stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולדימיר קומארין
הערות שוליים

1 2 3 4  ""Тамбовская" ОПГ: как они подмяли под себя весь Петербург?". russian7.ru (ברוסית). נבדק ב-2019-05-29.
1 2 3  The Times - Russia's 'Al Capone' sneers at his trial
↑  Jürgen Roth, Die Gangster aus dem Osten, Europa Verlag Publishers
↑  "Барсуков (Кумарин), Владимир". lenta.ru. נבדק ב-2019-05-29.
↑  Der Spiegel, June 2003
↑  Борис Березовский. Новый передел. — Коммерсантъ, 24.07.2003. — №129 (2732)
↑  ""Эрмитаж отдыхает": в Петербурге изъяли 50 антикварных предметов". אורכב מ-המקור ב-2007-08-30. נבדק ב-2007-08-27.
↑  "Ю.Чайка: Преступная группировка под руководством арестованного в Петербурге В.Барсукова действовала около 10 лет". אורכב מ-המקור ב-2011-07-25. נבדק ב-2007-08-27.
↑  Генпрокурор Чайка: «Перед Кумариным все делали «Ку»
↑  "Владимир Барсуков-Кумарин встретил спецназ расслабленно". www.mk.ru (ברוסית). נבדק ב-2019-05-29.
↑  "Почему арестовали "ночного губернатора" Санкт-Петербурга". Радио Свобода (ברוסית). נבדק ב-2019-05-29.
↑  "Четверть века для Кумарина. До встречи в 2030-м, ночной губернатор" (ברוסית). www.fontanka.ru. 2019-03-20. נבדק ב-2019-04-08.
השחתת קבר יוסף

המצבה שעל קבר יוסף מנותצת בעקבות השחתת הקבר. ניסן ה'תשפ"ב, אפריל 2022
מצפה
רמון
מצפה
רמון
השחתת קבר יוסף היא תופעה שהחלה בשנות התשעים והתעצמה בשנת 2000 עם עזיבת צה"ל את מתחם הקבר בשכם עם פרוץ האינתיפאדה השנייה. מאז אוקטובר 2000 הושחת קבר יוסף מספר פעמים בידי פלסטינים תושבי האזור.
ההיסטוריה של האתר

במשך מאות שנים היה מתחם הקבר בבעלות מוסלמית, ושימש מקום תפילה מוסלמי (באתר גומחת תפילה בקיר הדרומי, לכיוון מכה). האתר נשמר על ידי צאצאי משפחת דוויכאת. למרות מסורות החל מן המאה ה-4 המזהות את המתחם עם קברו של יוסף המקראי, מסורת מקומית מזהה במתחם הקבר את מקום תפילתו, ואף קברו, של אחד מאבות משפחה זו, שייח' יוסוף דוויכאת. לימים טענה זו אומצה בקרב אנשי שמאל מסוימים, כשרת החינוך שולמית אלוני.
ההיסטוריה של האתר > בשלטון ישראל

עם כיבוש יהודה ושומרון על ידי ישראל במלחמת ששת הימים, עבר האתר לשליטה ישראלית. בן משפחת דוויכאת המשיך לשמור במקום דרך קבע ואף שימש עובד של המנהל האזרחי. בשנת 1982 הוקמה במתחם ישיבת עוד יוסף חי בנשיאות הרב יצחק גינזבורג. מאז האינתיפאדה הראשונה מוצב כוח אבטחה צבאי במקום. על פי הסכם אוסלו ב' מ־1995, מתחם הקבר הוא מובלעת בשליטה ביטחונית ישראלית בתוך שטח A שבשליטה פלסטינית מלאה, לאחר שהפלסטינים הכירו באופיו היהודי של הקבר ובחשיבותו ליהודים.
בערב סוכות תשנ"ז (1996), במקביל למהומות מנהרת הכותל, הותקף מתחם קבר יוסף בירי כבד. מח"ט אפרים נכנס עם כוח צבאי קטן למתחם. לבקשת השוטרים הפלסטינים, התבקש המח"ט להזיז את הכוחות, כ-40 לוחמים, מהעמדות החיצוניות אל תוך המתחם עצמו. הרכבים הצבאיים שנשארו במקום הוצתו, המתחם נבזז, ונכרת עץ התות העתיק שהיה בכניסה לקבר. כוח של גדוד "חרוב" נערך להיכנס לעיר על נגמ"שים, אולם רותק בירי ושישה מחייליו נהרגו. צה"ל נערך לכבוש את שכם מחדש, אך לאחר מגעים עם ג'יבריל רג'וב, ראש הביטחון המסכל ביהודה ושומרון, הופסקו המהומות. מסתערבים ואנשי ביטחון פלסטינים בכלי רכב של חילצו את הלוחמים הישראלים מהמתחם.
עם מהומות הר הבית באוקטובר 2000 פונה המתחם מאזרחים. כוח של 12 שוטרי מג"ב ששמר על המתחם, הותקף על ידי המון פלסטיני שזרק בקבוקי תבערה ואבנים. השוטר מידחת יוּסף נפגע מירי ונדרש לחלצו. כוח צה"ל התלבט אם הדרך המהירה לחלץ את הפצוע היא כיבוש המתחם ותל בלטה, או תיאום פינויו באמבולנס פלסטיני. הוחלט על תיאום עם הפלסטינים, שהתעכב, ויוסף דימם למוות כארבע שעות. גופתו פונתה עם הגעת הסיוע הפלסטיני שעות אחרי מותו. במהלך הימים הבאים הוחלף הכוח שהגן על המתחם מספר פעמים בתוך כלי רכב פלסטיניים ומלווים בשוטרים פלסטיניים. לבסוף, כעבור שישה ימי קרב נסוג כוח צה"ל מהמתחם.
ההיסטוריה של האתר > לאחר נסיגת צה"ל מהמתחם

