stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמבר הרד
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2004 | ג'ק ובובי | ליז | פרק: "Pilot" |
| 2004 | ההר | ריילי | פרק: "A Piece of the Rock" |
| 2005 | The O.C. | אשת מכירות | פרק: "Mallpisode" |
| 2006 | מחשבות פליליות | ליילה ארצ'ר | פרק: "Somebody's Watching" |
| 2007 | קליפורניקיישן | אמבר | פרק: "California Son" |
| 2007 | סודות חבויים | גרטה מת'יוס | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
| 2011 | מועדון הפלייבוי | בוני מורין | תפקיד ראשי; 7 פרקים |
| 2015 | The Prince | סרינה | סרט טלוויזיה של The WB |
| 2021-2020 | העמדה | נדין קרוס | מיני-סדרה |
הערות שוליים

↑  William Keck, Amber Heard will be heard, USA Today
↑  אמבר הרד: ג'וני דפ הוא מתעלל סדרתי שגרם לי לחשוש לחיי, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 28 במאי 2016
↑  ענבל חייט, ‏איך הפך ג'וני דפ מכוכב על נערץ לגבר מושמץ?, באתר ‏מאקו‏, 25 באוגוסט 2016
↑  ענבל חייט, ‏"היא הייתה מאנית ולא רציונלית": עורכת דינו של ג'וני דפ יוצאת נגד אמבר הרד, באתר ‏מאקו‏, 11 באוגוסט 2016
↑  Tristan Kirk, Amber Heard admits she hasn’t yet donated $7million divorce settlement to charity, Evening Standard, May 17 2022
↑  "Tesla CEO Elon Musk breaks up with Amber Heard, report says". 6 באוגוסט 2017. ארכיון מ-12 בספטמבר 2017. נבדק ב-6 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
"Elon Musk and Amber Heard Call it Quits ... Again". People (באנגלית). ארכיון מ-1 במרץ 2021. נבדק ב-28 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  אייברי הרטמנס ואניה קין, Inside the turbulent personal life of Elon Musk, who's been divorced three times, dated Hollywood stars, and now has a 1-year-old baby with musician Grimes, Business Insider, ‏3 במאי 2021
↑  "Amber Heard: I spoke up against sexual violence — and faced our culture's wrath. That has to change". The Washington Post. 18 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Johnny Depp Reportedly Sues Amber Heard for $50M Over Washington Post Op-Ed
↑  ענבל חננאל, הפתעה: אמבר הרד הביאה לעולם בת בעזרת פונדקאית, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 2 ביולי 2021
↑  מיכל דאבי, ‏אמבר הרד מתייצבת לצד בלייק לייבלי: "מה שקורה מחריד והרסני, ראיתי את זה מקרוב", באתר ‏מאקו‏, 24 בדצמבר 2024
↑  Justin Curto, Amber Heard Supports Blake Lively’s ‘Horrifying’ Smear-Campaign Allegations, Vulture, ‏2024-12-23 (באנגלית)
↑  Amber Heard Supports Blake Lively as Johnny Depp Used Same PR Team as Baldoni, TMZ, ‏2024-12-23 (באנגלית)
↑  רוני פינצ'וק, דמיאן פצ'טר, ג'וני דפ ניצח במשפט לשון הרע נגד אמבר הרד, באתר ישראל היום, 1 ביוני 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812464494105606  BIBSYS: 10083383  BNE: XX4774474  BnF: cb15989415c (data)  GND: 142117072  ISNI: 0000 0001 1575 4145  LCCN: n2008084109  MusicBrainz: f7ff0f5f-e5aa-4517-98da-3ad61c93eedd  NKC: xx0218435  NLK: KAC2020N1792  NTA: 40388649X  SUDOC: 156424088  VIAF: 75796281   WorldCat (עם VIAF): 75796281 
הרד, 2009
אם הקירות האלה היו יכולים לדבר 2

