stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוקת אוסטרליה
מבנה החוקה > פרק 3 - בתי המשפט

פרק זה קובע את קיומה של הרשות השופטת. סמכויות השיפוט הפדרליות מוקנות לבית המשפט הפדרלי העליון הקרוי בית המשפט הגבוה של אוסטרליה. הפרלמנט מוסמך להקים בתי משפט פדרליים ולהקנות את הסמכות השיפוטית הפדרלית לבתי המשפט של המדינות. סעיף 75, שכיום כבר לא קיים, הגדיר בזמנו את הנסיבות שבהם ניתן היה לעתור בפני הוועדה השיפוטית של המועצה המלכותית (Judicial Committee of the Privy Council). סעיף זה גם הגדיר את סמכויות השיפוט של בית המשפט העליון וסעיף 80 הבטיח את הזכות להישפט על ידי חבר מושבעים.
מבנה החוקה > פרק 4 - פיננסים וסחר

פרק זה דן בסוגיות מסחריות הנוגעות לאיחוד. סעיף 81 בו מגדיר את עניין ההכנסות ממסים. סעיף 90 מקנה לממשלה את הסמכות להטיל מכסים והיטלים. סעיף 92 קובע שהסחר בין מדינות אוסטרליה יהיה חופשי. סעיף 96 מתיר לממשלה להוציא כספים על פי תנאים שיוגדרו על ידי הפרלמנט. סעיף 101 קבע בזמנו את קיומה של "הוועדה הבין-מדינתית" (Inter-State Commission) שכבר לא קיימת.
מבנה החוקה > פרק 5 - המדינות

פרק זה דן במדינות אוסטרליה ובתפקידן במסגרת מערכת הממשל הפדרלית. סעיפים 106–108 בו מגדירים את סמכויות המדינות. סעיף 109 מגדיר את עליונות החוקים הפדרליים על פני אלו של החוקים המדינתיים במקרים של חוסר התאמה. סעיף 111 מאפשר מסירת שטחים משטחי המדינות לממשל הפדרלי. סעיף 14 אוסר על תנאי קבלה למשרות על בסיס אמונה דתית ועל מיסודה של דת מדינה.
מבנה החוקה > פרק 6 - מדינות חדשות

פרק זה מתיר את הקמתן או הצטרפותן של מדינות חדשות לפדרציה האוסטרלית, ומתיר לפרלמנט לקבוע את דרך ייצוגן של הטריטוריות. בפרק נקבע גם שגבולות המדינות ייקבעו על פי הסכמתן לפני שישונו במשאל עם.
מבנה החוקה > פרק 7 - שונות

פרק זה כולל סעיפים במגוון של נושאים. סעיף 125 בו קובע את מלבורן כעיר הבירה הזמנית של אוסטרליה, אך מגדיר שעיר הבירה הקבועה תוקם בתחומי ניו סאות' ויילס, אך במרחק שלא יפחת מ-100 מילים (160 ק"מ) מסידני. ב-1911 העבירה ניו סאות' ויילס לממשלה הפדרלית את השטח שקרוי כיום טריטוריית הבירה האוסטרלית. קנברה, שנבנתה בתחומיה של טריטוריה זו, הוכרזה כבירה הקבועה הלאומית ב-1913. סעיף 126 מתיר למושל הכללי למנות סגנים. סעיף 127 קבע בזמנו שילידים אבוריג'ינים לא ייספרו במניין התושבים לעניין הבחירות. סעיף זה בוטל במשאל עם ב-1967.
מבנה החוקה > פרק 8 - שינוי החוקה

פרק זה דן באפשרויות לשינוי החוקה. הוא קובע ששינויים בחוקה יכולים להתבצע רק באמצעות משאל עם על פי חוק. משאל עם לאומי על פי סעיף זה מצריך "רוב כפול", כלומר אישור התיקון לחוקה ברוב של כלל המצביעים באוסטרליה ושל כלל המצביעים בלפחות ארבע מהמדינות.
מבנה החוקה > שבועת האמונים

החוקה גם כוללת את נוסח שבועת האמונים שנושאים המושל הכללי וחברי הפרלמנט עם כניסתם לתפקידיהם. נוסח השבוע הוא:
אני, (שם בעל התפקיד) נשבע בזאת שאני אשרת נאמנה את הוד מלכותו המלך צ'ארלס השלישי ואת יורשיו על פי החוק, בתפקידי כמושל הכללי של קהילת אוסטרליה, ושאעשה את הדבר הנכון לטובת כל האזרחים על פי החוקים של קהילת אוסטרליה, ללא מורא וללא משוא פנים, העדפה או שנאה. כה יעזור לי האל!
על פי המוסכמות החוקתיות שבועות האמונים של ראש הממשלה, השרים והמזכירים הפרלמנטריים לא כלולים בהגדרות החוקה. בכל אופן, טקסי ההשבעה שלהם מנוהלים על ידי המושל הכללי.
מוסכמות בלתי כתובות

