stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק ארצי
ביוגרפיה

נולד כאיז'ו הרציג (Izo Hertzig) בסירט באזור בוקובינה שברומניה לפאני וגבריאל הרציג במשפחה חסידית. חונך בידי סבו, אברהם כ"ץ, שהיה חסיד ויז'ניץ.
למד בבתי-ספר תיכוניים בסירט ובצ'רנוביץ ולאחר מכן, בקולג' היהודי בבוקרשט. בגיל אחת עשרה הצטרף לתנועת "הנוער הציוני" ומאז נמנה עם פעיליה הבולטים, היה מראשי התנועה ברומניה וחבר ההנהגה הראשית שלה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, היה מראשי המחתרת הציונית-חלוצית ברומניה, ועסק בהצלת ילדים ממחנות טרנסניסטריה, שם רוכזו יהודי בסרביה, בוקובינה וצפון מולדובה שגורשו בידי השלטונות הרומניים בשנים 1941–1942. לאחר המלחמה, בשנים 1944–1946, היה פעיל בתנועת הבריחה להברחת יהודים את הגבול ממזרח אירופה למערבה ומשם לארץ ישראל. היה פעיל בהעפלה ונמנה עם ראשי מחנות העולים בקפריסין.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1946 באניית המעפילים כנסת ישראל בה שימש ראש ועד המעפילים ואחד ממארגני העפלתם. כשגורשו המעפילים לקפריסין המשיך לפעול גם במחנות המעצר בקפריסין. אחרי שחרורו מקפריסין נמנה עם גרעין חברי תנועת הנוער הציוני יוצאי רומניה ואוסטריה, שעלו לקרקע והקימו קיבוץ בגליל התחתון בשם "במאבק", שהפך למושב שיתופי בשם "אלוני אבא". באותם ימים נישא למרגלית (מימי) לבית ליקוורניק (אמה רחל הייתה אחותו של הרב מאיר שפירא).
ארצי עסק תחילה בעיתונות והיה סגן עורך העיתון "זמנים". לאחר מכן למד משפטים וכלכלה באוניברסיטת תל אביב, הוסמך כעורך דין ועסק בעיקר בפעילות ציבורית ופוליטית. הוא היה אחראי על ההסברה ויחסי הציבור במינהל הכנסות המדינה, ובשנים 1959–1961 היה מזכ"ל המפלגה הפרוגרסיבית אשר התמזגה עם הציונים הכלליים למפלגה הליברלית. לאחר איחוד המפלגה הליברלית עם "חירות" והקמת גח"ל, פרש ממנה עם מרבית חברי הפלג הפרוגרסיבי לשעבר וייסדו את "המפלגה הליברלית העצמאית" (ל"ע) והוא הפך למזכ"ל המפלגה. בשנים 1966–1969 היה חבר הנהלת הסוכנות היהודית וראש מחלקת עליית הנוער בה. לאחר מכן נרתם לפעילות מוניציפלית בעיריית תל אביב וכיהן בשנים 1974–1983 כממלא-מקום ראש העיר ולאחר מכן כסגן ראש העיר.
בשנים 1984–1988 כיהן כחבר הכנסת מטעם הליברלים העצמאיים שברשימת המערך ולאחר מכן עבר ל"שינוי מפלגת מרכז". היה חבר בוועדות הכספים, הכלכלה, העלייה והקליטה וחוקה חוק ומשפט.
לאחר פרישתו מהכנסת, היה ארצי פעיל בארגונים לרווחת ניצולי שואה ולהנצחת השואה, בייחוד שואת יהודי רומניה. הוא היה חבר במועצת יד ושם ופעל שנים רבות בוועדה לקביעת חסידי אומות העולם. היה ממייסדי מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל, פעל בוועדה להחזרת הרכוש היהודי, וב-1994 היה ממקימי "הקרן לרווחת נפגעי השואה", שסיפקה לניצולי שואה נזקקים שירותי סיוע שגופי רווחה רגילים לא סיפקו, והיה היו"ר שלה.
ארצי פרסם בשנת 1999 אוטוביוגרפיה בשם "דווקא ציוני".
הוא נפטר ב-2003 בתל אביב ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
ילדיו של ארצי הם הזמר שלמה ארצי והסופרת נאוה סמל.
אותות הוקרה בהם זכה והנצחתו

בשנת 2000 זכה לתואר "יקיר העיר סירט".
בשנת 2008 נקרא רחוב על שמו בצפון תל אביב בסמוך לחוף תל ברוך.
בשנת 2021, קיבל ארצי את "אות המציל היהודי" מטעם המרכז העולמי של בני ברית וארגון קק"ל, בשיתוף JRJ - "הוועדה להוקרת גבורתם של המצילים היהודים בשואה".
ראו גם

משפחת שור
תנועת הבריחה
לקריאה נוספת

יצחק ארצי, דווקא ציוני, הוצאת ידיעות אחרונות, 1999
נאוה סמל, פאני וגבריאל, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2017 - רומן המבוסס על סיפור חייהם של הוריו של ארצי ושלו
הערות שוליים

