stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טופז

ערך זה עוסק במינרל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 תכונות המינרל
 הרכב כימי:   Al2SiO4(F,OH)2 
 מערך קריסטלוגרפי:  אורתורומבי
 צורת הגביש:  מנסרה המסתיימת בפירמידה. לעיתים במקבץ גרנולרי.
 צבע:  שקוף, צהוב, כתום, אדום, כחול וירוק.
 ברק:  זגוגי
 שקיפות:  הגבישים שקופים עד שקופים למחצה.
 פצילות:  מושלמת בניצב למנסרה.
 שבירה:  דמוית קונכייה.
 קשיות:  8 בסולם מוס
 משקל סגולי:  3.6-3.5
 שרטוט:  לבן
 מינרלים נלווים:  קוורץ, נציץ, טורמלין, קסיטריט ופלואוריט
טופז הוא מינרל נזוסיליקטי - (סיליקטים במבנה בצורת איים) המכיל אלומיניום ופלואור השייך לקבוצת הסילימניט. הטופז הטהור הוא שקוף אבל זיהומים מוסיפים לו צבע, הנפוץ ביותר הוא צהוב. כשמחממים טופז צהוב הוא מקבל גוון אדמדם ורוד. אם מקרינים אותו בנוסף הוא מקבל גוון כחלחל. כיום מקובל להוסיף לטופז שכבה דקה של תחמוצת טיטניום ולקבל על ידי כך אבני חן הזוהרות בצבעים שונים.
טופז מצוי בסלעי יסוד חומציים כדוגמת הגרניט והריוליט וניתן למוצאו עם קסיטריט ופלואוריט. המקומות בהם מוצאים טופז הם הרי אורל, צ'כיה, סקסוניה, נורווגיה, איטליה, שוודיה, יפן, ברזיל, מקסיקו וארצות הברית.
הטופז היא אבן חן והשימוש העיקרי בה הוא בתעשיית התכשיטים.
אטימולוגיה היסטוריה ומיתולוגיה

מקור השם טופז מיוונית "טופזוס" ופירושו "לחפש" שהוא שמו של אי בים האדום שקשה היה למוצאו, שממנו נהגו לכרות אבן חן צהובה (כיום נראה כי מדובר באוליבין צהבהב). בימי הביניים היה טופז כינוי לכל אבן חן צהובה, אך כיום השם מיוחד רק לסיליקט שתואר.
על פי רבינו בחיי בן אשר, טופז היא אבן החן לשם המצויה בחושן ומייצגת את שבט דן, אם כי קיימות סברות אחרות על פיהן לשם היא אבן החן אופאל.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד טופז הוא אבן ההולדת של חודש נובמבר.
טופז בתוך מסת אם
טריקולור

טריקולור (בצרפתית: Tricolore מילולית – שלושה צבעים) הוא דגל שמורכב משלושה צבעים, בדרך כלל בגודל זהה (במאונך או במאוזן). טריקולור הוא סוג של טריבנד, ושמו עשוי להטעות שכן לעיתים הדגל עצמו כולל יותר משלושה צבעים שכן הוא מוטען בסמל, או עקב שימוש במסגרת צבעונית לשם הפרדה בין צבעים דומים על ידי פס דק בצבע שונה.
דגל צרפת – טריקולור מאונך
דגל רוסיה – טריקולור מאוזן
דגל מקסיקו – טריקולור מוטען בסמל
דגל קניה – טריקולור שבו הפס האמצעי ממוסגר בלבן ומוטען בסמל
ראו גם

טריבנד
ביקולור
טופולוגיית סדר

בטופולוגיה, לכל קבוצה סדורה ביחס סדר מלא קיימת טופולוגיה טבעית המכונה טופולוגיית הסדר, והיא זו הנוצרת על ידי התת-בסיס של הקבוצות מהצורה:
עבור כל  \ a\in X.
באופן שקול, זו גם הטופולוגיה הנוצרת על ידי הבסיס שמורכב מקבוצות מהצורה:
עבור כל  a,b\in X.
דוגמאות

הטופולוגיה הרגילה על הישר הממשי היא טופולוגיית הסדר ביחס לסדר הסטנדרטי שלו.
עבור הסודר  \omega +1 (הסודר האינסופי השני), טופולוגיית הסדר המוגדרת עליו הופכת אותו למרחב קומפקטי.
חיים סרנא

הרב יעקב חיים סרנא (ט' באדר א' תרפ"ט, 19 בפברואר 1929, חברון - ה' בתמוז ה'תשע"א, 7 ביולי 2011, ירושלים) היה ראש ישיבת חברון בגבעת מרדכי, וראש ישיבת חברון-גאולה.
ביוגרפיה

