stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם אלטלף
ביוגרפיה

אברהם נולד לרחל ונטורה וליעקב אלטלף באזמיר שבטורקיה. המשפחה נדדה לכפר אורלה (אנ') הסמוך בעקבות מחלה שהתפשטה באיזמיר. למד בבית הספר הממלכתי המקומי ובמקביל למד את מקצועות היהדות מפי הרב המקומי באורלה.
ב-1928 נישא לאסתר חודרה. אלטלף עסק בייצור נעליים, סנדלרות ובחקלאות. נשלח בעל כרחו לעבודות כפייה בצבא הטורקי מספר פעמים. עוד בהיותו באורלה שאף לעלות לארץ והיה בקשר מתמיד עם שליחי העלייה. תקופה מסוימת עבדו בכרם ובשטחי החקלאות שלו בחורים ובחורות אשר עמדו לעלות ארצה ולהשתקע בקיבוצים או במושבות חקלאיות. היו אלה בחורים ובחורות שלקחו חלק בייסודה של החווה "אור יהודה", שהוקמה בסביבות איזמיר, ואשר בשמה נקרא אחר כך היישוב "אור יהודה" בישראל שאוכלס ברבים מעולי טורקיה.
ב-1937 חזר אל איזמיר, שם שימש כחזן של קהילת קודש שלום. ב-1948 שלח את בנו שמואל, לימים יו"ר המועצה הדתית של תל אביב, ארצה, ארבע שנים אחרי עלייתה של בתו הגדולה, מזל. בשנים אלה שוב הדריך בהכשרה חקלאית את הנוער המאורגן בתנועת "בני עקיבא" באיזמיר, מייסודו של הפעיל הציוני דוד בן-תורה (ונטורה).
אברהם עצמו עלה ארצה עם שאר משפחתו, וקבוצת עולים צעירים מאיזמיר, בסוף 1948. הם שוכנו במחנה עולים אגרובנק כשלושה שבועות, ולאחר מכן הוצע להם ליישב את כפר יהודיה. בישראל עסק אברהם אלטלף בהנהגת הקהילה ביהוד ובפיתוחה. בנוסף, פעל להוצאה מחדש של ספרי רבני טורקיה, וכן היה החזן וממקימי בית הכנסת ליוצאי איזמיר בעיר, "בית מאיר", הנקרא על שמו של בנו, מאיר אלטלף שנפטר בטרם עת.
ב-1951 נבחר לראשונה ליו"ר מועצת העיר יהוד.
ב-1955 נבחר בשנית לראשות מועצת העיר יהוד, וב-1959 נבחר בשלישית לתפקיד עד לפרישתו בשנת 1961.
אלטלף פעל למען הגדרת המעמד המוניציפלי של העיר, ולתיעוש העיר על מנת לספק עבודות לתושבים שעסקו ברובם בעבודות דחק. הוא אף הותקף במסגרת תפקידו בעקבות מספר החלטות שנויות במחלוקת פעמיים.
בנוסף לפועלו בשירות הציבורי, פעל אלטלף רבות לשימור מסורת יהדות טורקיה. במסגרת פועלו, הקים את הוצאת הספרים "ועדה להוצאת ספרי מרן החבי"ף (חיים בן יעקב פלאג'י)" באמצעותה, הוציא לאור, יחד עם ישיבת "חדות חיים", ספרים בהוצאה חדשה ומוגהת. כמו כן הקים וניהל את "האגודה להצלת אוצרות יהדות תורקיה" שעסקה בהוצאה מחדש של ספרי רבני איזמיר בפרט וטורקיה בכלל, ובמיוחד את ספרי הרב חיים פלאג'י, במהדורת צילום, בין היתר בשיתוף חברת אהבת שלום. עוד במסגרת פועלו לשימור מורשת יהודי טורקיה, הקליט אלטלף, יחד עם בנו הרב שמואל ובתו רחל וכן לבדו באמצעות הספרייה הלאומית, עשרות הקלטות של קטעי חזנות ושירה ממסורת יהודי איזמיר שבטורקיה.
לצד פעילותו ספרותית ותרבותית זו הוא פעל רבות כחבר המועצה הדתית ביהוד.
משפחתו

לאברהם ואסתר נולדו שישה ילדים:
מזל (מתילדה) לוי נישאה ליצחק לוי, בנו של הרב אלעזר הלוי, רבה של יהוד. שמואל אלישמע אלטלף - יו"ר המועצה הדתית בתל אביב בשנות ה-90, מאיר אלטלף, רחל אלטלף, יעקב אלטלף ושרה שוורץ.
הנצחה

על שמו נקרא הרחוב הראשי באזור התעשייה של יהוד, כהוקרה על פעולתו לתיעוש העיר ליצירת מקומות עבודה לתושבים. לזכרו הוקם מאגר "הוועדה להוצאת כתבי מרן החבי"ף ע"ש ר' אברהם אלטלף" ובו מידע, תמונות וקישורים לספרי הרב חיים פאלאג'י.
הערות שוליים

