stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ההסכמה הבלטית

ליטא, לטביה ואסטוניה בשמת 1923
ההסכמה הבלטית בין המדינות הבלטיות אסטוניה, לטביה וליטא, התבססה על הסכם לשיתוף פעולה שנחתם בין שלוש המדינות ב-12 בספטמבר 1934 בז'נבה. ההסכם עסק בעיקר במדיניות חוץ, וכלל תמיכה פוליטית זו בזו וגיבוי הדדי בפורומים בינלאומיים. למרות איחוד הכוחות, למדינות הבלטיות היה כוח מצומצם, בהשוואה לברית המועצות, גרמניה ופולין השכנות.
באוגוסט 1939 הסכימו ברית המועצות וגרמניה על חלוקת מזרח אירופה ביניהן במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שכלל גם הסכמה להכללת המדינות הבלטיות ב"אזור ההשפעה" הסובייטי. ביוני 1940 שלוש המדינות נכבשו על ידי ברית המועצות, וחודשיים אחר כך הן סופחו אליה רשמית.
הקמת הברית

הרעיון להקמת איחוד בלטי החל לעלות ב-1914–1918, עם התגברות הדרישה לעצמאות. בתחילה, הרעיון פותח על ידי פליטים שנאלצו לברוח מרוסיה. המאמץ הפך למציאות ב-1918, אחרי שמלחמת העולם הראשונה נגמרה.
בזכות ניצחון מדינות ההסכמה, והחולשה היחסית של גרמניה ורוסיה, נוצר עבור המדינות הבלטיות חלון הזדמנויות לממש את התיאוריה שלהן. כל שלוש המדינות הצליחו לקבל עצמאות אחרי שחתמו על הסכם שלום מול רוסיה ב-1920. לאחר מכן כל מדינה קיבלה את הכרתן של האחרות. בספטמבר 1921 התקבלו כל המדינות הבלטיות לחבר הלאומים, מה שנראה כאילו הבטיח את ביטחונן. בסדר החדש באירופה של אחרי המלחמה, עצמאות המדינות הבלטיות הייתה חלק חשוב.
למרות הרצון, רק ב-1934 הוקמה ההסכמה הבלטית, זאת בשל מחלוקות בין ליטא לאסטוניה ולטביה. בעוד הראשונה ראתה בברית המועצות ובגרמניה מדינות שיש לרקום ברית עמן, האחרות ראו בהן סכנה. עם זאת, הסכמי אי–התקפה בין ברית המועצות ופולין ובין גרמניה לפולין גרמו לשינוי גישה בליטא.
משמעות הברית

בבסיס ההסכמה עמד הרצון לשמור על שלום מתמשך. בדברי ההקדמה להסכם נכתב: "אנו נחושים בתוקף לקיים ולהבטיח את השלום, ולתאם את מדיניותנו החיצונית ברוח העקרונות של הסכם חבר הלאומים".
משמעות הברית > ארגון

בלב ההסכם עמדה הקמת סוכנות תיאום שכן ההסכם דרש מדיניות חוץ משותפת. בסעיף 2 נכתב: "לצורך האמור בסעיף הראשון, הצדדים המתקשרים בחרו לקיים ועידות תקופתיות של שרי החוץ של שלוש המדינות".
כישלון

המוקש הראשון שעמד בפני הברית נגע לתקרית בין פולין לליטא שהסתיימה במותו של חייל פולני בגבול. ממשלת פולין השתמשה בתקרית כדי לאלץ את ליטא לקיים עמה קשר ישיר.
בנוסף, לא פיתחה הברית כוח צבאי חזק, בשל התפיסה המוטעית לפיה אפשר להישאר נייטליים, חרף האיום המתקרב של מלחמת העולם השנייה. העובדה שהברית לא הפכה לברית צבאית, מנעה מחברותיה להסתמך עליה להגנה.
לצד זה, לברית הייתה הגדרה מעורפלת לאויבים. עמימות זו מנעה סימון מטרות משותפות והביאה לתחושה ששיתוף הפעולה אינו מועיל ליתרון ההדדי.
גורם אחר לכישלון היה היעדר בסיס כלכלי. המדינות לא בנו שיתוף פעולה כלכלי, מה שגרם להן להתחרות זו בזו. ולבסוף, לא נוצרה תחושת אחדות, וההבדלים במנטליות ובתרבות של המדינות עשו את שלהם. היעדר הזהות המשותפת גרם לפיצול הולך וגובר ביניהן.
הערות שוליים