↑  הילה קובו, עיריית תל אביב מנציחה את יצחק ארצי, באתר nrg‏, 18 במאי 2008
↑  אורטל מוגוס, "לפחות את הילדים": יצחק ארצי, היהודי שהציל אלפי יהודים מהמחנות, באתר ynet, 8 באפריל 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257821005171  ISNI: 0000 0001 1511 1107  LCCN: no99070589  VIAF: 19317494   WorldCat (עם VIAF): 19317494
חוות דעת (ביניים)

חוות דעת (ביניים) בנושא מאחזים בלתי מורשים (מכונה דו"ח ששון) היא חוות דעת שהגישה עורכת הדין טליה ששון לראש ממשלת ישראל אריאל שרון בשנת 2005, ועניינה המאחזים שהוקמו ביהודה והשומרון. הדו"ח כולל 12 פרקים ב-343 עמודים. בסיכומי הפרקים ובפרק האחרון מובאות ההמלצות.
ביולי 2004 הורה שרון לששון, לשעבר מנהלת המחלקה לתפקידים מיוחדים בפרקליטות המדינה, להגיש לו חוות-דעת בנושא "המאחזים הבלתי מורשים באזורי יהודה שומרון ועזה". במסגרת הדו"ח התבקשה בדיקה של הנושאים הבאים (כאמור בכתב המינוי):
מיקום המאחזים, תיאורם, גודלם ומועד הקמתם.
דרך הקמתם.
הרשויות השונות - ציבוריות ואחרות - המעורבות בהקמתם, הרחבתם ותחזוקתם השוטפת.
כן התבקשה חוות דעת לגבי הצעדים המשפטיים הנדרשים להפסקת "תופעת המאחזים" ולפינוים. הדו"ח הוגש לממשלה, שהקימה ועדת שרים מיוחדת ליישומו. בהחלטה נקבע כי:
"ישראל מחויבת ל"מפת הדרכים" כפי שאושרה בהחלטת הממשלה מס. 292 מיום 25 במאי 2003. בשלב הראשון של "מפת הדרכים" נקבע, כי על ישראל לפרק את המאחזים הבלתי-מורשים שהוקמו מאז חודש מרס 2001, ממשלת ישראל תעמוד בהתחייבות זו."
עד כה (2008), הצעדים שננקטו היו הפסקת כל מימון ממשלתי לבניית התשתיות למאחזים.
ששון לא הצליחה לוודא כמה מאחזים הוקמו. לדבריה, הסיבה לכך הייתה שהמנהל האזרחי לא מסר לה את הנתונים. לדעתה, פיתוח המאחזים נמשך מדי "יום ביומו". מגורמים ציבוריים אחרים הצליחה לקבל נתונים. בחוות דעתה אינה מביאה את תגובת המועצות האזוריות, האחראיות על הקמת המאחזים, על הממצאים. לדבריה לא הספיקה לשוחח עמן.
הרקע להקמת המאחזים

מרבית המאחזים הוקמו לאחר שממשלת יצחק רבין, הכריזה בשנת 1993 על הקפאת הבנייה ביהודה והשומרון. בפועל, כבר החל מראשית שנות התשעים ואילך לא התקבלה בממשלה החלטה על הקמת יישוב חדש או הרחבת שכונה של יישוב ותיק. הקמת המאחזים הייתה המשך לפעולת ההתנחלות, על ידי גופים ממשלתיים ששיתפו פעולה עם מתנחלים בניגוד להחלטות הממשלה. ששון מצאה כי ההכרזה על הקפאת הבנייה, לא באה לידי ביטוי בהפסקה מלאה של פעילות הרשויות הציבוריות, בתהליך ההתיישבות של יהודה ושומרון.
להקמת יישוב ישראלי ביהודה והשומרון או הרחבת יישוב קיים יש היבטים אחדים:
היבט מדיני - החלטת ממשלה. מאז 1992 לא נמצא כי התקבלה החלטה אחת על כך (מאז כתיבת חוות הדעת הוקם יישוב חדש אחד ביהודה ושומרון, עמיחי; והוסדר היישוב מבואות יריחו).
היבט קרקעי - קיימות זכויות כדין, כלומר האדמות נרכשו על ידי יהודים או הוכרזו כאדמות מדינה.
היבט מוניציפלי - היישוב הוא בתחום שיפוט של רשות מקומית.
היבט תכנוני - קיימת תוכנית בניין עיר מפורטת, לפיה ניתן להוציא היתר בנייה.
"ארבעת התנאים לעיל הם תנאים מצטברים. בהיעדרו של תנאי אחד - היישוב אינו חוקי".
בשנת 1992, הממשלה החליטה ש"ביצוען של החלטות ממשלות קודמות בדבר יישובים שטרם מומשו יהא טעון אישור מחדש על ידי הממשלה". החלטה נוספת הייתה להפסיק את הבנייה במקומות המופיעים ברשימה והמרת מענקי מקום בהלוואות. אושרה בנייה פרטית למגורים בתחומי היישובים, על יסוד תוכניות מתאר ובלבד "שהתשתית והבניה לא תהיינה כרוכות בהוצאה מתקציב המדינה". צו של אלוף פיקוד מרכז הורה על הפסקת הליכי תכנון בנייה באזור.
בשנת 1996, ממשלת בנימין נתניהו ביטלה את הקפאת הבנייה, אך קבעה הגבלות ממשיות על הבניה כך שכל שלב מעשי יידרש אישור של הרשויות. בשנת 1999 חלה הפשרה ונקבע כי: "הרחבה של ישוב...אינה טעונה החלטה של הממשלה". ששון מדגישה כי לאחר מרץ 1999 חל שינוי נוסף וגם אם השכונה היא ברצף טריטוריאלי, יש צורך באישור של שר הביטחון ועליו להיות על דעת ראש הממשלה. היא ממליצה לבטל החלטה זו כך שגם הרחבת ישוב קיים תהיה טעונה אישור הממשלה.
בשאלת ההיבט הקרקעי, מנהל לשכת התכנון במנהל האזרחי מסר כי יש "אי דיוקים חמורים" בין ההכרזות על אדמות מדינה לבין סימני ההכרזות על המפות. חלק מהם נובעים מטכניקות ישנות של ביצוע צילומי אוויר. בעקבות בדיקה בשטח, לפי דרישת הממשל של ארצות הברית, "מתגלית תמונת מצב בעייתית".
מעורבות רשויות המדינה בהקמת המאחזים