↑  סגן הממונה על מחוז המרכז, א. חיון, מכתב לאברהם אלטלף בדבר הקמת עמותת בית מאיר ומטרותיה, דבר, 2 באוקטובר 1966
↑  א. אלטלף – יו"ר מועצת יהוד, א. אלטלף - יו"ר מועצת יהוד, הַבֹּקֶר, 13 בספטמבר 1955
↑  נבחר יו"ר מועצת יהוד, קול העם, 16 בדצמבר 1959
↑  ארנון רם, יהוד רוצה "לעמוד על רגליה", מעריב, 6 בספטמבר 1960
↑  הותקף יו"ר מועצת יהוד, חרות, 3 באוגוסט 1951
↑  מאסר למתקיף ראש מועצת יהוד, שערים, 5 באוקטובר 1952
↑  אודות, באתר הוועדה להוצאת כתבי מרן החבי"ף
↑  חותמת "האגודה להצלת אוצרות יהדות תורקיה והפצתם", נבדק ב-2023-12-06
↑  עמותה מחוקה | העמותה להצלת אוצרות יהדות טורקיה והפצתם | גיידסטאר - אתר העמותות של ישראל | משרד המשפטים, באתר www.guidestar.org.il
↑  מידע על אברהם אלטלף כולל הקלטותיו בקטלוג הספרייה הלאומית
↑  אתר הוועדה להוצאת כתבי מרן החבי"ף
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012450070605171  VIAF: 50169381440639550007   WorldCat (עם VIAF): 50169381440639550007 
אברהם (עומד) עם אחיו רפאל, אורלה, טורקיה. 1920 בקירוב
הפקעה של מקרקעין בישראל

הפקעה של מקרקעין בישראל היא העברה כפויה בתמורה או ללא תמורה של מקרקעין. ההפקעה מתבצעת בהתאם לחוק הישראלי על ידי רשויות המדינה לצורכי ציבור בלבד. ההפקעה יכולה להתבצע על ידי הוועדה המקומית לתכנון ובנייה, החברה הלאומית לדרכים (מע"צ), חברת החשמל ורשויות ציבוריות אחרות למטרות שהוגדרו בחוק כמו דרכים, גנים, שטחי נופש, שמורות טבע, ספורט, נמלים וכו'.
פיצויי ההפקעה

בפסיקה הישראלית נאמר, שחובה לפצות את האזרח בהפקעת הקרקע, ישנו מקור במשפט העברי, כבר בדברי הרמב"ם על סמכויות המלך: "ולוקח השדות והזיתים והכרמים לעבדיו כשילכו למלחמה ויפשטו על מקומות אלו אם אין להם מה יאכלו אלא משם, ונותן דמיהן, שנאמר ואת שדותיכם ואת כרמיכם וזיתיכם הטובים ייקח ונתן לעבדיו."
כל הרשויות המפקיעות חייבות בתשלום מלא עבור "מחוברים" (שהם מבנים, גידולים, מתקנים וכל דבר אחר המחובר חיבור של קבע לקרקע). בנוסף חייבות הרשויות המפקיעות בפיצוי עבור הקרקע בניכוי חלק ממנה שבה הכיר החוק.
החלק שאינו חייב בפיצוי בהפקעות לפי חוק התכנון והבניה הוא עד 40% משטח החלקה.
החלק שאינו חייב בפיצוי בהפקעות לפי פקודת הקרקעות (רכישה לצורכי ציבור) הוא עד 25% משטח החלקה.
הפקעה שלא התממשה

הרשות המפקיעה עלולה לייעד המקרקעין להפקעה ולא לממש את ההפקעה בפועל (המימוש מתבצע על ידי תפיסת החזקה במקרקעין בפועל וניצולם למטרת ההפקעה). במקרה שכזה בעליו של המקרקעין אינו יכול לנצל את הנכס לבניה ואינו יכול למכור אותה עקב רמת סחירותה הנמוכה ומאידך אינו מקבל פיצוי כלל שכן המקרקעין טרם הופקעו. במקרים אלו, עשוי בית המשפט ליתן סעד לבעלי המקרקעין באמצעות ביטול ההפקעה או חיוב הרשות להפקיע בפועל.
הפקעה רגולטורית

מצב בו לא בוצעה הפקעה בדרך המקובלת להפקעה, אולם חקיקה או חקיקת משנה רוקנה למעשה את זכויות הקניין מתוכנן. במילים אחרות, מדובר במצב בו הרכוש אמנם נשאר בידי בעליו, אולם השימוש בו הוגבל בצורה מהותית המצמצמת מאוד את יכולת הבעלים לעשות בו שימוש.
הפקעה רגולטורית יכול שתהיה בעוצמות שונות. כך למשל, תיתכן הפקעה רגולטורית בשל קביעת דרך כדרך ללא מוצא (הפקעה חלקית מאוד של זכויות הבעלים בסביבה). דוגמה קיצונית אחרת היא הכרזה על שטח מסוים כשמורת טבע מבלי להפקיעו. התוצאה תהיה כי הקניין בקרקע יישאר בידי בעליו, אולם השימוש אשר יוכל לעשות בקרקע יהיה זניח.
הפסיקה הישראלית טרם הבהירה האם הפקעה רגולטורית תחשב כהפקעה לכל דבר ועניין לרבות לעניין פיצויים.
רשימת החוקים והפקודות המאפשרים הפקעה של מקרקעין

