stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב פולק
ביוגרפיה

נולד בסביבות השנים 1460–1470. כינויו "פולק" מלמד לכאורה שנולד בפולין, אולם יש מן החוקרים הדוחים מסקנה זו וקובעים שנולד בגרמניה.
פולק למד בישיבת נירנברג אצל רבי יעקב מרגליות. ולאחר מכן כיהן כראש ישיבה בפראג יחד עם רבי אייזיק מרגליות, בנו של רבו ר"י מרגליות.
ביוגרפיה > פולמוס המיאון

גיסתו של רבי יעקב פולק, סולקה - אחות אשתו - הייתה יתומה מאב, והיא נישאה בקטנותה לתלמיד חכם מהעיר פראג בשם רבי דוד צנר. אך הזיווג לא עלה יפה, ובשנת 1492 היא רצתה לעזוב את בעלה. רבי יעקב פסק לה שהיא רשאית למאן ובכך לבטל את הקידושין שתוקפם היה רק מדרבנן מאחר שנעשו בקטנותה, ואין לה צורך לקבל גט.
פסק זה הצית פולמוס גדול, מאחר שכבר חמישים שנה קודם לכן תיקן הרב מנחם ממירזבורק שלא להתיר על ידי מיאון. דבר המיאון גרם למחלוקת גדולה נגד רבי יעקב פולק, ורבנים רבים וביניהם רבו רבי יעקב מרגליות מנירנברג החרימו אותו.
מהר"י מינץ כתב עליו:
אם חוזר בו (הר' יעקב פולק בנדון המיאון) מוטב, כיוון שהנידוי היה על תנאי זה עד שיחזור, ואם ח"ו שאינו חוזר, ראוי להורידו מגדולתו
תלמידי תלמידיו של רבי יעקב פולק הצדיקו את מעשיו, "רבי יעקב פולק מרוב חשיבותו וגדלותו העמיד המיאון על דעתו ולא השגיח בהם ובגזירותם, והייתה נשואה אותה אשה הממאנת לאדם אחר על פי אותו המיאון" (מהרש"ל ים של שלמה יבמות פי"ג סי"ז). למעשה הרמ"א בהגהותיו על השולחן ערוך פסק כדעתו בעניין המיאון כשהוא מזכיר את המעשה עם רבו:
ולכולי עלמא אם היא פחותה מבת שתים עשרה שנה ממאנת, אפילו בזמן הזה. וכן עשה מהר"ר יעקב פולק ז"ל מעשה בימיו. ודלא כיש מחמירין ואמרו שאין בת ממאנת בזמן הזה כלל
בעקבות פרשה זו, נאלץ רבי יעקב פולק לעזוב את פראג, והוא היגר לפולין.
ביוגרפיה > רבנות קרקוב

לפני שנת 1494 הגיע לפולין, התיישב בקרקוב והקים בה ישיבה. ייסד את שיטת החילוקים – שיטה מפולפלת לניתוח סוגיות תלמודיות – אשר שלטה במשך מאות שנים בעולם התורני באירופה המרכזית והמזרחית. בקרקוב הוא ביסס את מעמדו. חמותו שימשה כאשת הכספים של המלכה אליזבת מאוסטריה אשתו של קז'ימייז' הרביעי, ורבי יעקב עצמו הוסמך על ידי המלך אלכסנדר יגיילו כ"רב היהודים", מה שהעמיד אותו למתווך בינם לבין השלטונות. אולם, גם בפולין המשיכו הרדיפות בעקבות פולמס המיאון, בשלב מסוים הוא קיבל כתב הגנה מהמלך זיגמונט הראשון שנועד למנוע ממתנגדיו לרדוף אותו בפולין.
בשנת 1503 העניק לו מלך פולין מינוי כ"רב היהודים". לאחר מספר שנים עבר ללובלין, וגם בה הקים את ישיבה, בה לימד על פי שיטתו.
קורתיו בסוף חייו אינם ברורים דיו, יש שכתבו שרבי יעקב עלה לירושלים בשנת ה'ר"צ (1530). אחרים סבורים כי רבי יעקב פולק נטמן בבית הקברות היהודי הישן בלובלין.
גדול תלמידיו היה רבי שלום שכנא מלובלין רבו וחותנו של הרמ"א, המהרש"ל, והמהר"ל.
אף על פי שכמעט אין חומר כתוב שהשאיר, ר"י פולק נחשב כאבי עולם התורה הפולני בתקופת האחרונים. ומאותו סיבה שלא השאיר אחריו שום ספר, התעוררו פולמוסים סביב שיטתו הלמודית.
יש שאמרו[דרושה הבהרה] בהקשר אליו את הנאמר: "מיעקב (ר"י פולאק) עד יעקב (ר"י מלובלין) לא קם ביעקב כיעקב".
ראו גם

