stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריימונד תומאס

| --- | --- |

גנרל ריימונד תומאס
 לידה:  6 באוקטובר 1958 (בן 65) ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  טוני
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית  College of Naval Command and Staff 
 השתייכות:  הצבא האמריקני צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1980–2019 (כ־39 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים  מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים
 פעולות ומבצעים
 מבצע זעם דחוף מבצע מטרה צודקת  מלחמת המפרץ מלחמת אפגניסטן  מלחמת עיראק
 עיטורים
  כוכב הארד (5)  לגיון ההצטיינות  לב הארגמן
 
ריימונד א. תומאס השלישי (באנגלית: Raymond A. Thomas III) הוא גנרל בדימוס בצבא ארצות הברית שפיקד על פיקוד המבצעים המיוחדים.
קריירה צבאית

תומאס החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו למכללה הצבאית ווסט פוינט. לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1980, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, קורס סיירים והסמכה כצנחן. תומאס שירת כמפקד מחלקה ברגימנט הריינג'רס ה-75 ופיקד עליה במבצע זעם דחוף, במהלכו הוצנח גדודו במטרה לתפוס שטחי מפתח ובהם שדה התעופה ריו-אטו. כמפקד פלוגה בריינג'רס צנח תומאס בראש אנשיו במבצע מטרה צודקת, במטרה לכבוש שטחי מפתח חיוניים. בהמשך עבר את מסלול ההכשרה של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, שימש כמפקד צוות, כקצין מבצעים וכמפקד פלגה בכוח דלתא ולחם במלחמת המפרץ. במלחמת אפגניסטן שימש כמפקד גדוד הריינג'רס ה-3. בתפקידו הבא שימש כסגן מפקד דיוויזיית השריון ה-1 בעיראק. לאחר מכן שימש כסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים וכאחראי המבצעים המיוחדים של נאט"ו וארצות הברית באפגניסטן. בתפקידו הבא הושאל ל-CIA ושימש כמנהל שותף לסוגיות צבאיות. לאחר מכן מונה בשנת 2014 כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים. במרץ 2016 מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים ושירת בתפקיד עד פרישתו מהצבא במרץ 2019.
הערות שוליים

↑  רויטרס וד-פ-א, שר ההגנה של ארה"ב: סבור שמנהיג דאעש עדיין חי, באתר הארץ, 22 ביולי 2017.
↑  שון ניילור "יום שלא טוב למות בו", תל אביב: המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה - המכון - לחקר הטקטיקה, הוצאת משרד הביטחון, 2007, עמוד 60.
↑  ריצ'רד אופל ג'וניור וגרהאם באולי, ניו יורק טיימס, ארה"ב מאטה את אימוני כוחות הביטחון האפגניים, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2012.
נבחרת פפואה גינאה החדשה בכדורגל נשים

נבחרת פפואה גינאה החדשה בכדורגל נשים מייצגת את פפואה גינאה החדשה בתחרויות כדורגל נשים בינלאומיות ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל של פפואה גינאה החדשה.
משחקה הראשון של הנבחרת נערך ב-1989 במסגרת אליפות אוקיאניה השלישית, שבה היא הפסידה בכל משחקיה וסיימה במקום הרביעי והאחרון. הייתה זו אליפות היבשת האחרונה שבה פפואה גינאה החדשה לא סיימה באחד משלושת המקומות הראשונים.
בכל אליפויות אוקיאניה שנערכו מ-1991 ועד 2003, סיימה הנבחרת במקום השלישי, תמיד אחרי אוסטרליה וניו זילנד. עם זאת, עקב מעברה של נבחרת אוסטרליה לקונפדרציית הכדורגל של אסיה ב-2006, הפכה פפואה גינאה החדשה לנבחרת השנייה בטיבה ביבשת וסיימה במקום השני בכל אליפויות אוקיאניה שהתקיימו מאז. בנוסף, היא אירחה שלוש מאליפויות אלו (1994, 2007 ו-2010).
הדירוג הנוכחי של נבחרת פפואה גינאה החדשה  ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-56 בעולם, נכון ל-16 באוגוסט 2024, עלייה של נקודה אחת לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 46 נמדד לראשונה בדצמבר 2019, והדירוג הכי נמוך 133 נמדד לראשונה בספטמבר 2014.
כל גביעי העולם

1991 עד 2023 - לא העפילה
כל אליפויות אוקיאניה

1983 - לא נרשמה
1986 - לא נרשמה
1989 - מקום רביעי
1991 -  מקום שלישי
1994 -  מקום שלישי
1998 -  מקום שלישי
2003 -  מקום שלישי
2007 -  מקום שני
2010 -  מקום שני
2014 -  מקום שני
2018 -  מקום שלישי
2022 -  מקום ראשון
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות נשים באתר פיפ"א
1 2  החל מיולי 2003 - אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות נשים בכלל
שלום באוצן

