stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תל דור
דור - האופי האתני והתרבותי

תושבי דור קושרו למספר קבוצות אתניות במהלך הדורות: כנענים, סקילים, פיניקים, ישראלים, אשורים, יהודים ועוד. דבר זה גרם למחלוקת בדבר האופי האתני של יושבי דור בתקופות השונות. מבחינה גאוגרפית נמצאת דור בגבולה הדרומי של פיניקיה, מרוחקת קמעה מלב ליבה של פיניקיה בחוף לבנון. ישנם מקורות מצריים המזהים את יושבי דור עם קבוצה אתנית בשם הסיקילים (או הת'כר), חלק מגויי הים שהתיישבו בחופי דרום הלבנט, ומקושרים עם התמוטטות המערכת העירונית בסוף תקופת הברונזה המאוחרת. כן הוצע לראות במקורם של הסיקילים את האי סיציליה בדרום איטליה. לפי אבנר רבן בסוף תקופת הברונזה התיישבו בדור הסיקילים עד להתנחלות השבטים (שכנראה מעולם לא התרחש) ולאחריו הפכה דור לעיר פיניקית. לדעת שטרן דור נכבשה בראשית תקופת הברזל על ידי הפיניקים מידי הסיקילים. את תוצאות כיבוש זה מזהה שטרן עם שכבת החורבן בברזל א'. כמו כן סבר שטרן שדור נכבשה מידי הפיניקים ונשלטה על ידי מלכי ישראל.
לדעת החופרים הנוכחיים של דור איילת גלבוע ואילן שרון, קיימת אחידות והמשכיות בתרבות החומרית בדור לאורך תקופת הברזל (עד למאה השמינית לפנה"ס). לכן אין לדבר על כיבוש דור על ידי הפיניקים או מלכי ישראל. לכן יש לזהות את הסיקילים עם הפיניקים ולחפש, אולי, את מקורם בקיליקיה ולא בסיציליה (בהנחה שאכן מדובר בגורם אתני זר). מה גם שהיות דור עיר מבוצרת ובנויה היטב בתקופת הברזל מעידה על המשכיות המבוססת על מסורת עירונית מפותחת שיש לחפש את מקורותיה בכנען של תקופת הברונזה המאוחרת.
גם בתקופות המאוחרות יותר דור נשארה פיניקית בעיקרה כפי שאנו למדים מהמקורות הספרותיים. כמו כן, לאור ממצאים שסברו שמקורם ביוון, הוצע שבמהלך התקופה הפרסית התיישבו בדור מתיישבים יוונים. ניכר גם שהכיבוש החשמונאי (עד כמה שהיה) לא השפיע מבחינת התרבות החומרית על דור כמו על אתרים אחרים בגליל ובאידומיאה. אך עם זאת כחלק מייהוד הגליל על ידי מתיישבים מיהודה, לאחר כיבושי החשמונאים, הגיעו לדור גם יהודים. אך אופייה הכללי של העיר נותר פגאני. דבר המודגם על ידי כך שהצבא הרומי הרגיש בטוח בדור. כמו כן מהמובאות מהמקורות הרבניים בתקופה הרומית ניכר כי רובה של דור הייתה נכרית אך עם זאת חיו בה גם יהודים לאחר חורבן בית המקדש השני.
דור - האופי האתני והתרבותי > שרידי המקדשים הרומים במערב העיר

