stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כוח באום
מחנה המלבורג

מחנה המלבורג היה ממוקם 3 קילומטרים דרומית מהעיר שעל שמה הוא נקרא. לפני מלחמת העולם הראשונה וגם לפני מלחמת העולם השנייה הוא שימש כמחנה אימונים. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הוסב למחנה שבויים וחולק ל-2 חלקים, הראשון (Stalag XIII-C) היה אזור לחוגרים המשרתים בבעלות הברית, והאזור השני (Oflag XIII-B) היה לקציני בעלות הברית.
במקור כל הקצינים השבויים במחנות השבויים היו קצינים סרבים. המחנה פוצל בהמשך לאזור לקצינים אמריקאיים ולאזור לקצינים סרבים. החלק האמריקאי הוגדל בחופזה בינואר 1945, בעקבות כמות גדולה של שבויי מלחמה מהקרב על הבליטה.
בעקבות התקדמות הסובייטים לעבר גרמניה בחורף 1944, פונה מחנה שבויי מלחמה בפולין ב-21 בינואר 1945, ו-1,290 השבויים שבו הועברו מערבה לתוך גרמניה ואז דרומה להמלבורג. בין שבויי המלחמה היה גם לוטננט קולונל ג'ון ווטרס, חתנו של גנרל פטון, שנפל בשבי בתוניסיה בפברואר 1943. קולונל פול גודי, הקצין הבכיר ביותר במחנה, שמר תיעוד של השבויים, דבר אשר סייע למודיעין האמריקאי להבין היכן שבויים קציניו.
התנאים במחנה היו גרועים. חורף 1944 נחשב לאחד הקרים ביותר. כל אחד משבעת הבניינים במחנה היה דחוס ב-200 אנשים. הטמפרטורה הממוצעת בבניינים הוערכה במינוס 7 מעלות צלזיוס.
אוכל היה בעייתי כמו חימום. בתחילה השבויים במחנה התקיימו מדיאטה של 1,700 קלוריות ליום, פחות מ-2000 הקלוריות הממולצות ליום לאדם במצב מנוחה. הכמות הנ"ל נחתכה כאשר אספקת המזון צומצמה ואוכלוסיית המחנה גדלה, עד להערכה של 1,070 קלוריות ליום. רבים במחנה סבלו מירידת משקל של יותר מ-23 קילוגרמים. דיזנטריה עקב תנאי הסניטריה הירודים במחנה החלישה את השבויים עוד יותר.
גנרל פטון הקצה את המשימה על פיקוד קרב B, הדיוויזיה המשוריינת הרביעית, בפיקודו של לוטננט קולונל קרייטון אברמס. אברמס רצה להשתמש בכל פיקוד הקרב שלו (2 גדודים וסיוע ארטילרי) אך בקשתו נדחתה, ובמקום פלוגה אחת של טנקים בינוניים, פלוגה של חי"ר משוריין ומחלקה של טנקים קלים הוקצו לכוח המשימה. מפקד גדוד הטנקים שהיה מיועד לפקד על המשימה היה חולה והציע כי באום, מפקד המפקדה של הגדוד, יובל את הכוח שתוכנן לצאת בשעות הערב המאוחרות של ה-26 במרץ.
מחנה המלבורג > מבנה כוח המשימה

פלוגה A, גדוד החי"ר המשוריין העשירי (קפטן רוברט לנגה) - 4 קצינים ו-169 חיילים ב-15 זחל"מי M3.
פלוגה C, גדוד טנקים 37 (לוטננט ראשון ויליאם נוטו) - 3 קצינים ו-56 חיילים ב-10 טנקי M4 שרמן ו-4 רכבי סיוע.
המחלקה השלישית, פלוגה D, גדוד טנקים 37 (לוטננט שני ויליאם וויבר) - קצין אחד ו-18 חיילים ב-5 טנקי M3 סטיוארט.
כוח תמיכה וסיוע, גדוד החי"ר המשוריין העשירי - 3 קצינים ו-60 חיילים בטנק קל אחד, 12 זחל"מים ו-10 כלי רכב אחרים.
בסך הכל מנה הכוח 11 קצינים, 303 חיילים, 16 טנקים, 28 זחל"מים ו-13 כלי רכב אחרים.
הפשיטה על המלבורג

