stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרה לאזאר באיומי
יצירותיו

André Lazar: Hongrois de la résistance; Bateau Ivre, Paris, 1947
Amerikai megszállás és népi ellenállás Franciaországban; Szikra, Bp., 1952 (Nemzetközi kérdések, 79.)
Holnap kifutnak a hajók... Henri Martin életregénye; Ifjúsági, Bp., 1955
Az üstökös. Saint-Just és a francia forradalom regénye; Szépirodalmi, Bp., 1957
Csillagok a francia film egén; Táncsics, Bp., 1958 (Filmbarátok kiskönyvtára)
Rabelais; Gondolat, Bp., 1959 (Irodalomtörténeti kiskönyvtár, 4.)
Párizs. Francia írók, költők, festők Párizsról; vál., előszó, összekötő szöveg Bajomi Lázár Endre; Európa, Bp., 1960 (Regélő városok)
A mai francia irodalom kistükre; Gondolat, Bp., 1962
A Montmartre; Corvina, Bp., 1967
Fő a bizalom! Egy évszázad francia szélhámosságainak és átejtéseinek kalandos krónikája; Minerva, Bp., 1968
A szürrealizmus; vál., bev. Bajomi Lázár Endre; Gondolat, Bp., 1968
A Montparnasse; Corvina, Bp., 1969
T. T. T. Titkos Társaságok Története; Minerva, Bp., 1969
A Quartier Latin; Corvina, Bp., 1971
Párizs varázsa; Szépirodalmi, Bp., 1971
Anatole France világa; Európa, Bp., 1973 (Írók világa)
A vörös szűz. Louise Michel lobogó élete; Kossuth, Bp., 1975 (Nők a történelemben)
Párizs nem ereszt el; Szépirodalmi, Bp., 1975
A magyar Párizs; vál., szerk., bev. Bajomi Lázár Endre; Gondolat, Bp., 1978
Arpadine. Kalandozások a magyar-francia kapcsolatok múltjában; Szépirodalmi, Bp., 1980
Ego sum gallicus captivus. Magyarországra menekült francia hadifoglyok emlékezései; vál., utószó, jegyz. Bajomi Lázár Endre, ford. Szoboszlai Margit, szerk. Antal László, előszó Illyés Gyula; Európa, Bp., 1980 (Emlékezések)
Párizs, csillagként reszkető; Szépirodalmi, Bp., 1981
Azúrország; Szépirodalmi, Bp., 1984
Tramontana. Magyar önkéntesek Franciaországban; Zrínyi, Bp., 1984
André Lazar: Voyage au pays des magyars; Corvina, Bp., 1986
Saint-Exupéry csodálatos élete; Móra, Bp., 1987
Franczia tűkör. Válogatás a 19. század magyar vonatkozású francia irodalmából; szerk., jegyz. Bajomi Lázár Endre; Magvető, Bp., 1987 (Magyar hírmondó)
Fő a bizalom! Egy évszázad francia szélhámosságainak és átejtéseinek kalandos krónikája; 2. jav. kiad.; Média Kiadói Iroda, Bp., 1988
Titkos társaságok története; jav., átdolg. kiad.; Parlando, Bp., 2009
תרגומיו הספרותיים להונגרית

דולורס איברורי : למען השלום, למען הדמוקרטיה, למען עצמאותה של ספרד (1952)
א. וורמסר-ל. : מכתבים מבודפשט (1955)
מרסל אמה : צועד הקירות (1958)
קלוד רוי : בלהקה הקלאסית (1958)
אנרי מורגר : בית קפה בוהמי (1959)
רוג'ר פיירפיט : מפתחות פטר הקדוש (1959)
רומן רולן : יום יבוא (1960)
אנטול פראנס : האלים צמאים (1961)
מרסל אמה : המקרה החריף וסיפורים אחרים (1962)
ז'ול ורן : הרפתקאותיו המופלאות של מאסטר אנטיפר (1962)
אמיל זולא : הכסף (1962)
ז'אן-פול סארטר : השטן ואלוהים הטוב (1963)
רובר פינג'ה : הגביע של הפיראטים (1966)
רמון קנו : הפארק האנגלי (1966)
אדמון דה גונקור - J. Goncourt: Germinie Lacerteux (1968)
אנדרה מלרו : תקווה (1968)
לואי אראגון : הקולאז' (1969)
בוריס ויאן : ימי המתים (1969)
מרסל אמה : הסוסה הירוקה (1969)
אנרי פירושו : חייו של טולוז-לוטרק (1971)
מ. פונס: רוזה, או כרוניקה נאמנה של האירועים שהתרחשו בנסיכות ווסקלהאם במהלך המאה האחרונה..., (1971)
ג'י פואסי: שני לבבות אוהבים (1972)
ר' איקור: מר גלוק או גיזת הזהב (1972)
ס. מוריאק: הזמן שלא זז (1986)
פרסים והוקרה

