stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אח"י געש (סער 3)
לקריאה נוספת

אברהם רבינוביץ, ספינות שרבורג, הוצאת אפי מלצר בע"מ, 2001
משה אימבר (תחקיר, כתיבה ועריכה), "שייטת 3, ספינות הטילים בחיל הים", משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2005
מייק אלדר, "שייטת 11", הד ארצי הוצאה לאור ספרית מעריב, 1996, ע' 185–197
מייק אלדר, שייטת 13 - סיפורו של הקומנדו הימי, ספרית מעריב, 1993, על מבצע אביב נעורים, ע' 469
פסח מלובני, מצפון תפתח הרעה, "צבא סוריה עלילותיו ומלחמותיו – מבט מדמשק", המכון לחקר מלחמות ישראל, 2014, פרק כ"ב – המערכה בים, ע' 465–473
זאב אלמוג, מפקד שייטת 13 - הפלגות חיי, כנרת, זמורה ביתן, 2014, עמ' 1221-1213
ליאת לרר, חילוץ אח"י געש מהחוף בראס-סוואיל-אל-כביר, מבצע הולנדי מעופף, מפקדת חיל הים, מבצעים, מדור היסטוריה, פברואר 1983. בספרית מוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
ביאורים

↑  התמונה מתקופה מאוחרת יותר.
↑  התמונה מתקופה מאוחרת יותר.
↑  חיים היימן התחיל באח"י געש כמנוען בשנת 1971. יצא לקורס חובלים מכונה התמנה לקצין מכונה ולאחר מספר שנים חזר לספינה כמפקדה.
↑  התמונה מתקופה מאוחרת יותר.
↑  בהסתייגות לגבי הסיבות להחפה והערות פוגעניות במפקדים קודמים.
↑  בהסתייגות - נושאים שאינם פעילות אווירית אינם מדויקים.
הערות שוליים

↑  משה לוי ספינות בערפל  1982, עמ 114
↑  פסח מלובני, "מצפון תפתח הרעה", פרק כ"ב – המערכה בים, ע' 467
↑  אל"ם יגאל שפיר, "החזרת אח״י געש לכשירות", באתר משמר המורשת הימית.
↑  מייק אלדר ע' 570
↑  תמונה מתקופה מוקדמת יותר
אח"י געש בחוף בהכנות לגרירה, 26 ספט 1981.
טרקטור קטרפילר די-9 שהובא בנחתת מתחבר לחרטום אח"י געש לצורך דחיפה למים, 27 ספטמבר 1981.
אח"י געש בסינקרוליפט יורדת למים לאחר סיום התיקונים במספנת אילת, מרץ 1983.
דסיפרמין

| --- | --- |

 שם IUPAC
 3-(10,11-dihydro-5H-dibenzo[b,f]azepin-5-yl)-N-methylpropan-1-amine
 שמות מסחריים בישראל
 דפרקסן, דסיפרמין, דסיפרמין הריטג', דסיפרמין אמניל
 נתונים כימיים
 מסה מולרית:  266.178 יחידת מסה אטומית מאוחדת 
 נתונים פרמוקוקינטיים
 זמינות ביולוגית:  60-70%
 מטבוליזם:  בכבד (CYP2D6)
 זמן מחצית חיים:  12-30 שעות
 הפרשה:  בשתן (70%), בצואה
 בטיחות
 קטגוריית סיכון בהריון:  קטגוריית סיכון C 
 מזהים
 קוד ATC:  N06AA01 
 מספר CAS:  50-47-5
 PubChem:  2995
 ChemSpider:  2888
 
דסיפרמין (באנגלית: Desipramine), הנמכר בין היתר תחת השמות: נורפראמין (Norpramine) ודפרקסאן (Deprexan). הוא תרופה ממשפחת נוגדי דיכאון טריציקליים (TCA) ומשמש לטיפול בדיכאון.
דסיפרמין פועל כמעכב קליטה חוזרת של נוראדרנלין בצורה סלקטיבית יחסית, אם כי יש לו גם פעילויות אחרות, כגון עיכוב חלש של ספיגה חוזרת של סרוטונין,  חסימת α1, פעילות אנטיהיסטמין, ופעילות אנטיכולינרגי. התרופה אינה נחשבת לטיפול קו ראשון בדיכאון מאז כניסתן של תרופות נוגדת דיכאון מסוג מעכבי קליטה חוזרת בררניים של סרוטונין (SSRI), שיש להן פחות תופעות לוואי והן בטוחות יותר במינון יתר.
שימוש רפואי

