stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טנק מרכבה סימן 2

| --- | --- |

טנק מרכבה סימן 2
 מידע כללי
 סוג:  טנק מערכה
 מדינה מייצרת:  ישראל ישראל
 משתמשים עיקריים:   צה"ל
 שנת ייצור:  1982–1989
 דגם קודם:  מרכבה סימן 1
 דגם עוקב:  מרכבה סימן 3
 מערכה מרכזית:  מלחמת לבנון הראשונה, האינתיפאדה השנייה, מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה, מבצע צוק איתן, מלחמת חרבות ברזל
 יחידות שיוצרו:  580
 מידע טכני
 אורך:  כ-9 מטרים
 רוחב:  כ-4 מטרים
 גובה:  כ-2.5 מטר
 משקל:  בין 60 ל-70 טון
 מהירות:  55 קמ"ש
 טווח פעולה:  500 קילומטר
 מנוע:  דיזל, 900 כוחות סוס.
 שריון:  אינו ידוע.
 צוות:  4
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח L7 ‏105 מ"מ 
 חימוש משני:  3 מקלעי מאג 7.62 מ"מ, מקלע כבד M2 בראונינג 0.5 אינץ', מרגמה פנימית 60 מ"מ, 12 מדוכות עשן.
טנק מרכבה סימן 2 הוא הדור השני של טנק המרכבה. הטנק הוא תוצאה של לקחים מפעילות המרכבה סימן 1 במבצע שלום הגליל.
כמו לסימן 1, גם למרכבה סימן 2 יש תותח בעל קנה מחורץ בקליבר של 105 מ"מ ו"חצאית" או "אוזניים" - שתי בליטות מעוגלות בצידי הצריח, בחיבור לתובה. בעבר, סימן 2 נבדל מסימן 1 בכך שיש לו רק תריס פליטה אחד בימין הטנק ואילו לסימן 1 תריס בכל צד. עוד הבדל הוא הוספת "שערות שולמית", כדורי ברזל הקשורים בשרשראות ברזל, לחלק האחורי של הצריח. וכן סלי חי"ר.
קפיצת המדרגה העיקרית בין סימן 1 לסימן 2 היא במערכת בקרת האש. מחשב הירי שופר משמעותית: המחשב מתחשב ביותר נתונים בעת קביעת המסלול הבליסטי של הפגז (טמפרטורה, לחות, גובה) מעבר לנתוני החובה (סוג פגז וטווח). מסלולים בליסטיים עבור פגזים נוספים תוכנתו מראש והוספה מערכת לומדת, המתקנת את המסלול הבליסטי שחושב על ידי הוספת סטייה מסוימת המתקבלת מסכימה של סדרות שפגעו במטרה.
שיפור מהותי נוסף הוא בחטיבת הכוח. המנוע שופר מעט, אך שיפור מהותי הורגש בממסרת, האחראית על העברת הכוח בין המנוע והזחלים. לחטיבת הכוח הוספה אפשרות ה"פיבוט" המאפשרת סיבוב של זחל אחד קדימה בעוד השני מסתובב לאחור.
שיפור קל שחל בהרכב בשריון הבסיסי בין סימן 1 לסימן 2 נמצא כלא מספק. ועד מהרה נוספו לו שכבות נוספות, כחלק מתיקון רחב בתחומי שונים לסימן 2 הבסיסי מה שנתן את השם סימן 2 ב'.
מרכבה סימן 2 ד', עם מיגון לצידי הצריח ולגחון, הגרסה הכי מתקדמת של סימן 2
מלבד השיפור שחל בשריון הבסיסי לעומת הדור הקודם ובסימן 2, לימים תוסף האפשרות להתקין תוספת מיגון לצורכי בט"ש בגבול, בעיקר בצדי הצריח ובגחון - מיגון קס"ג (על שם הקו הסגול, לשם היא יועדה) ודגם זה נקרא סימן 2 ד'.
יצוא

ביולי 2023 התקיים משא ומתן עם מספר מדינות ליצוא טנקים אלה שהיו קודם בשימוש צה״ל. בעקבות טבח שבעה באוקטובר, הוקפאה מכירת טנקי המרכבה.
שירות בצה"ל

בדומה למרכבה סימן 1, המרכבה סימן 2 נכנס לראשונה לשימוש בגדוד "געש" של חטיבה 7.
בשנת 2016 יצא המרכבה סימן 2 מהיחידות הסדירות, לאחר שחטיבה 7 הוסבה לטנקי מרכבה סימן 4מ. ביולי 2020 נערך האימון האחרון של טנקי סימן 2 שאחריו הוצאו הטנקים משירות מילואים. בזמן השירות לקח הטנק חלק בכלל המערכות, וגם לאחר שעבר למערך המילואים השתתף ברגע שזה נקרא למערכה.
חלק מהטנקים הישנים מוסבים לנגמ"שי תומכי לחימה בשם "אופק" שמיועדים לחימוש, פינוי רפואי, לוגיסטיקה ופיקוד.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, חלק מהטנקים שהיו במחסנים והיו אמורים להימכר, הושמשו וממלאים קווים בידי אנשי מילואים בגזרות השקטות.
הערות שוליים

