stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיקלוש ואשארהיי
הערות שוליים

↑  A Nagy Imre-kormány sajtófőnöke voltam, beszelo.c3.hu
↑  Vásárhelyi Mária Facebook posztjában idéz az apja életrajzából - 2021.03.11
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810594612405606  BnF: cb12768436x (data)  GND: 119270463  ISNI: 0000 0001 0801 080X  LCCN: no91021290  NTA: 160663059  RERO: 02-A003951616  SUDOC: 167897926  VIAF: 64813646   WorldCat (עם VIAF): 64813646 
קברו בבית הקברות אובודה (16-1).
מרידיאן ראשי

המרידיאן הראשי
המרידיאן הראשי (באנגלית: Prime meridian) הוא קו האורך הראשון במערכת הקואורדינטות הגאוגרפיות ומסומן במספר 0.
המרידיאן הראשי יכול היה באופן תאורטי להתחיל בכל מקום במפה, בניגוד לקו המשווה אשר קבוע בהתאם לציר הסיבוב של כדור הארץ. בשל כך לאורך ההיסטוריה השתמשו חברות שונות במיקום שונה כמרידיאן הראשי. במהלך המאה ה-19 התגבשה הסכמה לעבור לשיטה אחידה של קואורדינטות גאוגרפיות, אך נותרה מחלוקת בשאלה איזו עיר תעמוד בקו האפס: פריז או לונדון. בועידת המרידיאן הבינלאומית (1884) נבחר קו גריניץ', שעובר בכפר גריניץ' הנמצא ברובע גריניץ' שבלונדון, אנגליה.
הנקודה שבה מצטלב המרידיאן הראשי עם קו המשווה (בקואורדינטות 0°N 0°E﻿ / ﻿0°N 0°E﻿ / 0; 0) זכתה לכינוי נאל איילנד.
מנזר נאה מוני בכיוס

המנזר
נאה מוני (ביוונית: Νέα Μονή - "המנזר החדש") הוא מנזר מהמאה ה-11 הנמצא במרכזו של האי כיוס בים האגאי ונכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. המנזר שוכן על הר פרובאטיו אורוס בחלק הפנימי של האי, במרחק 15 קילומטרים מהעיר כיוס. המנזר ידוע בשל הפסיפסים שבו, שביחד עם הפסיפסים של מנזרי דפני והוסיוס לוקאס מהווים דוגמאות בולטות לאמנות המקדונית ביוון.
היסטוריה

המנזר נבנה במאה ה-11 בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס  ואשתו זואי. לפי המסורת, המנזר נבנה במקום שבו שלושה נזירים, ניקיטאס, יואנס ויוסיף, מצאו באופן ניסי איקונין של הבתולה מרי התלוי על ענף של הדס. באותה תקופה קונסטנטינוס שהה בגלות בלסבוס, והנזירים ביקרו אותו וסיפרו לו על חיזיון שהם ראו שבו הוא הופך לקיסר. קונסטנטינוס הבטיח לבנות כנסייה אם זה אכן יקרה. בסופו של דבר קונסטנטינוס הפך לקיסר ב-1042, וכהוקרת תודה הוא החל בבניית המנזר, המוקדש לתאוטוקוס. הקתוליקון נחנכה ב-1049, ובניית המתחם כולו הסתיימה ב-1055, זמן קצר לאחר מותו של קונסטנטינוס.
כתוצאה ממענקי קרקעות, הקלות מס וזכויות יתר אחרות שהוענקו למנזר על ידי קונסטנטינוס והקיסרים שבאו בעקבותיו, המנזר פרח במהלך התקופה הביזנטית. המנזר צבר עושר רב במהלך השנים והפך לאחד המנזרים העשירים ביותר באזור הים האגאי. בשיא פריחתו, בשנת 1300 בערך, נכסיו של המנזר כללו שליש משטחו של כיוס וההערכה הייתה ש-800 נזירים היו חברים בו. לאחר הביזנטים שלטה באזור הרפובליקה של ג'נובה ובתקופה זו פחת עושרו של המנזר, אך הוא פרח שוב בתקופת השלטון העות'מאני, כאשר הוא היה באחריותו הישירה של הפטריארך מקונסטנטינופול, וזכה לעצמאות רבה. הגאוגרף האנגלי סמיואל פרצ'ס ציטט עדות של נוסע בשלהי המאה ה-16 לפיה במנזר יש 200 נזירים, וכי "לבד ביוון, הם היחידים שיש להם זכות להשתמש בפעמונים". במהלך המאה ה-17 מספר הנזירים פחת עוד יותר, אך חזר ועלה במאה ה-18. הפטריארך של ירושלים, כריסנטוס נוטאראס, והכומר הצרפתי פורמו שביקרו במנזר ב-1725 ו-1729 בהתאמה, ציינו את מספר הנזירים הגדול, כמות השרידים המשומרת, יופיו של המנזר וקישוטיו.
שקיעתו של המנזר החלה זמן קצר לאחר טבח כיוס ב-1822 במהלך מלחמת העצמאות היוונית. המנזר נבזז, ומאז לא חזר לגדולתו. ב-1881 נגרם לכנסייה הראשית נזק נוסף כתוצאה מרעידת אדמה, ובעקבות זאת קרסה הכיפה, בעוד שבניינים אחרים, כגון מגדל הפעמונים מ-1512, חרבו. בעקבות מחסור בנזירים הפך נאה מוני למנזר המיועד לנזירות ב-1952. לפי מפקד אוכלוסין שנערך ב-2001 המנזר היה מאוכלס על ידי שלוש נזירות בלבד.
מבנה ואדריכלות