עיטור מסדר העמל דרג זהב (1974)
למען המולדת הסוציאליסטית (1984)
מדליית זהב של פריז (1982)
תואר אבירות של Ordre des Arts et des Lettres (1985)
לקריאה נוספת

מי זה מי בספרות ההונגרית? ספרי עיון מסת"ב 963-8607-10-6
מי זה מי בספרות ההונגרית? בודפשט, 1999, (הוצאת Könyvkuckó) ISBN 9-638157-91-7
הערות שוליים

1 2  Születése bejegyezve Nagybajom állami születési akv. 111/1914. folyószám alatt.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11911469c (data)  GND: 1204401497  ISNI: 0000 0000 9789 643X  LCCN: n81147157  NKC: jo2002105434  NTA: 130228923  SUDOC: 026971151  VIAF: 60753329   WorldCat (עם VIAF): 60753329
ארמון פרימוורי

| --- | --- |

ארמון פרימוורי, מראה מהחצר הפנימית
 מידע כללי
 סוג:  מעון רשמי
 כתובת:  שדרות פרימוורי 46
 מיקום:  בוקרשט
 מדינה:  רומניה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1965
 תאריך פתיחה רשמי:  1965 
 אדריכל:  ארון גרימברג-סולארי
 מידות
 קומות:  3
 קואורדינטות:  44°28′09″N 26°05′33″E﻿ / ﻿44.469122°N 26.092462°E﻿ / 44.469122; 26.092462
 http://palatulprimaverii.ro
  (למפת בוקרשט מוגדלת) ארמון פרימוורי(למפת בוקרשט רגילה) ארמון פרימוורי
 
ארמון פרימוורי (ברומנית: Palatul Primǎverii; מילולית: "ארמון האביב") הוא בית בשכונת פרימוורי בצפון בוקרשט, ששימש כמעונו הרשמי של שליט רומניה ניקולאה צ'אושסקו בתקופת שלטונו (1965-1989). כיום משמש הבית כמוזיאון.
הבית נבנה בסמוך לעלייתו של צ'אושסקו לשלטון, ותוכנן על ידי האדריכל ארון גרימברג-סולארי. עיצוב הפנים נעשה על ידי רוברט וול ואגריפה פופסקו. בשנת 1971 הורחב המבנה, ובסופו של דבר כלל שלוש קומות.
תיאור הבית

במפלס הקרקע של הבית שכנו חלל הכניסה, משרדו של ניקולאה צ'אושסקו, יחידת מגורים ומשרדו של בנו הבכור, ולנטין, הסלון וחדר האוכל, ובצמוד להם נבנתה גם בריכת שחייה. הריהוט בכל הקומה היה בסגנון הרנסאנס.
בקומה הראשונה של הבית שכנו יחידת המגורים של צ'אושסקו ורעייתו אלנה (בסגנון בארוק), יחידת מגורים נוספת של אלנה צ'אושסקו (בסגנון לואי ה-15), יחידות המגורים של ילדיהם זויה (בסגנון לואי ה-16) וניקו (בסגנון אנגלי), חממה (בסגנון נאו-רנסאנס) ושני חדרי הסבה, האחד כונה "חדר לואי ה-14", משום שכלל רהיטים אופייניים לתקופת לואי ה-14, והשני, בסגנון רוקוקו כונה "חדר הקוקייה", בשל איורי הקוקיות על הטפטים שעיטרו אותו.
בקומת המרתף הוקמו מרתף יינות עם ריהוט אקלקטי ואולם קולנוע בסגנון אר דקו.
הבית כלל גם שתי חצרות, קדמית ופנימית. בחצרות הסתובבו טווסים, עופות שהיו חביבים על צ'אושסקו, ואיורי טווסים אף מעטרים אלמנטים שונים בבית. גם כיום שוהים בחצר הבית טווסים.
אריך פון גינדל

| --- | --- |

גנרל אריך פון גינדל
 לידה:  13 באפריל 1854 גוסלאר, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1803-1892)
 פטירה:  23 בדצמבר 1924 (בגיל 70) גטינגן, רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר
 מקום קבורה:  Stadtfriedhof Stöcken 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:   צבא הקיסרות הגרמנית
 תקופת הפעילות:  1873–1919 (כ־46 שנים)
 דרגה:  גנרל חיל הרגלים
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-20   מפקד קורפוס המילואים ה-5   מפקד פלגת הארמייה B
 פעולות ומבצעים
 מלחמת צרפת–פרוסיה   מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 פור לה מריט
 