↑  ישראל: דו"ח על צה"ל, של המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS)‏, 2014
↑  בהמשך שונו טנקי סימן 1 כך שנוספו להם "שערות שולמית" ונותר רק תריס פליטה בצד ימין
↑  ניסים קלו, סוגי טנקי המרכבה לדורותיהם - אינדקס, באתר www.himush.co.il
↑  Merkava Mk 2, www.israeli-weapons.com
↑  יואב זיתון, מאות טנקי מרכבה ישנים בדרך לאירופה: כל הפרטים על העסקה ההיסטורית, באתר ynet, 15 ביוני 2023
1 2  יובל אזולאי, ישראל עצרה תוכנית יצוא מרכבה ורוכשת דחפורי ענק, באתר כלכליסט, 19 בנובמבר 2023
↑  צה"ל נפרד מטנק מרכבה סימן 2: "חיסל כמויות של מחבלים", באתר ‏מאקו‏, 24 ביולי 2020
|  טנק המרכבה |
| --- | --- | --- |
| הטנקים בסדרה | מרכבה סימן 1 • מרכבה סימן 2 • מרכבה סימן 3 • מרכבה סימן 4 • מרכבה סימן 4 ברק |  |
| רק"ם מבוסס מרכבה | נמ"ר • נמ"ר הנדסי • שולף • אופק • פר"ג |  |
| מערכות לחימה | תותח תעש 120 מ"מ • ברק זוהר (ב"ז) • מעיל רוח (מערכת הגנה אקטיבית) |  |
| נושאים קשורים |  צבא הגנה לישראל •  חיל השריון •  מנהלת המרכבה והרק"ם (מנת"ק) |  |
יאקוב בראפמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1824 קלצק, פלך מינסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 בדצמבר 1879 (בגיל 55 בערך) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 
יעקב אלכסנדרוביץ' ברפמן (ברוסית: Я́ков Алекса́ндрович Бра́фман; ‏1824 – 28 בדצמבר 1879) המוכר בכינויו הרווח יאקוב בראפמן, היה יהודי ליטאי שהתפרסם כמומר אנטישמי, ממניחי הבסיס התאורטי למחשבה האנטישמית המודרנית ברוסיה.
ברפמן המיר את דתו תחילה ללותרניזם ואחר כך לנצרות של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. הוא קידם והפיץ תיאוריות קשר נגד הקהילות היהודיות והתלמוד. יצירותיו על "האחוות (או: האגודות) היהודיות המקומיות והאוניברסליות" (1868) ו"ספר הקהל" (1869) נחשבות לטקסטים יסודיים בתשתית החשיבה האנטישמית המודרנית, ומסגרת לנושאים שהורחבו מאוחר יותר ב"פרוטוקולים של זקני ציון".
ביוגרפיה