מתחם המנזר משתרע על שטח של כ-17,000 מ"ר ובו קתוליקון, שתי כנסיות קטנות יותר (מוקדשות לצלב הקדוש ולפנטלאון הקדוש - Άγιος Παντελεήμων), הרפקטוריום (τράπεζα), תאי הנזירים (κελιά), אולם הקבלה או "טריקלינון" ומקווה מים תת-קרקעי (κινστέρνα). המתחם מוקף על ידי חומה (החומה הביזנטית המקורית נהרסה ב-1822), ובפינה הצפון-מזרחית מצוי מגדל שמירה, שבתקופה מוקדמת יותר שימש כספרייה. בנוסף, מחוץ לחומות, וליד בית הקברות של הנזירים, ישנה קפלה קטנה המוקדשת ללוקאס האוונגליסט.
הקתוליקון הוא המבנה המרכזי במנזר, והוא מוקדש לדורמיציון של מרים הבתולה. הוא מורכב מהכנסייה הראשית, אזונרתקס ואקסונרתקס. הכנסייה הראשית היא בצורת מתומן. אף על פי ששלושת החלקים מתוארכים למאה ה-11, בעקבות הנזקים שספגה הכנסייה הראשית ב-1881 ו-1882 המבנה הנוכחי שלה שונה מהמקורי. מגדל הפעמונים נבנה ב-1900, והחליף את המגדל שנהרס ב-1512. שרידיהם של שלושת מייסדי המנזר היו שמורים באקסונרתקס, אולם רובם נהרסו במהלך הביזה של 1822.
ביחד עם הקתוליקון, המבנים היחידים מהמאה ה-11 ששרדו הם המגדל ההרוס חלקית, קפלת לוקס, מקווה המים והרפקטוריום. התאים, שרובם נהרסו עד כה, מתוארכים לתקופה הוונציאנית והג'נוביאנית. מוזיאון קטן שנפתח ב-1992 משרת את המבקרים במקום והוא ממוקם בתא משופץ. החפצים המוצגים מתוארכים ברובם למאה ה-19.
הערות שוליים

↑  ראו באתר אונסק"ו
1 2 3 4 5 6 7  מנזר נאה מוני בכיוס, אתר הכנסייה היוונית
1 2 3 4  מנזר נאה מוני בכיוס, אתר משרד התרבות היווני
↑  מוזיאון נאה מוני בכיוס, אתר משרד התרבות היווני
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447930505171  GND: 4396102-2  LCCN: n82208095  NLG: 55656  VIAF: 240519402   WorldCat (עם VIAF): 240519402
מערת ניקנור

| --- | --- |

רחבת הכניסה לקבר ניקנור השוכנת על מערכת הקברים
 מידע כללי
 סוג:  בית קברות, חלקת קבורה או קבר 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°47′35″N 35°14′42″E﻿ / ﻿31.7931888889°N 35.2448777778°E﻿ / 31.7931888889; 35.2448777778
  (למפת ירושלים מוגדלת) מערת ניקנור(למפת ירושלים רגילה) מערת ניקנור(למפת הרי ירושלים רגילה) מערת ניקנור(למפת הרי ירושלים מוגדלת) מערת ניקנור he
 
גלוסקמא מעוטרת שנמצאה במערה
עיטורים שנמצאו על גלוסקמאות במערה
מערת ניקנור היא מערכת מערות קבורה בגן הבוטני הלאומי, בחלקו הצפוני של קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים. שמה של המערה לקוח מהשם "ניקנור עושה הדלתות" המופיע על קופסת קבורה (גלוסקמה) שהתגלתה בה.
גילוי המערה ומחקרה

