stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניקולאוס לנאו
חייו

הוא נולד בכפר צ'אטאד (היום היישוב קרוי על שמו לנאוהיים Lenauheim) רומניה. אביו שהיה פקיד ממשלתי שהלך לעולמו ב-1807 בבודפשט וילדיו היו בהשגחת אמם שנישאה מחדש ב-1811. ב-1819 התחיל ניקולאוס ללמוד באוניברסיטת וינה. לאחר מכן למד חוק הונגרי בפוז'וני (ברטיסלאבה ובארבע השנים אחרי כן התמחה ברפואה. הוא לא היה יכול להתבסס בשום מקצוע וכדי להעסיק עצמו החל לכתוב שירה. הנטייה למלנכוליה סנטימנטלית אותה ירש מאמו שהומרצה על ידי אכזבות באהבה ועל ידי האופנה השלטת של אסכולת הרומנטיקה בשירה, התדרדרה לדיכאון אחרי מות אמו ב-1829.
בכל אופן, זמן קצר אחרי כן אפשרה לו ירושה שקיבל מסבתו להקדיש את חייו רק לשירה. שיריו הראשונים שהתפרסמו הופיעו ב-1827 בכתב העת Aurora של יוהאן גבריאל זיידל (Johann Gabriel Seidl). בנובמבר 1831 הוא עבר להיידלברג כדי להיבחן לתואר דוקטור ברפואה. שם הוא הכיר את גוסטב שוואב (Gustav Schwab), לו הקדיש את ספר שיריו (Gedichte). בהיידלברג היה לנאו אחד המייסדים של אחוות הסטודנטים פרנקוניה. כמו כן הוא יצר היכרויות עם לודוויג אולנד, יוסטינוס קרנר, קרל מאייר ואחרים. בשל אי השקט הטבוע בו ששאף לשינוי הוא החליט למצוא שלווה וחופש באמריקה.
באוקטובר 1932 הוא הגיע לבולטימור והתיישב באחוזה באוהיו. כמו כן הוא חי שישה חודשים בניו הרמוני אינדיאנה עם קבוצה שנקראה חברת ניו הרמוני (New Harmony Society), אבל לצערו החיים ביער העד לא תאמו את האידיאל או תיאר לעצמו. הוא תעב את האמריקאים עם שפתות הדולרים האנגלי שלהם (englisches Talergelispel) וב-1833 חזר לגרמניה. ההערכה שקיבל על ספר השירים הראשון שפרסם רוממה את רוחו.
מאז ואילך התגורר חלק מן הזמן בשטוטגרט וחלק אחר בווינה. ב-1836 הופיעה יצירתו פאוסט שבה חשף את נשמתו בפני העולם. ב-1837 פרסם את סבונרולה (Savonarola) – אפוס שבו הוא מתעקש שחופש מעריצות פוליטית ואינטלקטואלית הן מהותיות לנצרות. ב-1838 הופיע ספר שיריו Neuere Gedichte – שירים חדשים מהם רואים שסבונרולה היה תוצאה של התרוממות רוח חולפת. כמה מן השירים הטובים יותר בקובץ החדש הושפעו מתשוקתו חסרת התקווה לסופי פון לוונטאל (Sophie von Löwenthal) – רעייתו של חבר. ב-1842 הופיע ספרו Die Albigenser – האלביגנזי וב-1844 התחיל לכתוב את דון ז'ואן שקטע ממנו פורסם אחרי מותו.
זמן קצר אחרי כן הוא החל לגלות סימני ליקוי נפשי ובאוקטובר 1844 הוא הושם בבית חולים לחולי נפש ליד שטוטגרט (אחרי שקפץ מחלון ביתו, רץ ברחוב וצעק "מרד!, חירות! עזרה! שרפה!). הוא נפטר בבית החולים ונקבר בבית העלמין ויידלינג ליד קלוסטרנויבורג (Klosterneuburg)
יצירתו

פרסומו של לנאו בא בעיקר מהפואמות הקצרות שחיבר. אפילו האפוסים שלו הם במהותם ליריים. שירו סתיו (Herbst) מביע את העצב והמלנכוליה בהם חש אחרי נסיעתו לארצות הברית ונסיעתו המעייפת חזרה לאירופה. הוא מתאבל בה על אבדן נעוריו, חלוף הזמן ותחושת חוסר הערך שלו. הפואמה מסתיימת כשהדובר חולם על המוות כמפלט האחרון מן הריקנות.
לנאו הוא המשורר הלירי הגדול ביותר של אוסטריה במאה ה-19 ובספרות הגרמנית הוא הנציג האופייני של סגנון הולטשמרץ שהתחיל עם לורד ביירון ולשיא הגיע ביצירתו של ג'אקומו ליאופרדי. לנאו הוא נציג חשוב של אסכולת בידרמאייר (Biedermeier) ומתאר של הטבע מן הרמה הגבוהה ביותר. ללנאו יש קול מלנכולי ייחודי שעובר ברוב השירים אותם כתב. רבים משיריו היו מיועדים להיות מנוגנים כולל על ידי רוברט שומאן, פליקס מנדלסון, פרנץ ליסט, הוגו וולף, ריכרד שטראוס ואחרים. פאוסט של לנאו עורר את השראה אצל ליסט לכתיבת כמה פואמות סימפוניות (רכבת הלילה – Der nächtliche Zug, הריקוד בפונדק הכפר – Der Tanz in der Dorfschenke, ולס מפיסטו – Mephisto-Walzer).
הנצחה