בערב ה-26 במרץ, כוח המשימה הגיע לאשפנבורג ונתקל באש כבדה שניטרלה מספר כלי רכב, כולל אחד מטנקי השרמן. רק בבוקר למחרת הצליח הכוח לפרוץ ראש גשר ועבר את קווי הגרמנים.
הבעיה הגדולה של הכוח במשימה היה העדר המפות, שהיו רק ב-15 מתוך 57 הרכבים, והעדר הידע לגבי מיקומו המדויק של המחנה. הדבר האט את התקדמות הכוח בצורה משמעותית וגרם לו לספוג יותר אש מאשר תכנן. נוסף על כך, מטוס סיור גרמני זיהה את הכוח כאשר התקרב למחנה, מה שאפשר לגרמנים לתאם התנגדות למשימה. מספר משחיתי טנקים יאגדפנצר 38(t) הצר גרמניים נשלחו לסיוע.
עד שעות אחר הצהריים של ה-27 במרץ, טנקים הגיעו לטווח הראייה של המחנה. כמה מהשומרים במחנה התנגדו, על אף שרבים מהם ברחו או נכנעו. החלק הסרבי במחנה נפגע מאש האמריקאים ככל שהם התקרבו למחנה, זאת בשל המדים האפורים שגרמו לכוח לחשוב כי מדובר בגרמנים. מפקד המחנה, גונתר פון גוקול, קרא לקולונל ג'ון ווטרס במטרה לנסות לארגן הפסקת אש. ווטרס הסכים לפעול כמתווך. ווטרס ומספר שבויים נוספים, כולל קצין גרמני אחד, התנדבו לצאת לעבר הכוח האמריקאי על מנת להודיע להם על ירי על כוחותיהם. בעוד שהתקרבו לכוח, חייל גרמני ללא מדים ירה בווטרס לפני שהקצין הגרמני היה יכול להסביר את המצב. הוא נלקח חזרה למחנה וטופל על ידי רופאים סרביים שהוחזקו במחנה.
כמחצית מכוח באום הצליח להגיע להמלבורג. כאשר התקרבו למחנה אלפי אסירים צעקו צעקות שמחה, באום הבין במהרה כי המחנה מכיל הרבה יותר מ-300 קצינים אותם היו אמורים לשחרר במקור. לאחר שחישב מחדש את כוח האדם שעומד לרשותו, הוא קבע כי לא יותר מ-200 יוכלו לחזור עם הכוח לשטחים בשליטת בעלות הברית. הוחלט כי רק קצינים בדרגת מייג'ור ומעלה יורשו לחזור על גבי רכבי הכוח, בעוד שהחיילים שירצו יוכלו לצעוד לצד הכוח, או לחזור בכוחות עצמם לקווי בעלות הברית, כ־80 ק"מ מערבית למיקומם. מכיוון שרוב האסירים היו תשושים רובם החליטו להישאר במקום. ווטרס שלא היה יכול ללכת, הושאר מאחור במחנה.
חזרה לשטחי בעלות הברית

כוח המשימה עזב את המחנה בשעה 8 בערב כדי לחצות שוב את קווי הגרמנים. עד אז צצו בעיות נוספות. לא היה ירח באותו לילה, לכן רק תאורה מלאכותית יכלה לסייע בניווט, דבר אשר יזוהה בקלות על ידי הכוחות הגרמניים באזור. רק רכבי הסיור יכלו לסייר לפני הכוח למצוא נתיב מילוט.
הכוח נתקל במארב גרמני. הטנק הראשון נפגע על ידי פאנצרפאוסט גרמני. אחד הגרמנים השתלט על הטנק והסיט אותו לצד הדרך, אז לקח את מכשיר הקשר וענה באנגלית על מנת שטנקים נוספים יפלו במארב. 4 טנקי שרמן הושמדו.
שאר כוח המשימה אורגן מחדש לאחר שנסוגו במהירות בשעות הבוקר המוקדמות מהאזור אל אזור שקט יותר. בשלב הזה לכוח לא היה מספיק דלק על מנת לחצות את הקווים, ועל כן הכוח נע בשעות היום על מנת להגיע רחוק ככל הניתן בתנאי ראות טובה. קולונל גודי ידע שרוב השבויים לא יצליחו לחזור בכוחות עצמם לשטחי בעלות הברית, והציע כי מרבית הפצועים יצעדו בחזרה למחנה השבויים. קולונל גודי עצמו החליט לא להאט את שאר הכוח והחל לצעוד חזרה בעודו מחזיק דגל לבן.
באום נתן את הפקודה לנוע חזרה לשטחי בעלות הברית בבוקר ה-28 במרץ. כאשר הכוח החל נוע הוא נתקל באש מכל הכיוונים. הגרמנים הקיפו את האזור בו הכוח שהה במהלך הלילה, ופתחו באש עם הסימן הראשון לתנועה. בידיעה כי אין אפשרות להתגבר על המתקפה, באום הורה כי כל איש לעצמו. הקרב נמשך דקות בודדות לפני שהניצולים שלא ברחו ליערות נלכדו כשבויי מלחמה. באום הצליח לברוח ליערות עם שני חיילים, כמו גם מספר שבויי מלחמה ששוחרו על ידי הכוח מהמחנה.
תוצאות

