stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וורן פארל
שילוב סוגיות גברים לתוך סוגיות מגדר > האם הפמיניזם מפלה נגד גברים?

ספרו האחרון של פארל, האם פמיניזם מפלה גברים? (ISBN 978-0195312836), שפורסם על ידי אוניברסיטת אוקספורד ב-2008, הוא ספר המכיל דיאלוג עם הסופר הפמיניסט ג'יימס סטרבה. פארל הרגיש כי תוכניות לימודי המגדר באוניברסיטאות לעיתים רחוקות שילבו את המין הגברי בהן, מעבר לביטויי דמוניזציה של המין הגברי. הספר היה ניסוי של פארל, הנועד לבחון האם פרספקטיבה חיובית על גברים, תורשה להשתלב ברשימת הספרים בתוכניות לימודי המגדר, אפילו אם יהיו בה סתירות לפמיניזם. פארל וסטרבה דנו ב-13 נושאים, מנושאים של זכויות אבות וילדיהם, ועד ל"משבר הבנים".
קבלה וביקורת

ספריו של וורן פארל, אשר פורסמו בשש עשרה שפות, מושכים התעניינות בינלאומית, וזוכים גם לשבח וגם לביקורת, מהימין ומהשמאל הפוליטיים, וגם מגופים פמיניסטים ואנטי-פמיניסטים. ספרו מיתוס הכוח הזכרי, זכה למירב התשבחות והביקורת. לדוגמה, ב-2012, כאשר דיבר על ספרו העתידי: משבר הבנים, באוניברסיטה של טורונטו, פארל נתקל במחאה שאורגנה על ידי פמיניסטיות ממפלגת הפועלים הסוציאליסטית שקראו לעברו "מתרץ אונס". קריאה שאמורה הייתה להיות מבוססת על פרק בשם "הפוליטיקה של האונס" בספר מיתוס הכוח הזכרי. פארל טוען כי הפרק הוא תוכנית אב למניעת אונס.
ביקורת מוקדמת במדור ביקורת הספרים בניו-יורק טיימס, מאת לארי מק'מרטרי וג'ון לאונרד כולל לגלוג בשימוש הנייטרלי בשפה בספר: הגבר המשוחרר. לאחרונה, האנטי פמיניסטית השמרנית פיליס שאלפלי, כינתה את פארל הסנגור של הפמיניסטיות, אך שיבחה את המחקר שלו בספר האיחוד בין האב לילדו.
תשבחות לוורן פארל כוללות את קייט זרניק מהעיתון "הבוסטון גלוב" שדירגה אותו כאביה האינטלקטואלי של תנועת הגברים ו"גלוריה סטיינם של התנועה לשחרור גברים" כפי שכונה על ידי קרול קליימן מהשיקגו טריביון. המגזין אסקוויר דירג את פארל, תומאס אקווינס, ואת ג'ון סטיוארט מיל, כשלושת הגברים הפמיניסטים המובילים.
ב-2012, כתב העת הבינ"ל החדש, ניו מייל סטאדיס, הדגיש את מיתוס הכוח הזכרי על ידי שיבוצו כנושא המרכזי בשתי המהדורות הראשונות שלו, ומיצב אותו כקלאסיקה בשדה המחקר של לימודי הגברים.
שיתופי הפעולה האחרונים של פארל עם קן ווילבר, ג'ון גריי, וריצ'רד באלס, הציגו את המסרים שלו לקהלים מגוונים ופתוחים יותר.
חייו האישיים

פארל נשא את אורסולה (אורסי), מתמטיקאית ובכירה ב-IBM, בשנות השישים. לאחר 10 שנות נישואין, בשנת 1976, הוא ואורסי נפרדו ולאחר מכן התגרשו. אחרי מה שפארל תיאר כ"עשרים שנה של רווקות הרפתקנית", הוא התחתן בשנית עם ליז דאולינג באוגוסט 2002. יש לו שתי בנות שאינן שלו ביולוגית. הם גרים במיל ואלי, קליפורניה.
פעילויות אחרות

