stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
K.A.O.S. On the Road
שירים שבוצעו במהלך סיבוב ההופעות > שירים נוספים

| אמן | אלבום | שיר | פעמים |
| --- | --- | --- | --- |
| הזפירס | - | "I Can Tell" | 1 |
| סקוויז | East Side Story (1981) | "Temped" | 14 |
| פול קאראק | - | "Say You Will" | 1 |
| פינק פלויד | A Saucerful of Secrets (1968) | "Set the Controls for the Heart of the Sun" | 2 |
| פינק פלויד | Atom Heart Mother (1970) | "If" | 38 |
| פינק פלויד | The Dark Side of the Moon (1973) | "Breathe (In the Air)" | 24 |
| פינק פלויד | The Dark Side of the Moon (1973) | "The Great Gig in the Sky" | 3 |
| פינק פלויד | The Dark Side of the Moon (1973) | "Money" | 38 |
| פינק פלויד | The Dark Side of the Moon (1973) | "Brain Damage" | 38 |
| פינק פלויד | The Dark Side of the Moon (1973) | "Eclipse" | 38 |
| פינק פלויד | Wish You Were Here (1975) | "Welcome to the Machine" | 38 |
| פינק פלויד | Wish You Were Here (1975) | "Have a Cigar" | 38 |
| פינק פלויד | Wish You Were Here (1975) | "Wish You Were Here" | 38 |
| פינק פלויד | Animals (1977) | "Pigs (Three Different Ones)" | 38 |
| פינק פלויד | The Wall (1979) | "?In the Flesh" | 1 |
| פינק פלויד | The Wall (1979) | "Another Brick in the Wall, Part 1" | 37 |
| פינק פלויד | The Wall (1979) | "The Happiest Days of Our Lives" | 38 |
| פינק פלויד | The Wall (1979) | "Another Brick in the Wall, Part 2" | 37 |
| פינק פלויד | The Wall (1979) | "Mother" | 38 |
| פינק פלויד | The Wall (1979) | "Another Brick in the Wall, Part 3" | 2 |
| פינק פלויד | The Wall (1979) | "Nobody Home" | 38 |
| פינק פלויד | The Wall (1979) | "In the Flesh" | 37 |
| פינק פלויד | The Wall (1979) | "Outside the Wall" | 1 |
| פינק פלויד | The Final Cut (1983) | "Get Your Filthy Hands Off My Desert" | 24 |
| פינק פלויד | The Final Cut (1983) | "Southampton Dock" | 24 |
| פינק פלויד | The Final Cut (1983) | "Not Now John" | 38 |
| ראש | Permanent Waves (1980) | "The Spirit of Radio" | 1 |
משתתפים > הבלידינג הרט בנד

רוג'ר ווטרס – זמרה, בס, גיטרת קצב
אנדי פיירוות'ר לואו – גיטרת קצב, בס, קולות רקע
ג'יי סטפלי – גיטרה מובילה, קולות רקע
פול קאראק – קלידים, זמרה
גרהם ברוד – תופים, כלי הקשה
מל קולינס – סקסופון
דורין צ'נטר – קולות רקע
קייטי קיסון – קולות רקע
משתתפים > משתתפים נוספים

קלייר טורי – זמרה (בהופעות 8 ,37-38 בשיר "The Great Gig in the Sky")
הערות שוליים

↑  Roger Waters at Wembley Arena, London, England, Setlist, ‏10 May 2023
גבעת ברנר

| --- | --- |
שלט בכניסה לגבעת ברנרשלט בכניסה לגבעת ברנר
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: ברנר
גובה ממוצע: ‎59 מטר
תאריך ייסוד: 1928
סוג יישוב: קיבוץ 2,000‏–4,999 תושבים
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף דצמבר 2024 (אומדן)
  - אוכלוסייה: 2,488 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 2,444 תושבי ישראל
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎+0.3% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) גבעת ברנר(למפת גוש דן רגילה) גבעת ברנר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גבעת ברנר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גבעת ברנר31°51′59″N 34°48′05″E﻿ / ﻿31.8663313375038°N 34.8014052202244°E﻿ / 31.8663313375038; 34.8014052202244  heמפת היישובים של מועצה אזורית ברנר באדום - גבעת ברנר בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 8 מתוך 10
http://www.gbrener.org.il
האסם בגבעת ברנר המשמש כיום כפאב ועליו שעון .
גִּבְעַת בְּרֶנֶר הוא קיבוץ בישראל השייך למועצה האזורית ברנר, ושוכן מדרום לשילר וממערב לכביש 40. הקיבוץ נקרא על שמו של הסופר יוסף חיים ברנר, שנרצח במאורעות תרפ"א (1921).
בקיבוץ חיים כ-2,700 תושבים (נכון לשנת 2022), והוא הקיבוץ הגדול ביותר בישראל מבחינת אוכלוסייה.
היסטוריה