שרידי המקדש הרומי במערב התל
שרידי המקדש הרומי במערב התל
ראו גם

מגילת ון אמון
לקריאה נוספת

אפרים שטרן, דור המושלת בימים עשר שנות חפירה בעיר-נמל ישראלית-פיניקית לחוף הכרמל, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה
דב גרא וחנה כותן, כתובת הקדשה מדור למושל סוריה(?), קדמוניות, כ"ב, 1–2, תשמ"ט, 1989
אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך ב': פרק ס"ט, בית חרושת לזכוכית, בטנטורה, מאיר דיזנגוף, 1891
Stern, E.; Berg, J.; Gilboa, A.; Guz-Zilberstein, B.; Raban, A.; Rosenthal-Heginbottom, R.; and Sharon, I., (eds), Excavations at Dor, Final Report, Volume I A, Areas A and C: Introduction and Stratigraphy (Qedem Reports 1). Jerusalem: The Institute of Archaeology, Hebrew University of Jerusalem, in cooperation with The Israel Exploration Society, 1995
Stern, E.; Berg, J.; Gilboa, A.; Guz-Zilberstein, B.; Raban, A.; Rosenthal-Heginbottom, R.; and Sharon, I., (eds), Excavations at Dor, Final Report, Volume I B, Areas A and C: The Finds (Qedem Reports 2). Jerusalem: The Institute of Archaeology, Hebrew University of Jerusalem, in cooperation with The Israel Exploration Society, 1995
Stern, E. (ed.), Excavations at Dor. Figurines, Cult Objects and Amulets. 1980–2000 Seasons. Jerusalem: Israel Exploration Society, 2010
Gera D. and Cotton H. 'A Dedication from Dor to a Governor of Syria', Israel Exploration Journal 41, 1991, pp. 258–266
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Ephraim Stern, "The silver hoard from Tel Dor." Hacksilber to coinage: new insights into the monetary history of the near east and Greece, The American Numismatic Society, New York, 2001, עמ' 19–26
↑  Bell Carol, Montero-Ruiz Ignacio, R. Wood Jonathan., "The Origin of Tel Dor Hacksilver and the Westward Expansion of the Phoenicians in the Early Iron Age: The Cypriot Connection.", Journal of Eastern Mediterranean Archaeology and Heritage Studies, 2020, עמ' 1–21
1 2  Eshel Tzilla et al, "Four Iron Age Silver Hoards from Southern Phoenicia: From Bundles to Hacksilber.", Bulletin of the American Schools of Oriental Research, Boston: The American Schools of Oriental Research, 2018, עמ' 197–228
↑  Eshel Tzilla et al, “Lead isotopes in silver reveal earliest Phoenician quest for metals in the west Mediterranean.”, PNAS, 2019, עמ' 6007–6012
↑  יהודה קיל, בפירוש דעת מקרא לספר שופטים
↑  ספר יהושע, פרק י"ז, פסוקים י"א–י"ג
↑  ספר שופטים, פרק א', פסוקים כ"ז–כ"ח
↑  פרק ד', ז'-י"ב
↑  מנחם שטרן, ההיסטוריה של ארץ ישראל, כרך 3, חלק א: ארץ ישראל בתקופה ההלניסטית, עמ' 76
↑  גרא דב וכותן חנה, 'כתובת הקדשה מדור למושל סוריה (?)', קדמוניות כב, 1-2 (תשמט) עמ' 42, 1989.
↑  E. Dabrowa, M. Paccius Silvanus Quintus Coredius Gallus Gargilius Antiquus et son cursus honorum, in Nunc de Suebis Dicendum est: Studia Archaeologica et Historica Georgii Kolendo ab Amicis et Discipulis Dicata (Warsaw, 1995), pp. 100.
↑  גן לאומי תל דור, באתר רשות הטבע והגנים
|  גנים לאומיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| הגולן והגליל | אושא • אכזיב • ארבל • בית הכנסת בכפר נחום • בית שערים • ברעם • הר תבור • חורשת טל • חורבת מנים • חמת טבריה • חצור • כוכב הירדן • כורזים • כורסי • כפר נחום • מבצר יחיעם • מבצר נמרוד • מונפור • נחל צלמון • סוסיתא • ציפורי • קרני חיטין • ראש הנקרה • שדה עמודים • שמרון • תל חי • תל יודפת • תל צפצפות • תל קדש |  |
| השרון והשומרון | אביחיל • אפולוניה • בית אלפא • בית שאן • גן השלושה • הר גריזים • הר הכרמל • חוף גדור • חוף השרון • מבצר קאקון • מעיין חרוד • נחל אלכסנדר • נחל מהר"ל • נחל נדר • סידנא עלי • פארק השרון • צור נתן • קיסריה • שומרון • תל דור • תל מגידו • תל שקמונה |  |
| יהודה ומישור חוף יהודה | בית גוברין • בית עיטאב • גן המלך • הגן הבוטני הלאומי • הגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק • הר צובה • הרודיון • הרי יהודה • חוף פלמחים • גבעות הכורכר נס ציונה • ירקון • מאוזוליאום מזור • מגדל אפק • מורדות הר הצופים • מערות סמך • מערות חזן • נבי סמואל • נחל רובין • סובב חומות ירושלים • עין חמד • עמק צורים • קומראן • תל גזר • תל חברון • תל לכיש • תל צפית |  |
| הנגב | אנדרטת חטיבת הנגב • אשכול • אשקלון • גן הפסלים • ממשית • מצדה • ניצנה • עבדת • עין עבדת • עתיקות עין גדי • שבטה • תל באר שבע • תל ערד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370341905171 
שרידים ארכאולוגיים בתל דור
בניין מוזיאון "המזגגה", בו מוצגים ממצאים מחפירות תל דור
פנורמת תל דור בשקיעה
דגל רואנדה

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי
 יחס אורך/גובה:  2:3
 קבלת מעמד רשמי:  25 באוקטובר 2001
 מוטיבים עיצוביים:  שדה, השמש 
 דגלים היסטוריים   :     דגל רואנדה 1962 - 2001      דגל ממלכת רואנדה 1959 - 1962
 
דגל רואנדה אומץ ב-25 באוקטובר 2001. הדגל מורכב מהצבעים ירוק, צהוב וכחול. בדגל הקודם של המדינה בלטה האות R שהבדילה בינו לבין דגל גינאה.
החלק הכחול בדגל מייצג שמחה ושלום, הצהוב מייצג סמל להתפתחות כלכלית, והירוק מייצג את התקווה לשגשוג. השמש מייצגת השכלה.
הדגל עוצב על ידי אלפונס קירימובנציו.
ראו גם

