stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיטום הקטורת
מנהגים

החסידים ורוב הספרדים נוהגים לאומרה בתחילת ובסוף תפילת שחרית ולפני תפילת מנחה. אמירתה בנוסח הספרדים פעמיים בשחרית היא כנראה תוספת מאוחרת, כנראה בהשפעת הקבלה. לפי מנהג המקובלים נהוג לאומרה לאחר תיקון חצות, ועדיף במניין. לפי מנהג הישן של האשכנזים, אין אומרים אותה בימות החול, ובשבת אומרים אותה מיד אחרי קדיש תתקבל של מוסף, לפני עלינו, וכך נוהגים עד היום ברוב קהילות נוסח אשכנז בחו"ל. הפרושים שהנהיגו לאומרה בכל יום הכניסו אותה בסיום התפילה, ואילו בשבת השאירו אותה במקומה המקורי - לפני עלינו. התימנים, אומרים אחר תפילת שחרית ולפני תפילת מנחה אם יש פנאי. ויש מהשאמי שאומר לפני שחרית.
בסוף תפילת שחרית הפתיחה ללימוד היא בקטע פיוטי: "אין כאלוהינו", המסתיים לפי חלק מהנוסחאות במילים: "אתה הוא שהקטירו אבותינו לפניך את קטורת הסמים". יהודי עדות המזרח ובחסידות ויזניץ נוהגים למנות את סממני הקטורת על אצבעות יד אחת - דבר שמסייע להם לא להתבלבל בספירה, מכיוון שבטקסט עצמו נאמר שהטועה במינון מרכיבי הקטורת חייב מיתה.
בסיום הקטע לומדים הלכות הכנת הקטורת בבית המקדש כפי שנכתב בברייתא, וחותמים בדברי אגדה: "כל השונה הלכות בכל יום מובטח לו שהוא בן העולם הבא" (תנא דבי אליהו), ו"תלמידי חכמים מרבים שלום בעולם" (תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ס"ד, עמוד א').
נהוג לומר בסיומה קדיש דרבנן (הנקרא גם קדיש דאגדתא - קדיש של דברי אגדה).
במספר מקורות קדומים נמצא מנהג להקטיר קטורת ממש בבית הכנסת כחלק מהתפילה, או כזכר למקדש, או פשוט לספק אווירה נעימה לתפילה. ייתכן שבמשך הזמן הקטרה זו הוחלף האמירת פיטום הקטורת.
הסיבות לאמירת פיטום הקטורת

התפילות שחרית ומנחה נאמרו בעת הקרבת התמיד של שחרית, ובעת הקרבת קרבן התמיד של בין הערביים. קרבנות אלו הובאו יחד עם קטורת. כיום התפילות הללו נאמרות במקום הקרבנות, ולכל רכיבי ההקרבה יש חלק המתאים בתפילה. לכן לפי מנהג הספרדים והתימנים אומרים פטום הקטורת פעם אחת בתחילת תפילת שחרית ופעם בתחילת תפילת המנחה. פעם נוספת שאומרים בסיום שחרית הוא מפני המחלוקת עם האשכנזים.
לפי המסורת, קטע "פיטום הקטורת" הוא אחד מהטקסטים היחידים מימי בית שני בהם אין מחלוקת בין תנאים (בייחוד בין בית שמאי ובית הלל). כמו כן עניין הקטורת היה מרכזי בוויכוח בין הפרושים לצדוקים ולאחר מכן בין היהודים הרבניים ובין הקראים, במיוחד לקראת יום הכיפורים, שבו נכנס הכהן הגדול לתוך קדש הקדשים עם קטורת. לפי הצדוקים היה צריך להביא קודם קטורת ("כי בענן אראה על הכפורת"), והפרושים היו משביעים את הכהן הגדול שלא יפעל לפי דרך הצדוקים (ולאחר מכן "היו אלו ואלו פורשים ובוכים" על החשד ועל המחלוקת).
סגולת פיטום הקטורת בקבלה

לפי ספר הזוהר וספרות המנהגים, אמירת פיטום הקטורת היא סגולה לעצירת מגפה, על פי הכתוב (ספר במדבר, פרק י"ז, פסוקים י"ב–י"ג): ”וַיִּתֵּן אֶת הַקְּטֹרֶת, וַיְכַפֵּר עַל-הָעָם. וַיַּעֲמֹד בֵּין-הַמֵּתִים, וּבֵין הַחַיִּים, וַתֵּעָצַר הַמַּגֵּפָה”.
לאור זאת, כתב רבי חיים פלאג'י בספר כף החיים (סימן י"ז אות י"ח): "יכתוב פרשת הקטורת על קלף או גויל בכתב אשורית כספר תורה ויקרא בו ויעשה לו סגולה, דהקטורת מעשיר ומובטח לו דלא יופסק פרנסתו ותמיד יהיה לו פרנסה טובה וכלכלה ברווח ולא בצמצום."
פיטום הקטורת בתרבות