בעוד הסובייטים התקדמו ממזרח, האמריקאים החלו להתקדם לתוך גרמניה מספר ימים לאחר כוח המשימה, בעוד הגרמנים מפנים את שבויי המלחמה עמוק יותר לשטח גרמניה ורחוק מאזורי הלחימה. אלה שיכלו לזוז קובצו בתוך קרונות מסע לא מסומנים ונשלחו באמצעות רכבת לנירנברג ומשם למחנות שבויים אחרים. האחרים הושארו מאחור בהמלבורג.
באום נורה במפשעה בעת שניסה להימלט לשטח בעלות הברית ונלכד על ידי "צבא העם" (Volkssturm). הוא הצטרף לווטרס בבית החולים הסרבי במחנה המלבורג, אשר שוחרר על ידי הדיוויזיה המשוריינת ה-14 ב-6 באפריל, רק 9 ימים לאחר שכוח באום נכשל בשחרור המחנה.
פטון הציע לכאורה בתחילה לבאום את מדליית הכבוד על הצלחה בהשלמת המשימה. מכיוון שמדליה כזאת מצריכה תחקור של האירועים שהביאו להענקתה, פטון רצה להימנע מכך, באום קיבל את צלב השירות המצוין אשר הוענק לו באופן אישי על ידי פטון.
קיימת מחלוקת האם פטון ידע כי חתנו מוחזק במחנה, אך רבים במחנה וכן באום מאמינים כך. יומנים שפטון חשף לציבור מצביעים על כך שהוא לא ידע כי ווטרס במחנה טרם הגעת הכוחות לשם, אך מכתב שכתב לאשתו מיד לאחר שכוח המשימה עזב מצביע אחרת.
"שלחתי כוח למקום שנמצא 40 מייל מזרחית מהיכן שג'ון [ווטרס] וכ-900 אסירים מוחזקים בו. הייתי עצבני כחתול... כאשר כולם חוץ ממני חשבו שמדובר בסיכון גדול מדי... אם אאבד את הכוח, יהיה מדובר בתקרית חדשה. אך לא אאבד אותו." (The Longest Winter, עמוד 207)
גנרל אייזנהאואר נזף בפטון על התקרית. בעוד פטון הודה בכישלון המשימה, הוא הגן על מעשיו מתוך חשש שהגרמנים הנסוגים יהרגו את אסירי המחנה. למעט טבח מלמדי במהלך הקרב על הבליטה, הרג אסירים אמריקאים לא היה נפוץ. לפי פטון הטעות הייתה בשליחת כוח קטן מדי לביצוע המשימה, הוא אמר "אני יכול להגיד שבמהלך כל המערכה באירופה, אני לא יודע על טעויות שעשיתי למעט הכישלון באי שליחת כל פיקוד הקרב לכבוש את המלבורג."
עם זאת, פטון טען כי המשימה האמיתית של הכוח הייתה להסיט את תשומת הלב של הכוח הגרמנים מהתנועה המסיבית של הארמייה השלישית צפונית להמלבורג. פטון התעקש כי משימה זו הושלמה מכיוון שהסטת הכוחות הגרמנים להמלבורג, גרמה להם לאבד את המעקב אחר כוחות הברית בצפון. בנוסף כוח באום הטעה את הגרמנים לחשוב כי כוחות הברית יתקפו ממערב במקום התוכנית המקורית שבה תקפו מהצפון.
ראו גם

סטלאג 17
גנרל ג'ורג' פטון
אברהם באום במהלך סיור בהמלבורג, גרמניה, אוקטובר 2005
לאיוש מדיאר

| --- | --- |

 לידה:  25 בנובמבר 1891 אישטוואנדי, הונגריה 
 פטירה:  2 בנובמבר 1937 (בגיל 45) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  הונגריה, ברית המועצות 
 תפקיד:  member of Hungarian National Council (1918–1919) 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 בן או בת זוג:  בלנקה פצ'י 
 
לאיוש מדיאר (במקור מילהופר עד 1908 ובשמותיו הבדויים, Nemo, Hunor; בהונגרית: Magyar Lajos; אישטוואנדי, 25 בנובמבר 1891 – אתר ההוצאה להורג במוסקבה, מחנה בוטובו, 17 ביולי 1940) היה עיתונאי יהודי-הונגרי קומוניסטי, כלכלן ופוליטיקאי, בעלה של השחקנית היהודייה-הונגרייה בלנקה פצ'י.
ביוגרפיה

