stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יע"ל (מבחן)
מבנה הבחינות

מבנה הבחינה של יע"ל ויעלנט זהה והן נבדלות כאמור בכך שבבחינת יעלנט המבחן מתבצע ברובו בעזרת מחשב.
שתי הבחינות מורכבות משלושה פרקים של שאלות ברירה ופרק רביעי בו נדרשים הנבחנים לכתוב חיבור. שלושת הפרקים הראשונים מכילים 22 שאלות והזמן המוקצב לכל אחד מהם הוא 20 דקות.
שניים משלושת הפרקים הראשונים משמשים לצורך חישוב הציון והפרק השלישי משמש למניעת השפעה של הבדלים בין נוסחים ומועדים שונים וכן לצורך בחינת תפקודן של שאלות שישמשו בנוסחים עתידיים של המבחן. הפרקים בנויים כך שאין כל דרך לדעת אילו מהפרקים משמשים לחישוב הציון בפועל, ולכן הנבחנים נדרשים להתייחס לכל הפרקים באותה מידה של רצינות. עם זאת, מאל"ו מציין כי בבחינה עצמה עשויים להופיע פרקים ושאלות מבחינות קודמות, וכן עשויים להיות שינויים במספר השאלות בפרק, בזמן המוקצב לפתרונו, וכן בהוראות אחרות לפתרון הבחינה.
סוגי השאלות בפרקים הם:
השלמת משפטים – בכל שאלה מופיע משפט בו חסרה מילה אחת או יותר והנבחנים צריכים לבחור את אפשרות התשובה המתאימה ביותר מבין האפשרויות המוצעות.
ניסוח מחדש – בכל שאלה מופיע משפט והנבחנים צריכים לבחור במשפט בעל המשמעות הקרובה ביותר למשפט המקורי מתוך האפשרויות המוצעות.
הבנת הנקרא – חלק זה כולל קטע קריאה ולאחריו מספר שאלות הבודקות הבנה של משפטים מתוך הקטע, תפקידם של מילה או משפט בקטע וכן הבנה של רעיונות המופיעים בקטע.
רמת הקושי של השאלות בכל חלק בפרק עולה באופן הדרגתי, למעט בחלק הבנת הנקרא (שם השאלות מסודרות לפי סדר הופעת נושא השאלה בקטע).
הפרק הרביעי בודק יכולת הבעה בכתב בעברית ומוקצבות לו 15 דקות. הנבחנים מתבקשים לכתוב חיבור בנושא המופיע בפרק. בפרק זה גם נבחני יעלנט מתבקשים לכתוב את החיבור בכתב יד, בעזרת נייר ועפרון. אורך החיבור הנדרש הוא בין 12 ל-15 שורות ועליו להיות בעל אופי המתאים לכתיבה אקדמית. החיבור מוערך על ידי שני מעריכים בלתי תלויים. הציון של פרק החיבור מהווה שליש מהציון הכללי. החיבור מוערך בארבעה ממדים: תוכן, ארגון, עושר לשוני ודיוק לשוני. טווח הציונים של כל אחד מהממדים נע בין 1 ל-7. הציון על החיבור הוא ממוצע הציונים שנתנו שני המערכים.
הציון בבחינה

הציונים במבחן יע"ל ויעלנט שקולים ונעים בין 50 ל-150. הציון במבחן מחושב כך שהציון עבור פרקי שאלות הברירה מהווה שני שלישים מהציון הסופי והציון עבור פרק החיבור מהווה שליש מהציון הסופי.
הכנה

כבכול מבחן, גם במבחני יע"ל ויעלנט היכרות מוקדמת עם מבנה המבחן וההוראות יכול לתרום להצלחה במבחן. לשם כך מופיעים באתר מאל"ו דוגמאות למבחנים לצורך התנסות.
קורסים להכנה למבחן ניתן למצוא במכוני ההכנה לבחינה הפסיכומטרית, במכינות קדם אקדמיות וכן בארגונים המסייעים לעולים חדשים.
ראו גם

הבחינה הפסיכומטרית
אמי"ר (מבחן)
מרכז ארצי לבחינות ולהערכה
הערות שוליים

1 2  מהי הבחינה, באתר מרכז ארצי לבחינות ולהערכה
↑  בחינת יע"ל, באתר מרכז ארצי לבחינות ולהערכה
↑  הרשמה לבחינה, באתר מרכז ארצי לבחינות ולהערכה
↑  בחינת יעלנט בתנאים מותאמים, באתר מרכז ארצי לבחינות ולהערכה
↑  בחינה בתנאים מיוחדים - מידע נוסף, באתר מרכז ארצי לבחינות ולהערכה
↑  מבנה הבחינה ומרכיביה, באתר מרכז ארצי לבחינות ולהערכה
↑  בחינת יע"ל - ציונים, באתר מרכז ארצי לבחינות ולהערכה
↑  הכנה לבחינה ובחינות להתנסות, באתר מרכז ארצי לבחינות ולהערכה
כנסיית עליית מרים (מוסטה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  רוטונדה, כנסייה, בזיליקה זוטרה 
 על שם:  מרים, אם ישו 
 מיקום:  מוסטה 
 מדינה:  מלטה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1860
 תאריך פתיחה רשמי:  1860 
 אדריכל:  ג'ורג'ו גרוגנט 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 קואורדינטות:  35°54′36″N 14°25′33″E﻿ / ﻿35.910080555556°N 14.4259°E﻿ / 35.910080555556; 14.4259
 mostachurch.com
  (למפת מלטה מוגדלת) ולטה ויקטוריה בירקירקארה לואה קומינוכנסיית עליית מרים(למפת מלטה רגילה) ולטה ויקטוריה בירקירקארה לואה קומינוכנסיית עליית מרים
 