| --- | --- |

 בימוי:  ג'יין אנדרסן מרתה קולידג' אן הייש
 הופק בידי:  מרי קיין
 תסריט:  ג'יין אנדרסן סילביה סישל אלקס סישל אן הייש
 שחקנים ראשיים:  ונסה רדגרייב מישל ויליאמס קלואי סביני שרון סטון אלן דג'נרס
 מוזיקה:  בזיל פולידוריס
 צילום:  פול אליוט רובי גרינברג פיטר דמינג
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  HBO
 חברה מפיצה:  HBO, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  5 במרץ 2000
 משך הקרנה:  96 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה, סרט להט"בי, סדרת להט"ב 
 פרסים:  אמי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אם הקירות האלה היו יכולים לדבר 2 (באנגלית: If These Walls Could Talk 2) הוא סרט מבית HBO משנת 2000. הסרט הוא מעין המשך לסרט "אם הקירות האלה היו יכולים לדבר" (אנ') משנת 1996 - כמו בסרט הראשון, שלושה סיפורים מתרחשים באותו הבית בתקופות שונות. בסרט המקורי שלושת הקטעים סיפרו את קורותיהן של שלוש נשים סביב נושא הפלות; סרט זה עוקב אחר זוגות לסביות. את הקטעים השונים ביימו ג'יין אנדרסון, מרתה קולידג' ואן הייש.
עלילה > 1961

זוג נשים זקנות, אידית (ונסה רדגרייב) ואבי (מריאן סלדס) יושבות באולם קולנוע, ורואות את הסרט "הלחישה הרועמת", לו עלילה לסבית. גבר ואישה יוצאים מהקולנוע בשאט נפש, וקבוצת נערים צוחקים כשהם רואים את אידית ואבי מחזיקות ידיים. מאוחר יותר, בבית בו הן חיות יחד מזה שלושים שנה, השתיים צוחקות יחד, ומבטאות את אהבתן אחת לשנייה. הסצנה היא ביתית - כל אחת ועיסוקיה - אידית במטבח ואבי בגינה צופה בציפורים. כשאבי מנסה לראות גוזל שנולד בשובך, היא נופלת מן הסולם. בבית החולים, האחיות והרופאים מתעלמים מאידית, שמבקשת שוב ושוב לדעת מה שלומה של אבי. היא ישנה בחדר ההמתנה, אך גם בבוקר האחיות במשמרת לא מודעות לנוכחותה, ואינן יודעות מה קרה לאבי. כשהן בודקות, הן מגלות שאבי נפטרה במהלך הלילה, וגופתה כבר פונתה לחדר המתים.
אידית מתקשרת לאחיינה של אבי, טד (פול ג'אמטי), כדי לבשר לו על מותה. לפני שהוא מגיע לבית, היא מסירה כל ראיה לכך שהיא ואבי חיו כזוג - היא העבירה את דבריה לחדר השני, והסירה תמונות שלהן יחד מהקירות. כשטד מגיע, הוא מציין שהבית היה רשום בשמה של אבי. אידית מספרת שהיא שילמה את המשכנתה כל השנים, וטד מבטיח לה "סידור הוגן", ומציע שתמשיך לחיות שם בתמורה לשכר דירה. אידית חוזרת על כך ששילמה על הבית, ושאבי הייתה רוצה שתישאר בו. טד, בהשפעת אשתו, שבינתיים החלה כבר להסיר מהבית חפצים בלי לשאול של מי הם, נמלך בדעתו, ומחליט למכור את הבית. הקטע מסתיים כשמשפחתו של טד נכנסים לאוטו עמוסים בחפצים, וטד מבטיח להיות בקשר עם אידית בקרוב לגבי הסידורים.
עלילה > 1972