גרעין הקבוצה התגבש בשנת 1926 ברחובות, והיה מורכב מחלוצים יוצאי ליטא ומחלוצים מווהלין. נרכש שטח של 200 דונם. ב-4 במרץ 1928 עלתה למקום הקבוצה הראשונה למרות התנגדות המוסדות המיישבים ובראשם אברהם הרצפלד. ב-29 ביוני אותה שנה עלו כל חברי הקיבוץ לשטח. בגלל השטח המצומצם התפרנסו החברים מעבודה שכירה בפרדסי הסביבה, והחלו עזיבות בגלל הקשיים. בשנת 1929 הצטרפה לקיבוץ קבוצת "חרות" מגרמניה. באותה שנה הצליח חבר הקיבוץ ממוצא איטלקי אנצו סרני לאסוף באיטליה סכום כסף הדרוש לרכישת 1,000 דונמים נוספים בסביבה.
במאורעות תרפ"ט פונה הקיבוץ למספר ימים.
בגלל מיעוט הקרקע היה הקיבוץ מהראשונים שפיתח תעשייה. נוסדו בית החרושת "רימון" למיצים וריבות שהיה ספק ראשי לצבא הבריטי, ובית החרושת "מטר" למוצרי השקיה.
גבעת ברנר היה הקיבוץ הראשון שפתח בית הבראה בתחומו. בית ההבראה נקרא "בית ישע" על שם ישע סמפטר, משוררת יהודייה מארצות הברית, שבחרה לגור בקיבוץ, והשקיעה את כספה בבנית בית ההבראה. פרשה זו מתוארת בספרו של משה שמיר - "יונה מחצר זרה".
מצבו הכלכלי של הקיבוץ השתפר, והוא המשיך לקלוט חברים, עד שהיה בשעתו גדול הקיבוצים במדינת ישראל. הקיבוץ נקרא "הקיבוץ של האיטלקים" בגלל ריבוי המשפחות ממוצא איטלקי, שבחרו להיות חברים בו. בתחילת 1950 נסלל כביש גישה לקיבוץ מכביש 40, באורך קילומטר.
הקיבוץ השתייך לקיבוץ המאוחד, ובשנת 1952, בעת הפילוג, פרשה ממנו קבוצה גדולה של חברים, שהתאחדו עם קיבוץ נצר. בעקבות האיחוד, שונה שם הקיבוץ המשותף לנצר סרני, על שם אנצו סרני שהיה ממקימי גבעת ברנר.
עם משבר הקיבוצים נקלע הקיבוץ למשבר כלכלי קשה, ובתי החרושת ובית ההבראה נסגרו. כיום הקיבוץ מופרט. הקיבוץ מחזיק בבעלות של א.ב מתכננים, אחת מחברות התכנון הגדולות בישראל.
במאי 2017 הופקדה תוכנית להקמת פארק התעסוקה גבעת ברנר. שטח הפארק צפוי להיות כ-526 דונם, שיאכלסו בין היתר בתי אריזה בשטח של כ־102,000 מ"ר, וכן מתחם למחסנים לוגיסטיים בשטח של 86,000 מ"ר. בנוסף לכל אלו יוקם גם מוזיאון לכלים ותהליכים חקלאיים.
אתרים בעלי עניין