שיטת הפלפול
לקריאה נוספת

הרב דר. אשר זיוו, "רבי יעקב פולק - המהרי"ף", הדרום נג (תשמ"ד), עמ' 118–163.
אלחנן ריינר, "'אשר כל גדולי הארץ הזאת הם תלמידיו': ר' יעקב פולק – ראש וראשון לחכמי קרקוב", בתוך: הנ"ל (עורך), קראקא–קז'ימיז–קרקוב: מחקרים בתולדות יהודי קרקוב, אוניברסיטת תל אביב תשס"א, עמ' 43–68.
הערות שוליים

↑  לפי המצבה בלובלין, אשר שזח"ה שיער שהיא מצבתו, אולם לאחר שהוכיחו כי המצבה אינה שלו, חזר בו שזח"ה. ראה במאמר של פרשל, ובאיגרות רבי נתן נטע רבינוביץ ובהערות שם, וכן אצל ריינר
↑  דוד אסף, פולין: פרקים בתולדות יהודי מזרח אירופה ותרבותם, חלק ב', יחידה 5–6 (האוניברסיטה הפתוחה, תש"ן), עמ' 15.
לאסלו רדוואני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 בדצמבר 1900 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  3 ביולי 1978 (בגיל 77) ברלין, גרמניה המזרחית 
 שם לידה:  László Radványi 
 מדינה:  הונגריה, גרמניה המזרחית 
 מקום קבורה:  בית הקברות דורותיאנשטאדט 
 השכלה:  אוניברסיטת היידלברג 
 מעסיק:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין, האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו 
 מפלגה:  מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה 
 בן או בת זוג:  אנה זגרס (1925–?) 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות הפטריוטי בזהב  עיטור העמל 
 
לאסלו רדוואני (בהונגרית: Radványi László; בגרמניה השתמש בשם יוהאן לורנץ שמידט ; בודפשט, 13 בדצמבר 1900 – ברלין, 3 ביולי 1978) היה כלכלן יהודי-הונגרי-גרמני ופרופסור באוניברסיטה.
ביוגרפיה

לאסלו רדוואני נולד למשפחה יהודית. למד בבית ספר התיכון ברחוב מרקו בבודפשט. הוא פרסם את ספר השירים הראשון שלו בגיל 16, עבורו כתב הסופר פרידייש קארינתי דברי הקדמה. משנת 1916 השתתף גם במפגשים של חוג יום ראשון. מ-1918 עד 1919 למד כלכלה ופילוסופיה באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הפך למעורב בפוליטיקה רדיקלית. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היגר לווינה. שם הוא אימץ את השם הבדוי "יוהאן לורנץ שמידט", מהתאולוג המתנגד הפרוטסטנטי מהמאה ה-18. מ-1921 למד בפקולטה לכלכלה ופילוסופיה של אוניברסיטת היידלברג, ב-1923 קיבל את הדוקטורט שלו בהנחיתו של קרל יאספרס, התזה שלו על צ'יליאזם הייתה בהצטיינות יתרה (מילניאריזם - ממילניום, בלטינית "אלף שנים" - או צ'יליאזם - מהמקבילה היוונית - היא האמונה של קבוצה או תנועה דתית, חברתית או פוליטית בטרנספורמציה יסודית וקרבה, מיידית, של החברה האנושית, שלאחריה "כל הדברים ישתנו". המילניאריזם קיים בתרבויות ודתות שונות ברחבי העולם, עם הגדרות שונות של הטרנספורמציה בכל אחת מהן).
בתחילת שנות ה-20 הכיר את אנה זגרס היהודייה-גרמנייה, איתה התחתן, ואחר כך עברו לברלין. נולדו להם שני ילדים פייר (1926) ורות (1928). שם הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה. רדוואני השתתף באסיפות של חברי סגל האוניברסיטה עם אחרים כמו ג'רג' לוקאץ' וברטולט ברכט ודוברים נוספים כמו אלברט איינשטיין, שב-1931 אירח כנס בשם "מה שפועל חייב לדעת על תורת היחסות". לאחר עליית הפשיזם היגר לצרפת. ב-1940 עצרה אותו המשטרה הצרפתית במודון כאזרח של מדינה בעלת ברית עם גרמניה. בדצמבר 1940 השיגה זגרס ויזה לארצות הברית לעצמה, לבעלה ולילדיהם בעזרת קרל מאנהיים. המשפחה עזבה את צרפת רק ב-24 במרץ 1941, לאחר שקיבלו אשרת מעבר דרך ארצות הברית למקסיקו. הם הגיעו לניו יורק ב-16 ביוני 1941. ויצאו ב-25 ביוני 1941 על סיפון ה-SS Monterrey. רשימת הנוסעים של האוניה כללה גם את האנתרופולוג הצרפתי קלוד לוי-שטראוס ואת הסופר הסוריאליסטי אנדרה ברטון. הם הגיעו דרך ניו יורק לנמל וראקרוס במפרץ מקסיקו. במקסיקו עבד רדוואני כאחד היועצים הכלכליים של הנשיא המקסיקני. בערך בתקופה זו החל לעסוק גם בבעיות של מדינות מתפתחות, ופרסם מספר עבודות בנושא. בשנת 1947 חזרה המשפחה לברלין לגרמניה המזרחית.
עבודותיו נבחרות

