stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרמורש (חבל ארץ)
הטבע > החי

יערות מרמורש מימים ימימה היו עתירי חיות בר: אילים, יעלות, זאבים, שועלים, חזירי בר, דלקים ואחרים. חיים בהם גם מינים בסכנת הכחדה כמו השונר, צפיר האלפים, מרמיטה, השכווי הענק (tetrao urogallus), העיט הזהוב, השכווי השחור וכו'.
משנת 1229 תועד היות החבל אזור ציד מלכותי. מכאן מספר טופונימים קשורים לציד כמו "היער המלכותי" (Pădurea crăiască) שבאוקנה שוגאטאג (Ocna Șugatag). אגדת הקמת נסיכות מולדובה נכרכה בסיפור ציד של האציל דראגוש וודה ממרמורש.
הביזון האחרון במרחב הרומני (אז בממלכת הונגריה) ניצוד במרמורש בשנת 1852. צפיר האלפים נכחד במרמורש, ככל הנראה בשנת 1924, בגלל הציד הבלתי חוקי הפרוע שננהג אחרי מלחמת העולם הראשונה אבל הובא לאזור מחדש להרי רודנה בשנים 1962–1967 והתאקלם בהצלחה. ב-1973 הובאו מרמיטות גם כן בהצלחה.
הטבע > דגה

בנחלי מרמורש ונהרותיה חיה עדיין ה"לוֹסטריצה" או "הסלמון של הדנובה", מין נדיר של סלמון.
הטבע > הצומח

עם מיני הצומח הנדירים שידועים במרמורש ניתן למנות את ההטקסוס המעונב ("טיסה"), הארזית האירופית (Larix decidua), האורן מסוג Pinus cembra, אדלווייס ו-Fritillaria meleagris.
הטבע > פארקים לאומיים ושמורות טבע

בשנת 1930 הוקם ברומניה הפארק הלאומי הרי רודנה, קודם כשמורת טבע והחל משנת 1979 כשמורת ביוספרה. שטחו הוא 463,399 דונם.
בשנת 2004 הוקם גם הפארק הלאומי הרי מרמורש על שטח 1,500,000 דונם והוא שמורת הטבע הגדולה ברומניה, אחרי הדלתה של הדנובה
בהרי מרמורש נמצאים מערות, גאיות, אגמים וצורות גאולוגיות, אחדות מהן מוגנות. ידועות הן קניון קאילה טטארולוי (Cheile Tătarului) וקריאסטה קוקושולוי ("ציצת התרנגול" – Creasta Cocoşului) שבהרי גוטאי והמעיין הקארסטי (ברומנית – izbuc) ב"איזבורול אלבאסטרו" ("המעיין הכחול" Izvorul albastru) של נהר איזה בהרי רודנה. שמורות טבע נוספות הן האגמים "טאול לוי דומיטרו" ("האגם של דומיטרו" – Tăul lui Dumitru ו"טאול מוררנילור" (אגם מוררן" – Tăul Morărenilor) בהרי גוטאי.
היסטוריה > הפרהיסטוריה

החפירות האראכולוגיות מעידות על התיישבות בני אדם בבקעת מרמורש עוד בתקופה הפרהיסטורית.
עקבות וודאיות מהתקופה הפלאוליתית העליונה והנאוליתית נמצאו בחבל אואש ומדרום להרי גוטיי. ממצאים על יישובים נאוליתיים נתגלו גם בסיגט, קמפולונג על נהר טיסה, ובגדה השמאלית של הנהר איזה, בין רוזאווליה לסטרמטורה.
היסטוריה > העת העתיקה

כאלפיים שנה לפנה"ס חדרו לאזור שבטים הודו-אירופים. שרידי יישובים מאותה תקופה נתגלו בספנצה, סרסאו, סיגט, טיסה, קלינשט-אואש, שיאו, יאוד, קוהיה, סלישטה, מרמורש ומויסיי.
באזור התיישבו בין שאר קלטים, דאקים, סרמטים ומאוחר יותר כך גם שבטים גרמאניים [דרוש מקור].
במאה הראשונה אחה"ס היה החבל חלק מממלכת דאקיה שבראשות בורביטסה
מתקופת הדאקים נותרו שרידי מצודות בסיגט (על גבעת סולובאן), אונצ'שט (גבעת המצודה), סלטינה (באוקראינה), ובקלינשט. נתגלו מטבעות, כדים וחפצים אחרי ממקור יווני ורומאי, עדות לקשרי המסחר והתרבות עם מרחב הים התיכון, ובמיוחד עם הפרובינקיה הרומית דאקיה השכנה. אף על פי שהאזור נשאר מחוץ לשטחים שבשליטה רומית, הושפעו הדאקים המקומיים על ידי הציוויליזציה הרומית.[דרוש מקור].
בגלל מיקומו המוגן יותר של חבל מרמורש, בתקופת נדידת העמים, האוכלוסייה המקומית הושפעה מעט על ידי שבטי הגותים, ההונים, הגפידים, האווארים שחלפו דרכה. לעומת זאת הייתה השפעה משמעותית יותר מצד מהסלאבים.[דרוש מקור]
בסביבה הוקמו התארגנויות וישויות מדיניות סלאביות כמו קרואטיה הלבנה ובעיקר רוס של קייב.
במשך הזמן התפתחו הקדרות, עיבוד המתכות, כולל הברונזה ומאוחר יותר הברזל.
בתקופה העתיקה התחילה גם הפקת מלח ממחצבים, למשל באוקנה סלטינה.
חבל מרמורש לא היה אף פעם מאוד מאוכלס. הכפרים הם יחסית נדירים ופזורים בעמקים. מדי פעם כגדלה אוכלוסייתו, התרחשו נדידות תושבים אל האזורים השכנים:מולדובה, טרינסילבניה, אזור סטמר -פרטיום ואף פולין ומורביה.
היסטוריה > ימי הביניים

