stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמנואל כ"ץ
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים מס' 1563, 20 באוקטובר 1969, עמ' 234
↑  מילות השיר "קפיטן, קפיטן" והאזנה לו, באתר זמרשת.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307364305171  LCCN: n84023670  MusicBrainz: bc02c25f-ac35-478e-94a8-36f5654b3638  VIAF: 268167406   WorldCat (עם VIAF): 268167406 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קהילת יהודי קובנה

בית כנסת בקובנה
בית הכנסת ברחוב זמנהוף 7
קהילת יהודי קובנה היא הקהילה היהודית בעיר קובנה בליטא. ההתיישבות היהודית במקום החלה כבר בסוף המאה ה-14. רוב הקהילה הושמדה בשואה, וכיום מתגוררים בקובנה יהודים מעטים.
תולדות הקהילה > ראשית הקהילה

היהודים הראשונים שהגיעו לקובנה היו שבויי מלחמה מהמלחמה בחצי האי קרים בשנת 1396. הוא הביא עימו גם משפחות של קראים וטטרים מחצי האי קרים ואפשר להם להתיישב בטרקאי ובעוד ערים בדוכסות הגדולה של ליטא. לאחר ששוחררו, הקימו בליטא מספר יישובים יהודיים: גרודנה, טרוקי ובריסק. כעבור מספר שנים הגיעו אליה יהודים מפולין ומאוקראינה לשם מטרות מסחר. בהמשך התיישבו בקובנה אותם הסוחרים. עיסוקם במסחר עורר את קנאת הסוחרים הלא-יהודים, ואלה לחצו על השלטונות לגרשם. בימי המלך הפולני קזימיר יאגילו נאסרה ישיבת יהודית בקובנה, אך התיר להם להתיישב בסלובודקה, שהייתה נחלת הנסיכים לבית ראדזיביל. מרבית היהודים שחיו בקובנה התיישבו בסלובודקה או שהיגרו בחזרה לארץ מולדתם. קהילת יהודי סלובודקה גדלה משמעותית כתוצאה מהאיסור. למרות האיסור חלק מהיהודים נשארו בקובנה. במקורות מן המחצית השנייה של המאה ה-15 מוזכר יהודי עשיר בשם דניאל, שידוע כי חכר את מס המכס. ב-1470 ירש את עסקיו בנו זאב, והצליח לצבור רכוש רב.
בשנת 1503 ביטל המלך אלכסנדר את הגזירה והיהודים הורשו לחזור להתגורר בקובנה. כרבה הראשון של קובנה נזכר הרב ר' עזריאל בן מורנו הרב ר' יהודה.
תולדות הקהילה > המאה ה-16 עד המאה ה-19

בימי המלך זיגמונד הראשון חודשו זכויותיהם של היהודים בעיר. בין השאר קיבלו חכירה החכירה גדולה של מלח, דונג ומכס ואת הזכות לפתוח בתי מרזח בעיר. המלך זיגמונד אוגוסט אסר על היהודים להתיישב בקובנה בשל לחצי התושבים המקומיים. אחרי איחוד לובלין החלה העיר לשגשג ולפרוח, והייתה למרכז מסחרי חשוב, והיהודים המשיכו להגיע לעיר למטרות סחר בלבד.
בראשית המאה ה-17, תמורת התחייבות היהודים לתשלום מיסים, נחתם חוזה בין היהודים לעירייה לפיו הותרה ישיבתם בעיר. בתחילת המאה ה-18 חודש ההסכם במתכונת שונה במקצת, שלפיה יכלו היהודים לקיים בעיר את חיי הקהילה שלהם. בשנים 1710–1715, במהלך מלחמת הצפון, נשלטה קובנה בידי שוודיה. לאחר מכן, חזרה לשליטתו של האיחוד הפולני-ליטאי. ב-1731 התרחשה שרפה גדולה בעיר, ובה נשרף החוזה בין המקומיים ליהודים. המקומיים התכחשו לקיום החוזה, ובשנת 1753 השיגו את הסכמת השלטונות לגירוש היהודים. ב-1761 בוצע הגירוש. מרבית היהודים בחרו שלא לעזוב את ליטא אלא לעבור לעיירה השכנה סלובודקה. כתוצאה מחלוקת פולין, סופחה קובנה לרוסיה והפכה לעיר מחוז בפלך וילנה. תחת שליטת הרוסים, יכלו היהודים לחזור להתגורר בקובנה בשלווה. בשנת 1812 תקף את העיר נפוליאון בונפרטה והיהודים סבלו מאוד מהתקיפה. כשצבא רוסי הגיע לעיר הם קיבלו אותו שבידיהם ספרי תורה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 עלה מספר היהודים בקובנה: בשנת 1864 היו בקובנה 16,540 יהודים, ובשנת 1897 היו בה כבר 25,448 יהודים, כולל היהודים בסלובודקה. בשנים אלו שימש הרב יצחק אלחנן ספקטור כרב הראשי של העיר. בשנת 1864 התפללו בעיר, מלבד בבית המדרש הישן, בעוד 19 בתי כנסת ביניהם בית הכנסת הכוראלי בקובנה. גם המצב הכלכלי של היישוב היהודי שגשג והגיע לשיא בסוף המאה.
תולדות הקהילה > מלחמת העולם הראשונה

