stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אקספרסיוניזם מופשט
היסטוריה > ציור פעולה

אחד מן הפיתוחים של האקספרסיוניזם המופשט הוא מה שמכונה 'ציור פעולה' או 'ציור מחווה' (באנגלית: Action painting ולעיתים גם Gestural abstraction). זוהי טכניקת ציור בה צבע ניתז, מטופטף או נמרח על גבי משטח הציור באופן ספונטאני. עבודת הציור בסגנון זה מערבת את הגוף יותר מאשר בציור מסורתי, והעבודה הסופית לעיתים קרובות מדגישה את הפעולה הפיזית שבה נעשה הציור, כמרכיב מרכזי ביצירה. הצופה בציורי פעולה יראה לעיתים קרובות משיכות מכחול רחבות, טיפות צבע והתזות צבע, לצד עדויות ציוריות נוספות לפעולה הפיזית שהתרחשה בזמן עבודתו של האמן (ומכאן השם: ציור פעולה).
סגנון ציור הפעולה היה נפוץ משנות הארבעים ועד ראשית שנות השישים של המאה העשרים, והוא קשור בתנועת האקספרסיוניזם המופשט (מבקרי אמנים לעיתים מחליפים בין המונחים "ציור פעולה" ו"אקספרסיוניזם מופשט"). בנוסף, לעיתים קרובות נעשית השוואה בין ציור הפעולה האמריקאי לבין זרם הטאשיזם הצרפתי. אסכולת ניו יורק, תנועת אקספרסיוניזם מופשט אמריקאית משנות הארבעים והחמישים, מזוהה גם היא עם זרם ציור הפעולה, זאת במיוחד ביחס לאמנים כגון פולוק, דה קונינג, קליין ואחרים. אלה זוהו עם המונח "ציור פעולה", על רקע הדגש שניתן בעבודתם על ספונטאניות ופיזיות בתהליך הציור.
פולוק ודה קוניג נחשבים לאמנים הראשוניים בזרם זה. מתוך השראה מהאוטומטיזם הסוריאליסטי מחד, ומאקספרסיוניזם המופשט מאידך, הם פיתחו שפה אמנותית חדשה שיצרה מהפך יצירתי באמנות. בשפה זו, "נבנה שדה פתוח של מחוות חופשיות - של צורות החודרות באורח הדדי זו אל זו ויוצרות מכלול המכסה את שטח פני הבד". המכלול הציורי ביצירותיהם לא מבליט צורה או אובייקט בודד על פני אחרים, כי אם יוצר תחושה של אנרגיה ודחיסות המורכבת מסימנים נעים שנדמה שממשיכים אל מעבר לשטח הקנבס.
המונח "ציור פעולה" נטבע בשנת 1952 על ידי מבקר האמנות האמריקאי הארולד רוזנברג, בחיבורו "ציירי הפעולה האמריקאים". בחיבור הוא זיהה תפנית אסתטית משמעותית בקרב אמני ומבקרי האמנות של אסכולת ניו יורק. רוזנברג תפש את בד הציור כ"שטח שנועד לפעולה" ("an arena in which to act"). כך, המעשים והאמצעים שהושקעו בתהליך הציור נתפסו כחשובים יותר מהתוצר הסופי. היחס של גרינברג לציור הפעולה נע משימת דגש על האובייקט, לשימת דגש על המאבק היצירתי עצמו, כאשר הציור המוגמר נתפס כמעין תוצר לוואי של פעולת היצירה עצמה. דה קוניג אמר על תהליך זה:
"הציור אינו רק מה שעיניך רואות, אלא גם מה שמאחוריו ובתוכו. אינני מנסה לבנות ציור על עיצוב, צורה, קו או צבע. אני מצייר בדרכי כי רק כך אוכל להוסיף לציור דרמה, כאב, כעס, אהבה, דמות, רעיונות על החלל הציורי... באמצעות עיניך - זה הופך שוב לרגש או רעיון, ואין זה משנה אם הוא שונה מהרעיון שלי, כל עוד זה נובע מהציור, שיש לו עוצמה ומלאות".
קלמנט גרינברג היה מבקר אמנות משפיע נוסף בהקשר של זרם ציור הפעולה, לאור עניינו במאבק היצירתי שלדידו מתבטא בשטח הפנים של הציור. הפיזיות של משטחי הציור הקרושים והעמוסים, לדעת גרינברג, הם המפתח להבנת ציורי הפעולה. במהלך שני העשורים הבאים, ההגדרה המחודשת של רוזנברג את האמנות כמעשה אמנות יותר מאשר האובייקט האמנותי, כתהליך יותר מאשר כתוצר, זכתה לתשומת לב והייתה בעלת השפעה. היא הניחה את היסודות לכמה תנועות אמנות גדולות, מההפנינג והפלוקסוס לאמנות המושגית, אמנות המיצג, אמנות המיצב ואמנות האדמה.
היסטוריה > אמנות שדות הצבע