מוסכמות חוקתיות (Constitutional convention) הן חלק חשוב בחוקת אוסטרליה. על אף היותן בלתי כתובות, מוסכם שהן חלק ממסמך החוקה. המוסכמות החוקתיות שאובות בעיקר ממוסכמות פרלמנטריות בלתי כתובות במסגרת שיטת וסטמינסטר.
כמה מהמוסכמות החוקתיות הבולטות ביותר כוללת את כהונתו של ראש ממשלת אוסטרליה כראש הקבינט במועצה. מוסכמה חשובה אחרת היא שהמושל הכללי פועל בעצתו של ראש הממשלה.
מוסכמות בלתי כתובות > מוסכמות בלתי כתובות במהלך הדחה

אופיין של המוסכמות החוקתיות עורר מחלוקות במהלך הדחתה של ממשלת גוף ויטלם ב-1975. בפרשה זו ייעץ המושל הכללי, סר ג'ון קר למלכה לפטר את ראש הממשלה מטעם מפלגת הלייבור, גוף ויטלם ולמנות את מנהיג האופוזיציה מטעם המפלגה הליברלית, מלקולם פרייזר, כראש ממשלה עד לעריכת בחירות כלליות. מספר מוסכמות חוקתיות הופרו במהלך משבר זה:
המוסכמה על פיה ממשלות המדינות ממנות מחליפים לסנאטורים מאותה מפלגה במקרה שמתפנה מושב בסנאט. מוסכמה זו הופרה על ידי ממשלתו של טום לואיס (אנ') בניו סאות' ויילס ולאחר מכן על ידי ממשלתו של ג'ו ביילקי-פטרסן (אנ') בקווינסלנד (מועמדו של ביילקי-פטרסן, אלברט פילד (אנ'), הורחק ממפלגת הלייבור לפני שתפס את מושבו בסנאט). באופן בולט, מוסכמה בלתי כתובה זו שולבה מאוחר יותר בחוקה הכתובה לאחר אישורה במשאל העם של 1977.
המוסכמה החוקתית שהסנאט לא יכול להצביע על חוק בעל השלכות כספיות. אחד האירועים במשבר זה היה כאשר הקואליציה של המפלגה הליברלית ומפלגת הכפר חסמה אישור תקציב לממשלה וכך כפתה עריכת בחירות.
המוסכמה החוקתית שראש ממשלה שלא עולה בידו להעביר תקציב חייב לבקש מהמושל הכללי להורות על עריכת בחירות או להגיש את התפטרותו. גוף ויטלם הפר את המוסכמה הזאת כאשר סירב להכריז על עריכת בחירות לאחר שהסנאט לא אישר את התקציב.
פרשנות לחוקה

תפקידו העיקרי של בית המשפט העליון של אוסטרליה הוא לפרש את החוקה. מספר עקרונות משפטיים יושמו על ידי בית המשפט בתהליך פירוש החוקה, בין השאר, עקרון הפרדת הרשויות, עקרון ריבונות המדינות ועקרון הסמכויות הבלעדיות (שכיום לא תקף).
בעוד שחוקת אוסטרליה לא כוללת מגילת זכויות, היא כוללת זכויות ומגבלות אזרחיות מסוימות. בין אלו כלולים הזכות להישפט בידי חבר מושבעים (סעיף 80) הזכות לפיצוי הוגן (סעיף 51), הזכות נגד אפליה על בסיס תושבות במדינה מסוימת (סעיף 117) והאיסור על תנאי קבלה למשרות על בסיס אמונה דתית ועל מיסודה של דת מדינה (סעיף 116).
בית המשפט העליון גם פירש מספר השלכות משפטיות חשובות במסמך החוקה. אחת מהן היא הזכות לחופש הביטוי והאחרת היא הזכות מפני שלילתת זכות ההצבעה בבחירות. שתי הדוקטרינות נסמכות על סעיפים 7 ו-24 לקוחה שעל פיהן נציגי בתי הפרלמנט של אוסטרליה "ייבחרו ישירות על ידי העם". גישות אלו אופיינו על ידי בית המשפט העליון כ"חירויות" או "ערבויות" והוא נזהר מלתאר אותן כ"זכויות משתמעות" או כ"זכויות חוקתיות משתמעות". חוקרים מסוימים טענו שההבחנה לכאורה של בית המשפט בין "זכות" לבין "חירות" היא מטעה והיא לא הרבה יותר מהבחנה סמנטית,אך המונח נותר בשימושו של בית המשפט.
תיקונים לחוקה > תיקונים לחוקה שהתקבלו במשאלי עם