Der Chiliasmus: ein Versuch zur Erkenntnis der chiliastischen Idee und des chiliastischen Handelns. Budapest: Lukács Archívum 1985. Dissertation Heidelberg 1923.
Probleme des Neokolonialismus: die Besonderheiten des westdeutschen Neokolonialismus. Berlin: Akademie-Verlag 1963.
Die Entwicklungsländer: Ursprung, Lage, Perspektive. Berlin: Verlag Die Wirtschaft 1974.
Internationale Konzerne. Berlin: Verlag Die Wirtschaft 1981.
Probleme des kapitalistischen Weltmarktes. Herausgeber: J. L. Schmidt, K. H. Domdey. (Redaktionskollegium: J. L. Schmidt, K. H. Domdey, S. Wenger.) 1958
ראו גם

לקסיקון ביוגרפי הונגרי
ביוגרפיה
Reminiscence by the son (in French)
Interview with Ruth Radvanyi (in German)
בית הכנסת האיטלקי (ונציה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 כתובת:  Calle Ghetto Vecchio, 2883 - 30121 Venezia (VE) 
 מיקום:  ונציה 
 מדינה:  איטליה 
 נוסח תפילה:  נוסח איטליה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1575
 תאריך פתיחה רשמי:  1575 
 
 קואורדינטות:  45°26′43″N 12°19′36″E﻿ / ﻿45.4451494°N 12.3266208°E﻿ / 45.4451494; 12.3266208
  (למפת ונציה מוגדלת) בית הכנסת האיטלקי(למפת ונציה רגילה) בית הכנסת האיטלקי
 
בית הכנסת האיטלקי (באיטלקית: Scuola Italiana) הוא אחד מחמשת בתי הכנסת המצויים בגטו של ונציה שבאיטליה.
היסטוריה

בית הכנסת הוקם בשנת 1575 עבור הקהילה האיטלקית היהודית של ונציה (כלומר קהילה המתפללת בנוסח איטליה), שהייתה הענייה בקהילות הגטו. בית הכנסת הוא הקטן והצנוע מבין חמשת בתי הכנסת שבגטו, והוא ממוקם בסמוך לבית הכנסת האשכנזי (הגרמני) ובית הכנסת קנטון (בית הכנסת של יהודים שמקורם בצרפת).
בית הכנסת היה גם בית מדרש ולכן כונה "סקולה" ולא "סינגוגה".
עזרת הנשים, הממוקמת מעל הכניסה, נוספה למבנה בשנת 1700.
בשנת 1970 שוקם המבנה.
תיאור המבנה

שטחו של אולם התפילה 10 מטרים על 9.5 מטרים. בית הכנסת מסוגל להכיל כ-25 מתפללים. במרכז בית הכנסת בימה, ובקירו הדרומי ארון קודש. בצדו הצפוני של המבנה חמישה חלונות הפונים אל כיכר הגטו (ובאמצעותם ניתן לראות מהכיכר שמדובר בבית כנסת) - כל אחד מהחלונות מסמל אחד מחמשת חומשי התורה.
הערות שוליים