לפני מלחמת העולם הראשונה היו כארבעים אלף יהודים בקובנה – כמחצית מאוכלוסיית העיר. בשנת 1911 פעלו בקובנה 25 בתי כנסת.
ב-1 באוגוסט 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה. עם פרוץ המלחמה, עברו יהודים רבים מקובנה לוילנה בתקווה שהמצב שם יהיה טוב יותר. במאי 1915 גירש מצביא צבא רוסיה את שאר יהודי קובנה. באוגוסט 1915 נכבשה קובנה על ידי גרמניה. לאחר חתימת חוזה-השלום בין גרמניה לרוסיה החלו היהודים שנמצאו ברוסיה לחזור לקובנה.
תולדות הקהילה > בין המלחמות

אחרי הקמת ליטא העצמאית ישבו בקובנה כ-25,000 יהודים. הם היו כשליש אוכלוסייתה והיו מעורים היטב בחיי העיר. מרביתם עסקו במסחר, במלאכה ובתעשייה זעירה והיו בהם גם בעלי מקצועות חופשיים.
היהודים הובילו בפער עצום על שאר התושבים מבחינה כלכלית: 75% מבתי העסק והחנויות בקובנה היו בידי יהודים. כמו כן, בקובנה התקיימו מספר מפעלי תעשייה וסחר, שהיו בעלי חשיבות רבה ליהודי ליטא. בין שתי המלחמות העולם הוקמו בעיר בתי ספר יהודיים, וביניהם: מספר בתי ספר תיכוניים ובית ספר מקצועי אחד של רשת "אורט", ובית ספר אחד של רשת "תרבות". בעיר התקיימו הרצאות והצגות בעברית וביידיש, ופעלו בה מספר ספריות. מערכת החינוך היהודית בקובנה הורכבה משלושה זרמים עיקריים: עברית, יידיש וזרם דתי. בתי כנסת רבים בעיר שופצו ומשכו אליהם מתפללים יהודים רבים.
בשנת 1921 הוקם בעיר הבנק המרכזי היהודי.
תולדות הקהילה > לאחר מלחמת העולם השנייה

ב-1959 היו בקובנה 4792 יהודים, בשנת 1970 - 4157 יהודים, ב-1989 - 1359 יהודים, ובשנת 1992 - 600 יהודים. נכון לשנת 2020, כ-400 סטודנטים (יהודים ישראלים) לרפואה ורפואת שיניים לומדים בקובנה באוניברסיטת ליטא למדעי הבריאות במסגרת התכנית הבין לאומית, ומתגוררים בה.
חיי הדת > בתי כנסת

בקובנה פעלו בעבר שני בתי כנסת.[דרושה הבהרה]
אנשי הקהילה > רבנים

יצחק אלחנן ספקטור - רבה הראשי של קובנה במשך 32 שנה, משנת 1864 ועד מותו ב-1896.
אברהם דוב כהנא שפירא - רבה הראשי של קובנה משנת 1913 ועד מותו בגטו קובנה במהלך השואה. היה אחד ממייסדי "אגודת הרבנים בליטא".
אפרים אושרי - ניצול שואה ורב ששימש כיד ימינו של הרב אברהם דוב כהנא שפירא בגטו קובנה ועמד בראש הארגון "תפארת בחורים".
שלמה זלמן אוסובסקי - מרבני ליטא, ואב בית דין בסלבודקה, אשר ניספה בשואה (נרצח בפרעות בידי התושבים המקומיים).
אנשי הקהילה > אנשי קהילה אחרים