שלום באוצן היה הסכם שלום שסיים את המלחמות הגרמניות-פולניות (1002–1018), בין האימפריה הרומית הקדושה לדוכסות פולין.
רקע

בתקופת אוטו השלישי היה בולסלאב הראשון, דוכס פולין נאמן לאוטו, אולם שאיפותיו של היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במזרח דרדרו את היחסים בין המדינות. בנוסף בולסלאב תמך בטענותיו של אקארד הראשון, מרקיז מייסן לכתר גרמניה, ולאחר רציחתו של אקארד בשנת 1002 כבש בולסלאב את מרקיזות מייסן ומרקיזות לוסאטיה. זמן קצר לאחר מכן נפצע בולסלאב באורח קשה כשניסו להתנקש בחייו, ומכיוון שחשד בהיינריך שתכנן את ההתנקשות ניתק בולסלאב את היחסים בין שתי המדינות.
בנוסף, בשנת 1002 הודח בולסלאב השלישי, דוכס בוהמיה במרד אצילים, ובולסלאב החזירו לשלטון, אולם לאחר שקיבל הזמנה מאצילי בוהמיה להתערב בסכסוך, כבש בולסלאב את דוכסות בוהמיה, ונטל לעצמו את התואר "דוכס בוהמיה". בשנת 1004 מרד בולסלאב בהיינריך בגלוי והבעיר את הטירה במייסן כמעשה התגרות, ובעקבות כך פרצה מלחמה בין שתי המדינות.
המלחמה נמשכה בהפסקות כ-16 פעמים, ולאחר שהצבא הקיסרי נכשל במתקפתו במהלך חורף 1017, וכן בעקבות כישלון מתקפת הנגד הפולנית באותה שנה, פתחו שני הצדדים במשא ומתן לסיום המלחמה.
שלום באוצן

ב-30 בינואר 1018 חתמו היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובולסלאב הראשון, דוכס פולין על הסכם שלום נוסף, המכונה "שלום באוצן". בולסלאב הצליח לשמור על תאריו כמרקיז לוסאטיה ומייסן, והכיר בהיינריך השני כפיאודל שלו. בנוסף, היינריך השני הבטיח לתמוך במסע של בולסלאב הראשון לקייב, על מנת לסייע לחותנו סוויאטופולק הראשון, נסיך קייב. כדי לחזק את השלום, התחתן בולסלאב הראשון, שהיה אז אלמן, עם אודה ממייסן, בתו של אקארד הראשון, מרקיז מייסן, ובכך חיזק את קשריו עם האצולה הגרמנית.
ראו גם

המלחמות הגרמניות-פולניות (1002–1018)
היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
ריימונדאס רומשאס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בינואר 1972 (בן 52) שילוטה, ליטא 
 מידע כללי
 מדינה:  ליטא 
 ספורט
 ענף ספורט:  מרוץ אופני כביש 
 
ריימונדאס רומשאס (בליטאית: Raimondas Rumšas; נולד ב-14 בינואר 1972) בשילוטה (Šilutė) שבליטא. הוא רוכב אופניים ליטאי (רוכב עבר).
הישגיו הבולטים היו ניצחונות במרוץ ג'ירו די לומברדיה ב-2000, במרוץ וואלטה אל פאיז ואסקו ב-2001 והמקום השלישי בדירוג הכללי בטור דה פראנס ב-2002. מיד אחרי סיום מרוץ זה, נקשר שמו בפרשיית סמים.
קריירה

ב-1992, בעת שרכב עדיין במסגרת חובבנית, ניצח בקטע בטור של פולין וסיים במקום השני בדירוג הכללי באותו מרוץ. ב-1996 חתם בקבוצה הפולנית החצי מקצוענית "מרוץ", שריכזה רוכבים כישרוניים מפולין ומארצות הגוש המזרחי ורכב בה עד 1999. במסגרתה זכה במספר ניצחונות בקטעים במרוצים מקצוענים. במיוחד הצטיין בשנת 1999 בה ניצח, בין היתר, במרוץ קטעים איטלקי, "סטימנה ציקליסטה לומברדה".
ב-2000 עבר לקבוצת הצמרת האיטלקית "פאסה בורטולו". בסיום שנתו הראשונה ניצח באחד המרוצים החד-יומיים היוקרתיים ביותר - הג'ירו די לומברדיה. ב-2001 המשיך להשיג תוצאות טובות ששיאן היה ניצחון בקטע ובדירוג הכללי במרוץ הספרדי וואלטה אל פאיז ואסקו.
טור דה פראנס 2002

