stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אביגדור שחן
ביוגרפיה > הקריירה האקדמית והספרותית

ב-1974 מונה למנהל בית המדרש למורים במקסיקו, שם גם הקים מכון גבוה ללימודי יהדות, ולימד קבלה באוניברסיטה הלאומית של מקסיקו (Universidad Nacional Autonoma de Mexico) בדרגת פרופסור. במשך ארבע שנות שהותו במקסיקו הקדיש שחן את עיקר עתותיו לסיורים בג'ונגלים ובארצות שונות בניסיון למצוא עדויות לקיומם של עשרת השבטים האבודים ונהר הסמבטיון. הוא המשיך במחקריו בנושא לאורך השנים ופרסם תגליותיו בספרו "אל עבר הסמבטיון" (2003). התזה העיקרית בספר היא שחלק מגולי ממלכת ישראל התיישבו בצפון-מערב אפגניסטן, סין ויפן של ימינו, והיא מתבססת בין היתר על כתובות ושמות יישובים עבריים שנמצאו באזור. הספר כולל בחלקו גם תיאורים דמיוניים של מסע השבטים.
ספרו "כנפי הניצחון" מ-1966 עוסק בתולדות חיל האוויר הישראלי, עליו זכה שחן בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר. ספרו השני בנושא היסטוריה צבאית: "מבצע כדור הרעם" (1993), הוא אחד הספרים המקיפים על אירועי מבצע אנטבה ותהליך הבשלתו. בין היתר קובע בו שחן כי גיבור המבצע היה דן שומרון, לא רק בשל היותו מפקד המבצע אלא בזכות אישיותו, מנהיגותו והביטחון שנסך סביבו.
ב-1988 פרסם את ספרו "בכפור הלוהט: גיטאות טרנסניסטריה", שמציג מחקר מקיף על שואת יהודי טרנסניסטריה, אשר הביא לראשונה להכרה ממסדית בכך שמספר הנרצחים במקום הגיע ל-400 אלף יהודים, בניגוד להערכות קודמות (שמקורן בין היתר בממשלת רומניה) לפיהן נהרגו במחנות בין 35,000 ל-70,000 יהודים בלבד. הספר זכה בפרסים: "יעקב פיכמן לספרות ולאמנות" וכן בפרס "שרה וחיים ינקולוביץ".
בסדרת הרומנים לבני הנוער שלו, "עלילות גבורה ומסתורין", מוצג בין היתר נושא השואה באופן שאינו גורם לרתיעה ולחרדה, דרך הרפתקאותיהם של קבוצת ילדים רומנים ניצולי השואה אשר יוצאים למסע עלייה לארץ. במסגרת הסדרה יצאו לאור ארבעה ספרים: "חבורת הרפאים", "ספינה ללא תורן", "הצילו את המפקד!" ו"המשימה בוצעה". בספרו "זה סיני" (מ-2011) מציג שחן את מסלול נדודי בני ישראל במדבר, וטוען בין היתר כי בניגוד לתפיסה המקובלת, בני ישראל לא עברו דרך חצי האי סיני אלא דרך אפריקה.
שחן כיהן במשך עשרים שנה כמפקח על המכללות במשרד החינוך וכמזכיר פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ופרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים. בנוסף נמנה בין מייסדיו ומנהליו של האגף לחינוך ולתרבות בדימונה, וכיהן כמנהל בית הספר המקיף אורט בלוד. כמו כן שימש כמרצה להיסטוריה צבאית באוניברסיטת אריאל.
נפטר ב-21 באוגוסט 2023. הותיר אחריו שלושה ילדים - יאיר, נילי ותהילה ושמונה נכדים. התגורר במושב בית יהושע.
ספריו