לאה גולדברג - משוררת וסופרת עברית מפורסמת, וכלת פרס ישראל לספרות לשנת 1970. גולדברג למדה בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה.
חיים נחמן שפירא - מרצה באוניברסיטה הליטאית בקובנה ובנו של הרב אברהם דוב כהנא שפירא.
אלחנן אלקס - רופא, פעיל ציוני ויו"ר האלטסטנראט בגטו קובנה.
אברהם מאפו - סופר עברי בן תנועת ההשכלה, אשר ספריו שימשו כבסיס רעיוני לתנועת הציונות; מחבר הרומן הראשון בשפה העברית – אהבת ציון.
לייב גרפונקל - עורך דין ניצול שואה, ממייסדי היומון היידי הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי') ועורכו הראשון. בנוסף כיהן כחבר מועצת העיר קובנה בשנת 1924 מטעם הסיעה היהודית.
אברהם תורי - עורך דין ולוחם מחתרת ניצול שואה. העיד במשפטם של מספר רוצחי יהודים בגטו קובנה.
אסתר לוריא - ציירת עטורת פרסים ומעצבת במה ותפאורה מפורסמת. בשנת 1939 נסעה לקובנה לבקר את אחותה ועברה את השואה בגטו קובנה ובמחנות. המשיכה לצייר בגטו, וציוריה היוו עדות לזוועות שביצעו הנאצים במלחמת העולם השנייה.
חיים ילין - בוגר הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה בשנת 1932 ומפקד ארגון המאבק האנטי-פשיסטי בגטו קובנה. אחיו הצעיר של מאיר ילין.
אמה גולדמן - אנרכיסטית וסופרת ילידת סלובודקה, אחד מפרברי העיר קובנה, שהיגרה בגיל 16 לארצות הברית. נודעה בשם "אמה האדומה".
עמנואל לוינס - יליד קובנה ובוגר גימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה. פילוסוף שנודע בעיקר זכות היותו הפילוסוף הראשון להעניק בכורה לשאלת "האחר" בפילוסופיה.
משה שוובה - מנהלה הפדגוגי של הגימנסיה העברית בקובנה, שנקראה אחר כך על שמו. היה נשיא הסתדרות החלוץ בליטא וחבר מרכז החלוץ העולמי, כמו כן כיהן כיו"ר קרן היסוד בליטא ויו"ר השומר הצעיר שם. עלה לארץ טרם השואה.
דב לוין - חוקר וניצול השואה, שבמהלך השואה היה פעיל במחתרת הציונית בגטו קובנה, ולחם כפרטיזן באזור וילנה. כמו כן, ערך את פנקס הקהילות וכתב ספרים על השואה.
ד"ר אבא לפין - רופא, סופר, ממנהיגי קהילת קובנה, פעיל ציוני בכיר, פילנתרופ, ומעמודי התווך של קהילת קובנה.
הנצחה

ב-30 ביולי 2018 התקיים ב"יד ושם" אירוע הנצחה מיוחד: "קונצרט שכולו תכלת" - שחזור הקונצרט הציוני החשאי שהתקיים בקובנה 75 שנים קודם לכן, בכ"א בתמוז תש"ג. בקונצרט המקורי השתתפו ראשי גטו קובנה וחברי תנועות הנוער הציוניות ושרו שירי ארץ ישראל.
בבית הקברות בחולון הוקמה אנדרטה לזכר יהודי קובנה והסביבה שנספו בשואה וכמו כן גם במתחם יד ושם בירושלים.
בקובנה הוקם אתר הנצחה גדול ומוזיאון בפורט התשיעי. כמו כן הוצבו שם שלטי זיכרון בשטחי הגטו לשעבר, בבניין ישיבת סלובודקה ובאתרים בעיר קובנה בהם התגוררו דמויות חשובות בין תושבי הגטו. בהשראת סיפורם של 131 הילדים מקובנה כתבה סופי בן ארצי את הספר "אחד מכולם".
באתר הפורט התשיעי פועלים שני מוזיאוני הנצחה. האחד, הממוקם בתאי הכליאה במצודה עצמה, עוסק בכיבוש הנאצי בקובנה ובו כמה חדרי הנצחה ליהודים שנספו במקום וכן לחסידי אומות עולם מליטא, והשני מוקדש לליטא תחת הכיבוש הסובייטי לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה. כמו כן, ישנו אתר הנצחה הממוקם על קבר האחים של רבבות הנספים במקום.
לקריאה נוספת