↑  Kaslas, Bronis (1976). The Baltic Nations — the Quest for Regional Integration and Political Liberty. Pittston: EuramericaPress. p. 121.
↑  Feldmanis, Inesis; Aivars Stranga (1994). Destiny of the Baltic Entente: 1934-1940. Riga: Latvian Institute of International Affairs. p. 12. ISBN 9984-9000-5-3.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282430405171  LCCN: sh85011361
ג'ון גריידי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 פטירה:  30 בספטמבר 1880 ניו יורק, ארצות הברית 
 
ג'ון "מייק המטייל" גריידי (באנגלית: John D. "Traveling Mike" Grady; כנראה יליד 1828 - 30 בספטמבר 1880) היה פושע אמריקאי שפעל בניו יורק במחצית השנייה של המאה ה-19. הוא נולד באירלנד בסביבות 1828, והחל את חייו בניו יורק כצייר, לאחר שהיגר בגיל צעיר לארצות הברית (לא ברור עם מי או אם לבד) .
על אף שהיה סוחר יהלומים במקצועו, גריידי נודע בניו יורק ובארצות הברית כולה כדמות חשובה בעולם התחתון במחצית השנייה של המאה ה-19. ג'ון גריידי שוטט לעיתים קרובות ברחובות במעיל מלא חפצי ערך, כשבהמשך הבין שהוא יכול להרוויח כסף על ידי הנפקת הלוואות לפושעי עילית ומכירת דברי הערך שהביאו לו. הוא הנהיג את כנופיית גריידי, ששלטה בעולם הפשע של אזור ברודוויי, וגם מימן וארגן רבות מהפריצות הגדולות ביותר במאה ה-19. היה מגדולי הסוחרים בסחורה גנובה בתקופתו, מה שהביא אותו ליריבות עם פרדריקה מנדלבאום, מנהיגת פשע ממוצא יהודי-גרמני ששלטה בעולם הפשע של ה-לוואר איסט סייד.
גופתו נמצאה במשרדו שבשדרה השישית בניו יורק. על אף שקרובי משפחתו האמינו שנרצח בידי משפחת פשע יריבה, הבדיקה שלאחר המוות העלתה שהוא מת מאי ספיקת לב, שנגרמה בעקבות דלקת הריאות ממנה סבל בחודשים שלפני מותו.
הערות שוליים

↑  John D. Grady and the Thieves’ Exchange, Asbury's The Gangs of New York– Annotated, ‏1-1-2020
בנתיב הייסורים (סדרת טלוויזיה, 2017)

| --- | --- |

כרזת הסדרה
 מבוסס על:  בנתיב הייסורים מאת אלכסיי טולסטוי
 סוגה:  דרמה המשכית   דרמה
 כותבים:  ילנה ראיסקאיה 
 בימוי:  קונסטנטין חודיאקוב 
 שחקנים:  אנה צ'יפובסקאיה יוליה סניגיר אלכסיי שאגין סבטלנה חודצ'נקובה
 פרסים:  פרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה
 פסקול:  יורי פוטיינקו
 ארץ מקור:  רוסיה 
 שפות:  רוסית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  12 
 הפקה
 מפיק:  טימור ויינשטיין
 מפיקים בפועל:  יורי סאפרונוב
 חברת הפקה:  World Russian Studios
 הפצה:  NTV
 אתר צילומים:  סנקט פטרבורג ומוסקבה
 צלמים:  מקסים שינקורנקו
 מוזיקה:  יורי פוטיינקו 
 אורך פרק:  48 דקות
 שידור
 רשת שידור:  NTV 
 פורמט (תמונה):  HDTV1080
 תקופת שידור מקורית:  27 בנובמבר 2017 – 5 בדצמבר 2017
 קישורים חיצוניים
 http://roadtocalvary.ntv.ru/rus
 דף התוכנית ב-IMDb
 
"בנתיב הייסורים" (ברוסית: Хождение по мукам) היא סדרת טלוויזיה רוסית המבוססת על ספר באותו שם מאת הסופר הסובייטי אלכסיי טולסטוי. המגוללת את סיפורן של שתי אחיות בסנט פטרסבורג המתמודדות עם מערכות יחסים סוערות – ועם הסערות ההיסטוריות של מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הבולשביקית, שמזעזעות גם את חייהן שלהן.
בכורת הסדרה, בת 12 הפרקים, נערכה בנובמבר 2017, במלאת מאה שנה למהפכת אוקטובר.
הסדרה זכתה בפרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה בקטגוריית עיצוב התלבושות ובקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר, לסבטלנה חודצ'נקובה ובפרס נשר הזהב בקטגוריית סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר לשנת 2018.
עלילת הסדרה

אירועי הסדרה מגוללים התרחשויות בשנים 1919-1914. הסדרה מתחילה מעט לפני מלחמת העולם הראשונה, בחברה הנמצאת רגע לפני שינוי ומגוללת את אירועי מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה.
במרכז הסיפור — האחיות בולאווין: קטיה ודאשה. הבנות חולקות אהבה עם המשורר אלכסיי בסונוב, שגורם לשינוי בדרך החשיבה שלהן על רקע אירועי המהפכה שהובילו לקריסתה של האימפריה הרוסית.
צוות השחקנים