התיעוד הראשון למונח "החבל מרמורש" מקורו בשנת 1199 בימי התחזקות השלטון ההונגרי בטרנסילבניה. באותה תקופה חיה באזור אוכלוסייה רומנית ("ולאכית"). נוכחות הרומנים תועדה גם באזורים סמוכים כמו אונגוואר, ברהובה, אוגוצ'ה.
לפחות עד שנת 1383 הרשו מלכי הונגריה לרומנים המקומיים לבחור בעצמם את מנהיגם ה"וויבוד" ולשפוט את משפטיהם לפי ה"חוק הוולאכי". (jus valachicum)
במאות הראשונות של האלף השני בראש הוויבודות מרמורש עמדו ווייבודים מקומיים. הוויבודות התחלקה ל"קנזויות" מסביב לעמקים. החל מהמאה ה-14 בלחץ מלכי הונגריה הונהג גם כאן פאודליזם בסגנון מערבי. מנהיגים מקומיים נטמעו רובם בחיק האצולה ההונגרית. חלקם התנגדו לשינויי המשטר וחצו את ההרים אל ממלכת פולין, שירתו בצבאם של מלכי פולין, הצטיינו במעשי גבורה וקיבלו תוארי אצולה ואחוזות; אחרים נעצרו בדרך בחבל לפוש, בו הקימו כפרים ששרדו עד לימינו (קופשן, מגאוז'ה). אחרים חצו את הקרפטים המזרחיים והקימו את נסיכות מולדובה.
היסטוריה > ימי הביניים > המלחמות עם המונגולו-טטרים

בשנת 1241 האזור נפל קרבן לפלישת המונגולים ("טטרים" בפי ההונגרים) . שיירה בפיקודם של קדן ובורי יצאה מפודוליה, נכנסה לצפון מולדובה ומשם במרץ 1241 חדרה לטרנסילבניה דרך המעבר קרליבבה, הידוע גם כמעבר הטטרים. שיירה אחרת בפיקודו של באטו חאן, כשלידו סובוטאי חאן, החריבו ושדדו את הווייבודויות במרמורש וחדרו להונגריה עד העיר מישקולץ.
האזור נחשף שוב לפשיטות של הטטרים מאורדת הזהב בשנת 1285, כמו כן ב-1334 ו-1365. בסוף המאה ה-14 חצו בני מרמורש את הקרפטים ברדיפתם אחרי הטטרים

עם הרומנים ממרמורש שהצטיינו בלחימה בטטרים נמנו האחים דראג ודראגוש מן היישוב בדאו וקרוב שלהם, מיכאיל בוגדאן מפטרובה. ב-1345 רומנים ממרמרוש השתתפו במסעות צבאיים של מלך הונגריה במזרח.
קרצ'ון, וויבוד של ברג ובניו, הווייבוד סילבסטרו ובניו, מיק, בנו של הקניאז סטאן, גיולה, בנו של דראגוש, ובניו זכו משום כך לגמול מהמלך.
ב-1352 בני מרמורש השתתפו במצור הונגרי על מבצר בלז. בקרב זה נפל טטומיר, נכדו של נסיך מולדובה, סאס. דראגוש מבדאו הפך באותה שנה לנסיך מולדובה. בשנת 1355 אחיו, דראג הצטיין במסע הונגרי נוסף עד לדנייסטר. ב-1361 מלך הונגריה העניק את הקנזות אוזון במרמורש לבוד, שאנדור, יואן, דרגומיר ובאליה.
היסטוריה > ימי הביניים > הקשר למולדובה

אחרי ניצחון המלך לאיוש הגדול על הטטרים, הקניאז דראגוש מבדאו, שליווה את ההונגרים, נשלח בשנת 1351 על ידי המלך להקים במזרח "מארקה" לצורך הגנה על הממלכה. הוא הקים במולדובה ווייבודות בחסות הונגריה. בערך ב-1359 בוגדאן מקוהיה, שהתנגד למדיניות מלך הונגריה במרמורש, עבר עם לוחמיו למולדובה, גירש את השליט באלק, צאצא של דראגוש, ושחרר את מולדובה מהחסות ההונגרית. בעקבות זאת ב-1365 הורה מלך הונגריה על הפקעת אחוזותיו במרמורש – בצ'קוב, וישאו, בורשה, מויסיי וסלישטה וחלוקתן לצאצאי דראגוש.
תחת החסות ההונגרית באלק כיהן כווייבוד ורוזן של מרמורש. מרמורש הפכה בזמנו לרוזנות בממלכת הונגריה.
היסטוריה > ימי הביניים > הנצרות האורתודוקסית

