stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנצ'סקו בורומיני
עבודות עיקריות > האורטוריה של סנט פיליפ נרי (Oratorio dei Filippini)

בסוף המאה השש עשרה, הקהילה הקתולית של סנט פיליפ נרי (הידועה גם בשם האוראטוריאנים) בנתה מחדש את כנסיית סנטה מריה בוליצ'לה (הידועה גם בשם "הכנסייה החדשה" - "Chiesa Nuova") במרכז רומא. בשנות ה -20 של המאה העשרים, באתר הסמוך לכנסייה, הזמינו הכמרים עיצובים לבית מגוריהם שלהם ולמבנה בו יקיימו את טקסיהם ותרגוליהם הרוחניים. תרגולים אלו שלבו הטפות ומוזיקה בצורה שהפכה פופולרית ביותר והשפיעה מאוד על התפתחות האורטוריה המוזיקלית.
האדריכל פאולו מארוסצ'לי הכין את התוכניות לאתר (אשר שרדו), והחל בהקמת המתחם הקדוש, בשנת 1629; שהיה בשימוש עד שנת 1635. אולם לאחר שנאספו כספי צדקה משמעותיים, מונה בורומיני לאדריכל הפרויקט, בינואר 1637. עד שנת 1640 כבר הוקמה הקפלה, הוקם מגדל שעון גבוה ועשיר יותר במראהו, ובשנת 1643 גם הושלמה בנייתה של הספרייה שהועתקה למיקום חדש. חזית הלבנים המרשימה והמעוגלת הסמוכה לכניסה לכנסייה היא בעלת גמלון לא שגרתי ואינה לגמרי מתכתבת עמה בסגנון העיצובי. בחלקה הפנימי של הכנסייה הלבנה יש קמרון מצולע וקיר מורכב שאליו צמודים פילסטרים ובסמוך אליהם עמודים עצמאיים התומכים במרפסות הקומה הראשונה. קיר המזבח זכה לעיצוב חדש ומשמעותי במועד מאוחר יותר.
קשריו של בורומיני עם חברי קהילת האוראטוריאנים, שעבורה הקים את המתחם, היו לעיתים קרובות טעונים ומרובי ויכוחים סוערים על סוגיות העיצוב ובחירת חומרי הבנייה. בשנת 1650 הגיע המצב לכדי משבר, ובשנת 1652 מינו האוראטוריאנים אדריכל אחר למשימה.
עם זאת, בעזרת חברו, הפרובוסט של הקהילה וירג'יליו ספאדה, תיעד בורומיני את הנמקותיו שלו למבנה ולאופן תכנונו, וגרסה של רישומיו פורסמה באיטלקית בשנת 1725.
עבודות עיקריות > סנט איבו אלה ספיאנצה (Sant'Ivo alla Sapienza)

בשנים 1640–1650 עבד בורומיני על עיצוב הכנסייה והחצר של Sant'Ivo alla Sapienza, הנמצאות בסמוך לארמון ספיאנצה - אוניברסיטת רומא . זו הייתה במקור כנסיית הארכיג'ינאסיו הרומי. מי שהמליץ על שכירת שירותיו למשימה, בשנת 1632, היה ג'ובאני לורנצו ברניני שפיקח על עבודתו של בורומיני בפלאצו ברבריני. האתר, כמו רבים ברומא הצפופה, היה מאתגר בגלל נקודות המבט החיצוניות לעברו. הוא נבנה בקצה החצר הארוכה של ג'יאקומו דלה פורטה. הכיפה והצריח השבלולי יוצאי דופן ומשקפים את המוטיבים האדריכליים האידיוסינקרטיים המבדלים את בורומיני מבני זמנו. החלל המרכזי הפנימי של הכנסייה מציג תוכנית ממורכזת ייחודית, המוקפת על ידי כרכובים קעורים וקמורים, המובילה לכיפה מעוטרת בקווים ליניאריים. הגאומטריה של המבנה היא של כוכב משוכלל בן שישה קודקודים; כשממרכז הרצפה נראים כשני משולשים שווי צלעות היוצרים משושה. העמודים הפנימיים ביותר מוצבים כנקודות על פני מעגל. המיזוג של עודף עיצובי ודינמי עם גאומטריה רציונליסטית מייצר ניגודיות מצוינת בין מבנה כנסייתי במוסד אפיפיורי להשכלה גבוהה.
עבודות עיקריות > סנט אגנסה באגון (Sant'Agnese in Agone)