ברפמן נולד בשנות ה-30 של המאה ה-19 בקלצק, פלך מינסק למשפחה יהודית ענייה. הוריו מתו בילדותו והוא גודל בידי אשה אלמנה, קרובת משפחת אמו. מחשש שמא יימסר בידי הקהל כדי למלא את מכסות הקנטוניסטים, ברח בהגיעו לגיל גיוס מקלצק מולדתו והסתובב בכפרים. בשלב כלשהו מאס בחיי מחתרת והתנצר.
בתקופה הראשונה אחרי התנצרותו ניסה לנקום בראשי הקהל בקלצק מולדתו, אך בהמשך הפך למיסיונר רשמי ושידל צעירים יהודיים להיפטר מחובת הגיוס לצבא בכך שיתנצרו. הוא הופיע במינסק כ"משכיל" נרדף וזכה בתקופה הראשונה לסיוע ממשכילים יהודים כמו לב לבנדה שאותם הטעה לחשוב שנשאר ביהדותו כבראשונה. ש"ל ציטרון מצטט את אברהם יעקב פפירנא שפגש בשנות ה-60 של המאה ה-19 את אחד ממומרי בראפמן, קבצן זקן, שסיפר לו כיצד סירב בראפמן לסייע בידו כלכלית אחרי שהדיח אותו מן היהדות.
בשלב מסוים עבר בראפמן לווילנה כחלק מוועדת הצנזורה על הספרות היהודית, שם החל בעבודתו להפצת תיאוריות הקשר על 'הקהל היהודי העולמי'. לשם עבודה זו, גנב את פנקסי החברא קדישא של מינסק, שעל המתואר בהם קיווה להתבסס. מאחר שהתקשה בכתיבה, הן בעברית והן ברוסית שכר תלמידים מבית המדרש לרבנים בווילנה שיעזרו לו לנסח ולכתוב את רעיונותיו. הוא השקיע מאמצים רבים לשכור לשם כך את אברהם אליהו הרכבי שסירב לעזור לו.
כצנזור, הרבה בראפמן להתעלל במחברי הספרים היהודים ואף אסר ספרים שלמים לפרסום בגלל מילים בודדות שלא נשאו חן בעיניו. בקרב יהודי העיר התהלכו בדיחות רבות על חשבונו, שתיארו אותו כ"עם הארץ". בדיחות אלו לא נעלמו מאזני בראפמן והכעיסו אותו.
בראפמן החל מתכנן תוכניות שונות כיצד לנצר את היהודים וכיצד להפסיק את היחס החיובי באופן יחסי שזכו לו מאת הצאר אלכסנדר השני. תוכנית אחת שהציע לגנרל-גוברנטור של וילנה, מוראביוב (אנ'), עסקה בבניית כנסיות מיוחדות למומרים יהודיים שבהן יתנהל הפולחן בשפה העברית כדי לבטל את מחסום השפה בפני יהודים אחרים. תוכניותיו אלו נדחו.
בתקופת כהונתו של הגנרל-גוברנטור הבא, קונסטנטין פון קאופמן, קיבלו תוכניותיו של בראפמן התייחסות רצינית יותר. אך בעצתו של השתדלן היהודי רבי יעקב בריט, ממנהיגי הקהילה בווילנה, הורה קאופמן על הקמת ועדה בת שנים-עשר חברים, משותפת ליהודים ונוצרים כדי לדון בהצעותיו של בראפמן. בראש הוועדה הציב פון קאופמן את הרב בריט עצמו, והיו חברים בה גם יהושע שטיינברג ולב לבנדה. בראפמן הופיע בפני הוועדה והשמיץ את היהודים והיהדות, טענותיו ממקורות היהדות שהגיעו עד לשולחן ערוך נדחו ביסודיות בידי המשלחת היהודית ובעיקר בידי הרב בריט שהכיר את המקורות היטב והראה לשאר חברי הוועדה את שיבושיו. בישיבתה האחרונה של הוועדה סיכם הרב באריט את החלטותיה. כל הצעותיו של בראפמן נדחו.
השלב הבא במאמציו של בראפמן היה הדפסת ספרו "ספר הקהל" (עליו ראו להלן).
בראפמן התיישב בפטרבורג, התמנה למשרה ממשלתית גבוהה והחל לפרסם מאמרים ברוח ספריו בעיתונים הגדולים, הוא פרסם ב"גולוס" מאמרים בהם האשים את חברת מרבי השכלה בהפצת ניהיליזם בקרב הצעירים היהודיים, ואת "כל ישראל חברים" בניהול הקהל היהודי הכלל-עולמי הזומם לפרק את האימפריה הרוסית.
בשנתו האחרונה, ירד מעמדו האקדמי של בראפמן בפטרבורג. בין היתר הביא לכך אברהם אליהו הרכבי שמעמדו כבר-סמכא לענייני יהדות עלה באותה תקופה. לפי ש"ל ציטרון, תרמה לירידת קרנו בפטרבורג גם פרשנות שגויה שלו למונח בספרו של יל"ג "עולם כמנהגו", שהתבררה בפני השלטונות.
בראפמן מת בפטרבורג מהתקף לב ב-28 בדצמבר 1879.
ספר הקהל

בראפמן הדפיס את"ספר הקהל". הספר התיימר להיות תרגום מדויק של מסמכים קהילתיים היסטוריים של קהילת יהודי מינסק אך לפי טענת מתנגדיו הוא הכיל זיופים. תלמידי בית המדרש לרבנים בווילנה שבשירותיהם השתמש בראפמן כדי להכין את ספרו, כתבו מאמרים רבים לעיתונות ובהם לטענתם הם הראו את זיופיו ואת הפערים שבין מסמכי המקור לכתביו של בראפמן. אחד מהם, מלומד בשם שרשבסקי אף הוציא ספר שלם להוכחת הזיופים. אך בפועל התקבל הספר בקרב גורמי השלטון המקומי והמנגנונים הביורוקרטיים הרוסיים, וכך הונח היסוד התאורטי לאנטישמיות הרוסית המודרנית.
בספר חלק אחד ובו מאמרים ומבואות וחלק שנו שבו תעודות היסטוריות, ההיסטוריון יצחק לויטץ טען שברפמאן לא זייף תעודות כלל והן מקוריות.
הספר תורגם לצרפתית, פולנית וגרמנית והודפס במספר מהדורות.
לקריאה נוספת

ש"ל ציטרון, מאחורי הפרגוד: מומרים, בוגדים, מתכחשים, א, וילנה: צ' מץ, 1923. פרק I: דניאל אבראמוביטש חוואלסון עמ' 35–53
הערות שוליים

↑  גינזבורג, להלן "קישורים חיצוניים", כתבה ראשונה.
↑  יצחק א לויטץ, לבקרת ספר הקהל של ברפמן, ציון, שבת תרצ"ח חוברת ג-ב עמ' 170-178, באתר JSTOR
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259080105171  PLWABN: 9810696072005606  GND: 105540385X  ISNI: 0000 0003 8856 9789  LCCN: nr93007526  NKC: js2016920256  NTA: 169920747  VIAF: 162898443   WorldCat (עם VIAF): 162898443 
ספר הקהל של יהודי מינסק מאת יעקב בראפמן, המקור ברוסית.
יתרת רווח