בזירה הניו-יורקית פעלה קבוצת אמנים נוספת בהובלת האמנים מארק רותקו, בארנט ניומן וקליפורד סטיל. הקבוצה פעלה בין השנים 1947–1955 וסגנונה שונה ואף מקוטב ביחס לסגנונם של ציירי הפעולה. אמנות שדות הצבע היא זרם בתוך האמנות המופשטת. ההשראה לסגנון היא vמודרניזם האירופאי והוא קשור באופן מובהק לאקספרסיוניזם המופשט. רבים מאמני שדות הצבע המוקדמים הבולטים היו מחלוצי האקספרסיוניזם המופשט. ציור שדות צבע מתאפיין בעיקר בשימוש במשטחים רציפים של צבע אחיד ושטוח הפרוסים על פני הבד או מוכתמים אל תוך הבד, ובמישור ציורי שטוח. אמני שדות הצבע שמו פחות דגש על מחוות, משיכות מכחול ופעולה לטובת עקביות בהיבטים של צורה ותהליך. בציור של זרם זה, "הצבע משוחרר מהקשר אובייקטיבי והופך לסובייקט בפני עצמו". בשונה מהאנרגיה הרגשית, הטיפול בצבע וסימני המחוות שניכרים על פני השטח הציור אצל אמני אקספרסיוניזם מופשט כמו ג'קסון פולוק ווילם דה קונינג, ציור שדות הצבע נראה בתחילה כציור רגוע ומחמיר יותר.
סגנון זה נועד להגביר את הרושם החזותי שמותירים הצבעים ולהביא לעימות ביניהם לבין הצופה באמצעות צמצום: סילוק כל דימוי, צמצום פיגורציה וסמליות, פישוט המחווה ומיתון השימוש באור וצל בציור, שיכולים להסית את תשומת הלב מהצבע כשלעצמו. גישתם של ציירי הסגנון ביקשה להדגיש את הנשגבות שביצירה, ואת היכולת שלה לשקף תכנים טרנצנדנטיים. רק באמצעות הצבע, חשו האמנים, ניתן לגעת באופן ישיר בנשגבות. חיפושם אחר מהות טרנצנדנטית הביאה לרצון לבטל כל דימוי מוכר בציור ולכן, הם התנגדו לגאומטריזציה של פיט מונדריאן ואף לסמלים קאליגרפיים או לטכניקה האוטומטיסטית של הסוריאליזם שמבקשים לבטא דימויים נתונים.
הבחנה חשובה שמבדילה את ציור שדות הצבע מביטויים מופשטים אחרים היא הטיפול בצבע, בו ביקשו ציירי שדות הצבע לחולל שינוי. ציירי שדות הצבע רצו לשחרר את האמנות מרטוריקה מיותרת. אמנים כמו ברנט ניומן, מארק רותקו, קליפורד סטיל, אדולף גוטליב, מוריס לואיס, ז'ול אוליצקי, קנת נולנד, פרידל דזובאס, פרנק סטלה, ואחרים השתמשו לעיתים קרובות בצורות בסיסיות, חזרתיות ופשוטות למדי, תוך שימוש ברפרנסים בסיסיים לטבע ושימוש מפורש ופסיכולוגי בצבע. באופן כללי, אמנים אלה העדיפו דימויים מופשטים על פני דימויים ברורים שניתן לזהות. אמנים מסוימים ציטטו ביצירותיהם מאמנות ההווה או העבר, אך באופן כללי אמני שדות הצבע התייחסו להפשטה כמטרה בפני עצמה. באופן זה, האמנים התייחסו לכל ציור כדימוי אחיד, עקבי ומונוליתי, לעיתים קרובות כחלק מסדרה ובה ציורים קשורים.
בסוף שנות החמישים ובמהלך שנות השישים פעלו ציירי שדות הצבע בבריטניה, קנדה, אוסטרליה וארצות הברית. בארצות הברית הם פעלו במיוחד בניו יורק ובוושינגטון הבירה. אמנים אלה השתמשו בצורות של פסים, מטרות, דוגמאות גאומטריות פשוטות וברפרנסים לדימויי נוף ולטבע. ציור שדות הצבע קשור בזרמים נוספים כגון מופשט פוסט-ציורי, סופרמטיזם, אקספרסיוניזם מופשט, Hard-edge painting והפשטה לירית. בתחילה, המונח התייחס לסוג מסוים של אקספרסיוניזם מופשט, ובמיוחד ליצירתם של מארק רותקו, קליפורד סטיל, ברנט ניומן, רוברט מוטרוול, אדולף גוטליב וכמה סדרות ציורים מאת ז'ואן מירו. מבקר האמנות קלמנט גרינברג ראה את ציור שדות הצבע כקשור לציור הפעולה אך גם שונה ממנו.
כיוונים והשפעות

