stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניקולס גילמן
ביוגרפיה > ראשית חייו ומשפחתו

גילמן נולד ב-3 באוגוסט 1755 באקסטר, פרובינציית ניו המפשייר, לאן (טיילור) ולניקולס גילמן, והיה הבן השני במשפחה בת שישה ילדים. לגילמן היו ארבעה אחים ואחות אחת שנקראו (מהגדול עד הצעיר) ג'ון, ניקולס, נתנאל, אליזבת, סמואל ודניאל. היו לו גם שני אחים שמתו לפני גיל שנה. הוא נולד במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, ועד מהרה נהיה מודע לאחריות הצבאית הכרוכה באזרחות במושבה בניו אינגלנד. לאחר שלמד בבתי ספר ממלכתיים מקומיים, הוא הפך לפקיד בבית המסחר של אביו, אך הקרע הגובר בין המושבות לבריטניה הכניס את גילמן במהירות למאבק לעצמאות. סוחרי ניו אינגלנד, במיוחד, התרעמו על ניסיונו של הפרלמנט לשים קץ ל"הזנחה המיטיבה" שלו בענייני הכספים והפוליטיים של המושבות על ידי נקיטת צעדים לגיוס ולאכיפת העלאת אמצעי הכנסה שאמריקאים רבים ראו בהפרות של זכויותיהם כאזרחים בריטיים. . אביו של גילמן, יחד עם נתנאל פולסום ואנוך פור, הופיעו כמנהיגים של מטרת הפטריוטים באקסטר.
הוא ייצג את הקהילה שלו בקונגרסים המחוזיים של ניו המפשייר, שהתכנסו מיד לאחר פרוץ מעשי האיבה בלקסינגטון וקונקורד ב-1775 ואשר ניסחו מאוחר יותר את חוקת המדינה. במהלך המהפכה האמריקאית שימש כגזבר המדינה. אחיו הבכור, ג'ון, היה סמל בפלוגת המיליציה של אקסטר שצעדה להילחם ב-Redcoats סביב בוסטון. ניקולס נשאר מאחור אבל היה תומך נלהב של מטרת הפטריוטים, והוא כנראה התאמן עם גדוד המיליציה המקומי.
ביוגרפיה > מלחמת המהפכה

בנובמבר 1776, ועדה של בית המחוקקים של המדינה מינתה את גילמן לשמש כשליש, או קצין מינהלי, של רגימנט ניו המפשייר השלישי. יחידה זו הייתה בתהליך של ארגון מחדש מלא בהנחיית מפקדה, קולונל אלכסנדר סקמל. קצין קרבי מעולה, סקמל עשה שימוש טוב בכישרון הניהולי של גילמן במשימה ליצור כוח לוחם חזק מתוך משאבי כוח האדם המוגבלים העומדים בהישג יד - שילוב של מגויסים טריים מרחבי המדינה וותיקים מרופטים של מערכת טרנטון-פרינסטון. עם הזמן, רגימנט ניו המפשייר ה-3 הוכר כאחד מעמודי התווך של הצבא הקונטיננטלי של גנרל ג'ורג' וושינגטון.
