stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מינטונס
היסטוריה > אמצע התקופה הוויקטוריאנית

בשנת 1849 מינטון העסיקה כמנהל אמנותי קרמיקאי צרפתי צעיר לאון ארנו, שנשאר בחברת מינטון עד 1892. מינוי יזום זה ואחרים אפשרו לחברה להרחיב מאוד את מגוון המוצרים שלה. ארנו הוא זה שהגדיר את נוסחת זיגוג האבץ ששימש למיוליקה והנדירה את מינטון מזוגגת אבץ יחד עם אמייל התחמוצת המתכתית שבזיגוג שבו הוא נצבע. הוא גם פיתח את זיגוגי העופרת הצבעוניים ואת טכנולוגיית הכבשן עבור כלי פאליסי מזוגגים עופרת המוצלחים ביותר של מינטון. שנקראו מאוחר יותר גם 'מיוליקה'. מוצר זה שינה את הרווחיות של מינטון במשך שלושים השנים הבאות. מיוליקה מזוגגת אבץ מינטון חיקה את התהליך והסגנון של מאיוליקה מזוגגת אבץ האיטלקית מתקופת הרנסאנס, התוצאה הייתה עיטור עדין צבוע במברשת בזיגוג על קרקע לבנבנה אטומה. זיגוג צבעוני במינטון מעוטר כלי פאליסי/מיוליקה השתמש בתהליך קיים משופר בהרבה ועם מגוון מורחב של זיגוגי עופרת צבעוניים שהוחלו על גוף הביסקוויט ונשרף בתנור. שני המוצרים הושקו בתערוכה הגדולה של 1851. יחד עם המיוליקה של מפעלים אנגליים רבים אחרים, כולם מקובצים כעת כמיוליקה ויקטוריאנית. הזיגוגים הצבעוניים של כלי פליסי הפכו למרכיב עיקרי של מינטון, כמו גם הועתקו על ידי חברות רבות אחרות באנגליה ומחוצה לה.
בעשרים וחמש השנים הבאות פיתחו מינטונס מספר התמחויות חדשות בעיצוב ובטכניקה, בעוד הייצור של סגנונות מבוססים נמשך ללא הפוגה. כמו בסבר עצמה (אנ'), ובמפעלים רבים אחרים, סחורה שמזכירה את פורצלן סבר של המאה ה-18 הפכה לפופולרית בערך משנות ה-30 של המאה ה-19, וארנו שיכלל את צבעי הקרקע הכחול והוורוד של מינטונס, חיוניים לסגנון סבר.
היסטוריה > סוף התקופה הוויקטוריאנית והמאה ה-20

מאמצע שנות ה-90 ואילך, מינטונס תרם תרומה חשובה לקרמיקה בסגנון אר-נובו עם מגוון נאה של כלי מיוליקה רבים שעוצבו על ידי בנו של מארק-לואי סולון, ליאון סולון ועמיתו ג'ון וואדסוורת'. ליאון סולון נשכר על ידי מינטון לאחר שעבודותיו פורסמו במגזין העיצוב בעל ההשפעה העצומה The Studio והוא עבד בחברה בין השנים 1895–1905, כולל תקופה קצרה כארט דירקטור. סולון הציג עיצובים שהושפעו מתנועת האמנות של הזצסיון הווינאי, שנוסדה על ידי גוסטב קלימט ואחרים, ומגוון כלי חרס שנעשה בין 1901 ל-1916 לערך סומן כ"כלים זציוניסטים". הוא יוצר בעיקר בטכניקות תעשייתיות ששמרו על מחיר זול יחסית והיה מכוון לשוק הרחב. המגוון התרכז בפריטים שנרכשו בנפרד או בזוגות, כמו כדים או אגרטלים, ולא בסטים של כלי שולחן מלאים.
מורשת > ארכיון מינטון

ארכיון מינטון כולל ניירות וציורים של העיצובים, הייצור והעיצובים של מינטונס. הוא נרכש על ידי חברת אחזקות אירית (אנ') בשנת 2005 יחד עם נכסים אחרים של קבוצת רויאל דלטון (אנ'). בשלב מסוים נראה היה שהארכיון יהפוך לחלק מאוסף מוזיאון ודג'ווד. באירוע, הארכיון הוצג על ידי קרן האמנות לעיר סטוק-און-טרנט, אך היה צפוי שחומר מסוים יוצג בברלאסטון (אנ'), כמו גם במוזיאון הקרמיקה ובגלריה לאמנות (אנ').
גלריה

1855
כד עם דמויות רוקדות של ימי הביניים, 1868
צלחת עם יונו, נפטון, מרקורי, סלנה, בערך 1875.
אדנית שתילה, 1880
מושב גן של עלי בננה
צלחת פשטידה עם ראשי ארנבות וברווזים
חלק מרכזי עם כדי שמנת, 1851; חלק משירות הקינוחים שהעניקה המלכה ויקטוריה לפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה
"אגרטל פרומתאוס", 1867, בטכניקות שונות
זוג אגרטלים של פאטה-סור-פאטה מאת מארק-לואי סולון, 1870
מבער קטורת מפואר בטכניקות שונות
ראו גם

