stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבן אל-את'יר
ביוגרפיה

אבן אל-את'יר נולד בעיר ג'יזרה שנמצאת על גדת החידקל, במה שכיום הוא מחוז שרנאק (Şırnak) בדרום-מזרח טורקיה.
אביו של אבן אל-את'יר היה פקיד בכיר של השושלת הזנגית במוסול, ושני אחיו, מג'ד א-דין (1149–1210) וזיא א-דין (1163–1239), היו אנשי רוח שהיו מעורים מאוד במדינתם. בגלל מרכיב בשם משפחתם (אל-שייבאני), בני משפחתו של אבן אל-את'יר טענו לייחוס אל השבט "בני שייבאן", שהתגורר עוד מאז התקופה הטרום-אסלאמית בחצי האי ערב ומאוחר יותר היגר לעיראק.
לעומת בני משפחתו, אבן אל-את'יר חי חיים צנועים של למדן. בגיל 21 עבר עם אביו למוסול לצורך לימודיו ובהמשך למד בבגדאד, ולפי מקורות מסוימים למד גם בירושלים ובדמשק[דרוש מקור], אבל רוב הזמן פעל בעיר מוסול, עם ביקורים תכופים בבגדאד. בגיל 28 ליווה את צבאו של צלאח א-דין בסוריה ולאחר מכן חי בחלב ובדמשק. בהמשך גם מילא כמה משימות דיפלומטיות בשירות הח'ליפים מבגדאד, ואירח את גדולי המלומדים בביתו.
עיקר עבודתו היה בתחום תולדות העולם ("אל כּאמיל פי אל-תאריח'", "ההיסטוריה השלמה"), כולל מידע חשוב על העם הרוסי של זמנו. 
סגנונו של אבן אל-את'יר מתאפיין בבהירות ופשטות, והודות לכך התבסס מעמדו כהיסטוריון העיקרי של מסעי הצלב המאוחרים לארץ ישראל.
אבן אל-את'יר נפטר בעיר מוסול בשנת 1233. כיום הוא נחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים הערבים שחיו בימי הביניים. אבו אל-פידאא סיים בשנת 1339 כתיבת ספר היסטורי חדש שהיה מבוסס בין היתר על עבודתו של אבן אל-את'יר.
כתביו

תולדות האטאבקים הסורים - מוכרות כספר "אל בהיר" (1218-1212) ("אל-תאריח' אל-בהיר פי אל-דוולה אטאבקייה" - הוצאת הספרים א.א. טוליימט, קהיר, 1963)
שלמות ההיסטוריה או "ההיסטוריה השלמה" (אל כּאמל פי אל-תאריח' - ידוע גם כ"כּאמל א-תוואריח'"; בערבית: "الكامل في التاريخ") - 13 כרכים בעריכת ק.י. תורנברג, ליידן, 1867–1874, תחת השם "Chronicon, quod perfectissimum dicitur".
אריות היער והידע על החברים (אוסד אל ר'אבה פי מעריפה אל סחבה; בערבית: أسد الغابة في معرفة الصحابة) - קהיר, 5 כרכים, 1230 לפי הספירה המוסלמית.
כיתאב א-לובאב - פורסם בעריכת ויסטנפלד בגטינגן, 1835, תחת השם הלטיני "specimen al-Lobabi sive Genealogiarum" (לפי א-סמנאי).
כיתאב אל-ג'יהאד
לקריאה נוספת

Medieval Sourcebook: Ibn al-Athir: On The Tatars, 1220-1221CE, באתר אוניברסיטת פורדהם
Izz al-Dīn Ibn al-Athīr, The Chronicle of Ibn Al-Athir for the Crusading Period from al-Kamil fi'l-ta'rikh, Ashgate Publishers 2006 (תרגום לאנגלית מאת ד.ס. ריצ'רדס)
אבן אל-את'יר באנציקלופדיית מסעות הצלב - מאת אנדרו הולט (באנגלית)
אבן אל-את'יר באתר אנציקלופדיית בריטניקה (באנגלית)
דיווחי אבן אל-את'יר על רוס - פירוש ותרגום מאת ויליאם א. ווטסון מה Canadian/American Slavic Studies (באנגלית)
Rijal: Narrators of the Muwatta of Imam Muhammad (an unedited extract)‎, באתר Bookwright
אנציקלופדיית הספרות הערבית מאת ג'ולי סקוט מיסאמי ופול סטרקי, עמוד 316 - הערך "אבן אל-את'יר" מאת ד.ס. ריצ'רדס (July Scott Meisami & Paul Starkey, Encyclopedia of Arabic Literature, 1998, RoutledgeLondon, NYC)
Philip K.Hitti, History of the Arabs, St.Martin's Press NYC, 10th edition, 1970
The Chronicle of Ibn al-Athir for The Crusading Period from al-Kamil fi'l-Ta'rikh, part 3
The Years 589-629/1193-1231: The Ayyubids after Saladin and the Mongol Menace, Crusade Texts in Translation 17. Aldershot, Hampshire: Ashgate, 2008.
Amin Maaluf, Les Croisades vues par les Arabes, Editions "J'ai lu" Paris 1983 (אמין מעלוף - מסעי הצלב כפי שנראו על ידי הערבים - בצרפתית, 1983)
הערות שוליים