לאיוש מדיאר נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ' מילהופר ושל לואיזה בק. בשנים 1910–1911 עבד ב"עיתון פץ'" (Pécsi Hírlap) ולאחר מכן במשך שבע שנים עבור כתב העת ה"עולם" (Világ). בשנת 1919 היה ראש ועדת העיתונות של המועצה הלאומית לקניין רוחני. הוא נתבע ונשפט ביוני 1919 בשל "הוצאת לשון הרע באמצעות העיתונות" בגין מאמרו בכתב העת "אדם" בשם "אישטוואן סבו הפוליציסט של מהפיכת הנגד". לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית נידון לעשר שנות מאסר על תפקידו ברפובליקה, אך בשנת 1922 עזב לברית המועצות במסגרת חילופי שבויים ואסירים הסובייטי-הונגרי. בברית המועצות הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בשנים 1922–1926 היה העובד של טאס"ס ושל פראבדה. בשנים 1926–1927 עבד בסין כדיפלומט. הוא פיקד על ההגנה במהלך ההתקפה החמושה על הקונסוליה הכללית הסובייטית בשנגחאי ב-7 בנובמבר 1927.
כשחזר למוסקבה, קיבל משרה כחוקר וכמרצה באוניברסיטה. מדיאר עסק בבעיות החברתיות-כלכליות של מדינות אסיה. מדיאר נעצר בשנת 1935 בתחילת הטיהורים הגדולים באשמת השתתפות בהתנקשות נגד סרגיי קירוב מקורבו של סטלין וראש העיר לנינגרד. ב-2 בנובמבר 1937 נמצא אשם ונידון למוות על ידי הלשכה הצבאית של בית המשפט העליון של ברית המועצות, הוא הוצא להורג ב-17 ביולי 1940. שמו טוהר והוא זוכה מכל אשמה ב-30 ביוני 1956.
הנצחתו

רחוב בפץ' נושא את שמו.
אשתו, בלנקה פצ'י, הקימה פרס לזכרו לעיתונאים משנת 1986
עבודותיו החשובות

מלחמות הבלקן (1912)
המהפכה ההונגרית. חוויות במטה המהפכה (1919)
"מריה נוסטרה" סדרת דיווחים על סוהרות נזירות ואסירות קומוניסטיות (ניו יורק, לפני שנת 1925)
The world economic crisis and the end of capitalist stabilisation (המשבר הכלכלי העולמי וסוף הייצוב הקפיטליסטי (ניו יורק))
Die rote Hölle. Die Wahrheit über die bolschewistischen Gefängnisse (ברלין, 1924)
שוורים על כלכלת סין (מוסקבה, 1930)
דיווחים מאוחרים (נערך על ידי בלנקה פצ'י 1966)
לקריאה נוספת

Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002., a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János
Nagy Csaba: A magyar emigráns irodalom lexikona. Bp., Argumentum Kiadó-Petőfi Irodalmi Múzeum és Kortárs Irodalmi Központ, 2000
Magyar irodalmi lexikon. Főszerk. Benedek Marcell. Bp., Akadémiai Kiadó, 1963-1965
Munkásmozgalomtörténeti lexikon. Szerk. vezetője Vass Henrik. Bp., Kossuth Könyvkiadó, 1972
Magyar zsidó lexikon. Szerk. Ujvári Péter. Bp., Zsidó Lexikon, 1929 (לאיוש מדיאר בלקסיקון יהודי הונגרי. 1929 עורך פטר אויווארי)
Pécs lexikon. Főszerk. Romváry Ferenc. Pécs, Pécs Lexikon Kulturális Nonprofit Kft., 2010
Révai Új Lexikona. Főszerk. Kollega Tarsoly István. Szekszárd, Babits, 1996-
Új magyar életrajzi lexikon. Főszerk. Markó László. Bp., Magyar Könyvklub
Új magyar irodalmi lexikon. Főszerk. Péter László. Bp., Akadémiai Kiadó, 1994
Botka Ferenc: Távlatok és zsákutcák. Emigráció és irodalom. Moszkva: 1921-1932/34. Doktori disszertáció (Bp., 1990)
Magyar életrajzi lexikon II. (L–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1969. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי)
"לאיוש מדיאר". המוזיאון הספרותי פטפי.
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי עמוד 548
הערות שוליים

↑  A Belügyminisztérium 1908. évi 6521. sz. rendelete. Névváltoztatási kimutatások 1908. év 31. oldal 15. sor.
↑  https://www.sakharov-center.ru/asfcd/martirolog/?t=page&id=24957
↑  HU BFL - VII.102.a - forradalomutan - 1919 - 313
↑  HU BFL VII.5.c 8221 - 1919
↑  לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי עמוד 548
↑  Polonyi Péter (1986). "Az országnyi város, Sanghaj". Kína (nagyútikönyv-sorozat), 415. oldal. Budapest: Panoráma. ISBN 963 243 256 8.
↑  Nagy szovjet enciklopédia - Lajos Magyar
↑  "Magyar Lajos utca, Pécs". Google Maps.
↑  http://adatbazisokonline.hu/adatbazis/minisztertanacsi-jegyzokonyvek-1867-1944/adatlap/60160 Minisztertanácsi jegyzőkönyv, 1925. jan. 30.
↑  Magyar életrajzi lexikon
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285234405171  GND: 108209899X  ISNI: 0000 0001 0961 0807  LCCN: n88135752  VIAF: 26156279   WorldCat (עם VIAF): 26156279
זלפה