Battie, David, עורך, Sotheby's Concise Encyclopedia of Porcelain, 1990, Conran Octopus,מסת"ב 1850292515
גאדן, ג'פרי, סין האנגלית, 1985, בארי וג'נקינס,מסת"ב 0091583004
Savage, George, Pottery Through the Ages, פינגווין, 1959
לקריאה נוספת

אטרברי, פול ובאטקין, מורין, מילון מינטון, מועדון אספנים עתיקים, 1990.
הערות שוליים

1 2  Battie, 168
↑  Battie, 170
↑  the potteries org, Index "M"
↑  Godden, 255-256
↑  Leon Arnoux, 1867, British Manufacturing Industry - Report on Pottery, p.42 "Majolica [tin-glaze earthenware, opaque white surface brush-painted in enamel colours] was produced for the first time by Messrs. Minton, in 1850, and they have been for many years the only producers of this article. The name of majolica is now applied indiscriminately to all fancy articles of coloured pottery. When, however, it is decorated by means of coloured glazes [applied directly to the 'biscuit'], if these are transparent [translucent], it ought to be called Palissy ware ... Messrs. Wedgwood, George Jones, and a few other makers of less importance, are reproducing it more or less successfully. To Messrs. Minton, however, we owe the revival of the ware [the coloured lead glazes ware that they named 'Palissy ware'], which, in connection with [in addition to] their majolica [the tin-glaze product], created such a sensation in the French International Exhibition of 1855."
↑  named after the French Renaissance potter Bernard Palissy (c. 1510 – c. 1589)
↑  "The Democratic Dish: Mintons Secessionist Ware", Minton Archive
↑  "Art Fund helps save the Minton Archive for the nation" (PDF). Art Fund. אורכב מ-המקור (PDF) ב-21 ביוני 2015. נבדק ב-21 ביוני 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Minton Archive saved for the nation" (הודעה לעיתונות).
רצפת אריחים אנקוסטית של מינטון בקפיטול של ארצות הברית, 1856
קבוצה של 5 אריחי פוגן עבור קתדרלת סנט ג'ורג' החדשה, Southwark, 1847-1848, עם נזקי פצצה גרמנית.
קופסת ה-Scessionist Ware, 1906
העתק בכלי פאריאן של פסל החשוב השפחה היוונית של הירם פאוורס, 1849. גובהו כ-37 ס"מ, כאשר המקור היה בגודל טבעי.
סאליף קייטה (מוזיקאי)

| --- | --- |

 לידה:  25 באוגוסט 1949 (בן 75) Djoliba, מאלי 
 מוקד פעילות:  מאלי 
 תקופת הפעילות:  מ-1984 
 סוגה:  מוזיקה אפריקאית, אפרופופ 
 שפה מועדפת:  מנדה, מנדינג 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  יוניברסל מיוזיק גרופ 
 צאצאים:  ננטנין קייטה 
 פרסים והוקרה:  Victory of the album of traditional musics or musics of the world (2010)  פרס קורה (2004)  All African Music Legend Award (2017) 
 פרופיל ב-IMDb
 
סאליף קייטה (Salif Keita; נולד ב-25 באוגוסט 1949) הוא זמר ומלחין לבקן בינלאומי ממאלי. לאחר מספר מועמדויות בטקס גראמי הוא מוכר ברחבי העולם כ-"קול הזהב של אפריקה" ונחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר בעולם המוזיקה. הוא חי כיום במאלי ונשוי עם מספר ילדים.
שושלת משפחתית

סאליף קייטה, יליד דג'וליבה (Djoliba), כפר בלב מאלי הוא בן למשפחה משושלת מלוכה עתיקה במאלי אשר נהגו לעסוק בחקלאות וציד מקצועי בהתאם לאצילים לפי מסורת המנדה (Mande). מקורות משפחתו מגיעים עד אביו הקדמון האגדי - סונג'טה קייטה (Sunjata Keita), אשר במאה ה-13 ייסד את האימפריה של מאלי שכללה את מאלי, סנגל, גמביה וגינאה. בראיון עמו הסביר סאליף כי "Kei" פירושו מורשת ו-"ta" פירושו "לקחת", כך שמשמעות שם המשפחה -"Keita" היא לקחת שליטה על המורשת.
סגנון מוזיקלי

סאליף קייטה הוא מומחה במקצבים אפריקאיים ונחשב לאחד המייסדים של הז'אנר "אפרו-פופ". המוזיקה שהוא יוצר מושפעת מאוד משורשיו המסורתיים, בין היתר ממוזיקת ג'ליה (jeliya) - מוזיקה מסורתית של בני המאנדה (Mande). עם זאת במהלך הקריירה המצליחה שלו הוא שילב כמעט כל סגנון מוזיקלי אפשרי - ג'אז, רוק, בלוז, מוזיקה צרפתית, מלודיות ספרדיות, אפרו-קובני, מוזיקה ערבית, פופ אירופי, R&B ועוד.
חייו המוקדמים