למרות הבטחה פלסטינית לשמור על המתחם, לאחר פינוי הכח הישראלי פרצו לקבר פלסטינים ובהם שוטרים, והעלו אותו באש, תוך כדי ביזתו והשחתת תכולתו. לאחר מכן צבעו את גג הקבר בירוק, בטענה שהאתר אינו קבר יוסף אלא מקום קדוש למוסלמים. בשבת שובה שמע הלל אליהו ליברמן, ממקימי ישיבת עוד יוסף, על נטישת המקום בידי צה"ל. הוא יצא מאלון מורה וניסה להגיע לקבר רגלית. ליברמן נרצח ביריות בידי ערבים וגופתו נמצאה מוטלת במערה.
עד סוף שנת 2002 המבנה והקבר נהרסו לחלוטין בהתקפות חוזרות ונשנות, ונותרו רק הקירות הגודרים את המקום. על אף טענותיהם, המשיכו המוסלמים להתייחס לאתר כמקום קדוש ליהודים בלבד. המתחם הושחת ונשרף, כמה פעמים מאז עזיבתו. כן נהרסה כיפת המבנה והושלכה בו אשפה.
לאחר עזיבת מתחם הקבר הקימו יהודים תושבי האזור "נקודת לימוד" ליד הכניסה הדרומית לשכם, בשם "תועה בשדה", שנועדה להזכיר את נטישת קבר יוסף. בנוסף, נקבעה נקודת תצפית ותפילה בהר גריזים המשקיפה אל הקבר ומכונה "מצפה יוסף".
בשנת 2008 שופץ מבנה הקבר באופן מקיף, הכולל את שיקום וחידוש כיפת הקבר, וחידוש המצבה במתחם, בליווי צה"ל. בשנת 2012 עם סיום שיפוץ המצבה נקבעה מזוזה בכניסה למתחם, על ידי שר התחבורה ישראל כץ.
בליל 16 באוקטובר 2015 פלסטינים השליכו בקבוקי תבערה לעבר המתחם וגרמו לשריפת חיפוי העץ שבמתחם הקבר. נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס גינה את ההצתה והודיע כי יקים ועדת חקירה לחקירת האירוע. בשנת 2015 שופץ וחודש מתחם הקבר, השיפוץ כלל צביעת כלל מתחם הקבר מבפנים ובחוץ, שדרוג תאורה, ושילוט.
ב-7 באוגוסט 2020 מצאו מתפללים כי מתחם הקבר הושחת. נותצו כיורים וחלונות בבית המדרש, הקירות חוררו ונשברו, התאורה הושחתה ובמקום נמצאו שאריות בקבוקי תבערה שככל הנראה הושלכו למקום.
ב-10 באפריל 2022, בעיצומו של גל הטרור 2022, כ-100 פלסטינים הציתו את מתחם הקבר ושברו את המצבה שעל הקבר. האירוע גונה על ידי המערכת הפוליטית בישראל. מושל שכם איברהים רמדאן הכריז כי הרשות הפלסטינית תשפץ את הקבר. יממה לאחר מכן, ב-11 באפריל, הושחת הקבר בשנית. ב-13 באפריל נכנסו למתחם הקבר נציגי מוא"ז שומרון, מנהלת קבר יוסף וחברת הבנייה הר כביר ושיצפו אותו באופן מקיף מבפנים ומבחוץ, תוך ליווי צבאי. בעת הגעת הכוחות הצבאיים לאבטח את הכניסה, נזרקו עליהם אבנים. פקודת מבצע האבטחה שמסר מח"ט שומרון אל"ם רועי צוויג כללה דברים על הבטחת הארץ לאברהם ועל יציאת מצרים בהקשר לקבר יוסף, שלושה ימים לפני ערב פסח.
ב-3 ביולי 2023 חיבלו פלסטינים במקום וניפצו את נר התמיד ואת הארון שמקיף אותו, במהלך מבצע בית וגן. לאחר מספר ימים שופץ הקבר, ונפתח למבקרים לקראת ראש השנה תשפ"ד.
ראו גם

