stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המוזיאונים הקפיטוליניים
פרסומים

המוזיאונים עורכים ומפרסמים מחקרים:
C. Parisi Presicce, La Lupa Capitolina, Mondadori Electa, 2000.
L. Ferrea, Gli dei di terracotta, Mondadori Electa, 2002.
AA. VV., a cura di S. Guarino - P. Masini, Pinacoteca Capitolina. Catalogo generale, Mondadori Electa, 2006.
AA. VV., a cura di A. Mura Sommella, Musei Capitolini. Guida, Mondadori Electa, 2006.
AA.VV., a cura di E.B. Di Gioia, La Medusa di Gian Lorenzo Bernini. Studi e restauri, Campisano Editore, 2007.
AA. VV., a cura di S. Guarino - A. D'Agliano, Pinacoteca Capitolina. Porcellane europee e orientali, Mondadori Electa, 2007.
N. Giustozzi, Musei Capitolini. Guida breve, Mondadori Electa, 2008.
AA. VV., a cura di M. Albertoni - I. Damiani, Il tempio di Giove e le origini del Colle Capitolino, Mondadori Electa, 2008.
M. Cima - E. Talamo, Gli Horti di Roma antica, Mondadori Electa, 2008.
AA. VV., a cura di S. Guarino - P. Masini, Gli affreschi del Palazzo dei Conservatori, Mondadori Electa, 2008.
E. B. Di Gioia, C. Parisi Presicce, Carlo I d'Angiò re di Sicilia e senatore di: il monumento onorario nel Campidoglio del Duecento, Campisano Editore, 2009.
AA. VV., a cura di E. La Rocca - C. Parisi Presicce, Musei Capitolini, 1. Le sculture del Palazzo Nuovo, Mondadori Electa, 2010.
ראו גם

גבעת הקפיטולין.
פורום רומאנום.
מיכלאנג'לו.
הערות שוליים

↑  Palazzo Senatorio | Musei Capitolini, www.museicapitolini.org (באנגלית)
↑  Tabularium | Musei Capitolini, www.museicapitolini.org (באנגלית)
↑  Elizabeth Fentress, Museum Review: Around the Temple: The New Galleries of the Capitoline Museum, American Journal of Archaeology 111, 2007, עמ' 365–369
↑  Publications | Musei Capitolini, www.museicapitolini.org (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572757805171  BnF: cb121420049 (data)  GND: 1214261-X  ISNI: 0000 0001 2117 0496  LCCN: n79126898  SUDOC: 029890012  VIAF: 171285001   WorldCat (עם VIAF): 171285001 
מרקוס אורליוס אקסדרה - מבנה פלאצו של אַפּוֹטְרוֹפּוֹס - מוזיאונים קפיוליניים
חצר הקונסרבטורי
הזאבה הקפיטולנית
פלאצו של נובו
ויליאם קנט

| --- | --- |

 לידה:  1684 ברידלינגטון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  12 באפריל 1748 (בגיל 64 בערך) לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 תחום יצירה:  אדריכלות, אדריכלות נוף, עיצוב 
 יצירות ידועות:  הוקם הול, גן הנוף קלרמונט 
 
וִילְיֶאם קֶנְט (באנגלית: William Kent; סביב 1685 – 12 באפריל 1758) היה אדריכל אנגלי, אדריכל נוף, צייר ומעצב רהיטים של תחילת המאה ה-18. הוא החל את דרכו כצייר, והפך לצייר חצר המלכות (אנ'), אך כישרונו האמיתי היה עיצוב בתחומים שונים.
קנט הכניס את סגנון האדריכלות הפלדיאנית לאנגליה עם הווילה בבית צ'יזיק (אנ'), והוא היה גם המקור לסגנון הגינון ה"טבעי" הידוע בשם גן הנוף האנגלי בצ'יזיק, גני סטואו (אנ') בבקינגהאמשייר ובית רושם (אנ') באוקספורדשייר. כאדריכל נוף הוא חולל מהפכה במתווה האחוזות, אך היה לו ידע מוגבל בהורטיקולטורה.
הוא השלים את הבתים והגנים שלו עם ריהוט מפואר עבור בניינים גדולים כולל ארמון המפטון קורט, בית צ'יזיק, בית דבונשייר (אנ') ובית רושם.
לדברי הוראס וולפול, קנט "היה צייר, אדריכל ואבי הגינון המודרני. בדמות הראשונה הוא היה פחות מבינוני; בשנייה, הוא היה משחזר המדע; באחרונה, מקורי, הממציא של אמנות שמממשת ציור ומשפרת את הטבע. מהומט דמיין את אליסיום, קנט יצר רבים".
תחילת חייו