נולד בחברון בשנת תרפ"ט, בנם היחיד של הרב יחזקאל סרנא ופעשא-מרים, בתו של הרב משה מרדכי אפשטיין. סבו הרב אפשטיין היה ראש ישיבת סלבודקה בקובנה ועמד בראש הקבוצה שהקימה בחברון את ישיבת חברון, יחד עם אביו הרב יחזקאל סרנא שהיה יד ימינו ולימים ממלא מקומו. בגיל חצי שנה פרצו פרעות תרפ"ט והישיבה עברה מחברון לשכונת גאולה בירושלים, שם גדל.
בצעירותו למד בישיבת תפארת צבי בירושלים, ששימשה מכינה לישיבת חברון. אחת החברותות שלו ב"תפארת צבי" היה מנחם אלון. כמו כן למד בצעירותו בישיבת מקור חיים בירושלים ובישיבת תפארת ציון בבני ברק, שם התקרב לחזון איש. בהיותו כבן 14 עבר ללמוד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, שם למד בחברותא עם הרב משה שמואל שפירא והרב יוסף רוזובסקי. לאחר כמה שנים עבר ללמוד בישיבת חברון אצל אביו, ראש הישיבה, שם גידלו וטיפחו הרב ישעיהו גולדשמידט.
בשנות ה-50 נישא לרחל, בתו של מלכיאל פרידמן מממל, מתלמידי ה"סבא" מסלבודקה. לאחר נישואיו למד כמה שנים בישיבת מיר בירושלים, ובין החברותות שלו באותה תקופה הרב משולם דוד סולובייצ'יק והרב אליעזר פלצינסקי. עם הזמן נעשה יד ימינו של אביו בניהול ישיבת חברון, וכן עסק בהוצאתם לאור של כתבי אביו. בשנת תשכ"ב (1962), בגיל 33, התמנה לראש ישיבה בישיבת חברון והחל באמירת שיעורים בישיבה, תחילה שיעור יומי, וכעבור שנתיים החל באמירת 'שיעור כללי'. ב'שיעור הכללי' הראשון נכחו ראשי ישיבת מיר הרבנים אליעזר יהודה פינקל, חיים שמואלביץ ונחום פרצוביץ. הקפיד למסור את שיעוריו בשפת היידיש, ועבור אלה שלא הבינו את השפה היה נוהג לחזור על שיעורו בביתו. במקביל למסירת השיעורים סייע לאביו באחזקת הישיבה ולשם כך שהה מדי שנה פרקי זמן ארוכים בחו"ל.
לאחר פטירת אביו, בשנת תשכ"ט (1969), התרחבה סמכותו כראש ישיבה, לצד דודו הרב משה חברוני ועמיתיו הרב שמחה זיסל ברוידא וגיסו (בעל אחותו) הרב אברהם פרבשטיין. בשנות ה-70, עם גלי העלייה מברית המועצות, נרתם יחד עם רעייתו לפעול למען העולים החדשים. בשנת תשל"ד (1974) נסע יחד עם הרב פנחס מנחם אלתר, אז ראש ישיבת שפת אמת, לשליחות באנגליה כדי לרתום את יהודי אנגליה לסיוע לעולים החדשים. באמצע שנות ה-70 עברה ישיבת חברון למשכנה החדש במבנים שהוקמו בשכונת גבעת מרדכי. בתקופה הראשונה שהה הרב סרנא בישיבה בגפו במשך כל ימות השבוע, ומשפחתו הייתה מצטרפת אליו לשבת.
בשנת תשמ"ז (1987) עזב הרב סרנא את ישיבת חברון שבגבעת מרדכי והקים ישיבה במבנים הישנים של הישיבה שהקים אביו בשכונת גאולה, שאף היא נקראה בשם "ישיבת חברון". אולם עם הזמן, כדי להבדילה מישיבת האם, היא מכונה "ישיבת חברון-גאולה", על שם מיקומה.
בתחילת שנות ה-90 חלה ונזקק לסדרת ניתוחי ראש. נפטר בתמוז תשע"א, והובא לקבורה בהר המנוחות.
לרב סרנא בת יחידה, שרה-יהודית, הנשואה לרב ברוך סולובייצ'יק, ראש ישיבת תורת זאב בירושלים (בנו של הרב משה סולובייצ'יק מציריך). גיסתו, אחות אשתו, הייתה נשואה לרב שניאור קוטלר, ראש ישיבת לייקווד בניו ג'רזי.
ספריו

סדרת באר לחי רואי: מדע, אהבה, זמנים, משפטים שופטים, נזיקין, קנין, נשים, קדושה, הפלאה, זרעים, באתר hebrewbooks.
חרושת הגויים

חרושת הגויים במפה מהמאה ה-17
תל קשיש
חרושת הגויים הוא אתר מקראי בקרבת נחל קישון. הוא מוזכר בספר שופטים בתור מקום מושבו של סיסרא, שר הצבא של יבין מלך חצור. זיהויים רבים נתנו לו.
בתנ"ך