סמל רואנדה
המנון רואנדה
יעקב אריה מיליקובסקי

הרב יעקב אריה ישעיה מִּילִיקוֹבְסקִּי (נולד ב-9 באוגוסט 1947, כ"ג באב ה'תש"ז) הוא האדמו"ר מאמשינוב.
ביוגרפיה

נולד בארצות הברית לרב חיים מיליקובסקי, ליטאי מתלמידי ישיבת מיר שהיה לימים ראש ישיבת שם עולם אמשינוב בירושלים, ולחיה נחמה, בתו של האדמו"ר רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש מאמשינוב. השידוך החריג בין תלמיד הישיבה הליטאי לבת האדמו"ר נערך בתקופת מלחמת העולם השנייה, בעת שהותם בשאנגחאי שבסין.
בילדותו עלה עם הוריו וסבו לירושלים ולמד בתלמוד תורה עץ חיים ובישיבת בריסק.
בב' באלול תש"ל, בגיל עשרים ושלוש, נשא את בתו של האדמו"ר רבי אברהם איגר מלובלין. לזוג שנים עשר ילדים. בנם הגדול נפטר בנערותו לאחר מחלה ממושכת.
בכ"ז באייר תשל"ו נפטר סבו, והחסידים מינו אותו לאדמו"ר תחתיו, בניגוד לרצונו. מספר אדמו"רים, בהם רבי ישראל אלתר מגור ורבי משה מרדכי בידרמן מלעלוב, שכנעו אותו לקבל על עצמו את עול האדמו"רות. על אף שהוא נעתר לבקשתם, לחלק מהחסידים הקוראים לו "רבי" הוא נוהג עד היום להשיב שהוא אינו רבי.
הרב מיליקובסקי מתגורר בסמיכות למרכז החסידות, בשכונת בית וגן בירושלים, ומוסר שיעורים בישיבת "שם עולם" שהקים סבו.
אישיותו

סדר יומו ייחודי, עד כדי שסדרי השבת שלו מסתיימים לפעמים ביום שלישי. מלבד שהוא מאריך מאוד בתפילתו, הוא נוהג להתכונן זמן רב לפני קיום מצוות ותפילות, פעמים רבות הרבה מעבר לזמני ההלכה המקובלים לפי השולחן ערוך, בעקבות כך מתקיים במגזר החרדי דיון ציבורי סביב הנהגותיו.
קבלת הקהל הציבורית נערכת בדרך כלל בשעות המאוחרות של הלילה, עד לפנות בוקר.
בכל מוצאי שבת נהג למסור שעורים בפירוש הרמב"ן לתורה.
בין תלמידיו: הרב מאיר ברנדסדורפר, מראשי בד"ץ העדה החרדית (למרות השתייכותו לקהילה אחרת)[דרוש מקור]; הרב צבי מאיר זילברברג; האדמו"ר רבי אריה רוזנפלד מפינסק קרלין, שאף משתתף לעִתים בטישים שעורך; שמואל יצחק בורנשטיין האדמו"ר מסוכטשוב וגיסו רבי שלמה אייגר האדמו"ר מלובלין.
חיבוריו

תלמידו הרב שמואל נחום הלחמי (ויסברוד) הוציא את באורו לפירוש הרמב"ן לתורה על ידי מוסד הרב קוק.
הערות שוליים

↑  צילום ההזמנה לחתונתו
↑  ראו אשכול בפורום אוצר החכמה על דמותו
| חסידות אמשינוב |
| --- | --- | --- |
| אבי השושלת | רבי ישראל יצחק קאליש מוורקא |  |
| שושלת האדמו"רים: הדור הראשון והשני | רבי יעקב דוד קאליש • רבי מנחם קאליש |  |
| הדור השלישי: בני רבי מנחם מאמשינוב | רבי יוסף קאליש מאמשינוב • רבי שמעון שלום קאליש מאמשינוב-אוטבוצק |  |
| ענף רבי יוסף קאליש מאמשינוב | רבי יעקב דוד קאליש • רבי יצחק קאליש • רבי יוסף קאליש • בניו: רבי מנחם קאליש • רבי אשר חיים קאליש מאמשינוב בית שמש |  |
| ענף רבי שמעון שלום קאליש מאמשינוב-אוטבוצק | רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש • רבי יעקב אריה מיליקובסקי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311654905171  ISNI: 0000 0004 0188 0169  VIAF: 297060501   WorldCat (עם VIAF): 297060501 
בית המדרש המרכזי של חסידות אמשינוב בבית וגן, הסמוך לבית האדמו"ר
האדמו"ר עם האדמו"ר רבי יוחנן טברסקי מטולנא
אלדר פרבר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1970 (בן 54 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק (1996) 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  פרס שיף (2012)  הפרס לאמנות חזותית ע"ש מירון סימה (2011) 
 
