stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היירם בינגהאם הרביעי
ביוגרפיה > לאחר שהועבר מתפקידו

ב-26 באפריל 1941 העבירה מחלקת המדינה האמריקאית את בינגהאם מתפקידו בצרפת. ההעברה נמסרה במברק לקונסול מאת מזכיר המדינה קורדל הול, שציין בפירוש ש"העברה זו לא נעשתה לבקשתו או לנוחיותו" של בינגהאם. הרקע להעברה היה ההפרה המתמשכת של מדיניות מחלקת המדינה בעניין האשרות והסיוע לפריי. מברק מוקדם יותר, ששלח הול ב-18 בספטמבר 1940 למרסיי, הבהיר שאין לעודד את פעולותיהם של פריי ובון על מנת שלא לסכן את "יחסי הידידות" בין המדינות.
לאחר שעזב את צרפת נשלח בינגהאם לליסבון ואחר כך לארגנטינה. עד תום הקריירה הדיפלומטית שלו הוא לא קודם יותר בדרגה.
ביוגרפיה > לאחר שהועבר מתפקידו > קורותיו בארגנטינה

בסתו 1941 הגיע בינגהאם לבואנוס איירס. בעודו שם הוא השתכנע שזהב נאצי הובא לארגנטינה בצוללות ושהנאצים נעזרים בפעולותיהם בארגנטינה לא רק בממשלה המקומית ובזו של פרו אלא גם בממשלת ארצות הברית. הוא שלח לממונים עליו תזכירים בנושא, אך אלו לא זכו להתייחסות.
ביוגרפיה > לאחר שהועבר מתפקידו > הפרישה משירות החוץ

ב-1946 ביקש בינגהאם ממחלקת המדינה להעביר אותו חזרה לוושינגטון או לקונטיקט. לטענת משפחת בינגהאם המניע שלו להגשת הבקשה היה הרצון לחקור את המעורבות האמריקנית בפעילות הנאצית בגרמניה ובמקלט שמצאו נאצים שם (פעילות שלא הייתה לגמרי פרי דמיונו). אולם הגרסה הרשמית של מחלקת המדינה הייתה שהטיפול ב-11 ילדים הקשה עליו את החיים הדיפלומטיים בחוץ לארץ ולכן ביקש לחזור הביתה. על כל פנים בקשתו של בינגהאם נדחתה ובמקום העברה לוושינגטון הוצע לו תפקיד בהוואנה שבקובה. הוא דחה הצעה זו, שכן קובה לא הייתה אז יותר מ"שלולית", והתפטר מתפקידו.
לאחר פרישתו חזר בינגהאם לביתו בסיילם, קונטיקט, שם התגורר בארבעת העשורים הנותרים של חייו, עד מותו ב-1988. הוא לא פתח בקריירה אחרת לאחר התפטרותו (אחייניתו לוקרישה כתבה שהיא "אף פעם לא [הייתה] בטוחה מה הוא עשה עם הזמן שלו"). כתוצאה מהסתבכות כלכלית מסתורית הוא איבד סכום עתק של 100,000 דולר לאישה שהונתה אותו, אישה שלפי גרסת המשפחה הוא פגש ברכבת לאחר שובו לארצות הברית, אך לפי גרסה אחרת הייתה מאהבת שלו עוד בצרפת.
ביוגרפיה > לאחר שהועבר מתפקידו > שנותיו האחרונות

בשנותיו המאוחרות התדרדר בינגהאם לרעיונות ואמונות שלא כיבדו את נעוריו. הוא היה משוכנע שתשעה אנשים, ראשי המערכת הבנקאית העולמית, מנהלים את העולם ומכתיבים למחלקת המדינה את מדיניותה. כמה מהתשעה, כך האמין, הם יהודים ומדינת ישראל מתקיימת בזכות ההגנה החזקה שהם מעניקים לה. בנוסף הוא החל להאמין שזוועות השואה הוגזמו ונופחו על מנת לגייס תרומות למדינת ישראל.
כמעט ואין להאמין שרעיונות עיוועים אלה יכלו לעלות בדעתו של מי שחווה את רדיפת היהודים בזמן אמת וראה אותה במו עיניו. בנו ביל הסביר שמאחוריהם עמד הצורך להאשים מישהו באכזבה שחש כתוצאה מאובדן הקריירה שלו. בינגהאם חש "נאמנות חזקה לאביו [שהחזיק בדעות אנטישמיות קיצוניות], למעמדו [כלומר לקהילה האריסטוקרטית של מזרח ארצות הברית שבתוכה גדל] ולישו". על כן לא נותר לו אלא להטיל את האשמה ב"אחר" שגילמו היהודים. את התפקיד ששיחקה אמונתו הנוצרית ביחסו ליהודים ניתן ללמוד מכך שלאחייניתו לוקרישיה, שנישאה ליהודי, הוא אמר שהוא דואג לגורל "נשמתה הנצחית" בשל כך. כל אלו ביחד תרמו להתפתחות הרעיונות האנטישמיים שלו, שהגיעו כאמור עד כדי הכחשת השואה.
המאבק של בני משפחתו להכרה והוויכוח הציבורי סביבו > מאבק המשפחה להכרה