לינדה (מישל ויליאמס) היא סטודנטית באוניברסיטה, וחיה בבית יחד עם עוד שלוש נשים אחרות, כולן לסביות ופעילות פמיניסטיות. הן מגיעות למפגש פמיניסטי בקמפוס, והחברות הסטרייטיות שם מאשימות אותן שהן גורמות להן לבעיות מול הנהלת האוניברסיטה, שלא מאפשרת להן לקיים בתחומיה מפגשים "מסיבות מוסריות". הקבוצה מוסרת לחברות שהן לא יכולות לכלול נושאים של לסביות בפעילות שלהן, ואלה יצטרכו לחכות "לטובת הכלל". לינדה מזכירה לדוברת שהיא הקימה יחד איתה את הארגון הפמיניסטי, כדי להילחם על זכויות כל הנשים, ושהיא עמדה לצידה במאבק על אמצעי מניעה, למרות שהיא עצמה אינה זקוקה להן. הקבוצות לא מגיעות להסכמה, וארבע החברות יוצאות בסערה.
הן הולכות לבר לסביות שהן לא מכירות, ונדהמות לגלות שהוא "דור ישן", כזה שהנשים הפוקדות אותו מגלמות תפקידי מגדר ברורים של בוץ' ופם. בעיניהן, הדבר נראה אנכרוניסטי ונוגד את הפמיניזם. הן צוחקות על איימי (קלואי סביני), אישה צעירה בבר העונבת עניבה. איימי מזמינה את לינדה לרקוד, וזו מסרבת, אך רק כי חברותיה מסתכלות עליה בעיניים שופטות. כשהחברות מחליטות ללכת, לינדה נשארת, ורוקדת עם איימי. מאוחר יותר, איימי מרכיבה את לינדה על האופנוע שלה עד ביתה, והשתיים מתנשקות. איימי, שנתנה ללינדה את חולצתה מפני הקור, מבטיחה לחזור למחרת לקחת אותה.
כשאיימי מגיעה למחרת, החברות בשיאו של ויכוח עם הנציגה של הקבוצה הפמיניסטית, ולינדה חשה מבוכה ומתנהגת באופן מנוכר לאיימי. איימי עוזבת. חברותיה של לינדה צוחקות עליה, ושואלות אותה כיצד אפשר לצפות שיתייחסו אליהן ברצינות כפמיניסטיות כאשר נשים כמו איימי בסביבה. הן לא מבינות למה אישה תרצה להתלבש כמו גבר, כאשר כל המאבק שלהן הוא למגר תפקידי מגדר סטריאוטיפיים מסוג זה.
לינדה הולכת לביתה של איימי כדי להתנצל. השתיים מקיימות יחסי מין. בבוקר, לינדה מוצאת תמונה של איימי כשהיא הייתה ילדה, ולבושה כבן, ושואלת אם היא אמורה להיות האישה ביחסים, ואיימי הגבר. איימי אומרת בבוז שלא, ומאשימה את לינדה בכך שהיא פשוט פוחדת שאנשים ידעו מה היא אם יראו אותן ביחד.
לינדה, שכבר התאהבה באיימי קשות, מזמינה אותה לארוחת ערב בבית המשותף, ומשביעה את חברותיה שייתנו לה צ'אנס. אך הערב מתנהל באווירה של מבוכה, ומשם רק מתדרדר כאשר אחת החברות מבקרת את לבושה של איימי, ומנסה לאלץ אותה ללבוש בגדי נשים. איימי עוזבת את הבית בטריקת דלת, ולינדה, נסערת, רצה אחריה. היא אומרת לאיימי שהיא אף פעם לא התביישה בה, אלא רק בעצמה. השתיים משלימות וצועקות לעולם (ולשכנים החטטניים של איימי) שהן לסביות.
עלילה > 2000

בבית גרות כעת פראן (שרון סטון) וקאל (אלן דג'נרס). השתיים רוצות להביא יחד תינוק לעולם. פראן מתכוונת להרות מתרומת זרע, והשתיים נתקלות במכשולים בדרך - בהתחלה תכננו לקבל תרומת זרע מזוג הומואים, אך כאשר אלו הביעו הסתייגות מההסכם המקורי לפיו לא יהיו חלק מחיי התינוק, הנשים החליטו לבטל. הן מחליטות שעדיף תורם אנונימי, ומתקשרות עם בנק זרע. במהלך תהליך הבחירה, קאל מתקשה לקבל את העובדה שאין היא יכולה להכניס את פראן להריון.
כשפראן מבייצת, ממהרת קאל לאסוף את הזרע מן הבנק ולהזריע את פראן. אך הניסיון לא צולח. השתיים יושבות בפארק וצופות בילדים מבית הספר הסמוך, ותוהות אילו בעיות יעמדו בפני הילד או הילדה שלהן - כמה דעות קדומות ובריונות יהיו מנת חייה. הן מביעות תקווה שהאהבה הגדולה שלהן אחת לשנייה ולילדה שלהן תספיק, ושבאופן כללי, שבעתיד תהיה יותר קבלה חברתית. אחרי שלושה ניסיונות, הן מבקרות אצל רופאה כדי שתסייע להן עם התהליך, וזמן קצר לאחר מכן, מגלות שהן בהריון. הסרט מסתיים כאשר השתיים רוקדות ומתחבקות באופן אינטימי ומלא שמחה במטבחן.
ליהוק > 1961