↑  תיאור בית הכנסת, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית)
|  ונציה |
| --- | --- | --- |
| אתרים | האוניברסיטה הבינלאומית • הגטו • התעלה הגדולה • כיכר סן מרקו • מסטרה • בית הכנסת הספרדי • בית הכנסת האיטלקי • הארי'ז בר • קפה פלוריאן • קפה לאבנה • ריאלטו |  |
| כנסיות | בזיליקת סן מרקו • איל רדנטורה • סן ג'ורג'ו מג'ורה • סן זכריה • סן פולו • סנטה מריה דלה סאלוטה • סנטה מריה פורמוזה • סן סטאה • סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי • סן סלבדור • סן סמואלה • סנטה מריה דיי מיראקולי • סן ג'ורג'ו דיי גרקי • מדונה דל'אורטו |  |
| מבנים | ארמון הדוג'ה • הארסנאלה • הקמפנילה • פאלאצו בארבאריגו • פאלאצו ג'וסטי • פאלאצו גרימאני • פאלאצו דולפין מאנין • פאלאצו טייפולו • פאלאצו מורו לין • פאלאצו פונטאנה רצוניקו • פאלאצו פוסקארי • פאלאצו פוסקארי קונטריני • פאלאצו פיזאני גריטי • פאלאצו פיזאני מורטה • פלאצו פיזאני א סן סטפאנו • פאלאצו קאוואלי-פרנקטי • קא' דא מוסטו • פאלאצי בארבארו • פאלאצו דאריו • פונדאקו דיי טדסקי • קא' ונדראמין קאלרגי • קא' סגרדו |  |
| מוזיאונים | אוסף פגי גוגנהיים • גלריית האקדמיה • מוזיאון קורר • פאלאצו גראסי • קא' ד'אורו • קא' פזארו • קא' רצוניקו • פונדאקו דיי טורקי |  |
| גשרים | גשר האנחות • גשר האקדמיה • גשר החירות • גשר הציצים • גשר ריאלטו • גשר קלטרווה |  |
| איים עיקריים בלגונת ונציה | בוראנו • ג'ודקה • לידו • מוראנו • מצורבו • סן ג'ורג'ו מג'ורה • טורצ'לו • איים נוספים |  |
| אירועים | אקווה אלטה • הביאנלה • הרגאטה • פסטיבל הסרטים • קרנבל המסכות • טקס נישואי הים |  |
| רבעים | דורסודורו • סן מרקו • סן פולו • סנטה קרוצ'ה • קאנארג'ו • קסטלו |  |
| תחבורה | נמל התעופה הבינלאומי ונציה מרקו פולו • תחנת ונציה סנטה לוצ'יה • ואפורטו • המונורייל של ונציה • גונדולה • הרכבת הקלה של מסטרה • נמל ונציה |  |
אמיל זומר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בנובמבר 1869 ואטרה דורניי, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  10 באפריל 1947 (בגיל 77) דנברס, מסצ'וסטס, ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  אוסטריה בית הקברות המרכזי בווינה
 מדינה:  אוסטריה 
 השתייכות:  האימפריה האוסטרו-הונגרית צבא אוסטרו-הונגריה אוסטריה צבא אוסטריה
 תקופת הפעילות:  1888–1922 (כ־34 שנים)
 דרגה:   גנרל-מאיור
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה  החזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה קרב הנהר פיאווה
 עיטורים
  מסדר כתר הברזל    צלב קארל-טרופן    עיטור פציעה    אות הצטיינות במלחמה
 תפקידים אזרחיים
 בנקאי, ראש ארגון יוצאי צבא
 
אמיל זומר, בשמו המלא אמיל סמואל פון זומר (בגרמנית: Emil Samuel von Sommer; נולד ב-19 בנובמבר 1869 בדורנה-ווטרה, בוקובינה, נפטר ב-10 אפריל 1947 בדנברס, מסצ'וסטס, ארצות הברית) היה קצין אוסטרי יהודי במלחמת העולם הראשונה.
קורות חיים > ראשית חייו ותחילת הקריירה הצבאית

אמיל זומר נולד למשפחה יהודית מסורתית בעלת קרקעות שעסקה במסחר בבוקובינה בסמוך לצ'רנוביץ'. לאחר לימודיו בבית הספר, התנדב לשירות חד-שנתי במהלכו הוסמך כממלא מקום קצין במילואים. לאחר מכן, השלים אמיל זומר את בית הספר לחי"ר בבודפשט, בית הספר לקציני החיל בסיביו, וב-1890 הועלה לדרגת אובר-לויטננט במילואים. ב-1894, לאחר מספר שנים שעבד בבנק, החליט זומר להתגייס לצבא הקבע, ועבר מסלול רגיל של קצין חי"ר מקצועי. זומר הוערך כקצין מוכשר, בעל יוזמה ומנהיגות. עד 1908 שירת בגדוד מס' 24 בגליציה, וב-1910 הועלה לדרגת האופטמן.
קורות חיים > מלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה עלה זומר בסולם הדרגות ובמהרה קודם לדרגת מאיור, פיקד על גדוד בחזית הרוסית, ונפצע בקרב במעבר אוז'וק (מערב אוקראינה של היום) באפריל 1915. הוא נלקח בשבי, אך לאחר ניסיון לא מוצלח ראשון (מסיביר, מעצר בקישינב), הוא הצליח לברוח ממחנה נובו ניקולאייבסק לאוסטריה דרך פינלנד, קודם לדרגת אוברסט-לויטננט ומונה לפקד על חטיבה בחזית האיטלקית, שם השתתף במתקפה הכושלת של האוסטרו-הונגרים בקרב על נהר הפיאווה. לאחר המלחמה ופירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית, זומר התגייס מחדש לצבא הרפובליקה האוסטרית, הבונדסהר, ובינואר 1921 הועלה לדרגת אוברסט. בסוף 1922, לאחר כ-27 שנות שירות כקצין, פרש והועלה לאחר פרישתו לדרגת גנרל-מאיור.
קורות חיים > לאחר פרישתו