אנה צ'יפובסקאיה — דריה בולאווינה
יוליה סניגיר — יקטרינה בולאווינה
פאבל טרובינר — ואדים רושצ'ין
לאוניד ביצ'בין — איוואן טלגין
אנטון שאגין — אלכסיי בסונוב (אב טיפוס — אלכסנדר בלוק)
אנדריי מרזליקין — ארקדי ז'אדוב
סבטלנה חודצ'נקובה — ליזה רסטרוגוייבה
יבגני סטיצ'קין — נסטור מאכנו
סרגיי פוסקפליס - גנרל רומנובסקי
אלכסנדר יאצנקו — קראסילניקוב
אלכסיי קולגאן — ניקולאי סוקולניקוב, עו"ד, בעלה של יקטרינה
אלכסנדר גאליבין
ילנה ואליושקינה
ולדימיר קושבוי
הפקה

באוגוסט 2016, הסדרה, זכתה למימון ציבורי במסגרת אירוע הגשת מועמדויות של משרד התרבות של הפדרציה הרוסית. שלב קדם ההפקה החל באוגוסט והצילומים באוקטובר 2016. לדברי המפיק טימור וינשטיין, הסדרה מהווה לפרויקט הראשי של ערוץ NTV ב-2017.
הצילומים נערכו בסנקט פטרבורג, מוסקבה, פיטיגורסק וריגה. כמה פרקים צולמו בגן מיכאלובסקי. הטיזר הראשון שודר בנובמבר 2016.
הערות שוליים

↑  Итоги питчингов Министерства культуры: господдержку получат 65 кинопроектов
↑  Телеканал НТВ выпустит сериал «Хождение по мукам» к 100-летию революции
↑  Минкультуры поддержало экранизацию «Хождения по мукам» и детектив о спецслужбах
נווה דניאל

| --- | --- |
מראה היישוב
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: יהודה ושומרון
מועצה אזורית: גוש עציון
גובה ממוצע: ‎964 מטר
תאריך ייסוד: 1982
סוג יישוב: יישוב 2,000‏–4,999 תושבים
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף דצמבר 2024 (אומדן)
  - אוכלוסייה: 2,445 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 2,433 תושבי ישראל
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎+0.5% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) נווה דניאל(למפת הרי ירושלים רגילה) נווה דניאל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נווה דניאל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נווה דניאל31°40′37″N 35°08′37″E﻿ / ﻿31.6768479118092°N 35.1435938544016°E﻿ / 31.6768479118092; 35.1435938544016  heמפת היישובים של מועצה אזורית גוש עציון באדום - נווה דניאל בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

נווה דניאל (נְוֵה דָּנִיֵּאל) היא התנחלות בעלת אופי דתי לאומי במתכונת של יישוב קהילתי בגוש עציון. היישוב הוקם בכ"ז בתמוז ה'תשמ"ב (18 ביולי 1982) על אדמות המשק של "חוות כהן", שנרכשו לפני קום המדינה. שמו של היישוב הוא עברות של שם חורבה וקבר שייח' בשם "נבי דניאל" הנמצאים קילומטר אחד מצפון לו.
היסטוריה