הצייר הקנדי, ז'אן-פול ריופל (1923-2002), חבר בתנועת האוטומטיזם של אמנים ממונטריאול שהושפעו מהסוריאליזם, סייע משנת 1949 בהטמעת סגנונות הקרובים לאקספרסיוניזם המופשט אל תוך עולם האמנות הפריזאי. ספרו פורץ הדרך של מישל טאפיה, "אמנות גולמית" (Un art Autre) משנת 1952, היה בעל השפעה רבה בהקשר זה. כאוצר, טאפיה גם קידם את עבודותיהם של פולוק והופמן באירופה. בשנות השישים, התנועה כבר נטמעה בעולם האמנות המערבית, אך עדיין המתודות והמרכיבים השונים שבה נותרו משפיעים למדי באמנות; אלה עיצבו באופן עמוק עבודות של אמנים מאוחרים רבים.
כמה כיוונים שונים הופיעו במסגרת האקספרסיוניזם המופשט בשנות החמישים והשישים. דוגמה לכך היא סגנון "הקצוות החדים". כמו כן, בתגובה לממד הסובייקטיבי של האקספרסיוניזם המופשט, צורות אחרות של הפשטה גאומטרית החלו להופיע אצל אמנים מהמעגלים האוונגרדים של האמנות. קלמנט גרינברג הפך לקול של תנועת המופשט הפוסט ציורי, ואצר תערוכה רבת השפעה של ציור חדש, שהופיעה במוזיאוני אמנות חשובים ברחבי ארצות הברית בשנת 1964. בנוסף, תנועות כמו אמנות שדות הצבע, טאשיזם, ההפשטה הלירית, פופ ארט, המינימליזם, הפוסט-מינימליזם והנאו-אקספרסיוניזם הופיעו ככיוונים חדשים ורדיקליים באמנות המופשטת או בהשפעה ממנה. התנועות שהופיעו כתגובה ישירה לאקספרסיוניזם המופשט, או כקריאת תיגר נגדו, החלו בהופעת סגנון הקצוות החדים והפופ ארט, ובייחוד אנדי וורהול, קלאס אולדנבורג ורוי ליכטנשטיין. עם זאת, ציירים רבים - כדוגמת ג'ול אוליצקי, חואן מיטשל ואנטוני טאפיה המשיכה ליצור בסגנון האקספרסיוניזם המופשט לאורך שנים רבים, מה שניתן לראות בקרב אמנים רבים גם כיום. על כל אלה יש להוסיף שהתנועות האנטי-פורמליסטיות הרדיקליות של שנות השישים והשבעים - הפלוקסוס, הנאו-דאדא, האמנות המושגית והתנועה לאמנות פמיניסטית - המתבססות על החידושים של האקספרסיוניזם המופשט וממשיכות אותם, כל תנועה בדרכה ובסגנונה.
ראו גם

אמנות מופשטת
ציור פעולה
קוברה
ארטה פוברה
אמנות שדות הצבע
אינפורמליזם
אמנות גולמית
אסכולת צפון-מערב
האוטומטיזם
מופשט לירי
אסכולת ניו יורק
אסכולת פריז
סוריאליזם
מופשט פוסט-ציורי
אמנות נאו-מושגית
טאשיזם
האוטומטיזם
לקריאה נוספת

גרינברג, קלמנט, ציור "מהסוג האמריקאי", המדרשה, גיליון מס' 3, 2000, עמ' 65–83.
רמון קנו

| --- | --- |

דיוקן של קנו, מאת הצייר ז'אן-מקס אלבר
 לידה:  21 בפברואר 1903 לה האבר, צרפת 
 פטירה:  25 באוקטובר 1976 (בגיל 73) הרובע השלושה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Raymond Auguste Queneau 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  ז'וביזי-סור-אורז' 
 מקום לימודים:  סורבון 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 זרם ספרותי:  סוריאליזם 
 בן או בת זוג:  Janine Kahn 
 צאצאים:  ז'אן-מארי קנו
 פרסים והוקרה:  פרס לה דה מאגו (1933)  הפרס שטראלן  למתרגמים מטעם הקרן  NRW (2017) 
 אתר רשמי
 חתימה:   
 
רֵמוֹן אוגוסט קֶנוֹ (בצרפתית: Raymond Queneau;‏ 21 בפברואר 1903 – 25 באוקטובר 1976) היה סופר ומשורר צרפתי, מייסד חוג אוליפו.
כתביו > סיפורת

Le Chiendent (1933)
Gueule de pierre (1934)
Les derniers jours (1936)
Odile (1937)
Les enfants du Limon (1938)
Un rude hiver (1939))
Les temps mêlés (1941))
Pierrot mon ami (1942)
Loin de Rueil (1944).
On est toujours trop bon avec les femmes (1947)
Saint-Glinglin (1948)
Le journal intime de Sally Mara (1950)
Le dimanche de la vie (1952) - תורגם לעברית: היום השביעי של החיים
Zazie dans le métro (1959) - תורגם לעברית: זאזי במטרו
Les fleurs bleues (1965)
Le vol d'Icare (1968)
כתביו > שירה

Chêne et chien (1937)
Les Ziaux (1943)
L'Instant fatal (1946)
Petite cosmogonie portative (1950)
Cent Mille Milliards de Poèmes (1961)
Le chien à la mandoline (1965)
Battre la campagne (1967)
Courir les rues(1967)
Fendre les flots (1969)
Morale élémentaire (1975)
כתביו > מאמרים