המשלט הגלילי (קובץ סיפורים), ציורים: משה מלמד, הוצאת נחום טברסקי, 1966
כנפי הניצחון: לתולדות חיל האוויר ומח"ל, הוצאת עם הספר, 1966
כוחות מודעים וכוחות לא מודעים בעיצוב דמויות הגיבורים בסיפורי אשר ברש, דיסרטציה, אונ' ירושלים. 1967
גיטאות טרסניסטריה: 1941-1944, עבודת מ.א, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1981
בכפור הלוהט: גטאות טרנסניסטריה, הביא לדפוס שמוליק בדאור, בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1988 (מהדורה ב' 1990) (יצא לאור גם באנגלית)
חישול הכנפיים, מערכות 1991
מבצע כדור הרעם: הוא מבצע אנטבה, שנסב שמו למבצע יונתן, מסדה, 1993 (יצא לאור גם באנגלית)
עלילות גבורה ומסתורין: רומן לבני הנעורים בשלשה כרכים:
חבורת הרפאים: רומן נעורים, עלילות גבורה ומסתורין חלק א', איורים יואב בז'ראנו, הוצ' דני ספרים, 1998
ספינה ללא תורן, עלילות גבורה ומסתורין, חלק ב', הוצ' דני ספרים, 1998
הצילו את המפקד, עלילות גבורה ומסתורין, חלק ג', הוצ' דני ספרים, 2007
המשימה בוצעה, הוצ' דני ספרים, תשס"ח 2008
אל עבר הסמבטיון: מסע בעקבות עשרת השבטים, הקיבוץ המאוחד, 2003 (יצא לאור גם באנגלית וביפנית)
ד"ר אביגדור שחן, נהר הסמבטיון - ועשרת השבטים שמעבר להרי החושך, ישראל, תשע"ז 2017 (יצא לאור גם ביפנית)
זה סיני!, ההר והמדבר שבו נדדו בני ישראל ביבשת אפריקה, א. שחן, תשע"א, 2011, הפצה - דני ספרים, קריית גת.
בעריכתו:
המכללה העתידית בישראל, משרד החינוך והתרבות מחלקת הפרסומים, 1993 (בעקבות יום עיון ב-1992, מכון ון ליר בירושלים)
דגמים למכללות אזוריות, משרד החינוך והתרבות אגף המכללות, 1995 (בעקבות יום עיון)
הערות שוליים

↑  באתר על מחנה עתלית של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל
↑  רבקה שפק ליסק, הבריחה של בני עשרת השבטים לאפגניסטן מגלותם באשור, באתר e-mago,‏ 29/09/2009
↑  עפרה לקס, עשרה, אני יודע, באתר ערוץ 7, 2 בפברואר 2005
↑  Avigdor Shachan, Burning Ice: The Ghettos of Transnistria, East European Monographs, 1996
↑  Avigdor Shachan, Operation Thunderball, Japan: The Daring Entebbe Rescue, 2019
↑  Avigdor Shachan, In The Footsteps Of The Ten Lost Tribes, Jerusalem-New York: Devora Publishing, 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301308705171  BnF: cb133211121 (data)  CiNii: DA10375892  GND: 1020164018  ISNI: 0000 0001 1684 4011  LCCN: nr90014821  SUDOC: 035426799  VIAF: 90727122   WorldCat (עם VIAF): 90727122
חנה יעוז

| --- | --- |

 לידה:  17 במאי 1935 תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  24 באפריל 2014 (בגיל 78) 
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  יהודי
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 עיסוק:  חוקרת ספרות
 נושאי כתיבה:  ספרות השואה
 בן או בת זוג:  איתמר יעוז-קסט 
 פרסים והוקרה:  פרס יד-ושם, פרס ולנרוד, פרס עגיט לספרות השואה
 
חנה יָעוֹז קֶסְט (17 במאי 1935 - 24 באפריל 2014) הייתה חוקרת ספרות ישראלית, פרופסור חבר בחוג לחינוך באוניברסיטת בר-אילן. מחקרה עסק במחקר ספרות השואה, ניצולי שואה והדור השני לשואה.
ביוגרפיה

נולדה בשנת 1935 בתל אביב. למדה בתיכון עירוני ב' בעיר ולאחר שירותה הצבאי השלימה תואר ראשון ותואר שני מהאוניברסיטה העברית בירושלים. את הדוקטורט עשתה באוניברסיטת בר-אילן. בין השנים 1956 ל-1983 לימדה ספרות והיסטוריה בתיכון.
בשנת 1967 החלה ללמד באוניברסיטת בר-אילן. היא פרסמה 60 מאמרים בכתבי-עת מקצועיים, ערכה ספרי-לימוד, ספרי-עזר ואנתולוגיות.
בשנת 1989 הקימה את "מרכז סאל ואן גלדר" להוראת השואה באוניברסיטת בר-אילן.
משנת 1995 ועד מותה הייתה עורכת משנה של כתב עת לשירה "פסיפס".
הייתה נשואה למשורר איתמר יעוז-קסט, ולהם שני ילדים (שלהב ואראל).
פרסים

פרס יד-ושם, 1980
פרס ולנרוד, אגודת-הסופרים העברים, 1984
פרס עגיט לספרות השואה, טורונטו, קנדה, 1995
ספריה

שירה צעירה (עורכת), הוצאת עקד, 1969.
סיפורת השואה בעברית כסיפורת היסטורית וטרנס היסטורית, תל אביב: עקד, תשמ"א-1980.
השואה בשירת דור-המדינה, תל אביב: עקד, תשמ"ד-1984.
הניגון והזעקה: מחקר בשירת השואה של משוררי שנות ה-40 בארץ-ישראל, תל אביב: עקד, תשנ"ה-1995.
נתן עק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 במרץ 1896 יאנוב, גליציה, אוסטריה
 פטירה:  22 בפברואר 1982 (בגיל 85) תל אביב
 מדינה:  ישראל 
 תפקיד:  מנהל בית ספר 
 
