stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוחמד אבו פאני
קריירה בין-לאומית

באוקטובר 2020 זומן לראשונה גם לסגל נבחרת ישראל הבוגרת. ב-8 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו מול סקוטלנד, במסגרת משחקי חצי-גמר הפלייאוף שלאחר מוקדמות יורו 2020. ב-5 ביוני 2021, נכנס כמחליף ובישל שלושה שערים, במסגרת משחק ידידות, שהסתיים בניצחון חוץ של הנבחרת 3–1 על נבחרת מונטנגרו.
ב-9 בספטמבר 2024 כבש את שערו הבכורה במדי הנבחרת מול איטליה, במסגרת המחזור השני של ליגת האומות לעונת 2024/2025, לאחר שנכנס כמחליף בדקה ה-67 וצימק את התוצאה בדקה ה-90, במשחק שהסתיים בהפסד ישראלי 1–2 לאיטלקים.
סגנון משחק

אבו פאני משחק כקשר ומסוגל לתפקד הן כקשר אחורי והן כקשר 50-50 שעושה גם הגנה וגם התקפה. נודע גם בבעיטה טובה מחוץ לרחבה, והוא כבש לא מעט שערים בבעיטה חזקה מרחוק.
תארים > קבוצתיים

אליפות ליגת העל הישראלית: 2020/2021, 2021/2022, 2022/2023
גביע הסופר-קאפ הישראלי אלוף האלופים: 2021
גביע הטוטו של ליגת העל הישראלית: 2021/2022
ליגת העל ההונגרית: 2023/2024
תארים > אישיים

נבחרת העונה בליגת העל מטעם אתר ONE וארגון שחקניות ושחקני הכדורגל בישראל: 2022/2023
הערות שוליים

↑  מיכאל וייסרמן, מוחמד אבו פאני ממכבי חיפה חתם בהפועל רמת גן, באתר דאבל פס, 3 בספטמבר 2017
↑  אופיר סער‏, הפועל חדרה: מוחמד אבו פאני חתם לעונה אחת, באתר וואלה, 25 ביוני 2018
↑  מערכת אתר ערוץ הספורט, ‏בלבול החליט: אבו פאני יחזור למכבי חיפה, באתר ערוץ הספורט, 15 בינואר 2019
↑  ynet ספורט, החלון נסגר: אבו עביד בהפועל ת"א, אבו פאני חזר לחדרה, באתר ynet, 18 בספטמבר 2019
↑  יגאל גולדשטיין, ‏מוחמד אבו פאני חתם בפרנצווארוש, באתר ערוץ הספורט, 17 ביוני 2023
↑  יובל כרמל, מוחמד אבו פאני עובר לפרנצווארוש - כמה כסף יש להונגרים?, באתר ביזפורטל, 27 ביוני 2023
↑  מערכת ONE, מקום לאופטימיות: 1:3 לישראל על מונטנגרו, באתר ONE, ‏6 ביוני 2021
↑  אצילי וזהבי בפנים: ה-11 של העונה בליגת העל, באתר ONE‏, 18 במאי 2023
ויליאם אונסלו, רוזן אונסלו הרביעי

ויליאם הילייר אונסלו, רוזן אונסלו הרביעי (באנגלית: William Hillier Onslow, 4th Earl of Onslow; 7 במרץ 1853 – 23 באוקטובר 1911) היה פוליטיקאי בריטי מהמפלגה השמרנית. הוא כיהן בכמה משרות ממשלתיות בין השנים 1880–1905 ובין השנים 1889–1892 היא שימש כמושל ניו זילנד.
ראשית חייו

ויליאם אונסלו נולד בכפר אולד אלרספורד שבמחוז המפשייר כבנו היחיד של ג'ורג' אוגוסטוס קרנלי אונסלו, בנו של תומאס קרנלי אונסלו, בנו השני של תומאס אונסלו, רוזן אונסלו השני. אמו הייתה מרי הרייט אן לופטוס. ב-1870, בהיותו בן 17, הוא ירש את התואר רוזן אונסלו מדודו של אביו. הוא התחנך באיטון קולג' ולמד בקולג' אקסטר שבאוקספורד.
קריירה פוליטית

בין פברואר לאפריל 1880 שימש אונסלו לזמן קצר כמצליף בבית הלורדים בסוף תקופת כהונתו השנייה של בנג'מין דיזראלי כראש ממשלת בריטניה. הוא החזיק באותו תפקיד בשנים 1886 – 1887 גם בתקופת כהונתו של הלורד סולסברי כראש הממשלה. בשנים 1887 – 1888 הוא שימש כתת-השר במשרד המושבות ובמסגרת תפקידו זה הוא שימש כסגן נשיא הוועידה הקולוניאלית הראשונה באפריל 1887. בשנים 1888 – 1889 הוא שימש כמזכיר הפרלמנטרי של לשכת הסחר.
מושל ניו זילנד