יתרת רווח (או עודפים) (באנגלית retained earnings, retained profits, accumulated earnings, accumulated profits, accumulated losses) הוא מינוח חשבונאי ליתרת הרווח הנקי שנצברה בחברה לכל אורך שנות פעילותה ולא חולקה כדיבידנד לבעלי המניות או הועברה לקרנות הון.
רווחים אלה נשארים בחברה לצורך התרחבות ופיתוח העסק (למשל - קניית נכסים, רכוש קבוע, ציוד או מלאי). ההשקעה בפיתוח העסק אמורה להניב בעתיד צמיחה ברווחי החברה.
סעיף יתרת הרווח במאזן מייצג אפוא את הרווחים שבעלי החברה בחרו להשאיר בה לאורך השנים, כהשקעה נוספת בחברה מעבר להשקעתם המקורית בהקמתה וברכישת מניות נוספות בה במהלך השנים.
יתרת הרווח מוצגת במסגרת דוח המאזן של העסק, כחלק מסעיפי ההון העצמי. יתרת הרווח יכולה להיקרא יתרת הפסד, במידה ולעסק נצברו הפסדים ולא רווחים במהלך חייו. יתרת הרווח מציגה רווחים שנצברו בניכוי ההפסדים על פני השנים.
יש לציין, כי אין בהכרח קשר בין יתרת הרווח במאזן למידת רווחיות החברה. חברה רווחית, שמבצעת מדיניות של חלוקת רווחים מלאה, עשויה להציג מאזן ללא יתרת רווח. מנגד, חברה הפסדית יכולה להציג יתרת רווח שמקורה בשנים קודמות בהן הייתה רווחית.
ראו גם

הון עצמי
מאזן
דיבידנד
רווחים כלואים
ז'אן בוטז

ז'אן בוטז (נולד ב-8 ביוני 1995) הוא כדורגלן צרפתי המשחק כשוער עבור המועדון הבלגי רויאל אנטוורפן.
קריירה

בוטז התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ליל הצרפתית, שם בלט כשוער מוכשר. בעונת 2012/2013, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של ליל ששיחקה בליגה הרביעית בצרפת. במשך 5 עונות רשם בוטז 81 הופעות רשמיות עבור קבוצת המילואים, אך מעולם לא זכה לדקות משחק בקבוצה הראשונה.
לקראת עונת 2017/2018, הושאל בוטז לרויאל אקסל מוסקרון מליגת העל הבלגית. במחזור הפתיחה ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-1 על אוסטנדה, אך במחזור השני הורחק בכרטיס אדום ואיבד את מקומו בהרכב. בסך הכל ערך 11 הופעות בלבד באותה עונה. לאחר שליל שחררה אותו בקיץ 2018, חתם בוטז במוסקרון על חוזה קבוע.
בעונת 2018/2019, הפך בוטז לשוער הראשון של מוסקרון והציג יכולת מצוינת, בעיקר במחצית השנייה של העונה. הוא זכה להתעניינות ממועדונים בכירים יותר בבלגיה, אך מוסקרון דרשה עבורו סכום העברה גבוה שהרתיע מועדונים אלו.
ב-12 ביוני 2020, חתם בוטז באנטוורפן, שם בא למלא את מקומו של סינאן בולאט שסיים חוזה. ב-8 באוגוסט 2020, ערך את הופעת הבכורה שלו במדי אנטוורפן במשחק ליגה נגד מועדונו לשעבר מוסקרון.
הערות שוליים

↑  Moeskroen vraagt Antwerp twee miljoen voor doelman Jean Butez, nieuwsblad
הענק וגנו

| --- | --- |
כריכת הענק וגנו בהוצאת מודן משנת 1988 בעיבוד של אהרון בר ואיוריה של ליאת בנימיני-אריאל
כריכת הענק וגנו בהוצאת מודן משנת 1988 בעיבוד של אהרון בר ואיוריה של ליאת בנימיני-אריאל
 מידע כללי
 מאת:  אוסקר ויילד 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מעשייה
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  1888
 תאריך הוצאה:  16 במאי 1888 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001077666, 001834950, 001834951, 002204021, 002252901, 002508333, 003373157, 003507910, 003152035
 
הָעֲנָק וְגַנּוֹ (באנגלית: "The Selfish Giant", פירושו הענק האנוכי) הוא סיפור ילדים של הסופר אוסקר ויילד שאוגד בספר "הנסיך המאושר ואגדות אחרות" שפורסם במאי 1888.
הסיפור תורגם ועובד לעברית פעמים רבות. עם מתרגמיו ומעבדיו נמנים יעקב אורלנד, אוריאל אופק, א"א עקביא, אהרון בר, רותם בר, עטרה אופק ועשי וינשטין. עם מאיירי הגרסאות העבריות נמנים פֶּרלי פֶּלציג, יוסי וייס, אירן פרץ, ליאת בנימיני-אריאל, דוד מוסקוביץ וטובית אוריאל.
סיפור המעשייה

