stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היפומוביל
היסטוריה

ה-"היפומוביל" היה  הדגם השני של כלי-רכב שבנה "אטיין לנואר", לאחר ב-1859 המציא בצרפת את מנוע הבעירה פנימית הראשון שהיה בעל ערך שימושי. הוא התבסס על גז פחמי שנשאב לתוך הצילינדר בתחילת כל פעימה ואז הוצת כדי לדחוף את הבוכנה לצד השני של הצילינדר. תהליך זה חזר על עצמו גם בצד השני של הצילינדר ולפיכך מנוע זה היה בעל פעולת שרפה כפולה.
ה"גז הפחמני" היה קרוי גם "גז עירוני". הרכבו בדרך כלל היה:  כ- 51% מימן, 15% חד תחמוצת הפחמן, 21% מתאן, 10% פחמן דו-חמצני וחנקן.
זה היה מנוע דו-פעימתי באמצעות ניצוץ חשמלי. המודל הקדום ביותר רץ על מימן שנוצר על ידי אלקטרוליזה ממים.
בשנת 1862 דגם ה"היפומוביל" נסע בהצלחה את מסלול 11.5 ה-ק"מ מפריז עד "ג'וינוויל-לה-פונט" ("Joinville-le-Pont" (אנ')) ובחזרה, במהירות של כ-3 קמ"ש, מהירות ממוצעת פחות מזו של אדם מהלך (כנראה שהיו תקלות).
מבנה הרכב

השלדה כללה תיבה גבוהה ומלבנית. הספסל לנהג ולנוסע הקדמי מוקם בקדמת הרכב, ספסל שני מוקם במיקום יותר נמוך מאחוריו. שאר החלל תפס אזור טעינה. מתחת היה תא עץ עם טכנולוגיית של הכונן. המנוע הותקן לרוחב באמצע והניע גלגל אחורי דרך שרשרת. מכל תערובת הדלק נבנה מאחור, ומערכת ההצתה מוקמה בינו לבין המנוע.
מבנה המתלים היה פשטני. ציר הגלגל הקדמי המונע הושעה משני הצדדים על ידי קפיצי עלים אליפטיים כפולים, הציר האחורי לא היה קפוץ.
המנוע דמה בתפקודו למנוע קיטור. זה היה מנוע חד צילינדר, דו פעימתי ללא דחיסה עם בקרת חילופי גז שטוחה, הצתה חיובית וקירור מים. תערובת האוויר-דלק נשאבה פנימה לסירוגין משני צדי הצילינדר ואז נדלקה בנפרד. שסתום השקופיות השטוח ששימש לשליטה מונע על ידי גל הארכובה באמצעות שליטה על ידי וסת צנטריפוגלי. יעילותה של תפוקת המנוע נעה סביב 3%. צריכת הדלק הייתה אפוא גבוהה מאוד, וזה תקף גם לצריכת חומרי הסיכה. מערכת ההצתה הייתה מאוד לא אמינה ולעיתים קרובות נכשלה.
הערות שוליים

↑  Georgano, G.N. Cars: Early and Vintage 1886–1930 (London: Grange-Universal, 1990), p. 9.(אנ')
↑  "היפומוביל" web.archive.org/web/20150502181623
↑  כלי רכב עם מנוע בעירה פנימית (1883-1803) quantium.plus.com/derivaz/isaac
↑  בגרות במנוע, יעילות ושיפורים פוטנציאליים - ג'ון וו. פיירבנקס web.archive.org/web/20120711002448
↑  Helmut Eichsleder, Manfred Klell, Alexander Trattner: Wasserstoff in der Fahrzeugtechnik – Erzeugung, Speicherung, Anwendung, 4. Auflage, Springer, Wiesbaden 2018, ISBN 978-3-658-20446-4, S. 34f.
הלגיון הראשון מינרוויה

| --- | --- |
חותמת הלגיון על פי נוטיטיה דיגניטטום.
חותמת הלגיון על פי נוטיטיה דיגניטטום.
 פרטים
 מדינה:  האימפריה הרומית
 שיוך:  הצבא הרומי
 סוג:  לגיון
 בסיס האם:  בון
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  82 – 353 (משוער)
 מקים היחידה:  דומיטיאנוס
 מלחמות:  מלחמות טראיאנוס בדאקיה 
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  נשק קר, בעיקר פילום, גלדיוס, סקוטום, לוריקה לוריקה סקוומטה (שריון שרשראות)
 
הלגיון הראשון מינרוויה (בלטינית: Legio I Minervia) היה לגיון רומאי, אשר הוקם בשנת 82 בידי הקיסר דומיטיאנוס. השם "מינרוויה", מעיד על כך שהלגיון הוקדש לאלה מינרווה. הלגיון הוצב באזור גרמניה של ימינו, ופורק או הושמד בתאריך לא ידוע.
היסטוריה