קנט נולד בברידלינגטון (אנ'), מזרח יורקשייר, והוטבל ב-1 בינואר 1686 בשם ויליאם קאנט (William Cant). הוריו היו ויליאם ואסתר קאנט (לבית שימינגס).
הקריירה של קנט החלה כצייר שלטים ומרכבות, ומעסיקו עודד אותו ללמוד אמנות, עיצוב ואדריכלות. קבוצה של ג'נטלמנים מיורקשייר שלחה את קנט לתקופת לימודים ברומא, והוא הפליג ב-22 ביולי 1709 מדיל (אנ') בקנט, והגיע לליבורנו ב-15 באוקטובר. ב-18 בנובמבר הוא היה בפירנצה, שהה שם עד אפריל 1710 לפני שלבסוף יצא לרומא. בשנת 1713 הוענקה לו המדליה השנייה בדרגה השנייה על ציור בתחרות השנתית שניהלה האקדמיה של סן לוקא, על ציורו "הנס של אנדריאה אוולינו". הוא גם פגש כמה דמויות חשובות כולל תומאס קוק, לימים הרוזן הראשון מלסטר (אנ'), איתו סייר בצפון איטליה בקיץ 1714 (סיור שהוביל את קנט להערכה של הסגנון האדריכלי של ארמונות אנדראה פלדיו בוויצ'נצה), והקרדינל פייטרו אוטובוני ברומא, שעבורו ככל הנראה צייר כמה תמונות, אם כי לא שרדו תיעודים. במהלך שהותו ברומא, הוא צייר את תקרת "כנסיית סן ג'וליאנו די פיאמינגי" (יוליאנוס הקדוש של פלנדריה) עם "האלהה של יוליאנוס הקדוש". הפגישה המשמעותית ביותר הייתה בין קנט לריצ'רד בויל, הרוזן השלישי מברלינגטון (אנ'). קנט עזב את רומא בפעם האחרונה בסתיו 1719, פגש את לורד ברלינגטון לזמן קצר בג'נובה, בנסיעה לפריז, שם לורד ברלינגטון הצטרף אליו מאוחר יותר למסע האחרון חזרה לאנגליה לפני סוף השנה. כצייר, הוא החליף את סר ג'יימס ת'ורנהיל בעיצוב החדרים הגדולים החדשים בארמון קנזינגטון בלונדון; עבור ברלינגטון, הוא עזר לקשט את בית צ'יזיק (אנ'), במיוחד את התקרות הצבועות, ואת בית ברלינגטון.
עבודות אדריכלות

קנט החל לעסוק כאדריכל בשלב מאוחר יחסית בחייו, בשנות ה-30 של המאה ה-18. הוא זכור כאדריכל של הסגנון הפלדיאני המתחדש באנגליה. ברלינגטון נתן לו את המשימה לערוך את "העיצובים של איניגו ג'ונס..." עם כמה עיצובים נוספים בטעם הפלדיאני/ג'ונסי של ברלינגטון וקנט, שהופיעו בשנת 1727. כשעלה לגדולה דרך הממסד האדריכלי המלכותי, מועצת העבודות (Board of Works), קנט יישם את הסגנון הזה על כמה מבני ציבור בלונדון, שעבורם חסותו של ברלינגטון הבטיחה לו את העבודות: האורוות המלכותיות בצ'רינג קרוס (1731–33, נהרסו ב-1830), בנייני האוצר בווייטהול (1733–37), ובניין אורוות המשמר (אנ') בווייטהול (תוכנן זמן קצר לפני מותו ונבנה 1750–1759). הבניינים הנאו-עתיקים הללו נוצרו בהשראת הארכיטקטורה של רפאל וג'וליו רומנו (אנ') כמו גם מפלדיו.
בבניית בתים כפריים, העבודות העיקריות עבור קנט היו תכנון עיצוב הפנים של הוטן הול (אנ') בנורפוק (סביבות 1725–35), שנבנה זמן קצר לפני כן על ידי קולן קמפבל (אנ') עבור סר רוברט וולפול, אך בהוקם הול (אנ') (גם בנורפוק) עדיין ניתן למצוא את ההתגלמות השלמה ביותר של אידיאלים פלדיאנים; קנט שיתף שם פעולה עם תומאס קוק (אנ'), ה"רוזן האדריכל" השני, והיה לו עוזר בדמות מתיו ברטינגהאם (אנ'), שהאדריכלות שלו תוביל את האידיאלים הפלדיאנים לדור הבא. בנו של וולפול, הוראס, תיאר את קנט כמי שהוא פחות מבינוני כצייר, משחזר מדע כאדריכל ואבי הגינון המודרני וממציא אמנות.
בולטים גם גרם מדרגות תיאטרלי בסגנון בארוק וחדרי מצעדים בלונדון, בכיכר ברקלי 44. הביתנים בעלי הכיפות של קנט הוקמו בבית בדמינטון (אנ') (גלוסטרשייר) וביוסטון הול (אנ') (סאפוק).
קנט היה מסוגל לספק עיצובים גותיים, בלא נטייה לסגנון עתיק חמור סבר, כאשר ההקשר חייב זאת; הוא עבד על המסכים הגותיים בארמון וסטמינסטר ובקתדרלת גלוסטר (אנ').
הוא עבד על בית ברחוב ארלינגטון 22 (אנ') בסנט ג'יימס, רובע בסיטי של וסטמינסטר במרכז לונדון משנת 1743, כאשר הוא הוזמן על ידי ראש הממשלה החדש, הנרי פלהם. לאחר מותו של קנט, העבודה הושלמה על ידי עוזרו סטיבן רייט (Stephen Wright).
אדריכל נוף

