stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יום שבת העקוב מדם
פרסום התצלום

יום לאחר ההפצצה, פיתח וונג את התשליל, והראה את התמונות לעורכים בעיתונות הסינית שהתרשמו מהן עמוקות. התשליל הועבר על ידי ספינת חיל ים אמריקאית למנילה שבפיליפינים וממנה נשלח על ידי מטוס של חברת פאן אמריקן וורלד איירווייז לניו יורק. לאחר שבועיים, התמונה התפרסמה בכלי תקשורת רבים בארצות הברית ואף הוקרנה בפני צופי הקולנוע ברחבי אמריקה לפני הקרנת סרטים. התצלום נודע במספר שמות כגון "התינוק הסיני", "התינוק הסיני חסר האם", "התינוק בתחנת הרכבת בשאנגחאי" ו"תינוק שאנגחאי". ב-14 באוקטובר 1937, העריך מגזין לייף כי 136 מיליון איש צפו בתצלום זה.
השפעה > השפעה פוליטית וציבורית

לתצלום היו השלכות היסטוריות. פרסומו גרם לארצות הברית, לבריטניה ולצרפת לגנות באופן רשמי את יפן. הסנטור האמריקאי, ג'ורג' נוריס (George W. Norris) טען בעקבות התצלום כי יפן היא אכזרית וברברית. פרסום תצלום זה עורר באמריקאים זעם רב כלפי יפן וגרם לרבים מהם (שהיו עד לאותה עת אדישים למתחולל בסין) לתפוס את סין כקורבן ולחוש עוינות כלפי יפן. התצלום המחיש לרבים את זוועות מלחמת סין–יפן השנייה וסימל בעבורם את חוסר האונים של סין ואת האכזריות של יפן. התצלום הפך לאחד התצלומים המפורסמים ביותר של שנות ה-30 של המאה ה-20 ולאחד מתצלומי המלחמה הידועים ביותר. לפי מגזין טיים, תצלום זה הוא אחד מתצלומי העיתונות הבולטים בכל הזמנים והפצתו המחישה את הכוח הרב שיש לתמונה אחת על דעת הציבור.
ארבע שנים לאחר פרסום התצלום, אמריקה ויפן נכנסו למלחמה.
השפעה > השפעה על הצלם

לאחר פרסום התצלום, גורמי ממשל יפן טענו כי הוא מזויף, והציעו פרס כספי בגובה 50,000 דולר למי שיסגיר את הצלם לידיהם. למרות הסיכון, המשיך וונג לתעד את המלחמה בסין, אולם לאחר מספר איומים קונקרטיים על חייו, נמלט עם משפחתו להונג קונג. וונג המשיך לעבוד כצלם עד שנת 1970. ב-9 במרץ 1981, בגיל 81, מת מסוכרת בטאיפיי.
הכרה

התצלום נבחר על ידי מגזין לייף כאחת מעשר התמונות של שנת 1937.
בשנת 1994, התצלום נכלל בספר "100 התמונות ששינו את העולם" (אנ') של מגזין לייף.
בשנת 2016, מגזין טיים כלל תצלום זה ברשימת 100 התמונות המשפיעות ביותר בעולם בכל הזמנים.
ראו גם

פאן טי קים פוק
צילום מלחמה
הערות שוליים

1 2 3 4  John Faber, Great News Photos and the Stories Behind Them, P 74, 1978
1 2 3 4  Bloody Saturday - a crying Chinese baby amid the bombed-out ruins of Shanghai's South Railway Station, 1937, Rare Historical Photos
1 2 3 4 5  Bloody Saturday, Famous Pictures Project
1 2 3 4 5  The Shanghai Baby – The True Story Behind One of History’s Most Dramatic Photos, MilitaryHistoryNow.com, 15 April, 2016
1 2  100 Photographs: The Most Influential Images of All Time, TIME Magazine, October 18, 2016
התינוק ברציף עם אדם וילד נוספים
התינוק מקבל טיפול ראשוני בזירה
יורם זק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 בנובמבר 1970 (בן 53) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
יורם זק (נולד ב-21 בנובמבר 1970) הוא במאי טלוויזיה, עורך ומפיק ישראלי. בין השנים 2008–2017 היה במאי ועורך התוכנית "האח הגדול", והעניק את קולו לדמות "האח הגדול". בשנת 2019 העניק את קולו לדמות "האיש שבקיר" לתוכנית הריאליטי 2025, שאותה יצר בשיתוף עם ארז טל (שהנחה בעצמו את "האח הגדול") ושודרה בערוץ קשת 12.
ביוגרפיה