חרושת הגויים מוזכר במקרא שלוש פעמים, כולם באותו הקשר:
משמעות

הדיעה המקובלת היא ש"חרשת הגויים" הוא שם של עיר. אולם בנימין מזר פקפק בדעה זאת וטען שמדובר על ביטוי שאינו מתאים להיות שם של עיר, ואין כל ידיעה אחרת על עיר בשם זה, מעבר להקשר היחיד בו הוא נמצא במקרא. בהתאם, הציע מזר ש"חרושת הגויים" הוא כינוי לחבל ארץ, כמו הביטוי "גליל הגויים". יואל אליצור סובר שיש לפרש את "חרושת הגויים" כמו את "תמנת חרס", כך שחרושת הוא שם המקום וגויים היא העיר המרכזית הקרובה.
הסברים שונים נתנו למילה חרושת. בנימין מזר מסביר את חרושת מלשון חורש, שמשמעותו הוא "הר מיוער". אחרים הסבירו את "חרושת" כקשור לבעלי מלאכה או לקרקע חרושה. גם לגבי משמעות המילה "הגויים" חלוקות הדעות. בנימין מזר מפרש אותה כמתייחסת לקבוצה של עמים, אולי שבטי ישראל שהתנחלו באזור. יואל אליצור טוען שמדובר על שם של מקום, כמו שמופיע בפסוק: "מֶלֶךְ דּוֹר לְנָפַת דּוֹר אֶחָד מֶלֶךְ גּוֹיִם לְגִלְגָּל אֶחָד", בו הוא מפרש שמדובר על העיר גוים בחבל הגליל.
זיהוי

הזיהוי הראשון שניתן לחרשת הגויים, עוד במאה ה-19, היה באל חרתייה, היום שער העמקים, בגלל דמיון השמות. אולם מסיבות ארכאולוגיות זיהוי זה נפסל, ופרופ' ויליאם פוקסוול אולברייט הציע ב-1922 לזהות את חרושת הגויים בתל מעמר ליד צומת העמקים, לאור סמיכותו לקישון ולאל חרתייה. יואל אליצור שלל את הזיהוי של אל חרתייה עם חרשת הגויים וטען שהשם אל-חרתייה הוא שם של שבט שהתיישב במקום ולא סביר שהוא משמר שם עתיק.
זיהוי אחר שניתן על ידי ג'ון גרסטנג בשנת 1931, קבע את חרשת הגויים בתל הרבג'. זיהוי זה היה פחות מקובל על עמיתיו החוקרים בגלל ריחוקו מאל חרתייה.
הריחוק (כ-18 ק"מ) של תל מעמר, ועוד יותר מכך תל הרבג', מתל מגידו, המוזכר בשירת דבורה כמקום הקרב, הביא להצעה לזהות את חרשת הגויים בתל קשיש. בעקבות זאת, קיבל קריית חרושת הסמוך לתל קשיש את שמו.
פרופ' בנימין מזר, ששלל את זיהוי חרושת הגויים כעיר, זיהה את חרשת הגויים ככינוי לאזור ההררי של הגליל. פרופ' אנסון רייני הלך בעקבות מזר, טען שחרשת הגויים הוא מחנה צבאי ארעי, והציע לזהותו בעמק יזרעאל, בסמוך לכפר סילת אל-חארית'יה.
ד"ר צביקה גל הציע לשנות את כיוון החיפוש ולאתר את חרושת הגויים צפונית-מזרחית לתבור, במצודת מרום או בתל קרני חיטין. הצעתו קשה בשל הטקסט המקראי הממקם את הקרב בסמוך לצומת מגידו ולנחל קישון.
הארכאולוג פרופ' אדם זרטל זיהה את חרשת הגויים באל-אחוואט. הסיבות לזיהוי הן שהאתר היה מיושב רק זמן קצר, ועל כן מתאים לאתר המופיע רק בהקשר היסטורי יחיד, הוא נמצא במרחק של כ-14 ק"מ מנחל הקישון, שבקרבתו התרחש הקרב. זרטל הציע כי קבוצה של גויי ים שישבו בצפון השרון נלחמו עם הישראלים על השליטה בעמק יזרעאל, צומת דרכים וחוליית הקשר בין השומרון לגליל, שני המוקדים של ההתנחלות הישראלית בתחילת תקופת הברזל. המתנגדים לזיהוי זה מציינים שאל-אחוואט נמצא באזור נידח ומרוחק מהדרך הראשית, שאינו מתאים לתיאור המקראי של סיסרא כמחזיק 900 רכב ברזל. בנוסף, נטען שאין במקום מקור מים לצורך אחזקה של מאות סוסים.
זיהוי > תל זריק בעמק יזרעאל