אלדר פרבר (נולד ב-1970) הוא צייר ישראלי. בשנת 2012 זכה בפרס ע"ש חיים שיף לאמנות פיגורטיבית ריאליסטית.
ביוגרפיה

אלדר פרבר גדל בתל אביב. בין השנים 1992 ל-1996 הוא למד ב-Art Students League of New York. לאחר מכן הוא שב לישראל ולמד אצל ישראל הרשברג בסדנה לציור ורישום בירושלים. בהמשך הפך למורה בסדנה, ולאחר מכן לתקופה קצרה מרצה בבצלאל.
פרבר זכה במספר מענקים ומלגות, ביניהם מענק "דיוקן ראשון" של מפעל הפיס, מלגה מטעם קרן תרבות אמריקה-ישראל, ופרס חיים שיף לאמנות פיגורטיבית ריאליסטית. עבודותיו הוצגו בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות רבות, בגלריות ובמוזיאונים, ונמצאות באוספים בישראל ומחוצה לה.
פרבר מצייר נופים, ועוסק במיוחד בתפר שבין נופי הירקון בהם הוא גדל והנופים הגרמניים שמהם הגיעו הוריו.
בין תלמידיו ניתן למנות את הצייר סאם רחמין.
מאפייני יצירתו

ציוריו של אלדר פרבר כוללים התייחסות מרובה לנוף והתייחסות מועטה לנוף האנושי. על כן הם מכילים מוטיב של בדידות שניכר בהיעדרות דמות האדם מהנוף. הוא בין ציירי הנוף הפעילים היחידים בארץ שזוכים להצלחה ולהכרה על ידי הממסד המוזיאלי. הכרת המוזיאונים בארץ ביצירתו היא השתלשלות נדירה של אירועים שמצביעים על כך שעבודתו זוכה להכרת הממסד על פי תכונותיה ולמרות תכונותיה. משום שהסבירות להכרה ביצירתו של צייר נופים היא קלושה, בעיקר בעידן בו מולכת האמנות העכשווית. יצירתו היא בעיקר בצבעי שמן וכמעט ואינו מציג רישומים, חלק משיטות עבודתו ובחירותיו מושפעות מגישתו של ישראל הרשברג שגם הוא ממעיט בהצגת רישומים ומרבה בציור שמן. בין השפעותיו הציירים אייקינס ומורנדי, בלתוס וקורבה. כמו כן הוא מושפע מנופה של העיר תל אביב ומאופן הארגון שלה כנוף.
השכלה

1993-1996 - Art Students League of New York
1997-1998 - Jerusalem Studio School הסדנה לציור ורישום, ירושלים
1997-1998 - חילופי סטודנטים Maryland Institute College of Art
תערוכות יחיד

2000 - נופים / גלריה נלי אמן, תל אביב
2005 - גלריה אלון שגב, תל אביב
2010 - נופים גרמניים / גלריה אלון שגב, תל אביב
2011 - הפרס ע"ש מירון סימה 2011, בית האמנים, ירושלים
2013 - תל אביב-ברלין / פרס שיף לאמנות פיגורטיבית ריאליסטית, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2015 - ארנסט טלמן פארק, ברלין / גלריה אלון שגב, תל אביב
2018 - שני קייצים / גלריה אלון שגב, תל אביב
2024 - Grey Zone / גלריה אלון שגב, תל אביב
תערוכות קבוצתיות נבחרות

1999 - בית האמנים, ירושלים; גלריה נגה, תל אביב; ארטיק 1, רמת גן
2000 - ארטיק 2, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2002 - שאלה של טעם: אוכל באמנות, מוזיאון ישראל, ירושלים; טוב מראה טוב, גלריית אלון שגב, תל אביב
2003 - דיוקן ראשון, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב; ברשות הרבים, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב; נופים מסומנים, הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע; נופים, תערוכת אוסף, מוזיאון ישראל, ירושלים; לנוכח הממשי, בית האמנים, ירושלים.
2004 - דיוקן עצמי, גלריה אלון שגב, תל אביב; ספורט ואמנות, מוזיאון ישראל, ירושלים; נופי ארצנו, הגלריה האוניברסיטאית, חיפה; ריאליזם באלכסון, גלריה המדרשה לאמנות, בית ברל
2005 - על גדות הירקון, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב; חפצים וחמלה, גלריה 33, תל אביב; רשמים 2, הביאנלה לרישום, ירושלים
2006 - נוכחויות, בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב
2007 - מים רבים, מוזיאון ישראל, ירושלים
2008 - צייר תייר: רשמי מסע ותנועה במרחב, מוזיאון נחום גוטמן, תל אביב
2009 - דברים שבלב: מבחר מתוך אוסף עזריאלי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2010 - ארבע עונות, מוזיאון ישראל, ירושלים; תערוכה קבוצתית, גלריה אלון שגב, תל אביב
2011 - Heimatkunde, Jewish Museum, ברלין; Die Deutschen und der Wald, The German History Museum DHM, ברלין
2013 - תערוכה קבוצתית, גלריה אלון שגב, תל אביב; Group Exhibition, גלריה C1, ברלין
2012 - מרחבים: רכישות חדשות, מוזיאון ישראל, ירושלים
2014 - בדילוג על המופשט, גלריית האוניברסיטה הפתוחה על שם דורותי דה רוטשילד, רעננה
2015 - Land of The Temporary Eternity, Projektraum LOTTE, שטוטגרט
2017 - Scenes of Displacement, Galerii R++, Art Academy, Szczecin, פולין
2018 - Body Talk, גלריה C1, ברלין
2020 - NOF: תערוכה משותפת עם גדעון רובין, בבית ראובן רובין.
פרסים ומלגות

