מסע החורף
תקציר

בראשית המחזור, הנווד שר על אהובתו. ככל שמחזור השירים מתפתח, עוסקים שיריו יותר ויותר בתלאות חייו כנווד דל ואביון.
Gute Nacht - לילה טוב
לאור הירח בליל חורף עוזב המשורר את הבית כפי שבא אליו, זר ונוכרי. בת הבית דיברה על אהבה, ואמה ייחלה לנישואים; אבל אהבת הבת נדדה הלאה, אל אהוב חדש, והאוהב הנזנח מתגנב חרש מן הבית כשהכל ישנים, כותב "לילה טוב" על דלת ביתה של האהובה ומותיר אחריו שביל של עקבות רגליו בשלג.
Die Wetterfahne - השבשבת
בלכתו הוא מביט ברוחות המסחררות את השבשבת על גג הבית, אותן רוחות המסיעות אותו משם והלאה. לו היה נותן דעתו על סימן זה להפכפכות בבואו, לא היה מצפה למצוא שם אישה עקבית ונאמנה. בתוך הבית הולמים לבותיהם כמו השבשבת, אך לא בקול רם כמותה - למה יתנו דעתם על סבלותיו, כאשר בתם עומדת להיות לכלה עשירה?
Gefror'ne Tränen - דמעות קפואות
דמעות קפואות נושרות מלחייו בלכתו, אבל החזה שממנו הן עולות יוקד כל כך בלהט רגשותיו, שצריכות היו להמס כליל את קרחוני החורף.
Erstarrung - איבון
לשווא הוא מחפש את עקבות רגליה בשלג, שם התהלכו קודם יחדיו שלובי זרוע בדשאים זרועי הפרחים. הוא רוצה לנשק לקרקע ולבכות עליה, עד שיוכל להמס את הקרח ולראות היכן דרכו רגליהם. אבל הפרחים מתים כולם והוא לא יוכל לקחת עמו שום זיכרון ממנה. לבו דומם ומת ודמותה קפואה בתוכו; אך אם יפשיר, תמוג דמותה היפה ותיעלם.
Der Lindenbaum - עץ התרזה
הוא מגיע אל עץ התרזה שליד השער, זה שפרחיו בהירים ועליו דמויי לב; בצלו חלם חלומות רבים ויפים, ובקליפת גזעו חרת מילים של אהבה. היה זה המקום החביב עליו. עכשיו הוא חולף לידו בעיניים עצומות, אף כי הלילה שחור ואפל, אבל הענפים מאוושים אליו, "לכאן תבוא, ידיד ותיק, כאן תמצא מנוח". משב רוח מעיף את כובעו מעליו, ועוד שעות רבות הוא זוכר את העץ והוא כמו אומר לו "צריך היית למצוא מנוח כאן." זו היא הזמנה אילמת להתאבדות. (במחזור הטוחנת היפה, של אותו משורר, האוהב הדחוי מתאבד בטביעה ובמותו הוא מוצא מנוחה בנחל הידידותי.)
Wasserflut - מבול
הוא ממרר בבכי ודמעותיו נושרות בשלג. עם בוא האביב יימס השלג וישטוף אל הנהר, והזרם יישא עמו את דמעותיו אל בית אהובתו.
Auf dem Flusse - על הנהר
הנהר, הסואן תמיד ומבעבע, חתום עתה בעלטה קפואה ומשתרע שומם מתחת לקרח. הוא יחרות את שמה, ואת תאריך פגישתם הראשונה, בקרח באבן חדה. הנהר הוא בבואה של לבו: הוא פועם וגואה מתחת למשטח הקשה, הקפוא.
Rückblick - מבט לאחור
רגליו קופאות במגפיים, שסוליותיהם שחוקות; אבל הוא משתוקק לעזוב את העיר, והוא מועד על כל אבן. העורבים מפילים את השלג על כובעו ממרזבי הבתים שבדרכו, בית אחר בית. אבל כשבא לראשונה אל עיר הפכפכת זו, שרו עפרונים וזמירים בחלונות, עצי התרזה עמדו בפריחתם, הנחלים פיכו צלולים וזכים, ועיני נערה זהרו אליו ולקחו את לבו שבי. כשהוא חושב על היום המאושר ההוא, הוא נכסף לחזור שוב בדרך המובילה אל הבית שבו היא שוכנת.
Irrlicht - אור מתעה
האור המתעה הוליך אותו שולל, היטה אותו מן הדרך בחשכה; אבל הוא הרי תמיד תועה בדרכו, כי הן השמחה והן הצער אינם אלא אמצעים להטותנו מן הדרך, לאחז את עינינו. הוא הולך בנתיב במורד הגבעה הטרשי: כל הדרכים מובילות למטרתן, כל פלג זורם אל הים, וכל יגון מוליך אל הקבר.