כיום פארל מנחה סדנאות לתקשורת זוגית, ומשמש כעד מומחה במשפטי גרושין בנושאי משמורת ילדים ועורך מחקרים בנושאי ספרו הבא: משבר הבנים, שייכתב במשותף עם ג'ון גריי. ב-2010/11, הוא שימש כדובר המרכזי, יחד עם דיפאק צ'ופרה, בכנס עולמי על רוחניות (החוויה האינטגרלית-רוחנית), והרצה על האבולוציה של האהבה. הוא הוזמן אז על ידי המרכז לרוחניות עולמית, כדמות מובילה. ד"ר פארל מדבר לעיתים קרובות על סוגיות הקשורות לבנים, גברים ומגדר, ושימוש כדובר המרכזי בכנס הבריטי לפסיכולוגיה של הגבר ב-2016.
בשנת 2009, בשיחת טלפון מהבית הלבן התבקש ד"ר פארל להיות יועץ הבית הלבן למועצת הנשים והנערות של המוסד הנשיאותי, מה שהוביל את ד"ר פארל לצור ולהוביל ועדה ליצירת מועצת הגברים והבנים של הבית הלבן. הוועדה חוצת המגזרים מונה שלושים וחמישה סופרים, מחברים ואנשי מקצוע (למשל, ג'ון גריי, ג'ניפר גראנהולם, מייקל גוריאן, מייקל תומפסון, ביל פולק, לאונרד סאקס) העוסקים בנושאי בנים וגברים. הם השלימו מחקר שהגדיר חמישה מרכיבים ל"משבר הבנים", אשר הוגש כהצעה עבור הנשיא אובמה כדי ליצור את מועצת הבנים והגברים של הבית הלבן. באפריל 2015 הקואליציה הגיעה לאיווה כדי לדון בעמדות שלהם עם המועמדים לנשיאות ארצות הברית ב-2016.במהלך הבחירות החוזרות לתפקיד מושל קליפורניה, פארל התמודד כמועמד הדמוקרטי, עם מצע בחירות בנושא זכויות האבות, וקיבל 626 קולות.
ביבליוגרפיה

Farrell W (1974). The Liberated Man. New York: Berkley Books. ISBN 0-425-13680-9.
Farrell W (1988). Why Men Are The Way They Are: The Male-Female Dynamic. New York: Berkley Books. ISBN 0-425-11094-X.
Farrell W (1993). The Myth of Male Power: Why Men Are The Disposable Sex. New York: Berkley Books. ISBN 0-425-18144-8.
Farrell W (2000). Women Can't Hear What Men Don't Say: Destroying Myths, Creating Love. New York: Jeremy P. Tarcher Inc. ISBN 1-58542-061-1.
Farrell W (2001). Father and Child Reunion: How to Bring the Dads We Need to the Children We Love. New York: Jeremy P. Tarcher Inc. ISBN 1-58542-075-1.
Farrell W (2005). Why Men Earn More: The Startling Truth Behind The Pay Gap--And What Women Can Do About It. New York, N.Y: American Management Association. ISBN 0-8144-7210-9.
Does Feminism Discriminate Against Men?: A Debate. Oxford [Oxfordshire]: Oxford University Press. 2008. ISBN 0-19-531283-X.
ריצ'רד בלומנטל

ריצ'רד בלומנטל (באנגלית: Richard Blumenthal; נולד ב-13 בפברואר 1946) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, המכהן כסנאטור מטעם מדינת קונטיקט מאז ינואר 2011.
קורות חייו

בלומנטל נולד ב-1946 בברוקלין, ניו יורק, שם גם נישאו הוריו חמש שנים קודם לכן. אמו, ג'יין לבית רוזנסטוק (1919–1969), נולדה באומהה, נברסקה, בתם של מהגרים יהודים מגרמניה (פרוסיה ובאדן). אביו, מרטין בלומנטל (1916–2006), יהודי יליד פרנקפורט, גרמניה, ברח מגרמניה הנאצית ב-1935, בגיל 19, השאיר מאחור את משפחתו והיגר אף הוא, דרך אנגליה, לניו יורק. אחיו הצעיר דייוויד בלומנטל הוא רופא ומומחה ידוע בתחום בריאות הציבור, שהיה אחד ממובילי רפורמת הבריאות של הנשיא ברק אובמה.
בלומנטל סיים ב-1967 את לימודיו ל-BA במדע המדינה, בהצטיינות, באוניברסיטת הרווארד. בתקופת לימודיו היה העורך הראשי של עיתון הסטודנטים של הרווארד The Harvard Crimson. קיבל עם סיום לימודיו מלגה ובעזרתה חי שנה באנגליה, למד באוניברסיטת קיימברידג' ועבד ככתב עבור השלוחה הלונדונית של ה"וושינגטון פוסט". חזר לארצות הברית ולמד משפטים באוניברסיטת ייל, תואר אותו סיים ב-1973. בתקופת לימודיו בייל היה העורך הראשי של Yale Law Journal. שניים מבני כיתתו היו ביל קלינטון והילרי קלינטון.
קריירה פוליטית