הלגיון הוקם בשנת 82, בידי הקיסר דומיטיאנוס. הקיסר הציב את הלגיון בעיר בון, באזור גרמניה של ימינו, משום שבאותה שנה תכנן לצאת למסע מלחמה גדול נגד השבטים הגרמאניים. ייתכן גם שזו הסיבה לכך שבאותה שנה הועבר הלגיון העשרים רפקס מהעיר בון אל מוגונטיקום. שמו המלה של הלגיון היה ככל הנראה "הלגיון הראשון פלביה מינרוויה". פלביה על שם דומיטיאנוס ששמו הפרטי היה פלביוס, ומינרוויה על שם האלה מינרווה שהייתה האלה החביבה על בני משפחתו של דומיטיאנוס. על פי מטבעות מאותה תקופה ניתן ללמוד כי סמל הלגיון היה ככל הנראה מזל גדי שסימל את מינרווה.
בשנת 89, התמרד מושל גרמניה עילית לוקיוס אנטוניוס סטורנינוס התמרד. הלגיונות בגרמניה תחתית הוזעקו במהירות כדי להביס אותו. הכוח כלל את הלגיון הראשון מינרוויה, וכן את הלגיון השישי ויקטריקס, הלגיון העשירי גמינה והלגיון העשרים ושתיים פרימגיניה. הם הביסו את סטורנינוס בקרבת מוגונטיקום, וכאות תודה העניק דומיטיאנוס לכל אחד מהלגיונות את התואר "פיא פידליס דומיטיאנה" (Pia Fidelis Domitiana) שמשמעותו "נאמן, ונאמן לדומיטיאנוס". בשנת 96 מת דומיטיאנוס, ועל כן הוסרו מהלגיון התוארים "פלביה" ו"דומיטיאנה", והלגיון נקרא מעתה: "הלגיון הראשון מינרוויה פיא פידליס".
הלגיון הראשון מינרוויה לקח חלק במסעות המלחמה של הקיסר טראיאנוס בדאקיה בין השנים 101-106. חלקו של הלגיון במסעות אלו הונצח בין היתר בעמוד טראיאנוס, שבו נראה גם סמל הלגיון. למשך תקופה מסוימת היה הלגיון תחת פיקודו של הקיסר לעתיד אדריאנוס. לאחר כניעת דאקיה, הוחזר הלגיון לגרמניה. פעילות הלגיון בשנים שלאחר מכן מעורפלת מעט, בעמוד מרקוס אורליוס מצוין שהוא לקח חלק במסעות המלחמה של מרקוס אורליוס נגד המרקומנים (בין השנים: 165-175 ו-178-180). כמו כן תת-יחידות של הלגיון לקחו חלק בקמפיין של מושל גאליה בלגיקה דידיוס יוליאנוס נגד שבט הכאוקים בשנת 173.
בשנת 193 פרצה מלחמת אזרחים בין ספטימיוס סוורוס לקלאודיוס אלבינוס. הלגיון הראשון מינרוויה צידד בספטימיוס סוורוס, צעד אמיץ שכן אלביניוס של על האי הבריטי שהיה קרוב בהרבה אל גרמניה מאשר הפרובינקיות שעליהן משל ספטימיוס סוורוס. המלחמה הסתיימה בניצחונו של סוורוס שמן הסתם תגמל היטב את התומכים בו אם כי לא ידוע כיצד. בתאריך לא ברור בין השנים 221 ו-222, הוסף ללגיון השם "אנטוניניאנה". שני קיסרים בני אותה תקופה נשאו את השם "אנטונינוס", קרקלה ואלאגבאלוס. האפשרות השנייה נראית סבירה יותר, כיוון שלאחר מותו של אלאגבאלוס הלגיון אינו נזכר יותר בשם "אנטוניניאנה". על מזבח הקדשה משנת 231 מכונה הלגיון: "הלגיון הראשון מינרוויה פיא פידליס אלכסנדרינה סוורינה" מה שמוכיח שהקיסר אלכסנדר סוורוס היה חייב טובה ללגיון מסיבה לא ברורה.
מכאן ואילך ההיסטוריה של הלגיון נעשית מעורפלת אפילו יותר. הוא ככל הנראה לקח חלק במלחמות האזרחים הרבות שפקדו את רומא, וייתכן שאף פעל בשירות האימפריה הגאלית. הוא נזכר לאחרונה כאשר הובס בידי הפרנקים, שהרסו את בון בשנת 353. גורלו אינו ברור, ייתכן שהושמד וייתכן שפורק לאחר שהעיר הוחרבה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  הלגיון הראשון מינרוויה באתר ליוויוס
הילדה זלוסצר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 ביוני 1903 טוזלה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  20 בדצמבר 1999 (בגיל 96) וינה, אוסטריה 
 מדינה:  אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 השכלה:  אוניברסיטת וינה 
 מעסיק:  אוניברסיטת וינה, אוניברסיטת קרלטון, אוניברסיטת אלכסנדריה 
 