זק נולד, גדל והתחנך ברמת אביב שבתל אביב, בנם של הזמרת עדי עציון-זק והפסנתרן יונתן זק, והאח התאום של השחקנית עלמה זק. במהלך שירותו הצבאי היה טנקיסט בחיל השריון, אך נפצע ואיבד אצבע, והפך למפיק להקות צבאיות. לאחר שחרורו מן הצבא למד ב"בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה".
עשייה טלוויזיונית

זק היה אחד הבמאים של התוכנית "החרצופים", ששודרה בין השנים 1996–2001.
בשנת 2003 ביים בערוץ ביפ את התוכנית "פיני הגדול". בין השנים 2004 ו-2005 שודרה סדרת הספין אוף "פיני הגדול – אסיר מס' 1", שאף אותה ביים.
ב-2005 ביים וערך למשך תקופה את התוכנית "ארץ נהדרת". כמו כן שודרו בערוץ 2 הסדרות התיעודיות "החבילה" (2004) שאותה הפיק ו"עשרת הדיברות" (2006–2007) בהגשת רונאל פישר ובבימויו של זק.
בשנת 2007 עלתה לשידור בערוץ 2 התוכנית "מונית הכסף", שאותה ערך, הפיק וביים.
בשנת 2008 ביים זק את סרט הטלוויזיה "ריטה מדברת על הכל". בנוסף, יצר את הסרטים התיעודיים "אדוני ראש המועצה" ו"אגדת דשא מיקרונזיה", ואף ניהל את המחלקה הדוקומנטרית של זכיינית השידור "קשת".
בשנים 2008–2017 שימש זק בתפקיד עורך ובמאי התוכנית "האח הגדול" וגם העניק את קולו לדמות "האח הגדול".
בפברואר 2019 עלתה תוכנית הריאליטי החדשה "2025" אותה יצר בשיתוף עם ארז טל בקשת 12. בנובמבר 2019 הוחלט כי התוכנית לא תחזור למסך עקב חוסר הצלחה.
בנובמבר 2022 עלתה בקשת 12 תוכנית הריאליטי שיצר, "הקבוצה".. בדצמבר 2023, ביים פרק של התוכנית "עובדה" אשר ליוותה את איתי ומיה רגב שנחטפו בטבח בפסטיבל נובה כחלק בטבח שבעה באוקטובר.
עמדותיו

על אופי התוכניות שהוא יוצר אמר בריאיון ל"הארץ": ”כשיצאתי מבית הספר לקולנוע בזתי לכל תרבות הרייטינג, אבל היום אני מבין שזה חלק מהעניין, ואם אני כבר עובד קשה ומשלם מחיר, אני רוצה להיות ראשון ברייטינג”
חיים אישיים

זק נשוי לבמאית איריס אייזנברג ולהם בן ובת.
אחותו התאומה היא השחקנית עלמה זק.
ביקורת

בפברואר 2011, בעונה השלישית של תוכנית "האח הגדול", עורר סערה ציבורית, כאשר במהלך בדיקת סאונד שהושמעה בתוכנית ב-mako, העיר הערה בעלת אופי מיני למתמודדת בתוכנית דנה רון. בעקבות כך יצא לחופשה בת שלושה ימים מהתוכנית, שלאחריהם חזר לתפקידו. בתום העונה ביקש שלא להמשיך בתפקידיו בתוכנית, אך לבסוף חזר בו. עם סיומה של העונה העשירית (כולל VIP) של התוכנית ב-2017, והעברת הבעלות של התוכנית לזכיינית "רשת", סיים את תפקידיו. באוקטובר 2018 נקבע בגישור בין הצדדים כי קשת וזק עצמו ישלמו לרון פיצוי בגובה מיליון שקלים.
בנובמבר 2017 פרסמה העיתונאית הדס שטייף הודעת דואר אלקטרוני, ששלח זק לעובדי הזכיינית קשת בשנת 2010, וכללה תוכן מיני. בתגובה דרשה קואליציית שותפות, המאגדת 15 ארגוני נשים, את פיטוריו.
הערות שוליים

1 2  דורון חלוץ, ככה זה עובד (עלינו), באתר הארץ, 25 בפברואר 2010
↑  ניר וולף, כולנו השתקנו את "הקבוצה" כמו שאנחנו עושים בווטסאפ, באתר ישראל היום, 30 בנובמבר 2022
↑  ynet, האח הגדול מטריד בגדול, באתר ynet, 12 בפברואר 2011
↑  רועי ברק, ‏הייתה דנה רון? יורם זק חוזר לביים "האח הגדול", באתר גלובס, 18 ביולי 2011
↑  ערן סויסה, יורם זק חוזר ל"האח הגדול", באתר nrg‏, 18 ביולי 2011
↑  שינוי דרמטי ב"האח הגדול": זו המחליפה של יורם זק, באתר nrg‏, 6 ביולי 2017
↑  ערן סויסה, "טעיתי": יורם זק מגיב על פרשת המייל הפוגעני, באתר ישראל היום, 6 בנובמבר 2017
קים סי-היאון