בינגהאם לא הזכיר כמעט את מעשיו במרסיי בחייו. אם עלה הנושא, היו הוא או אשתו רוז פוטרים אותו בהצהרה ש"הוא לא עשה שום דבר לא חוקי". שש שנים לאחר מותו מצא בנו ביל בין ניירותיו ערמת מסמכים מימי וישי, שחשפו בפניו את פרטי הנפקת האשרות וההצלה. בין המסמכים היו מכתבי תודה מעשרות ניצולים.
בעוד שאח אחד החל לחקור את תולדות האב במטרה לכתוב ספר, פתח אח אחר, רוברט קים בינגהאם, יחד עם צאצאים אחרים משבט בינגהאם, במסע שכנוע תקשורתי ופוליטי, במטרה הכפולה, להביא את רשות הדואר של ארצות הברית לכבד את זכר אביו על בול, ואת יד ושם להכיר בו כחסיד אומות העולם.
הקמפיין החל ב-1998 ונמשך מאז. מכתבים נשלחו לסנאטורים כג'ו ליברמן וכריס דוד, והם בתורם כתבו מכתבים לוועדה של הדואר שתפקידה לקבוע מי יונצח על בול. לבסוף הוכתרו מאמצי המשפחה בהצלחה: ב-30 במאי 2006 יצא לאור בול הזיכרון המבוקש, כחלק מסדרה בת שישה בולים המנציחים שישה דיפלומטים אמריקאים ראויים לציון. עוד קודם לכן, ב-2000, הכיר בו האו"ם כ"דיפלומט צדיק" (righteous diplomat) וב-2002 הייתה זו מחלקת המדינה האמריקאית שהכירה בטעות שעשתה היא בעצמה, למעלה משישים שנה קודם לכן. משפחתו של בינגהאם קיבלה אז בשמו ממזכיר המדינה קולין פאוול מדליה מיוחדת על "התנגדות מועילה" (constructive dissent), שהפגין כשהפר את הוראות הממונים עליו וסייע להצלה.
המאבק של בני משפחתו להכרה והוויכוח הציבורי סביבו > מאבק נגדי וויכוח ציבורי

לא הכול ראו בעין יפה את ההכרה המאוחרת בבינגהאם כגיבור וכמציל. אתר בשם "רשת ניצולי השואה" (Holocaust Survivor's Network) החל ב-2003 לעסוק בנושא בינגהאם מהצד הנגדי. טענותיהם המהותיות כנגד ההכרה בבינגהאם הן:
שהוא לא סיכן את חייו בפעולותיו. כנציג רשמי של ארצות הברית הנייטרלית לא נשקפה לו כל סכנה אישית מהנאצים. מעבר לכך, הונו האישי הרב יכול היה לקנות לו את חירותו במקרה הצורך.
שהוא פעל במסגרת החוק ולא נגדו.
שהוא הפך לאחר מכן להיות אנטישמי ומכחיש השואה.
שבינגהאם היה רק אחד משני סגני קונסול שהיו אחראים על הויזות האמריקאיות במרסיי; ושהסגן השני, מיילס סטאנדיש חתם אף הוא על ויזות רבות.
כמו כן הועלו באתר האשמות בעלות אופי אישי יותר לגבי אופיו ויושרתו של בינגהאם. דוגמה אחת להבדל בין נקודות המבט השונות היא זו: ביל בינגהאם כתב בעיתון אנגלי שאחד ממקומות המפגש שבהם נועד אביו עם אנשי רשת ההצלה היה בית בושת, שנבחר למטרה זו משום ששם יכלו לשוחח בביטחון יחסי. ב"רשת ניצולי השואה" סבורים כי בינגהאם ביקר בבית הבושת מסיבות פחות הרואיות.
בסופו של יום המרחק בין הגרסאות אינו רב, בכל הנוגע לעובדות הבסיסיות של הפרשה: שבינגהאם (בדומה לדיפלומטים מארצות אחרות, שהידוע שבהם הוא ראול ולנברג) הנפיק אשרות כניסה לארצות הברית, שאשרות אלו עזרו לרבים להימלט, ושפעולותיו אלו היו מנוגדות להוראות הממונים עליו (גם אם לא בלתי חוקיות). ההבדל המהותי היחיד שעולה מהשוואת הגרסאות, הוא שמשפחת בינגהאם טוענת שהיירם בינגהאם שילם מחיר אישי כבד על חלקו בהצלה, שכן איבד את הקריירה שלו, בעוד ש"רשת ניצולי השואה" תולה את התפטרותו בסיבות אישיות ואחרות.
את הספקות לגבי תפקידו החיובי של בינגהאם בסיוע לרשת ההצלה הפיג וריאן פריי בעצמו. בספר זיכרונותיו כתב פריי על בינגהאם ש:
אף על פי שתרומתו למאמץ ההצלה הסתכמה על פי רוב במתן האשרות, אין זו פעולה של מה בכך. בטקס שערך האו"ם אמר חתן פרס נובל לשלום אלי ויזל על פועלם של עשרת הדיפלומטים שכובדו, ובינגהאם ביניהם:
ב-7 במרץ 2005 כתב ארגון "יד ושם", לאחר סיום דיוני הוועדה המעניקה את תואר "חסיד אומות העולם" בעניין, למשפחת בינגהאם והביע את הערכתו ל"נטייה הידידותית" של סגן הקונסול בינגהאם כלפי המבקשים להגר, ל"נטייה ההומניטרית" שלו ולמאמציו להשיג את האשרות עבורם. יד ושם הגדיר את פועלו של בינגהאם כ"התנהגות חיובית". אולם מהמכתב משתמע שהוועדה החליטה לא להעניק את תואר ה"חסיד" לבינגהאם.
החלטותיה של ועדה זו אינן מנומקות בפומבי, אך הקריטריונים להענקת התואר ידועים, ונראה כי בינגהאם לא עומד באחד מהם, מאחר שבפעולותיו לא היה מעורב סיכון עצמי. אין לדעת באיזה מידה השפיעו הפרסומים אודות נטיותיו האנטישמיות המאוחרות של בינגהאם על ההחלטה.
המאבק של בני משפחתו להכרה והוויכוח הציבורי סביבו > ההיבט המוסרי של הוויכוח