בספטמבר 1935 רכש יצחק יהודה כהן, סוחר וגואל קרקעות ירושלמי ועולה מיוון, חלקת אדמה מגודרת בשטח של כ-128 דונם מיד נוצרי ערבי מבית לחם, צמוד לאדמות הכפר אל-ח'דר. החלקה הייתה מגודרת בגדר אבן וכללה גידולים חקלאיים שונים, בית דו קומתי ובור מים. כהן הקים שם חווה, סלל דרך מהכביש הראשי לחלקה, בנה רפת ונטע עצי פרי. החווה נועדה לצעיר בניו של כהן, אוריאל, שנשלח ב־1934 ללמוד חקלאות בטולוז, ובמשך כשנה, מ־1936 עד 1937, הוחכרה החווה לאריס ערבי, עד לשובו של אוריאל מצרפת בסוף 1937. הבן, שהתמקצע במכונות, לא רצה להפעיל את החווה, שתנאי השטח שלה לא התאימו למיכון אלא לחקלאות בשיטות מסורתיות יותר. ביוני 1943 מכר כהן את האדמות לתושב נחאלין הסמוכה, אך בהתערבות יוסף ויץ בוטלה העסקה קודם להשלמתה והאדמה נמכרה לקק"ל ונרשמה בספטמבר על שם הימנותא. ויץ רצה להקים במקום יישוב כחלק מגוש עציון ששב וקם באותה העת ובשל שליטתו על כביש ירושלים–חברון.
בתחילת מלחמת העצמאות נערך באזור קרב שיירת נבי דניאל - שיירת ציוד יהודית נתקלה במארב ערבי בדרכה חזרה לירושלים מגוש עציון הנצור. הקרב נמשך יומיים והסתיים בהסכם בין הצדדים, במסגרתו ננטשו כלי הרכב של השיירה והכוח הנצור פונה על ידי הבריטים. בקרב נהרגו 15 לוחמים עבריים ונפצעו 40. בסוף מלחמת העצמאות נותר השטח בידי ממלכת ירדן.
במלחמת ששת הימים נכבש האזור בידי ישראל, וגוש עציון החל להיבנות מחדש. ב-18 ביולי 1982 עלו עשרים משפחות מתוך שבעים המשפחות של הגרעין מטעם תנועת הפועל המזרחי אל הגבעה והתיישבו באוהלים על אדמת כהן. העלייה ליישוב נעשתה בין היתר עקב פיגוע בשוק בבית לחם בו נרצח יעקב צור, מנהל מחלקה לעבודות ציבוריות במע"ץ. היישוב החדש נקרא "דניאל". בהדרגה הגיעו המשפחות הנוספות, ולאחר כמה חודשים נקבע שם היישוב "נווה דניאל" והונחה אבן הפינה לבתים. בדצמבר 1982 אישרה ועדת השרים להתיישבות את גמר התכנון של 200 יחידות הדיור הראשונות ביישוב. עם השנים גדל היישוב והתפתח ונבנו בו שכונות נוספות מחוץ לחלקה המקורית של כהן.
גאוגרפיה ואקלים

היישוב שוכן בראש רכס א-צלח, בגבהים 935–997 מטרים מעל פני הים והוא ההתנחלות השנייה בגובהה בהרי יהודה ובכלל ביהודה ושומרון אחרי קריית ארבע, ונמצא על תוואי דרך ההר העתיקה, המלווה את קו פרשת המים הארצי. קטע זה של הדרך מכונה "דרך האבות" ומשמש לצורכי תיירות. הפרש הגבהים בין פסגת היישוב לתחתית הוואדי שמתחתיו מגיע בשיאו ל-300 מטרים. בצפון היישוב, בנקודה הגבוהה ביותר ברכס, הוקם מצפור האלף המאפשר תצפית רחבה על הרי יהודה, ירושלים, השפלה ומישור החוף. סמוך ליישוב נמצא עין אל קסיס ולא רחוק ממנו עוד מעיין קטן המכונה "עין רדיאטור". כקילומטר מצפון ליישוב נמצאת חורבה בשם נבי דניאל, ולידה המאחז שדה בועז.
עקב הגובה הרב מזג האוויר בנווה דניאל קר מהרגיל בארץ, וכמעט בכל חורף יורד שלג[דרוש מקור]. הרכס חשוף לגמרי לרוחות הבאות ממערב ונושאות עימן עננים מהים התיכון, מה שגורם לריבוי משקעים, לערפל רב בחורף ולרוחות חזקות. בקיץ מזג האוויר נוח יחסית.
אוכלוסייה

בנווה דניאל מתגוררים כ-2,400 תושבים (נכון לשנת 2022). רוב תושבי היישוב הם בעלי מקצועות חופשיים, כולל מספר רב של רופאים, מהנדסים, עו"ד ועוד. ביישוב מתגוררים אנשי רוח ואישי ציבור, בהם מזכיר הממשלה יוסי פוקס, מנכ״ל חברת נגה - ניהול מערכות חשמל שאול גולדשטיין, חברת הכנסת לשעבר שולי מועלם-רפאלי, חבר הכנסת לשעבר וראש עיריית טבריה לשעבר יגאל ביבי, הסופרת והעורכת חיותה דויטש, המלחין והיוצר צבי זלבסקי, הדוקטור רונן שובל והפרופסור יוג'ין קונטורוביץ'. בעבר התגורר ביישוב יולי אדלשטיין.
קהילה, תרבות וחינוך