בנובמבר 1888 מונה אונסלו להיות מושל ניו זילנד. בעקבות המשבר הכלכלי של סוף שנות השמונים של המאה ה-19 הוא שאף לקבל משרה בשכר כמושל באחת המושבות. בגיל 35 הוא היה מושל ניו זילנד הצעיר ביותר מאז ג'ורג' גריי והמושל הראשון של ניו זילנד מאז רוברט פיצרוי שמונה לתפקידו ללא ניסיון קודם בתפקיד מושל. זמן קצר לפני מינויו קיצצה ממשלת ניו זילנד במשכורת המושל ואונסלו הצליח להשיג את המינוי מאחר שהוא לא היה אטרקטיבי דיו לאנשי ממשל קולוניאליים בכירים יותר.
ב-2 במאי 1889 נכנס אונסלו לתפקיד המושל. זמן קצר לאחר הגעתו לולינגטון, פרצה בעיר מגפת טיפואיד. בנו בן ה-12, ריצ'רד, נדבק במחלה ולזמן מה נשקפה סכנה לחייו. לאחר מכן נמנעו אונסלו ומשפחתו ככל יכולתם מלשהות בוולינגטון, דבר שלא גרם להם להתחבב על תושבי ניו זילנד. על פי המילון הביוגרפי של ניו זילנד לא ניחן אונסלו בכישרון ובראוותנות שסייעו למושלים שכיהנו מאוחר יותר לזכות באהדה ציבורית.
ב-1890 הסתבך אונסלו במחלוקת בנוגע למינויים למועצה המחוקקת (Legislative Council, הבית העליון של הפרלמנט של ניו זילנד), שנעשו על ידי המושל על פי עצת שרי הממשלה. עד אז לא המליץ ראש ממשלת ניו זילנד, הארי אטקינסון על שום מינוי. אף על פי כן, באותה שנה נעשו תומכיו השמרנים של אטקינסון מודאגים יותר ויותר מכך שהליברלים בהנהגתו של ג'ון באלנס יצברו יותר כוח. על אטקינסון הופעל לחץ להבטיח שבמועצה המחוקקת יהיה רוב שמרני. אונסלו, כשמרן בעצמו, נחשב כמי שגילה אהדה לגישה זו, במיוחד לאור השיטה שהייתה נהוגה בבריטניה, שעל פיה היה מקובל שממשלה יוצאת תמנה חברים חדשים לבית הלורדים. אונסלו הודיע לאטקינסון שניתן להסכים על "רשימה קצרה" של מועמדים שיעשה בה שימוש במקרה "שהמצב ישתבש מבחינתך".
בבחירות שנערכו בדצמבר 1890 איבד אטקינסון את בסיס התמיכה שלו, אף על פי שלא היה ברור אם יעלה בידם של הליברלים בהנהגת באלנס לגייס תמיכה להרכבת ממשלה. שמועות על "הרשימה הקצרה" החלו להתפזר ואנוסלו החל להבין שהנוהג למנות חברים חדשים לבית הלורדים בערוב ימיה של ממשלה יוצאת, לא מקובל בניו זילנד. יחד עם זאת, למרות ההתנגדות הציבורית, נשמע אונסלו לעצתו של אטקינסון ומינה שישה חברים חדשים למועצה (למרות שמלכתחילה היה מדובר על 11 אנשים). הוא הצדיק את החלטתו בפני משרד המושבות בלונדון על בסיס העובדה שהוא לא מצא כל הוראות מלכותיות או תקדים בכל מושבה אחרת לסירוב לאשר את מועמדיו של אונסלו והסתמך על "הנוהג המקובל באנגליה". צעדיו של אונסלו גרמו נזק נוסף לשמה הטוב של המועצה המחוקקת. כמה חברים עצמאיים במועצה שוכנעו לתמוך בבלאנס, שהצליח להרכיב ממשלה חדשה.
ב-1891 ביקש בלאנס להגיש לאונסלו את מועמדותם של 18 נציגים חדשים במועצה כמשקל נגד למינויים של אטקינסון מן השנה הקודמת. אונסלו אמר שאין ברצונו לשנות את הרכב המועצה ולהחליף את הרוב השמרני ברוב ליברלי, בציינו שמנקודת מבטו הבית העליון של הפרלמנט צריך להיות תמיד שמרני מעצם טבעו. הוא הסכים למנות שמונה נציגים, פשרה שנדחתה על ידי בלאנס. העניין הועבר לבסוף להכרעתו של יורשו של אונסלו, רוזן גלאזגו. בפברואר 1892 התפטר אונסלו מתפקידו כמושל ושב לאנגליה.
המשך הקריירה הפוליטית

כאשר שבו השמרנים לאחוז בהגה השלטון בבריטניה ב-1895 בהנהגתו של הלורד סולסברי, מונה אונסלו להיות תת-השר לענייני הודו, משרה שבה החזיק עד 1900 ולאחר מכן ועד 1903 הוא שימש שוב כתת-השר במשרד המושבות. מ-1902 הוא שימש בתפקיד זה בממשלתו של ארתור ג'יימס בלפור. ב-1903 נכנס אונסלו לממשלתו של בלפור כנשיא מועצת החקלאות (שר החקלאות) ובאותה שנה הוא נכנס למועצה המלכותית. הוא המשיך לכהן בתפקידו כנשיא מועצת החקלאות עד לנפילת הממשלה ב-1905. מאותה שנה ועד 1911 הוא כיהן כלורד יושב ראש של הוועדות בבית הלורדים. בין השנים 1905 – 1906 הוא גם היה נשיא החבר הסטטיסטית המלכותית.
משפחתו