אריך פון גינדל (בגרמנית: Erich von Gündell;‏ 13 באפריל 1854 – 23 בדצמבר 1924) היה גנרל גרמני שפיקד על קורפוסים ואחר כך על פלגת ארמייה בחזית המערבית.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

פון גינדל נולד ב-13 באפריל 1854 בגוסלאר שהשתייכה לממלכת פרוסיה. ב-1873 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1910 מונה למפקד הדיוויזיה ה-20, ובשנת 1913 פרש לביתו.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון גינדל למפקד קורפוס המילואים ה-5, שהיה חלק מהארמייה החמישית בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות. בפברואר 1916 לחם פון גינדל עם הקורפוס שבפיקודו בקרב ורדן, ועל הצלחתו בקרבות קיבל פון גינדל ב-28 באוגוסט 1916 את העיטור פור לה מריט. ב-3 בספטמבר 1916 מונה פון גינדל למפקד פלגת הארמייה B, ופיקד עליה עד סוף המלחמה.
ב-23 בדצמבר 1918 פרש פון גינדל לביתו, וב-23 בדצמבר 1924 מת בגטינגן, והוא בן 70.
ראו גם

הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
ארמון צציליינהוף

מראה כללי של הכניסה לארמון צציליינהוף
ארמון צציליינהוף (בגרמנית: Schloss Cecilienhof) ממוקם בצד הצפוני של הגן החדש של העיר פוטסדאם. בשנת 1945 נערכה בארמון זה ועידת פוטסדאם, אשר קבעה את הסדר הבינלאומי החדש לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

ארמון צציליינהוף (בגרמנית: החצר של צצילייה) נבנה על ידי קיסר גרמניה וילהלם השני עבור בנו, יורש העצר הנסיך וילהלם. הארמון נקרא על שמה של אשתו של יורש העצר, הדוכסית צציליה, דוכסית מקלנבורג-שוורין. זהו הארמון האחרון אשר נבנה על ידי משפחת הוהנצולרן, משפחת המלוכה הגרמנית.
הארמון תוכנן על ידי הארכיטקט הגרמני פאול שולצה-נאומבורג. הוא נבנה בסגנון אנגלי כפרי, ובנייתו נמשכה כשלוש שנים והסתיימה בשנת 1917.
משפחת הנסיך הספיקה להתגורר בארמון זה רק שנה אחת. בנובמבר 1918, בעקבות המהפכה הגרמנית, נאלצה המשפחה לעזוב את גרמניה ולעבור להולנד. אך בשנת 1926 החזירה ממשלת רפובליקת ויימאר את הארמון למשפחת הנסיך, לאחר שזה ויתר על זכויותיו על כס המלכות.
היטלר ביקר בארמון שלוש פעמים. הנסיך ביקש ממנו להחזיר את משטר המונרכיה שבו הוא יהיה מלך אך ללא סמכויות, אולם היטלר סירב.
בשנת 1945, עם התקרבות הצבא האדום לפוטסדאם, עזבה משפחת הנסיך שנית את הארמון, הפעם לתמיד, וברחה למערב גרמניה.
מ-17 ביולי עד 2 באוגוסט 1945 נערכה בארמון ועידת פוטסדאם, ועידת פסגה בין מנהיגי בעלות הברית, שבתומה הועבר הארמון למועצת העיר פוטסדאם. תחילה שימש הארמון בית הספר של איגוד הנשים הדמוקרטי של גרמניה המזרחית. בשנת 1960 הועבר בית הספר למקום אחר. האגף המערבי של הארמון הוסב לבית מלון ובשאר אגפיו נפתח מוזיאון של ועידת פוטסדאם.
בשנת 1990 הוכרז ארמון צציליינהוף, יחד עם הגנים וארמון סנסוסי, כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
הכוכב האדום מפרחים (מאז 1945)
השולחן העגול של ועידת פוטסדאם
חדר העבודה של סטלין בוועידת פוטסדאם
פסל בגן ארמון צציליינהוף
אני מאשים (סרט תעמולה נאצי)

| --- | --- |
 בימוי:  וולפגנג לייבניינר 
 הופק בידי:  Heinrich Jonen 
 תסריט:  וולפגנג לייבניינר, Eberhard Frowein, Harald Bratt 
 עריכה:  וולטר פון בונהורסט 
 שחקנים ראשיים:  Heidemarie Hatheyer Otto Ludwig Fritz Graf Leopold von Ledebur Erich Ponto Karin Evans Ilse Fürstenberg Hansi Arnstädt Paul Rehkopf Just Scheu ארנסט לגאל Karl Haubenreißer Walter Janssen Albert Florath Christian Kayßler Franz Schafheitlin Hans Nielsen Paul Hartmann Harald Paulsen Bernhard Goetzke מתיאס ויימן Harry Hardt שרלוטה תילה Margarete Haagen Willi Rose 
 מוזיקה:  נורברט שולצה 
 צילום:  פרידל בן-גרונד 
 מדינה:  גרמניה הנאצית 
 הקרנת בכורה:  1941 
 משך הקרנה:  120 דק' 
 שפת הסרט:  גרמנית 
 סוגה:  סרט תעמולה, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אני מאשים (בגרמנית: Ich klage an) היה סרט תעמולה נאצי משנת 1941 בבימויו של וולפגנג לייבניינר, אשר תמך בהמתת חסד. הסרט נאסר להפצה ולהקרנה על ידי כוחות בעלות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה.
עלילת הסרט