ביישוב קיימים מעון וגני ילדים. תלמידי היסודי מתפזרים לבתי ספר בגבעה הצהובה ובסמוך לכניסה ליישוב, ותלמידי התיכון לומדים במקומות שונים בגוש ובפנימיות ברחבי הארץ.
ביישוב פועל סניף של תנועת בני עקיבא המונה כשלוש מאות חמישים חניכים. בנוסף קיים גם מועדון נוער ורכזי נוער, ומתקיימות פעילויות שונות.
מלבד המסגרות הללו פועלת ביישוב מערכת חוגים ענפה לילדים, נוער ומבוגרים, בבית הכנסת מתקיימים שיעורי תורה קבועים, ומדי פעם מתקיימות פעילויות יישוביות.
לאחר חטיפת ורציחת הנערים בקיץ 2014 הוחל בתכנון קמפוס הקבע לישיבת מקור חיים סמוך לכניסה ליישוב, הישיבה עברה למבנה הקבע בנווה דניאל באוקטובר 2023.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  דוד עמית, לקורות חוות כהן ליד גוש עציון, בתוך ספר זאב וילנאי: מבחר מאמרים בידיעת הארץ, הוצאת אריאל, 1984, עמ' 361–364
1 2  יישוב חדש עלה על הקרקע בגוש עציון, דבר, 19 ביולי 1982
↑  תושב ירושלים נרצח בשוק בבית־לחם, דבר, 18 ביולי 1982
↑  היישוב דניאל, מעריב, 16 באוגוסט 1982
↑  חנה ביתן, מקורות שמות היישובים בישראל, עמ' 101 (76)
↑  הישובים שהקמתם אושרה בוועדת השרים להתיישבות, מעריב, 30 בדצמבר 1982
↑  נחנך בית המדרש החדש של ישיבת "מקור חיים", באתר ערוץ 7, 2 באוקטובר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467848505171 
מראה היישוב במבט מאפרת
בית כנסת ביישוב
בנג'מין הורינגולד

| --- | --- |

 לידה:  1680 נורפוק, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1719 (בגיל 39 בערך) 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה 
 
בנג'מין הורניגולד (באנגלית, Benjamin Hornigold;‏ 1680-1719) היה פיראט אנגלי, שפעל בסוף תור הזהב של הפיראטיות.
יליד אנגליה בשלהי המאה ה-17, הורניגולד החל את דרכו הפיראטית בשנת 1713, ותקף אוניות סוחר באיי בהאמה. הוא עזר להקמת "רפובליקת הפיראטים" בנסאו ובשנת 1717 היה רב החובל של אחת הספינות המסוכנות ביותר באזור, שנקראה ״הריינג'ר״. באותה העת הוא מינה לסגנו את אדוארד טיץ', הידוע כ"שחור הזקן". הצוות שלו לא תקף אוניות בריטיות במהלך הקריירה שלו, בסופו של דבר נמאס לצוות שלו מהטקטיקה הזאת, הוא הוחלף כרב חובל. בדצמבר 1718, הורניגולד קיבל חנינה של המלך על פשעיו והפך לצייד של פיראטים. הוא רדף אחרי בני בריתו לשעבר, מטעם מושל הבהאמה, וודס רוג'רס. הוא נהרג כאשר ספינתו התנגשה בשונית ליד ״ספרד החדשה״ (מקסיקו) בעונת ההוריקנים של 1719.
קריירה ראשונה

ראשית חייו של הורניגולד אינם מתועדים, אף שלעיתים נטען שהוא נולד במחוז האנגלי נורפוק, שם מופיע שם המשפחה הורניגולד או הורנגולד. אם כי, ייתכן שהוא שירת לראשונה בספינות ים על סיפון הנמל הביתי שלהן היה קינגס לין או גרייט ירמות'. מעשי הפיראטיות המתועדים הראשונים שלו התרחשו בחורף 1713–1714, כאשר לצד עמיתיו השודדים - דניאל סטילוול, ג'ון קוקרם וג'ון ווסט כדי לאיים על ספינות סוחר מול החוף של פרובידנס החדשה ובירתה נסאו. שם הוא הקים את רפובליקת שודדי ים'. הורניגולד עצמו הפליג על ספינה בשם מריאן.
עד שנת 1717, הורניגולד היה בפיקוד על ספינה עם שלושים תותחים שוכנתה ״הריינג'ר״, שהייתה כנראה הספינה החמושה ביותר באזור וזה איפשר לו לתפוס בקלות כלי שיט אחרים.
סגנו של הורניגולד בתקופה זו היה אדוארד טיץ', שלימים היה ידוע יותר בשם הפיראט שחור הזקן. כאשר הורניגולד קיבל את הפיקוד על הריינג'ר, הוא העביר את הפיקוד של ספינתו הקודמת לאדוארד טיץ'. באביב 1717 תפסו שניהם במבצע מהיר שלוש אוניות סוחר, האחת נשאה 120 חביות קמח לכיוון הוואנה, האחרת ספינה ברמודי עם מטען אלכוהול והשלישית פורטוגזית שנסעה ממדירה עם מטען יין לבן.
במרץ 1717 תקף הורניגולד ספינת סוחר חמושה שנשלחה לאיי בהאמה על ידי מושל דרום קרוליינה לצוד שודדי ים. הסוחר נמלט מעבר לשרטון של קאט קיי. קברניטה דיווח מאוחר יותר, שהצי של הורניגולד גדל לחמש כלי שיט, עם צוות של כ-350 שודדי ים. באפריל 1717 הורניגולד פעל לצד קפטן נאפין (או נאפינג), ובזז כמה אוניות ליד ג'מייקה, פוארטו בלו וקובה לפני שהפך בעצמו לנרדף על ידי ווינצ׳לסי - ספינת מלחמה בריטית. באותה העת, הורניגולד תפס רופא בשם ג'ון האוול אך שחרר אותו לבסוף בנסאו. לאחר שנפרד מקפטן נאפין ביוני או ביולי, הם הפליגו יחד באופן ספורדי עד אוקטובר 1717.
הורניגולד מתועד כמי שתקף שיירה מול חופי הונדורס, אך כפי שאמר אחד הנוסעים של הספינה שנלכדה, לא פגעו בנוסעים. ב-9 בספטמבר 1717 פגשו הורניגולד וטיץ' את קפטן סטד בונט ואת ספינתו ״נקמה״. בונט שנפצע בקרב, העביר את הפיקוד על הספינה אל טיץ'. באוקטובר הצטרפה אליהם ספינה נוספת.
הפלה וחנינה