1999 - מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל
2002 - דיוקן ראשון, פרס מפעל הפיס לאמן צעיר
2011 - הפרס לאמנות חזותית ע"ש מירון סימה
2012 - הפרס ע"ש חיים שיף לאמנות פיגורטיבית ריאליסטית
הערות שוליים

↑  אלדר פרבר / תל אביב - ברלין, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2013
↑  מוזיאון ישראל, ירושלים, מרכז מידע לאמנות ישראלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 276260  NLI: 987007469326505171  GND: 1042648891  ISNI: 0000 0001 2270 201X  LCCN: no2011110857  SUDOC: 183393066  VIAF: 172598759   WorldCat (עם VIAF): 172598759
משפחת הענוים

סמל המשפחה
משפחת הענוים (או מן הענוים, Anav, Dellmansi Piatell, degli umani, De Mansi) היא משפחה יהודית מיוחסת שחיה ופעלה ברומא. בני משפחה זו נודעו כרבנים ראשי ישיבות ופוסקי הלכה, ועוד.
כמו כן חיברו בני משפחה זו ספרים שונים בעיקר בתחום ההלכה. על פי המסורת שהייתה בידי בני המשפחה, המשפחה הגיעה לרומא לאחר שהוגלתה מירושלים בידי טיטוס בזמן חורבן בית המקדש השני.
רקע > אגדת ארבע המשפחות

משפחת הענוים היא אחת מארבע משפחות ידועות ברומא שבאיטליה בימי הביניים, שלפי מסורת שנשתמרה בקרב בני המשפחות, משפחותיהם היו משפחות נכבדות מאצילי יהודה וירושלים, והוגלו על ידי טיטוס בראש הגולים בזמן חורבן בית המקדש השני; הם הובאו לרומא והובלו בחוצות העיר בראש השבויים, בשנת 71. מאז התיישבו בעיר ובניהם היו למשפיעים ביותר בקרב יהדות איטליה.
ארבע המשפחות אלו היו בעלי סמכות וחשיבות ברומא ונטלו חלק בתפקידים חשובים בעיר, ומבניהן של משפחות אלו נתפרסמו חכמים רבים כרבנים, ראשי ישיבות, פוסקי הלכה, חכמים, משוררים ופייטנים, סופרים ועוד.
ארבע המשפחות הן משפחת האדומים (Dei Rossi), משפחת התפוחים (de'Pomis באיטלקית, ובלטינית: De Pomi), משפחת הענוים (degli umani, De Mansi, Piatelli), משפחת הנערים הקרויה גם הבחורים (degli Adolescenteli), ויש הכוללים בתוכם אף את משפחת הזקנים (dello Vecchio באיטלקית, ובלטינית: De'Vechhi). במקורות אחרים מופיעה גם משפחות אחרות כמו משפחת הלטיפים, הדיינים, הרופאים, ומשפחת גליקו. עקבות משפחת "מן הזקנים" כנראה נעלמו.
בתחילת כתב-יד מחזור כמנהג בני רומא משנת ה'רע"ד (1514) נכתב:
”מפי האלוף מהר"ר מרדכי דאטו יצ"ו שמעתי שכך קיבל מפי ראשונים, שארבעה בתי אבות יצאו מירושלים ובאו ברומי עם טיטוס, ואלו הם: משפחת הענוים, משפחת הנערים, ומשפחת האדומים ומשפחת הלטיפים, וסימניך ענא"ל. והם יסדו בית הכנסת ברומי הנקרא 'בית הכנסת מהארבעה ראשים', ששם מתפלל רבינו הקדוש זצ"ל”.
מסורת זו נזכרה בקצרה גם בספרו של רבי עזריה מן האדומים בספרו מאור עיניים: ”על משפחתי - מן האדומים - אשר קבלנו מקדמונינו היותה אחת מן הארבע היקרות, שהגלה טיטוס לרומי...” (מאור עיניים, חלק אמרי בינה, מאמר ימי עולם, פרק ס'.)
רקע > חכמים ואישים בולטים בני ארבע המשפחות

