stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות מץ
יהדות מץ בימי הביניים > בתקופת הראשונים

במספר מקורות נאמר שרבנו גרשום מאור הגולה הוא יליד מץ, וחלק מן החוקרים מאמצים אפשרות זו. בגזירות תתנ"ו במהלך מסע הצלב הראשון נפגעה גם קהילת מץ. ר' שלמה בן שמעון ספר בכרוניקה שלו שנהרגו על קידוש השם ר' שמואל כהן הגבאי ועוד 22 יהודים, ויתר בני הקהילה המירו את דתם מאונס, וכשוך הגזירות חזרו ליהדותם.
ככל הנראה, בתקופת בעלי התוספות הייתה העיר מרכז ללימוד תורה, ומספר חכמים פעלו בה. במחצית השנייה של המאה השתים עשרה, חי בעיר רבי אליעזר ממיץ, מחבר ספר יראים ומגדולי תלמידיו של רבנו תם. במקומו במץ, על גבול אשכנז וצרפת, שמש רבי אליעזר גורם מקשר שהעביר את תורת רבנו תם, בן רמרוג שבצרפת, לחכמי אשכנז שהיו תלמידיו. בדור הבא, החזיק רבי דוד ממיץ בעיר בית מדרש שבו לימד תורה לתלמידים. במאה הבאה פעל בעיר רבי יהודה ממיץ, שהיה אחד מרבותיו של מהר"ם מרוטנבורג.
בתקופה זו התגוררו היהודים באזור העיר העתיקה של היום, והרחוב שדרו בו מכונה עד היום ז'ורו (En Jurue), קיצור של Juif-Rue (תרגום של Judengasse), רחוב היהודים. ברחוב זה, בפינתו של רחוב אנפר (Rue d'Enfer) מצויים שרידיו של מבנה שעל פי ההשערה הוא בית הכנסת של מץ בימי הביניים.
במאה ה-14, ובפרט בימי המוות השחור, גברה האנטישמיות באזור. ב-1365, בהשפעת גירושי יהודי צרפת, החליטה גם מץ, שהייתה עיר במעמד רפובליקה עצמאית באימפריה הרומית הקדושה, לגרש את היהודים משטחה, בעקבות האשמתם בשריפה שנגרמה בעיר.
יהדות מץ בעת החדשה > התחדשות הקהילה

בשנת 1552, כחלק מהסכם שמבור, כבשה ממלכת צרפת בראשות אנרי השני את לורן ובכלל זה את מץ. השלטון הצבאי הצרפתי הפך את מץ לעיר מבוצרת שתשמור על גבולה הצפון מזרחי של צרפת מפני האימפריה הרומית הקדושה, ומפקדי הכוח הצבאי בעיר נצרכו לנוכחות מתמדת של ספקים וסוחרים שישרתו את צורכי העיר המתפתחת. בשל כך, התיישבו במץ ארבע משפחות סוחרים יהודים, ובשנת 1567 קבלה ישיבתם בעיר אישור רשמי, תמורת תשלום מיסים גבוהים והגבלות שונות. על אף החוק לגירוש היהודים מצרפת, שעמד עדיין בתוקפו, בחרו השלטונות הצרפתיים להעלים עין מהתיישבות זו, אולי כי סברו שהחוק לא חל על לורן, שהשלטון הצרפתי בה לא הוכר באופן רשמי וכי לורן סופחה לצרפת כשכבר שכנו בה יהודים. העובדה שהמלך הצרפתי האדוק העלים עין מהקהילה הצומחת היא עדות לחשיבות הכלכלית שראו הצרפתים להתפתחות העיר בהתיישבות יהודית.
בשנת ה'שנ"ה (1595) התגוררו בעיר 25 משפחות יהודיות, שעסקו בעיקר במסחר בסוסים ובתבואה לצורכי הצבא, ובכ"ב בתמוז באותה שנה נבחרו פרנסים (שחלקם היו גם רבני הקהילה הראשונים) והוקמו מוסדות קהילה. בשלב זה הוכרה הקהילה רשמית מצד השלטון הצרפתי, ובשנת 1603 העניק להם אנרי הרביעי, מלך צרפת כתב זכויות, שנתן תוקף רשמי למוסדות הקהילה והעניק לה אוטונומיה משפטית. לרב הקהילה ניתנו סמכויות השיפוט והענישה כלפי בני עדתו, ופרנסי הקהל היו מוסמכים לתקן תקנות בתחומים שונים. מאידך, נקבעו גם הגבלות שונות כלפי היהודים: מינוים של רבני מץ מכאן ואילך נדרש לאישור רשמי מצד רשויות צרפת, ישיבת היהודים בעיר הותנתה בתנאים מגבילים רבים, לרבות מיסוי גבוה תמורת זכות הישיבה בעיר, עטיית כובע מיוחד ומגורים בשכונה נפרדת, והגבלות רבות על תחומי התעסוקה. כן חויבו היהודים להאזין לעיתים קבועות לדרשת הכומר המקומי. בשנת ה'שע"ט נקנה שטח עבור בית הקברות של הקהילה ונחנך בית הכנסת הראשון.
לקהילה החדשה לא היה קשר לקהילת מץ בימי הביניים, וגם לא לקהילות אלזס הסמוכות. קהילת מץ ראתה את עצמה במידה רבה כחלק מקהילות אשכנז המערביות, ושלא כקהילות אלזס, שפיתחו מידה רבה יותר של עצמאות. דבר זה בא לידי ביטוי דרך משל במנהגי תפילה: בעוד ליהודי אלזס היה סדר שונה של סליחות, במץ נהוג הסדר האשכנזי המערבי הכללי, שנהג גם בפרנקפורט. בראשית המאה ה-17, כאשר פרץ סכסוך בפרנקפורט, הצוות שהתבקש להכריע הורכב מרבנים ממץ, מהילדסהיים ומפולדא.
יהדות מץ בעת החדשה > תקופת הזוהר של הקהילה > עלילת הדם במץ