ב-1875 נשא אונסלו לאישה את פלורנס קולסטון גרדנר, בתו של אלן גרדנר, ברון גרדנר השלישי. לשניים נולדו שני בנים ושתי בנות.
ויליאם אונסלו מת בהנדון באוקטובר 1911 בגיל 58. את תואר הרוזן שלו ירש בנו ריצ'רד. אשתו מתה באוגוסט 1934.
ספק: משל (מחזה)

| --- | --- |

 כתיבה:  ג'ון פטריק שאנלי 
 דמויות:  האחות אלויסיוס  האב פלין  האחות ג'יימס  גברת מולר
 מקום ההתרחשות:  ברונקס, ניו יורק
 סוגה:  דרמה
 הצגת בכורה:  23 בנובמבר 2004 
 שפה:  אנגלית 
 פרסים:  פרס פוליצר לדרמה  פרס טוני למחזה הטוב ביותר
 
"ספק, משל" הוא מחזה משנת 2004 מאת ג'ון פטריק שאנלי. במקור הועלה באוף-ברודוויי במועדון התיאטרון של מנהטן ב-23 בנובמבר 2004. ההפקה הועברה לתיאטרון וולטר קר בברודוויי במרץ 2005 ונסגרה ב-2 ביולי 2006, לאחר 525 הצגות ו-25 הצגות הרצה. ההצגה זכתה בפרס פוליצר לדרמה לשנת 2005 ופרס טוני עבור המחזה הטוב ביותר. המחזה הפך לסרט מועמד לפרסי אוסקר בכיכובם של מריל סטריפ בתפקיד האחות אלויסיוס, פיליפ סימור הופמן בתור האב פלין ואיימי אדמס בתפקיד האחות ג'יימס.
עלילה

המחזה מתרחש בבית הספר הבדיוני של כנסיית סנט ניקולס בברונקס בסתיו 1964. הוא נפתח בדרשה של האב פלין, כומר הקהילה האהוב והפרוגרסיבי, העוסק בחשיבות חוסר הוודאות ("ספק יכול להיות קשר חזק ומתמשך כמו וודאות", הוא אומר). מנהלת בית הספר, האחות אלויסיוס, נזירה שמרנית ונוקשה מתעקשת על ערנות מתמדת. במהלך פגישה עם נזירה צעירה יותר, האחות ג'יימס, מתברר שאלויסיוס סובלת מחוסר אמון עמוק בתלמידיה, בחבריה המורים ובחברה בכלל. ג'יימס, נאיבי ובלתי ניתן להבחנה, מתרגזת בקלות מדרכה וביקורתה הקשה של אלויסיוס.
אלויסיוס והאב פלין נקלעים לסכסוך ישיר כאשר היא שומעת מהאחות ג'יימס שהכומר נפגש אחד על אחד עם דונלד מולר, התלמיד האפריקני-אמריקני הראשון בסנט ניקולס. נסיבות מסתוריות גורמות לה להאמין שמעשים מיניים התרחשו ביניהם. בפגישה פרטית לכאורה בנושא תחרות חג המולד, אלויסיוס, בנוכחות האחות ג'יימס, מתעמתת בגלוי עם פלין עם חשדותיה. הוא מכחיש בכעס את ההאשמות שמוטחות בו, ומתעקש שהוא מוקיע את דונלד על כך ששתה יין מזבח, וטען שהגן על הילד מפני עונש קשה יותר. ההסבר שלו הקל על ג'יימס. הדרשה הבאה של פלין היא על הרוע שברכילות.
אלויסיוס, לא מרוצה מהסיפור של פלין, נפגש עם אמו של דונלד, גברת מולר. למרות ניסיונותיה של אלויסיוס לזעזע אותה, גברת מולר אומרת שהיא תומכת במערכת היחסים של בנה עם פלין. היא מתעלמת מההאשמות של אלויסיוס. לפני שהיא יוצאת, היא רומזת שדונלד עשוי להיות "כזה", ושקיים סיכוי שאדון מולר מכה אותו כתוצאה מכך.
האב פלין בסופו של דבר מאיים להסיר את אלויסיוס מתפקידה אם היא לא תוותר. אלויסיוס מודיעה לו שהיא התקשרה לקהילה האחרונה שבה הוצב, וגילתה היסטוריה של מעשים מגונים בעבר. לאחר שהצהיר על חפותו, הכומר מתחיל להתחנן בפניה, ובשלב זה היא סוחטת אותו ודורשת ממנו להתפטר מיד, אחרת היא תבייש אותו בפומבי ותחשוף את ההיסטוריה שלו. לאחר מכן היא עוזבת את המשרד בגועל. פלין קורא לבישוף לבקש העברה, בה הוא מקבל בהמשך מקבל קידום לכומר של בית ספר פרוכיאלי סמוך. לאחר שלמד זאת, אלויסיוס מגלה לאחות ג'יימס כי שיחת הטלפון המכריעה הייתה בדייה. כתוצאה מכך היא נותרה עם ספק גדול בעצמה ובאמונתה. ללא שום הוכחה ממשית לכך שהאב פלין הוא חף מפשע או לא, הקהל נותר עם ספק משלו.
דמויות