פקודת המכרות 1925.
פקודת הקרקעות (רכישה לצורכי ציבור) 1943.
חוק רכישת מקרקעין (אישור פעולות ופיצויים) 1953.
חוק הניקוז והגנה מפני שיטפונות 1957.
חוק המים 1959.
חוק רישום שיכונים ציבוריים (הוראת שעה) 1964.
חוק בינוי ופינוי של אזורי שיקום תשכ"ה 1965.
חוק התכנון והבנייה התשכ"ה-1965.
חוק רשויות נמלים ומעיינות 1965.
חוק העתיקות 1978.
חוק התקשורת 1982.
חוק רשות הדואר 1986.
חוק הרשויות המקומיות (שימוש ארעי במגרשים ריקים) 1987.
חוק כביש ארצי לישראל 1994.
ראו גם

פיצויים (חוק התכנון והבנייה)
יום האדמה
לקריאה נוספת

חנוך דגן "שיקולים חלוקתיים בדיני נטילה שלטונית של מקרקעין" עיוני משפט כ"א 491 (1998).
אירית חביב סגל "בעיות תיאום ושאלת המטרה הציבורית בהפקעת מקרקעין" עיוני משפט כ"א 449 (1998).
הערות שוליים

↑  רמב"ם משנה תורה, הלכות מלכים, פרק ד הלכה ו.
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בפסיקת בתי המשפט בישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 204: חובת הפיצוי בהפקעת מקרקעין לצורכי הציבור. אתר דעת
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
חיים סרגרוף

| --- | --- |

 השתייכות:   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1993
 דרגה:   ניצב
 תפקידים בשירות
 לוחם  ממלא מקום מפקד תחנת שכונות בתל אביב  קצין אג"מ במרחב יפתח  מפקד תחנת תל אביב צפון  סגן מפקד מרחב יפתח  מפקד תחנת קדמה  מפקד מרחב שומרון  מפקד מרחב אשר  מפקד מחוז תל אביב
חיים סרגרוף (נולד ב-1972) הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת ניצב, המכהן כמפקד מחוז תל אביב.
ביוגרפיה

לאחר השחרור מהצבא, התגייס למשטרת ישראל בשנת 1993 כלוחם בימ"ס איו"ש.
שימש כממלא מקום מפקד תחנת שכונות בתל אביב, קצין אג"מ במרחב יפתח, מפקד תחנת תל אביב צפון וסגן מפקד מרחב יפתח.
ב-2016 הועלה לדרגת נצ"מ ומונה למפקד תחנת קדמה. ב-2019 מונה למפקד מרחב שומרון של מחוז ש"י. בשנת 2022 היה חניך במכללה לביטחון לאומי 
וב-2023 מונה למפקד מרחב אשר.
בספטמבר 2024 מונה למפקד מחוז תל אביב והועלה לדרגת ניצב.
הוא בוגר תואר ראשון במדעי הרוח והחברה, תואר שני בחינוך, מינהל ציבורי וביטחון לאומי ותואר שני נוסף במדע המדינה.
הוא נשוי ואב לשלושה. מתגורר באור יהודה.
הערות שוליים

1 2  חילופי מפקדים בתחנות נתניה וקדמה, באתר פוסטה
↑  "נחתור להשגת היעדים": החלפת פיקוד במרחב שומרון, באתר משטרת ישראל, ‏30 באפריל 2019
↑  סבב מינויים לקצינים בכירים במשטרת ישראל, באתר משטרת ישראל, ‏12 בספטמבר 2024
↑  רשימת מקבלי הדרגות והמינויים במשטרת ישראל, באתר פורטל הכרמל
נהוראי יפרח

נהוראי יפרח (נולד ב-7 במאי 2003 בטבריה שבישראל) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת קשר הכנף.
קריירת מועדונים

יפרח נולד בטבריה שבישראל, והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של עירוני טבריה המקומית. בשנת 2017 עבר למחלקת הנוער של מכבי חיפה. ב-20 בפברואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשהחליף את עומר אצילי בדקה ה-73 בניצחון 1–2 על הפועל אום אל-פחם במסגרת סיבוב ח' של גביע המדינה לעונת 2020/2021. ב-27 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הישראלית, כשהחליף את גודסוויי דוניו בדקה ה-71 בניצחון 2–4 על עירוני קריית שמונה, במסגרת עונת 2020/2021. בסך הכול ערך שתי הופעות ליגה בעונה זו, בה זכתה מכבי חיפה באליפות ישראל.
ב-12 באוגוסט 2021 הושאל לעונה אחת להפועל עפולה מהליגה הלאומית. ב-30 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 למכבי אחי נצרת במסגרת הליגה לעונת 2021/2022. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון. בסך הכול ערך 26 הופעות ליגה במדי הפועל עפולה במשך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-28 בספטמבר 2022 הושאל להפועל חדרה. ב-11 בינואר 2023 הושאל לעירוני טבריה. ב-16 ביולי 2023 הושאל בשנית להפועל עפולה.
נבחרת ישראל