במרכז הקיבוץ על גבעה נמצא "בית סרני", שהיה המבנה הראשון שנבנה. הערבים קראו בזמנו למקום "קלעת אל - אביאד" (המבצר הלבן). הבית שימש למגורים, מרפאה, דואר ומזכירות. אחר כך הפך לספרייה וחדר זיכרון לחברי הקיבוץ, ונקרא על שם חבר הקיבוץ אנצו סרני, שהוצא להורג בדכאו לאחר שצנח ב-1944 באירופה על מנת לארגן שם קבוצות פרטיזניות. הוצמד לו אולם מופעים גדול. בחזית המבנה - פסל של לוחם פצוע מאת הפסל, חבר הקיבוץ, יעקב לוצ'אנסקי, וגן זיכרון לחללי הקיבוץ שנפלו במערכות ישראל.
כמה מחברי הקיבוץ הקימו במבנה הישן של מחסן הקיבוץ מוזיאון נוסטלגי בשם "אוצרות". במוזיאון פריטים נוסטלגים רבים מההיסטוריה של הקיבוץ כמו כלים לעבודה חקלאית, מוצגים מבתי החרושת "רמון" ו"מטר", חדר הרופא ועוד.
בבית הקברות של הקיבוץ קבור יצחק שדה, שנקבר ליד אשתו מרגוט, שהייתה חברת הקיבוץ. במקום גם בית קברות לקבורה אלטרנטיבית.
על האסם של הקיבוץ נמצא שעון הקיר הגדול בארץ שנבנה בשנת 1984 על ידי יובל צמח, ניר יעקובי וגלי חצור מחומרים וחלקים שהיו בקיבוץ. אורך המחוג הגדול מהציר עד הקצה: 2.4 מטר. אורך המחוג הקטן מהציר עד הקצה: 1.6 מטר. קוטר השעון כ-5 מטר. בצד הנגדי של כל מחוג, יצוקה משקולת מעופרת של מצברים ישנים. במקור עבד השעון על טיימר תעשייתי מ"מפעל רימון". כיום הוא מפוקד על ידי בקר של חברת המחשבים של גבעת ברנר "גביש". הגיר שלו הוא גיר של משאבות מ'רימון', וכן חלקים נוספים הם של מכשירים שונים מ'רימון'. המחוגים מצינורות אלומיניום שנלקחו מ'מטר'. לכבוד שנת ה-80 לקיבוץ הורכב ברקע השעון פסיפס של לוח השנה על-פי ציור של אריה חצור, מראשוני גבעת ברנר. כיום המבנה משמש כפאב קהילתי.
בחורשה עם תצפית לכיוון מזרח נמצא שובך יונים בו גודלו יוני דואר בתקופת מלחמת העצמאות. בעזרת תוכנית מורשת של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל שופצו חורבות השובך הישן ב-2014. כיום צוות מתנדבים מהקיבוץ מטפל בלהקת יונים של כמה עשרות פרטים, טיפול שכולל טיבוע הגוזלים ואילופם לחזור ממרחק לשובך. בקרבת השובך נמצאת גם סככה גדולה המכילה כלים חקלאיים ישנים, שצוות מסור של חברי הקיבוץ מתחזק בשבתות.
ברחבי הקיבוץ נבנו מספר בתים מפוארים, שהיו שייכים למשפחות פרטיות וביניהם בית רוקס, בית זקס ובית טננבאום.
בקיבוץ נמצא בית ישע, ששימש כבית הבראה.
פארק המים "בית חלומותי" בכניסה לקיבוץ, שנסגר ונהרס. כיום משמש כמרכז חנויות.
פינת החי: כניסה בתשלום בשבתות.
משתלה: פתוחה רק בימי חול.
"חוויה וטבע"-מקום פעילות לילדי גנים ובתי ספר יסודיים, הכולל חדר טבע.
שכונת הדקלים

בין השנים 2006–2007 הוחלט על בניית שכונה קהילתית בצמוד לקיבוץ. בתחילה נקראה השכונה החדשה "ההרחבה הקהילתית", אך לאחר שנתיים הקהילה החליטה לשנות את השם ל"שכונת הדקלים".
גלריית תמונות

גבעת ברנר, 1928
גבעת ברנר ב-1935
חברי הקיבוץ בשנות השלושים
גבעת ברנר ב-1951
אולם חדר האוכל הישן בגבעת ברנר
חדר במבנה שובך היונים
בתוך מבנה השובך
מבנה שובך היונים מחוץ
מוזיאון "אוצרות" בגבעת ברנר
חדר הרופא במוזיאון "אוצרות"
כלים חקלאיים במוזיאון "אוצרות"
חדר האוכל במוזיאון "אוצרות"
חדר האוכל במוזיאון "אוצרות", 3 בספטמבר 2009
פסל של יעקב לוצ'אנסקי בחזית בית סרני
טרקטור ומחרשה כפסל סביבתי בגבעת ברנר
חזית אחד מאגפי בית הארחה "בית ישע"
חזית אגף חדר האוכל (משמאל) בבית הארחה "בית ישע"
הרפת העגולה בגבעת ברנר
ראו גם

קטגוריה:גבעת ברנר: אישים
לקריאה נוספת

סיפורי קיבוצים בעריכת זאב ענר הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  כבישים חדשים בסלילתם, דבר, 17 בפברואר 1950
↑  למסיבת הקמת ישובנו המשותף, דבר, 23 במאי 1952
↑  עינת אלפסה, תכנית חדשה להקמת אזור תעשיה בגבעת ברנר, באתר ynet, 4 במאי 2017
↑  עמוס רודנר וטלי שרמן, מסיפורי גבעת ברנר: שעון הקיר הגדול במדינה, בבלוג "עונג שבת", 5 בנובמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562787105171  LCCN: nr91010811  VIAF: 147118730   WorldCat (עם VIAF): 147118730
מקסימיליאן רובספייר