בתחילת הקריירה הפוליטית שלו שירת בלומנטל כעוזרו של הסנאטור אברהם ריביקוף וכעוזרו של דניאל פטריק מויניהאן, אז בממשל הנשיא ריצ'רד ניקסון ולימים שגריר באו"ם וסנאטור אף הוא. עבד אחר כך בתביעה הכללית של קונטיקט שנים אחדות, ולאחר מכן כעורך דין פרטי. ב-1984 רץ לראשונה ונבחר לחבר בית הנבחרים המדינתי של קונטיקט וכעבור שלוש שנים נבחר לסנאט המדינתי. ב-1990 נבחר לכהונת התובע הכללי של מדינת קונטיקט, תפקיד בו שירת במשך עשרים השנים שלאחר מכן, מנצח מדי ארבע שנים בכל מערכות הבחירות בהן השתתף לבחירה מחדש לתפקיד זה.
ב-2010 החליט בלומנטל שלא לרוץ שוב למישרת התובע הכללי של קונטיקט. תחילה שקל לרוץ לתפקיד מושל המדינה, אך לבסוף בחר במרוץ לסנאט האמריקאי ובנובמבר 2010 ניצח אכן את המועמדת הרפובליקנית לתפקיד, לינדה מקמהון, ברוב של 55% לעומת 43%. בינואר 2011 הוא החל לכהן כסנאטור.
מבחינת דעותיו הכלכליות - חברתיות בלומנטל ממוקם כאיש מרכז - שמאל מתון במפלגה הדמוקרטית. בעשרים שנותיו כתובע כללי למשל, הוא הרבה לתבוע חברות גדולות שפגעו באיכות הסביבה או בזכויות הצרכן. הוא חבר פעיל בקהילה היהודית הרפורמית של עיר מגוריו גריניץ' קונטיקט ותומך בעניינים החשובים לקהילה, לרבות פעילות נמרצת בשעתו בעד יהודי ברית המועצות, השתתפות בעצרות לציון יום השואה מדי שנה ועוד.
בלומנטל נישא ב-1982 לסינתיה אליסון (לבית מלכין) ויש להם ארבעה ילדים.
קריירה פוליטית > יחסו לישראל

בלומנטל אוהד ישראל ואומר שיש לו קשר אישי רב שנים אליה:
הוא הביע תמיכה ברעיון פתרון הסכסוך הישראלי - פלסטיני על ידי הקמת שתי מדינות לשני עמים, אולם דרש שהמנהיגים הפלסטינים יפסיקו לפני כן את תמיכתם בטרור ויכירו בזכותה של ישראל להתקיים ובירושלים כבירתה.
תמך בהטלת וטו אמריקאי על כל החלטה חד צדדית של האו"ם להכיר במדינה פלסטינית שלא בעקבות הסכם עם ישראל.
תמך גם בקריאה של הסנאט לאו"ם לבטל את דו"ח גולדסטון, שהאשים את ישראל בפגיעה באזרחים במבצע עופרת יצוקה.
מתנגד לחזרה של ישראל לקוי שביתת הנשק שלפני 5 ביוני 1967.
מאמרים שכתב

Blumenthal, Richard, Why Connecticut Sued the Federal Government over No Child Left Behind, Harvard Educational Review 76 (Winter 2006): 564-569
Blumenthal, Richard, Tobacco Control: A State Perspective, Yale Journal of Health Policy, Law, and Ethics 3 (2002-2003): 151-156
הערות שוליים

↑  השורשים הגניאולוגיים של משפחת ריצ'רד בלומנטל
↑  נתן גוטמן, "Blumenthal Finally Gets His Chance",‏ 13 בינואר 2010, באתר Forward
↑  באתר On The Issues
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4501 946X  LCCN: no2002047034  SNAC: w62263k8  US Congress: B001277  VIAF: 78446731   WorldCat (עם VIAF): 78446731
מאיר וילצ'ק

| --- | --- |

מאיר וילצ'ק
 לידה:  17 באוקטובר 1935 (בן 89) ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 ענף מדעי:  ביוכימיה
 מקום מגורים:  פולין, ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 מנחה לדוקטורט:  אברהם פצ'ורניק 
 פרסים והוקרה:  פרס וולף (1987) פרס ישראל למדעי החיים (1990)  פרס א.מ.ת (2005)
 תרומות עיקריות
 חקר כרומטוגרפיה
 
מאיר אשר וילצ'ק (נולד ב-17 באוקטובר 1935) הוא ביוכימאי ישראלי, מפתח שיטת כרומטוגרפיית הזיקה. בעבר היה ראש המחלקה לביופיזיקה ודיקן הפקולטה לביוכימיה וביופיזיקה במכון ויצמן. חתן פרס וולף לרפואה (1987) פרס ישראל למדעי החיים (1990) ופרס א.מ.ת (2005).
ביוגרפיה