↑  D.S.Richards in Enc. of Arabic Literature
↑  D.S.Richards
1 2  איריס שגריר, מסעי הצלב: היסטוריה והיסטוריוגרפיה, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 242, הערה 92.
↑  (Philip K.Hitti (1970 עמוד 392
↑  אמין מעלוף (1983)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262890305171  PLWABN: 9810564268505606  BIBSYS: 90563394  BNE: XX902311  BnF: cb15085637q (data)  CiNii: DA11158743  GND: 118863835  ISNI: 0000 0001 1764 0731  LCCN: n82270593  NLA: 35446512  NLG: 88928  NTA: 073993034  RERO: 02-A023669169  SELIBR: 62694  SNAC: w6qr917w  SUDOC: 077483901  TDVİA: ibnul-esir-izzeddin  Trove: 955743  VcBA: 495/56402  VIAF: 54439868   WorldCat (עם VIAF): 54439868
אולגה ויזינגר-פלוריאן

| --- | --- |

 לידה:  1 בנובמבר 1844 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  27 בפברואר 1926 (בגיל 81) גראפנג, אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 
אולגה ויזינגר-פלוריאן (בגרמנית: Olga Wisinger-Florian‏; 1 בנובמבר 1844 - 27 בפברואר 1926) הייתה ציירת אימפרסיוניסטית אוסטרית, בעיקר של נופים ודומם פרחים.
חיים

ויזינגר-פלוריאן נולדה וחיה כל חייה בווינה. היא החלה בשיעורי אמנות פרטיים בגיל 19. מתוסכלת מהתקדמותה ואיכות ההדרכה, עקבה אחר משאלות הוריה והתאמנה כפסנתרנית קונצרטים עם יוליוס אפשטיין. בין השנים 1868 עד 1873 היא זכתה להצלחה מסוימת כפסנתרנית, עד שפציעה ביד אילצה את פרישתה מהפסנתר.
בגיל 30 חזרה ויזינגר-פלוריאן לציור, והקדישה את עצמה לחלוטין לחדר העבודה שלה. היא למדה תחילה אצל אוגוסט שפר ואחר כך אצל אמיל יקוב שינדלר. כשהייתה בת 35 נכללה בתערוכה של אגודת האמנות הווינאית. היא הייתה אחת מתשע הנשים היחידות שהתבקשו לתרום ל- Die österreichisch-Ungarische, אנציקלופדיה בת 24 חלקים על הארצות והעמים של האימפריה האוסטרו-הונגרית - מבין שאר הנשים, ויזינגר-פלוריאן הייתה האוסטרית היחידה.
משנת 1881 היא הציגה באופן קבוע ציורים בתערוכות השנתיות שהוצגו בבית האמן ובהמשך הוצגה לעיתים קרובות בתערוכות בווינה. העבודה שהציגה בתערוכות הבינלאומיות בפריז ובשיקגו זכתה לשבחים ברחבי העולם. ויזינגר-פלוריאן הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות ובבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
האמנית, שהייתה פעילה גם בתנועות הנשים של המעמד הבינוני באותה תקופה, זכתה להצטיינות ופרסים רבים. ניתן לייחס את הציורים המוקדמים של ויזינגר-פלוריאן למה שמכונה אימפרסיוניזם אוסטרי. בציורי הנוף שלה אימצה את גישתו של שינדלר לטבע.
המוטיבים שהשתמשה בהם, כמו נוף של שדרות עצים, גנים ושדות, הזכירו מאוד את עבודתו של המורה שלה. לאחר שנפרדה משינדלר בשנת 1884 הלכה בדרכה. תפיסת הנופים שלה נעשתה מציאותית יותר. עבודתה המאוחרת בולטת בצבעים מגוונים, עם השפעה ניכרת של אקספרסיוניזם. עם תמונות נוף ופרחים שכבר היו צבעים בסגנון אקספרסיוניסטי בשנות ה-90 של המאה ה-19, היא הקדימה את זמנה שנים.
למרות תחילת דרכה המאוחרת כציירת, ויזינגר-פלוריאן נהנתה מהכרה בווינה.
עבודותיה נכללו בתערוכת City of Women אמניות בווינה בין השנים 1900–1938.
גלריה

נוף חופי
אגרטל פרגים
ארוחת בוקר בקרלובי וארי
טחנה בגויסרן
חדר מגורים
הבריכה מעבר לבית
שוק הדגים בוונציה
גינה בחווה
הערות שוליים