באוקטובר שנת 1902 התגלתה מערה בתוך שטח שקנו ג'ון וקרוליין אמילי גריי היל (Gray Hill) במטרה להרחיב צפונה את מעון החורף שלהם בהר הצופים.
מאחר שגריי היל שהה בחוץ־לארץ באותו הזמן, דיווח הממונה על משק הבית לקונסול הבריטי על התגלית. בתו של הקונסול, הארכאולוגית גלדיס דיקסון, חקרה את המערה. בביקורה הראשון במערה היא התרכזה בעיקר במבנָהּ ובמוטיבים הארכיטקטוניים שלה. בביקורה השני היא התרכזה בחקר שבע הגלוסקמאות שהיו במערה, שבינתיים כבר הספיקו לעבור לקישוט גן האחוזה. שש מהגלוסקמאות שנבדקו התגלו כרגילות למדי, אך על הגלוסקמה השביעית התגלתה כתובת ביוונית עתיקה ובעברית.
שלושה ימים לאחר מכן, לאחר שהתפרצות מחלת הכולרה בין עובדיו הכריחה אותו להשעות את החפירות בתל גזר, הגיע רוברט מקאליסטר לירושלים. מקאליסטר בדק את המערה ואת הכתובת, ותצלום של הכתובת הועבר לשארל קלרמון-גנו.
בשנה שלאחר מכן פורסמו שני מאמרים על המערה ברבעון של הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל. ראשון, פרסם קלרמון-גנו את ממצאיו על כתובות שונות מארץ ישראל, ובכללן כתובת ניקנור. הפרסום השני נעשה על ידי דיקסון, ובו תיאור של המערה וממצאיה יחד עם שרטוטים של המערה, פרי עטו של מקאליסטר.
הגלוסקמה הועברה בשנת 1903 למוזיאון הבריטי, שם היא שוכנת עד היום.
כתובת ניקנור

הממצא החשוב ביותר שהתגלה במערה היה הכתובת שזכתה לכינוי כתובת ניקנור.
הכתובת מופיעה על־גבי גלוסקמה המעוטרת משלושת צדדיה, כשעל צידה הרביעי כתובת בת שלוש שורות ביוונית ושורה אחת בעברית או בארמית:
Ὀστᾶ τῶν τοῦ Νεικά
νορος Ἀλεξανδρέως
ποιήσαντος τὰς θύρας
נקנר אלךסא
תרגום:
העצמות אלה של נק־
נר (או 'אנשי נקנר') איש אלכסנדריה
שעשה את הדלתות.
נקנר אלכסא
כאמור, קלרמון-גנו היה הראשון שפענח את הכתובת, והיה הראשון שזיהה את נקנר האלכסנדרוני "שעשה את הדלתות" עם אותו ניקנור המוזכר בתלמוד כמי שהציב את דלתותיו של שער ניקנור, תוך דחיית הרעיון שהדלתות הנזכרות הן למעשה דלתות מערת הקבורה, שהרי הישג כה פעוט לא היה מתועד על הגלוסקמה. קלרמון-גנו הבין את המילה "אלכיסא" כקיצור של "האלכסנדרוני", ולפיכך הגיע למסקנה כי הגלוסקמה הכילה את עצמותיו של ניקנור עצמו.
כמו לתגליות ארכאולוגיות חשובות רבות, גם לזו קמו עוררין שניסו לטעון כי הכתובת היא מעשה זיוף, דבר שדרבן את מקאליסטר לכתוב מאמר ובו הוא מפרט את תהליך גילוי הכתובת ואי־הסבירות שמדובר במעשה זיוף.
פירושו של קלרמון-גנו, יחד עם תיקונים קלים שהציע מקאליסטר במאמרו, היה המקובל בעולם המחקר במהלך שנים רבות. פירוש זה היה בעייתי, שהרי מהיוונית, שנכתבה ביחסת הקניין, עולה שלא מדובר בניקנור עצמו, אלא בצאצאיו. החוקרים העדיפו להתעלם מבעיה זו, שהתגמדה אל מול שתי בעיות אחרות - גלוסקמאות אמורות להכיל עצמות אדם אחד בלבד, והשם הפרטי "אלכיסא" אינו מוכר ביהודה בתקופה זו.
מאז ימיהם של קלרמון-גנו ומקאליסטר נפתרו שתי בעיות אלו, כאשר התגלו גלוסקמאות המכילות עצמות שני אנשים, כמו גם עדויות לשם "אלכיסא".
אלעזר ליפא סוקניק, שעסק בניקוי המערה והחפירות בה מטעם האוניברסיטה העברית בין השנים 1928-1929, מסכם את הדיון ופוסק כי הגלוסקמה הכילה את עצמותיהם של שני אנשים, נקנר ואלכיסא, שהיו צאצאיו של ניקנור, שהציב את הדלתות בבית המקדש.
מבנה המערות