הרס אתרי מורשת ישראלית
הערות שוליים

↑  לעיתים: "דאוקאת"
↑   יהודה זיו, שניים אוחזים בצדיק, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  גדעון סער, אלוני חזרה לקבר יוסף, חדשות, 7 ביוני 1993
↑  היום לפני 17 שנה: שישה חיילים נהרגו בקרב בקבר יוסף, ‏17 בספטמבר 2013
↑  אורי מילשטיין, פרשת קבר יוסף - מערכה ראשונה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 24 במאי 2013
1 2 3  מלחמת קבר יוסף אוקטובר 2000 - סרט תיעודי (יוטיוב)
↑  סמדר שמואלי, מסמך: אסור היה לחכות לפלסטינים, באתר ynet, 7 ביולי 2002
↑  אמיר בוחבוט, עשור למותו של מדחת יוסף: החילוץ שלא יצא לפועל, באתר nrg‏, 29 בספטמבר 2010
↑  "המערכה על ירושלים", דורי גולד, בהוצאת ידיעות אחרונות-ספרי חמד, ת"א 2008, עמוד 19
↑  "המערכה על ירושלים", דורי גולד, בהוצאת ידיעות אחרונות-ספרי חמד, ת"א 2008, עמוד 32
↑  נדב שרגאי, כמה דקות אחרי שעזבו מאות המתפללים, שוב הוצת קבר יוסף, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2003
↑  עוזי ברוך, ערבים חיללו את קבר יוסף בשכם, באתר ערוץ 7, 23 באפריל 2009
↑  קצובר: הערבים ממשיכים להרוס את קבר יוסף, באתר ערוץ 7 
 "לשוב ולכבוש את קבר יוסף", באתר ערוץ 7
↑  ערבים פוצצו את כיפת קבר יוסף, באתר ערוץ 7, 4 במרץ 2004
↑  חגי הוברמן, קבר יוסף – ה"מיזבלה" של שכם, באתר ערוץ 7
↑  עוזי ברוך, לאחר תשע שנים: קבר יוסף שופץ, באתר ערוץ 7
↑  בעיצומו של המועד: הוקמה המצבה על קברו של יוסף, באתר בחדרי חרדיםשיקומו של קבר יוסף - וידאו, באתר ערוץ 7, אהד חמו - ערוץ 2
↑  קבר יוסף הוצת: "הרשות הפלסטינית לא שונה מדאעש", באתר nrg
↑  ירון שניידר, כתב לענייני ערבים, ‏אבו מאזן גינה את הצתת קבר יוסף, באתר ‏מאקו‏, 16 באוקטובר 2015
↑  שיפוץ קבר יוסף תשע"ה (יוטיוב)
↑  השחתה וונדליזם התגלו בקבר יוסף. יוסי דגן: "כשהממשלה חוששת להחיל ריבונות, הברברים לא מפחדים להשתולל", באתר 0404, ‏20.8.2020
↑  אלישע בן קימון, נ"כמו דעאש": פלסטינים הציתו את קבר יוסף ושברו את המצבה – תיעוד, באתר ynet, 10 באפריל 2022
↑  "כמו דאעש": פלסטינים הציתו את קבר יוסף בשכם, באתר ערוץ 7, 10 באפריל 2022
↑  2 חסידי ברסלב נורו בקבר יוסף בשכם, מצבם קל-בינוני, באתר ynet, 11 באפריל 2022
↑  מתי ברנהרט, ‏שוב: פורעים ערבים משחיתים את קבר יוסף, באתר "סרוגים", 11 באפריל 2022
↑  פעם שנייה ביממה: צעירים פלסטינים השחיתו את קבר יוסף בשכם, באתר ynet, 11 באפריל 2022
↑  באור יום ובגיבוי צה"ל | אחרי ההרס: משפצים את קבר יוסף, באתר ערוץ 7, 13 באפריל 2022
↑  אלישע בן קימון, תיעוד מבפנים: לאחר ההשחתה - קבר יוסף משופץ במבצע מורכב לאור יום, באתר ynet, 13 באפריל 2022
↑  מח"ט שומרון: לזרעך אתן את הארץ הזאת, פועלים ביד רמה, באתר ערוץ 7, 13 באפריל 2022.
↑  ונדליזם בקבר יוסף, באתר ערוץ 7, 4 ביולי 2023
מצבת קבר יוסף לאחר שהוצתה על ידי פלסטינים שפגעו במתחם.
ציידי האוצרות (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ורג' קלוני
 הופק בידי:  גרנט הסלוב 
 תסריט:  ג'ורג' קלוני גרנט הסלוב
 עריכה:  סטפן מיריון 
 שחקנים ראשיים:  ג'ורג' קלוני מאט דיימון ביל מארי ג'ון גודמן ז'אן דוז'רדן בוב בלבן יו בונוויל קייט בלאנשט   דימיטרי לאונידס
 מוזיקה:  אלכסנדר דספלה
 צילום:  פדון פאפאמיכאל 
 מדינה:  גרמניה, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Columbia Pictures Fox 2000 Pictures Smokehouse Pictures Babelsberg Studio
 חברה מפיצה:  InterCom, פוקס המאה ה-20, וודו, נטפליקס, דיסני+ 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  7 בפברואר 2014 
 משך הקרנה:  118 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט דרמה, סרט ביוגרפי 
 מקום התרחשות:  פריז, גנט, אלטאוסזה, נורמנדי, ברוז' 
 תקופת התרחשות:  1944, 1945 
 תקציב:  70–91 מיליו דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   monumentsmen
 www.monumentsmenmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
ציידי האוצרות (באנגלית: The Monuments Men; מילולית: אנשי המונומנטים) הוא סרט מלחמה משנת 2014 בבימויו של ג'ורג' קלוני, שנכתב והופק על ידי קלוני וגרנט הסלוב. בסרט מככב אנסמבל שחקנים הכולל את קלוני, מאט דיימון, ביל מארי, ג'ון גודמן, ז'אן דוז'ארדן, בוב בלבן, דימיטרי לאונידס, יו בונוויל וקייט בלאנשט.
הסרט מבוסס באופן רופף על הספר הלא-בדיוני "אנשי המונומנטים: גיבורי בעלות הברית, גנבים נאציים וציד האוצרות הגדול ביותר בהיסטוריה" (The Monuments Men: Allied Heroes, Nazi Thieves and the Greatest Treasure Hunt in History) מאת רוברט מ. אדל וברט וויטר. הסרט עוקב אחר יחידה של בעלות הברית מתוכנית האנדרטאות, האמנות והארכיון שהוטלה עליה המשימה למצוא ולהציל יצירות אמנות ופריטים חשובים אחרים מבחינה תרבותית לפני שהנאצים יהרסו או יגנבו אותם, במהלך מלחמת העולם השנייה.
הסרט הופק על ידי סרטי קולומביה (בשיתוף עם פוקס המאה העשרים) ואולפני באבלסברג ופתח את פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. הסרט קיבל ביקורות מעורבות והכניס 155 מיליון דולר ברחבי העולם כנגד תקציב של 91 מיליון דולר.
עלילה