האחות אלויסיוס בובייה: הנזירה הראשית ומנהלת בית הספר סנט ניקולס. מונעת מתחושת שליחות גבוהה אך נוקשה ושמרנית.
האב ברנדן פלין: כומר בגיל העמידה. רהוט וחביב.
האחות ג'יימס: נזירה צעירה ומרשימה. מורה נלהבת אך לא מנוסה.
גברת מולר: אמו של דונלד מולר, התלמיד השחור הראשון בבית הספר.
עיבודים

עיבוד לסרט בשנת 2008 נעשה על ידי אולפני מירמקס בכיכובם של מריל סטריפ בתפקיד האחות אלויסיוס, פיליפ סימור הופמן בתפקיד האב פלין, איימי אדמס כאחות ג'יימס, וויולה דייוויס בתפקיד הגברת מילר. הפקת הסרט החלה ב-1 בדצמבר 2007, כאשר המחזאי ג'ון פטריק שאנלי ביים וסקוט רודין הפיק. הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר וחמישה פרסי גלובוס הזהב.
אופרה המבוססת על המחזה, שהוזמנה על ידי האופרה של מינסוטה, עלתה לראשונה בשנת 2013, עם מוזיקה של דאגלס ג'ו קואומו ללברית של שאנלי.
פרסים ומועמדויות

| פרס> הפקת ברודוויי – 2005 | תאריך> הפקת ברודוויי – 2005 | קטגוריה> הפקת ברודוויי – 2005 | מועמד/ים> הפקת ברודוויי – 2005 | תוצאה> הפקת ברודוויי – 2005 | מקור> הפקת ברודוויי – 2005 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס טוני | 5 ביוני 2005 | המחזה הטוב ביותר | המחזה הטוב ביותר | זכייה |  |
| פרס טוני | 5 ביוני 2005 | ההופעה הטובה ביותר של שחקן ראשי במחזה | בריאן אף. או'בירן | מועמדות |  |
| פרס טוני | 5 ביוני 2005 | ההופעה הטובה ביותר של שחקנית ראשית במחזה | שרי ג'ונס | זכייה |  |
| פרס טוני | 5 ביוני 2005 | ההופעה הטובה ביותר של שחקנית משנה במחזה | הת'ר גולדנהרש | מועמדות |  |
| פרס טוני | 5 ביוני 2005 | ההופעה הטובה ביותר של שחקנית משנה במחזה | אדריאן לנוקס | זכייה |  |
| פרס טוני | 5 ביוני 2005 | הבימוי הטוב ביותר של מחזה | דאג יוז | זכייה |  |
| פרס טוני | 5 ביוני 2005 | עיצוב התפאורה הטוב ביותר במחזה | ג'ון לי ביטי | מועמדות |  |
| פרס טוני | 5 ביוני 2005 | עיצוב התאורה הטוב ביותר במחזה | פאט קולינס | מועמדות |  |
| פרס פוליצר | 2005 | דרמה | ג'ון פטריק שנלי | זכייה |  |
הפקת ברודוויי מחודשת – 2024
| פרס טוני | 16 ביוני 2024 | ההופעה הטובה ביותר של שחקן ראשי במחזה | לייב שרייבר | מועמדות |  |
| פרס טוני | 16 ביוני 2024 | ההופעה הטובה ביותר של שחקנית ראשית במחזה | איימי ראיין | מועמדות |  |
| פרס טוני | 16 ביוני 2024 | ההופעה הטובה ביותר של שחקנית משנה במחזה | קווינסי טיילר ברנסטין | מועמדות |  |
ביבליוגרפיה

Shanley, John Patrick (2005). Doubt: A Parable. New York: Theatre Communications. ISBN 978-1-55936-276-4.
הערות שוליים