Bâtons, chiffres et lettres (1950)
Pour une bibliothèque idéale (1956)
Entretiens avec Georges Charbonnier (1962)
Bords (1963)
Une Histoire modèle (1966)
Le Voyage en Grèce (1973)
Traité des vertus démocratiques (1955)
כתביו > אחרים

En passant (1944) - מחזה
Exercices de style (1947) - תורגם לעברית: תרגילים בסגנון
La Mort en ce Jardin (1956) – תסריט, יחד עם לואיס בוניואל, לסרט שהופק במקסיקו.
Les fondements de la littérature d'après David Hilbert (1976)
Contes et propos (1981) - סיפורים קצרים ומערכונים
Journal 1939–1940 (1986)
Journaux 1914–1965 (1996)
ספריו שראו אור בעברית

"זזי במטרו" (מצרפתית: איילה רהב, הוצאת כנרת 1983)
"היום השביעי של החיים" (מצרפתית: אביטל ענבר, הוצאת עם עובד 1987)
"תרגילים בסגנון" (מצרפתית: רותם עטר, הוצאת מקום לשירה 2016)
לקריאה נוספת

James Patrick Gosling Raymond Queneau’s Dubliners: Bewildered by Excess of Love, Cambridge Scholars Publishing 2019
הערות שוליים

↑  רותם עטר, תרגילים בסגנון, בבלוג "קורא מובלע"
↑  אמנון אחי נעמי, משהו־לא־נורמלי, כותרת ראשית, 26 באפריל 1984
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305758305171  PLWABN: 9810537910405606  BIBSYS: 90116305  BNC: 000037038  BNE: XX910183  BnF: cb11920846s (data)  CANTIC: a10443794  CiNii: DA02057891  GND: 118597302  ICCU: CFIV004389  ISNI: 0000 0001 2144 1794  LCCN: n50050534  LNB: 000033709  MusicBrainz: 289967d8-45b8-410d-904e-2fd6f7f10df7  NDL: 00453507  NKC: jn20000604538  NLA: 35863884  NLG: 68613  NLK: KAC200810585  NSK: 000078245  NTA: 068456077  RERO: 02-A000134737  RKD: 295664  SELIBR: 208863  SNAC: w6v125rm  SUDOC: 027085694  Trove: 1121586  VcBA: 495/26038  VIAF: 95204781   WorldCat (עם VIAF): 95204781
אהרן מוריאלי

אהרן מוריאלי (נולד ב-1931) הוא סופר ומורה ישראלי. 
ספריו עוסקים בבלשנות ובתורת המספרים.
ביוגרפיה

אהרן מוריאלי נולד בעיראק. לאחר עלייתו לישראל עבד בתחום החינוך. שימש ארבע שנים כמורה, בהמשך היה מנהל בית ספר במשך ארבע שנים. עבד שנתיים כמורה בבית-הספר לעובדי הוראה בכירים בירושלים, ושש עשרה שנים בתפקיד מפקח במחוז הדרום של משרד החינוך.
אחרי יציאתו לגמלאות, עבד כמנהל הספרייה במכללה למורים על שם קיי בבאר שבע וגם כמנהל קורס להכשרת ספרנים במשך שש שנים.
אהרן מוריאלי הוא בוגר האוניברסיטה העברית בחינוך (מגמת בלשנות) ובפסיכולוגיה (1961–1965), ובוגר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בלשון עברית (1972–1975), ובעל תואר שני בספרנות מהאוניברסיטה העברית (1983–1985).
ספריו

הקסם שבמספרים - מאמרים אודות תורת המספרים האלמנטרית, 1985
לקסיקון השמות, הוצאת עם עובד, 1994
ספר הכינויים - כינויי אישים מכל הזמנים, הוצאת ירון גולן, 2002
מיהו מי? - 50 חידות היגיון, 2005
ריבועי קסם, 2006
משם למילה - שמות כלליים שמקורם בשמות פרטיים, 2010
ספר השמות - שמות המשפחה בישראל ופירושם, הוצאת צמרת, 2018
משל וניב בפי יהודי עיראק, 2021
מילון שמות המשפחה בישראל -
עשרות אלפי שמות משפחה הנהוגים בקרב יהודים וערבים בישראל, עם מקורותיהם ושורשיהם בשפות העולם.
הוצאת ראובן מס, 2024
חיל פרשים