הארכאולוג ד"ר דרור בן-יוסף הציע לזהות את חרושת הגויים בתל זריק הסמוך לקיבוץ הזורע. התל ששטחו כ-20 דונם עונה לדעתו על מרבית הקריטריונים לזיהוי עם עירו של סיסרא:
התל שוכן על הדרך הראשית (בין מגידו ליקנעם) בסמוך לגדתו של נחל קישון.
במקום נמצאו שרידים חומריים מתקופת הברונזה המאוחרת והברזל 1.
התל נמצא במרחק של כ-7 ק"מ מצומת מגידו, בו התחולל הקרב בין הצבאות.
מהתל יש תצפית טובה לעבר הר תבור, בהתאמה לכתוב "לך ומשכת בהר תבור...".
במקום מצוי מקור מים איתן (עין זריק), באמצעותו ניתן היה להשקות עדר סוסים גדול (900 מרכבות).
השם "חרושת" השתמר בעין חשרת הסמוך (היום מעין אמי) שבנחל השופט.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  בנימין מזר, חרשת הגוים, אנציקלופדיה מקראית, כרך ג', עמ' 309-310
1 2 3 4  יואל אליצור, מקום בפרשה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2014, עמ' 116
↑  כיצד התנחלו שבטי ישראל בגליל, על המשמר, 10 באוקטובר 1958
↑  ספר יהושע, פרק י"ב, פסוק כ"ג
↑  א. י. בראוור, לתקון שמות בארץ ישראל, חרושת הגויים, הארץ, 10 באוגוסט 1925
↑  ספר שופטים, פרק ה', פסוק י"ט
↑  זרטל אדם, סודו של סיסרא, 2010, עמ' 236-246
↑  דרור בן-יוסף, בשער, ידיעות קיבוץ הזורע, 2010
↑  ספר שופטים, פרק ד', פסוק ו'.
| תקופת השופטים |
| --- | --- | --- |
| שופטי ישראל | עתניאל בן קנז • אהוד בן גרא • שמגר בן ענת • דבורה הנביאה • גדעון בן יואש •  תולע בן פואה • יאיר הגלעדי • יפתח הגלעדי • אבצן מבית לחם • אילון הזבולוני • עבדון בן הלל • שמשון  • עלי הכהן • שמואל הנביא • יואל ואביה בני שמואל |  |
| דמויות בולטות נוספות | בני קיני • ברק בן אבינעם • יעל אשת חבר הקיני • אבימלך בן גדעון • יותם בן גדעון • פינחס בן אלעזר הכהן • אלקנה • חנה • פנינה • חפני ופינחס • אשת פינחס • מנוח • אשת מנוח • בת יפתח • משפחת אביעזר • יהונתן בן גרשום |  |
| דמויות במגילת רות | אלימלך • בעז • נעמי • רות • ערפה • מחלון וכליון |  |
| דמויות נוכריות בולטות | עגלון מלך מואב • יבין מלך חצור • סיסרא • דלילה • אם סיסרא • כושן רשעתים • זבח וצלמונע |  |
| אירועים | מלחמת סיסרא • שירת דבורה • פסל מיכה • פילגש בגבעה • מגילת רות |  |
| מקומות | גלגל • משכן שילה • נחלות שבטי ישראל • המצפה • מעברות הירדן • חרושת הגויים •  קריית יערים • אלון מעוננים • אלון מוצב • תומר דבורה • בית אל • מרוז |  |
| עמים | שבעת העממים • כנען • פריזי • יבוסי • אמורי • חיווים • חתים • גרגשי • ארמים • מואב • עמון • עמלק • פלשתים • מדין • בני קדם • הקיני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007417074005171 
תל מְעַמֵּר\אל-עַמְרְ על רקע הר הַכַּרְמֶל, ועם נחל הקִישׁוֹן הזורם בחזית התמונה
מראה מהאוויר של אל-אחוואט ושטחי החפירה. ניתן לראות את החומה הגלית המקיפה את העיר
יאגו דוס סנטוס

יאגו מתאוס דוס סנטוס (בפורטוגזית: Yago Mateus dos Santos; נולד ב-9 במרץ 1999), הידוע גם רק כיאגו, הוא כדורסלן ברזילאי המשחק בעמדת הרכז בכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית, הליגה האדריאטית והיורוליג.
קריירה מקצועית