כאדריכל נוף, קנט היה ממחוללי גן הנוף האנגלי, סגנון של גינון "טבעי" שחולל מהפכה במתווה גנים ואחוזות. הפרויקטים שלו כללו את בית צ'יזיק (אנ'), גני סטואו (אנ'), משנת 1730 ואילך, עיצובים לגן הווילות של אלכסנדר פופ בטוויקנהאם (אנ'), עבור המלכה קרוליין בריצ'מונד (אנ') בלונדון, ובמיוחד בבית רושם (אנ') באוקספורדשייר, שם יצר רצף של תפאורות ארקדית: חלקים מנוקדים במקדשים, אשדות, מערות מלאכותיות, גשרים פלדיאנים ואקסדרה (אנ'), היו הקדמה להישגים בקנה מידה גדול יותר של קפביליטי בראון (אנ') בדור הבא. ניתן למצוא יצירות קטנות יותר של קנט בפארק שוטאובר (אנ') באוקספורדשייר, כולל אטרקציה גותית מזויפת וביתן בעל כיפה. הגנים שלו, שכמעט שאבדו, בקלרמונט (אנ') בסארי, שוחזרו. אומרים שהוא לא נרתע מנטיעת עצים מתים כדי ליצור את מצב הרוח הנדרש.
נאמר כי הנפילה היחידה של קנט היא חוסר הידע והמיומנות הטכנית שלו בהורטיקולטורה (בהשוואה לאלה של צ'ארלס ברידג'מן (אנ'), שלעיתים קרובות מזלזלים בהשפעתו על קנט). אף על פי כן, סגנון העיצוב הנטורליסטי שלו היה תרומתו העיקרית להיסטוריה של עיצוב הנוף. סטואו, קלרמונט ורושם הם מקומות שבהם ניתן לראות את המאמצים המשותפים שלהם. סטואו ורושם הן היצירות המפורסמות ביותר של קנט. בשלב האחרון, קנט שכלל את העיצוב של ברידג'מן משנות העשרים של המאה ה-18 עבור הנכס, והוסיף קירות וקשתות כדי למשוך את עינו של הצופה. בסטואו, קנט השתמש בניסיונו האיטלקי, במיוחד עם הגשר הפלדיאני. בשני האתרים שילב קנט את גישתו הנטורליסטית.
מעצב רהיטים

עיצובי הרהיטים המפוארים שלו השלימו את עיצובי חללי הפנים שלו: הוא עיצב ריהוט עבור ארמון המפטון קורט (1732), בית צ'יזיק של לורד ברלינגטון (1729), לונדון, הוקם הול של תומאס קוק, בנורפוק, הריהוט של רוברט וולפול בהוטן, עבור בית דבונשייר (אנ') בלונדון, וברושם. את הדוברה המלכותית שתכנן עבור פרדריק, נסיך ויילס, ניתן לראות במוזיאון הימי הלאומי בגריניץ'.
בתקופתו, התהילה והפופולריות של קנט היו כה גדולים עד קיבל עבודות עיצוב לכל דבר, אפילו לשמלות יום הולדת לנשים, שעליהן לא ידע דבר ושאותן עיטר בחמשת סדרי האדריכלות הקלאסיים. עיצובים אבסורדיים אלו ואחרים גררו את הסאטירה של ויליאם הוגארת שבאוקטובר 1725 הפיק "בורלסקה על יצירת קישוט המזבח של קנט בסנט קלמנט דיינס".
רשימת עבודות > עבודות פרטיות