ערך זה עוסק בדמות מקראית. אם התכוונתם לכפר ערבי-ישראלי בוואדי עארה, ראו .
בניין "קבר האמהות" בטבריה בו טמונה, על פי המסורת, זלפה לצד בלהה, יוכבד, אביגיל, צפורה ואלישבע
זִלְפָּה (זילפֿה בפא רפה (Ζελφάν) בתרגום השבעים; בערבית: زيلفا) היא דמות מקראית, אמם של גד ואשר, שפחתה של לאה ואשתו הרביעית של יעקב.
משפחתה

זלפה הייתה שפחתו של לבן הארמי. כאשר בתו, לאה, נישאה ליעקב אבינו, נתן לה לבן את זלפה שתהיה שפחה עבורה. לפי חז"ל, זלפה הייתה בתו של לבן ואמה הייתה אחת משפחותיו. לפיכך, זלפה הייתה אחותן של לאה ושל רחל מצד האב.
זלפה אמנו

רחל העקרה נתנה את שפחתה בלהה ליעקב וזאת ילדה לו את דן ואת נפתלי. כאשר לקתה לאה בעקרות זמנית, נהגה היא כמו אחותה ונתנה ליעקב את זלפה, שילדה לו את גד ואת אשר. בני בלהה וזלפה נחשבו לילדי רחל ולאה, כנוהג המקובל באותה תקופה וכפי שנהגה אף שרה כשנתנה את הגר לאברהם.
בניגוד לאמירה הרווחת אודות ארבע אמהות, שהשתרשה בשיר "אחד מי יודע", בסיכום מניין השבטים מונה התורה גם את בלהה וזלפה כחלק מאמהות עם ישראל. חז"ל אף מציינים במספר מקורות שיש שש אמהות, ומונים את בלהה וזלפה בתוכן. דוגמה לכך מופיעה במדרש שיר השירים רבה: ”שש עגלות צב... ו' כנגד ו' אמהות: שרה, רבקה, רחל, לאה, זלפה, בלהה” (שם, פרשה ו).
ראו גם

עץ משפחה של דמויות מקראיות - מתרח ועד שלמה
לקריאה נוספת

אליס שלוי, האמהות האחרות . בתוך רביצקי, רות, (עורכת). נשים ישראליות כותבות על נשות ספר בראשית .תל אביב: למשכל, 2008.עמ' 263–266.
אילת נגב, אמהות פונדקאיות, בתוך רביצקי, רות, (עורכת). נשים ישראליות כותבות על נשות ספר בראשית .תל אביב: למשכל, 2008 עמ' 266–274.
הערות שוליים

↑  כתוב "זילפאן", אבל ה"נון סופית" איננה קשורה לשם, אלא זו תופעה מצויה ביוונית שמוסיפים סיומת נ סופית בהברה פתוחה
↑  ספר בראשית, פרק ט"ז
↑  ספר בראשית, פרק ל"ה, פסוקים כ"ב–כ"ו
↑  כדי שהקו יסמן הורות עליו לרדת למטה
תבנית:מעטפת תרשים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499240805171  GND: 1083286714  VIAF: 604145601904401320652   WorldCat (עם VIAF): 604145601904401320652
מחנות הריכוז הפיניים במזרח קרליה

חיילים פינים עם אזרחים ממזרח קרליה במחנה מעבר בפטרוזבודסק במהלך ביקור כתב שווייצרי בשלבים האחרונים של המלחמה
מחנה ריכוז פיני בפטרוזבודסק. תמונה מבוימת שצילמה גלינה סנקו, ב-29 או 30 ביוני 1944, יום לאחר עזיבת החיילים הפיניים. השלט בפינית וברוסית אומר: "מחנה מעבר. הכניסה למחנה ויצירת קשר דרך הגדר אסורה, מפירי הוראה זו יירו".
ילדים רוסים ממזרח קרליה במחנה ריכוז פיני אוספים עצי הסקה. הרוסים נחשבו כלא אמינים ונעצרו במהלך המלחמה.
המרשל והמפקד הבכיר בפינלנד מנרהיים הקים 9 מחנות ריכוז במזרח קרליה הכבושה שבמזרח פינלנד, שם נכלאו אזרחים לא-פינים.
מחנות הריכוז הפיניים במזרח קרליה הם מחנות ריכוז לאסירי מלחמה סובייטים ואזרחים אסירים, שהוקמו על ידי ממשל הכיבוש הפיני במזרח קרליה, שטח שנכבש מברית המועצות במהלך מלחמת ההמשך ומלחמת העולם השנייה. צילומי מחנות הריכוז בפטרוזבודסק שצילמה כתבת המלחמה גלינה סנקו ביוני 1944, הוצגו כראייה במשפטי נירנברג.
הצו להקמת מחנות כאלה פורסם ב-8 ביולי 1941 ונחתם באופן אישי על ידי המרשל גוסטב מנרהיים. צו זה קבע ביצוע טיהור אתני ומחנה הריכוז הפיני הראשון הוקם ב-24 באוקטובר 1941 בפטרוזבודסק. בסך הכל נבנו כ-14 מחנות ריכוז. עד 1942 הוחזקו במחנות כ-24,000 אסירים בעלי אזרחות סובייטית ברובם (96%). לטענת הניצולים, תנאים לא-סניטרים שלטו במחנות, רעב ומגפות השתוללו. בנוסף למבוגרים, גם ילדים הוחזקו במחנות. שיעור התמותה של אזרחים במחנות היה גבוה בגלל רעב ומחלות: לפי הערכות, 4,279 אזרחים מתו במחנות אלה, כלומר שיעור תמותה גס של 17%.
באפריל 2020, נודע כי ועדת החקירות הרוסית בודקת את פשעי הפיניים בקרליה במהלך המלחמה, יחד עם משרד החוץ הפיני ושירות הביטחון הפדרלי הרוסי.
המחנות