רבי דוד די פומיס מספוליטי, רופא, פילוסוף ובלשן, מחבר ספר "צמח דוד". בן למשפחת התפוחים.
רבי משה בן רבי יקותיאל די רוסי, מחבר ספר התדיר, בן למשפחת האדומים.
רבי עזריה מן האדומים, רב והיסטוריון יהודי בולט בימי הביניים, בן למשפחת האדומים.
רבי יחיאל עניו (רומא, סביבות ד'תת"ל), ראש ישיבה ברומא ופייטן פורה; בניו היו רבי אברהם ורבי דניאל, ראשי ישיבה ברומא אף הם, ורבינו נתן בעל הערוך. בנים למשפחת הענוים.
האחים רבי צדקיה בן אברהם בעל שבלי הלקט, רבי בנימין בן אברהם היה פוסק ופרשן ידוע ופייטן פורה, והפייטן רבי משה בן אברהם. בנים למשפחת הענוים.
האחים רבי צדקיה בן בנימין, ורבי יהודה הרופא בן בנימין המכונה ריבב"ן - בעל פירושי מסכת שקלים בש"ס וילנא, ורבי יקותיאל בן בנימין אבי רבי יחיאל בן יקותיאל מחבר ספר 'תניא רבתי'. בנים למשפחת הענוים.
משפחת הענוים > בני משפחת הענוים

כאמור, מבני משפחת הענוים התפרסמו רבים כרבנים ומחברי ספרים, מהם יודעים כיום:
רבי יואב עניו.
בניו: רבי אברהם עניו, ורבי בנימין (המנקד).
בנו של ר' אברהם: רבינו יחיאל עניו. חי ברומא בסביבות ד'תת"ל, וכיהן שם כראש ישיבה. נודע גם כפייטן, ב-2007 יצא לאור בהוצאת מאגנס הספר "פיוטי ר' יחיאל בר אברהם מרומא" בעריכת אברהם פרנקל, ובו מקובצים פיוטיו הידועים לנו.
שלושת בניו של רבי יחיאל: רבי אברהם, רבי דניאל, ורבינו נתן בעל הערוך (1035–1110). רבי אברהם ורבי דניאל היו שניהם ראשי מתיבתא ברומא, ובנוסף עסקו ברפואה. רבי דניאל חיבר גם פירוש למשניות ופיוטים.
בנו של רבי אברהם הוא רבינו יחיאל הרופא.
שני בניו של ר' יחיאל הם רבי אברהם, ורבי בנימין הרופא (חי בערך בשנת ה"א (1239), לפי "אוצר הגדולים"). שניהם היו ממנהיגיה של קהילת יהודי רומא.
בני רבי אברהם בן יחיאל: רבי משה בן אברהם (פייטן, ממנו ידועות לנו שתי סליחות שחיבר על שריפת התלמוד בפריז), רבי בנימין בן אברהם - המפורסם שבאחים, רבי יחיאל בר אברהם, וצעיר האחים רבי צדקיה בן אברהם בעל שבלי הלקט.
בני רבי בנימין בן יחיאל: רבי צדקיה, רבי יהודה הרופא המכונה ריבב"ן - בעל פירושי מסכת שקלים בש"ס וילנא, ורבי יקותיאל.
בנו של רבי יקותיאל: רבי יחיאל הרופא בעל ספר תניא רבתי ומעלות המידות, וסופרו של כתב יד ליידן המפורסם של התלמוד הירושלמי, ורבי בנימין הרופא.
עוד מבני המשפחה הידועים לנו:
רבינו שבתי ב"ר שלמה מן הענוים (סביב ה' אלפים-ה'ק'), מחבר פירוש על שאילתות דרב אחאי שנדפס על ידי שמואל קלמן מירסקי.
רבי מנחם צמח עניו (סביב ה'ק'-ה'ר').
רבי פנחס חי עניו מפרארה (ה'תנ"ג-ה'תקכ"ח), תלמיד רבי יצחק למפרונטי ומחבר הספרים 'גבעת פנחס' ו'תוספת ביכורי קציר'. היה רב ואב"ד של קהילת פירארה. מסופר עליו שהיה עניו כמו שמו, ומעולם לא החרים אדם, למרות תפקידו הציבורי ארוך השנים, ומעולם לא כתב סגולות וקמיעות.
הערות שוליים