יפרח נכלל בסגל נבחרת ישראל עד גיל 19 לאליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2022. הוא שותף בארבעה מתוך חמישה משחקי נבחרת ישראל בטורניר, כולל בהפסד 1–3 לנבחרת אנגליה בגמר, בו נכנס כמחליף.
תארים

אליפות ישראל (1): 2020/2021
הערות שוליים

↑  שלמה וייס, ‏‏ויתר על ליגת העל, לפחות בינתיים: נהוראי יפרח הושאל לעפולה, באתר ספורט1, 12 באוגוסט 2021
↑  דור תורג'מן יישאר במכבי תל אביב, דהן על סף חתימה בבית"ר, באתר וואלה, 28 בספטמבר 2022
↑  שלמה וייס‏, מכבי חיפה השאילה את נהוראי יפרח לטבריה: "יחזור טוב יותר", באתר וואלה, 11 בינואר 2023
↑  תומר חבז, ‏נהוראי יפרח הושאל לקדנציה שנייה בהפועל עפולה, באתר ONE‏, 16 ביולי 2023
בית הכנסת בחמאם ליף

חמאם ליף; כתובת ההקדשה של יוליאנה ל"בית הכנסת הקדוש של נארו" (אוסף מוזיאון בארדו, תוניס)
בית הכנסת העתיק בעיר החוף חמאם ליף (ערבית: حمام الأنف) שבתוניסיה, היא נארוֹ (Naro) הפניקית והרומית, כ-20 ק"מ מדרום לאתר קרתגו, התקיים במאות הרביעית עד השישית (ואולי אף תחילת המאה השביעית) לספירה הנהוגה.
הגילוי

שרידי בית הכנסת העתיק, שעיקרם רצפות פסיפס, נחשפו באקראי בשנת 1883, שנתיים אחרי השתלטות צרפת על תוניסיה, כשקצין הצבא ארנסט דה פּרוּדוֹם (Ernest de Prudhomme) ביקש להתקין גינה לביתו. הגילוי פורסם עוד באותה שנה בכתב העת הצרפתי Revue Archéologique.
זיהוי האתר כבית כנסת נקבע על פי כתובת הקדשה במרכז רצפת פסיפס נרחבת, שבה מופיעות המלים "בית הכנסת הקדוש של נארו" ברומית – SANCTA[m] SINAGOGA[m] NARON[itanam וכן לפי סמלים יהודיים מובהקים הצמודים לכתובת: דימויי מנורות שבעה קנים, שופר (או לולב, לפי ביאור שונה) ואתרוג. כתובת ההקדשה וציורי המנורות מופנים מזרחה. הכתובת אינה נושאת תאריך.
בעת הגילוי נמצאה רצפת הפסיפס המרכזית של המבנה כמעט בשלמותה, אך סמוך לכך פשטו עליו חובבי עתיקות. מרִצפות הפסיפס של בית הכנסת נשתמרו המקטעים שנטל הסרן פרודום לאוספו הפרטי בצרפת, ואלה נמכרו ב-1905 למוזיאון ברוקלין בניו יורק. מקטעים בודדים אצורים במוזיאון בַּארדוֹ בתוניס.
בשנת 1909 חודשו החפירות במקום, גם הן בידי חובבים, בתקווה לגלות שרידים נוספים של בית הכנסת, אולם האתר כבר נהרס, ונמצאו בו בעיקר נרות מעוטרים בסמלי מנורת שבעה קנים. בגלל ההרס לא ניתן לשחזר כהלכה את תוכנית המבנה, והמחקר מסתמך על תרשים שנעשה סמוך לַגילוי ב-1883. התוכנית מציגה מבנה מרובע (מידותיו כ-22 מ' X‏ 20 מ') שנמנו בו 16 חדרים, והיא אינה שונה בעיקרה מתוכניות של וילות רומיות בנות התקופה. אולם-התפילה, שבו נמצאה כתובת ההקדשה המרכזית, הוא רוחבי, וגומחה (להיכל ?) קבועה בקירו המערבי. בתוכנית מסומנים קטעי רצפות פסיפס בחדרים נוספים.
הפסיפסים