ב-2002 עבר לקבוצה האיטלקית "למפרה-דייקין" ורכב במדיה בטור דה פראנס באותה שנה. הייתה זו הפעם הראשונה בה רכב רומשאס במרוץ זה. הוא הפתיע רבים כשהצליח להיצמד לרוכבים המובילים בקטעים ההרריים ושמר על מיקומו בצמרת הדירוג הכללי. בקטע ה-14 שהסתיים בפסגת המון וונטו, סיים בין הראשונים והתקדם למקום השלישי בדירוג הכללי, אחרי ארמסטרונג ובלוקי, עליו הצליח לשמור עד לסיום בפריז.
ביום סיום המרוץ בפריז עצרה המשטרה הצרפתית את אשתו, אדיטה, לאחר שבמכוניתה נתגלו קוקטיילים של חומרים ממריצים והורמון גדילה. רומשאס כבר היה באותה עת מחוץ לגבולות צרפת אך אשתו נותרה במעצר בצרפת מעל לחודשיים. בחקירתה היא טענה כי החומרים שנמצאו אצלה יועדו לטיפול בחמותה שסבלה ממחלה ולבסוף שוחררה. ב-2006 נדונו בני הזוג בבית משפט צרפתי באשמת יבוא סמי ספורט אסורים לצרפת. רומשאס נדון למאסר על תנאי ואשתו נדונה לקנס כספי.
מאחר שלא נמצאו כנגדו הוכחות לשימוש בחומרי אימרוץ, המשיך רומשאס לרכוב ב"למפרה-דייקין" ובסיום בג'ירו ד'איטליה של 2003 נכשל במבדקי הסמים והושעה לשנה על נטילת EPO.
בתום תקופת השעייתו עבר לקבוצה האיטלקית "אקווה א-ספונה" בה רכב עד 2008, אז פרש מרכיבה מקצוענית.
רנה דומיק

| --- | --- |

 לידה:  7 במרץ 1860 הרובע השני של פריז, צרפת 
 פטירה:  2 בדצמבר 1937 (בגיל 77) הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  תיכון קונדורסה  אקול נורמל סופרייר 
 מוסדות:  קולז' סטניסלס בפריז (1883–1897) 
 פרסים והוקרה:  Alfred Née Award (1901)  פרס מונטיון (1894)  מפקד בלגיון הכבוד 
 בן או בת זוג:  Hélène de Heredia 
 
רנה דומיק (בצרפתית: René Doumic;‏ 7 במרץ 1860, פריז – 2 בדצמבר 1937, פריז) היה מבקר ספרות וחוקר ספרות צרפתי.
ביוגרפיה

אחרי סיום בית הספר הוא למד באקול נורמל סופרייר. לאחר סיום הלימודים לימד בסורבון ובמקביל היה עורך ראשי של Revue des Deux Mondes. בשנת 1909 הוא התקבל לאקדמיה הצרפתית ובשנת 1923 מונה למזכיר שלה.
במהלך הסוף המאה ה-19 רנה דומיק כתב מספר ספרים על הספרות הצרפתית כולל היסטוריה של הספרות הצרפתית ב-4 כרכים ביחד עם אלבר שרל.
רנה דומיק כתב מספר רב של ערכים באנציקלופדיה הקתולית.
מתקפת ניוול

מתקפת נִיוול (Nivelle) הייתה מתקפה צרפתית שנפתחה ב-16 באפריל 1917 כחלק מקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. המתקפה, שנהגתה על ידי ראש המטה הכללי הצרפתי, רובר ניוול, תוכננה להתבצע בשלושה שלבים: תקיפה מקדימה בריטית באראס במטרה לתפוס נקודות שליטה גבוהות, מתקפה צרפתית ברכס שמן דה דאם, ובסופו של דבר, חבירה של הכוחות הבריטיים והצרפתיים לאחר שבירתם של קווי הגרמנים. אלא שהמתקפה לא צלחה, הגם שהבריטים השיגו התקדמות מסוימת מצדם, והצרפתים ספגו אבדות כבדות שעוררו מרידות בצבא הצרפתי וגרמו להחלפת הפיקוד הצרפתי.
רקע

כאשר החליף רובר ניוול את ז'וזף ז'ופר כראש המטה הכללי הצרפתי בדצמבר 1916, לאחר הקרבות העקובים מדם בוורדן ועל הסום, הוא גרס כי הפגזה נרחבת של הקווים הגרמניים תוביל לניצחון צרפתי תוך 48 שעות. תוכניתו הוצאה לפועל ב-16 באפריל 1917 לאחר שקיבלה את תמיכתו של ראש ממשלת צרפת ולמרות התנגדותם של קצינים בכירים אחרים. לצורך המתקפה הנרחבת הופנו 1.2 מיליון חיילים ו-7,000 כלי ארטילריה לגזרה בין רואה לריימס. אלא שמראשיתה סבלה התוכנית מעיכובים ומהדלפות, כך שעד אשר הוצאה לפועל, ידעו הגרמנים את פרטי התוכנית והתגוננו בהתאם.
מהלך הקרבות