הקנזים הרומנים באלק ודראג ביקרו ב-1381 בקונסנטינופול והשיגו זכויות עבור המנזר פרי שהוקם על ידיהם והתואר "סטברופיגיה". סמכות האקסרכיה הופעלה לא רק באחוזותיהם אלא גם באזורים ברג, סטמר, סלאז', צ'יצ'או וביסטריצה.
היסטוריה > ימי הביניים > ההתיישבות הרוסינית

ב-1397 אחרי תבוסתו על ידי הדוכס הגדול של ליטא, ויטאוטס נמלט תאודור קוריאטוביץ', הקניאז של פודוליה, להונגריה. הוא קיבל מהמלך את אדמת מונקאץ' בשטחי טרנסקרפטיה של ימינו. הוא יישב שם ובמרמורש אלפי משפחות של רוסינים. חלק מהכפרים הרומנים נטמעו בציבור הרוסיני שהפך לרוב בכמה חלקים של החבל.
היסטוריה > ימי הביניים > כחלק מטרנסילבניה

המלך מתיאש הוניאדי "קורבינוס" ניהל קשרים הדוקים עם האצולה במרמורש. מקרבה הוא בחר לעצמו לוחמים טובים, לרבות עבור המשמר המלכותי. הרבה בני מרמורש קיבלו את התאר "ברון חופשי" שמשמעותו הייתה להיות כפופים למלך בלבד.
יחס המלך לרומנים המקומיים היה טוב. הוא פרש את חסותו על המנזר הרומני פרי ומינה במרמורש כמה רוזנים בעלי שורשים רומנים, ביניהם בשנת 1467 את פאל קיניז'י שהיה יליד חבל באנאט. אחרי תבוסת מתיאש מול המולדובנים של שטפן הגדול בקרב באיה שומרי המלך ממרמורש הצילו את המלך הפצוע והובילו אותו למקום בטוח בבראשוב. אחרי הקרב ערך שטפן הגדול מסע ענישה במרמורש והחריב כמה ערים, לרבות את מבצר חוסט.
אחרי תבוסת הונגריה על ידי הטורקים העות'מאנים בקרב מוהאץ' (1526), ב-1538 סופח חבל מרמורש לווייבודות האוטונומית של טרנסילבניה.
ב-1599 לזמן קצר היה החבר בשליטת שליט ולאכיה מיכאי האמיץ שאיחד באיחוד קצר ימים את שתי הנסיכויות הרומניות ואת טרנסילבניה.
היסטוריה > העת המודרנית

אחרי 1688 הפכה מרמורש יחד עם טרנסילבניה לחלק מהאימפריה ההבסבורגית. להבדיל מטרנסילבניה, לא הייתה קיימת בקרב הרומנים במרמורש המרה ישירה לדת היוונית-קתולית או ה"אוניאטית" (מאוחדת עם רומא). עם זאת שיוכם של רבים לבישופת הרוסינית של מונקאץ' שכן עברה ל"אחדות עם רומא" יחד עם הבישופים של גליציה, גרם להיווצרות זרם יווני קתולי גם אצל הרומנים. עם זאת עד סוף המאה ה-19 שרדה נוכחות של הכנסייה האורתודוקסית באמצעות כמה מנזרים קטנים ("סקיטים") שהיו מסונפים למנזרים במולדובה, במיוחד למנזר פוטנה.
השלטון הקיסרי ההבסבורגי על מסיו וההתחייבויות הצבאיות החדשים הקשה מאוד על חיי האיכרים בטרנסילבניה ובמרמורש. כתגובה הופיעו כנופיות של היידוקים בעיקר באזורים הרריים, כולל מרמורש. המפורסם בין ההיידוקים במרמורש היה פינטיה האמיץ (1703-1670), בן של אציל רומני מן היישוב טרגול לפושולוי שפעל למשך מספר שנים לטובת דלת העם תוך התגרות באצולה והשלטונות האוסטריים. פינטיה הצטרף לפרנץ ראקוצי השני, המנהיג ההונגרי של מרד הקורוצים נגד האימפריה ההבסבורגית. הוא עצמו כבש את מבצר קיואר וב-1703 צר על העיר באיה מארה, שבה נמצא אוצר של הרשויות הקיסריות. פינטיה נורה למוות בעת מארב ליד השער הדרומי של באיה מארה, קרוב ל"מבצר הקצבים".
בשנת 1717 עמד האזור בפני פשיטה אחרונה של הטטרים, שהגיעו כבני ברית של נסיכות מולדובה במאבק בצבא האוסטרי שתקף את מולדובה. הטטרים שרפו את כנסיות העץ, לקחו שלל, כולל עבדים ובקר. הצבא הקיסרי עצר אותם ביישוב קאווניק. בנסיגתם הופתעו על ידי בני מרמורש שארבו להם ביישוב סטרמטורה, בעמק האיזה ובמעבר פריסלופ בפרלוקה טטרילור, למעלה מבורשה. מעט הטטרים ששרדו השאירו את השלל ונמלטו למולדובה.
במאה ה-18 במרמורש ההתפוקה החקלאית המקומית יכלה לפרנס רק שליש מהתושבים.
הם עסקו גם בגידול בקר שאותם נתנו בבארטר תמורת דגנים. עבדו גם בתעשיית היערות ועצים, בעיבוד בעץ ועבודות עונתיות באזורים אחרים.
היסטוריה > המאה ה-20 > חלוקה בין רומניה לטרנסקרפטיה