רצפת הפסיפס המרכזית של בית הכנסת מוכרת כמעט בשלמות הודות לציור בצבעי מים (אקוורל) שנעשה מיד לאחר חשיפתה ב-1883, ככל הנראה על פי תצלום. הציור הוצג לראשונה במאמרו של ארנסט רנאן ב-Revue archéologique מ-1884. מרִצפה זו נותרו קטעי לוחות מבודדים.
ציור רִצפת הפסיפס מראֶה ארבעה שטיחים ממוסגרים בדגמי תשליבים גאומטריים. בשטיחים הימני והשמאלי, בתוך מדליונים עשויים משריגי קוציץ (אקנטוס) מסוגננים, מתוארים עופות למיניהם (ובהם ניתן לזהות ברווזים, אווזים, חסידות, חוגלות ואולי גם סוּפיוֹת). בשטיח השמאלי מתוארים שני סלים, שבאחד מהם פירות ובשני – ככרות לחם, וכן ארנב במרוצה. בשטיח הימני הצר יש תיאורים של אווז ושל אריה.
השטיח המרכזי מחולק לרוחבו לשני אזורים שכל אחד מהם נתון במסגרת משלו. ביניהם קבועה כתובת ההקדשה של יוליאנה (מידותיה 56.2 X‏ 193.04 ס"מ) ומשני עבריה לוחות עם דימויי מנורת שבעה קנים. מלבד המנורות שבלוחות הנפרדים יש סימון של המנורה בסיום הכתובת. משני צדי הקנה המרכזי של המנורה שבלוח השמאלי מוצגים סימונים של אתרוג ושופר (לולב ?).
בשטיח המרכזי העליון, שחלקים נרחבים שלו חסרים, מתוארים דגים (אחד מהם הוגדר כדולפין) שבפיותיהם קטעי חבלים (?), וביניהם מתוארים שני אווזים. חלק ניכר מצדו השמאלי של השטיח חסר ומתוארים בו עצמים מנותקים מהֶקשר גלוי לעין. ייתכן שתיאורי הדגים ועופות המים היו חלק ממחזה דיִג, כמקובל בתיאורי נופים נילוֹטיים באמנות הרומית. בשטיח המרכזי התחתון מתוארים שני טווסים משני עברי מזרקת מים כשמימינם ומשמאלם דקלי תמר ולמרגלותיהם שני בעלי כנף. תיאורים אלה מוכרים מן האמנות הרומית ומן האמנות הנוצרית הקדומה, שבה הטווסים מסמלים את האלמוות, ומזרקת המים והדקלים – את החיים, ולפיכך היו שפירשו את התמונה כחזיון גן עדן.
התיאורים למיניהם ברצפת בית הכנסת של נארו (חמאם ליף) שגורים ברצפות הפסיפס שבווילות הרומיות המהודרות בצפון אפריקה ובכנסיות נוצריות שם, ואלמלא דימויי המנורה והמלים בכתובות ההקדשה לא היה אפשר לזהות באתר בית כנסת יהודי.
לא נמצאו ידיעות מפורשות על יהודי נארו (חמאם ליף) הרומית והביזנטית. הקהילה חדלה להתקיים, ככל הנראה, אחרי הכיבוש הערבי במאה השביעית. היישוב היהודי התחדש במקום במאה השמונה-עשרה.
לקריאה נוספת

חיים זאב הירשברג, "הדגים בפסיפסי בית-הכנסת של נארו ובפולקלור היהודי בתוניסיה ובטריפוליטאניה של זמננו", ארץ-ישראל – מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, ח (תשכ"ז), עמ' 305–311
Ernest Renan, "La Mosäique de Hammam-Lif Nouvelle Observations", Revue Archéologique t.3 (Janvier-Juin 1884), pp. 273-275, Pl. VII-VIII, IX-X
Franklin M. Biebel, “The Mosaics of Hammam Lif”, The Art Bulletin, XVII (New York, 1936), pp. 541-551
Jean Pierre Darmon, Les mosaïques de la synagogue de Hammam Lif: un réexamen du dossier (Arbor, Michigan, 1995), pp. 7-29
Edward Bleiberg, Tree of Paradise, Jewish Mosaics from the Roman Empire in Brooklin Museum (Brooklyn, New York, 2005)
הערות שוליים