לציון חשיבותו נקראו על שמו רחובות רבים בווינה, לייפציג, גראץ, זלצבורג, פרנקפורט, ברלין ובערים נוספות בגרמניה ואוסטריה. בויננדן (Winnenden) שם היה לנאו מאושפז יש אתר הנצחה לזכרו.
יש כמה בתי ספר הקרויים על שמו כמו בית הספר המקיף בשפה הגרמנית "ניקולאוס לנאו" בטימישוארה רומניה, בית ספר בגמונדן (Gmunden), אוסטריה, ועוד בית ספר על שמו בברלין. כמו כן יש בעיר פץ' בהונגריה מרכז תרבות גרמני הונגרי בשם בית לנאו (Lenau Haus).
עבור העיר שטוקראו (Stockerau) יש ללנאו חשיבות מיוחדת. בשנים 1818–1821 בילה שם לנאו בעיקר בחגים אצל סבו וסבתו. העיר נקראת היום, גם Lenau-Stadt. הוקם בה מרכז למחקר יצירותיו של לנאו ובמוזיאון המקומי הוקמה פינה לזכרו. הכבוד הגדול ביותר ניתן לו ב-1926 כששינו השלטונות הרומנים את שם הכפר בו נולד מצ'אטאד ללנאוהיים (Lenauheim).
כתביו

Die Heideschenke
Winternacht
Der Unbeständige, 1822
Abschied. Lied eines Auswanderers, 1823
Die drei Indianer, 1832
Schilflieder, 1832
Polenlieder, 1835
Faust (Lenau)|Faust. Ein Gedicht, 1836
Savonarola, 1837
Stimme des Kindes, 1838
In der Neujahrsnacht, 1840
Die Drei, 1842
Die Albigenser, 1842
Waldlieder, 1843
Blick in den Strom, 1844
Eitel nichts!, 1844
Don Juan (Fragment), 1844
Der Postillion 1835
Bitte, 1832
Cimbal und Harfe, ausgewählte Gedichte, Hans Maria Loew (Hrsg.), Bergland Verlag Wien 1957.
הערות שוליים

↑  Pagel, Louis. Doctor Faustus of the popular legend Marlowe, the Puppet-Play, Goethe, and Lenau, treated historically and critically. p. 46.
↑  Janů, Jaroslav. Lenau. p. 116.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264462305171  PLWABN: 9810533540405606  BIBSYS: 90258376  BNE: XX873864  BnF: cb12024444j (data)  CiNii: DA04007125  GND: 118571508  ICCU: CFIV068111  ISNI: 0000 0001 2128 0855  LCCN: n50047816  MusicBrainz: 4d9b9370-caf0-4c5a-bfed-5e31becd1489  NDL: 00523736  NKC: jo2002110330  NLA: 35299869  NLR:   NTA: 06942621X  RSL: 000007279  SELIBR: 70799  SNAC: w6g73rfn  SUDOC: 028402383  Trove: 903031  VcBA: 495/125408  VIAF: 36931332   WorldCat (עם VIAF): 36931332 
ניקולאוס לנאו. צויר על ידי יוהאן אומלאוף בסביבות 1844
מצבת זיכרון ללנאו באסלינגן
סטיוארט רובסון

סטיוארט איאן רובסון (אנגלית: Stewart Ian Robson; נולד ב-6 בנובמבר 1964 בבילריקיי שבאסקס) הוא כדורגלן עבר אנגלי.
ביוגרפיה