↑  Harriman, Helga H. (1989-01-01). "Olga Wisinger-Florian and Tina Blau: Painters in "Fin de Siècle" Vienna". Woman's Art Journal. 10 (2): 23–28. doi:10.2307/1358208. JSTOR 1358208.
↑  Austrian Women Painters: 1893 Exposition--page 3, arcadiasystems.org
↑  City of Women | Belvedere Museum Vienna, www.belvedere.at
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 117412929  ICCU: DDSV128552  ISNI: 0000 0000 6677 515X  LCCN: no2011141510  RKD: 85056  ULAN: 500001973  VIAF: 52466594   WorldCat (עם VIAF): 52466594
אנדריי צ'יקטילו

| --- | --- |
אנדריי צ'יקטילו מיד לאחר מעצרו
אנדריי צ'יקטילו מיד לאחר מעצרו
 לידה:  16 באוקטובר 1936 ברית המועצות יבלוצ'נויה, ברית המועצות 
 הוצאה להורג:  14 בפברואר 1994 (בגיל 57) רוסיה נובוצ'רקסק, רוסיה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 מקום קבורה:  נובוצ'רקסק 
 מקום מגורים:  שאחטי, נובוצ'רקסק, Novoshakhtinsk 
 השכלה:  university of Marxism-Leninism (1970)  אוניברסיטת המדינה של רוסטוב  האוניברסיטה הממלכתית לתחבורה  במוסקבה 
 תקופת הפעילות:  1978–1990 (כ־12 שנים) 
 תפקיד:  deputy head teacher (15 באוגוסט 1970–1 בספטמבר 1970) 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 
אנדריי רומנוביץ' צ'יקטילו (ברוסית: Андрей Романович Чикатило;‏ 16 באוקטובר 1936 – 14 בפברואר 1994) היה הרוצח הסדרתי, הקניבל והפדופיל המפורסם ביותר בתולדות ברית המועצות. צ'יקטילו הודה ב-56 מעשי רצח, נשפט בגין 53 רציחות וזוכה רק מרצח אחד. הרציחות בוצעו בין השנים 1978–1990. הוא נודע בכינויים "הקצב מרוסטוב" ו"המרטש האדום". ב-14 בפברואר 1994 הוצא להורג ברוסיה.
ילדות ובגרות

אנדריי רומנוביץ' צ'יקטילו נולד בכפר יבלוצ'נויה שבאוקראינה, ב-16 באוקטובר 1936, זמן קצר לאחר תקופת ההולודומור - תקופת הרעב ההמוני באוקראינה. אמו סיפרה לו שאחיו הגדול, סטפן, נחטף ונאכל בתקופת הרעב. אולם לא נמצאו רישומים לגבי הולדתו או קיומו של סטפן.
ב-1941, עם פלישתה של גרמניה הנאצית לברית המועצות, גויס אביו של צ'יקטילו. האב נפל בשבי הגרמני, אך בניגוד להוראתו של סטלין לשבויים סובייטיים, האב לא התאבד. כשחזר האב מהשבי, הוא הוכרז כ"אויב העם".
ב-1946 החלה תקופת הרעב הגדול באוקראינה, ואנדריי סירב לצאת מביתו מחשש שייאכל, כשם שכביכול נאכל אחיו בתקופת ההולודומור. בבית הספר היה תלמיד מופנם והתבייש בקוצר הראייה שלו (את זוג משקפיו הראשון הרכיב רק בגיל 30). צ'יקטילו הושפל על ידי חבריו ללימודים והיווה עבורם מושא ללעג, ונהג לא להגיב להתגרויות ובמקום זאת לשתוק ולהתאפק. ב-1954 סיים את לימודיו התיכוניים וניסה להתקבל לאוניברסיטת מוסקבה, אך לא עבר את מבחני הקבלה אשר נערכו במסגרתה. בין השנים 1957–1960 שירת בצבא הסובייטי. גם במהלך שירותו הצבאי עבר צ'יקטילו השפלות, אשר חלקן בוצעו על רקע מיני. לאחר תום תקופת שירותו הצבאי עבר לרוסטוב על הדון, שם עבד כמהנדס. ב-1960, הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
אחותו של צ'יקטילו, טטיאנה, שריחמה על אחיה הבודד, הכירה לו ב-1962 את חברתה פאינה, לה נישא ב-1964. לאחר חתונתו, התקבל צ'יקטילו לפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת רוסטוב. ב-1964 ילדה פאינה בן שנפטר לאחר שמונה חודשים בלבד. ב-1965 ילדה בת בשם לודמילה, וב-1969 נולד לזוג הבן יורי, שלימים הפך לפושע.
ב-1970 סיים צ'יקטילו את לימודיו במכון הפדגוגי ברוסטוב על הדון במקצוע של מורה לשפה וספרות רוסית. באותה השנה החל לעבוד כמורה לשפה הרוסית ולספרות בבית ספר-פנימייה בעיר נובושכטינסק, הממוקמת בדרום רוסיה. תלמידי בית הספר בו לימד לעגו לו וקראו לו "אווז", בשל האופן החריג בו הניע את ראשו. צ'יקטילו חשש מתלמידיו, שאף היו נוהגים להכותו ולגרשו מהכיתה בבעיטות. בעקבות הפחד הגובר, החל להגיע לבית הספר כאשר הוא חמוש בסכין. ב-1978 עבר עם משפחתו לעיר שכטי, הממוקמת בדרום רוסיה, שגם בה עבד כמחנך. בחודש דצמבר של שנה זו ביצע צ'יקטילו את הרצח הראשון שלו, אשר אותת על העתיד לבוא.
הרצח הראשון