מקסימיליאן פרנסואה מארי איזידור דה רובספייר  (בצרפתית: Maximilien François Marie Isidore de Robespierre; ‏6 במאי 1758 – 28 ביולי 1794) היה עורך דין ופוליטיקאי צרפתי, ואחד ממנהיגי המהפכה הצרפתית הידועים ביותר. מזוהה עם שלטון הטרור בצרפת של המאה ה-18.
כחבר אספת המעמדות של 1789, ולאחר מכן של האספה המכוננת הלאומית מטעם הקבוצה היעקובינית הרדיקלית, רובספייר תמך בעניים וברפורמות דמוקרטיות. בתחילת המהפכה הוא התנגד למלחמה מול אוסטריה והזהיר מפני הפיכה צבאית של המרקיז דה לה פאייט. אף על פי שהתנגד לעונש המוות, רובספייר היה התומך הבולט של הוצאת לואי השישה עשר להורג, ויצירת הרפובליקה הצרפתית הראשונה. הוא תמך בשוויון זכויות ובזכות הצבעה לכל הגברים בצרפת, בשליטת מחירים על מוצרי יסוד, וביטל את העבדות במושבות הצרפתיות.
בזמן משברים מבית ומחוץ, רובספייר הפך לדמות הבולטת במהלך שלטון הטרור. הוא היה חבר בוועד לשלום הציבור, שהוקם בידי ז'ורז' דנטון, והשתמש ביכולתו כדי לפגוע בפלגים קיצוניים. לאחר מכן רובספייר פנה כנגד דנטון המתון, שהואשם בשחיתות. הטרור הסתיים כמה חודשים לאחר שרובספייר נעצר והוצא להורג ביולי 1794. הפוליטיקאים שעלו לשלטון לאחר רובספייר האשימו אותו בכיוון הטרור. אחריותו של רובספייר למאורעות נותרה שנויה במחלוקת.
רובספייר הושפע מתנועת ההשכלה, ממונטסקייה ומז'אן-ז'אק רוסו. הוא התנגד לחילון צרפת והביע דעות שמאליות. יושרתו הובילה לכך שנודע בכינויו "הבלתי-מושחת" (incorruptible) בזכות התנהגותו המוסרית. למרות זאת, המוניטין שלו נפגע בגלל הטיהורים שהוציא לפועל.
תחילת דרכו

רובספייר נולד למשפחה מן המעמד הבינוני ממחוז אראס והיה עורך דין במקצועו. אביו נטש את ביתו לאחר מות אשתו, ומקסימיליאן גדל בבית סבו. שמו המקורי היה "דה רובספייר", אך בשנת 1791 השמיט את הקידומת "דה", שמעידה על השתייכות למעמד האצולה השנוא. למד משפטים בפריז וסיים את לימודיו בהצטיינות. בשובו לעיר הולדתו מינה אותו בישוף מחוז אראס לשופט פלילי, אך במהרה הוא התפטר בגלל התנגדותו לעונש המוות. רובספייר החל לייצג אנשים בבית המשפט כעורך דין, ופעמים רבות ייצג אנשים מהמעמד הנמוך וזכה, וכך החל להתפרסם. בשנת 1783 צורף לאקדמיה לקידום האומנויות והמדע שבאראס ולאחר מכן הפך גם לנשיאה.
רובספייר הושפע מז'אן-ז'אק רוסו, ותמך בדמוקרטיה ישירה. ברדיפתו אחר האידיאלים הללו, רובספייר נודע כ"הבלתי-מושחת". הוא האמין שאנשי צרפת הם טובים מיסודם ויכולים לתרום לביטחון האומה.
בשנת 1789 נבחר לייצג את "המעמד השלישי" במחוז שלו באספת המעמדות הצרפתית. הוא נשא למעלה מ-500 נאומים, שעוררו התנגדות עזה בעיתונות הפרו-מלוכנית. עד מהרה התפרסם כדמוקרט וליברל קיצוני (לתקופתו). הוא תמך בהענקת זכות בחירה לכל, ללא מגבלת רכוש, והמליץ על הענקת זכות זו גם ליהודים. בספטמבר 1790 נבחר בבחירות כלליות ל"קונבנט" הצרפתי שעסק בכינון חוקה חדשה.
מאז 1790 היה רובספייר לאחד מראשי "המועדון היעקוביני" (מפלגת השמאל הקיצונית). רובספייר נאבק באותם ימים על זכות בחירה כללית, על הסרת ההגבלות להצטרפות למשמר הלאומי, ועל אי אפליה במילוי משרות ציבוריות ותפקידי פיקוד בצבא. הוא התנגד לזכות הווטו של המלך, הוקיע את השחיתות של הפקידות הממשלתית, והתנגד בתוקף לאפליה על רקע דתי או גזעי. מאבקיו התקיפים עוררו את חמתם של אויבים רבים, אשר פקפקו בכוונותיו וכינוהו מרגל.
רובספייר היה אחד ממנהיגיה של סיעת המונטניארדים שייצגה את השמאל הרדיקלי. באספה הלאומית יצא בתביעה לשפוט את מלך צרפת ולהוציאו להורג. בנאומו באספת הקונבנט הלאומי, ב-3 בנובמבר 1792, טען רובספייר כי אף שאין בו שנאה כלפי המלך, הרי שקיומו של המלך בחיים הוא שוט כנגד המהפכה ויכול להביא לקיצה, ועל כן "מוטב שלואי ימות משימותו 100,000 אזרחים תמימי דרך. לואי חייב למות כי המולדת חייבת לחיות".
מחלוקת רבה הייתה בין המונטניארדים לז'ירונדינים האם להעמיד את המלך לואי ה-16 למשפט. המונטניארדים ניצחו במאבק והמלך הוצא להורג בינואר 1793.
הוועד לשלום הציבור