על פי נתוני ארכיון המדינה של רוסיה שנפתח בשנת 1998, בשטחי הרפובליקה הקרלו-פינית פעלו במהלך מלחמת החורף 17 מחנות ריכוז, לא כולל מחנות הריכוז בפטרוזבודסק.
מחנה קינאסוואארה
מחנה קולבאסיארווי (קואוליארווי)
מחנה אבאקומוב, בוזיאנסקאיה
מחנה חבארוב
מחנה קלימאנוה
מחנה ליאפסין-אורחוב
מחנה אורלוב
מחנה סמרקוב
מחנה טחואילוב
מחנה הפוסואו
מחנה פאאלו
מחנה וידליצה
מחנה סובחוז
מחנה אילינסקויה
7 מחנות בפטרוזבודסק
הקורבנות

המספר המדויק של קורבנות מחנות הריכוז מהווה נושא לוויכוח ונע בין 4,000 ל-7,000 איש.
זיכרון

לוח זיכרון לזכר ההרוגים במחנות הריכוז הפינים נחנך ב-24 ביוני 2017 בבית העלמין פסקי שבפטרוזובודסק.
לקריאה נוספת

Kujala, Antti: Vankisurmat: Neuvostosotavankien laittomat ampumiset jatkosodassa. Helsinki: WSOY, 2008. ISBN 978-951-0-33761-5.
Алексей Укконе. Как защититься от «социальной защиты»? // «Карелия» 59 31 במאי 2001
Эйно Пиэтола. Военнопленные в Финляндии 1941 в 1944.
Хельге Сеппяля. Финляндия как оккупант в 1941 в 1944 годах.(הקישור אינו פעיל)
Westerlund, Lars, ed. (2008). Sotavangit ja internoidut : Kansallisarkiston artikkelikirja [Prisoners of war and internees : a book of articles by the National Archives] (PDF) (באנגלית, פינית, and נורווגית). Helsinki: Kansallisarkisto. p. 568. ISBN 9789515331397. אורכב מ-המקור (PDF) ב-אוגוסט 15, 2014. נבדק ב-אוקטובר 25, 2016.
הערות שוליים