אישה הסובלת מטרשת נפוצה מתחננת בפני הרופאים שיסיימו את חייה, ובכך יקלו על סבלה. לאחר שבעלה נותן לה מנת יתר קטלנית ובכך עוזר לה לסיים את חייה וסבלה הרב, הוא מועמד למשפט, שבו מוצגות טענות שונות כגון "הארכת חיים היא לפעמים בניגוד לטבע", ו"שהמוות הוא זכות כמו גם חובה". סרט זה מגיע לשיאו בהכרזתו של הבעל שבה הוא מאשים את הרופאים באכזריות, ובחוסר רצון לסיים את חיי החולים ובכך למנוע מהם סבל נוסף.
מטרת הסרט

סרט תעמולה זה הוזמן על ידי שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס, במטרה להגביר את התמיכה בגרמניה הנאצית בהמתת חסד. במציאות, קורבנות המתת החסד, שהופעלה בגרמניה הנאצית במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה, היו חולים ובעלי מוגבלויות אשר הומתו ללא הבחנה וללא ידיעת בני משפחותיהם על ידי הרופאים בעלי האידאולוגיה הנאצית. המתות אלה היו למעשה רצח לכל דבר, ולא היה להן שום קשר להקלת סבלם של החולים, אלא היו כחלק מכוונות הנאצים ליצור גזע עליון של בני אדם תוך כדי חיסול כל בעלי המום והמוגבלויות.
תוצאות הסרט

בדיווחי האס אס נמסר כי הכנסייה הקתולית והפרוטסטנטים התנגדו לסרט ולהפצתו, דעתם על תוכנו הייתה שלילית ביותר. דעות הרופאים הוצגו כחיוביות, דבר שגרם לתמיכה מסוימת בציבור הגרמני באותה תקופה.
אלסינור

| --- | --- |
סמל אלסינורסמל אלסינור

אלסינור, במרכז טירת קורנבורג
 מדינה:  דנמרק דנמרק
 מחוז:  חובדסטאדן
 חבל ארץ:  שלן
 גובה:  8.0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  47,364 (2018)
 קואורדינטות:  56°02′10″N 12°36′30″E﻿ / ﻿56.03611°N 12.60833°E﻿ / 56.03611; 12.60833
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.helsingor.dk/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת דנמרק מוגדלת) קופנהגן אודנסה אולבורג אורהוס אסביירג שוודיה גרמניהאלסינור(למפת דנמרק רגילה) קופנהגן אודנסה אולבורג אורהוס אסביירג שוודיה גרמניהאלסינור  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אלסינור (בדנית: Helsingør) היא עיר באי שלן שבדנמרק.
מקור השם

מקור השם אלסינור בא מן המילה "hals", שמשמעותה מצר צר או צוואר, זאת עקב העובדה שהיא שוכנת בנקודה הצרה ביותר במצר ארסונד, כאשר מולה ניצבת העיר הלסינגבורג שבשוודיה במרחק של ארבעה קילומטרים. התיעוד הראשון לשם זה, ב-1231, מתקופת המלך ולדמר השני, שבו מכונים המתיישבים במקום אלסינר (לעומת המתיישבים שבהליסנגבורג הקרויים אלסינגס).
היסטוריה

המבנה הראשון בעיר, שידוע, הוא מבצר פלנדרבורג, שהוקם על גבעה מדרום לעיר בסביבות 1200.
העיר נוסדה בסביבות 1420 על ידי המלך אריק מפומרניה. המלך הטיל את מס על המעבר במצר ארסונד החל מ-1429 (שבוטל ב-1857). המס מימן כשני שלישים מהכנסות דנמרק, נגבה באלסינור, ועקב כך הקים בנקודה הקרובה ביותר להלסינגבורג את טירת קורגן. טירת קרוגן התרחבה ושמה שונה לטירת קרונבורג בסביבות 1580.
אלסינור נעשתה לא רק למקום גביית המס, אלא גם למרכז מסחר חשוב, כך שב-1672 היא הייתה העיר השלישית בגודלה בדנמרק.
תיירות