דסיפרמין משמש בעיקר לטיפול בדיכאון. בנוסף התרופה עשויה להיות שימושית גם לטיפול בסימפטומים של הפרעת קשב וריכוז (ADHD). העדות לתועלת היא רק בטווח הקצר, ועם חששות לתופעות לוואי התועלת הכוללת שלה אינה ברורה. דיספרמין במינונים נמוכים מאוד משמש גם כדי לסייע בהפחתת הכאב הקשור לדיספפסיה תפקודית, ובנוסף ישנן מעט עדויות ליעילות, בטיפול בתלות בקוקאין. כמו כן, העדויות ליעילות בטיפול בכאב נוירופטי נמוך אף הוא.
מנגנון פעולה

דסיפרמין הוא נוגד דיכאון טרי ציקלי (TCA), ובעיקר גורם לעיכוב הקליטה החוזרת של המוליכים העצביים נוראפינפרין ובמידה מופחתת גם של סרוטונין. דסיפרמין מעלה את רמות המוליכים העצביים הללו במסלולים הקשורים לאיזון מצב רוח במוח, מה שיכול להוביל להקלה בסימפטומים של דיכאון. בנוסף, לדספירמין יכולת לחסום רצפטורים אלפא אדרנרגיים, רצפטורים היסטמינרגיים, מה שעשוי לתרום להשפעות התרפויטיות שלו.
תופעות לוואי

לתרופה תופעות לוואישונות הכוללות כאב ראש, בחילה, עייפות, סחרחורת, פה יבש, עצבנות, עצירות, טשטוש ראיה, אצירת שתן, קושי להירדם, תיאבון מוגבר, עלייה במשקל.
הערות שוליים

1 2  Goodman & Gilman's pharmacological basis of therapeutics, 12th ed, New York: McGraw-Hill, 2011, ISBN 978-0-07-162442-8
↑  Ahmad Ghanizadeh, A systematic review of the efficacy and safety of desipramine for treating ADHD, Current Drug Safety 8, 2013-07, עמ' 169–174 doi: 10.2174/15748863113089990029
↑  John Otasowie, Xavier Castells, Umonoibalo P. Ehimare, Clare H. Smith, Tricyclic antidepressants for attention deficit hyperactivity disorder (ADHD) in children and adolescents, The Cochrane Database of Systematic Reviews, 2014-09-19, עמ' CD006997 doi: 10.1002/14651858.CD006997.pub2
↑  UpToDate, www.uptodate.com
↑  Pier Paolo Pani, Emanuela Trogu, Simona Vecchi, Laura Amato, Antidepressants for cocaine dependence and problematic cocaine use, The Cochrane Database of Systematic Reviews, 2011-12-07, עמ' CD002950 doi: 10.1002/14651858.CD002950.pub3
↑  Leslie Hearn, R. Andrew Moore, Sheena Derry, Philip J. Wiffen, Tudor Phillips, Desipramine for neuropathic pain in adults, The Cochrane Database of Systematic Reviews 2014, 2014-09-23, עמ' CD011003 doi: 10.1002/14651858.CD011003.pub2
↑  Desipramine, go.drugbank.com (באנגלית)
↑  Desipramine HCL - Uses, Side Effects, and More
מבצע תרנגול (1956)

ערך זה עוסק במבצע להפלת מטוס תובלה הנושא את רמטכ"ל מצרים. אם התכוונתם לחטיפת מכ"ם מצרי, ראו .
מטוס המטאור N.F. 13 מס' 52 שהפיל את מטוס האיליושין ב"מבצע תרנגול"
מבצע "תרנגול" הוא מבצע צבאי של צה"ל שבמהלכו הופל מטוס תובלה מצרי מדגם איליושין Il-14, שבו היו אמורים לטוס רמטכ"ל צבא מצרים, עבד אל-חכים עאמר, וקצינים בכירים נוספים בדרכם חזרה מסוריה לפגישת תיאום של כריתת ברית-הגנה בין מצרים, סוריה וירדן.
רקע

באוקטובר 1956 התכוננו צבאות צרפת, בריטניה וישראל למבצע מוסקיטר, תקיפה משולבת של מצרים לשם החזרת השליטה בתעלת סואץ לצרפת והפלת משטרו של נאצר.
בתקופה מתוחה זו, בבוקר יום א', 28 באוקטובר 1956, נתקבלה ידיעה מודיעינית בדבר חזרת צמרת הצבא המצרי מדמשק בשני מטוסים לאחר שיחות תיאום של מבצעים משותפים כנגד ישראל. לנוכח ההכנות למבצע הקרב הוחלט לירטם בעודם בדרכם למצרים. על פי הידיעה צפויים לטוס במטוס איליושין 14 הרמטכ"ל המצרי עבד אל-חכים עאמר וקצינים נוספים ובמטוס נוסף שאר צמרת הצבא.
ההכנות למבצע