↑  ברומית נקראה נארו גם Aquae Persianae בשל מרחצאות המים החמים במקום ועל שמו של אחד פֶּרסיוּס; גם שמהּ בערבית אומר מרחצאות
↑  Gustave Schlumberger, E. de Prudhomme and Ernest Renan, "Les Mosaïques de Hammam-Lif: Communication de M. Ernest Renan a l'Académie des Iinscription", Revue Archéologique 3 (Janvier-Juin 1883), pp. 157-163
↑  תרגום הכתובת: "שפחתך יוליה הנ(ערה?) ריצפֿה בהוֹנהּ ולשלוֹמהּ פסיפס זה בבית הכנסת הקדוש של נארו"; הכתובת ושתיים נוספות מאתר בית הכנסת מצויות במוזיאון בארדו בעיר תוניס. באחת מהן, המשויכת לרצפת הפורטיקו המקדם את אולם התפילה, צוין ה-archisynagogus, ראש בית הכנסת
↑  מתוך 21 לוחות המוזאיקה המשויכים לחמאם ליף שרכש מוזיאון ברוקלין, 12 שייכים לרצפות הפסיפס של בית הכנסת; הלוחות הבודדים האצורים במוזיאון ברוקלין בניו יורק שונים מעט בפרטיהם מן המוצג בציור רצפת הפסיפס, ככל הנראה כתוצאה מפעולות שיפוץ וחידוש שנעשו מאז הגילוי ב-1883
↑  התרשים פורסם ברשימתו של ארנסט רנאן מ-1884 (ראה בפרק "לקריאה נוספת"), בעמ' 274
↑  ציור השטיח המרכזי במלואו וכן ציור כתובת ההקדשה של יוליאנה מופיעים ברשימתו של רנאן מ-1884 בלוחות VII–IX (בעמודים לא ממוספרים בסוף הכרך)
↑  לוחות הפסיפס עברו רסטורציה, ודימויי השופר והאתרוג שועתקו בסימון סכמטי; ארנסט רנאן, שחזה בפסיפס עם גילויו, זיהה בתחילה לולב וברשימתו מ-1884 ציין אותו עצם כשופר
↑  אחד העצמים, הנראה כאגד יתדות צמודות מקוצצות, פוֹרַש משום מה כארבע אצבעות כף יד מושטות ממרומים ואף כקטעי קשת בענן; העצם השני הוא מין גלגל שלא נמצא לו ביאור
↑  היו שפירשו את התיאורים הללו כהסְמלה של "הבריאה", אף שאין לכך סימוכין ברורים, לא בתיאורים גופם ולא בהשוואה לתיאורים דומים של דגה ועופות מים מתקופת יצירת הפסיפס
↑  העיר קרתגו, המרוחקת כדי 20 ק"מ מצפון לנארו, נזכרת כקצה האזור שבו מוכר עם ישראל: "מצוֹר ועד קרטיגני מכירין את ישראל ואת אביהם שבשמים" (בבלי, מנחות ק"י, ע"א)
↑  מבוסס על נתן א' שוראקי, קורות היהודים בצפון אפריקה, תל אביב: עם עובד, 1975
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581210105171  LCCN: n2005030598  VIAF: 151479076   WorldCat (עם VIAF): 151479076 
חמאם ליף, בית הכנסת העתיק; ציור רצפת הפסיפס סמוך לחשיפתה ב-1883
חמאם ליף; תוכנית הקרקע של בית הכנסת כפי ששורטטה בעת הגילוי
חמאם ליף; מנורה, אתרוג ושופר (לולב?) בלוח שמשמאל לכתובת ההקדשה של יוליאנה (אוסף מוזיאון ברוקלין)
חמאם ליף; לוח מתוך פסיפס בית הכנסת, דקל תמר (אוסף מוזיאון ברוקלין)
מועצה אזורית יואב

סמל המועצה הקודם
מועצה אזורית יואב היא מועצה אזורית במחוז הדרום הקרובה לערים קריית גת, קריית מלאכי ואשקלון.
היסטוריה

המועצה הוקמה בשנת 1952, היא משתרעת על שטח של 230,000 דונם ומספר תושביה הוא כ-7,800 נכון ל-2014.
המועצה נקראה על שמו של יצחק דובנו (שכינויו היה "יואב"), אשר נהרג בעת הגנת נגבה במלחמת העצמאות. על שמו נקראו גם מבצע יואב ומצודת יואב (משטרת עיראק סווידאן) אשר נמצאת בשטח המועצה.
שטח המועצה כולל שני חלקים שאין ביניהם רצף טריטוריאלי. החלק העיקרי גובל בצפון במועצה אזורית נחל שורק, במערב במועצה אזורית באר טוביה ובמועצה אזורית שפיר, בדרום במועצה אזורית לכיש ובקריית גת ובמזרח במועצה אזורית מטה יהודה. החלק המערבי הכולל את הקיבוצים נגבה ושדה יואב גובל בצפון ובמזרח במועצה אזורית שפיר, במערב במועצה אזורית חוף אשקלון ובדרום במועצה אזורית לכיש.
כיום יש במועצה שמונה קיבוצים, שלושה מושבים, כפר נוער, יישוב קהילתי ויישוב ערבי. משרדי המועצה נמצאים סמוך לצומת ראם.
בשטח המועצה פועלות שתי מכינות קדם צבאיות מעורבות, מכינת נחשון ומכינת מיתרים לכיש.