דב לוין (עורך), פנקס הקהילות – ליטא, ירושלים תשנ"ו
דוד מתיתיהו ליפמן, לתולדות היהודים בקובנה וסלבודקה, קידאן: דפוס מובשוביץ וכהן, תרצ"ד
דב ליפץ, יהדות ליטא כרך א ב, הוצאת יוצאי ליטא, 1960
דב לוין, בין ניצוץ לשלהבת, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, ינואר 1987
נשמית שרה, הילדים מרחוב מאפו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ב
י. יבלוקובסקי, היכל ששקע - החינוך העברי בקובנה: מוסדות ואישים, הוצאת ארגון בוגרי הגמנסיון העברי בקובנה, 1962
ספירה רפפורט, יהודייה גזעית - בין שם לכאן - קובנה וארץ ישראל, הוצאת יד ושם, 2004
יוסף גאר, אומקום פון יידישער קאוונע, מינעכן: פארבאנד פון ליטווישע יידן אין דער אמעריקאנער זאנע אין דייטשלאנד, 1948
אברהם תורי, ודינה פורת (עורכת), גיטו יום-יום: יומן ומסמכים מגיטו קובנה, תל אביב: מוסד ביאליק, אוניברסיטת תל אביב, 1988
לייב גרפונקל, קובנה היהודית בחורבנה, הוצאת יד ושם, 1959
זאב מנקוביץ (עורך), היכון לקראת חירות! רשימות מגטו קובנה וממחנה קאופרינג: אלמנך גדוד מעפילים והביטאון ניצוץ, ירושלים: הוצאת יד ושם, 2011
רמי נוידרפר, המשטרה היהודית בגטו קובנה - אורות וצללים, אוניברסיטת תל אביב, 2015
אריה סגלסון, בלב העופל, כיליונה של קובנה היהודית, ירושלים: הוצאת יד ושם, 2003
דליה עופר (עורכת), משטרת הגטו היהודית בוויליאמפולה: מסמך מגטו קובנה, ירושלים: יד ושם, תשע"ו 2016
אברהם בראון ודב לוין, תולדותיה של מחתרת: הארגון הלוחם של יהודי קובנא במלחמת העולם השנייה, ירושלים: יד ושם, 1962
אילתי שלום, לחצות את הנהר, הוצאת כרמל, ירושלים תש"ס
סופי בן ארצי, אחד מכולם, הוצאת הקיבוץ המאוחד - ספריית הפועלים, 2007
מאשה גרינבאום, חיים על פי התהום, יד ושם, 1999 (עמ' 34–38)
מ. גפן (עורך), ספר הפרטיזנים היהודים, ספרית פועלים, תשי"ט-1959
S.A. Bershadski, Litovskiye Yevrei 1388 – 1569 (1883)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  קהילת קובנה, באתר מכללת הרצוג
1 2 3 4 5 6 7 8 9  קהילת קובנה, באתר זכור
1 2 3 4 5 6 7 8  קהילות - קהילת קובנה, באתר מירושלים לליטא
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  קהילת יהודי קובנה, באתר בית התפוצות
1 2 3 4 5 6  האנציקלופדיה של הגטאות - קובנה (Kaunas), באתר המכון הבין-לאומי לחקר השואה - יד ושם
↑  Budreckis, Algirdas M. (1968). The Lithuanian National Revolt of 1941. Boston: Lithuanian Encyclopedia Press. pp. 62–63. OCLC 47283. Again for some unknown reason, Stahlecker exaggerates his statistics. The account by L. Shauss to the Soviet Extraordinary State Commission stated that in "the first pogrom on June 25–26, in the Kaunas suburb of Slobodka, 600 Jews were killed on Arbarski, Paverski, Vilyuski, Irogalski streets."
↑  ראו גם חיים לזר-ליטאי, חורבן ומרד, פרק ב'
↑  זכרונות מאשה גרינבאום
↑  הרב פרסון אלחנן, חיי הדת בגטו קובנה
↑  ליב גרפינקל, קובנה היהודית בחורבנה, יד ושם, תשי"ט, עמ' 129
↑  Ephraim Oshry, The Annihilation of Lithuanian Jewry, Judaica Press, 1995, עמ' 75-77
1 2  יהל פרג', ‏סיפורם הייחודי של 131 ילדים יהודים מגטו קובנה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 24 באפריל 2017
↑  כתבי אהבת ציון בפרויקט בן-יהודה
↑  ראו: רשימת חברי המועצה הנבחרים של קובנה לפי הסיעות, 1924, באתר הארכיון של מחוז העיר קובנה, התערוכה הווירטואלית, תמונות 14–15 (בליטאית).
↑  "חיים ילין", בפורטל ה'שטעטל הווירטואלי' של המוזיאון ההיסטורי ליהודי פולין בוורשה (בליטאית).
↑  סיפורים יהודיים בווילנה, מעריב, טור 1, 27 במאי 1963; שמעון נוי, פרקים מספרות החורבן והמאבק: ספרא וסיפא, דבר, טורים 2–4, 3 במאי 1976.
↑  שבעים וחמש שנה לחיסול גטו קובנה וגטו וילנה, באתר איגוד יוצאי וילנה והסביבה בישראל
↑  ע' 1–81 כוללים: ליפמן, דוד מתתיהו: לתולדות היהודים בליטא-זאמוט
הרב יצחק אלחנן ספקטור, ששימש כרב הראשי של קובנה בשנים 1864–1896
הגימנסיה העברית ע"ש שוובה בקובנה
אזרחים מתבוננים בגופות נרצחים יהודים בטבח בקובנה, 27 ביוני 1941
עבריין שכונה "סוחר המוות" בעת ביצוע טבח במספר יהודים. שמו האמיתי לא ידוע אך יש מספר השערות לשמו.
גיא ההריגה בפורט התשיעי
הרב אברהם דוב כהנא שפירא
אנדרטה לזכר יהודי קובנה והסביבה שנספו בשואה, בבית הקברות בחולון
אנדרטה המנציחה את "אקציית הילדים" בחצר בית הכנסת הכוראלי בקובנה
דגל סן פרנסיסקו

