stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשמן כלבי
תיאור

לאשמן הכלבי גוף גוצי שעיר, ראש כלבי חרוטי ומצח מוגבה שמכוסה לעיתים בפוני ארוך. החרטום הנפוח דמוי-חדק ומזדקף בחדות כלפי מעלה. האוזניים ארוכות, רחבות ועגולות עם רכסים רוחביים וצפירים קטנים דמויי גרזן; אצל מין אחד האוזניים מחוברות בבסיס בקרום עור ואצל השאר הן מופרדות זו מזו. העיניים גדולות ובולטות, השפתיים עבות והנחיריים צינוריים. הלוע רחב ושטוח, הניבים גדולים וארוכים ושאר השיניים קצרות וחדות.
בסמוך לחלק העליון של הכנפיים יש שקיקים עם בלוטות ריח שנפתחות כלפי חוץ. אורך הראש והגוף של מיני האשמן הכלבי 30–45 מ״מ, אורך הזרוע 38–54 מ״מ, אורך הזנב 12–18 מ״מ ומשקלם עד 11 גרם. הנקבה כבדה וארוכה יותר מן הזכר. ניתן להבדיל בין האשמן הכלבי לאשמן כנף-שקיק, בכך שהראשון חסר פסים בהירים על הגב ובעל חרטום נפוח וארוך יותר. הזנב מכוסה בקרום התעופה האחורי וקצהו החשוף מזדקף כזיז.
הפרווה של האשמן הכלבי צפופה, ארוכה וגסה. צבעה הכללי נע בין חום ערמוני לחום אדמדם, קפה עמוק, אוכרה, חום אפרורי או חום שחרחר, כשהגחון בהיר יותר מהגב והראש. סביב הכתף והצוואר יש לעיתים כתם שחרחר. הפנים והאוזניים חשופים וצבועים בשחור או בבורדו. הכנפיים בצבע שחור דהוי או פיח והזרועות והרגליים ורודים.
תפוצה וביולוגיה

האשמן הכלבי נפוץ באמריקה הדרומית והמרכזית; טווח התפוצה של הסוג כולל את דרום מקסיקו, בליז, גואטמלה, ניקרגואה, הונדורס, אל-סלבדור, קוסטה ריקה, פנמה, וונצואלה, אקוודור, קולומביה, סורינאם, גיאנה הצרפתית, גיאנה, פרו, צפון ומזרח בוליביה, צפון פרגוואי ומרבית ברזיל. באזור הים הקריבי הוא מצוי בטרינידד וטובגו בארובה ובגרנדה. בית הגידול של הסוג מורכב בעיקר מיער נשיר טרופי ויער מנגרובים, אך הם מופיעים גם ביער עננים מעל 1,000 מטר, בסוואנה טרופית או צחיחה למחצה, בתה דוקרנית ומישורי עשב.
האשמנים הכלביים פעילים בלילה ומבלים את היום במערות, נקיקים, חורבות, מכרות ועצים חלולים. הם חברותיים וחיים בקבוצות של 5–47 פרטים ועשויים לשהות בחברת עטלפים ממשפחות אחרות; הם נחשבים לעטלפים דרוכים ועירניים יחסית, וכאשר יש הפרעה בסמוך למקום הלינה הם נוטשים אותו במהירות. האשמנים נשכבים בעת המנוחה על משטח אנכי במקום להיות תלויים הפוך ושומרים על מרחק מינימלי קטן אחד מהשני. האשמנים יוצאים לתור אחר מזון בערב וחוזרים לפנות בוקר. הם ניזונים מחרקים ובפרט מחיפושיות וזבובים. אשמנים שחיים בסביבה אנושית מחפשים מזון לעיתים קרובות סביב פנסי רחוב. הטורפים העיקריים של האשמן הכלבי הם דורסי לילה וערפדים צמרירים.
הרבייה מתרחשת אחת לשנה ומשתנה מאזור לאזור. הזכר מקים הרמון קטן ומשתמש בבלוטות הריח בכנפיים כדי למשוך נקבות. לפני ההמלטה האשמנית פורשת למקום מבודד. האשמנית ממליטה גור יחיד מפותח יחסית ומניקה אותו עד גיל 40 יום. בגיל 55 יום הגור כבר מסוגל לעוף בכוחות עצמו והוא הופך לעצמאי זמן קצר לאחר מכן. רוב הגורים עוזבים את המושבה שבה נולדו ולא חוזרים אליה.
מינים

בסוג זה 5 מינים:
אשמן כלבי גדול (Peropteryx kappleri)
אשמן כלבי זוטר (Peropteryx macrotis)
אשמן כלבי טרינידדי (Peropteryx trinitatis)
אשמן כלבי לבן-כנף (Peropteryx leucoptera)
אשמן כלבי חיוור-כנף (Peropteryx pallidoptera)
אשמן ערמוני

| אשמן ערמוני |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: עטלפים
תת־סדרה:: דמויי נשפון
משפחה:: אשמניים
סוג:: אשמן ערמוני
מין:: אשמן ערמוני
שם מדעי
 Cormura brevirostris ‏וגנר, 1843
תחום תפוצה