תיקון לחוקה מצריך קיומו של משאל עם שבו הצעת התיקון תאושר ברוב של לפחות ארבע מדינות, בנוסף לרוב ברמה הארצית.
במשך השנים הוגשו 44 הצעות לתיקון החוקה באמצעות משאל עם, מתוכן רק שמונה אושרו. משאלי העם שבהן אושרו התיקונים הם:
הבחירות לסנאט (1906) - תוקן סעיף 13 לחוקה בו שונה במקצת אורך הכהונה של הסנאטורים.
חובות המדינות (1910) - תוקן סעיף 105 כך שהוא הרחיב את סמכות הממשלה הפדרלית לקחת על עצמה חובות של המדינות שקדמו לאיחוד אוסטרליה לחובות של המדינות בכל עת.
חובות המדינות (1928) - הוסיף את סעיף 105A שנתן תוקף חוקתי להסכם הפיננסי שהושג בין הממשלה הפדרלית לבין ממשלות המדינות ב-1927.
השירותים החברתיים (1946) - הוסף סעיף 51 (xxiiiA) שהרחיב את סמכות הממשלה הפדרלית לתת מגוון של שירותים חברתיים.
האבוריג'ינים (1967) תוקן סעיף 51 (xxvi) כך שהורחבה סמכות הממשלה הפדרלית בנוגע לאבוריג'ינים במדינות. בוטל סעיף 127 שמנע את הכללתם של האבוריג'ינים במניין האוכלוסייה לצורכי החוקה.
שלושה תיקונים (1977) - הובטח העיקרון על פיו בעקבות התפנות מושב בסנאט באמצע כהונה ימונה לאותו מושב נציג של אותה מפלגה. התאפשרה הצבעתם של תושבי הטריטוריות במשאלי עם. נקבע גיל פרישת חובה של 70 לשופטי בתי המשפט הפדרליים.
תיקונים לחוקה > הצעות קיימות עיקריות לתיקונים לחוקה

כיום עומדות על הפרק כמה הצעות לתיקון בחוקה. אלו כוללים בין השאר דיונים על הכנסת מבוא לחוקה, הצעות להפיכתה של אוסטרליה לרפובליקה והוספת הכרה רשמית באבוריג'ינים.
תיקונים לחוקה > הצעות קיימות עיקריות לתיקונים לחוקה > הכנסת מבוא לחוקה

בחוקת אוסטרליה לא קיימת הקדמה, אף על פי שסעיפי הסמכות, כפי שהתקבלו בזמנו בפרלמנט הבריטי, מהווים צורה כלשהי של הקדמה.
ההצעות ליצירת הקדמה מעוררות מחלוקות, אחד הטיעונים הוא שהכנסת הקדמה עלולה להשפיע על הפירושים של בית המשפט העליון על סעיפים אחרים של החוקה.
ב-1999 נפלה הצעת נוסח להקדמה שנכתב על ידי ראש הממשלה ג'ון הווארד במשאל עם שהשאלה השנייה בו הייתה הצעת הפיכתה של אוסטרליה לרפובליקה.
תיקונים לחוקה > הצעות קיימות עיקריות לתיקונים לחוקה > הצעות למעבר למשטר רפובליקני

הדיונים בנוגע לשאלה אם אוסטרליה צריכה להפוך לרפובליקה מתנהלים מאז האיחוד.
בנובמבר 1999 התקיים משאל עם בו נשאל ציבור הבוחרים אם תפקידי המלכה והמושל הכללי צריכים להתבטל בחוקה ולהיות מוחלפים בנשיא. הצעה זו לא אושרה במשאל העם.
תיקונים לחוקה > הצעות קיימות עיקריות לתיקונים לחוקה > הכרה באבוריג'ינים

מאז 1910 נשמעו קריאות לרפורמה חוקתית שתכלול הכרה באבוריג'ינים. ב-1967 בוצע תיקון בחוקה שנתן לממשלה הפדרלית את הסמכות לחוקק חוקים הנוגעים לאבוריג'ינים במדינות באמצעות ביטול המגבלה על האפשרות של הפרלמנט הפדרלי לחוקק חוקים מדינתיים. באותו משאל עם בוטלה המגבלה על הכללתם של האבוריג'ינים במניין האוכלוסייה למטרות חוקתיות שעד אז הייתה רלוונטית רק לסעיף 24. מאז הרפורמות הללו הועלו הצעות נוספות. הבטחת מושבים בפרלמנט, הכרה חוקתית בהשמעת קולם של האבוריג'ינים, והכללת עניינם של האבוריג'ינים בהקדמה המוצעת לחוקה, הן כולן הצעות שהועלו לרפורמה בחוקה האוסטרלית כדי להרחיב את ההכרה באבוריג'ינים.
בנאום "סגירת הפער" (Closing the Gap) מפברואר 2020, חיזק ראש הממשלה סקוט מוריסון את עבודת מועצת משאל העם, ודחה את הרעיון כהכרה סמלית לכל היותר. הוא תמך בקריאה מצדם של האבוריג'ינים ותושבי האיים של מצר טורס (אנ') "לעשות שימוש בשפת ההקשבה וההעצמה". מפלגת הלייבור תמכה בהשמעת קולם של האבוריג'ינים באופן המעוגן לטווח ארוך בחוקה, וכך עשו גם מפלגות שמאל קטנות רבות.
דרור בירנבאום