לאחר שפרש מהצבא הצטרף ל"איגוד לוחמי החזית היהודים", ובין 1932 ל-1934 היה לראש האיגוד שמנה 24,000 חברים. עם זאת, לאחר חילוקי דעות עם חברי ההנהלה, פרש זומר מהאיגוד והקים את "ארגון החיילים היהודים הלגיטימסטיים" שזכה לתמיכה מאוטו פון הבסבורג, יורש העצר האוסטרי האחרון. בעוד שהאיגוד היה א-פוליטי ומנהיגיו נבחרו אחת לכמה שנים, ארגונו של זומר תמך בהחזרת ההבסבורגים לשלטון ומנהיגיו נבחרו לכל החיים. זומר, שהיה מונרכיסט מושבע, סבר כי יש להחזיר את בית הבסבורג לכס המלכות של אוסטריה.
ב-12 באפריל 1938, לאחר האנשלוס, מספר חיילי אס אה באו לביתו של זומר בווינה ודרשו ממנו לרדת לרחוב לנקות את המדרכות, כפי שהשפילו יהודים רבים לאחר האנשלוס. בתגובה, זומר ביקש להחליף את בגדיו בטרם היציאה וחזר במדי גנרל מלאים על כל עיטוריו ואותותיו, ועם דלי מים ומברשת שיניים בידיו, ואמר: "בבקשה רבותיי, הבה נלך!". הנאצים הובכו מהמעמד, הצדיעו ועזבו. עברו הצבאי עזר לו מול הנאצים בפעמים אחרות: לאחר הסיפוח, חתנו נכלא במחנה הריכוז בוכנוולד, אולם זומר הצליח לשחררו באמצעות קשריו עם וולטר פון בראוכיטש ששימש באותה העת כראש ה-OKH, אותו הראשון הכיר עת האחרון שימש כקצין קישור בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
ב-1939 נאלץ לעבור עם משפחתו מדירה מרווחת ברובע השמיני של וינה לדירה קטנה ברובע הראשון, וב-1940 היו נגדו צווי מעצר בגין קשריו עם בית הבסבורג וקורט שושניג, קנצלר אוסטריה טרם האנשלוס. באותה תקופה הנאצים ערכו חיפושים רבים בביתו והחרימו את רכושו. ב-1942 נאלץ לעבור לרובע השני, ליאופולדשטט, שאליו גורשו יהודי וינה, ולבסוף גורש יחד עם אשתו לטרזיינשטט באוקטובר אותה השנה. הזוג שרד את המחנה, ובתחילת יוני 1945 חזרו לוינה, אל הרובע השמיני, שם גרו טרם האנשלוס. באוגוסט 1946 היגרו לארצות הברית אל בתם במסצ'וסטס, אולם כמה חודשים לאחר מכן ב-10 באפריל 1947 זומר נפטר משבץ, בן 77 במותו. אמיל זומר נקבר בקבר המשפחתי בחלקה היהודית הישנה בבית הקברות המרכזי בווינה (שער 1, קבוצה 20, שורה 24, קבר מס' 214).
קורות חיים > חיים אישיים

זומר התחתן בגיולה פהרוואר ב-18 בספטמבר 1900, אך אשתו נפטרה ב-24 בפברואר 1908. ב-26 באפריל באותה השנה התחתן שנית בבית הכנסת הגדול בווינה עם אנה מיטלר (ילידת ה-20 בנובמבר 1887), להם היו שני ילדים: ד"ר אריקה תרזה אנגלה פרייאר (21 במאי 1909–1988) שהייתה לרוקחת, וד"ר אנטון (טוני) שטפן זומר (4 ביולי 1911 - 14 באפריל 1992, וינה) שלמד רפואה.
לקריאה נוספת

אלי ריכנטל, גנרלים יהודים בצבא האוסטרו-הונגרי וגורלם בימי הנאצים, תל אביב: הוצאת ספרים דקל, 2016, פרק 4: גנרל-מאיור אמיל זומר.
מלחמת העולם הראשונה- לוחמים יהודים בצבא אוסטרו-הונגריה
הערות שוליים

↑  מתוך ראיון שנערך עימו בג'ואיש כרוניקל ב-17 באוגוסט 1945:

Jewish General Defied Nazis and Lived: Major-General Emil von Sommer, a famous Jewish Soldier who served the old Austro-Hungarian Empire, and who was believed to have been executed by the Nazis, has returnd to Vienna with his wife from Theresienstadt. General von Sommer, a few days after the Anschluss, on April [sic] 12, 1938, created a minor world sensation by his action when Nazi storm troopers called at his home and ordered him to report immediately for compulsory street cleaning. Asking permission to change his clothes, he appeared in a few minutes in full general's uniform, wearing all his medals. He then announced that he was ready to wield shovel an broom. The party of storm troopers, shamed and apparently unwilling to degrade the general's uniform, saluted and retired. Still vigorous, despite his 75 years, General von Sommer seems to have recovered from the effects of his confinement. He and his wife hope eventually to migrate to the United States to join their daughter.“
↑  אלי ריכנטל, גנרלים יהודים בצבא האוסטרו-הונגרי וגורלם בימי הנאצים, תל אביב: הוצאת ספרים דקל, 2016, עמ' 65
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 103522397X  VIAF: 303495963   WorldCat (עם VIAF): 303495963 
קברו של אמיל זומר בבית הקברות של וינה
הטיהור (מחזה)

| --- | --- |
 כתיבה:  הלן אדמונדסון 
 שפה:  אנגלית 
 
הטיהור (באנגלית: The Clearing) הוא מחזה פרי עטה של הלן אדמונדסון שהועלה לראשונה בשנת 1993.
רקע