יאגו, שהחל את הקריירה שלו בפאוליסטאנו ב-2016 (וזכה עימה באליפות ברזיל ב-2018), שיחק במשך שנתיים מ-2020 עד 2022 בפלמנגו מליגת העל הברזילאית בכדורסל. ב-2021 זכה עם הקבוצה באליפות ובליגת האלופות בכדורסל של אמריקה, וב-2022 זכה בגביע הבין-יבשתי בכדורסל.
ב-20 ביולי 2022 חתם יאגו לשנתיים ברטיופארם אולם מהבונדסליגה הגרמנית. ב-2023 הוא זכה עם אולם באליפות הראשונה בתולדותיה, ונבחר לחמישיית העונה ול-MVP של הגמר. ב-45 משחקי בונדסליגה (פתח בחמישייה בכולם) הוא העמיד ממוצעים של 15.0 נקודות, 5.7 אסיסטים ו-2.7 ריבאונדים למשחק.
ב-17 ביולי 2023 חתם דוס סנטוס בכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית, הליגה האדריאטית והיורוליג.
קריירה מקצועית > בנבחרת הלאומית

יאגו, שייצג את ברזיל גם בנבחרות הצעירות באליפויות אמריקה הדרומית, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל בכדורסל במסגרת מוקדמות גביע העולם בכדורסל 2019. הוא שיחק במדי הנבחרת בטורניר שנערך בסין והעמיד ממוצעים של 2.5 נקודות ו-2 אסיסטים למשחק.
ב-2022 זכה עם נבחרתו במדליית הכסף באליפות האמריקות בכדורסל, והעמיד ממוצעים של 11.6 נקודות, 4 אסיסטים ו-3.7 ריבאונדים.
בגביע העולם בכדורסל 2023 רשם דוס סנטוס דאבל דאבל של 24 נקודות, 12 אסיסטים, 4 ריבאונדים ו-38 נקודות מדד בניצחון 89–77 על חוף השנהב.
הערות שוליים

↑  "Frischgebackener MVP auf dem Weg nach Ulm". רטיופארם אולם (בגרמנית). נבדק ב-2023-09-05.
↑  בארסה ב-0:1 על ריאל, אולם אלופת גרמניה, באתר ערוץ הספורט, 17 ביוני 2023
↑  "Ulm conclude miraculous German playoff run by winning first-ever championship title". basketnews.com (באנגלית). נבדק ב-2023-09-05.
↑  "Ratiopharm Ulm". ליגת העל הגרמנית בכדורסל. נבדק ב-2023-09-05.
↑  Yago SANTOS at the FIBA Basketball World Cup 2019, פיב"א
↑  Yago SANTOS at the FIBA AmeriCup 2022, פיב"א
↑  Santos sends Brazil through to Second Round, פיב"א
טאשיזם

לאה ניקל, "הפרפר", 1955, אוסף מוזיאון ישראל. עבודה לדוגמה מאת לאה ניקל. שבה ניכר סגנון הטאשיזם באמצעותו היא בונה קומפוזיציה מאורגנת בציוריה.
טאשיזם (בצרפתית: Tachisme, נגזרת של המילה 'tache', שפירושה כתם) הוא סגנון ציור מופשט צרפתי שהיה פופולרי בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. המונח משמש על מנת לתאר אמנות מופשטת לא גאומטרית שהתפתחה באירופה, ומתאפיינת בעבודת מכחול ספונטאנית, טפטופי צבע, כתמי צבע הנובעים היישר מהשפופרת, התזות של צבע וסימנים דמויי שירבוט שמזכירים קליגרפיה. לעיתים קרובות הסגנון נחשב למקבילה האירופית של האקספרסיוניזם המופשט האמריקאי, למרות שקיימים הבדלים סגנוניים בין שני הזרמים. כמו חבריהם האמריקאים, ציירי הטאשיזם הצרפתיים הפיקו עבודות גדולות ממדים, אך ביחס לעבודות אמריקאיות כמו אלה של ג'קסון פולוק ווילם דה קוניג, עבודותיהם של אמני הטאשיזם היו אלגנטיות וליריות יותר, ולעיתים קרובות כללו קווים מעודנים וגוונים מעורבבים ושקטים. אמני הטאשיזם, בנוסף על כך, ראו עצמם פחות מחויבים מציירי הפעולה ליצירה מתוך השראה נפשית בלתי מרוסנת.
הציירת הישראלית לאה ניקל היא דוגמה לאמנית שהושפעה רבות מהטאשיזם, אליו התוודעה בעת שהותה בפריז. ביצירותיה היא משתמשת בצבעוניות עזה, במשטח עבודה גדול ובטכניקות של חריטה, ציור באמצעות אצבעות, טפטוף ושרבוט; זאת על אף שהיא בונה מכל אלה קומפוזיציה מאורגנת.
רקע היסטורי