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל מוניציפלי
 הונף לראשונה:  1 במאי 1900
 קבלת מעמד רשמי:  16 בדצמבר 1940 
 מוטיבים עיצוביים:  דגל לבן עם גבול צהוב. במרכז, עוף החול, מתחתיו קלף לבן עם כיתוב צהוב "Oro en Paz—Fierro en Guerra" ומתחת בכחול SAN FRANCISCO
 
הדגל מעל עיריית סן פרנסיסקו.
דגל העיר סן פרנסיסקו, כמו גם סמל העיר מייצגים את בנייתה המחודשת של העיר לאחר שריפות שנגרמו כתוצאה של רעידות אדמה. הדגל מתאר את עוף החול האגדי הנולד מחדש מן הלהבות ששורפות את העיר.
הדגל מסמל את השתקמות העיר לאחר כל אחת משש השריפות שפקדו אותה בין השנים 1849–1852 ונבחר לסמל בנייתה המחודשת של העיר אחרי רעידת האדמה של 1906 והשריפה הגדולה בעקבותיה אשר כילתה באש את מרבית בתי העיר. הדגל הפך לדגלה הרשמי של העיר ב-16 בדצמבר 1940.
מתחת עוף החול מופיע המשפט בספרדית:
"Oro en Paz–Fierro en Guerra"
שמשמעו:
"זהב בעת שלום, ברזל בעת מלחמה"
בעת עיצוב הדגל היו אמורים להיות לו ציצות בצבע זהב המקיפים את הדגל. בשל טעות, בעת שהדגל נוצר, נתפר חלק זה מבד בצבע זהב, במקום בצורת ציצה, והמעטפת הפכה לחלק מהדגל. כיום, כאשר הדגל מוצג בתוך מבנים, נהוג להוסיף לו ציצה בצבע זהב המקיפה את המעטפת המוזהבת של הדגל.
היסטוריה

ב-8 בינואר 1900 נשא ראש עיריית סן פרנסיסקו, ג'יימס ד. פלאן (James D. Phelan) נאום בפני מועצת העיר (S.F. Board of Supervisors) בו הוא הציע לחברי המועצה לבחור דגל לעיר ועליו מוטו העיר (Oro en paz fierro en guerra). לדברי ראש העיר, סן פרנסיסקו היא החשובה בערי קליפורניה, ועליה לסמל את העקרונות של המדינה, ולהזכיר את הלוחמים מקליפורניה אשר לחמו במלחמת ארצות הברית–ספרד. הזהב, לדבריו, מסמל את עושרה של קליפורניה ואת השפע שלה, והברזל מסמל את עוצמת הלוחמים של קליפורניה במלחמה.
ראש העיר הכריז על תחרות לעיצוב הדגל העירוני, והפרס הראשון שהוצע היה 50 דולרים.
במרץ באותה שנה החלה הגשת העיצובים לדגל. בין העיצובים שהוגשו היו קביה, עכבר וקוף כדמות מרכזית בסמל, אולם ב-15 באפריל נבחר העיצוב של ג'ון מ. גאמבל (John M. Gamble), מבין 15 ההצעות שהוצעו. הצעה זו לא כללה את מעטפת הזהב המקיפה כיום את הדגל ולא כללה את המילים "סן פרנסיסקו".
ב-19 באפריל הוצג העיצוב הנבחר למועצת העיר, וב-20 באפריל נערך דיון בעיצוב.
הדגל עוצב לראשונה בתהלוכה העירונית לכבוד משטרת העיר שנערכה ב-1 במאי 1900.
הדגל המקורי של העיר הוחלף בשנת 1926 בשל בלאי שנגרם לו במהלך השנים. בדגל מחליף זה הופיעה לראשונה ציצת זהב.
רק ב-16 בדצמבר 1940 החליטה מועצת העיר על אימוץ הדגל באופן רשמי. דגל זה שאומץ כלל ציצת זהב, ובתיאור הדגל הרשמי נכתב כי הדגל "מוקף בזהב". בעקבות תיאור זה החלו חברות יצור הדגלים אמרסון (.The Emerson Flag Co) ופאראמונט (.The Paramount Flag Co) לייצר דגלים וסביבם פס מוזהב.
חברת פאראמונט הקפידה על העיצוב הרשמי, אולם חברת אמרסון הוסיפה עיטורים, צבעה את הלהבות בשלושה צבעים ושינתה את הגופנים לגופנים יותר מעוצבים. בשנת 1963 הכריז ראש העיר ג'ורג' כריסטופר כי הגרסה שיוצרה על ידי חברת פאראמונט היא עיצוב הרשמי של העיר, אולם שתי הגרסאות עדיין נמכרות.
קוניפ"א

| --- | --- |

 ענפי ספורט:  כדורגל
 תחום השיפוט:  בינלאומי
 מיקום המטה:  שוודיה לולאו, נורבוטן, שוודיה
 נשיא:  שוודיה פר-אנדרס בלינד
 יושב ראש:  Per-Anders Blind 
 תאריך ייסוד:  2013, כהמשך למועצת הפדרציות החדשה (N.F.-Board) (אנ')
 מספר חברות:  38
 www.conifa.org/en
 