וילצ'ק נולד בוורשה שבפולין בשנת 1935. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שהה בברית המועצות והועבר לסיביר. אביו, רב קהילה בוורשה, נרצח במחנה הריכוז פלוסנבירג, ודודו, הרב שמשון שטוקהמר, נהרג לקראת סוף המלחמה. בשנת 1949 עלה וילצ'ק לישראל עם אמו ואחותו והתיישב ברחובות. לאחר שירותו הצבאי בחיל האוויר החל בלימודי כימיה ופיזיקה באוניברסיטת בר-אילן. בסיום לימודיו, בשנת 1960, עבר למחלקה לביופיזיקה במכון ויצמן למדע ובשנת 1965 סיים לימודי דוקטורט. במהלך לימודיו עבד ככימאי ראשי בחברת 'ידע' ולאחר מכן הצטרף לסגל המחלקה לביופיזיקה במכון ויצמן, בו שימש לימים כראש המחלקה לביופיזיקה ודיקן הפקולטה לביוכימיה וביופיזיקה.
רוב מחקריו של וילצ'ק עוסקים בזיהוי ביולוגי ובזיקה ביולוגית. וילצ'ק פיתח עם שותפים נוספים את שיטת כרומטוגרפיית הזיקה ב-1968. ב-1963, כחמש שנים לפני פיתוח כרומטוגרפיית הזיקה, וילצ'ק היה הראשון שהדגים את תופעת ה-FRET, המוכרת מהפוטוסינתיזה, במעבדה באמצעות חומצות אמינו ארומטיות.
במהלך השנים היה וילצ'ק חוקר ומרצה אורח במוסדות להשכלה גבוהה ברחבי העולם ופרסם למעלה מ-400 פרסומים מדעיים. כמו כן הוא שימש יועץ לחברות ביוטכנולוגיה וישב בוועדות מקצועיות רבות, בהן ועדת שמגר. שמו אף נכלל ברשימות המפד"ל ומפלגת מימד לכנסת[דרוש מקור].
וילצ’ק זכה להכרה רבה על מחקריו: הוא הוכתר בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ווטרלו שבקנדה, מאוניברסיטת בר-אילן, מאוניברסיטת יובסקילה שבפינלנד, מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומאוניברסיטת אריאל. הוא חתן פרס וולף לרפואה, פרס ישראל לביוטכנולוגיה, פרס לכימאי קליני מצטיין מהפדרציה הבין-לאומית לכימאים קליניים, פרס כריסטיאן אנפינסן של החברה לחלבונים, מדליית וילהלם-אקסנר מאוסטריה ופרס א.מ.ת בכימיה. הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חבר כבוד באגודה של הכימאים הביולוגיים בארה”ב, וחבר זר במכון לרפואה של האקדמיה הלאומית למדעים של ארה”ב. במכון ויצמן הוא מחזיק הקתדרה לביולוגיה מולקולרית על שם מרק גוטווירט.
תרומה למדע

וילצ'ק ידוע בעיקר בזכות פיתוח המושג המודרני של זיקה בין מולקולות ביולוגיות, ובזכות יישומיו של מושג זה בתחומים שונים של מדעי החיים. בשנת 1968 פיתח וילצ’ק יחד עם שותפיו, שיטה הקרויה כרומטוגרפיית זיקה. שיטה זו אפשרה לבודד חומרים תוך שעות ספורות, בניגוד לשיטות הקודמות שאפשרו בידוד חלבונים תוך זמן ארוך בהרבה, תוך שימוש בקישור הביולוגי הברירני. בשיטה זו משתמשים ברב-סוכרים הנושאים את החומרים הפעילים, והם שקושרים חומרים ספציפיים. לאחר שטיפה של שאר החומרים, משתמשים בתמיסה אחרת (למשל עם pH שונה) הגורמת לשחרור של החומר, וכך לניקויו. כרומטוגרפיית זיקה עומדת בבסיס כלים מדעיים רבים בהם תספיג חלבון ו-ELISA. בהמשך, שכלל את השיטה ואת שימושיה הביולוגיים יחד עם אדוארד באייר ממכון ויצמן תוך שימוש בחלבון האבידין ובקשר החזק שלו עם הוויטמין ביוטין.
ב-1963, וילצ'ק היה הראשון שהדגים את תופעת ה-FRET, המוכרת מהפוטוסינתיזה, במעבדה באמצעות חומצות אמינו ארומטיות. שיטה זו חוללה מהפכה בבידוד חומרים ביוכימיים וסללה דרכים חדשות בביולוגיה, בביוטכנולוגיה, בכימיה, בננוטכנולוגיה ובתחומים רבים נוספים, לרבות פיזיקה. היא הובילה ותרמה לפיתוחים מודרניים רבים מאוד במדעי החיים, כגון שבבי די-אן-אי ושבבי חלבונים. לשיטה זו השפעה עמוקה במיוחד בתחום הרפואה. כך, לדוגמה, היא האיצה במידה ניכרת את פיתוחן של כל התרופות המבוססות על חלבונים. הטכנולוגיה הזאת הובילה להקמתן של עשרות חברות עתירות ידע ברחבי העולם, עם היקף מכירות של עשרות מיליארדי דולרים בשנה.
פיתוח נוסף של פרופ' וילצ'ק ניתן לכנות "טיל מונחה". הוא מבוסס על אנזים וחומר כימי הנמצאים בשום, אשר ביחד יוצרים "פצצה חכמה".
החומר המרכיב את "הפצצה החכמה" נקרא אליצין, שנוצר כתגובה ביוכימית בין האנזים "אליינז" (alliinase) ובין חומר כימי בשם "אליאין" (alliin) נפגשים. האנזים והכימיקל נמצאים באזורים שונים ומבודדים בתוך שיני השום. כשכותשים שן שום, החומרים נפגשים. התגובה שנוצרת כתוצאה מהמפגש גורמת לאליאין להפוך לאליצין.
האליצין בעל שתי תכונות מרכזיות: הראשונה היא הריח. לשן שום שלמה אין ריח יוצא דופן. הריח המוכר והחריף של השום נוצר מהכתישה, כלומר מהפעילות של האליצין. התכונה השנייה של האליצין היא קטלניותו. בריכוז גבוה, כשהוא בא במגע עם תאים חיים שונים הוא מסוגל לפגוע בהם. כך הוא מסוגל לפגוע גם בתאים בריאים וגם בתאים סרטניים בגוף האדם. למרות זאת, האליצין הוא חומר שמתפרק במהירות בגוף, וכאשר הוא נכנס לגוף במינון מתאים הוא אינו גורם נזק לתאי הגוף.
כשמזריקים את האליצין, הוא חודר דרך קרום התא הסרטני ופוגע בחלבונים שלו ובכך הורג אותו. מכיוון שהאליצין מתפרק במהירות, הוא פועל אך ורק על התאים הסרטניים ואינו פוגע בתאים הבריאים הסמוכים לו.
בנוסף לכך, פרופ' וילצ'ק פיתח את השימוש בטכנולוגית אבידין-ביוטין לאיבחון מחלות, לבידוד חומרים ביולוגיים לשימושים ביוטכנולוגיים וננו-טכנולוגיים, ובמחקר הביו-רפואי. המערכת איפשרה למעבדות רבות לוותר על הצורך בחומרים רדיואקטיביים.
פרסים