מכיוון שניו המפשייר שוכנת לאורך נתיב הפלישה הגדול מקנדה לניו יורק, וושינגטון העניק לגדודים שלה תפקיד מפתח בהגנה האסטרטגית של מדינות הצפון. באביב 1777 גילמן ושאר הקצינים ואנשי רגימנט ניו המפשייר ה-3 צעדו לפורט טיקונדרוגה באגם שמפלן כדי להשתתף בניסיון של כוחות אמריקאים לעצור את התקדמותו של צבא רב עוצמה של אנשי קבע בריטים וגרמנים ואנשי עזר אינדיאנים. תחת הגנרל ג'ון בורגוין. קשיים בתיאום המאמצים של כמה מדינות שונות הפכו את הניסיון הצבאי הראשון של גילמן לחוויה של תבוסה. הכוחות הבריטיים הוותיקים איגפו את המבצר, ורק ברגע האחרון חיל המצב, כולל ניו המפשייר ה-3, נמלט מלכידה על ידי עריכת מסע לילה מסוכן. הנסיגה האמריקנית נמשכה עד תחילת הקיץ עד ששילוב של קשיי תחבורה בריטיים וטקטיקות עיכוב שננקטו על ידי הקונטיננטלים האט לבסוף את התקדמות האויב. עיכוב זה איפשר זמן לגיוס המוני של מיליציות ניו אינגלנד, כולל גדוד מתנדבים בניו המפשייר בראשות ג'ון לנגדון ואביו של גילמן. זה גם סיפק למייג'ור גנרל הורשיו גייטס זמן להקים עמדות חדשות ליד סרטוגה, ניו יורק, כדי לחסום את התקדמותו הנוספת של בורגוין, ולאחר מכן, ברגע שלגייטס היה יתרון מספרי, לנתק את קו הנסיגה הבריטי לקנדה. במהלך מסע זה, גילמן הועסק עסוק בפיקוח על הכשרתם ומוכנותם של אנשי סקמל. הוא השתתף עם יחידתו בשני קרבות חשובים בחווה של פרימן, שם יחידותיו של בורגוין היו כה מוכות עד שבורגוין נאלץ בסופו של דבר להיכנע עם כל צבאו.
לא גילמן ולא סקמל זכו להפוגה לאחר הניצחון הגדול הזה. פחות משבוע לאחר הכניעה הבריטית, יצא רגימנט ניו המפשייר ה-3 לתגבר את הצבא הראשי של וושינגטון ליד פילדלפיה. הבירה האמריקאית נפלה לאחרונה לידי כוח בריטי גדול יותר, והניו אינגלנדרים נאלצו לבלות חורף קשה בשלגים של ואלי פורג'. אותו מאהל חורף העמיד את יחידות צבא היבשת במבחן העליון שלהן, תקופה של סבל ומחסור שממנה יצאו כצוות קרבי קשוח ומקצועי. כישוריו הניהוליים של גילמן באו לידי ביטוי בתקופה זו. כאשר וושינגטון בחר בקולונל סקאמל לשרת כשליש גנרל של הצבא הקונטיננטלי, סקמל הפך את גילמן לעוזרו. קידום לדרגת קפטן הגיע לאחר מכן ביוני 1778.
במשך שארית המלחמה, גילמן מצא את עצמו בקרבת המנהיגים הצבאיים של הצבא היבשתי. חובותיו בביצוע שלל המשימות הנחוצות לשמירה על כוח בשטח העמידו אותו בקשר יומיומי עם וושינגטון, הברון פון שטויבן, הנרי נוקס, נתנאל גרין ואחרים. הוא ראה באופן אישי פעולה בקרבות הנותרים שנלחמו על ידי הצבא הראשי של וושינגטון, כולל מונמות' ויורקטאון, תוך שהוא ממשיך להחזיק במינוי הקפטן שלו בקו ניו המפשייר. מותו של קולונל סקמל, לעומת זאת, במהלך ההתכתשות המוקדמת לפני יורקטאון גזל ממנו הרבה מהשמחה של אותו ניצחון גדול. לאחר מות אביו בסוף 1783, הוא פרש משירות צבאי וחזר לאקסטר כדי לקבל את השליטה על עסקי המשפחה.
ביוגרפיה > מדינאי