בתום מלחמת העולם הראשונה באספה הלאומית של הרומנים בעיר אלבה יוליה הוכרז על איחוד ממלכת רומניה עם טרנסילבניה והחבלים הנספחים אליה, לרבות מרמורש. בועידת השלום בפריז (1919) נקבע כי הגבול הצפוני של רומניה יהיה הנהר הטיסה ולפיכך החלק הצפוני של מרמורש שויך לצ'כוסלובקיה יחד עם השאר טרנסקרפטיה. בעקבות תמיכת הצבא הרומני בצ'כוסלובקיה באמצעות עצירת המתקפה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הצבא הרומני שהה לזמן קצר בכל חבל מרמורש, בדרכו אל סלובקיה. בהסכמת השלטון הצ'כוסלובקי.
היסטוריה > המאה ה-20 > צפון מרמורש

מרמוש השלם היה באותם הימים תחת מנהל צבאי ואזרחי רומני. אבל סטטוס קוו זה לא אושרר ובשנת 1920 נקבע סופית שהגבול יהיה על הטיסה. צפון החבל (6873 קמ"ר) שולב במדינה הצ'כוסלובקית. ב-1939 לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בעקבות חלוקת צ'כוסלובקיה בין שכניה, צפון מרמורש עבר להיות  אזור כיבוש של הונגריה. ב-1944 הוא נכבש על ידי ברית המועצות וסופח לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, חלק מברית המועצות. עם התפרקות ברית המועצות, ב-1991 צפון מרמורש הפך לחלק מאוקראינה העצמאית.
היסטוריה > המאה ה-20 > דרום מרמורש

החל מ-1919 דרום מרמורש (3.381 קמ"ר) הפך למחוז מרמורש במסגרת ממלכת רומניה. בין 1940–1944 נמצא תחת כיבוש הונגרי מחודש. ב-1944 הוחזר לרומניה עקבות מתקפה של הצבא הסובייטי והצבא הרומני נגד הונגריה.
בזמן השלטון הקומוניסטי בימי שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו ב-1968 סופחו למחוז מרמורש עוד כמה אזורים סמוכים הקשורים אליו באופן מסורתי ומבחינת קשרים משפחתיים: חבל לפוש, חבל קיואר והחלק המזרחי של חבל הקודרולוי. כך נוצר מחוז מרמורש הנוכחי.
בגלל תנאי אקלים ונוף ספציפיים הקולקטיביזציה של החקלאות (שהסתיימה ברומניה ב-1962) במרמורש הייתה מוגבלת יותר. לעומת זאת התפתחו תעשיית הכרייה ועיבוד המחצבים. כמו כן תעשיית עץ אינטנסיבית ותיירות. אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי קרסה תעשיית המחצבים ויחד איתה גם ענפי העיבוד ותעשיית העץ הצטמצמה מאוד אחרי עלייה מופרזת שפגעה בסביבה.
בנסיבות אלה הרבה תושבים יצאו לעבוד במערב אירופה, בייחוד באיטליה וספרד.
דמוגרפיה > הרכב אתני ודתי

בשנת 1910 במפקד שנערך בימי השלטון האוסטרו-הונגרי חיו בחבל מרמורש 357,535 אנשים.
לפי שפת האם - הובחנו :
דוברי רוסינית (אוקראינים) - 159,489
דוברי רומנית - 84,510
דוברי גרמנית - 59,552 (הערה: ככל הנראה כולל יהודים דוברי יידיש)
דוברי הונגרית - 52,964 (הערה:כולל יהודים וגרמנים דוברי הונגרית)
במפקד משנת 1930 באותו אזור חיו 26,000 תושבים : 17.000 אוקראינים או רוסינים (65,4%) 6000 יהודים (23,1%), 3,000 בני לאומים אחרים - בעיקר הונגרים ורומנים.
בצפון מרמורש המשתייך כיום לאוקראינה רוב התושבים הם אוקראינים או רוסינים. בארבע הנפות (ראיונים) של אזור זקרפטיה ובעיר חוסט כ-90% מהתושבים הם אוקראינים או רוסינים, 6%- רומנים,
3% - הונגרים, ו1% - אחרים - בעיקר צוענים ורוסים שהגיעו אחרי מלחמת העולם השנייה.
תחת השלטון האוקראיני חיים בצפון מרמורש 45,000 רומנים. הם נמצאים בקשר עם הרומנים בדרום מרמורש בעיקר בזכות הגשר לכלי רכב סיגט-אוקנה סלטינה (סולוטווינו) וגשרי הרכבות בואליה וישאולוי וקמפולונג על נהר טיסה.
דמוגרפיה > הרכב אתני ודתי > הרומנים