פרס רוטשילד (1984)
פרס וולף (1987)
פרס ישראל למדעי החיים (1990)
פרס א.מ.ת (2005).
הערות שוליים

↑  Wilchek, M. (1972). "Affinity chromatography; a tool in protein chemistry". The Biochemical journal. 127 (2): 7P–9P. doi:10.1042/bj1270007pd.
↑  H. Edelhoch; L. Brand; M. Wilchek (1967-02-01). "Fluorescence Studies with Tryptophyl Peptides*". Biochemistry. 6: 547–559. doi:10.1021/bi00854a024.
↑  מאת יובל דרור, המקור לריח השום התגלה כמשמיד סרטן, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007433441205171  BIBSYS: 90965589  BnF: cb122770614 (data)  GND: 141088974  ISNI: 0000 0001 0891 3355  LCCN: n83232170  NKC: mub2010584333  NTA: 067966047  SUDOC: 031584314  VIAF: 41900217   WorldCat (עם VIAF): 41900217
לאסלו פראדי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 בינואר 1909 גיור, הונגריה 
 פטירה:  20 במאי 1993 (בגיל 84) בודפשט, הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 שם לידה:  Reichenfeld László 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת וינה, אוניברסיטת פץ' 
 תפקידים:  רופא פנימי, פוליטיקאי, רדיולוג, עורך תורם 
 
לאסלו פראדי (במקור עד 1946 רייכנפלד, בהונגרית: Farádi László; גיור, 31 בינואר 1909 – בודפשט, 20 במאי 1993) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא פנימי, רדיולוג, פרופסור באוניברסיטה, קצין רפואה ראשי בדרגת גנרל שני כוכבים בצבא הונגריה (major-general), תואר שני במדעי הרפואה (1952), דוקטורט במדעי הרפואה (PHD) (1966).
קורות חיים