אף ששתי הגרסאות קרובות האחת אל השנייה בכל הנוגע לעובדות, ואף שגם מתנגדי בינגהאם ב"רשת ניצולי השואה" קובעים לבסוף שהוא היה "איש טוב בזמנים רעים", הרי תהום פעורה בין הצדדים לגבי מספר שאלות מוסריות העולות מהפרשה:
האם כדי להיות ראוי להיקרא "גיבור" צריך אדם לפעול תוך סיכון עצמי, או שדי בפעולה החיובית עצמה?
האם ייקרא "גיבור" מי שלקח על עצמו סיכון, אך לא את חייו סיכן אלא את שמו הטוב ואת עבודתו?
האם דעות מגונות (או מעשים מגונים) של אדם כבינגהאם בתקופה אחת של חייו מבטלות או מפקיעות את פעולותיו החיוביות מתקופה אחרת? האם יכול אותו אדם עצמו להיות מכחיש שואה וגם חסיד אומות העולם?
האם יש לשקול את אורח חייו האישי של אדם, יושרתו, נאמנותו לאשתו וכיוצא באלה, כאשר באים לשפוט אותו כ"גיבור"? הייתכן גיבור ומציל מושחת מוסרית?
אתר "רשת ניצולי השואה" ועורכו ק.ק. בראטמן הביע דעה לא רק על בינגהאם, אלא גם על אחרים אשר לגביהם עלתה השאלה של גבורה בימי השואה. ראויה לציון היא עמדתו לגבי מוסד "יד ושם", אשר את חוקריו הוא מכנה "מקצוענים סוג ג'", ובו הוא רואה "עלבון להיסטוריה, לקורבנות השואה ולרוב גדול של הניצולים".
ראו גם

הצלת יהודים במהלך השואה
לקריאה נוספת

לוקרישה בינגהאם, "סודו של הדוד הארי", The Hartford Courant ‏ 14 במאי 2000
ק.ק. בראטמן (עורך), "תיק בינגהאם" באתר רשת ניצולי השואה
אלן ראפשון, "הארי בינגהאם - מעבר לדרישת התפקיד", Foreign Service Journal יוני 2002
Robert Kim Bingham, Courageous Dissent: How Harry Bingham Defied His Government To Save Lives
הערות שוליים

↑  "סודו של הדוד הארי", עמ' 7
↑  "סודו של הדוד הארי", עמ' 5. סיפור בריחתו של פויכטוונגר תועד על ידיו ואף פורסם בעיתונים עם הגעתו לאמריקה.
1 2 3  שם
↑  את המברק בן שני העמודים ניתן לראות באתר "יוזמת הבול" של ר"ק בינגהאם
↑  "סודו של הדוד הארי", עמ' 6
↑  נימוק זה מובא כאן על ידי מתנגדי בינגהאם, כציטוט לא מיוחס, הלקוח ככל הנראה מ"הארי בינגהאם - מעבר לדרישת התפקיד", עמ' 24. אולם לבינגהאם היו ב-1946 שמונה ילדים ולא 11. סביר להניח, אם כן, שזהו תירוץ בדיעבד ולא הסיבה האמיתית.
↑  "סודו של הדוד הארי", עמ' 6. אתר ארגון "רשת ניצולי השואה", שהוביל את ההתנגדות ליוזמת משפחת בינגהאם, חולק עליה, באומרו שקובה הייתה "אחת מהמשרות [הדיפלומטיות] החשובות שלאחר המלחמה, בגלל הפוביה האמריקנית מפני התפשטות הקומוניזם". דומה שבכך הם מקדימים את חשיבותה של קובה בעיני ארצות הברית בכעשור לפחות, וחוטאים באנכרוניזם.
1 2  "סודו של הדוד הארי", עמ' 8
↑  יד ושם
↑  שם. במקור האנגלי: "But he had to have an `other' to blame for his betrayal, for his getting passed over"
↑  שם. (עם זאת, היא מציינת שהוא תמיד היה אדיב ומסביר פניו לאותו בעל יהודי)
↑  וריאן פריי, Surrender on Demand ‏ 1945, עמ' 10
↑  לתוכן המכתב ראו אתר יוזמת הבול או אתר "רשת ניצולי השואה" (שני הנוסחים זהים)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585307805171  GND: 1115358588  ISNI: 0000 0003 8211 8012  LCCN: no2012124210  SUDOC: 234691220  VIAF: 264200919   WorldCat (עם VIAF): 264200919 
משפחתו בשנת 1908. למעלה משמאל היירם השני סבו במרכז עומד היירם הרביעי, מימין אביו היירם השלישי
לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן

לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן המכונה "פיליפ אגליטה" (בצרפתית: Louis-Philippe d'Orléans או Philippe Égalité כלומר "פיליפ שוויון"; ‏13 באפריל 1747 – 6 בנובמבר 1793), היה דוכס אורליאן ואביו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, אשר הוצא להורג במהלך המהפכה הצרפתית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

לואי פיליפ נולד ב-13 באפריל 1747 בשאטו דה סן-קלו, ללואי פיליפ הראשון, דוכס שארטר, וללואיז הנרייט דה בורבון, בתם של לואי ארמנד השני, נסיך קונטי ולואיז אליזבת דה בורבון, ועם לידתו קיבל את התואר "דוכס ממונפנסייה". בשנת 1752 מת סבו לואי ד'אורליאן, דוכס אורליאן, ובעקבות כך קיבל לואי פיליפ את התואר דוכס משארטר.
ביוגרפיה > נישואיו

ב-6 ביוני 1769 התחתן לואי פיליפ עם לואיז מארי אדלייד דה בורבון בקפלה של ארמון ורסאי. היא הייתה בתו של דודנו, לואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר, שהיה אחד האנשים העשירים ביותר בצרפת. מאחר שהיה בטוח שאשתו תהפוך לאישה העשירה ביותר בצרפת עם מותו של אביה, היה לואי פיליפ מסוגל למלא תפקיד חשוב בחצר המלוכה השווה לזו של סבו-רבא שלו פיליפ השני, דוכס אורליאן, שהיה העוצר של צרפת בשם לואי החמישה עשר, מלך צרפת עד לבגרותו. לואיז מארי אדלייד הביאה עמה נדוניה של 6 מיליון ליגרים, והכנסה שנתית של 240,000 ליברות (מאוחר יותר היא גדלה ל-400,000 ליברות), כמו גם קרקעות, תארים, מגורים ורהיטים.
בחודשים הראשונים לנישואיהם חיו בני הזוג ביחד, אך עד מהרה חזר לואי פיליפ לחיי הליברטיניזם שנהג בהם לפני נישואיו. הוא היה רודף נשים ידוע, כמו כמה מאבותיו, כגון לואי הארבעה עשר ופיליפ השני, דוכס אורליאן, והיו לו כמה ילדים לא חוקיים.
במהלך הקיץ של 1772, הדוכס החל את הקשר הסודי שלו עם אחת מבנות הלוויה של אשתו, סטפני פליציט, רוזנת דה ז'אנליס, אחייניתה של מאדאם דה מונטסון, אשתו המורגנטית של אביו של לואי פיליפ. בתחילה הקשר ביניהם היה מלא התלהבות, אולם הקשר התקרר בתוך כמה חודשים, ובאביב 1773 דווח על ניתוק הקשר ביניהם. לאחר שהפרשה הרומנטית ביניהם הסתיימה, מאדאם דה-ז'אנליס נותרה בשירותה של אשתו מארי-אדלייד בפאלה-רויאל, ונותרה ידידה נאמנה לדוכס ולדוכסית. שניהם העריכו את האינטליגנציה שלה, ובשנת 1779 היא הפכה לאומנת הבנות התאומות של בני הזוג.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

במהלך המאה ה-18 בצרפת, היה נפוץ מאוד עבור הנסיכים לקבל עמדות גבוהות בצבא. מגיל צעיר, פיליפ גילה את התעניינותו בים, והוא הצטרף לצי המלכותי הצרפתי. במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית כשל פיליפ במהלך אחד הקרבות הימיים נגד הצי המלכותי, ולכשנודע הדבר נאלץ להתפטר מתפקידו בצי.
בשנת 1785 מת אביו לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, ולואי פיליפ ירש את התואר דוכס אורליאן ואת נחלותיו של אביו.
ביוגרפיה > המהפכה הצרפתית