בשנת 1943 בעלות הברית התקדמו היטב בהסגת כוחות הציר באיטליה. פרנק סטוקס משכנע את הנשיא רוזוולט שלניצחון תהיה משמעות מועטה אם אוצרות האמנות של התרבות המערבית יאבדו. סטוקס מכוון להרכיב יחידה צבאית המכונה "אנשי המונומנטים", הכוללת מנהלי מוזיאונים, אוצרים, היסטוריונים ואדריכלים, כדי להנחות את יחידות בעלות הברית ולחפש אמנות גנובה כדי להחזיר אותה לבעליה החוקיים.
ביולי 1944, קלייר סימון, אוצרת בצרפת הכבושה, נאלצת לסייע לקצין הנאצי ויקטור סטהל לפקח על גנבת האמנות למוזיאון הפיהרר (Führermuseum) של אדולף היטלר או לרכוש אישי של מפקדים בכירים כמו הרמן גרינג. הכל נראה אבוד כשהיא מגלה שסטהל לוקח את כל תכולת הגלריה שלה לגרמניה כשבעלות הברית מתקרבות לפריז. סימון רצה למסעדה כדי להתעמת איתו, אך יכולה רק לצפות בו בזמן שהוא יוצא על הרכבת הנושאת את המטען.
פעילות היחידה של סטוקס מסוכלת על ידי קצינים של בעלות הברית בשטח, שמסרבים לסכן את חייהם לטובת משימתה. היחידה מתפצלת כדי לכסות יותר שטח, בדרגות שונות של הצלחה. ג'יימס גריינג'ר פוגש את סימון, אך היא חושדת שהאמריקני רוצה להחרים את האמנות הגנובה למדינתו ומסרבת לשתף פעולה. הקצין הבריטי דונלד ג'פריס מתגנב בלילה לברוז' הכבושה כדי להציל את המדונה מברוז' של מיכלאנג'לו, אך נהרג בניסיון.
ריצ'רד קמפבל ופרסטון סאביץ לומדים שתמונת המזבח של גנט של ואן אייק הוסרה על ידי הכמרים מקתדרלת גנט לצורך שמירה, אך המשאית שלהם נעצרה והיצירה נלקחה. בסופו של דבר הם מוצאים ועוצרים את ויקטור סטהל, המסתתר כחקלאי, כאשר הם מזהים את הציורים בביתו כיצירות מופת, כשלפחות אחת מהן נגנבה מאוסף רוטשילד.
בדצמבר 1944, וולטר גארפילד וז'אן קלוד קלרמון הולכים לאיבוד באזורים הכפריים ומוצאים עצמם בקרב יריות. קלרמון נפצע אנושות ומת כשגרפילד לא מצליח למצוא עזרה רפואית. בינתיים, סימון שוקלת מחדש כשגריינג'ר מראה לה את צו נירון, שמורה על הרס כל חפצי גרמניה אם היטלר ימות או גרמניה תיפול ורואה אותו מחזיר ציור שנבזז ממשפחה יהודית למקומו הראוי בביתם הריק. היא מספקת ספר מקיף שחיברה, שמספק מידע חשוב על האמנות הגנובה והבעלים החוקיים.
כאשר נודע ליחידה כי יצירות האמנות מאוחסנות במכרות וטירות שונות, הם גם לומדים שעליהם להתמודד כעת מול ברית המועצות ויחידות התגמול שלה, הלוקחים יצירות אמנות מאזורי הכיבוש שלה כפיצוי מלחמה. בינתיים הקולונל וגנר הורס באופן שיטתי מחסני אמנות שלמים. בסופו של דבר היחידה זוכה להצלחה מסוימת, מכיוון שהיא מגלה לפחות מכרה אחד שמסתיר מעל 16,000 יצירות אמנות. בנוסף, היחידה תופסת את כל מאגרי הזהב של האוצר הלאומי הגרמני הנאצי.
לבסוף, עם סיום המלחמה במאי 1945, היחידה מוצאת מכרה באוסטריה שנראה כאילו נהרס, והסובייטים יהיו שם בעוד כמה שעות. כשהם מגלים שהכניסות למעשה נחסמו על ידי המקומיים כדי למנוע מהנאצים להשמיד את התכנים, היחידה מפנה כמה שיותר יצירות אמנות, כולל פסלים, תמונת המזבח של זנט והמדונה של ברוז', לפני הגעת הסובייטים.
לאחר מכן, סטוקס מדווח לנשיא טרומן שהיחידה הצליחה להציל כמויות אדירות של יצירות אמנות ופריטים משמעותיים אחרים ומבקש להישאר באירופה כדי לפקח על חיפוש ושיקום נוסף. טרומן שואל את סטוקס אם מאמציו היו שווים את חיי הגברים שאיבד. סטוקס אומר שכן. לאחר מכן שואל טרומן אם בעוד שלושים שנה מישהו יזכור שהגברים האלה מתו בגלל יצירת אמנות. בסצנת הסיום, שהוצגה בשנת 1977, סטוקס הקשיש עונה "כן", בזמן שהוא לוקח את נכדו לראות את המדונה מברוז' של מיכלאנג'לו.
שחקנים ודמויות