ב-22 בדצמבר 1978 רצח צ'יקטילו את קורבנו הראשון - ילדה בת 9 בשם ילנה זקוטונובה. הוא פיתה את הילדה במסטיק אמריקאי ושכנע אותה ללכת עמו לביתו הסודי ששימש לו לפגישות עם זונות. כשהגיעו לבית ניסה צ'יקטילו להפשיט את הילדה, אך היא התחילה לצעוק. מחשש שהשכנים ישמעו את צעקותיה החל צ'יקטילו לחנוק אותה. הסבל שנגרם לקורבן הביא את צ'יקטילו להתעוררות מינית חריפה ולאורגזמה, והוא המשיך לחנוק את הילדה עד שמתה. הוא השליך את גופתה לנהר, והיא נמצאה אחרי יומיים. צ'יקטילו עוכב לחקירה בחשד למעורבות ברצח, אך שוחרר משום שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. במקומו נעצר חשוד אחר, אלכסנדר קרבצ'נקו, שריצה בעברו 10 שנות מעצר על אונס ורצח שביצע בהיותו קטין. קרבצ'נקו הודה ברצח זקוטונובה, בעקבות הלחץ שהופעל עליו בחקירות, והוצא להורג ב-5 ביולי 1983.
סדרת מעשי רצח

אחרי רצח זקוטונובה לא ביצע צ'יקטילו מעשי רצח נוספים במשך 3 שנים. ב-3 בספטמבר 1981 ביצע את הרצח השני. באותו יום ניסה לקיים יחסי מין ביער עם לריסה טקצ'נקו, זונה בת 17, אך לא הצליח להגיע לזקפה. טקצ'נקו לעגה לו ואז דקר אותה צ'יקטילו מספר פעמים בסכין, סתם את פיה בבוץ, חנק אותה וחתך את פטמותיה. גופתה התגלתה למחרת.
שני מעשי הרצח הראשונים היו ספונטניים ולא מתוכננים מראש, אך לאחר רצח טקצ'נקו ידע צ'יקטילו שיחזור לרצוח. כשנה לאחר מכן, ב-12 ביוני 1982 רצח צ'יקטילו את ליובוב ביריוק בת ה-12. הוא חטף אותה ליער ודקר אותה כ-40 פעמים. באותה שנה רצח צ'יקטילו עוד 3 אנשים, ובהם הקורבן הזכר הראשון - אולג פודז'יבאייב בן ה-9.
אופן הפעולה של צ'יקטילו היה דומה בכל מעשי הרצח. הוא היה פוגש את קורבנותיו בתחנות רכבת ואוטובוס והיה משכנע אותם, בתירוצים שונים ומגוונים, לבוא עמו דרך רצועת יער. הוא היה מוביל את הקורבן, שהלך מאחוריו; בשלב מסוים, כאשר היו נכנסים לעומק היער היה צ'יקטילו עוצר, מסתובב ותוקף את קורבנו. קורבנותיו היו בדרך כלל ילדים, ילדות ונשים צעירות. לא מעטים היו מחוסרי בית (או כאלה שנמלטו מהבית), נשים שיכורות או עם פיגור שכלי. על גופותיהם התגלו עשרות סימני דקירה, ובמקרים רבים נעקרו מן הגופות איברים, בעיקר אף, אוזניים, לשון, פטמות ואיברי מין; צ'יקטילו היה חותך איברים אלו בסכין או בשיניו, ואוכל אותם. הוא היה מנקר את עיניהם של רבים מקורבנותיו, כי לא היה מסוגל לשאת את מבטם. רק לעיתים נדירות היה מסוגל לקיים יחסי מין עם הקורבן, ובדרך כלל היה מגיע לאורגזמה לאחר ביצוע הרצח.
המעצר השני

ב-1984 החל צ'יקטילו לעבוד במחלקת האספקה של בית חרושת ברוסטוב על הדון. במסגרת עבודתו נסע רבות ברחבי ברית המועצות, וכך יכול היה לבצע את פשעיו במקומות שונים במדינה. ב-8 באוגוסט נסע לטשקנט, בה רצח אישה וילדה בת 12. ב-14 בספטמבר של אותה שנה נעצר צ'יקטילו בשוק מרכזי ברוסטוב בשל התנהגות חשודה: הוא הטריד בחורות בתחבורה הציבורית וקיים מין אוראלי עם זונה בתחנת רכבת. לאחר המעצר התגלו בתיקו סכין, צנצנת וזלין וחבל; נלקחו ממנו דגימות דם, אך סוג הדם שלו וה-DNA מהזרע שהתגלה על אחת הגופות היו שונים (כנראה בשל תוצאה שגויה של בדיקות הזרע). תוצאה זו שימשה לו כאליבי. צ'יקטילו שוחרר, אך בשל התנהגות מגונה נשללה ממנו החברות במפלגה הקומוניסטית והוא נידון לשנה של עבודות שירות, אך שוחרר כבר ב-12 בדצמבר 1984. בינואר 1985 עבר עם משפחתו לעיר נובוצ'רקסק, שם התקבל לתפקיד מנהל במפעל אלקטרוניקה, בו עבד עד למעצרו הסופי. לאחר המעצר ב-1984 צ'יקטילו רצח 21 בני אדם.
מבצע "חורשה"