רובסון התחנך בבית הספר הפרטי אלין קורט בווסטקליף שעל הים, ובבית הספר ברנטווד. רובסון הצטרף לארסנל ב-1978, בעודו בבית הספר. ב-5 בדצמבר 1981, בגיל 17, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול וסטהאם יונייטד. תוך זמן קצר הוא זכה למקום קבוע בהרכב של ארסנל.
רובסון הפגין כישורים רבים כבר בגיל צעיר, הן מבחינת גיוון בעמדה שבה שיחק והן מבחינת התחרותיות; הוא הצטיין בעיקר בריצות ובתיקולים. הוא נבחר על ידי אוהדי ארסנל לשחקן השנה של המועדון ב-1984, והוא זומן לסגל של נבחרת אנגליה. אולם, התקדמותו נעצרה בעקבות מספר פציעות, והוא סבל מבעיות בעיקר במפשעה ובשרירי מיתר הברך. בעונת 1985/1986 הוא הושבת למשך שלושה חודשים בסך הכל בגלל פציעותיו.
הוא הודח מההרכב לאחר הגעתו של המאמן החדש ג'ורג' גרהאם, והשתתף בחמישה משחקים בלבד בעונת 1986/1987. לאחר מכן הוא איבד את מקומו כליל לטובת סטיב ויליאמס. בינואר 1987 הוא הועבר לווסטהאם יונייטד תמורת 650,000 לירות שטרלינג; בסך הכל הוא השתתף ב-186 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 21 שערים.
מזלו שפר עליו בתחילת דרכו בווסטהאם, ובמשך השנתיים וחצי הראשונות לשהותו שם הוא שיחק בהרכב באופן קבוע ואף נבחר לשחקן השנה של המועדון ב-1987. אולם, הוא איבד את מקומו בהרכב בעקבות ירידת הליגה ב-1989, ובשנתיים שלאחר מכן השתתף בשמונה משחקים בלבד. במרץ 1991 הוא הצטרף לקובנטרי סיטי, והספיק להשתתף ב-57 משחקי ליגה עד שנפצע שוב; הוא ספג פציעה קשה בברכו במשחק מול ארסנל בתחילת עונת 1993/1994. בקיץ 1995 הוא הודיע על פרישתו, לאחר שבמשך עונה שלמה הוא לא שיחק בגלל היותו פצוע.
לאחר פרישתו הוא עבד במחלקת הנוער של וימבלדון בתפקיד מאמן, והתקדם בסולם התפקידים עד שקיבל את משרת מאמן קבוצת המילואים ועוזר המאמן של הסגל הבכיר. בשנת 2003 הוא אימן את סאות'נד יונייטד במשך תקופה קצרה, ובשנת 2004 הצטרף לראשדן ודיאמונדס בתפקיד עוזר המאמן. לאחר מכן עבד בתפקיד המנהל הטכני של דיאמונדס.
במקביל לקריירה שלו ככדורגלן הוא שיחק קריקט עבור מועדון הקריקט של מחוז אסקס.
לקריאה נוספת

טוני מת'יוס, WHO'S WHO OF ARSENAL (עמוד 245), מיינסטרים, 2007 (ISBN 1-84596-232-X)
נמרוד דרייפוס

נמרוד דרייפוס (נולד ב-23 בנובמבר 1950), הוא שחקן כדורמים וכדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן הימני בהפועל תל אביב.
קריירה

דרייפוס נולד בקיבוץ כפר סאלד וגדל בקיבוץ גבעת חיים איחוד, ובצעירותו החל לשחק כדורמים בהפועל גבעת חיים. עם קבוצתו זכה 7 פעמים בדאבל, מתוכם 6 פעמים ברציפות, ובשנים אלה לא החמיץ משחק בליגת הכדורמים. בגיל 15 כבר נכלל בנבחרת ישראל בכדורמים, ובמדי הנבחרת שיחק בטורנירים רבים מחוץ לישראל. במקביל, החל דרייפוס לפתח קריירה גם ככדורגלן.
כשהיה בן 22 השתלב בקבוצת הכדורגל הפועל תל אביב, וכעבור מספר שנים בהן שימש בעיקר כשחקן מחליף, הוזמן בשנת 1974 לקבוצת הכדורמים של אוניברסיטת אדלפי בארצות הברית. דרייפוס שיחק ארבע שנים בקבוצה, ובמהלכן שיחק גם בקבוצת הכדורגל של האוניברסיטה, תחת הדרכתו של מנחם לס. במהלך שהותו בלונג איילנד, השלים דרייפוס את לימודיו בחינוך גופני.
בשנת 1978 חזר דרייפוס לישראל, ומייד תפס מקום בהרכב הפועל תל אביב, כמגן ימני, לצידם של גבי לסרי, יעקב אקהויז ויוסי זאנה. החל משנה זו התמקד דרייפוס בקריירת הכדורגל, ושיחק ארבע שנים בהפועל תל אביב, במהלכן הופיע ב-120 משחקי ליגה וכבש 10 שערים, מבלי להחמיץ משחק לאורך כל התקופה. ב-16 בדצמבר 1978 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, במשחק מול בני יהודה תל אביב באצטדיון שכונת התקווה.
ב-4 באוקטובר 1979 ערך דרייפוס את הופעתו היחידה במדי נבחרת ישראל בכדורגל, במשחק מול נבחרת הולנד במסגרת הטורניר הקדם-אולימפי, ובכך הפך לספורטאי הישראלי השני, אחרי יואל שוהם, שמייצג את נבחרת ישראל בשני ענפי ספורט שונים.
בעונת 1980/1981 זכה עם הפועל תל אביב באליפות כשהוא משמש כקפטן הקבוצה. בעונה זו היה דרייפוס השחקן הוותיק בקבוצה, יחד עם השוער אריה בז'רנו, כשלצידם מככבים הצעירים משה סיני ושבתאי לוי. באותה עונה הגיעה הקבוצה גם לגמר גביע המדינה, בו שיחקה מול בני יהודה תל אביב. במהלך ההארכה כבש דרייפוס שער יתרון להפועל תל אביב, אך בני יהודה השוותה ולבסוף ניצחה בבעיטות הכרעה, והקפטן דרייפוס החמיץ הזדמנות להניף את הגביע. בעונה שלאחר מכן, עונתו האחרונה בקבוצה, הגיע עמה שוב לגמר גביע המדינה, אך הפעם הפסידה הקבוצה להפועל יהוד. ב-27 בפברואר 1982 כבש את שערו האחרון בקבוצה, בדקה ה-90 של הדרבי מול מכבי תל אביב באצטדיון בלומפילד, והעניק לקבוצתו ניצחון 1–0.
בשנת 1982 עבר דרייפוס להפועל רמת גן, יחד עם רפעת טורק שהגיע עמו מהפועל תל אביב, אך לא הצליח לסייע לקבוצה להינצל מירידה לליגת המשנה.
לאחר שפרש ממשחק פעיל החל לנהל רשת של מכוני כושר, ובשנת 1993 הקים חברה המפעילה מכוני כושר.
דרייפוס כתב וערך שני ספרי הדרכה בנושא כושר ותזונה. כמו כן, הוא משמש כמאמן לריצות ארוכות ולריצת מרתון.
הערות שוליים

