אייל אלדי
מצב שימור

האייל האלדי מסווג כמין בסכנת הכחדה (EN) על ידי IUCN בשל ציד נרחב לבשרו ולקרניו. איילים אלה גם היו ניצודים בעבר למזון כדי להאכיל גדודי צבא במהלך מלחמות רבות באסיה (כגון מלחמת וייטנאם). ציד של איילים אלה נחשב לפופולרי בגלל קרניהם המרשימות, והם נמכרות בשוק השחור במחירים מפולפלים. גם הרס בתי גידול כתוצאה מהרחבת החקלאות הוא בעל השפעה גדולה על מין נדיר זה. מספריו של תת-המין המניפורי ירדו בעיקר בשל טיוב ביצות לחקלאות, מרעה ודגים, ואילו של הבורמזי והתאילנדי בעיקר מציד ובירוא יערות. בית הגידול המוגן ומתאים לאייל זה הוא מאוד קטן, ובקושי כ-1% מהיערות המוגנים בדרום-מזרח אסיה הם בעלי בתי-גידול המתאימים לו. אפילו בתוך אזורים מוגנים, האיומים הנזכרים עדיין ממשיכים. "אזור השימור צ'האטהין" ("Chatthin Wildlife Sanctuary") שבמיאנמר, הוא אחד ממעוזיו האחרונים של אייל זה, והיער בתוכו עדיין תחת לחץ גדול של כריתת עצים מתושבים מקומיים. בשל הפצה מאוד מקוטעת של מין זה, הוא גם בסיכון מהכלאות וסחף גנטי.

המצב כיום בהודו, בורמה, סין וקמבודיה עדיין סביר, ובלאוס, וייטנאם ותאילנד גרוע מאוד ועל סף הכחדה. להלן נתוני IUCN על תפוצת האייל האלדי במדינות הנזכרות, הכוללים איומים עיקריים, סיבות ירידה, מאמצי שימור ועוד:
שלושת תת-המינים של אייל אלדי:
למעלה: ; במרכז: ; למטה: .
הודו הודו: תת-המין המניפורי נחשב כנכחד בשנות 1950 המוקדמות, אבל מאוחר יותר התגלה מחדש. ה"פארק הלאומי קיבול לאמג'או" (Keibul Lamjao) המשתרע על שטח של 40 קמ"ר בשטחי ביצות ה"פהומדי" שבאגם לוקטאק הגדול, הוקם במיוחד בשנת 1977 כדי להגן על ה"סאנג'אי" שמצבו אז היה קריטי (כ-14 פרטים בלבד). במשך הזמן, גדלה המודעות הציבורית, והתמיכה המקומית התפתחה לשימור מוצלח של תת-מין זה. פעולות מתואמות כבר הפסיקו את הסגת גבול הפארק ונקבעו הסדרי ביטחון נאותים כדי לעצור את הציד בלתי חוקי, וטיוב הביצות למרעה ודגים. אף על פי ששטחו של הפארק הוא כ-40 קמ"ר, האוכלוסייה של ה"סאנג'אי" מוגבלת לשטח של 7.7-5.8 קמ"ר בחלק הדרומי של האגם שבו צמחיית ה"פהומדי" משגשגת וכך גם האיילים נמצאים שם בשפע. תפוצת ה"סאנג'אי" בפארק בחלק הדרומי היא בעיקר בשלושה אזורים: "פאבוצ'ינג", "טויאצ'ינג" ו"קוקצ'מבי-יאנג" משום שבאזורים הללו לאיילים יש מקלט שקט ושפע של מזון זמין. מפקדים שנערכו על ידי אגף חיות הבר של מחלקת השימור בהודו מצאו בשנת 1975 14 איילים בלבד, ב- 1990 76 איילים, ב-2000 162 איילים, וב-2003 האוכלוסייה עמדה על 180 איילים. הסקר משנת 2000 שבו נספרו 162 איילים אלדים כלל 54 זכרים, 76 נקבות ו-32 עופרים. הדוחות של שנת 2004 מצביעים על מספר של כ-186 מה שמראה שתת-המין המניפורי נמצא במגמת העלייה. מלבד זאת מתקיימת תוכנית רבייה מוצלחת בשבי המתנהלת בגן הזואולוגי בכלכותה, ומספר רב של איילים כבר גדלו שם. האיום העתידי והעיקרי על האוכלוסייה בפארק היא פרויקט של סכרים הידרו חשמליים באגם לוקטאק, שיהפוך את מפלס מים באגם לגבוה בצורה לא טבעית בעונה היבשה וישנה את דפוס זרימת מים ואיכות המים באגם. שיטפונות שיגרמו על ידי הסכר יכולים להשפיע ברצינות על האיילים, כיוון שלא יהיה להם קרקע גבוהה שאליה יוכלו לברוח בקלות. האוכלוסייה גם מאוימת על ידי העברת מחלות מבעלי חיים מקומיים וסחף גנטי.