ב-28 באוקטובר בשעה 14:00 לערך, שעות אחדות לאחר קבלת הידיעה המודיעינית, נקרא מפקד טייסת העטלף יואש צידון (צ'אטו) למפקדת חיל האוויר ברמלה ושם נמסרו לו על ידי ראש מחלקת אוויר שלמה להט על הכוונה ליירט את המטוסים שבהם צמרת המטכ"ל המצרי. בעצת צידון הוחלט על יירוט המטוסים מעל הים התיכון ועל יציאה כחצי שעה לאחר המראת המטוס המצרי משדה התעופה בדמשק. מסלול הטיסה הצפוי של הטיסה המצרית היה על גבול מגבלת הדלק אולם בשל חשיבות המבצע הוחלט לבצעו גם במחיר נטישת המטוס המיירט בדרכו חזרה וחילוץ הטייס והנווט. לאחר פגישתם שב צידון לבסיס רמת דוד ויצא לטיסת אימון במטוס מטאור דו מושבי מדגם NF-13 המיועד ליירוט לילה ומצויד במכ"ם. האימון נועד לתרגל טכניקות להפלת מטוס בוכנה איטי שאותו דימה מטוס הרווארד.
המבצע

באותו ערב, סמוך לשעה 20:00, חצי שעה לאחר שדיווח המודיעין על המראת המטוס המצרי ויום לפני תחילת מבצע קדש, יצאו יואש צידון (צ'אטו) כטייס והנווט אלישיב ברוש (שיבי) מטייסת 119 ("טייסת העטלף") במטוס מטאור מדגם NF-13 מס' 52 מרמת דוד. המטוס ששימש למשימה החשאית היה היחיד מבין שלושת המטאורים מדגם זה שהיו כשירים לטיסה בחיל האוויר, ושהיה מיועד למשימות בלילה ובמזג אוויר קשה.
צוות המטוס טס מעל הים התיכון בלילה חשוך ללא ירח והוכוון על ידי הבקר שישב ביב"מ 333 לעבר מטוס שנקלט במכ"ם גילוי אווירי בי"ק 503 בסטלה מאריס ושנחשד כמטוס האיליושין 14 של חיל האוויר המצרי.
כאשר היה מטוס המטאור במהירות שיוט בגובה 10,000 רגל, הבחין הנווט בעזרת המכ"ם במטוס היעד, במרחק 3 מייל (4.8 ק"מ) מהם. המטאור ניווט את עצמו על פי הדי המכ"ם והתקרב אל המטוס המצרי עד ליצירת קשר עין והתייצב מאחוריו במרחק עשרות מטרים. לבקשת מפקד חיל האוויר האלוף דן טולקובסקי הטייסים דיווחו למפקדה על צורת המטוס שהם רואים, מספר החלונות שבו, ואף על כך שהם רואים מבעד לחלונות, לובשי מדים מתהלכים במעברים. לאחר שהמטוס זוהה בוודאות ניתן לצוות אישור לפתוח באש ולהפיל אותו.
מטוס האיליושין טס במהירות איטית של 323 קמ"ש, קרוב למהירות ההזדקרות של המטאור. המטאור התמקם מאחורי האיליושין ופתח עליו באש אולם עקב תקלה נורו פגזים משני התותחים שמותקנים בכנף שמאל בלבד (במקום ירי מארבעת התותחים). מצרור הפגזים נפגע מנוע שמאל של האיליושין והחל לבעור. רתע התותחים מכנף שמאל גרם להטיה שמאלה של מטוס המטאור, וכתוצאה מהמהירות הנמוכה ומרתע של התותחים נכנס המטאור לסחרור חריף שמאלה. הטייס המצרי לא דווח בקשר על הפגיעה בו, ייתכן שכתוצאה מפגיעה של הירי במערכת החשמל.
טולקובסקי הורה לצידון לשוב לעמדת ירי ולהפיל את המטוס המצרי. לאחר תמרוני ייצוב שב המטאור לעמדת ירי מאחורי המטוס המצרי שהקטין את מהירות טיסתו וכיבה את אורות הניווט. כדי שיצליח לטוס במהירות הנמוכה של המטוס המצרי, פתח צידון מדפים, הגביר את עוצמת המנועים, "הרים את האף" והתקרב מאוד אל האיליושין, עד למרחק של כ-25 מטרים, ופתח שוב באש. הפעם כיוון צידון את הירי לקצה הכנף הימנית של האיליושין, כדי שההסטה לשמאל שגורם הדף התותחים תביא לפגיעה בגוף המטוס. במטח הירי השני התלקח המטוס המצרי והחל נופל מטה כשהוא אחוז להבות. כתוצאה מהמהירות הנמוכה והדף הירי נכנס המטאור שוב להזדקרות ולסחרור שמאלי מסוכן והחל מאבד גובה במהירות לצד המטוס המצרי הבוער. הטייס הישראלי הצליח בקושי להיחלץ מהסחרור, והתייצב בגובה של 300 מטרים בלבד מעל הים. המטוס המצרי נפל לים במרחק של כ-200 ק"מ מחופי קפריסין.
המטאור שב מזרחה וחזר בשלום לישראל ונחת בבסיס חצור עם כמות דלק מועטה מאוד. מנועיו כבו מחוסר דלק מיד לאחר הנחיתה בעודו נע על פני המסלול.
הייתה זו ההפלה הראשונה של טייסת העטלף.
תוצאות המבצע