פרופ' הילדה (הילדגרד) זלוסצר (Hilde Zaloscer; ‏1903 טוזלה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 1999 וינה, אוסטריה) הייתה היסטוריונית, מומחית לתולדות האמנות, אגיפטולוגית, קופטולוגית, וסופרת יהודיה-אוסטרית.
תולדות חייה

הילדה זלוסצר נולדה בעיר טוזלה שבבוסניה והרצגובינה (אז באוסטרו-הונגריה), בתם הבכורה של עורך דין יהודי אמיד, ד"ר יעקב זלוסצר, ושל ברתה לבית קאלאך (קלך).
אביה של זלוסצר מילא תפקיד בכיר בממשל, והיה קצין בצבא האוסטרו-הונגרי, לכן נאלצה משפחתה לברוח לאוסטריה עם נפילת האימפריה האוסטרו-הונגרית בסוף מלחמת העולם הראשונה. זלוסצר ומשפחתה התיישבו בווינה שם סיימה את לימודיה.
זלוסצר ושתי אחיותיה חונכו להישגיות ולשוויון, אחיותיה – ד"ר ארנה זיילר הייתה דוקטור למשפטים, ממנהיגות המחתרת האוסטרית האנטי נאצית ומילאה תפקידים בכירים במשרד החוץ האוסטרי לאחר מלחמת העולם השנייה, רות גוטמן הייתה ד"ר לרפואה וניצולת מספר מחנות ריכוז והשמדה.
זלוסצר למדה היסטוריה ותולדות האמנות באוניברסיטת וינה וקיבלה תואר דוקטור ב-1926.
בשנים 1927–1936 ערכה את כתב העת הידוע לאמנות "בלוודר", לימדה במוסדות להשכלה גבוהה ושמה הלך לפניה בקרב חוגי האמנות באוסטריה ובגרמניה. זלוסצר הייתה מקורבת לחתן פרס נובל לספרות תומאס מאן ולחוגו האמנותי, ואף פרסמה מספר ספרים ומאמרים על יצירותיו של מאן.
נוכח התגברות האנטישמיות באוסטריה ולאור העניין שגילתה באמנות עתיקה, היגרה ב-1936 למצרים. במצרים עסקה במחקר של האמנות המצרית העתיקה ולאחר מכן התמקדה באמנות קופטית. בשנים 1946–1968 הייתה זלוסצר פרופסור לתולדות האמנות באוניברסיטת אלכסנדריה.
ספריה "פורטרטים מהמדבר", "האמנות במצרים הנוצרית", "מפורטרט המומיה לאיקון" ו"על ראשית האמנות הקופטית" (גרמנית, תורגמו לשפות שונות) הפכו לספרי בסיס ויסוד בתחום תולדות האמנות המצרית.
כדי להימנע מגירוש ממצרים, בשל יהדותה, נישאה (באופן פיקטיבי) לאחד מבני המשפחות המכובדות במצרים.
למרות זאת, ולמרות תרומתה העצומה לחקר ההיסטוריה המצרית, גורשה זלוסצר ממצרים לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1968.
בשנים 1970–1972 היא שבה להתגורר בווינה. לאחר מכן הייתה שנתיים פרופסור לתולדות האמנות באוניברסיטת קרלטון בקנדה.
בשנים 1975–1978 הייתה פרופסור לתולדות האמנות באוניברסיטת וינה, ואז יצאה לגמלאות. במהלך השנים פרסמה זלוסצר עשרות מאמרים וספרים ונחשבה למומחית החשובה ביותר לנושא האמנות הקופטית. בשנות חייה המאוחרות יותר עסקה באמנות מודרנית ופרסמה מספר ספרים ומאמרים בנושא.
את קורות חייה תיארה באוטוביוגרפיה "Eine Heimkehr gibt es nicht" ("אין שיבה הביתה").
זלוסצר הלכה לעולמה בווינה בגיל 96 ונקברה בחלקת הקבר המשפחתית, בבית הקברות המרכזי (באגף היהודי) בווינה.
פרסומים נבחרים