למרות עליונותו הימית לכאורה, הורניגולד נזהר שלא לתקוף אוניות בריטיות, ככל הנראה כדי לשמור על מעמדו החוקי על היותו ״ שודד פרטי״, שפעל בחסות החוק הבריטי, נגד אויבי אנגליה במלחמת הירושה הספרדית. גישה קפדנית זו לא הייתה לטעמם של סגניו, ובקיץ 1716 נערכה הצבעה בקרב הצוותים של הצי שלו, האם לתקוף כל כלי שיט שיבחר. הורניגולד התנגד להחלטה והוחלף כרב החובל של ״מריאן״ על ידי סמואל בלמי. הוא המשיך בפעילות הפיראטית מנסאו עד דצמבר 1717, אז הגיעה השמועה על חנינה כללית לפיראטים שהציע המלך. הורניגולד הפליג לג'מייקה עם הריינג'ר ואחת הספינות האחרות בינואר 1718 וקיבל חנינה מהמושל. בהמשך הפך בעצמו לצייד של ספינות הפיראטים עבור המושל החדש של איי בהאמה, וודס רוג'רס.
החנינות מהמלך

ב־5 בספטמבר 1717 הוציא המלך ג'ורג' הראשון את הכרזתו "לדיכוי שודדי ים בהודו המערבית". מסמך זה העניק חנינה לכל הפיראטים שנכנעו בעצמם לכל מושל או מושל קולוניאלי בתחום האימפריה הבריטית והובטח להם "דף נקי". עם זאת, ההכרזה לא הגיעה לאיי הודו המערבית, ולכן בדצמבר 1718 הוצאה הכרזה נוספת, הידועה בשם חנינת המלך משנת 1718, לאותה מטרה.
בשני המסמכים הללו לא רק שהפירטים קיבלו הבטחה ״לתיק נקי״, אלא שהוצע להם גם סכום כסף גדול עבור לכידת שודדי ים אחרים שאשמים בפיראטיות, רצח ובגידה נגד הוד מלכותו. ליתר דיוק, לכל קברניט שיפול בשבי, האחראי ללכידתו, יקבל 100 ליש"ט, שווה ערך ל-15,000 ליש"ט בשנת 2018, ולכל סגן הוענקה תמורה של 40 ליש"ט (6,200 ליש"ט). על כל חבר בספינת פיראטים הוכרז פרס מנקודה זו ואילך.
צייד פיראטים ומוות

המושל רוג'רס נעתר לבקשתו של הורניגולד לחנינה, אך הוא הזמין אותו לסייע בתפיסת שודדי הים האחרים, בהם סגנו לשעבר טיץ' - שחור הזקן. הורניגולד אמור היה לבלות את החודשים הבאים בשייט בבהאמה בתפיסת מקורביו לשעבר. הוא עקב אחריהם אך לא הצליח לתפוס את צ'ארלס ויין, ותפס במקום זאת את מקורבו של ויין, ניקולס וודול ואחריו תפס את ג'ון אוגר, ששניהם קיבלו את אותה חנינה כמו הורניגולד, אך מאוחר יותר חזרו לעסוק בפיראטיות. בדצמבר 1718 כתב המושל רוג'רס למועצת המסחר בלונדון (שהייתה האחראית על האזור) שהוא משבח את מאמציו של הורניגולד לתקן את המוניטין שלו כפיראט על ידי תפיסת בעלי בריתו לשעבר.
בסוף 1719, ספינת הורניגולד נקלעה לסופת הוריקן אי שם בין ניו פרובידנס ל״ספרד החדשה״, והטילה אותה על שונית. האירוע מתועד במחקר נוכחי A General History of the Pyrates מאת צ'ארלס ג'ונסון, הקובע כי "ספינתו של קפטן הורניגולד, אחד מהפיראטים המפורסמים, הושלכה על הסלעים, והוא נספה. חמישה מאנשיו הצליחו לרדת לסירת קאנו וניצלו."
מיקומה הספציפי של השונית נותר לא ידוע.
לקריאה נוספת