אשמן ערמוני או אשמן ווגנר (שם מדעי: Cormura brevirostris) הוא מין עטלף קטן-בינוני במשפחת האשמניים שחי באמריקה הדרומית והמרכזית ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1843 על ידי הזואולוג הגרמני יוהאן אנדרס ווגנר ומשמעות שמו המדעי היא ״עטלף גדום-זנב קצר-פנים״. הוא קרוב גנטית ומורפולוגית לסוגים אשמן כנף-שקיק ואשמן כנף-ארנק.
תיאור ואנטומיה

האשמן הערמוני בעל מבנה גוף קומפקטי, ראש מסיבי חרוטי וכנפיים צרות. החרטום הקצר והרחב מתחדד בקצהו, האף קטנטן והעיניים בינוניות ובולטות. האוזניים גדולות ומשולשות עם קצה מעוגל שפונה אחורנית בצורת מגל. צפירי האוזן קצרים והאפרכסות חרושות בקמטים. הזנב מכוסה בקרום תעופה אחורי מפותח, וקצהו השפיצי מבצבץ מהקרום ונראה כגדם (באורך של 1–3 מ״מ). על האמות יש שקיקים גדולים שמגיעים עד למרפק; השקיקים גדולים יותר אצל הזכרים ופולטים ניחוח חזק בעונת הרבייה כדי למשוך נקבות.
אורך הראש והגוף של האשמן הערמוני 58–72 מ״מ, אורך הזרוע 44–49 מ״מ, אורך האוזן 13–16 מ״מ ואורך הזנב 9–17 מ״מ; משקלו 7–11 גרם. הוא נבדל מאשמן כנף השקיק בכך שכפות רגליו קטנות יותר, בצבעו ערמוני, ובהיעדרם של הפסים הבהירים על הגב.
הפרווה של האשמן הערמוני ארוכה, צפופה ורכה ומשתרעת עד לאמצע הזרועות וחלק מהכנפיים; באזור הראש והגב יש לעיתים רעמת שיער בולטת. הצבע הכללי ערמוני, ארגמן מבריק או אדמדם כהה שהעניק למין את שמו, אך לעיתים עשוי להיות גם חום כהה עד שחרחר, אוכרה, זהוב או שילוב בין הצבעים הללו. הגחון חיוור במעט משאר הגוף, וסביב האוזניים והצוואר יש כתם שחרחר דהוי. הכנפיים, האוזניים והפנים בצבע שחור מבריק או פחם והזרועות והשוקיים בצבע בורדו.
תפוצה ואקולוגיה

האשמן הערמוני מצוי ביבשת אמריקה. טווח התפוצה שלו כולל מרבית סורינאם, גיאנה הצרפתית, גיאנה ווונצואלה, צפון ומרכז ברזיל צפון בוליביה, צפון ומזרח פרו, מזרח אקוודור, דרום ומרכז קולומביה, פנמה, קוסטה ריקה וניקרגואה. בית הגידול שלו כולל יער שפלה לח טרופי או סובטרופי, ויער עננים עד רום 1,000 מטר מעל פני הים.
האשמן הערמוני פעיל בעיקר בשעות הדמדומים בערב ובשחר. את שעות היום הוא מבלה בשינה בחללי עצים, על גזעים אנכיים או בבולי עץ שנפלו על קרקעית היער. האשמן חי בבדידות או בקבוצות קטנות של 2–5 פרטים שבהם האשמנים חיים באשכול צפוף זה על זה. הקבוצות מורכבות ממספר זכרים ונקבה אחת, ונקבות לעולם אינן חיות במשותף זו עם זו.
האשמן הערמוני ניזון מחרקים ומאתר את טרפו באמצעות איכון-הד; הקריאות שלו מורכבות משלוש פעימות קצרות בטווח 25–32 קילוהרץ בתדר עולה. פולסים בתדר זה יעילים יותר בגילוי חרקים לטווח רחוק. האשמן תר אחר מזון מעל ומתחת חופת היער, בקרחות, שטחים פתוחים ומעל גופי מים. למרות שהוא חי בחפיפה עם מינים של אשמן כנף-שקיק אין ביניהם תחרות משמעותית על מקורות מזון: האשמן הערמוני מחפש מזון בגובה גבוה יותר (10-5 מטר), מקפיד להתרחק מצמחייה, טס מהר יותר ומבצע טיסות מעגליות רחבות בהרבה (30-20 מטר). הרבייה מתרחשת בין אפריל למאי בפנמה, ובין אוגוסט לספטמבר בגיאנה הצרפתית; בשל כך, ההנחה היא שעונת הרבייה משתנה בהתאם למיקום הגאוגרפי. משך ההיריון ומספר הגורים אינו ידוע.
מצב

האשמן הערמוני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור טווח תפוצתו הרחב והעדר אינדיקציות לירידה. האיום העיקרי על האשמן הוא כריתת יערות מתמשכת ביער האמזונאס, והוא נעלם בהדרגה באזורים הדרומיים של תפוצתו. האשמן מצוי במספר אזורים מוגנים.
הערות שוליים