פנים הכיפה
מוסטה והרוטונדה במרכזה מן האוויר
דגם הפצצה שפגע בכנסייה
כנסיית עליית מרים או בשמה הרשמי כנסיית הרובע, היכל מרים שעלתה למרומים (מלטית il-knisja Arcipretali Santwarju ta' Marija Mtellgha) היא כנסיית רובע השוכנת בעיר מוסטה במרכזו של האי מלטה שבמלטה. הוא בנויה בצורת רוטונדה הנושאת כיפה גדולה, ועל כן היא מוכרת בדרך כלל בכינוי "הכיפה של מוסטה" (Mosta dome) או "הרוטונדה של מוסטה" (Rotunda of Mosta).
הכנסייה

הרוטונדה הוקמה בין השנים 1833-1860 בכספי תרומות, סביב כנסייה קודמת, שאפשרה את המשך הפולחן בעת הבנייה. הכנסייה הוקדשה ב-15 באוקטובר 1871. האדריכל שתכנן את המבנה, ג'ורג'ו גרוגנט (Giorgio Grognet) בן מלטה, התבסס בתוכניותיו על הפנתאון ברומא, ובדומה לו, הקים בחזית הכנסייה פורטיקו שלו שישה עמודים. בפורטיקו עצמו ניצבים עשרה פסלי קדושים ערוכים בשתי קומות. כיפת המבנה שקוטרה 39.6 מטרים, היא בין הגדולות באירופה, והיא נראית היטב כמעט מכל רחבי האי. פנים הכיפה גולף בשנת 1930 וב-1960 הכיפה שופצה וחלקה החיצוני כוסה ביריעות נחושת. חזיתה האחורית של הכנסייה הושלמה רק ב-1968. רצפת הכנסייה הונחה במשך שנתיים, בין 1909 ל-1911, והיא עשויה משיש צבעוני.
ציור הנושא של הכנסייה (titular painting) מ-1687, הוא ציור המתאר את עליית מרים. היצירה היא מעשה ידיו של האמן המקומי בסקל בוהג'יאר (Baskal Buhagiar), והוא הועבר אל הרוטונדה מהכנסייה הקודמת. הוא שופץ ב-1827 והוגדל ב-1860 עם השלמת המבנה. ההכרה בציור כציור נושא נתנה על ידי הוותיקן ב-12 בדצמבר 1973, ולרגל האירוע, שנחגג ב-10 באוגוסט 1975 (חג עליית מרים), הוכתר ראשה של הבתולה בציור בכתר עשוי אבנים יקרות, ומשני צדדי הציור נתלו שש מנורות פולחן מכסף.
נס הפצצה

במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-9 ביוני 1942 בשעה 16:40, הפציצו מטוסי הלופטוואפה את מלטה, ולאחר שנלכדו באש נ"מ בריטית, השליכו את פצצותיהם מעל מוסטה ונמלטו. שלוש פצצות במשקל של 500 ליברות (כ-225 ק"ג) כל אחת פגעו בכיפת המבנה, בעת שכ-300 איש המתינו בתוכו לתחילת המיסה. שתיים מהפצצות החליקו על הכיפה ונפלו אל הרחבה שמחוץ למבנה, ואילו השלישית פערה חור בכיפה ונפלה את תוך הכנסייה. הפצצה פגעה בשניים מהקירות ולבסוף נחתה על רצפת המבנה. אף לא אחת משלוש הפצצות התפוצצה ואיש לא נפגע. האירוע נודע כ"נס הפצצה" (Il-Miraklu Tal-Bomba), ובכל שנה ב-9 באפריל בערב נערך טקס לציון האירוע, ונאמרת תפילת טה דאום. העתק של הפצצה מוצג בכנסייה.
לפי אחת הגרסאות על אירועי אותו יום, במהלך פירוק הפצצות נמצא שהן מולאו בחול ולא בחומרי נפץ, ונמצא פתק ועליו כתוב "ברכות מפלזן" מצוות העובדים בפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה שחיבלו בייצור הפצצות עבור הגרמנים. לגרסה זו אין תימוכין.
הערות שוליים

↑  האתר הרשמי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4798306-1 
פנים הכנסייה
כנסיית פטרוס אין גליקנטו