↑  Laine, Antti 1982: Suur-Suomen kahdet kasvot. Itä-Karjalan siviiliväestön asema suomalaisessa miehityshallinnossa 1941–1944, pp. 116, 346–348, & appendix with illustrations. Helsinki: Otava.
↑  Забытое. Финские концлагеря в России в 1941—1944 гг.
↑  Про финские концлагеря
↑  Joukkohaudat piilottivat pienen kylän vaietun historian itärajalla – Suomen ainoalle keskitysleirille vietiin 2000 ihmistä
↑  Черная метка // Московский комсомолец, 2004
↑  Обнародованы имена организаторов финских концлагерей в Карелии в годы войны
↑  Финская оккупация Заонежья. В. Лукьянов
↑  Камни помнят
↑  Три года детства в финском концлагере. Воспоминания братчанки
↑  МЕМОРИАЛ В ПАМЯТЬ О ПОГИБШИХ В КОНЦЛАГЕРЯХ ОТКРЫЛИ В ПЕСКАХ
↑  Мемориал в память о погибших в концлагерях открылся на кладбище «Пески»
| מחנות ריכוז, עבודה והשמדה במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| גרמניה | אוהרדרוף • אורניינבורג • ארבייטסדורף • באד זאולגאו • בוכנוואלד • בורגאו • גרמרינג • דורה-מיטלבאו • דכאו • הינצרט • וובלין • זקסנבורג • זקסנהאוזן • טירקהיים • כלא שפנדאו • ליכטנבורג • מלכוב • קאופרינג • קולדיץ • מילדורף • ברלין-מרצאן • נוינגמה • נידרהאגן • פלוסנבירג • קולומביה האוס • ראוונסבריק • ריימסדורף • מחנות המשנה של זקסנהאוזן • מחנות המשנה של דכאו • אלאך • פורטה וסטפליקה • טאוכה |  |
| פולין | אושוויץ • בלז'ץ • חלמנו • טרבלינקה • מיידנק • סוביבור • אושוויץ מונוביץ • בודזין • בלכהמר • גנשובקה • גרוס-רוזן • זאסלאב • טרווניקי • יאבוז'נו • ינובסקה • אלטהאמר • ורשה • פוסטקוב • סקרז'יסקו-קמיינה • פירסטנגרובה • פלאשוב • קונסקובולה• קיטליץ טרייבן • שבנייה • שטוטהוף |  |
| קרואטיה | ג'קובו • גוספיץ' • דניצה • וילה לובוריץ' • טניה • יאסטרברסקו • יאסנובאץ • ידובנו • לובורגראד • גורניה רייקה • קרסטינץ • מטאינה • סטארה גראדישקה • סלאנה • קרושצ'יצה |  |
| צרפת | בון לה רולנד • גירס • דראנסי • ויטל • מבצר רומנוויל • סטפו • נאצוויילר-שטרוטהוף • סן סיפריאן • ריווזאלט • ורנה • מיל • רסבדו • פיטיבייה • קומפיין |  |
| איטליה | פוסולי • פרמונטי די טרזיה • ריזיירה די סן סאבה • ראב • בולצאנו |  |
| אוסטריה | אבנזה • גוזן • מאוטהאוזן • שטרסהוף • גונסקירכן |  |
| בולגריה | גונדה וודה • סומוביט • צ'כלרה |  |
| הולנד | התיאטרון ההולנדי • וסטרבורק • אמרספורט • פוכט |  |
| סרביה | בור • באנייצה • דולאג 183 • טופובסקה שופה • צרווני קרסט • סיימישטה |  |
| ליטא, לטביה ואסטוניה | יונגפרנהוף • סלספילס • קייזרוואלד • ואיווארה • קלוגה • קובנה • קייליס • HPK |  |
| בלארוס, אוקראינה ורוסיה | אקמצ'טקה • סירץ • מאלי טרוסטינץ |  |
| מחוץ לאירופה | ג'אדו • גריאן (ער') • יפרן (ער') • בוקבוק • סידי עזאז • ספקס) • ביזרטה |  |
| אחר | Ostindustrie • אולדרני • טרזיינשטט • מחנה המשפחות (טרזיינשטט) • טרגו ז'יו • חיידרי • סרד • ג'אדו • מכלן • מונופול • מחנות הריכוז הפיניים במזרח קרליה • קישטרצ'ה  |  |
פורטל השואה
קארוי גונדה

| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1889 ג'נג'ש, הונגריה 
 פטירה:  1 באפריל 1969 (בגיל 79) לייקווד, ארצות הברית 
 מדינה:  הונגריה, ארצות הברית 
 השכלה:  האוניברסיטה הטכנית של וינה (1914)  האקדמיה לאמנויות היפות (1915) 
 תקופת הפעילות:  1920–1949 (כ־29 שנים) 
 
קארוי גונדה (במקור גולדשטיין, בהונגרית: Gonda Károly; באנגלית: Charles Henry Gonda; במנדרינית: 卡罗里·鸿达 פין-יין: Kǎ-Luo-lǐ Hong dá; ג'נג'ש, 22 ביוני 1889 – לייקווד, ניו ג'רזי, 1 באפריל 1969) היה אדריכל יהודי-הונגרי, שתכנן בניינים רבים בשאנגחאי בסין. הסינים כינו אותו בשם "אדריכל אולטרה מודרני". לשמו קשורים, בין היתר בניין Bank of Communications, חנות הכלבו סאן סאן, בית הקולנוע קפיטול והבניין לשעבר של Bank of East Asia. הוא היה אדריכל פרוגרסיבי שנאחז ברעיונות האמנתיות שלו, תכנן בסגנון האר דקו.
ביוגרפיה