הולדת תינוק לבקן - בעל מוצא אתני שחור אך עם עור לבן נחשבה שערורייה, במיוחד למשפחה עם מעמד נכבד כמשפחתו. בשנות הקריירה המוקדמות שלו סאליף היה נתון לביקורת נוקבת, ואף נודה והוחרם על ידי משפחתו ואחרים בקהילתו המקומית, בשל הפעילות המוזיקלית שלו אשר נחשבה מנוגדת להתנהגות נאותה ותואמת למעמדו.
בילדותו, סבל סאליף מנידוי חברתי וחווה ילדות קשה וכואבת בשל היותו לבקן. כפרו של סאליף, דג'וליבה (Djoliba), היווה צומת דרכים עבור מוזיקאים מאזורים שונים של מערב אפריקה ואפילו מאירופה. סאליף ידע לנצל את המגוון המוזיקלי שנקרה בדרכו. הוא נחשף לזמרים השרים שירי הלל, יחד עם סגנונות לאומיים ובינלאומיים - כגון ג'אז, רוק, אפרו-קובני, וסגנונות פופולריים מסנגל וגינאה.
סאליף רצה להיות מורה, אבל הוא הוכרז כ"לא כשיר" בשל ראייה לקויה הנגרמה בעקבות לבקנותו, והחליט להפוך למוזיקאי במקום. בחירתו התקבלה בצורה שלילית ביותר על ידי משפחתו, שכן זהו לא עיסוק שהתאים למעמד משפחתו ומורשתו, והחלטה זו היוותה חוסר ציות לחוקים קדומים.
ב-1968 סאליף עזב את ביתו ועבר לעיר הבירה, במקו, (Bamako) שם גר ברחובות ושר בבתי קפה ושווקים, היכן שלא היה ניתן להתעלם מקולו הייחודי. סקסופוניסט בשם טידיאן קונה (Tidiane Koné) הזמין אותו להצטרף ללהקת "The Rail Band of Bamako" שניגנה במסעדת מלון בתחנת הרכבת. עם הזמן, הודות לסאליף, להקה זו הפכה להצלחה גדולה ומשכה קהל עצום, וסאליף הפך לזמר מפורסם. ב-1973 הוא עזב את להקתו והצטרף ללהקת מלון "The Bamako Hotel" שנקראה "Les Ambassadeurs du Motel". להקה זו כללה מוזיקאים ניגרים, מאלים וסגנליים. לקוחות מלון זה היו בינלאומיים והלהקה הייתה בסיבוב הופעות מוצלח בכל מערב אפריקה. באזורים יותר קוסמופוליטניים הוא ולהקותיו ניגנו עבור קהל בינלאומי. הם השתמשו בכלים מערביים והעדיפו סגנון מוזיקלי המקושר יותר לקובה, זאיר וצרפת מאשר מאלי עצמה.
ב-1977 אחמד סקו טורה (Ahmed Sekou Toure), נשיא גינאה באותו זמן, העניק לסאליף את פרס "National Order of Guinea". הלהקה עברה יחדיו לאביג'אן (Abidjan), העיר הגדולה ביותר בחוף השנהב, שהייתה מפותחת יותר מוזיקלית מבמקו, ושינתה את שמה ל-"the Ambassadeurs Internationaux". ב-1978 סאליף הקליט עם "the Ambassadeurs Internationaux" את האלבום "Mandjou" שהיה הצלחה מסחררת. ב-1980 סאליף וחברו ללהקה קנטה מנפילה (Kante Manfila) טסו לאמריקה במימונו של איש עסקים ממאלי, שם שהו שלושה חודשים כדי להקליט שני אלבומים. ב-1984 הוא חזר לבמקו כיוון שאביו הזדקן והוא רצה להיות בקרבת משפחתו. מאוחר יותר בשנה זו, הוא טס לצרפת להופיע בפסטיבל "Musiques Metisses" באנגולם (Angoulème), שם התגלה על ידי הקהל האירופאי. בעקבות הצלחה זו עבר לפרבר מונטריי (Montreuil) בפריז, לב הקהילה המאלית בצרפת, שם הוא חי בצניעות ודיסקרטיות. במשך מספר שנים, לפני שמצא את חברת התקליטים המתאימה עבורו, הוא ניגן במסיבות וחגיגות מסורתיות. ב-1985 מאנו דיבאנגו הזמין אותו יחד עם מספר זמרים אפריקאיים נוספים להקליט את השיר "Tam Tam pour l'Afrique", כסיוע לקורבנות הרעב באתיופיה.
פעילותו למען לבקנים