הקונפדרציה של התאחדויות כדורגל עצמאיות (באנגלית: The Confederation of Independent Football Associations, בראשי תיבות: CONIFA) היא פדרציית ספורט בינלאומית המנהלת את ענף הכדורגל לגברים ולנשים לכל הנבחרות אשר אינן משויכות לפדרציה הבינלאומית לכדורגל פיפ"א.
כיום אחראי הארגון על שתי תחרויות בינלאומיות: אליפות העולם של קוניפ"א (CONIFA World Football Cup) ואליפות אירופה של קוניפ"א (CONIFA European Football Cup).
משרדי הקונפדרציה נמצאים בלולאו, נורבוטן, שוודיה, והנשיא הנוכחי הוא פר-אנדרס בלינד השוודי.
סוגי הנבחרות החברות

בארגון חברות כ-38 נבחרות, נכון לשנת 2023. הארגון מגדיר את הנבחרות כ"חברות" ("Members") או "ישויות" ("Entities"), יותר מאשר ההגדרה של "מדינות" ("countries"/"states").
על החברות בארגון לעמוד בתנאי הבסיסי, שהוא שהן אינן חברות בפיפ"א או על שלל הפדרציות שבה (CONCACAF,CONMEBOL, UEFA, OFC, AFC, ו-CAF) ובנוסף עונות על תנאי אחד לפחות מהקריטריונים הבאים:
הישות מיוצגת בוועד האולימפי הבינלאומי
הישות מיוצגת בהתאחדות של ענפי הספורט שאינם אולימפיים (אנ')
הישות מיוצגת בתקן הבינלאומי ISO 3166-1
הישות מתפקדת כעצמאית דה פקטו ועומדת בקריטריונים הבאים:
1.לישות יש טריטוריה מוגדרת
2.לישות יש אוכלוסייה קבועה
3.לישות יש ממשלה אוטונומית
4.לישות יש הכרה דיפלומטית של לפחות אחת מהחברות האו"ם.
הישות נמצאת ברשימת האו"ם של המקומות אשר עברו תהליך דה-קולוניזציה (אנ')
הישות מתפקדת כשטח אוטונומי כחלק מטריטוריה תלויה (אנ')
הישות מיוצגת במילון של "מועדון המאה למטיילים" (לאלו שטיילו בלמעלה ממאה מדינות) (אנ')
הישות מיוצגת בארגון המדינות והעמים הבלתי-מיוצגים (אנ'), או\ובארגון "האיחוד הפדרלי של עמי אירופה" (אנ')
הישות מייצגת קבוצת קבוצת מיעוט אתני ו\או דתי, אשר מיוצגת ב"מילון של קבוצות המיעוטים והילידים", שיוצא לאור על ידי ארגון "קבוצת זכויות המיעוטים" (אנ')
הישות מייצגת עם ילידי, אשר מיוצגת ב"מילון של קבוצות המיעוטים והילידים", שיוצא לאור על ידי ארגון "קבוצת זכויות המיעוטים" (אנ')
הישות משתמשת בשפה מיעוט אחת או יותר, אשר נמצאת ברשימת "ISO 639-2" של ארגון התקינה הבינלאומי (אנ')
רשימת הנבחרות החברות

נכון לדצמבר 2023
רשימת התחרויות והזוכות

לפני הקמתה של קוניפ"א, תחרויות בין ישויות התקיימו במסגרת גביע העולם של VIVA, שהתקיים בין השנים 2006-2012 ונערך בכל שנה או שנתיים.
לאחר הקמת CONIFA, ישנן שתי תחרויות המתקיימות בכל שנה לחלופין: אליפות העולם של קוניפ"א (CONIFA World Football Cup) ואליפות אירופה של קוניפ"א (CONIFA European Football Cup).
בטבלה זו מוצגות המדינות המארחות של כל טורניר, תוצאות משחקי הגמר והמשחקים על המקום השלישי:
הערות שוליים

↑  VICE, CONIFA: The Other World Cup, youtube, ‏9 ביולי 2018
בול דואר לציון אליפות אירופה של שנת 2019
פרדריק פנצ'ר

פרדריק ברטלט פנצ'ר (באנגלית: Frederick Bartlett Fancher;‏ 2 באפריל 1852 –  10 בינואר 1944) היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הצפונית השביעי בשנים 1899–1901.
ראשית חייו

פרדריק פנצ'ר נולד במחוז אורלינס שבמדינת ניו יורק. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ובבית הספר הנורמלי המדינתי באיפסלנטי שבמישיגן (כיום אוניברסיטת מזרח מישיגן). הוא נשא לאישה את פלורנס ס. ואן וורהיס.
קריירה

