקי, שאותה סיים באוניברסיטת וינה בהדרכתו של וטרוסלב יגיץ', מומחה לתרבות סלאבית. ב-1894 התמנה למרצה לספרות אוקראינית באוניברסיטת לבוב, אך ראשות המחלקה נמנעה ממנו בשל התנגדותם של חברי סגל אחרים. ב-1898 פרסם מאמרים נגד תורתם החברתית של קרל מרקס ופרידריך אנגלס, ובהם טען שהם מנסים לפתח דת חדשה המבוססת על שנאה בין מעמדות חברתיים.
עוד ב-1899, לאחר פילוג במפלגה האוקראינית הקיצונית אותה ייסד, הקים את המפלגה הלאומית-דמוקרטית בה פעל עד 1904, שנה שבה עזב את הפעילות הפוליטית.
ב-1902 תלמידיו של פרנקו, שהבחינו במצבו הכלכלי הקשה, קנו עבורו בית, שלאחר מותו הפך למוזיאון לזכרו.
ב-1914 פרסם פרנקו כמה קובצי סיפורים - "פריוויט איוואנובי פרנקובי" (ד"שים מאיוואן פרנקו) ו"איז ליט מויי מולודוסטי" (משנות צעירותי).
ב-1916 פרנקו מת בעוני ונקבר בבית קברות ליצ'קיבסקי שבלבוב.
הנצחתו

למרות היותו נרדף בחייו, זכה פרנקו לתהילה באוקראינה לאחר מותו. דיוקנו מופיע על שטר כסף של 20 הריבניה. על שמו נקראים רחובות רבים ברחבי אוקראינה, וכן העיר איוואנו-פרנקיבסק.
בלה בארטוק

| --- | --- |

בלה בארטוק, 1927
 לידה:  25 במרץ 1881 סניקולאו-מארה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  26 בספטמבר 1945 (בגיל 64) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרנקליף 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית, הונגריה 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט, Gymnasium Grösslingová 
 סוגה:  אופרה, מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  הונגרית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  דיטה פאסטורי-בארטוק (1923–1945) Márta Ziegler (1909–1923) 
 צאצאים:  פטר בארטוק, בלה בארטוק 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1948)  אביר בלגיון הכבוד (17 בספטמבר 1930)  פרס גראמי של חבר הנאמנים (1984)  Honorary Member of the International Society for Contemporary Music 
 www.bartok.hu
 פרופיל ב-IMDb
 
בלה ויקטור יאנוש בארטוק (בהונגרית: Bartók Béla; ‏25 במרץ 1881 – 26 בספטמבר 1945) היה מלחין ופסנתרן הונגרי, מגדולי מלחיניה של הונגריה (לצד פרנץ ליסט וזולטאן קודאי).
ביוגרפיה > נעורים ולימודים

בלה בארטוק נולד ב-25 במרץ 1881 בנאג׳סנטמיקלוש, עיירה בצפון באנאט, אז בחלק ההונגרי של אוסטרו־הונגריה (היום בתחום רומניה), לאב מוזיקאי חובב ולאם מורה לפסנתר. הוא גדל בהונגריה של האימפריה האוסטרו־הונגרית. לאחר מות אביו בשנת 1888 הייתה אימו פאולה, גרמנייה במוצאה, הדמות המרכזית בחייו. בשנת 1894 עברה המשפחה לפוז׳ון (Pozsony), כיום ברטיסלאבה, שם מצאה האם עבודה. בארטוק בלט כבר בגיל צעיר ביכולתו המוזיקלית המפותחת, ואמו התאמצה לספק לבנה את המורים הטובים ביותר. בארטוק למד נגינה בפסנתר, ובעצמו למד קומפוזיציה מקריאת פרטיטורות.
בהשפעת חברו ללימודים, ארנו דוהנאני, החל בארטוק להלחין מוזיקה קאמרית בסגנון ברהמס. בשנת 1899, בעקבות חברו דוהנאני, החל את לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. התפעלותו של בארטוק מריכרד שטראוס והרגש הלאומי ההונגרי ניכרים בהלחנת היצירה הגדולה הראשונה שלו: הפואמה הסימפונית לכבודו של לאיוש קושוט, גיבור המהפכה ההונגרית של שנת 1848.
ביוגרפיה > קריירה

לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה למוזיקה, פתח בארטוק בקריירה של פסנתרן קונצרטים (במהלך חייו הופיע בארטוק ב־630 קונצרטים ב־22 מדינות שונות). בשנת 1907 החל ללמד נגינה בפסנתר באקדמיה בבודפשט, והחזיק במשרה זו במשך 25 שנה.
משיכתו של בארטוק למוזיקה עממית החלה בשנת 1904 בעקבות מפגש עם לִידִי דּוֹשָׁה, ששרה את "התפוח האדום". כבר בשנת 1906 החל בארטוק לאסוף דגימות של מוזיקה בהונגריה. בארטוק ניחן בתשוקה לאתנומוזיקולוגיה (ענף מוזיקולוגי העוסק בחקר המוזיקה של עמים ותרבויות שונות). המוטיבים, המקצבים והדפוסים התבניתיים של המוזיקה העממית הפיחו רוח חדשה במוזיקה של המלחין ההונגרי, והובילוהו ליצור לעצמו סגנון מקורי ומיוחד שבו נשזרה מוזיקה עממית עם השפעותיהם של מלחינים בני תקופתו, בהם זולטאן קודאי. בארטוק החזיר את הקצב למוזיקה הקלאסית וגם חידש חידושים בתחום התזמור וההרמוניה האטונאלית.
בשנת 1909 נישא בארטוק לתלמידתו (בת ה-16) מרתה זיגלר ושנה אחרי כן נולד בנם (ניתן גם לו השם בלה). בארטוק הקדיש לאשתו מרתה את היצירה "טירתו של כחול הזקן", אופרה אלגורית במערכה אחת, שעניינה בידוד הפרט משאר האנושות. נישואיו של בארטוק למרתה תמו בשנת 1923. חודשיים אחרי הגירושין נישא בארטוק בשנית למי שהייתה עד לאותה עת תלמידתו, דיטה פאסטורי.
מעמדו הבינלאומי של בארטוק התחזק. הסונאטות לכינור מהשנים 1921 ו־1922 וסוויטת המחול לתזמורת (משנת 1923) תרמו למוניטין שלו והפכוהו למלחין בעל שם עולמי. בשנת 1926 הלחין יצירות חשובות לפסנתר, בהן הקונצ׳רטו הראשון לפסנתר (מתוך שלושה). את רביעיות המיתרים השלישית והרביעית שלו (1927–1928) מגדירים מבקרי מוזיקה רבים כיצירות מופת. בשנים אלו הוא נודע בעולם גם כפסנתרן מחונן, והיה סולן ושותף לגדולי הכנרים ההונגרים של זמנו, בהם יוזף סיגטי. הרפסודיה הראשונה (מהשתיים) שהלחין בארטוק לכינור ולפסנתר (או לתזמורת) הוקדשה לסיגטי.
בשנת 1926 החל בארטוק בהלחנת "מיקרוקוסמוס", יצירה דידקטית ללימוד פסנתר המכילה 6 כרכים ברמות קושי עולות. היצירה הולחנה בהשפעת הולדת בנו פיטר (מאשתו השנייה דיטה פסטורי).
רבות מיצירותיו החשובות של בארטוק הולחנו בשנות השלושים, בהן הקונצ׳רטו השני לפסנתר (1931), הרביעייה החמישית למיתרים (1934), הסונאטה לשני פסנתרים ולכלי הקשה (שהלחין בשביל עצמו ובשביל אשתו דיטה) משנת 1937, והמוזיקה לכלי מיתר, לכלי הקשה ולצ׳לסטה (מאותה שנה). עוד הלחין קונצ׳רטו לכינור (בשביל ידידו הכנר זולטאן סקלי), את השלישייה "ניגודים" (כדי לנגנה לצד סיגטי והקלרינטן בני גודמן) משנת 1938, את הדיברטימנטו לתזמורת כלי מיתר, וכן רביעיית מיתרים שישית משנת 1939.
ביוגרפיה > הגלות בארצות הברית