ונסה רדגרייב - אידית טרי
מריאן סלדס - אבי הדלי
פול ג'יאמטי - טד הדלי
אליזבת פרקינס - אליס הדלי
ג'ני אוהרה - מארג' קרפנטר
מארלי מקליין - מאגי הדלי
ליהוק > 1972

מישל ויליאמס - לינדה
קלואי סביני - איימי
ניה לונג - קארן
נטשה ליון - ג'ין
הת'ר מקום - דיאן
איימי קרלסון - מישל
לי גרלינגטון (אנ') - ג'ורג'ט
ליהוק > 2000

שרון סטון - פראן
אלן דג'נרס - קאל
רג'ינה קינג - אלי
קאתי נג'ימי - הרופאה
מיצ'ל אנדרסון - ארנולד
ג'ורג' נוברן - טום
פרסים ומועמדויות

פרס אמי
שחקנית משנה מצטיינת במיני-סדרה או סרט - ונסה רדגרייב (זכייה)
סרט טלוויזיוני מצטיין (מועמדות)
תסריט מצטיין במיני-סדרה או סרט (מועמדות)
ליהוק מצטיין במיני-סדרה או סרט (מועמדות)
פרס גלובוס הזהב
שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיוני - ונסה רדגרייב (זכייה)
פרסי NAACP IMAGE
שחקנית מצטיינת בסרט טלוויזיוני, מיני-סדרה או ספיישל דרמה - ניה לונג (מועמדות)
גילדת שחקני המסך
הופעה מצטיינת של שחקנית בסרט טלוויזיוני או מיני-סדרה - ונסה רדגרייב (זכייה)
פרס Satellite
שחקנית מצטיינת בסרט טלוויזיוני, מיני-סדרה, או ספיישל דרמה - ונסה רדגרייב (מועמדות)
פרס נשים בקולנוע קריסטל + לוסי
פרס לוסי (2000) ליוצרים ולשחקנים של אם הקירות האלה היו יכולים לדבר ואם הקירות האלה היו יכולים לדבר 2, בהכרה למצוינות וחדשנות ביצירה שמיטיבה עם התפישה לגבי נשים במדיום הטלוויזיוני.
אליזבת אופרל

| --- | --- |

צילום שחור-לבן של אליזבת אופרל, במדי אחות של תחילת המאה העשרים, כולל סינר ושביס
 לידה:  5 בנובמבר 1884 דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  25 ביוני 1957 (בגיל 72) בריי, אירלנד 
 מדינה:  אירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות גלאסנווין 
 ידועה בשל:  מסירת הכניעה במרידת הפסחא, 1916
 
אליזבת אופרל (באנגלית: Elizabeth O'Farrell; באירית: Éilís Ní Fhearghail; ‏5 בנובמבר 1884 – 25 ביוני 1957) הייתה אחות ופעילה רפובליקנית אירית, חברת ארגון קומן נה מאן, הידועה כמי שמסרה את הכניעה במרידת חג הפסחא ב-1916.
תחילת דרכה

אליזבת אופרל נולדה ב-5 בנובמבר 1884 בדבלין, בתם של כריסטופר אופרל, פועל נמל, ומרגרט קנה, עוזרת בית. אביה נפטר בצעירותה, והיא נשלחה לעבוד בבית דפוס כדי לסייע בכלכלת המשפחה. עם סיום לימודיה, הייתה למיילדת בבית החולים הלאומי ליולדות. היא הייתה חברה בליגה הגאלית, ארגון לשימור התרבות והשפה האירית אל מול ניסיונות דיכויין מצד המשטר הבריטי, ולמדה במסגרת זו אירית שוטפת. ב-1906 היא הצטרפה לאיניניה נה הרין יחד עם ג'וליה גרנן, שהייתה לשותפתה לחיים. היא הייתה פעילה בתנועת העבודה, ועבדה עם הרוזנת מרקייביץ' במהלך הנעילה (שביתת העובדים הגדולה בדבלין ב-1913), ופגשה דרכה את ג'יימס קונולי. והיא הייתה גם סופרג'יסטית, והצטרפה לקומן נה מאן, ארגון הנשים הלאומני המהפכני, עם הקמתו בשנת 1914.
מרידת חג הפסחא