ביולי 1793 נבחר רובספייר כחבר "הוועד לשלום הציבור" - הגוף המרכזי של השלטון המהפכני באותה עת - והאידאולוג של הוועד. בתפקידו זה קבע רובספייר מדיניות של פיקוח כלכלי נוקשה, והתייחסות בחומרה לכל סטייה מדרך המהפכה. הוועד לביטחון הציבור הנהיג את שלטון הטרור במדינה, שהיה מנוגד לחלוטין לאידיאלים העיקריים של המהפכה: צדק ושוויון. כל מתנגדי הוועד הוצאו להורג. בשל קיצוניותו של השלטון, רבו הקריאות להחליש את הטרור. אך רובספייר התנגד לכך בתוקף ותבע להמשיך בהוצאות להורג. כדי למצוא חן בעיני העם, החרים את רכושם של אלה שנחשדו כאויבי המהפכה וחילק אותו לעניים. למדיניות זו התנגדו תומכי סיעת דנטון שבקרב היעקובינים. רובספייר, בתגובה קיצונית לכך, הוציא את דנטון וחבריו להורג.
שלטון הטרור לא הצליח לפתור את בעיות הכלכלה הקשות והקרע בעם העמיק.
בקיץ 1793 הוגשה לאישור משאל עם חוקה חדשה ומתקדמת, שהכילה זכויות רבות וחופש רב יותר, מתן סמכויות לפרלמנט ולרשות המבצעת שתבחר מתוכו, שוויון חברתי ומדיניות סעד. החוקה אושרה ברוב גדול, אך עקב מצב החירום במדינה הושעה יישומה בפועל. מוסדות השלטון נשארו בידי רובספייר וחבריו בוועד לביטחון הציבור, הוסמכו אחראים למחוזות מקרב היעקובינים, פשטה תופעה של הלשנות וחיסול חשבונות אישיים. איש לא היה בטוח עוד בחייו.
בין הקיצוניים למתונים

באותם ימים של פחד וחוסר וודאות שאחרי בחירת החוקה החדשה בצרפת, נתגבשו שתי אסכולות עיקריות. מצד אחד עמדו ז'ורז' דנטון וקאמי דמולן, שדגלו בהפחתת הטרור ובהגשמת החוקה החדשה, ומצד שני עמדו ז'ק אבר (Hébert) ואנשיו, קיצוניים שדגלו במלחמת חורמה בעשירים והנהגת רפורמות מרחיקות לכת כמו ביטול הפולחן הנוצרי, והנהגת פולחן "התבונה הטהורה", הנהגת שבוע בן עשרה ימים, לוח שנה ובו עשרה חודשים והשיטה המטרית.
בתווך בין שתי האסכולות עמד רובספייר, שחשש מחד גיסא מהתעמולה הקיצונית והרפורמות המהירות מדי שעלולים לקומם את המוני העם, ומאידך גיסא חשש ממדיניות ליברלית מדי ומהיחלשות המהפכה עקב פלגנות יתר. בשיתוף פעולה בין רובספייר לדנטון וחבריו נעצרו אבר ואנשיו (1794) והוצאו להורג בגין שימוש מופרז בטרור להשגת מטרות לא רצויות. לאחר זמן קצר הוצאו להורג דנטון ודמולן בגין מעשים נגד המהפכה, מאחר שלדעת רובספייר שללו לחלוטין את השימוש בכח.
רובספייר - מנהיג צרפת

רובספייר נותר שליט יחיד. ימים של טרור ופחד באו על צרפת, בעיקר עקב החשש מהתקדמות כוחות הקואליציה. עם זאת, הוקם צבא חדש, חדור מוטיבציה להגן על המולדת, שהצליח להדוף את האויב מצרפת ולכבוש חזרה את בלגיה וחלקים מהולנד.
הוועד לשלום הציבור התחיל להשתמש במשטרה החשאית במדינה. הטרור אושר בידי האספה ב-5 בספטמבר 1793. באותו החורף, רוב הוועד החליט לחסל את תומכי אבר. רובספייר קישר אותם לאריסטוקרטיה הישנה, לאתאיזם ולרצון להרג. ב-1794, רובספייר פנה גם נגד דנטון, שהיה מתון והתנגד לטרור. רובספייר הצדיק את הטרור בטענה שאם יסלח לאויבי המהפכה, יתנהג באופן ברברי.
קיצוניותו של רובספייר, אשר עבר ליישם את רעיונותיו של אבר, גרמה לבידודו אף בקרב אנשי הוועד עצמו. המצב הכלכלי החמיר, קשיי האספקה החריפו עקב החלשת הפיקוח על האיכרים וגבר הפער בין המחירים לשכר העבודה. נסיונותיו של רובספייר לשפר את המצב על ידי הלאמת רכוש העשירים גרמו לו לאבד עוד יותר את תמיכתם של אלו. המוני העם לא ראו בעין יפה את חיסול ראשי המהפכה האחרים וכן את הנהגת פולחן "הישות העליונה" שרובספייר שימש לו ככהן גדול, ורובספייר נחשד בשאיפות ובנטיות דיקטטוריות.
סופו של רובספייר