בארטוק היה אנטי־פשיסט מוצהר. הוא עזב את הונגריה בשנת 1940 בשל התדרדרות המצב הפוליטי בעקבות מלחמת העולם השנייה, ובשל שיתוף הפעולה של הממשלה ההונגרית עם גרמניה הנאצית. בתום הפלגה באוניית קיטור שיצאה מליסבון, הגיע לארצות הברית עם דיטה בסוף חודש אוקטובר של אותה שנה, והתיישב בניו יורק.
מצבו הבריאותי המעורער העיב על חייו בנכר. מאחר שנזקק למקור הכנסה, עיבד בארטוק כמה מיצירותיו הקודמות בשביל לנגנן עם אשתו בצוותא. בין השאר עובדו כמה מקטעי "מיקרוקוסמוס" לשני פסנתרים, ועל הסונאטה לשני פסנתרים ולכלי הקשה נוספה שכבה תזמורתית, כדי להופכה לקונצ׳רטו. עם זאת, בשנים הראשונות לחייו של בארטוק מחוץ לארצו הוא לא הלחין יצירות חדשות, גם בשל עניין מועט של מוזיקאים מקומיים ביצירותיו וגם בעקבות הקושי הנפשי שהביאה עליו ההגירה לארץ זרה. רביעיית המיתרים השישית הייתה עשויה להיות יצירתו האחרונה, אך אז קיבל בארטוק הזמנה מן המנצח סרגיי קוסביצקי, שידע על הקשיים הכלכליים והבריאותיים של המלחין, להלחין יצירה חדשה לתזמורת.
הזמנה זו הניבה את הקונצ׳רטו לתזמורת, מיצירותיו החשובות ביותר, ובלי ספק הפופולרית מכולן. גם ארגון המלחינים ASCAP דאג לסייע לו, ואף על פי שבארטוק לא נמנה עם חבריו מימן הארגון עבורו טיפולים רפואיים בשנתיים האחרונות לחייו. הכנר יהודי מנוחין הזמין יצירה חדשה מבארטוק, והזמנה זו הניבה את הסונאטה לכינור סולו, מיצירות המופת הגדולות בז׳אנר. ביצירה זו קיבל בארטוק השראה רבה מבאך, ופרקה הראשון הוא הומאז׳ לשאקון המפורסם של מלחין הבארוק הגרמני. בפרק הסיום השתמש בארטוק ברבעי טונים בכתיבתו לכלי, אך אישר למנוחין לערוך את היצירה ולהתקין גרסה אלטרנטיבית בלא רבעי הטונים.
בשנת 1944 אובחנה בגופו לוקמיה בשלב מתקדם, שלא השאירה שום אפשרות לריפוי. בשנת 1945, בשעה שמצבו הבריאותי הולך ומתדרדר, החל בארטוק להלחין עוד שתי יצירות, אך לא הספיק לסיימן — קונצ׳רטו שלישי לפסנתר (שהולחן כהפתעה לאשתו דיטה, לכבוד יום הולדתה ה־42) וקונצ׳רטו לוויולה, שהזמין ממנו הוויולן ויליאם פרימרוז. במותו היה הקונצ׳רטו השלישי לפסנתר גמור למעשה, ורק שבע עשרה התיבות האחרונות נזקקו לתזמור. הקונצ׳רטו לוויולה היה במצב גולמי יותר, והצריך מאמץ של שלוש שנים עד שהותקנה גרסה שהיה אפשר לנגנה. את שתי היצירות השלים טִיבּוֹר שֶׁרְלִי, תלמידו וידידו של בארטוק. שרלי פרסם את הקונצ׳רטו לוויולה גם בגרסה לצ׳לו ולתזמורת, והיא נוגנה והוקלטה בפעם הראשונה בנגינת הצ׳לן יאנוש סטארקר.
בארטוק מת בגיל 64, ב־26 בספטמבר 1945 בבית חולים בניו יורק, כשאשתו דיטה ובנו פיטר לצידו.
מיצירותיו > לתזמורת

"קושוט", פואמה סימפונית (1903), Sz. 21
שתי תמונות (1910), Sz. 46
ארבעה קטעים לתזמורת (1912), Sz. 51
סוויטת מחול (1923), Sz. 77
מוזיקה לכלי מיתר, לכלי הקשה ולצ׳לסטה (1936), Sz. 106
דיברטימנטו לתזמורת כלי מיתר (1939), Sz. 113
קונצ׳רטו לתזמורת (1942‒43), Sz. 116
מיצירותיו > קונצ׳רטי