Zaloscer, Hilde Der Schrei 1985
Zaloscer, Hilde Survivance et migration 1954
Zaloscer, Hilde Visuelle Beschwörung, autonomes Kunstwerk, Ideograph 1997
Zaloscer, Hilde Vom Mumienbildnis zur Ikone 1969
Zaloscer, Hilde Wissenschaftliche Arbeit ohne wissenschaftlichen Apparat 2004
Zaloscer, Hilde Zu ägyptischen Totenmasken 1999
Zaloscer, Hilde Zur Genese der koptischen Kunst 1991
Zaloscer, Hilde Ägyptische Textilkunst 1993
Zaloscer, Hilde Ägyptische Wirkereien 1962
Zaloscer, Hilde Die Antithetik im Werke Thomas Manns 1959
Zaloscer, Hilde Das dreimalige Exil 2004
Zaloscer, Hilde Eine Heimkehr gibt es nicht 1988
Zaloscer, Hilde La Femme au voile dans l’iconographie copte 1955
Zaloscer, Hilde Die frühmittelalterliche Dreistreifornamentik der Mittelmeerrandgebiete mit besonderer Berücksichtigung der Denkmäler am Balkan 1926
Zaloscer, Hilde Le Greco 1946
Zaloscer, Hilde Die Kunst im christlichen Ägypten 1974
Zaloscer, Hilde Kunstgeschichte und Nationalsozialismus 2004
Zaloscer, Hilde Porträts aus dem Wüstensand 1961
Zaloscer, Hilde Le "Doctor Faustus" de Thomas Mann et ses modèles 1953
Zaloscer, Hilde De la composition musicale dans les oeuvres littéraires 1953
Zaloscer, Hilde Quelques considérations sur les rapports entre l’art copte et les Indes 1947
פרסים

Theodor-Körner Prize (Austria)
Adolf-Schärf Prize
The Golden Honorary Doctorate of the Vienna University
Goldenes Verdienstkreuz des Landes Wien
Kulturmedaille der Stadt Linz
הוגו ליכט

| --- | --- |

הוגו ליכט בתמונה מאת הרמן ואלטר (1900)
 לידה:  1841 שדלניצה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  1923 (בגיל 82 בערך) לייפציג, רפובליקת ויימאר 
 שם לידה:  Hugo Georg Licht 
 מקום קבורה:  בית הקברות הדרומי בלייפציג 
 תחום יצירה:  אדריכלות, הנדסה אזרחית 
 יצירות ידועות:  Raiffeisenstraße 3 
 
הוגו גאורג ליכט (בגרמנית: Hugo Georg Licht; ‏21 בפברואר 1841 - 28 בפברואר 1923) היה אדריכל גרמני ואדריכל העיר לייפציג.
תולדות חייו

הוגו ליכט, יליד  בנידרצדליץ (כיום הכפר שדלניצה) שבפראושטאדט (שמה הגרמני של פסחובה שבפולין של ימינו), היה בנו של בעל הקרקעות גאורג הוגו ליכט. לאחר שסיים את בית הספר התיכון החל לעבוד בתור בנאי. בין השנים 1862 - 1863 למד ליכט במשרד האדריכלים הנודע של הרמן אנדה (Hermann Ende) ווילהלם בקמן (Wilhelm Böckmann) בברלין. באותו זמן בלטה – במיוחד בווילות ובבניינים פרטיים מפוארים אחרים – הבנייה הגרמנית בסגנון נאו-קלאסי מאוחר.
ב-1864 נרשם ליכט ללימודים באקדמיית ברלין לאדריכלות, שבה היה תלמידו של פרידריך אדלר (Friedrich Adler). עם המלצתו של אדלר יכול ליכט לעבור מאוחר יותר לסטודיו של האדריכל ריכרד לוקה (Richard Lucae) בברלין. בעוד אדלר התמקד לעיתים קרובות בעבודתו של קארל פרידריך שינקל, העדיף לוקה יותר את סגנון הרנסאנס האיטלקי. מברלין עבר לווינה, ועבד שם עם האדריכל היינריך פון פרסטל (Heinrich von Ferstel).
מ-1869 עד לסוף 1870 חי ליכט באיטליה. במהלך מסע לימודים זה עבר על פני הארץ כולה, אך התמקד בעיקר ברומא ובפומפיי. לאחר שחזר ממסעו, נשא, עוד באותה שנה, אישה ממשפחת תעשיינים ברלינאית בשם קלרה הקמן (Clara Heckmann; ‏1847-1913). באביב של השנה הבאה התיישב כאדריכל עצמאי בברלין ועבד בתפקיד האמור עד 1879. במהלך זמנו בברלין ערך ליכט מסעות אל מקומות נוספים, הערים פריז ולונדון, בהן התחלף עם ארכיטקטים אחרים.
לפי הצעתו של ראש העיר אוטו גאורגי מונה הוגו ליכט בתאריך 4 באפריל 1879 ללא מכרז למנהל מחלקת הבנייה של העיר לייפציג, והוענק לו את התואר "מנהל הבנייה בעיר".
לאחר שזכה ב-1897 בפרס הראשון בתחרות על בניית בניין מועצת העיר לייפציג, הוא עזב את משרת אדריכל העיר בשנים 1898-1905, וניהל את בניית בית העירייה החדש כאדריכל פרטי. בתפקידו כאדריכל עיר החזיק עד לפרישתו בשנת 1906.
ב-1880 תכנן ליכט את שער בית הקברות ואת מבני המנהלה והשירות (ברחוב הרברט באום) בסגנון דמוי רנסאנס איטלקי בבית הקברות היהודי בווייסנזה.
ליכט פעל מ-1901 כמוציא לאור של העיתון "Die Architektur des XX. Jahrhunderts" (האדריכלות של המאה ה-20), ומ-1905 הוציא בנוסף את העיתון "Der Profanbau heraus".
ליכט הלך לעולמו בשמת 1923 בגיל 82 ונקבר בזידפרידהוף שבלייפציג (בית הקברות הדרומי).
בניינים בתכנונו (דוגמאות)