נתן עֶק (Natan Eck; לימים גם בשם מעוברת: נתן עקרון;‏ 19 במרץ 1896, יאנוב, גליציה, אוסטריה – 22 בפברואר 1982, תל אביב) היה פעיל ציוני בתנועת "גורדוניה", מורה, עיתונאי, מסאי והיסטוריון.
קורות חיים > ראשית חייו

נתן בן מאיר עק נולד בשנת 1896 בעיירה יאנוב שליד לבוב (לֶמבֶּרג) שבגליציה המזרחית, אוסטריה (אחרי מלחמת העולם הראשונה בשטחי פולין; כיום באוקראינה). לפני המלחמה כתב מאמרים בעיתון הלבובי "לעמבערגער טאָגבלאַט" (Lemberger tugblat) וכן בכתבי עת רבים אחרים, שחלקם התפרסמו בלודז'. במלחמה, בשנים 1915–1918, שירת בצבא האוסטרו-הונגרי. בשנת 1922 קיבל תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת וינה. לפני מלחמת העולם השנייה היה שותף בעריכת מספר כרכים של "ספר השנה היהודי" (אנ').
קורות חיים > בתקופת מלחמת העולם השנייה

לפני השואה התגורר עק בלודז'. עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939 היה עק מבוקש על ידי הגסטאפו, ולכן עבר בנובמבר לוורשה, שם עסק בפעילות ציבורית מגוונת במחתרת. בין יתר פעילויותיו היה ממייסדי הגימנסיה "תרבות" שהתקיימה במחתרת בגטו ורשה וכן ניהל את הגימנסיה. הוא היה מפעילי יס"ס וחבר בארגון לקידום השפה העברית "תקומה", לצד יצחק קצנלסון. עוד היה מעורכי עיתון גורדוניה, "דבר הצעירים".
ב-20 באוגוסט 1942, בעת האקציה הגדולה בגטו ורשה, נמלט עק עם בני משפחתו לצ'נסטוחובה. באוקטובר, בעת אקציה בצ'נסטוחובה, ברחה המשפחה לחבל זגלמביה. ב-1943 נעצר על ידי הגרמנים, הועבר למחנה ויטל ובמאי 1944 גורש לאושוויץ. הוא הצליח להימלט מהרכבת בדרכה לאושוויץ והגיע לפריז, שם שרד עד תום המלחמה.
קורות חיים > לאחר המלחמה

עק היה מהפעילים בעיתון "אונזער וואָרט" (Unzer vort, מילתנו) שהתפרסם בפריז אחרי המלחמה. הוא היה מעורכי הפואמה של יצחק קצנלסון "השיר על העם היהודי שנהרג", שנכתבה במלחמה ופורסמה לאחריה בפריז. בשנת 1948 עלה עק לישראל. הוא היה חוקר השואה ועבד ביד ושם. במקביל כתב לעיתונים רבים, בהם "הדאר", "ניב הקבוצה" וכן עיתונים בשפות לועזיות. ב-1954 הוא היה עורכו הראשון של כתב העת המחקרי "יד ושם: קובץ מחקרים", יחד עם אריה קובובי.
ספריו

נתן עק (עקרון), התועים בדרכי המוות: הווי והגות בימי הכיליון, ירושלים: יד ושם, תש"ך.
נתן עק, 'שואת העם היהודי באירופה, ירושלים: יד ושם והקיבוץ המאוחד, תשל"ו 1975.
ספריו > עריכה ותרגום

יצחק קאַצענעלסאָן, דאָס ליד פֿון אויסגעהרגעטן יִידישן פֿאָלק, אַרויסגעגעבן מיט דערקלערונגען פֿון נתן עק, פריז: (דפוס A.B.C.),‏ 1945.
אלדוס האכסלי, שדים בלודן, תרגם מאנגלית נתן עקרון, תל אביב: עם עובד, תשט"ז. (The Devils of Loudun)
קינגסלי מארטין (אנ'), הארולד לאסקי: חיו ודמותו, תרגם מאנגלית נתן עקרון, תל אביב: עם עובד, תשי"ז.
גרטרוד דריסקול, הסתגלות ילדים לחיי בית הספר, תרגם מאנגלית נתן עק, תל אביב: הסתדרות המורים העברים בישראל ('אוצר המורה'), תשי"ז.
אדם צ'רניאקוב, יומן גיטו וארשא: 6.9.1939–23.7.1942, עורכים נחמן בלומנטל, אריה טרטקובר, נתן עק, יוסף קרמיש; התרגום לעברית בידי נתן עק, ירושלים: יד ושם, תשכ"ט 1968. (מהדורה ב: תש"ל 1970)
לקריאה נוספת