בורומיני היה אחד מכמה אדריכלים שהיו מעורבים בבניית כנסיית סנט אגנסה באגון ברומא. לא זו בלבד שחלק מכוונותיו העיצוביות שונו על ידי אדריכלים שהחליפו אותו מאוחר יותר, אלא שהתוצאה נטו היא מבנה המשקף, בליל של גישות שונות.
ההחלטה לבנות מחדש את הכנסייה התקבלה בשנת 1652 כחלק מהפרויקט של האפיפיור אינוקנטיוס העשירי לחיזוק בולטותה של פיאצה נאבונה - המרחב האורבני שעליו עמד ארמון משפחתו, פאלאצו פמפילי . את התוכניות הראשונות לכנסיית הצלב היווני ערכו ג'ירולמו ריינלדי ובנו קרלו ריינלדי, ששינו את מיקום הכניסה הראשית מוויה די סנטה מריה דל אנימה לפיאצה נאבונה. היסודות הונחו וחלק ניכר מהקירות במפלס התחתון נבנו כאשר פוטרו האדריכלים ריינלדי בגלל ביקורת על העיצוב, ובורומיני מונה במקומם.
בורומיני החל בגישה חדשנית הרבה יותר כלפי החזית, שהורחבה כדי לכלול חלקים מפלאצו פמפילי הסמוך ולייצר מקום גם לשני מגדלי הפעמונים שלו. בניית החזית התקדמה עד לגובה הכרכוב והכיפה הושלמה עד לחלקו העליון של המגדלור. בחלקו הפנימי הוא הציב עמודים כנגד החללים התומכים התחתונים שהושלמו ברובם.
בשנת 1656 נפטר אינוקנטיוס העשירי והפרויקט איבד תנופה. בשנת 1657 התפטר בורומיני וקרלו ריינלדי ביצע מספר שינויים משמעותיים בעיצובו של בורומיני. שינויים נוספים בוצעו על ידי ברניני, כולל בגמלון החזית. בשנת 1668 שב וחזר קרלו ריינלדי כאדריכל וסירו פרי קיבל את המשימה להוסיף ציור פרסקו בפנים הכיפה, מהלך שלא סביר שבורומיני התכוון אליו. כן נוספו פסלים גדולים ושיש צבעוני ; שגם הם אינם חלק מרפרטואר העיצוב של בורומיני שכוון למוטיבים אדריכליים של סטוקו לבן ועיטורי מוטבים סמבוליים.
עבודות עיקריות > קפלת רה מאג' (Re Magi) של הפצת האמונה

המכללה הקתולית להפצת האמונה ברומא כוללת את קפלת רה מאג'י (Re Magi) של בורומיני, שנחשבת בדרך כלל על ידי היסטוריונים אדריכליים כאחד ממרחבי הפנים האדריכליים המגובשים ביותר שלו.
עיצוב הקפלה החדש בא במקום קפלה קטנה וסגלגלה קודמת שעוצבה על ידי יריבו ברניני והייתה עבודה מאוחרת בקריירה של בורומיני; הוא מונה לאדריכל בשנת 1648 אך רק בשנת 1660 החלה בניית הקפלה ואף על פי שגוף העבודה העיקרי הושלם עד שנת 1665, חלק מעבודת העיטורים הסתיים לאחר מותו.
חזית הקפלה פונה אל דרך הפרופגנדה פידה (Via di Propaganda) וכוללת שבעה מפרצים המחוברים על ידי פילאסטרים ענקיים. המפרץ המרכזי הוא קעור וקמור ומשתלב עם הכניסה הראשית לחצר המכללה ולמתחם, עם כניסה לקפלה משמאל ולמכללה מימין.
עבודות אחרות

עבודותיו של בורומיני כוללות:
פנים בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו
קפלה ספאדה, סן ג'ירולמו דלה קאריטה (ייחוס לא ברור)
Palazzo Spada (תעלול פרספקטיבה)
ארמון ברבריני (חלונות עליונים וגרם מדרגות סגלגל)
סנטי אפוסטולי, נאפולי - מזבח פילמרינו
סנט אנדדראה דלה פראטה
האורטוריה של סנט פיליפ נרי Oratorio dei Filippini
המכללה הקתולית להפצת האמונה Collegio de Propaganda Fide
סנטה מריה דיי סאטה דולורי, רומא
סנטה מריה אלה פורטה, מילאנו - שער כניסה (פורטל) וטימפנון
סן ג'יאובני אין אולאו San Giovanni in Oleo (שיקום)
ארמון ג'יאוסטיניאני Palazzo Giustiniani (עם קרלו פונטנה )
חזית ארמון פלקוניירי Palazzo Falconieri
סנטה לוסיה בסלצ'י Santa Lucia in Selci (שיקום)
בזיליקת פטרוס הקדוש (שערים לקפלה המבורכת ואולי גם חלקים של החופה)
פטירה והספד