מצרים נאלצה לצאת למלחמת קדש ללא 16 מקציניה הבכירים שהיו על המטוס ונהרגו.
לאחר המבצע נודע כי הרמטכ"ל המצרי עבד אל-חכים עאמר נשאר בדמשק וניצל.
משנוכחו המצרים בהיעלמותו של המטוס שלחו אניה לחיפוש ניצולים אך עקב פריצת מבצע קדש הוחזרה האניה מבלי להשלים משימתה. לימים התברר שהמצרים סברו שאובדן המטוס נבע מתקלה. רק לאחר פרסום הידיעות בעיתונות הישראלית בשנת 1989 גילו כי מטוסם הופל.
המבצע נחשף לציבור רק כעבור 33 שנים (בשנת 1989) בכתבה בעיתון "מעריב".
לקריאה נוספת

ניסים משעל ומיכאל בר-זוהר, הלוחמים פשטו עם שחר, עמ' 53 - 59, ידיעות ספרים, 2015.
יואש צידון, ביום בליל בערפל, ספרית מעריב, 1995, עמ' 227-223.
אהוד יונאי, עליונות אווירית, הוצאת כתר, 1995, עמ' 130–131
אליעזר (צ’יטה) כהן וצבי לביא, השמים אינם הגבול: סיפורו של חיל-האוויר הישראלי, ספריית מעריב, 1990, עמ' 149–153.
יוסף ארגמן: מלחמת הצללים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2008, עמ' 39-61
הערות שוליים

↑  יצחק בן־חורין, ישראל הפילה במבצע קדש מטוס שהטיס את צמרת המטכ"ל המצרי, מעריב, 18 בינואר 1989; יצחק בן-חורין, האיש שהפיל את המטכ"ל המצרי, מעריב, 20 בינואר 1989; המשך הכתבה, מעריב, 20 בינואר 1989
אצטדיון וסרמיל

ערך זה עוסק באצטדיון בבאר שבע הקרוי וסרמיל. אם התכוונתם לסרט ישראלי משנת 2007, ראו .
| --- | --- |

 כתובת:  רחוב יהודה הלוי
 מיקום:  ישראל באר שבע, ישראל
 קואורדינטות:  31°15′14″N 34°47′09″E﻿ / ﻿31.253794°N 34.785964°E﻿ / 31.253794; 34.785964
 תקופת הפעילות:  1959 – 24 ביוני 2019 (כ־60 שנה)
 שופץ:  1988, 1995, 2009
 נהרס:  24 ביוני 2019
 בעלים:  עיריית באר שבע
 משטח:  דשא
 קבוצות:  הפועל באר שבע (2015-1959) מכבי באר שבע (2006-2005, 2019-2015)
 מושבים:  13,000
 [[:#תנאי: (למפת באר שבע מוגדלת) אצטדיון וסרמיל(למפת באר שבע רגילה) אצטדיון וסרמיל(למפת צפון הנגב רגילה) אצטדיון וסרמיל(למפת צפון הנגב מוגדלת) אצטדיון וסרמיל]]
 
אצטדיון וסרמיל היה אצטדיון כדורגל בעיר באר שבע, אשר הכיל 13,000 מקומות בתשעה יציעים. האצטדיון שימש את קבוצת הכדורגל הפועל באר שבע עד לשנת 2015. האצטדיון היה ממוקם בסמוך לרחוב יהודה הלוי, בין שכונה ב' לשכונה ה'. בחלק מהשנים שימש האצטדיון גם את מכבי באר שבע במשחקיה הביתיים.
המקום שימש גם כבמה לאירועים שונים, אחד הבולטים שבהם הוא סדר אמירת הסליחות הנערך, מדי שנה, בידי הרב בנימין בצרי, סמוך ליום כיפור, והמושך אליו קהל רב.
היסטוריה