במרכז הסיפור ענק ולו גן יפהפה שבו פורחים פרחים ריחניים ומלבלבים 12 עצי אפרסק. ילדי הסביבה נוהגים לפקוד את הגן ולשחק בו בכל יום אחר הצהריים, אחרי שהם חוזרים מבית הספר. כך עד שהענק חוזר לביתו, ממנו נעדר במשך שבע שנים, עת שביקר את חברו העוג מקורנוול. כשהענק חוזר אל טירתו ורואה את הילדים משחקים בגנו, הוא צועק עליהם "מה אתם עושים כאן?", והילדים בורחים בבהלה. תוך כך הוא מחליט לבנות חומה כדי למנוע את כניסתם, ותולה שלט המציין כי מסיגי גבול ייענשו.
במהלך החורף הענק מחכה לבואו של האביב אל הגן, אך גם לאחר שהוא מגיע בשאר חלקי הארץ, בגנו של הענק שורר חורף והגן נשאר מכוסה בשלג במשך זמן רב.
בוקר אחד הענק מתעורר מציוץ ציפורים ומגלה שהאביב חזר אל הגן. הוא רואה שהילדים נכנסו אל הגן דרך פתח בחומה שבנה, ועל כל עץ יושב ילד, והעצים מלבלבים. רק בפינה המרוחקת ביותר בגן נותר שלג, והוא מבחין בילד קטן שבוכה כי הוא אינו מצליח לטפס על העץ, למרות שהעץ מתכופף ומושיט את ענפיו אליו. לבו של הענק מתרכך והוא מבין כי היה אנוכי, והוא מחליט לעזור לילד לטפס על העץ ולהוריד את החומה שבנה, אך כשהוא יוצא מביתו הילדים רואים אותו ובורחים בבהלה, ובגן שורר שוב החורף. רק הילד הקטן שעיניו היו מלאות בדמעות לא הבחין בו והענק מרים אותו ומניח אותו על העץ שהחל מיד ללבלב. הילד מושיט את ידיו ומחבק את הענק ונותן לו נשיקה. והילדים שראו כי הענק חזר בו מדרכו הרעה, רצים חזרה אל הגן ואיתם חוזר האביב. הענק מכריז כי מעתה הגן הוא שלהם ושובר את החומה.
הילדים המשיכו לשחק בגן מדי יום, אך הילד הקטן לא חזר, והילדים האחרים אמרו שהוא נעלם, והענק היה שבור לב. יום אחד, לאחר שנים רבות, כשהענק כבר היה זקן ותשוש, הוא התעורר באחד מימי החורף וראה בגינה עץ לבן מלבלב בפירות כסופים ומתחתיו הילד הקטן שאהב. הוא יצא מהטירה וראה את הילד, אך כשהגיע אליו התמלא בזעם כי על כפות ידיו ורגליו היו סימנים של מסמרים (סטיגמטה). הענק שאל את הילד מי העז לפגוע בו, אך הילד ציין כי אלה פצעי אהבה, ואמר לענק כי מכיוון שהוא נתן לו לשחק בגנו, הוא מזמין אותו לשחק בגנו שלו בגן עדן. כשהילדים הגיעו לשחק באותו אחר הצהריים הם מצאו את הענק שוכב בגן ומכוסה בפרחים לבנים.
עיבודים

הסיפור עובד בשפות שונות לבימות שונות, בשנת 1933–1934 הכנר והמלחין ההונגרי ינה הובאי עיבד את הסיפור לאופרה בשפה ההונגרית.
בשנת 1972 הסיפור עובד לסרט מצויר שהיה מועמד לפרס אוסקר.
עיבודים > עיבוד לעברית

הסיפור זכה לגרסאות שונות בעברית. אזכור הסטיגמטה, המכוון אל דמותו של ישו הצלוב, אינו מופיע בחלק מהתרגומים בעברית, שבחרו לסיים את הסיפור בדרכים אחרות. יעקב אורלנד (1947) בחר להיצמד לסיפור המקורי, אך מתרגמים אחרים בחרו לשנותו, בהם מ. בן-אליעזר (1924), שבחר לספר על ילד שעיניו נוצצות ככוכבי השמים ומגיע מ"עולם האמת", ואין בו אזכור לפצעי ישו. ז. אריאל (1946) מסיים את הסיפור בילד שאומר כי הוא הלך לענקים רעים אחרים שסוגרים את גניהם מפני ילדים, והוא חזר אליו ועתה הוא מזמין אותו אל גנו - גן עדן. אוריאל אופק בחר לעבד בשנת 1989 את הסיפור כך שעל כפות ידיו של הילד מופיעות טביעות של שתי ציפורניים.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 6f56ed65-1b68-4518-bd6f-5c74d3e24f33
פרעות צפת (1834)

פרעות צפת או הביזה הגדולה בצפת הייתה סדרת פרעות שערכו פלחים ערבים מוסלמים ודרוזים מקומיים בקהילה היהודית בצפת במהלך מרד הפלאחים בשנת 1834. הפרעות נמשכו שלושים ושלושה ימים במהלכם נבזז כל רכוש הקהילה, נאנסו נשים רבות ורבים נפצעו ואף נרצחו.
רקע