זהו שם קוריאני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

 לידה:  5 באוגוסט 1999 (בת 25) בונדנג-גו, קוריאה הדרומית
 מדינה:  קוריאה הדרומית
 כינויים נוספים:  סיהיון
 ידועה בשל:  אוורגלו
 תקופת הפעילות:  מ-2019
 עיסוק:  זמרת, מנחת טלוויזיה
קים סי-היאון (בקוריאנית 김시현; נולדה ב-5 באוגוסט 1999) היא זמרת ומנחת טלוויזיה מקוריאה הדרומית. היא חברה בלהקת הבנות אוורגלו, שחתומה בחברת התקליטים הקוריאנית יואואה אנטרטיינמנט, דרכה הוציאה מספר אלבומי סינגל ומיני-אלבומים.
ביוגרפיה

קים נולדה ב-5 באוגוסט 1999, בבונדנג-גו, שבקוריאה הדרומית. את הקריירה המוזיקלית שלה החלה בשנת 2019, תוך שהיא ניסתה כורחה גם בעולם הטלוויזיה כמארחת בתוכנית טלוויזיה שמשודרת בחסות MTV וזאת, בנוסף לכך שהשתתפה בעצמה בכמה תוכניות טלוויזיה כמתחרה.
קריירה > בכורה מוקדמת

קים התחרתה בעונה הראשונה של תוכנית הטלוויזיה "Produce 101", שנועדה לעזור לאמנים צעירים לפתח את הקריירה המוזיקלית שלהם. היא סיימה במקום ה-40 ואז חתמה על חוזה הקלטות ביואואה אנטרטיינמנט. בשנת 2018,הצטרפה קים לעונה השלישית של תוכנית הטלוויזיה "Produce 48", לצד יירן שבעתיד הפכה לחלק מלהקת הבנות אוורגלו ולצד חברות נוספות. קים הודחה, לאחר שהגיעה למקום ה-27.
קריירה > 2019–הווה: הופעת בכורה עם אוורגלו ופעילויות סולו

את ההופעה הראשונה שלה עם אוורגלו ב-18 במרץ 2019 עשתה קים, כאשר הוציאה ביחד עם הלהקה את הסינגל אלבום הראשון שלה, Arrival of Everglow, מתוכו יצא לאור הסינגל המוביל "Bon Bon Chocolat". השיר לווה בווידאו קליפ מצליח שעזר בקידום שלו.
ב-7 בפברואר 2020 נבחרה קים כ-MC במסגרת תוכנית הטלוויזיה של MTV‏ "The Show", שעלתה לאקרנים בסמוך לכך. קים מנחה שם לצד קים מין קיו.
פילמוגרפיה > תוכניות טלוויזיה

| שנה | שם | תפקיד | רשת | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2016 | "Produce 101" | מתחרה | Mnet | מקום 40 |
| 2018 | "Produce 48" | מתחרה | Mnet | מקום 27 |
| 2020 | "The Show" | MC | SBS MTV | עם מינקיו וג'ואיון |
הערות שוליים

↑  Produce 101 S.1: Where Are They Now? - ㅡ Kim Sihyeon - Wattpad, www.wattpad.com
↑  This "Produce 48" Contestant Is Receiving A Lot Of Attention For Looking Like Suzy, Koreaboo, ‏2018-05-10 (באנגלית)
↑  더 쇼, SBS (בקוריאנית)
↑  "개인연습생 김시현 엉뚱발랄 피치 소녀 자기 소개". tv.naver.com.
↑  "everglow金施贤是谁 金施贤个人资料背景年龄被扒". lvshiwu (בקוריאנית). 8 במרץ 2019. נבדק ב-8 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "에버글로우 시현·이런, '프듀48' 후 첫 공식 활동…SNS '활발'". entertain.naver.com. 22 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Produce48 練習生激似秀智爆紅！ 網友一驚：她參加過第一季". 東森新聞雲. 2018-05-12.
↑  "에버글로우, 트랙리스트 공개…타이틀곡 '봉봉쇼콜라' 관심 UP". Naver (בקוריאנית). 9 במרץ 2019. נבדק ב-10 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "[포토] 에버글로우 '미소 유발 포즈'". Naver (בקוריאנית). 21 במרץ 2019. נבדק ב-21 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "樂華推出新女團EVERGLOW 《Produce 48》王怡人、金施贤確定加入". 香港01. 2019-02-19.
↑  "'더쇼', 더보이즈 주연·에버글로우 시현·김민규 MC 발탁 [공식]". TV Report. 7 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| אוורגלו |
| --- | --- | --- |
| אי:יו • סיהיון • מיה • אונדה • איישה • יירן   דיסקוגרפיה | אי:יו • סיהיון • מיה • אונדה • איישה • יירן   דיסקוגרפיה |  |
| מיני-אלבומים | Reminiscence • -77.82X-78.29 • Return of the Girl |  |
| אלבומי סינגל | Arrival of Everglow • Hush • Last Melody |  |
| סינגלים | "Bon Bon Chocolat" • "Adios" • "Dun Dun" • "La Di Da" • "First" • "Pirate" |  |
| שירים אחרים | "Hush" • "You Don't Know Me" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0005 1421 8884  MusicBrainz: 6b4ed208-cf27-4a94-a831-4e40df0b62b8  NLK: KAC2021R6714  VIAF: 5500163877677646060000   WorldCat (עם VIAF): 5500163877677646060000
זיו קורן