בית ואנסטד (אנ') (עוצב על ידי קולן קמפבל (אנ')), עיצוב פנים (1721–24)
בית ברלינגטון, לונדון, עיצוב פנים (סביבות 1727)
בית צ'זוויק (אנ'), לונדון, פנים וריהוט (בערך 1726–29)
הוטן הול (אנ'), עיצוב פנים וריהוט (סביבות 1726–31) ואורוות (סביבות 5–1733)
פארק דיצ'לי (אנ'), אוקספורדשייר (תוכנן על ידי ג'יימס גיבס (אנ')), עיצוב פנים (בערך 1726)
בית שרבורן (גלוסטרשייר) (אנ'), עיצובי רהיטים (1728)
בית סטואו (אנ'), עיצוב פנים ומבני גן (בערך 1730 עד 1748)
הווילה של אלכסנדר פופ, עיצובים למבני גן (בערך 1730), נהרסה
גני ריצ'מונד (Richmond Gardens), מבני גן 1730–35, נהרסו
פארק סטנוויק (אנ') (מיוחס), שיפוץ ועיצוב פנים (בערך 1730–40)
ריינהאם הול (אנ'), עיצוב פנים וריהוט (סביבות 1731)
בית קיו (Kew House‏; 1731–35), נהרס 1802
אשר פלייס (אנ'), האגפים (1733 לערך), נהרסו
בית שוטאובר (אנ'), אובליסק, מקדשים מתומנים וגותיים (1733)
הוקם הול (אנ'), עם הרוזן מברלינגטון (אנ') והרוזן מלסטר (אנ') בוצע על ידי מתיו ברטינגהאם (אנ') (1734–1765)
בית דבונשייר (אנ') כולל רהיטים (1734–35), נהרס 1924–5
בית איסטון נסטון (אנ'), קמינים מעוצבים (1735)
אסקה הול (אנ') (מיוחס), מקדש גותי (1735)
גני קלרמונט (אנ'), מבני גן (1738), רק המקדש בעל הכיפה על האי באגם שרד
בית רושם (אנ'), תוספת אגפים וגינון של הגנים ובנייני הגנים (1738–41)
בית בדמינטון (אנ'), שיפוץ החזית הצפונית, פנים (בערך 1746–1748)
בקתת ווסטר (Worcester Lodge) בבית בדמינטון, כולל עבודות גבס פנימיות (1746)
רחוב ארלינגטון 22, לונדון (1741–50), הושלם לאחר מותו של קנט על ידי סטיבן רייט (Stephen Wright)
כיכר ברקלי 44 (אנ'), לונדון (1742–44)
סנט ג'יימס פלייס (St. James Place) 16, לונדון (תחילת שנות ה-40 של המאה ה-18), נהרס 1899–1900
ארמון אוטלנדס (אנ'), בניין גן (סביבות 1745), נהרס
יוסטון הול (אנ'), סאפוק (1746)
וייקפילד לודג' (Wakefield Lodge), נורתהמפטונשייר (סביבות 1748–50)
מקדש ונוס, סטואו
מקדש הראויים הבריטים, סטואו
מקדש המעלה העתיקה, סטואו
הוקם הול, החזית הצפונית
הוקם הול, אולם השיש
אובליסק, הוקם הול
קשת ניצחון, הוקם הול
בית בדמינטון
לודג' ווסטר, בית בדמינטון
בית צ'יזיק, הגלריה
תקרת הסלון, בית צ'יזיק
הסלון, בית צ'יזיק
חדר שינה, בית צ'יזיק
שולחן בבית צ'יזיק
בית צ'יזיק, תקרת חדר קטיפה כחולה
גני בית צ'יזיק
גני בית צ'יזיק
גני בית צ'יזיק
אשד בית רושם
אטרקציה בבית רושם
אטרקציה בבית רושם
חצר האורווה בהוטן
רשימת עבודות > מבני ציבור וועדות מלכותיות

כנסיית סן ג'וליאנו די פיאמינגי (אנ'), תקרה מצוירת (בערך 1717)
קתדרלת יורק, ריצוף שיש (1731–35)
האורוות המלכותיות (1731–33), נהרס 1830
דוברת ההלוויה המלכותית (1732)
המפטון קורט, שער ב"חצר השעון" וחדרים עבור הדוכס מקמברלנד (1732)
ארמון קנזינגטון, חללי פנים, כולל חדר קופולה וכמה ציורי קיר ותקרות מצוירות (1733–35)
בניין האוצר לשעבר וייטהול (1733–37)
ארמון סנט ג'יימס, הספרייה (1736–37), נהרסה
ארמון סנט ג'יימס, מסך גותי המקיף את החצרות הנמוכות (1738–39), נהרס בסביבות 1825
קתדרלת יורק, בימת מטיף גותית וריהוט בית המקהלה (1741), הוסר
קתדרלת גלוסטר (אנ'), מסך בית מקהלה גותי (1741), הוסר 1820
אורוות המשמר (אנ') (1750–59)
תקרה מצוירת בכנסיית סן ג'וליאנו די פיאמינגי רומא, "האלהה של יוליאנוס הקדוש" 1717
האורוות המלכותיות
אורוות המשמר
אורוות המשמר
אורוות המשמר
תוכנית, אורוות המשמר
מצעד משמר הסוסים, האוצר של קנט הוא בניין האבן ממש מעבר לבניין אורוות המשמר
בניין האוצר לשעבר, משמאל
שער (מימין), חצר השעון, ארמון המפטון קורט
חדר קופולה של ארמון קנזינגטון
חדר קופולה של ארמון קנזינגטון
תקרה מצוירת, חדר הקבלה, ארמון קנזינגטון
ציור קיר ותקרה, גרם מדרגות גדול, ארמון קנזינגטון
אולם וסטמינסטר, עם המסך של קנט במקום
בית המקהלה בקתדרלת יורק, מראה את רצפת השיש בשחור-לבן של קנט
רשימת עבודות > אנדרטאות בכנסיות