כנסיית פטרוס אין גליקנטו
פנים הכנסייה
פעילות בכנסייה
דגם ירושלים בתקופה הביזנטית המוצג בחצר הכנסייה
כנסיית פטרוס אין גליקנטו היא כנסייה ומנזר מודרניים בהר ציון השייכים למסדר האסומפסיוניסטים (אנ') הקתולי. הכנסייה הוקמה בין השנים 1924–1931 על בסיס כנסיות קדומות, הראשונה שבהן, כנסייה ביזנטית מהמאה הרביעית לספירה.
פירוש השם

שם הכנסייה: פטרוס של קריאת התרנגול (גלוס קנטוס = קריאת התרנגול בלטינית), מנציח סיפור מתוך פרשת מעצרו וחקירתו הלילית של ישו.
ישו נעצר ערב חג הפסח בגת שמנים (לאחר הסעודה האחרונה). בגת שמנים הוא ניבא לפטרוס, תלמידו, שהוא יתכחש לישו שלוש פעמים לפני קריאת התרנגול. מגת שמנים נלקח ישו, לפי המסורת הנוצרית, בעמק קדרון, דרך שער המים שליד מעיין הגיחון ובמעלה הר ציון אל בית הכהן הגדול קיפא.
בבית הכהן הגדול הוטחו בישו האשמות שונות, במסגרת חקירה לילית על ידי הכהן הגדול והסנהדרין. לאחר מכן נעצר בבית-כלא שהיה במקום עד הסגרתו למחרת לפונטיוס פילטוס, הנציב הרומי שגזר את דינו לצליבה.
פטרוס, כמתואר בברית החדשה, אכן התכחש לישו שלוש פעמים בטרם קרא התרנגול:
"ויתפּשׂוּ אותו ויוליכוהו ויביאוהו בית הכוהן הגדול ופטרוֹס הולך אחריו מרחוק. ויהי כי ביערוּ אש בתוך החצר וישׁבוּ יחדיו וישׁב גם פּטרוֹס בתוכם. ותראהוּ שׁפחה אחת יושב נגד האוּר ותבּט בו ותאמר: 'גם זה היה עִמו'. ויכחש בו ויאמר: 'אשה, לא ידעתיו'.  ועוד מעט ויראהוּ איש אחר ויאמר: 'גם אתה מהם', ויאמר פּטרוֹס: 'בן אדם, לא מהם אנוכי'. ואחרי עבור כשעה אחת טען איש אחר לאמור: 'אמנם גם זה היה עִמו כי גלילי גם הוא'. ויאמר פּטרוֹס: 'בן אדם, לא ידעתי מה אתה אומר', ועודנו מדבר והתרנגול קרא. וייפן האדון ויבּט אל פּטרוֹס, ויזכור פּטרוֹס את דבר האדון אשר דיבר אליו לאמור: 'בטרם יקרא התרנגול תכחש בי שלוש פעמים'. ויצא פּטרוֹס החוצה וימרר בבכי."
תולדות הכנסייה

במקום שזוהה כבית הכהן הגדול נבנתה כנסייה ביזנטית במאה הרביעית, שם הכנסייה היה "החרטה של פטרוס". הכנסייה נחרבה על ידי הסאסאנים, אך נבנתה מחדש ב-628 (פסיפסים מכנסייה זו משולבים בכנסייה המודרנית).
הצלבנים ערכו במקום שיפוצים נרחבים והם שקראו לו "פטרוס הקדוש של קריאת התרנגול".
ב-1845 הוקם בצרפת המסדר האסמפסיוניסטי (אנ') הקתולי. ב-1924 נמסר לידיו האתר וב-1931 הושלמה בניית הכנסייה שלא הייתה מרשימה ביותר. רק בשנת 2000 שופצה והיא כיום אחת הכנסיות היפות והבולטות בירושלים.
מבנה הכנסייה

הכנסייה משמרת את המבנה הביזנטי ובנויה כצלב קצר-זרועות. לכנסייה כיפה גדולה ובראשה שבשבת בדמות תרנגול. במפלס התחתון של הכנסייה נמצאו מערכות וחללים שנדמו לביזנטים כבורות-כלא. למעשה אלו הם מקוואות טהרה יהודיים שהועמקו בתקופה מאוחרת יותר לשימוש כבורות-מים. המסורת מקשרת את אחד הבורות עם בור הכלא בו שהה ישו בלילה שלפני הסגרתו וצליבתו. סביב שטח הכנסייה נמצאו שרידים רבים מהתקופה הביזנטית. ליד הכנסייה מוצג דגם מפורט של ירושלים בתקופה הביזנטית. כמו כן באתר נמצאו טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס.
ערעור על זיהוי המקום

סביר להניח שבניגוד למסורת הנוצרית, בית הכהן הגדול לא ניצב באזור זה. לפי החפירות ברובע היהודי סביר שבתי הכהנים היו בעיר העליונה (הרובע ההרודיאני), ויוספוס פלביוס אף מוסר במפורש שבימי המרד הגדול ביתו של חנניה כהן גדול היה בעיר העליונה (מלחמת היהודים ב, יז, ו, 426).
יתרות המט"ח של הודו