המערה חצובה בקפידה בתוך סלע הקירטון של הר הצופים. ישנם כמה אולמות קבורה וחמש כניסות אליה. מחוץ למערה חצובה חצר מלבנית עם פינות ישיבה, שבצדה הדרום-מזרחי נמצאות חזית המערה ובה חמש הכניסות.
חזית המערה היא למעשה סטיו. צורה זו אופיינית למערות הקבורה המפוארות של ירושלים בימי הבית השני, אבל בשאר המערות, כגון קברי המלכים או קבר בני חֵזיר, נמצאים עמודים מונוליתיים החצובים בסלע, ואילו כאן, בסיסי העמודים שנשתמרו מעידים כי העמודים היו בנויים אבני גזית. הסיבה לכך נעוצה, כנראה, באי־התאמתו של הסלע המקומי לבנייה.
הסטיו, שבמקורו היה מקורה אך עם השנים נפלה תקרתו, נפתח לתוך ארבעה אולמות קבורה, ובכל אחד מהם מספר כוכים. בין האולמות ישנם מעברים, שהשקעים בסלע סביב פתחיהם מלמדים כי היו מכוסים בלוחות אבן, תופעה ייחודית למערה זו.
אולם קבורה חמישי, שאינו מקושר לשאר האולמות, נפתח מפתח בחצר שנמצא מימין לחזית, ובצדה המזרחי של החצר חצובים ארבעה פירי קבורה.
חרסים מהתקופה הביזנטית שנמצאו בקרקעית הפירים שבחצר, וכן שני צלבים שנחקקו על קיר החדר המרכזי, מראים שהשימוש במערה המשיך עד לתקופה הביזנטית. העובדה שגלוסקמת ניקנור נשארה במערה עשויה להעיד כי השימוש הממושך במערה נעשה על ידי בני המשפחה.
הממצא שהתגלה על ידי דיקסון במערה כלל שבע גלוסקמאות, מהן שלוש חלקות וארבע מעוטרות, שברי סרקופג אחד ומגוון חרסים. בעבודות הניקוי והחפירה שנעשו על ידי סוקניק בשנות ה-20 התגלו מספר מסמרי מתכת, דבר המלמד על שימוש בגלוסקמאות וארונות קבורה מעץ.
התוכנית האדריכלית של המערה, סגנונה האמנותי, וכן הממצא שבתוכה, מאפשרים לתארך את המערה לאמצע המאה הראשונה לספירה, בקירוב.
הפנתיאון הלאומי הראשון של ישראל

ב-1934, הועלו עצמותיו של יהודה לייב פינסקר ממקום קבורתו באודסה ונטמנו באולם מספר 2 של מערת ניקנור. היוזם של צעד זה היה מנחם אוסישקין, שהציע להקים במערה פנתאון לאומי:
בישיבת הקרן הקיימת לישראל, הוחלט על הקמת הפנתיאון:
היושב ראש הודיע, כי חלקת־האדמה, אשר בה נמצאת "מערת ניקנור" - במערה זו הובאו למנוחת עולם עצמות ד"ר י. ל. פינסקר ז'ל - נכללת באדמת הקהק'ל המסורה לאוניברסיטה. הואיל וחושבים להשתמש במערה זו למקום מנוחת־עולם לאנשי־שם יהודיים, על כן הוא מציע, כי ההחלטה על דבר חלוקת כבוד זה תימסר לוועדה מורכבת מנשיא ההסתדרות הציונית, נשיא הקהק'ל ונגיד האוניברסיטה.
אולם רעיונו של אוסישקין לא יצא לפועל, והאדם השני והאחרון שנטמן במערה, בצהרי יום שישי, 3 באוקטובר 1941, היה אוסישקין עצמו.
חלקת גדולי האומה הוקמה לאחר קום המדינה בהר הרצל, בין השאר מכיוון שהר הצופים היה מובלעת בתוך ירדן.
ראו גם

הר הרצל
לקריאה נוספת

יאיר שפירא, "מערת ניקנור בהר הצופים", ארץ-ישראל כח, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ירושלים, תשס"ח
יאיר שפירא, ״שרוצה להיקבר שם אצל פינסקר: אתגרי צוואתו וקבורתו של מנחם מנדל אוסישקין״, עת־מול, 233, 2014, עמ׳ 19 - 22.
נחמן אביגד, "מערות־קברים יהודיות בירושלים ובהרי יהודה", ארץ ישראל ח, תשכ"ז
עמוס קלונר ובועז זיסו, עיר הקברים של ירושלים בימי הבית השני, 2003
הערות שוליים

↑  Clermont-Ganneau, "ARCHEOLOGICAL AND EPIGRAPHIC NOTES ON PALESTINE", Palestine Exploration Fund Quarterly Statement, 1903
↑  Gladys Dikson, "THE TOMB OF NICANOR OF ALEXANDRIA", Palestine Exploration Fund Quarterly Statement, 1903
↑  משה שובה, "הכתובות היווניות של ירושלים", ספר ירושלים, תשט"ז
↑  Robert Alexander Macalister, "FURTHER OBSERVATIONS ON THE OSSUARY OF NICANOR OF ALEXANDRIA", Palestine Exploration Fund Quarterly Statement, 1905
↑  אלעזר ליפא סוקניק, "עוללות לאפיגרפיה היהודית", ספר זיכרון לאשר גולאק ולשמואל קליין ז"ל, תש"ב
↑  הארכיון הציוני המרכזי (אצ"מ) 1134‎/KKL10
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511489105171 
כתובת ניקנור