קונצ׳רטו מס׳ 1 לפסנתר ולתזמורת (1926), Sz. 83
קונצ׳רטו מס׳ 2 לפסנתר ולתזמורת (1930‒1931), Sz. 95
קונצ׳רטו מס׳ 3 לפסנתר ולתזמורת (1945 [לא גמורה], 17 התיבות האחרונות בתזמורו של טיבור שרלי), Sz. 119
קונצ׳רטו מס׳ 1 לכינור ולתזמורת (1907‒1908, פורסם לאחר מותו של בארטוק, בשנת 1956), Sz. 36
קונצ׳רטו מס׳ 2 לכינור ולתזמורת (1937‒1938), Sz. 112
קונצ׳רטו לשני פסנתרים, לכלי הקשה ולתזמורת (1940, עיבוד של הסונאטה לשני פסנתרים ולכלי הקשה), Sz. 115
קונצ׳רטו לוויולה ולתזמורת (1945 [לא גמורה], השלמתו של טיבור שרלי ליצירה מקובלת בקרב רוב הוויולנים), Sz. 120
מיצירותיו > מוזיקה קאמרית

חמישייה לפסנתר ולכלי מיתר (1903‒1904), Sz. 23
רביעיית מיתרים מס׳ 1 (1908‒1909), Sz. 40
רביעיית מיתרים מס׳ 2 (1915‒1917), Sz. 67
רביעיית מיתרים מס׳ 3 (1927), Sz. 85
רביעיית מיתרים מס׳ 4 (1928), Sz. 91
רביעיית מיתרים מס׳ 5 (1934), Sz. 102
רביעיית מיתרים מס׳ 6 (1939), Sz. 114
סונאטה מס׳ 1 לכינור ולפסנתר (1921), Sz. 75
סונאטה מס׳ 2 לכינור ולפסנתר (1922), Sz. 76
רפסודיה מס׳ 1, לכינור ולפסנתר (1928), Sz. 86
רפסודיה מס׳ 2, לכינור ולפסנתר (1929), Sz. 89
44 דואטים לשני כינורות (1931), Sz. 98
סונאטה לשני פסנתרים ולכלי הקשה (1937), Sz. 110
"ניגודים", לקלרינט, לכינור ולפסנתר (1938), Sz. 111
מיצירותיו > מוזיקה לפסנתר

"אלגרו ברבארו" (1911), Sz. 49
סונאטינה לפסנתר (1915), Sz. 55
סוויטה לפסנתר (1916), Sz. 62
סונאטה לפסנתר (1926), Sz. 80
"Out of Doors", סוויטה לפסנתר (1926), Sz. 81
"מיקרוקוסמוס", שישה כרכים ברמת קושי עולה (1926‒1939), Sz. 107
מיצירותיו > שונות

טירת הנסיך כחול הזקן, אופרה (1911), Sz. 48
"נסיך העץ", בלט (1914‒1917), Sz. 60
"המנדרין המופלא", בלט–פנטומימה (1926), Sz. 73
"Cantata Profana", לקולות, למקהלה ולתזמורת, Sz. 94
סונאטה לכינור [בלא ליווי] (1944, יש גם גרסה בעריכת יהודי מנוחין), Sz. 117
הנצחה

קרחון בארטוק באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של בלה בארטוק.
לקריאה נוספת