בקיץ 1667, ולאחר השלמתה של קפלת פאלקוניירי (קפלת המזבח הגבוה) בסן ג'ובאני דיי פיורנטיני, התאבד בורומיני ברומא, ככל הנראה כתוצאה מהתמוטטות עצבים ודיכאון.
בצוואתו כתב בורומיני כי הוא אינו רוצה שום שם על קברו והביע את הרצון להיטמן בקברו של קרוב משפחתו קרלו מדרנו בסן ג'ובאני דיי פיורנטיני. שנים לאחר מכן שמו התווסף על לוח השיש מתחת למצבה של מדרנו, ולוחית זיכרון עם כיתוב בלטינית פרי יוזמת שגרירות שווייץ ברומא הונחה על עמוד הכנסייה בה נקבר, כמחווה לאדריכל יליד הקנטון השווייצרי, טיצ'ינו.
התואר "טיצ'יננסיס" המופיע על הלוחית הוא פרט אנכרוניסטי שחלף זמנו, שכן השם, הקשור לנהר טיצ'ינו, נבחר רק בשנת 1803, אז נוצר הקנטון המודרני על ידי נפוליאון.
הוקרה

דיוקנו של פרנצ'סקו בורומיני הופיע על גבי שטר של 100 של הסדרה השישית של השטרות, שהייתה במחזור החל משנת 1976 ועד 2000. החלטה זו באותה העת גרמה לפולמוס בשווייץ, בו החל היסטוריון האמנות האיטלקי השווייצרי פיירו ביאנקוני. שכן, לטענתו, אותם שטחים שבמאה ה -17 הפכו בשנת 1803 לקנטון טיצ'ינו היו רכוש איטלקי של הקונפדרציה השווייצרית הישנה ולפיכך לא ניתן היה להגדיר את בורומיני טיציני או שווייצרי.
בורומיני הוא נושא הסרט "לה ספיאנזה" La Sapienza מאת יוג'ין גרין שיצא לאקרנים בשנת 2015.
הערות שוליים

↑  Peter Stein. "Borromini, Francesco." Grove Art Online. Oxford Art Online. Oxford University Press. Web. 25 Jul. 2013. <http://www.oxfordartonline.com/subscriber/article/grove/art/T010190>
↑  "Francesco Borromini." Encyclopædia Britannica. Web. 30 Oct. 2010.
↑  https://www.um.edu.mt/library/oar/bitstream/123456789/30246/1/SYMP%2014%202017%20all%2014FEB.pdf
↑  Blunt, Anthony (1979), Borromini, Harvard University Press, Belknap, p. 21
↑  Blunt,(1979), p. 213-7
↑  Later he was also nicknamed "Bissone".
↑  He moved to Milano between 1608 and 1614. Carboneri, Nino. "Francesco Borromini". Dizionario biografico degli Italiani. Treccani. נבדק ב-22 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Blunt, Anthony. Borromini, Belknap Harvard, 1979, p. 13
↑  As Siegfried Giedion pointed out in Space, Time and Architecture (1941 etc.)
↑  "Plan of San Carlo alle Quattro Fontane". אורכב מ-המקור ב-2008-12-08. נבדק ב-2006-01-02.
↑  S. Carlo alle Quattro Fontane
↑  Steinberg L. San Carlo alle Quattro Fontane. A Study in Multiple Form and Architectural Symbolism. New York 1977, p 117 and Fig. 85. The effect has been noted by others that he "designed the walls to weave in and out as if they were formed not of stone but of pliant substance set in motion by an energetic space, carrying with them the deep entablatures, the cornices, moldings and pediments" (Trachtenberg & Hyman)
↑  "San Carlo alle Quattro Fontane". אורכב מ-המקור ב-2009-04-08. נבדק ב-2006-01-02.
↑  See Connors J., Borromini and the Roman Oratory: Style and Society, New York, London & Cambridge (Massachusetts), 1980, and Kerry Downes, Averlo format perfettamente: Borromini's first two years at the Roman Oratory, Architectural History, 57 (2012), pp. 109-39.
↑  For an English translation of the 1725 edition and discussion of the architecture see Kerry Downes,Borromini’s Book, Oblong Creative, 2010
↑  Blunt A. Borromini, Belknap Press of Harvard University, 1979, 157
↑  Each of the constructed bell towers has a clock, one for Roman time, the other for tempo ultramontano or European time
↑  Blunt, 1979,159-160
↑  See, Magnuson, T. Rome in the Age of Bernini, Vol 2, 207
↑  Collegio di Propaganda Fide
↑  Borromini's suicide (אורכב 26.02.2019 בארכיון Wayback Machine)
1 2  De Bernardis, Edy (ביוני 2006).  Bettosini, Luca (ed.). "Il Boccalino" [The little wine jug]. La Terra Racconta (באיטלקית) (34). נבדק ב-8 במאי 2015. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Seventh banknote series, 1984
חזית סן קרלו אלה קוואטרו פונטנה .
האורטוריה של סיינט פיליפ נרי
סנט איבו אלה ספיאנצה - Sant'Ivo alla Sapienza, חצר וחזית.
בורומיני על שטר של 100 פרנק
יגאל מאור

| --- | --- |

(רב חובל) ד"ר יגאל מאור
 לידה:  17 בפברואר 1956 (בן 69) ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  גנואה, חיפה
 תפקיד:  מנהל רשות הספנות והנמלים
 בת זוג:  גילה
 מספר צאצאים:  3
 