בדצמבר 1985 החלו כוחות הביטחון הסובייטים, בפיקוח המפלגה, במבצע בשם "חורשה" (Лесополоса) שמטרתו הייתה לתפוס את הרוצח הסדרתי. היה זה המבצע הרחב ביותר בתולדות כוחות הביטחון האזרחיים של ברית המועצות ורוסיה. במהלך המבצע נבדקו יותר מ-200 אלף איש, פוענחו 1,062 עברות אחרות, נאסף מידע על 48,000 אנשים בעלי סטיות מיניות (רובם הומוסקסואלים, שכן הומוסקסואליות הייתה אסורה בברית המועצות ואסורה ברוסיה), 5,845 אנשים הושמו במעקב, ונבדקו 163,000 נהגי תחבורה ציבורית. כמו כן גויסו מסוקים צבאיים על מנת לפקח על מסילות רכבת ועל רצועות יער הסמוכות להן. צ'יקטילו הצטרף למבצע כמתנדב, ושמר בתחנות רכבת. הוא נקט צעדי זהירות, ובשנת 1986 לא ביצע אף מעשה רצח.
מבצע "חורשה" > גיבוש פרופיל הרוצח

ויקטור בורקוב, שפיקד על יחידה מבצעית מיוחדת שעסקה בחיפושים אחרי הרוצח הסדרתי, פנה לד"ר אלכסנדר בוכנובסקי, פסיכיאטר פלילי, מומחה ברוצחים סדרתיים, וביקש ממנו להגדיר פרופיל של המבוקש. בוכנובסקי דחה מיד את הסברה שהרוצח הוא חולה נפש, מפגר שכלית או נרקומן. הוא חיווה את דעתו שהרוצח הוא אזרח סובייטי מן השורה, בעל משפחה ופרנסה יציבה. כמו כן דחה את הטענה שהרוצח הוא הומוסקסואל ושהילדים ונערים שהוא רוצח מסמלים עבורו אובייקט לנקמה על התעללויות והשפלות שסבל בילדותו ובהתבגרותו. בוכנובסקי תיאר את הרוצח כנקרוסאדיסט, כלומר כזה שמגיע לסיפוק מיני בכך שהוא ממית את קרבנו ומתעלל בגופתו. הוא סבר שהרוצח הוא אימפוטנט ושאת האקט המיני הוא "מבצע" באמצעות סכין; הוא מנקר את עיניהם של קרבנותיו מכיוון שאינו יכול לשאת את מבטם. בוכנובסקי טען עוד, שהרוצח שומר את חלקי הגוף החסרים או אוכל אותם; ייתכן שהוא כורת את איברי המין של קורבנותיו הזכריים בשל הכעס על אין האונות (אימפוטנציה) שלו. בוכנוסבקי העריך שגילו של הרוצח הוא בין 45 ל-50, גיל שבו מתפתחות סטיות מיניות. עוד הוערך, שיש ברשות הרוצח רכב פרטי או שעבודתו קשורה בנסיעות ברחבי המדינה; ההערכה קבעה שהרוצח מסוגל לשלוט בעצמו ולא לרצוח כשיש סכנה שייתפס, אך הוא יחזור לרצוח עד שייתפס או עד שימות.
המשך מעשי הרצח והמצוד

לאחר כשנה וחצי של הפוגה, חזר צ'יקטילו במאי 1987 לפעול. הוא רצח את אולג מקרנקו בן ה-13, שגופתו התגלתה רק ב-1990, לאחר מעצרו של צ'יקטילו. גל הרציחות התחדש, גופות של ילדים נמצאו אפילו בפארקים המרכזיים של העיר רוסטוב על הדון, וכן בערים אחרות של ברית המועצות: זפוריז'יה, לנינגרד ומוסקבה.
את הפיקוד על החקירה לקח על עצמו איסא קוסטוייב, שכיהן בתפקיד כסגן מנהל מחלקת החקירות של פרקליטות הרפובליקה הסובייטית הרוסית. בספטמבר 1989 ביקר קוסטוייב רוצח סדרתי בשם אנטולי סליבקו שהיה כלוא בשל רצח של לפחות 7 ילדים ונערים; הוא ביקש ממנו להגדיר פרופיל של הרוצח הסדרתי. סליבקו חזר על הפרופיל השגוי שהיה קיים בקרב החוקרים, וטען שאת מעשי הרצח ברצועות היער מבצעים שני אנשים: אחד מהם מתמקד בבנים והשני מתמקד בבנות ובנשים. מספר שעות לאחר הריאיון עם קוסטוייב, הוצא סליבקו להורג בירייה.
המשך מעשי הרצח והמצוד > המעצר השלישי