↑  ראו בהקדמה ל"שיבולי הלקט" חלק ב', הוצאת "מכון ירושלים"
↑  הובא במבוא לספר תניא רבתי, מהדורת מוסד הרב קוק, תשע"א, עמ' 6 הע' 36.
↑  חבור על גלות וגאולה MS. Kaufmann A 556, באתר web.nli.org.il
↑  על פי הקולופון המופיע כאן כאן היה לו בן בשם יהודה, שכתב שמכר את כתב היד לרבי נתן ורבי אברהם בני רבי יחיאל בן רבי דניאל.
↑  כך לדוגמה מופיע  כאן בסיום כתיבת תנ"ך בכת"י: בנימין המנקד חזק ב"ר יואב נ"ע ממשפחת הענווים.
↑  נזכר בספרו של אחיו '[תניא רבתי]' [כאן פעמיים בעמוד זה.
↑  פרופ' ר' יעקב שמואל שפיגל, תשובת רבי פנחס חי ענו בענין כל נדרי, מוריה שפא-שפד, עמ' לט
גביע קידוש עם חותם משפחת הענווים, ומעליו הפסוק "ידרך ענוים במשפט וילמד ענוים דרכו".
סונדרבאנס

סונדרבאנס (בנגלית: সুন্দরবন,‏ שׁוּנְדוֹרְבּוֹן, מילולית: יער יפה) הוא יער המנגרובים ההלופיטי הגדול ביותר בכדור הארץ. היער שוכן בשפך נהר הגנגס, בשטחן של בנגלדש ומדינת מערב בנגל שבהודו, ויוצר את הדלתה של הנהר. היער משתרע על פני שטח של 10,000 קילומטרים רבועים, מתוכם 6,000 קילומטרים רבועים בבנגלדש. החלק של הודו הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1987 והחלק של בנגלדש כאתר נפרד ב-1997, ולכן בעוד שהחלק ההודי והחלק הבנגלדשי מרכיבים אותו אקוטופ רציף, הם רשומים ברשימת האתרים כשני אתרים נפרדים: החלק ההודי כ"הפארק הלאומי סונדרבאנס" (Sundarbans National Park) והחלק של בנגלדש כ"הסונדרבאנס" (The Sundarbans).
החלק ההודי של סונדרבאנס מנוהל על ידי מחלקת היערות של ממשלת מערב בנגל. הפארק מחולק לשני אזורים, שעליהם מפקחים יערנים. כל אזור מחולק למספר אזורי משנה. בפארק יש גם תחנות שמירה ומחנות ניידים, על מנת להגן עליו מפני פעילויות לא חוקיות. הפארק זוכה למימון של ממשלת מערב בנגל ושל ממשלת הודו.
עצי מנגרוב בפארק
סונדרבאנס נחצה על ידי רשת מורכבת של נתיבי מים המושפעים מתופעת הגאות והשפל, אזורי בוץ (Mudflat) ואיים קטנים שבהם גדלים יערות מנגרוב עמידים למלח. האזור ידוע בשל הטיגריס הבנגלי הגדל בו, בנוסף לפאונה הכוללת מיני עופות, אייליים, תניניים ונחשים.
פיזיוגרפיה

סונדרבאנס הוא מערכת אקולוגית מורכבת הנחשבת לאחד משלושת יערות המנגרוב הרציפים הגדולים ביותר בכדור הארץ. סונדרבאנס מחולק בין שתי מדינות שכנות, בנגלדש והודו, כאשר החלק הגדול (62%) שוכן בפינה הדרום-מערבית של בנגלדש. היער גובל בדרום עם מפרץ בנגל, במזרח עם נהר באלסוור ובצפון עם אזור של קרקע מעובדת. הניקוז הטבעי לכיוון מעלה הזרם מעוכב במקומות רבים על ידי סכרים ופולדרים (שטח של ים שיובש והוכשר לעיבוד חקלאי), מלבד בערוצי הנהר העיקריים. שטח הקרקע המקורי בסונדרבאנס היה כ-16,700 קמ"ר, אך לאורך השנים הוא הצטמק ונכון ל-2008 הוא עומד על 4,143 קמ"ר (הכוללים גם 42 קמ"ר של שרטונות), כאשר האזורים הרטובים משתרעים על פני 1,874 קמ"ר וכוללים נהרות, נחלים קטנים ותעלות. בנהרות שבסונדרבאנס מתרחש ערבוב בין מים מלוחים למים מתוקים, כך שסונדרבאנס הוא אזור מעבר בין המים המתוקים של הנהרות היוצאים מהגנגס לבין המים המלוחים של מפרץ בנגל.
האזור בסונדרבאנס שגובל במפרץ בנגל התפתח לאורך אלף השנים האחרונות באמצעות הגעתם של משקעים שנעו במעלה הזרם, שהופרדו במהלך חשיפתם לאוויר בזמן הגאות והשפל. הפיזיוגרפיה של האזור מאופיינת בתצורות דלתה הכוללות קווי ניקוז רבים הקרובים לפני השטח וסכרים תת-מימיים, מישורים משופעים ומישורי הצפה. מעל קו הגובה הראשי של הגאות והשפל נמצאות ביצות, שרטוני גאות ושפל ואיים עם מערכות של תעלות גאות ושפל, מחסומים תת-מימיים מרוחקים ומשקעי פרוטו-דלתה של חרסית וסחופת. גובהו של סונדרבאנס הוא בין 90 סנטימטרים ל-2.11 מטרים מעל גובה פני המים.
במערכת האקולוגית של סונדרבאנס פועלים גורמים ביוטיים רבים, וחיי הטבע שלה מבוססים במגוון בתי גידול הכוללים חופים, שפכי נהרות, ביצות קבועות וקבועות למחצה, מישורי הצפה, נחלי גאות ושפל, דיונות הקרובות לחוף ומרוחקות ממנו, וסכרים. צמחיית המנגרוב מסייעת ביצירת אדמות חדשות, וצמחיית אזור הביניים של הגאות והשפל ממלאת תפקיד חשוב במורפולוגיה של הביצות. פעילות הפאונה במישורי הבוץ הנמצאים בקו הביניים של הגאות והשפל גורמת להתפתחותם של מאפיינים מיקרו-מורפולוגיים המסייעים ב"לכידתם ועצירתם" של משקעים, על מנת ליצור סובסטרט עבור זרעי המנגרוב. המורפולוגיה וההתפתחות של דיונות הרוח נשלטת על ידי שכיחותם של צמחים קסרופיטיים והלופיטיים. דיונות החול והמשקעים הבלתי-דחוסים מיוצבים על ידי צמחים מטפסים, דגניים וגמאיים.
פיזיוגרפיה > אזורים אקולוגיים