(רב חובל) ד"ר יגאל מאור (נולד בחיפה בה' באדר תשט"ז, 17 בפברואר 1956) הוא המנהל לשעבר של רשות הספנות והנמלים.
ימאות וחברת צים

יגאל מאור למד בבית הספר לקציני ים עכו במגמת שיט וסיים את לימודיו ב-1974 (מחזור י"ט). אחרי הפסקה בהפלגותיו עקב שירותו הצבאי, המשיך מאור את דרכו בצי הסוחר הישראלי והתקדם בעבודתו מדרגת קצין סיפון זוטר עד לדרגת רב חובל ושירות כקברניט בפועל.
בשנת 1993 עבר מאור לתפקידי ניהול בחברת "צים". הוא היה מנהל התפעול של החברה בים התיכון ובנמלי אירופה. בשנת 1997 מונה מאור לתפקיד נציג "צים" באיטליה במשרדי החברה שבג'נובה (גנואה) וניהל את כלל פעילות "צים" באיטליה ובמדינות סמוכות. בהמשך הורחבה אחריותו למדינות נוספות בדרום אירופה ובמרכזה, בהן גרמניה, אוסטריה והונגריה.
בשנת 2004 חזר לישראל. לאחר הפרטתה המלאה של "צים", מונה מאור למנהל שירות המכולות סובב העולם (ZSC) ובהמשך למנהל כלל השירותים הגלובליים של החברה. לאחר מכן מונה לחבר ההנהלה ולסמנכ"ל הספנות, בהמשך לסמנכ"ל חכירות וניהול אניות. בשנת 2008 פרש מהחברה.
בשנת 2016 סייע והיה ממקימי מסלול MBA עם התמחות בניהול ספנות ונמלים בחוג למנהל עסקים שבבית הספר לניהול (הפקולטה לניהול) שבאוניברסיטת חיפה. מאור הוא מנהל מקצועי של תוכנית זו ומרצה בחוג למנהל עסקים במסלול זה במקצועות כלכלת ספנות ונמלים, תפעול ספנות ונמלים ואסטרטגיות ניהוליות בתחומים אלו. מאור משמש גם כחוקר וכיועץ במכון למחקרי ביטחון לאומי INSS בתל אביב.
במגזר הממשלתי

בשנת 2009 מונה מאור למנהל רשות הספנות והנמלים במשרד התחבורה. כהונתו הוארכה לתקופת כהונה נוספת ב-2013, הוארכה באופן חריג לארבע שנים נוספות ב-2017, הוארכה שוב ב-2020 לשנה, עד ל-1 בספטמבר 2022 והוארכה שוב עד לסוף חודש נובמבר 2022. בין היתר הוא קידם את הרפורמות בנמלי הים והיה מעורב בהרחבת נמלי הים הקיימים שכללו את בנייתם והפעלתם של מסופי המכולות והרציפים החדשים (נמל המפרץ ונמל הדרום) והפרטת חברת נמל חיפה.
מאור כיהן כדירקטור מטעם המדינה וכיו"ר הדירקטוריון ברשות לחינוך והכשרה ימית. בשנים 2010 ועד 2015 שימש כנציג שר התחבורה במועצת הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
השכלה

מאור בוגר תואר ראשון בגאוגרפיה בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת חיפה, מוסמך בגאוגרפיה וספנות בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת חיפה, מוסמך במנהל עסקים מאוניברסיטת חיפהובעל תואר שלישי (PhD) מאוניברסיטת חיפה. עבודת הדוקטור שלו משנת 2025 עסקה בנושא: "יוזמת דרך המשי הסינית הימית (MSRI) והשלכותיה על ישראל בהיבטים גאולוגיסטיים".
מעורבות בקהילה ותפקידים ציבוריים

בעת שהייתו באיטליה היה מאור במשך כ-5 שנים יו"ר הדירקטוריון של בית הספר הבינלאומי בגנואה. במסגרת זו פעל לייסוד והקים את בית ספר התיכון הבינלאומי כהמשך לבית הספר היסודי שם. בשנת 2008 נבחר מאור כחבר מועצת עיריית חיפה ברשימת "די-שינוי". הוא עזב את המועצה כאשר מונה למנהל רשות הספנות והנמלים.
לקריאה נוספת