בערב ראש השנה ה'ת"ל (1669) הלך רפאל לוי, מכפרו הקטן בולאי (צר') אל העיר הסמוכה מץ כדי לקנות שופר. לאחר מספר ימים התברר שאבד בנו של איכר מגלאטיני(צר'), כפר סמוך. הורי הילד התייצבו בפני רשויות מץ והאשימו את לוי בחטיפת בנם. למחרת יום הכיפורים נודעה האשמה לפרנסי הקהל. לוי, שכפרו היה בשטח דוכסות לורן ולא בתחום השיפוט של מץ, היה יכול להימלט מהמשפט, אך הוא בחר להתייצב במץ (תוך מסירות נפש), ביודעו שאם לא יסגיר את עצמו תיגרם סכנה לכל יהודי מץ. בינתיים נמצאה גופת הילד סמוך לגלאטיני, אך התביעה עדין טענה שלוי רצח אותו כדי להביא את גופתו למץ, שתשמש שם למטרות פולחניות (בשונה מעלילת הדם המצויה, כאן הופיעה הטענה בסמוך לחגי תשרי ולא בסמוך לליל הסדר). למרות ראיות שונות שהובאו במהלך המשפט לכך שהילד נטרף בידי זאבים ולוי כלל לא היה שם בעת המעשה, בית המשפט הרשיע אותו. נגזר על לוי עונש מוות בהעלאה על המוקד, אם לא יציל את עצמו בהתנצרות. לוי סירב להתנצר, ועלה על המוקד על קידוש השם. יום מותו כ"ה בטבת נשמר במץ כתענית ציבור קהילתית משך מאות שנים.
הפרלמנט ביקש למנף עלילה זו לגירוש כולל של כל יהודי מץ, ודרש שיוצא להורג גם אחד מפרנסי הקהילה, אך הפרשה התגלגלה אל לואי הארבעה עשר בפריז, שהורה לשלוח את חומרי החקירה אל בית המשפט העליון בפריז לבדיקה. בתום חקירה, הכריע בית המשפט העליון כי לא מדובר ברצח פולחני, טיהר את שמו של לוי לאחר מותו, וביטל את עונש המוות שהוטל על הפרנס. בשל כך דחה המלך את בקשת הפרלמנט העירוני לגרש את היהודים, וקבע שאין לפרלמנט זכות לשלול את כתבי הזכויות שלהם. בעקבות הפרשה הטילו רבני מץ והאזור חרם על הכפר גלאטיני, האוסר על יהודים לדרוך בכפר. יהודי הכפר עזבו, והחרם נשמר עד ראשית המאה ה-21. בינואר 2014 ערך ראש העיירה גלאטיני טקס התנצלות על הפרשה, בנוכחות נציגי הקונסיסטוריה המחוזית וצאצאיו של רפאל לוי, ובו נחשף לוח זיכרון לפרשה, בתקוה להפסקת החרם היהודי על העיירה.
בשואה