המחזה מתרחש בתקופת הטרנספר שאוליבר קרומוול ביצע באירלנד. הפרלמנט האנגלי הדיח את המלך צ'ארלס הראשון שניסה לכפות על אנגליה שלטון אבסולוטי, מתחוללת מלחמת אזרחים, כוחותיו של המלך מובסים והוא מוצא להורג. באירלנד מתרחשת מרידה כנגד האנגלים מצד האירים הקתולים שתמכו במלך נגד אנגליה הפרוטסטנטית שבשליטת הפרלמנט, אוליבר קרומוול, מנהיג הרפובליקה האנגלית יוצא למגר את המרידה. הוא מנצח את האירים, טובח בהם, אבל משהמרידה ממשיכה, הוא מפקיע את אדמותיהם של האיכרים האיריים ומעניק אותה לחייליו. הוא עורך טיהור אתני (טרנספר) בתושבים המקומיים - את חלקם הוא מגלה לקונוט - חבל ארץ אירי צחיח וחלק אחר הוא שולח למשרתים בשירות המושבות האנגליות בעולם החדש.
תקציר העלילה

גיבורת המחזה היא מדלן או'הרט האירית, הנישאת לאציל האנגלי רוברט פרסטון והם חיים באחוזתם עם ילדם ראלף (שנולד סמוך לתחילת המחזה). רוברט מסייע בסתר לשלטונות האנגליים שכבשו את אירלנד והם שבעי רצון ממנו. שכניהם, סולומון וסוזנה וינטר, מקבלים צו גירוש לחבל הארץ הצחיח קונוט, בדומה לרבים מתושבי אירלנד. באחד הימים תופשים חיילים אנגלים את קיליין פרל, משרתתה של מדלן וחברתה מילדות, אוסרים אותה ומגרשים אותה. מדלן מגיעה למשרדו של סר צ'רלז סטרמן הנציב האנגלי, ודורשת ממנו שישחרר את קיליין. הוא מסרב ומוציא צו גירוש לקונוט כנגדה ונגד בעלה וילדם. רוברט מגיע למשרדו של סטרמן ודורש ממנו שיסלח לאשתו, אבל סטרמן מסרב. מדלן יוצאת למסע ארוך, מחפשת אחרי קיליין, מוצאת אותה כאסירה על ספינה שעומדת להפליג, אבל אף על פי שהיא מצליחה לשחד את החייל השומר על האסירות באוניה, היא אינה מצליחה לשכנע את קיליין שתחזור איתה. היא שבה לביתה ובמשך חצי השנה הבאה יחסיה עם בעלה מידרדרים וחל ביניהם נתק. כשמגיע יום הערעור של רוברט על עונשו, הוא מספר שיחסיו עם אשתו התערערו, הוא מעוניין להיפרד ממנה ומבקש מהשופט שישאירו לו את אחוזתו ואת בנו ולא יגרשו אותו. הערעור מתקבל. סוזנה שנכחה בערעור ממהרת לביתה של מדלן, אומרת לה שחייליו של סטרמן באים לאסור אותה ומכינה לה סוסים כדי שתברח. מדלן בורחת, מתחבאת ביער ונסה ביחד עם אירים נוספים מהאנגלים הרודפים אחריהם. רוברט בעלה מחפש אחריה, בשביל להשיב לו את בנו. הוא מוצא אותה והיא מספרת לו שבנו נפטר מקדחת. האנשים החמושים עמם הוא בא יורים בה.
המחזה בעברית בדפוס

הלן אדמונדסן, הטיהור, עברית: אברהם עוז, רמת גן: בית צבי - בית הספר הגבוה לאומנויות הבמה, 2004.
הטיהור בתיאטרון המקצועי הישראלי

תיאטרון חיפה, הוצג בשם "מדלן", הצגת בכורה: 2003
יוצרים: תרגום - אברהם עוז, בימוי - סיני פתר, תפאורה - מושיק יוסיפוב, תלבושות - גילה להט, תאורה - יחיאל אורגל, עריכה מוזיקלית - שוש רייזמן, תנועה - אביבה הבר.
המשתתפים: קיליין - נדיה קוצ'ר, פירס - נורמן עיסא, סולומון - רוברטו פולק, סוזנה - אמירה פולן, רוברט - ג'וליאנו מר, מדלן - קרן צור, סטרמן - אלכס פלג, נציב/ מלח/ שופט - גל הויברגר, חיל/ מלח - ולדי שבצ'וק.
הערות שוליים