| --- | --- |

זיו קורן (2024)
 לידה:  13 ביולי 1970 (בן 54) ישראל רמת גן, ישראל
 לאום:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  תלמה ילין 
 תחום יצירה:  צילום
 זרם באמנות:  צילום עיתונות, צילום צבא וצילום דוקומנטרי
 בן או בת זוג:  גלית גוטמן (1996–2013) 
 מספר צאצאים:  3
 www.zivkoren.com
 
קורן בעת צילומים במבצע עמוד ענן, נובמבר 2012
זיו קורן (נולד ב-13 ביולי 1970) הוא צלם עיתונות ודוקומנטרי ישראלי.
ביוגרפיה

זיו קורן נולד ברמת גן, למד אמנות פלסטית בתלמה ילין.
את דרכו כצלם החל במהלך שירותו בצה"ל כצלם צבאי.
קריירה

מיד לאחר שחרורו מהצבא, עבד כצלם בלשכת העיתונות הממשלתית.
לאחר מכן, בין השנים 1992–2009 צילם עבור עיתון "ידיעות אחרונות". במקביל, בין השנים 1995–2000 שימש כנציג הישראלי של סוכנויות הצילום הצרפתיות "Sygma" ו-"Gamma", ומ-2002 משמש כנציג סוכנות הצילום "Polaris Images" ועובד כצלם עצמאי. מאז האינתיפאדה הראשונה מתעד קורן את הסכסוך הישראלי-פלסטיני ואף צילם תמונות של פיגועי טרור. משנת 2009 קורן משמש כצלם מערכת של עיתון "ידיעות אחרונות".
כצלם חדשות ודוקומנטרי מתעד קורן נושאים הומניטאריים בארץ ובעולם כמו מצב העוני בישראל, הקונפליקט הישראלי-פלסטיני, אסון הצונאמי בדרום-מזרח-אסיה, אסון רעידת האדמה בהאיטי, מאבק במחלת האיידס בדרום-אפריקה ואחרים. בנוסף קורן מתעד את צה"ל וכוחות הביטחון מזה כ-20 שנה בפעילויות מבצעיות שוטפות ובמבצעים מיוחדים. בשנת 2009 תיעד קורן בפרויקט מיוחד פעולות ואימונים של הימ"מ - יחידת העילית של משטרת ישראל ללוחמה בטרור. ביולי 2021 יצא בקמפיין מימון המונים לתקצוב אלבום תמונות עם תיעוד רחב שעשה בתקופת משבר הקורונה בישראל.
במרץ 2022 נסע קורן לסקר את מלחמת רוסיה–אוקראינה. ביום העצמאות ה-74 (2022) פרסם סדרת תמונות נוספת של הימ"מ, בהן נחשף רובה הערד הישראלי, שנקלט בימ"מ. ב-7 באוקטובר 2023 ירד לדרום ותיעד את מתקפת הפתע ותחילת מלחמת חרבות ברזל.
צילומיו של קורן פורסמו במגוון עיתונים בינלאומיים כולל: טיים מגזין, ניוזוויק, סאנדיי טיימס, שטרן, דר שפיגל, Paris Match (אנ'), לה פיגארו מגזין וקוריירה דלה סרה.
צילומיו עטורי הפרסים של קורן נכללו במגוון תערוכות יחיד וקבוצתיות ברחבי העולם, כולל במוזיאון המטרופוליטן בטוקיו, ה-Memorial Museum בספרד והמוזיאון לצילומי מלחמה בקרואטיה ולאחרונה לקח חלק בפרויקט הצילום ההיסטורי War/Photography: Images of Armed Conflict and Its Aftermath במוזיאון לאומנות ביוסטון, ארצות הברית ובתערוכה משותפת במוזיאון MAXXI – המוזיאון הלאומי לאמנויות ברומא, איטליה.
קורן היה נושא הסרט הדוקומנטרי "More than 1000 Words..." (אנ') אשר הוקרן בפסטיבלים ברחבי העולם, ואשר זכה בתריסר פרסי פסטיבל.
עד כה פרסם קורן 22 ספרים ביניהם More Than 1000 Words, Writing with Light, Milestones, Brotherhood, Heartbeat, Shalom Inshallah, Positive, Breathe, Snapshot ואחרים.
חיים אישיים