קתדרלת צ'סטר (אנ'), לג'ון ותומס וינרייט (John & Thomas Wainwright)
קפלת הגבירה של הנרי השביעי (אנ'), לג'ורג' מונק, הדוכס הראשון מאלבמארל (אנ') (1730)
קתדרלת יורק, לתומס ווטסון וונטוורת' (Thomas Watson Wentworth) (1731)
מנזר ווסטמינסטר לסר אייזק ניוטון, פוסל על ידי ג'ון מייקל ריסברק (אנ') (1731)
כנסיית קירקתורפ (אנ') לתומאס וקתרין סטרינגר (Thomas & Catherine Stringer‏; 1731–32)
ארמון בלנהיים קפלה, לג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, שפוסל על ידי ג'ון מייקל ריסברק (1733)
מנזר ווסטמינסטר, לג'יימס סטנהופ, רוזן סטנהופ הראשון (אנ') (1733)
מנזר ווסטמינסטר, לוויליאם שייקספיר, שפוסל על ידי פיטר שימייקרס (אנ') (1740)
אשבי-דה-לה-זוש (אנ'), לתאופילוס הייסטינגס, הרוזן התשיעי מהנטינגדן (אנ') (1746)
קפלה, ארמון בלנהיים, קבר מרלבורו מימין
אנדרטת סר אייזק ניוטון, מנזר וסטמינסטר
פינת המשוררים, מנזר וסטמינסטר, עם אנדרטת שייקספיר
לקריאה נוספת

Chaney, Edward (2000) The Evolution of the Grand Tour: Anglo-Italian Cultural Relations since the Renaissance, 2nd ed., 2000.
Clegg, Gillian (1995). Chiswick Past. Historical Publications.
Colvin, Howard, (1995) A Biographical Dictionary of British Architects, 1600–1840. 3rd ed., 1995, s.v. "Kent, William"
Hunt, John Dixon, (1986; 1996) Garden and Grove: The Italian Renaissance Garden in the English Imagination, 1600–1750, London, Dent; London and Philadelphia. ISBN 0-460-04681-0
Hunt, John Dixon, (1987) William Kent, Landscape garden designer: An Assessment and Catalogue of his designs. London, Zwemmer.
Jourdain, M., (1948) The Work of William Kent: Artist, Painter, Designer and Landscape Gardener. London, Country Life.
Mowl, Timothy, (2006) William Kent: Architect, Designer, Opportunist. London, Jonathan Cape.
Newton, N., (1971) Design of the land. Cambridge: Belknap Press of Harvard University Press.
Ross, David, (2000) William Kent. Britain Express, 1–2. Retrieved 26 September 2004, from britainexpress.com
Rogers, E., (2001) Landscape design a cultural and architectural history. New York: Harry N. Abrams, Inc.
Sicca, Cinzia Maria, (1986) "On William Kent's Roman sources", Architectural History, vol. 29, 1986, pp. 134–147.
Wilson, Michael I., (1984) William Kent: Architect, Designer, Painter, Gardener, 1685–1748. London, Boston, Melbourne and Henley, Routledge & Kegan Paul. ISBN 0-7100-9983-5.
Amherst, Alicia (1896). A History of Gardening in England (2nd ed.). London: B. Quaritch – via Haithi Trust.
Blomfield, Sir F. Reginald; Thomas, Inigo, Illustrator (1972) [1901]. The Formal Garden in England, 3rd ed. New York: Macmillan and Co.
Clifford, Derek (1967). A History of Garden Design (2nd ed.). New York: Praeger.
Gothein, Marie-Luise Schröeter (1863–1931); Wright, Walter P. (1864–1940); Archer-Hind, Laura; Alden Hopkins Collection (1928) [1910]. History of Garden Art. Vol. 2. London & Toronto, New York: J. M. Dent; 1928 Dutton. ISBN 978-3-424-00935-4. 945 pages Publisher: Hacker Art Books; Facsimile edition (June 1972) ISBN 0-87817-008-1; ISBN 978-0-87817-008-1.
Gothein, Marie. Geschichte der Gartenkunst. München: Diederichs, 1988 ISBN 978-3-424-00935-4.
Hadfield, Miles (1960). Gardening in Britain. Newton, Mass: C. T. Branford.
Hussey, Christopher (1967). English Gardens and Landscapes, 1700–1750. Country Life.
Hyams, Edward S.; Smith, Edwin, photos (1964). The English Garden. New York: H.N. Abrams.
הערות שוליים