בתום המהפכה, גילמן נבחר לאחד מ-31 החברים המקוריים של אגודת הסינסינטי. הקריירה של גילמן כסוחר התגלתה כקצרת מועד. הקריירה שלו כמדינאי נמשכה עשרות שנים. שירותו של גילמן כקצין בצבא הקונטיננטלי חשף אותו לרבים מהרעיונות של לאומנים בולטים כמו וושינגטון ואלכסנדר המילטון. השפעתם, מסורת השירות של משפחתו ומיומנותו המיוחדת בארגון, הכל יחדיו להסיט את הצעיר הוותיק לקריירה פוליטית. בשנת 1786, בית המחוקקים של ניו המפשייר מינה את גילמן לקונגרס הקונטיננטלי. הוא גם נבחר בשנת 1786 לייצג את המדינה בוועידת אנאפוליס. למרות שהוא לא יכול היה להשתתף, בחירתו הכירה בהופעתו של גילמן כדובר לאומני מאחר שהוועידה נקראה במיוחד כדי לטפל בבעיות הכלכליות החמורות של המדינה ובחוסר היכולת של המדינות הנפרדות או הקונגרס לפתור אותן.
התפרצות התסיסה וההתקוממות הסמויה במערב מסצ'וסטס בסוף 1786 חיזקה עוד יותר את מחויבותו של גילמן לשנות את תקנון הקונפדרציה. באותה שנה, הוא עזר לדכא את מהומות כסף הנייר. הוא שמח לשרת את מדינתו כנציג בוועידת החוקה שהתכנסה ביולי 1787. למרות שהוא וחברו הנציג מניו המפשייר ג'ון לנגדון, מפקדו לשעבר של אביו, הגיעו לפילדלפיה לאחר שההליכים היו בעיצומם, שניהם הצטרפו מיד לוויכוחים ועזרו להמציא את הפשרות הדרושות להפקת מסמך שעשוי לזכות באישור בכל מדינה ואזור.
במהלך המאבק שלאחר מכן להבטיח את אשרור החוקה של ניו המפשייר, גילמן נשאר בניו יורק כחבר בקונגרס הקונטיננטלי, אך הוא שמר על קשר הדוק עם אחיו, ג'ון, שהיה אחד ממנהיגי כוחות האשרור של המדינות. בשיתוף פעולה, האחים השתמשו בכל השפעתם הפוליטית הניכרת כדי להנדס ניצחון 57-47 בהצבעה הסופית.
כשהקונגרס הראשון של ארצות הברית החדשה של אמריקה התכנס בניו יורק ב-1789, גילמן היה נוכח כחבר בבית הנבחרים, מושב אותו מילא במשך ארבע קדנציות. בתקופה זו האחים גילמן הגיעו לגדולה בפוליטיקה של ניו המפשייר. ג'ון הפך למושל, תפקיד בו כיהן במשך ארבע עשרה קדנציות, בעוד שניקולס פתח בקריירה בבית המחוקקים של המדינה. לאחר שחזר לאקסטר, חידש ניקולס את הקריירה הפוליטית שלו ב-1800, ושימש כהונה כסנאטור במדינה.
במהלך תקופה זו החלו הנאמנויות הפוליטיות של גילמן להשתנות. בתחילה היה לאומן מובהק, הוא תמך בפדרליסטים בזמן שהמפלגה הובילה את המאבק לאיחוד מחייב יותר של המדינות. עם זאת, ברגע שהתפיסה הזו התבססה היטב, גילמן הפך יותר ויותר מודאג מהצורך להגן על האדם הפשוט מפני שימוש לרעה בכוח על ידי הממשלה. כתוצאה מכך, הוא נתן את תמיכתו למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שהחלה להיווצר סביב תומאס ג'פרסון. בשנת 1801, הוא קיבל את המינוי מג'פרסון לנציב פשיטת רגל פדרלי. לאחר ניסיון אחד לא מוצלח, הוא נבחר לאחר מכן לסנאט של ארצות הברית בשנת 1804 כג'פרסוני. ב-17 ביוני 1812 הוא הצביע נגד המלחמה נגד בריטניה, אך הסנאט הצביע 19 מול 13 בעד המלחמה. למרות שגילמן מיעט לדבר באריכות בוויכוחים חקיקתיים, חבריו הכירו ביכולתו הפוליטית. הוא נשאר חבר משפיע בסנאט עד מותו ב-2 במאי 1814 בזמן שחזר הביתה מוושינגטון במהלך הפסקה.
גילמן סיכם את אמונתו בחשיבותה של ממשלה לאומית חזקה ביום שלאחר חתימת החוקה. הוא כינה את החוק העליון החדש של הארץ "הטוב ביותר שיכול לעמוד בהסכמה פה אחד של המדינות באמנה; זה נעשה על ידי מקח ופשרה, אך למרות חוסר השלמות שלו, אימוצו תלוי (לפי שיקול דעתי הקלוש) אם נהפוך לעם מכובד, או לעם שנקרע לגזרים... ונעשה בזוי לעידנים." המילים הללו אפיינו את גילמן, אבל הצניעות שלו לא הצליחה להסוות את הגאווה המוצדקת שחש כמובן בהישגם של האבות המייסדים שגילמן לקח בו חלק לא קטן.
הערות שוליים