סונדרבאנס מתחלק לשני אזורים אקולוגיים: יערות ביצות המים המתוקים סונדרבאנס, ומנגרובות סונדרבאנס.
אזור הביצות מאופיין ביער טרופי עם עצים רחבי עלים, המתאים לאזור האקולוגי של הודו ובנגלדש. אזור זה כולל גם את יערות הביצות המלוחות במידה קלה, השוכן בסמוך למנגרובות סונדרבאנס שבהן המליחות יותר גבוהה. אזור המים המתוקים הוא המקום שבו המים הופכים לכאלה במהלך עונת הגשמים, כאשר המים המתוקים זורמים מהגנגס ומהבראהמאפוטרה, "מביאים" עמם מרבצי טין ו"דוחפים" את המים המלוחים. אזור זה משתרע על פני כ-14,600 קילומטרים רבועים מדלתת נהר הגנגס, ומבחינה מדינית הוא נמצא במדינת מערב בנגל שבהודו ומערב בנגלדש.
הקרקעות הפוריות של הדלתה היו בשימוש בני האדם במשך מאות שנים, ובאזור זה התפתחה תעשייה נרחבת של חקלאות שגרמה לכך שרק אזורים מסוימים נותרו כפי שהיו. הפעילות האנושית הנרחבת כמעט וגרמה לפגיעה קשה במגוון הביולוגי ובבתי הגידול של האזור, המאכלס את אחת האוכלוסיות הצפופות ביותר באסיה. ישנם שני אזורים מוגנים: נארנדראפור (110 קילומטרים רבועים) ואטא דאנגה באור (20 קילומטרים רבועים).
מנגרובות הסונדרבאנס היא אחת ממערכות המנגרובות הגדולות ביותר בכדור הארץ, המשתרעת על פני שטח של למעלה מ-20,000 קילומטרים רבועים. היא קרויה כך על שם צמח המנגרובים המקומי המכונה סונדרי (Heritiera fomes). האזור משתרע על פני הדלתה הנרחבת שנוצרת בגלל קרבתם של הנהרות, גנגס, בראהמאפוטרה ומערכת הנהרות סורמה-מגהנה. בניגוד לבתי גידול אחרים הנמרים באזור זה שוחים וחיים בין איי המנגרובות, שבהם הם צדים את טרפם. המנגרובות מהווים את אזור המעבר בין המערכות האקולוגיות הימיות ומערכות המים המתוקים למערכות הפנים יבשתיות. הם משמשים בית גידול עבור מספר מינים של דגים וסרטנאים הנמצאים ביחסי סימביוזה עם העצים.
יערות המנגרובים אינם מגוונים בהשוואה עם מערכות אקולוגיות יבשתיות אחרות. ליערות הבתוליים יש חופת יער רציפה וצפופה, וצמחים הרבים המשתלשלים ממנה. גם יערות אלה מאופיינים בעצי סונדרי, שהוא מין בעל חשיבות לצורך אספקת עץ כחומר גלם. שני מינים של תניניים - תנין הים ותנין מוגר - שוכנים בתעלות המים, ולצידם ניתן למצוא גם את הגאביאל. כוח המים מנצל את המים על מנת לצוד ולנוח. נתיבי המים ביערות המנגרובים מאוכלסים על ידי נהרתניים.
גם אזור זה נפגע רבות בעקבות פעילות האדם, אך למרות זאת הוא עדיין אחד מאזורי המנגרובים הרציפים הגדולים ביותר בעולם.