↑  Simonson, Robert (4 באפריל 2005). "Doubt wins the Pulitzer Prize". Playbill. אורכב מ-המקור ב-29 באוגוסט 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pincus-Roth, Zachary (19 באפריל 2007). "Meryl Streep and Philip Seymour Hoffman to Star in Doubt Film". Playbill. אורכב מ-המקור ב-27 באפריל 2007. נבדק ב-19 באפריל 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Doubt, Playbill
↑  Tony Awards 2024: The complete list of winners, NPR, ‏16 ביוני 2024
| פרס טוני למחזה הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1975−1948 | מר רוברטס (1948) • מותו של סוכן (1949) • מסיבת הקוקטייל (1950) • השושנה המקועקעת (1951) • ‏The Fourposter‏ (1952) • ציד המכשפות (1953) • בית התה של ירח אוגוסט (1954) • שעות גורליות (1955) • יומנה של אנה פרנק (1956) • מסע ארוך אל תוך הלילה (1957) • זריחה בקמפובלו (1958) • ‏J.B.‏ (1959) • עושת הנפלאות (1960) • בקט (1961) • אדם לכל עת (1962) • מי מפחד מווירג'יניה וולף? (1963) • לותר (1964) • הנושא היה שושנים (1965) • מארה סאד (1966) • הביתה (1967) • רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים (1968) • התקווה הלבנה הגדולה (1969) • ‏Borstal Boy‏ (1970) • ‏Sleuth‏ (1971) • ‏Sticks and Bones‏ (1972) • שנת האליפות ההיא (1973) • ‏The River Niger‏ (1974) • אקווס (1975) |  |
| 2000−1976 | ‏Travesties‏ (1976) • תיבת הצללים (1977) • דה (1978) • איש הפיל (1979) • ילדים חורגים לאלוהים (1980) • אמדאוס (1981) • חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי (1982) • סיפור אהבה בשלושה פרקים (1983) • הדבר האמיתי (1984) • טירונות בלוז (1985) • אני לא רפפורט (1986) • גדרות (1987) • מ. באטרפליי (1988) • היידי, יומן חיים (1989) • ענבי זעם (1990) • אבודים ביונקרס (1991) • רוקדים בלונאסה (1992) • מלאכים באמריקה: המילניום מגיע (1993) • מלאכים באמריקה: פרסטרויקה (1994) • ‏אהבה! אומץ! חמלה!‏ (1995) • מאסטר קלאס (1996) • ‏The Last Night of Ballyhoo‏ (1997) • אמנות  (1998) • ‏Side Man‏ (1999) • קופנהגן (2000) |  |
| 2001 ואילך | הוכחה (2001) • העז, או מי זאת סילביה? (2002) • ‏Take Me Out‏ (2003) • אני אשתי של עצמי (2004) • ספק: משל (2005) • נערי ההיסטוריה (2006) • חוף אוטופיה (2007) • אוגוסט: מחוז אוסייג' (2008) • אלוהי הקטל (2009) • אדום (2010) • סוס מלחמה (2011) • קלייבורן פארק (2012) • וניה, סוניה, מאשה ושפיץ (2013) • לאורך כל הדרך (2014) • המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה (2015) • בני האדם (2016) • אוסלו (2017) • הארי פוטר והילד המקולל (2018) • ‏The Ferryman‏ (2019) • הירושה (2021) • טרילוגיית ליהמן (2022) • לאופולד-שטאט (2023) ‏•‏‏ Stereophonic ‏(2024) |  |
קריית האמנים צפת

| --- | --- |


חצר גלריית בית קסטל בקריית האמנים, צפת
 מידע
 עיר:  צפת
 תאריך ייסוד:  1948
 קואורדינטות:  32°58′00″N 35°29′43″E﻿ / ﻿32.966666666667°N 35.495277777778°E﻿ / 32.966666666667; 35.495277777778
 שכונות נוספות בצפת
  (למפת צפת מוגדלת) קריית האמנים(למפת צפת רגילה) קריית האמנים
 
הכניסה לקריית האמנים של צפת, 1964
דלתות כיתות אמן, צפת, אמצע המאה העשרים
דלתות כיתות אמן, צפת, אמצע המאה העשרים
קריית האמנים צפת נוסדה עם שחרור צפת, במלחמת תש"ח. בעידודה של עיריית צפת התחילה קבוצת אמנים לשקם חורבות בשכונה הממלוכית חארת אל-ואטה (התחתונה, הנמוכה), על גבול הרובע היהודי ההיסטורי, לבנות גלריות ולפתוח תערוכות. גרעין אמנים זה משך לקריה עשרות אמנים נוספים. צפת הייתה לביתם של חלק מן האמנים, ויתרתם רק יצרו בקריה בהשראת רוח העיר, נופיה, מבניה ודמויותיה. הסדנאות הגלריות והתערוכות היו למוקד משיכה תיירותי לאורך תקופת פריחתה של הקריה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20.
את המיתוס האמנותי הצפתי המרוחק מזרמים של מרכזי אמנות אחרים בארץ ייחדה נוכחותה העקבית של אסכולת פריז היהודית.
משנות ה-70 ואילך ירדה קרנה של הקריה. דור המייסדים הלך לעולמו, חלק מהאמנים לא הסתגל לשינויי אופנות אומנותיות, התמסחרות, הצטרפות אמנים שאינם מן הדרג הראשון, תשתיות שהוזנחו ושינויים דמוגרפיים - כניסה של אוכלוסייה חרדית לקריה, כל אלה הולידו הליך גסיסה מתמשך.
הקמה