להודו יתרות מטבע חוץ גדולות; כולל החזקות מזומנים, פיקדונות בנק, אג"ח ונכסים פיננסיים אחרים הנקובים במטבעות שאינם המטבע הלאומי של הודו, רופי. הרזרבות מנוהלות על ידי בנק היתרות של הודו עבור ממשלת הודו והמרכיב העיקרי הוא נכסי מטבע חוץ.
יתרות מטבע החוץ משמשות קו ההגנה הראשון להודו במקרה של האטה כלכלית, אך לרכישת עתודות יש עלויות נלוות. יתרות המטבע חוץ מקלות עבור הודו על סחר ותשלום חיצוני ומקדמות פיתוח ותחזוקה מסודרים של שוק מטבע החוץ בהודו.
סך יתרות מטבע החוץ של הודו (פורקס) עמד על כ-609 מיליארד דולר ב-24 ביוני 2021, הגבוה ביותר אי פעם, עם רכיב נכסי מטבע החוץ (FCA) בסביבות 563.24 מיליארד דולר, יתרות זהב בסביבות 36.3 מיליארד דולר, SDR ("זכויות רישום מיוחד" אצל קרן המטבע הבינלאומית) של כ-1.5 מיליארד דולר וסביבות 4.97 מיליארד דולר בפוזיציות רזרוויות ב-IMF. הסקר הכלכלי בהודו לשנים 15–2014 טען כי הודו יכולה לכוון לעתודות מטבע חוץ של בין 750 מיליארד דולר לטריליון דולר.
יתרות מטבע החוץ של הודו מורכבות בעיקר מדולר אמריקאי בצורת איגרות חוב ממשלתיות אמריקאיות ואג"ח מוסדיות. עם כמעט 6.03% מרזרבות המט"ח בזהב. ה-FCA כוללים גם השקעות באיגרות חוב של ארצות הברית, אג"ח של ממשלות נבחרות אחרות ופיקדונות בבנקים מרכזיים ומסחריים זרים. החל מיולי 2021 מחזיקה הודו ברזרבות מטבע החוץ הרביעיות בגודלה בעולם (אחרי סין, יפן ושווייץ).
היסטוריה של יתרות מט"ח

בשנת 1960, רזרבת המט"ח כיסתה 8.6 שבועות יבוא בלבד.
בשנת 1980 היו להודו יתרות מטבע חוץ של מעל 7 מיליארד דולר, יותר מכפול (2.55 מיליארד דולר) מזו שהייתה לסין באותה תקופה.
בשנת 1990, רזרבת המט"ח כיסתה רק 4.8 שבועות של יבוא.
יתרות מטבע החוץ של הודו הגיעו לאבן דרך של 100 מיליארד דולר בשנת 2004.
הודו נאלצה למכור דולרים בהיקף של קרוב ל-35 מיליארד דולר בשוקי הספוט בשנת הכספים 2009 בגלל ירידת ערך של 22% ברופי (מול הדולר) באותה שנת כספים 2009.
בשנת 2009 רכשה הודו 200 טונות זהב מקרן המטבע הבינלאומית בשווי של 6.7 מיליארד דולר (4.57 מיליארד אירו, 4.10 מיליארד ליש"ט).
ביוני 2020 הודו חצתה לראשונה את רף 500 מיליארד דולר.
ביוני 2021 חצתה הודו לראשונה את רף 600 מיליארד דולר.
סך יתרות המט"ח הגיע לשיא של 611 מיליארד דולר בכל הזמנים ב-9 ביולי 2021.
ראו גם

כלכלת הודו
יתרות המט"ח של סין
הערות שוליים

↑  "Costs Involved in Increasing Forex Reserves: RBI".
↑  "RBI".
↑  https://m.rbi.org.in/Scripts/WSSView.aspx?Id=23824
↑  "RBI Monetary Policy $1 trillion forex reserves: A pipe dream".
↑  "Major foreign holders of treasury securities of USA". נבדק ב-22 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Y V Reddy: India’s foreign exchange reserves – policy, status and issues – May 10, 2002
1 2  "Surging forex reserves to help improve economic outlook".
↑  "Look How Rich India's Become Under New Prime Minister Modi".
1 2  Forex reserve history
↑  "India flexes its foreign reserve muscles".
↑  https://economictimes.indiatimes.com/news/economy/finance/indias-forex-reserves-crosses-half-trillion-dollars-for-the-first-time/articleshow/76342768.cms
יזהר ארנון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 במרץ 1927 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  15 בספטמבר 2005 (בגיל 78) רמת גן, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
יזהר ארנון (12 במרץ 1927 – 15 בספטמבר 2005) היה סופר ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בשם יזהר רבינוביץ בתל אביב. סבו היה הסופר אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ (אז"ר). עבד כעורך וכעיתונאי במשך כ-40 שנה בעיתונים ידיעות אחרונות, מעריב, האומה, למרחב, עולם הקולנוע ואחרים.
לפני קום המדינה היה פעיל באצ"ל, וכינויו היה "ארנון" שאותו אימץ לימים כשם משפחתו. ב-1946 נעצר על ידי משטרת המנדט הבריטי עם פעילי אצ"ל נוספים.
בין היתר שימש ככתב ספורט ב"חדשות ספורט וטוטו", עיתון שהופק בחסות ועבור הטוטו בישראל.
נודע בדעותיו הימניות שאותן הביע במאמרי דעה רבים שכתב, ופרסם מאמרים בכתב העת "בארץ ישראל", שפורסם בתמיכת הליכוד.
במהלך דיון על הצהרות אש"ף ועמדת ישראל שנערך בכנסת בשנת 1989 התייחס רובי ריבלין למאמר דעה בשם "שטיפת מוח" שפרסם ארנון.
ספריו > ספרות מקור