דרור בירנבאום (נולד בדצמבר 1961) הוא איש עסקים, פעיל ציבור וראש העיר החמישי של קריית אונו, בין השנים 1993–2003.
ביוגרפיה

בירנבאום נולד ב-1961 בקריית אונו. למד בבית הספר "ניר" ובתיכון הנשיא ע"ש יצחק בן-צבי בעירו. לפני בחירתו עבר קורס בניהול במכללה למינהל. ב-1980 התגייס לצה"ל ושירת בבסיס תל השומר.
פעילות ציבורית וקריירה פוליטית

בירנבאום החל בפעילותו הפוליטית כשהיה נער ונבחר ליו"ר נוער המערך. ב-1984 מונה להיות מזכיר תנועת "הפועל" בקריית אונו. שנה לאחר מכן, נבחר להיות מזכיר מועצת הפועלים בעירו, והיה לאחד המזכירים הצעירים בארץ. בירנבאום נבחר לכהונה שנייה כמזכיר בשנת 1988. מטעם תפקידו הקים את אולם מופ"ת בעיר והפך את קן הנוער העובד והלומד בעיר לאחד מהמובילים בארץ. בבחירות לכנסת ה-13 עמד בראש מערכת הבחירות בקריית אונו מטעם מפלגת העבודה ונבחר ליו"ר הסניף המקומי.
בירנבאום התמודד בשנת 1993 בפריימריז של מפלגת העבודה בקריית אונו מול ראש העיר המכהן באותו ימים, דורון קרפ וניצח. הוא התמודד מטעם המפלגה לראשות העיר וגם זכה ברוב של 69% מקולות הבוחרים מול ראש העיר המכהן, דורון קרפ שהקים רשימה עצמאית ורץ מטעמה. בנוסף, הפך לראש העיר הצעיר ביותר בארץ כשהוא רק בן 32. סיעת העבודה במועצת העיר זכתה ב-5 מנדטים ובירנבאום הרכיב קואליציה. בנובמבר 1998 זכה בפעם השנייה ברוב של 69% ונבחר לכהונה נוספת. סיעתו הגדילה את כוחה וזכתה ב-6 מנדטים. סגנו באותן שנים, ישראל גל, שימש כראש העיר בין השנים 2013 ל-2024. בסוף שנת 2002 פרש מראשות העיר והקדים את הבחירות לאפריל 2003 (במקום שיתקיימו כסדרן בחודש אוקטובר באותה שנה). במקומו נבחר המועמד העצמאי יוסי נשרי.
בירנבאום הוא חבר מרכז מפלגת העבודה לשעבר, והוצב בבחירות לכנסת ה-15 במקום ה-94 ברשימת ישראל אחת. בבחירות לכנסת ה-16 הוצב במקום ה-65 ברשימת העבודה-מימד.
לאחר הפרישה

אחרי הפרישה עבד כאיש עסקים והתגורר בקנדה ובהונגריה במסגרת תפקידו כמנהל הפעילות היזמית של חברה אשר בבעלות סולל בונה אינטרנשיונל (מקבוצת שיכון ובינוי). בנוסף כיהן כחבר מועצת המנהלים של תיאטרון בית ליסין, חבר הנהלת ההתאחדות לכדורגל בישראל וגם עמד בראש הוועדה הרפואית של ההתאחדות לכדורגל.
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים 4169, באתר נבו, ‏23 בנובמבר 1993
↑  ילקוט הפרסומים 4705, באתר נבו, ‏1 בדצמבר 1998
↑  זיו מאור, ראש העיר קריית אונו ינהל הפעילות באירופה של שיכון ובינוי, הבונה מאות דירות בעירו, באתר הארץ, 2 בינואר 2003
חורבת בורגתה

| --- | --- |

 היסטוריה
 נבנה:  1110–1150
 ננטש:  1265
 אתר ארכאולוגי
 חפירות:  1874, 1983
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  ליד בורגתא, בשרון
 קואורדינטות:  32°19′30″N 34°57′47″E﻿ / ﻿32.325037°N 34.963109°E﻿ / 32.325037; 34.963109
  (למפת נתניה מוגדלת) חורבת בורגתה(למפת נתניה רגילה) חורבת בורגתה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורבת בורגתה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורבת בורגתה he
 