הפרקים המרכזיים בדו"ח הם הפרקים השישי עד התשיעי, הדנים במעורבות רשויות המדינה בהקמת המאחזים. המסקנה היא שרשויות ציבוריות וגופי מדינה סייעו בהקמת היישובים, לכאורה, תוך הפרת חוק, כפי שהגדירה ששון. חלק מהממצאים היו אמורים לעבור לידי פרקליטות המדינה, אך מסיבות של חוסר בסיס לאישום, הדבר לא נעשה. דו"ח הביניים עוסק רק בשלושה גופים:
משרד הבינוי והשיכון באמצעות המנהל לבניה כפרית, שעסוקו התמקד בהקמת יישובים חדשים ביו"ש והרחבת קיימים. בנושא זה מצוטט דו"ח מבקר המדינה, לפיו במשך שנתיים וחצי נחתמו 77 חוזים לבניה ולפיתוח ב-33 מקומות ביו"ש. מקומות, אשר לפי נתוני המנהל האזרחי, העבודות בהם נעשו שלא כחוק. בעקבות זאת היועץ המשפטי לממשלה הורה באפריל 2004 "לעצור" העברת כספים ליו"ש. מנהל משרד השיכון באותה תקופה הגיב לדברים המוצגים בדו"ח בטענה שאין לו זמן לכך, כפי שלששון לא היה זמן לשוחח עם הרשויות המקומיות.
משרד הביטחון בכלל זה המנהל האזרחי ועוזר שר הביטחון לענייני התיישבות. גם בתחום זה הדו"ח הוא חלקי וחוות הדעת אינה מבוססת על איסוף מלא של הנתונים. הקשר העיקרי של המאחזים עם המנהל היה בתחום הקרקעות. הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון - תפקיד המקביל למינהל מקרקעי ישראל, הוא האחראי על הקצאת הקרקעות ביו"ש. חוות הדעת מצינת כי היו ליקויים בתחום הסימונים של תחומי הקרקעות על המפות. שר הביטחון סבר כי הקמת הצוות החדש, "צוות קו כחול", שתפקידו יהיה למנוע טעויות מסוג זה. ההמלצה היא לבדוק את ההקצאות שנעשו בעבר. רכישת קרקעות על ידי פרטיים ייעשו רק לאחר הסכמת שר הביטחון בכתב והוא לא יהיה רשאי להאציל סמכות זאת לזולתו. בנושא חיבור חשמל למאחזים יש לבצע אותו רק אם המאחז הוא מורשה, גם אם התאורה היא "מרכיב ביטחון" והעדרה עלול לגרום לפגיעה בחיי אדם. לדעת ששון, אם יש בעיה ביטחונית יש לפנות את המאחז. דיון מקביל נעשה לגבי אספקת המים: חיבורי מקורות אינם תקינים.
החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית שגם היא רשות ציבורית - הקימה מאחזים ללא תוכנית בנייה בת תוקף וללא אישור סופי של הממונה על הרכוש הממשלתי ביו"ש. תגובת החטיבה הייתה "כי כך מקימה החטיבה, באופן שגרתי יישובים, גם בישראל". החטיבה טענה שהגורמים הממשלתיים שיתפו עמה פעולה ו"זוהי ההרשאה" לגבי 80 מאחזים ישנה חתימת שר הביטחון או ראש המנהל האזרחי לקידום הליכי התכנון, בזה היא ראתה אישור של הדרג המדיני להקמתם. ההמלצה היא לבטל את "כל ההקצאות עליהן הוקמו מאחזים בלתי מורשים ולהחזיר את הקרקע לממונה".
אכיפת החוק