עם כיבוש צרפת בידי צבא גרמניה הנאצית במאי 1940, נמלטו אל דרום המדינה מרבית יהודי מץ ויהודי אלזס-לורן בכלל, יחד עם רבים מתושבי האזור הגויים, כדי להתרחק מאזורי החזית שבצפון. חלק ניכר מיהודי מץ, ובתוכם רבי משה קלנברג, רב קהילת המהגרים 'עדת יראים' במץ, הגיעו לעיר בורדו, שנחשבה בטוחה יחסית ובה שכנה ממשלת צרפת לאחר כיבוש פריז. אולם, לאחר כניעת צרפת, נותרה בורדו דווקא באזור הכיבוש הגרמני. אזורי אלזס-לורן סופחו לגרמניה גופא, ובתוכם מץ, וליהודים שברחו לא הותר לשוב. גם מעט היהודים שנותרו במץ גורשו ממנה. רבים מיהודי מץ, ובפרט המהגרים ממזרח אירופה שהיו חסרי אזרחות צרפתית, נשלחו למחנות עבודה ברחבי צרפת הכבושה, ומשם למחנות ההשמדה בגרמניה ובפולין. מץ עצמה שימשה כאחד ממוקדי השילוחים למחנות ההשמדה.
הרב אלי בלוך (צר'), סגן הרב הראשי של מץ, היה בין הרבנים הבודדים שהסכימו להישאר בתפקידם בצרפת הצפונית בזמן המלחמה. בשל כך הוא מונה לחבר במועצה הראשית ליהודי צרפת, מעין יודנראט, שהקימו הגרמנים ב-1942. בתפקידו זה סייע רבות ליהודי צרפת, על אף הסכנות הכרוכות בכך. בסופו של דבר נשלחו הרב בלוך ואשתו לאושוויץ.
בסך הכל נספו בשואה כ-1,500 מבני הקהילה, ובהם גם הרב קלנברג, רב קהילת המהגרים, והרב אלי בלוך. לאחר המלחמה נקרא הרחוב בו נמצא בית הכנסת הגדול של מץ על שם הרב בלוך.
בתי הכנסת במץ חוללו בימי השלטון הנאצי והפריטים שבהם נשדדו, אך בית הכנסת הגדול נותר על תלו משום ששימש כמחסן עבור הצבא הגרמני. גם בית הכנסת של קהילת המהגרים שרד את שנות הכיבוש הגרמני.
לאחר השואה

לאחר כיבוש מץ בידי הצבא האמריקאי, הוקם בית מדרש מאולתר בידי חיילים אמריקאים. במקביל שיפץ הצבא האמריקאי את בית הכנסת, ותפילה ראשונה נערכה בו ב-2 בדצמבר 1944. לאט לאט החיים חזרו למסלולם. הרב הראשי רבי נתן נטר, ששרד את המלחמה, חזר לנהל את בית הכנסת הגדול, ובמקביל גם בית הכנסת של המהגרים חזר לתפקד, ולתפקיד הרב מונה הרב הייזלבק משווייץ. הוקם גם תלמוד תורה לילדים. ב-9 במאי 1947 התקיים טקס ניצחון בבית הכנסת, בהשתתפות נציגים צבאיים ואזרחיים של העיר.
כאמור, אחרי תום המלחמה שבו להתקיים במקביל שתי הקהילות הנפרדות שהתקיימו קודם לה, הקהילה המקורית של בני מץ ולצדה קהילה של מהגרים ממזרח אירופה, 'עדת ישורון'. בשנת 1959 אוחדו שתי הקהילות לקהילה אחת ברמה הארגונית והמוסדית (אך בתי הכנסת ומנהגיהם הנפרדים המשיכו להתקיים). בנוסף לכך, ההגירה היהודית מצפון אפריקה לצרפת לא פסחה על מץ, אך עדיין המרכיב האשכנזי בה דומיננטי יותר, שלא כברוב קהילות צרפת. בשנת 1970 מנתה הקהילה כ-3,500 יהודים.
בתחילת שנות ה-70 הגיע לעיר הרב משה אריה במברגר, שמונה לכהן כדיין הקהילה ורב בית הכנסת "עדת ישורון". בתפקידו זה כיהן כארבעים שנה, עד פטירתו בשנת תשע"ד (2014). לאחר הגעתו הקים הרב במברגר בעיר כולל אברכים קטן וכן הוקמה מערכת חינוך יהודי הכוללת גן ילדים, בית ספר יסודי ובית ספר תיכון. פועל בעיר גם סניף של תנועת הצופים היהודים בצרפת. כן מתקיימת בעיר שחיטה כשרה, הוקמה מחלבה המספקת חלב ישראל וקיימת מערכת פקוח על כשרות מוצרים ('בד"ץ מיץ'). בעיר יש גם עירוב, מקוואות ובית אבות יהודי. בשנת ה'תשס"ז (2007) היו במץ כ-600 משפחות יהודיות. בעיר ישנם ארבעה בתי כנסת – בית הכנסת האשכנזי הגדול, בית הכנסת החסידי של 'עדת ישורון', ובית כנסת ספרדי (שלושתם ברחוב הרב אלי בלוך), ובית הכנסת ברחוב פול מישו (rue Paul Michaux). בשבתות מתקיימת תפילה בכל בתי הכנסת, אך בימות החול מתפללים בכל פעם באחד מבתי הכנסת ברחוב הרב אלי בלוך, לסירוגין.
בעשור השני של המאה ה-21 היוותה מץ יעד להגירה פנימית של יהודים משאר חלקי צרפת ובעיקר מפריז, עקב אנטישמיות.
רבני מץ > רשימת רבני מץ