מוזיקה תמיד הייתה דרך לקרב בין אנשים ולחשוב נושאים ובעייתיות חברתיים. במהלך חייו סאליף קייטה סבל מנידוי, בין היתר בשל לבקנותו. בראיון עמו אמר: "הרבה מהתקיפות והסטיגמות התרבותיות נובעות מבורות, ולכן אני מנצל את מעמדי כאומן מופיע כדי להראות לאנשים שאני נורמלי". עם אחיינית לבקנית זוכת מדליה אולימפית, ילד לבקן, והזיכרון של איבוד אחותו הלבקנית לסרטן העור, נושא זה קרוב מאוד לליבו. בנוסף לשני האלבומים שהוקדשו ללבקנים באפריקה - "Folon" ו-"La Différence", הוא ייסד שני ארגונים שלא למטרות רווח - "SOS Albinos" ב-1990 ו-"The Salif Keita Global Foundation" ב-2005. יתר על כן, הוא הקים בית חולים לחולי סרטן עור במאלי ועזר להעביר ספרי לימוד, משקפיים ואלפי בקבוקים של קרם הגנה ללבקנים אפריקאים. קייטה נלחם עבור לבקנים במשך שנים ואף משתמש במוזיקה שלו כאמצעי למטרה זו, באמרו – "רציתי לחיות את חיי מבלי להתלונן על היותי לבקן, כאילו וזה היה נכות. אבל כיום, כל כך הרבה דברים קורים ללבקנים, טבח והקרבות של בני אדם. זה יותר מדי. הייתי חייב להגיד משהו". דרך מילותיו סאליף קייטה מעניק קול למספר אנשים חסרי קול.
דיסקוגרפיה

Soro - 1987 - Mango
Ko Yan - 1989 - Mango
Amen - 1991 - Mango
Folon - 1995 - Mango
Rail Band - 1996 - Melodie
Seydou Bathili - 1997 - Sonodisc
Papa - 1999 - Blue Note
Mama - 2000 - Capitol
The Best of Salif Keita - 2001 - Wrasse Records
Moffou - 2002 - Universal Jazz France
The Best of the Early Years - 2002 - Wrasse Records
Remixes from Moffou - 2004 - Universal Jazz France
M’Bemba - 2005 - Universal Jazz France
The Lost Album - 1980 (reissued 2005) - Cantos
La Différence - 2009 - Emarcy
2012 - Talé
Un autre blanc - 2018
ניתן למצוא אוספים נוספים זמינים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  The Salif Keita Global Foundation Inc. - About Us, The Salif Keita Global Foundation Inc, ‏2016 (ארכיון)
1 2 3 4  Emmanuel Kwaku Akyeampong and Henry Louis Gates, Dictionary of African biography. Vol. 4, Oxford University Press, 2012
1 2  Daphne Topouzis, Voices from West Africa: Youssou N'Dour and Salif Keita, Africa Report 33 (5), 1988, עמ' 66-69
1 2 3  Salif Keita Biography, Wrasse Records (ארכיון)
↑  Ryan Thomas Skinner, Cultural politics in the post-colony: Music, nationalism and statism in Mali, 1964–75, Africa 82 (4), עמ' 511-534
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Salif Keita - BIOGRAPHY, RFI Musique, ‏January 2010 (ארכיון)
1 2  Craig Harris, Salif Keita Biography, ALLMUSIC
1 2  Judith T. Irvine, Six Impossible Things before Breakfast”: Consistency and" Contradiction in Language Ideology, Proceedings of the Fifteenth Annual Symposium About Language and Society, 2007
↑  Other Grammy Nominees, Los Angeles Times, ‏January 10, 1992
↑  Papa CD music Product Description, cd Universe
↑  Complete list of Grammy nominees, SFGATE, ‏December 8, 2006
↑  Diane Weber Bederman, The Group Scaring Celebs Away From Israel, The Huffington Post, ‏September 9, 2013
1 2 3  Maddie Winchester, The Right to Be White: Fighting the Persecution of Albinos in Tanzania, The Expositor, 2014, עמ' 62-76
↑  Salif Keïta: I had to fight for the right to be me, DAILY NATION, ‏August 27, 2015
↑  Graeme Counsel, Salif Keita discography, Radio Africa
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007422410105171  BIBSYS: 65940  BNE: XX1549726  BnF: cb13922774h (data)  GND: 134650166  ICCU: UBOV508903  ISNI: 0000 0001 0995 8002  LCCN: nr91032646  MusicBrainz: b29a24ff-2c55-437e-867b-1456c9f3f73e  NKC: xx0012789  NLA: 40415336  NSK: 000712906  NTA: 074882082  RERO: 02-A003447254  SNAC: w6934hf6  SUDOC: 059631058  Trove: 1225235  VIAF: 85382135   WorldCat (עם VIAF): 85382135
שוק מחנה יהודה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שוק מקורה 
 מיקום:  מחנה יהודה,  ירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 
 קואורדינטות:  31°47′08″N 35°12′44″E﻿ / ﻿31.78555556°N 35.21222222°E﻿ / 31.78555556; 35.21222222
 www.machne.co.il
  (למפת ירושלים מוגדלת) שוק מחנה יהודה(למפת ירושלים רגילה) שוק מחנה יהודה(למפת הרי ירושלים רגילה) שוק מחנה יהודה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) שוק מחנה יהודה
 