↑  אשמן ערמוני באתר הרשימה האדומה של IUCN
בית הספר לפיקוד ימי

בית הספר לפיקוד ימי בישראל, הוא מוסד לימודי צבאי, המכשיר קציני ים לפיקוד בחיל הים.
בית הספר ממוקם בבסיס ההדרכה של חיל הים בחיפה. לאחר סיום קורס חובלים, הקצינים הימיים מוצבים בכלי השייט השונים למשך תקופה משתנה בהתאם לתפקידם שנע בין שנה לשנה וחצי. בתקופה זו הקצינים ממלאים תפקידי פיקוד ראשוניים, נמצאים בתהליך הכשרה לפיקוד על מחלקות או ספינות בט"ש ולומדים לקראת התפקיד העתידי אליו הקצינים מיועדים.
לאחר תקופת הפיקוד הראשונית ולאחר מבחנים מקצועיים קפדניים ומסננים, מוצבים הקצינים בבית הספר לפיקוד ימי, המהווה מסגרת נפרדת מקורס חובלים ומטרתו להכשיר את הקצינים הצעירים לתפקידי פיקוד על מחלקות בצוללות/סטי"לים או פיקוד על כלי שיט בט"ש. ההכשרה מורכבת מתכנים מקצועיים ופיקודיים כאחד.
מבנה ארגוני של בית הספר

בית הספר אינו מחולק למגמות, כמו קורס חובלים אלא בנוי מקורסים רבים בהתאם ליחידות האם שאליהם שובצו קציני הים במהלך קורס החובלים:
קורסי מפקדי מחלקות בסטי"לים:
קורס קציני תקיפה
קורס קציני גנ"ק (גילוי, ניווט וקשר)
קורס קציני הגנה ולוחמה אלקטרונית
קורס קציני מכונה
קורסי מפקדי מחלקות בצוללות:
קורס קציני סונאר
קורס קציני נשק וגנ"ק
קורס קצינים טכניים
קורס אחוד למפקדי כלי בט"ש:
מפקדי דבורים ודבורות.
קורס קציני שייטת 13.
בראש בית הספר עומד קצין ים בדרגת סגן-אלוף, שפיקד על סטי"ל או צוללת ומילא תפקידים שונים ביחידות המבצעיות של חיל הים. מפקדי הקורסים בבית הספר הם קצינים בוגרי יחידות השטח של חיל הים שמוינו לתפקידי הדרכה, לאחר פיקוד על מחלקות/כלי שיט.
הערות שוליים

| מוסדות להכשרה מתקדמת לקצינים בצה"ל |
| --- | --- | --- |
| זרוע היבשה | המכללה לפיקוד טקטי • קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים • קורס מפקדי חטיבות • קורס מפקדי אוגדות |  |
| זרוע הים – חיל הים | בית הספר לפיקוד ימי |  |
| זרוע האוויר והחלל – חיל האוויר | בית הספר לפיקוד ומנהיגות |  |
| מוסדות בין זרועיים | המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה • המכללה לביטחון לאומי |  |
|  זרוע הים  |
| --- | --- | --- |
| מפקדת זרוע הים | מספן הים • מספן המטה • מספן המודיעין • מספן הציוד • מספן כוח האדם |   |
| בסיסים | בסיס חיפה • בסיס אשדוד • בסיס אילת • בסיס עתלית • מספנת זרוע הים • בסיס ציוד ותובלה • בה"ד זרוע הים |   |
| שייטות | שייטת ספינות הטילים (שייטת 3) • שייטת הצוללות (שייטת 7) • שייטת 13 |   |
| פלגות הבט"ש | פלגה 916 • פלגה 915 • פלגה 914 • יחידת סנפיר |   |
| יחידות נוספות | יחידת האיתור התת-מימית • יחידת השליטה הימית • המכון לרפואה ימית • יחידת מפת"ח • יחידה 663 • היחידה למשימות תת-מימיות • שייטת הנחתות • גף סיורי ים |   |
| בתי ספר לפיקוד | קורס חובלים • בית הספר לפיקוד ימי |   |
| יחידות שפורקו | שייטת המשחתות (שייטת 1) • פלגות הטרפדות • פלגה 788 (חוליית הכנרת) • יחידת הנצלה ימית • מרכז תקשו"ב |   |
אשמן כנף-ארנק

| אשמן כנף-ארנק |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: עטלפים
תת־סדרה:: דמויי נשפון
משפחה:: אשמניים
סוג:: אשמן כנף-ארנק
מינים
 3
שם מדעי
 Balantiopteryx ‏פטרס, 1867

אשמן כנף-ארנק (שם מדעי: Balantiopteryx) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת האשמניים ובו 3 מינים שחיים בעיקר באמריקה המרכזית. הסוג הוקם בשנת 1867 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס, והוא קרוי על שם ארנקי העור שתלויים על כנפיו. המין קרוב מבחינה גנטית וחיצונית לסוג אשמן כנף-שקיק.
תיאור ואנטומיה