הרפובליקה העממית של סין סין העממית: אף על פי שתפוצתו בעבר הייתה גם באזור הטרופי של דרום מערב יונאן ומזרחה, האייל האלדי הושמד לגמרי בדרום סין. בשנת 1970 האוכלוסייה הסינית שנותרה הייתה רק באי האינאן וירדה על ידי ציד לא חוקי לכ-40 בעלי חיים בלבד, מתוך 500 שנמנו ב-1950. בשנת 1976 הוקמו שני אזורים מוגנים: שמורת הטבע באנגסי (Bangxi) ושמורת הטבע דטיאן (Datian) במערב האינאן; השמורות הוקמו סביב שני העדרים האחרונים שנותרו והמספר בהם היה 26 ו-20 בהתאמה. עד 1981 אוכלוסיית באנגסי הושמדה על ידי ציד, ואילו מספר האיילים החיים בדטיאן החל לגדול תוך כדי שהם עדיין הוחזקו במכלאות מגודרות בשטח של 13 קמ"ר. בעיות ראשוניות עם מאמצי שימור בדטיאן כללו הסגת גבול של כמעט חצי מהשמורה על ידי חקלאות מאז הקמתה, מוות איילים מבצורת וצפיפות במכלאות הקטנות, וגם ציד בלתי חוקי. בשנת 1991 האוכלוסייה הסינית התאוששה ל-346 איילים, מתוכם 261 היו בתוך שמורת דטיאן; ב-1986 הוקם שוב מחדש עדר פראי בבאנגסי, ועד שנת 2002 האוכלוסייה שם גדלה ל-115 איילים, ובדטיאן עד 2003 מספרם גדל לכ-1,000 איילים. ב-2003 נוסד עדר שלישי בשמורת מיהולינג (Mihouling), ומאז שוחררו עדרים נוספים לחלקים אחרים באי. תת-המין מראה התאוששות וגדל בקצב מהיר של 15% לשנה. חלק מהצלחה תלויה בעובדה שרשויות השימור הסיניות מתייחסות אל תת-המין התאילנדי כתת-מין נפרד ואנדמי ומכאן הדאגה לגורלו.