האצטדיון הוקם בשנת 1959 ונחנך ב-31 באוקטובר 1959 במשחק חגיגי של הפועל באר שבע מול הפועל תל אביב. בצורתו הראשונית, ישבו חלק מהצופים על יציעי בטון, קטנים יחסית, מול חלקו המרכזי של המגרש. שאר הצופים התמקמו על סוללת האדמה שהקיפה את המגרש.
בדצמבר 1988 הסתיים שיפוץ כללי של האצטדיון, בתרומתה של הגברת לילי פרידמן-וסרמיל, ושמו הוסב לאצטדיון על שם ארתור וסרמיל, בנה אשר נרצח בשנת 1943 במחנה ההשמדה מיידנק, כשהוא בן 7. השיפוץ כלל, בין היתר, הקמת יציעי בטון בכל היקף האצטדיון. בשנת 2017 נקרא על שמו של ארתור גם רחוב בבאר שבע.
בשנת 1995, שופץ האצטדיון לכבוד משחקה של הפועל באר שבע מול קבוצת ברצלונה במסגרת גביע אופ"א, והותקנו בחלק מהיציעים מושבי פלסטיק במקום הבטון החשוף. בשנת 2009, בעקבות חזרתה של הפועל באר שבע לליגת העל, הותקנו מושבים גם בשאר היציעים.
בשנת 2011 החלה בניית אצטדיון טרנר במבואותיה הצפוניים של העיר, שנחנך בשנת 2015, והחליף את אצטדיון וסרמיל כאצטדיונה הביתי של הפועל באר שבע. ב-30 במאי 2015 התקיים משחקה האחרון של הפועל באר שבע באצטדיון. הפועל באר שבע המשיכה לעשות שימוש באצטדיון ובמגרש הסמוך לו לאימונים עד חודש נובמבר 2018, עת עברה הקבוצה להתאמן במתחם "הבית האדום".
במאי 2013 החליטה עיריית באר שבע למכור את האצטדיון. בספטמבר 2014, חברות הבנייה "י.ח. דמרי בניה ופיתוח
" ו"אזורים" זכו במשותף במכרז לרכישת המתחם תמורת 417.5 מיליון שקל, מהם 212.5 מיליון שקל תשלום עבור הקרקע, ו-205 מיליון שקל נוספים עבור הוצאות פיתוח.. בשטח האצטדיון מתוכננת שכונת מגורים.
הריסת האצטדיון החלה ב-24 ביוני 2019.
הערות שוליים

↑  נחנך אצטדיון עירוני רחב-ידיים בבאר-שבע, דבר, 1 בנובמבר 1959
↑  יגאל ברמן, ‏הנצחה בדמות אצטדיון: על שמו של וסרמיל, באתר ONE‏, 7 באפריל 2013
↑  חדשות באר שבע, מעתה: רחוב וסרמיל. העירייה חנכה שמות לרחובות חדשים, 23.1.2017
↑  שי מוגילבסקי, הפועל ב"ש חנכה את מתחם הבית האדום, באתר ynet, 29 בנובמבר 2018
↑  שלומית צור, ‏עיריית באר שבע מוכרת את אצטדיון הכדורגל וסרמיל, באתר גלובס, 19 במאי 2013
↑   נמרוד בוסו, על שטח אצטדיון "וסרמיל": י.ח. דמרי ואזורים יבנו 2,000 דירות בב"ש, באתר TheMarker‏, 17 בספטמבר 2014
↑   מירב מורן, 17 בניינים, 30 קומות: מזל שמוכרים כאן רק דירה אחת בחודש, באתר TheMarker‏, 14 במאי 2019
↑  איציק כלפי, ‏רגע לפני שהוא נהרס: בב"ש נפרדו מאצטדיון וסרמיל, באתר ONE‏, 24 ביוני 2019
מיכאל הנקה

| --- | --- |

מיכאל הנקה בפסטיבל קאן של 2009
 לידה:  23 במרץ 1942 (בן 82) מינכן, גרמניה 
 שם במה:  Richard Binder 
 מדינה:  אוסטריה 
 תקופת הפעילות:  מ-1967
 עיסוק:  תסריטאי ובמאי קולנוע
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פריז VIII (2012)  פרס המבקרים של האקדמיה האירופית לקולנוע (2005)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט הטוב ביותר (2009)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לבמאי הטוב ביותר (2005)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט הטוב ביותר (2005)  פרס המבקרים של האקדמיה האירופית לקולנוע (1993)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לבמאי הטוב ביותר (2009)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט הטוב ביותר (2012)  פרס הקולנוע האירופי לתסריטאי הטוב ביותר (2009)  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר (2019)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לבמאי הטוב ביותר (2012)  פרס פסטיבל הקולנוע של סיטגס לתסריט הטוב ביותר (1994)  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (2013)  פרס קונרד וולף (1998)  פרס נסיך אסטוריאס לאמנות (2013)  פרס אקסל-קורטי (2001)  פרס סונינג (2014)  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2012)  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (2018)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה (2018)  פור לה מריט  מפקד מסדר האמנויות והספרות  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אינסברוק  אות הזהב לשירות העיר וינה  רומי  אביר בלגיון הכבוד 
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכאל הָנֶקֶה (גרמנית: Michael Haneke; נולד ב־23 במרץ 1942) הוא במאי ותסריטאי אוסטרי, הידוע בסגנונו המטריד והקר ובמנהגו לשבור מוסכמות קולנועיות מקובלות. הוא מביים לקולנוע, לטלוויזיה, לתיאטרון ולאופרה. סרטיו עוסקים בביקורת שלילית על החברה המודרנית. הוא יצר סרטים בגרמנית, בצרפתית ובאנגלית, ונחשב בדרך כלל לבמאי האוסטרי החשוב ביותר של תקופתו.
כקולנוען מושפע הנקה בעיקר מהקולנוע האירופי הקלאסי, בין השאר מהבמאים רובר ברסון, קשישטוף קישלובסקי, אנדריי טרקובסקי ומיכלאנג'לו אנטוניוני. הוא זכה בגרנד פרי ובפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל קאן על סרטיו "המורה לפסנתר" ו"מחבואים", בהתאמה. חמישה מסרטיו עמדו לזכייה בפרס דקל הזהב, מתוכם זכו בו "סרט לבן" ו"אהבה".
ביוגרפיה