ב-1881 עבר פלצ'ר לטריטוריית דקוטה והחל לעסוק בחוואות ליד העיר ג'יימסטאון. לאחר שעבד בתחום הביטוח בטריטוריית דקוטה ובאילינוי, נכנס פנצ'ר לראשונה לפוליטיקה כנשיא ועידת החוקה של דקוטה הצפונית ב-1889. בשנים 1895–1899 הוא שימש כנציב הביטוח המדינתי, וכחבר חבר הנאמנים של בית החולים המדינתי לחולי נפש.
לאחר שהבטיח לעצמו את מועמדות המפלגה הרפובליקנית, נבחר פנצ'ר כמושל דקוטה הצפונית וכיהן בתפקיד מ-3 בינואר 1899 ועד 10 בינואר 1901. בעת כהונתו כמושל הוקמו במדינה מועצת החנינות ומפעל אריגה בבית הכלא המדינתי.
לאחר תום כהונתו כמושל עבר פנצ'ר לסקרמנטו שבקליפורניה, שם הוא עסק בעסקי קמעונאות עד לפרישתו ב-1925.
מותו

פרדריק פנצ'ר נפטר בלוס אנג'לס ב-10 בינואר 1944. הוא נטמן בפארק הזיכרון איסט לון שבסקרמנטו. הוא היה אחרון מושלי דקוטה הצפונית שנותרו בחיים מבין אלו שכיהנו במהלך המאה ה-19.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 3, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1174-1175.
רחשי לב

| --- | --- |
 תחום:  עזרה לחולי סרטן ומשפחותיהם
 מדינה:  ישראל
 מייסדים:  ראובן גשייד
 נשיא:  יהושע דור
 מנכ"ל:  שימי גשייד
 תקופת הפעילות:  1989–הווה (כ־35 שנים) 
 rachasheilev.org
 
רחשי לב היא מרכז תמיכה ארצי לילדים חולי סרטן בישראל. העמותה הוקמה על ידי ראובן גשייד, ומנוהלת על ידי שימי גשייד.
הקמה ופעילות

רחשי לב הוקמה בשנת 1989, על מנת להקל את הסבל אותו חווים ילדים חולי סרטן ובני משפחותיהם, לחזק אותם בתקופת ההתמודדות עם מחלת הסרטן והטיפולים הכרוכים בה, ולשמח אותם בתקופת המחלה.
העמותה מפעילה מערך מתנדבים עבור ילדים חולי סרטן בכל רחבי הארץ. פעילות מיוחדת נעשית במחלקות האונקולוגיות בבית החולים שיבא-תל השומר ובית החולים דנה באיכילוב, אותה מלווים מתנדבי השירות הלאומי. נשיא העמותה הוא פרופסור יהושע דור.
בית הילד

בשנת 2007 חנכה רחשי לב את 'בית הילד' במתחם בית החולים שיבא בתל השומר, בצמוד לבית החולים 'ספרא' לילדים. 'בית הילד' הוא מלונית עבור הילדים והמשפחות, ובה מגוון שירותים והפעלות מיוחדות, לרווחת השוהים תקופות ממושכות בבית החולים. כמו כן מקיימת עמותת רחשי לב מלונית לשבתות הנקראת פרויקט אוהל שרה.
במסגרת העמותה פועלת מחלקה להשאלת ציוד רפואי ושיקומי לילדים חולי סרטן, הן בתקופת האשפוז והן לאחר השחרור הביתה. לרשות העמותה עומד אמבולנס ייחודי, המסייע לילדים חולי סרטן להגיע לבית החולים ומחזיר אותם לביתם לאחר הבדיקות והטיפולים.
כמו כן הוקם האגף לילד המיוחד, עבור ילדים בעלי צרכים מיוחדים הסובלים מפיגור שכלי, אוטיזם ותסמונת דאון, הנמצאים תחת השגחה של אנשי מקצוע בסופי שבוע ובחגים. האגף עוסק בשילובם בפעילויות עם ילדים בריאים, לרווחת המשפחות המתמודדות איתם במהלך כל ימות השנה.
פרסים ואותות הוקרה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | "פעילותה של עמותת רחשי לב בימי שגרה ובמיוחד בימים אלו של קושי וחוסר ודאות היא הצלה אמיתית בעבור חולי הסרטן בישראל.   אני מתכבד לברך אותכם על הפעילות הברוכה שהרי מפעל החסד הזה מונע כולו מאהבת ישאל, אהבה אצילית, יהודית כל כך שלא מבחינה בין אדם לאדם כשהוא נזקק לסיוע ולהצלת חיים.   בימים אלו כשכולנו מתמודדים עם הנגיף המסוכן ונרתמים לבלימת התשפטותו, פעילות החסד של רחשי לב, מאירה באור יקרות את הזמנים החשוכים האלה" | “ |