לפני קום המדינה כבר החלו כמה אמנים להשתקע בצפת. יצחק פרנקל פרנל, בין ראשוני ציירי צפת החל לצייר את העיר כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20 והשתקע בעיר כבר ב-1934. ב-1942 ארגן את התערוכה הראשונה של ציורים בצפת, (דמי הכניסה היו גרוש אחד בלבד). פרנקל היה ממייסדי קריית האמנים של צפת, למרות שלא ראה את עצמו כחלק מקהילת אמני הקריה ועל כך יצר ניכור בינו לשאר האמנים.
שבעה חברו לגרעין האמנים המייסד של הקריה: שמשון הולצמן, אריה לרנר ואשתו הציירת חנה לרנר, אריה מרזר, יצחק פרנקל פרנל משה קסטל ומנחם שמי ואלו נעזרו בתמיכתו ועידודו של ראש העיר הראשון של צפת לאחר שוך קרבות תש"ח, משה פדהצור. במקביל לקבלת 'מסגד השוק' לצורך פתיחת 'התערוכה הכללית' להצגת מבחר מיצירותיהם של אמני הקריה הוקמה 'עמותת קריית-האמנים'. "כל האמנים אשר התיישבו בצפת של 1949 היו ממילא חברים באגודת האמנים בתל אביב, וכך התגבש קריטריון קבלת חברים חדשים המחייב כל מועמד להיות חבר באגודת האמנים הארצית כתנאי לקבלתו. חוק מכביד נוסף קיים בתקנון, המחייב כל חבר בקריית האמנים להיות בעל נכס בגבולות הקריה".
הווי

הוקם 'מועדון מלוא' אשר שימש מקום התכנסות לאמנים התושבים, לאמנים אורחים מהמרכז ולכל מי שביקש אווירה בוהמית ובילוי לתוך הלילה. המועדון הופעל על ידי ועד נשים, שהרוב בו היו נשות האמנים, והמיעוט - אמניות בזכות עצמן. תפקידן היה לארגן תוכנית לערבי שישי ושבת, לערבי חגים ומסיבה מיוחדת התקיימה מדי שנה לרגל "סיום העונה" שהתקיימה בסוף סוכות, טרם שובם של חלק מהאמנים לתל אביב. הפעילות החברתית עזרה להשכיח את המצב הכלכלי הלא מזהיר - שנות הצנע. האמנים חובבי החיים הטובים נהגו לשלם עבור ארוחותיהם במסעדות ובתי המלון ביצירות אומנות. כך נאספו בידי המלונאים והמסעדנים של צפת אוספי אמנות נאים.
אמן מצייר ברחובות צפת, באמצע המאה העשרים
גלריית פסלים של נעמי שינדלר
תערוכות

תערוכת אסכולת פריז בקריית האמנים צפת שנות ה־50 וה־60 של המאה העשרים הוצגה ב-2014 במוזיאון הכט בחיפה באצירתו של סורין הלר. התערוכה בחנה את זיקתה של קריית האמנים בצפת לאסכולת פריז. התערוכה הציגה מגוון עבודות של יוצרים מרכזיים שפעלו במקום זה בשנות ה־50 וה־60 וסיפרה פרק ייחודי בתולדות האמנות בארץ.
רבים מהציירים הכי חשובים של אסקולת פריז התיישבו בצפת, ביניהם יצחק פרנקל פרנל (אשר הביא לראשונה את ההשפעה הצרפתית לארץ), רולי שפר, שמשון הולצמן ואחרים.
תערוכת תור הזהב בציורי צפת. הוצגה במשכן לאמנות עין חרוד ב-1987 באצירתו של גדעון עפרת
'התערוכה הכללית' במסגד השוק בצפת מציגה מאז שנות ה-50 מבחר מעבודות אמני הקריה. בנוסף גלריית בית קסטל הפועלת קיום בכניסה לקריית האמנים מציגה את יצירותיהם של אמני הקריה בדגש על אמניאסכולת פריז.
בנוסף תערוכה קבועה על הצייר והפסל יצחק פרנקל שבין מייסדי הקריה וראשון האמנים בצפת מוצגת במוזיאון פרנקל פרנל על שמו.
ראו גם