אחד המוטיבים החוזרים בשיר "זרעי קיץ" של הזמר מאיר אריאל הוא המשפט "ותיכף הריח לי דק מן הדק". המשפט שאב השראה מהמשפט הידוע בפרשה זאת: ”וּשְׁלֹשָׁה מָנִים יְתֵרִים, שֶׁמֵּהֶם מַכְנִיס כֹּהֵן גָּדוֹל, וְנוֹטֵל מֵהֶם מְלֹא חָפְנָיו בְּיוֹם הַכִּפּוּרִים, וּמַחֲזִירָן לַמַּכְתֶּשֶׁת בְּעֶרֶב יוֹם הַכִּפּוּרִים, כְּדֵי לְקַיֵּם מִצְוַת דַּקָּה מִן הַדַּקָּה”
לקריאה נוספת

זהר עמר, "ספר הקטורת" תל אביב: ארץ – מחקרים ופרסומים בגאוגרפיה - אוניברסיטת תל אביב, תשס"ב
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת כריתות, דף ו', עמוד א'
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת יומא,  פרק ד', הלכה ה', מיד לאחר המשנה על כהן גדול המקריב קטורת ביום הכיפורים. מקובל לראות בקטע זה כברייתא, על אף שאין שום הקדמה לקטע המצוטט.
↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף פ"ו, עמוד ב'.
↑  כל העדות (חוץ ממנהג אשכנז הישן, בו היא נאמרת רק בשבת ובחגים, עיין לקמן) אומרות אותן בתפילת שחרית וחלק מהעדות גם בתפילת המנחה. אולם אין אומרים זאת בלילה מפני שלא הקטירו בלילה קטורת
↑  פרופסור זהר עמר אונ' בר אילן., קטורת הסמים, שבתון - גליון 1013 6/3/2021
↑  ארנון סגל-, מסך עשן, מקור ראשון 14/2/2014
↑  ראו בסידור ליוורנו שכתוב בסוף התפילה ש'יש נוהגים לומר פטום הקטורת'; בתחילת התפילה היא מופיעה בלי שום הערה, וכך נוהגים עד היום הספרדים במערב איפורה לאומרה רק בתחילה התפילה. בסידור ויניציאה רפ"ד, היא מופיעה בסוף התפילה ולא בתחילתה, וצריך עיון.  בנוסף, אצל חלק מהספרדים במערב אירופה, נוהגים לאומרה במנחה רק בימים שאומרים תחנון (ראו בסידור בעריכת דוד די סולה פול), וצריך עיון מה הקשר.
↑  שער הכוונות, דרושי תפילת השחר, דרוש ג'.
↑  רמ"א או"ח קלב:ב.
↑  היא לא מופיעה בימות החול בסידורים הנפוצים היום בחו"ל, כגון ארטסקרול.
↑  לפי נוסחאות שונות: ה' אלהינו ואלהי אבותינו
↑  לפי נוסחאות שונות: בזמן שבית המקדש היה קיים.  לפי נוסח הספרדים, אומרים במקום שורה זו "אתה תקום תרחם ציון כי עת לחננה כי בא מועד (תהלים קב:יד)", ואם כן אין בפיוט זה אזכור לקטרת.
↑  תלמוד בבלי, מסכת כריתות, דף ו', עמוד א', ושמופיע כהמשך ישיר ל"פיטום הקטורת" בתלמוד הירושלמי.
↑  בנוסח אשכנז המקורי לא אומרים קטע זה.
↑  ולפי מנהג פפד"מ, אומרים קדיש יתום.  עי' דברי קהלת, פפד"מ תרכ"ב, עמ' 76.
↑  Those who require '[…] the burning of incense in synagogues are the Rabbinic Jews': Burning incense in synagogues in commemoration of the temple
↑  [[s:כף החיים (פאלאג'י)/יז|]], באתר ויקיטקסט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588454905171  VIAF: 20158066366408430337   WorldCat (עם VIAF): 20158066366408430337 
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
שחזור של מזבח הזהב עליו הוקטרה הקטורת במשכן
אחיה (יישוב)

| --- | --- |

 מדינה / טריטוריה:  ישראל
 מחוז:  מחוז יהודה ושומרון
 תאריך ייסוד:  1997
 גובה:  857 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב:  70 משפחות
 קואורדינטות:  32°03′42″N 35°19′37″E﻿ / ﻿32.061764°N 35.326946°E﻿ / 32.061764; 35.326946 
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת דרום השומרון מוגדלת) אחיה(למפת דרום השומרון רגילה) אחיה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אחיה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אחיה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אחיה הוא התנחלות הנמנית עם יישובי גוש שילה שבצפון-מזרח מועצה אזורית מטה בנימין, סמוך לשבות רחל.
אטימולוגיה