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף אוקטובר 2024 (אומדן), מתגוררים במועצה אזורית יואב 9,282 תושבים (מקום 183 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 91.6%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 14,385 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
תרבות וחינוך

למועצה האזורית 4 בתי ספר: 1 תיכון - צפית ו-3 בי"ס יסודיים: 'שדות יואב', 'האלה', 'נוף השדות'.
בתחום המועצה פועלים גם מרכז קהילתי ובו היצע עשיר של פעולות תרבות, נוער וספורט .
יישובי המועצה

| מספר | צורת היישוב | ישוב | שנת הקמה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | כפר ערבי | אל עזי | 2001 |
| 2 | קיבוץ | בית גוברין | 1949 |
| 3 | קיבוץ | בית ניר | 1957 |
| 4 | קיבוץ | גלאון | 1946 |
| 5 | קיבוץ | גת | 1941 |
| 6 | יישוב קהילתי | ורדון | 1968 |
| 7 | מושב | כפר הרי"ף | 1956 |
| 8 | קיבוץ | כפר מנחם | 1937 |
| 9 | קיבוץ | נגבה | 1939 |
| 10 | מושב | נחלה | 1953 |
| 11 | מושב | סגולה | 1953 |
| 12 | כפר נוער | קדמה | 1946 |
| 13 | קיבוץ | רבדים | 1948 |
| 14 | קיבוץ | שדה יואב | 1956 |
ראשי המועצה

זאב פינקוס מכפר מנחם, 1950–1962
יהושע (שיקה) ברוק מנגבה, 1962–1966
פייטל שוהם מכפר מנחם, 1966–1970
אברהם פודורובסקי מגלאון, 1970–1979
זליג הליבני מכפר מנחם, 1979–1994
רני טריינין מבית ניר, 1994–2011
מטי צרפתי הרכבי מסגולה, 2011–2022
עופר סלע משדה יואב (ממלא מקום), 2022-2023
נתי לרנר מרבדים - 2023 ואילך
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  לטבלת הדירוג המלא.
↑  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  מאזן מפוני מלחמת חרבות ברזל: מספר מפונים שנקלטו במועצה האזורית פחות מספר מפונים שפונו ממנה, מבוטא באלפי תושבים. מתוך אתר למ"ס, המתבסס על מערכת "יחד" (של מערך הדיגיטל הלאומי) נכון ל-סוף אוקטובר 2024 (אומדן).
1 2 3 4 5  הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור 
סוף 2022
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  הועדה המקומית לבנין ותכנון עיר "שקמים", דבר, 4 במאי 1965
↑  פרופיל מועצה אזורית יואב באתר הלמ"ס
| דגל ישראל מועצות אזוריות בישראל |
| --- | --- | --- |
| מחוז הצפון | אל-בטוף • בוסתאן אל-מרג' • גולן • הגלבוע • הגליל העליון • הגליל התחתון • מבואות החרמון • מגידו • מטה אשר • מעלה יוסף •  מרום הגליל • משגב • עמק הירדן • עמק המעיינות • עמק יזרעאל |  |
| מחוז חיפה | אלונה • זבולון • חוף הכרמל • מנשה |  |
| מחוז המרכז | ברנר • גדרות • גזר • גן רווה • דרום השרון • חבל יבנה • חבל מודיעין • חוף השרון • לב השרון • נחל שורק • עמק חפר • שדות דן |  |
| מחוז ירושלים | מטה יהודה |  |
| מחוז הדרום | אל קסום • אשכול • באר טוביה • בני שמעון • הערבה התיכונה • חבל אילות • חוף אשקלון • יואב • לכיש • מרחבים • נווה מדבר • רמת הנגב • שדות נגב • שער הנגב • שפיר • תמר |  |
| אזור יהודה והשומרון | גוש עציון • הר חברון • מגילות ים המלח • מטה בנימין • ערבות הירדן • שומרון |  |
| דגל ישראל מחוז הדרום |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת אשקלון • נפת באר שבע | מפת מחוז הדרום |
| ערים | אופקים • אילת • אשדוד • אשקלון • באר שבע • דימונה • נתיבות • ערד • קריית גת • קריית מלאכי • רהט • שדרות | מפת מחוז הדרום |
| מועצות מקומיות | חורה • ירוחם • כסייפה • להבים • לקייה • מיתר • מצפה רמון • עומר • ערערה בנגב • שגב שלום • תל שבע | מפת מחוז הדרום |
| מועצות אזוריות | אל קסום • אשכול • באר טוביה • בני שמעון • הערבה התיכונה • חבל אילות • חוף אשקלון • יואב • לכיש • מרחבים • נווה מדבר • רמת הנגב • שדות נגב • שער הנגב • שפיר • תמר | מפת מחוז הדרום |
| מועצה מקומית תעשייתית | נאות חובב | מפת מחוז הדרום |
| מועצות אזוריות שבוטלו | אבו בסמה | מפת מחוז הדרום |
| יישובים לשעבר | כרמון • נוה יאיר • אשלים | מפת מחוז הדרום |
| יישובים עתידיים | דניאל • דרור • נווה תמרים • כסיף • עבדה • מעלה אהרן • שפיר | מפת מחוז הדרום |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 306479397   WorldCat (עם VIAF): 306479397
נאבל