קארוי גולדשטיין נולד במשפחה יהודית כבנם של רוז'ה בלקני, עקרת בית ושל הנריק גולדשטיין, סוחר. אחיו הגדול אאורל (1886–1964) הפך לרופא. בשנת 1902 שינתה המשפחה את שם משפחתה לגונדה. קארוי גונדה החל ככל הנראה את לימודיו בעיר הולדתו או בעיר סיקסו ולאחר מכן השלים את השכלתו בגימנסיה ריאלית בווינה כשהמשפחה עברה לשם. בשנת 1908 התחיל ללמוד באוניברסיטה הטכנית של וינה (TUW - Technische Universität Wien) בפקולטה להנדסה אזרחית, אך לימודיו נקטעו בשנת 1914 ואת התואר באדריכלות קיבל בבית הספר לאמנויות יפות בפריז. לאחר מכן, הוא כנראה עבד זמן מה בלונדון.
גונדה גויס במלחמת העולם הראשונה והיה בחיל הרגלים בגדוד מס' 309, אך נפל בשבי באוסוריסק (Ussuriysk (ברוסית: Уссури́йск) ונכלא במחנה שבויים. שם הכיר את בתו של האדריכל ניקולאי דמיטרייב, יבדוקיה, שהפכה לאשתו בולדיווסטוק ב-1919. יבדוקיה הייתה אם גרושה עם שני ילדים, גונדה דיבר כמה שפות ולמד גם רוסית. הוא הפליג לשאנגחאי עם משפחתו החדשה על אונייה שהגיעה לעיר ב-15 בספטמבר 1920, דירתם הייתה בדרך דיקסוול (Dixwell, כיום Lijang - ליאנג). הוא עבד תחילה במשרד האדריכלים הבריטי Probst, Hanbury & Co, שם קודם עד מהרה והמשפחה עברה לבית עם גינה בדרך Ferry (כיום Xikang) וחיה ברווחה ברמת חיים מערבית. היה להם אפילו מגרש טניס משלהם.
גונדה הפך לאדריכל מאוד מוכר ומכובד וקיבל את התואר אדריכל כבוד של אוניברסיטת, Xiamen. בשנת 1928 הקים משרד משלו ותכנן בעיקר חנויות כלבו. הוא אהב לרכב על סוסים והיה חלק מחוג החברים של טייקון התעשייה היהודי ויקטור אליאס ששון (1881–1961). ב-1938 עבר גם אחיו אאורל לשאנגחאי עם משפחתו מפני מלחמת העולם השנייה שעמדה לפרוץ, אך המלחמה הגיעה גם לסין. הם שרדו את המלחמה בשאנחאי, אך בתום המלחמה נאלצו לעזוב את סין שהפכה לקומוניסטית ועברו לארצות הברית ב-1949. הם הגיעו חסרי כל, חיו תחילה בצניעות בניו יורק ואחר כך בלייקווד, ניו ג'רזי. גונדה כבר לא תכנן שם מבנים, שמר על התחביב שלו, ציור וצייר נופים. שנה לאחר מות אשתו, גם הוא נפטר ב-1 באפריל 1969.
מבנים שתוכננו על ידו

בנייני האר דקו של שאנגחאי כוללים ריהוט ועיצוב מודרניים. קולנוע קפיטול, שנבנה בין 1926 לבין 1928, עוקב אחר עיקול הרחוב, זה היה בית הקולנוע הממוזג הראשון של העיר, אבל ראוי לציון שגונדה תכנן משרדים ודירות מעל הקולנוע. ניתן לראות את הפסלים של הפסל ההונגרי ג'רג' קופאן בלובי. תיאטרון הקולנוע קתאי (Cathay), שעוצב גם הוא על ידו, שוחזר ב-2014 לחזיתו המקורית. גם בניין Bank of Communications תוכנן על ידי גונדה, אך נבנה רק בתום מלחמת העולם השנייה. חנות הכלבו Sun Sun הפך גם לאחד הבניינים האייקוניים ביותר של שאנגחאי, עם תחנת רדיו מודרנית בקומה העליונה מאחורי קיר זכוכית. חנות הכלבו Whiteaway, Laidlaw and Co. שהושלמה ב-1930, שלא נבנתה כחדשה, אלא שופצה באר דקו על פי התוכניות של גונדה, נהרסה בשתי שריפות, כך שחלק ניכר מהעיטור המקורי נהרס.
העיתונות הסינית עסקה בגונדה מספר פעמים, רבים מיצירותיו ושרטוטיו פורסמו ונכתבו עליו דיוקנאות, אך תהילתו הגיעה גם לעיתונות ההונגרית בת זמנו.
מבנים שתוכננו על ידו > הבניינים שנותרו

בניין Bank of Communications
חנות כלבו Sun Sun ,新 新, Hszin-hszin (Xin-xin)
קולנוע קפיטול (Shahmoon Building)
קולנוע Cathay
Bank of East Asia
קולנוע Ever Bright
חנות Whiteaway, Laidlaw and Co
תיאטרון Uptown
בית הספר היהודי בדרך Seymour
גלריית תמונות

הבניין לשעבר של Bank of East Asia
בנין Bank of Communications
חנות Sun Sun
קולנוע קפיטול
קולנוע קתאי
לקריאה נוספת

Gonda: Baldavári Eszter (2019).  Szentmártoni Lívia, Krizsán András (ed.). GONDA - Sanghaj ultramodern magyar építésze. Magyarország Sanghaji Főkonzulátusa. - באנגלית, הונגרית ומנדרינית
"Mi tavaly fedeztük fel, Kínában száz éve tisztelik ezt a nagy magyar építészt". index.hu. 2019-11-22.
הערות שוליים

↑  Születése bejegyezve a gyöngyösi izraelita születési anyakönyv 56/1889. folyószáma alatt.
1 2  "Shanghai's Ultramodern Hungarian Architect 匈牙利建筑师鸿达在上海" (בסינית). Shanghai Daily.
↑  "מאסיר אדריכל בשאנגחאי". Magyar Nemzet. 2019-12-13. אורכב מ-המקור ב-2019-12-14.
↑  "A sanghaji ismeretlen… Ki volt C.H. Gonda?". Építészfórum. 2018-10-12.