בשנת 1990 רצח צ'יקטילו 8 אנשים נוספים. את מעשה הרצח האחרון ביצע ב-6 בנובמבר, כאשר רצח את סבטלנה קורוסטיק, זונה בת 22. לאחר שרצח אותה יצא מהיער לכיוון תחנת הרכבת, שם עצר אותו שוטר בשם איגור ריבקוב וביקש ממנו להזדהות. צ'יקטילו הציג בפניו את תעודת הזהות שלו וריבקוב רשם את שם המשפחה. לאחר מספר ימים נמצאה גופתה של קורוסטיק. הנתיחה שלאחר המוות הצביעה על תאריך הרצח, ולאחר בדיקת דוחות של שוטרים מאותו זמן, שם קוסטוייב לב לשמו של צ'יקטילו (שם משפחה לא נפוץ), שכבר נעצר ב-1984 בחשד למעורבות במעשי הרצח אך שוחרר. ב-17 בנובמבר הושם צ'יקטילו במעקב. התנהגותו הייתה חשודה - הוא הרבה להתחיל בשיחה עם בנים צעירים ובחורות, ונהג להסתובב בסביבת זירות מעשי הרצח. ב-20 בנובמבר פנה צ'יקטילו למרפאה על מנת לבצע צילום רנטגן של אצבע שננשכה על ידי אחת הקרבנות; באצבע התגלה שבר. לאחר מכן חזר לביתו, ואז יצא שוב לקיוסק כדי לקנות בירה, ואז נעצר. בחיפוש בביתו נתגלו 23 סכיני מטבח, ונעליים שהתאימו לסימנים שנמצאו ליד אחד הקורבנות. בזמן מעצרו הטיח בשוטרים: "אתם לא מתביישים? אני אדם מבוגר". צ'יקטילו נחקר במשך 10 ימים ולא הודה באף אחד ממעשי הרצח המיוחסים לו. לא היו ראיות ישירות נגדו וכבר לא ניתן היה להאריך את מעצרו. אז פנה קוסטוייב שוב לד"ר בוכנובסקי וזה הסכים לשוחח עם העצור. אחרי השיחה עם הפסיכיאטר ב-30 בנובמבר הודה צ'יקטילו במעשי הרצח והחל לשתף פעולה עם החקירה. הוא הואשם בתחילה ב-36 מעשי רצח, ובהמשך הודה ב-56 כאלה. הוא הוביל את החוקרים למקום קבורתו של אחד הנערים שרצח וכן שיחזר את מעשי הרצח האחרים בפרטי פרטים.
המשפט וההוצאה להורג

באוקטובר 1991 אבחנו פסיכיאטרים משפטיים את אנדריי צ'יקטילו ככשיר לעמוד לדין, ומשפטו החל ברוסטוב על הדון ב-14 באפריל 1992. במהלך המשפט ניסה להעמיד פני משוגע: צעק, העליב שופטים, דיבר בצורה דמגוגית והטיח האשמות על פשעים במשטר הקומוניסטי, בסטלין, בהולודומור ואפילו בסוג הדם שלו. הוא אף טען שהועיל לחברה בכך ש"טיהר" אותה מאנשים חסרי תועלת (הכוונה היא לזונות, מפגרים בשכלם, ונערים בעיתיים שנמלטו מביתם). הוא הביע רצון להיות שפן ניסויים למחקרים פסיכיאטריים. באולם בית המשפט חשף את איבר המין שלו ותהה: "מה אתם חושבים שהייתי אמור לעשות עם הדבר העלוב הזה?".
הפסיכיאטריה המשפטית קבעה שלוש פעמים שצ'יקטילו אינו פסיכוטי, וכי הוא כשיר לעמוד לדין. פסק הדין הארוך הוקרא במשך יומיים (15-16 באוקטובר). אנדריי צ'יקטילו נידון לעונש מוות באשמת 53 מעשי רצח, מתוך 56 שבהם הודה (את שלושת הנותרים לא הצליחה התביעה להוכיח). כמו כן הורשע במעשים מגונים בקטינים (שלא רצח). בזמן שהייתו בתא הכלא הרבה צ'יקטילו להתלונן על השוטרים, שמר על בריאותו, אכל, והתעמל. הוא היה מסתובב בתאו כשהוא ממלמל: "אכלו את אח שלי... אכלו את אח שלי...", ככל הנראה במסגרת הניסיון להתחזות לחולה נפש.
ב-4 בינואר 1994 דחה נשיא רוסיה, בוריס ילצין, את בקשתו לחנינה. ב-14 בפברואר הוצא אנדריי צ'יקטילו להורג בירייה בודדת בעורפו בחצר כלא נובוצ'רקסק בו נכלא.
דמותו של צ'יקטילו בתודעה הקולקטיבית