הטאשיזם היה חלק מתנועה גדולה של אמנות אינפורמלית שפעלה לאחר מלחמת העולם השנייה, תוך נטישת ההפשטה הגאומטרית לטובת צורת ביטוי אינטואיטיבית יותר, בדומה לציור פעולה האמריקאי. שם נוסף לסגנון הטאשיזם הוא מופשט לירי. תנועת האמנות האוונגרדית קוברה קשורה גם היא בטאשיזם, וכך גם הקבוצה היפנית גוטאי (אנ').
לאחר מלחמת העולם השנייה המונח אסכולת פריז התייחס לעיתים קרובות לטאשיזם. עם חסידיו החשובים של סגנון הציור נמנים ז'אן-פול ריופל (Riopelle), וולס (Alfred Otto Wolfgang Schulze), ז'אן דובופה (Dubuffet), פייר סולאג' (Soulages), ניקולא דה סטאל (de Staël), האנס הארטונג (Hartung), ג'רארד שניידר (Schneider), סרז' פוליאקוף (Poliakoff), ז'ורז' מתייה (Mathieu), ז'אן מסג'יה (Messagier) ועוד כמה נוספים (ראה/י רשימת אמנים מטה). רבים מחבריה של תנועת קוברה היו שותפים להתפתחותו של הטאשיזם.
המונח שימש לראשונה בהתייחס לתנועה בשנת 1951, על ידי מבקרי האמנות צ'ארלס אסטיין ופייר גוגון. הביטוי הפך שגור בעזרתו של המבקר והצייר הצרפתי, מישל טאפיה, שהשתמש בו בספרו "Un Art autre" (אמנות אחרת) משנת 1952. הטאשיזם קשור באופן הדוק באינפורמליזם, שלגביו הביקורת התייחסה כסגנון שאין בו הצגת של הצורה עצמה. במאה ה-19 שימש המונח באופן אחר, כאשר הוצג בזלזול ביחס לאימפרסיוניסטים ולקבוצת המאקיאיולי האיטלקית.
אמני הסגנון

Pierre Alechinsky (יליד 1927) – קבוצת קוברה
Karel Appel (1921–2006) – קבוצת קוברה
Frank Avray Wilson (1914–2009)
Jean René Bazaine (1904–2001)
Roger Bissière (1888–1964)
Ferruccio Bortoluzzi (1920–2007)
Norman Bluhm (1921–1999) – צייר אמריקאי המקושר לתנועה
Bram Bogart (1921–2012) – קבוצת קוברה
Alexander Bogen (1916–2010)
Denis Bowen (1921–2006)
Camille Bryen (1902–1977)
Alberto Burri (1915–1995)
Beauford Delaney (1901–1979) – צייר אמריקאי המקושר לתנועה
Jean Dubuffet (1901–1985)
Agenore Fabbri (1911–1998)
Jean Fautrier (1898–1964)
Lucio Fontana (1899–1968)
Sam Francis (1923–1994) – צייר אמריקאי המקושר לתנועה
Elaine Hamilton (1920–2010) – צייר אמריקאי שהושפע מהתנועה
Hans Hartung (1904–1989)
Jacques Hérold (1910–1987)
Laurent Jiménez-Balaguer (יליד 1928)
Paul Jenkins (1923–2012) – צייר אמריקאי המקושר לתנועה
Asger Jorn (1914–1973) – קבוצת קוברה
Karel Kuklík (born 1937) – צלם צ'כי הנחשב מייצג של האמנות האינפורמלית בצילום
René Laubies (1922–2006)
André Lanskoy (1902–1976)
François Lanzi (1916–1988)
Georges Mathieu (1921–2012)
Jean Messagier (1920–1999)
Henri Michaux (1899–1984)
Jean Miotte (born 1926)
Ludwig Merwart (1913–1979)
Zoran Mušič (1909–2005)
Ernst Wilhelm Nay (1902–1968) – אמן גרמני שהושפע מהתנועה
Gen Paul (1895–1975)
Serge Poliakoff (1906–1969)
Marie Raymond (1908–1989)
Jean-Paul Riopelle (1923–2002)
Maria Helena Vieira da Silva (1908–1992)
Emilio Scanavino (1922–1986)
Gérard Schneider (1896–1986)
Emil Schumacher (1912–1999)
Pierre Soulages (born 1919)
Nicolas de Staël (1914–1955)
Pierre Tal-Coat (1905–1985)
Michel Tapié (1909–1987)
Antoni Tàpies (1923–2012)
Bram van Velde (1895–1981)
Louis Van Lint (1909–1986)
François Willi Wendt (1909–1970)
Wols (Alfred Otto Wolfgang Schulze) (1913–1951)
Zao Wou Ki (1921–2013)
ראו גם

אמנות צרפתית
אקספרסיוניזם מופשט
ציור פעולה
מופשט לירי
אסכולת פריז
נאו-אקספרסיוניזם
לקריאה נוספת

Tachisme Late 1940s, 1950s, באתר visual-arts-cork (באנגלית)
הערות שוליים

↑  Tachisme, TATE
1 2  Chilvers, Ian, The Oxford Dictionary of Art and artists, Oxford University Press, 2009, עמ' 686
1 2  Tachism, Encyclopaedia Britannica
↑  מרב יודילוביץ', נפטרה הציירת לאה ניקל, באתר ynet, 11 בספטמבר 2005
↑  Tapié, Michel, Un art autre où il s'agit de nouveaux dévidages du réel, Paris: Gabriel-Giraud et fils, 1952
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4385213-0
חיים עומר

| --- | --- |

 לידה:  20 ביוני 1949 (בן 75) ברזיל 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 צאצאים:  נועם עומר, מיכאל עומר 
 