ג'ורג' קלוני כלוטננט פרנק סטוקס, מבוסס במידה מועטה על ג'ורג' סטאוט
ניק קלוני כסטוקס המבוגר
מאט דיימון כלוטננט ג'יימס גריינג'ר, מבוסס על ג'יימס רורימר
ביל מארי כסרג'נט ריצ'רד קמפבל, מבוסס על ראלף ורנר האמט ורוברט ק. פוזי
ג'ון גודמן כסרג'נט ולטר גרפילד, מבוסס על ווקר הנקוק
ז'אן דוז'רדן כלוטננט ז'אן-קלוד קלרמון
בוב בלבן כטוראי פרסטון סאביץ, מבוסס על לינקולן קירסטיין
יו בונוויל לוטננט דונלד ג'פריס, מבוסס על רונלד אדמונד בלפור
קייט בלאנשט קלייר סימון, מבוסס על רוז ואלאן
סרז' הזנאוויקיוס רנה ארמן, מבוסס על ז'אק ז'וז'אר
דימיטרי לאונידס טוראי סם אפשטיין, מבוסס על הארי אטלינגר
גרנט הסלוב כמנתח רפואי
אדריאן בושה כסמל בצבא ארצות הברית
יואל בסמן כחייל גרמני
יוסטוס פון דוהנאיי כוויקטור סטהל
הפקה