היישוב קרוי על שמו של הנביא אחיה השילוני שפעל בממלכת ישראל בשילֹה (יישוב מקראי) הסמוכה.
היסטוריה

היישוב הוקם ב-1997 על גבעה בגובה 857 מעל פני הים, כ-1.2 ק"מ צפונית-מזרחית לשבות רחל. מתחילה הוגדר כשכונה של שבות רחל, ונקרא "שבות רחל ד'". במקום ישנם בתי קבע לצד קרוואנים, וכן בית כנסת ומקווה טהרה.
נכון ל-2023 גרות בו כ־82 משפחות. תעסוקת התושבים: מטעים, בית בד, יקב, בניין, מקצועות חופשיים, הייטק ועוד. היישוב ממוקם על אדמות מדינה ויש לו הסכם הרשאה לתכנון מטעם ההסתדרות הציונית עד לינואר 2005. משרד הבינוי והשיכון מימן הקמת תשתיות בסכום של 1,675,000 ש"ח.
במרץ 2024 פרסם המנהל האזרחי על כוונתו לצרף את שטחי היישוב לשטחי שילה, וב-13 בפברואר 2025 חתם אלוף פיקוד מרכז אבי בלוט על צו המסדיר את תחום השיפוט של אחיה.
היסטוריה > משק אחיה

ב-1998 נוסד במקום משק אחיה על ידי הרב יוסי שוקר, ואשר היווה בית הבד המרכזי לתוצרת הזיתים החקלאית ביהודה ושומרון. בהמשך, בעקבות גידול בית הבד, הוא עבר אל אזור התעשייה של היישוב שילה. משק אחיה מדורג כאחד מעשרים וחמישה בתי הבד הטובים בעולם.
הערות שוליים

↑  חוות דעת בנושא מאחזים בלתי מורשים (עמ' 101), באתר משרד ראש הממשלה
↑  הודעה על הכוונה לתיקון תחום שיפוט ישוב שילה – אחיה, באתר המנהל האזרחי ביהודה ושומרון, ‏17 במרץ 2024
↑  דביר עמר, פרסום ראשון: הוסדר תחום השיפוט על שטחי אחיה ואדוריים, באתר ערוץ 7, 13 בפברואר 2025
↑  משק אחיה - דף הבית - M-achiya, באתר www.m-achiya.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007575409205171
מיכאל מאיר (היסטוריון)

ערך זה עוסק בפרופסור לתולדות עם ישראל. אם התכוונתם לאישים אחרים בשם זה, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  15 בנובמבר 1937 (בן 87) ברלין, גרמניה הנאצית 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום לימודים:  היברו יוניון קולג' - המכון היהודי לדת 
 מוסדות:  היברו יוניון קולג' 
 
מיכאל אלברט מאיר (Michael Albert Meyer, נולד ב-15 בנובמבר 1937) הוא היסטוריון יהודי אמריקאי, פרופסור לתולדות עם ישראל בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי, אוהיו. עמד בראש הקתדרה ע"ש אדולף אוקס להיסטוריה יהודית משך שנים רבות, והחל מ-2009 הוא פרופסור אמריטוס במוסד. ידוע כמומחה לתולדות היהדות הרפורמית ויהדות גרמניה בעת החדשה.
קורות חיים

נולד בברלין. בשנת 1941 הצליחה משפחתו למלט עצמה מגרמניה הנאצית, זמן קצר לפני הפסקת הגירת היהודים באוקטובר אותה שנה, ולהגר לארצות הברית. הוא גדל בלוס אנג'לס. מאיר סיים בהצטיינות לימודים לתואר בוגר באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), ובהמשך קיבל דוקטורט בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי בשנת 1964. בין 1964 ל-1967 לימד בשלוחת מוסד זה בלוס אנג'לס, ולאחר מכן הצטרף לסגל הקמפוס הראשי של הקולג' בסינסינטי. הוא מלמד בקביעות גם בשלוחת היברו יוניון קולג' בירושלים (אחת לארבעה סמסטרים) ובמקביל כפרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים.
מאיר היה ממקימי האגודה ללימודים יהודיים בארצות הברית וכיהן כנשיאה בשנים 1978–1980. בשנים 2003–2006 עמד בראש המועצה המייעצת האקדמית במרכז להיסטוריה יהודית בניו יורק. מאז 1991 הוא מכהן כנשיא בינלאומי של מכון ליאו בק העוסק בחקר יהדות גרמניה וסניפיו בניו יורק, לונדון וירושלים. הוא גם יושב ראש ועדת הפרסומים של הוצאת ההיברו יוניון קולג' ועמית האקדמיה האמריקאית לחקר היהדות. ב-1996 זכה בפרס הקרן הלאומית לתרבות יהודית, בזכות "השפעה ניכרת על עמיתים ותלמידים".
מיכאל מאיר נשוי לרבה הרפורמית מרגלית מאיר. גם בנם הבכור הוא רב רפורמי, ומתגורר בישראל.
כתביו