הערך "יגאל מאור" בלקסיקון החיפאים, אישים ודמויות בחיפה, מאת ד"ר שי חורב, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 226, 2018, חיפה.
הפרק "מצור ימי" בספר עבודת נמלים, מאת יואב צוקרמן, הוצאת מטר, עמ' 209, 2018, תל אביב.
פרק 6 בספר הכוח לעשות, מאת ח"כ ישראל כ"ץ, הוצאת ידיעות אחרונות ספרי חמד, עמ' 74, 2022, ראשון לציון.
הערות שוליים

↑  שר התחבורה מינה את רב חובל יגאל מאור לתפקיד מנהל רשות הספנות והנמלים, באתר טלנירי, 27 ביולי 2009; עופר וולפסון,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'יגאל מאור מונה למנהל רשות הספנות, באתר News1 מחלקה ראשונה, 27 ביולי 2009
↑  החלטת ממשלה 2656: אישור הארכת כהונת מנהל רשות הספנות והנמלים והממונה על הנמלים במשרד התחבורה והבטיחות בדרכים, ‏21.5.2017
↑  תוארך כהונתו של יגאל מאור כמנהל רספ״ן, באתר PORT2PORT, ‏23/8/21
↑  יגאל מאור ימשיך בתפקידו כמנהל רספ״ן, באתר פורט2פורט
↑  בית הספר למנהל עסקים, מועצת בוגרים, באתר אוניברסיטת חיפה
↑  בית הספר הבינלאומי בגנואה
MOEMS

מערכות מיקרו אופטו-אלקטרו-מכניות (MOEMS) הן מערכות הנדסיות ממוזערות בקנה מידה של מיקרונים בודדים, הקולטות ומעבדות אותות אופטיים.
מערכות אלו הם התקנים המשלבים פונקציות מכניות, אלקטרוניות ואופטיות על שבבים של מוליך למחצה (בעיקר צורן). התקנים אלו מיוצרים בדומה לייצורם של רכיבי מיקרואלקטרוניקה בתעשיית המוליכים למחצה המיוצרים בייצור המוני.
היסטוריה

במהלך 1991–1993, ד"ר מ. אדוארד מוטמדי (M. Edward Motamedi), חדשן לשעבר מרוקוול אינטרנשיונל בתחום מערכות מיקרו-אלקטרו-מכניות (MEMS) ובתחום המיקרו-אופטיקה, השתמש בראשי התיבות של MOEMS למערכות מיקרו אופטו-אלקטרו-מכניות מתוך מטרה להבחין בין MEMS ל-MOEMS.
בשנת 1993, ד"ר מוטמדי הציג באופן רשמי MOEMS בפעם הראשונה, כשילוב רב עצמה של MEMS ומיקרו אופטיקה בכנס SPIE של טכנולוגיה בסן דייגו.
רקע

מערכת מיקרו-אופטו-אלקטרו-מכניות (MOEMS) היא MEMS המשולב מיקרו אופטיקה. למעשה MOEMS הוא התקן או מערכת משובצי מערכות מיקרו מכניות, אופטיות, וחשמליות הפועלות באופן אינטגרטיבי (דבר זה לא נכון, ברוב המקרים, עבור MEMS האופטי שיכול לכלול אופטיקה בתפזורת)
התקני MOEMS הם בדרך כלל חיישנים אופטיים או מעבדי אותות אופטיים המיוצרים באמצעות טכנולוגיות ייצור סטנדרטיות של תעשיית המיקרואלקטרוניקה תוך שימוש בחומרים כגון צורן (סיליקון), דו תחמוצת הצורן, סיליקון ניטריד וגליום ארסניד.
רכיבי MOEMS הם מבנים תלת-ממדיים עם קורות תלויות או ממברנות חופשיות. באמצעות תנועותיהן ניתן לבצע מדידות פיזיקליות או פונקציות מכניות מגוונות. בנוסף, צמוד אליהן שבב עיבוד מיקרואלקטרוני מקובל (כמו ASIC). הרכיב המאוחד יכול להתמיר תנועה או גודל פיזיקלי מסוים לאות חשמלי, או בכיוון ההפוך – להתמיר אות חשמלי לתנועה. בדרך זו ניתן לקבל מערכת מורכבת שלמה, כשהשאיפה האולטימטיבית היא "מערכת על שבב" הכוללת אינטגרציה של פונקציות חישה, הנעה, חישוב, אופטיקה ותקשורת במיקרו-מערכת אחת. כדי לייצר רכיבים אלו פותחו מספר טכנולוגיות ייחודיות לייצור, וכן שיטות תכן ייחודיות. טכנולוגיות אלו צעירות הרבה יותר מטכנולוגיות המיקרואלקטרוניקה, ורובן הגיעו לבשלות רק לפני עשור ופחות. כיום ניתן למצוא את רכיבי ה-MOEMS בטכנולוגיה כדוגמת תקשורת, טלפונים חכמים, סורקים, ג'יירוסקופים ועוד.
תחומי מחקר ב-MOEMS > מיקרו-מראות