הוסר מהמאה ה-19
ציור המתאר קרב בין שני חילות פרשים כבדים מהמאה ה-15
חיל פרשים הוא חיל שבו משרתים חיילים הרכובים על גבי סוסים, ולעיתים רחוקות יותר על גבי גמלים, פרדות או בהמות משא אחרות. חיילים אלו מכונים פרשים. פרשים היו נפוצים בצבאות האסיאתיים, הצפון אפריקאים והאירופאים מהעת העתיקה עד המאה ה-20. לאחר מלחמת העולם השנייה פחת מאוד השימוש בפרשים עקב המיכון הנרחב של הצבא, אם כי פרשים המשיכו לשרת בכוחות הביטחון של מדינות שונות, בעיקר בתפקידי שיטור או באזורים גאוגרפיים שבהם הגישה לכלי רכב ממונעים קשה.
עקב מחירו הגבוה של סוס קרבי, והנוהג המקובל בחלקים נרחבים של העולם בעת העתיקה ובימי הביניים שחיילים אחראים לרכישת ציודם מכספם שלהם, נוצרה מסורת בה חיל הפרשים מורכב מבעלי האמצעים שבין החיילים. בחברות רבות הפכו הפרשים למעמדות של ממש, כמו למשל באירופה של ימי הביניים, שבה הפכו הפרשים הכבדים למעמד האבירים. גם בעת העתיקה השתייכו הפרשים לעילית החברתית, ושמו של אחד המעמדות ברומא נבע מיכולתם לממן סוס רכיבה, הלא זהו מעמד הפרשים.
היסטוריה של חילות הפרשים

הקרקע להתפתחותם של חילות פרשים הוכשרה עם ביות הסוס. מאחר שרק באירופה ובאסיה היו סוסים בטבע, שניתנים לביות ומתאימים לרכיבה, התפתחו חילות הפרשים ההיסטוריים ביבשות אלה בלבד. באמריקה, באפריקה ובאוסטרליה לא היו חיות מתאימות שניתן לביית (הזברה הייתה פראית מדי לביות, מדבר סהרה חצץ בין תרבויות ולא איפשר את מעבר הטכנולוגיה דרומית לו, ואילו הסוסים באמריקה נכחדו אלפי שנים לפני-כן). אי לכך, חילות הפרשים היו קיימים רק באסיה, צפון אפריקה ואירופה עד אשר האירופאים הגיעו לאמריקה ועקפו בדרך הים את מדבר סהרה והביאו סוסים גם לאזורים שמדרום וממזרח לסהרה.
היסטוריה של חילות הפרשים > תחילת הדרך

ראשיתו של חיל הפרשים במרכבות הרתומות לבהמות משא. ככל הידוע, נעשה לראשונה שימוש במרכבות בשומר סביב שנת 2700 לפנה"ס. מרכבות אלה היו מסורבלות ודמו יותר לעגלות גדולות מאשר למרכבות המהירות שהתפתחו מהן. המרכבות השומריות זכו להתפתחות משמעותית במיתני באלף ה-2 לפנה"ס, ובהדרגה נפוצו בכל המזרח התיכון והגיעו עד מצרים וממלכת החתים. בסביבות המאה ה-8 לפנה"ס פלש למזרח התיכון עם של נוודים – הקימרים, שרובם ככולם היו רכובים על סוסים. בהשפעתם הוקם באוררטו (באזור ארמניה המודרנית) חיל כזה[דרוש מקור], ובהמשך גם באימפריה האשורית שהייתה במצב מלחמה תמידי עם אוררטו.
הפרשים הראשונים התקשו מאוד לשלוט בסוסים, ונעדרו ציוד רכיבה בסיסי כאוכף וארכופים. ככלל, החיל לא היה יעיל במיוחד, אך לפרשים היה יתרון על פני המרכבות המסורבלות בגמישותם הרבה. בשל הקושי לשלוט בסוסים, היו הפרשים הראשונים חמושים בדרך כלל בנשק קל דוגמת חץ וקשת וכידוני הטלה כי שימוש בנשק כבד היה מוציא את הפרש משיווי משקל והוא היה מסתכן בנפילה מהסוס. בתקופה זו פעלו הפרשים לעיתים קרובות בזוגות – פרש אחד ירה בזמן ששותפו החזיק את סוסו. הצורך בשותף נעלם כאשר השתפר ציוד הרכיבה של הפרש ואיפשר לו לשלוט בסוס באמצעות רגליו.
היסטוריה של חילות הפרשים > התפתחות בעת העתיקה

ההתפתחות המשמעותית הראשונה בחיל הפרשים חלה בעקבות התפתחות הסוס המבוית. במאה ה-8 לפנה"ס הצליחו האשורים להשביח גזע של סוס מספיק גדול על מנת לשאת פרש על כתפיו הגבוהות (ולא על גבו האחורי, כמו שנעשה קודם לכן). מי שהיטיבו לנצל את ההשבחה שביצעו האשורים לסוס היו הסקיתים, עם פרשים שמוצאם מערבות איראן, שעשו שמות באימפריה הבבלית והאשורית, ואף הטרידו את האימפריה הפרסית.
רוב הפרשים הסקיתים היו קשתים רכובים, המוגנים רק בשריון עור. כוח המחץ הסקיתי הורכב מפרשים כבדים שגם סוסיהם היו מוגנים בשריון. הטקטיקה הסקיתית כללה הטרדת האויב במטר חיצים באמצעות הפרשים הרכובים והתשתו. כששורות האויב נפגעו ממטר החיצים, דהרו לתוכן הפרשים הכבדים במטרה להכריע את מערכי האויב. לאחר שבירת האויב והברחתו, נהגו הסקיתים לנהל מרדף בעזרת הפרשים הקלים על מנת למוטטו סופית. אף שהסקיתים נעלמו במאה ה-1 לפנה"ס, שיטות הלחימה שלהם לא נשכחו, ואומצו (עם הפיתוחים הטכנולוגיים המתבקשים) בידי שאר העמים הנוודים, שהמשיכו להטיל את חיתתם על הציוויליזציה.
היסטוריה של חילות הפרשים > התפתחות הפרשים הכבדים