בית העירייה החדש בלייפציג
מוזיאון "רונדה אקה" (Runde Ecke), בעבר מטה של השטאזי
בית הקברות זידפרידהוף
הכניסה לבית הקברות היהודי בווייסנזה
כתביו

Reise-Album. Prag, Vizenza, Venedig, Salzburg, Wien. Componirt von Hugo Licht. Burchard, Berlin 1864. (39 Blätter)
Architektur Berlins. Sammlung hervorragender Bauausführungen der letzten Jahre. Wasmuth, Berlin 1882.
מלבד ספרים אלו, היה הוגו ליכט עורכם של כמה כתבי עת:
Die Architektur des XX. Jahrhunderts (erschienen von 1901 bis 1914)
Der Profanbau (erschienen von 1905 bis 1922)
לקריאה נוספת

Hans Reuther: Licht, Hugo. In: Neue Deutsche Biographie (NDB). Band 14, Duncker & Humblot, Berlin 1985, ISBN 3-428-00195-8, S. 446 f. (Digitalisat).
דיוקנו של ליכט על מדליה שמוצגת על המזרקה שבבניין עיריית לייפציג
קברו של הוגו ליכט
הלגיון הראשון פלביה גאליקנה קונסטטיה

| --- | --- |
חותמת הלגיון על פי נוטיטיה דיגניטטום
חותמת הלגיון על פי נוטיטיה דיגניטטום
 פרטים
 מדינה:  האימפריה הרומית
 שיוך:  הצבא הרומי
 סוג:  לגיון
 בסיס האם:  לא ידוע
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  לא ידוע
 מקים היחידה:  קונסטנטינוס כלורוס
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  נשק קר, בעיקר פילום, גלדיוס, סקוטום, לוריקה לוריקה סקוומטה (שריון שרשראות)
הלגיון הראשון פלביה גאליקנה קונסטנטיה (בלטינית: Legio I Flavia Gallicana Constantia) היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה החמישית.
היסטוריה

המידע על הלגיון מועט. ידוע כי במהלך המאה החמישית הוא היה לגיון עצמאי שהוצב בארמוריקה, אולם לא ידוע בדיוק היכן. שמו מעיד על כך שהוא הוקם בידי הקיסר קונסטנטינוס כלורוס אשר שלט בחלק המערבי של האימפריה בתקופת הטטרכיה. אין לבלבל בין הלגיון הזה לבין הלגיון הראשון פלביה קונסטטיה אשר הוצב בחלק המזרחי.
הערות שוליים

↑  בצבא הרומי המאוחר היו שני סוגי לגיונות. הלימיטאני, שהיו מרותקים בדרך כלל לפרובינקיה מסוימת, והלגיונות העצמאיים (Comitatenses) אשר היו בדרך כלל בפיקוד בכיר ונועדו להגיב על מקרי חירום ביטחוניים. הלגיונות העצמאיים נחשבו ליוקרתיים יותר.
הילדה קסטן

| --- | --- |

קסטן, שנות הארבעים. מתוך ארכיונה בספרייה הלאומית
 לידה:  22 במאי 1917 מנהיים, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  8 בספטמבר 2002 (בגיל 85) 
 מדינה:  ישראל 
 
הילדה קסטן במרכז התמונה, בהופעה של להקתה של גרטרוד קראוס. בוריס כרמי, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
הילדה קסטן עם מיכאל גורביץ', סוף שנות ה-50
הילדה קסטן (22 במאי 1917 – 8 בספטמבר 2002) הייתה מחלוצות המחול בארץ ישראל, רקדנית וכוריאוגרפית.
ביוגרפיה