דוד רון, הם יורים - אליעזר גלר, מפקד אזור במרד גיטו ורשה, הוצאת "תרבות וחינוך" בשיתוף עם איחוד הקבוצות והקיבוצים, 1960 (במיוחד הפרק "גורדוניה בפולין בימי הכיבוש הנאצי", מאת נתן עק, עמודים 121–136)
הערות שוליים

↑  הקבר של נתן עק בבית העלמין הדרום, באתר BillionGraves.
↑  ראו לעמבערגער טאָגבלאַט באתר עיתונות יהודית היסטורית.
↑  על עק כמנהל הגימנסיה בגטו ורשה, באתר יד ושם
↑  ביקורת: יהודה סלוצקי, מורה-דרך בתולדות השואה, דבר, 9 בינואר 1976.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007525139905171  PLWABN: 9810700577505606  GND: 1151659282  ISNI: 0000 0000 6925 9900  LCCN: no99084425  VIAF: 301625039   WorldCat (עם VIAF): 301625039
וולטה אה ולנסיה

| --- | --- |

קדמת המרוץ ב-2020
 מדינות:  ספרד ספרד
 סוג:  מרוץ קטעים
 חודש:  פברואר
 היסטוריה
 התקיים לראשונה:  1929
 מרוצים עד כה:  75
 מנצח ראשון:  ספרד סאלבדור קארדונה
 מוביל במספר הניצחונות:  ספרד אלחנדרו ולוורדה (3 ניצחונות)
 מנצח אחרון:  קולומביה סנטיאגו בויטראגו
 שנת מרוץ אחרונה:  2025
 
וולטה אה לה קומוניטאט ולנסיה (בקטלאנית: Volta a la Comunitat Valenciana) הוא מרוץ אופני כביש בקטעים שנערך בולנסיה מאז 1929. המרוץ הוא ברמה 2.פרו בסבב ה-UCI ProSeries החל מ-2020. שיאן הניצחונות בו הוא אלחנדרו ולוורדה שניצח במרוץ שלוש פעמים: בשנים 2004, 2007 ו-2018.
היסטוריה

המרוץ נוסד ב-1929, אז ניצח בו סלבדור קארדונה המקומי. המנצח הלא ספרדי הראשון במרוץ היה הילאיירה קוורוור הבלגי ב-1958.
המרוץ לא התקיים בשנת 2009–2015 בשל בעיות מימון. משנת 2020, המרוץ הוא חלק מסבב ה-UCI ProSeries. המרוץ כאמור מתאים למטפסים, אך כולל לעיתים גם לפחות שני קטעים שמתאימים לספרינטרים. הוא מתקיים בתחילת העונה ונחשב למרוץ הקטעים הבכיר הראשון בעונת המרוצים בספרד.
מנצחים בשנים האחרונות

| שנה | רוכב | קבוצה |
| --- | --- | --- |
| 1996 | צרפת לורן ז'אלאבר | ONCE |
| 1997 | ספרד חואן קרלוס דומינגס | קלמה |
| 1998 | צרפת פסקל שנטה | קזינו |
| 1999 | קזחסטן אלכסנדר וינוקורוב | Ag2r Prévoyance |
| 2000 | ספרד אברהם אולנו | ONCE |
| 2001 | שווייץ פביאן יקר | Milaneza-MSS |
| 2002 | שווייץ אלכס צילה | Team Coast |
| 2003 | איטליה דאריו פריגו | פאסה בורטולו |
| 2004 | ספרד אלחנדרו ולוורדה | קלמה–קוסטה בלנקה |
| 2005 | איטליה אלסנדרו פטאקי | פאסה בורטולו |
| 2006 | ספרד אנטוניו קולום | קאס ד'פארן |
| 2007 | ספרד אלחנדרו ולוורדה | קאס ד'פארן |
| 2008 | ספרד רובן פלאסה | S.L. Benfica |
| 2016 | הולנד ווט פולס | קבוצת סקיי |
| 2017 | קולומביה נאירו קינטנה | מוביסטאר |
| 2018 | ספרד אלחנדרו ולוורדה | מוביסטאר |
| 2019 | ספרד יון איסאגירה | אסטנה |
| 2020 | סלובניה טאדיי פוגאצ'אר | יו. איי. אי. אמירטס |
| 2021 | שווייץ שטפן קינג | Groupama–FDJ |
| 2022 | רוסיה אלכסנדר ולאסוב | בורה–הנסגרוהה |
| 2023 | פורטוגל רוי קושטה | אינטרמארשה–ואנטי–גובר מאטריו |
| 2024 | ארצות הברית ברנדון מקנולטי | יו. איי. אי. אמירטס |
| 2025 | קולומביה סנטיאגו בויטראגו | בחריין–ויקטוריוס |
ישראל קפלן