מיכאל מאיר פרסם שורת ספרים בתחומי התמחותו - תולדות יהדות גרמניה והיסטוריה של התנועה הרפורמית, חלקם ככותב וחלקם כעורך. כמו כן פרסם מאות מאמרים בתחומי מחקרו. כמה מספריו תורגמו לעברית:
בין מסורת לקדמה, תולדות תנועת הרפורמה ביהדות, מרכז זלמן שזר, ירושלים, תש"ן.
צמיחת היהודי המודרני: זהות יהודית ותרבות אירופית בגרמניה, 1824-1729, הוצאת כרמל, ירושלים, תשנ"א.
יהדות בתוך המודרניות: חיבורים על ההיסטוריה והדת היהודית, בהוצאת עם עובד, תל אביב, תשס"ז.
הרב ליאו בק: ייעוד דתי בעת סערה, תרגם עמי אשר, הוצאת כרמל, 2024.
כתביו > עריכה

תולדות יהודי גרמניה בעת החדשה, 4 כרכים, מרכז שז"ר, 2000.
מבחר מכתביו של אברהם גייגר, הוצאת מרכז שז"ר, ירושלים, תש"ם.
מרדכי אליעזר ובר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 
הרב מרדכי אליעזר ובר (וועבער, "הרב מאדא", תקפ"ב, 1822 - כ"ז בתמוז תרנ"ב, 1892) היה רב חסידי- ארץ-ישראלי ממוצא הונגרי.
ביוגרפיה

נולד לרבי דוד ולליבאל'ה מפטרוביסלה (אז בהונגריה תחת שלטון בית הבסבורג ובהמשך האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום סרביה), תלמידו של החתם סופר וצאצא ל"מגן אברהם". אחיו נפטרו ממחלות שונות, והוא נשאר בן יחיד להוריו. בבחרותו נסע למאקווא, ולמד 5 שנים אצל רבי שלמה זלמן אולמן ה"יריעות שלמה" שהסמיכו לרבנות. בשנת תקצ"ט הספיק ללמוד חצי שנה אצל החתם סופר, טרם פטירתו. לאחר מכן למד שלוש שנים בבוניהד אצל הרב יצחק משה פערלס, רבה של אייזנשטט, שהסמיכו אף הוא לרבנות. כמו כן הוסמך על ידי הרב יחזקאל בנט רבה של נייטרא.
בשנת תר"ד נישא לשרה יהודית בתו של רבי פנחס לייב פרידן רבה של קומארום (קאמארן) (אנ') (נפטרה בי"ז באב תרס"ב). התגורר ליד אביו בפטרוביסלה. בהיותו בן 27 נרצח אביו על ידי פורעים סרבים, והוא עבר לגור בבאצ'קה[דרושה הבהרה]. בשנת תרי"ב התקבל לרב בעיר מולדתו פטרוביסלה ובשנת תרי"ג מונה גם לרבה של אדה, במקום הרב יעקב היילברון, שנרצח אף הוא על ידי פורעים. תחת רבנותו היו גם היישובים הסמוכים בצ'ה, מול ופולדוואר.
הנהגתו ברבנות הייתה תקיפה וקנאית, ובשל כך הוא סבל מהתנגדות פנימית. הוא עשה רפורמות בנושא השחיטה, דבר שעורר מחלוקות נגדו. לאחר תקופה שראה שמצב השחיטה אינו שפיר, הפסיק לאכול בשר. הוא עסק גם בלימוד ילדים, ולילדיו הביא מלמד מקרקוב, הרב משה יוסף יוקר, לימים רבה של ברזפניק. בהשפעת המלמד שהיה חסיד צאנז, הוא החל לנסוע לרבי חיים מצאנז. בעצת רבי חיים הוא למד את מלאכת השחיטה וכך יכל לחזור לאכול בשר. רבי חיים חיבבו וכינהו "רב אדא בר אהבה" (רבה של אדא, בנה של ליבא, אהובה ביידיש), פרפרזה לאמורא רב אדא בר אהבה.
לפני פטירתו ציווהו אביו, שהיה חובב ארץ ישראל, והיה גבאי צדקה למעות ארץ ישראל, שיעלה ארצה. לאורך השנים הוא חפץ לעלות אך אשתו סירבה לתת לו. הוא שכל שלושה בנים, ותלה זאת בהתעכבותו מקיום צוואת אביו. בשנת תר"ל נאותה אשתו לתת לו לעלות, והוא התפטר מרבנותו והחל בהכנות לעלייה. לאחר שכבר יצא לדרכו, חזרה בה אשתו מהסכמתה. הוא נע 17 שבועות מכפר לכפר, בחפשו מקום מגורים, עד שבהוראת רבו מצאנז, קיבל את רבנות וולווה הסמוכה לסיגט. הוא התנה את קבלת הרבנות רק לשלוש שנים, כשלאחר מכן יעלה ארצה. בתקופה זו נסע גם שלוש פעמים לרבי יצחק אייזיק מזידיטשוב.
לאחר פטירת חמיו בשנת תרל"ה, שלוש וחצי שנים לאחר קבלת הרבנות בוולווה, עלה ארצה עם בניו ר' דוד ור' בן ציון. הוא החליט שלא לכהן ברבנות. בשנתו הראשונה בארץ ישראל נסע להונגריה בשליחות כולל שומרי החומות, כשהוא מנצל את ההזדמנות לנסוע לרבו, רבי חיים מצאנז. בהיותו בירושלים הצטרף למערכות על החינוך בראשות המהרי"ל דיסקין והרב יוסף חיים זוננפלד. הוא הוציא ספר "נובל העלים" נגד לימוד שפות זרות. עקב מלחמותיו ירדו מתנגדיו לחייו אך הוא המשיך בפעולותיו. המהרי"ל דיסקין העריצו, והפעם היחידה שהשתתף בהספד, הייתה בהספדו של הרב זוננפלד על הרב ובר.
בתשרי תרנ"ב נכנס יחד עם ר' שמעון הויזמן (חברונער) למערת המכפלה לאחר ששיחדו את השייח' ששמר על המערה בכך שר' שמעון ויתר לו על חוב. הם נכנסו כשהם מחופשים לנשים ערביות, אך שכחו ספר תהילים במערה והערבים שמצאוהו עוררו מהומה שכמעט וגרמה לרדיפות ופוגרומים. למעשה הצליח ר' שמעון להשתיק את המהומה.
ניגונו