בשני הפרקים האחרונים לדו"ח בא לידי ביטוי ניסיונה הקודם של טליה ששון בפרקליטות המדינה. בתקופה שקדמה לחיבור הדו"ח היא עמדה בראש המחלקה לתפקידים מיוחדים, שעיסוקה הוא אכיפת החוק ביו"ש. היא כותבת כי לאור היכרותה רבת השנים האכיפה לוקה באופן יסודי. היא מונה לכך שלוש סיבות: רשויות ציבוריות וגופי מדינה מעורבים בהקמת המאחזים שלא כדין, אכיפת החוק היא בלתי אפקטיבית והיעדר חקיקה מתאימה וכלים משפטיים אפקטיביים.
לדעתה הקמת מאחזים בלתי מורשים כרוכה בביצוע עבירות פליליות. הטיפול המשפטי במקרים אלה יכול להיות משני סוגים:
פלילי, של פתיחת תיק פלילי וחקירה, גיבוש כתב אישום והעמדה לדין. ברם, הטיפול הפלילי התברר כבעייתי משום שבנייה ללא היתר אינה בגדר עבירה פלילית ביו"ש. בנוסף לכך, הוכחת הזכויות בקרקע הנעשית על ידי המנהל האזרחי לוקחת זמן רב. יתר על כן, חלק נכבד ממעשי הפרת החוק בשטחים נעשים על ידי רשויות מדינה, רשויות ציבוריות ועובדי מדינה, משטרת ישראל עומדת מולם חסרת אונים.
מנהלי על ידי צה"ל והמנהל האזרחי, לסילוק הקרוואן הפולש או הבניה הבלתי חוקית או פנוי המאחז וכו'. הטיפול במישור המנהלי כפוף להחלטה על נקיטת צעדים על ידי הדרג המדיני או ישירות שר הביטחון. ההחלטות אלה מתקבלות בקצב שאינו עומד בדרישות.
הדרג המדיני אינו מספק חקיקה מתאימה, שאמורה לאפשר אכיפת חוק בשטחים. משרד השיכון והחטיבה להתיישבות מסייעות לחלק מתפיסות הקרקע והבנייה שלא כדין. יוצא מכאן, אליבא דששון, שמדינת ישראל מממנת לפחות חלק מהקמת המאחזים הבלתי חוקיים. המנהל האזרחי מעלים עין זה שנים מהרחבות של שכונות שלמות בסמוך ושלא בסמוך ליישובים, ללא תוכנית מפורטת כדין ולא מקיים פיקוח על הבניה. המסקנה לעיני כל היא שתפיסת הקרקעות להקמת מאחזים, והקמתם, על אף שאינם חוקיים – וזאת יודעים הכול - הם מעשים חיוביים, ולכל הפחות – אינם נוראים - אין זו עבירה "רגילה".
צה"ל, הגם שלא ברצונו, נגרר למעשה ההתנחלות הבלתי חוקית בעצם נוכחותו במקום ובהגנה שהוא מספק הוא קובע עובדות בשטח, יחד עם מפרי החוק עצמם. חיילי צה"ל אינם רואים, כחלק אינטגרלי מתפקידם, אכיפת החוק על מתנחלים. היא מסכמת שחיילי צה"ל אינם מעוניינים להיות שוטרים ועוד יותר מכך אינם מעוניינים ליטול חלק בעימות בין המתנחלים לבין הפלסטינים על קרקעות ושליטה בשטח. וכאשר יש טרור בשטח: קודם מטפלים בטרור ורק אחר כך באירועים אחרים. מפקד בכיר מצוטט על ידה כאומר: "'רוח המפקד' היא "שהמתנחלים עושים מעשה ציוני, ולכן אין להסתכל עליהם דרך הפריזמה החוקית".
משטרת ישראל באמצעות מחוז ש"י נאלצת להתמודד עם אוכלוסייה שחלקה הקטן רואה בה נציגים של "שלטון זר" כמעט. לשוטרים אין מידע בנושאים הקשורים לאיתור זכויות בקרקע. לשם העמדה לדין בעבירה של הסגת גבול פלילית, יש צורך להוכיח מי המחזיק, או הבעלים של קרקע. רוב הקרקעות לא עברו הליך של הסדר מקרקעין כך שיש קושי לגבי הוכחת הבעלות. גם הוכחת חזקה בקרקע היא בעייתית. בנוסף לכך האוכלוסייה הפלסטינית אינה מזדרזת לשתף פעולה עם המשטרה בנוגע לביצוע עבירות, ונמנעת לעיתים קרובות מהגשת תלונה על מעשי עבירה. התוצאה היא שקיים קושי חמור בהשגת ראיות.
רפורמה משפטית