↑  "Signers of the Constitution: Historic Places Commemorating the Signing of the Constitution". 1976.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1081427280  ISNI: 0000 0000 2535 2740  LCCN: n84149436  SNAC: w67j29x3  US Congress: G000215  VIAF: 60488665   WorldCat (עם VIAF): 60488665 
צו מאת ניקולס גילמן, גזבר ניו המפשייר, אקסטר, 1781
שלטו של ניקולס גילמן
דיוקן מאת אלברט רוזנטל לאחר אדוארד גרין מאלבון, 1900.
אקסטר, ניו המפשייר, ביתו של ניקולס גילמן
פקודות כלליות של ג'ורג' וושינגטון: החלק התחתון (24 במאי 1779) מונה את קפטן ניקולס גילמן, מגדוד השלישי של ניו המפשייר, כעוזר של הגנרל
רציחות האוסייג'

תיעוד ב"תיק הרצח הייל – רמזי", מאוסף אוקלהומה בארכיון התצלומים של החברה ההיסטורית של אוקלהומה
רציחות האוֹסֶייג' (באנגלית: Osage Indian murders) היו סדרה של רציחות של אנשים משבט האוסייג' (אנ') במחוז אוסייג' (אנ') שבמדינת אוקלהומה בארצות הברית בשנים 1910–1930 כחלק ממזימה להשתלט על אדמות מניבות נפט שבני שבט זה היו בעליה.
עיתונים תיארו את מספרם ההולך וגובר של מקרי הרצח שלא נפתרו כ"שלטון טרור", שהתרחש בשנים 1921–1926. מספר ההרוגים המשוער מגיע למאות, אם כי המספרים המדווחים הרשמיים נמוכים משמעותית ומסתכמים בעשרות בודדות. מקורות מסוימים מדווחים כי 60 ילידים נרצחו או יותר משנת 1918 עד 1931. עם זאת, מחקירות חדשות יותר עולה כי מקרי מוות חשודים רבים יותר במהלך תקופה זו עלולים היו להיות מתועדים לא נכון, או שתועדו במכוון באופן שגוי (כלומר לא כרצח אלא תאונה/מוות ממחלה/התאבדות וכיוצא בזה) כדי לחפות על היותם מקרי רצח בפועל. בסוגיה זו מרחיב העיתונאי דייוויד גראן בספרו "רוצחי פרח הירח: רציחות האוסייג' ולידת ה-FBI". על פי ההשערות שהועלו, הרציחות בוצעו על ידי אנשים שהייתה להם כוונה להשתלט על העושר הגדול של האוסייג', שאדמתם נמצאה כעשירה בנפט ואשר לכל אחד מהם הייתה זכות קניינית בלתי ניתנת להעברה על אדמות שזיכו אותם בדיבידנדים שנתיים גדלו ככל ששאיבת הנפט באזור התרחבה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
חקירת גופי אכיפת החוק, ובהם לשכת החקירות (BOI; הגוף שקדם ל-FBI), חשפה גם שחיתות נרחבת בקרב גורמים מקומיים המעורבים בתוכנית הפטרונות על הרווחים של בני האוסייג', לפיה בני האוסייג' לא נתפסו אחראיים מספיק כדי לנהל את הכספים שלהם ולכן מונה להם פטרון שסייע להם והיה בשליטה מלאה על כספי התמלוגים שהם קיבלו, פעמים רבות אותם פטרונים ניצלו את מעמדם כדי לעשוק את בני האוסייג' על ידי רכישות מפוקפקות דרך קרובים או מכירה במחיר גבוה יותר ממחיר השוק לבני האוסייג' - זאת למרות הטרוניה של בני האוסייג' שטענו שאינם זקוקים לפטרונים אלו.
 בשל השחיתות הרבה של השלטון המקומי והקשרים של רבים מהפטרונים שהיו לרוב חברים מכובדים ובעלי כוח והשפעה בסביבה, מרבית מקרי הרצח מעולם לא הגיעו למשפט, אם כי חלק מהגברים הורשעו ונידונו למאסר. לאחר שהמשפט המרכזי בנושא מצא את האשמים ברצח בני האוסייג' כאלו שתכננו להתחתן עם בני השבט כדי לזכות בזכות הקניינית שלהם באדמה על ידי רציחת בני זוגם לאחר החתונה, הקונגרס שינה את החוק כדי לאסור על מי שאינם בני האוסייג' לרשת את תמלוגי הנפט של השבט. לאור התלונות על שיטת הפטרונות, ממשלת ארצות הברית החלה לנהל ישירות את הכספים שמשולמים לבני האוסייג'.
בשנת 2000 הגישו נציגי שבט האוסייג' תביעה נגד מחלקת הפנים של ארצות הברית בטענה שזו לא ניהלה את הנכסים כראוי ושילמה לאנשים את התמלוגים שהם נועדו להם. התביעה הוסדרה בשנת 2011 תמורת 380 מיליון דולר ותוך התחייבויות של הממשל הפדרלי של ארצות הברית לשפר את ניהול תוכניות התמלוגים.
בשנת 2017 יצא לאור ספר "רוצחי פרח הירח", המוקדש לאירוע, ובשנת 2023 יצא לאקרנים סרט באותו השם.
הערות שוליים

↑  MARGO JEFFERSON, "BOOKS OF THE TIMES; Digging Up a Tale of Terror Among the Osages", New York Times, 31 August 1994, accessed 2 December 2011
↑  Grann, David. Killers of the Flower Moon: the Osage Murders and the Birth of the FBI. p. 307-308. Vintage, 2017.
↑  "A Historic Settlement with the Osage Tribe of Oklahoma", Department of Justice, 21 October 2011; accessed 3 March 2017
↑  Melissa Howell, "The Reign of Terror", The Oklahoman (OKNews), 12 January 2014; accessed 3 March 2017
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קטיה דיין

אין תמונה חופשית
קטיה דיין (נולדה בשנת 1964 לערך) היא רופאה מנתחת, מנהלת מחלקה כירורגית בבית החולים וולפסון - האישה הראשונה והיחידה (נכון ל-2019) שמנהלת מחלקה כירורגית בישראל. מדריכה קלינית באוניברסיטת תל אביב ומנהלת האקדמיה לכירורגיה מטעם איגוד הכירורגים.
ביוגרפיה