שוק מחנה יהודה
שוק מחנה יהודה הוא שוק מזון וביגוד, מהותיקים בישראל, הנמצא בין הרחובות יפו ואגריפס לצד שכונת מחנה יהודה בירושלים, ומשמש כשוק מזון מרכזי בעיר.
בשוק דוכנים וחנויות רבות, הכוללים דוכני ירקות ופירות טריים, אטליזים, חנויות דגים טריים, מאפיות ומעדניות. יש בשוק גם חנויות לדברי מכולת, תבלינים, מזון אורגני, ממתקים, פרחים, כלי בית, כלי מטבח, כלי עבודה וביגוד, וגם דוכני פלאפל, מסעדות עממיות ומסעדות אתניות.
בעשור השני של המאה ה-21 הפך השוק לאחד מאזורי הבילוי המרכזיים בירושלים וליעד תיירותי חשוב, ולצד הדוכנים הוותיקים הוקמו בו מסעדות יוקרה, בתי קפה ופאבים רבים שפועלים עד שעות הלילה המאוחרות. בתי העסק שבו סגורים בערבי שישי, בשבתות ובחגים.
השוק בתקופה העות'מאנית

שוק מחנה יהודה החל להתגבש אט-אט בשלהי התקופה העות'מאנית בסוף המאה ה-19, כאשר פלאחיות ערביות מן הכפרים ליפתא, דיר יאסין, שייח' באדר וכפרים נוספים ממערב לירושלים, החלו להביא את תוצרתן החקלאית למכירה בדרך יפו, סמוך לשכונת מחנה יהודה. באותה עת היה במקום מגרש ריק ורחב ידיים בבעלות משפחת חיים אהרון ולירו, משפחה יהודית ספרדית אמידה. הפלאחים ניצלו את המרחב הריק כדי להציע את מכולתם הן לעוברי הדרך והן ליושביו היהודיים של גוש הנחלאות הסמוך. הצלחתו של השוק המאולתר הייתה כמעט מתבקשת: יושבי הנחלאות חסכו לעצמם את ההליכה הארוכה עד לשוקי העיר העתיקה המרוחקים, וכך גם יושבי הכפרים הערביים. גבריאל כהן, בן שכונת בית יעקב הסמוכה, תיאר את השוק באותם ימים בספרו "בית אבינו":
היה זה שוק ללא סידורים מיוחדים. סלים ותיבות היו נערמים אלה בצד אלה בשדה הפתוח. מגדלי הירקות והמוכרים, לעיתים קרובות מוֹכרות, ישבו ליד מרכולתם וציפו לקונים. הקונים היו יהודים ואילו המוכרים - פלאחים ערבים מהכפרים הסמוכים לירושלים. וכך עמדו שני העמים אלה מול אלה, דבר אשר שיווה לשוק אופי מיוחד. עקרות בית יהודיות ניסו לדבר ערבית, והפלאחים והפלאחיות הערביות ניסו להיפטר מסחורתם ביידיש. ההמולה הייתה גדולה, ובתוך המולה זו של צעקות, עמידה על המקח, סחר-מכר וקללות, ניסו גם הילדים להפיק תועלת. לא היה קל מזה לסחוב מלפפון טרי, בצל ירוק או עלה חסה טעימים לחיך.
השלטון העות'מאני לא התעניין כלל בשוק ההולך ומתהווה, ולא דאג לתשתיות כלשהן כמו סככות או בורות מים, וגם לא פיקח על המסחר המתקיים בו. יושבי השכונות הסמוכות לשוק – מחנה יהודה ושכונת בית יעקב – נחלצו לא פעם לעזרתם של הפלאחים בימי שרב חמים במיוחד, והשקו אותם במים צוננים. בחלוף הזמן הציבו הפלאחים לעצמם סככות רעועות ודוכני עץ, ובתוך כ-15 שנה הפכו אלה למבני פח ועץ קבועים. אז גם החל להתגבש שמו של השוק – בתחילה נקרא "שוק ולירו", על שם בעל המגרש, אך בהמשך החל להיקרא "שוק מחנה יהודה" על שם השכונה הסמוכה מעבר לכביש.
השוק בתקופת המנדט > תוכנית אשבי