למיני האשמן הארנקי גוף דק וקומפקטי, ראש משולש, פנים קטנות וכנפיים ארוכות וצרות. החרטום נפוח וחרוטי וקצהו מתחדד באופן קיצוני ופונה בזווית מעלה. העיניים גדולות ושחורות, האף קטנטן והשפה התחתונה עודפת על העליונה. האוזניים בינוניות ומעוגלות עם צפירים קטנים. הסוג מתאפיין בארנק עור עם בלוטות ריח על כל כנף והוא ממוקם מול המרפק ונפתח כלפי חוץ. הארנק גדול ובולט יותר אצל הזכרים, ולקראת עונת הרבייה הוא מתמלא בנוזל ריחני שנועד למשוך את הנקבות. אורך הראש והגוף של מיני האשמן הארנקי 37–55 מ״מ, אורך הזרוע 35–49 מ״מ, אורך האוזן 10–15 מ״מ ואורך הזנב 8–21 מ״מ; משקלם 9-3.7 גרם. קרום התעופה האחורי מפותח חלקית ומכסה את מרבית הזנב, להוציא את הקצה המחודד והזקוף.
לאשמן הארנקי פרווה קצרה וצפופה. צבעה הכללי נע בין אוכרה, לערמוני, סגלגל, חום כהה, חום-כתמתם, חום אפרורי או אפור. הדפוס המפוספס שקיים אצל מספר סוגי אשמנים אינו נוכח אצל האשמן הארנקי. הפנים בצבע שחור מבריק, בורדו או ורדרד והגחון חיוור יותר משאר הגוף. הכנפיים שחורות מפוחמות או חומות כהות. האוזניים, הרגליים והזרועות בצבע בורדו או ורוד מלוכלך.
תפוצה

מיני האשמן הארנקי מצויים בעיקר באמריקה המרכזית, ובמידה פחותה גם בצפון אמריקה הדרומית. טווח התפוצה שלהם כולל את מרכז ומערב מקסיקו, בליז, גואטמלה, הונדורס, אל-סלבדור, קוסטה ריקה, פנמה, קולומביה ואקוודור. בית הגידול מורכב מיער גשם טרופי נשיר או ירוק-עד, סוואנה טרופית, בתה חופית ויער עננים עד רום 1,500 מטר מעל פני הים.
אקולוגיה

האשמנים הארנקיים פעילים בדמדומים ובלילה, ויוצאים לפעילות קצת לפני השקיעה. הם עטלפים חברותיים שחיים בקבוצות קטנות של 25 פרטים עד מושבות גדולות של 10,000 פרטים; עם זאת, גם במושבות המוניות הם מקפידים על ריחוק חברתי של כ-20 ס״מ בין עטלף לעטלף. האשמנים אינם טריטוריאליים וחולקים את מקומות הלינה שלהם עם עטלפים ממינים אחרים. בשעות היום, הם שוכנים במערות, צוקים, חללי עצים, מכרות, מנהרות, גשרים, רפתות ומבנים נטושים והגורם העיקרי בבחירת מקום המקלט הוא רמה גבוהה של לחות. לרוב הם נחים על קירות אנכיים במקום להיתלות על התקרה, ואוחזים בקיר בידיהם ורגליהם.
האשמנים הארנקיים הם אוכלי חרקים; התזונה שלהם מורכבת מיתושים, זבובים ופרפראים קטנים שאותם הם צדים מעל חופת היער או בשטחים פתוחים, והם עשויים לנוע עד 11 ק״מ ממקום הלינה במהלך חיפוש אחר מזון. הם עפים לאט יחסית, כשהזכר עף במהירות של 9.76 קמ״ש והנקבה בסביבות 9.14 קמ״ש. האשמנים מעדיפים לאתר את טרפם באמצעות חוש השמיעה והראיה, אך בעת הצורך משתמשים גם באיכון-הד. הם משמשים כמזון עבור תנשמת, בואשן, חוטמן ומיני חתוליים.
עונת הרבייה של האשמנים מתרחשת בין ינואר לפברואר, והנקבה ממליטה גור יחיד בין סוף יוני לאמצע יולי. ההיריון נמשך 4.5 חודשים, והגור נולד מפותח למדי; הוא מסוגל לעוף תוך שבועיים בלבד, אך למרות נשאר לצד אימו במשך 9 שבועות. האשמנית נושאת את הגור רק בשבוע הראשון ללידתו, ולאחר מכן מניחה אותו במקום המקלט בזמן שהיא יוצאת לחפש מזון. האשמנים הצעירים הופכים לעצמאיים בגיל 2–3 חודשים ועוזבים את המושבה.
מינים

בסוג זה 3 מינים:
אשמן כנף-ארנק אפור (Balantiopteryx plicata) - מקסיקו עד צפון קולומביה.
אשמן כנף-ארנק חום (Balantiopteryx infusca) - דרום מקסיקו ובליז.
אשמן כנף-ארנק תומאס (Balantiopteryx io) - צפון קולומביה ואקוודור.
אשמני כנף-ארנק אפורים.
אשמן כנף-שקיק

| אשמן כנף-שקיק |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: עטלפים
תת־סדרה:: דמויי נשפון
משפחה:: אשמניים
סוג:: אשמן כנף-שקיק
מינים
 5
שם מדעי
 Saccopteryx ‏יליגר, 1811