המתקפה נפתחה עם הרעשה ארטילרית כבדה. לאחר ההרעשה התקדמו רגלים וטנקים צרפתיים לעבר קווי ההגנה הגרמניים. הרגלים שהיו ללא חיפוי ספגו אבדות כבדות והטנקים הצרפתיים נורו ויצאו מכלל שימוש עוד בטרם נכנסו לפעולה. הרגלים הצרפתים הצליחו להתגבר על קו ההגנה הראשון של החפירות בלחימה עיקשת, אולם כאשר הגיעו לשטח המישורי הם נבלמו באש כבדה שנורתה ממקלעי MG 08. למרות האבדות הרבות, הצליחו הצרפתים להשיג התקדמות מועטה, בעיקר בגזרת הארמייה השישית בפיקודו של הגנרל שרל מנז'ן, ואלה נמחקו במהלך השבועיים העוקבים. ב-5 במאי הצליחו הצרפתים לכבוש רצועה של 4 ק"מ מקווי ההגנה הגרמניים. יוזמה נוספת לאחר מכן נכשלה לאחר ארבעה ימים של לחימה ללא הכרעה, דבר שהביא לזניחת המשך המתקפה.
תוצאות

המתקפה השיגה הישגים טריטוריאליים מועטים ונמשכה הרבה מעבר ל-48 השעות שהוקצו לה בתחילה. הצרפתים הודו כי ספגו במתקפה כ-96,000 אבדות, אולם ייתכן כי המספר אף גבוה מכך. לאחר המתקפה קרסו מתקני הרפואה שלהם תחת העומס עקב הצפי הראשוני של הצרפתים כי מספר האבדות יגיע לכל היותר ל-10,000. כמו כן, הטנקים הצרפתיים החדשים מדגם שניידר CA1 נהרסו באש הארטילריה. מנגד, דיווחו הגרמנים על 163,000 אבדות, לרבות כ-21,000 שבויי מלחמה. הכוחות הבריטיים והרוסיים שתוכננו לחבור אל הצרפתים ספגו גם כן אבדות כבדות: 160,000 ו-5,183 בהתאמה.
האבדות הרבות בזירה עוררו מרידות בצבא הצרפתי, לרבות מקרה שבו הגיעו חיילים מן הדיוויזיה השנייה לחזית שיכורים וללא נשק. לאחר המתקפה הוחלף רובר ניוול בראשות המטה הכללי על ידי פיליפ פטן ונשלח לאלג'יריה אל המערכה בצפון אפריקה.
ראו גם

קרב רכס וימי
ריימונדו ויאלה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 במאי 1907 לימונה פיימונטה, איטליה 
 פטירה:  25 בספטמבר 1984 (בגיל 77) 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקצוע:  כומר קתולי, פעיל שלום, פַּרְטִיזָן‎ 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (7 באוגוסט 2000) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ריימונדו ויאלה
 
ריימונדו ויאלה (באיטלקית: Raimondo Viale) ‏ (1907, לימונה פיאמונטה (אנ') שבצפון-מערב איטליה - 1984) היה כומר איטלקי וחסיד אומות העולם.
קורות חיים

ויאלה היה עוזר לכומר ולאחר מכן כומר בקהילת בורג'ו סן דלמצו (אנ') שבנפת קונאו.
קורות חיים > פעילותו בתקופת השואה

בשנת 1940 נדון ויאלה לארבע שנות מאסר עקב התנגדותו למשטר הפשיסטי באיטליה ובפרט לכיבוש דרום-מזרח צרפת על ידי איטליה, אך שוחרר כעבור 15 חודשים והורשה לחזור לתפקידיו.
לאחר כניעת איטליה לגרמנים בספטמבר 1943 החל צבא איטליה לסגת מאזור הכיבוש האיטלקי בדרום-מזרח צרפת. מאות יהודים ברחו עם הצבא האיטלקי הנסוג, עקב חששם מפני הצרפתים והגרמנים, והגיעו לערים וליישובים בנפת קונאו. ויאלה החל לעזור לעניים שבהם, בעיקר באזורים הכפריים. ב-12 בספטמבר 1943 כבש הצבא הגרמני את האזור, תפס מאות יהודים וכלא אותם במחנה מעבר בבורג'ו סן דלמצו. רובם גורשו לאושוויץ ב-21 בנובמבר 1943, ויתר היהודים, כ-25 במספר, גורשו בין דצמבר 1943 ופברואר 1944.
ויאלה ניסה לעזור ליהודים אחרים ששהו באזור, בסיוע תושבים מקומיים אחרים, בהם כמרים כגון פרנצ'סקו רפטו מג'נובה, שלימים הוענק גם לו התואר "חסיד אומות העולם". הוא היה מבקר את היהודים שנזקקו לעזרה והיה מתנייד על אופניו ממקום למקום במחוז קונאו. הוא החביא כשלושים יהודים בבית מגוריהם של הכמרים, בית ששכן בסמוך לכנסייתו. הוא העביר מסמכים מזויפים, מזון ובגדים למשפחות שלמות שהסתתרו בסמוך. כך עשה עד השחרור באביב 1945.
הנצחה