המסקנה העולה מדו"ח הביניים שיש לבצע רפורמה משפטית מקיפה. והיא כוללת את התחומים הבאים בשני תחומים: חקיקה בכנסת ורפורמה בתחיקת הביטחון.
הכנסת מתבקשת לאשר כי ניתן יהיה להעמיד ישראלי לדין בישראל בעבירות שאין להן מקבילה בישראל, כמו איסור הובלת קרוואנים בכבישים.
המנהל האזרחי צריך לייזום תחיקה בכל בדבר מבנים בלתי מורשים, פינוי יבילים (מבנים לסוגיהם) ששונעו בעבירה לאחר שהוצבו בשטח, קביעת בנייה ללא היתר כעבירה, תיקון צו בדבר אישור הליכי תכנון ובניה
ותיקון צו בדבר סילוק פולשים.
בסיכום היא מפרטת את הסעיפים החקיקה הטיעונים שינוי, אף על פי שהיא סבורה שאין עילה משפטית לאי פינוי המאחזים הבלתי מורשים.
מסקנות והמלצות

טענה מרכזית המובאת בדו"ח היא כי מאחזים רבים הוקמו על אדמות שאינן אדמות מדינה, אלא שייכות לתושבים פלסטינים. מן הדו"ח עולה, כי חלק מהקרקעות האלה הוקצבו להתיישבות יהודית על ידי המנהל האזרחי, מכוון שלא היו עליהן שום טענות או רישום של בעלות פרטית, אלא לאחר הקמת המאחזים נתגלה לפתע פלסטיני שטען לבעלות על השטח. וכך, בניגוד למדיניות הממשלה, עלולה להיות פגיעה בזכות הקניין של בעלי הקרקעות.
לנוכח ממצאי הדו"ח המליצה לשנות באופן יסודי את תפקודיה של החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית שהייתה אחראית להקמת היישובים ביו"ש: התנחלויות ומאחזים. בדיקה העלתה כי משרד השיכון שילם עבור המאחזים 72 מיליון ש"ח בין השנים 2000-2004, אך אלה לא כל הסכומים.
מסקנתה של ששון הייתה כי: "נראה על כן כי הפרת החוק הפכה ממוסדת ומוסדית ... ובוצעה על ידי רשויות מדינה מסוימות, רשויות ציבוריות, מועצות אזוריות ומתנחלים, הכל תוך הצגת מראית עין כאילו יש כאן מערכת מוסדית מסודרת הפועלת כחוק... המסר היה שמדובר במעשה ציוני ולכן יפה לו העלמת עין, הקריצה והמוסר הכפול ". בדו"ח מוצגת ההמלצה לפעול לשיפור מערכת אכיפת החוק באזור.
הדו"ח מסתיים בשורה ארוכה של המלצות אשר הוגשו לראש הממשלה אריאל שרון. ההמלצות ממויינות כדלקמן: המלצות ארגוניות, שינוי החלטות ממשלה קיימות וקבלת החלטות ממשלה חדשות, מתן הוראות מנהליות לרשויות המדינה בקשר להקמת מאחזים בלתי מורשים, הצעות חקיקה בכנסת, רפורמה בתחיקת הביטחון והמלצות ליועץ המשפטי לממשלה. על מימושם מונתה ועדת שרים מיוחדת.
בהמלצות הארגוניות מציעה עו"ד ששון על הקמת יחידה חדשה: מנהלת מתאמת ומנחה בנוגע למאחזים. בידי היחידה צריכה להיות מרוכזת מלוא האינפורמציה בדבר נתוני הבניה הישראלית באיו"ש כולל תצלומי אוויר מעודכנים, מידע מלא על תוכניות מאושרות ולא מאושרות, הזכויות בקרקעות, מידע על ההתחייבויות שנעשו לגבי הקרקעות שהוקצו, ועוד. הגוף המנחה והמתאם צריך שיהיה כפוף לראש הממשלה, ומתואם עם שר הביטחון.
החלטת הממשלה צריכה להשתנות כך שהקמת יישוב חדש או הרחבת בנייה של יישוב קיים שהוקם בעבר טעונה החלטת ממשלה חדשה. גם הרחבת תחום שיפוט של רשות מקומית תהיה תלויה בממשלה (ולא במשרד הפנים). לא תבוצע כל הרחבה ליד או בסמוך למבנים קיימים ללא אישור. לא תנתן כל הרשאה לתכנון ללא אישור הדרג המדיני.
בסיום הדו"ח מוצגות שורה של הנחיות לראש הממשלה לפיהן עליו להורות לשר הביטחון לחדול מביצוע פעולות מסוימות, בהם: הקצאת קרקעות, לבצע בדיקה פרטנית לכל בקשה ודרישה לאישור בכתב מראש המנהל האזרחי שכל הבדיקות בוצעו.
בסיכומו של הדו"ח מוצגת רשימה של נושאי תפקידים שיש להביא לידיעת היועץ המשפטי לממשלה את מעשיהם בהקשר למאחזים.
תגובות לדו"ח

בכיר במשרד המשפטים שלא הזדהה בשמו הביע תמיהה על כך שאדם פרטי ולא גורם בפרקליטות מונה לכתוב דו"ח זה, וטען כי יש בעיה משפטית להעביר חומרים ממשלתיים לאדם פרטי. בתקשורת הובעה תמיהה על ידי כתבים שונים מדוע אין בדו"ח ביקורת כנגד אריאל שרון שהיה אחראי במידה רבה למאחזים. טליה ששון התגוננה בכך שלא קיבלה מנדט לעסוק בנושא.
לאחר חיבור הדו"ח, הוא זכה להתייחסות נרחבת הן מימין והן משמאל. בעוד שהשמאל קרא ליישום מלא של החלטות הדו"ח ואף ביקר את ההתמהמהות הממשלתית מלישמן, נציגים של הימין גינו את הדו"ח וטענו למגמתיות שבו.
תגובות לדו"ח > מימין