↑  Neave, Susan & David (1996). "The Early Life of William Kent" (PDF). The Georgian Group Journal Volume VI 1996. The Georgian Group.
↑  Koninklijke Belgische Kerk en Stichting Sint-Juliaan-der-Vlamingen
↑  WIMBOURNE HOUSE
↑  Rotherham, Ian D. (2013). Trees, Forested Landscapes and Grazing Animals: A European Perspective on Woodlands and Grazed Treescapes. Oxon: Routledge. p. 387. ISBN 978-0415626118.
↑  "Development of the English Garden". Colorado State University.
↑  Owen, Jane (21 במרץ 2014). "William Kent's English landscape revolution at Rousham". Financial Times. ארכיון מ-10 בדצמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Wrigley, Richard (2014). The Flâneur Abroad: Historical and International Perspectives. Newcastle upon Tyne: Cambridge Scholars Publishing. ISBN 978-1443860161.
↑  A Burlesque on Kent's Altarpiece at St.Clement Danes.
↑  Badminton House
↑  Worcester Lodge to Badminton Park, with flanking quadrant walls and terminal pavilions
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007457166405171  PLWABN: 9810619883505606  BIBSYS: 6042579  BNE: XX867637  BnF: cb11994307x (data)  GND: 120132745  ISNI: 0000 0001 1477 0215  LCCN: n83135254  NKC: xx0199539  NLA: 35765547  NTA: 072199806  RERO: 02-A022832550  RKD: 43962  SELIBR: 316138  SNAC: w68632jh  SUDOC: 028024311  Trove: 1077344  ULAN: 500021873  VcBA: 495/206470  VIAF: 87717909   WorldCat (עם VIAF): 87717909 
הוקם הול
המפל בגני בית צ'יזיק
דוברת הנסיך פרדריק
שומר אמונים (רומן)

| --- | --- |

עטיפת המהדורה העברית. עיצוב: אמרי זרטל
 מידע כללי
 מאת:  ג'ון לה קארה 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מותחן ריגול, רומן
 הוצאה
 הוצאה:  Viking Books
 מקום הוצאה:  אנגליה
 תאריך הוצאה:  2021
 מספר עמודים:  215
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  כנרת, זמורה - מוציאים לאור
 תאריך:  2022
 תרגום:  אמיר צוקרמן
 מספר עמודים:  192
 סדרה
 ספר קודם:  איש שטח 
 
שומר אמונים (באנגלית: Silverview) הוא רומן ריגול מאת ג'ון לה קארה. הרומן פורסם בשנת 2021, לאחר מותו של לה קארה, והובא לדפוס על ידי בנו, ניק קורנוול (אנ').
הספר עוסק במוכר ספרים צעיר, במהגר פולני מזדקן ובאיש אבטחת מידע בשירות חשאי בריטי, החוקר דליפת מידע. כרקע לעלילה משמשת מלחמת בוסניה, עם נגיעה בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
תמצית עלילת הספר

ג'וליאן לונדסלי בן ה-33 עזב את עבודתו המכניסה היטב בתחום הפיננסים בסיטי של לונדון, עבר להתגורר בעיירת קיט קטנה בחופי מזרח אנגליה, ופתח בה חנות ספרים, אף שאינו בקי בתחום זה. זמן קצר לאחר פתיחת החנות מגיע אליה אדוארד אייבון, גבר מזדקן המתגורר בעיירה, מפטפט עם ג'וליאן, מספר לו שהוא ידיד של אביו מתקופת לימודיהם, ומשכנע אותו לפתוח במרתף החנות מדור שייקרא "הרפובליקה הספרותית" ויכיל ספרים איכותיים במיוחד – "מקדש בררני נטול פשרות למוחות המאתגרים ביותר של זמננו – ושל כל הזמנים". הוא ממליץ לג'וליאן לקרוא את ספרו של ו"ג זבאלד "טבעות שבתאי".
ג'וליאן יוצא ללונדון בשליחותו של אדוארד, כדי למסור מכתב במעטפה חתומה לאישה שפגש שם, והוא מחזיר לאדוארד מסר מהאישה. כדי שהאישה תוכל לזהותו במקום המפגש, עליו לקרוא את "טבעות שבתאי".
לקורא מתברר שאדוארד הוא מהגר מפולין, גמלאי של MI6 וקומוניסט לשעבר.
ג'וליאן פוגש גם את אשתו של אדוארד, דבּורה, שלמרות מחלתה הקשה היא עדיין מנתחת מודיעין בכירה לענייני המזרח התיכון של המודיעין הבריטי, ואת בתם לילי, שהיא אם חד-הורית לסֶם. השלושה מתגוררים באחוזת סילברוויו (Silverview), שנקראה כך על שם ביתו של ניטשה בוויימאר, זילברבליק (Silberblick), ומבטא את הערצתו של אדוארד לניטשה.
הרומן מתחיל בביקור של לילי אצל סטיוארט פרוקטור, הממונה על אבטחת פנים בשירות, והיא מוסרת לו מכתב חתום מאמהּ, שבעקבותיו פותח סטיוארט בחקירה על עברו של אדוארד, ומגלה שאביו הביולוגי היה פושע מלחמה פולני, ושאדוארד, שהיה נציג של המודיעין הבריטי במלחמת בוסניה, חזר מזועזע מהזוועות שראה. אדוארד פעל בבוסניה בכינוי "פלוריאן", והתיידד עם משפחה ירדנית שניהלה מרפאה בכפר הררי בוסני קטן. לאחר שהאב והבן במשפחה נרצחו במלחמת בוסניה, נותר אדוארד בקשר עם האם, סלמה. הוא נשרף כמרגל לאחר ששם לב שהשירות הבריטי העביר את המידע שאסף לשותפיו האמריקאים, אך לא השתמש בו כדי להגן על האוכלוסייה הבוסנית.
סטיוארט מגלה שאכן יש דליפת מידע - אדוארד העביר לפעילי שלום מידע סודי בנושאי המזרח התיכון. לאחר הלווייתה של דבורה, פרוקטור חוקר את ג'וליאן, בחשד ששיתף פעולה עם אדוארד. למעשה, אדוארד השתמש השתמש במחשב של ג'וליאן שבמרתף חנות הספרים, כדי לחמוק ממעקב אחריו. סטיוארט פועל למעצרו של אדוארד, אך מגלה שאדוארד הצליח להימלט. כשלילי שומעת על היעלמותו של אביה, היא בטוחה שהוא בדרכו לסלמה.
השלמת הספר והוצאתו לאור