פרשים המוגנים בשריון הופיעו עוד בעת העתיקה, אך חימושם היה לרב קל יחסית והם לא נועדו להסתערות על מערכים צפופים של האויב כי ציוד הרכיבה שלהם לא איפשר לרוב רכיבה מהסוג הזה.
יתרה מכך, הסוסים הראשונים של חיל הפרשים היו נמוכים יחסית ולא התאימו לנשיאת משקל כבד. עם הופעת גזעי סוסים גדולים וחזקים יותר הופיעו גם פרשים שעטו שריון על גופם.
בערך בתקופה המקבילה לזריחת האימפריה הפרסית, נכנסו היוונים לעידן הקלאסי. הגיבורים המיתולוגיים באיליאדה נלחמו על גבי מרכבות, אך האיליאדה מתארת התרחשויות של המאה ה־13 או ה־12 לפנה"ס. בתקופה הארכאית (המאה ה-8 לפנה"ס) זנחו היוונים את המרכבות.
בין מאפייני צבאות היוונים בתקופה הקלאסית היו ההופליטים, שהם חיל רגלים כבד. לפרשים נותר תפקיד מסייע בלבד. לספרטה, למשל, כמעט שלא היו פרשים משלה והיא השתמשה בפרשי בעלות הברית. גם לאתונה ולתבאי לא היו בשום שלב יותר מ-1,000 פרשים כל אחת. האזור היחיד שבו הפרשים נשארו החיל הדומיננטי היה תסליה, שהיא גם המקום היחיד ביוון בו השתמשו בפרשים כבדים.
התפתחות נוספת חלה במוקדון, שם חימש פיליפוס השני את פרשיו ברומח ארוך הנקרא קסיסטון. בנוסף לרומח הארוך, היה להם שריון שהגן על גוף הפרש. פרשים אלה באו משכבת האצולה, ונקראו רעי המלך. אומנם במקדוניה היו פרשים כבדים כמה מאות שנים לפני הרפורמות של פיליפוס, אך החידוש שלו היה בארגונם ביחידות קבועות עם מספר לוחמים קבוע, בשינוי קל של צורת לחימתם, ומעל הכול – בהגברת שיתוף הפעולה בין הפרשים הכבדים לחיל הרגלים הכבד. לראשונה במקדוניה, לא נלחמו הפרשים בנפרד מחיל הרגלים אלא בשיתוף פעולה ותיאום, שילוב שאיפשר לפיליפוס לכבוש את יוון. מאוחר יותר הצליח בנו של פיליפוס, אלכסנדר הגדול, למוטט את האימפריה הפרסית בעזרת הרפורמות של אביו. לפני ואף אחרי הרפורמות של פיליפוס, נהגו העמים לבחור בין חי"ר לפרשים להכרעת המערכה, אך שילובם של השניים לא היה נפוץ. הסיבה לכך נעוצה באופי הצבאות של אותם הימים: בדרך כלל היו אלו צבאות שהתבססו על מתנדבים, או על מיליציות שחימושן לא היה אחיד. אימונו של צבא כזה היה לקוי ברוב המקרים, ותמרונים מסובכים שכללו שיתוף פעולה בין חילות היו בלתי אפשריים. רק בימי האימפריה הרומית, שהחזיקה צבא קבע גדול, וכן בעת החדשה, שבה הוקמו צבאות קבע מקצועיים, שיתוף הפעולה בין חילות הצבא הפך למחזה נפוץ.
בתקופה זו, אומנם, טרם הומצא האוכף המוכר כיום, אך באמצעות אביזר דומה הייתה לפרשים שליטה טובה בסוס. רומא, האימפריה שירשה את העולם ההלניסטי, לא הכניסה שינויים משמעותיים בחיל זה, והוא היה חיל מסייע בלבד ללגיונרים. את ההתפתחות החשובה הבאה הביאו דווקא הברברים, שלראשונה הכניסו את האוכף המוכר לנו כיום. הברברים כבשו את רומא, ובמהלך השנים התפתח באירופה מעמד האבירים.
היסטוריה של חילות הפרשים > שכלול ציוד הרכיבה והשפעתו על חיל הפרשים