מנכ"ל החטיבה להתיישבות של הסוכנות היהודית, שלמה בן אליהו, דחה את הטענות המועלות בדו"ח וטען כי לכל המאחזים ניתנו אישורים. החטיבה בראשותו אף הנפיקה דו"ח המתאר עיוותים מוטים-פוליטית לכאורה בדו"ח המקורי, שמלווים את דו"ח ששון לכל אורכו.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה התמודדה ששון לבחירות מטעם מרצ. יו"ר מועצת יש"ע ביקר את הדו"ח ואת המחברת אותו בטענה שדעותיה הפוליטיות נגעו בדו"ח. במאי 2009 ח"כ יריב לוין פנה לשר נאמן בבקשה לבחון את הדו"ח מחדש. גם שר המשפטים יעקב נאמן, שהיה אמור לעמוד בראש ועדת שרים ליישום דו"ח ששון, ועדה שבוטלה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו, אמר כי "זה דו"ח של פעילה פוליטית ויש לבחון אותו מחדש". ב-2012 הקימה הממשלה את הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון בראשות השופט בדימוס אדמונד לוי, שנועדה לעקור את הד"ח.
תגובות לדו"ח > משמאל

בשמאל[דרושה הבהרה] הביעו שביעות רצון לנוכח הדו"ח וקראו לממשלה לפעול לאלתר לפינוי המאחזים.
אישים בשמאל מתחו ביקורת על חוסר הדיון בדוח בשאלת אחריותו של ראש הממשלה אריאל שרון להקמת המאחזים. ששון השיבה כי לא מצאה ראיה שמייחסת לשרון מעורבות בהקמת מאחזים בלתי חוקיים.
ראו גם

הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון
הערות שוליים

↑  פרק חמישי לדו"ח, על המאחזים הבלתי חוקיים מנסה לסכם את המידע שהגיע אליה
↑  עמוד 21
↑  עמוד 56
↑  עמוד 63
↑  עמוד 66
↑  עמוד 81
↑  דו"ח מבקר המדינה 54 ב 2003
↑  עמוד 144
↑  עמוד 165
↑  עמוד 179
↑  עמוד 208
↑  עמוד 236
↑  עמוד 126
↑  עמוד 137
↑  עמוד 253
↑  עמוד 261
↑  עמוד 292
↑  עמוד 30
↑  עמוד 45
↑  עמוד 331
↑  עמוד 339
↑  "המינוי של טליה ששון בעייתי מבחינה חוקית", באתר ערוץ 7, 9 באוגוסט 2004
↑  ערוץ 7
↑  עוזי ברוך, הוסרה המסכה מעל דו"ח ששון, באתר ערוץ 7, 13 בנובמבר 2008
↑  חזקי עזרא, ח"כ לוין: יש להקים צוות לבחינת דו"ח ששון, באתר ערוץ 7, 24 במאי 2009
↑  עקיבא אלדר, נתניהו לא אייש את ועדת השרים ליישום דו"ח ששון, באתר הארץ, 12 ביוני 2009
↑  אורי גליקמן, "שרון לא קשור להקמת מאחזים", באתר nrg‏, 22 במרץ 2005
↑  אטילה שומפלבי ואפרת וייס, "הדו"ח מוכיח: הממשלה אישרה את המאחזים", באתר ynet, 9 במרץ 2005
מגדל מים במאחז
אלכסנדר ד' בלקדר

| --- | --- |

 לידה:  19 ביוני 1847 מונטריאול
 פטירה:  14 במרץ 1932 (בגיל 84) מונטריאול
 שם לידה:  אלכסנדר דוגאל בלקדר
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט רויאל 
 השכלה:  אוניברסיטת מקגיל  בית החולים סיינט תומאס
 תפקיד:  נשיא (1917) 
 
אלכסנדר דוגאל בלקדר (באנגלית: Alexander Dougall Blackader; ‏19 ביוני 1847 – 14 במרץ 1932) היה רופא ילדים קנדי-אמריקאי.
ביוגרפיה

בלקאדר נולד במונטריאול ב-19 ביוני 1847. הוא זכה בהצטיינות בלימודיו באוניברסיטת מקגיל ולמד בבית החולים סיינט תומאס בלונדון.
הוא היה נשיא האגודה האמריקאית לרפואת ילדים בשנים 1892–1893. הוא נתן את ההרצאה של בראדשו ב-1929.
הוא נפטר במונטריאול ב-14 במרץ 1932.
הערות שוליים