האטרקציה העיקרית בעיר היא טירת קרונבורג, אתר מורשת עולמית, שבה מתרחשת עלילת המחזה המלט.
אתר נוסף הוא מוזיאון הימאות הדני הנמצא בסמוך לטירה, שתוכנן על ידי האדריכל ביארק אינגלס.
כיום קו המעבורת בין הלסינגור והלסינגבורג הוא העמוס ביותר בעולם, עם יותר מ-70 יציאות בכל כיוון בכל יום.
ערים תאומות

פולין גדנסק, פולין (מ־1992)
איטליה סן רמו, ליגוריה, איטליה
שוודיה הלסינגבורג, שוודיה
ארצות הברית לייק אלסינור, ארצות הברית
נורווגיה הרסטד, נורווגיה
אסטוניה פרנו, אסטוניה
אן פרנסס ביירן

| --- | --- |

 לידה:  1775 לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  1837 (בגיל 62 בערך) 
 תחום יצירה:  ציור, ציור בצבעי מים 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 
אן פרנסס ביירן, באנגלית: Anne Frances Byrne ‏ (1775–1837) הייתה ציירת צבעי מים בריטית. הנושא שלה כלל בעיקר ציפורים, פירות ופרחים שצוירו בסגנון ריאליסטי. אן הגיעה ממשפחה של אמנים.
חיים ומשפחה

אן פרנסס ביירן נולדה בשנת 1775 בלונדון. שמה של אמה אינו ידוע אך אביה היה ויליאם ביירן, חרט בולט שהתמחה בנופים. אן הייתה הבכורה מבין ארבעת אחיה האחרים, שכולם המשיכו להיות אמנים בעצמם.  מרי ביירן הייתה הבת השנייה וסטודנטית לציור בשווייץ, והתמחתה בנופים צבועים מיניאטוריים. לטיטיה ביירן (אנ') הייתה אחותה הצעירה, והיא הפכה פופולרית בגלל תחריטים, גם עבודתה התמקדה בעיקר בנופים. ג'ון ביירן היה הצעיר מבין חמשת ילדי ביירן והוא התגורר עם אחותו אליזבת ביירן. הם התמחו בנופים, אם כי מדיום הבחירה שלו היה צבעי מים. אן פרנסס ביירן ואחיה גדלו ועזרו בעסק החריטה של אביהם ולמדו ממנו טכניקות אמנותיות לפני שהלכו בעצמם ללמוד.
אן פרנסס ביירן נפטרה בינואר 1837 בגיל 62.
חיים ומשפחה > יצירה

אן פרנסס ביירן התחילה לצייר עם צבעי שמן בתחילת הקריירה שלה, אך בהמשך עברה לצבעי מים כמדיום הבחירה שלה. היא הציגה את היצירה הראשונה שלה, ציור פירות, בשנת 1796 בגיל 21. הייתה לה מערכת יחסים בעייתית עם האקדמיה בגלל הסקסיזם ששלט בעולם האמנות ובחברה באותה תקופה. מערכת יחסים זו התאפיינה בחוסר יכולתה של ביירן להחליט אם להמשיך להיות חלק מהאקדמיה או לא.
ביירן הפכה לחברה מלאה באגודת צבעי המים המלכותית (אנ') בשנת 1809, אך הפסיקה את חברותה בשנת 1813, הצטרפה שוב בשנת 1821 ועזבה שוב בשנת 1834. הרייט גולדסמית' (אנ'), אחת מבנות דורה של ביירן, כתבה שכאשר זכתה לשבחים באותה תקופה, "השבחים הגבוהים ביותר שהוענקו, היו ... במידה רבה בהדגשה שהתמונה צוירה בידי אישה".  תופעה זו הייתה נפוצה בקרב נשים באמנות באותה תקופה… עבודותיהן של נשים בתקופה זו היו לעיתים קרובות פחות מכובדות פשוט בגלל מין האמן, ולא מבוססות על טיב היצירה עצמה.
הערות שוליים