בשנת 1998 נחנכה בבורג'ו סן דלמצו כיכר על שמו של ויאלה ולכבוד שותפיו להצלת היהודים בנפה.
ב-2000 העניק יד ושם לוויאלה את התואר "חסיד אומות העולם".
ויאלה היווה את ההשראה לדמותו של הגיבור בספר "Il prete giusto" (הכומר הצדיק) מאת נוטו רבלי (Nuto Revelli) שיצא לאור ב-1998.
נבחרת פרגוואי בכדורגל חופים

הנבחרת הלאומית של פרגוואי בכדורגל חופים מייצגת את פרגוואי בתחרויות כדורגל חופים בינלאומיות ונמצאת בפיקוחה של התאחדות הכדורגל הפרגוואית.
הסגל הנוכחי

סגל נכון לקופה אמריקה 2018
מאמן: ברזיל גוסטבו גוגה זלוצוויק
שיא תחרותי > מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים (CONMEBOL)

לא כולל את החיבור לפדרציית CONCACAF בשנים 2005 ו-2007
| מאזן מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים> שנה | מאזן מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים> סיבוב | מאזן מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים> משחקים | מאזן מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים> ניצחונות | מאזן מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים> ניצחונות בהארכה | מאזן מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים> ניצחונות בפנדלים | מאזן מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים> הפסדים | מאזן מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים> שערי זכות | מאזן מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים> שערי חובה | מאזן מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים> הפרש שערים | מאזן מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים> נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ברזיל 2006 | - | 5 | 1 | 0 | 0 | 4 | 20 | 24 | 4- | 3 |
| ארגנטינה 2008 | - | 2 | 0 | 0 | 0 | 2 | 8 | 11 | 3- | 0 |
| אורוגוואי 2009 | - | 3 | 1 | 0 | 0 | 2 | 8 | 14 | 6- | 3 |
| ברזיל 2011 | - | 4 | 1 | 1 | 0 | 2 | 21 | 32 | 11- | 5 |
| ארגנטינה 2013 | - | 6 | 2 | 0 | 1 | 3 | 24 | 24 | 0 | 7 |
| אקוודור 2015 | - | 6 | 5 | 0 | 0 | 1 | 36 | 23 | 13+ | 15 |
| פרגוואי 2017 | - | 6 | 4 | 1 | 0 | 1 | 33 | 18 | 15+ | 14 |
| ברזיל 2019 | מקום שלישי | 6 | 4 | 1 | 0 | 1 | 35 | 21 | 14+ | 14 |
| סך הכל | 7/7 | 38 | 18 | 3 | 1 | 16 | 185 | 167 | 18+ | 61 |
הישגים

גביע העולם בכדורגל חופים
רבע גמר (1): 2017
קופה אמריקה
סגנית (2): 2016, 2018
גביע המשחקים של בוליבר
אלופה (2): 2012, 2014
סגנית (1): 2016
מריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות

מריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות (באיטלקית: Maria Cristina di Borbone, principessa delle Due Sicilie; ‏27 באפריל 1806 – 22 באוגוסט 1878), הייתה בתו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ואשתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד.
ביוגרפיה