בורג' אל-עטוט; גובה הקיר שנשמר מגיע ל-15 מטר
חורבת בורגתה מצידה השני
חורְבַּת בּוּרְגְתָה הוא שמו המודרני של מגדל צלבני, המצוי בסמוך למושב בורגתא בשרון, הידוע בפי הערבים תושבי המקום כ-"בורג' אל-אחמר – "המגדל האדום" הנגזר מהצבע האדום של אדמת המקום, החמרה, או מצבע האבנים שמהם בנו את המבנה. שמות המקום במקורות מן התקופה הצלבנית היו Turris Rubea (בלטינית) ו-Tourre Rouge (בצרפתית), שפירושם "המגדל האדום". במפת PEF משנת 1880 האתר מכונה "ח'רבת בורג' אל-עטוּט" (Burj el Atut), שפרושה "המבוקעת".
המבנה מהווה דוגמה אופיינית לביצור מסוג מגדל בצורתו הפשוטה ביותר. בתקופת הצלבנים שימש המבנה כמרכז מינהלי וכאכסניה לשיירות, שעברו מהמזרח לכיוון הים. מהמבנה הצלבני נותר קיר אחד בגובה של שתי קומות – כ-15 מטר, ובעובי של כ-2 מטרים. בקירות החומה העליונה יש חרכי ירי. בקומה התחתונה של המגדל נותרו שרידים של שני קמרוני חבית הבנויים במקביל, ומעליהם שרידים אותם מייחס הארכאולוג דניס פרינגל לשישה קמרונות צולבים שתמכו במגדל המבוצר. החוקר משחזר על סמך ממצאים אלו מגדל קטן ומלבני בצורתו, ששטחו כ-60 מטרים מרובעים.
בתקופה הצלבנית שימש המבנה מרכז מינהלי כפרי של מחוז קיסריה. כמו כן נועד להגן על הדרך שחיברה בין הדרך הבינלאומית במזרח, היא דרך הים, לבין דרך החוף, הסמוכה לים, שחיברה את קיסריה עם ארסוף. בשנת 1983 נערך באתר סקר ארכאולוגי. על פי ממצאי החפירה ניתן לקבוע כי המגדל נבנה בין השנים 1110–1150. המבנה חרב על ידי הממלוכים ב-1265.
בורגתא הקדומה

משערים כי באתר הייתה בורגתא הקדומה. כפר של מגדלי גפנים המוזכר בתלמוד ירושלמי מסכת עבודה זרה בהקשר ליין שנוצר בו. בתלמוד דנו האם היין מתוצרתו הוא יין נסך:
בראשונה היו אומרים: יינה של אוגדור, למה הוא אסור ? מפני כפר פגש; ושל בורגתה? מפני בירת סוריקה; של עין כושית ? מפני כפר שלם. חזרו לומר: פתוחה בכל מקום אסורה וסתומה מותרת. נקובה וסתומה הרי היא כסתומה. רבי יצחק בן חקולה אמר הרי זו כפתוחה.
היין נאסר היות שבורגתא הייתה קרובה ליישוב של השומרונים – "בירת סוריקה".
השם בורגתא גזור מהמילה הלטינית בורגי, כינוי למצד הגנה, אך גם לתחנה ולמלון הסמוכים לצדי דרכים. בתלמוד מופיע המילה בצורת: בורגנין, בורגין והיושבים בה נקראו בורגני. מונח נוסף מופיע בדברי חז"ל והוא בורגסין והוא גזור מהמילה היוונית בורגסין.
המבנה הצלבני

למבנה שתי קומות. בקירות החומה העליונה יש חרכי ירי. רוחב הקיר עד 2 מטר. בקומה התחתונה נשארו הקמרונות בחדר אחד. יש שרידים של קירות נוספים של המבנה לכיוון צפון.
בשנת 1874 כתב החוקר הבריטי קלוד קונדר, שהיה במקום מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, כי יש במקום שרידי מבנים מוסלמים, כולל מגדל וחאן. בקרבת מקום הוא מצא קברים עתיקים מצוירים ומטויחים וכן שרידי בריכת מים.
בתקופה הצלבנית שימש המבנה כמרכז מינהלי כפרי של מחוז קיסריה. הוא גם נועד להגן על הדרך שחברה בין הדרך הבינלאומית במזרח היא דרך הים - היום בערך בנתיב של כביש 444 לבין דרך החוף, סמוך לים שחיברה את קיסריה עם ארסור (ארסוף, אפולוניה)
לקריאה נוספת

צבי אילן, " 'המגדל האדום' בשרון", ארץ חמדה, תל אביב: עם עובד, 1978
דניס פרינגל, "בורג' אל-אחמר", חדשות ארכאולוגיות פ"ג, רשות העתיקות (1984), עמ' 4–22
Denys Pringle, "Burj al-Ahmar (The Red Tower)", in The New Encyclopedia of Archaeological Excavations in the Holy Land vol. 5: Supplementary Volume, ed. E. Stern et al., Jerusalem (2008), pp. 1654–5.
Denys Pringle, "Burj Al-Ahmar", in Secular buildings in the Crusader Kingdom of Jerusalem: an Archaeological Gazetteer, Cambridge University Press, (1997), pp. 38-39
Denys Pringle, The Red Tower (al-Burj al-Ahmar): Settlement in the Plain of Sharon at the Time of the Crusaders and Mamluks (A.D. 1099-1516), British School of Archaeology in Jerusalem, Monograph Series, vol. 1 (1986)
Denys Pringle, "Excavations at al-Burj al-Ahmar, July-August 1983: An Interim Report", Notiziario di Archeologia medievale, 37: 7; 38, (1984), pp. 21-22
Denys Pringle, "Al-Burj al-Ahmar Excavations", Palestine Exploration Quarterly 116, p. 77; Bulletin of the Society for the Study of the Crusades and the Latin East 4, (1984), pp. 16-19
Denys Pringle, '"El-Burj al-Ahmar (H. Burgeta), 1983", Israel Exploration Journal 34, (1984), pp. 52-55,
Denys Pringle, "Burj al-Ahmar – 1983", Excavations and Surveys in Israel 2, (1983), pp. 17-18
הערות שוליים