אביה של קטיה דיין הוא רופא, ניצול שואה, שגדל בתוניס והיגר לצרפת, שם התמחה במחלות זיהומיות והקים את בנק הדם הראשון במרוקו. בשנות ה-50 של המאה ה-20 עלה לישראל.
אימה, שהייתה מורה ורואת חשבון, עלתה לישראל מטנג'יר, שבמרוקו, עם עליית הנוער אחרי קום המדינה. ההורים הכירו בקיבוץ, ונסעו יחד לטנג'יר, שם נולדה קטיה, ומשם היגרו לפריז. קטיה גדלה בכפר קתולי ליד פריז. בשנת 1971 היגרו לישראל. לקטיה אח אחד.
שירתה בצה"ל כמדריכת טנקים בעת מלחמת לבנון הראשונה. בעלת תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת תל אביב (סיימה ב-1990) וכן בוגרת תואר ראשון במדעי הרפואה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב (בהצטיינות). ביצעה התמחות בניו יורק.
בשנת 2000 החלה לעבוד כרופאה כירורגית בכירה במחלקתו של פרופסור אילן חרוזי (כירורגית ב') במרכז הרפואי וולפסון בחולון, בשנת 2008 מונתה ד"ר דיין לתפקיד סגנית מנהל המחלקה, בשנת 2013 מונתה למנהלת בפועל של המחלקה כירורגיה ב' ומנהלת השירות הלפרוסקופי, והחל משנת 2016 היא מנהלת המחלקה.
דיין מרצה באוניברסיטת תל אביב וזכתה באות המרצה המצטיין באוניברסיטת תל אביב מספר פעמים. נוסף על כך, היא מדריכה ב-מ.ס.ר מטעם האיגוד הכירורגי.
תחומי התמחות

דיין היא מומחית בכירורגיה כללית וזעיר-פולשנית (לפרוסקופית) ומנתחת:
ניתוחי בקע
ניתוחים פרוקטולוגיים
כיס מרה ודרכי מרה
טחול
מעי גס ומעי דק
מטופלים בעלי השמנת יתר חולנית
נוסף על כך, היא מטפלת בהזרקת בוטולינום טוקסין במקרים של הזעת יתר וקמטי הבעה.
חברות באיגודים וועדות מקצועיים

ההסתדרות הרפואית הישראלית
האיגוד הכירורגי הישראלי
האיגוד הישראלי והאירופאי לכירורגיה אנדוסקופית - EAES
החברה הישראלית לכירורגיה של הקולון והרקטום
החברה הישראלית הכירורגית להשמנת יתר
ועדת ההיגוי של בחוג לכירורגיה באוניברסיטת תל אביב בנושא הוראה כירורגית
ועדת בחינות (שלב ב') בכירורגיה כללית
ועדה ממונה מטעם אוניברסיטת תל אביב לבחינות בתחום הכירורגיה.
חיים אישיים

קטיה דיין נשואה למשה, ואם לבן. מתגוררת במושב גן חיים.
הערות שוליים

↑  הודעה על מינויה של ד"ר קטיה דיין למנהלת מחלקה כירורגית בבית חולים וולפסון, באתר בית החולים
↑  הפרופיל של קטיה דיין, באתר b144
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קטיה דיין".
הולנד באירוויזיון 1959

הולנד באירוויזיון 1959 השתתפה עם השיר "Een beetje", שבוצע על ידי הזמרת ההולנדית טדי סחולטן. זוהי השתתפותה הרביעית של הולנד בתחרות הזמר של האירוויזיון. את השיר והזמר בחרה רשות השידור ההולנדית בקדם לאומי, הדומה לפסטיבל סן רמו האיטלקי.
לפני האירוויזיון

הקדם הלאומי נערך באולפני AVRO שבהילברסום, בהנחייתה של קארין קראייקמפ. כל שיר מתחרה בוצע על ידי שני זמרים שונים. לבסוף, ניצחו הזמר והשיר שקיבלו את מירב הנקודות. הזמרת קורי ברוקן, שזכתה באירוויזיון 1957, השתתפה בקדם.
השיר הזוכה, Een beetje, נבחר על ידי הצבעות של חברי השיפוט השונים. אחר כך, ועדה נוספת בחרה מי מבין שני הזמרים ששרו את "Een beetje". לבסוף, סחולטן נבחרה.
| סדר | אמן 1 | אמן 2 | שיר | נקודות | מקום |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | קורי ברוקן וברוס לאו | גריטייה קאופלד & ג'ון דה מול | "Mijn hart en ik" | 103 | 3 |
| 2 | גריטייה קאופלד | דיק דורן | "Als ik denk aan geluk" | 27 | 7 |
| 3 | טוני ואן הולסט | קורי ברוקן | "Kleine zilv'ren ster" | 27 | 7 |
| 4 | ג'ון דה מול | גריטייה קאופלד | "Op het plein" | 28 | 6 |
| 5 | קורי ברוקן | ברוס לאו | "Iedere dag met jou" | 90 | 4 |
| 6 | די' דורן | טדי סחולטן | "De regen" | 154 | 2 |
| 7 | ברוס לאו | טוני ואן הולסט | "Angelina" | 53 | 5 |
| 8 | טדי סחולטן | ג'ון דה מול | "Een beetje" | 235 | 1 |
באירוויזיון