חיים עומר (נולד ב-20 ביוני 1949) הוא פסיכולוג ופרופסור אמריטוס בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב. מפתח גישת "הסמכות החדשה" בתחום ההורות.
ביוגרפיה

עומר נולד בברזיל, להורים ניצולי שואה. בשנת 1967, בעקבות ההתעוררות הציונית שלאחר מלחמת ששת הימים, עלה לבדו לישראל. תחילה התגורר בקיבוץ ברור חיל, ואחר כך עבר לירושלים, שם למד עברית באולפן. בהמשך למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית.
במהלך מלחמת יום הכיפורים ב-1973 החל עומר לעבוד עם חיילים הלומי קרב. הוא למד לתואר שני ולדוקטורט בפסיכולוגיה בירושלים ומאוחר יותר עבר לארצות הברית, שם עשה פוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד. הוסמך כפסיכולוג קליני ב-1981.
עומר פרסם מספר ספרים בתחום הפסיכותרפיה, הטיפול הנרטיבי וההורות, בהם ספרו הפופולרי "שיקום הסמכות ההורית". ספריו תורגמו לשש שפות. על ספרו שכתב יחד עם ענת ברונשטיין קלומק עוגן לחיים: מניעת אובדנות בקרב צעירים במשפחה ובקהילה זכה בפרס בהט לשנת 2023.
ספריו

מבוי סתום: יחסים טיפוליים במילכוד. הוצאת מודן, 1994
מעשה הסיפור הטיפולי (בשיתוף עם נחי אלון). הוצאת מודן, 1997
שיקום הסמכות ההורית. הוצאת מודן, 2000 (עריכה ותרגום מאנגלית דרור גרין)
המאבק באלימות ילדים: התנגדות לא אלימה. הוצאת מודן, 2002
השטן שבינינו: מדמוניזציה להידברות (בשיתוף עם נחי אלון). ספרים הוצאה לאור, 2005 (עורך: דרור גרין)
פחדים של ילדים: איך לתמוך במקום לגונן (בשיתוף עם אלי ליבוביץ). ספרים הוצאה לאור, 2007 (עורך: דרור גרין)
הסמכות החדשה: במשפחה בבית הספר ובקהילה. הוצאת מודן, 2008
עולם של פיתויים: איך נשמור על ילדינו בעידן השפע. הוצאת מודן, 2013
מורים היום: מהישרדות לשליחות. הוצאת מודן, 2018
הורים אמיצים. הוצאת פוקוס, 2020
עוגן לחיים: מניעת אובדנות בקרב צעירים במשפחה ובקהילה (יחד עם ענת ברונשטיין קלומק), 2023
הערות שוליים

↑  ערן בר-גיל, אלימים מבחירה, באתר הארץ, 10 במאי 2001
↑  חיים עומר, באתר "תלות תובענית"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007444548605171  GND: 115462376  ICCU: TO0V675795  ISNI: 0000 0001 1850 3261  LCCN: n94801413  NKC: mzk20221141547  NTA: 263150631  SUDOC: 084519053  VIAF: 54304281   WorldCat (עם VIAF): 54304281
חצי האי האנטארקטי

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס הדרומי 
 קואורדינטות:  69°S 66°W﻿ / ﻿69°S 66°W﻿ / -69; -66
 נתונים מדיניים
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהחצי האי האנטארקטי(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהחצי האי האנטארקטי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחצי האי האנטארקטי(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחצי האי האנטארקטי 
 
חצי האי האנטארקטי הוא חצי אי ביבשת אנטארקטיקה, החלק הצפוני ביותר ביבשת והקרוב ביותר לקצה הדרומי של דרום אמריקה (980 ק"מ דרומה מקייפ הורן), ומופרד ממנה על ידי מעבר דרייק. בשל רגישותו הרבה של חצי האי לשינויי אקלים ונגישותו יחסית לחלקים אחרים באנטארקטיקה, מצויות בחופיו ובאיים הסמוכים אליו תחנות מחקר רבות של אומות שונות. חצי האי נמצא בגזרה שבה מתקיימות תביעות ריבונות חופפות של ארגנטינה, צ'ילה ובריטניה, שכולן מושעות במסגרת הברית האנטארקטית. הוא משתרע בין קייפ אדמס בדרום בקו רוחב 75°S, עד קו רוחב 63°S בנקודה הצפונית ביותר בו, ואורכו כ-2,000 ק"מ.
גאוגרפיה