לאסלו רייכנפלד נולד במשפחה יהודית והשלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר הריאלי ההונגרי המלכותי בעיר הולדתו, שם סיים את לימודיו בהצטיינות ב-1926. בספטמבר אותה שנה, נרשם לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת וינה (בממלכת הונגריה היה קשה ליהודים להתקבל בגלל החוק המפלה הנומרוס קלאוזוס). שם בווינה למד במשך שישה סמסטרים, ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת ארז'בט בפץ' וסיים את לימודיו עם תואר רופא ב-1933. בעבודתו הראשונה, הוא היה מתמחה במרפאה הפנימית של אוניברסיטת ארז'בט בפץ' ולאחר מכן עוזר הוראה ומרצה. בשנת 1938 עבר את מבחן המומחה לרפואה פנימית. בשנים 1934–1935, הוא היה נשיא האגודה הלאומית בטרנסדנוביה של הסטודנטים היהודים-הונגרים של האוניברסיטאות והמכללות. ב-4 באוגוסט 1939 נשא לאישה את הרופאה אולגה שכטיץ.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). ב-1940 שהה עם פלוגות העבודה זמן קצר בסיגטוואר ולאחר מכן, בהתערבותו של ד"ר יאנוש אנג'אן (שהיה מרצה שלו), הוא הועבר לבית החולים בעיר הולדתו. ב-1944 גורש למחנה הריכוז אושוויץ עם הטרנספורט מגיור, משם נלקח מאוחר יותר למאוטהאוזן.
הוא הצליח לשרוד ולאחר השחרור חזר לפץ' והשתתף בארגון מפלגת הרופאים. הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית ההונגרית ועד 1948 היה גם מזכיר ארגון המפלגה באוניברסיטה. במקום עבודתו לפני המלחמה היה מרצה באוניברסיטה, משנת 1948 היה מרצה במכון, ומרצה בכיר לאבחון ברפואה פנימית באוניברסיטה. בנובמבר 1946 התחתן שוב (לאחר שאשתו ניספתה בשואה) עם רנה קיש.
בשנת 1947, באוניברסיטת פץ', הוא קיבל הסמכה לפרופסור חבר באוניברסיטה בתחום "מחלות הלב וכלי הדם". בשנת 1950, בדרגת סגן קולונל, הפך לרופא הראשי ומנהל המחלקה הפנימית של בית החולים הצבאי המרכזי של צבא העם ההונגרי, מהשנה שלאחר מכן ועד 1957 היה הרופא הפנימי הראשי של צבא העם בדרגת קולונל, ומשנת 1958 היה ראש קבוצת הרפואה של צבא העם ההונגרי בדרגת גנרל (קצין רפואה ראשי). לאחר ששוחרר ב-1968, מונה לסגן ראשון לשר הבריאות. הוא שוחרר מתפקידו ב-1973, הפך לראש המחלקה ולרקטור של המכון לחינוך רפואי מתקדם באוניברסיטת זמלווייס. לאחר יציאתו לגמלאות מ-1978 היה יועץ בדימוס. בין 1970 לבין 1973 היה יועץ של ארגון הבריאות העולמי של האומות המאוחדות להכשרה רפואית נוספת. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ערב למרקסיזם-לניניזם ובין 1957 לבין 1968, היה העורך הראשי של עיתון הצבא "רופא צבאי" (Honvédvorvos).
כתביו, מחקריו, פרסומיו

המסקנות האלקטרוקרדיוגרפיות במחלות ראומטיות . (שבועון רפואי, 1936, 51–52)
מקרה של טכיקרדיה חדה של חדרי הל. (שבועון רפואי, 1938, 50)
שחפת ושחפת שריר הלב. (שבועון רפואי, 1939, 47)
תצפיות רפואיות במחנות ריכוז גרמנים. (כתב עת לרופאים, 1945, 8)
הערכה של שינוי סוג אלקטרוקרדיוגרמה. (כתב עת לרופאים, 1947, 48)
על טיפול ב-methylthiouracil ו-aminothiazole בפעילות יתר של בלוטת התריס. עם אישטוואן אנדיק ואישטוואן פרקש. (כתב עת לרופאים, 1948, 7)
מפרצת בדופן האחורית של החדר השמאלי של הלב. עם יוז'ף קרדוש. (כתב עת לרופאים, 1948, 23)
הליכי בלנאותרפיה ופיזיותרפיה במחלות פנימיות לא ראומטיות. (שבועון רפואי, 1950, 36)
חשיבותה של הרפואה הקלאסית בפרקטיקה הרפואית הצבאית. עם טיבור טרנצ'ן. (רופא צבאי, 1951, 5)
הפרעות אק"ג הקשורות לתסחיף ריאתי. (שבועון רפואי, 1951, 6)
משימות של רפואה פנימית במחנה . (רופא צבאי, 1951, 6.)
יום הולדתו של החבר סטלין, חג גדול לפועלי העולם . (רופא צבא, 1951, 12)
יסודות ההוראה הפבלובית . (רופא צבא, 1952, 1)
מצב סוגיית הדיזנטריה בהונגריה. (סקירה רפואית צבאית, 1953, 6)
חומרנות דיאלקטית בפעילות רפואית מעשית. (סקירה רפואית צבאית, 1953, 7–10)
מקרה של לימפוסרקומאטוזיס הגורם לגרורות לבביות שאובחנו in vivo. עם מלינדה גרצ'י. (שבועון רפואי, 1954, 52)
היבטי רפואה פנימית של פציעות. (שבועון רפואי, 1955, 41)
נתונים להערכת השלבים המוקדמים של יתר לחץ דם. עם Pál Juhász ו-Sandor Egedy. (ארכיון הרפואה הפנימית ההונגרית, 1957, 4)
ההשלכות החריפות של פיצוץ פצצת האטום על גוף האדם . (שבועון רפואי, 1959, 3)
בעיות של טיפול רפואי לצבא. (סקירה צבאית, 1959, 6)
עקרונות בסיסיים של טיפול בנפגעי המונים. (שבועון רפואי, 1968, 39)
ביום השנה לשחרור. (שבועון רפואי, 1969, 13)
כמה מאפיינים בסיסיים של השכלה גבוהה לבריאות וכיוונים להמשך פיתוח. (ביקורת להשכלה גבוהה, 1972, 4)
מחשבות נוספות על אתיקה רפואית. (שבועון רפואי, 1973, 13)
ניסיון להכניס טיפול מורכב במהלך האשפוז. עם אחרים. (שבועון רפואי, 1976, 7)
הפיתוח והעתיד של חינוך והכשרה רפואית בהונגריה . (שבועון רפואי, 1977, 7)
פרידה מטיבור בקאץ' (1912–1977). (שבועון רפואי, 1977, 35)
ד"ר יאנוש ג'רג' 1914–1978 (שבועון רפואי, 1978, 51)
לזכרו של יאנוש אנג'אן . (שבועון רפואי, 1979, 46)
אבחון על חיי. בודפשט, 1983
פרסים והוקרה

עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג זהב (1969)
מדליית הזיכרון של אנדרה הוג'ש (1976)
מסדר ההצטיינות של הדגל האדום של העמל (1977)
מסדר הכוכב המעוטר בחרבות של הרפובליקה העממית ההונגרית (1985)
לקריאה נוספת

Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו בקטלוג של המוזיאון הספרותי פטפי)
Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (פאל גוייאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I-XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים. 1939–1944. 1990–2002)
אוסקר ז'דאני: (15 באוקטובר 1983). "חייו המוקדמים של פרופסור לאסלו פראדי". אוי אלט (עיתון הקהילה היהודית ההונגרית) 38 (20)
לאסלו פראדי. במאגר היסטורי
ראו גם

Révai új lexikona VI. (E–Fei). Főszerk. Kollega Tarsoly István. Szekszárd: Babits. 2000. ISBN 963-927-226-4 (הלקסיקון החדש של רוואי. עורך ראשי. קולגה אישטוואן טרשוי. סקסארד: באביץ'. 2000)
Új magyar életrajzi lexikon II. (D–Gy). Főszerk. Markó László. Budapest: Magyar Könyvklub. 2001. ISBN 963-547-414-8 (לקסיקון ביוגרפי הונגרי חדש II. (ד–ז). עורך ראשי. לאסלו מרקו. בודפשט: מועדון הספר ההונגרי).
הערות שוליים

↑  Egyenlőség, 1934. október 27. (54. évfolyam, 42. szám)
↑  Pécsi Napló, 1939. augusztus 4. (48. évfolyam, 176. szám)
↑  Dunántúli Népszava, 1946. november 24. (2. évfolyam, 267. szám)
↑  "Az egészségügyi miniszter első helyettese". Egészségügyi Dolgozó. 1968-04-01.
↑  Magyar Közlöny, 1977. június 19. (47. szám)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7992 939X  LCCN: n84068619  VIAF: 43236888   WorldCat (עם VIAF): 43236888
לואיז בית-לחם

| --- | --- |

לואיז בית-לחם
 לידה:  1964 (בת 61 בערך)
 ענף מדעי:  ספרות, תרבות
 מקום מגורים:  ישראל ישראל דרום אפריקה דרום אפריקה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ויטווטרסראנד (1984)  אוניברסיטת תל אביב (1991)  אוניברסיטת תל אביב (1998)  האוניברסיטה העברית בירושלים (1999) 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1 באוקטובר 2015)  אוניברסיטת תל אביב (1994–1995)  אוניברסיטת תל אביב (1988–1998)  אוניברסיטת תל אביב (1995–1998)  אוניברסיטת תל אביב (1992–1993) 
 
לואיז בית-לחם (באנגלית: Louise Bethlehem; נולדה ביוהנסבורג, דרום אפריקה, ב-24 באפריל 1964) היא חוקרת ספרות, תאורטיקנית של תרבות ומתרגמת. היא מכהנת כפרופסור חבר במחלקה לאנגלית ובתוכנית ללימודי תרבות באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