ב-11 במרץ 1959 הופיע סחולטן על בימת האירוויזיון. היא שרה חמישית בסדר ההופעות, לפני שוודיה אחרי מונקו. עם סיום ספירת הקולות הגיע סחולטן למקום הראשון עם 21 נקודות. עם רישום הניצחון הפכה להולנד למדינה הראשונה שזוכה בשתי תחרויות שונות של האירוויזיון.
באירוויזיון > נקודות שהוענקו להולנד

| 10 נקודות | 9 נקודות | 8 נקודות | 7 נקודות | 6 נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  |  |  איטליה איטליה |  |
| 5 נקודות | 4 נקודות | 3 נקודות | 2 נקודות | 1 נקודות |
|  |  צרפת צרפת |  אוסטריה אוסטריה בלגיה בלגיה |  גרמניה גרמניה |  בריטניה בריטניה מונקו מונקו |
באירוויזיון > נקודות שהוענקו מגרמניה

| ציון | מדינה |
| --- | --- |
10 נקודות: 
9 נקודות: 
8 נקודות: 
7 נקודות: 
6 נקודות: 
5 נקודות: בריטניה בריטניה
4 נקודות: 
3 נקודות: שוודיה שוודיה
2 נקודות: 
1 נקודות: בלגיה בלגיה דנמרק דנמרק
הערות שוליים

↑  ESC National Finals - Netherlands 1959
↑  Eurovision Song Contest 1959 Results Page
↑  Eurovision 1959 Results: Voting & Points
↑  ESC History - Netherlands 1959
סיימון אולקוט

סיימון אולקוט (באנגלית: Simeon Olcott‏; 1 באוקטובר 1735 – 22 בפברואר 1815) היה עורך דין ופוליטיקאי בניו המפשייר. הקריירה שלו החלה לפני המהפכה האמריקאית ונמשכה לאחר מכן, ובין התפקידים בהם כיהן היו השופט הראשי של בית המשפט העליון של ניו המפשייר (1795–1801) וסנאטור ארצות הברית מניו המפשייר (1801–1805).
יליד בולטון, קונטיקט, אולקוט סיים את לימודיו במכללת ייל ב-1761, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בצ'ארלסטאון, ניו המפשייר. הוא הפך במהירות לפעיל בפוליטיקה ובממשל, ושימש כבורר עיר, מנחה ישיבות עיר וחבר בבית המחוקקים הקולוניאלי. הוא כיהן כשופט מחוז צ'שייר במהלך המהפכה האמריקאית, וכאשר כמה ערים במערב ניו המפשייר ניסו להצטרף לוורמונט לאחר המלחמה, אולקוט שימש כשופט עמית של בית המשפט העליון של ורמונט. ניסיון האיחוד התפרק במהרה, ואולקוט כיהן בבית המשפט לתביעות נפוצות של ניו המפשייר (1784–1790), כשופט של בית המשפט העליון (אחר כך שונה שמו לבית המשפט העליון של המדינה) (1790–1795), ושופט ראשי של בית המשפט העליון. בית דין (1795–1801). בשנת 1801 נבחר אולקוט למלא את המשרה הפנויה בסנאט האמריקני שנוצר לאחר התפטרותו של סמואל ליברמור, והוא כיהן בין השנים 1801–1805.
אולקוט מת בצ'ארלסטאון בשנת 1815 ונקבר בבית הקברות פורסט היל בצ'ארלסטאון.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אולקוט נולד ב-1 באוקטובר 1735 בבולטון, מושבת קונטיקט, והיה בנם של טימותי אולקוט ויוניס (וייט) אולקוט. הוא סיים את לימודיו במכללת ייל ב-1761, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בצ'ארלסטאון, ניו המפשייר.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

אולקוט שירת במספר משרדים מקומיים, כולל נבחר (1769–1770, 1771) וחבר בבית המחוקקים של הפרובינציה (1771–1774). בשנים 1770 ו-1772, אולקוט נבחר למנחה הישיבות בעיר צ'ארלסטאון. בשנת 1773, אולקוט מונה לשופט צוואה במחוז צ'שייר, והוא שירת לאורך כל המהפכה האמריקאית. בשנת 1781, כמה ערים במערב ניו המפשייר הצביעו לעזוב את ניו המפשייר ולהצטרף לוורמונט. כמה תושבים של עיירות אלו מונו או נבחרו למשרדי ורמונט, כולל אולקוט, שנבחר כשופט עמית של בית המשפט העליון של ורמונט. האיחוד בין עיירות נהר קונטיקט של ניו המפשייר וורמונט בוטל במהרה, ואולקוט התפטר כשופט עמית ב-1782.
ביוגרפיה > קריירה מאוחרת יותר