1 2  Humphreys, Janet (1885). "Byrne, Anne Frances". The Dictionary of National Biography: 127.
↑  "Byrne family (per. 1765–1849), engravers and painters". Oxford Dictionary of National Biography (online ed.). Oxford University Press. 2004.
1 2  Gray, Sara (2009). "Byrne, Anne Frances". The Dictionary of British Women Artists. Cambridge: The Lutterworth Press: 60.
↑  Heleniak, Kathryn Moore (2005). "Money and marketing problems: The plight of Harriot Gouldsmith (1786–1863) a professional female landscape painter". The British Art Journal. 6 (3): 25–36.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKD: 14614  SNAC: w6sf3xwd  ULAN: 500017176  VIAF: 95786591   WorldCat (עם VIAF): 95786591 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אן פרנסס ביירן".
ארמון קוטרוצ'ן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שאטו 
 כתובת:  Bulevardul Geniului nr. 1., Bd. Marinescu Gh. prof. dr. 2 sector 5, Șos. Cotroceni 1-3 sector 6, Bd. Geniului 1 sector 6, municipiul București 
 מיקום:  בוקרשט 
 מדינה:  רומניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1679
 תאריך פתיחה רשמי:  1679 
 אדריכל:  Paul Gottereau 
 קואורדינטות:  44°26′03″N 26°03′42″E﻿ / ﻿44.434108333333°N 26.061669444444°E﻿ / 44.434108333333; 26.061669444444
  (למפת בוקרשט מוגדלת) ארמון קוטרוצ'ן(למפת בוקרשט רגילה) ארמון קוטרוצ'ן
 
ארמון קוטרוצ'ן ב-1900
מוזאון קוטרוצ'ן
ארמון קוטרוצ'ן (ברומנית: Palatul Cotroceni) הוא מערך מבנים במרכז בוקרשט, רומניה, ששימש כמשכן מלכותי בתקופת המלוכה, כארמון הפיונירים בתקופה הקומוניסטית ומשמש מאז המהפכה הרומנית (1989) כמשכן נשיאי רומניה.
היסטוריה

ב-1679, שליט נסיכות ולאכיה, שרבאן קנטקוזינו בנה מנזר על גבעת קוטרוצ'ן בבוקרשט. הכנסייה ויתר המבנים הוקמה במהלך שנתיים. השליט שבא לאחר קנטקוזינו, קונסטנטין ברנקוביאנו, המשיך בבניה והתארח לעיתים במנזר. ב-1862 החליט אלכסנדרו יואן קוזה להשתמש במנזר כמעון קיץ והשליט שבא אחריו, קרול הראשון, מלך רומניה, המשיך בכך והחליט לבנות במקום ארמון, שישמש את יורשי הכתר. הממשלה הקציבה 1,700,000 לאי לצורכי עבודות פינוי המבנים הישנים והקמת הארמון, תוכניות המבנה הוכנו על ידי האדריכל הצרפתי פול גוטרו בסגנון קלאסי ונציאני. העבודה התחילה ב-1888 והסתיימו כעבור שנתיים.
מריה מאדינבורו, מלכת רומניה ופרדיננד הראשון, מלך רומניה עברו לגור בארמון קוטרוצ'ן במרץ 1896. באוגוסט 1916 נערכה בארמון זה ישיבת ממשלת רומניה, בנשיאות המלך, בה הוחלט על כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה.
רעידת האדמה בוורנצ'אה (1940) גרמה לנזקים בארמון קוטרוצ'ן והשתלטות הקומוניסטים על רומניה והדחת המלוכה הובילה גם להפיכת ארמון קוטרוצ'ן, ב-1949, לארמון הפיונירים והסלונים של הארמון הפכו לכיתות לימוד עבור הפיונירים.
ברעידת האדמה בוורנצ'אה (1977) נפגע קשה גם ארמון קוטרוצ'ן, ארמון הפיונירים הועבר למקום אחר ובמקום החלו עבודות שיפוץ, שנמשכו 10 שנים. במהלך השיפוץ נבנה גם אגף חדש, אליו קיווה ניקולאה צ'אושסקו לעבור, אך הוא הודח במהפכה הרומנית ולאחר המהפכה הועידו את האגף החדש למשכן נשיאי רומניה.
החל מ-1991 החלק ההיסטורי של הארמון הפך למוזיאון ונפתח לציבור הרחב.
ארמון קונסטנטין

| --- | --- |

מראה ארמון הקונגרסים מכיוון דרך פטרהוף, כשבחזיתו פסל פיוטר הראשון. 26 באוגוסט 2010.
 מידע כללי
 סוג:  ארמון, סימן נוף 
 מיקום:  סטרלנה 
 מדינה:  רוסיה 
 בעלים:  המנהל לענייני נשיא רוסיה
 מייסדים:  פיוטר הגדול 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1720
 תאריך פתיחה רשמי:  1720 
 אדריכל:  Jean-Baptiste Alexandre Le Blond 
 סגנון אדריכלי:  בארוק 
 מידות
 שטח:  221.6 הקטאר 
 קואורדינטות:  59°51′14″N 30°03′30″E﻿ / ﻿59.853909°N 30.058371°E﻿ / 59.853909; 30.058371
 www.konstantinpalace.ru
 he
 