אופרל שימשה כשליחה לפני ובמהלך מרידת חג הפסחא ב-1916. יחד עם גרנן, העבירה מסרים, תחמושת, ואוכל בין מוצבי המהפכנים במהלך הקרבות. השתיים גם טיפלו בפצועים, ביניהם ג'יימס קונולי. כאשר פונו הנשים והפצועים מבית הדואר המרכזי (מטה המהפכה) ביום שישי של שבוע הפסחא, אופרל, גרנן וויניפרד קרני נשארו מאחור עם שאר החיילים, אשר נסוגו לבית סמוך ברחוב מור.
ביום שבת, בחר מפקד ההתקוממות פטריק פירס באופרל ללכת ולקבל מבריגדיר-גנרל ויליאם לאו תנאי כניעה, ובשעה 12:45, כשהיא נושאת דגל לבן וסמל הצלב האדום על זרועה, היא יצאה לכיוון הכוחות הבריטים, תחת אש כבדה, אשר פחתה כאשר ראו את הדגל הלבן. היא נעצרה ונערך עליה חיפוש. סמלי הצלב האדום נגזרו מבגדיה והוסרו מזרועה. הקצין האחראי כינה אותה מרגלת, ולקח אותה כאסירה לחנות סמוכה. כשהגיע לשם לאו, הוא התייחס אליה בכבוד, ושלח אותה חזרה לפירס עם דרישה לכניעה ללא תנאי. פירס הסכים, ובליוויה של אופרל, יצא בשעה 15:30, ונכנע בפני לאו.
בצילום מוכר מן האירוע פירס ולאו עומדים זה מול זה בראש הרחוב. אופרל עמדה לצדו של פירס, וברגע האחרון, לקחה צעד אחורה, ורק רגליה נראים בתמונה ליד פירס. הצילום פורסם בעיתונות האירית. בהמשך, כשהצילום הופיע בעיתונים הבריטיים, רגליה של פירס נמחקו מן התמונה. זה הוביל לטענות שהיא נמחקה מההיסטוריה, דבר שעלה בקנה עם צמצום תפקידן של רבות מנשות קומן במרידה, במיוחד לאחר מלחמת האזרחים, כאשר איימון דה ואלירה עמד בראש ממשלה שמרנית וסירב להעניק זכויות שוות לנשים, למרות החוקה הזמנית שהבטיחה אותן, וחלק מאותן מהפכניות נהיו בשל כך לפעילות שעמדו באופוזיציה אליו; ומאוחר יותר כאשר ההיסטוריה הכתובה והנלמדת בבתי הספר לגבי המרידה לא כללה אותה בכלל.
כשהיא מלווה על ידי כומר ושלושה חיילים, אופרל הביאה את פקודת הכניעה של פירס לעמדות של המתנדבים האירים וצבא האזרחים האירי בבניין בתי המשפט, מכללת המנתחים המלכותית, בולנדס מיל ומפעל ג'ייקוב. כשהגיעה לבולנדס מיל, שהיה תחת פיקודו של דה ולירה, הוא סירב לקבל פקודה מפי כל אדם חוץ מאשר תומאס מקדונה, ואופרל נאלצה לחזור הלוך ושוב דרך אזורי קרב כדי להעביר מסרים אלו. לאו נתן לה את מילתו שלא תילקח בשבי לאחר מסירת הוראות אלה.
אך לאחר מסירת הפקודה, אופרל נלקחה לטירת דבלין, שם לאו הורה שתישאר כאורחת. אך כשהתעוררה למחרת, גילתה שלקחו במהלך הלילה את בגדיה, וכן את הכסף שנשאה בכיסיה, שהתבקשה מצד חיילים נכנעים להעביר למשפחותיהם. כשביקשה את דבריה בחזרה, הגיע קצין לתחקר אותה, וטען שהכסף נבזז על ידי הרפובליקנים האירים, ואז הורה על מעצרה, חרף התנגדותה שלאו נתן את מילתו בעניין. היא הועברה למחנה זמני ברחוב שיפ, וצורפה לתא עם 11 נשים רפובליקניות אחרות, ביניהן ד"ר לין, מדלן פרנץ'-מאלן והלנה מולוני, אשר הוחזקו שם מאז יום שלישי הקודם. שם הודיעו לה שתועבר לכלא קילמיינהאם כאסירה. כשחזרה על הבטחתו של לאו, אמר לה הקצין האחראי "אל תהיי טפשה, אני יודע כעובדה שירית בלפחות שישה שוטרים אתמול". כשאופרל ועוד כמה אסירים הועברו למחנה ריצ'מונד, היא הבחינה בכומר שליווה אותה במשימתה, האב קולומבוס, והוא הבטיח ליידע את לאו שנאסרה.
אופרל נכלאה קילמיינהאם, אך שוחררה כעבור יומיים, ב-1 במאי, על ידי גנרל לאו, ששלח את רכבו להביאה לטירת דבלין, לפגישה עמו בה התנצל בפניה, ונתן לה מכתב למקרה שתתקל בעוד בעיות עם הצבא. גם הכסף שנלקח הוחזר לה.
לעומתה, גרנן נשארה כלואה קילמיינהאם, ונאלצה יחד עם חברותיה למאבק שם לשמוע את הוצאתם להורג של פירס, מקדונה, וטום קלארק.
לאחר המרידה