| --- | --- |

 מדינה / טריטוריה:  תוניסיה
 מחוז:  מחוז נאבל
 תאריך ייסוד:  המאה ה-5 לפנה"ס
 גובה:  4.0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  73,128
 קואורדינטות:  36°27′15″N 10°44′05″E﻿ / ﻿36.45417°N 10.73472°E﻿ / 36.45417; 10.73472
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת תוניסיה מוגדלת) תוניס ג'רבה קירואן ביזרטה ספקס סוסה קרתגו גאפסה לוב אלג'יריה הים התיכוןנאבל(למפת תוניסיה רגילה) תוניס ג'רבה קירואן ביזרטה ספקס סוסה קרתגו גאפסה לוב אלג'יריה הים התיכוןנאבל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
נאבל (בערבית: نابل, תעתיק: נאביל; בצרפתית: Nabeul) היא עיר בחופהּ המזרחי של תוניסיה, בצידו הדרומי של חצי האי כף בון. העיר הוקמה במאה ה-5 לפנה"ס על ידי יוונים מקפריסין. שמה הוא שיבוש של השם היווני ניאה-פוליס (עיר חדשה; כמו נאפולי ונבלוס, שמה הערבי של שכם). במקום הייתה לפני כן התיישבות פיניקית. כיום מרכז תיירות וקדרות.
היסטוריה

בתקופת שלטון האימפריה הביזנטית הגיעה העיר לשיאה והייתה מרכזה של דיוקסיה ומקום מושבו של הבישוף. הכיבוש המוסלמי במאה השביעית, שהעדיף לפתח את פנים הארץ תוך הזנחת ערי החוף, שם קץ למרכזיותה של העיר, והיא זכתה שוב למעמד מרכזי רק בשלהי המאה ה-19.
יהדות נאבל

ככל הנראה נעוצה ראשית היישוב היהודי בעיר בגירוש ספרד וכן כתוצאה מהגירה פנימית במאה ה-16. בעיר התיישבו גם יהודים מליבורנו (הידועים בתוניס כ"גראנה"; משפחות ואלנסי ולומברוזו). אחת המשפחות החשובות של העיר היא משפחת גז (נכתב גם גיז או אלגיז), שבניה שימשו כרבני העיר. בתו של ר' יעקב סלאמה, רבה של תוניס נישאה לר' מרדכי אלגיז, רבה של נאבל. במהלך ביקור של יעקב סלאמה בנאבל ב-1774 נפטר ונקבר במקום. קברו הפך למוקד עלייה לרגל, אליו עלו באסרו חג שבועות וראש השנה.
הנוסע ישראל יוסף בנימין (בנימין השני), אשר ביקר במקום ב-1853 דיווח על קהילה בת כ-100 משפחות בראשותו של הרב יעקב חי אלגיז, החיה בשלום עם שכניה הערבים ואנשיה עוסקים במסחר ועבודת אדמה. בסוף המאה ה-19, עם התפתחות העיר, פעלו בה סוחרים יהודים אמידים. באותה תקופה זכתה העיר לכינוי "סקיפת רושלים" (המרפסת של ירושלים) בשל כמות תלמידי החכמים שהיו בה והרבנים החשובים שיצאו ממנה, בהם יהודה בר יעקב חי גיז, ששירת ברבנות מאז מות אביו ב-1856 ועד עלייתו לארץ ישראל ב-1890. הקהילה היהודית במקום המשיכה להתקיים ולהפעיל מוסדות קהילתיים (גמ"ח, בתי כנסת ובית מדרש, תלמוד תורה ("כותאב"), חברה קדישא וכדומה) גם לאחר קום מדינת ישראל עד 1960.
בעיר פעלה קבוצה ציונית מראשית ימי התנועה. ב-1897 נשלח בן העיר, יצחק בן יעקב מאמו, כמזכיר לנציג יהדות צפון אפריקה לקונגרס הציוני העולמי הראשון. מספר משפחות מהעיר עלו לארץ ישראל בשנים 1911–1913.
יהדות נאבל > יהודים ילידי העיר

פרופסור משה אדד, קרימינולוג וחתן פרס ישראל בתחום זה לשנת תש"ע.
מרקו קוסקס, סופר שעלה לישראל מצרפת בסוף  2011.
לקריאה נוספת

מיכל שרף, עלי עשור ועלי נאבל: לתולדות יהודי נאבל שבתוניסיה, מכון הברמן למחקרי ספרות, 1991
הערות שוליים

↑  עליו אומר בנימין: "נכבד הוא מאד בחצר מושל תוניס. הרב ההוא הוא איש חכם ונבון ומנסה להסיר המסכה מעל פני העתיד ע״י תחבולות חכמת החשבון אשר חזקה יד האמונה בעניינים כאלה על המושל בתוניס, ועל כן יכבדהו וינשאהו כיאות לאיש גלוי העיניים כמוהו אשר נגלו לפניו מצפוני ימים יבואו"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560180905171  GND: 4287031-8  LCCN: n85309980  NKC: ge359437  VIAF: 159520900   WorldCat (עם VIAF): 159520900