מיאנמר מיאנמר (בורמה): האייל הבורמזי היה עדיין נפוץ יחסית במהלך 1980 במישורים של מרכז וצפון מיאנמר, וכמו כן היה נוכח בדרום מזרח המדינה לאורך הגבול התאילנדי ומצד שני לאורך הגבול המערבי עם בנגלדש; אך הדיווחים הללו מוטלים כעת בספק רב וסקרים אחרונים משנת 1992 ו-1997 מצביעים בבירור על תפוצה המין בצפון מזרח מיאנמר בלבד בשל ציד לבשר ואובדן בית גידול. בשנת 1992 הופץ שאלון ארצי על ידי המחלקה לחיות הבר של מיאנמר, ובסיומו האייל דווח ב-28 יישובים בבורמה, והוערך כי 2,200 איילים אלדים נשארו בתוך מיאנמר, כשהאוכלוסייה הגדולה ביותר (למעלה מ -1,200 פרטים) נמצאת ב"אזור השימור צ'האטהין" ("Chatthin Wildlife Sanctuary"). השוואת הסקרים בין 1983 ל-1996 בשמורה הנזכרת הצביעו על ירידה של האוכלוסייה בלמעלה מ-40%, ולמעשה מספר הפרטים בשמורה ירד ל-500 בשנים האחרונות. מסקר ארצי נוסף במיאנמר שנערך ב-1997 הראה כי האייל האלדי נמצא ב-23 מתוך 28 היישובים שהשתתפו בסקר הקודם בשנת 1992. צוות שבדק את חמשת היישובים שמהם נעלם האייל הגיע למסקנה שהדבר אירע בשל שטח הגידול הקטן שנותר בתוכם אם כי הם חשבו שפרטים בודדים עדיין חיים שם. בשנת 2003 שוב נבדקו 23 היישובים והסוקרים הודיעו כי האייל נעלם לחלוטין מארבעת היישובים הנזכרים ומספרו ירד בעוד ארבעה אחרים, אם כי במספר יישובים היו סימנים של אוכלוסייה יציבה ואפילו בעלייה. במרבית האזורים היו עליות וירידות בהתאמה שנבעו מהתחלת מאמצי ייעור ושימור מחדש והזנחתם לבסוף. אפילו ב"אזור השימור שוואסטאו" ("Shwesettaw Wildlife Sanctuary") שהיא השמורה השנייה בגודל אוכלוסיית האיילים שבתוכה מרבית בית הגידול מנוצל לחקלאות. כיום ב"אזור השימור צ'האטהין" ("Chatthin Wildlife Sanctuary") האוכלוסייה היא בעלת הגנה מינימלית, ואף על פי שבית הגידול שבה בטוח יותר, מאמצי ההגנה די כושלים בעיקר מאז שמכון סמית'סוניאן הפסיק את תמיכתו הכספית בשנת 2003. מלבד שתי השמורות הנזכרות אין עוד אוכלוסיות גדולות, וכל האוכלוסיות החדשות שהתגלו בשנים האחרונות ביערות טיק היו נמוכות מדי מכדי להעריך בכלל את מספרם. ה"פארק הלאומי קאטהאפה אליוגדאוו" (Kathapa Alaungdaw) שהוא אזור מוגן, נמצא כבעל בית גידול שאינו מתאים לאייל כך שהאפשרות להכנסת איילים לתוכו ירדה מהפרק; בניגוד לאייל הסמבר, האייל החזירוני והמונטיאק המצוי שמספרם עלה ב"שמורת הלאווגה" (Hlawga) שמחוץ ליאנגון, האייל האלדי לא הצליח לבסס את עצמו בתוך השמורה המגודרת הזאת. הסיבה היא לדעת הצוות והווטרינר שבדק את המקרה משום שהאזור לח מדי, אם כי סיבה זאת לא אושרה.
תאילנד תאילנד: נוכחות מתמשכת של אוכלוסיות בתפוצתם הטבעית היא מאוד לא סבירה כיום, בשל בעיות המשותפות לכל מדינות הודו-סין. דיווחים מזדמנים על פרטים בודדים הם במידה רבה בלתי ניתנים לאימות, וממשיכים להתקבל בתאילנד; במקרה הטוב הדיווחים אכן אמינים. למחלקת השימור התאילנדית יש תוכנית רבייה בשבי לתת-המינים המניפורי והבורמזי ויש כבר ניסיונות להחדרתם בשני אזורים שבהם לא היה נפוץ תת-המין התאילנדי; מספריו של האחרון בתאילנד עומדים כעת על עשרות בודדות וייתכן כי כבר נכחד לגמרי. תת-מין זה לא יצליח להתאושש בתאילנד ללא עזרה רצינית.