לואי פיליפ היה חבר בסיעה היעקובינית, וכמו רוב היעקובינים בתקופת המהפכה הצרפתית, הוא דבק בעקרונות ז'אן-ז'אק רוסו והתעניין בהקמת צורה יותר מוסרית ודמוקרטית של השלטון בצרפת. ככל שהתעניין יותר ויותר ברעיונותיו של רוסו, הוא החל לקדם רעיונות ליברליים, כגון הפרדת הכנסייה והמדינה ומונרכיה מוגבלת, כמו כן הוא גם התנגד לפיאודליזם והעבדות.
בנוסף להיותו יעקוביני, פיליפ היה גם המגיסטר הגדול של הבונים החופשיים בצרפת, בין השנים 1771–1793, אולם בינואר 1793 פרש מתפקיד זה. לואי פיליפ גם העריץ מאוד את המלוכה החוקתית הבריטית, ודגל בתוקף באימוץ מונרכיה חוקתית בצרפת, ולבטל את המלוכה האבסולוטית שהייתה אז בצרפת.
בשל אי יכולתה של המשטרה הפריזאית להיכנס לביתו של לואי פיליפ, הפך ביתו למוקד לפעילות בלתי חוקית, כגון סחר בסחורות גנובות, עסקאות חשודות והצגת רעיונות מהפכניים. למעשה, ביתו היה מקום נפוץ עבור יעקובינים להיפגש ולדון בתוכניות שלהם וברעיונות שלהם. בין פעילותיו להתססת דעת הקהל כנגד לואי ה-16 ומארי אנטואנט מימן לואי פיליפ הפצת פרסומים הטוענים על אופיו החלש של המלך ופריצותה המינית של המלכה.
במהלך אספת המעמדות של 1789 היה לואי פיליפ מנציגי האצולה, ולאחר מכן הוא היה מהראשונים שהצטרפו לאספה הלאומית, בעקבות שבועת מגרש הטניס ב-20 ביוני. לואי פיליפ הואשם בארגון צעדת הנשים על ורסאי, ובעקבות כך גורש מצרפת, והוא עבר להתגורר בבריטניה. בשנת 1790 הוא זוכה מהאשמות, בין השאר כתוצאה מסיועו של אונורה-גבריאל ריקטי, הרוזן ממירבו, ובאוקטובר אותה שנה הוא חזר לצרפת.
לואי פיליפ לא היה ביחסים טובים עם דודנו לואי השישה עשר, מלך צרפת, והיו שטענו שהוא רוצה לקחת את הכתר לעצמו. מעשיו של לואי פיליפ לאורך כל שנות המהפיכה ואף לפני שהחלה, הוכיחו כי הוא בוגד במלכות. בינואר 1793 הצביע לואי פיליפ בעד הוצאתו להורג של לואי השישה עשר, מה שהיווה הפתעה גדולה ואכזבה עבור המלך, אשר למרות כל מעשיו כנגדו וכנגד מארי אנטואנט לא האמין לואי ה-16 כי לואי פיליפ יבגוד בו כך. כמו כן, טוענים כי הוא זה שעמד מאחורי זיוף המכתב שלכאורה נכתב ממארי אנטואנט לחברתה הקרובה הנסיכה מארי תרז לואיז דה סבואה-קריניאן המבקש ממנה לחזור לפריז, שם מצאה את מותה בלינץ המוני. המניע היה לקבל לרשותו את הונה של הנסיכה אשר במותה עבר לאשתו של לואי פיליפ, גיסתה  של הנסיכה. באפריל 1793 ערק בנו של לואי פיליפ - לואי פיליפ, הדוכס משארטר יחד עם גנרל דומורייה לצבא האוסטרי, ובעקבות כך נעצר לואי פיליפ יחד עם שאר בני משפחתו שהיו בצרפת. בתחילה הוא נכלא במרסיי, ולאחר מכן הוא הועבר לפריז. ב-2 בנובמבר 1793 נערך משפטו של לואי פיליפ שבו הוא הואשם בבגידה, ולאחר שנמצא אשם, הוא הוצא להורג ב-6 בנובמבר.
משפחתו

ב-6 ביוני 1769 התחתן לואי פיליפ עם לואיז מארי אדלייד דה בורבון, דוכסית אורליאן, בתם של לואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר ומריה תרזה פליסיטס ד'אסטה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
בת מתה (1771).
לואי פיליפ, מלך הצרפתים (1773–1850), התחתן עם מריה אמליה מנאפולי וסיציליה.
אנטואן פיליפ, דוכס מונפנסייה (1775–1807).
אדלייד, נסיכת אורליאן (1777–1847).
פרנסואז, נסיכת אורליאן (1777–1782)
לואי שארל, רוזן בוז'ולה (1779–1808).
הוועדה הקטרית לשיקום רצועת עזה