Earle, Peter (2003). The Pirate Wars. Methuen Publishing. p. 304.ISBN 0-413-75880-X.
Konstam, Angus (2006). Blackbeard: America's Most Notorious Pirate. John Wiley & Sons. p. 336.ISBN 0-471-75885-X.
הערות שוליים

↑  Konstam 2006, p. 62.
↑  Fictum, David (26 July 2015). ""The Strongest Man Carries the Day," Life in New Providence, 1716-1717". Colonies, Ships, and Pirates. Retrieved 4 August 2017.
↑  Woodard, Colin (2007). The Republic of Pirates. Harcourt, Inc. pp. 88–89
↑  Konstam 2006, p. 63.
↑  Letter from Captain Mathew Musson to the Council of Trade and Plantations, July 5, 1717
1 2  Konstam 2006, p. 64.
↑  Woodard, Colin (2008). The Republic of Pirates: Being the True and Surprising Story of the Caribbean Pirates and the Man Who Brought Them Down. Orlando FL: Houghton Mifflin Harcourt.
↑  Fictum, David (18 October 2015). "The Firsts of Blackbeard: Exploring Edward Thatch's Early Days as a Pirate". Colonies, Ships, and Pirates. Retrieved 17 July 2017.
↑  Konstam 2006, p. 66.
↑  Konstam 2006, p. 67.
↑  Woodard, Colin (2007). The Republic of Pirates. Harcourt, Inc. pp. 231–6, 284–86
↑  השוואת הערך הכספי
↑  Johnson, Charles (1724). The history of the pyrates: containing the lives of Captain Mission. Captain Bowen. Captain Kidd ... and their several crews. London: T. Woodward. Retrieved 26 July 2017.
↑  Konstam 2006, p. 228.
↑  Charles Johnson (1724), A General History of the Robberies and Murders of the Most Notorious Pyrates, Archived July 3, 2009, at the Wayback Machine
↑  Konstam 2006, p. 231.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1256150878  VIAF: 1255165139022900560001   WorldCat (עם VIAF): 1255165139022900560001
ג'וזפה מורלו

| --- | --- |

 לידה:  2 במאי 1867 קורלאונה, איטליה 
 נרצח:  15 באוגוסט 1930 (בגיל 63) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית, ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קלברי 
 
ג'וזפה "פיטר" מורלו (באיטלקית: Giuseppe "Peter" MorelloGiuseppe "Peter" Morello; ‏2 במאי 1867 – 15 באוגוסט 1930) היה מהמאפיונרים הבולטים בתחילת המאה העשרים בניו יורק, הבוס הראשון של משפחת מורלו (כיום ג'נובזה, אחת מחמש המשפחות) ומאוחר יותר יועצו הקרוב של ג'וזפה מסרייה. מורלו היה ידוע בכינוייו הרבים כשביניהם: "השועל הזקן" ו"יד הצבת", שנוצר בשל העובדה שאחת מידיו הורכבה מאצבע אחת גדולה בלבד.
חייו