הרומנים מהווים את הרוב בדרום מרמורש השייך כיום לרומניה.
לפי אחת ההשערות הנפוצות, תושבי מרמורש הרומנים הם צאצאי דאקים שעברו תהליך של רומיזציה (לטיניזציה). עד מאוחר הרומנים היו מאורגנים בקהילות שיתופיות, שניצלו בשותפות את היערות, את המים ואת הכרי המרעה. במסביב הנהרות הם עסקו גם בחקלאות וחילקו ביניהם את השדות. בעלי אחוזות זכו עם הזמן למעמד גבוה.
במאות ה-14-6 אוכלוסייה המשוערת של מרמורש הייתה 10,000-8,000 תושבים והצפיפות הייתה של 1 תושב /קמ"ר. בכפרים היו 25-10 בתים ומספר התושבים היה בערך 50–100. בסביבות שנת 1530 הגיע מספר התושבים ל 33,570 . נרשמה גדילה דמוגרפית של 13% במאה ה-16..
חל אחר כך קפאון עד למאה ה18 כשגדלה שוב והגיעה במאה ה-20 ל-350,000 תושבים, בממוצע 4,000-3,000 בכפר אחד.
בני מרמורש מצטיינים במנהגים ותרבות נושנה, הכוללת שירי זמר אופייניים, ריקודי- עם, תלבושות כפריות, מאכלים, מוצרי קדרות (כמו קרמיקת סצ'ל), עבודות בנייה וגילוף בעץ - כולל בניית כנסיות מעץ, שערי בית מעץ, צלבי עץ בצידי הדרך, ייצור פלכים עם פעמונים, חתומים עבור הלחם הליתורגי, וכו'.
דמוגרפיה > הרכב אתני ודתי > רוסינים ואוקראינים

החל מהמאה ה-13 ממלכת הונגריה יישבה בשדות הפוריים של קנזויות המישור בעמק הטיסה מתיישבים הונגרים וכן גרמנים הקרויים "ציפסרים" או "סקסונים של טרנסילבניה". הם הקימו ערים ומצודות כמו אלה בויסק (1299) וחוסט (1329). ישוביהם נשארו במשך זמן רב מבודדים למדי
לקריאה נוספת

Alexandru Filipașcu, Istoria Maramureșului, București 1940
Teofil Ivanciuc - Ghidul turistic al Ţării Maramureşului Editura Limes, Cluj-Napoca, 2006
שלמה יעקב גרוס, י' יוסף כהן, מארמארוש, תל אביב, תשמ"ג, באתר היברובוקס
מנחם קרן קרץ, זיכרון ומורשת בקהילות מהגרים ועקורים - יוצאי הקהילות היהודיות של מחוז מרמורש.
הערות שוליים

↑  כתבה בעיתון הרומני "ז'ורנאלול נציונל"  Jurnalul Național 4.7.2005 Dana Andronie, Doru Cobuz
↑  Alexandru Gonța Românii și Hoarda de Aur, Editura Demiurg, Iași, 2010, p. 145-147
הרי מרמורש עם קרחות היער התחתיות
Poienile de sub Munte. נראות מאחורה הפסגות פופ איוואן – משמאל, 1937 מ' ופרקאו, מימין – 1,956 מ'
המעבר פריסלופ
ישויות והתארגנויות מדיניות במאות 9–13 במרחב הרומני – מפה מאת ספירידון יון צ'פליאנו לפי מקורות שונים. בצפון מערב נראה חבל מרמורש
שרידי המבצר של חוסט
תל מיכל

| --- | --- |

 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  סמוך למרינה הרצליה
 קואורדינטות:  32°09′33″N 34°47′52″E﻿ / ﻿32.15916667°N 34.79777778°E﻿ / 32.15916667; 34.79777778
  (למפת גוש דן מוגדלת) תל מיכל(למפת גוש דן רגילה) תל מיכל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל מיכל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל מיכל he
 
תֵּל מִיכַל הוא אתר ארכאולוגי ובית גידול ים תיכוני הנמצא על רכס הכורכר החופי, מול מרינה הרצליה בדרום־מערבה של הרצליה. באתר חמש גבעות, ארבע מהן צמודות זו לזו, והוא מתנשא לגובה מרבי של 30 מטרים מעל פני הים בפינתו הדרום־מערבית.
שם האתר