הנקה נולד לתוך עולם הקולנוע – אביו היה שחקן ובמאי ואמו הייתה שחקנית. הוא נולד במינכן שבגרמניה, עבר עם הוריו לאוסטריה וגדל בעיר וינר נוישטאדט שבאוסטריה תחתית. הוא למד באוניברסיטת וינה פילוסופיה, פסיכולוגיה ודרמה, זאת לאחר שנכשל בניסיונותיו להיות שחקן ומוזיקאי. לאחר לימודיו הוא עבד כמבקר קולנוע ובין השנים 1967–1970 עבד כעורך בתחנת הטלוויזיה הציבורית הדרום גרמנית Südwestrundfunk. לאחר מכן עבד כמחזאי, וביים מספר הצגות, שהועלו ברחבי אירופה. ב־1973 היה לבמאי טלוויזיה וביים שורה של סרטי טלוויזיה אוסטריים בשנות השבעים והשמונים.
סרט הבכורה של הנקה כבמאי קולנוע היה "היבשת השביעית" (1989), בו הראה אלמנטים שיחזרו בסרטיו הבאים: האלימות וסגנונו הבלתי מתפשר. שלוש שנים אחר כך ביים את סרטו השנוי במחלוקת, "הווידאו של בני", אשר הביא לו את הפריצה ואת ההכרה וזיכה אותו בפרס האקדמיה האירופאית. שלושת סרטיו הראשונים של הנקה מהווים את "טרילוגיית ההתקרחנות", מונח שנטבע על רקע הצהרתו של הבמאי כי סרטים אלה מהווים, כלשונו, "דיווחים על ההתקדמות בתהליך ההתקרחנות הרגשית של המדינה שלי".
ב-1997 יצא "משחקי שעשוע", באמצעותו העביר הנקה ביקורת שלילית על השפעתה של האלימות המוצגת באמצעי התקשורת, כהמשך לסרט "הווידאו של בני". הסרט עסק בשני צעירים פסיכופתים הפולשים לבית קיץ של זוג תמים ומתעללים בהם באופן סאדיסטי חסר גבולות, וכלל סצנות ארוכות ועריכה איטית. הצלחתו הגדולה ביותר עד אז באה בעקבות סרטו "המורה לפסנתר" (2001), שהציג מערכת יחסים פרוורטית בין מורה לפסנתר חובבת מזוכיזם לבחור צעיר המאוהב בה. על הסרט קיבל הנקה את פרס חבר השופטים בפסטיבל קאן. ב-2003 ביים את "שעת הזאבים", סרט שכתב עוד לפני יצירתו של "הווידאו של בני" אך יציאתו נדחתה בשל מגבלות תקציב. שנתיים אחר כך יצא סרטו עטור השבחים "מחבואים", בכיכובם של ז'ולייט בינוש ודניאל אוטיי. הסרט זיכה אותו בפרס הבימוי בפסטיבל קאן, כמו גם בפרס הבימוי באוסקר האירופאי. ב-2007 יצאה הפקה אמריקאית מחודשת ל"משחקי שעשוע" בבימויו של הנקה ובכיכובה של נעמי ווטס, שהיוותה העתק מדויק של סרטו מ-1997. ב-2009 יצא "סרט לבן", סרטו דובר הגרמנית הראשון מאז 1997, שהוצג בשחור-לבן. בשנת 2012 ביים את סרטו "אהבה", אשר זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לאותה שנה.
הנקה ביים לתיאטרון מחזות בגרמנית של סטרינדברג, גתה והיינריך פון קלייסט. ב-2006 עלתה האופרה הראשונה בבימויו, "דון ג'ובאני", באופרה הלאומית של פריז. באביב 2012 ביים את האופרה "כך עושות כולן" מאת מוצרט, באופרה של ניו יורק.
סגנונו ונושאים ביצירתו