רבי יצחק בן אליעזר סג"ל (ה'שנ"ה–י' בתשרי ה'שפ"א)
רבי יוסף הלוי אשכנזי (ה'שנ"ה–ה'שפ"ז)
רבי משה גרשון הכהן (ה'שפ"ז–ה'שצ"ב לערך)
רבי משה ירמיה הכהן מנרול ('ברכת טוב'; ה'ת"ט–י"ח באייר ה'תי"ט)
רבי יונה תאומים-פרנקל ('קקיון דיונה'; נפטר בה'תכ"ט)
רבי גרשון אשכנזי ('עבודת הגרשוני'; ה'תל"א–ה'תנ"ג)
רבי גבריאל אסקלס (ה'תנ"ה–ה'תס"ט)
רבי אברהם ברודא (ה'תס"ט–ה'תע"ג)
רבי יעקב ריישר ('שבות יעקב'; ה'תע"ט–ה'תצ"ג)
רבי יעקב יהושע פלק ('פני יהושע'; ה'תצ"ד–ה'תק"א)
רבי יהונתן אייבשיץ (ה'תק"ב–ה'תק"י)
רבי שמואל הילמן (ה'תקי"א–ה' בטבת ה'תקכ"ה)
רבי אריה לייב גינצבורג ('שאגת אריה'; י"ח באב ה'תקכ"ו–ט"ו בתמוז ה'תקמ"ה)
רבי אורי פייביש כהן (נפטר באייר ה'תקס"ו)
רבי אשר ליאון (ה'תקס"ו–ה'תקס"ז)
רבי מאיר שרלוויל (ה'תקס"ז–אייר ה'תקע"ב; תחילה כרב העיר ללא מינוי רשמי, ובהמשך כרב הראשי של הקונסיסטוריה)
החל משנת 1810 מונו רבני מץ כרבנים הראשיים של הקונסיסטוריה של מץ והמוזל (גר'), אחת הקונסיסטוריות המחוזיות של הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת
רבי יוסף גוגנהיים (ה'תקע"ב–כ"ח באב ה'תקע"ג)
רבי נתנאל וידרסהיים (ה'תקפ"א–ה'תקצ"ב)
רבי אהרן וירמש ('מאורי אור'; ממלא מקום הרב הראשי בה'תקע"ג–ה'תקפ"א, רב ראשי בי"ד בסיוון ה'תקצ"ב–ט"ו באייר ה'תקצ"ו)
רבי יהודה מאיר למברט ‏(1836–1863)
רבי בנימין ליפמן (צר')‏ (1863–1871)
רבי לואי מוראנז'ה (ממלא מקום ב-1871–1874)
רבי איזאק ביגאר (1874–1885)
רבי יצחק וייל (1885–1890)
רבי אדולף אורי (גר') ‏(1890–1899)
רבי נתן נטר (צר') (1900–1954)
רבי רובר דרייפוס (צר') (1954–1963)
רבי רוז'ה קאהן (1963–1971)
רבי ז'אק ואקנין (צר')‏ (1971–1988)
רבי מארק רפאל גדז' (1989–1997)
רבי פנחס ישראל פיזון (צר')‏ (1997–היום)
דמוגרפיה

| שנה | אוכלוסייה |
| --- | --- |
1567: 4 משפחות
1595: 25 משפחות
1678: 166 משפחות
1698: 294 משפחות
1717: 480 משפחות
1789: 2232
1855: 3470 (מתוך כ-9300 בקונסיסטוריה כולה)
1866: כ-3000
1875: 1407
1910: 1900
1931: 4150
1959: 304 (ועוד מספר דומה בקהילת המהגרים)
1970: 3500 (מתוך כ-5500 בקונסיסטוריה כולה)
2007: כ-600 משפחות
ראו גם

יהדות אלזס
יהדות צרפת
המכלול העברי מצפון צרפת
לקריאה נוספת

rabbin Nathan Netter, Vingt siècles d'Histoire d'une Communauté juive (Metz et son grand passé), Librairie Lipschutz, Paris 1938. (בצרפתית)
חיים ברקוביץ, מסורת ומהפכה: תרבות יהודית בצרפת בראשית העת החדשה, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים תשס"ז.
שמעון שוורצפוקס, "מנהג ומנהיג בקהילת מיץ", בתוך גרשון בקון, דניאל שפרבר ואהרן גימאני (עורכים), מחקרים בתולדות יהודי אשכנז: ספר יובל לכבוד יצחק (אריק) זימר, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשס"ח, עמ' 253–266.
הרב יוסף פראגר, "תולדות קהילת מץ", ירושתנו ב (ה'תשס"ח), עמ' של–שסד.
הרב דובעריש וועבער, "נוספות לתולדות קהילת מיץ", ירושתנו ג (ה'תשס"ט), עמ' שלח–שנח.
קנדהאר (מחוז)