שמו הקדום של האתר אינו ידוע. בערבית הוא כונה בשם "דְהרת מכמיש", ומקור שמו הנוכחי בהצעה משנות ה־20 של המאה ה־20, לפיה השם הערבי הוא שיבוש של השם "מכליש", הנובע משם האל הפיניקי רשף שהיה ידוע גם בשם "מכל". עם זאת, ההגייה המודרנית הולכת אחר הגיית שמה של מיכל בת שאול.
היסטוריה

בתל נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מתקופת האדם הקדמון.[דרוש מקור] הממצאים מהתקופות השונות באתר מעידים על קיום תחנת מסחר, ותושביו המקומיים עסקו בגידול גפנים, ייצור כלי חרס ודיג (לפי ממצא משקולות וטין לרשתות).
היסטוריה > תקופת הברונזה

הסימנים הראשונים להתיישבות במקום הם מתקופת הברונזה התיכונה IIב עד תקופת הברונזה המאוחרת I–‏II. באתר התקיימה תחנת מסחר, בעיקר עם הים האיגאי וקפריסין. התל של היום הוא קודקודו המזרחי בלבד של מה שהיה תל קדום ריבועי גדול הרבה יותר. חלק מהתל הראשוני התמוטט בתקופת הברונזה, ובחלקו האחר מילאו המתיישבים לאחר ההתמוטטות מילוי מלאכותי, שחלקו כלל אף שברי חרס מהיישוב הקודם. כלי חרס, חלקם בייבוא מקפריסין, נמצאו מכל שלבי היישוב בתקופת הברונזה. היישוב סחר במוצרים שונים כגון כלי בהט עם ממלכת החיקסוס במצרים.[דרוש מקור] מתקופת הברונזה המאוחרת I נמצאו מבנה ציבור (אולי מצודה) ובתי מגורים. היעדר כלים מיובאים מיקניים (האופייניים לסוף תקופת הברונזה המאוחרת) מעיד על חורבן או נטישה בשלהי המאה ה־14 לפנה"ס.
היסטוריה > תקופת הברזל

לאחחר שלוש מאות שנה, כשהתחדש היישוב בסוף המאה ה־11 לפנה"ס או תחילת המאה ה־10 לפנה"ס, הוא התרחב לשלוש התלוליות שבמזרח, בהן התגלו שרידי מקדש שנבנה בתחילת תקופת אותו יישוב ומבנים נוספים, אולי גם הם מקודשים, וכן בתי מגורים שהם, כנראה, מטיפוס בית ארבעת המרחבים. נראה כי התפתחות קשרי מסחר בין ממלכת ישראל המאוחדת לממלכה הפיניקית בצור הפיניקים היו מעורבים בהקמת היישוב; על כך מעידים גם ממצאיו הפולחניים.[דרוש מקור][מפני ש...] המבנים שבתלולית המזרחית שימשו לפולחן, והיה בהם מתחם מגודר של 10×10 מטר, ובמרכזו בסיס למזבח. אין עדות לפעילות של ממלכת ישראל בשרון התיכון, ולכן הסיקו החוקרים שמדובר בתחנת מסחר פיניקית משיא פעילותם. בסוף המאה ה־8 לפנה"ס ניטש האתר לכ־150 שנה./ 
יש הסוברים שבתקופת שלמה המלך, שימש המקום כתחנה בהבאת הארזים לבית המקדש כחלק מהמסחר בין חירם מלך צור לבין שלמה מלך ישראל/
היסטוריה > התקופה הפרסית