קבר פינסקר וקבר אוסישקין במערת ניקנור
מפלגת העבודה (הולנד)

| --- | --- |

 מדינה:  הולנד 
 שם רשמי:  Partij van de Arbeid 
 מייסד:  Koos Vorrink, Wim Schermerhorn, Rintje van der Brug, Joan Willems, Geert Ruygers, Willem Banning, וילם דריס, Dolf Joekes, Marinus van der Goes van Naters, Gerard van Walsum 
 מנהיגים:  דידריק סאמסום
 תקופת הפעילות:  1946–הווה (כ־78 שנים)
 אידאולוגיות:  סוציאל-דמוקרטיה
 מטה:  האג
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-שמאל
 ארגונים בינלאומיים:  הברית הפרוגרסיבית, האינטרנציונל הסוציאליסטי 
 נציגויות בפרלמנטים
 חברי פרלמנט:  29 (בית הנבחרים של הולנד), 37 (בית הנבחרים של הולנד), 45 (בית הנבחרים של הולנד), 49 (בית הנבחרים של הולנד), 52 (בית הנבחרים של הולנד), 47 (בית הנבחרים של הולנד), 23 (בית הנבחרים של הולנד), 33 (בית הנבחרים של הולנד), 42 (בית הנבחרים של הולנד), 38 (בית הנבחרים של הולנד), 30 (בית הנבחרים של הולנד), 9 (בית הנבחרים של הולנד), 44 (בית הנבחרים של הולנד), 43 (בית הנבחרים של הולנד), 50 (בית הנבחרים של הולנד), 30 (בית הנבחרים של הולנד), 27 (בית הנבחרים של הולנד), 53 (בית הנבחרים של הולנד), 48 (בית הנבחרים של הולנד), 43 (בית הנבחרים של הולנד), 43 (בית הנבחרים של הולנד), 39 (בית הנבחרים של הולנד), 37 (בית הנבחרים של הולנד), 9 (בית הנבחרים של הולנד) 
 www.pvda.nl
 
מפלגת העבודה (בהולנדית: Partij van de Arbeid ובראשי תיבות: PvdA) היא מפלגת מרכז-שמאל סוציאל-דמוקרטית הולנדית. נוסדה ב-1946 המפלגה הייתה בעבר כוח חשוב בחיים הפוליטיים בהולנד, ואף הייתה מפלגת השלטון, בה חבר ראש ממשלת הולנד. המפלגה היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית, וחברה באינטרנציונל הסוציאליסטי ובמפלגת הגג האירופאית מפלגת הסוציאליסטים האירופאים. מנהיג המפלגה עד 2012 היה יוב כהן, אחריו דידריק סמסום ומדצמבר 2016 לודביק אשר, המנהיג שהוביל אותה למפלתה הכואבת ביותר עד כה בבחירות מרץ 2017.
המפלגה הייתה בקואליציית השלטון עד 2017, עם מפלגת הימין מרכז של מארק רוטה, אך בבחירות שנערכו במרץ אותה שנה ירדה התמיכה בה בכ-75%, מ-38 מושבים ל-9 בלבד, פחות מ-6% מהקולות והיא נמחקה כמעט כליל.
אידאולוגיה ומצע

ה-PvdA החלה את דרכה כמפלגה סוציאל-דמוקרטית המחויבת לבניית מדינת רווחה. במהלך שנות השבעים חלה רדיקליזציה במפלגה, שהוסיפה למצעה נושאים כשוויון זכויות האישה, שמירת הסביבה, ופיתוח העולם השלישי. במהלך שנות התשעים, באופן דומה למפלגות סוציאל-דמוקרטיות אחרות באירופה כגון מפלגת הלייבור הבריטית או המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, חלה התמתנות במצע המפלגה, המפלגה אימצה מצע ואידאולוגיה הקרובים לתנועות הדרך השלישית. המפלגה נחשבת כיום למפלגת מרכז-שמאל, והנושאים העיקריים בהם היא עוסקת הם תעסוקה, רווחה, חינוך ובריאות. בנושאי מדיניות חוץ מובילה המפלגה את ההתנגדות למעורבות הולנד באפגניסטן, ובפברואר 2010 פרשה מממשלתו של ראש הממשלה הנוצרי-דמוקרטי יאן פיטר בלקנאנדה בשל דרישת המפלגה לקבוע את מועד עזיבת החיילים ההולנדים את אפגניסטן באפריל 2010. בנוגע לישראל הביע ראש המפלגה לשעבר וואוטר בוס את דעתו שכל קידום של היחסים עם ישראל צריך להיות מותנה בהתקדמות בתהליך השלום עם הפלסטינים, וזאת כאשר כיהן כשר בממשלה בשנת 2009 ועל הפרק עמד קידום היחסים עם ישראל.
ארגון

הארגון החשוב ביותר של ה-PvdA הוא קונגרס המפלגה, אליו נשלחים צירים מהסניפים המקומיים. הוא מתכנס פעם בשנה, וממנה את מזכירות המפלגה, מחליט על סדר המועמדים בבחירות לסנאט, לבית הנבחרים ולפרלמנט האירופי, ובעל זכות להחליט על מצע המפלגה. מאז 2002 החליפו בחירות בהשתתפות כל החברים את הקונגרס בחלק מסמכויותיו. מנהיגי הסיעות בשני בתי הפרלמנט של הולנד, מנהיג המפלגה ויושב ראש המפלגה נבחרים בבחירות מקדימות מסוג זה.
במפלגה חברים כיום (2010) כ-62,000 חברים בלמעלה מ-500 סניפים מקומיים. למפלגה ארגון נוער בשם "הסוציאליסטים הצעירים" (Jonge Socialisten). הארגון חבר בארגון ECOSY, ארגון הנוער של מפלגת הסוציאליסטים האירופים. למפלגה עיתון בשם "Rood" (אדום), היוצא לאור שמונה פעמים בשנה. המפלגה מקיימת קשרים עם איגוד העובדים הגדול FNV.
היסטוריה