הרב ובר הלחין ניגון, אשר מפורסם כיום כ"ניגון פורים של תולדות אהרן".
השמעת צלילים אינה נתמכת בדפדפן שלך. אפשר להוריד את קובץ השמע.
כתביו ודברי תורתו

התכתב בהלכה עם רבנים בולטים בהם רבו ה"יריעות שלמה", ה"דברי חיים", ה"שואל ומשיב" וה"בית יצחק".
הוא כתב ספרים רבים, בכל חלקי התורה אך מחוסר תקציב, נבצר ממנו להדפיסם.
ספריו שנדפסו
נובל העלים, על איסור לימוד שפות זרות. צפת תרל"ח
מלחמת חובה, דחיית השגות רבי שלמה גנצפריד על ה"דברי חיים". ירושלים תרמ"ב (בעילום שם). מהדורה שנייה תרמ"ה. ספר זה עורר מחלוקת.
אופל ובוחן, הבהרות על ספרו מלחמת חובה. ירושלים תר"נ.
ערך דל ענף עץ עבות, על מסכתות ערכין, בכורות ותמורה. תרמ"ה.
עץ עבות על אגדתות מסכת ערכין פרקי אבות, תרמ"ה
עץ אבות על פרקי אבות עם הסכמת המהרי"ל דיסקין, תרמ"ז
תמורת תודה על מסכת תמורה, תרמ"ז
בכור דל על מסכת בכורות, תרמ"ט
זמרת הארץ והשמים על פרק שירה, תרמ"ט
משפחתו

כאמור הוא שכל שלושה בנים. שני בניו הנוספים היו דוד (נפטר תר"צ), חתן רבי אהרן זליג ליפשיץ רבה של וישניצה; ובן  ציון (תרכ"א תרע"ח). בנו של האחרון היה שמואל אהרן שזורי.
לקריאה נוספת

ברוך פריינד, "הגה"צ רבי מרדכי אליעזר וועבער אב"ד אדא", עלי זיכרון 24, מכון "זיכרון" להנצחת יהדות הונגריה, בני ברק, תשע"ו, עמ' ב-יג
הערות שוליים