הספר יצא לאור בסוף 2021, כעשרה חודשים לאחר פטירתו של ג'ון לה קארה, והובא לדפוס על ידי בנו, ניק קורנוול. באחרית דבר לספר מספר ניק קורנוול על אביו: "הוא ביקש שאתחייב, ואני הסכמתי: אם הוא ימות עם סיפור לא גמור על שולחנו, אני אסיים אותו? אמרתי כן." על הספר כתב קורנוול: "כתיבתו התחילה ממש אחרי "אמת שברירית", שאני נוטה לראות בו זיקוק מושלם של עבודתו — ביטוי מזהיר של כישרון, חוכמה, חשק ועלילה. "שומר אמונים", בכל אופן, נכתב אך מעולם לא נחתם." על חלקו בהבאת הספר לדפוס כתב: "תהליך העריכה שהניב את הנוסח הסופי דמה יותר לנגיעה קלה ומהירה כדוגמת זו המתרחשת בשעת מסירה חשאית של חומר סודי."
אף ש"שומר אמונים" הוא האחרון שיצא לאור מספרי ג'ון לה קארה, הוא נכתב בשנת 2015 אך לא פורסם, ואחריו כתב לה קארה עוד שלושה ספרים ("מנהרת היונים", "מורשת של מרגלים" ו"איש שטח"). הועלו השערות שונות, בהן של ניק קורנוול, מדוע נמנע לה קארה מלפרסם את הספר.
הערות שוליים

↑  שומר אמונים, עמ' 25
↑  שומר אמונים, עמ' 118
1 2  ניק קורנוול‏, מה בדיוק אני אמור לתקן בספר של אבי, ג'ון לה קארה? האם עלי להוסיף גבות למונה ליזה הזאת?, באתר וואלה, 6 ביוני 2022
על הנשגב

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פסאודו-לונגינוס 
 שפת המקור:  יוונית עתיקה 
 סוגה:  מסה 
 נושא:  רטוריקה 
 
על הנשגב או על הנַעֲלֶה (ביוונית: Περì Ὕψους; בלטינית: De Sublimitate) הוא חיבור יווני של ביקורת ספרות המתוארך למאה הראשונה לספירה. מחברו אינו ידוע, אולם בדרך כלל מציינים אותו כלוֹנגינוס (ביוונית: Λογγῖνος) או פסאודו-לונגינוס. הוא נחשב לחיבור קלאסי על אסתטיקה והשפעותיה של כתיבה טובה. המסה מדגישה דוגמאות של כתיבה טובה ורעה מהאלף שקדם לחיבור, ומתמקדת בפרט על מה שעשוי להוביל אל הנעלה (אנ').
זהותו של המחבר נידונה במשך מאות שנים. כתב היד העתיק ביותר ששרד, מהמאה ה-10, מצביע על כך שהמחבר המקורי נקרא "דיוניסוס או לונגינוס", מה שמאוחר יותר הפך לקריאה השגויה "דיוניסוס לונגינוס". פרשנויות שבאו לאחר מכן ייחסו את החיבור לדיוניסיוס מהליקרנסוס או קסיוס דיוניסיוס לונגינוס, אולם שני הזיהויים הללו אינם מקובלים כיום.
זהות המחבר