↑  חנה זמר, נמרוד דרייפוס: כדורגל כאהבה וביזנס כשליחות, דבר, 12 באפריל 1981
↑  רביב שכטר, העשור האדום, באתר ynet, 8 באוגוסט 2000
↑  רענן ברנובסקי‏, איזו דמות גדולה מהעבר הכי תחסר לכם בדרבי?, באתר וואלה, 24 בנובמבר 2011
ניו יורק ג'איינטס

.
ניו יורק ג'איינטס (באנגלית: New York Giants-"הענקים") היא קבוצת פוטבול אמריקאית מליגת ה-NFL שבסיסה מאז 1976 בעיר מזרח רד'רפורד שבמדינת ניו ג'רזי. הקבוצה עדיין מזוהה במידה רבה עם העיר ניו יורק בה פעלה קודם לכן.
הקבוצה נוסדה והצטרפה לליגת ה-NFL ב-1925, ומאז זכתה ב-8 אליפויות, 4 מהן לפני האיחוד ב-1970, ו-4 סופרבולים. שווי הקבוצה ב-2022 הוערך על ידי מגזין פורבס בכ-6 מיליארד דולר, מה שמציב אותה במקום הרביעי מבין קבוצות ה-NFL. משפחתו של סטיב טיש נמנית עם בעלי הקבוצה.
בשנים 1983–1990 אימן את הקבוצה ביל פרסלס, ושחקנה המוביל היה שחקן ההגנה לורנס טיילור. בתקופה זו זכתה הקבוצה בסופרבול XXI בעונת 1986 ובסופרבול XXV בעונת 1990.
הניו יורק ג'איינטס זכו בסופרבול XLII שנערך בפברואר 2008, לאחר שהפתיעו את הניו אינגלנד פטריוטס, שהיו בלתי מנוצחים עד לאותו משחק, בניצחון 17–14.
ב-5 בפברואר 2012 זכו בפעם הרביעית בסופרבול לאחר ניצחון 21–17 על ניו אינגלנד פטריוטס בסופרבול XLVI.
הערות שוליים

↑
↑  דירוג פורבס 2022
| קבוצות ליגת ה-NFL> חטיבת ה-AFC | קבוצות ליגת ה-NFL> חטיבת ה-AFC | קבוצות ליגת ה-NFL> חטיבת ה-AFC | קבוצות ליגת ה-NFL> חטיבת ה-AFC | קבוצות ליגת ה-NFL> חטיבת ה-NFC | קבוצות ליגת ה-NFL> חטיבת ה-NFC | קבוצות ליגת ה-NFL> חטיבת ה-NFC | קבוצות ליגת ה-NFL> חטיבת ה-NFC |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הבית המזרחי | הבית הצפוני | הבית הדרומי | הבית המערבי | הבית המזרחי | הבית הצפוני | הבית הדרומי | הבית המערבי |
| באפלו בילס | בולטימור רייבנס | יוסטון טקסאנס | דנוור ברונקוס | דאלאס קאובויס | שיקגו ברס | אטלנטה פאלקונס | אריזונה קרדינלס |
| מיאמי דולפינס | סינסינטי בנגלס | אינדיאנפוליס קולטס | קנזס סיטי צ'יפס | ניו יורק ג'איינטס | דטרויט ליונס | קרוליינה פנתרס | לוס אנג'לס ראמס |
| ניו אינגלנד פטריוטס | קליבלנד בראונס | ג'קסונוויל ג'אגוארס | לאס וגאס ריידרס | פילדלפיה איגלס | גרין ביי פקרס | ניו אורלינס סיינטס | סן פרנסיסקו 49' |
| ניו יורק ג'טס | פיטסבורג סטילרס | טנסי טייטאנס | לוס אנג'לס צ'רג'רס | וושינגטון קומנדרס | מינסוטה ויקינגס | טמפה ביי באקנירס | סיאטל סיהוקס  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n50074750  VIAF: 248146543   WorldCat (עם VIAF): 248146543 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוטבול. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נאז'י מרשל