צבי צרי, ברטוק: מלחין ללא פשרות, נהר ספרים, 2012. (הספר בקטלוג ULI)
David Cooper, Béla Bartók, Yale University Press, 2015 (הספר בקטלוג ULI)
Peter Laki (ed.), Bartók and his World, Princeton University Press, 1995 (הספר בקטלוג ULI)
David E. Schneider, Bartók, Hungary, and the Renewal of Tradition: Case Studies in the Intersection of Modernity and Nationality, University of California Press, 2006 (הספר בקטלוג ULI)
Halsey Stevens, The Life and Music of Béla Bartók, Oxford University Press, 1964 (הספר בקטלוג ULI)
Malcolm Gillies, Bartók Remembered, Norton Press, 1991 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  Béla Bartók | Hungarian Composer & Innovator | Britannica, www.britannica.com, ‏2024-03-29 (באנגלית)
↑  ג'ון סטנלי, "מוזיקה קלאסית", עמ' 212
↑  סטנלי, שם
↑  סטנלי, שם
↑  קרחון בארטוק באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258360105171  PLWABN: 9810700355405606  BIBSYS: 90067155  BNC: 000100143  BNE: XX1030667  BnF: cb13891198w (data)  CANTIC: a10457148  CiNii: DA0234248X  GND: 118506900  ICCU: RAVV029946  ISNI: 0000 0001 2142 9277  LCCN: n79109330  LNB: 000035300  Léonore: 19647  MusicBrainz: fd14da1b-3c2d-4cc8-9ca6-fc8c62ce6988  NDL: 00432430  NKC: jn19990000488  NLA: 35014682  NLG: 78610  NLK: KAC199601756  NLR:   NSK: 000091479  NTA: 069031843  RERO: 02-A000016680  SELIBR: 176873  SNAC: w6k9368d  SUDOC: 027268500  Trove: 790534  VcBA: 495/122486  VIAF: 89006617   WorldCat (עם VIAF): 89006617
מיכאילו הרושבסקי

| --- | --- |

 לידה:  29 בספטמבר 1866 חלם, Kholmskii uezd, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  26 בנובמבר 1934 (בגיל 68) קיסלובודסק, North Caucasus Krai, ברית המועצות 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה העממית של אוקראינה, הרפובליקה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות בייקובה 
 השכלה:  אוניברסיטת קייב 
 מעסיק:  אוניברסיטת לבוב 
 תפקיד:  Head of the Central Rada of Ukraine (28 במרץ 1917–29 באפריל 1918)  חבר פרלמנט באספה המכוננת הרוסית של 1918 
 מפלגה:  Ukrainian Socialist-Revolutionary Party 
 השקפה דתית:  נצרות אורתודוקסית 
 בן או בת זוג:  Mariia-Ivanna Hrushevska (26 במאי 1896–?) 
 חתימה:   
 
מיכַאילוׂ הְרוּשֶבְסְקי (באוקראינית: Михайло Сергійович Грушевський‏; 26  17 בלוח היוליאני בספטמבר 1866 – 24 בנובמבר 1934) היה היסטוריון, עיתונאי ואיש ציבור אוקראיני, מאבות ההיסטוריוגרפיה הלאומית האוקראינית.
לקריאה נוספת

סרהי פלוכי, Unmaking Imperial Russia: Mykhailo Hrushevsky and the Writing of Ukrainian History.‏ הוצאת אוניברסיטת טורונטו, 2005.
היפיאס רבה (דיאלוג אפלטוני)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אפלטון
 שפת המקור:  יוונית עתיקה
 סוגה:  דיאלוג אפלטוני
 סדרה
 הספר הבא:  היפיאס זוטא
 
היפיאס רבה (ביוונית עתיקה: Ἱππίας μείζων) הוא דיאלוג אפלטוני העוסק בשאלה מהו היפה. מבחינת תוכנו ומבנהו היפיאס רבה תואם לדיאלוגים המוקדמים של אפלטון, בהם סוקרטס מנסה להבין יחד עם בן השיח שלו מהי ההגדרה לתכונה מסוימת וניסיון זה נגמר באפוריה. העלילה של הדיאלוג מתרחשת יומיים קודם לזו של הדיאלוג היפיאס זוטא.
הייחוס של דיאלוג זה לאפלטון מוטל בספק, וייתכן שלא נכתב כלל על ידיו. עם זאת, הייחוס לאפלטון נחשב על ידי חוקרים מסוימים לאותנטי, וקיים מחקר רב אודות הטקסט.
תוכן