בית-לחם גדלה ביוהנסבורג, דרום אפריקה. בשנת 1984 סיימה בהצטיינות את התואר הראשון באוניברסיטת ויטווטרסראנד שביוהנסבורג, וזכתה במדליית זהב לבוגרת המצטיינת של הפקולטה לאמנויות. בהמשך סיימה תואר שני M.A (בהצטיינות יתרה) ודוקטורט (בהצטיינות) באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1998 זכתה בית-לחם במלגת ליידי דייוויס לפוסט דוקטורט מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. נכון לשנת 2018, בית-לחם היא עמית נלווה ביחידת אפריקה של המכון למחקר על שם הארי ס. טרומן למען קידום השלום באוניברסיטה העברית.
אמה, מרלין בית-לחם (לבית גרזון), הייתה שחקנית טניס בינלאומית וזכתה בשנת 1962 בתחרות All England Plate שנערכה במסגרת אליפות וימבלדון עבור מתחרות שהפסידו בשלבים הראשונים של תחרות הנשים. בשנת 2003 מונתה מרלין בית-לחם לסגנית יו"ר הוועדה לקידום והגנה על זכויותיהן של קהילות מבוססות תרבות, דת ושפה (CRL Rights Commission) בדרום אפריקה. כיום היא מכהנת כנשיאת קרן הזיכרון לתרבות יהודית (Memorial Foundation for Jewish Culture).
אחותה של לואיז, לאל בית-לחם, כיהנה כמנהלת הראשית של מחלקת היערנות במשרד המים והיערנות הלאומי של דרום-אפריקה (South African National Department of Water Affairs and Forestry), ובהמשך כיהנה כראש סוכנות הפיתוח של יוהנסבורג (Johannesburg Development Agency).
בית-לחם מגדירה עצמה, בפרפרזה על מילותיו של המשורר יליד דרום אפריקה דניס הירסון, כ"דרום אפריקנית בשלט רחוק". היא חיה בישראל מאז שנת 1985, אמא לשני ילדים.
מחקריה

במחקרה, לואיז בית-לחם עוסקת בספרות והיסטוריה תרבותית בדרום אפריקה, היסטוריה של תרבות אקספרסיבית במאבק נגד האפרטהייד, תאוריה פוסט-קולוניאלית, לימודי מגדר, ולימודי הגירה. בית-לחם כתבה את הערך על ספרות דרום-אפריקאית עבור מדריך אדינבורו לספרות האנגלית של המאה העשרים. בית-לחם תרגמה לאנגלית כתבים ביקורתיים מאת אינטלקטואלים ישראלים בולטים, וביניהם ספרה של אריאלה אזולאי "דמיון אזרחי: אונטולוגיה פוליטית של הצילום" (2009). היא חברה בוועדה המייעצת של מפתח – כתב-עת לקסיקלי למחשבה פוליטית, בהוצאת מרכז מינרוה למדעי הרוח והמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב. חברה מייסדת בארגון הישראלי ללימודי אפריקה.
בדרום אפריקה מקיימת בית-לחם קשר מתמשך עם מכון ויטס למחקר חברתי וכלכלי (WiSER) באוניברסיטת ויטווטרסראנד שביוהנסבורג, שם היא משמשת גם כמרצה אורחת בכירה בבית הספר לספרות, שפה ומדיה (School of Literature, Language and Media). היא מכהנת בוועדות המייעצות הבינלאומיות של מספר כתבי-עת בנושא חקר הספרות ולימודי אפריקה.
מושגים ממחקריה > "הרטוריקה של הדחיפות"

בשדה חקר הספרות הדרום-אפריקאית, טבעה בית-לחם את המושג "רטוריקה של דחיפות" כמושג מפתח בתרבות הספרותית של תקופת האפרטהייד. בית-לחם טוענת שתפקידה המתווך של השפה, ומעמדה של הכתיבה כאופן ייצוג, התערערו בספרות ובשיח הספרותי הביקרותי של תקופת האפרטהייד לטובת מחויבות אינסטרומנטלית ל"אמירת האמת" אודות האפרטהייד. תובנה זו, החוברת לבחינה של "הפיגורה כאמת" (“the trope as truth”), קיבלה לראשונה ביטוי במאמר שנכלל במהדורה המיוחדת של כתב-העת "Poetics Today" שאותה ערכה בית-לחם יחד עם לאון דה קוק וסוניה נרונסקי-לדן בשנת 2001, תחת הכותרת "South Africa in the Global Imaginary”. המהדורה פורסמה מחדש בשנת 2004 בסדרה "Imagined South Africa", בהוצאת Unisa/Brill. בית-לחם המשיכה לפתח רעיונות אלו במונוגרפיה "Skin Tight: Apartheid Literary Culture and Its Aftermath", שפורסמה בשנת 2006 באותה סדרה. הספר תורגם לעברית על ידי עודד וולקשטיין ופורסם בשנת 2011 בהוצאת רסלינג תחת הכותרת "צבע מקומי: אפרטהייד לאור התאוריה".