ערך זה עוסק בסופר ישראלי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 במרץ 1902 וולוז'ין, פלך מינסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  4 בספטמבר 2003  (בגיל 101) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש 
 
ישראל קפלן (ביידיש: קאַפּלאַן; 29 במרץ 1902, כ"א באדר ב' תרס"ב, וולוז'ין, פלך וילנה, ליטא הרוסית – 4 בספטמבר 2003, ז' באלול תשס"ג) היה מחנך, סופר יידיש והיסטוריון יהודי ליטאי-ישראלי. ממניחי היסודות לאיסוף השיטתי של עדויות על אודות השואה ולתיעוד הפולקלור וההומור השחור של היהודים בגטאות ובמחנות.
חתן פרס מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש (1987).
ספריו

י[עקב] דומבליאנסקי, בהשתתפות ישר' קפלן, ספר התלמיד – שחר, 4 כרכים, קובנה: א’ פטשק, תרצ"ח. (חלק ב: לשנת הלמודים השניה, תרצ"ח; חלק ג בשם: "שחר-ספר למוד ומקרא", חש"ד; חלק ד: חש"ד)
דאָס פֿאָלקס-מויל אין נאצי-קלעם: ריידענישן אין געטאָ און קאצעט , מינכן: צענטראלע היסטאָרישע קאָמיסיע ביים צ"ק פֿון די באפֿרייטע יִידן אין דער אמעריקאנער זאָנע אין דייטשלאנד, 1949.
מהדורה ב מורחבת: דאָס פֿאָלקסמויל אין נאצי-קלעם: ריידענישן אין געטאָ און קאצעט: פֿארברייטערטע אויפֿלאגע מיט הקדמות און ראשי פרקים אין עברית און ענגליש, תל אביב: בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון למורשת השואה והמרד, תשמ"ב 1982.
שליאך און אומוועג: דערציילונגען, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, 1964. ('משעול ולא-דרך') (סיפורים)
געשליידער, תל אביב: אילת, תש"ל. (מסות)
צייטנשניט: דערציילונגען, תל אביב: המנורה, תשל"ו. (סיפורים)
גור ירושלמי: ועוד סיפורים, תל אביב: רשפים, תש"ם 1980.
לעצטער פֿרילינג: היסטארישע דערציילונג, תל אביב: ישראל בוך, תשמ"ה 1985. ('האביב האחרון: סיפור היסטורי')
צייטנטריט: דערציילונגען, דערמאנונגען, תל אביב: ה. לייוויק פארלאג, תשמ"ט 1989.
ראנדן: דערציילונגען, סקיצעס, מיניאטורן, תל אביב: ה. לייוויק פארלאג ביים פאראיין פון יידישע שרייבערס און זשורנאליסטן אין ישראל, תשנ"ב 1992.
אנהאלט: דערציילונגען, פראגמענטען, מיניאטורן, תל אביב: ה. לייוויק פארלאג, תשנ"ה 1995.
מוט: דערציילונגען און מיניאטורן, תל אביב: י.ל. פרץ פארלאג, תש"ס 1999.
ישראל קאפלאן, מיט דער באטייליקונג פון אברהם זימרני, פֿון פֿאָלקסמויל און מיַינס, תל אביב: ה. לייוויק פארלאג, תשס"ג 2003. ('מפי-העם ומשלי') (ראה אור לאחר מותו)
לקריאה נוספת

אברהם זימרני, 'אחרית דבר', בתוך: פֿון פֿאָלקסמויל און מיַינס (2003), עמ' 13–18.
שלום (קפלן) אילתי, 'ישראל קפלן אוצֵר המילה', בתוך: פֿון פֿאָלקסמויל און מיַינס (2003), עמ' 19 ואילך.
"Israel Kaplan and Children's Testimonies," in: Boaz Cohen, 'Representing the Experiences of Children in the Holocaust: Children's Survivor Testimonies Published in "Fun Letsten Hurbn", Munich, 1946-49', in: Avinoam J. Patt and Michael Berkowitz (eds.), "We Are Here": New Approaches to Jewish Displaced Persons in Postwar Germany, Detroit: Wayne State University Press, 2010, pp. 76-80.
הערות שוליים