הוועדה הקטרית לשיקום רצועת עזה היא גוף של ממשלת קטר שפועל על מנת להעביר סיוע כלכלי לרצועת עזה וממשלת החמאס, במסגרת מדיניות תמיכת קטר בחמאס. הכסף הועבר בפעימות, ובכל פעימה הועברו במזוודות בין 15–40 מיליון דולר במזומן. המענקים הועברו באישורה של מדינת ישראל. השליח הקטרי לרצועה עבד גם בקידום תוכניות לשיקום חלקים מרצועת עזה.
על המדיניות נמתחה ביקורת וכונתה "פרוטקשן". במאי 2019, מיד לאחר מבצע גן סגור שבמהלכו נורו לעבר ישראל 700 רקטות ו-4 אזרחים נהרגו, אישרה ישראל את ההעברה בסך 180 מיליון דולר לרצועה.
רקע

המימון הקטרי לחמאס נחלק לשתי תקופות. הראשונה, בשנים 2007–2014, אז מימנה ממשלת קטר את חמאס כראות עיניה, הרחק מכל פיקוח ובקרה בינלאומית. החל משנת 2014 המימון הקטרי נעשה בתיאום עם ישראל, ארצות הברית והאו"ם. בשנת 2014, בעקבות מבצע צוק איתן, גובש מתווה מוסכם להזרמת כסף קטרי – אך לא במזומן.
ב-2017 הרשות הפלסטינית החלה לקצץ במשכורות פקידי הרשות הפלסטינית ברצועה. פקידים אלה למעשה לא עובדים מאז סכסוך חמאס פת"ח מ-2007. בנוסף, הרשות החליטה ב-2017 להפסיק לשלם עבור החשמל שסופק לרצועת עזה על ידי חברת החשמל הישראלית.
במרץ 2018 החלו מהומות המוניות בגבול ישראל-רצועת עזה, שכללו אלימות רבה והסלימו מספר פעמים לסבבי לחימה בין ישראל לחמאס וארגונים נוספים ברצועה. במקביל לעימות המתמשך החלו ניסיונות למה שכונה 'הסדרה' – הסכם רגיעה ארוך טווח ברצועה. במסגרת ניסיונות ההסדרה הציעה קטר להעביר מכספה מענקים לרצועת עזה להרגעת המצב, אולם חששה מחוקיותו של מימון ישיר לארגון. כדי לפתור זאת, ביקש ראש הממשלה בנימין נתניהו מאמיר קטר במכתב רשמי לתמוך בצורה ישירה בארגון במימון בסך 30 מיליון דולר בחודש, והעביר בקשה דומה דרך מזכיר האוצר האמריקאי, סטיבן מנושין. ממשלת ישראל הסכימה שהכסף יועבר בשש פעימות חודשיות, הכוללות 15 מיליון דולר כל אחת, בנוסף למענק של 10 מיליון דולר לקניית סולר להפעלת תחנת הכוח ברצועה.
העברת מענקי הכסף

ב-8 בנובמבר 2018, בעקבות לחץ של ראש הממשלה בנימין נתניהו, נכנס לרצועת עזה מענק הכסף הראשון בהסכמת ישראל אשר הועבר במזומן על אף התנגדות מערכת הביטחון מתוך הערכה שיגיע לפעילות טרור ובעקבות איומים שהשמיע החמאס. מנגנון זה של העברת הכסף המזומן היה בניגוד למנגנון התיאום והפיקוח הישראלי שהיה נהוג בזמן שהעבירה הרשות הפלסטינית בראשות אבו מאזן את המשכורות. המענק חולק למחרת לפקידי הסקטור האזרחי של ממשל חמאס ברצועת עזה. ב-6 בדצמבר נערכה ההעברה השנייה של הכסף. באמצע ינואר אמורה הייתה להתקיים העברה שלישית, שנדחתה עקב פעילות חבלנית מצד צלפים מהרצועה, שפצעה חייל צה"ל.
בתחילת 2020, עקב מתחים בין קטר לחמאס איימה קטר להפסיק את המימון. בעקבות כך שלח ראש הממשלה בנימין נתניהו את ראש המוסד יוסי כהן ואלוף פיקוד דרום הרצי הלוי לקטר, בבקשה להמשיך את העברת המענקים. העברת הכספים נמשכה עד 2021.
לאחר כהונתו, ראש המוסד לשעבר והאחראי לשעבר על יחסי ישראל–קטר, יוסי כהן, אמר: "עד מבצע שומר החומות קיווינו שהמעורבות הקטרית והכסף הקטרי יביאו אותנו להסדרה עם חמאס. אבל זה קצת יצא משליטה". לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, האחריות ביחס לסוגיה הועברה למשרד הביטחון.
ביולי 2021, ממשלת ישראל ה-36 (ממשלת השינוי בראשות בנט-לפיד), החליטה שלא יעבור יותר כסף קטרי במזוודות לעזה אלא במנגנון חלופי. באוגוסט פורסם שהשליח הקטרי מוחמד אלעמאדי הגיע להסכם עם הרשות הפלסטינית לחידוש הזרמתם של הדולרים הקטריים לרצועה. על פי ההסכם, כספי הרשות יועברו לבנק ברצועת עזה, ומשם יחולקו משכורות לפקידי הממשל של חמאס, וקצבאות למשפחות נזקקות. ישראל אינה צד בהסכם. בספטמבר, הרשות חזרה בה מההסכם להעברת הכסף לרצועה.
באוגוסט 2021, האו"ם וקטר הגיעו לסיכום על הכנסת הכסף הקטרי למשפחות הנזקקות ברצועת עזה. בשלב זה, הכסף לא הועבר לפקידי חמאס ברצועה. ההסכם נחתם ב-19 באוגוסט 2021, לאחר 3 חודשים בלי העברת כספים. המענקים למשפחות נזקקות הועברו אך לא המענקים לפקידים.
בנובמבר 2021, פורסם שסוכם שחמאס ישלם לפקידים באמצעות דלק מצרי, שיוזרם לרצועת עזה במימון קטר. אופן העברת הכספים לפקידי חמאס היה למעשה המשוכה האחרונה בכינון המנגנון, לאחר שהמענק הקטרי, שעמד על 30 מיליון דולר, הועבר בחלקו באמצעות העברת כ-10 מיליון דולר לנזקקים מעזה ורכישת דלק שמועבר מישראל לעזה (בעבור גם כן 10 מיליון דולר). על הסכום הנותר, כ-10 מיליון דולר נוספים, התקשו הצדדים לסכם עד שאושר מתווה הדלק המצרי.
הערות שוליים