↑  "כאב את בן רצהו". הקדמת ספר "הרי בשמים".
↑  נדב שרגאי‏, המקום שבו הכל התחיל, באתר וואלה, 2 באפריל 2010
↑  הספר 'מלחמת חובה' (ירושלים תרמ"ב) הוא התקפה בוטה על הרב שלמה גנצפריד שכביכול פגע בכבודו של ר' חיים מצאנז.
↑  עליו, עלי זיכרון גליונות מס' 26, 29, 34.
↑  עליו, עלי זיכרון, גליונות מס' 40, 47
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299238805171  LCCN: n93119675  VIAF: 41060599   WorldCat (עם VIAF): 41060599
מעלה צביה

| --- | --- |
מעלה צביה, מרץ 2011
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: משגב
גובה ממוצע: ‎256 מטר
תאריך ייסוד: 1979
סוג יישוב: יישוב קהילתי
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 286 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 285 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) מעלה צביה(למפת הגליל המערבי רגילה) מעלה צביה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מעלה צביה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מעלה צביה32°53′23″N 35°19′54″E﻿ / ﻿32.8897698201003°N 35.3316196472737°E﻿ / 32.8897698201003; 35.3316196472737  heמפת היישובים של מועצה אזורית משגב באדום - מעלה צביה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 8 מתוך 10

מעלה צביה, 1987
צְבִיָּה הוא יישוב קהילתי על שם צביה לובטקין, מלוחמות מרד גטו ורשה, בגליל התחתון, בתחומי המועצה האזורית משגב.
אופי היישוב

באמנת היישוב הוא מוגדר כ"יישוב יהודי-ישראלי בדרך האימן", ועל המבקשים להתיישב בו להיות חלק מתנועת האימן, תנועה פילוסופית־יישומית. בתי היישובים בולטים בצבעוניותם, בהתאם לתפישת העולם של התושבים, לפיה לצבעים יש השפעה על החיים האנושיים.
ביישוב מרכז קהילתי, מבנה מוזיקה, בית ספר יסודי וחטיבת ביניים ברוח היישוב, תנועת נוער בשם "תבנית השלום" ועוד.
חברי מעלה צביה עוסקים בפעילות קהילתית שוטפת באזור משגב וברחבי הארץ. בין חברי היישוב לתושבי הכפר הבדואי חוסנייה מתקיימת פעילות משותפת קבועה לעידוד וחיזוק ערך השכנות והקיום המפרה והסובלני עם השונה והייחודי. תושבי וילדי היישוב מקיימים פעילויות שוטפות לטיפוח איכות הסביבה באזור, כולל ניקוי נחלים וכבישים, מיחזור, לימוד חוגי איכות הסביבה של בתי ספר, כנסים ארציים ופיתוח שיטות מיוחדות לטיפוח הסביבה.
כלכלה