| --- | --- |
תצלום אווירי של קנדהאר העיר וסביבתה
תצלום אווירי של קנדהאר העיר וסביבתה
 מדינה / טריטוריה:  אפגניסטן אפגניסטן
 מושל:  אייתולה חייט
 בירת המחוז:  קנדהאר
 שפה רשמית:  פשטו, דארי
 שטח:  54,022 קמ"ר
 גובה:  1,216 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  1,368,100 (2021)
 קואורדינטות:  31°00′N 65°30′E﻿ / ﻿31°N 65.5°E﻿ / 31; 65.5 
 אזור זמן:  UTC+4:30
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קנדהאר (בפשטו: کندهار, בדארי: قندهار) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן. בירת המחוז, העיר קנדהאר היא מבין הגדולות בערי אפגניסטן ודרכה עובר כביש 1, אשר עובר מסביב למדינה בין הערים הגדולות הבאות הראת והבירה קאבול. למחוז גבול בין־לאומי עם בלוצ'יסטן, פקיסטן והוא מבין המחוזות הגדולים והמאוכלסים ביותר במדינה עם אוכלוסייה של 1,368,100 איש. המקום הוא מבין מרכזיה ההיסטוריים הגדולים של אפגניסטן שכן שימש בתור מקום מושבם המקורי של האימפריה ההותכית והאימפריה הדוראנית ובהמשך מרכזה הפוליטי של האמירות האסלאמית של אפגניסטן בעת נשלטה על ידי הטליבאן.
היסטוריה

מבחינה היסטורית האזור החליף ידיים פעמים רבות בין אימפריות, דתות ותרבויות. בהיסטוריה המוקדמת ידע המקום מאמיני דתות פוליתאיסטיות לא סדירות עד לעליית ההשפעה הפרסית תחת הממלכה האחמנית שהביאה איתה את הדת הזורואסטרית. בהמשך, עם פלישת אלכסנדר הגדול להודו האזור התחלק בין השפעה הינדית ובודהיסטית להשפעה הלנית. בהמשך עלתה מחדש התרבות הפרסית תחת הסאסאנים ובמהלך המאה ה-7 עלתה התרבות הערבית עם כיבושי האימפריה המוסלמית.
התרבות הפרסית נותרה נוכחת והתעלתה על הערבית עם המאות אך בהמשך הגעתם של הסלג'וקים והמונגולים אחריהם חצתה את האזור בין אוכלוסייה מיושבת לנוודים, בין מונגולים, טורקים, פרסים ועוד ובין שיעים וסונים כאשר לבסוף עלו ונותרו הסונים. הפשטונים מרדו נגד הספווידים במהלך המאה ה-18 ואפגניסטן השיגה עצמאותה מממלכת פרס עם עליית אחמד שאה דוראני, שקבע את קנדהאר להיות לו לבירה. בשלטון יורשיו הפכה קאבול למרכז השלטוני אך קנדהאר נותרה מרכזית מבחינה היסטורית ומודרנית לאפגניסטן. תחת שלטון הטליבאן הפכה קנדהאר לבירה האפגנית מחדש (דה פקטו).
גאוגרפיה

מחוז קנדהאר נמצא בדרום אפגניסטן. קנדהאר גובל בפקיסטן במזרח ובדרום. עקב המאבק בין בדלנים בבלוצ'יסטן לכוחות המזוינים של פקיסטן, אלפי בלוצ'ים נסו מפקיסטן אל עבר דרום אפגניסטן, לרבות אל המחוזות נימרוז, הלמנד וקנדהאר. הטופוגרפיה מורכבת בעיקר ממדבריות בדרום, גבעות בצפון ושטח הררי לאורך הגבול עם המחוזות המזרחיים. נהר ארגנהאב, העובר דרך העיר קנדהאר, משמש כמרכז הפיתוח החקלאי ומקור המים המרכזי של תושבי המחוז.
אוכלוסייה

אוכלוסיית המחוז המונה מעל למיליון איש רובה בנויה מפשטונים דוראנים מבחינה אתנית. ישנם גם בלוצ'ים, הזארים, טג'יקים ומגוון של עדות אחרות המכונות בדרך כלל פרסיוואן (עקב היותם דוברי פרסית או דארי).
המקצועות העיקריים בקנדהאר הם חקלאות וגידול בעלי חיים, בעוד ייצור אופיום נותר מקצוע רווחי מאוד אך לא חוקי. הייצור החקלאי הגדול ביותר במחוז הוא ענבים, המשמשים כחלק מרכזי בכלכלת המחוז. בשנת 2007 בוצעו 365 פרויקטים של סיוע מחוזי באזור עם עלויות של מעל 39 מיליון דולר. מספר ארגונים לא ממשלתיים פעילים בקנדהאר, בהם הטליבאן.
אוכלוסייה > ביטחון ופוליטיקה

פעילות הצבאית נותרה בעיה במחוז קנדהאר למרות הגברת האבטחה בשנים האחרונות. באוקטובר 2016 פתחו לוחמי הטליבאן בתקיפה על מידן שר וניתקו את הכביש המהיר המקשר בין קאבול לקנדהאר. ד"ר הומאיון עזיזי מונה על ידי נשיא אפגניסטן אשרף גאני אחמדזאי למושל מחוז קנדהאר באפריל 2015. לעזיזי היו נקודות מבט סותרות על דמוקרטיה באפגניסטן. בשנת 2009 הוא צוטט ואמר לכתב כי ”עכשיו יש דמוקרטיה וזו הסיבה שקשה לשלוט על [אפגניסטן]... זה בעייתי. דמוקרטיה היא לא גלויה כך שתוכל להישלח מארצות הברית למדינות כמו אפגניסטן ועיראק.” מצד המשטר של הטליבאן, מושל הטליבאן נהרג בהפצצה אווירית של חיל האוויר האמריקאי במהלך מאי 2016, טענה שהטליבאן מכחיש.
חלוקה מנהלית

מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז קנדהאר ואוכלוסייתן:[דרושה הבהרה]
ארגנדאב – 69,000
ארגסתאן – 38,256
דאמאן – 38,516
גוראכ – 80,000
קנדהאר – 614,100
ח'אכריז – 25,074
מערוף – 36,700
מייואנד – 65,254
פונג'וואי – 96,800
ריג – 9,900
שאה ואלי כות – 48,400
שוראבכ – 12,600
ספין-בולדכ – 111,800
ראו גם

אחמד שאה דוראני
קנדהאר
הערות שוליים

↑  Afghanistan districts (באנגלית), Central Intelligence Agency, 2003-01-01, נבדק ב-2025-02-06
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560016605171  GND: 102945681X  LCCN: n86066487  NARA: 10036660  VIAF: 156022077   WorldCat (עם VIAF): 156022077 
נפות מחוז קנדהאר
קרחון אנדרו

ערך זה עוסק בקרחון באנטארקטיקה. אם התכוונתם לקרחון בהרי הרוקי במדינת קולורדו, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  63°53′00″S 59°40′00″W﻿ / ﻿63.8833°S 59.6667°W﻿ / -63.8833; -59.6667
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון אנדרו(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון אנדרו
 
קרחון אנדרו (באנגלית: Andrew Glacier) הוא קרחון הזורם לכיוון צפון מזרח לתוך מפרצון אוגנן שבמפרץ צ'ארקוט ממזרח לפסגות ובסטר בחצי האי טריטנטי שבצפון ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובהו של הקרחון 442 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה

הקרחון מופה לראשונה בשנת 1948 על ידי הסקר הבריטי האנטארקטי. הקרחון נקרא על שם דוקטור ג'יימס דארבי אנדרו (James. Darby. Andrew), ששימש כרופא עבור הסקר, בתחנת מפרץ התקווה בין השנים 1946–1947.
ג'קסון אירוויין

ג'קסון אלכסנדר אירוויין (באנגלית: Jackson Alexander Irvine; נולד ב-7 במרץ 1993 במלבורן שבאוסטרליה), הוא כדורגלן אוסטרלי המשחק בעמדת הקשר המרכזי בפ.צ. זנקט פאולי מהבונדסליגה, בה הוא גם משמש כקפטן, ובנבחרת אוסטרליה.
קריירת מועדונים

אירוויין שיחק כנער בקבוצות שונות באוסטרליה, ובשנת 2010 עבר לסקוטלנד כאשר חתם בסלטיק. אירוויין שיחק בקבוצות הנוער של סלטיק, ובדצמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בתיקו 2-2 מול היברניאן. זו גם הייתה הופעתו היחידה בקבוצה הבוגרת במסגרת הליגה. בעונת 2013/14 הושאל אירווין לקילמרנוק, וסיים עמה במקום התשיעי בליגת העל הסקוטית. בעונת 2014/15 הושאל אירוויין שוב, והפעם לרוס קאונטי, אף היא שיחקה בליגת העל הסקוטית. בעונה זו סיים אירוויין עם רוס קאונטי במקום התשיעי בליגה. בתום העונה נרכש אירוויין על ידי רוס קאונטי מסלטיק, ובעונת 2015/16 סיים עם רוס קאונטי במקום השישי בליגה, וזכה עמה בגביע הליגה הסקוטית, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על היברניאן, במשחק בו הוכתר אירוויין כאיש המשחק.
ביולי 2016 נמכר אירוויין מרוס קאונטי לברטון אלביון, ששיחקה באותו זמן בצ'מפיונשיפ האנגלית, תמורת 330 אלף לירה שטרלינג, שלטענת המועדון זוהי ההעברה היקרה ביותר בתולדותיו. בעונת 2016/17 הבקיע אירוויין 10 שערי ליגה עבור ברטון אלביון, סיים עמה במקום ה-20 בצ'מפיונשיפ וסייע לה להימנע מירידה. את עונת 2017/18 החל אירוויין בברטון אלביון וערך בשורותיה שלוש הופעות, אך נמכר להאל סיטי מהצ'מפיונשיפ האנגלית לקראת סיום חלון ההעברות של הקיץ, בה חתם על חוזה לשלוש עונות. אירוויין היה שחקן הרכב בשלוש עונותיו בהאל סיטי. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה, האל סיטי נשארה בליגה, אך בסיום עונת 2019/20 נשרה האל לליגה השלישית, ואירוויין שוחרר מהמועדון, בו הבקיע עשרה שערי ליגה בשלוש עונות. בינואר 2021, לאחר חצי שנה שלא שיחק כדורגל, חתם אירוויין עד לסיום עונת 2020/21 בהיברניאן מליגת העל הסקוטית, בשורותיה ערך 15 הופעות ליגה וסיים את העונה במקום השלישי.
ביולי 2021 חתם אירוויין בפ.צ. זנקט פאולי מהבונדסליגה השנייה, והשתלב עד מהרה בקבוצה. בעונת 2021/22 סיים עם הקבוצה במקום החמישי בליגה, וכך גם בעונת 2022/23, בה הבקיע שמונה שערי ליגה, ומונה כקפטן בצוותא עם לארט פקראדה. בקיץ 2023 פקראדה עזב את הקבוצה, ואירוויין הפך לקפטן הבלעדי. בעונת 2023/24 רשמו אירוויין וזנקט פאולי הישג גדול כאשר זכו באליפות הבונדסליגה השנייה והעפילו לבונדסליגה, כשאירוויין מבקיע שישה שערי ליגה בעונה זו. בעקבות הצלחתו של אירוויין במדי זנקט פאולי, הוצעה לו הארכת חוזה, לה הוא הסכים.
קריירה בינלאומית