בשלהי חודש יולי 1794 הביא רובספייר רשימת מועמדים נוספת להוצאה להורג לקונוונט, מה שחולל סערה גדולה והביא למעצרו יחד עם קומץ תומכים (הפיכת התשעה בתרמידור). ב-27 ביולי 1794 נתפס רובספייר עם 21 מתומכיו הבולטים, ביניהם עוזרו הראשי סן-ז'וסט. כוחות הקומונה של פריז התנגדו למאסר והביאו לשחרורו. אך בלילה זה, מתנגדיו של רובספייר צבאו על העירייה והשתלטו עליה. עוזריו נשפטו ונידונו למיתה. לאחר שנגזר עליו גזר דין מוות, נמצא רובספייר פצוע מירי בלסתו, אחר כשככל הנראה ניסה להתאבד בעזרת אקדח. רובספייר הוטל בבית העירייה על שולחן כשהוא מדמם מלסתו המרוסקת וללא יכולת דיבור והיה מושא להקנטות וללעג של הנוכחים. בחלוף שעות אחדות הובל מבית העירייה אל כיכר העירייה של פריז ולעיני קהל צופים נערף ראשו בגיליוטינה.
לאחר מותו, הפך רובספייר שעיר לעזאזל נוח לתלות בו את האלימות של השנה והחצי הקודמות, ושמו הפך לנרדף לשלטון הטרור. טיהור הרובספייריסטים סלל את הדרך להפסקת האלימות השרירותית, והוועידה הלאומית המוכה והמשותקת התעשתה וצמצמה את סמכויות הוועד לשלום הציבור.
לקריאה נוספת

מקסימיליאן רובספייר, "על עקרונות המוסר הפוליטי [חלק א', ב']" (תרגום: עלמה יצחקי), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך א', ב', 2011-2012.
קריקטורה משנת 1793 המציגה את רובספייר עורף את ראשו של המוציא להורג, כיוון שלא נותרו אנשים אחרים להרוג. על המצבה שמאחוריו חרוט "כאן טמונה צרפת כולה". בתחתית הקריקטורה ניתן לראות שרגליו רומסות הן את החוקה משנת 1791, והן את החוקה משנת 1793.
ההוצאה להורג של רובספייר
כפר אולימפי

מבנה הכפר האולימפי באולימפיאדת מונטריאול (1976)
מבנה הכפר האולימפי באולימפיאדת מוסקבה (1980)
כפר אולימפי (באנגלית: Olympic Village) הוא מרכז מגורים, שנבנה עבור המשחקים האולימפיים, בדרך כלל בתוך הפארק האולימפי או בכל מקום אחר בעיר המארחת. מטרת הכפרים האולימפיים היא לשכן את כל הספורטאים המשתתפים באולימפיאדה, כמו גם אנשי הנהלה ומאמני ספורט.
לאחר טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן הכפרים נעשו מאובטחים ביותר. רק ספורטאים, מאמנים ובעלי תפקידים מורשים לישון בכפר, אם כי כניסתם של בני משפחה וספורטאים אולימפיים לשעבר (בדרך כלל במטרה לפגוש ולברך ספורטאים נוכחיים כחלק מהמשלחת הלאומית) מותרת אם יש להם אישורים מיוחדים. העיתונות והתקשורת מנועים מלהיכנס לכפר.
את הרעיון לכפר האולימפי הגה פייר דה קוברטן, עד למשחקים האולימפיים בפריז בשנת 1924, הוועד האולימפי המקומי שכר מקומות ברחבי העיר המארחת למשתתפים ממדינתם, דבר שגרם להוצאה גבוהה לוועדים הלאומיים. אולם עבור אולימפיאדת פריז המארגנים בנו בקתות בסמוך לאצטדיון האולימפי איב-דו-מנואר כדי לאפשר לספורטאים גישה קלה למקומות בהם שחקו. הכפר האולימפי של אולימפיאדת 1932 בלוס אנג'לס שימש מודל לכפרים האולימפיים המודרניים בהם יש קבוצה של בניינים עם חדרים נגישים לספורטאים מכל המדינות המשתתפות בתחרות.
הכפרים האולימפיים