השיפורים במבנה האוכף ובמיוחד המצאת הארכוף שינו את פני הקרב. אומנם כבר לפני ספירת הנוצרים ישבו הרוכבים על סוג של אוכף, אך הוא היה לא נוח במיוחד ואפשר היה ליפול ממנו בקלות. הוספת הארכוף איפשרה לרוכב לעמוד על רגליו בעת שימוש בקשת וכך להגדיל מאוד את דיוק הפגיעה. הארכוף איפשר גם לפרשים הכבדים להשתמש ברומח בצורה יעילה יותר – לפני המצאת הארכוף הרוכב יכול היה לדקור את האויב כשהוא מניף את הרומח מעל הראש או מצד הגוף, וכעת הרוכב היה יכול לשים את הרומח מתחת לבית השחי, וכך הייתה מהירות הדהירה של הסוס באה לידי ביטוי בפגיעה. ללא הארכוף והיכולת להשעין רגליים מיושרות בסד תמיכה זה, היה הרוכב נופל מהסוס בעת ההתנגשות עם המטרה.
הארכוף הומצא ככל הנראה בסין במאות הראשונות לספירה, והוא הגיע למערב בתחילת ימי הביניים המוקדמים.
היסטוריה של חילות הפרשים > עמי הסוסים של הערבה

הערבות הגדולות של מרכז מערב אסיה וחלקים גדולים מאירופה המזרחית סיפקו שפע כרי מרעה לסוסים ולמקנה. מאחר שהיו פחות טובים לחקלאות מתורבתת מאשר אזור הסהר הפורה ועמקי הנהרות של סין, סיפקו ערבות אסיה מקום מחיה לעמי נוודים שהתבססו על פשיטות על יישובים חקלאיים וביזה כדי לקיים את עצמם. עמי נוודים אלה הסתמכו על חיל פרשים קטלני במהלך פשיטותיהם, שהיו מהירות וקטלניות. בשבילם המלחמה לא הייתה רק תכלית אסטרטגית אלא גם אורח חיים. מתוך עמי נוודים אלה, המונגולים הם הידועים ביותר אך גם השבטים הטורקים, הצ'רקסים ההונים והקוזאקים.
למעשה, מאז המאה החמישית לספירה החלו גלים של עמי פרשים לתקוף את פרס, ביזנטיון ומזרח אירופה. עמי פרשים אלה כללו את ההונים ההפתליטים
(הונים לבנים), הבולגרים והאווארים. התקיפות החוזרות והנשנות שלהם היוו למעשה את אחד הגורמים להתשתן הצבאית, שהפכה אותן לפגיעות ביותר ומוכנות ליפול בידי המוסלמים.
במאה השישית לספירה עלה כוחם של השבטים הטורקיים והם הקימו אימפריה שהשתרעה מגבולות הקיסרות הסינית עד לגבולות הקיסרות הביזנטית. מי שבלם את הפלישות הטורקיות היו דווקא הערבים. הללו לא היו עם פרשים מובהק אך תרמו רבות להתפתחות חיל הפרשים באמצעות השבחת וטיפוח סוסי רכיבה וסוסי מלחמה איכותיים. הערבים נעזרו בגמלים על מנת לחצות מדבריות שנחשבו אז לבלתי עבירים ולתקוף את האויב במקומות שבהם הוא לא מצפה להם. במאה התשיעית לספירה, עקב סכסוכים פנימיים בעולם המוסלמי, החלו הח'ליפים להנהיג את שיטת העבדות הצבאית – כלומר: רכישת לוחמים לצבא בתור עבדים. את החיילים הם רכשו בעיקר מקרב עמי הפרשים של הערבה וגם דאגו לאסלם אותם. הללו התגלו כמצביאים מוצלחים ביותר, לעיתים אף יותר מהערבים עצמם, ובהחזיקם את הרסן הצבאי הם לאט לאט השתלטו על החליפות הערבית הגדולה באסיה ובמזרח התיכון. הבולטים בשבטים אלה היו הטורקים, הסלג'וקים והממלוכים. הללו הסתמכו בעיקר על חיל פרשים קל, והטקטיקה שלהם התבססה על נסיגות והימנעות ממגע כאשר המצב בשדה הקרב נטה לרעתם – זאת בניגוד לאתוס המערבי, שנוצר ביוון אך השתכלל בימי הביניים וגרס שבשם הכבוד יש לחתור למגע בכל מחיר, לא משנה מה המצב.
למרות הכיבושים הנרחבים של ההונים והטורקים, עם הפרשים שכבש הכי הרבה שטחים והטיל הכי הרבה מורא היו המונגולים. המונגולים התבססו על פרשים קלים, החמושים בקשתות מורכבות שמהן אפשר לירות תוך כדי רכיבה. הפרשים העדיפו להימנע ממגע ישיר עם כוחות חי"ר ופרשים כבדים, ונהגו לביים נסיגת פתע כדי למשוך את האויב למלכודת ואז להמטיר עליו גשם של חיצים. מאחר שהפרשים המונגולים היו קלים, הם היו מסוגלים לתמרונים מהירים ומורכבים. פרש מונגולי טיפוסי היה חמוש בקשת מורכבת, חרב, רומח קל והיה לבוש בשריון קל ועליו חולצה ממשי, שנועדה לרכך פגיעות של חיצים. בניגוד לעמי פרשים קודמים, הפרשים המונגולים כבר היו מצוידים באוכף וארכוף (משוורת) שאפשר להם שליטה הרבה יותר טובה בסוסים (זה היה, אולי, אחד היתרונות הגדולים שלהם על ההונים והטורקים). ואכן, האימפריה המונגולית הגיעה לשיאה במאה ה-13 תחת הנהגתו של ג'ינג'יס חאן ויורשיו, כאשר המונגולים שלטו באימפריה שהשתרעה מסין עד פאתי ארץ ישראל ואף כללה חלקים מטורקיה. המונגולים נבלמו לבסוף, כאשר צבאם הובס ב-3 בספטמבר 1260 בקרב עין ג'אלות בידי הממלוכים ממצרים, שהונהגו בידי הסולטאן ביברס. לאחר מכן המונגולים התפצלו לכמה מדינות נפרדות וכוחם דעך עד שבמאה ה-16 נכבשו רוב שטחיהם על ידי שכנים חזקים מהם.
היסטוריה של חילות הפרשים > ימי הביניים באירופה – עידן האבירים