קסטן נולדה לאטי וגרשון במנהיים, גרמניה למשפחה בת ארבעה ילדים. בגיל 6, נכנסה לתחום המחול והחלה ללמוד ריקוד. היא איבדה את אביה בגיל צעיר מאוד בגרמניה. שנה לפני עלייתה ארצה ב-1933 נסעה לבד לאנגליה, שם שהתה אצל דודה, ולמדה טיפול בילדים. ב-1 במאי 1938 עלתה לישראל והתגוררה בשכונת בורוכוב בפאתי רמת גן, במעין קיבוץ ליד תל אביב, היכן שהתגורר אחיה.
הלכה ברגל לכיכר דיזנגוף ללמוד ריקוד אצל גרטרוד קראוס, אחת הדמויות המשפיעות ביותר על מחול ההבעה בישראל באותה תקופה. קראוס זיהתה את כישוריה והתיידדה איתה באופן אישי. קסטן ראתה בקראוס את אימה הרוחנית ונשארה איתה בקשר עד יום מותה. מיד עם הגעתה לארץ הצטרפה ללהקתה של קראוס, רקדה שם במהלך שנות ה-30 וה-40, והייתה הבולטת בלהקת הרקדניות של קראוס בקבוצה הבוגרת שהופיעה עם התזמורת הארצישראלית. בנה, מיכאל גורביץ', סיפר כי הקשר בין אמו לבין גרטרוד היה כמעט יומיומי. מאוחר יותר הצטרפה גם ללהקתה של קראוס ב"אופרה העממית". לאה גולדברג העידה על קסטן במופע בלט של קראוס ב"אופרה העממית": "הילדה קסטן, על אף שהיא רוקדת תפקיד גברי, אלא שהחן הילדותי כמעט שבתנועותיה, הגרציה הטבעית המלווה את קומתה הקטנה, וההומור שבהופעתה מצילים אותה משגיאות יתירות."
קסטן ליוותה את ריקודיה במוזיקה של שופן, דבורז'ק, דביוסי, שוסטוקוביץ' ומוזיקה ישראלית של יהודה ברנשטיין. לאחר מלחמת העולם השנייה, למדה קסטן אצל קורט יוס, תלמידה של מרי וויגמן, בלונדון, אך בעיקר למדה ורקדה אצל גרטרוד קראוס ואצל רודולף לאבאן, כולם מאמני ויוצרי מחול ההבעה הגרמני.
אחיה אברהם קסטן, נהרג במלחמת השחרור בצפון, והדבר השפיע באופן משמעותי על חייה ויחסה למלחמות ישראל.
בגיל 20 הופיעה בערב ראשון משלה והעלתה לבמה שנים עשר ריקודי סולו. היא הייתה "הציפור הירוקה", עמדה בראש להקת הבלט ב"הכלה המכורה" באופרה הארצישראלית, האופרה הקומית של ב. סמטנה. היא רקדה ב"כלוב הזהב". בנוסף רקדה קסטן עם התזמורת הישראלית עם קרואסל, סוויטה קטנה של סטרווינסקי. היא ערכה רסיטלים עצמאיים רבים לריקוד. קסטן רקדה בלט קלאסי וגם מחול מודרני, הייתה חלק מלהקת האופרה הארצישראלית והצטרפה למקימי להקת הבלט הישראלי.
היא המשיכה להופיע בכל הארץ, למשל בתיאטרון הקאמרי, ואף הופיעה בלונדון, ובמקביל פתחה סטודיו משלה. בסטודיו היו שיעורים פעמיים בשבוע בליווי פסנתר. שיעור מחול מודרני של קסטן, ושיעור בלט קלאסי בהנחיית עליזה שדה. בסוף השנה הופיעו התלמידות באולם ברמת גן.
קסטן התגרשה מבעלה, ולימדה בסטודיו שלה, בקיבוצים כמו בן שמן ואחרים, והעלתה איתם הופעות לחגים. עד שנת 1985 היה לה סטודיו משלה, אולם בסביבות גיל החמישים נאלצה לעבור ניתוח במפרק הירך ולא יכלה להמשיך ללמד.
בין תלמידותיה היו: סיקי קול מבת דור, שרה בליץ' מלהקת המחול הקיבוצית, וכן השחקנית לאורה ריבלין. קסטן עשתה כוריאוגרפיות פנטומימה בתיאטרון עם מריאן רוטשילד, מילוא היה הבמאי וגרינבאום וחנה מרון היו השחקנים.
כישרונה התבלט באפיון גרוטסקי, ריקוד אופי וריקודים עממיים. היא הייתה פרודיסטית, התאפיינה בטכניקה טובה, השתמשה רבות בפנטומימה, הבעות פנים, עליזות, הומור, קלות ופרודיה טובת לב.
חיים אישיים

קסטן הייתה נשואה לאנטול גורביץ', צייר ומעצב תפאורה ותלבושות. לשניים נולד ב-1951 הבן מיכאל גורביץ', מחזאי ובמאי תיאטרון.
נפטרה ב-8 בספטמבר 2002.
הערות שוליים

↑  אברהם קסטן באתר נזכור את כולם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009165543505171  VIAF: 1383160978145217940009   WorldCat (עם VIAF): 1383160978145217940009
הלבנת פנים