הסרט הוא הפקה משותפת אמריקאית-גרמנית של סרטי קולומביה (בשיתוף עם פוקס המאה העשרים ) ואולפני בבלסברג. הסרט מומן על ידי קרן הקולנוע הפדרלית הגרמנית (DFFF) עם 8.5 מיליון יורוונתמך על ידי ממשלת באדן-וירטמברג. הליהוק לסרט נערך בפברואר 2013 לאלפי ניצבים לסצנות הקרב.
הצילומים החלו בראשית מרץ 2013, באולפני באבלסברג בפוטסדאם, גרמניה, באזור ברלין-ברנדנבורג וההארץ ובמקומות כמו גוסלר, הלברשטאדט, מרזבורג. כמה מהסצנות, כולל טיסות וקטעי בסיסי צבא אמריקאים, צולמו במוזיאון המלחמה הקיסרי דקספורד, קמברידשייר, בריטניה. נעשה שימוש גם בחווה באשפורד, קנט  הצילומים נמשכו עד סוף יוני 2013.
דיוק היסטורי

במקור היחידה סיפקה מפות של הערים והיישובים שעמדו להיות מופצצים, תוך ציון מיוחד על המונומנטים החשובים ואתרי דת. אך כשכוחות הברית נכנסו לאיטליה, היסטוריוני האמנות, אוצרים, ארכיטקטים, ארכאולוגים ואמנים שהרכיבו את היחידה, עקבו אחר הנעשה מקרוב.
בתמונה כאן, נראים ג'ורג' סטוט, אותו משחק בסרט קלוני עצמו, יחד עם שניים מחבריו לצוות, מעבירים את המדונה מתוך מכרה המלח ברגע האחרון כדי להצילה. והיא אכן, הוחזרה לברוז', שם היא נמצאת היום, כאמור מאחורי מגן זכוכית, כנגד מי שתוקף הכל, כולל יצירות אמנות.
הסרט מבוסס על אירועים אמיתיים, אך שמות כל הדמויות שונו, ומספר התאמות נוספות נעשו בעובדות ההיסטוריות לטובת הדרמה. קלוני צוטט כאומר, "80 אחוז מהסיפור עדיין נכון ומדויק לחלוטין, וכמעט כל הסצנות התרחשו". עם זאת, הדיווחים על אירועים מסוימים שונו כדי לשרת את התיאור הדרמטי של הסרט על מציאת האוצרות.
במהלך התקופה הנאצית, מספר עצום של אוצרות אמנות אירופיים הוסתרו על ידי הגרמנים במכרה המלח Altaussee ליד העיירה באד אוזי שבאוסטריה. בסרט נאמר כי "כורים מקומיים" פוצצו את המכרה כדי למנוע את הרס היצירות. בשנת 1945 מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית, החלה במבצע בשם בונזוס בהובלת אלברכט גייסווינקלר, על שמירת האמנות הבזוזה שנמצאה במכרות המלח האוסטריים. אלה הוצנחו לאזור אוזיי, שם כוח של כ-300 איש, התחמש בנשק גרמני שהוחרם ובילה את השבועות והחודשים האחרונים של המלחמה בהטרדת כוחות גרמנים מקומיים. כאשר הגיעו האמריקאים, המידע שלהם עזר להם ללכוד כמה נאצים בולטים. אלברכט ועמיתיו תפסו את מכרה המלח, מנעו את הרס עבודות האמנות שהוחזקו בו והיו מסוגלים למסור "מספר אוצרות נאציים, כולל עותק טוב של המונה ליזה ותכשיטי הכתר הקיסרי האוסטרי". יצירות אמנות אחרות שחולצו כללו את תמונת המזבח של ואן אייק.
נייג'ל פולארד מאוניברסיטת סוונסי העניק לסרט שני כוכבים מתוך חמישה על דיוק היסטורי.  פולארד כתב, "יש שם גרעין של היסטוריה, אבל "ציידי האוצרות" מציג אותו במהירות ואינו מבוסס במיוחד, בדרכים שכנראה נחוצות כדי לגרום לסיפור לעבוד כסרט, אבל הצופה בסופו של דבר די מבולבל ממה שהתוכנית למונומנטים, אומנות וארכיונים (MFAA) הייתה ומה שהיא השיגה. הארגון האמיתי מעולם לא היה גדול (כמה עשרות קצינים לכל היותר), אבל הסרט מצמצם אותו לשבעה גברים בלבד כדי להתאים אישית את המצוד אחר האומנות בזוזה: חמישה אמריקאים, קצין בריטי אחד, הראשון שנהרג וקצין צרפתי, בשולי התפקיד הבריטי בהקמת הארגון. זה מוצג כמי שהוקם ביוזמתו של קלוני [סטוקס] לאחר הפצצת מונטה קאסינו (אחרי פברואר 1944). למעשה, התוכנית הוקמה לאחר הקרבות הבריטים בלוב בשנת 1942, וכבר הייתה קיימת (גם אם סבלה מ'חבלי לידה') כאשר בעלות הברית פלשו לסיציליה ביולי 1943."
מורשת