מריה כריסטינה נולדה ב-27 באפריל 1806 בפאלרמו, לפרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה. בילדותה שהתה משפחתה בסיציליה אליה ברחה מפני נפוליאון, ושהתה שם עד לשנת 1814, ובשנת 1816 איחד אביה את ממלכת נאפולי וממלכת סיציליה לממלכת שתי הסיציליות.
בשנת 1829 מתה אשתו השלישית של פרננדו השביעי, מלך ספרד - מריה יוזפה אמליה, נסיכת סקסוניה, וב-11 בדצמבר אותה שנה התחתנה מריה כריסטינה עם פרננדו. לשניים נולדו 2 בנות, ועוד שני בנים שמתו בינקותם.
בשנת 1833 מת פרננדו, ובתה איזבלה השנייה, מלכת ספרד עלתה לשלטון במקומו, תוך שמריה כריסטינה משמשת כעוצרת הממלכה בשמה. אולם חלק מהמלוכנים סירב לקבל את הוויתור על עקרון הירושה דרך הזכר וביקש להמשיך את שושלת בית בורבון על ידי אחיו של פרננדו, האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה, ובעקבות כך פרצה המלחמה הקרליסטית הראשונה.
ב-28 בדצמבר אותה שנה התחתנה מריה כריסטינה בסתר עם אגוסטין פרננדו מוניוז, שהיה סמל במשמר המלכותי, ונולדו להם 8 ילדים. אף על פי שהנישואים לא הוכרזו באופן רשמי, משום שהיו גורמים למריה כריסטינה לוותר על העוצרות, היו היחסים ביניהם ידועים היטב בחצר המלוכה הספרדית. ב-13 באוגוסט 1836 התמרדו החיילים בארמון הקיץ לה גראנחה והכריחו אותה לתת חוקה חדשה למדינה, בין השאר על ידי שאיימו להרוג את מוניוז.
בסופו של דבר התפרסמו נישואיה של מריה כריסטינה למוניוז, ועל ידי כך נשחקה הפופולריות שלה בקרב העם. בסופו של דבר הצבא והמנהיגות הליברלית בקורטס דרשו ממריה כריסטינה להתפטר מהעוצרות, ואכן בשנת 1840 העבירה מריה כריסטינה את העוצרות לבלדומרו אספרטרו, רוזן מלוצ'נה, ועזבה את ספרד יחד עם מוניוז.
בשנת 1842 רכשה מריה כריסטינה את שאטו דה מלמייזון בצרפת, והתגוררה שם יחד עם מוניוז. בשנת 1843 הודח בלדומרו אספרטרו מהעוצרות, ולאחר לחץ מצד לאופולדו או'דונל ורמון מריה נרוואאס, הכירה הממשלה במלכה איזבלה כבגירה למרות היותה רק בת 13.
ב-23 ביוני 1844 נתנה המלכה איזבלה למוניוז את תואר "דוכס ריאנזרס", וב-12 באוקטובר אותה שנה נתנה הסכמה רשמית לנישואין בין אמה למוניוז. בשנת 1846 העניקה איזבלה למוניוז תואר אביר מסדר גיזת הזהב, וב-30 במאי אותה שנה נתנה למוניוז תואר שני "מרקיז סן-אוגוסטין", ונתנה לו דרגת מונה קפיטן חנרל, שהייתה הדרגה הגבוהה ביותר בצבא הספרדי. בשנת 1847 העניק לואי פיליפ, מלך הצרפתים למוניוז את התואר "דוכס מונמורו", והעניק לו גם את הצלב הגדול של לגיון הכבוד. בשנת 1854 יצאה מריה כריסטינה לצרפת בפעם השנייה, וצרפת נותרה מקום מגוריה העיקרי לשארית חייה.
בשנת 1846, על פי בקשתו המפורשת של הנשיא לשעבר של אקוודור - חואן חוזה פלורס, השתתפה מריה כריסטינה בניסיון להחזיר את המלוכה באקוודור. על פי התוכנית, היה אמור בנה אוגוסטין מוניוז-בורבון להתמנות כמלך אקוודור, ובהמשך למלוך גם בפרו ובבוליביה. אולם לבסוף הותקפה התוכנית על ידי דעת הקהל והעיתונות, ובשל כך היא לא יצאה אל הפועל.
ב-22 באוגוסט 1878 מתה מריה כריסטינה בלה האבר בצרפת, ובשל היותה אלמנתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד, נקברה בקבר המלכותי במנזר אל אסקוריאל.
משפחתה

ב-11 בדצמבר 1829 התחתנה מריה כריסטינה עם פרננדו השביעי, מלך ספרד, ממנו היו לה 2 בנות:
איזבלה השנייה, מלכת ספרד (1830–1904), התחתנה עם פרנסיסקו, דוכס קאדיז
האינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה (1832–1897), התחתנה עם אנטואן, דוכס מונפנסייה
ב-28 בדצמבר אותה שנה התחתנה מריה כריסטינה בסתר עם אגוסטין פרננדו מוניוז, דוכס ריאנזרס הראשון, ממנו היו לה 8 ילדים:
מריה אמפרו מוניוז, רוזנת ויסטה אלגרה הראשונה (1834–1864), התחתנה עם ולדיסלב חרטוריסקי
מריה דה לוס מילאגרוס, מרקיזת קסטיליו (1835–1903), התחתנה עם פיליפו דל דראגו, נסיך מסאנו וד'אנטוני
אגוסטין מוניוז, דוכס טראנקון הראשון (1837–1855)
פרננדו מוניוז, דוכס ריאנזרס וטראנקון השני (1838–1910)
מריה כריסטינה, מרקיזת לה איזבלה (1840–1921)
חואן באוטיסטה, רוזן רקורדו (1841–1863)
אנטוניו מוניוז-בורבון (1842–1847)
חוזה מריה, רוזן גרציה (1843–1863)
רקוורה