עין הוד
יצחק פרנקל פרנל
בית קסטל
שמשון הולצמן
משה קסטל
מרדכי לבנון
הערות שוליים

↑  עדנה עמוס ונמרוד גצוב, רשות העתיקות, חפירות רובע אל-וטא בצפת – מקרה מבחן של ארכאולוגיה עירונית
↑  גדעון עפרת, אמנות ואומנים בצפת, בתוך צפת ואתריה, בעריכת אלי שילר וגבריאל ברקאי, עמ' 189
↑  גדעון עפרת, בהקשר מקומי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2004, עמ' 29
1 2 3  גדעון עפרת, לעזאזל עם כל הפרנקלים האלה!, הארץ מוסף שבעוני, 1979, עמ' 28,29,30
↑  אליעזר פרנקל, אבא, באתר סדנא פרנקל
↑  artnet Galleries: A House in Safed by Yitzhak Frenkel-Frenel from Jordan-Delhaise Gallery, web.archive.org, ‏2013-12-03
↑  עורך אייל מירון, צפת וכל נתיבותיה: לסייר עם יד יצחק בן-צבי, יד יצחק בן-צבי, 2006, עמ' 235
↑  ציונה תג'ר, באתר themarketleaders.co.il
↑  סורין הלר, אסכולת פריז בקריית האמנים צפת שנות ה־50 וה־60 של המאה העשרים, עמ' 31
↑  Alexandre FRENEL, Bureau d’art Ecole de Paris, ‏2019-01-02 (באנגלית אמריקאית)
↑  Yitzhak Alexander Frenkel Frenel, www.frenkel-frenel.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011001665005171
אלין (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  ולרי למרסייה 
 הופק בידי:  סידוני דומאס  אליס ג'יראד  אדוארד ויי
 תסריט:  בריז'יט בוק  ולרי למרסייה
 עריכה:  ז'ין פרנסואה אלי
 שחקנים ראשיים:  ולרי למרסייה  סילביין מרסל  דניאלה פיצ'אוד  רוק לפורטיין
 צילום:  לורן דיילנד
 מדינה:  צרפת\קנדה
 חברת הפקה:  Gaumont  Rectangle Productions  TF1 Films Production  De L'Huile  Caramel Film  Belga Productions
 חברה מפיצה:  Maison 4:3  Gaumont
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  10 בנובמבר 2021
 משך הקרנה:  113 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית ואנגלית
 סוגה:  דרמה-קומית  סרט מוזיקלי
 תקציב:  25.3 מיליון דולר
 הכנסות:  11.1 מיליון דולר
 פרסים:  פרס סיזר לשחקנית הטובה ביותר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אלין (באנגלית: Aline) הוא סרט צרפתי-קנדי מסוגת דרמה-קומית ומסוגת סרט מוזיקלי, אשר עוסק בחייה המוקדמים ובקריירה של הזמרת סלין דיון. הסרט מתמקד בנערה קנדית-צרפתייה בשם אלין דיו שבעזרתו של הסוכן האישי שלה הופכת לזמרת מצליחה ולימים גם כוכבת בין לאומית. הסרט יצא ברחביי העולם במהלך 2021 ו-2022.
הסרט נכתב ובוים על ידי השחקנית הצרפתייה ולרי למרסייה שגם כיכבה בתפקיד הראשי בסרט בתור סלין עצמה. למרסייה מגלמת את סלין בכל שלב בחייה החל מהילדות ועד גיל העמידה שהגוף והפנים שלה מותאמים לגיל באמצעות תוכנה דיגיטלית שנעשה בה שימוש בשלב שאחריי ההפקה. עם זאת קטעי השירה מבוצעים על ידי הזמרת הצרפתייה ויקטוריה סיו.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל קאן ב-13 ביולי 2021 וב-10 בנובמבר אותה שנה הסרט יצא לראשונה בצרפת וב-26 לאותו חודש גם בקנדה. הוא ספג ביקורות מעורבות מהמבקרים אך זכה ל-4 מועמדויות בטקס הפרסים הצרפתי פרסי סיז ואף זיכה את למרסייה בפרס השחקנית הטובה ביותר.
הפצה

הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל קאן ביולי 2021 ולאחר מכן שוחרר ברחביי העולם במהלך סוף 2021 ותחילת 2022.
לקראת יציאת הסרט בקנדה משפחתה של סלין גינתה את הסרט וטענה כי יש בו לא מעט אי דיוקים וגם מתחה ביקורת על הדרך שבה משפחתה הוצגה בסרט כאשר לטענתם הם הוצגו כמו כנופיה. סלין עצמה לא דיברה על הסרט בפומבי עד היום אם כי המנהל האישי שלה אישר את יציאת הסרט ובנוסף למרסייה טענה שבנה של סלין ביקש ממנה צפייה פרטית בסרט.
עלילה