מפלגת העבודה ההולנדית נוסדה ב-9 בפברואר 1946 ממיזוג של שלוש מפלגות: מפלגת העובדים הסוציאל-דמוקרטית, הסוציאליסטית, שהייתה מפלגת השמאל העיקרית בהולנד שלפני המלחמה, המפלגה הליברלית והמפלגה הנוצרית-סוציאליסטית שהיו קטנות יותר. אליהן הצטרפו אישים מתנועות מחתרת קתוליות שפעלו במלחמה, וממפלגות קטנות אחרות כגון המפלגה הפרוטסטנטית, ו"המפלגה האנטי-מהפכנית".
מייסדי המפלגה רצו ליצור מפלגה עממית רחבה, ולשבור את מבנה השדרות המעמדי שאפיין עד לאותה תקופה את החברה ההולנדית. המפלגה שילבה רעיונות סוציאליסטיים עם רעיונות ליברליים, הומניסטיים ודתיים. עם זאת, המפלגה קיבלה אופי שמאלי מובהק, וחידשה את הקשר עם ארגוני שמאל, ובשל כך עזבו אותה בשנת 1948 כמה חברים ליברלים מרכזיים.
בין 1946 ל-1958 הקימה המפלגה ממשלות קואליציה עם מפלגת העם הקתולית, ושותפות קואליציוניות נוספות. את הממשלות הנהיג ראש המפלגה וילֶם דרֶס. תחת מנהיגותו החלימה הולנד מההרס שנגרם במלחמה, החלה לבנות מדינת רווחה והעניקה עצמאות לאינדונזיה.
לאחר משבר ממשלתי ב-1958 הפסידה המפלגה בבחירות ונותרה באופוזיציה עד לשנת 1965. בתקופה זו איבדה חלק מציבור הבוחרים הגדול שאפיין אותה בתחילת דרכה.
היסטוריה > 1965–1989

ב-1965 נקלעה הממשלה, שהונהגה על ידי קואליציה בראשות מפלגת העם הקתולית, ובהשתתפות שלוש מפלגות פרוטסטנטיות למשבר סביב תחילת שידורי הטלוויזיה המסחרית בהולנד. חלק ממפלגות הקואליציה, ובראשן מפלגת העם הקתולית, פנו אל מפלגת העבודה, ויצרו קואליציה קצרת ימים בראשות הקתולי יו קאלס, בה ניתן לראש המפלגה אנֶה פוֹנדֶלינְג תפקיד סגן ראש הממשלה. גם ממשלה זו נפלה לאחר זמן קצר עקב חילוקי דעות בשאלות כלכליות.
בתוך המפלגה ניסה הדור הצעיר לקבל את השליטה. קבוצה של חברי מפלגה שכונו "השמאל החדש" התסיסו את המפלגה ודרשו רפורמה. הם סברו כי המפלגה צריכה להתאים עצמה לרוח התנועות החברתיות החדשות שקמו בשנות השישים ולהתייחס לנושאים כשחרור האישה, איכות הסביבה ופיתוח העולם השלישי. בעקבות נפילת ממשלתו של קלאס, הצליחו חברי התנועה להעביר החלטה לפיה לא תשתתף המפלגה בממשלה עתידית בראשות מפלגת העם הקתולית. בתגובה לכך עזבה, בשנת 1970 את המפלגה קבוצת חברים בראשות בנו של וילם דראס (שנקרא אף הוא וילם דראס), והקימה מפלגה סוציאל-דמוקרטית קצרת ימים בשם "DS70" (סוציאל-דמוקרטים 70).
המפלגה, שנותרה תחת שליטת השמאל החדש, החלה באסטרטגיה של קיטוב, ושאפה להקמת ממשלה המבוססת על רוב פרוגרסיבי בפרלמנט. לשם כך ניסתה לחבור למפלגת השמאל הליברלית "דמוקרטים 66" ולמפלגה הנוצרית הרדיקלית PPR. הברית נקראה "ההסכמה הפרוגרסיבית" ובראשי תיבות PAK. בבחירות הכלליות בשנת 1971 ובאלו שלאחריהן, בשנת 1972 הבטיחו שלוש המפלגות לבוחריהן כי יחברו יחד לממשלה רדיקלית לאחר הבחירות, אך שלושתן לא זכו ברוב בשתי מערכות הבחירות, ונותרו באופוזיציה. בין הפעילים במפלגה באותה תקופה היה ז'ק ברוך.
לאחר הבחירות ב-1972 נוצר מבוי סתום בו לא יכלו תומכי מפלגת העבודה או תומכי מפלגת העם הקתולית להשיג רוב פרלמנטרי, ונאלצו לעבוד יחדיו. מנהיג מפלגת העבודה  יוֹפ דֶן אֶאוּל הקים ממשלה בראשות חברי מפלגת העם הקתולית ו"המפלגה האנטי מהפכנית" הפרוטסטנטית. הממשלה ניסתה לערוך רפורמות רדיקליות בממשל ובחברה, אך היא עמדה בפני משבר כלכלי והייתה רדופה בחילוקי דעות אישיים ואידאולוגיים, במיוחד בין ראש הממשלה דן אאול, וסגנו הקתולי ואן אכט. המשבר הגיע לשיאו בנפילת הממשלה והכרזה על בחירות כלליות בשנת 1977. מפלגת העבודה זכתה בבחירות אלו להישגים והייתה המפלגה הגדולה, אך המשבר האישי בין דן אאול וואן אחט מנע הקמת קואליציה חדשה עם הקתולים, ובסופו של דבר הצליח ואן אחט להקים קואליציה צרה בראשותו והותיר את מפלגת העבודה באופוזיציה.
בבחירות הכלליות ב-1981 איבדה הקואליציה הקתולית את הרוב שלה, ונאלצה לשוב ולשתף פעולה עם מפלגת העבודה. ואן אחט היה לראש הממשלה ודן אאול לסגנו. ממשלה זו החזיקה מעמד חודשים ספורים, ובשנת 1982 נערכו שוב בחירות כלליות בהן השיגו הקתולים רוב והותירו את מפלגת העבודה באופוזיציה. רוב זה נשמר גם בבחירות בשנת 1986. בשנה זו פרש דן אאול, והותיר את הנהגת המפלגה ליורשו וים קוק.
היסטוריה > 1989 ואילך