הלבנת פנים היא השפלה נפשית של הזולת. מקור המונח העברי הוא בכך שכאשר אדם חווה עלבון הוא מחוויר - מלבין.
השפלה היא גרימה לאדם לתחושת אי-נוחות נפשית ובפרט תחושת פגיעה בכבוד, כתוצאה מיחס (אמיתי או מדומה) של אנשים אחרים: אליו, להתנהגותו או למאפיינים כלשהם הקשורים אליו. עוצמת תחושת ההשפלה קשורה בפער שבין הדימוי העצמי ותחושת הכבוד של המושפל לפני ואחרי שהושפל. במקרים קיצוניים עלולה השפלה לדחוף את האדם לביצוע פעולות קיצוניות, עד כדי התאבדות.
השפלתו של אדם נעשית מסיבות שונות כמו כדרך של ענישה, עינויים או התעללות ונקמה. מניע נוסף הוא רצון להביע מחאה, לדוגמה: הטחת עוגה בפניו של מדינאי בעת שהוא מופיע בעצרת עם. השפלה עלולה להיווצר גם על ידי האדם המושפל עצמו, ללא מעורבות חיצונית, כתוצאה ממעשה או מחדל שלו הפוגעים בכבודו.
בִּיוּש (שֶׁיְימִינְג) הוא פרסום התנהגות שלילית של אדם על מנת לביישו, וכן פגיעה מסיבות דומות במוניטין של מותג או ארגון. בימינו אמצעי נפוץ לביוש הוא האינטרנט והרשתות החברתיות.
ביהדות

במסכת כתובות מסופר על האמורא מר עוקבא ואשתו שהסתתרו בתנור לוהט, כדי להקפיד על מתן צדקה בסתר ולמנוע מעני שקיבל ממנו נדבה לראות אותו, שמא יתבייש. על הלבנת פנים נאמר "נוח לו לאדם שיפיל עצמו לכבשן האש ואל ילבין פני חבירו ברבים" וגם "כל המלבין פני חבירו ברבים כאילו שופך דמים".
במסכת סוטה (דף י') דן התלמוד בהתנהגותה של תמר כפי שהיא מתוארת בספר בראשית. תמר נמנעה מלומר במפורש שחמיה יהודה הוא שהכניסה להריון כשחשבה לזונה. תוצאתה של שתיקה זו כמעט הובילה לכך שנגזר עליה מוות בשרפה. מכאן מסיק רבי יוחנן המביא את דברי רבי שמעון בר יוחאי: "נוח לו לאדם שיפיל עצמו לכבשן האש ואל ילבין פני חבירו ברבים". מסקנה זו עומדת בקנה אחד עם תפיסתם של חז"ל שביוש בפרהסיה דומה להריגה.
התוספות תוהה מדוע אין מונים בפירוש את הלבנת הפנים בדברים שהם "ייהרג ואל יעבור" ומשיב שאכן גם הלבנת פנים ראויה להימנות עמהם. הפוסקים נחלקו ביניהם האם לקבל את מסקנת התוספות, או שמא דברי התלמוד נכתבו כלקח מוסרי, ולא כהלכה למעשה. הרמב"ם, למשל, אינו מסכים עם התוספות.
ראו גם

לשון הרע
הערות שוליים

↑  רוביק רוזנטל, הזירה הלשונית: שיימינג, בריונות רשת והלבנת פנים, באתר nrg‏, 29 במאי 2015
ערך זה הוא קצרמרבנושא הלכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
הלגיון הראשון יוליה אלפינה

| --- | --- |
חותמת הלגיון על פי נוטיטיה דיגניטטום
חותמת הלגיון על פי נוטיטיה דיגניטטום
 פרטים
 מדינה:  האימפריה הרומית
 שיוך:  הצבא הרומי
 סוג:  לגיון
 בסיס האם:  אלפס קוטייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  לא ידוע
 מקים היחידה:  קונסטנס
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  נשק קר, בעיקר פילום, גלדיוס, סקוטום, לוריקה לוריקה סקוומטה (שריון שרשראות)
הלגיון הראשון יוליה אלפינה (בלטינית: Legio I Iulia Alpina) היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה החמישית.
היסטוריה

המידע על הלגיון מועט. ידוע שהוא היה לגיון עצמאי שהוצב במחוז אלפס קוטייה לצד הלגיון השני יוליה אלפינה והלגיון השלישי יוליה אלפינה. השם "אלפינה" עשוי להעיד על כך שחייליו גויסו מאזור הרי האלפים או הוצבו שם לראשונה. השם "יוליה" מתייחס כנראה לשמו של הקיסר שהקים אותו. שניים מבניו של הקיסר קונסטנטינוס הגדול נשאו את השם "יוליוס" - קונסטנס וקריספוס, אולם לא ידוע על לגיונות שהוקמו בידי קריספוס כך שסביר להניח שמקים הלגיון היה קונסטנס. הלגיון עדיין היה קיים במאה החמישית והוא נזכר בנוטיטיה דיגניטטום.
הערות שוליים