אשמן כנף-שקיק (שם מדעי: Saccopteryx) הוא סוג של עטלף קטנטן במשפחת האשמניים ובו 5 מינים שחיים בעיקר בדרום אמריקה. הסוג הוקם בשנת 1811 על ידי הזואולוג הגרמני יוהאן קרל וילהלם איליגר ומשמעות שמו המדעי היא ״כנף עם שק״. הסוג קרוב חיצונית וגנטית לאשמן החדקוני הזעיר.
תיאור ואנטומיה

לאשמן השקיק גוף קומפקטי וצר, ראש גדול וחרוטי, וחרטום קצר, מחודד ודמוי מקור. האוזניים קצרות, קעורות וצרות ופונות אחורנית. העיניים גדולות ובולטות והפנים כהות ונטולות שיער. האף קטן והנחיריים פתוחים חזיתית ומופרדים בתלם אנכי. הלוע צר והשפה התחתונה עודפת על העליונה. האף והשפה העליונה מאוד גמישים, ויכולים לנוע למעלה במהלך הציד כדי להגדיל את חלל הלוע. הזנב דקיק וארוך וקצהו המחודד בולט החוצה. כנף הזנב גדולה למדי.
אורך הראש והגוף של אשמני השקיק 38–56 מ״מ, אורך הזרוע 33–48 מ״מ ואורך הזנב 9–23 מ״מ. משקלם 3–9 גרם בלבד. הנקבה גדולה יותר מן הזכר. בצד התחתון של הכנפיים בסמוך למרפק, יש שקיקי עור עבים שבולטים יותר אצל הזכר ומשמשים אותו להפצת ריח. פתח השקיקים ממוקם בצד העליון של הכנף והוא גדול יותר אצל הזכר.
הפרווה של אשמן השקיק קצרה, צפופה ורכה ומשתרעת עד לקרומי הכנף, למרפקים ולברכיים. צבעה הכללי כהה בדרך כלל ונע בין חום שוקולד כהה לחום קפה עמוק, חום ביסטר-שחור או שחור ממש. הגחון והחזה נוטים להיות בהירים, וצבעם נע בין חום בהיר לאוכרה, אפרפר או בז׳. סימן ההיכר של הסוג הוא צמד הפסים הבהירים והמסולסלים לאורך הגב שצבעם בז׳, צהבהב או לבן בוהק, והם בולטים במיוחד על רקע הפרווה הכהה שסביבם. הפסים מסתיימים בסמוך לזנב, אך בהמשך אליהם יש כתמים בהירים דהויים על כנף הזנב. אצל אחדים מהמינים הפסים דהויים או נעדרים. מלבד פסי הגב, יש לאשמן בדרך כלל כתמים בהירים גם בצידי האוזניים ועל הסנטר. הכנפיים, הרגליים, הזנב ולרוב גם הפנים בצבע חום-שוקולד כהה, שחור פיח או שחור מבריק. האוזניים שחורות בקצה וורודות בחלקן הפנימי. הרגליים והזרועות בצבע בורדו או חום מלוכלך.
תפוצה

המינים בסוג נפוצים באמריקה הדרומית והמרכזית. טווח התפוצה של הסוג כולל את דרום ומרכז מקסיקו, ניקרגואה, גואטמלה, בליז, הונדורס, אל-סלבדור, קוסטה ריקה, פנמה, קולומביה, אקוודור, גיאנה, גיאנה הצרפתית, סורינאם, וונצואלה, טרינידד וטובגו, פרו, בוליביה ומרבית ברזיל. בית הגידול כולל יער גשם טרופי, יער עננים, יער ביצות, יער גדותיים, יער מנגרובים, וסוואנה טרופית, דוקרנית או צחיחה למחצה. הוא מצוי גם בקרבות מגורי אדם.
אקולוגיה