אחד מעקרונות היישוב הוא שהתושבים בו יעבדו לפרנסתם בתוך תחומיו, במידת האפשר, ושהוא לא יהיה רק פרוור שינה ללא נוכחות פיזית של התושבים במשך היום, כפי שקורה ביישובים קהילתיים רבים המרוחקים ממרכזי תעסוקה. רבים מתושבי היישוב בחרו להקים במקום עסקים בתחומים שונים, כולל: טיפולים אלטרנטיביים, אמנות, נגרות, ומגוון של מקצועות חופשיים. חלק מתושבי היישוב עובדים במערכת החינוך ובתפקידים שונים בקהילה, כגון ניהול חדרי האירוח שביישוב. בשנת 2002 הוקם ביישוב היקב האורגני הראשון בישראל, שב-2009 עבר ליישוב לטם ומאז פועל תחת השם "יקב לטם".
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מקור: רשומות, ילקוט הפרסומים 2633, 10 ביוני 1980, עמוד 1826. ראו גם דף השיחה
1 2  מאיר הראובני, המיצפה מעלה צביה. תקע ותד במרכז הגליל המערבי, מעריב, 28 בדצמבר 1979
↑  מנחם רהט, 2 מיצפים אזרחיים יעלו על הקרקע בגליל, מעריב, 21 בנובמבר 1979
↑  פאיז עבאס, מיכאל רותם, הכניסה לשטח 9 כבר מותרת, חדשות, 14 באוגוסט 1986
↑  יוסף צוריאל ויהודה גורן, קץ לסכסוך בן 44 שנים - שטח אש 9 חוזר לערביי האזור, מעריב, 7 באוגוסט 1986
↑  מנחם שיזף, לא נלקח דבר, חדשות, 14 באוגוסט 1986
↑  א. סדומי, בנאים ייערנים בגליל, דבר, 16 בפברואר 1982
↑  אבשלום גינוסר, הקיבוצים שלא יקומו, כותרת ראשית, 18 בנובמבר 1987
↑  נרי ליבנה, היי היי בגליל - מי מייהד את הארץ, כותרת ראשית, 2 ביוני 1987
↑  העתיד של עתיד, כותרת ראשית, 2 ביוני 1987
↑  יגאל קוצר, יד לאחים: להוריד 4 מצפים המאוכלסים בכיתות מסטיוח, חדשות, 27 ביולי 1987
↑  אביב הורביץ, כת דה בולשיט, באתר TheMarker‏, 11 במאי 2003
יניר אלפיה, דני בר הצטרף לאגודת האימן, והקיבוץ לא ידע כיצד לעכל את התופעה, חדשות, 10 בפברואר 1989
1 2  יורם הרפז, אם לא תאמין לא תהיה אימן, כל העיר, 10 בפברואר 1989
↑  הדס מנור, הברי "אימן" יקיימו עצרת מחאה נגד משרד הפנים שמנע כניסת מייסד התנועה לישראל, מעריב, 3 בפברואר 1989
יוסף כהן, יוצאים מהארון הפגנת תלמידי האימן בעקבות גירושו של ליאו, יום רביעי, כל העיר, 3 בפברואר 1989
1 2  זאב בן אריה, דיסוננס קוגנטיבי במעלה צביה, באתר תרבויות עולמי, ‏28 באוקטובר 2020
↑  משה גורלי, רגע של מחלוקת, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2003
↑  משה גורלי, לפקד בסיירת מותר להם, להכשיר נוער לשירות צבאי אסור, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2003
↑  בג"ץ 8777/03 "טופז" מכינה קדם צבאית ע"ש ירמי ברדנוב נ' מדינת ישראל, ניתן ב־15 ביולי 2004
↑  אבי שמול, ‏אושרה תוכנית האב להגדלת מעלה צביה, באתר גלובס, 27 באפריל 2003
↑  יגאל מוסקו, ‏צפו: סיפורה המסתורי של כת האימן, באתר ‏מאקו‏, 9 במאי 2013
 הכתבה המלאה של יגאל מוסקו על האימן, סרטון  באתר יוטיוב
↑  נעה שפיגל, הם הצטרפו לתנועת האימן ורכשו בית בגליל. כשרצו למכור אותו, הכל השתנה, באתר הארץ, 19 ביולי 2019
↑  יישובים סקטוריאליים: הצטרפות דרך ועדות קבלה, באתר הארץ, 9 ביולי 2002
1 2  ירון שוורץ‏, הריקוד הראשון של ירון, באתר וואלה, 11 בדצמבר 2008
↑  יעל לרנר, לגלות את הסודות של הגליל המערבי, באתר ynet, 8 ביוני 2018
↑  נתי נעים, החברתי, הסביבתי, המגוון, האזורי, הצרפתי וההיסטורי – 6 יקבים ששווה לבקר בצפון, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2021
שי שגב, אקזיט למקימי יקב לוטם האורגני: נמכר ליקב אמפורה, באתר ynet, 15 בדצמבר 2022
שמעון ברנפלד

| --- | --- |

שמעון ברנפלד  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  6 בינואר 1860 איוואנו-פרנקיבסק, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  3 בפברואר 1940 (בגיל 80) ברלין, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית, אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בווייסנזה 
 השכלה:  אוניברסיטת קניגסברג 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
שמעון ברנפלד (בגרמנית: Simon Bernfeld; י"ב בטבת ה'תר"ך, 7 בינואר 1860 – כ"ד בשבט ה'ת"ש, 3 בפברואר 1940) היה סופר, רב, היסטוריון, פובליציסט וחוקר המקרא. יוצא יהדות גליציה שכיהן תקופה כרבה הראשי של הקהילה הספרדית בבלגראד ובעשרות שנותיו האחרונות פעל כחוקר עצמאי בברלין, גרמניה.
ביוגרפיה

נולד לרב משה ברנפלד שהיה דיין בסטניסלב שבגליציה, ומלומד. המשפחה הייתה אורתודוקסית משכילה ובשנת 1872 עברו הוריו ללמברג הליברלית יותר. ברנפלד למד לכתוב בעברית בגיל מאוד צעיר, בגיל שלוש-עשרה תרגם רומאן מגרמנית לעברית, בגיל שמונה עשרה פרסם מאמר ב"המגיד", ובשנת 1881 נעשה לעוזרו של עורכו, דוד גורדון. את לימודיו הגבוהים עשה באוניברסיטת קניגסברג ובאוניברסיטת ברלין. הוא נישא לאנה לוין (1861–1940), וב-1889 נולד בנם עמנואל ברנפלד, שנספה בשואה במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
בין השנים 1886–1894 ברנפלד כיהן כרבה הראשי של הקהילה הספרדית בבלגרד, בירת ממלכת סרביה. אחר כך נסע לברלין ובה השתקע עד פטירתו.
ברנפלד היה למדן מופלג, כתב ספרים ומאמרים רבים במשך כחמישים שנה, בעיקר בהיסטוריה של עם ישראל, פילוסופיה יהודית, וחקר המקרא. היה הסופר הראשי של "השילוח".
מספריו