↑   בתי חולים ומסגדים נוצצים: כך מתכננת קטאר לשקם את עזה, בעיתון מקור ראשון
↑  "פרוטקשן לחמאס": ישראל אישרה העברת כספים לעזה, באתר "סרוגים", 15 ביוני 2020
↑  אלכס נחומסון, הפרוטקשן של עזה, באתר ערוץ 7, 21 באוקטובר 2020
↑  אמיר בוחבוט‏, כ-700 רקטות ו-4 הרוגים ביומיים: השדרוג של חמאס מאז צוק איתן, באתר וואלה, 6 במאי 2019
↑  משה ויסטוך, חדשות כיפה, ‏קטאר תעביר 180 מיליון דולר לעזה. פרץ: "חייב להיות מותנה בהשבת הבנים",  באתר כיפה, 07 במאי, 2019 8:45
↑  16 שנה של כסף קטארי הצמיחו מפלצת, באתר ynet, 25 באוקטובר 2023
↑  אייל עופר, בנט צודק, "גלובס" טועה, באתר העין השביעית, 14 במאי 2022
↑  יואב זיתון, איתמר אייכנר וליעד אוסמו, אבו מאזן נגד חמאס: מפסיק לשלם על החשמל הישראלי לעזה, באתר ynet, 27 באפריל 2017
1 2  ניר כהן, סודי ביותר: במכתב לקטאר מ-2018 נתניהו ביקש כסף לעזה, באתר ynet, 13 באפריל 2024
↑  אליאור לוי, בזכות הכסף הקטרי: נבלמה התפרצות מחלות אפשרית ברצועה, באתר ynet, 27 בנובמבר 2018
↑  אליאור לוי, סימנים לרגיעה: שכר הפקידים בעזה ישולם מחר מכסף קטרי, באתר ynet, 8 בנובמבר 2018
↑  עמר כהן, ‏15 מליון דולר במזוודות: משכורות לאנשי חמאס נכנסו לעזה בחסות ישראל, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 9 בנובמבר 2018
↑  שומרים - הקטאר של חמאס: במערכת הביטחון התנגדו, נתניהו סבר שהוא בשליטה, באתר www.shomrim.news
1 2  דנה ויס, ‏האולטימטום של חמאס: כסף או הסלמה, באתר ‏מאקו‏, 27 באוקטובר 2018
↑  אליאור לוי, פקידי חמאס קיבלו משכורת; אבו מאזן מציב תנאים להסדרה, באתר ynet, 9 בנובמבר 2018
↑  אליאור לוי, הכסף הקטרי זורם לעזה: 15 מיליון דולר יועברו במזומן, באתר ynet, 6 בדצמבר 2018
↑  i24NEWS, Report: Qatar warned Hamas it could cut aid in 2020, i24news, ‏5 בנובמבר 2019 (באנגלית)
↑   הארץ, ראש המוסד ואלוף פיקוד דרום ביקרו בקטאר וביקשו שתמשיך להעביר כסף לעזה, באתר הארץ, 22 בפברואר 2020
↑  אמיר בוחבוט‏, בצה"ל חוששים מעיכוב בסיוע לחמאס, ונערכים להידרדרות ביטחונית ברצועה, באתר וואלה, 15 ביוני 2020
↑  סוכנויות הידיעות‏, חלוקת הכסף הקטארי בעזה החלה; הפלגים מאיימים: "מוכנים להגיב על הסיפוח", באתר וואלה, 27 ביוני 2020
↑  קטאר: השנה נעביר לחמאס 360 מיליון דולר, באתר ynet, 31 בינואר 2021
↑  ברק רביד‏, ראש המוסד היוצא: העברת הכסף הקטארי לעזה יצאה משליטה, באתר וואלה, 8 ביוני 2021
↑  ברק רביד, טל שלו‏, גנץ נפגש בחשאי עם בכיר קטארי במדינה שלישית כדי לסכם את העברת הכספים לעזה, באתר וואלה, 19 באוגוסט 2021
↑  עמית סגל, ‏הממשלה החדשה הכריעה: לא יעבור יותר כסף קטרי במזוודות לעזה, באתר ‏מאקו‏, 2 ביולי 2021
↑  ציוץ של ג'קי חוגי, באתר טוויטר, ‏3 באוגוסט 2021
↑   ג'קי חורי, השליח הקטארי: הרשות חזרה בה מהסדר התשלום לפקידי חמאס, באתר הארץ, 10 בספטמבר 2021
↑  האו"ם וקטר סיכמו: מענק יועבר למשפחות בעזה, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי
↑  כרטיסים נטענים וללא משכורת לפקידי חמאס: כך יעבור המענק הקטארי לעזה, באתר ynet, 19 באוגוסט 2021
↑  שחר קליימן, החלה חלוקת הכסף הקטארי בעזה, באתר ישראל היום, 13 בספטמבר 2021
↑  דיווח: קטאר תשלח דלק לעזה על מנת לממן את משכורות חמאס, באתר מעריב אונליין, 23 בנובמבר 2021
מזוודות טרולי עם 15 מיליון דולר שהעביר השליח הקטרי לחמאס
קריקטורה ביקורתית של "מורשת נתניהו": נתניהו מעביר מזוודת כסף שעליה דגל קטר, מה שמוביל לענן פטרייה כתוצאה מפיצוץ עז
פרד פרי