↑  מפה משנת 1918 (באנגלית) עם ציון שם האתר. גליון Tireh בהוצאת צבא בריטניה, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  Denys Pringle, "Burj Al-Ahmar", in Secular Buildings in the Crusader Kingdom of Jerusalem: an Archaeological Gazetteer, Cambridge University Press, (1997), pp. 38–39.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475380505171
גני תמיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בספטמבר 1959 (בת 65) נהלל, ישראל ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1979
 סוגה:  ג'אז
 שפה מועדפת:  עברית 
 בן זוג:  דוד תמיר מארק סמוליאן
 מספר צאצאים:  2 
 
גָּנִי תמיר (נולדה ב-26 בספטמבר 1959) היא זמרת, שחקנית ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה

תמיר, ילידת נהלל, החלה את הקריירה המוזיקלית שלה בלהקת פיקוד הדרום. לאחר שחרורה, הצטרפה ללהקת "בצל ירוק 80" של המפיק דודו אלהרר, שהוקמה מיוצאי להקות צבאיות.  אחד השירים המוכרים, שאותו ביצעה עם יובל נדב חיימוביץ' הוא השיר "אסיף", המוכר יותר בשם "אסוף את המעשים". עם התפרקות הלהקה, נסעה לארצות הברית שם למדה מוזיקה בבית הספר למוזיקה ע"ש מאנס, השייך לניו סקול בניו יורק.
תמיר שבה לארץ בשנת 1987 לאחר סיום לימודיה, ואז השתתפה בתוכנית הרדיו "מה יש" עם ארז טל ואברי גלעד, שם גילמה מספר דמויות, ואף הופיעה לצידו של יאיר ניצני בתפקידו כ"האשם תמיד" וב"שיר המנגל". בנוסף הופיעה כשחקנית אורחת בסדרת הטלוויזיה "הופה היי", שימשה כזמרת ליווי במופע "חכם על קטנים" של דני סנדרסון והופיעה כקומיקאית בתוכנית "מוצ"ש" לצידם של אבי אתגר, ספי ריבלין ואלי יצפאן.
בשנת 1989 בתקופת האינתיפאדה הראשונה, הופיעה תמיר לצידו של יהונתן גפן במופע סאטירה פוליטי מוזיקלי בשם "טוב נבוט בעד ארצנו". שניים מהשירים שתרגם גפן למופע, בביצועה של תמיר, אף הושמעו רבות ברדיו - "כשאתה אומר שלום" של קול פורטר (שאותו גם שרה בתוכנית "סופשבוע" ב-1991 לאחר שנחמן שי עזב את תפקידו כדובר צה"ל) ו"גלוית שנה טובה משוש המתאבדת" של טום וייטס.
לאחר מכן, המשיכה תמיר ללוות זמרים בולטים רבים, ביניהם מתי כספי, אלון אולארצ'יק, יזהר אשדות, דני ליטני ויהודית רביץ. במקביל, המשיכה תמיר להעלות מופעי ג'אז חיים ומוקלטים, ביניהם המופע "ג'אז מתחרז" של אהוד מנור וג'אז אפ קומדי שהוקלט לתוכנית "זהו זה!". במקביל, תרמה את קולה כמדבבת לסדרות וסרטים כמו קופיקו, ראגרטס, הזרבובים, ממלכת עכברי השן, ברבי במפצח האגוזים וחברים על הכוונת, הוגולינה וגריזלדה (מתוך הוגו) ולדמויות כמו התינוק המשמש כסמלה המסחרי של במבה וגם של הדמות "שוש" של החטיף של עלית. תמיר גם הקליטה ג'ינגלים לתשדירים ופרסומות, ביניהם: "תפוזינה", "תפוח אדמה אינו משמין", "נמס בכוס", "קלמנטינה", "ישראכרט", "ערוץ הקניות", "להפשיט תפוז" (המועצה לשיווק פרי הדר) ו"שלי" (תנובה).
כשחקנית, הופיעה בסרטו של דן וולמן, "הביוגרפיה של בן"
תמיר השתתפה גם בקלטות וסרטי הילדים "בובה מתי", "חלונות בהקיץ", "תוף הלב של דין דין" ו"אני מרגיש".
חיים אישיים