לאחר ההתקוממות, אופרל וגרנן המשיכו בפועלן הרפובליקני והפמיניסטי כחברות קומן, ושימשו כשליחות של ה-IRA במלחמת העצמאות האירית. שתיהן היו מתנגדות של האמנה האנגלו-אירית ושל מדינת אירלנד החופשית. במהלך ואחרי מלחמת האזרחים, הן פעלו לגיוס כספים עבור משפחות האסירים מתנגדי האמנה, ואופרל נשארה פעילה בפוליטיקה רפובליקנית עד מלחמת הגבולות של ה-IRA של השנים 1956-62 (מבצע קציר).
במהלך שנות ה-50 הייתה נואמת מטעם התנועה הרפובליקנית ומגייסת כספים עבור אסירים רפובליקנים.
המשך חייה

אופרל עבדה שארית חייה בתור מיילדת ואחות בבית החולים הלאומי ליולדות, בדבלין.
היא נפטרה ב-25 ביוני 1957 במהלך חופשה במחוז ויקלו ונקברה בבית הקברות גלאסנווין, בחלקה הרפובליקנית, שם נקברה גם גרנן, לצידה, כשהיא נפטרה ב-1972.
מורשת

כשנפטרה, הידיעה בשער העיתון Irish Press תיאר אותה כ"גדולה, בהירת שיער ונטולת מורא". ב-1967, במסגרת אירועי היובל להתקוממות, נוסדה קרן "האחות אליזבת אופרל", כדי לתמוך בסטודנטיות לתארים מתקדמים בסיעוד; בבית החולים הוליס, שם הוכשרה כמיילדת בשנים 21–1920, הוצב לוח זיכרון. בכל שנה, בית החולים מעניק פרס על שמה, מדליית כסף, לסטודנטית למיילדות המצטיינת במבחנים.
בשנת 2003 הוצב לוח זיכרון להנצחתה בפארק סיטי קי, הקרוב למקום בו נולדה אופרל. ב-2012 שונה שם הפארק, ונקרא על שמה.
ב-2014, מחזה בשם Eirebrushed (הלחם של Eire – אירלנד, ו-airbrushed – טיפול בתמונה) עלה לבמה בדבלין, שעורר מחדש את הדיון במחיקתה מתמונת אירוע הכניעה. במחזה, דמויות ממרידת הפסחא – ביניהן פירס, רוג'ר קייסמנט, אווה בות-גור ואופרל – חוזרות כעבור מאה שנה כדי לבחון מה אירע ברפובליקה שנלחמו למענה. בין היתר, מגלות שהנשים "נמחקו" מהדיווחים על המאבק.
עיתון "אינדפנדנט" האירי כינה אותה "האישה שזכורה בשל כך שנשכחה", בהתייחס לסיפור התמונה המפורסמת שנמחקה ממנה, והוצאתה לאחר מכן מכלל דיווחי הכניעה בהיסטוריה האירית, לרבות באופן שהיא נלמדה בבתי הספר.
ב-2016, שודרה בערוץ RTÉ סדרה על מרידת 1916 לכבוד יום המאה להתקוממות, בשם Cláracha Gaeilge, Réabhlóid. הפרק האחרון מתוך ארבעה, Famous and Invisible' (מפורסמת ובלתי נראית), הוקדש לזכרה של אחות אופרל, וסיפר בין היתר את סיפור הכניעה, העלמתה מן התמונה ההיסטורית, וכן את סיפוריהן של דמויות אחרות שהשתתפו במרידה ואשר זכרן לא הונצח.
כתביה