ג'וזפה מורלו נולד בעיירה קורלאונה שבסיציליה ב-2 במאי 1867. ב-1872, כשהיה בן חמש, נפטר אביו ואמו התחתנה עם ברנרדו טרנובה - חבר במאפיה הקורלאונית. בעזרתו של טרנובה, נכנס מורלו בקלות לכנופיית המאפיה שפעלה בקורלאונה, שם רכש את הידע הראשוני שלו בפשע מאורגן. ב-8 במרץ 1893, היגר מורלו לניו יורק ביחד עם רבים מבני משפחתו - אשתו, בנו, אמו, אביו החורג, אחותו, ושלושה מאחיו. לאחר זמן מה, החליט מורלו לעבור ללואיזיאנה, במטרה לחפש עבודה. בלואיזיאנה פגש מורלו רבים מחברי המאפיה הקורלאונית, ויחד הם עברו לטקסס, שם ניהלו חוות כותנה. ב-1897, חזרה החבורה לניו יורק והתיישבה במנהטן. ב-1902, רכש מורלו מסבאה במנהטן, שמהר מאוד הפכה למקום המפגש של כנופייתו (לימים תהפוך למשפחת ג'נוביז).
הכנופיה בהנהגת מורלו עסקה בעיקר בפרוטקשן, סחיטה וזיוף, כאשר בני משפחתו של מורלו משמשים כמפקדים הבכירים. הכנופיה הייתה ידועה באכזריותה, ומיוחסים לה שישים מקרי רצח שונים במהלך העשור הראשון לפעילותה. ב-1905, נחשבה הכנופיה למשפחת הפשע הגדולה והחזקה ביותר בניו יורק, ואילו מורלו הוכר ל"בוס כל הבוסים" על ידי מנהיגי כנופיות רבות ברחבי ארצות הברית.
ב-1909 לאחר שנכשלו בהונאת נדל"ן, חזרה כנופייתו של מורלו לעסוק בזיוף כספים, ואחר בערך כשנה, נתפסה הכנופיה על ידי ויליאם פלין, איש השירות החשאי, במשפט שנערך להם נשלחו מורלו, גיסו - אינציו לופו ו-14 מחברי המשפחה למאסר. מורלו נשפט ל-25 שנים ואילו לופו ל-30. בעשור שהיו השניים בכלא, המשפחה נוהלה על ידי אחיו החורגים של מורלו - וינסנט, ניקולס וסירו טרנובה. עשור זה היה רווי מלחמות עם כנופיות אחרות, כשהזכורה מכולן היא מלחמת מאפיה-קמורה שבה נרצח ניקולס טרנובה.
ב-1920, שוחרר מורלו מהכלא, וגילה שמשפחתו היא כבר לא החזקה מכולן. באותה תקופה שלטה במאפיה הסיציליאנית משפחת ד'אקווילה מברוקלין בהנהגתו של סלבטורה ד'אקווילה, שהיה נחוש לחסל את כל צמרת משפחת מורלו-טרנובה. בשנת 1922 נרצח וינסנט טרנובה, אך משפחת מורלו הגיבה בפעולות נקם מהירות ולאט לאט החזירה לעצמה את השליטה. באותן שנים, שימש מורלו כקונסיליירי של המשפחה, כשבראש עמד הבוס החדש - ג'וזפה מסרייה. ב-1928, נרצח ד'אקווילה בהוראת מסרייה ומשפחת מורלו-טרנובה חזרה להיות הגדולה ביותר במשפחות ניו יורק.
בפברואר 1930 פרצה מלחמת הקסטלמארזים, שהייתה מאבק רב דמים בין הכנופיה של מורלו ומסרייה לבין כנופייתו של סלבטורה מרנזנו. מורלו, שזכה לכבוד רב גם מהאויבים שלו, מונה על ידי מסרייה ל"בוס כל הבוסים" בשנית, במטרה למנוע את המלחמה. מרנזנו וחבריו לא התרשמו מהמהלך, ובאוגוסט 1930 נרצח מורלו במשרדו במזרח הארלם. לפי החשד, הרוצחים היו אלברט אנסטסיה ופרנק צ'ליזי, שנשלחו על ידי לאקי לוצ'יאנו. שנה לאחר מכן, נרצח גם מסרייה על ידי אנשיו של לוצ'יאנו, במהלך שסימן את סוף המלחמה.
לקריאה נוספת

מייק דש, המשפחה הראשונה: טרור, סחיטה והולדת המאפיה האמריקאית, תרגמה דבי אילון, ספרי עליית הגג, 2011.
בני לילית (טולקין)

גלדריאל מימין
איור של אלכסנדר קורוטיץ' (Alexander Korotich) - 1981
בני לילית (כך בתרגומה של רות לבנית. בתרגום עמנואל לוטם: עלפים; באנגלית: Elves; בתרגום של ההוביט: שדונים. הצורה אלפים קיימת בתרגומים מודרניים במדיומים אחרים וכמו באנגלית לא מבדילה מילולית את האלפים של הארץ התיכונה מהייצוג התרבותי של אלפים מחוץ לשר הטבעות.) הם אחד הגזעים הבדיוניים המופיעים בלגנדריום - עולם הפנטזיה של ג'ון רונלד רעואל טולקין. ההיסטוריה של בני הלילית מתוארת ברובה בסילמריליון, ומוזכרת בספרי שר הטבעות.
בני הלילית של טולקין שונים באופן משמעותי מבני הלילית של הפולקלור הקדום כמו גם מאלו של הפנטזיה המודרנית. בני הלילית של טולקין היו אנושיים למדי, אך לא נפוּלים[דרושה הבהרה]. בניגוד לבני האדם בני הלילית הם בני אלמוות, בנוסף הם מתוארים כיפים יותר, חכמים יותר וחזקים יותר מבני האדם. את עצמם כינו בני הלילית "קְוֵנְדִי" ("הדוברים"), לאור העובדה שבעת בריאתם היו היחידים בעלי מתת הדיבור.