ערפל בצוק יעלים (הוצאת ירון גולן, 1991)
פרשת זיסקינד (הוצאת מעריב, 1993)
ספריו > תרגומים

מסעות התייר הצעיר בארצות הברית מאת: אליזבט ייטס (הוצאת ש. פרידמן, מאי 1956)
דם ואש ועשן מאת ד. ר. ניוטן (דפוס מבורך, 1965)
המלחמה, מאת אורי דן וישעיהו בן-פורת (ספרית מעריב, 1972)
אירלאנד מאת ג'ו מקארתי ועורכי טיים-לייף (הוצאת מעריב, 1973)
חיים אישיים

ארנון התגורר מרבית חייו ברמת גן. היה נשוי מאז 1952 לבלהה לבית קולוטילין, שנפטרה חודשים ספורים לפניו. היה אב לשתי בנות ובן וסב ל-7 נכדים.
אחיו למחצה היה פעיל האצ"ל קלמן "קמי" כץ, אביו של אבישי כץ, ששימש כקצין הנדסה ראשי.
הערות שוליים

↑  ⁨לקבל חפצים ממחנה העצורים, באתר ⁨דבר⁩, ‏19 אוגוסט 1946
↑  יזהר ארנון, בלט על המים, 7.10.1968
↑  הישיבה השבע-עשרה של הכנסת השתים-עשרה
↑  פרסום הרשומים לנישואים בתל אביב, באתר הצפה⁩, ‏24 יוני 1952
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308660005171  ISNI: 0000 0000 7911 721X  LCCN: nr92012847  VIAF: 120134698   WorldCat (עם VIAF): 120134698 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יצחק אליאסוף

יצחק אליאסוף (נולד ב-1934) הוא שופט וסגן נשיא בית הדין הארצי לעבודה בדימוס.
ביוגרפיה

נולד בירושלים בשנת 1934. בשנת 1960 סיים לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כעורך דין בשנת 1964. בשנת 1962 נישא לאילנה לבית מילמן.
בשנים 1957–1969 עבד בנציבות שירות המדינה בתפקידים שונים, ובשנת 1969 מונה לרשם בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים, תפקיד בו כיהן עד שנת 1976, עת מונה לשמש כיועץ המשפטי של ועדת העבודה והרווחה וועדת החינוך והתרבות של הכנסת. בשנים 1982–1987 מונה לממונה בכיר על תחום החקיקה במשרד המשפטים וכיועץ לשר (בתקופה זו כיהנו השרים משה ניסים, יצחק מודעי ואברהם שריר). במקביל התמנה על ידי היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, לצוות שבחן את פרשת קו 300. בשנת 1989 מונה למשנה ליועץ המשפטי לממשלה חריש.
בשנת 1989 מונה לשופט בית הדין הארצי לעבודה, ובחודש ספטמבר 1997 מונה לסגן נשיא בית הדין הארצי לעבודה.
במקביל לכהונתו כשופט שימש במשך מספר שנים מורה מן החוץ בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים ופרסם מאמרים בנושאי עבודה, ביטחון סוציאלי וחופש העיסוק. ב-31 באוגוסט 2000 פרש לגמלאות.
ב-2003 התמנה לחבר בוועדה הציבורית להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת שהגישה מסקנותיה בדצמבר 2006. וגם לוועדה לקביעת גובה ההשתפות של המדינה בהוצאות המשפטיות של חברי הכנסת. ב-2004 התמנה לחבר בוועדה בראשות השופט בדימוס יצחק זמיר לבדיקת בתי הדין לעבודה, אשר המליצה על שמירתם עצמאיים.
הערות שוליים