↑  Boaz Cohen, 'Representing the Experiences of Children in the Holocaust: Children's Survivor Testimonies Published in "Fun Letsten Hurbn", Munich, 1946-49, in: Avinoam J. Patt and Michael Berkowitz (eds.), "We Are Here": New Approaches to Jewish Displaced Persons in Postwar Germany, Detroit: Wayne State University Press, 2010, p. 76.
↑  לאה קפלן; יהודית קפלן: דפי עד שמילא ישראל קפלן, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם.
↑  השניים נספו בקיץ 1941, בסוף שנות השישים לחייהם (יהושע קפלן, ביילה קפלן: דפי עד שמילא ישראל קפלן, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם).
↑  ליבה סידרר, יאשה קפלן, שיינה רוזנשטיין: דפי עד שמילא ישראל קפלן, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, אתר יד ושם.
↑  לוי שליט, משעול ולא־דרך: סיפורי יהדות ליטא, מעריב, 27 בנובמבר 1964.
↑  ש. דב, ב"משעול ובלא־דרך", חרות, 6 בנובמבר 1964.
↑  יוסף פרידלנדר, שלשה ספרי אידיש, מעריב, טור 2, 31 ביולי 1970.
↑  ארכיון ישראל קפלן, בספרייה הלאומית
↑   זיכרונות שלום אילתי על אקציות בגטו קובנה ובפורט התשיעי, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, מתוך ספרו "לחצות את הנהר" (1999); דליה קרפל, המנוח היה ערירי, באתר הארץ, 24 באפריל 2002; אלי רון, שלום אילתי - אדם מעולם אחר ומעולמנו אנו, באתר קיבוץ עין גדי.
↑  ביקורת: ש. דב, ב"משעול ובלא־דרך", חרות, 6 בנובמבר 1964; לוי שליט, משעול ולא־דרך: סיפורי יהדות ליטא, מעריב, 27 בנובמבר 1964; רפאל חסמן, ישראל קפלן – מספרה של יהדות ליטא, הצופה, 22 בינואר 1965.
↑  ביקורת: יוסף פרידלנדר, שלשה ספרי אידיש, מעריב, טור 2, 31 ביולי 1970.
1 2  ביקורת: דוד וואלפע, 'ישראל קאפלאן שבכתב: י. קאפלאן, "געשליידער" (1970); "צייטשניט" (1976)', די גאלדענע קייט 92 (1977), 225–228.
↑  מאיר יעלין, ישראל קאַפּלאַנס "אָנהאַלט", לעבנס-פראגן, 1 בינואר 1996.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263688205171  BnF: cb13186867b (data)  GND: 121735508  ISNI: 0000 0000 6650 8254  LCCN: n89120131  NTA: 158979990  SELIBR: 272006  VIAF: 151879   WorldCat (עם VIAF): 151879
מרק דבורז'צקי

| --- | --- |

ד"ר דבורז'צקי (במרכז) ואחרים בפתיחת הוועידה התשיעית של ארגון נכי המלחמה בנאצים
 לידה:  3 במאי 1908 ליטא 
 פטירה:  15 במרץ 1975 (בגיל 66) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מעסיק:  אוניברסיטת בר-אילן 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1953) 
 
פסל של ד"ר מארק דבורז'צקי בבית וילנה בתל אביב
מַרְק מאיר דְבוֹרְזֶ'צְקי (בכתיב יידי: דוואָרזשעצקי; בפולנית: Mark Dworzecki; בצרפתית: Marc Dvorjetski;‏ 5 במרץ 1908 – ג' בניסן תשל"ה, 15 במרץ 1975) היה רופא והיסטוריון ישראלי. עסק בחקר נושא הרפואה בשואה, נושא שחווה בעצמו כרופא יהודי בגטו וילנה ובמספר מחנות עבודה.
זכה בפרס ישראל במדעי החברה בשנת 1953 על ספרו 'ירושלים דליטא בשואה ובמרי'.
קורות חיים

מרק בן דב דבורז'צקי נולד ב-1908 בעיר וילנה שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (בהמשך בפולין; כיום בירת ליטא). לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון החל ללמוד רפואה באוניברסיטת ננסי, וקיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת וילנה בשנת 1935. מנעוריו היה פעיל בתנועה הציונית, ונבחר למועצת עיריית וילנה מטעם הסיעה הציונית.
קורות חיים > במלחמת העולם השנייה