פגישת מנהיגי ה-G8 בארמון
אנשי הגווארדיה הרוסית בפתח ארמון קונסטנטין, תמונה מהמאה ה-19
ארמון קונסטנטינובסקי (רוסית: Константиновский дворец) הוא אתר שהוכרז כאתר מורשת רוסית ומשמש כמעון נשיאותי לנשיא רוסיה. מכונה בשם "ארמון הקונגרסים" (государственный комплекс «Дворец конгрессов»). הארמון נבנה במאה ה-18 ושוכן על הגדה הדרומית של המפרץ הפיני על נהר סטרלקה, כ-20 ק"מ מהעיר סנקט פטרבורג.
היסטוריה

בעליו הראשונים של הארמון היה פיוטר הגדול. בסוף המאה ה-18 העיירה סטרלנה באזור סנקט פטרבורג, הייתה לרכושו הפרטי. ב-1797 הצאר פאבל הראשון, העניק את הארמון במתנה לבנו, הנסיך הגדול קונסטנטין פאבלוביץ', שעל שמו נקרא הארמון והפארק שסביבו.
הארמון נבנה על פי פרויקט של האדריכל ניקולה מיקטי. בשנות 1750 הארמון עוצב על פי תכנונו של ברתולומאו רסטרלי, האדריכל הרוסי-איטלקי שנחשב למעצב העיר סנקט פטרבורג. לאחר שפרצה שרפה במקום ב-1803 הארמון שופץ על ידי האדריכל הרוסי אנדריי וֹורוניחין. בשנים 1847–1851 הארמון שופץ שוב.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הארמון נהרס כמעט לגמרי, כמו מרבית מבני העיר. לאחר המלחמה החלו בעבודות שיפוץ שנמשכו עד שנות 1990. המבנה עבר מיד ליד לאורך אותה תקופה, תחילה השתכן בו המכון הארקטי של לנינגרד (Ленинградское арктическое училище) שלמדו בו טכנאים שהשתלבו לאחר מכן בעבודה בתחנות מחקר בקוטב הצפוני או באנטארקטיקה. הארמון עבר תחת חסות מספר חברות שונות עד שנת 2000.
בשנת 2000, המנהל לענייני נשיא רוסיה בשיתוף פעולה עם החברה הרוסית לשימור אנדרטאות מימנה את שיקומו ושיפוצו של הארמון. נבנה ארמון קונגרסים והארמון הפך לרכוש ממלכתי של נשיא רוסיה, שיפוץ הארמון כלל הוספת מספר מבנים שונים, הפיכת אגפים מסוימים למוזיאון ובניית סיפון ליכטות. בקיץ 2006 ארמון הקונגרסים אירח את פסגת G-8 ובקיץ 2013 אירח את פסגת G-20 .
אצטדיון ג'ון אף קנדי

| --- | --- |

 שמות קודמים:  Sesquicentennial stadium, Philadelphia Municipal Stadium, John F Kennedy Stadium
 מיקום:  פילדלפיה
 קואורדינטות:  39°54′05″N 75°10′19″W﻿ / ﻿39.9014°N 75.1719°W﻿ / 39.9014; -75.1719
 תקופת הפעילות:  15 באפריל 1926 – 13 ביולי 1989 (63 שנים)
 נהרס:  1992
 בעלים:  פילדלפיה 
 אדריכל:  סימון וסימון (Simon & Simon)
 מושבים:  100,000
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פילדלפיה מוגדלת) אצטדיון ג'ון אף קנדי(למפת פילדלפיה רגילה) אצטדיון ג'ון אף קנדי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון ג'ון אף קנדי הוא אצטדיון בעל גג פתוח בפילדלפיה שבפנסילבניה שעמד בין השנים 1926 עד ל-1992. האצטדיון קרוי על נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ון פיצג'רלד קנדי. כמה שנים לפני הריסתו, האצטדיון אובחן כמבנה לא בטוח לשימוש ולכן הוחלט להחריבו ולהחליפו בארנת ספורט פנימית .
הוא ממוקם ברחוב דרום ברוד פילדלפיה, פנסילבניה, נפתח ב-15 באפריל 1926 ונסגר ב-13 ביולי 1989.
האצטדיון נפתח כחלק מחגיגות 150 שנים להכרזת העצמאות, ונודע בשלושה שמות: "Municipal stadium", "Sesqui stadium" ובשם "philadelphia stadium". שנת 1963 קיבל את שמו האחרון, "ג'ון אף קנדי" על שם נשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי, שנרצח ב-1963.
האצטדיון שימש כמקום להופעות, למשחקי פוטבול עונתיים ולאימונים. האצטדיון ידוע בעיקר בכך שהתארחו בו הלהקות המפורסמות כגון Queen וה- Rolling stones.
האצטדיון מסוגל להכיל 100,000 אנשים, והוא בעל משטח דשא שעליו מתקיימים המשחקים.
מבנה האצטדיון