לאחר ששליט מצרים, מוחמד עלי, כבש את ארץ ישראל, בשנת 1831, הוא החל להנהיג גיוס חובה לצבא המצרי בקרב האוכלוסייה הערבית כחלק מתהליך המודרניזציה שהוביל. הרפורמה בגיוס עוררה התמרמרות בקרב האוכלוסייה הערבית שרחשה עדיין נאמנות לשלטון העות'מאני, עד שב-19 במאי 1834 הוכרז מרד בשכם וקבוצות חמושות פשטו על ירושלים והחלו לבזוז את הקהילה היהודית בעיר. אבראהים פאשא ניסה לכבוש חזרה את ירושלים מהמורדים אולם נסוג בתחילת המערכה, והשמועות על תבוסתו זרעו אי סדר ומרי ברחבי הארץ. בצפת יעץ מושל העיר למוסלמים לבזוז את הקהילה היהודית העשירה. המוסלמים בעיר הוסתו עוד בתחילת אותה שנה על ידי חכם דת מוסלמי, מוחמד דַמוּר, שהטיף כנגד הקהילה היהודית בשוק של צפת. הנוסע האנגלי, אלכסנדר ויליאם קינגלֵיק, סיפר שדַמוּר "חזה" את הביזה העתידה לבוא ב-15 ביוני, במהלכה ינשלו "המאמינים האמיתיים" את היהודים מזהבם, כספם ותכשיטיהם.
אחרית דבר

התושבים הערבים בטבריה רצו לפגוע בקהילה היהודית בעירם בדומה לאחיהם בצפת ובירושלים אולם פויסו בשוחד גדול. בחברון פרעו המורדים בקהילה היהודית וביצעו מעשי אונס וביזה, וכשכבש צבאו של אבראהים פאשא את העיר, ביצעו חייליו מעשי רצח ואונס נוספים, בניגוד להוראות מצביאם.
הביזה הגדולה בצפת הייתה נקודת מפנה חשובה בקורות הקהילה היהודית בעיר. לאחר מכן התרחשו בעיר שני אירועי רעידות אדמה, בשנים 1834 וב-1837. בשתי הרעידות נהרגו כאלפיים נפשות מהקהילה היהודית והמחסור בעקבות ההרס גרם למגפה קשה.
במהלך המרד הדרוזי (אנ') שהתחולל בחודשים ינואר–יולי 1838 נגד שלטונו של אבראהים פאשא, ערכו הדרוזים ביולי 1838 התקפה על צפת (אנ'). ב-4 ביולי הם ערכו ביזה בעיר. יהודי העיר פנו אל המושל שנשבע שיגן על היהודים אך הוא לא עשה דבר, והדרוזים חמסו מהיהודים 150 כיסים (כל כיס היה שווה 500 סטרלינג) ודרשו עוד אלף כיסים. משלא קיבלו את מבוקשם, תפסו הדרוזים את רבי אברהם דב מאבריטש ועינו אותו. יהודי העיר החלו לברוח מהעיר והדרוזים רדפו אחריהם והכו אותם בחרבות. חלק מתושבי צפת נמלטו למערות שבסלע עכברה. הדרוזים עזבו את העיר למחרת, והמוסלמים דרשו מהיהודים שיחתמו להם על תעודה שהגנו עליהם, ולא, ישלחו בהם את ערביי הסביבה. ד"ר אליעזר הלוי מזכירו של מונטיפיורי ששהה בצפת בימים אלו, ניסה לשכנע את רבי אברהם דב לעקור לחיפה בה היו קונסוליות רבות וכן עקב היותה קרובה לים ונוחה למילוט, רבי אברהם דב אמר שיעשה כרצון העדה אך לדעתו חובה להמשיך את היישוב הקדום בעיר וכמו כן, אם יעזבו את העיר עלולים הערבים לפגוע בבתי הכנסיות בעיר.
שורת האירועים האלו גרמו לדלדול הקהילה בעיר, וכך לאחר שב-1824 מצא בה רבי דוד דבית הלל כאלפיים משפחות, במפקד משה מונטפיורי משנת 1839 נמצאו רק 1,357 יהודים בעיר.
בשנת 1840 (כסליו תר"א), פרצה בעיר מגפה בה נפטרו רבים מיהודי העיר, בהם רבי אברהם דב מאבריטש.
לקריאה נוספת

צבי קרגילה, ‏איגרת ר' שמואל ב"ר ישראל פרץ העליר בעניין ביזת צפת בשנת תקצ"ד (1834), קתדרה 27, דצמבר 1982, עמ' 109–116
משה ריישר, שערי ירושלים, 1868 - מחקרו על תולדות הארץ.
ישראל משקלוב, פאת השולחן, 1836 - זכרונותיו מן האירוע.
מנחם מנדל מקמיניץ, ספר קורות העיתים, 1839 - זכרונותיו מן האירוע.
אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך ראשון, פרק ט: התנפלות הפלחים המורדים על יהודי צפת והרעש בצפת, זכרונות ר' מנחם מענדיל מקאמיניץ דליטא, עמ' 129–142.
הערות שוליים

