התנועה הארמנית לשחרור לאומי
ייסוד התנועה

התפתחות רעיונות הלאומיות והעצמאות שחלה בסוף המאה ה-19, תפסה מומנטום בקרב ארמנים באימפריה העות'מאנית עם הקמת הארגונים הלאומניים המרכזיים של התקופה: הפדרציה המהפכנית הארמנית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנצ'אק וארמנקאן (שנקרא אחר כך רמגבאר). הגרעין להקמת ארגונים אלה היה נטוע בקבוצת הפעולה הארמנית הראשונה שהתארגנה "איגוד הישועה".
ב-3 במרץ 1872, התארגנו 46 פעילים ארמנים ויסדו את "איגוד הישועה". הצהרתם הייתה, "נעלם הכבוד שלנו, הכנסיות שלנו בוזו, הם חטפו את כלותנו ואת הנוער שלנו; הם שללו את זכויותינו וניסו להשמיד את עמנו." ב-26 באפריל, קיבלו הפעילים מסר מהכפרים סביב אגם ואן, בזו הלשון: "כדי להציל את עצמנו מן הרעות הללו, אנו מוכנים ללכת אחריכם גם אם עלינו לשפוך את דמנו או למות. אנו מוכנים ללכת לאן שצריך... אם האלטרנטיבה למצבנו הנוכחי הוא לעבור רוסיפיקציה, הבה נהפוך לרוסים יחדיו, אם היא להגר, אז נהגר; אם נגזר עלינו למות, אז נמות." הארגון קיים מגעים עם ממשלת רוסיה ועם מגוון ארגונים רוסיים, שמטרתם הייתה לשחרר את הארמנים משלטון האימפריה העות'מאנית. התארגנות ראשונית זו הניחה את הבסיס להקמת ארגונים פוליטיים מאוחרים יותר, ובמיוחד הארמנקאן, המפלגה הליברלית-דמוקרטית הארמנית.
בעיר ארזורום הארמנית, שבמזרח אנטוליה, בשנת 1881, האינטלקטואלים הארמנים אשר הכירו את התנועות האירופיות המתפתחות וההיסטוריות, החלו להקים חברות סודיות ותאי פעולה מקומיים, עם ססמאות כגון "חירות או מוות", אשר הושפעו ישירות מהתנועה הלאומית היוונית ומן המהפכה הצרפתית. קבוצה אחת כזו הייתה "מגני המולדת", אשר שיננו חוקים וחוקה, כי היה מסוכן להעלות דברים כאלה על הכתב. החברות בארגון הייתה בשיטת חבר מביא חבר, כאשר כולם מאורגנים בתאים קטנים, ורך למנהיג של הוועד המרכזי גישה לכולם. תוך כחודשיים מספר החברים היה במאות.
ב-1885, קמה המפלגה הליברלית-דמוקרטית הארמנית (ארמנקאן, ואחר גן רמגבאר), אותה יסד מקרטיך פורטוקליאן, אשר יצא לגלות אחר כך במרסיי, אך נשאר בקשר עם המנהיגות המקומית, ופרסם בצרפת כתב עת פוליטי בשם L'Armenie. במחוז ואן, המשיכו פעילים פוליטיים לפתח את עקרונות הלאומנות הארמנית, במחתרת. המטרה המוצהרת של המפלגה, בסופו של דבר, נוסחה כך: "להשיג עבור הארמנים את הזכות לשלטון עצמי, באמצעות מהפכה". ההשקפה שלהם לגבי איך לשחרר את ארמניה מן העות'מאנים הייתה שזה צריך להיות באמצעות התקשורת, התעוררות לאומית, והתנגדות בלתי חמושה.
ב-1887, קמה המפלגה הסוציאל-דמוטקרטית הנצ'אק (מפלגת הנצ'אק), אשר הייתה המפלגה הסוציאליסטית הראשונה באימפריה העות'מאנית ובפרס. ייסדו אותה אווטיס נזרבקיאן, גיוורג גהרדיאן, רובן חאן-אזאת, כריסטופר אוחניאן, גבריאל קאפיאן, ומנואל מנואליאן, קבוצת סטודנטים אשר נפגשו בז'נבה, שווייץ. מטרתם הייתה לשחרר את ארמניה מן האימפריה העות'מאנית. פירוש המילה "הנצ'אק" היא "פעמון", בעיני הפעילים, סמל ל"התעוררות, נאורות, וחירות".
ב-1889 קמה אגודת ארמניה הצעירה בטביליסי. יסד אותה קריסטפור מיקייליאן (אנ'). האגודה ארגנה פדאי (לוחמי גרילה ארמנים; מקור המילה במילה "פדאין" הערבית) שיצאו לפשיטות בשטחים עות'מאניים. האגודה ארגנה משלחת חמושה אשר הצטרפה למשלחת גוגוניאן, אשר הייתה קבוצת ארמנים חמושים מרוסיה אשר ניסו לחצות את הגבול לסייע לארמנים העות'מאנים, ולנקום בכוחות הכורדיים אשר רדפו את הארמנים שם. האגודה האמינה שרוסיה תסייע בהקמת פרובינציה ארמנית אוטונומית תחת שלטונה.
ב-1890 נוסדה הפדרציה המהפכנית הארמנית (דשנאק), בטביליסי. חבריה התחמשו והתחלקו ליחידות פדאי כדי להגן על כפרים ארמנים מפני דיכוי, התקפות ורדיפה. הם ראו התנגדות מזוינת כאלטרנטיבה היחידה לטבח המתמשך של הארמנים באימפריה העות'מאנית. בתחילה, המטרה המוצהרת שלהם הייתה להשיג רפורמות, אך אחר כך הם נאבקו למען אוטונומיה.
בשנים 1880–1890, התפתחו רשתות תקשורת מקומיות במחוזות הארמניים ובמרכזים אחרים באימפריה. היו ארגונים פעילים באנקרה, אמסיה, קורום, דיארבאקיר, יוזגאט, וטוקאט. ב-1893 הם התחילו להשתמש בעיתוני קיר (כמו שלטי חוצות) כדי להעביר מסרים לאוכלוסיות שאינן ארמניות, אשר מהותן הייתה הזכות של נדכאים לקחת שליטה על חייהם מפני מדכאיהם. לא ניכר שהייתה למסרים השפעה על האוכלוסייה המוסלמית, והפעילות הופסקה עקב עימותים קשים עם המשטרה העות'מאנית, וכליאתם של חלק מן המהפכנים. העימות הסלים, והסולטאן שיסה במהפכנים את הרשויות, ואלו בתורם הגבירו פעילותם לכדי חיתוך קווי טלגרף ומדי פעם אף פיצוץ בניינים ממשלתיים. בתקופה זו, החלה להעסיק את הכוחות האימפריאליסטיים האחרים של אירופה השאלה האם להתערב לטובת הארמנים, והוחלט שלא, בטענה שהתערבות כזו תוביל לפנטיות דתית, מלחמת אזרחים, וטבח המוני.