בתקופה הפרסית הגיע תל מיכל לשיאו, וראשית העדויות מאותה תקופה הן מהמחצית השנייה של המאה ה־6 לפנה"ס. גם בתקופה הפרסית היווה האתר, בין השאר, תחנת מסחר עם קפריסין והים האיגאי. בתל הגבוה נמצאו מהתקופה הפרסית שישה שלבי יישוב. בשלב הראשון של היישוב נמצאו ממגורות, תנורי בישול ומצד, וכנראה שמדובר היה במחנה של הצבא הפרסי בו החיילים חיו באוהלים. שלב היישוב הבא היה במחצית הראשונה של המאה ה־5 לפנה"ס, בו נמצאו כלים מעוטרים (כנראה מקפריסין), כנראה מימי אשמונעזר השני מלך צידון, שעל ארונו נכתב: ”ועוד נתן לנו אדון המלכים את דאר ואת יפי, ארצות הדגן האדירות”. שלב היישוב השני נהרס, אולי, במרידת מצרים בפרס ב־459 לפנה"ס. השלב הבא של היישוב דומה לקודמו. בשלב הרביעי נמצא באתר מחסן ובו כעשרים קנקנים. השלב החמישי מיוחד לימי עבדעשתרת הראשון מלך צידון, על בסיס שישה מטבעותיו שנמצאו באתר. בשלב זה הוגברה הבנייה באתר, ונבנה בו מצד, כמו בשלבים הקודמים. השלב האחרון של היישוב הפרסי, מהמחצית השנייה של המאה ה־4 לפנה"ס עד סופה. בשכבה זאת התקיימו באתר מצד, בתי מגורים וממגורות.
מחוץ לתל המרכזי התגלה מהתקופה הפרסית יישוב מתוכנן, ובו היה אף ייצור כלי חרס בכבשנים. בתחום הפולחני נמצא בו שרידי מקדש פיניקי שהיה פעיל עד למאה ה־2 לפנה"ס, וכן חרסים, פסלונים ותכשיטים. עוד התגלו עשרות צלמיות חרס, בתלולית המזרחית נמצא מבנה לבנים בעל יסודות אבן ובו ספסלים מטויחים; בקרבתו נמצא מטמון שישה נרות לא משומשים שהוגשו כמנחה. בבית הקברות ביישוב, שרק כעשירית משטחו המשוער נחפרה, נחשפו כמאה ועשרים קברים, בהם קברי ארגז של אבן או לבני חמרה, קברי שוחה ללא בנייה, קבורה בקנקנים, וקיימות עדויות לקבורה בארונות עץ או כיסוי נקברים בלוחות עץ. עוד נמצאו בבית הקברות קערות ברונזה, כלי ברזל לעבודה, טבעות כסף, חרוזים וחותמי טביעה.
יש המשערים שיישובם של תל מיכל וארשף בקרבה כה גדולה הוא ביטוי של התחרות בין צידון לצור ביישוב המוגבר בדרום פיניקיה בתחילת התקופה הפרסית, כאשר ארשף הייתה עיר חסות צידונית ותל מיכל הייתה צורית.
היסטוריה > התקופה ההלניסטית

אין עדות לחורבן היישוב בסוף התקופה הפרסית, אך היישוב בתקופה ההלניסטית שונה ממנו לחלוטים. במקום המצד הקטן בצפון התל שאפיין את היישוב הקודם, הוקמה בימי בית תלמי מצודה גדולה במרכזו, ובצפונו נבנו בנייני מגורים. במרכז הגבעה נבנתה גת ציבורית. אלה המשיכו לשמש גם בימי הממלכה הסלאוקית.
מסורת קיום הפולחן בתלולית המזרחית, שראשיתה עוד במאה ה־10 לפנה"ס, נשמרה אף בתקופה ההלניסטית, ובתקופה ההלניסטית התקיימה חצר ובה מזבח מלבני קטן על שרידי המקדש מהתקופה הפרסית.
היישוב נחרב, ככל הנראה, בכיבושי יוחנן הורקנוס. אלכסנדר ינאי הקים באתר מצודה. בתחילת המאה הראשונה הוקמה מצודה גדולה על הריסות המצד החשמונאי, ועם נטישתו נקטע הרצף היישובי בתל.
היסטוריה > התקופה הרומאית

בתקופה הרומאית, באמצע המאה ה־1 לפנה"ס נבנתה מצודה גדולה על ראש התל אשר השקיפה על הים. לאחר נטישתה נקטע רצף היישוב בתל הגבוה.
הגבעה הבודדת בתל ועליה המצודה הרומית
שרידי המצודה הרומית
שרידים במצודה הרומית
היסטוריה > ימי הביניים

בתקופה הערבית הקדומה הקימו העבאסים לזמן קצר בלבד מגדל שמירה. במאה ה־13 נמצאו על התל כמה קברים בודדים שהם העדויות האחרונות לקיומו של יישוב במקום.[דרוש מקור] לאחר מכן התל ננטש וכוסה בחול.
החי והצומח

באזור צמחי חוף: חבצלת החוף, נר־הלילה החופי, רותם המדבר, לענה חד זרעית, מתנן שעיר ועוד. כמו כן מצויים בו בעלי חיים כגון שועל מצוי, מריון מצוי, ארנבת מצויה, כרוון מצוי, צב יבשה מצוי, זוחלים רבים ועופות האופייניים לאזורים חוליים.
הבניה המסיבית לאורך קו החוף בישראל פגעה קשה בבתי גידול חופיים, ומאז התל הוא סביבה חופית הנמצאת בסכנת הכחדה. במהלך הקמת מרינה הרצליה, נהרס חלקו המערבי של התל ותחתיו נסלל כביש.
לקריאה נוספת

