עימות בחירות
עימותים בבחירות בישראל

עימותים בבחירות בישראל נערכו במערכות הבחירות מהכנסת התשיעית (1977) ועד לבחירות לכנסת הארבע עשרה (1996). העימותים נערכו בין ראשי שתי המפלגות הגדולות, רשימות הליכוד והמערך (ומפלגת העבודה). העימותים נערכו במסגרת שידורי התעמולה של המפלגות לקראת הבחירות, וזמן שידור העימות הוקצה מזמני השידור של שתי המפלגות. העימותים הוקלטו מראש, כשאולפן ההקלטה נבחר בהטלת מטבע בין נציגי שתי המפלגות (לרוב התוצאה הייתה שהעימות הוקלט באולפן שהפיק את שידורי הליכוד). גם סדר התשובות (מי פותח את העימות ומי משיב אחרון) נקבע בהגרלה. אחרי כמעט כל אחד מהעימותים טענו בשתי המפלגות כי מועמדם ניצח, והפיקו סקרים בהתאם. מכיוון שהשאלות או נושאי העימות נקבעו מראש, העימותים אופיינו יותר בנאומים של המועמדים מאשר בדיון או בוויכוח ביניהם.
מערכת הבחירות לכנסת התשיעית (העימות התקיים ב-15 במאי 1977): העימות נערך בין מנחם בגין לשמעון פרס, בהנחיית ישעיהו בן-פורת, יומיים לפני מועד הבחירות. השאלות נמסרו למועמדים מראש. לעימות זה מיוחסת השפעה על תוצאות הבחירות, מפני שאפשר למנחם בגין, שהתאושש מהתקף לב, להצטייר כמנהיג מתון ושקול (בניגוד לדימויו).
מערכת הבחירות לכנסת העשירית (העימות התקיים ב-25 ביוני 1981): העימות נערך בין מנחם בגין לשמעון פרס, בהנחיית זאב שיף.
מערכת הבחירות לכנסת האחת עשרה (העימות התקיים ב-10 ביולי 1984): העימות נערך בין יצחק שמיר לשמעון פרס, בהנחיית דן פתיר.
מערכת הבחירות לכנסת השתים עשרה (1988): העימות נערך בין יצחק שמיר לשמעון פרס, בהנחיית דן שילון. לראשונה לא נמסרו השאלות מראש, אלא רק נושאי העימות, ונקבע שהמנחה ישאל שאלה אחת בנושא שלא נקבע מראש. במערכת בחירות זו נערך עימות גם בין שולמית אלוני ממפלגת ר"צ ליובל נאמן ממפלגת התחיה, במתכונת דומה לעימותים בין ראשי המפלגות הגדולות ועל חשבון זמן התעמולה שלהן.
מערכת הבחירות לכנסת השלוש עשרה (העימות התקיים ב-16 ביוני 1992): העימות נערך בין יצחק שמיר ליצחק רבין, בהנחיית ניסים משעל.
מערכת הבחירות לכנסת הארבע עשרה (העימות התקיים ב-26 במאי 1996): העימות נערך בין שמעון פרס לבנימין נתניהו, בהנחיית דן מרגלית יומיים לפני הבחירות. לראשונה המועמדים יכלו להפנות שאלה האחד אל רעהו. להבדיל מרוב העימותים, לעימות זה מיוחסת השפעה ממשית על תוצאות הבחירות.
מערכת הבחירות לכנסת החמש עשרה (העימות התקיים ב-13 באפריל 1999): מועמד הליכוד, בנימין נתניהו, ומועמד מפלגת המרכז, יצחק מרדכי, התעמתו במסגרת תוכניתו של ניסים משעל בערוץ 2 שזכתה ל-44.4% צפייה (לאחר שבוטל החוק שאסר על הופעת מועמדים לכנסת בשידורי הטלוויזיה בתקופת מערכת הבחירות). מועמד ישראל אחת, אהוד ברק, סירב להתעמת.
לאחר הבחירות לכנסת החמש עשרה לא נערכו עוד עימותים למשך זמן רב, מפני שהתקבעה ההערכה כי עימות אינו כדאי למועמד המוביל בסקרים, שיכול רק להינזק ממנו. כך למשל, ערב הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה ב-2001, ניסו במפלגת העבודה ליזום עימותים טלוויזיוניים בין ברק ליריבו אריאל שרון, אולם נתקלו בהתנגדות הליכוד שהסתמך על התקדים שיצר ברק במערכת הבחירות הקודמת.
כחלק מהבחירות לכנסת העשרים, פנו מחדשות ערוץ 2 לראשי המפלגות בבקשה לקיים עימות. לאחר שכל ראשי המפלגות מלבד בנימין נתניהו הסכימו לקחת חלק בעימות, הודיע נתניהו כי הוא "שוקל בחיוב" השתתפות בעימות מול המתמודדים לראשות הממשלה - יצחק הרצוג וציפי לבני. לבסוף, העימות נערך ב-26 בפברואר 2015 בין שמונה ראשי מפלגות: יאיר לפיד, נפתלי בנט, משה כחלון, אביגדור ליברמן, אריה דרעי, אלי ישי, זהבה גלאון ואיימן עודה. זו הייתה הפעם הראשונה שהתנהל עימות בחירות במתכונת כזו בישראל. את העימות ניהלה יונית לוי. נתניהו והרצוג לא נטלו בו חלק. עימות נוסף באותה מתכונת נקבע ל-10 במרץ בערוץ הראשון, בהנחיית יעקב אילון. אולם לאחר שאביגדור ליברמן חזר בו מהסכמתו להשתתפות ויאיר לפיד הלך בעקבותיו, העימות בוטל.