תמיר היא הבת החמישית למשפחת בלוך, צאצאים למייסדי נהלל. הייתה נשואה לדוד תמיר, תושב נהלל גם הוא, ושמרה את שם משפחתו תמיר. בן זוגה הוא המוזיקאי מארק סמוליאן, לזוג שתי בנות.
דינה פורת

| --- | --- |

דינה פורת, 2008
 לידה:  24 בספטמבר 1943 (בת 81) ארגנטינה 
 ענף מדעי:  היסטוריה של השואה - השנים שלפני מלחמת העולם השנייה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 אתר רשמי
 
דינה פורת (נולדה ב-24 בספטמבר 1943) היא ההיסטוריונית הראשית של יד ושם, פרופסור אמריטה בחוג להיסטוריה של עם ישראל, שימשה כראש מרכז קנטור לחקר יהדות אירופה בימינו, וכמופקדת הקתדרה לחקר האנטישמיות והגזענות על שם אלפרד פ' סליינר באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

דינה פורת נולדה בשנת 1943 בארגנטינה, ועלתה לישראל בשנת 1950. אביה, משה קוסטרינסקי-קיטרון, יליד טלחן שליד פינסק, היה האב המייסד של תנועת "דרור" בדרום אמריקה וממנהיגי יהדות ארגנטינה. אמה, רות גולד, נולדה ברצקי שבליטא.
דינה פורת הגישה את התזה שלה לתואר השני בשנת 1973 בנושא: "ריכוז הפליטים היהודיים בווילנה בשנים 1939–1941: מאמצי היציאה". היא קיבלה את הדוקטורט שלה בשנת 1984 בבית הספר למדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב בהנחיית פרופ' דניאל קארפי בנושא: "חלקה של הנהלת הסוכנות בירושלים במאמצים להצלת יהודי אירופה בשנים 1942–1945".
פורת שימשה בתפקידים שונים באוניברסיטת תל אביב: כראש בית-הספר למדעי היהדות על-שם חיים רוזנברג (2004–2008), ראש החוג להיסטוריה של עם ישראל (2000–2003) וראש המכון לחקר האנטישמיות והגזענות על שם סטפן רוט (1998–2010). הייתה מופקדת הקתדרה לחקר האנטישמיות והגזענות על שם אלפרד פ. סליינר (מאז 1997) ושימשה כראש מרכז קנטור לחקר יהדות אירופה בימינו (2021-2010). משמשת כהיסטוריונית הראשית של יד ושם (מאז אוקטובר 2011).
פורת הייתה ב-1985 עמיתת מחקר במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית, שימשה כחוקרת במרכז לחקר ישראל ויהדות באוניברסיטת קולומביה (1987–1988), ובסמינר של המכון הבינלאומי לחקר השואה של "יד ושם" (1995–1996). הייתה פרופסור אורח במרכזים ללימודים אירופיים וללימודים יהודיים באוניברסיטת הרווארד בשנת 1999, באוניברסיטת ניו יורק ב-2004, במכון לזכר השואה בפריז (אוקטובר 2007) ובאוניברסיטה הבינלאומית בוונציה (סתיו 2008) נבחרה למרצה המצטיינת בפקולטה למדעי הרוח לשנת 2004. קיבלה את מדליית ולנברג ב-2012, נמצאת ברשימת 50 החוקרים המובילים בישראל של דהמרקר לשנת 2013 וברשימת 50 הנשים המשפיעות בישראל ברשימת פורבס לשנת 2018.
הנחתה 31 עבודות לתואר שני ו-20 לתואר שלישי.
מילאה את מקומו של פרופ' יהודה באואר כיועץ אקדמי של כוח המשימה הבינלאומי להנצחת זכר השואה (2005- 2010) והשתתפה בוועידות בינלאומיות של האו"ם.
ביולי 2018 יעצה בעניין ההצהרה המשותפת של ראשי ממשלות ישראל ופולין, שעליה נמתחה ביקורת רבה. לדבריה התבקשה לתת ייעוץ אישי להצהרה ולא פעלה כהיסטוריונית ראשית של "יד ושם".
ב-2010 זכתה בפרס מועצת הספר היהודי בארצות הברית על הביוגרפי שכתבה על אבא קובנר ופורסמה על יד סטנפורד, וב-2018 זכתה בפרס בהט לספר העיון המקורי הטוב ביותר על כתב היד לספרה "לי נקם ושילם: היישוב, השואה וקבוצת הנוקמים של אבא קובנר", אודות הנוקמים.
נישאה לאל"ם יהודה פורת ולהם 3 בנים ו-11 נכדים. בנם עידו פורת הוא פרופסור למשפטים.
מחקריה > הנהגה במילכוד, היישוב נוכח השואה, 1942–1945