אתונה 1906 - זפיון (Zappeion) אשר שימש באתונה 1896 אולם הסייף הראשי ובשנת 1906 בתור כפר אולימפי (לא ייעודי)
פריז 1924 - מספר בקתות שנבנו ליד האצטדיון כדי לאכלס ספורטאים מבקרים נקראו "כפר אולימפי"
לוס אנג'לס 1932- הכפר האולימפי הראשון, נבנה בבולדווין הילס (Baldwin Hills) שכונה בלוס אנג'לס, קליפורניה. עבור ספורטאים גברים בלבד, הכפר כלל מספר מאות מבנים, לרבות סניף דואר ומשרד טלגרף, אמפיתיאטרון, בית חולים, מכבי האש, ובנק. ספורטאיות שוכנו בבית המלון "פארק צ'פמן" בשדרות וילשייר. הכפר פורק בתום המשחקים.
ברלין 1936 - כ-145 בניינים בעלי קומה אחת או שתיים. הבניינים כוללים אזור אוכל, תיאטרון, בית חולים, זירה מקורה, בריכת שחייה וסאונה, בווסטרמרק (Wustermark) כ-6 מייל מערבית לברלין. מהכפר נותרו הריסות, אולם ביתו של ג'סי אוונס שוחזר.
מלבורן 1956 - אזור היידלברג בוויקטוריה המערבית, האזור בו הספורטאים שהו עדיין נקרא "כפר אולימפי" אולם היום הוא מורכב ממרכז ספורט, בית ספר יסודי, אזור קניות ומרכז בריאות קהילתי.
רומא 1960- הכפר מורכב מ-33 בניינים עם 2–5 קומות.
סקוו ואלי 1960 - ארבעה בניינים זהים בעלי 3 קומות, שניים מהם עדיין עומדים.
מקסיקו סיטי 1968 - 904 דירות שחולקו בין 29 בניינים רבי קומות במתחם הכפר האולימפי מיגל הידאלגו.
מינכן 1972 - מספר בניינים בעלי 25, 22, 20, 19, 16, 15 ו-12 קומות, במהלך האולימפיאדה המשלחת הישראלית הותקפה על ידי מחבלים בזמן ששהו בכפר האולימפי בפעולה שכונתה "טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן".
מונטריאול 1976 - בכפר האולימפי במונטריאול היו שני בניינים בגובה של 23 קומות בצורת פירמידה.
מוסקבה 1980 - לקראת אולימפיאדת 1980, נבנה גם בברית המועצות כפר אולימפי. מוסקבה, שאירחה את התחרות, בנתה שכונת מגורים שלמה לקראת האולימפיאדה. עם זאת, כפר זה, בניגוד לערים קודמות, במקור נתפס כשכונת מגורים ולכן בנוסף לבתים עצמם נבנו בתי ספר, בית חולים, מתקני תרבות ובידור.
לוס אנג'לס 1984 - מתקנים באוניברסיטת קליפורניה, אוניברסיטת דרום קליפורניה ואוניברסיטת קליפורניה סנטה ברברה
סיאול 1988 - עשרים ואחד מבנים רבי קומות.
ברצלונה 1992 - הוקם מחוז חדש ובכפרים משניים נבנו אזורי חתירה וקיאקים.
לילהאמר 1994 - הכפר נבנה על מדרון הפונה מערבה מצפון ללילהאמר.
אטלנטה 1996 - דיור נבנה בקמפוסים של המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה, אוניברסיטת קלארק אטלנטה, ואוניברסיטת המדינה של ג'ורג'יה. הכפר האולימפי באוניברסיטת ג'ורג'יה נרכש מאוחר יותר עבור דיור לסטודנטים של המכון הטכנולוגי.
נאגנו 1998 - הכפר נמצא 7 ק"מ מדרום מערב תחנת נאגנו. שטח הקרקע הכולל הוא 19 דונם. במתחם 1032 דירות ב-22 בניינים והוא מסוגל לאכלס 3,000 איש.
סידני 2000 - הוקם פרבר חדש בניואינגטון ניו סאות' ויילס, שהפך למתחם מגורים בעקבות המשחקים.
אתונה 2004 - הוקם פרבר חדש המורכב ממבנים בעלי ארבע עד חמש קומות. ממוקם בצפון מזרח אתונה. הכפר האולימפי באתונה הפך לאזור מגורים בעקבות המשחקים. כיום, הכפר עם קיבולת של כ 10,000 איש אינו בשימוש.
בייג'ינג 2008 - הכפר האולימפי בבייג'ינג הורכב מעשרים ושניים בניינים בעלי 6 קומות ועשרים בניינים עם 9 קומות.
לונדון 2012 - 3,300 יחידות דיור עבור 17,320 ספורטאים וחברי משלחות.
ריו דה ז'ניירו 2016 - הכפר ממוקם בשכונת בארה דה טיז'וקה.
הערות שוליים