התפנית המשמעותית במראהו ובארגונו של שוק מחנה יהודה התחוללה בתקופת המנדט, שנים ספורות בלבד לאחר שירושלים נכבשה על ידי הבריטים. המושל הראשון של העיר, רונלד סטורס, ראה בשוק חשיבות עליונה בשימור אופייה המסורתי של ירושלים, ובעידוד תושביה לעבוד ולהתפרנס בעצמם, אך לא יכול היה לשאת את מראהו העלוב של השוק, העומד במקום כה מרכזי על אם הדרך לעיר העתיקה. בשל כך מינה את האדריכל ומתכנן הערים צ'ארלס רוברט אשבי לתכנן באופן מסודר את השוק, כך שיכלול תשתיות ביוב, סניטציה, מים זורמים, תאורה, פתרונות לפינוי אשפה וכדומה.
אשבי תכנן שוק מלבני רחב מידות, המוקף בחומה ובה ארבעה שערים גדולים מכל צד. התכנון הציג מערך של עשרות חנויות המקיפות את החצר והצמודות לחומה, ושורות דוכנים מקורים מאורגנים במבנה סימטרי לרוחב החצר הגדולה. כדי לשוות לשוק מראה אוריינטלי, עיצב אשבי את שערי החומה ופינותיה בסגנון מזרחי עם כיפות ושערים קשתיים, ואף ייעד את מרכז השוק לכיכר קטנה ובה סביל מזרחי. בחזית השוק הפונה לדרך יפו תכנן אשבי שדרת עצים שתפריד בין השוק לבין הרחוב.
השוק בתקופת המנדט > שורת חנויות הקבע של ישיבת עץ חיים

בסופו של דבר נגנזה תוכניתו של אשבי, מסיבות תקציביות בעיקר, והשוק המשיך לפעול במתכונתו הישנה בתנאים סניטריים ירודים ובמראה עלוב ומוזנח. אך עם זאת קהל הקונים הלך וגדל, במיוחד לאחר פרעות תר"פ ותרפ"א, כאשר יהודים הססו להיכנס לשוקי העיר העתיקה. במקביל השתנתה גם אוכלוסיית המוכרים בשוק – מפלאחים ערבים לעולים חדשים יהודים ותושבי השכונות, שהתפרנסו ממכירת תוצרת חקלאית ומוצרי מכולת. את המצב הזה ניצלה ישיבת עץ חיים, ששכנה בצמוד למגרש מצד מזרח, בתוך חצר גדולה ורבועה. פרנסי הישיבה יזמו את הקמתה של שורת חנויות בצמוד לחומת החצר ממערב, שפתחיהן פנו אל המגרש. החנויות נועדו לספק פרנסה ליושביה היהודים של העיר, ולהגדיל את קופת הישיבה בעזרת דמי השכירות שישלמו בעלי החנויות. כארבעים חנויות נבנו במהלך שנות ה-20 וה-30, במימונם של נדבנים ותורמים שקבעו את שמם בלוחות זיכרון מעל פתחי החנויות. בעקבות קירוי השוק (בשנות השמונים) לא ניתן היום להבחין בשלטים אלה.
במקביל המשיכו לפעול הרוכלים הוא הוקם בסוף המאה ה-19
והתגרנים במגרש ולירו, והבריטים רדפו אותם וניסו ללא הפסקה להשליט סדר וניקיון בשוק. הם דרשו את הריסתן של כל סככות הפח והעץ, והוציאו צווים האוסרים על מכירת תוצרת חקלאית ללא פיקוח. מכתבו של אחד התגרנים משנת 1922 ל"ועד העיר" (ארגון שייצג את היהודים מול השלטון הבריטי), הנושא את הכותרת: "הריסת החנויות הבנויות עץ על מגרש האדון חיים ואלירו בשכונת מחנה יהודה", מלמד על המצב הקשה:
ממשרד הבריאות מודיעים לנו שבמשך שני החודשים הקרובים מוכרחים להרוס את חנויות העץ שבשכונת מחנה יהודה. מטעמים הגיוניים למותר להעיר שדבר זה, בזמן שאין חנויות או מקום אחר לשכור, עלול הוא להרוס את חייהם של עשרות משפחות יהודיות, המכלכלות כארבע מאות נפש. אנו מבקשים מאת ועד העיר ליהודי ירושלים לעשות את הצעדים הנחוצים לבטול העניין הנזכר, עד אשר תהיה אפשרות להסתדר באופן אחר.
השוק בתקופת המנדט > שוק הקבע הראשון – רחוב האגס ורחוב התפוח

הוועד נחלץ לעזרת המוכרים בשוק וסייע כלכלית על ידי מתן הלוואות לכמה מהם, שביקשו להפוך את חנויותיהם למבני קבע. הוועד גם ניהל משא ומתן עם משפחת ולירו שהייתה בעלת הקרקע, ובסופו של דבר נרכשה חלקת אדמה בחלק הפונה לרחוב אגריפס, ועליה נבנו ארבע שורות חנויות בשני רחובות צרים שנקראו רחוב התפוח ורחוב האגס. חלוצי החנויות הבנויות באזור זה היו ברובם בני העדה הפרסית שגרו בשכונת נווה שלום הסמוכה, ובהם אליהו יעקב בנאי ובנו מאיר אליהו, אבותיהם של בני משפחת בנאי המפורסמת. ברחוב האגס חלק מהמקימים העתיקו את מגוריהם אל הקומה השנייה והשלישית שמעל חנויותיהם, ובהם גם מאיר אליהו, שביתו וחנותו שכנו ברחוב האגס 1. כתובת זו שימשה לימים את נכדו הזמר, אהוד בנאי, כהשראה לשיר על שוק מחנה יהודה:
רחוב האגס אחד, מעל לחנות הירקות,