קמבודיה קמבודיה: האיום הגדול ביותר לאייל האלדי הוא ציד, אשר בנוסף לצריכה מקומית רגילה של בשר הוא מונע גם על ידי סחר בשר אזורי, ושוק בינלאומי במזרח אסיה לפוחלצים וקרניים או חלקים מבשרו הנמכרים לרפואה מסורתית. ההשפעה של הסחר לרפואה הסינית עשויה להיות משמעותית מאוד, כיוון שככל שהחיה נדירה כך גם המוצרים המופקים ממנה יקרים יותר. במדינה זאת הם גם סובלים מאיום נוסף: לכידת איילים חיים הנובעת מהביקוש הרב למין זה בשבי, ובמיוחד מגני חיות ושמורות פרטיות בתאילנד וקמבודיה. ככל הנראה ניתן לצוד מינים אלה בקלות יחסית מאיילים אחרים, והאיילות פגיעות אף יותר כיוון שהן סובלות בעיקר מכלבי בית שכמעט תמיד מלווים את המקומיים במהלך ביקוריהם ביער גם כאשר הביקורים אינם למטרת ציד. ההשפעות של הציד הוחמרו על ידי אובדן היער ופיצולו המואץ על ידי הגירה אנושית, התפתחות תשתיות (בעיקר כבישים), הרחבה לחקלאות מסחרית, וכריית מינרלים. הפיכת שטחי יער ליישובים הייתה בעבר המניע העיקרי למקומיים, אולם כיום היא מניע שולי יחסית. לאחר פלישה אנושית או חקלאית לתוך שטחי יער, האיילים נוטים להתרכז בבית גידול שקט יותר ובכך הם הופכים לפגיעים יותר. כמין החי בבית גידול פתוח יחסית שעוברים דרכו אנשים או תחבורה קלה, הוא נתון ללחץ כבד יותר של ציד לעומת מינים החיים ביער סבוך עם צמחייה צפופה; אובדן בית גידול כשלעצמו הוא איום פחות יחסית בעשורים האחרונים לעומת הציד (אף על פי ששטחים עצומים של בתי גידול מתאימים אבדו במאה ה-20.
לאוס לאוס: המצב דומה לקמבודיה ובמדינה יש בקושי שתי אוכלוסיות ידועות. אחת (שמספרה כנראה מתחת ל-100) היא במחוז סבנחט (מרכז לאוס) והייתה בעבר במוקד של פרויקט שימור ספציפי בקנה מידה קטן, עם ניטור קבוע של האוכלוסייה. פעילויות אלו הופסקו לבסוף בשנת 2007, אך מאז הפרויקט חודש ומתבצעת הערכה מחדש בתמיכה כספית. בסוף 1990 עדיין הייתה אוכלוסייה קטנה נוספת-כנראה של כמה עשרות בודדות בפרובינציית צ'מפסק (דרום מערב לאוס), אולם מאז לא היה שוב מעקב או הערכה מחדש של האתר ודי סביר שהמין כבר ניצוד שם לגמרי. בהתחשב בצמצום בית הגידול המתאים על ידי תושבים מקומיים, ותרבות הציד הנרחבת בלאוס, אין זה סביר שמצויות עוד אוכלוסיות משמעותיות של המין; אפילו בשפלת מחוז סבנחט, חלק מהאזור המוגן בוטל עקב סלילת כבישים, המרת בית הגידול והקצאה רחבה של שטחים למטעים (בעיקר במישורים המערביים של המחוז), וממשיך ברמות גבוהות של ציד על יונקים גדולים לסחר מה שמונע את הסיכויים שמספרם הנותר ישתפר בעתיד.
וייטנאם וייטנאם: ההישרדות של האייל האלדי במדינה זאת כעת, נתונה בספק רב. האייל עדיין מדווח על ידי תושבים המקומיים אך סקרים בתחומם של אזורים אלה לא הצליחו כלל לצפות במין וייתכן כי מספר מועט שורד רק לאורך הגבול עם קמבודיה. גם הסקרים האחרונים מאחד התחומים המבטיחים יותר ה"פארק הלאומי יוק-דון" לא היו מעודדות יותר. על סמך האופטימיות של דברי סוקר מ-1991 והמצב הגרוע החל משנת 2004, מתקבלת המסקנה שהתרחשה ירידה מהירה מאוד של האייל בווייטנאם שהחלה מהמלחמות הרבות שהתרחשו שם בעבר וממשיכה עד היום על ידי הציד המקומי.