| --- | --- |

מרשל בשנת 2019
 לידה:  24 בינואר 1998 (בן 26) אטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי, ארצות הברית
 עמדה:  סמול פורוורד
 גובה:  1.98 מטר
 מספר:  8
 מכללה:  אוניברסיטת קסבייר
 דראפט:  לא נבחר, 2020
 קבוצות כשחקן
 2020–:  ניו אורלינס פליקנס
נאז'י מוריס מרשל (באנגלית: Naji Maurice Marshall; נולד ב-24 בינואר 1998) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת דאלאס מאבריקס מליגת ה-NBA, בעמדת הסמול פורוורד.
קריירת מכללות

מרשל נולד באטלנטיק סיטי שבניו ג'רזי, ובין השנים 2017–2020 למד באוניברסיטת קסבייר אשר בסינסינטי, אוהיו. לאורך שלוש עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים של 12.9 נקודות, 5.9 ריבאונדים ו-3.0 אסיסטים למשחק.
קריירה מקצועית

מרשל לא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA‏ 2020, אך זכה לחוזה כפול בקבוצת ניו אורלינס פליקנס. בעונת הרוקי שלו שותף ב-32 משחקי NBA, ותרם 7.7 נקודות בממוצע למשחק.
בסיום עונת 2020/2021 חתם בניו אורלינס על חוזה NBA סטנדרטי ל-3 עונות, עבור כ-5.2 מיליון דולר. ב-7 בינואר 2023 קלע שיא קריירה של 24 נקודות, במשחק מול דאלאס מאבריקס.
סטטיסטיקות הקריירה > בעונה הסדירה של ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % משלוש |  % מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2020/2021 | ניו אורלינס | 32 | 10 | 21.9 | 0.392 | 0.349 | 0.707 | 4.6 | 2.8 | 0.8 | 0.3 | 7.7 |
| 2021/2022 | ניו אורלינס | 55 | 4 | 13.4 | 0.405 | 0.200 | 0.796 | 2.6 | 1.1 | 0.6 | 0.1 | 5.7 |
| 2022/2023 | ניו אורלינס | 77 | 21 | 23.3 | 0.433 | 0.303 | 0.789 | 3.6 | 2.5 | 0.7 | 0.2 | 9.1 |
| קריירה |  | 164 | 35 | 19.7 | 0.418 | 0.286 | 0.773 | 3.5 | 2.1 | 0.7 | 0.2 | 7.7 |
סטטיסטיקות הקריירה > בפלייאוף ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % משלוש |  % מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2021/2022 | ניו אורלינס | 6 | 0 | 9.3 | 0.700 | 0.000 | 1.000 | 1.0 | 0.8 | 0.2 | 0.2 | 3.0 |
| קריירה |  | 6 | 0 | 9.3 | 0.700 | 0.000 | 1.000 | 1.0 | 0.8 | 0.2 | 0.2 | 3.0 |
נמרוד ברקן

נמרוד ברקן בפגישה עם אנדרו שיר
נמרוד ברקן (נולד ב-1 בדצמבר 1952) הוא דיפלומט בשירות החוץ הישראלי. כיהן בשורת תפקידים בכירים במשרד החוץ, בהם שגריר ישראל לקנדה, שגריר ישראל לאונסק"ו, השגריר הראשון של ישראל ל-OECD וראש המרכז למחקר מדיני.
בשירות החוץ