לאחר הבחירות הכלליות בשנת 1989 הצטרפה מפלגת העבודה לממשלה בראשות המפלגה הנוצרית-דמוקרטית בהנהגת ראש הממשלה רוד לוברס. המפלגה קיבלה את הרפורמות שערכו ממשלים קודמים בהנהגת לוברס, לרבות הפרטה של תאגידים ציבוריים, ורפורמה במדינת הרווחה. הממשלה בהנהגת לוברס בה הייתה חברה מפלגת העבודה המשיכה בקו זה, כאשר המפלגה עמדה בפני מחאה של האיגודים המקצועיים, וביקורת חריפה מבפנים על הסטייה מן הדרך האידאולוגית.
בבחירות בשנת 1994 איבדה הקואליציה של הנוצרים דמוקרטים ומפלגת העבודה את הרוב שלה בפרלמנט, אך מפלגת העבודה הפכה למפלגה הגדולה ביותר. קוק הקים ממשלה ביחד עם מפלגת הימין הליברלית VVD ומפלגת השמאל הליברלית D66. הממשלה המכונה "הממשלה הסגולה" הייתה הראשונה מאז שנת 1918 בה לא השתתפו הנוצרים-דמוקרטים. הממשלה המשיכה ברפורמות כלכליות, אך עשתה זאת תוך הבטחה לדרך פרוגרסיבית בשאלות של אתיקה, ורפורמה פוליטית פרוגרסיבית. קוק היה לראש ממשלה פופולרי, שנתפס כדמות העומדת מעל לוויכוח מפלגתי. בבחירות בשנת 1998 זכתה המפלגה להצלחה נוספת, והקימה קואליציה רק עם מפלגת הימין הליברלית VVD, כשהיא משאירה את מפלגת השמאל D66 באופוזיציה.
בבחירות בשנת 2002 לא התמודד קוק על תפקיד ראש הממשלה והותיר את מנהיגות המפלגה ליורשו אד מלקרט. אך עלייתו הפוליטית של פים פורטאון והאירועים הקשורים בהתנקשות בו סיכלו את תקוות מלקרט לזכות בבחירות. המפלגה הפסידה בבחירות, ומספר מושביה בפרלמנט ירד מ-45 ל-23. מלקרט נתפס כמנהיג לא כריזמטי, שקיבל את ניצחונו כצפוי וכמובן מאליו, ולא הצליח להתמודד עם השאלות שהעלה פורטוין, איש הימין הלאומני שהעלה את נושא ההגירה והנושא האתני לקדמת הבמה הפוליטית. מלקרט פרש והמפלגה נותרה באופוזיציה. עם זאת הממשלה הנוצרית דמוקרטית, שהסתמכה על רשימתו של פורטוין כחברה מרכזית בקואליציה, נראתה כבלתי יציבה.
בבחירות מקדימות שהתקיימו במפלגה זכה וואוטר בוס, שהיה שר זוטר בממשלת וים קוק. הוא יצא במסע של דמוקרטיזציה של המפלגה, וניסה ליצור כיוון אידאולוגי חדש. בבחירות 2003 הצליח בוס להביא את המפלגה להישגים הקרובים לאלו של תקופת קוק, אך עדיין המפלגה הנוצרית דמוקרטית זכתה בקולות רבים יותר. חילוקי דעות בין בוס ובין מנהיג הנוצרים דמוקרטים יאן פיטר בלקנאנדה מנעו הצטרפות המפלגה לקואליציה.
בבחירות בשנת 2006 ציפו רבים כי מפלגת העבודה תנצח, בין היתר בשל כך שהצליחה היטב בבחירות מקומיות שקדמו להן. אך, למעשה, המפלגה איבדה חלק ניכר מכוחה, ובלקנאנדה שב וקיבל את משרת ראש הממשלה. בוס הצטרף לממשלת בלקנאנדה, אך הוביל לפרישה ממנה בפברואר 2010, עקב חילוקי דעות הנוגעים לשהיית כוחות הולנדים באפגניסטן. בבחירות מקדימות לראשות המפלגה נבחר יוב כהן למועמד המפלגה לראשות הממשלה. בבחירות שהתקיימו ביוני 2010 איבדה המפלגה 3 מושבים בפרלמנט והגיעה ל-30 מושבים (זכתה ב-19.6% מסך קולות הבוחרים) והיא משמשת נכון לאוקטובר 2011 כחלק מהאופוזיציה בפרלמנט ההולנדי.
הערות שוליים