הספר עוסק בשאלת תגובת היישוב בארץ והנהגתו לשואה באירופה בעצם התרחשותה. לאחר הקדמה המפרטת את מוסדות היישוב, הרכבו ודרכי פעולתו, באים שלושה חלקים. הראשון דן באופן שבו הגיעו הידיעות על השואה ארצה, ובקושי להבין אותן ואת האירועים חסרי התקדים שעליהם דיווחו. החלק ממשיך ודן בדרכי התגובה של היישוב לאחר שנודע שההשמדה היא שיטתית, מימי אבל ועצרות תפילה עד להקמת ועד ההצלה, ומאיסוף כספים ועד לשיגור נציגים לארצות הנייטרליות.
בחלק השני נידונות פעולותיהם של אותם נציגים, ותוכניות ההצלה שהעלו גורמים שונים ביישוב, כמו תוכניות חליפין, ניצול הסרטיפיקטים להצלת ילדים, תוכנית אירופה, פרשת "סחורה תחת דם", הפצצת אושוויץ, שיגור הצנחנים, ועוד.
על כישלון הניסיון להציל קרוב ל-30 אלף ילדים, כתבה פורת: "זהו אחד המקרים שבהם מרגיש ההיסטוריון שהוא רוצה לזרוק הצִדה את כל הכללים שלימדוהו – לשון מאופקת, בדיקת מקורות מדוקדקת, הסקת מסקנות זהירה ומוצדקת – ופשוט לשבת תחתיו ולבכות".
החלק השלישי מנתח את מקומה של ההצלה במדיניות היישוב בזמן המלחמה והשואה, ביחסים שבין הארץ לקהילות ולתנועות הנוער באירופה, ומגיע למסקנות בדבר אמצעיו הצנועים של היישוב ויכולתו המוגבלת להציל בזמן מלחמה חובקת עולם ומול מכונת ההשמדה הנאצית, ובדבר החרדה למשפחות ולקהילות שנותרו באירופה ולהשלכות השואה על עתיד הארץ והעם.
הספר ראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 1986 ובמהדורה שנייה ב-2004 הוא תורגם לאנגלית ולספרדית והוא הראשון שפורסם בארץ בנושא זה.
שלושה קבצים המשלימים את הספר:
"בין מגן דוד לטלאי צהוב: היישוב היהודי בארץ-ישראל ושואת יהודי אירופה 1945-1939", קובץ תעודות רחב היקף ראשון מסוגו, המביאות לקהל הקוראים את התיעוד, העיתונות, הפרוטוקולים, המברקים וההתכתבויות המכריעים של הזמן. התעודות מאפשרות לעקוב כאילו בזמן אמת אחרי פעולותיהם של מוסדות היישוב, אחרי תגובת העיתונות, קליטתה של שארית הפליטה ודימויו העצמי של היישוב מול הגולה, כמי שבנה לה מקלט אך קצרה ידו להושיעה. הקובץ נערך יחד עם יחיעם ויץ, וכל אחד משני העורכים תרם לו תיעוד שאותו חקר.
"העיתונות היהודית בארץ ישראל נוכח השואה, 1945-1939", זהו קובץ מחקרים על העיתונות בארץ בזמן השואה, והוא דן בעיתונות מפלגתית ותנועתית, בתגובות לאירועים מרכזיים כמו מרד גטו ורשה ורצח יהודי הונגריה, ובשאלה הממשיכה ומנקרת בדיון הציבורי עד היום והיא האופן שבו פורסמו הידיעות על השואה בעיתונות והאם ההנהגה התערבה בשיקולי עורכי העיתונים. הקובץ מאפשר לקוראיו לבחון את השאלות האלה על סמך מחקרים המפנים אותו גם אל החומר המקורי. הקובץ נערך יחד עם מרדכי נאור, שערך קבצים רבים בנושאים הנוגעים לארץ וליישוב.
"קפה הבוקר בריח העשן" – קובץ מאמרים פרי עטה של דינה פורת, שנכתבו ופורסמו במשך כעשרים שנה, דן במפגשיהם של היישוב והחברה הישראלית בשנותיה הראשונות עם השואה וניצוליה, ועומד לצאת לאור בהוצאת עם עובד ויד ושם. ספר מקביל כבר התפרסם באנגלית בהוצאת ולנטיין מיטשל, תחת הכותרת ("Israeli Society, The Holocaust and its Survivors, (2000. בקובץ, המחולק לשערים, נידונים נושאי מפתח כמו יחסה של החברה החרדית לציונות בזמן השואה, הוראת השואה לסטודנטים ישראלים, ההיסטוריוגרפיה על נושא היישוב והשואה, קשריהן של תנועות נוער וקהילות עם היישוב, קבוצת "אל דומי", סוגיית העדות הראשונה שניתנה בארץ על השואה, ועוד. כל אלה מסתמכים על חומר ראשוני מגוון ורב היקף, ויוצרים תמונה מורכבת של נסיבות ואפשרויות.