לסרטיו של הנקה נושאים משותפים רבים, ביניהם השפעתה המנוונת לכאורה של תקשורת ההמונים בימינו על הדרך בה תופס האדם את המציאות, והניכור החברתי הגדול השורר לדעתו בחברה המודרנית, בעיקר ב"מדינות מפותחות". הנקה נחשב לאחד המבקרים הגדולים של הקולנוע האמריקאי, בין השאר על רקע המניפולטיביות לכאורה של סרטי מתח אמריקאיים, וה"אימפריאליזם התרבותי" כלשונו של ארצות הברית בכלל.
לשם התמודדות עם "אימפריאליזם" זה, הנקה נוהג ליצור את סרטיו כהפקות משותפות בין מספר מדינות תוך ניצול העובדה שהוא דובר גרמנית וצרפתית, דבר שמאפשר לו קצב מהיר יותר של יצירת סרטים מזה של במאים אירופאיים אחרים.
הנקה יוצר את סרטיו כפרודיות, ואף תיאר חלק מהם ("משחקי שעשוע", "המורה לפסנתר", "שעת הזאבים" ו"מחבואים") כפרודיות על סוגות קולנועיות ספציפיות. לגרסתו, רעיון הסוגה הקולנועית הוא שקרי מעצם הווייתו ומתאים ליוצרים המתייחסים לקולנוע כעסק ולא כאמנות.
מוטיב חוזר בסרטיו של הנקה הוא המשפחה הבורגנית הקטנה, בדרך כלל בת שלוש הנפשות, כאשר שמותיהם של ההורים נשארים זהים מסרט לסרט – וריאציות של השמות אנה וגאורג (ז'ורז' בצרפתית וג'ורג' באנגלית), בדומה למתרחש בסרטיו של קלוד שברול.
מאפיין נוסף של סרטיו הוא שאין להם סוף ברור: הם נוהגים להסתיים כשהצופה מרגיש שהסרט עדיין באמצע העלילה.
סרטיו

הנקה פעל כבמאי טלוויזיה באוסטריה מאמצע שנות השבעים עד סוף שנות התשעים. סרט הטלוויזיה האחרון שלו הוא "הטירה" (1997) שמבוסס על ספרו של פרנץ קפקא. הרשימה הבאה כוללת את סרטי הקולנוע בבימויו של הנקה. הוא כתב את התסריט המקורי לכל אחד מהם, מלבד "המורה לפסנתר" אותו עיבד לקולנוע על פי ספרה של אלפרידה ילינק.
היבשת השביעית (1989)
הווידאו של בני (1992)
71 פרגמנטים מכרונולוגיה מקרית (1994)
משחקי שעשוע (1997)
לחיות על הקצה (2000)
המורה לפסנתר (2002)
שעת הזאבים (2003)
מחבואים (2005)
משחקי שעשוע (2007, גרסה מחודשת לסרטו מ-1997)
סרט לבן (2009)
אהבה (2012)
סוף טוב (2017)
פרסים

| --- | --- |
 זכיות פסטיבל קאן: לחיות על הקצה: פרס איגוד המבקרים האקומני  המורה לפסנתר: גרנד פרי  מחבואים: הבמאי הטוב ביותר, פרס איגוד המבקרים הבין-לאומי, פרס איגוד המבקרים האקומני  סרט לבן: פרס דקל הזהב, פרס איגוד המבקרים הבין-לאומי, פרס הקולנוע מטעם מערכת החינוך הלאומית הצרפתית  אהבה: פרס דקל הזהב.  פרס גלובוס הזהב: אהבה: הסרט הזר הטוב ביותר  פרסי הקולנוע האירופאי: הווידאו של בני: פרס איגוד המבקרים הבין-לאומי  מחבואים: הבמאי הטוב ביותר, פרס איגוד המבקרים הבין-לאומי  סרט לבן: הבמאי הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר  אהבה: הבמאי הטוב ביותר  פסטיבל לוקרנו: היבשת השביעית: פרס ארנסט ארטריה  פרס מעגל המבקרים של לוס אנג'לס: מחבואים: הסרט הזר הטוב ביותר  פסטיבל שיקגו: משחקי שעשוע (1997): הבמאי הטוב ביותר  פנטספורטו: משחקי שעשוע (1997): פרס המבקרים, פרס מיוחד מטעם חבר השופטים (במשותף עם "פודו: הדור הבא" מאת טאקאשי מיאיקה)  פסטיבל הסרטים הבין-לאומי סן סבסטיאן: סרט לבן: סרט השנה של איגוד המבקרים הבין-לאומי  פסטיבל סיטג'ס: 71 פרגמנטים מכרונולוגיה מקרית: הסרט הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר, פרס איגוד התסריטאים הקטלוני  שעת הזאבים: התסריט הטוב ביותר, פרס המבקרים  פסטיבל ויאדוליד: מחבואים: פרס לכבוד יובל ה-50 לפסטיבל (במשותף עם "מנדרליי" מאת לארס פון טרייר)  פסטיבל וינה: הווידאו של בני: הסרט הטוב ביותר  פרסי הקולנוע הגרמני: המורה לפסנתר: הסרט הזר הטוב ביותר  פרס מעגל המבקרים של אוסטרליה: מחבואים: הסרט הזר הטוב ביותר:  מועמדויות פסטיבל קאן – דקל הזהב: משחקי שעשוע (1997)  לחיות על הקצה  המורה לפסנתר  מחבואים  פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר בשפה שאינה אנגלית: המורה לפסנתר  סרט לבן  פרסי סזאר: מחבואים: הבמאי הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר  פרסי הקולנוע האירופאי: המורה לפסנתר: הבמאי הטוב ביותר (בחירת הקהל), התסריט הטוב ביותר  מחבואים: התסריט הטוב ביותר  פרס מעגל המבקרים של לונדון: משחקי שעשוע (1997): במאי השנה  סרט לבן: במאי השנה, תסריטאי השנה  פסטיבל שיקגו: משחקי שעשוע (1997): הסרט הטוב ביותר  פרס אינדפנדנט ספיריט: המורה לפסנתר: הסרט הזר הטוב ביותר  פסטיבל סיטג'ס: שעת הזאבים: הסרט הטוב ביותר  פסטיבל ויאדוליד: משחקי שעשוע (1997): הסרט הטוב ביותר  מחבואים: הסרט הטוב ביותר
הערות שוליים