הבית ריק עכשיו וחשופים הם הקירות,

אבל ספוגים הם זיכרונות של חג,

ריחות של יסמין וניגון ישן שלסעודה מזמין.



רחוב האגס אחד ליד מורטות העופות,

ספרי קודש ישנים מצהיבים בארונות,

ואין עצה ואין תבונה כנגד הזמן,

הולך לו הגדול מגיע הקטן.
בראשית שנות ה-2000 שונה שמו של רחוב האגס לרחוב אליהו יעקב בנאי, שהיה, כאמור, מחלוצי השוק ואחת הדמויות הבולטות בו.
בצד חנויות הקבע המשיך השוק להתנהל כרגיל בדוכנים ובסככות רעועות, בהם הציעו רוכלים את מרכולתם במחירים נמוכים בהרבה מאלה שבחנויות הבנויות. בשל כך פנו הסוחרים במכתבים זועמים לעיריית ירושלים וטענו כי המאמץ הרב שהשקיעו בהסדרת עסקיהם בחנויות עמד למעשה בעוכריהם, שכן עתה עליהם לשלם מיסים ולעיתים אף שכר דירה, ולעמוד תחת פיקוח של משרד הבריאות, בעוד שהתגרנים והרוכלים מול חנויותיהם פטורים מכל אלה, ויכולים להציע בשל כך את מרכולתם במחיר נמוך ש"שובר את השוק". בשנת 1928 החריף המצב עד כי יושבי החנויות שבתו במחאה ודרשו שיורחקו כל בעלי הדוכנים מקרבת השוק. אלה מצדם טענו כי הם חפצים בחנויות קבע, אלא שאין ידם משגת לממן את קניית הקרקע ואת הבנייה.
השוק בתקופת המנדט > שוק הקבע השני – שוק הלוואה וחיסכון

רק בשנת 1930 הצליחו הרוכלים להתארגן יחד, ובסיועו של "ועד העיר" רכשו את הקרקע שמדרום לרחוב האגס. "בנק הלוואה וחיסכון" (אגודה שיתופית לעזרה הדדית) העניק להם הלוואה באשראי לשש שנים, אך התנה זאת בקריאת השוק על שמו. השוק החדש נבנה בין שורות החנויות המקוריות לבין רחוב אגריפס (כיום – בין הרחובות השקד, עץ חיים, אגריפס ומחנה יהודה). שלט הקיים עד היום ברחוב השקד 1 מציין כי "שוק הלוואה וחיסכון" נוסד בשנת תרצ"א על ידי ועד העיר ליהודי ירושלים.
עיריית ירושלים הבריטית קבעה כללים נוקשים לגבי השוק, ודרשה בין היתר בניית חזית אבן אחידה לכל החנויות; גודל אחיד של 16 מטרים רבועים לכל חנות; מיקום חלונות סימטרי; שערי ברזל מתקפלים ומרזבים זהים לכל החנויות; הגבלת מיקום הסחורה מחוץ לחנות בדוכן שלא יעלה על 40 ס"מ ועוד. כן מימנה העירייה את תשתית הניקיון והתברואה, אך מאידך דרשה מן הסוחרים לבנות שירותים ציבוריים. הסוחרים טענו כי זוהי חובתה של העירייה ולא שלהם, ובסופו של דבר הושגה פשרה: סוחרי השוק מסרו שטח של חנות אחת, והעירייה בנתה בו את השירותים הציבוריים, שהיו הראשונים בירושלים. הסוחרים עצמם הסכימו ביניהם על תקנון, על פיו, למשל, יהודים בלבד יהיו רשאים לרכוש חנות בשוק.
השוק בתקופת המנדט > שוק הקבע השלישי – השוק העיראקי

פחות משנה לאחר הקמתו של שוק הלוואה וחיסכון, פנו כעשרים בעלי דוכנים ל"ועד העיר" וביקשו ממנו לסייע להם לבנות חנויות קבע. למרות התנגדותם של סוחרי שוק הלוואה וחיסכון, שחששו מפגיעה בפרנסתם, נרכשה חלקת אדמה ממערב לשוק הקבע הראשון. בשנת 1931 נחנך במקום שוק נוסף, אשר ברבות השנים אוכלס בידי סוחרים יוצאי עיראק, ולכן הוא מכונה "השוק העיראקי". שוק זה שוכן ממערב לרחוב מחנה יהודה וגובל ברחוב השקמה וברחוב בית יעקב.
השוק בתקופת המנדט > חנויות נוספות