↑  מנחם כהן, סיפורי צפת, משרד הביטחון, 2003, עמ' 22, מסת"ב 978-965-05-1204-0
↑  Dovid Rossoff, Safed: The Mystical City. Feldheim Publishers, 1991 מסת"ב 978-0-873-06566-5 pp.149ff:'The Druze Massacre of Safed
1 2 3  אלכסנדר ויליאם קינגליק, ג'נטלמן באוהלי קידר, בתוך נפלאות ארץ-הקודש, ערך יעקב שביט, תרגם יגאל חיימוביץ', כתר, 1981, עמ' 116–119
↑  יערי, עמ' 130–131.
↑  הלל כהן, תרפ"ט - שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי, עמ' 42, הוצאת כתר, 2013.
↑  יערי, עמ' 134.
↑  יערי, עמ' 131.
↑  יערי, עמ' 134–135.
↑  יערי, עמ' 135.
↑  יערי, עמ' 136.
1 2  יערי, עמ' 132.
↑  יערי, עמ' 131–132.
↑  יערי, עמ' 137.
1 2  יערי, עמ' 140.
↑  יערי, עמ' 133–134.
↑  יערי, עמ' 138–139.
1 2  יערי, עמ' 141.
↑  ראו כאן בהקדמה לספרו
↑  ד"ר אליעזר הלוי, מזכירו של מונטיפיורי, מתאר בכתביו: "וכאשר החלו מקצת העדה בעת ההיא לברוח על נפשם, תפסו הדרוזים בחרב ויכו בעם עד כי יגעה ידם..."[דרושה הבהרה]
↑  מסע יהודית, הכרמל, 12 במאי 1865
צבי שוסטר

| --- | --- |

 לידה:  1919 ה'תרע"ט חוטין, רומניה הרפובליקה הסוציאליסטית של רומניה
 פטירה:  2008 (בגיל 89 בערך) ה'תשס"ח
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום מגורים:   גדרה
 כינויים נוספים:  צלם המושבה
צבי שוסטר (1919 – 2008) היה צלם ישראלי והצלם הראשון במושבה גדרה, במשך 30 שנה היה הצלם היחיד במקום.
ביוגרפיה

שוסטר נולד בעיר חוטין שבחבל בסרביה (כיום באוקראינה). כילד למד בחדר ובמקביל בבית ספר עממי יהודי. בגיל 15 החל ללמוד צילום ועבד כשוליה ב"פוטו" בעיר. בתום שלוש שנים הוענקה לו תעודת "צלם מקצועי", שוסטר התקבל לעבוד אצל צלם בשם צבי פינוס. בשעות היום צילמו ובערב פיתחו את הסרטים, הדפיסו את התמונות וביצעו את העבודות הנלוות כגון רטוש, מיון ומספור.
ביוגרפיה > במלחמת העולם השנייה

בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב קיבלה ברית המועצות בשנת 1940 את חבל הארץ בסרביה והעסקים הפרטיים באזור נסגרו או הולאמו ובהם חנות הצילום בה עבד שוסטר. הרוסים פתחו ארגון ממשלתי לצילום בשם "פוטו טרוסט" ושוסטר עבד בו תמורת שכר חודשי.
ביוני 1941 פלשו הגרמנים לברית המועצות והחזירו את השליטה על שטחי בסרביה לרומניה, תחת השלטון הרומני כל יהודי בסרביה גורשו לשטחים שמעבר לנהר הדניסטר. שוסטר צעד עם אשתו, בני המשפחה וכל יהודי העיר אל שטחי הגירוש, כשאת ציוד הצילום החביא בבית סבתו. בין השנים 1941–1944 שהה שוסטר עם משפחתו ועוד עשרות אלפי יהודים במחנות ובגטאות, תחת שלטון רומני.
לאחר ששוחרר מהגטו על ידי הצבא האדום חזר שוסטר לעיר הולדתו וגויס לצבא ועם תום מלחמת העולם השנייה נשאר בחוטין ופתח חנות צילום בשותפות עם צלם נוסף. ב-1946 עבר שוסטר ביחד עם משפחתו לעיר טקוץ' שברומניה שם פתח חנות צילום עם הצלם חיים פישברג.
ביוגרפיה > במדינת ישראל

בשנת 1950 עלתה המשפחה למדינת ישראל ושוכנה במחנה עולים. בשנים הראשונות עבד בחנות קטנה ברחוב ביל"ו בשם "פוטו הנגב", ומאוחר יותר עבר לרחוב הרצל, שם נקראה חנותו "פוטו צבי".
עד הגעתו של שוסטר לגדרה נעזרו התושבים בצלמים מתל אביב, ראשון לציון ורחובות. את המושבה תיעדו צלמים מהקרנות הציוניות. שוסטר שכונה בפי תושביה "צלם המושבה" צילם את מעברת גדרה, את המוסד לעיוורים כפר אוריאל, את הנופשים ב"בית המרגוע לסופר ולמורה" ואת חנוכת בית החולים הרצפלד בשנת 1969.
במשך עשרות שנים תיעד שוסטר את נופי המושבה גדרה, את תושביה ומשפחותיהם כמעט בכל תחנות חייהם, פעילויות ספורט, תרבות ונופש, בתי ספר וגנים לדורותיהם ואירועים חגיגיים, פוליטיים וממלכתיים כולל חגיגות בכל עשור החל מחגיגות ה-70 לגדרה (בשנת 1954) כולל ביקור דוד בן-גוריון בגדרה. ארכיון התשלילים של שוסטר המשקף עבודה של יותר מחמישים שנה, בעל ערך היסטורי, לאומי וחברתי, ובעל חשיבות להיסטוריה המקומית של גדרה.
לאחר מותו, בשנת 2008, נקרא על שמו רחוב במושבה גדרה.
הערות שוליים