↑  "Whose Birthday Is This?". Calgary Herald. 1913-06-19. p. 6. נבדק ב-2020-07-10 – via Newspapers.com.
↑  Who's who in Canada: An Illustrated Biographical Record of Men and Women of the Time, Volumes 6-7. International Press Limited. 1914. p. 591. נבדק ב-2020-07-10 – via Google Books.
↑  Past Presidents. American Pediatric Society. Retrieved 14 November 2018.
↑  Blackader, A. D. (1930). "On the varying virulence of micro-organisms in infectious disease". Canadian Medical Association Journal. 22 (1): 97–100. PMC 381641. PMID 20317677.
↑  "Dr. Alexander D. Blackader". Hartford Courant. Montreal, Quebec. AP. 1932-03-15. p. 4. נבדק ב-2020-07-10 – via Newspapers.com.
↑  "Biography – BLACKADER, ALEXANDER DOUGALL – Volume XVI (1931-1940) – Dictionary of Canadian Biography". www.biographi.ca. נבדק ב-28 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2003128982  VIAF: 104522344   WorldCat (עם VIAF): 104522344 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יום יום אני הולך למעונך

| --- | --- |
 סינגל בביצוע מתי כספי
 מתוך האלבום "מתי כספי (הפעמון)"
 יצא לאור:  מאי 1973
 תאריך הקלטה:  1973
 שפה:  עברית
 אורך:  3:10
 חברת תקליטים:  CBS
 כתיבה:  יעקב פיכמן
 לחן:  מתי כספי
 הפקה:  מתי כספי
 עיבוד:  מתי כספי
 גרסאות כיסוי:  אלון עדר ‏•‏‏ דני רובס
 
"יום יום אני הולך למעונך" הוא שיר שכתב המשורר יעקב פיכמן ב־1907 – 1908. המוזיקאי והזמר הישראלי מתי כספי הלחין וביצע את השיר עבור ערב שירי משוררים שערכה תחנת הרדיו גלי צה"ל ב־1973. שלוש שנים מאוחר יותר נכלל השיר באלבומו השני של כספי, "מתי כספי (הפעמון)", שהתפרסם ב־1976.
על השיר > כתיבה

יעקב פיכמן כתב את השיר בתרס"ח (1907 — 1908), ופרסם אותו לראשונה כשנה מאוחר יותר בכתב העת הספרותי "רשפים" א' חוב' כ"ה (תרס"ט – 1908 — 1909), וכשנתיים מאוחר יותר (בגרסה זהה, למעט שורה 11) בקובץ שיריו הראשון, "גבעולים" (תרע"א – 1911), שהתפרסם בוורשה. ב־1935 פרסם פיכמן גרסה מעט שונה בספר שיריו "צללים על שדות" (תרצ"ה).
השיר נכתב מנקודת מבטו של בחור מאוהב, שחושש לגלות לאישה שהוא אוהב את אהבתו. יום יום הוא הולך למעונהּ של אהובתו בביטחון שהיום זה היום, היום הוא יאזור אומץ ויאמר לה את שעל ליבו, אך אינו מצליח להתגבר על ביישנותו, והוא חוזר הביתה במפח נפש.
על השיר > לחן וביצוע

השיר הולחן לראשונה על ידי יוסף אחרון ב־1922. הלחן הזה לא הופץ באופן מסחרי.
הלחן והביצוע המוכרים לשיר הם של מתי כספי, שהלחין את השיר עבור ערב שירה מולחנת שערכה תחנת גלי צה"ל ב־1973. כספי הלחין את השיר לפי הגרסה שבספר השירים של פיכמן "צללים על שדות" (1935), בדילוג שתי השורות הראשונות שבבית האחרון. שלוש שנים מאוחר יותר כלל כספי את השיר באלבומו השני, "מתי כספי (הפעמון)", שהתפרסם ב־1976.
יחס הביקורת

נעמי פולני אמרה על כתיבתו של פיכמן בשיר שהיא "דרך מרתקת לכתיבה". שי להב מ־ynet תיאר את שירו של כספי במילה "נפלא". בביקורת על מופע משותף של מתי כספי עם שלום חנוך, ציין יאיר שלג ממקור ראשון את השיר כאחד מ"עשרות [משירי השניים] שהפכו ממש לנכסי צאן ברזל".
מבקר המוזיקה גיא טנא כתב על השיר שהיה "אחת מפסגות סדרת הערבים ואחד מהשירים הטובים, המקוריים והמרתקים של מתי כספי הצעיר [...] השימוש של כספי בכלי הנשיפה מיוחד ומרגש ואפילו סימני עידן הדיסקו שהתגנבו באפקט או שניים לא גורעים. המילים של פיכמן, בשנות העשרים לחייו, עדיין נע במשולש אודסה־וילנה־ורשה, מרטיטות ממש ובתור מי שעבר כמעט את אותה חוויה אני מצדיע לשיר".
המבקר עמוס אורן התייחס לעברית של כספי בתוך ביקורת על מופע של כספי עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית לציון 50 שנות קריירה לכספי: "אני לא נוהג להתייחס לעברית בהופעה, אבל אי אפשר שלא, אצל מתי כספי. תענוג. אין, אין, אין עליו. ללא מאמץ. חי אותה. מבין אותה. זורם איתה. רק תורמת לערב תרבותי מענג. לרגע לא מתנשא או נפוח מחשיבות, ותמיד תמיד מבודח במידה. פשוט חוויה. אמן קלאסה. אין מלה אחרת".
הצלחה