אשמני השקיק מבלים את שעות היום במקומות מוארים יחסית כמו שקעי עצים, גזעים, נקיקי סלעים, גומחות בין שורשים ומבנים נטושים, והם עירניים למדי ועסוקים בהחלפה של מקומות מנוחה, במשיכת בני זוג או בהשמעת שירי חיזור. האשמנים יוצאים לצוד לפני השקיעה ותרים אחר מזון בחופה התחתונה של היער; לאחר רדת החשיכה, הם עוברים לחפש מזון בשטחים פתוחים במשך כשלוש שעות ולאחר מכן מבלים את הזמן בעיקר באינטראקציות חברתיות. האשמנים ניזונים מחרקים מעופפים ומאתרים את טרפם באמצעות איכון-הד בתדר של 42–50 קילוהרץ. האשמנים מחפשים טרף בגובה 3–8 מטר מהאדמה, וכל גיחת ציד נמשכת 20–30 דקות ולאחריה מנוחה קצרה. שטחי הציד נמצאים בשימוש על ידי המושבה כולה, ולאחר פרק זמן של 5–10 שבועות, מקורות המזון מדלדלים והמושבה עוברת למקום אחר. הטורפים העיקריים של אשמני השקיק הם דורסי לילה, נחשים, טרנטולות אוויקולריה וזיזפיים גדולים. הפרווה האפלולית מספקת לאשמן הסוואה מושלמת בשעות הלילה ומקשה מאוד על זיהויו.
האשמנים חיים בבדידות, בזוגות או בקבוצות ומושבות של 5–60 פרטים בהם יש הקפדה על מרחק מינימלי של מספר ס״מ בין אשמן לאשמן שנועד כנראה למתן את פגיעות המושבה לטורפים. המושבות מורכבות ממספר תת-קבוצות שכל אחת מהן היא למעשה הרמון המכיל זכר ובין 3 ל-9 נקבות. הזכר מחזיק טריטוריה קטנה בגודל 10–30 מטר ומנסה לפתות נקבות נוספות לעבור להרמון שלו. הנקבות לעומתו עסוקות בקביעת היררכיה דומיננטית ביניהן, בטיפוח עצמי, בביקור בהרמונות סמוכים על מנת להתרשם מזכרים אחרים או בגירוש נקבות שאינן שייכות להרמון ובגירוש עטלפי חרקים ממינים אחרים שמזדמנים לאזור.
אשמני השקיק כאמור מתאפיינים בשקיקי עור גדולים על הכנפיים. השקיקים אינם מכילים בתוכם בלוטות ריח, והזכר ממלא אותם בהפרשות שונות דוגמת רוק ושתן שעוברים בתוך השקיק תסיסה מיקרוביאלית ויוצרים ריח ייחודי לכל זכר. ההפרשות שמתערבבות בשקיקים מפיקות ריח עז ומשמשות את הזכר לפיתוי נקבות חדשות, לתצוגה בטקס החיזור אחר נקבות וותיקות ולסימון שטח ההרמון בתוך המושבה. במהלך החיזור אחר נקבות בהרמון שלו או בפיתוי נקבה שנזדמנה לטריטוריה, הזכר מרחף מול הנקבה תוך כדי פתיחת השקיקים והתזת נוזלים לעברה (פעולה שמכונה על ידי חוקרי הטבע ״המלחה״), והוא גם משמיע שירי חיזור מורכבים שנשמעים כשילוב בין קרקורי צפרדע לציוצי ציפור. התזת נוזלים והפקת שירים טריטוריאליים עשויה להתרחש בתגובה לכניסת זכר פולש לשטח ההרמון. עימות בין זכרים נפתר בדרך כלל לאחר משחק נביחות קצר. עם זאת, סביב שטח ההרמון מתקבצים לעיתים קרובות מספר זכרים שממתינים להחלפת הזכר השולט, כשלרוב המחליף הוא הזכר עם וותק ההמתנה הארוך ביותר.
הרבייה מתרחשת פעם או פעמיים בשנה בסמיכות לעונת הגשמים במשך תקופה של 4 שבועות. הנקבה ממליטה גור יחיד מפותח למדי לאחר היריון של 6 חודשים והוא נגמל והופך לעצמאי בגיל חודשיים. למרות שהנקבה היא היחידה שמטפלת באופן ישיר בגור, נוכחותו של הזכר חשובה עבור הגור בלמידה ותרגול של שירי חיזור. באופן חריג ליונקים, גורי האשמן ידועים בכך שהם משמיעים מספר סוגים של הברות לא ברורות ופטפוטים בדומה לתינוק אנושי ולגוזלי ציפורים. הגורים מגיעים לבגרות תוך שנה או פחות, ורבים מהם עוזבים את המושבה שבה נולדו ועוברים למושבה אחרת. תוחלת החיים הממוצעת בטבע היא 6 שנים.
מינים

בסוג זה 5 מינים:
אשמן כנף-שקיק אמזוני (Saccopteryx gymnura)
אשמן כנף-שקיק אנטיוקיאני (Saccopteryx antioquensis)
אשמן כנף-שקיק גדול (Saccopteryx bilineata)
אשמן כנף-שקיק זוטר (Saccopteryx leptura)
אשמן כנף-שקיק יערוני (Saccopteryx canescens)
אשמן שקיק עם דפוס פסים אופייני לסוג.
הרמון של אשמני שקיק.
שקיק העור בכנף שמאפיין את המינים בסוג.
זוג עטלפים מהמין אשמן כנף-שקיק זוטר.
שיר חיזור של אשמן כנף-שקיק.
בית הספר לפיקוד ומנהיגות