קורן היה בן זוגה של הדוגמנית ומגישת הטלוויזיה גלית גוטמן ולהם שתי בנות. בשנת 2014 הכיר קורן את סיון גנון, אלמנתו של מאור גנון שנספה באסון הכרמל. קורן וגנון הכירו בפרויקט צילום משפחות הנספים. בשנת 2016 נולדה להם ילדה.
פרסים ודירוגים

1995 - פרס World Press Photo בקטגוריית Spot News על התמונה "אוטובוס מפוצץ".
1997 - פרויקט "תיק ג'סיקה", תיעוד מצולם של עולה חדשה העוסקת בחשפנות, נבחר לאחד מהפרויקטים הדוקומנטריים הטובים ביותר שבוצעו במהלך 1997 על ידי כתב העת "Graphis".
2000 - אחד מ-200 הצילומים הטובים ביותר ב-45 השנים האחרונות מטעם ארגון World Press Photo.
2003 - מקום שלישי בקטגוריית Spot News בתחרות הצילום הבינלאומית Picture of the year International - POYi.
2003 - מקום ראשון בקטגוריית "פורטרטים" בתחרות הישראלית לצילומי עיתונות "עדות מקומית".
2004 - מקום ראשון בקטגוריית "טבע וסביבה" בתחרות הישראלית לצילומי עיתונות "עדות מקומית".
2004 - "סמל הולך הביתה" - הפרויקט הדוקומנטרי הטוב ביותר מטעם Photo District News (PDN) USA.
2004 - פרס על מצוינות בצילום בקטגוריית Last Look: A new Leash on Life מטעם Simon Rockower Award, USA.
2005 - מקום ראשון בקטגוריית פורטרטים, מקום שני בקטגוריית חיי יום יום ובקטגוריית חדשות בתחרות הישראלית לצילומי עיתונות "עדות מקומית".
2005 - פרס Luis Valtuena International Humanitarian(הקישור אינו פעיל) עבור הספר הדוקומנטרי "סמל הולך הביתה".
2006 - מקום ראשון על הישג יוצא דופן בקטגוריית צילומי עיתונות בתחרות International Color Award, U.S.A.
2007 - פרס על מצוינות והישגים יוצאי דופן מטעם המכללה האקדמית הדסה.
2008 - "יותר מאלף מילים" - ספר הצילום הטוב ביותר מטעם Photo District News (PDN) USA.
2009 - מקום ראשון בקטגוריית פוליטיקה, מקום שני בקטגוריית חדשות ומקום שלישי בקטגוריית פורטרטים בתחרות הישראלית לצילומי עיתונות "עדות מקומית".
2010 - פרויקט "ימ"מ" - מקום ראשון בתחרות הסיפור המצולם מטעם Photo District News (PDN)] USA.
2010 - מקום שלישי בקטגוריית חיי יום יום בתחרות הישראלית לצילומי עיתונות "עדות מקומית".
2011 - מקום ראשון בקטגוריית פורטרטים ומקום שלישי בקטגוריית חדשות בתחרות הישראלית לצילומי עיתונות "עדות מקומית".
2012 - מקום שני בקטגוריית "חיי יום יום" בתחרות הישראלית לצילומי עיתונות "עדות מקומית".
2013 - מקום ראשון בקטגוריית "תרבות ואמנות" ומקום שלישי בקטגוריית "פורטרטים" בתחרות הישראלית לצילומי עיתונות "עדות מקומית"
2015 - Writing With Light - ספר הצילום הטוב ביותר מטעם Photo District News (PDN)] USA.
2016 - Writing With Light - ספר הצילום הטוב ביותר מטעם Rendez-vous Image Award], France.
2016 - Writing With Light - ספר הצילום הטוב ביותר מטעם Picture of the Year International - POYi.
תערוכות יחיד