אירוויין החל את הקריירה הבינלאומית שלו כשייצג דווקא את סקוטלנד עד גיל 19, אבל כשעבר לשחק בנבחרות עד גיל 20, כבר עבר לייצג את מולדתו אוסטרליה, והמשיך לייצג את אוסטרליה גם בנבחרת עד גיל 23, כשבנבחרות הצעירות גם השתתף באליפויות שונות, לרבות אליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בשנת 2013, בה אוסטרליה סיימה בשלב הבתים במקום האחרון עם נקודה אחת.
בספטמבר 2013 ערך אירוויין את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אוסטרליה הבוגרת, כשהחליף את מילה ידינאק במשחק מול קנדה. בשנת 2017 השתתף אירוויין לראשונה בטורניר גדול עם נבחרת אוסטרליה, בגביע הקונפדרציות 2017. בטורניר זה אוסטרליה סיימה את שלב הבתים עם שתי נקודות והודחה מהטורניר בסיום שלב הבתים. אירוויין נכנס כמחליף בתיקו 1-1 מול קמרון, ופתח בהרכב בתיקו 1-1 מול צ'ילה.
בשנת 2018 זומן אירוויין לסגל האוסטרלי למונדיאל 2018. אוסטרליה הודחה במונדיאל זה בשלב הבתים עם נקודה אחת. אירוויין נכנס כמחליף בשלושת משחקיה של אוסטרליה בטורניר זה. בגביע אסיה בכדורגל 2019 אירוויין הפך לשחקן משמעותי יותר ולרוב פתח בהרכב, בטורניר בו אוסטרליה הודחה ברבע הגמר על ידי איחוד האמירויות.
במונדיאל 2022 רשמו אוסטרליה ואירוויין עלייה מפתיעה לשמינית הגמר, כשאירוויין פתח בכל שלושת משחקי שלב הבתים, בהם צברה אוסטרליה 6 נקודות. אירוויין פתח בהרכב גם בהפסד בשמינית הגמר לארגנטינה, שבהמשך תזכה במונדיאל זה.
בתחילת 2023 מונה אירוויין כקפטן נבחרת אוסטרליה. בגביע אסיה בכדורגל 2023 אירוויין המשיך להיות שחקן משמעותי בהרכב אוסטרליה, ואף הבקיע מספר שערים חשובים. אירוויין הבקיע את השער הראשון בניצחון 2-0 על הודו ואת השער היחיד בניצחון 1-0 על סוריה, כאשר שני המשחקים היו בשלב הבתים. אירוויין ואוסטרליה המשיכו עד רבע הגמר, בו הודחו לאחר הפסד 2-1 בהארכה לקוריאה הדרומית. בסיום הטורניר, נכלל אירוויין בנבחרת המצטיינים של הטורניר.
קרבות לטרון

קרבות לטרון היו סדרה של חמישה ניסיונות כושלים של כוחות צבא ישראליים, לכבוש את מתחם לטרון, שהוחזק על ידי כוחות צבא עבר הירדן, בין 25 במאי ל-18 ביולי 1948, במסגרת החזית הירדנית במלחמת העצמאות.
אזור לטרון היה תא השטח היחיד לאורך כביש יפו-ירושלים, הכביש הראשי שחיבר את ירושלים העברית עם שפלת החוף, שנותר בשליטה ערבית, ולא ניתן היה לעקפו באמצע מאי 1948, ומכאן נגזרה חשיבותו האסטרטגית. החל מ-17 במאי החלו כוחות הלגיון הערבי לתפוס את הרכס בין לטרון לשער הגיא, ששלט מצפון על הכביש לירושלים, והקימו שם מתחם הגנה מבוצר שנועד למנוע העברת אספקה לירושלים העברית, ולאלץ אותה להיכנע. ההנהגה הישראלית ייחסה חשיבות עליונה לפריצת המצור הירדני על ירושלים, ולכן הורתה לפיקוד צה"ל לתקוף שוב ושוב את מתחם לטרון. בתקופה שבין פלישת הצבאות הערביים לשטח א"י (15 במאי) לכניסת ההפוגה השנייה, ערכו הכוחות הישראלים חמש התקפות על מתחם לטרון, אך כולן נכשלו ובמחיר אבדות כבדות. פריצת דרך בורמה, שעקפה את חסימת הלגיון על הדרך לירושלים, הקטינה את החשיבות של כיבוש מתחם לטרון, ואזור לטרון נותר תחת שליטה ירדנית עד פרוץ מלחמת ששת הימים ב-1967.
רקע