|  – ראובן ריבלין, מכתב הערכה, י"א בחשוון תשפ"א |  – ראובן ריבלין, מכתב הערכה, י"א בחשוון תשפ"א |  |
לאורך שנות פעילותה זכתה העמותה בפרסים ובאותות הוקרה רבים, בהם:
1991 - פרס מהיחידה להתנדבות במשרד העבודה והרווחה.
1995 - פרס הצטיינות מהשר לביטחון פנים, וב-1999 בתעודת הוקרה מיוחדת משר הבריאות.
2003 - אות הנשיא למתנדב ומגן שר העבודה והרווחה
במהלך הביקור של קבוצת הספורט ברצלונה בישראל בשנת 2013, נפגשו ילדי רחשי לב עם שחקני הקבוצה והנשיא סנדרו רוסיי. במפגש נכחו ראש הממשלה בנימין נתניהו ורעייתו שרה. לאחר המפגש שיחק נתניהו כדורגל עם הילדים החולים.
בחג חנוכה 2014 התקיים טקס הדלקת נרות חנוכה לכ-150 ילדים חולי סרטן בבית נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין ורעייתו נחמה ריבלין.
במהלך ביקור נשיא ארצות הברית בישראל ביוני 2017 התקיים מפגש בין שימי גשייד, מנכ"ל רחשי לב ואמילי אמבר, נערה חולת סרטן, עם הנשיא דונלד טראמפ במוזיאון ישראל בירושלים.
הערות שוליים

↑  רחשי לב מציגה - אמבולנס החלומות, באתר יוטיוב, 16 בספטמבר 2018
↑   ילד מרחשי לב נפגש עם בנימין נתניהו וכוכב הכדורגל ליאונל מסי, סרטון בערוץ "ערוץ 2", באתר יוטיוב
↑  אלי כהן, ילדי 'רחשי לב' הדליקו בבית הנשיא, באתר בחדרי חרדים, 18 בדצמבר 2014
↑  הגשימה חלום: אמילי חולת הסרטן פגשה את טראמפ, בסיוע עמותת רחשי לב, באתר מעריב אונליין, 24 במאי 2017; ד"ר איתי גל, הילדה אמילי חולת הסרטן שנפגשה עם טראמפ – הלכה לעולמה, באתר ynet, 29 ביולי 2017
| בריאות בישראל |
| --- | --- | --- |
| משרד הבריאות | שר: אוריאל בוסו • מנכ"ל: משה בר סימן טוב • רשות בתי החולים הממשלתיים • המרכז הלאומי להשתלות • אפליקציית המגן • מעבדה לבריאות הציבור • מרכז ידע תנודע |  |
| קופות חולים | מאוחדת • מכבי • לאומית • כללית • בעבר: הסתדרות הפועלים החקלאים ביהודה • פועלי הגליל • פועלי השומרון • עממית • אסף • הציונים הכלליים |  |
| ארגונים, עמותות ואיגודי בריאות בישראל | מגן דוד אדום • איחוד הצלה • יד שרה • האיגוד הישראלי לרפואת הפה • עזר מציון • טרם • האגודה למלחמה בסרטן • ההסתדרות הרפואית בישראל • רופאים לזכויות אדם • עמותת אדי • רחשי לב • יוסי אמבולנס |  |
| מכוני מחקר העוסקים בבריאות בישראל | מכון גרטנר • המכון לרפואה ימית  • המרכז הלאומי לרפואה משפטית • המרכז הלאומי לבקרת מחלות • הלכתיים: מכון פוע"ה • מכון שלזינגר |  |
| חקיקת בריאות בישראל | פקודת בריאות העם • חוק ביטוח בריאות ממלכתי • ועדת השירותים הציבוריים • חוק זכויות החולה • חוק החולה הנוטה למות • חוק טיפול בחולי נפש • חוק הסדרת העיסוק במקצועות הבריאות • תקנות שעת חירום למאבק בנגיף הקורונה • תקנות סימון מוצרי המזון • ועדת גרין • ועדת מור יוסף • ועדת הקורונה • קבינט הקורונה |  |
| רפואה בתקופת היישוב | רופא נודד • אגודת רופאים מדברי עברית • בית הבראה החלמה • בית החולים הירקון • תחנת הבריאות העברית • מכון פסטר |  |
| אירועים בתחום הבריאות בישראל | פרשת חולי הנפש היהודים בבית לחם • השתלת הלב הראשונה בישראל • פרשת הדם • פרשת רמדיה • שביתת הרופאים • התפרצות החצבת  בישראל • התפרצות נגיף הקורונה בישראל |  |
| לימודי רפואה בישראל | בחינת רישוי ברפואה • הפקולטה לרפואה ע"ש עזריאלי • לימודי ניהול מערכות בריאות בישראל |  |
| בצה"ל | חיל הרפואה • מסלול צמרת • מסלול בינה • פרופיל רפואי • מש"ק תברואה • בריאות הנפש בצה"ל |  |
| שונות | היריון ולידה בישראל • תרומת דם בישראל • טופס 17 • סל הבריאות • גורמי התמותה השכיחים בישראל • חוסה • פנקס הפסיכולוגים • פנקס הרופאים |  |