לאחר תום שירותו הצבאי, הצטרף בשנת 1977 לקורס הצוערים של משרד החוץ. מילא מגוון תפקידים בנציגויות ישראל בעולם, בהם קונסול בקונסוליה הכללית של ישראל בפילדלפיה (1982–1985), יועץ מדיני בשגרירות ישראל בקהיר (1985–1987), ציר הסברה בשגרירות ישראל בוושינגטון (1992–1995) וקונסול כללי של ישראל בסן פרנסיסקו (1995–1997).
במטה משרד החוץ בירושלים שימש בין היתר כסגן מנהל לשכת שר החוץ ויועץ למשרד הביטחון לנושאי הקונגרס האמריקאי, מנהל מחלקת מצרים ומנהל המחלקה לבקרת נשק וביטחון אזורי. היה מנהל המחלקה לנושאים פלסטינים וחבר צוות המשא ומתן הישראלי לשיחות השלום עם הרשות הפלסטינית בקמפ דייוויד (1999–2000). מאוחר יותר שימש כיועץ מדיני למנכ"ל משרד החוץ (2001–2002) וכראש חטיבת תפוצות ודתות (2002–2006). בין השנים 2006–2010 כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ וראש המרכז למחקר מדיני, גוף המודיעין וההערכה של משרד החוץ. בתקופתו עבר המרכז רפורמה ארגונית מקיפה. בנוסף כיהן כמרצה ליחסים בין-לאומיים במכללה לביטחון לאומי ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2010 מונה לשגריר ישראל לאונסק"ו (ארגון החינוך, התרבות והמדע של האו"ם) ולשגריר הישראלי הראשון ל-OECD (הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי), שמושבו בפריז. בתקופת כהונתו החליטה האספה הכללית של אונסק"ו לקבל את "מדינת פלסטין" כחברה מלאה בארגון, אף שהאו"ם טרם הכיר בה כמדינה. בתגובה הפסיקו ארצות הברית וישראל להעביר מימון לארגון, מהלך שהוביל לשלילת זכות ההצבעה שלהן באונסק"ו. בריאיון לתקשורת הסביר ברקן, כי ישראל "מתנגדת לפוליטיזציה של אונסק"ו ושל כל גוף בינלאומי שהוא, בצירופה של מדינה שאינה קיימת, דוגמת פלסטין".
בשנים 2014–2016 היה עמית מחקר במכון טרומן של האוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל, כיהן כשגריר ושליח מיוחד של ישראל לוועדה השלישית של העצרת הכללית של האו"ם, העוסקת בנושאים חברתיים, הומניטריים ותרבותיים.
בינואר 2016 אישרה הממשלה את מינויו כשגריר ישראל בקנדה ובדצמבר 2016 החל לכהן בתפקיד.
משפחתו

ברקן נשוי ואב לשתי בנות.
הערות שוליים

↑  עקב הפסקת המימון: אונסק"ו השעתה את זכות ההצבעה של ישראל, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2013
↑  מינויים בשירות החוץ, החלטה מספר 1004 של ממשלת ישראל, משנת 2016, באתר של משרד ראש הממשלה, מיום 17 בינואר 2016
סטריטהאם קומון

| --- | --- |

 מיקום
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מיקום:  למבת' 
 קואורדינטות:  51°25′20″N 0°07′28″W﻿ / ﻿51.422222222222°N 0.12444444444444°W﻿ / 51.422222222222; -0.12444444444444
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקססטריטהאם קומון(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקססטריטהאם קומון(למפת למבת' רגילה) סטריטהאם קומון(למפת למבת' מוגדלת) סטריטהאם קומון
 
סטריטהאם קומון (באנגלית: Streatham Common ) הוא שטח פתוח רחב באזור סטריטהאם שברובע למבת' בלונדון.
השטח היה בעבר שטח פתוח קהילתי של קהילת סטריטהאם, והחל מהמאה ה-18 שימש השטח למשחקי קריקט ציבוריים. כמו כן מצוי בשטח הציבורי גן ציבורי ויער בו גדלים עצי ארז. המדרון בקרבת היער משמש כתיאטרון פתוח בימי הקיץ.
בגן נערך מדי קיץ פסטיבל עפיפונים. זו הקבוצה הקהילתית הראשונה עם האחריות הישירה לניהול פארק למבת' כחלק מתוכנית הגנים השיתופיים. בשנת 2016 היא השתלטה על בריכת ההנעה של סטריאת'ם קומון ומנעו את סגירתה, ובשנת 2017 התחילה בעבודות שימור שוטפות בשמורת הטבע המקומית סטריאת'ם. בשנת 2018 הוחזרו לפעילות המפל וגן הזרמים.
הערות שוליים

↑  Streatham Common Co-operative, sccoop.org.uk
נינו פרר

| --- | --- |

 לידה:  15 באוגוסט 1934 ג'נובה, איטליה 
 התאבד:  13 באוגוסט 1998 (בגיל 63) Montcuq, צרפת 
 שם לידה:  Nino Agostino Arturo Mario Ferrari
 שם במה:  Nino Ferrer 
 מוקד פעילות:  צרפת, איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1959 
 מקום לימודים:  Saint-Jean de Passy 
 סוגה:  ג'אז 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 nino-ferrer.com
 פרופיל ב-IMDb
 
נינו פרר (בצרפתית: Nino Ferrer;‏ 15 באוגוסט 1934 – 13 באוגוסט 1998) היה זמר, שחקן ומוזיקאי ג'אז צרפתי-איטלקי. עיקר פרסומו היה במחצית השנייה של שנות ה-60 בזכות שורת להיטי פופ שהוציא בצרפתית. להיטים אלו זכו להצלחה במדינות רבות וישראל בכללן.
תחילת דרכו