↑  66 עורכי-דין חדשים קיבלו את תעודותיהם, מעריב, 2 במרץ 1964
↑  מודעה על נישואיהם, הארץ, 11 ביוני 1962
↑  בתי דין לעבודה ־ מהיום, הצופה, 1 בספטמבר 1969
↑  מאבק ציבורי - על תיק השב'כ, כותרת ראשית, 24 בספטמבר 1986
↑  ובזאת נסגר תיק השב״ב, חדשות, 30 בדצמבר 1986
↑  הושבעו שלוש שופטות ושני שופטים, חדשות, 5 באוקטובר 1989
↑  מאת הדס מגן, ‏ברק: "ביהמ"ש העליון אינו כנסת זוטא; עליו לשקף אמונות ארוכות טווח ולא מרוחות השעה החולפות", באתר גלובס, 16 בספטמבר 1997
↑  הוועדה הציבורית להכנת הצעה לקובץ כללי אתיקה לחברי הכנסת
↑  תומר אביטל, אליהו מצא מונה ליו"ר ועדה ציבורית לקביעת גובה ההשתפות של המדינה בהוצאות המשפטיות של ח"כים, באתר כלכליסט, 18 באפריל 2011
↑  ישיבות הוועדה לבדיקת בתי הדין לעבודה
↑  טל רוזנר, ועדת זמיר: ביה"ד לעבודה יישאר עצמאי, באתר ynet, 24 בינואר 2006
| שופטי בית הדין הארצי לעבודה |
| --- | --- | --- |
| שופטים קבועים מכהנים | נשיאה: ורדה וירט לבנה • סגן הנשיאה: אילן איטח חנה אופק-גנדלר • לאה גליקסמן • סיגל דוידוב-מוטולה • אילן סופר • רועי פוליאק |  |
| נשיאים בדימוס | יגאל פליטמן • נילי ארד • סטיב אדלר • מנחם גולדברג • צבי בר-ניב |  |
| סגני נשיאים בדימוס | אלישבע ברק-אוסוסקין • יצחק אליאסוף • שאול קובובי • ישראל לוין |  |
| שופטים קבועים בדימוס | צבי טרלו • זאב נגבי • עדינה פורת • שמואל צור • עמירם רבינוביץ' • רונית רוזנפלד • מרטין אלטס • יוסף רייך |  |
ראו גם נציגי ציבור בבית הדין הארצי לעבודה
כיכר המהפכה (בוקרשט)

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  המהפכה הרומנית 
 מיקום
 עיר:  בוקרשט 
 קואורדינטות:  44°26′19″N 26°05′51″E﻿ / ﻿44.43856°N 26.0975°E﻿ / 44.43856; 26.0975
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בוקרשט מוגדלת) כיכר המהפכה(למפת בוקרשט רגילה) כיכר המהפכה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כיכר המהפכה (ברומנית: Piața Revoluției) היא כיכר עירונית מרכזית במגזר מספר אחת, בבוקרשט, בירת רומניה. בעבר נשאה הכיכר את השמות כיכר הארמון (Piața Palatului) וכיכר גאורגה גאורגיו-דז' (Piața Gheorghe Gheorghiu-Dej). כאן ב-21 בדצמבר 1989, החל משטרו של ניקולאה צ'אושסקו להתפורר. קהל גדול של מעל 100,000 איש שהובאו לעודד בצייתנות את צ'אושסקו, ולמעשה מחו ושרקו שריקות בוז. משולש שיש לבן, עם הכיתוב Glorie martirilor nostri (תהילה לקדושינו) מצביע אל המרפסת הנמוכה שמעל פתח הכניסה לבניין, (שהיום הוא מתפקד כמשרד הפנים), משם קיים צ'אושסקו את נאום הציבור האחרון הזה. בשעת בוקר מאוחרת הוא נמלט במסוק מגג הבניין.
הכיכר מוקפת מבנים חשובים ובהם: הארמון המלכותי של בוקרשט המארח את מוזאון האומנות, אתנאול רומן (אולם קונצרטים), ארמון מוסד אוניברסיטת קרול הראשון, שמארח את הספרייה האוניברסיטאית המרכזית בבוקרשט, ארמון מיניסטריון הפנים, כנסיית קרצולסקו ובית המלון אתנאה פאלאס הילטון.
בכיכר מוצבים הפסל הרכוב בבוקרשט של קרול הראשון, מלך רומניה ופסל נוסף, עמוד גבוה של שיש לבן, לזכר הנופלים במהפכה הרומנית.
הערות שוליים