משפטו של אנדריי צ'יקטילו זכה להתעניינות רבה ברוסיה של שנות ה-90, שנים ראשונות וקשות לאחר התפרקות ברית המועצות. לאחר הוצאתו להורג נפוצו שמועות רבות לגבי גורלו. כך למשל הופצה שמועה שמוחו נמכר לחוקרים יפניים, ושמועה אחרת אמרה שצ'יקטילו עצמו נמכר בחשאי לחוקרים זרים בעודו חי. במקרי רצח רבים שהתרחשו ברוסיה התעוררו חשדות שצ'יקטילו חי וחזר לפעולה. השם "צ'יקטילו" הפך למילה נרדפת בסלנג ברוסית לרוצח סדרתי ואפילו לסוטה מין. צ'יקטילו היווה נושא לבדיחות רבות ואף לשירים ברוסית ואף בשפות אחרות, דוגמת השיר: "Ripper von Rostow" (בגרמנית: "המרטש מרוסטוב", אחד מכינויו של צ'יקטילו) של להקת הדארק מטאל הגרמנית "Eisregen" (בתרגום לעברית: "גשם קרחוני").
לפי עדותו של הרוצח הסדרתי אלכסנדר פיצ'ושקין, משפט צ'יקטילו נתן לו השראה לרציחות. פיצ'ושקין עצמו היווה השראה לשני סטודנטים מהעיר אירקוטסק, שביצעו רציחות דומות בשנים 2010–2011. השניים הודו בפני בית המשפט כי המניע למעשיהם הייתה תוכנית טלוויזיה בה צפו ב-2007, שעסקה במשפטו של פיצ'ושקין.
גם במערב זכתה הפרשה להתעניינות רבה, וכמה סרטים וספרים נכתבו בהתבסס על הפשעים, כמפורט להלן.
סיפורו של צ'יקטילו מובא גם בסרטים תיעודיים וחומרי לימוד בנושא רוצחים סדרתיים.
בתרבות

בשנת 1993 יצא לאור ספרו של רוברט קאלן - "The Killer Department", המתאר בפירוט את הרציחות שביצע אנדריי צ'יקטילו והמאמץ לתפיסתו. בשנת 1995 הוקרן סרט הטלוויזיה "האזרח X", המבוסס על הספר, ונאמן לפרטים במידה רבה. מככבים בו ג'פרי דמאן בתפקיד צ'יקטילו, סטיבן ריאה בתפקיד הבלש ויקטור בוראקוב, דונלד סאת'רלנד בתפקיד קולונל מיכאל פטיסוב, מקס פון סידוב וג'וס אקלנד.
בשנת 2004 יצא לאקרנים הסרט "Evilenko", המבוסס באופן רופף על סיפורו של צ'יקטילו, בכיכובו של מלקולם מקדואל. קטעים גדולים מהתסריט לקוחים מספרו של במאי הסרט, דייוויד גרייקו, "הקומוניסט שאכל ילדים". את פסקול הסרט הלחין אנג'לו בדלמנטי.
בשנת 2008 יצא לאור המותחן הבדיוני "ילד 44" של הסופר הבריטי טום רוב סמית, אשר עוסק במצוד אחר רוצח סדרתי שסיפור חייו וטכניקת הרצח שלו זהים לאלו של צ'יקטילו. הספר היה מועמד ל-17 פרסים בינלאומיים מהם זכה בשבעה, בהם: פרס מאן בוקר, פרס פגיון הזהב, ו-Waverton Good Read Award. בשנת 2015 יצא לאקרנים סרט קולנוע בעל אותו השם, המבוסס על עלילת הספר, ומככבים בו טום הארדי וגארי אולדמן.
בשנת 2021 שודרה מיני-סדרה בשם "צ'יקטילו" על הפרשה ברשת Okko הרוסית.
ראו גם

המרטש מאטלנטה
המפלצת מפירנצה
לקריאה נוספת

Conradi, Peter. The Red Ripper: Inside the Mind of Russia’s Most Brutal Serial Killer. True Crime, 1992. ISBN 0-440-21603-6
Cullen, Robert. The Killer Department: Detective Viktor Burakov's Eight-Year Hunt for the Most Savage Serial Killer of Our Times. Orion Media, 1993. ISBN 1-85797-210-4
Lourie, Richard. Hunting the Devil: The Pursuit, Capture and Confession of the Most Savage Serial Killer in History. HarperCollins, 1993. ISBN 0-06-017717-9
Mikhail Krivich and Olgert Olgin. Comrade Chikatilo: The Psychopathology of Russia's Notorious Serial Killer. Barricade Books, 1993. ISBN 0-450-01717-6
Smith, Tom Rob. Child 44. 2008. ISBN 1-84737-126-4. A crime novel loosely based on Chikatilo.
NTV (1997). Criminal Russia: The trail of Satan. A documentary on Chikatilo's case, produced by a Russian TV channel.
גשר מעל נהר גרושבקה בעיר שאחטי, המקום בו נמצאה גופתה של ילנה זקוטנובה (רו').
פתח הבית בנובוצ'רקסק, בו התגוררה משפחת צ'יקטילו בזמן מעצרו (רחוב גברדיאסקאיה 36).
בניין בית המשפט המחוזי ברוסטוב על הדון, בו התקיים המשפט בפרשת צ'יקטילו.
פייר וודמן

| --- | --- |

 לידה:  29 באפריל 1963 (בן 61) אוברן, צרפת 
 סוגה מועדפת:  סרט פורנוגרפי 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1986–2023 (כ־37 שנים) 
 בן או בת זוג:  טניה רוסוף (1996–2000) 
 פרסים והוקרה:  פרס AVN  הוט ד'אור  פסטיבל הקולנוע הארוטי הבין-לאומי של ברצלונה 
 http://www.pierrewoodman.com
 פרופיל ב-IMDb
 