"תיק ג'סיקה" - מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, ישראל (1999)
"לואיי מרעי, סמל, הולך הביתה" - מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, ישראל (2003); בית האמנים, טוקיו, יפן (2004)
"Shooting for the Truth" - מרכז הצילום בפאלם ביץ', קליפורניה, ארצות הברית (2006)
"More Than 1000 Words" - גלריית סיסרו, ברלין, גרמניה (2007); מוזיאון מטרופוליטן, טוקיו, יפן וגלריית BankART, יוקוהמה, יפן (2008)
"Presso lo Spazio Krizia - "Tel Aviv Photographs - מילאנו, איטליה (2009)
"Brotherhood" - תערוכה נודדת בשש ערים בארצות הברית (2010)
"Aftershock" - מתחם התחנה, תל אביב, ישראל (2010)
"Milestones" - אורבן גלרי, תל אביב, ישראל (2010)
"שלום אינשאללה" - SCSC סטוקהולם, שוודיה (2011)
"Heartbeat" - מתחם התחנה, תל אביב, ישראל (2012)
"Tel Aviv Moments" - יוקהמה, יפן (2012); ריגה, לטביה סנט פטרסבורג, רוסיה (2013)
"Heartbeat" - בנין האו"ם, ז'נבה, שווייץ (2014)
"Writing with Light" - רידינג, תל אביב, ישראל (2014); הגלריה הלאומית, בנגקוק, תאילנד ומרכז התערוכות, האנוי, וייטנאם (2015); גלריית דייטה, יאנגון, מיאנמר (2016)
תערוכות קבוצתיות

"World Press Photo" - תערוכה נודדת בעולם (1995)
"Memorial Map" - תערוכה לזכרו של יצחק רבין ז"ל, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, ישראל (1997)
"F.I.A.P" - ראשון לציון, ישראל (1998)
"יצחק רבין" - מרכז עינב, תל אביב, ישראל (1999)
"מאה שנות צילום בישראל" - מוזיאון ישראל, ירושלים, ישראל (2000)
"Israel" - פסטיבל צלמי העיתונות, פרפיניאן, צרפת (2001)
"Wandering Library" - ביאנלה לרגל 50 שנה, ונציה, איטליה (2003)
"Big Small Moments" על שמעון פרס, מוזיאון העיצוב חולון, ישראל (2003)
"עדות מקומית" - מגדלי עזריאלי, תל אביב, ישראל (2003)
"Sensitivity & Determination" - תערוכה בינלאומית נודדת בארצות הברית (2006)
"Disengagement" - מוזיאון תל אביב, ישראל (2006)
"War Stricken Regions of the Mediterranean" - פסטיבל הצילום באתונה, יוון (2008)
"Canon Ambassadors - Shooting for the Top" - גלריית Gettyimages לונדון, אנגליה (2009)
"Lianzhou International Photo Festival 2009" - סין (2009)
"War Photography" - המוזיאון לאמנות גבוהה, יוסטון, ארצות הברית (2012); מוזיאון לאמנות בברוקלין, ארצות הברית (2014)
"Ethiopia's Ancient Salt Trade" - המוזיאון הבינלאומי לאמנות, רומא, איטליה (2015)
ספריו

תמונת מצב - צילומי חדשות מהשנים 1993–1995 (1995)
תיק ג'סיקה - מהגרת רוסיה חשפנית בתל אביב (1998)
אבנים ודגלים - הקונפליקט הישראלי-פלשתינאי (עם אורי ליפשיץ) (2002)
לואיי מרעי, סמל, הולך הביתה- חייל פצוע בתהליך שיקום (2003)
More Than 1000 Words - עשור לקונפליקט (2007)
Brotherhood - כוחות ההגנה הישראלים (2009)
ימ"מ - היחידה הישראלית ללוחמה בטרור (2009)
Aftershock - אחרי רעידת האדמה בהאיטי (2010)
Milestones - אוסף צילומים מפרויקטים שונים (2010)
שלום אינשאללה - סטוקהולם, שוודיה (2011)
פוזיטיב+ - איידס בקוואזולו נטל, דרום אפריקה (2011)
Heartbeat - עשרים שנה לבית החולים לילדים שניידר (2012)
דובדבן - יחידת העילית ללוחמה בטרור של צה"ל (2012)
Writing with Light - צילומי שחור-לבן כרך 1+2 (2014)
לנשום - (2021)
שבעה באוקטובר - (2024)
הערות שוליים

↑  אתר canon-europe.
↑  דף הפרויקט ב־-YouTube.
↑  רן בוקר, זיו קורן מציג: "קורונה ברבע מיליון תמונות", באתר ynet, 18 ביולי 2021
↑   "לא האמנתי שאני מצלם את זה": זיו קורן חוזר לזוועות 7 באוקטובר, סרטון בערוץ "חדשות 13", באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273314  NLI: 987007263800905171  GND: 132951738  ISNI: 0000 0000 3539 5058  LCCN: n96094497  PIC: 338227  RKD: 389705  SUDOC: 233552278  ULAN: 500483478  VIAF: 28801006   WorldCat (עם VIAF): 28801006
מחנה אם שטאו