השיר נכנס למצעד הפזמונים השבועי של הגל הקל ב־2 באפריל 1973 במקום ה־17. הוא הגיע למקום החמישי, מיקום השיא שלו, ב־28 במאי, וב־25 ביוני 1973 יצא מהמצעד בתום תשעה שבועות צעידה.
הצלחה > מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1973)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1973)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1973)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1973)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | הגל הקל | 5 |  |
ביאורים

↑  יוֹם יוֹם אֲנִי הוֹלֵךְ לִמְעוֹנֵךְ
גרסה ראשונה, תרס"ח (1907–1908)

יוֹם יוֹם אֲנִי הוֹלֵךְ לִמְעוֹנֵךְ

וּמִלָּה עַל שְׁפָתַי חֲרֵדָה,

וְטֶרֶם עוֹד תֻּגַּד הַמִּלָּה

וְאִם תֻּגַּד בִּזְמַן־מָה – מִי יֵדָע?



יוֹם יוֹם עַל הַדֶּרֶךְ לִמְעוֹנֵךְ

אוֹר אָשְׁרִי עַל רֹאשִׁי כֹּה לוֹהֵט,

וּבְשׁוּבִי מְנַחְמֵנִי כּוֹכָבִי

וְכָמוּס סוֹד עָצְבּוֹ בּוֹ רוֹעֵד.



יוֹם יוֹם בְּגַן לִבִּי בַּסֵּתֶר

צִיץ אָשְׁרִי יַאְדִּים וְחָוַר; –

וְהַיָּמִים כֹּה חוֹלְפִים וְעוֹבְרים

וְאֵלַיִךְ לֹא גֻּנַּב עוֹד דָּבָר.
↑  יעקב בר־און ממעריב אונליין כתב שהשנתיים הראשונות של ערבי השירה המולחנת נקטעו כתוצאה ממלחמת יום הכיפורים. הערב חזר ב־1980, אך "לא הצליח לשחזר את הצלחת שני קודמיו [...] על הערב הזה [...] ירד המסך, אבל תרומתו לזמר העברי לא תסולא בפז".
הערות שוליים

1 2  דירוג בכורה לשיר במצעד הגל הקל, באתר פזמונט, בדיקה אחרונה ב־14 במאי 2023
↑  מתי כספי – מתי כספי (האלבום השני, או “הפעמון”) (1976), באתר סטריאו ומונו, בדיקה אחרונה ב־14 במאי 2023
1 2 3  נתוני היצירה, באתר אקו"ם, בדיקה אחרונה ב־14 במאי 2023
1 2 3  בנימין הרשב, שירת התחייה העברית: אנתולוגיה היסטורית־ביקורתית, כרך 1, האוניברסיטה הפתוחה ‏•‏‏ מוסד ביאליק, עמ' 466
1 2 3  גיא טנא, ערבי שירי המשוררים של גלי צה"ל  – מַה צָּמַח, מַה קָּמל  וּמַה נֶּעֱקַר מִלב?, באתר teneg.co.il, ‏9 בנובמבר 2017, בדיקה אחרונה ב־14 במאי 2023
↑  הבלוג של אורי הייטנר | פינתי השבועית ברדיו: יום יום אני הולך למעונך, באתר heitner.wordpress.com, ‏14 במאי 2018, בדיקה אחרונה ב־14 במאי 2023
↑  יוסף אחרון | יום יום אני הולך למעונך, באתר הספרייה הלאומית, בדיקה אחרונה ב־15 במאי 2023
↑  יום יום אני הולך למעונך, באתר זמרשת, בדיקה אחרונה ב־14 במאי 2023
↑  יעקב בר-און, ‏ויזלטיר, עמיחי וזך: יובל לערבי שירי המשוררים בגלי צה"ל, באתר מעריב אונליין, 22 בינואר 2022
↑  שגיא בן נון‏, נעמי פולני: יהורם גאון צדק כשאמר שמוזיקה ים-תיכונית היא "זבל" ומירי רגב "בורה", באתר וואלה, 3 באוקטובר 2016
↑  שי להב, מתי כספי בהופעה: לא הפתיע וטוב שכך, באתר ynet, 29 ביולי 2016
↑  יאיר שלג, ביקורת | המופע של מתי כספי ושלום חנוך מסמל פרידה מתרבות שלמה, באתר מקור ראשון, ‏20 בדצמבר 2022, בדיקה אחרונה ב־14 במאי 2023
↑  עמוס אורן, ביקורת | מתי כספי והפילהרמונית – אמן קלאסה, באתר habama.co.il, ‏10 באפריל 2011, בדיקה אחרונה ב־14 במאי 2023
1 2  מיקום שיא במצעד השבועי של הגל הקל (5), באתר פזמונט, בדיקה אחרונה ב־14 במאי 2023
↑  השיר יוצא ממצעד רשת ג', 25 ביוני 1973, באתר פזמונט, בדיקה אחרונה ב־15 במאי 2023