ג'ק ברוקס
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > הקונגרס האמריקאי

לאחר ארבע שנים בבית המחוקקים בטקסס, ברוקס זכה בפריימריז דמוקרטי צפוף של 12 מועמדים ולאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות 1952.
כבן טיפוחים של עמיתיהם הטקסנים, יו"ר בית הנבחרים סם רייברן והסנאטור לינדון ב. ג'ונסון, ברוקס הראה את עצמו כשמרן בכמה נושאים כמו עונש מוות ופיקוח על נשק, אבל ליברלי יותר בנושאים כמו הוצאות מקומיות, עבודה וזכויות אזרח. ב-1956 הוא סירב לחתום על המניפסט הדרומי שהתנגד לשילוב גזעי במקומות ציבוריים. ברוקס הצביע נגד חוקי זכויות האזרח של 1957 ו-1960, אך הצביע בעד התיקון ה-24 לחוקה האמריקאית, חוקי זכויות האזרח של 1964 ו-1968, וחוק זכויות ההצבעה משנת 1965. כחבר בוועדת המשפט של בית הנבחרים, הוא עזר בכתיבת הצעות החוק מ-1964 ו-1965.
ב-22 בנובמבר 1963, ברוקס היה בשיירת המכוניות של הנשיא ג'ון פ. קנדי בדאלאס בזמן שקנדי נרצח. שעות לאחר מכן, הוא נכח ב-אייר פורס 1 כאשר לינדון ב. ג'ונסון הושבע לנשיא.
המחוז השני חולק מחדש כמחוז התשיעי בשנת 1966, לאחר שבית המשפט העליון קבע ב-Wesberry v. Sanders שאוכלוסיית מחוז הקונגרס צריכה להיות שווה או קרובה לשווה באוכלוסייה.
אחת מהצעות החתימה של ברוקס דרשה הצעות תחרותיות עבור חוזי מחשוב פדרליים. חוק ברוקס, שנגבה לראשונה באמצע שנות ה-60 ונחקק ב-1972, היה הכלל העיקרי לכל רכישות מחשבים פדרליות במשך שלושה עשורים, ולעיתים קרובות הוא מצוטט כזרז להתקדמות טכנולוגית.
כחבר בוועדת המשפט של בית הנבחרים, ברוקס השתתף בתהליך ההדחה של ריצ'רד ניקסון בשנים 1973–1974. באמצע יולי 1974 הוא ניסח והפיץ לכל חברי הוועדה סט מנוסח חזק של סעיפי הדחה. אף על פי שהיו חסרות פשרות, ההצעות של ברוקס סיפקו לאחרים בוועדה הזדמנות למזג את מחשבותיהם ולהתפתח, ובכך שימשו כבסיס לסעיפים להדחה שהוועדה אימצה לאחר מכן. בגלל התפקיד שמילא בנפילתו של הנשיא, ניקסון כינה מאוחר יותר את ברוקס "המוציא להורג" שלו.
ברוקס היה אחד משמונה נציגים שהצביעו בעד כל חמשת סעיפי ההדחה נגד ניקסון, שהובאו בפני ועדת המשפט. האחרים גם הם היו כולם דמוקרטים: רוברט קסטנמאייר, דון אדוארדס, ג'ון קוניירס, ברברה ג'ורדן, צ'ארלס ראנג'ל, אליזבת הולצמן ואדוארד מזווינסקי.
ברוקס היה יו"ר ועדת בית הנבחרים לפעולות ממשלתיות משנת 1975 עד 1988, ושל ועדת בית הנבחרים לענייני משפט מ-1989 עד 1995. הוא גם כיהן בוועדה הנבחרת לפעולות הקונגרס, בוועדה המשותפת לפעולות הקונגרס ובוועדת המשנה לחקיקה וביטחון לאומי. ב-1979 הוא הפך לחבר הבכיר במשלחת הקונגרס של טקסס, תפקיד אותו החזיק במשך חמש עשרה שנים.
כמנהיג ועדת התפעול הממשלתית, ברוקס פיקח על חקיקה המשפיעה על ענייני תקציב וחשבונאות, ועל הקמת מחלקות וסוכנויות. הוא גם עזר להעביר את חוק המפקח הכללי משנת 1978, חוק משרד החשבונאות הכללי משנת 1980, חוק הפחתת הנייר משנת 1980 וחוק הביקורת היחידה משנת 1984.
ב-1988, השפעתו של ברוקס התבלטה על ידי מעורבותו יוצאת הדופן במדיניות הסחר. הוא הציג תיקון לחוק ההוצאה שאסר על חברות יפניות להיות חלק מפרויקטים של עבודות ציבוריות בארצות הברית למשך שנה אחת. הוא אמר שהוא מונע מסימנים מתמשכים לכך שממשלת יפן "מתכוונת להפלות באופן בוטה חברות אמריקאיות בהענקת חוזי עבודה ציבוריים". מנהיג הרוב בבית הנבחרים, טום פולי מוושינגטון, שהתנגד לתיקון, אמר כי ברוקס "הוא אחד היו"רים החזקים והיעילים ביותר בקונגרס".
ברוקס שימש פעמיים כמנהל ההדחה בבית הנבחרים, בהיותו בין מנהלי ההדחה בבית הנבחרים שהגישו בהצלחה את התיקים נגד השופטים הפדרליים אלסי הייסטינגס וולטר ניקסון במשפטי ההדחה שלהם ב-1989.
בעודו יושב ראש ועדת המשפט של בית הנבחרים, ברוקס נתן חסות לחוק האמריקאים עם מוגבלויות משנת 1990, חוק בקרת הפשיעה Omnibus משנת 1991 וחוק זכויות האזרח משנת 1991. הוא גם היה נותן חסות לחוק בקרת פשיעה אלימה וחוק אכיפת החוק משנת 1994, צעד שבסופו של דבר הגיע לכלול איסור על כלי נשק תקיפה (להכללתו הוא התנגד).
ברוקס זכה בבחירה חוזרת בבחירות 1992, והביס בקלות את יריבו הרפובליקני סטיב סטוקמן. עם זאת, שנתיים לאחר מכן, ב-1994, הפסיד במפתיע לסטוקמן לאחר 21 הקדנציות, והפך לנציג הבכיר ביותר שאי פעם הודח בבחירות כלליות, הבחנה שעדיין מחזיק בה ברוקס ב-2024. כהונתו התפרשה על פני הממשלות של 10 נשיאי ארצות הברית, והוא היה על סף הפיכתו לדיקן של בית הנבחרים לו זכה בכהונה 22.