| --- | --- |

גדרות מחנה אם שטאו על רקע נהר טרווה Trave
 מידע כללי
 סוג:  מחנה עקורים
 מדינה:  שלזוויג-הולשטיין שבצפון גרמניה.
 מחוז:  ליבק-קיקניץ
 מחנות נלווים:  מחנה פפנדורף
 תאריכים
 תאריך הקמה:  1934
 תאריך סגירה:  1951
 תאריך שחרור:  2–5 בנובמבר 1947
 אוכלוסייה
 צבא משחרר:  כח הכיבוש הבריטי שבגרמניה
 השתייכות האסירים:  ב־8 בספטמבר 1947 נכלאו במחנה 1484 מעפילי אוניית המעפילים אקסודוס 1947 שהגיעו לגרמניה על אוניית הגירוש אמפייר רייבל
 נתונים
 שימור היסטורי:  אין, נכון לאוגוסט 2020
 קואורדינטות:  53°53′59″N 10°46′11″E﻿ / ﻿53.8996°N 10.7696°E﻿ / 53.8996; 10.7696
  (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניאם שטאו(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניאם שטאו(למפת שלזוויג-הולשטיין רגילה) קיל ליבק פלנסבורג נוימינסטר נורדרשטט אלמסהורן פינברג איצהו מקלנ. מערב פומרניה  סקסוניה התחתונה המבורג דנמרקאם שטאו(למפת שלזוויג-הולשטיין מוגדלת) קיל ליבק פלנסבורג נוימינסטר נורדרשטט אלמסהורן פינברג איצהו מקלנ. מערב פומרניה  סקסוניה התחתונה המבורג דנמרקאם שטאוhe
 
חצי האי הריניזל, מרינה אם שטאו וגשר הגברים
מחנה אם שטאו (בגרמנית: Lager Am Stau) הוא מחנה בו שהו מעפילי אוניית אקסודוס בחודשים ספטמבר ואוקטובר 1947. הוא היה במלחמת העולם השנייה מחנה עבודות כפייה של האס אס, בחצי האי הרנאינזל (גר') במחוז ליבק קיקניץ, שבגדה הדרומית של נהר טרווה (גר') מצפון לעיר המדינה ההנזית ליבק. מיקום המחנה היה במקום בו נכנסת כיום מנהרת הגברים התת-קרקעית (גר') אל מתחת לפני אדמה וחוצה את נהר טרווה מתחת למי הנהר.
ההיסטוריה של האזור

חצי האי הרנאינזל הוא תוצאה של עבודות להטיית זרימה וויסות של הנהר טרווה שנעשו במאות ה־19 וה־20. משנת 1851 ועד שנת 1909 חציית הנהר נעשתה באמצעות מעבורת כבלים ידנית שנקראה מעבורת הגברים (גר'). בשנת 1901 הורחב הנהר טרווה המתפתל כדי להקל על השטים בנהר בניווט והשיט לנמל ליבק. באותה הזדמנות גם יישרו את מסלול הנהר. במהלך העבודות להרחבת ערוץ הנהר הוקם בשנת 1902 גשר הגברים. במהלך עבודות אלה נוצר חצי אי חדש הרנאינזל.
ההיסטוריה של האזור > מעבורת הכבלים

מעבורת הגברים (גר') החלה לפעול במקום החל משנת 1850 אף על פי שבספרות מוזכרות מעבורות במקום כבר החל משנת 1190. המעבורת פעלה עד שנת 1909. בשנת 1901 החלו לבנות במקום המעבורת את גשר הגברים (גר').
ההיסטוריה של האזור > גשר הגברים