1 2  מטיאס פריי, מיכאל הנקה, באתר "Senses of Cinema" (באנגלית)
↑  נילי ברקן, ‏ההשפלה כמקור עונג, באתר גלובס, 14 באפריל 2002
↑  אורי קליין, פרנויה אהובתי, באתר הארץ, 24 באפריל 2006
↑  פבלו אוטין, ‏חטא הנורמליות, באתר גלובס, 6 באפריל 2006
↑  "גן עדן עכשיו" זכה, באתר גלובס, 4 בדצמבר 2005
↑  העיר תל אביב, ממשחקי שעשוע עד יחידת עלית, באתר הארץ, 15 בינואר 2009
↑  אורי קליין, פסטיבל קאן: יצירת המופת שזכתה ב"דקל הזהב", באתר הארץ, 25 במאי 2009
↑  מורן שריר, אוסקר 2013: גטו מוזהב של מוות תוצרת הוליווד, באתר הארץ, 26 בפברואר 2013
↑  איי.פי, מיכאל הנקה יביים את "כך עושות כולן" בניו יורק, באתר הארץ, 23 במרץ 2008
↑  משפחה היא גיהנום וכך גם העולם, באתר "Bright Lights Film" (באנגלית)
↑  עשור: מיכאל הנקה מדבר על "לחיות על הקצה" ו"המורה לפסנתר", באתר "indieWIRE" (באנגלית)
↑  אורי קליין, פרנויה אהובתי, עכבר העיר
↑  נירית אנדרמן, סרטו הבא של מיכאל הנקה יתמודד עם סוגיית ההגירה, באתר הארץ, 3 בינואר 2016
↑  מיקי לוי, ‏מאסטר הולך לאיבוד, באתר גלובס, 16 בנובמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007431850205171  PLWABN: 9810537055605606  BIBSYS: 99006017  BNE: XX1604005  BnF: cb14047779f (data)  CANTIC: a11700701  CiNii: DA17434377  GND: 119035979  ICCU: CFIV173926  ISNI: 0000 0001 2125 4091  LCCN: n92040348  LNB: 000240271  NDL: 001222095  NKC: js20060217015  NLA: 41102085  NLK: KAC201204410  NTA: 152789014  RERO: 02-A006482657  SELIBR: 285964  SNAC: w6280bzw  SUDOC: 066909961  Trove: 1452116  ULAN: 500331685  VIAF: 27268621   WorldCat (עם VIAF): 27268621
עוזי בר-צור

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
עוזי בר-צור  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  26 בפברואר 1933 רמת רחל, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  2 באוגוסט 2013 (בגיל 80)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    רב-טוראי
 תפקידים בשירות
 מכונאי רכב ונהג בחיל שריון
 פעולות ומבצעים
   מבצע קדש   מלחמת ששת הימים    מלחמת ההתשה     מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
   עיטור הגבורה
 
עוזי בר-צור (26 בפברואר 1933 – 2 באוגוסט 2013) היה חייל בחיל השריון שקיבל את עיטור הגבורה עבור לחימתו במבצע קדש.
ביוגרפיה

בר-צור נולד וגדל בקיבוץ רמת רחל למשה אייזיקוביץ.