הנושא המרכזי של הסרט נותר רלוונטי, ונציגים של גופים כמו האו"ם, אונסק"ו ו-Blue Shield International הפועלים בבקשה להגן על מורשת תרבותית באזורי מלחמה או באזורים הסובלים מאסונות טבע מוזכרים לעיתים קרובות בתקשורת כ"אנשי המונומנטים".
ראו גם

הרכבת
המדונה מברוז'
וילמוש הניג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 באפריל 1913 סגד, הונגריה 
 פטירה:  3 בינואר 1988 (בגיל 74) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי פרקשרט, בודפשט 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת סגד 
 תפקידים:  רופא, כירורג, מומחה לטראומה (כירורגיה) 
 
וילמוש הניג (בהונגרית: Hőnig Vilmos;‏ סגד, 23 באפריל 1913 – בודפשט, 3 בינואר 1988) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, טראומטולוג, קנדידט (דוקטורט) למדעי הרפואה (1963 .CSc). ראש מחלקה כירורגית בבית חולים. עשרות מחקריו פורסמו הכתבי עת מקצועיים בכמה שפות.
קורות חייו

וילמוש הניג נולד המשפחה יהודית כבנם של ארתור הניג, סוחר עצים, ושל אסתר פרידמן. הוריו התגרשו כשהיה בן שנה, ולאחר מכן גודל על ידי אמו. הוא השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון פיאריסטה בסגד, שם עבר את בחינת הבגרות ב-1931 ולאחר מכן נרשם לאוניברסיטת פרנץ יוזף בסגד. בשנת 1938 קיבל את התואר. בין השנים 1938–1939 היה רופא מתמחה בבית החולים הצבאי בסגד, ובין השנים 1940–1944 בבית החולים הציבורי בסגד. בשנתיים האחרונות של מלחמת העולם השנייה עבד כרופא של מחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) במחלקה הכירורגית של בית החולים המחוזי של סנטש. ב-1945 הפך לרופא וסגן ראש המחלקה הכירורגית של בית החולים העירוני הודמזוושרהיי ובאותה שנה קיבל תעודת מומחה בכירורגיה כללית. בין השנים 1945–1949 היה עוזר פרופסור ומרצה במרפאה הכירורגית של אוניברסיטת סגד ובין השנים 1946–1950 היה גם הרופא הראשי של SZTK (קופת החולים הכללית של הונגריה) ורופא ראשי של המרפאה הכירורגית בסגד. בשנים 1950–1953 היה הרופא הראשי של המחלקה הכירורגית של בית החולים הצבאי סגד, ולאחר מכן בשנים 1953–1955 הרופא הראשי של המחלקה הכירורגית של בית החולים הצבאי בדברצן בדרגת לוטננט קולונל. מ-1955 עד 1969, היה סגן מנהל המכון הלאומי לטראומה, ובשנת 1959 הוא עבר את בחינת המומחה של מנתח תאונות. הוא עסק בכירורגיה כללית ותאונות, כירורגיה פלסטית וכלי דם. הוא השיג תוצאות חדשות ביסודו בתחום ארגון הטיפול בטראומה בהונגריה וטיפוח ארגון רפואי ברמה מדעית.
תחומי מחקר נוספים שלו היו:
פתרונות כירורגיים לפגיעות כלי דם ועצמות;
טיפול טראומה בפציעות בטן ופצעי ירי.
הוא היה העורך האחראי המייסד של כתבי העת המקצועיים:
Hungarian Traumatology
Orthopetics and Reconstructive Surgery
הוא היה חבר:
במועצה הלאומית של החזית העממית הפטריוטית.
בשנת 1976 נבחר לחבר נספח באגודת הטראומה הגרמנית ו
שנתיים לאחר מכן באיגוד האוסטרי לניתוחי טראומה.
אשתו הייתה מגדולנה בק, מנהלת המכון הלאומי לטראומה.
הלווייתו הייתה בבית הקברות היהודי פרקשרט, שם ד"ר הרב הראשי אדן זינגר הספיד אותו.
עבודותיו העיקריות