| --- | --- |
סמל בית הספר לפיקוד ומנהיגות
סמל בית הספר לפיקוד ומנהיגות
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 סוג:  מוסד לימודי צבאי
 בסיס האם:  ממח"א 111 הקריה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2012–הווה (כ־12 שנים) 
 פיקוד
 יחידת אם:   חיל האוויר הישראלי
בית הספר לפיקוד ומנהיגות, הוא מוסד לימודי צבאי, המכשיר קצינים ונגדים לפיקוד בחיל האוויר.
בית הספר ממוקם בבסיס המכון להכשרת הסגל של חיל האוויר, הממוקם באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין התכנים שמועברים בבית הספר: ערכי מנהיגות, מיומנויות פיקוד, אינטליגנציה רגשית ופיתוח אישי. בית-הספר מכשיר קצינים מדרגת סג"ם ועד סא"ל, ונגדים מדרגת רס"ל ועד רנ"ג. אורך הקורסים הוא בין שלושה לחמישה-עשר ימים.
בית הספר מוביל את תוכניות המצוינות של חיל האוויר.
במסגרת בית הספר מתקיים מסלול של תוכנית תלפיות.
הבסיס בו הוקם בית הספר החליף במהלך השנים כמה שמות, ביניהם: המכון ללימודי המשך, המכון התעופתי ללימודים מתקדמים (מתל"מ), המכון להכשרת הסגל (מלה"ס). יחד עם השמות, הוחלפו הסמלים.
מפקד בית הספר הנוכחי, נכון לאוקטובר 2024, הוא סגן אלוף אלעד צינמון.
סמלים היסטוריים של היחידה

סמל המכון ללימודי המשך
סמל המכון להכשרת הסגל (מלה"ס)
סמל המכון הישן
הערות שוליים

↑  בית-ספר חדש למנהיגות בחיל-האוויר, באתר חיל האוויר הישראלי, 07 בפברואר 2012
| מוסדות להכשרה מתקדמת לקצינים בצה"ל |
| --- | --- | --- |
| זרוע היבשה | המכללה לפיקוד טקטי • קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים • קורס מפקדי חטיבות • קורס מפקדי אוגדות |  |
| זרוע הים – חיל הים | בית הספר לפיקוד ימי |  |
| זרוע האוויר והחלל – חיל האוויר | בית הספר לפיקוד ומנהיגות |  |
| מוסדות בין זרועיים | המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה • המכללה לביטחון לאומי |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא חיל האוויר הישראלי ובנושא צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית הכנסת הגורל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 על שם:  שכונת בתי גורל
 כתובת:  הרב חיים אבולעפיה 31, ירושלים
 מיקום:  ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 נוסח תפילה:  נוסח בלדי
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ה'תרמ"ו (1886)
 תאריך פתיחה רשמי:  1886 
 קואורדינטות:  31°46′56″N 35°12′52″E﻿ / ﻿31.782225°N 35.214578°E﻿ / 31.782225; 35.214578
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית הכנסת הגורל(למפת ירושלים רגילה) בית הכנסת הגורל
 
בית הכנסת הגורל הוא בית כנסת בשכונת משכנות ישראל בירושלים, שהוקם על ידי יהודי תימן תושבי בתי הגורל בשכונה.
היסטוריה

בעליית אעלה בתמר בשנת ה'תרמ"ב (1882) עלו יהודים מהעיר צנעא שבתימן לירושלים. בירושלים לא קיבלו אותם קהילות הספרדים והאשכנזים והתייחסו אליהם בניכור, ורק לאחר שנוצרים תמכו בהם נחלצו לעזרתם יהודי המקום, מפני הפחד מהמיסיון. בתחילה ישבו יהודי תימן בכפר התימנים בשילוח, אך סולקו משם על ידי הבריטים שחששו לחייהם.
בשנת ה'תרמ"ד (1884) נבנתה שכונה ליהודי תימן בעזרת ר' מרדכי אדלר, שהתרים לצורך העניין את אביו הרב נתן מרקוס אדלר, רבה של לונדון, ויוסף נבון שתרם את הקרקע לבנייה. את בתי השכונה חילקו התושבים ביניהם בעזרת הגרלה, ועל שם ההגרלה נקרא שם השכונה.
במרכז השכונה הקימו תושבי השכונה את בית כנסת באחת הדירות, בשנת ה'תרמ"ו (1886). בניית בית הכנסת נעשתה בעזרת תרומת יחיא בן שלום ושצ'י, ושלום וחיים טובי שהתמנו לגבאי בית הכנסת. על קיר בית הכנסת נתלה שלט שבו נכתב: ”זאת בית הכנסת נבנתה על בתי הגורל שבשכונת משכנות ישראל, בהשתדלות ובעזרת המנוחמים האחים שלום וחיים בני המנוח יוסף טובי ובניהם, בשנת ה'תרמ"ו, לזיכרון הגאון הרב שלום שבזי זיע"א”.
בתחילה בית הכנסת היה בקומת הקרקע, אך בשנת ה'תרע"א (1911) נבנתה קומה שנייה למבנה ובית הכנסת עבר לקומה השנייה. התורם לשיפוץ היה יוסף צבטאני, שבמשך חייו נאמר מי שברך לזכותו ולאחר פטירתו אשכבה. בשלט שנתלה לכבוד תרומתו נכתב: ”זכה ונתנדב כה"ר [כבוד הרב] יוסף צבטאני הי"ו לבניין בית הכנסת שלושים לי"פ [לירות פלסטיניות], ובעבור זה יזכה לעה"ב [לעולם הבא] ש' [שנת] תרע"א”.
בשנת ה'תרצ"ו (1936) הוקמה בבית הכנסת ישיבה בשם "ישיבת שלומנו", על שם הרבנים שלום שבזי ושלום שרעבי. במקום נתלה שלט שבו נכתב: ”בשנת ה'תרצ"ו נתייסדה בתוך בית הכנסת ישיבה, ונקראה "שלומנו", על שם הגאונים המקובלים הרב שלום שבזי והרב שלום שרעבי זיע"א, בהשתדלות הר"ש נגאר”.
בין הבולטים במתפללי בית הכנסת היה הרב חיים כסאר. כיום בית הכנסת עדיין פעיל, ומנהיג אותו הרב משה עטרי.
ראו גם