אחד מרכיבי MOEM השימושיים ביותר הוא מראת הבוכנה הממונעת אלקטרוסטטית. מכשיר זה מנצל את עקרון הייצור הפלאנרי של תעשיית המוליכים למחצה כדי ליצור מבני לוחות מקביליים. הלוח העליון של המבנה ניתן לציפוי במתכת כדי ליצור מראה. כאשר מתח חשמלי מופעל בין שני הלוחות, כוח משיכה אלקטרוסטטי המנוגד לכוח המכני של החומר ממנו עשויים הלוחות מתפתח בין הלוחות. בתהליך זה ניתן לשלוט על כיפוף המראה אשר בלוח העליון. הפאזה של האור הנכנס המאופנן על ידי הסטת הראי יכולה להישלט על ידי מתח המופעל בין שתי אלקטרודות. תפקודי המראה כוללים תיקון עיוותים אופטיים בעקבות טורבולנציות באטמוספירה או בחלל החופשי ומיושמים במערכות תקשורת אופטיות.
תחומי מחקר ב-MOEMS > סריג אופטי

אורכי גל ארוכים יותר (אדום) עוברים יותר דיפרקציה (עקיפה) אך נשברים פחות מאשר אורכי גל קצרים יותר (סגול).
סריג אופטי הוא אלמנט אופטי נוסף שיכול להיות מיוצר בקלות במשטח פוליסיליקון. הסריג האופטי הוא רכיב המשמש לאפנון מחזורי של פאזה או משרעת של הגל הפוגע. מבנה הסריג גורם לתופעת העקיפה באורך גל בזווית מסוימת. הסריג מוזז בניצב למישור המצע כדי לשנות יחס הפאזה בין האור המוחזר מהסריג למצע. הסריג מתוכנן כך שיוכל לאפנן עצמה אופטית מסדרי העקיפה 0 ל-1±
התקן ה-MOEMS שולט באור על ידי תהליך העקיפה. בדרך כלל התקן כזה מורכב ממערך של קרניים מקבילות שבו מאפייני העקיפה תלויים בצורה, במרווח והמיקום של הקרניים. ההבדל בין סריג אשר ב-MOEMS וסריג סטנדרטי הוא שאלמנטי העקיפה (קרני האור) ניתנים לעירור בנפרד או כקבוצה. משמעות דבר היא שכל מאפייני סריג העקיפה – תלות באורך גל, יעילות זוויתית – ניתנים לכוונון כרצוננו.
תחומי מחקר ב-MOEMS > עדשות פרנל

עדשת פרנל מורכבת ממערך של טבעות מעגליות פוליסיליקון (אנ') הגדלות בקוטר ובמרווח לכיוון המרכז. עדשת פרנל על מצע יכולה לשמש לרכז אור לייזר מדיודת לייזר. עקב השימוש בחומרים עם עובי שכבה אחיד, קשה לייצר עדשות בעלות עקמומיות: לעומת זאת, ניתן לייצר עדשות פרנל בקלות.
.
.
.
מקורות נוספים

H.O. Sankur, et al, Fabrication of IR microlens arrays by reactive ion milling,” SPIEProceedi ng of Miniature and Micro-optics and Micromechanics, 2687, pp 150-155, 1996
M. E. Motamedi, "Merging Micro-optics with Micromechanics: Micro-Opto-Electro-Mechanical (MOEM) devices", Critical Reviews of Optical Science and Technology, V. CR49, SPIE Annual Meeting, Proceeding of Diffractive and Miniaturized Optics, page 302-328, July, 1993
ראו גם

ננוטכנולוגיה
MEMS
VLSI
NEMS
הערות שוליים

↑  Wu, M.C. ; Toshiyoshi, H. "Recent advances in micro-opto-electro-mechanical systems (MOEMS) " Lasers and Electro-Optics Europe, 2000. Conference Digest. 2000 Conference on ,IEEE, Digital Object Identifier: 10.1109/CLEOE.2000.910011, Publication Year: 2000.
שילוב עולמות תוכן בתחום הננוטכנולוגיה להמחשת המושג MOEMS מערכות מיקרו-אופטי-אלקטרו-מכניות.
התקן MOEMS
1.חתך רוחב של עדשת פרנל
2. חתך רוחב של עדשה רגילה בעלת הגדלה דומה
דיאגרמה של מיקרו-מראה דיגיטלית. מראה מורמת על מתלה עם קפיץ מפותל מסתובב (שמאל למטה לימין למעלה – באפור בהיר), בשילוב רפידות אלקטרוסטטיות תחתונות (שמאל למעלה וימין למטה)
השוואה של ספקטרום דיפרקציה (עקיפה) של שריג (תמונה עליונה – 1) אל מול שבירת אור של פריזמה (תמונה תחתונה – 2)
גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה

פרופסור אליעזר סוקניק (משמאל), עם יורש העצר השוודי, הנסיך גוסטב אדולף (באמצע), על תל נפוליאון, פברואר 1934
גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה (בשוודית: Gustaf VI Adolf; שמו המלא: אוסקר פרדריק וילהלם אולף גוסטף אדולף;‏ 11 בנובמבר 1882 – 15 בספטמבר 1973) היה מלך שוודיה מ-29 באוקטובר 1950 ועד למותו. הוא היה בנם הבכור של גוסטב החמישי, מלך שוודיה ושל אשתו ויקטוריה, נסיכת באדן ובמשך 43 שנות מלכותו של אביו הוא היה יורש העצר.
גוסטב השישי היה ארכאולוג חובב והתעניין במיוחד בתרבויות העתיקות של איטליה. בשלבים מאוחרים יותר של חייו הוא היה תומך נלהב של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ונפגש בסטוקהולם עם מרטין לותר קינג.
גוסטב השישי הוא המלך שהעניק לש"י עגנון את פרס נובל לספרות לשנת 1966.
ראשית חייו

גוסטב השישי נולד בארמון סטוקהולם. בלידתו הוענק לו התואר דוכס סקונה. הוא היה צאצא של בית המלוכה של משפחת ברנדוט מצד אביו וצאצא של בית ואסה מצד אמו. דרך אמו הוא היה גם צאצא של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה.
ב-8 בדצמבר 1907, לאחר מות סבו, אוסקר השני, הפך גוסטב אדולף לנסיך הכתר.
מלך

ב-29 באוקטובר 1950, עם מות אביו, גוסטב החמישי, בהיותו בן 67, הפך גוסטב השישי למלך שוודיה. באותה עת הוא היה יורש העצר המבוגר ביותר בעולם. המוטו האישי שלו היה "החובה לפני הכל" (בשוודית: Plikten framför allt).
במהלך תקופת מלוכתו, התקיים תהליך של יצירת חוקה חדשה שתחליף את החוקה הקודמת שכוננה ב-1809, שינוי שנכנס לתוקף רק לאחר מותו של המלך. בין הרפורמות שהיו אמורות להיות במסגרת שינויים אלה היה הרעיון של ביטול המלוכה, או לכל הפחות מיתונו של הסעיף בחוקה שאמר "המלך לבדו מושל בממלכה".
איכויותיו האישיות של גוסטב השישי עשו אותו דמות אהודה בקרב עמו ובתמורה אהדה ציבורית זו הובילה לדעת קהל חזקה לטובתה של השארת המלוכה על כנה. מומחיותו והתעניינותו של המלך במגוון רחב של תחומי ידע (אדריכלות ובוטניקה היו רק שניים מתוכם), גרמו לציבור לרחוש לו כבוד, בנוסף לטבעו הצנוע והבלתי פורמלי ולהימנעותו המכוונת מגינוניי פאר והדר. עם זאת, הוכפפה המלוכה למוסדות הדמוקרטים של המדינה. סמכויות נוספות של המלך בוטלו כאשר הושלם תהליך כינונה של החוקה ב-1975.
גוסטב השישי מת ב-1973, עשרה שבועות לפני יום הולדתו ה-91, בבית החולים הישן בהלסינבורג, בקרבת מקום למעון הקיץ שלו בטירת סופירו, לאחר התדרדרות במצב בריאותו שהגיעה לשיאה בדלקת ריאות. את כסאו ירש נכדו בן ה-27, קרל השישה עשר גוסטב, בנו של הנסיך המנוח גוסטב אדולף. מותו של המלך אירע ימים ספורים לפני הבחירות הכלליות. בניגוד למסורת, המלך לא נטמן בכנסיית רידרהולם שבסטוקהולם, אלא בבית הקברות המלכותי שבהאגה, לצד שתי נשותיו המנוחות.
תחומי עניין