קורא הדורות: השקפה בהתפתחות רוח ישראל והיהדות מדור דור ... חלק ראשון מראשית ימות העם עד זמן ניצחונות יהודה המכבי, מאיר יחיאל האלטער: ורשה תרמ"ח.
דור תהפוכות: מונוגרפיה מימי ראשית השכלת היהודים בגרמניא בשנות המאה הי"ח, ורשה: תושיה תרנ"ז–תרנ"ח.
חשבונה של ספרותנו, אחיאסף, ורשה, תרנ"ט
תולדות מסעי הצלב, ורשה, הוצאת תושיה, תרנ"ט, באתר אוצר החכמה
תולדות שי"ר: ר' שלמה יהודה רפאפורט: ציור קולטורי מחייו, זמנו ופעולתו המדעית, ברלין: אחיאסף, תרנ"ט. (הספר, בארכיון האינטרנט).
מיכאל זקש, מאורעות חייו ופעולתו הספרותית, אחיאסף, ברלין, תר"ס.
גבריאל ריסר, ורשה: הוצאת תושיה, תרס"א, באתר היברובוקס
תולדות הרפורמציון הדתית בישראל. אחיאסף, ורשה, תרס"ח 1908.
דור חכם: מונוגרפיה ע"ד חכמי עמנו המצוינים במאה הי"ט ותקופתם, תושיה: ורשה תר"ף.
דעת אלהים: תולדות הפילוסופיא הדתית בישראל (בחמשה ספרים), ורשה: אחיאסף תרפ"ב.
ספר הדמעות – א, מזמן אנטיוכוס אפיפנס עד גרוש היהודים מאנגליה. ברלין: הוצאת אשכול, תרפ"ד, באתר אוצר החכמה
ספר הדמעות – ב, מזמן גזרת רינדפלייש עד שרפת האנוסים באנקונה. ברלין: הוצאת אשכול, תרפ"ד, באתר אוצר החכמה
ספר הדמעות – ג, מן גירוש ביהם עד גזירת גונטא. ברלין: הוצאת אשכול, תרפ"ו, באתר אוצר החכמה
בני עליה, דביר: תל אביב תרצ"א.
לקריאה נוספת

יוסף קלוזנר (י. ק.), "שמעון ברנפלד", האנציקלופדיה העברית (כרך ט), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשכ"ד, עמ' 872-870
ר' בנימין, שמעון ברנפלד (למלאות לו שבעים שנה), מאזנים שנה ראשונה, גל' מ"ד, (כ"ג בשבט תר"ץ, 21 בפברואר 1930), עמ' 1–3
חיים ווינר, קווים לדמותו של ד"ר שמעון ברנפלד, בספרו: פרקי חיים וספרות / ליקט וכינס זאב וויינר, ירושלים: קרית-ספר, תש"ך (1960).
ירוחם טולקס, שמעון ברנפלד, בספרו: בסוד סופרים והוגים, תל אביב: עומר, תשל"ו (1976).
מרדכי ערן, יעקב שביט, "תנ"ך יהודי בגרמנית" - תרגום התנ"ך לגרמנית על ידי שמעון ברנפלד (1903): בין מחקר "כופר" לתרגום "שמרני", בית מקרא נד, ב, תשס"ט, עמ' 121-152 (מידע בקטלוג רמב"י)‏, JSTOR 23511981
מאיה שבת, היסטוריה בשירות הפובליציסטיקה - מפעלו ההיסטוריוגרפי של שמעון ברנפלד, אוניברסיטת תל אביב 2017
מאיה שבת, "בין השבר לתפר: שמעון ברנפלד בין השכלת ברלין להשכלת גליציה", בתוך: נתן שיפריס, שמואל פיינר, חנן גפני (עורכים), מגלי טמירין - תנועת ההשכלה היהודית בגליציה: היסטוריה, ספרות, הגות וזיכרון, אוניברסיטת חיפה, 2022.
הערות שוליים

↑  פרופ' יוסף קלוזנר, אחד מעמודי־ספרותנו [אחר מיטתו של ד"ר שמעון ברנפלד], המשקיף, 15 במרץ 1940
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258683905171  PLWABN: 9810651657205606  BNE: XX1204679  BnF: cb10342958s (data)  CiNii: DA07164695  GND: 139920404  ISNI: 0000 0000 8076 2873  LCCN: nr92001893  NKC: xx0019929  NLG: 162556  NTA: 10517646X  RERO: 02-A005880499  SELIBR: 251627  SUDOC: 090437772  VcBA: 495/95225  VIAF: 9705061   WorldCat (עם VIAF): 9705061
דוד קארו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  שנות ה־80 של המאה ה־18 
 פטירה:  25 בדצמבר 1839 
 
דוד קארו (1782? – 25 בדצמבר 1839) היה הוגה ומחנך יהודי יליד פרוסיה, מאחרוני תנועת ההשכלה בגרמניה.