רקוורה (באסטונית: Rakvere; בגרמנית: Wesenberg, וזנברג) היא עיר בצפון אסטוניה, בירת מחוז לאנה-וירו. ממוקמת כ-20 קילומטרים מהמפרץ הפיני.
היסטוריה

ההתיישבות באזור החלה בין המאה ה-3 למאה ה-5 לספירה. עדויות לכך אותרו במבצר הניצב במרכז העיירה. באזור הייתה התיישבות בשם Tarvanpea, אשר מוזכרת לראשונה בשנת 1226 בכרוניקה הליבונית של הנרי הלטבי. בשנת 1220, ממלכת דנמרק השתלטה על העיירה (וכל צפון אסטוניה) והקימה בה מבצר בשנת 1252. בשנת 1346 קיבל המסדר הליבוני לידיו את השלטון בצפון אסטוניה מהדנים.
במהלך מלחמת ליבוניה אשר התרחשה בין השנים 1558 עד 1581, הייתה רקוורה תחת שלטון רוסי. בסיום המלחמה, האימפריה השוודית השתלטה על העיירה. היא החזיקה בה עד שנת 1602, אז העיירה עברה לשלטון האיחוד הפולני-ליטאי. בשנת 1605 החזירו השוודים את השלטון בעיירה והחזיקו בו עד לשנת 1703, בה נשרפה העיירה במהלך המלחמה הצפונית הגדולה. בעקבות תוצאות המלחמה וחתימת חוזה נישטאד בשנת 1721, מוזגה העיירה אל תוך האימפריה הרוסית, שהחזיקה בה עד להכרזת העצמאות של אסטוניה בסיום מלחמת העולם הראשונה.
כיום קיים בעיירה בית תיאטרון הפעיל משנת 1940, אשר שרד את מאורעות מלחמת העולם השנייה.
קהילה יהודית

ברקוורה התקיימה קהילה יהודית זעירה אשר מנתה כ-350 אנשים בשנת 1890. הקהילה הצטמצמה משמעותית ערב מלחמת העולם הראשונה, אך שבו אליה יהודים לקראת סיום המלחמה. בתקופה שבין שתי המלחמות נהנתה הקהילה משגשוג כלכלי ומספר מתושביה אף השתתפו בבחירות לקונגרס הציוני.
מרבית יהודי רקוורה נמלטו במהלך מלחמת העולם השנייה, לפני שהחל הכיבוש הנאצי באזור. בשנים שלאחר סיום המלחמה גרו בעיירה יהודים ספורים.
ערים תאומות

לטביה צסיס, לטביה
פינלנד קואופיו, פינלנד
פינלנד לאפנראנטה, פינלנד
פינלנד לאפואה, פינלנד
גרמניה לוטנברג, גרמניה
ליטא פוניבז', ליטא
גאורגיה סנקי, גאורגיה
שוודיה סיגטונה, שוודיה
הונגריה סולנוק, הונגריה
הערות שוליים

↑  קהילת יהודי ראקוורה, באתר בית התפוצות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542691105171  GND: 4473383-5  LCCN: n97066747  LNB: 000042508  MusicBrainz: 229a5178-b8d9-44e0-8132-af1a5dadcc1c  VIAF: 160175455   WorldCat (עם VIAF): 160175455
ניסן בבליקשווילי

| --- | --- |

 לידה:  7 באפריל 1938 טביליסי, ברה"מ 
 פטירה:  10 במאי 1986 (בגיל 48) טביליסי, ברה"מ 
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  גאורגיה, גאורגיה הסובייטית
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי 
 
ניסן יחזקאל בבליקשווילי (בבליקשוילי, באבאליקאשווילי) (7 באפריל 1938 – 10 במאי 1986) היה בלשן יהודי גאורגי, מומחה לשפות שמיות, מתרגם ספרי תנ"ך וספרות עברית לגאורגית.
קורות חיים

בנו של הרב ישראל בבליקשווילי (1899 - 1971) ורעייתו מלכה לבית טטרואשווילי. נולד בטביליסי. למד עברית בבית אביו כשעברית הייתה אסורה בברית המועצות.
היה המורה הראשון הרשמי לעברית באוניברסיטה הממלכתית בטביליסי. חקר כתובות יהודיות ברחבי גאורגיה ובחצי האי קרים.
תרגם לגאורגית את מגילת איכה, קהלת, שיר השירים, מגילת רות, ספר יונה, ספר טוביה. כמו כן תרגם לגאורגית פרוזה של עגנון ושירי אלכסנדר פן.
עזר רבות לדב גפונוב. ב-1974 הצליח לבקר בישראל (אף על פי שלא היו יחסים דיפלומטיים בין ישראל לברית המועצות), הרצה באוניברסיטה וברדיו.
נפטר בטביליסי בגיל 48 מסרטן.
עבודותיו