↑  in your pocket - Bucharest, Piata Revolutiei
כדוריד בישראל

לכדוריד בישראל יש היסטוריה ומוסדות ענפים.
היסטוריה

משחקי כדוריד ראשונים בארץ ישראל החלו לשחק כבר ב-1927 במתכונת של 11 שחקנים כשלרוב דובר בליגת חובבים וקבוצות בתי ספר. משחקי כדוריד התקיימו עוד לפני קום המדינה גם במסגרת כינוס הפועל והמכביה. ב-1915 קמה קבוצת הכדוריד המקצועית הראשונה בארץ.[דרוש מקור]
ב-1935 בעקבות המכביה השנייה ועליית מספר ספורטאים יהודים מחו"ל זכה הענף להתפתחות מקצועית מסוימת. בין 1939–1946 (תקופת מלחמת העולם השנייה) ובין 1947–1950 (תקופת קום המדינה ומלחמת העצמאות) לא שיחקו כלל כדוריד סדיר בארץ. מ-1946 עת חודש משחק הכדוריד בארץ לזמן מה וכן בתקופת המכבייה השלישית ב-1950 כשחודש המשחק בשנית בארץ במתכונת מוגבלת, עברו לשחק בשיטת 7 שחקנים שהפכה לשיטה המקובלת ומאז התפתח הענף בהדרגה.
ב-1951 נוסדה קבוצת הכדוריד המקצועית הראשונה של מכבי רחובות שכונתה "השדים האדומים" (אם כי קבוצת כדוריד חובבים בשם "מכבי רחובות" נוסדה כבר בשנות ה-30). ב-1954 נוסדה רשמית ליגת העל בכדוריד בצורה מצומצמת ובשנים שלאחר מכן הגדילה בהדרגה את מספר הקבוצות בליגה. בשנותיה הראשונות הליגה שיחקה במתכונת המיושנת של 11 שחקנים בקבוצה. ב-1959 החלו לשחק בליגה בצורה מעורבת בשיטת 11 שחקנים ובשיטת 7 שחקנים לסירוגין. ב-1964 עברו לשחק רק בשיטת ה-7 שחקנים המקובלת עד היום.
איגוד הכדוריד בישראל נוסד ב-1956. בספטמבר אותה שנה התקבלה ישראל להתאחדות הבינלאומית לכדוריד. בשנת 1960 הוקמה לראשונה ליגת נשים בכדור יד.
בין שחקני הכדוריד הבולטים בישראל לאורך השנים נמנים עקיבא לפלר, עידן מימון, גל אברהם, אבישי סמולר, חן פומרנץ, יעקב סנדלר, יואב נאמן ודודי בלסר.
ארגון

ליגת העל לגברים, מונה 12 קבוצות והיא מתקיימת במתכונת של סיבוב ראשון שבו משתתפות כל הקבוצות, שני סיבובים נוספים שבהם מחולקות הקבוצות לשני בתים בני 6 קבוצות שנקבעים לפי המיקום בסיום הסיבוב הראשון ופלייאוף שבו משתתפות 4 הקבוצות הראשונות בבית העליון. הקבוצה שמסיימת במקום האחרון בבית התחתון יורדת אוטומטית לליגה הלאומית וזו שמסיימת במקום הלפני אחרון מתמודדת בשני משחקי מבחן מול זו שמסיימת במקום השני בליגה הלאומית על מקום בליגת העל.
בליגה הלאומית לנשים משתתפות 11 קבוצות והיא מתקיימת בשיטת בית וחוץ בסיום הסיבוב השני ארבע הראשונות נפגשות למשחקי חצי הגמר והגמר (הראשונה נגד הרביעית והשנייה נגד השלישית) בשיטת "המפסיד יוצא" בסדרה של 3 משחקים לקביעת האלופה.
הכדוריד הישראלי בעל ליגות ילדים, נערים, נוער ומבוגרים, לנשים ולגברים. כמו כן, הכדוריד הישראלי מיוצג על ידי נבחרת ישראל בכדוריד ברמות הגילאים השונות החל מקדטים ונוער ועד לנבחרת הבוגרת לגברים ולנשים.
בשנים האחרונות השליטה בכדוריד הגברי נמצאת בידי קבוצות מכבי ראשון לציון והפועל ראשון לציון המחזיקות במרבית אליפויות הליגה והגביע. בליגת הנשים מובילות מכבי ארזים רמת גן את מירב הזכיות באליפות והפועל פתח תקווה את מירב הזכיות בגביע, בשנים האחרונות בני הרצליה שולטת בענף וזכתה בשבע אליפויות רצופות.
איגוד הכדוריד

המוסד האחראי על הכדוריד בישראל הוא איגוד הכדוריד בישראל. בארץ ישראל החלו לשחק כדוריד סדיר בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 במשחקי כינוס הפועל והמכביה. נבחרת ישראל בכדוריד קיימה משחקים רשמיים ראשונים ככל הנראה בשנת 1950 במכביה השלישית וערכה את המשחק הבינלאומי הרשמי הראשון נגד נבחרת יפן בשנת 1961. בשנת 1954 הוקמה ליגת הכדוריד ועד 1963 שיחקו בארץ כדוריד במגרשי כדורגל, 11 שחקנים מול 11, כפי שהיה נהוג אז בשאר העולם. בשנת 1964 עברו לשחק בארץ בשיטת 7 שחקנים המקובלת עד היום.
הישג השיא של קבוצה ישראלית הוא העפלתה של הפועל ראשון לציון לשלב רבע גמר ליגת האלופות בעונת 1999/2000. בעשורים הראשונים של ליגת הכדוריד שלטו קבוצות הפועל ומכבי מהעיר רחובות כאשר הם זכו ברוב האליפויות. בשנות ה-80, השליטה עברה בעיקרה לעיר ראשון לציון, אז קבוצותיה הפועל ומכבי החלו לזכות באליפויות רבות. הפועל ראשון לציון הוא המועדון המעוטר בארץ עם 18 אליפויות ו-16 גביעי מדינה.
נבחרת ישראל