1 2  Lyn Gardner, The Clearing, The Guardian, ‏6 במרץ 2002
↑  הארץ, מחזות, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2004
↑  מיכאל הנדלזלץ, אין הפרדה בין אישי ללאומי, באתר הארץ, 1 במרץ 2003
קפיצת הדרך

בספרות האגדה היהודית, קפיצת הדרך היא מעבר מהיר ביותר ממקום למקום, בדרך נס.
משמעות הביטוי

לפי הבנה פשטנית של המושג, פירוש המילה "קפיצה" בביטוי זה היא "ניתור", דהיינו שהמהלך בדרך "קופץ" פתאום. עם זאת, לפי מילון אבן-שושן, משמעות המילה בהקשר זה, כפי השימוש הנפוץ בתלמוד, היא "סגירה, קימוץ, הידוק". לפי פירוש זה לא העובר בדרך מנתר, אלא דרכו עוברת שינוי טופולוגי המקרב את שני קצותיה זה לזה.
במקורות היהדות

קפיצת הדרך מופיעה בברייתא בתלמוד הבבלי (מסכת סנהדרין, דף צ"ה, עמוד א'), האומרת כי "שלושה קפצה להם הארץ: אליעזר עבד אברהם, ויעקב אבינו ואבישי בן צרויה". לפי הגמרא שם, קפיצת הדרך סייעה לעבד אברהם להגיע מארץ ישראל לארם נהריים בראש שיירה של עשרה גמלים בתוך יום אחד.
גם בתלמוד הירושלמי (מסכת מעשר שני,  פרק ה', הלכה ב') מופיע סיפור על רועה מארץ ישראל שרץ אחר שורו ומצא עצמו בבבל.
רב האי גאון דן ארוכות בהפרכתן של אמונות כי אנשים שאינם נביאים יכולים לגרום למעשי ניסים על ידי שימוש ב"שמות הקדושים". בתשובתו לחכמי קירואן, התייחס למסורתם של יהודי ספרד כי "מר רב נטרונאי גאון זצ"ל בקפיצת הדרך בא אליהם מבבל", וכותב "שמא אדם רמאי נזדמן להם ואמר אני נטרונאי".
בסיפורי חסידים קפיצת הדרך משמשת כמוטיב נפוץ, ובפרט מספרים על הבעל שם טוב שזכה לקפיצת הדרך. כך, למשל, מספר ש"י עגנון, בספרו "ימים נוראים": "פעם אחת במוצאי יום כיפור נסע הבעש"ט ז"ל כדרכו בקודש על ידי שם של קפיצת הדרך. פרחו הסוסים וטסו עם העגלה כחץ מקשת."
בספרות העברית החדשה

קפיצת הדרך היא מוטיב מרכזי בסיפורו של יהודה לייב גורדון, הנקרא בשם זה.
סיפורו הקצר של ש"י עגנון, "מעשה העז" (פורסם בשנת 1921), הוא עיבוד למעשייה עממית העוסקת בעז שמצאה מערה המאפשרת קפיצת הדרך מפולין לארץ ישראל, כך שהמסע נמשך "שעה או שתים, ואולי יום או יומים". גם בסיפור "בלבב ימים" (פורסם בשנת 1934) מספר חנניה: "פעם אחת רצה אותו גזלן בעל התפילין להוליכני דרך מחילה אחת לארץ ישראל".
בנוסף למשמעות הנסית שבביטוי "קפיצת הדרך", הוא משמש גם כדי לתאר פעולה שנעשתה במהירות רבה כדרך הטבע. כך, למשל, כתב ביאליק, בסיפורו "יום שישי": "הדרך הייתה טובה וחלקה והסוסה זריזה, ממש קפיצת הדרך".
בספרות העולם

הרעיון של תנועה פלאית כזו חביב על סופרי מדע בדיוני ולעיתים הם מוסיפים לה נופך מדעי כגון שימוש בחור תולעת. בספר "חולית" מאת פרנק הרברט, Kwisatz Haderach ("קפיצת הדרך" בתרגום לעברית של עמנואל לוטם) היא דמות המסוגלת לבצע מעשים על-טבעיים ולראות את מסלולי העתיד הפרוסים בפניו.
"קפיצת הדרך" מבוטאת גם בסונטה 44 של שייקספיר העוסקת בכוחה של מחשבה לנוע חיש קל לכל מקום שאליו תחפוץ להגיע ולהניע עמה את חושב המחשבה.
No matter then although my foot did stand
 
Upon the farthest earth removed from thee;
 
For nimble thought can jump both sea and land

As soon as think the place where he would be.
אֵין בְּכָךְ מָה אִם הָיְתָה כַּף רַגְלִי אָז נִצֶּבֶת