בעת שפרצה מלחמת העולם השנייה שירת דבורז'צקי בצבא הפולני ונפל בשבי. הוא נמלט ממחנה השבויים, והגיע לעיר הולדתו וילנה. לאחר כניסת הגרמנים לליטא והקמת גטו וילנה ב-1941, פעל כרופא בגטו. בגטו התקיימה מערכת רפואית מפותחת למדי, וד"ר דבורז'צקי מציין בספריו את תושייתם של כמה מעמיתיו באלתור תרופות ותכשירים רפואיים. יחד עם עבודתו הרפואית, ותחילתה של מלאכת התיעוד של הנעשה בגטו, השתתף גם בתנועת המרי שפעלה בגטו. הוא תכנן להימלט אל שורות הפרטיזנים ביערות, אך לפני שיצא הדבר לפועל נשלח למחנות עבודה באסטוניה, בספטמבר 1943. במחנות העבודה באסטוניה הועסקו רבבות יהודים בעבודות כפייה. הרופאים שביניהם הועסקו גם כ"מטפלים" שהיו אמורים לטפל בעצירים, בעיקר בגלל החשש הגרמני ממגפות והרצון לנצל את כוח העבודה של עובדי הכפייה. הרופאים היהודים נאלצו לנהל משחק מוחות עם הרופאים הנאצים הממונים עליהם, בנסותם להציל יהודים מפני הוצאה להורג על ידי הסוואת מחלותיהם באמצעים שונים. כשהתקרבו הכוחות הסובייטים לאסטוניה, חוסלו החולים והחלשים מבין היהודים במחנות העבודה, והנותרים, בהם דבורזצ'קי, הועברו למחנות עבודה בגרמניה. ימים אחדים לפני כניסת צבאות בעלות הברית, נמלט עם חבריו מהמחנה שבו שהו באזור טירול.
קורות חיים > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה הגיע לפריז, שם היה עורך העיתון היהודי "אונזער ווארט" ('מילתנו').
פרסם סדרת מאמרים תחת הכותרת "מחשבות החוזר", שעוררו הדים בעיתונות העולמית.
בשנת 1949, לאחר קום מדינת ישראל, עלה ארצה. בארץ היה רופא בקופת חולים כללית, וערך את כתב העת לרופאי הקופה, "דפים רפואיים". היה מראשי המועצה הציבורית הרפואית של ההסתדרות ומפעילי ארגון הרופאים חברי ההסתדרות.
בנוסף עמד בראש ארגונים יהודיים בארץ ובעולם, בהם הארגון העולמי של לוחמים יהודים, פרטיזנים ואסירי המחנות, הארגון העולמי של יוצאי וילנה וארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרות ומורדי הגטאות.
דבורז'צקי ראה לעצמו חובה להנציח את מאמציהם של הרופאים היהודים בתקופת השואה, בגטאות ובמחנות, וגם את זוועות הרפואה הנאצית.
החל באמצע שנות ה-50 פעל לייסד קתדרה למחקר ולימוד השואה: לאחר שלא עלה בידו לעשות זאת באוניברסיטה העברית בירושלים או באוניברסיטת תל אביב, פנה לאוניברסיטת בר-אילן בעניין, ואף דאג למימון, ובשנת 1959 ייסד את הקתדרה לחקר השואה באוניברסיטת בר-אילן, שהייתה הקתדרה הראשונה לחקר השואה בעולם, ועמד בראשה. חרף מחקריו, ניסיונו והמוניטין שרכש, על מנת לזכות בקביעות, נאלץ לבסוף להציג דיסרטציה בהיסטוריה, וב-1967 קיבל תואר דוקטור להיסטוריה מהסורבון, על מחקרו "מחנות היהודים באסטוניה 1942–1944", שבשנת 1970 הופיע בעברית בהוצאת "יד ושם".
בשנת 1953, שבה חולק לראשונה פרס ישראל, זכה דבורז'צקי בפרס בתחום מדעי החברה  על ספרו "ירושלים דליטא בשואה ובמרי", הדן בחיי וילנה בתקופה הכיבוש הנאצי. ב-1957 זכה בפרס צבי קֶסֶל לספרות של יהדות מקסיקו על הממואר "בין הבתרים", המתאר את חייו בגטו וילנה.
דבורז'צקי היה מן המתנגדים להסכם השילומים עם מערב גרמניה. העיד במשפט אייכמן. בשנות ה-50 רץ לכנסת השלישית מטעם מפא"י אך לא נבחר לכנסת.
נפטר בתל אביב בשנת 1975 בתום מחלה ממושכת. נקבר בבית העלמין קריית שאול בנוכחות קהל רב. הניח אישה, בן ובת. בתו אסתר היא היסטוריונית, שחקרה בין היתר את הרפואה ובריאות הציבור בתקופת בית שני.
מחקריו

תחום התמחות ייחודי לדבורז'צקי היה חקר הרפואה בשואה, מן ההיבט ההיסטורי, האתי והרפואי. בין היתר חקר את השפעותיו ארוכות הטווח של הרעב והקשיים, שחוו ניצולי המחנות, על בריאותם הנפשית והגופנית ועל הסתגלותם לחיי החברה לאחר השחרור. הוא מצא, שניצולי השואה שהגיעו לישראל השתלבו בחברה בצורה טובה יותר מלא-יהודים שנכלאו במחנות העבודה, ושבו לאחר המלחמה לבתיהם. לפי השערתו של דבורז'צקי, דווקא המעבר הקיצוני שחוו ניצולי השואה היהודים, שהיה עליהם לבנות את חייהם מחדש, להתאקלם בארץ חדשה ולרוב גם לבנות משפחות חדשות, הקל עליהם לחזור לחיים תפקודיים בהשוואה לדנים או צרפתים שחזרו מהמחנות אל בתיהם ומשפחותיהם הקודמים.
עיזבונו