נבחרת ישראל בכדוריד הוקמה ב-1950. הישג השיא של נבחרת ישראל הוא העפלה לאליפות אירופה 2002. נכון ל-2024, המאמן הוא סער פרנקל.
הערות שוליים

↑  יו.פי, ישראל נתקבלה להתאחדות הכדור־יד, למרחב, 2 בספטמבר 1956
יוסף יחזקאל ראג'פורקר

| --- | --- |

יוסף יחזקאל ראג'פורקר שנת 1882 לערך
 לידה:  1834 מומבאי, הודו הבריטית 
 פטירה:  1905 (בגיל 71 בערך) 
 תפקיד:  מנהל בית ספר 
 
יוסף יחזקאל ראג'פורקר סוף המאה ה-19
יוסף יחזקאל ראג'פורקר (במראטהית: जोसेफ यहेज्केल राजपूरकर, באנגלית: Joseph Ezekiel Rajpurkar;‏ 1834–1905) היה מורה, מנהל, שופט, סופר, מתרגם, איש דת ומלומד, בן לקהילת "בני ישראל" שבהודו.
קורות חיים

יוסף נולד בשנת 1834 בהודו תחת השלטון הבריטי, אביו יחזקאל יוסף ראג'פורקר היה מפקח בתי הספר המיסיונריים שהוקמו על ידי ארגון הכנסייה החופשית במחוז בומביי (מומבאי) ומחוז קולבה[דרושה הבהרה] אשר בהודו.
יוסף חונך על ידי מורים מיסיונרים נוצרים בריטיים, שעל אף היותם מיסיונריים נוצרים לא ניסו להמיר את דתו אלא להפך עודדו את עניינו בדת היהודית. יוסף למד עברית מאביו יחזקאל וחינך את עצמו בנוסף ברזי השפה העברית ודקדוקה.
קריירה

בשנת 1856 התקבל כמורה בבית הספר על שם דוד ששון בבומביי וחמש שנים לאחר מכן קודם באופן מפתיע לתפקיד מנהל בית הספר בשנת 1861, תפקיד אותו מילא מעל ל-40 שנים.
יוסף עסק בתחום החינוך והרחבת הידע בקרב הקהילות היהודיות בהודו ועידוד התחום האקדמאי, בין תלמידיו נמנים אף מספר אישים יהודים מפורסמים כגון סר אדוארד ששון חבר בפרלמנט הבריטי, סר דויד ששון ותלמידיו נפוצו לכל קצוות האימפריה הבריטית, סין, אפריקה ואף לארצות הברית.
בשנת 1871 נבחר לבוחן הראשי בשפה העברית באוניברסיטת בומביי ובשנת 1879 נבחר כחבר כבוד באוניברסיטה. הוא נודע בהיותו אחד מהחוקרים המובילים בהשוואת התנ"ך היהודי והברית החדשה של הנוצרים. אף קיבל תארים אקדמאים בתחום השפה העברית והשפה המראטהית. היה זה המוסד האקדמי הראשון בעולם המודרני בנושא שפה העברית, עוד טרם תחיית השפה בשאר העולם היהודי.
בשנת 1890 קיבל אחר כבוד את תפקיד שופט השלום מהממשל הבריטי, הראשון מקרב חברי קהילת בני ישראל ואף מילא תפקיד בחבר המושבעים בבית המשפט העליון בבומביי.
יוסף הגה ופרסם תפילות מיוחדות לרגל חגיגות מאה השנים לבית הכנסת "שערי רחמים" בשנת 1896. בנוסף הגה תפילות מיוחדות לקהילת יהודי רוסיה שעקב פוגרומים מצאו דרכם להודו, ואף הגה תפילות להשגחה משמיים ורחמנות כאשר פרצה מגפה קשה בבומביי בשנת 1900.
יוסף היה דמות מוערכת מאוד בקרב קהילת בני ישראל, קהילת יהודי בגדאד אשר היו בהודו ואפילו בקרב מלומדים בריטיים רבים.
הוא פרסם מעל ל-20 ספרים ותרגומים לספרים מהשפה האנגלית והעברית לשפה המראטהית.
לאחרונה היו מספר ניסיונות להוציא את ספריו במהדורות חדשות אך זכויות היוצרים אינם בידי צאצאיו ולכן נתקלו בקשיים משפטיים.
יוסף נפטר בשנת 1905 ונקבר בבית העלמין היהודי, מזגאו שבמומבאי.
חיים אישיים

ליוסף נולדו 3 בנים: רחמים, משה ומנשה ובת: יעקובת.
בנו של בן דודו היה ראש העיר של בומביי אליהו מוסס ראג'פורקר, קרובת משפחה נוספת היא העיתונאית הישראלית, יפעת ראובן (ראג'פורקר).
חלק מצאצאיו הישירים שינו את שם משפחתם ל-איזיקיאל (יחזקאל), על שם אביו של יוסף וגרעין גדול מהם התיישב באנגליה.
ראו גם

בני ישראל (הודו)