בשנת 1784 מונה אולקוט לשופט הראשי של בית המשפט של ניו המפשייר לתביעות נפוצות. הוא החזיק בתפקיד זה עד 1790, אז מונה לשופט של בית המשפט העליון של ניו המפשייר (שנונה מאוחר יותר לבית המשפט העליון של ניו המפשייר. הוא כיהן עד 1795, אז מונה לשופט ראשי, והוא כיהן בתפקיד זה עד 1801. כאשר נוצרו המפלגות הפוליטיות הראשונות במדינה, אולקוט הפך למזוהה עם הפדרליסטים.
סמואל ליברמור התפטר ממושבו בסנאט של ארצות הברית בשנת 1801. האספה הכללית של ניו המפשייר בחר באולקוט למלא את התפקיד הפנוי, והוא כיהן מ-17 ביוני 1801 עד 3 במרץ 1805.
ביוגרפיה > מוות וקבורה

אולקוט פרש לגמלאות עם סיום כהונתו בסנאט האמריקני והמשיך להתגורר בצ'ארלסטאון. הוא מת בצ'ארלסטאון ב-22 בפברואר 1815. הוא נקבר בבית הקברות פורסט היל בצ'ארלסטאון.
ביוגרפיה > משפחתו

בשנת 1783, אולקוט התחתן עם טריפנה טרי מאנפילד, קונטיקט. הם היו הורים לשלושה ילדים, בן ג'ורג' שמת בינקותו, בן שני בשם ג'ורג' (1785–1764), שהיה הקופאי הוותיק של שרטון נהר קונטיקט, והנרי, קצין קריירה בחיל הנחתים של ארצות הברית. שנפטר בשנת 1821.
בולי המנדט שלא הונפקו

ההצעה שזכתה במקום הראשון
ההצעה שזכתה במקום השני
ההצעה שזכתה במקום השלישי
חברי "אגודת חובבי בולים", אשר פעלה בתל אביב מאז מחצית שנות השלושים, ניסו ללא הצלחה בתקופת המנדט הבריטי בשנת 1945 לקדם הנפקה של בולי דואר חדשים.
בולי הדואר בארץ ישראל

במרבית השטחים, אשר היו תחת חסות האימפריה הבריטית בתקופה שבין מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, מקובל היה להנפיק מעת לעת בולי דואר חדשים. בולים אלו הונפקו תוך הקפדה על עיצוב איכותי וייצור מוקפד, והם נחשבים בקרב אספני הבולים כאחת מקבוצות הבולים היפות ביותר שהונפקו אי פעם.
בארץ ישראל הדברים התנהלו באופן שונה לחלוטין. עד 1927 השתמשו שלטונות דואר המנדט בבולים הצבאיים, אשר הונפקו בשנת 1917 כאמצעי זמני להפעלת דואר בשטחים שנכבשו מן האימפריה העות'מאנית. הם הוסבו בשנת 1920 לשימוש כבולי דואר אזרחיים על ידי הוספת הדפס רכב עם שם הטריטוריה - פלשתינה א"י. בשנת 1927 הונפקה סדרת "בולי הנוף", אשר עוררה ויכוחים פוליטיים ומחאות רבות מצד כל חלקי האוכלוסייה בארץ ישראל, יהודים, מוסלמים ונוצרים כאחד. כולם ראו את עצמם כנפגעים מהיבט זה או אחר של הבולים החדשים, ורק בקושי רב הושלמה הסדרה והונפקה לציבור.
שלטונות הדואר הבריטי למדו היטב את הלקח מן ההנפקה הבעייתית, והעדיפו להמשיך ולהדפיס שוב ושוב את אותה סדרת בולים במקום להתמודד פעם נוספת עם תהליך בעייתי של הנפקה חדשה.
אגודת חובבי בולים

בין העולים הרבים שהגיעו לארץ ישראל במהלך שנות השלושים הייתה קבוצה הולכת וגדלה של אספני בולים, רובם יוצאי גרמניה ומזרח אירופה, אשר פעלו לפיתוח תחביב איסוף הבולים בארץ ישראל. הם הקימו מועדוני אספנים בתל אביב ובחיפה, ויזמו מפגשים, הרצאות ופעילויות שונות עבור חובבי הבולים.
הנפקה של בולים חדשים מידי תקופה תורמת לא מעט למידת העניין שמגלים האספנים בתחביב בו הם עוסקים, והעובדה שעיצוב בולי הדואר של ארץ ישראל לא השתנה כמעט עשרים שנה הרגיזה מאוד את חובבי הבולים. במשך עשר שנים הם פנו שוב ושוב אל שלטונות הדואר בבקשה להחליף את העיצוב של בולי דואר המנדט, אולם נענו פעם אחר פעם בשלילה.
תערוכת פילא 1945