↑  בריטניקה
↑  הכפר האולימפי בלוס אנג'לס בהרי בולדווין (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4343363-7 
מבנה הכפר האולימפי באולימפיאדת מינכן (1972)
הכפר האולימפי בסטרטפורד באולימפיאדת לונדון (2012)
ירוחם ברק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 במרץ 1954 רמת גן, ישראל 
 פטירה:  2 באוגוסט 2013 (בגיל 59) תל אביב-יפו, ישראל 
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  הרמת משקולות 
 מועדון:  מכבי תל אביב
 
ירוחם שמעון ברק (11 במרץ 1954 – 2 באוגוסט 2013) היה ספורטאי אולימפי, ד"ר בתחום הפסיכולוגיה של הספורט. אלוף ישראל ושיאן בהרמת משקולות, יו"ר האיגוד להרמת משקולות הישראלי, חבר ההנהלה האירופאית וההנהלה העולמית בהרמת משקולות ויו"ר הוועדה הרפואית בפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות, חבר מזכירות הוועד האולימפי הישראלי ושופט בינלאומי בכיר בתחרויות הרמת משקולות ובאולימפיאדות אתונה, בייג'ינג והאחרונה שבהן – לונדון 2012.
חייו

ירוחם שמעון ברק נולד וגדל ברמת גן, ישראל. בגיל 11 החל לשחק כדור-יד בקבוצת "מכבי-ארזים" רמת גן. בגיל 13 החל לעסוק בהרמת משקולות באופן מקצועי ובין השנים 1968–1982 הרים משקולות באגודת הפועל רמת גן ואגודת מכבי תל אביב, מתוכן 12 שנה אלוף ישראל ושיאן ישראל בקטגוריית משקל עד 100 ק"ג. בשנת 1972 ייצג את ישראל באולימפיאדת מינכן כחבר משלחת הנוער לאולימפיאדה.
בשנת 1979 ברק נישא ליוכי ולהם שלושה ילדים בן, יובל ודור, העוסקים גם הם בספורט.
נפטר ב-2 באוגוסט 2013, לאחר מאבק במחלה קשה. נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
קריירת אימון, ניהול ושיפוט בישראל

ב-1979 - החל לאמן את קבוצות הפועל רמת גן ומכבי תל אביב בהרמת משקולות וזכה עימן באליפויות המדינה.
בין השנים 1981–1997 ניהל את משחקי המכביה ה-11 והמשיך לנהל את המשחקים עד למכביה ה-15, ובמכביה ה-15 – כיהן כיו"ר אגף הספורט.
בין השנים 1983–1990 שימש כמאמן הכושר של נבחרות ישראל וקבוצות לאומיות רבות: נבחרות הנוער והבוגרים של ישראל בכדורסל, נבחרת ישראל בכדור-מים ונבחרת ישראל בג'ודו, קבוצת בני הרצליה בכדורסל, הפועל רמת-גן בכדורסל, בית"ר תל אביב בכדורסל ומכבי תל אביב בכדור סל.
בין השנים 1983–2002 כיהן כיו"ר האיגוד הישראלי להרמת משקולות
בין השנים 1994–2002 היה בין המוציאים לפועל של פרויקט צבאי ארצי של כושר גופני בקרב נוער לקראת גיוס
בין השנים 1989–2009 כיהן כיו"ר הוועדה המקצועית אס"א ישראל והיה יוזם של משחקי אס"א הבינלאומיים באילת
כמו כן, כיהן כיו"ר של כמה וכמה ועדות מארגנות:
יו"ר הוועדה המארגנת של הבית"ריה הראשונה והשנייה;
יו"ר הוועדה המארגנת של האליצוריה;
יו"ר הוועדה המארגנת של "נשים הולכות רחוק" בשנתה הראשונה;
יו"ר הוועדה המארגנת של משחקי הידידות בכדורסל.
קריירה בינלאומית

מ-1983 – שימש כשופט בינלאומי לדרגה 1 באליפות אירופה ואליפות העולם בהרמת משקולות.
בין השנים 1996–2000 היה חבר הוועדה המדעית בפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות, ה-IWF. בשנת 2000 מונה ליו"ר ועדה זו.
בשנת 2004 כיהן כיו"ר הוועדה הרפואית ויו"ר ועדת הסמים בהרמת משקולות באולימפיאדת אתונה.
החל משנת 1996 כיהן, למשך 14 שנים, כחבר הנהלה ויו"ר הוועדה המשפטית בהתאחדות האירופית בהרמת משקולות, ה-EWF.
בשנת 2008 כיהן כיו"ר ועדת הסמים באולימפיאדת בייג'ינג, מטעם הפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות, ה-IWF.