נולד בג'נובה שבאיטליה, בשם נינו אוגוסטינו ארטורו מריה פרארי, לאם צרפתית ואב איטלקי. בעת היותו פעוט, עבר עם משפחתו לקלדוניה החדשה, שם הועסק אביו כמהנדס במכרה ניקל. ילדותו עברה עליו בנעימים בחיק משפחתו הבורגנית, שוחרת התרבות והאמנות. ב-1939, בגיל חמש, בעת שבילה יחד עם אמו חופשה בצרפת, פרצה מלחמת העולם השנייה ונמנע מהם לחזור לקלדוניה החדשה. בעת שאביו נותר בקלדוניה החדשה, עברו פרר ואימו לאיטליה ושם עברו את שנות המלחמה בדלות ובניכור.
ב-1947 התאחדה המשפחה מחדש ועברה לפריז. פרר הנער נשלח לבתי הספר הטובים ביותר בפריז. הוא למד לימודים גבוהים בסורבון וקיבל תארים באתנולוגיה ובארכאולוגיה פרהיסטורית. הוא בילה חלק גדול מזמנו החופשי כסטודנט בחפירות ארכאולוגיות ומשרתו הראשונה הייתה במוזיאון האדם בפריז, שם עבד עם הפרהיסטוריון הנודע אנדרה לרואה גוראן (Andre Leroi-Gourhan). 
במקביל לאהבתו לארכאולוגיה, פיתח עניין במספר תחומים נוספים. הוא הפך לצייר נלהב, תחום בו עסק עד מותו. כמו כן, החל לנגן במספר כלי נגינה (פסנתר, גיטרה, קלרינט, טרומבון וחצוצרה), הלחין וכתב מילים לשירים והפך לאוהד נלהב של מוזיקת הג'אז.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה קיבל כמתנה מסבתו, טיול לקלדוניה החדשה. הוא ניצל טיול זה למסע סביב העולם באוניית משא ונטל חלק בעבודה ארכאולוגית שנערכה על אחד האיים בקלדוניה החדשה. עם שובו לפריז, ניסה לעבוד במספר מקומות, אך לא מצא עניין בעבודות אלו, מה גם ששכרו היה זעום. רצונו לעבוד בתחום המוזיקה הביא אותו לכך שהחל ב-1959 להתפרנס כנגן ליווי של אמני ג'אז. בין היתר, עבד עם אמנים כמו: ריצ'רד בנט וביל קולמן.
המעבר מג'אז לרית'ם אנד בלוז

בתחילת שנות ה-60 ליווה כגיטריסט את הזמרת האמריקאית ננסי הולווי (אנ'), ובאותה עת המשיך להלחין שירים שהושפעו ממוזיקת הגוספל, אך נדחה על ידי חברות התקליטים אליהן פנה. האזנתו ללהיטיהם של אוטיס רדינג, סם קוק וסם ודייב הייתה עבורו התגלות מוזיקלית וחוללה תפנית בסגנון כתיבתו.
רק ב-1963 הוציא פרר את תקליטו הראשון לאור, בחברת התקליטים "ברקלי". הוא היה כבר בן 29, בשעה שמרבית כוכבי הפופ הצעירים של אותה עת היו בקושי בני עשרים. היה זה מיני-אלבום שנקרא: "Pour oublier qu’on s’est aimé" ("לשכוח את האוהבים") ובו ארבעה שירים. השירים היו בסגנון קלאסי והתקליט לא נמכר היטב בצרפת.
לעומת זאת, במספר מדינות אירופיות אחרות ובמיוחד ביפן ובמזרח התיכון, זכה אחד השירים, "C'est Irréparable" ("זה חסר תקנה"), להצלחה רבה. פרר אף ערך שבוע של הופעות בביירות. השיר בוצע בגרסה איטלקית, "Un anno d'amore", על ידי הזמרת האיטלקית מינה והגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים האיטלקי. פרר, שעדיין לא נתפרסם בצרפת, עזב את "ברקלי" לחברת תקליטים קטנה, "בל-איר", הקים ב-1964 להקת גוספל, אך זו התפרקה עוד בטרם החלה בהקלטות ופרר המשיך והוציא מספר סינגלים שלא זכו להצלחה.
ההצלחה הגדולה