↑   גיא רז, העולם היה גדרה, באתר הארץ, 3 ביוני 2019
↑  "מאה שנה לצלם המושבה" gederahayom.co.il
↑  "פוטו גדרה" ישראל היום, יריב פלג, 30 במאי 2019
↑  במרכז אופק נפתחה תערוכת הצילומים של צלם המושבה: צבי שוסטר- 100 שנים להולדתו בה יחשף התיעוד ההיסטורי של גדרה גדרה
↑  צבי שוסטר – צלם המושבה 1919–2008 (תערוכת צילומים 1970-195) משמרים את העבר - מועצה מקומית גדרה, אפריל 2019, גיליון מספר 7
↑  רח' צבי שוסטר, באתר "רחובות בגדרה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008520587905171  VIAF: 284159032795201182216   WorldCat (עם VIAF): 284159032795201182216
אליפות אירופה בהתעמלות אמנותית (2023)

אליפות אירופה בהתעמלות אמנותית 2023 (באנגלית: Rhythmic Gymnastics European Championships) הייתה התחרות ה-39 של אליפות אירופה בהתעמלות אמנותית, היא התקיימה בין התאריכים 17–21 במאי 2023 באצטדיון הלאומי להתעמלות בבאקו, אזרבייג'ן. נבחרות רוסיה ובלארוס לא הורשו לקחת חלק באליפות בגלל מלחמת אוקראינה–רוסיה.
אליפות אירופה בהתעמלות אמנותית היא תחרות ההתעמלות האמנותית החשובה ביותר באירופה. האליפות נערכה לראשונה בשנת 1978 במדריד, ספרד ובהתחלה נערכה כל שנתיים. בשנת 1993 אוחדה אליפות הבוגרות יחד עם אליפות הנערות, ומאז היא נערכת בכל שנה.
הנבחרת הישראלית

מתעמלות הנבחרת הקבוצתית הן: אופיר שחם, דיאנה סברצוב, הדר פרידמן, רומי פריצקי, שני בקנוב וליזה בנצ׳וק. הנבחרת מודרכת על ידי המאמנת איילת זוסמן. הנבחרת הקבוצתית סיימה את האליפות במקום השני. בולגריה קיבלה ציונים גבוהים יותר וסיימה במקום הראשון. בשנה שעברה הנבחרת זכתה באליפות. בתחרות ליחידות: עדי כץ סיימה במקום ה-10 ודניאלה מוניץ במקום ה-15.
המדינות המשתתפות

סך הכל השתתפו 38 מדינות. המדינות הן:
ישראל ישראל

בריטניה בריטניה

גאורגיה גאורגיה

גרמניה גרמניה

יוון יוון

הונגריה הונגריה

סלובניה סלובניה

סן מרינו סן מרינו

סרביה סרביה

שווייץ שווייץ

סלובקיה סלובקיה

שוודיה שוודיה

טורקיה טורקיה

אוקראינה אוקראינה

איטליה איטליה

לטביה לטביה

לוקסמבורג לוקסמבורג

מונטנגרו מונטנגרו

הולנד הולנד

נורווגיה נורווגיה

פולין פולין

פורטוגל פורטוגל

רומניה רומניה

ליטא ליטא

אנדורה אנדורה

אוסטריה אוסטריה

אזרבייג'ן אזרבייג'ן

בלגיה בלגיה

בולגריה בולגריה

קרואטיה קרואטיה

קפריסין קפריסין

צ'כיה צ'כיה

ספרד ספרד

הפדרציה של בוסניה והרצגובינה הפדרציה של בוסניה והרצגובינה

צרפת צרפת
 אסטוניה אסטוניה
זוכי מדליות קבוצתיות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| האירוע | זהב | כסף | ארד |
מדליות קבוצתיות לבוגרים
| הקבוצה | בולגריה בולגריה | אוקראינה אוקראינה | ישראל ישראל |
| קרב-רב | בולגריה בולגריה | ישראל ישראל | אזרבייג'ן אזרבייג'ן |
| 5 - חישוקים | ישראל ישראל | בולגריה בולגריה | איטליה איטליה |
| 3- סרטים ו-2 כדורים | אזרבייג'ן אזרבייג'ן | ישראל ישראל | ספרד ספרד |
לקבוצות צעירים ונוער
| קרב-רב | ישראל ישראל | בולגריה בולגריה | אזרבייג'ן אזרבייג'ן |
| 5 - כדורים | בולגריה בולגריה | ישראל ישראל | אזרבייג'ן אזרבייג'ן |
| 5 - חבלים | בולגריה בולגריה | ישראל ישראל | איטליה איטליה |