↑  הולנד: הממשלה נפלה בשל השהייה באפגניסטן, באתר ynet, 20 בפברואר 2010
↑  הגר מזרחי, ממשלת הולנד מפולגת: לשדרג יחסים עם ישראל?, באתר ynet, 12 ביוני 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007446502805171  ISNI: 0000 0000 9445 8741  LCCN: n79046267  SUDOC: 055812600  VIAF: 138976237   WorldCat (עם VIAF): 138976237 
יופ דן אאול נואם ב"יום העבודה" 1981
מנזר נורת'אנגר (סרט, 1986)

| --- | --- |

עטיפת הווידאו של הסרט
 מבוסס על:  הרומן "מנזר נורת'אנגר" מאת ג'יין אוסטן
 בימוי:  ג'יילס פוסטר 
 שחקנים ראשיים:  קתרין שלזינגר פיטר פירת'
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 שיטת הפצה:  direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  15 בפברואר 1987 
 משך הקרנה:  88 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מנזר נורת'אנגר (באנגלית: Northanger Abbey) הוא סרט טלוויזיה משנת 1986 המבוסס על הרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן שיצא לאור ב-1818. הסרט שודר לראשונה ב-1987 ברשת A&E וב-BBC.
תקציר עלילה

"מנזר נורת'אנגר" הוא סיפורה של קתרין מורלנד, נערה צעירה המוזמנת לשהות בבאת' שבסאמרסט עם משפחת אלן, חברים של משפחתה. בני הזוג אלן נוסעים לבאת' בתקווה שהמים שם יועילו למר אלן להחלים ממחלת הצינית. קתרין, שאחיה הצעירים קוראים לה קאתי, חיה חיים מוגנים למדי, והיא בורחת אל מחוזות הדמיון בקריאה של רומנים גותיים, והיא מתלהבת מהנסיעה לבאת'. גברת אלן מציגה את קתרין בפני משפחת ת'ורפ, והבת הבכורה איזבלה מתיידדת איתה. בין השתיים נוצר קשר מיוחד באהבתן לרומנים גותיים. אחר כך מגיעים לבאת' האחים שלהם שהם חברים. ג'יימס (אחיה של קתרין) מתאהב באיזבלה, וג'ון (אחיה של איזבלה) מחזר אחרי קתרין. היא אינה מחבבת את ג'ון, לעומת זאת נראה שהוא אוהב מאוד את עצמו.
קתרין מתאהבת בכומר צעיר ומוזר בשם הנרי טילני, אותו היא פוגשת באולם הנשפים. היא מתיידדת עם אלינור, אחותו של הנרי, והשלושה יוצאים יחד לטיולים בחיק הטבע. מאוחר יותר גם אחיהם קפטן פרדריק טילני מגיע לבאת'. איזבלה וג'יימס מתארסים בברכתם של בני הזוג מורלנד. אבל כשהיא מגלה שהם אינם עשירים כפי שחשבה, היא מתחילה לפלרטט עם פרדריק. אלינור מזמינה את קתרין לבוא איתם למנזר נורת'אנגר, האחוזה המשפחתית.
קתרין נענית בשמחה רבה להזמנה, עם זאת היא מדמיינת את המנזר כטירה קודרת כמו אלה המופיעות בספרים שהיא קוראת. בתחילה גנרל טילני (אביו של הנרי) מקבל בברכה את קתרין. ג'ון ת'ורפ, שחושב שקתרין מאוהבת בו, התרברב בפני הגנרל שקתרין היא היורשת של מר אלן העשיר. כשהגנרל מבין שקתרין אינה יורשת ואינה עשירה, הוא מסלק אותה מהבית. כשקתרין חוזרת לבית הוריה היא אומללה, ומתגעגעת להנרי. היא מתפכחת מהאשליות שעוררו הרומנים הגותיים. הנרי מופיע שוב, מבקש את סליחתה ומציע לה נישואים.