צ'ארלס סקוט (מושל)
מלחמות האינדיאנים בטריטוריה הצפון־מערבית של ארצות הברית > שירותו הצבאי לצד הלגיון של ארצות הברית

לאחר תבוסתו של קלייר במערכה נגד האינדיאנים, ביקש הנשיא וושינגטון מהקונגרס האמריקני לאשר את הקמת הלגיון של ארצות הברית, כוח המונה 5,000 חיילים שילחמו באינדיאנים בטריטוריה הצפון־מערבית. עקב התבססותם של הילידים בטריטוריה הצפון־מערבית של ארצות הברית והקמת מאחזים רבים המשמשים למקומות אחסון נשק ומזון, וושינגטון היה חייב להקים נגדם כוח צבאי ענף. ההצעה הועברה בבניין הקונגרס במרץ 1792, ולסקוט נודעה שמועה שהופצה כי הנשיא המליץ עליו למפקד הלגיון. אולם לבסוף בחר וושינגטון באנתוני ויין, בנימוק שלסקוט אין את היכולת להוביל כוח צבאי כה גדול. ב־4 ביוני 1792, ימים ספורים לפני הכרזת העצמאות של קנטקי והיפרדותה משלטונות וירג'יניה, העלתה האספה הכללית של קנטקי את דרגתם הצבאית של סקוט ושל בנג'מין לוגן למייג'ור גנרל. ב־25 ביוני מונה סקוט למפקד מחצית המיליציה המדינתית.
המחוקק החדש של קנטקי מינה ועדה שתבחר את בירת המדינה החדשה. סקוט הציע את העיר החדשה פטרסבורג. אולם מתוך האפשרויות המובילות (פרנקפורט, לקסינגטון, לואיוויל ובונסבורו) נבחרה העיר פרנקפורט. כישלונו של סקוט להעניק לעיר פטרסבורג הצעירה את מעמד הבירה גרם להתפרקותה, ופורר את סיכויה להפוך לעיר בת קיימא. בד בבד בנו הצעיר, צ'ארלס ג'וניור, כתב מכתב לאחיו דניאל, ויידע אותו כי אביהם מתכנן לרוץ לבחירות לקונגרס האמריקני בשנת 1972. אף על פי שצ'ארלס הצעיר האמין שאביו יבחר, קמפיין הבחירות שלו כשל, ולא הניב תוצאות טובות בסקרי העיתונות. בשנת 1773 החל סקוט לכהן בחבר האלקטורים.
תחילה תכנן ויין להשתמש באנשי המיליציה של קנטקי במכות המקדימות שתכנן, לנהל את הפלישה העיקרית עם הכוחות הפדרליים בלבד. אולם משעבר לפורט וושינגטון במחצית שנת 1793, הצליח לגייס 3,000 מתנדבים בלבד, שיכללו בכוח הלגיון. לכן, ביקש מחייליהם של סקוט ולוגן להצטרף אליו. לוגן לא הסכים לשתף פעולה עם קצין פדרלי, וסקוט נענה לבקשה. ויין מינה אותו לקצין בצבא ב־1 ביולי אותה השנה. הוא ומושל קנטקי באותה תקופה, אייזק שלבי, העריכו כי יצליחו לגייס כ־1,500 חיילים. סקוט פגש את ויין ב־21 באוקטובר עם כוח צבאי מצומצם, המונה 1,000 איש.
ב־4 בנובמבר הורה ויין למיליציה של סקוט להשמיד כפר אינדיאני, הסמוך לדלאוור. אנשי המיליציה סלדו מהוראתו מחוסר אמון כלפי מבנה הצבא הפדרלי ופקידיו. בנוסף, האמינו כי הוא יסרב לפתוח במתקפה גדולה בסמוך לתחילת עונת החורף הסוערת. כתוצאה מהקרע בין המפקדים לחייליהם, כ־500 מהם ערקו לבתיהם. ויין ציין לשבח בדו"ח המלחמה שלו את סקוט, שרצה בכל מעודו להשאיר את גודל הכוח האמריקני על כנו, על אף תחושות הבושה והחרפה שהרגיש. לבסוף, הצליח הכוח המזערי לפזר מחנה ציד אינדיאני קטן, בטרם המשיכו בדרכם לפורט וושינגטון.