בית הכנסת אהל שלמה
בית הכנסת שבזי
בית הכנסת נווה שלום (ירושלים)
הערות שוליים

↑  בית הכנסת נווה שלום, אודות: סיפורו של בית הכנסת "נוה שלום" בשכונת משכנות ישראל
1 2  רפי כפיר, אתר אהבת ירושלים, התיישבות התימנים בירושלים – פרק ג'
1 2  רפי כפיר, אתר נחלאות, בית כנסת גורל
↑  ד"ר אדם אקרמן, אתרים נסתרים בירושלים: שכונות התימנים הראשונות שהוקמו בעיר, אתר כל העיר (18.3.20)
בעיית הגלריה לאמנות

המחשה כיצד יכולים ארבעה שומרים לשמור על הגלריה הנתונה.
בעיית הגלריה לאמנות היא בעיה תאורטית מפורסמת בתחום הגאומטריה החישובית, העוסקת במבנה של מצולעים מישוריים. הבעיה, שהוצגה בשנת 1973 על ידי המתמטיקאי ויקטור קלי, מבקשת למצוא את מספר השומרים הקטן ביותר שיוכלו, מבלי לעזוב את משמרתם, להשגיח על כל פינה בגלריה לאמנות, שקירותיה ישרים.
באופן פורמלי, נקודה A "משגיחה" על נקודה B בתוך מצולע, אם הקו הישר המחבר אותן נמצא כולו בתוך המצולע. בהינתן מצולע חסר חורים, השאלה היא מהו המספר הקטן ביותר של נקודות שכל נקודה במצולע נתונה תחת השגחתה של אחת מהן.
חסם עליון

ואצלב כבטל (Václav Chvátal) הראה כי בכל מצולע ללא חורים בעל n קודקודים  \ \lfloor {\frac {n}{3}}\rfloor  שומרים מספיקים. ההוכחה להלן מבוססת על טיעון של סטיבן פיסק. 
היא מסתמכת על היכולת למצוא שילוש עבור כל מצולע פשוט. השיטה היא זו: ראשית מוצאים שילוש למצולע המבוקש. אחר כך צובעים בשלושה צבעים את הקודקודים של המצולע, כך ששני קודקודים המחוברים בקו לא יהיו בעלי אותו צבע. ניתן להוכיח כי צביעה שכזו תמיד אפשרית וגם לספק אלגוריתם למציאתה (ההוכחה מבוססת על כך שהגרף הדואלי למצולע המשולש הוא בהכרח עץ, עבור מצולעים ללא חורים).
כעת בוחרים את הצבע שבו נצבע מספר הקודקודים הקטן ביותר וה"שומרים" הם הנקודות שצבועות באותו צבע.
מכיוון שקודקודי כל אחד מהמשולשים בשילוש של המצולע צבועים בכל שלושת הצבעים (כי כל שני קודקודים מחוברים בקו, ולכן אם היו שני קודקודים בעלי אותו צבע, זה היה בסתירה לדרישת הצביעה) הרי שבכל אחד מהמשולשים נמצא שומר. מכיוון שמשולש הוא צורה קמורה, די בשומר זה כדי לשמור על כל המשולש. לכן קבוצת השומרים שנבחרה מספיקה כדי לשמור על המצולע כולו.
אם למצולע  \ n קודקודים, הרי שמספר הנקודות שנצבעו בצבע שהופיע הכי מעט פעמים לא עולה על  \ \lfloor {\frac {n}{3}}\rfloor . ניתן להוכיח כי זהו חסם עליון למספר השומרים, דהיינו קיימים מצולעים שבהם נדרש כמספר הזה של שומרים.
סיבוכיות

הבעיה של מציאת המספר המינימלי של שומרים עבור מצולע מסוים (שיכול להיות קטן בהרבה מ- \ \lfloor {\frac {n}{3}}\rfloor , למשל, למצולע קמור די בשומר יחיד) היא בעיה NP-קשה.
צביעה בשלושה צבעים של מצולע שעבר שילוש. מספר הקודקודים הכחולים הוא הקטן ביותר (3 בסך הכל), אולם למעשה מספיקים שניים מהם כדי לכסות את המצולע.