המחבר אינו ידוע. בכתב היד מהמאה ה-10 (Parisinus Graecus 2036), שם המחבר בכותרת הוא "דיוניסוס או לונגינוס", שיוך שנעשה על ידי מעתיק (אנ') מימי הביניים שנקרא באופן שגוי "מאת דיוניסוס לונגינוס".
כאשר כתב היד היה מוכן להוצאת דפוס, יוחס החיבור בהתחלה לקסיוס דיוניסיוס לונגינוס (המאה ה-3 לספירה). לונגינוס כתב מספר חיבורים ספרותיים, היה תלמידו של פלוטינוס ונחשב המלומד המכובד ביותר של ימיו. הוא קיבל את חינוכו באלכסנדריה ואז עבר לאתונה כדי ללמד. האפשרות שקסיוס הוא המחבר של "הנעלה" היא מפוקפקת, מאחר שהוא כתב במאה ה-3 ואילו בחיבור לא מוזכר שום חיבור ספרותי אחר המאוחר למאה ה-1 (המאוחר ביותר הוא קיקרו, שמת בשנת 43 לפנה"ס).
מאחר שהתרגום הנכון כולל את האפשרות של מחבר בשם "דיוניסוס", היו שייחסו את החיבור לדיוניסיוס מהליקרנסוס (המאה ה-1 לספירה). דיוניסיוס כתב בזמן שלטון אוגוסטוס ופרסם מספר ספרים. הוא בדרך כלל נפסל כמחברו האפשרי של "על הנשגב", מאחר שהכתיבה המיוחסת לו באופן רשמי שונה מזו של "על הנשגב" בסגנונה ומחשבתה.
כך נשארת האפשרות שהחיבור אינו שייך לאף אחד מהשניים הללו, אלא למחבר לא ידוע בתקופת האימפריה הרומית, כנראה במאה ה-1 לספירה. הטעות אכן מרמזת על כך שכאשר הקודקס נכתב, עקבותיו של המחבר האמיתי כבר אבדו. אף אחד משני המחברים לעיל אינו יכול להתקבל כמחבר האמיתי של המסה.
בין השמות האחרים שהוצעו, נמצאים הרמגורס (רטוריקן שחי ברומא במאה ה-1 לספירה), איליוס תאון (מחברו של חיבור שהיו לו הרבה רעיונות משותפים עם אלה של "על הנשגב"), ופומפיוס גמינוס (שניהל שיח איגרות עם דיוניסוס).
החיבור מתוארך כיום לתחילת המאה ה-1 לספירה. הוא מסתיים בהרצאה על דעיכתה של האורטוריה, נושא אופייני לתקופת חייהם של טקיטוס, פטרוניוס וקווינטיליאנוס, שגם הם עסקו בנושא.
תוכן החיבור

"על הנשגב" הוא גם מאמר על אסתטיקה וגם חיבור של ביקורת ספרות. הוא כתוב בצורה של אגרות, וחלקו האחרון, שייתכן ועסק באמנות הנאום, אבד.
החיבור מוקדש לפוסתומיוס טרנטיאנוס (Posthumius Terentianus), רומאי מוכר בציבור, אולם מעט מאוד ידוע לגביו. "על הנשגב" הוא תמצית של מאגר דוגמאות ספרותיות, הכולל כ-50 סופרים על פני 1,000 שנה, הנזכרים או מצוטטים. לצד הדוגמאות המצופות מתוך כתבי הומרוס ודמויות אחרות מהתרבות היוונית, המחבר מתייחס לקטע מתוך ספר בראשית.
הוא מצטט מתוך הפרק הראשון של הספר (וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים יְהִי אוֹר וַיְהִי אוֹר) כדוגמה לספרות המייצגת את הטבע האלוהי כפי שהוא באמת – טהור ונפלא ולא-מחולל. הסופר, משה, לא נזכר בשמו אלא רק כ"המחוקק של היהודים", ומכונה "גאון" וזאת "כי הוא הבין וגם נתן ביטוי לכוחה של האלוהות כפי שהגיע לה". משה הוא גם הסופר הלא-יווני היחיד שנזכר בחיבור, מלבד קיקרו הלטיני. בהתחשב בהתייחסותו החיובית לבראשית, היו שהניחו (כמו תאודור מומזן) שהמחבר היה יהודי הלניסטי, אולם אין לכך בסיס, אם כי ניכר שהוא כבר הכיר את התרבות היהודית. המחבר בולט בכך שהוא אחד הסופרים היוונים הספורים שציטטו מהמקרא עוד לפני הפצת הנצרות בתחומי האימפריה הרומית. מדרך ההתבטאות שלו, ברור שהיכרותו עם משה לא הייתה מוגבלת לציטוט הזה. כמו כן, הוא מפגין יותר אהדה כלפי משה והתנ"ך מאשר כל סופר פגני אחר.
המחבר מדגיש שסופר גדול באמת צריך להיות בעל "מצוינות מוסרית". המחבר מכיר בכך שחירות שלמה מקדמת רוח ותקוה; לדבריו, "מעולם לא הפך עבד לנואם". מצד שני, עושר רב מדי מוביל לדעיכה ברהיטות - כאשר רהיטות היא היעד של הסופר הנעלה.