ב-3 במרץ 1925 מועצת העיר פילדלפיה, שבפנסילבניה, אישרה את בניית האצטדיון.
חברת המהנדסים "simon & simon" הכינו את תוכניות האצטדיון שכללו לדוגמה: יסודות הבניין, עמודים, קומות ישיבה, דודי חימום, תאורה, משרדים, שירותים, כניסות, לוקרים ועוד.
האצטדיון היה בצורת פרסה ובעל גג פתוח, עם 100,000 מקומות ישיבה, והמשחקים בו התקיימו על משטח דשא.
שימושי האצטדיון

השימוש הראשון של האצטדיון היה בשנת 1926 של "קוואקרים פילדפיה" (the (Philadelphia Quakers, שהייתה קבוצת פוטבול מפורסמת.
בשנות ה-30 קבוצת "דה פילדלפיה איגלס" (קבוצת הפוטבול הלאומית) שכרה את האצטדיון לתקופה בת ארבע עונות לפני שעברו לפארק שייב (park Shibe), הנמצא בפילדלפיה בדומה לאצטדיון ג'ון אף קנדי, לעונת 1940. בתום תקופת ההשכרה של הקבוצה, האצטדיון הפך לאצטדיון נייטרלי, כלומר, לא משויך לאף קבוצה.
הנשרים, קבוצת הפוטבול הרשמית ( the Philadelphia Eagles), שיחקו בפארק שייב עד שנת 1941 שבה חזרו לאצטדיון. שנה לאחר מכן, בשנת 1942, חזרו לפארק שייב שבו שיחקו עד 1957. הם השתמשו באצטדיון גם כדי להתאמן ב-1970 ו-1980.
בשנים 1936–1979 נערכו באצטדיון 42 משחקי צבא-צי (ArmyÐNavy), ומשחק יריבות של מכללות אמריקאית בכדורגל, ובשנות ה-60 הוא למעשה שימש כאצטדיון הביתי שלהם.
בשנת 1939 ו-1978 התארחה בו אליפות הפוטבול של תיכוני פילדלפיה.
בשנת 1985 התרחש הלייב אייד (Live Aid), מופע צדקה שנערך ב-13 ביולי. האירוע אורגן על ידי בוב גדלוף ועל ידי מידג' יור במטרה לאסוף כספים לסיוע לנפגעי הרעב באתיופיה.
מדי שנה שימש האצטדיון כמקום לתהלוכות המשטרתיות והצבאיות.
הופעות

בפסטיבל 1976 "SPIRIT OF SUMMER" התארחו הלהקות והאמנים: Yes, Peter Frampton, Gary Wright, Pousette Dart Band, נוכחות של כ-105,000 אנשים. הפסטיבל עלה כ-1,050,000 דולרים.
בתאריך 11 ביוני 1977 התקיים פסטיבל נוסף ובו הופיעו: Peter Frampton, Lynyrd Skynyrd, J. Geils Band, Dickie Betts & Great Southern. נכחו בפסטיבל כ-91,000 אנשים והוא עלה כ-913,600 דולרים.
בתאריך 20 ביוני 1981 עלה עוד פסטיבל בו הופיעו:Allman Brothers, Marshall Tucker, Outlaws, Molly Hatchet, ,.38 Special, בפסטיבל היו כ-90,000 אנשים והוא עלה כ-1,350,000 דולרים.
בתאריך 25 בספטמבר 1982 התקיימה הופעה של להקת The who, נוכחו כ־91,450 אנשים. ההופעה עלתה כ-1,400,350 דולרים.
בתאריך 25–26 בספטמבר 1981 התקיים מופע של להקת Rolling stones, נכחו כ־181,560 אנשים בשתי ההופעות. העלות הגיעה לסכום של כ-2,960,000 דולרים.
בתאריך 25 בספטמבר 1987 היה מופע של להקת U2 ב הופיעה, נכחו כ־86,150 אנשים. ההופעה עלתה כ-1,594,000 דולרים.
בתאריך 19 בספטמבר 1987 היה מופע של להקת Pink Floyd, בו נכחו כ־80,750 אנשים.
בתאריך 20 באוגוסט 1983 הופיעה להקת The Police, הנוכחות והעלות אינה ידועה.
בחודש יולי 1978, התקיימה הופעה של להקת Fleetwood Mac, הנוכחות והעלות לא ידועה.
הערות שוליים

1 2  Wrecking Ball To Leave Only Memories Of Jfk Stadium, The Seatle Time, ‏1992
1 2 3  City Architect, City of Philadelphia
↑  John F. Kennedy Stadium, Stadiums by Munsey & Suppes
↑  The best-attended US tours of all-time
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 68726567-21b1-4e48-a0a1-ac33f9a702b5