התמסדותו של שוק מחנה יהודה הגדילה מאוד את קהל הקונים, דבר שעודד יזמים נוספים לקבוע בו את משכנם. בית הספר אליאנס ירושלים שהוקם על ידי רשת כל ישראל חברים, ששכן ממערב לשוק (מעט דרומית לישיבת עץ חיים), החליט לקחת חלק ביוזמה הכלכלית, ובראשית שנות ה-40 של המאה ה-20 הקים שורת חנויות לאורך גבול מגרש בית הספר ממערב, בהמשך לשורת החנויות של ישיבת עץ חיים. כיום ניתן להבחין בין החנויות של הישיבה, הנמצאות מצפון ליציאה אל חניון השוק, ובין חנויות בית הספר, השוכנות מדרום לו.
השוק לאחר קום המדינה

שוק מחנה יהודה הלך והתפתח עם השנים, וכיום (2024) הוא מכסה שטח ניכר, המשתרע בין ישיבת עץ חיים ממזרח ושכונת בית יעקב ממערב. החנויות הצפוניות ביותר שוכנות ברחוב יפו, מול שכונת מחנה יהודה, ליד תחנת מחנה יהודה של הרכבת הקלה. החנויות הדרומיות שוכנות משני צדיו של רחוב אגריפס. במהלך השנים נעשו ניסיונות לשפר את תשתיותיו ואת מראהו של השוק, אולם רוב הסוחרים בשוק, שנמנו על האוכלוסייה החלשה של שכונות הנחלאות, לא שיתפו פעולה, והשוק נותר מוזנח ועלוב למראה.
בין הפועלים המרכזיים לשיפור מצב השוק היה אורי עמדי, מנהל מתנ"ס בשכונת מקור ברוך הסמוכה, אשר במהלך שנות ה-80 פעל לשכנע את סוחרי השוק להכיר בחשיבות שיקומו, לפעול לשיפור מצבם ותנאיהם, ולהשתתף בוועדות הציבוריות הדנות בעתידו של השוק. עמדי יזם את הקמתה של קבוצת כדורגל ייצוגית של השוק, ויצירת "גאוות יחידה" שהתבטאה ב'המנון השוק' ותיעוד ההווי שבו. פעילותו של עמדי, שנסתייעה במינהל הקהילתי של הנחלאות ובעיריית ירושלים, הביאה לשיפור גדול במראהו ובמעמדו של שוק מחנה יהודה. ציפוי האספלט הרעוע והמבוקע הוחלף בריצוף חדיש; גגוני הפח הדולפים שכיסו את רחוב עץ חיים והסמטאות הסמוכות לו הומרו בגג עמיד, שעוצב כך שיאפשר אוורור ותאורה; מערכת הניקוז הוחלפה וכן המנורות הישנות וריקועי הפח החלודים.
השוק לאחר קום המדינה > פיגועים בשוק

מיקומו המרכזי וצפיפותו של השוק הפכו אותו ליעד למחבלים.
ב-22 בנובמבר 1968 נהרגו 12 אזרחים ונפצעו כ-50 בפיצוץ מכונית תופת ברחוב אגריפס.
ב-28 במאי 1990 נהרג אזרח מפיצוץ מטען חבלה בשוק.
ב-12 במאי 1992, כאשר מחבל פלסטיני דקר שני נערים ישראלים ופצע אותם קל. אירוע זה התפרסם בעיקר בשל בלה פריינד, אשה שהגנה על המחבל בגופה מפני ההמון שביקש לנקום בו.
באוקטובר 1994 התפוצצה בסמוך לשוק מכונית תופת שגבתה את חייהם של שני אזרחים[דרוש מקור].
ב-30 ביולי 1997, במסגרת הפיגוע בשוק מחנה יהודה, נהרגו 16 אזרחים.
ב-2 בנובמבר 2000 נרצחו שני יהודים בפיגוע מכונית התופת ליד שוק מחנה יהודה.
ב-12 באפריל 2002, התפוצצה מחבלת מתאבדת בתחנת אוטובוס בכניסה לשוק והרגה ארבעה אזרחים ושני עובדים זרים. עקב הפיגועים הרבים נחסמו הכניסות לשוק למעבר חופשי, וניתן היה להיכנס אליו רק דרך פתחים המאובטחים בידי שוטרי משמר הגבול. עם השנים והירידה בפיגועים נפתחו שוב הכניסות באופן חופשי למבקרים בשוק והמקום חזר להיות הומה אדם.
ב-24 באפריל 2023, ערב יום הזיכרון, חמישה אנשים נפצעו בפיגוע דריסה בצומת כי"ח בסמוך לשוק, ביניהם אחד נפצע קשה, 2 באורח בינוני ושתיים באורח קל.