בין השנים 1793–1794 חלה רגיעה במתיחות בין ויין לאנשי המיליציה המדינתית. הוא ראה בעין יפה את החיילים שפעלו לפי תוכניות האימונים שלהם, אך תעב את עקשנותם. בהתאמה, אנשי המיליציה האמינו כי הוא, בניגוד לג'וזייה הרמר וארתור סנט קלייר, יודע כיצד להילחם באינדיאנים ולחסלם. הוא ביסס את המוניטין שלו בקנטקי לאחר בניית פורט רקוורי, בזירת התבוסה של סנט קלייר. הריסת המונומנט שהקימו האינדיאנים למען הנצחת המערכה הכושלת של הכוחות האמריקניים, הנמיכה את עליונותם והטילה רבב בכבודם. ג'יימס וילקינסון נטר טינה לוויין, לכן פעל בחשאי לקבל את הפיקוד על המלחמה של צבא ארצות הברית בטריטוריה הצפון־מערבית נגד האינדיאנים. סקוט, שהיה אז בחופשה בפילדלפיה, מען מכתב למזכיר המלחמה של ארצות הברית הנרי נוקס, ובו סיפר על תוכניותיו של וילקינסון. סקוט, שנחשב לידיד טוב של וילקינסון, הסלים את מערכת היחסים ביניהם לטובת ויין.
סקוט שב לקנטקי מפילדלפיה ביוני 1794, גייס 1,500 אנשי מיליציה חדשים, והצטרף לוויין בפורט גרינוול בחודש העוקב. הכוח המשולב צעד במהירות וב־8 באוגוסט כבש את העיירה האינדיאנית בסמוך לגראנד גלאז. על מקום זה נבנה ביצור אמריקני, בשם פורט דפיינס (אנ'), בהוראתו של ויין. סקוט מונה לאחראי על ההקמה, שנמשכה כשבוע, ובמהלכה התריס נגד הבריטים האינדיאניים ושאר אויבי האומה האמריקאית. מידע מודיעיני שסיפקו יחידת הפרשים של סקוט, חייב את ויין לצעוד במהירות לפורט מיאמי, שם נצפה כוח בריטי ואינדיאני משולב המונה כ־2,400 חיילים. בשעה 8:45 בבוקר ב־20 באוגוסט, חטיבת המתנדבים של המייג'ור ויליאם פרייס ארבו לכוח הבריטי־אינדיאני ולבסוף תקפו אותו. האינדיאנים ניסו לפרוץ את המבצר הבריטי בפורט מיאמי, אך המפקד מאן לפתוח אותו ולאפשר לאינדיאנים, בעלי בריתו, לברוח. ידו של ויין הייתה על העליונה, והוא הצליח להקיף אותם בסוללת חיילים. כוחו של ויין ניצח בקרב זה, והעניק לאמריקאים נחת רוח לגורל המערכה נגד הילידים.
לאחר הקרב הורה ויין למתנדבים שגייס סקוט לפשוט על מאחזי האינדיאנים שנמצאים ברדיוס של חמישים קילומטרים מעמדתם. בשל מחסור בסוסים ובכלל האספקה של האמריקנים, עסקו המתנדבים בחודש ספטמבר 1794 גם בהובלת ציוד בין המבצרים. לבסוף, הם התעייפו מתפקידי הלוגיסטיקה, ונרגנו על השימוש בסוסיהם הפרטיים למשימה. רבים אף איימו על מרד בצמרת הפיקוד, אם לא ישוחררו לביתם. לאחר הפעלת לחץ על ויין, הוא ויתר והורה לכלל החיילים לשוב לביתם בקנטקי. ב־4 בדצמבר אותה השנה העניק בית הנבחרים של ארצות הברית עיטורים לוויין ולסקוט, על שירותם הצבאי ללא לאות כנגדי אויבי האומה. הסכם השלום גרינוויל, שנחתם ב־1795, סיים באופן רשמי את המלחמה.