ניסן י. בבליקשווילי, "המבטא העברי של יהודי גאורגיה", בתוך: לשוננו, 44, 1 (תשם) 66-70.
כתובות עבריות בגאורגיה (מהמאות 18 - 19). טביליסי, 1971 (ברוסית).
הערות שוליים

↑  גרשון בן אורן, דב גפונוב ויהודי גרוּזיה, פעמים 24 תשמ"ה עמ' 148-153
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007493962405171  ISNI: 0000 0004 0262 4095  VIAF: 298478998   WorldCat (עם VIAF): 298478998
רנה דה סולה

רנה דה סולה (בספרדית: René De Sola; ‏1919–2018) היה מדינאי ומשפטן יהודי-ונצואלי.
קורות חיים

דה סולה נולד בשנת 1919 בקראקס. הוא קיבל דוקטורט בלימודי פוליטיקה ומדעי החברה מהאוניברסיטה המרכזית של ונצואלה (אנ'), תואר המקביל היום ללימודי משפטים, בשנת 1943. בשנת 1944 הוא ייסד משרד עורכי דין עם שותף. בשנת 1947 הוא מונה לשופט. הוא לימד משפטים באוניברסיטאות שונות בוונצואלה והיה דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת סנטה מריה (אנ'). בשנת 1958 לאחר הדחת מרקוס פרס חימנס, הדיקטטור של ונצואלה, כיהן דה סולה כשר המשפטים, כנציג מקצועי של לשכת עורכי הדין של ונצואלה, בממשלה הזמנית שפעלה תחת החונטה השלטת וכללה 17 חברים. בתפקיד זה ייסד את משטרת מערכת המשפט (אנ') של ונצואלה. בסוף מאי 1958, לאחר ביקורו של ריצ'רד ניקסון בוונצואלה בה הוא נתקל בהמוני מפגינים, התפטרו שניים מחברי החונטה ודה סולה מונה לשר החוץ. דה סולה החזיק בתפקיד שר החוץ עד פברואר 1959, עת כוננה ממשלה חדשה לאחר הבחירות. בנובמבר 1958 הוא הכריז על הקמת נציגות דיפלומטית בישראל. בניגוד לקודמו בתפקיד, פעל דה סולה להסגרתם של ראשי המשטר הקודם לידי ונצואלה ובראשם את הנשיא המודח מרקוס פרס חימנס. הוא דאג לשלול מהם את הדרכונים הדיפלומטיים שניתנו להם בידי קודמו ונאבק לצמצם את ההגדרה של עבירות פוליטיות שחסינות מפני הסגרה.
בשנת 1964 ושוב בשנת 1966 הוא סירב להיות שופט במשפטו של מרקוס פרס חימנס לאור טיפולו בנושא הסגרתו בשנת 1958.
דה סולה היה פרופ' למשפט מסחרי באוניברסיטה המרכזית של ונצואלה וכתב בנושא ספרים שנחשבו לאוטוריטה בתחומם.
בשנים 1969–1974 הוא היה הנציג הקבוע של ונצואלה באונסק"ו. בשנת 1979 מונה דה סולה לשופט בבית המשפט העליון של ונצואלה ובשנת 1987 היה לנשיא בית המשפט העליון, תפקיד בו החזיק את פרישתו בשנת 1989. באותה שנה קיבל תואר ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
רנה דה סולה נפטר ב-19 בינואר 2018.
הערות שוליים

↑  נאמנים לישראל ונצמדים לרכושם, למרחב, 28 בספטמבר 1962
↑  Desola, Rene, Encyclopedia Judaica, 1974 Year Book, page 226
1 2  ד"ר ר. דה־סולה לביקור בארץ, דבר, 30 במרץ 1959
↑  Robert H. Michel, TThe Venezuela Story, Congressional Record: Proceedings and Debates of the Congress, June 4, 1958
↑  William Arceneaux, The Venezuelan Experience: 1958 and the Patriotic Junta, 1969, page 207
↑  ביום ה' פגישת ג' מאיר - דאלס, הַבֹּקֶר, 30 בספטמבר 1958
↑  ונצואלה תקים נציגות בישראל, למרחב, 17 בנובמבר 1958
↑  Judith ewell, The indictment of a dictator : the extradition and trial of Marcos Pérez Jiménez, 1981, page 49
↑  Judith Ewell, The indictment of a dictator : the extradition and trial of Marcos Pérez Jiménez, 1981, pages 120-121, 131-132
↑  Venezuela, page 277
↑  Honorary Doctor of Philosophy, tel Aviv University
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007349447405171