חצי האי הררי באופיו. הפסגות הגבוהות ביותר בו מתנשאות לגובה מעל 2,800 מטרים. רכס ההרים המרכזי הוא המשכם של הרי האנדים ומקושר אליהם באמצעות רכס מרכז אוקייני. תביעת הריבונות של ארגנטינה וצ'ילה נובעת מהיותו של חצי האי המשך גאוגרפי של ארץ האש.
שטח האי הוא טונדרה ארקטית עם גלישה של קרחונים למדפי קרח, המרובים יותר בצידו המערבי מאשר בצידו המזרחי. ככלל, הצד המערבי מפורץ יותר וכולל יותר חצי-איים מאשר הצד המזרחי. האיים הסמוכים לחצי האי מקושרים אליו רוב ימות השנה בקרח. בצפון חצי האי נמצאת תעלת למרי (Lemaire Channel), יעד תיירות פופולרי יחסית לאנטארקטיקה.
היסטוריה

חצי האי היה החלק היבשתי הראשון של אנטארקטיקה שנצפה על ידי אדם. היה זה האדמירל הרוסי פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן ב-27 בינואר 1820. שלושה ימים לאחר מכן מופה חלק קטן מחצי האי על ידי אדוארד ברנספילד וויליאם סמית. ב-1832 רשם מגלה הארצות ג'ון ביסקו את קצהו הצפוני של חצי האי כ"ארץ גרהאם" על שם ג'יימס גראהם שהיה הלורד הראשון של הימייה, השם אושר על ידי ועדת שמות בינלאומית ב-1964 כשמו הרשמי של צפון חצי האי, בעוד מחציתו הדרומית נקראת "ארץ פלמר" על שם הספן וצייד כלבי הים האמריקאי נתניאל פאלמר. ב-1841 ביקרה בחצי האי משלחת אמריקאית בראשותו של ג'יימס וילקס ובשנים 1897–1899 חקרה אותו משלחת בלגית.
בין פברואר 1902 ו-1904 נחתו על קרקע חצי האי וחקרו אותו אנשי המשלחת השוודית בניצוחו של אוטו נורדנשלד (Otto Nordenskiöld). ב-1916 ניסתה משלחת בראשות ארנסט שקלטון להגיע לאנטארקטיקה אך נקלעה לאי הפיל בקצה הצפוני של חצי האי ושהתה בו במשך ארבעה חודשים עד שחולצה. ב-1928 טסו לראשונה החוקר האוסטרלי יוברט וילקינס והטייס קרל בן אילסון מעל חצי האי. בין 1934 ל-1937 חקרה את ארץ גרהאם מן האוויר משלחת מחקר בריטית (British Graham Land Expedition) שגילתה כי אין מדובר בארכיפלג איים אלא בחצי אי.
ב-1944, במהלך מלחמת העולם השנייה ומבצע מחקר איי פוקלנד הקימה בריטניה תחנת מחקר בפורט לוקרוי (Port Lockroy) שבחצי האי, שהייתה הבסיס הקבוע הראשון באנטארקטיקה היבשתית (בשנת 1904 הוקם הבסיס הארגנטינאי הראשון, בסיס אורקאדאס, באיי אורקני הדרומיים) מאז 1996 משמש המקום כמוזיאון המתעד את ראשית התיישבות האדם ביבשת ופועל בו סניף הדואר המלכותי הדרומי ביותר בעולם.
בשנים 1947–1948 חקרה את חצי האי משלחת חקר אמריקאית פרטית ((Ronne Antarctic Research Expedition (RARE) בראשותו של הנורווגי פין רון (Finn Ronne)‏. במהלך השנה הגאופיזית הבינלאומית (מ-1 ביולי 1957 ועד 31 בדצמבר 1958) ניתנה תשומת לב לאזור והוקמו בו תחנות מחקר קבועות.
אמיליו מרקוס פלמה, האדם הראשון שנולד ביבשת אנטארקטיקה (7 בינואר 1978) בא לעולם בתחנת המחקר הארגנטינית בסיס אספרנסה.
שינויי אקלים

חצי האי רגיש ביותר להשפעות של ההתחממות העולמית, כאשר צפונו רגיש יותר. בכל עשור בחמישים השנים האחרונות עלתה הטמפרטורה הממוצעת בחצי האי בחצי מעלת צלזיוס בשנה. בין 1947 ל-2006 הצטמצמו כל מדפי הקרח סביב חצי האי בשטחם וחלקם התפרקו כליל כתוצאה מההתחממות.
ההתחממות היחסית של מי הים והגידול בלחות משפיעים על הביומסה ובפרט על הפיטופלנקטון במי האוקיינוס, המהווה את תחתית שרשרת המזון העולמית שכמותו בסביבות צפון חצי האי פחתה ב-12% ב-30 השנים האחרונות.