הדיאלוג מתאר שיחה בין סוקרטס לבין הסופיסט היפיאס שהגיע לאתונה בשליחות מן העיר אליס. בתחילת הדברים סוקרטס מציין את הכנסותיו הגבוהות של היפיאס מעבודתו כסופיסט, והיפיאס מתגאה שהוא עולה בחכמתו על כמה משבעת חכמי יוון וגם על פילוסופים כמו אנכסגורס, תאלס, כיוון שאלו לא ידעו לנצל חכמתם בחיים הציבוריים. היפיאס אמנם אינו מלמד קוסמולוגיה, גאומטריה, אריתמטיקה, תחביר או הרמוניה, אך הוא זוכה לאהדה גדולה כשהוא מלמד היסטוריה ומתאר את הגנאלוגיה של הגיבורים המיתולוגיים ושל בני אדם. גאוותו של היפיאס על חכמתו עומדת בניגוד לאופן שבו הוא מצטייר בדיאלוג. חוקרים שונים ציינו את העובדה שהיפיאס הוא דובר חסר בינה באופן יוצא דופן ביחס לשאר בני השיח של סוקרטס, ובין השאר כינו את היפיאס "an intellectual lightweight" ואף "dim". גרגורי ולסטוס (אנ') אף הוא מכנה את היפיאס "hopelessly inept", וסבור שזו הסיבה לכך שבשלב מסוים בדיאלוג סוקרטס מתחיל להציע הגדרות ליפה, במקום היפיאס.
תוכן > ההגדרות של היפיאס ליפה

בתחילת הדיון על היפה היפיאס טוען שלפי הגיבור המיתולוגי נסטור המעשים היפים הם אלו שיהפכו אדם מסוים למפורסם אם יעשה אותם בעודו צעיר. בניסיון להציע הגדרה משל עצמו ליפה, היפיאס אינו מבחין תחילה בין היפה לבין הדברים היפים, ומציע הגדרה לפיה נערה יפה היא יפה. לדעת היפיאס אין הבדל בין השאלה "מהו היפה?" לבין השאלה "מהם הדברים היפים?". הגדרתו של היפיאס נחשבת על ידי אפלטון להגדרה בעייתית מעצם כך שהיא הגדרה מתוך דוגמה (אנ'). יתר על כך, סוקרטס טוען שהגדרתו של היפיאס היא צרה מדי, שכן הרבה דברים יכולים להיות יפים מלבד נערות, ביניהם אפילו כלי בישול פשוטים. בנוסף, סוקרטס מצטט פרגמנט של הרקליטוס: "היפה שבקופים מכוער בהשוואה למין האדם". אם הרקליטוס צודק שיופיים של דברים הוא יחסי, הרי שגם הנערה היפה לא תהיה יפה אם תעמוד בהשוואה לאלים.
היפיאס מציע הגדרה נוספת מתוך כוונה למצוא מאפיין כללי יותר של דברים יפים: מה שגורם לדברים להיות יפים הוא הזהב. סוקרטס עונה שאפילו במקרה של פסלים, ישנם פסלים שלא עשויים מזהב אלא מחומרים אחרים והם בכל זאת יפים. אפילו אבן פשוטה יכולה להיות יפה אם היא נמצאת במקום המתאים לה בפסל. כהמשך למענה של סוקרטס, היפיאס מציע הגדרה חדשה לפיה מה שהופך דבר מסוים ליפה הוא מה שמתאים לו. על כך משיב סוקרטס שעץ הוא חומר מתאים יותר לייצור של כפיות מאשר זהב, ולפיכך עץ יהיה חומר יפה יותר מזהב, דבר שהיפיאס מסכים שהוא אינו מתקבל על הדעת.
לאחר ניסיונות כושלים אלו, היפיאס מעלה בדעתו שסוקרטס מחפש הגדרה ליפה שתחול בכל מקום וזמן. בהתאם לכך הוא מציע שבכל מקום וזמן, היפה הוא להיות איש עשיר ובריא שזוכה לכבוד מהיוונים, מגיע לגיל מבוגר, עורך טקס אשכבה מפואר להוריו וזוכה לטקס אשכבה כזה מילדיו. סוקרטס מצביע על כך שההגדרה של היפיאס היא שוב הגדרה מתוך דוגמאות, ושהיא צרה מכדי לחול על כל המקרים. למשל, לא נוכל לומר שהאלים יפים כיוון שהם אינם מתים ולא יוכלו לזכות לטקס אשכבה מפואר.