פריצת הדרך של פרר הגיעה ב-1965, לאחר ששב לחברת התקליטים "ברקלי". לאחר מספר ניסיונות כושלים, ניתנה לו האפשרות להקליט את שיריו בדרכו שלו. הוא הקליט את השיר "מירזה" ("Mirza") והשיר הפך במהירות ללהיט גדול. השיר היה שילוב מוצלח של רית'ם אנד בלוז קצבי ושל תמליל קומי.
חברת התקליטים האיצה בו להקליט שירים נוספים באותו סגנון ושיריו החדשים נמכרו היטב. להיטיו הבאים היו "Les Cornichons" ו-"Oh! Hé! Hein! Bon" ופרר הליצני הפך במהרה לאחד מאלילי הפופ האפנתיים של הנוער. למרות הפופולריות לה זכה, לא היה פרר מרוצה לחלוטין, שכן הצלחתו התבססה על חומר שמבחינה מוזיקלית לא הרגיש בו בנוח. בכל אופן, להיט רדף להיט ופרר חי חיי כוכבות עתירים באירועים ובהופעות. ב-1966 הוא הופיע ב-195 הופעות והופיע כמעט 30 פעמים בטלוויזיה, אך הוא עייף במהרה מתדמית המפתה הפרובוקטיבי שהודבקה לו במכוון ומכך שהושווה תכופות לז'אק דיטרון, אליל הפופ הצרפתי בן זמנו שנחשב כבעל תדמית דומה.
ב-1966 הוציא פרר להיט גדול נוסף, "le Téléfon" ("הטלפון"). למרות הצלחתו, סלידתו של פרר, שהיה אדם ישיר ופשוט, מעסקי הבידור, הלכה וגדלה. הוא סירב להתפשר עם הדרישות והלחצים שמסביבו, עזב את פריז ועבר לאיטליה ב-1967, לא לפני שהוציא את השיר "Je veux être noir" (אני רוצה להיות שחור) שזכה להצלחה.
שינוי כיוון

מאוכזב מהצלחת להיטיו, נשאר פרר שלוש שנים באיטליה. בשעה ששיריו המשיכו להמכר היטב בצרפת. מילות שיריו הפכו לנון קונפורמיסטיות ובאותה עת, ציניות וסרקסטיות. ב-1967 הוציא לאור את השירים "Mao et Moa" ו-"Mon copain Bismarck" (ידידי ביסמרק), וב-1968 את "le Roi d’Angleterre" (מלך אנגליה), עם מילים נשכניות שביטאו את עייפותו מעסקי שעשועים ומהחברה בכללותה. באותו זמן, פרר שכר את הקלידן הקמרוני הצעיר, מאנו דיבאנגו, שהפך לאחר שנים לסקסופוניסט מפורסם.
פרר התפרסם ב-1969 באיטליה כמגיש תוכנית בידור סטירית בטלוויזיה "Io, Agata e tu", בה השתתפו גם נינו טראנטו ורפאלה קארה. ב-1970, לאחר שהיה לו רומן קצרצר עם כוכבת הקולנוע בריז'יט ברדו, החליט לשוב לצרפת.
נחוש בדעתו לעצב את הקריירה שלו לפי ראות עיניו, עבר פרר להתגורר במחוז קרסי (Quercy) שבדרום מערב צרפת והחל לעסוק בטיפוח סוסים. אולם, המוזיקה נותרה עדיין אהבתו הגדולה ופגישתו עם הגיטריסט האנגלי, מיקי פין, שניגן יחד עם טי רקס, אריק קלפטון והרולינג סטונז שינתה את גישתו לעבודתו המוזיקלית. יחד עם פין, החל פרר לכתוב מוזיקת רוק מלווה במילים קודרות ואישיות יותר.
אלבומים ולהיטים

ב-1972 הוציא פרר את אלבומו "Métronomie" שבו ראה את האלבום "האמיתי" הראשון שלו. חלק מהמוזיקה באלבום לוותה באפקטים קוליים וברוח אותם ימים, תויג האלבום על ידי הביקורת כ"נסיוני". האלבום כלל גרסה חדשה של שיר מתקליטו הראשון "Pour oublier qu’on s’est aimé", אך היה זה דווקא שיר אחר, "la Maison près de la fontaine, שסגנונו היה שונה לחלוטין משאר החומר המוזיקלי באלבום, שזכה להצלחה כסינגל ומכר כחצי מיליון עותקים. שוב נפרש השטיח האדום לפני פרר בשל הסיבות הלא נכונות מבחינתו, וסלידתו מעולם הבידור והשעשועים רק הלכה וגברה.
בשנים שלאחר מכן, המשיך פרר להוציא אלבום חדש כמעט מדי שנה. להיט אחד (שיצא גם כסינגל) בכל אלבום, אפשר לו להמשיך ולשמור, פחות או יותר, על חופש יצירה מוזיקלי, גם כאשר האלבומים זכו רק לעיתים רחוקות להצלחה מסחרית. ב-1973 הוא הקליט יחד עם מיקי פין ומוזיקאים נוספים אלבום בשם "Nino and Leggs" שהיה כולו בסגנון רוקנ'רול. האלבום נכשל מסחרית והוא עזב את תקליטי ברקלי ועבר ל-CBS. ב-1974 הוציא תקליט יחד עם הזמרת האמריקאית ראדיה פריי שכלל שירים באנגלית. השיר היחיד שהושר בצרפתית היה "Le Sud". שיר זה הפך ללהיט ומכר מעל למיליון עותקים ועמד שוב בניגוד מתסכל עבור פרר לחוסר הצלחת האלבום. לאחר כישלונם של שני אלבומים נוספים שהוציא ב-1975 וב-1977 עזב פרר את CBS.