לאחר חורבנה של רומא, נכנסה אירופה לתקופת ימי הביניים. לאחר שבתחילת ימי הביניים הגיע הארכוף מסין לאירופה ושיפר את ביצועי הפרשים, החלו לקראת המאה ה-8 להופיע האבירים. אנשים אלה היו לא רק לוחמים מקצועיים, אלא היוו מעמד משל עצמם. מעמד זה נקרא מעמד האצולה, אך לא כל אציל היה אביר – את התואר "אביר" נדרש האציל הצעיר להרוויח בשדה הקרב. עם הזמן ההבדל הזה נחלש, ואצילים רבים נחשבו לבעלי מעלות מיוחדות כגון אומץ, נאמנות וכו' מתוקף לידתם. האבירים נלחמו בדרך כלל כפרשים, אך לעיתים ירדו מסוסיהם ונלחמו כחי"ר כבד. בשלבים המוקדמים התבסס מיגונם על שריון שרשראות ומגן גדול, אך שריון זה לא היה עמיד בפני פגיעות קשות, ולכן, החל מהמאה ה-14 הוחלף בהדרגה בשריון הלוחות. גם סוסיהם של האבירים היו מוגנים בשריון, לרוב בד עבה או שריון מתכת אצל אריסטוקרטים עשירים. על השריון נהגו ללבוש בגד כלשהו על מנת להגן על השריון מקרני השמש ולמנוע את התחממותו. לרוב, הבגד כלל ציור של צלב או סמל הרלדי של האביר.
בראשית ימי הבינים כלי הנשק היו קלים יותר מאשר בסופה. כלי הנשק העיקריים הגיעו מהעת העתיקה וכללו מיני חניתות, חרבות וגרזנים. החרב העיקרית ששימשה את האבירים בתחילת ימי הביניים היא הספאטה שמקורה ברומא העתיקה. זוהי חרב ישרה שאורכה מגיע ל 60–80 ס"מ. עם התפתחות השריון הזדקקו האבירים לכלי נשק כבדים יותר שיכולים לפצח את השריון הכבד. כך נוספו להם קרדומים, פטישי קרב, מורג פרשים, נשקי מוט ואחרים. החרב עברה שינויים רבים ומחרב באורך של עד 80 ס"מ הגיעה לממדי ענק של מטר וחצי בתחילת הרנסאנס (זו הייתה חרב דו-ידנית ולצידה תפעלו האבירים חרבות שניתן היה להניף ביד אחת ואורכן כ-100 עד 120 ס"מ).
האבירים נשאו רומח כבד לצורך ההסתערות הראשונית, שבהמשך הקרב הוחלף בחרב ארוכה או חרב קצרה על מנת לקצור בשורות האויב מטווח קצר. הטקטיקה הייתה בדרך כלל הסתערות במבנה טריז, על מנת לשבור את קווי האויב.
עמי ערב אימצו בחום את חיל הפרשים. בתחילת מסעי הכיבוש שלהם במאה ה-7 הורכב רובו של הצבא הערבי מפרשים, על פי רוב פרשים קלים. הפרשים הערבים היו שונים מאלה האירופאים, לא רק במאפייניהם הטקטיים אלא גם במאפייניהם התרבותיים ובתורת הלחימה שלהם. ההבדל העיקרי בין הפרשים הערבים לאירופאים היה בצורת הלחימה. במקום הסתערות בטריז דחוס, הערבים נטו להשתמש יותר בקשתות וחיצים. עם הזמן, גם הערבים התחילו להשתמש בשריון עבה יותר ופרשיהם הכבדים היו דומים בחימושם לפרשים האירופאים הכבדים, למעט הרומח. בהשפעת מסעי הצלב והשימוש הנרחב של הערבים בקשתים רכובים, הופיעו פרשים קלים גם בצבאות אירופאים. הפרשים הקלים היו מוגנים בדרך כלל בשריון קל ומגן קטן ותפקידם העיקרי היה שמירת פרשי האויב הרכובים הרחק מהצבא העיקרי. לאחר מכן, הפרשים הכבדים היו מגיעים למרחק דהירה קצר ומסתערים על האויב.