גשר הגברים (גר') נבנה בשנים 1901–1902. בחודש אפריל 1902 הגשר החל לפעול במקביל למעבורת הגברים. הגשר מסוג מדפי כביש מתרוממים אפשר מעבר אניות בנהר טרווה. גובה הגשר מעל מי הנהר כשמדפי הכביש מורדים ומאפשרים נסיעה מעל לגשר, הגיע לגובה 22 מטר כך שברוב המקרים לא היה צורך להרים את מדפי הכביש. הגשר נפתח רק במקרים שאניות הגבוהות מעל ל־22 מטר עברו בנהר. על הגשר יכלו לעבור משאיות במשקל עד 40 טון. לאור כשלים רבים ותקלות רבות בגשר באוגוסט 2005 הופעלה מנהרת הגברים שעברה מתחת למי הנהר. עד ספטמבר 2006 נהרס הגשר לחלוטין. שרידיו נראים כיתדות הבולטות מעל פני מי הנהר.
מחנה אם שטאו בחצי האי היה צומת דרכים עמוסה במלחמת העולם השנייה ואחריה. לפני בניית המנהרה. כביש B 75 עבר על חצי האי ואז חצה את הנהר מעל גשר הרנברוק (גר').
ההיסטוריה של האזור > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה, מחנות הפליטים פלנדר הראשון, השני והשלישי ומחנה ניקולאוס היו החשובים במחוז הרנוויק (גר') הנמצא בגדה הצפונית של נהר טרווה. במחנות אלה שוכנו כ־18,000 פליטים שהובאו מהשטחים המזרחיים הגרמניים לשעבר. רבים מהם הובאו למקום על ידי הנאצים למחנות לעבודות כפייה. הם עבדו במסגרת עבודות הכפייה, במספנת פלנדר שייצרה אניות וצוללות לצי הנאצי או בתעשיית הדגים. "מחנה אם שטאו Lager Am Stau", שהוקם על ידי ה־אס.אס. בגדה הדרומית של נהר טרווה, שימש גם הוא כמחנה לעבודות כפייה בחצי האי הרנינזל. עם סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 חצי האי והמחנות שבו היו בשימוש הצבא הבריטי, כמחנות עקורים לעקורים פולנים, שחלקם הוחזרו למולדתם בניגוד לרצונם. בסתיו 1947 חלק מהמחנה שימש למגורי חיילים בריטים. כמו במחנה פפנדורף שביער וולדהוסנר, הצבא הבריטי ניצל את מחנה ה-SS שהיה במקום, כדי לאסור ולעצור בו את מעפילי אוניית המעפילים אקסודוס-1947, שהובאו לגרמניה כמעפילים על ידי הבריטים ב־8 בספטמבר 1947 במסגרת מבצע אואזיס, לאחר שאוניית המעפילים שלהם נעצרה בלב ים במרחק של כ־20 מייל מערבית לעזה.
לאחר סגירת מחנות הכפייה ומחנה המעצר הבריטי, התגבשה בחצי האי הרנינזל התיישבות של תושבים שניצלו את צריפי המחנות שהיו במקום להקמת מושבת צריפים חד משפחתיים.
החל משנת 1991 עם סגירת מפעלי הברזל והפלדה בגדה הצפונית של נהר טרווה התחיל תהליך של ניקוי האזור ממפעלי התעשייה הכבדה כדי להפוך את האזור למרכז טכנולוגי, התומך בחברות טכנולוגיות וסטארט-אפים צעירים. בהתאם למגמה זו חצי האי הרנינזל הוכרז כאזור לבנייה כפרית של בתים חד משפחתיים ואזור קייט, שייט וספורט. מסביב לחצי האי נבנו מרינות, מעגנים ליכטות ומגרשי ספורט.
מחנה מעפילי האקסודוס 1947 > היסטוריה

בשנת 1947, במסגרת מבצע אואזיס מעפילי אוניית המעפילים "יציאת אירופה תש"ז - "אקסודוס-1947"", אשר גורשו על ידי הבריטים מארץ ישראל, לגרמניה דרך נמל המבורג. המעפילים שהיו על אוניית הגירוש אמפייר רייוול ירדו בנמל המבורג ללא התנגדות, לשביעות רצונם של הבריטים. על כן הם הובלו למחנה נח יותר ממחנה פפנדורף, אל מחנה אם שטאו. הבריטים הובילו את המעפילים מהמבורג ברכבות משא עד לתחנת הרכבת ליבק-קיקניץ ומשם במשאיות למחנה אם שטאו. ב־8 בספטמבר 1947, הובאו ונכלאו 1484 מעפילי האקסודוס למחנה אם שטאו. אף על פי שעל פי בדיקות הצבא הבריטי המחנה היה מותאם רק ל־1,000 בני אדם. רוב המעפילים, נשארו במחנה עד 2 בנובמבר 1947. רובם היו צעירים ובני נוער יוצאי הונגריה, צפון אפריקה ופולין.
עד הגעת מעפילי האקסודוס, מחנה אם שטאו כבר פונה מיתר העקורים, שבויי המלחמה הפולנים והגרמנים וכמו כן מחיילים בריטים שגרו בו לאחר המלחמה. סביב המחנה נבנתה גדר תיל רחבה. המחנה אובטח על ידי כלבים ושומרים בריטים, שהוצבו על מגדלי שמירה שכללו זרקורים.
בחורף, בין 2 ל־5 בנובמבר 1947 הועברו רוב מעפילי האקסודוס ממחנה אם שטאו למחנה הצי הנאצי לשעבר בווילהלמסהאפן-זנגווארדן – כיום קסרקטין הצי הגרמני – האדמירל ארמין צימרמן, משום שצריפי העץ במחנה לא היו מתאימים למגורים בתנאי החורף, שבצפון גרמניה.(ראו טבלת אקלים בהמשך)
מעפילי האקסודוס שעדיין נשארו במחנה עזבו אותו לאחר הכ"ט בנובמבר 1947, במסגרת עלייה ד' על בסיס סרטיפיקטים מזויפים. רוב תושבי המחנה עלו לארץ ישראל באביב 1948 עם הקמת מדינת ישראל והכניסה החופשית אליה.