עַל פְּנֵי אֲרָצוֹת רְחוֹקוֹת מֵאִתְּךָ עַד קַצְווֹת;

כִּי מַחְשֶׁבֶת בִּיעָף תְּדַלֵּג עַל יָם וְיַבֶּשֶׁת

אַךְ תַּחְשֹׁב הֵיכָן לִהְיוֹת.
ראו גם

טלפורטציה
ביאורים

↑  למשל, משמעות הביטוי "קפיצת יד" היא סגירת היד (קיפוץ, קימוץ)
הערות שוליים

↑  וכך ביאר רש"י את המושג במסכת חולין דף צא עמ' ב: "קפצה לו הארץ - לשון "לא תקפוץ את ידך" נתקצרה ונתקמצה לו".
↑  י"ל גורדון, קפיצת הדרך, באתר פרויקט בן יהודה
מאטה זלקה

| --- | --- |

 לידה:  23 באפריל 1896 טוניוגמטולץ', הונגריה 
 נהרג:  11 ביוני 1937 (בגיל 41) וסקה, ספרד 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 מדינה:  הונגריה 
 תקופת הפעילות:  מ-1915 
 דרגה:  גנרל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים בספרד  מלחמת העולם הראשונה  המלחמה הפולנית-סובייטית 
 עיטורים
 עיטור הדגל האדום (1928) 
 
מאטה זלקה (במקור בלה פרנקל-Frankl, בהונגרית: Zalka Máté;‏ 23 באפריל 1896, טוניוגמטולץ' – 11 ביוני 1937, וסקה, ספרד) היה סופר, גנרל יהודי-הונגרי.
קברו של מאטה זלקה בבודפשט
ביוגרפיה

בלה פרנקל נולד במשפחה יהודית כבנם של מיהאי פרנקל בעל בית מרזח ושל פאני וייס. השם הבדוי מאטה זלקה (Máté Zalka), שהפך לשמו הרשמי מאוחר יותר, נשא אותו בהשראת העיר מטסלקה (Mátészalka), שקרובה למקום הולדתו. הוא בא ממשפחה זעיר בורגנית ועבר את מבחני הבגרות בבית הספר התיכון הגבוה בסאטמר הקרובה לכפר הולדתו. במלחמת העולם הראשונה שירת בגדוד הרגלים המלכותי ה-12, נלחם תחילה בקרב דוברדו בחזית האיטלקית, מאוחר יותר הועבר לחזית הרוסית, שם נפצע ונפל בשבי ביוני 1916. בסתיו 1919 נמלט ממחנה השבויים של קרסנויארסק (סיביר), ואז הקים קבוצת פרטיזנים והצטרף לצבא האדום בתחילת 1920. הוא השתתף גם בכיבוש קרסנויארסק, ומשנת 1920 הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (הבולשביקים).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | "... הוא לחם בסיביר, הוא לחם באורל, במרכז אסיה, באוקראינה ובחצי האי קרים ... הוא נפצע שבע פעמים ... ממעשים גדולים הרבים שביצע בצורה הצבאית המקצועית ביותר בלט לחימתו ונצחונו נגד הברון פיוטר וראנגל ותומכיו האנגלים. הוא הוביל את אחד משלושת גדודי הרגלים שבשפל בים, צעדו במים על שפת הים הרדוד במשך כמה שעות, עקפו את מבצר פרקוף שנחשב כבלתי ניתן לכיבוש." - בלה אילש - | “ |


בסיום מלחמת האזרחים ברוסיה עסק בפעילות ספרותית במוסקבה. הסיפור הראשון שלו פורסם ב-1924, וספרו הראשון פורסם בשפה הרוסית במוסקבה. יצירותיו עוסקות בעיקר בנושאי במלחמת העולם הראשונה ובאירועי מלחמת האזרחים הרוסית.
בשנת 1936 התנדב לשורות הלוחמים הרפובליקנים הספרדים. במלחמת האזרחים בספרד, בשם פאל לוקאץ'. הוא הקים וארגן את הבריגדות הבינלאומיות של הרפובליקנים בדרגת גנרל. מאטה זלקה נפל בקיץ 1937 כאשר מכוניתו נפגעה מירי ארטילריה במהלך הלחימה באזור וסקה.
עבודותיו

דוברדו (מוסקבה, 1936, בודפשט, 1947) ISBN 9631118541 (1979)
כל יצירותיו (מוסקבה, 1948)
סיפוריו הנבחרים (בודפשט, 1952)
איבנוב וסיפורים אחרים (בודפשט, 1954)
כוכבי הלכת חוזרים (בודפשט, 1966)
הכלא המזמר (בודפשט, 1966)
הנצחה

כיכר זלקה מאטה בקבניה (כיום כיכר ליגט)
מכללת זלקה מאטה
שכונת מאטה זלקה בדורוג
תיכון מקצועי זלקה מאטה בברטיואויפאלו (היום בית הספר הטכני ג'רג' בשנאי)