| --- | --- |

פרד פרי
 לידה:  18 במאי 1909 סטוקפורט, בריטניה
 פטירה:  2 בפברואר 1995 (בגיל 85) מלבורן, אוסטרליה
 מדינה:  בריטניה בריטניה
 מקום מגורים:  בריטניה, ארצות הברית
 בן או בת זוג:  Helen Vinson (1935–1940) 
 גובה:  1.83 מטרים
 יד חובטת:  ימני 
 פעילות כמקצוען:  משנת 1937 – 1956 
 יחידים
 מאזן קריירה:  101–15 
 דירוג שיא:  1 (1934)
 זכיות בטורנירים:  8 (טורנירי גראנד סלאם)
 זוגות
 זכיות בטורנירים:  6 (טורנירי גראנד סלאם)
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 14 (טורנירי גראנד סלאם)
 אליפות אוסטרליה הפתוחה:  זכייה(1934)
 אליפות צרפת הפתוחה:  זכייה (1935)
 וימבלדון:  זכייה (1934, 1935, 1936)
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  זכייה (1933, 1934, 1936)
 
פרד פרי (באנגלית: Frederick John Perry;‏ 18 במאי 1909 – 2 בפברואר 1995), היה טניסאי ושחקן טניס שולחן בריטי, אחד הטניסאים הבולטים בעולם בשנות ה-30, כשלזכותו 14 זכיות בטורנירי גראנד סלאם, מהן 8 זכיות יחיד. במהלך 1934/35 היה הראשון שהצליח לזכות בתחרויות היחידים ב-4 טורנירים של גראנד סלאם. בשנים 1933–1936 היה חלק מנבחרת גביע דייוויס של בריטניה שזכתה בגביע. בשנת 1929 זכה באליפות העולם בטניס שולחן ליחידים.
קריירה ספורטיבית

פרד פרי נולד בעיירה ליד מנצ'סטר. לאחר מספר שנים המשפחה עברה ללונדון. אביו נכנס לפוליטיקה ובשנת 1929 נבחר לפרלמנט הבריטי.
קריירה ספורטיבית > אלוף העולם בטניס שולחן

בשנים 1928–1929 השתתף פרי באליפויות העולם בטניס שולחן ובשנת 1929 אף זכה במקום הראשון בתחרויות היחידים.
במהלך שנות ה-30 הוא עבר לטניס וזכה להצלחה גדולה. פרד פרי היה הראשון שזכה בתחרויות היחידים בכול ארבעת הטורנירים של הגראנד סלאם. כמו כן הוא היה שחקן מוביל בנבחרת הטניס שזכתה בשנים 1933–1936 בגביע דייוויס.
למרות הצלחותיו הוא לא התקבל על ידי הממסד של פדרציית הטניס הבריטית. בשנת 1937 הוא פנה לקריירה מקצועית ובשנת 1938 קיבל אזרחות ארצות הברית. לאור כך תרומותיו לקידום הטניס בריטי נשכחו לכ-40 שנים.
פרד פרי הצליח בקריירה המקצועית במהלכה הוא שיחק לצד דון בדג' ואלסוורט' וינס.
רק בשנות ה-80 הכירו הבריטים בתרומתו של פרי לטניס הבריטי. בשנת 1984 פסלו הוצב בשטח מועדון הטניס בווימבלדון. הוא נכלל בהיכל תהילה של הטניס בשנת 1975.