O'Farrell, Elizabeth, 'Events of Easter Week', The Catholic Bulletin 1917.
O'Farrell, Elizabeth & Grenan, Julia, 1972, Memorial Card, Kilmainham Collection (KGC).
לקריאה נוספת

Hogan, M (2004). Elizabeth O'Farrell and surrender, 1916. Discovering Women in Irish History.
Brosnan, M. (n.d.) Elizabeth O'Farrell, The National Maternity Hospital. .
Ni Cheallaigh, L. (Producer & Director) (2016). Réabhlóid. (Motion Picture). Ireland. RTÉ.
Central Statistics Office. (n.d.) Elizabeth O'Farrell. Census and Women of the Rising. Ireland. CSO. Retrieved 21 November 2016
Author Unknown. (28 August 2012). City Quay Park now known as Elizabeth O'Farrell Park on Sir John Rogersons Quay, Dublin. Irish Volunteers.
Barry, M. (10 March 2016). Airbrushed from history? Elizabeth O'Farrell and Patrick Pearse's surrender, 1916. The Irish History.
Granville, D. (2004). Irish Democrat Archive : Features : The Irish Revolutionary Women of Cumann na mBan. Archive.irishdemocrat.co.uk.
Story of the surrender. (2011, April). Retrieved 23 November 2016, from http://1916rebellionmuseum.com/1916-easter-rising/elizabeth-ofarrell/
McCoole, Sinead, No Ordinary Women: Irish Female Activists in the Revolutionary Years 1900–1923 (Dublin 2003).
הערות שוליים

↑  אופרל ציינה שבאופן אירוני הייתה זו החנות של טום קלארק, אחד ממנהיגי המהפכה
↑  Frances Clarke and James Quinn (2015). "O'Farrell, Elizabeth" (PDF). Dictionary of Irish Biography.
↑  "1957 – Death of Elizabeth O'Farrell". Stair na hÉireann / History of Ireland.
↑  McGrath, Louisa (25 בנובמבר 2015). "It's Time to Acknowledge the Lesbians Who Fought in the Easter Rising". Dublin Inquirer. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Cox, Catherine (4 בפברואר 2016). "Elizabeth O'Farrell: The woman airbrushed from history". Irish Independent. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Miss Elizabeth O’Farrell’s Story of the Surrender, 1916 Rebellion Museum
↑  Central Statistics Office. (n.d.) Elizabeth O'Farrell. Census and Women of the Rising. Ireland. CSO.
↑  Brosnan, M. (n.d.) Elizabeth O'Farrell, The National Maternity Hospital.
↑  Eirebrushed – the woman 'written out' of Irish history (and why this isn't unusual), TheJournal.ie, Apr 26th 2014
↑  Ni Cheallaigh, L. (Producer & Director) (2016). Réabhlóid. (Motion Picture). Ireland. Raidió Teilifís Éireann.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2008072205  VIAF: 29342959   WorldCat (עם VIAF): 29342959 
אנדרטה בפארק על שם אליזבת אופרל בדבלין
אירוע זיכרון לנשים של המרידה, ייצוג של אופרל
איבון ריינר

| --- | --- |

 לידה:  24 בנובמבר 1934 (בת 90) סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 תחום יצירה:  ריקוד, קולנוע, כוריאוגרפיה, ספרות 
 זרם באמנות:  אמנות פמיניסטית 
 הושפעה על ידי:  מרתה גרהם 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1969)  עמיתי מקארתור (אוגוסט 1990)  מלגת גוגנהיים (1988)  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (2004)  פרס מכון הסרטים האמריקאי ליוצרים עצמאיים על שם מאיה דרן (1988)  Anonymous Was A Woman Award (2013)  פרס אומץ הלב לאמנות 
 