למלך יצא מוניטין ברמה לאומית, ברמה בינלאומית ובחוגי משפחתו של "פרופסור מקצועי חובב". גוסטב השישי אדולף היה ארכאולוג מסור ובמסגרת המחקר שניהל ב-1958 בבוטניקה, הוא שהה באקדמיה הבריטית. גוסטב השישי אדולף השתתף במשלחות ארכאולוגיות בסין, ביוון, בקוריאה ובאיטליה והוא הקים את מכון המחקר השוודי ברומא. בדצמבר 1934 ביקר, כנסיך הכתר, בארץ ישראל ובעבר הירדן וסייר באתרים ארכאולוגיים בירושלים, ביריחו, בפטרה ובעמאן. הוא גם סקר את המפעל הציוני וביקר בתיאטרון הבימה בתל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
ברשותו של המלך הייתה ספרייה שהכילה כ-80,000 ספרים ובאופן יותר מרשים, הוא קרא את רובם. הוא גילה עניין בספרות מקצועית על ההיסטוריה של סין ושל מזרח אסיה. לכל אורך חייו הוא התעניין במיוחד בהיסטוריה של התרבות האנושית. תחום העניין הנוסף שלו היה בוטניקה והוא התרכז בפרחים ובגינון. הוא נחשב למומחה בפרח הרודודנדרון. במעון הקיץ שלו בטירת סופירו, הוא יצר את אחד מאוספי פרח הרודודנדרון הנאים ביותר.
כמו בנו, הנסיך בריטל, גילה המלך עניין רב בספורט. הוא נהנה לעסוק בטניס, בגולף ובדייג.
חיי משפחה

ב-15 ביוני 1905, נשא הנסיך גוסטב אדולף את מרגרט, נסיכת קונוט בקפלת סנט ג'ורג' בטירת וינדזור. הנסיכה מרגרט הייתה בתו של הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, בנם של המלכה ויקטוריה ושל אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
גוסטב אדולף והנסיכה מרגרט הביאו לעולם חמישה ילדים:
הנסיך גוסטב אדולף, דוכס וסטרבוטן (1906–1947), נהרג בתאונת מטוס, אביו של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה הנוכחי.
הנסיך זיגוארד, דוכס אופלנד (1907–2002), נישא למריאן ברנדוט.
אינגריד, נסיכת שוודיה (1910–2000), מלכת דנמרק, אשת פרדריק התשיעי, מלך דנמרק ואמן של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק ושל אנה מריה, מלכת יוון.
הנסיך ברטיל, דוכס האלנד (1912–1997). נישא לליליאן, דוכסית האלאנד.
הנסיך קרל, דוכס דאלמה (1916–2012).
הנסיכה מרגרט מתה באופן פתאומי ב-1 במאי 1920 מזיהום שנבע מניתוח שעברה. באותה עת היא הייתה בחודש השמיני להריונה.
ב-3 בנובמבר 1923 נישא גוסטב אדולף בשנית ללואיז, נסיכת באטנברג בארמון סנט ג'יימס. לואיז הייתה אחותו של לואי מאונטבאטן ודודתו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו. לואיז הייתה למלכת שוודיה. הן לואיז והן ילדיו של המלך היו ניניה של המלכה ויקטוריה. מנישואיהם של גוסטב אדולף ושל לואיז נולדה רק ילדה אחת שנולדה מתה.
בעת שהנסיכה מרגרט עשתה בביקור בבריטניה בשנים הראשונות של נישואיהם, נפוצו שמועות בשוודיה שגוסטב אדולף ניהל רומן עם זמרת האופרטות, רוזה גרונברג. הזמר השוודי, קרל-אריק אוליבברינג טען בריאיון עיתונאי שהוא בנו מחוץ לנישואין של גוסטב אדולף, טענה שנלקחה ברצינות על ידי הביוגרף של המלך, קייל פריד.
גוסטב השישי אדולף היה סבם הן של יורשו בכס המלכות, קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה והן של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, מלכיהם של שתי הארצות הללו היום.
תאריו

11 בנובמבר 1882 – 8 בדצמבר 1907 – הוד מעלתו המלכותית, דוכס סקונה, נסיך שוודיה.
8 בדצמבר 1907 – 29 באוקטובר 1950 – הוד מעלתו המלכותית, נסיך הכתר של שוודיה, דוכס סקונה.
29 באוקטובר 1950 – 15 בספטמבר 1973 – הוד מלכותו, מלך שוודיה.
הערות שוליים

↑  Gustaf Adolf Tours Palestine, Visits Colony, Sees Habimah JTA, December 16, 1934
↑  Gustaf Adolf visits Hebrew University JTA, December 17, 1934
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: גוסטב החמישי | מלכי שוודיה | הבא: קרל השישה עשר גוסטב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308435205171  PLWABN: 9810604256205606  BIBSYS: 90085934  BnF: cb123540646 (data)  GND: 118719556  ICCU: RMRV154461  ISNI: 0000 0000 6631 6930  KulturNav: 0f691479-c07a-4ec5-b25c-d310dbf4a099  LCCN: n82001654  NARA: 10614258  NLA: 35917170  NTA: 111954045  RERO: 02-A018901680  SELIBR: 208001  SUDOC: 03252756X  TePapa: 69987  Trove: 1144904  ULAN: 500318989  VcBA: 495/111936  VIAF: 75186314   WorldCat (עם VIAF): 75186314