זאב הרצוג, תל מיכל – תחנת־מסחר לחוף הים, קדמוניות י"ד, 1981, עמ' 96–103
Ze'ev Herzog, Tel Michal-A Coastal Site in the Sharon Plain, Expedition Volume 20, Number 4 Summer 1978, pp. 44-49
Donald T. Ariel, Coins From Tel Mikhal (Tel Michal), 'Atiqot 52, 2006, עמ' 71–88
Ze'ev Herzog, Archaeology and history at Tel Michal, Mediterranean Historical Review, Volume 3, Issue 1 1988, pp. 87 - 102
Ze'ev Herzog, George Rapp, George Robert Rapp (eds.), Excavations at Tel Michal, Publications of the Institute of Archaeology, No 8, (1989)
Herzog, Zeev; Negbi, Ora; Moshkovitz, Shmuel, Excavations at Tel Michal, 1977, Tel Aviv, Volume 5, Numbers 3-4, September 1978, pp. 99-130(32)
Bakler, Nathan, Geology of Tel Michal and the Herzliya Coast, Tel Aviv, Volume 5, Numbers 3-4, September 1978, pp. 131-135(5)
Schulman, Alan R., Two Scarab Impressions from Tel Michal, Tel Aviv, Volume 5, Numbers 3-4, September 1978, pp. 148-151(4)
Mozel, Ilana,  A Note on the Flint Implements from Tel Michal and Nahal Poleg, Tel Aviv, Volume 5, Numbers 3-4, September 1978, pp. 152-158(7)
Kindler, Arie, A Ptolemaic Coin Hoard from Tel Michal, Tel Aviv, Volume 5, Numbers 3-4, September 1978, pp. 159-169(11)
Amir Gorzalczany, The 1996 Excavations along the Northern Hill at Tel Mikhal (Tel Michal), Atiqot 62, 2006, pp. 1-20
הערות שוליים

1 2 3  זאב הרצוג, תל מיכל – תחנת־מסחר לחוף הים, קדמוניות י"ד, 1981, עמ' 96
↑  KAI 38–40, CIS I 89–94 (כתובות מקדש אידליון)
1 2  Ze'ev Herzog, Tel Michal-A Coastal Site in the Sharon Plain, Expedition Volume 20, Number 4 Summer 1978, pp. 45
1 2 3  זאב הרצוג, תל מיכל – תחנת־מסחר לחוף הים, קדמוניות י"ד, 1981, עמ' 103
1 2 3  זאב הרצוג, תל מיכל – תחנת־מסחר לחוף הים, קדמוניות י"ד, 1981, עמ' 98
1 2 3 4 5 6  זאב הרצוג, תל מיכל – תחנת־מסחר לחוף הים, קדמוניות י"ד, 1981, עמ' 99
↑  זאב הרצוג, תל מיכל – תחנת־מסחר לחוף הים, קדמוניות י"ד, 1981, עמ' 96–97
↑  יאיר טיקטין, לומדים בשביל ישראל, הוצאת צמרת 2024, עמוד 298
1 2 3 4 5 6 7  זאב הרצוג, תל מיכל – תחנת־מסחר לחוף הים, קדמוניות י"ד, 1981, עמ' 101
1 2 3  זאב הרצוג, תל מיכל – תחנת־מסחר לחוף הים, קדמוניות י"ד, 1981, עמ' 97
1 2 3 4 5 6  זאב הרצוג, תל מיכל – תחנת־מסחר לחוף הים, קדמוניות י"ד, 1981, עמ' 100
↑  זאב הרצוג, תל מיכל – תחנת־מסחר לחוף הים, קדמוניות י"ד, 1981, עמ' 100–101
↑  Andrea M. Berlin, Archaeological Sources for the History of Palestine: Between Large Forces: Palestine in the Hellenistic Period, The Biblical Archaeologist 60, 1997, עמ' 42 doi: 10.2307/3210581 (ראו גישה חופשית)
↑  מנחם תלמי, אפרים תלמי,"כל הארץ-לכסיקון גאוגרפי של ישראל", הוצאת עמיחי, ספטמבר 1966, ערך: תל מכמיש, עמוד 637
↑  יפתח שלו, בין דור הצורית לאשקלון הצידונית: דפוסי יישוב בפיניקיה הדרומית בתקופה הפרסית, ארץ־ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה לג, 2018, עמ' 238
↑  זאב הרצוג, תל מיכל – תחנת־מסחר לחוף הים, קדמוניות י"ד, 1981, עמ' 101
↑  זאב הרצוג, תל מיכל – תחנת־מסחר לחוף הים, קדמוניות י"ד, 1981, עמ' 101–102
↑  זאב הרצוג, תל מיכל – תחנת־מסחר לחוף הים, קדמוניות י"ד, 1981, עמ' 102
↑  זאב הרצוג, תל מיכל – תחנת־מסחר לחוף הים, קדמוניות י"ד, 1981, עמ' 97–98
↑  זאב הרצוג, תל מיכל – תחנת־מסחר לחוף הים, קדמוניות י"ד, 1981, עמ' 98, 102
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 87144647637419453467   WorldCat (עם VIAF): 87144647637419453467 
אבן השחזה מבזלת, התקופה הפרסית בתל מיכל
מימין, מקטר מהתקופה הפרסית מתל מיכל
ההרס בחלקו המערבי של התל
מבט מתל מיכל דרומה לעבר תל אביב
אברהם יונה

| --- | --- |
 לידה:  תק"ה
 פטירה:  תקע"ה (בגיל 70 בערך)
 מדינה:  איטליה
 רבותיו:  רבי דוד פארדו, רבי שבתי ונטורה
 
רבי אברהם יונה (תק"ה, 1745  - כ"ה בשבט תקע"ה, 1815) היה רבה של העיר ונציה בתקופה שטרום חוזה פריז.