אלג'יריה הצרפתית
ממשלה ומינהל > אדמה ומתיישבים

עוד לפני שהתקבלה ההחלטה לספח את אלג'יריה, חלו שינויים גדולים. בטירוף של ציד מציאות להשתלט או לקנות במחירים נמוכים כל מיני נכסים - בתים, חנויות, חוות ומפעלים - זרמו האירופים לאלג'יר לאחר נפילתה. השלטונות הצרפתיים השתלטו על קרקעות הבייליק, שמהן שאבו פקידים עות'מאניים הכנסה. עם הזמן, כשהלחצים גברו להשיג יותר קרקעות להתיישבות על ידי האירופים, המדינה תפסה יותר קטגוריות של קרקעות, במיוחד זו ששימשה את השבטים, הקרנות הדתיות והכפרים.
המתיישבים האירופים נקראו או קולונים (מתנחלים), אלג'יראים, או מאוחר יותר, במיוחד לאחר עצמאותה של אלג'יריה ב-1962, פייד נואר (מילולית, רגליים שחורות), המתיישבים האירופיים היו ברובם ממוצא איכרים או ממעמד הפועלים מהאזורים הדרומיים העניים של איטליה, ספרד וצרפת. אחרים היו מגורשים פליליים ופוליטיים מצרפת, שהועברו למאסר במספרים גדולים לאלג'יריה. בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19, כדי לעודד התיישבות באזורים כפריים, המדיניות הרשמית הייתה להציע מענקי קרקע תמורת תשלום והבטחה שיבוצעו שיפורים. עד מהרה התפתחה הבחנה בין grands colons (מתיישבים גדולים) בקצה האחד של הסקאלה, לעיתים קרובות גברים שהתעשרו על ידי שצברו אחוזות גדולות או בנו עסקים מצליחים, וחקלאים קטנים ועובדים בקצה השני, שחלקם לרוב לא היה טוב בהרבה מזה של עמיתיהם המוסלמים. לפי ההיסטוריון ג'ון רודי, למרות שעד 1848 רק 15,000 מתוך 109,000 המתיישבים האירופים היו באזורים כפריים, "על ידי הפקעה שיטתית הן של רועים והן של חקלאים, הקולוניזציה הכפרית הייתה הגורם היחיד החשוב ביותר בהרס של החברה המסורתית".
ההגירה האירופית, שעודדה במהלך הרפובליקה השנייה, עוררה את הממשל האזרחי לפתוח אדמה חדשה ליישוב בניגוד לעצת הצבא. עם הופעתה של הקיסרות השנייה ב-1852, החזיר נפוליאון השלישי את אלג'יריה לשליטה צבאית. בשנת 1858 הוקם משרד נפרד לענייני אלג'יריה כדי לפקח על ניהול המדינה באמצעות מושל צבאי כללי בסיוע שר אזרחי.
נפוליאון השלישי ביקר באלג'יריה פעמיים בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19. הוא התרשם עמוקות מאצילותם וממעלתם של ראשי השבטים, שפנו לאופיו הרומנטי של הקיסר, והזדעזע מהגישה העצמית של מנהיגי המתיישבים. הוא החליט לעצור את הרחבת ההתיישבות האירופית מעבר לאזור החוף ולהגביל את המגע בין המוסלמים והמתיישבים, שלדעתו גרמה השפעה הרסנית על האוכלוסייה הילידית. הוא חשב על תוכנית גדולה לשימור רוב אלג'יריה עבור המוסלמים על ידי ייסוד royaume arabe (הממלכה הערבית) כשהוא משמש בתור roi des Arabes (מלך הערבים). הוא כונן את מה שנקרא פוליטיקה של grands chefs להתמודד עם המוסלמים ישירות דרך מנהיגיהם המסורתיים.
לקדם את תוכניותיו ל-royaume arabe, נפוליאון השלישי הוציא שני צווים המשפיעים על מבנה השבט, החזקה בקרקעות ומעמדם המשפטי של המוסלמים באלג'יריה הצרפתית. הראשון, שהוכרז ב-1863, נועד לוותר על תביעות המדינה לאדמות שבטיות ובסופו של דבר לספק חלקות פרטיות ליחידים בשבטים, ובכך לפרק מבנים "פיאודליים" ולהגן על האדמות מפני המתיישבים. היה צריך לזהות אזורים שבטיים, לתחם douars (יחידות מנהליות), ולמסור למועצות. אדמה ראויה לעיבוד הייתה אמורה להתחלק בין חברי douar על פני תקופה של דור עד שלושה, ולאחר מכן ניתן היה לקנות ולמכור אותו על ידי הבעלים הפרטיים. אולם לרוע מזלם של השבטים, תוכניותיו של נפוליאון השלישי נפרמו במהירות. פקידים צרפתים שאוהדים את המתיישבים לקחו חלק גדול מאדמת השבט שהם סקרו לרשות הציבור. בנוסף, כמה מנהיגי שבטים מכרו מיד אדמות קהילתיות עבור רווחים מהירים. תהליך המרת הקרקע הניתנת לעיבוד לבעלות פרט הואץ לשנים ספורות בלבד כאשר חוקקו חוקים בשנות ה-70 של המאה ה-19 שקבעו כי לא ניתן לפסול מכירה של קרקע על ידי מוסלמי יחיד על ידי הטענה שהיא בבעלות קולקטיבית. הקאדי ופקידי השבט האחרים, שמונו על ידי הצרפתים על בסיס נאמנותם לצרפת ולא על בסיס הנאמנות שחב להם השבט, איבדו את אמינותם כשנמשכו למסלול האירופי, ונודע בלעג כבני béni-oui-oui‏.
נפוליאון השלישי חזה בשלוש חלוקות של אלג'יריה: מושבה צרפתית, מדינה ערבית ומחנה צבאי, שלכל אחת מהן צורת שלטון מקומי ייחודית. הצו השני, שהוצא ב-1865, נועד להכיר בהבדלים ברקע התרבותי של הצרפתים והמוסלמים. כאזרחים צרפתים, מוסלמים יכלו לשרת בתנאים שווים בכוחות המזוינים הצרפתיים ובשירות המדינה ויכלו להגר לצרפת עצמה. כמו כן, ניתנה להם הגנת החוק הצרפתי תוך שמירה על הזכות לדבוק בחוק האסלאמי בליטיגציה הנוגעת למעמדם האישי. אבל אם המוסלמים רצו להפוך לאזרחים מלאים, הם היו צריכים לקבל את סמכות השיפוט המלאה של הקוד המשפטי הצרפתי, כולל חוקים המשפיעים על נישואין וירושה, ולדחות את סמכותם של בתי הדין הדתיים. למעשה, פירוש הדבר היה שמוסלמי נדרש לוותר על חלק מהמוסכמות של דתו כדי להפוך לאזרח צרפתי. מצב זה עורר תרעומת מרה של המוסלמים, שהדרך היחידה לשוויון פוליטי נתפסה עבורם כפירה. במהלך המאה הבאה, פחות מ-3,000 מוסלמים בחרו לחצות את המכשול ולהיות אזרחים צרפתים. מעמד דומה חל על הילידים היהודים.