אנגלומארד וסילבט דיו הם הורים ממעמד הפועלים שמגדלים 13 ילדים בקוויבק שבקנדה. אך סילבט נכנסת שוב להיריון והיא יולדת את הבת ה-14 שלה לה היא החליטה לקרוא אלין בעקבות שיר שהיא אוהבת.
משפחת דיו חולקת אהבה למוזיקה וגם כך אלין שמבינה כי היא רוצה להיות זמרת. בעקבות כך סילבט מחליטה להגשים את חלומה של אלין ובנה הבכור כותב לה שיר שאותו היא מקליטה. לאחר מכן הוא שולח את הקלטת לגיא-קלודי קמר, מנהל אומנים שניהל את אחד הזמרים האהובים על המשפחה. קמר מתרשם מהקלטת ובעקבות כך מזמן את אלין לשיחה במשרדו. בפגישה קמר לא מאמין שקולה של אלין בהקלטה הוא באמת שלה והוא מבקש ממנה לשיר מולו. אלין שרה מולו וקמר שמתרשם מקולה מחליט להחתים אותה ושם לעצמו כמטרה להפוך אותה לזמרת הגדולה בעולם.
לאחר מכן אלין מוציאה את אלבום הבכורה שלה שזוכה להצלחה רבה בעיר הולדתה אך גם בצרפת לאור העובדה שהאלבום הוקלט בשפה הצרפתית. אך לאחר זמן מה קמר מבקש מאלין לקחת הפסקה מהקריירה שלה על מנת שתלמד אנגלית והיא תוכל להתחיל להוציא אלבומים באנגלית ואף לעבוד על שירים אשר מיועדים לקהל בוגר יותר. אלין מתחילה לפתח רגשות לקמר אחריי שהיא חוזרת מסיבוב הופעות למורת רוחה של אימה. לאחר שזכתה בתחרות אירופאית בדבלין אלין מביעה את רגשותיה בפניי קמר והשניים מתחילים לנהל מערכת יחסים סודית. כשאימה של אלין מגלה על כך היא נהיית זועמת לאור פער הגילאים ביניהם ומאיימת לפטר את קמר אך לבסוף משלימה עם מערכת היחסים ביניהם.
לאחר מכן עוברות כמה שנים והקריירה של אלין נוסקת אך מערכת היחסים שלה עם קמר נשמרת בסוד מפניי התקשורת. באחד מן הימים אלין מבצעת בתוכנית אירוח את השיר "Pour que tu m'aimes encore" וכשהיא נשאלת בתוכנית על מי נכתב השיר היא מחליטה שלא לספר. לאחר מכן בזמן שהם בסיבוב הופעות קמר מחליט להציע לאלין נישואים והם מתחתנים מאוחר יותר. לאחר החתונה הם מנסים להביא ילד אך הם נתקלים בקשיים וכתוצאה מכך נאלצים לעבור טיפולי פוריות. באותו זמן אלין פוצעת את קולה באחד מהופעותיה וכתוצאה מכך היא נאלצת שלא לדבר ולשיר במשך 3 חודשים. סלין מצליחה להחלים אחריי 3 חודשים והיא חוזרת לשגרה. באותו הזמן סלין מקבלת הקלטת דמו של השיר "My Heart Will Go On" ולמרות שהיא לא מרוצה מהרעיון שהיא תקליט אותו קמר מנסה לשכנע אותה שכן כדאי לה להקליט את השיר והיא משתכנעת. באותו הזמן היא מכירה את פרד, מאפר ומעצב צרפתי איתו היא בוחרת לעבוד לאחר שהיא התרשמה ממנו בטקס פרסי האוסקר. באותו הזמן אלין מגלה שהיא בהיריון והיא יולדת את בנה הראשון ג'וניור ולאחר כמה שנים היא יולדת גם תאומים. הלידה של התאומים מקשה על אלין שנאלצת לתמרן בין עבדותה כזמרת לבין גידול שלושת ילדיה.
כמה שנים לאחר שהם מביאים את התאומים לעולם קמר נהיה חולה בסרטן ונפטר. סלין שמרגישה בודדה כשהילדים שלה לא איתה (ובעלה כבר לא בחיים) מחליטה לבקש לישון אצל פרד בביתו בווגאס. סלין העצובה שעדיין מתמודדת עם האבל על בעלה מחליטה לקום לפנות בוקר בלי שפרד שם לב ולטייל בלאס וגאס על מנת להשכיח את הצער והכאב. היא נעלמת לשעות ארוכות ביום בו היא אמורה להופיע בווגאס מה שגורם לצוות שלה לדאוג שלא תגיע למופע ואף לדווח למשטרה שהיא נעלמה. אך לבסוף אלין מגיעה למופע. הסרט מסתיים בכך שרואים את אלין מבצעת את השיר "Ordinaire" של רוברט צ'רלבואה.
הצלחה וביקורות > הצלחה מסחרית

הסרט גרף כ-667 אלף דולר בארצות הברית ובקנדה וכ-10.5 מיליון דולר בשאר העולם ובכך הגיע לרווח כולל של 11.2 מיליון דולר כנגד תקציב של 25 מיליון דולר.
הצלחה וביקורות > ביקורות

באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל ניקוד של 58 נקודות מתוך 100 על סמך 78 ביקורות וציון של 5.5 מתוך 10 בדירוג הגולשים. באתר Metacritic הסרט קיבל ציון של 53 נקודות מתוך 100 בהתבסס על 24 ביקורות ובאתר AlloCiné הסרט קיבל ציון של 4.1 מתוך 5 בהתבסס על 35 ביקורות. בניו יורק טיימס מתחו ביקורת על העובדה שלמרסייה שיחקה את סלין בכל השלבים בחיים שלה במקום לפחות שחקנית אחת נוספת שתגלם את סלין בצעירותה. במגזין וראייטי ניתנה ביקורת חיובית לסרט כאשר המבקר אמר כי "הסרט לא פגע בכבודה של דיון" אם כי המבקר ציין לרעה את העובדה שכמעט ולא היו קונפליקטים מעניינים בסרט.
הערות שוליים

↑  Condé Nast, Céline Dion Quasi-Biopic ‘Aline’ Must Be Seen to Be Believed, Vanity Fair, ‏2021-07-14 (באנגלית אמריקאית)
↑  The French love Céline-inspired Aline, American critics are perplexed, montrealgazette (ב־Canadian English)
↑  Aline, the voice of love (2021) - Financial Information, The Numbers