הארכיון של מארק דבורז'צקי נמצא ביד-ושם. ספרייתו הועברה למוזיאון לוחמי הגטאות
ספריו

קאמף פארן געזונט אין געטא-ווילנע, פריז–ז'נבה: דפוס ABECE,‏ 1946. (ביידיש) ("מאבק לבריאות בגטו וילנה")
ירושלים דליטא אין קאמף און אומקום, פריז: יידישער פאלקספארבאנד אין פראנקרייך און יידיש נאציאנאלער ארבעטער-פארבאנד אין אמעריקע, תש"ח-1948; (ביידיש) (על קורות גטו וילנה ותנועת המרי) (תורגם לעברית ולצרפתית)
ירושלים דליטא במרי ובשואה; תורגם מיידיש בידי ח"ש בן-אברם; כמה פרקים נכתבו בעברית בידי המחבר, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ ישראל, תשי"א. (התרגום הוא של "ירושלים דליטא")
דער רמב"ם - און די פילאזאפיע פון דער מעדיצינישער עטיק, פריז: [חמו"ל, אחרי תשי"ד]. (ביידיש) ("הרמב"ם - והפילוסופיה של האתיקה הרפואית")
פאטאלאגיע פון הונגער אין די געטאס, פריז: [חמו"ל, אחרי תשט"ו]. (ביידיש) ("פתולוגיה של רעב בגטאות")
בין הבתרים: זכרונות מגטאות ומחנות ריכוז, ירושלים: קרית ספר, 1956. (זיכרונות)
אירופה ללא ילדים: תוכניות הנאצים להרס ביולוגי, ירושלים: יד ושם, תשי"ט-1958. (יצא גם ביידיש ב-1961)
הסוציולוגיה של יהדות צרפת בתקופה האחרונה, [ירושלים: חמו"ל], 1963.
הירשקע גליק: דער מחבר פון פארטיזאנערהימן "זאג נישט קיינמאל אז דו גייסט דיין לעצטן וועג", פריז: אונדזער קיום, תשכ"ו. (ביידיש)
מחנות היהודים באסטוניה 1942–1944: התמורות בשיטת ההובלות ובשיטת המחנות, עמידת האסירים, המחתרת, הבריחות ליערות; המביא לבית הדפוס ומתרגם שירי מחנות אסטוניה: אהרן מאירוביץ, ירושלים: יד ושם, תש"ל.
ווייסע נעכט און שווארצע טעג: יידן-לאגערן אין עסטאניע, תל אביב: פארלאג י. ל. פרץ, תשל"א-1970. (ביידיש) ("לילות לבנות וימים שחורים: מחנות היהודים באסטוניה)
תיכנון וביצוע שיטות הטירור הנאצי בארצות הכיבוש במזרח, [רמת גן: חמו"ל], תשל"ב.
M. Dvorjetski, Ghetto à l’est: roman; traduit du yiddish par Arnold Mandel, Paris: Robert Marin, 1950.
La victoire du ghetto; traduit par Arnold Mandel, Paris: Editions France-Empire, 1962. (תרגום ל"ירושלים דליטא") (בצרפתית)
Historia de la resistencia antinazi judia, 1933-1945: problematica y metodologia; traducido del francés por Roberto A. Gombert, Buenos Aires: Congreso Judio Mundial, 1970.
ספריו > בעריכתו

מ' דבורז'צקי (עורך), המאבק לקיום ולבריאות בימי השואה: סדרת הרצאות על בעיות הבריאות בגטאות, במחנות הריכוז וביערות, ירושלים: ההנהלה הישראלית של הקונגרס היהודי העולמי ואגודת הרופאים שרידי השואה - גטאות, מחנות, יערות, תשי"ח.
ספר לזכרו

מרדכי אליאב (עורך), עיונים בתקופת השואה: אסופת מאמרים לזכרו של פרופ' מאיר דבורז'צקי ז"ל, רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשל"ט.
לקריאה נוספת

מרדכי אליאב, 'מאיר דבורזצ’קי ז"ל: האיש, החוקר והמורה', בתוך: עיונים בתקופת השואה (תשל"ט), עמ' 11–18.
דניאל נדב, רפואה ונאציזם, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2006.
מרים עופר, חלוק לבן בגטו, מבט על קורות הרפואה היהודית בשואה,ירושלים: יד ושם, 2015, עמ' 16-15, 22-20.
בעז כהן, אקטיביזם של ניצולי השואה בעשורים הראשונים של מדינת ישראל: המקרה של מאיר מרק דבורז'צקי, קתדרה 174, טבת תש"ף, עמ' 125-154
Boaz Cohen, Israeli Holocaust Research: Birth and Evolution; translated by Agnes Vazsonyi, Abingdon, Oxon; New York: Routledge (Routledge Jewish studies series), 2013, "The beginnine of university teaching," pp. 126-132.