↑  בצבא הרומי המאוחר היו שני סוגי לגיונות. הלימיטאני, שהיו מרותקים בדרך כלל לפרובינקיה מסוימת, והלגיונות העצמאיים (Comitatenses) אשר היו בדרך כלל בפיקוד בכיר ונועדו להגיב על מקרי חירום ביטחוניים. הלגיונות העצמאיים נחשבו ליוקרתיים יותר.
↑  הלגיון הראשון יוליה אלפינה, באתר livius.org (באנגלית)
גירמה אמרה

גירמה אמרה (נולד ב-26 באוקטובר 1987) הוא אתלט ישראלי, אלוף ישראל (2018) ושיאן ישראל בעבר בריצת מרתון, אלוף ישראל (2015) ובעל התוצאה השנייה בטיבה בישראל בכל הזמנים בריצת 10,000 מטר, אלוף ישראל (2016) בריצת 15 ק"מ, ואלוף ישראל (2020) בריצת 5000 מטר. נוסף לכך, הוא מחזיק בשיאי ישראל בריצת 20000 מטר, ובריצת שעה. ייצג את ישראל באולימפיאדות (טוקיו 2020, פריז 2024), אליפות העולם באתלטיקה (לונדון 2017) ובשתי אליפויות עולם בחצי מרתון (ולנסיה 2018, גדיניה 2020). שותף למדליית זהב קבוצתית באליפות אירופה מינכן 2022
ביוגרפיה

אמרה בנם של זנה ואיילאו נולד במחוז מערב גוג'ם שבאתיופיה, ילד רביעי למשפחה בת 6 אחים ואחיות. הוא עלה לישראל עם משפחתו בשנת 2006 והתגורר עם משפחתו במרכז הקליטה נורית שבבאר שבע במשך כשנתיים. הוא השלים את תעודת הבגרות במכללת עמק יזרעאל ואת שירותו הצבאי עשה בבה"ד 8.
ביוגרפיה > 2012

באליפות ישראל בריצת 10,000 מטר שנערכה במאי 2012 זכה אמרה במדליית כסף, בתוצאה של 29:23.70 דקות, אחרי טסמה מוגס חברו לאגודה (28:31.96 דקות) ולפני דמסו זגייה מהפועל עירוני עפולה (29:25.99 דקות).
באליפות ישראל ל-10 ק"מ כביש שנערכה באוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב, בתוצאה של 31:18 דקות, לפני אדיסו נגה מהפועל עמק חפר 31:42 דקות ואיימרו עלמיה חברו לאגודה (31:54 דקות).
ביוגרפיה > 2013

באליפות ישראל במרוצי שדה ה-52 שנערכה בפברואר 2013 זכה אמרה במדליית זהב בתוצאה של 33:31 דקות, לפני ימר גטהון ממכבי תל אביב (33:60 דקות) ואיימרו עלמיה (34:23 דקות).
באוניברסיאדה שנערכה קאזאן, רוסיה ביולי אותה שנה סיים אמרה במקום 21 בריצת חצי מרתון בתוצאה של 1:08:38 שעות.
באליפות ישראל בחצי מרתון שנערכה בעמק המעיינות בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 1:06:49 שעות, אחרי דמסו זגייה (1:05:33 שעות) ולפני מארו טפרי ממכבי תל אביב (1:08:39 שעות).
ביוגרפיה > 2014

באליפות ישראל בריצת 10000 מטר שנערכה במאי 2014 זכה אמרה במדליית כסף, בתוצאה של 28:17:94 דקות, אחרי איימרו עלמיה (28:12:87 דקות) ולפני בריהון וובה מאתלטי לידר ירושלים (28:55:78 דקות).
באליפות ישראל שנערכה ביולי אותה שנה זכה אמרה במדליית כסף, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:08.67 דקות, אחרי איימרו עלמיה (14:07.56 דקות) ולפני מארו טפרי (14:11.39 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בציריך, שווייץ באוגוסט אותה שנה סיים אמרה בריצת 10000 מטר במקום 18 בתוצאה של 30:53.87 דקות.
באליפות ישראל בחצי מרתון שנערכה בעמק המעיינות בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 1:07:37 שעות, לפני דמקה טשאלה חברו לאגודה (1:07:46 שעות) ולפני מארו טפרי (1:08:20 שעות).
ביוגרפיה > 2015 > אלוף ישראל

באליפות ישראל בריצת 10,000 מטר שנערכה באפריל 2015 זכה אמרה במדליית זהב, בשיא אישי חדש של 28:10:32 דקות, התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים, לפני השיאן הישראלי איימרו עלמיה (28:30:74 דקות) ודמקה טשאלה (28:33:69 דקות).
במשחקים האירופיים שנערכו בבאקו שבאזרבייג'ן ביוני אותה שנה סיים אמרה פעמיים במקום שישי, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:55.47 דקות ובריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:26.07 דקות. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי הוא זכה במדליית כסף, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:25.83 דקות, אחרי איימרו עלמיה (14:24.59 דקות) ולפני אסרט ממו מסוללים ים (14:28.60 דקות).