בשנת 1945 יזמו חברי "אגודת חובבי בולים" בתל אביב את הקמתה של תערוכת הבולים "פילא 1945". הייתה זו תערוכת הבולים הארצית הראשונה שהתקיימה בארץ ישראל, והיא זכתה לפרסום רב בעיתונות. 118 אספנים הציגו את אוספיהם בתערוכה שהתקיימה באולם התאחדות היצרנים של פלשתינה (רחוב מונטפיורי 13 תל אביב). היא הייתה פתוחה לציבור במשך ארבעה ימים (יום א', 8 באפריל ועד יום ד', 11 באפריל) ובמהלכה ביקרו בה כעשרים וחמישה אלף אנשים.
העניין בתערוכה חרג מן המעגל המקומי של חובבי הבולים בתל אביב. חברי המועדון הפילטליסטי בקהיר ואגודת הפילטליסטים בלבנון הציגו את בוליהם בתערוכה, והכינוי "מציג מספר 1" הוענק למר ג. ה. וובסטר, מנהל הדואר של פלשתינה, שהציג בתערוכה את האוסף האישי שלו בנושא דואר צבאי בריטי משנות השלושים. הדואר המנדטורי הנפיק שתי גלויות דואר רשמיות לכבוד האירוע, והכין חותמת מיוחדת שהוטבעה על דברי דואר שנשלחו מאתר התערוכה.
התחרות לעיצוב בול דואר חדש

שיתוף הפעולה לו זכו מצד הנהלת הדואר המנדטורי עודד את מארגני התערוכה לנצל את האירוע על מנת לקדם את היוזמה להנפקת בולים חדשים. הם הכריזו על תחרות נושאת פרסים לעיצוב בול דואר חדש בפלשתינה. מנהל הדואר המנדטורי, שהעניק את חסותו לאירוע, התייחס לתחרות בהקדמה שכתב לקטלוג התערוכה:
התעניינותן של האגודות הפילטליסטיות בבולי הדואר השפיעה בלי ספק על איכות הבולים, ציוריהם וצורתם, ומן הראוי לציין, שיוזמי התערוכה הזאת החליטו לעודד את ציור הבולים, המיועדים לשימוש בארץ ישראל בעתיד, על ידי התחרות פרסים לזוכים
ציירי הבולים התבקשו להגיש את הצעותיהם, לא יאוחר מיום 3 באפריל 1945, למשרד אגודת חובבי בולים, ברחוב נתן שטראוס 3 בתל אביב. לזוכים בתחרות הובטחו פרסים בסכום של 60 לירות ארץ ישראליות.
בנאום שנשא וובסטר במהלך טקס הפתיחה של תערוכת הבולים הוא חזר והבטיח כי יעיין בהוצאת בולים ארצישראליים חדשים, דבר שעורר תקוות גדולות בקרב מארגני האירוע. בין היתר הדגיש מנהל הדואר את הדברים הבאים:
נעים לי בתוקף כהונתי לפתוח את התערוכה שהיא הראשונה מסוגה בארץ... בשנים האחרונות דנה הנהלת הדואר הארצישראלי בשיפור סדרת הבולים הקיימת, שאינה משביעה את רצון הקהל ואף לא את רצון הממשלה, המעיינת בהוצאת סריה [סדרה] חדשה. המלחמה מנעה עד כה את הגשמת המגמה הזאת, אולם מאחר שהכריזה הנהלת הדואר על התחרות לסריה של בולים חדשים בין הציירים בארץ, שוב אין לפקפק שבין ההצעות השונות תהיה אפשרות לבחור בסדרת בולים שתהיה לכבוד לתפארת לקהל וכמובן גם למנהל הדואר שיוציאה.
ההצעות הזוכות

וובסטר מונה כיושב ראש ועד השופטים של התחרות לציור בול דואר א"י חדש, יחד עם נציגים ממגוון תחומים: בולאים, אומנים, ואנשי דפוס. גם קהל המבקרים בתערוכה התבקש להצביע בעד ההצעה המועדפת בעיניו, ובין אלו שבחירתם תתאים להחלטת צוות השופטים הובטח להגריל שלושה פרסים.
מבין שלושים ההצעות שהוגשו לתחרות על ידי הגרפיקאים בחר צוות השופטים בשלוש ההצעות היפות ביותר לדעתו. ביום 10 באפריל 1945 חולקו הפרסים לשלושת המעצבים שזכו במקומות הראשונים:
במעמד חלוקת הפרסים שב מר וובסטר ואמר, כי בקרוב יוצאו שלוש סריות של בולים חדשים בארץ עם הציורים הנ"ל.
מעניין לציין כי בעיני קהל המבקרים בתערוכה מצאו חן דווקא הצעות אחרות מאלו שבחרו השופטים. המבקרים התמרמרו על כך שכל ההצעות התמקדו בתמונות של נוף ועתיקות, ואיש ממגישי ההצעות לא טרח לנסות ולהביע בהצעתו את חזון התחייה של עם ישראל.