בעקבות המרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939, שלטון המנדט הבריטי בנה כחלק ממערך מצודות טגארט, במרחק קצר ממנזר השתקנים בלטרון, תחנת משטרה ששלטה על הדרך מתל אביב לירושלים.
על פי תוכנית החלוקה היה אזור לטרון בשטח המדינה הערבית. בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות, עד לסיום המנדט הבריטי ופינוי הצבא הבריטי מא"י (29 בנובמבר 1947 – 15 במאי 1948) המשיכו הבריטים להחזיק כוח בתחנת המשטרה, כדי לאבטח את התנועה בכביש האסטרטגי מהשפלה לירושלים.
קיומו של היישוב היהודי בירושלים, שמנה כמאה אלף איש ערב פרוץ מלחמת העצמאות, היה תלוי לחלוטין באספקת מים ומזון משפלת החוף. הערבים, שהבינו היטב שניתוק התחבורה היהודית מהשפלה לירושלים עשוי להכריע את המערכה על העיר, ריכזו את עיקר מאמציהם בחסימת צירי התנועה לירושלים, החל מראשית המלחמה. בשורה של מבצעים צבאיים מוצלחים, במהלך החודשים אפריל-מאי 1948, הצליחו כ־1,500 לוחמים במסגרת מבצע נחשון, להשתלט כמעט על כל אורכו של הכביש הראשי מהשפלה לירושלים, אולם קטע הדרך שבין לטרון לשער הגיא, נותר בשליטת הצבא הבריטי עד לסיום המנדט, ולכן לא ניתן היה לפעול בו. בחודש שקדם לסיום המנדט הבריטי נכנס לאזור זה גם כוח מ"צבא ההצלה" של קאוקג'י, השתלט על הנקודות השולטות בחלקו המזרחי של רכס לטרון, ומנע המשך מעבר שיירות אספקה לירושלים.
אחרי עזיבת הבריטים בליל 14 במאי 1948, הוצאו גם כוחותיו של קאוקג'י מאזור לטרון, והועברו להתארגנות מחדש בסוריה. כתוצאה מכך נותר אזור לטרון ריק כמעט לחלוטין מכוחות ערביים במשך כשלושה ימים. עקב העדר מידע מודיעיני על המצב ומחסור בכוחות צבאיים זמינים, נמנע הפיקוד הצבאי הישראלי מהשתלטות של קבע על קטע הכביש מלטרון לשער הגיא, למרות דרישתו של בן-גוריון, ובכך הוחמצה הזדמנות נדירה לכבוש את האזור ללא קרב. בימים 15–18 במאי השתלטו כוחות מחטיבות "גבעתי" ו"הראל" באופן זמני על מספר נקודות מפתח השולטות על הכביש במרחב לטרון, כדי לאפשר מעבר מספר שיירות אספקה לירושלים (מבצע מכבי), אך בכל פעם נטשו הכוחות עם אור היום את הנקודות האסטרטגיות הללו. ב-18 במאי נשלח גדוד 4 של הלגיון לאזור לטרון, ותפס את כל קו הרכס שבין לטרון לשער הגיא. ב-23 בחודש תוגבר כוח זה בגדוד נוסף של הלגיון, בסיוע ארטילריה ושריוניות. מטרת פיקוד הלגיון הייתה לחסום באזור לטרון את התנועה בכביש הראשי לירושלים, כדי למנוע מעבר אספקה ותגבורות לעיר, לנתק אותה משפלת החוף הישראלית, ובכך להקל את השתלטות צבא עבה"י על ירושלים העברית.
בעיני דוד בן-גוריון חשיבותה של לטרון הייתה מכרעת בלחימה על ירושלים. הוא טען כי "המערכה על ירושלים היא מכרעת ולא מבחינה צבאית בלבד" וכי "קיומה של ירושלים (העברית) תלוי בביטחון התחבורה" ניתן לתמצת את השקפתו של בן-גוריון במילים הבאות: "אין לטרון - אין כביש (לירושלים), אין כביש - אין ירושלים, אין ירושלים - אין מדינה". ומכאן החשיבות המכרעת, שייחס בן-גוריון לכיבוש לטרון.
במבחן התוצאה, החזיקה ירושלים העברית מעמד למרות שהצבא הירדני המשיך להחזיק בלטרון עד למלחמת ששת הימים.