A pseudoarthrosisról általában, különös tekintettel a defect-pseudoarthrosis egy új műtéti megoldására (A Szegedi Sebészeti Klinika Évkönyve, 1945)
Háborús sérülés következtében létrejött defect-pseudoarthrosis új műtéti megoldása. – Túlterheléses törések. (Honvédorvos, 1950)
Szívsérülést utánzó áthatoló mellkasi lövés. – Patkóvese jobboldali hydronephrosissal. – A korszerű műtőépítésről. (Honvédorvos, 1951)
Szívhangjelző készülék műtők számára. – A strumakérdés sebészeti vonatkozásai. (Honvédorvos, 1952)
Fixált artériák transzplantálása (Katonaorvosi Szemle, 1954)
Tapasztalataink a plasztikai és a rekonstrukciós sebészet köréből (A DOTE Évkönyve, 1954/55)
A Krukenberg-műtét jogosultságáról. – Érsérülések kezelése. (Katonaorvosi Szemle, 1955)
Újszülöttkori vékonybél atresia. Buda Károllyal. (Orvosi Hetilap, 1955. 13.)
Hasi sérülések. – Szervezési kérdések. – A szívsérülésekről. (Traumatológia. Egyetemi jegyzet, Budapest, 1957)
Tapasztalatok tömeges lőtt sérülések kapcsán az Országos Traumatológiai Intézetben (Honvédorvos, 1958)
A shock korszerű szemlélete a traumatológiában. Fekete Györggyel. (Orvosi Hetilap, 1958. 52.)
Hasi sérülések 16 év anyaga alapján. Többekkel. (Traumatológiai és Orthopaediai Közlemények, 1959)
The Organization of Traumatology in Hungary (Acta Chirurgica, 1960)
A pectus excavatum műtéti kezelése. Többekkel. (Orvosi Hetilap, 1960. 31.)
A magyarországi baleseti sebészet helyzete és szervezése. Borók Lászlóval. (Magyar Traumatológia, 1961)
A traumatológia szervezése Magyarországon. Kandidátusi értekezés. (Budapest, 1962)
A traumás shock diagnosztikájának és terápiájának időszerű kérdései. A Magyar Traumatológus Társaság Szimpóziumja. Budapest, 1969. november 14–15. Előadások. Szerk. Szántó Györggyel, Székely Ottóval. (Budapest, 1974, angolul: Budapest, 1973)
A traumatológiai rehabilitáció helyzete és feladatai. Egyed Bélával, Kazár Györggyel. (Népegészségügy, 1974)
Útmutató sebészeti és traumatológiai betegek ellátásához üzemorvosok részére. Összeáll. (Az Orvostovábbképző Intézet jegyzetei. Budapest, 1977)
Munkaegészségtan, üzemegészségtan. Tanulmányok. Többekkel. (Budapest, 1981).
פרסים והוקרה

עיטור הרופא הדגול (1961)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג זהב (1978)
מדליית הנצחה של האגודה ההונגרית של טראומטולוגים (1983)
מדליית לורנץ בהלר (1985)
מדליית הזיכרון של אימרה ואש (1987)
לקריאה נוספת

Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי)
Emed Alexander: In memoriam Hőnig Vilmos (2009) Magyar Traumatológia (אלכסנדר אמד: לזכרו של וילמוש הניג. חיפה. 2009)
Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I-XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים. 1939–1944, 1990–2002)
Magyar orvoséletrajzi lexikon. Összeáll. Kapronczay Károly–Közrem. Tóth Magda. Budapest: Mundus Magyar Egyetemi Kiadó. 2004. ISBN 963-950-132-8 (לקסיקון ביוגרפי של רופאים הונגרים)
Névpont וילמוש הניג ב"נקודת שם"
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a szegedi polgári születési akv. 808/1913. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-02-26.
↑  "Elhunyt Hőnig Vilmos". Népszava. 1988-01-07. p. 14. נבדק ב-2021-02-26.
↑  "A Hazafias Népfront Országos Tanácsának tagjai". Népszabadság. 1964-03-21. נבדק ב-2021-02-26.
↑  "Az osztrák baleseti sebészeti társaság". Magyar Nemzet. 1978-10-13. נבדק ב-2021-02-26.
↑  "Akik eltávoztak". Új Élet. 1988-02-01. נבדק ב-2021-02-26.
↑  "Kiváló orvos". Népszava. 1961-07-02. p. 2. נבדק ב-2021-02-26.
↑  Munka Érdemrend arany fokozata (1978. szeptember 26.) Magyar Közlöny, 64. szám
↑  "Lorenz Böhler-medál". Magyar Nemzet. 1985-10-09. p. 6. נבדק ב-2021-02-25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7931 8388  NKC: xx0204957  VIAF: 121459470   WorldCat (עם VIAF): 121459470 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "וילמוש הניג".