Rast - מנוחה
הוא מגיע אל צריפו של מבעיר פחמים ותשוש מן ההשתרכות הממושכת בסופת השלגים עם תרמיל כבד על שכמו, הוא שוכב לנוח. בדממת המקום הוא חש בגופו הדווה וכל פצעיו וחבורותיו כואבים.
Frühlingstraum- חלום אביב
הוא חולם שהוא מהלך בכרי דשא פורחים בתוך רננת ציפורים בחודש מאי: למשמע קריאת תרנגול הוא פוקח את עיניו, אבל אין זו אלא צריחת עורב בחשיכה הקודרת. מי הוא שצייר את פרחי הכפור שהוא רואה על החלונות? הוא שב וחולם, על אהבה, על נשיקת נערה, על השמחה והאושר שבאהבה, אך קרקור העורב מעיר אותו שוב והוא מזדקף לישיבה, לבדו. הוא מנסה להירדם שוב: מתי יוריקו העלים בחלון - מתי תחבקנו שוב בזרועותיה?
Einsamkeit - בדידות
הוא מהלך בדרך העמוסה, ואין איש מברך אותו לשלום. מדוע כה שלווים השמיים והעולם כה בהיר? אפילו בסופה לא היה כה בודד כפי שהוא עכשיו.
Die Post - הדואר
לבו מנתר כשהוא שומע את צלילי קרן הדואר: אין בו מכתב בשבילו, אבל הוא בא מן העיר, והוא ישאל אם יש חדשות על האהובה.
Der greise Kopf - הראש האפור
הכפור בשערו גרם לו לחשוב שהוא מאפיר, אבל עכשיו הפשיר הכפור ושערו עודנו שחור. הוא שמע, שיש אנשים המאפירים בן לילה מצער, אבל אף כי ידע צער, שערו לא האפיר.
Die Krahe - העורב
עורב עקב אחריו כל הדרך מן העיר. האם הוא מחכה למותו, כדי שיוכל לאכול אותו? כבר לא ירחק הזמן, אדרבא, יארח לו לחברה עד סופו.
Letzte Hoffnung - תקווה אחרונה
הוא משוטט בין העצים ותולה את מבטו בעלה אחד, כמו בו תלוי גורלו. זהו סמל: אם ינשור מן העץ, תאבד תקוותו. לבו שוקע, ונשמתו מבכה את אובדן הכל.
Im Dorfe - בכפר
אנשים ישנים בכפר והכלבים נובחים. האנשים נמים את שנתם וחולמים על כל מיני דברים במנוחתם. אדרבא, יבריחו אותו הכלבים משם כדי שלא ינום עמם - די לו בחלומות, כל החלומות באשר הם.
Der stürmische Morgen - בוקר סוער
הסערה מסיעה את העננים על פני השמיים, והשמש הלוהבת מציצה ונעלמת ביניהם. כזה הוא לבו, חורף קר וסוער.
Täuschung - רמיה
אור על הדרך האפלה והקרחית עם לילה, אולי מקום חם לחסות בו, או שמא הרמיה שבפנים יפים.
Der Wegweiser - שלט דרכים
תועה בשיטוטיו חסרי המנוח מעל הדרך, עודנו מבקש מרגוע. שלט דרכים ניצב תמיד לפניו, מורה אל הדרך ממנה אין איש חוזר.
Das Wirtshaus - הפונדק
"פונדק הדרכים" הוא בית קברות בודד, שם הוא מקווה למצוא מנוחה לבסוף. בזרי הפרחים הוא רואה שלט אכסניה, המזמין אותו להיכנס. אך לא - כל החדרים תפוסים, והוא מוכרח להמשיך בדרכו, כפי שהוא אומר למטה הנדודים הנאמן שלו.
Mut - אומץ
הרוח משיבה שלג אל פניו, אך הוא שר בקול להשתיק את הרהורי הצער, כדי שלא יוכל לשמוע אותם או לחוש בהם. בעזרת מטהו הנאמן ושירו העליז ימשיך הלאה בדרכו.
Die Nebensonnen - השמשות המתעתעות 
פעם זרחו לו שלוש שמשות, אבל שתיים מהן (עיני אהובתו) פנו מעליו, לזרוח על מישהו אחר, ועכשיו הוא רואה רק אחת והוא מייחל, שגם זו תעבור מעליו ותניח אותו באפלה. שמשות מתעתעות, או כלבי שמש, הוא שמה של תופעה אופטית חורפית שבה השתקפות השמש בעננים יוצרת רושם של שתי "שמשות תעתועים" בשני צידי הרקיע, מלבד השמש האמיתית.
Der Leiermann - איש תיבת הנגינה
בקצה הכפר הוא מוצא את איש תיבת הנגינה, זקן ויחף, מגלגל את נעימותיו, אך אין איש נותן לו פרוטה, או מקשיב, ואפילו הכלבים רוטנים לעומתו. אבל הוא ממשיך לנגן, והמשורר חושב לחבור אליו ולחלוק עמו את גורלו.