פייר וודמן (בצרפתית: Pierre Woodman;‏ נולד ב-29 באפריל 1963, בצרפת) הוא במאי ומפיק של סרטים פורנוגרפיים.
וודמן יצר למעלה מ-65 סרטים, למעלה מ-2,000 סצנות, וכ-1,500 צילומי סט לערך. וודמן טוען ששכב עם למעלה מ-3,000 נשים, אשר חלקן השתתפו באחד מ-7,000 הליהוקים שערך לסרטיו.
וודמן יצר את סדרת סרטי הפורנוגרפיה הנמכרת ביותר בהיסטוריה של הענף, סדרת סרטי "Casting X", אשר בה הוא מלהק מועמדות לסרטי הפורנו שלו ושוכב עימן כחלק מהליהוק.
קורות חייו

וודמן החל לעבוד בגיל 16 בעבודות זמניות כגון ברמן, איש מכירות ומוכר בחנות. הוא התגייס לצבא צרפת בגיל 17 ולאחר מכן הצטרף למשטרה כשוטר. בגיל 23 הוא החל בקריירה של צלם אופנה וטלוויזיה. בגיל 26, הוא לקח חלק בהשקת המגזין Hot Video ככתב. בגיל 29 הוא החל לעבוד עבור חברת הפקות לסרטים פורנוגרפיים Private Media Group והיה שותף ביצירת מספר סרטים בעלי תקציב הפקה גבוה.
סדרת Casting X

בגיל 29, בשנת 1992, וודמן החל בצילומים למה שעתיד להיות סדרת Casting X עבור חברת Private. לטענתו, לא הייתה כל כוונה מסחרית בצילומים הליהוקים לסרטים מעבר לשימוש לטובת הליהוק עצמו, אך בצורה זו בעצם נוצרה הסדרה המצליחה. וודמן טוען בנוסף שהוא צילם במהלך הליהוקים כהגנה מפני תביעות פוטנציאליות להטרדה מינית.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, עם התמוטטות ברית המועצות והמדינות הקומוניסטיות, מזרח אירופה הפכו למרכז חדש להפקות פורנוגרפיות. עלות השחקניות בהפקות אלו הייתה זולה משמעותית משחקניות מערב אירופאיות או אמריקניות. החל משנת 1992, וודמן בילה זמן רב בהפקות פורנוגרפיות עבור חברת Private במזרח אירופה וערך ליהוקים רבים לסרטים אלו, אשר הפכו החל משנת 1997 לסדרת Casting X, בה יצאו לאור עד היום כ-88 סרטי DVD.
סדרת Casting X מורכבת מסצנות ובכל סצנה מופיעה בחורה (או לעיתים שתיים) אשר איננה שחקנית מקצועית, המגיעה לריאיון ליהוק עם וודמן (אשר לעיתים נעזר במתורגמנית) בעקבות מודעה להשתתף בצילומי סטילס אירוטיים למגזין.
עלילת כל סצנה בנויה לרוב מהשלבים הבאים:
וודמן מראיין את הבחורה ושואל אותה בין היתר על חייה, ניסיונה המיני והפנטזיות שלה. בשלב זה מוצג שהבחורות אינן יודעות שוודמן הוא מפיק סרטי פורנו, אלא רק צלם למגזינים אירוטיים.
וודמן מציג בפני הבחורה מגזינים פורנוגרפיים אשר הוא הפיק או צילם.
הבחורה מתבקשת להתפשט ולהציג את גופה בתנוחות שונות.
וודמן משכנע או מפתה את הבחורה לקיים עמו יחסי מין (אשר כוללים מין אנאלי ואוראלי).
הסצנות לרוב מצולמות בחדר מלון ומצולמות במצלמת וידאו פשוטה אשר מוצבת בחדר. 
וודמן טוען שאף אחת מהסצנות בסדרה לא בוימה וכל הבחורות קיימו עמו יחסי מין מרצונן החופשי.
וודמן נחשב לצייד כישרונות של עולם הסרטים הפורנוגרפיים והוא גילה לעולם המערבי שחקניות רבות ממזרח אירופה. במסגרת הליהוקים לסדרה התגלו בין היתר כמה מכוכבות הפורנו הגדולות ביותר, כגון: ג'נה ג'יימסון[דרוש מקור], טניה רוסוף, דורה ונטר, איב אנג'ל, ניקי אנדרסון, אנג'ל דארק ונאסה דוויל.