איבון ריינר (באנגלית: Yvonne Rainer;‏ נולדה ב-24 בנובמבר 1934) היא רקדנית, כוריאוגרפית, קולנוענית וסופרת אמריקאית אשר עבודתה בתחומים אלו נחשבת מאוד מאתגרת וניסיונית. פועלת גם כיום ככוריאוגרפית ויוצרת סרטים ומלמדת באוניברסיטת קליפורניה באירווין.
שנים ראשונות ותיאטרון ג'ודסון

איבון ריינר נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית, להורים ג'וזף וג'נט ריינר. בשנת 1951 למדה ב-City College of San Francisco אך נשרה לאחר שנה אחת בלבד. בשנת 1957 עברה לניו יורק במטרה ללמוד משחק, אך גילתה שהיא נמשכת יותר לתחום המחול המודרני. בעקבות זאת, החלה ללמוד ב"מרכז מרתה גרהם למחול בן זמננו". בשנת 1962 הקימה עם עוד כמה רקדנים ואמנים ויזואליים את "תיאטרון המחול ג'ודסון". את חלקם היא פגשה לראשונה כשלמדו אצל מרס קנינגהם. קבוצת תיאטרון המחול ג'ודסון נחשבה פוסט מודרנית אוונגרדית, משום שהתנגדה לעקרונות בסיסיים של המחול המודרני והאמנים בה העדיפו להתרכז בתנועות הגוף עצמן מאשר בצדדים התיאטרליים והרגשיים של הריקוד. את המוטיב הזה ניתן לראות גם ביצירות אחרות של ריינר, מחוץ לתיאטרון המחול. ריינר הופיעה עם הקבוצה עד שזו התפרקה בשנת 1966. בשנות השישים המוקדמות למדה ריינר אצל אן הלפרין, אשר נחשבת לאחת החלוצות של המחול הפוסט-מודרני.
ריינר אהבה להשתעשע עם טשטוש הגבולות בין רקדנים ללא-רקדנים, כמו כוריאוגרפים רבים אחרים בתקופתה. אחד האמנים שהשפיעו עליה היה ג'ון קייג', אשר היה בין היתר מלחין ובן זוגו של אחד המורים שלה, מרס קנינגהם. בהשפעתו היא יצרה כמה מההופעות שלה כרצף של מטלות גנריות ופעולות כמו הליכה, ריצה, וכדומה.
במהלך עבודתה על היצירה At My Body’s House משנת 1963, ביקשה ריינר מזוג מהנדסים ליצור בשבילה משדר רדיו שיגביר את קולות הנשימה שלה. זוהי דוגמה אחת מני רבות לשוני בין הגישה השמרנית יותר לבין הגישה שלה כלפי סאונד בריקוד.
מניפסט ה"לא" וריקוד הטריו איי (Trio A)

בשנת 1965 כתבה את "מניפסט הלא" שלה. המניפסט הוא למעשה הצהרה על כל הדברים אליהם היא מתנגדת בריקוד שלה, לדוגמה- לא להירואי, לא לאנטי-הירואי, לא לוירטואזיות, וכן הלאה. המניפסט מבטא את התפישה שלה לגבי ריקוד ואת הקיצוניות של הדעות שלה בעניין הזה.
אחת היצירות המוכרות ביותר שלה, אם לא המוכרת ביותר, היא ריקוד שנקרא Trio A, אותו היא יצרה בשנת 1966. אחד הרעיונות של ריינר היה שלא חייבים להשתמש בתנועות מסובכות כדי ליצור ריקוד, לכן רוב ה-Trio A מורכב מתנועות פשוטות כמו כריעה, הליכה והקשה בבהונות. הריקוד לא מלווה במוזיקה ואין לו קצב מוגדר, כך שבעודו מבוצע כל אחד משלושת הרקדנים פועל לפי הקצב שלו. הדבר מקשה על הקהל לעקוב אחרי המתרחש על הבמה, אך לדברי ריינר, זו הייתה הכוונה. בנוסף, במשך כל הריקוד אף אחד מהרקדנים לא מישיר מבט אל הקהל. בשנת 1978 הסריטה ריינר את ה-Trio A בגרסת סולו, בסרט שסווג כסרט ניסיוני באורך של כ-11 דקות. הריקוד הועלה במקומות רבים ובגרסאות שונות. אחת הגרסאות שגם מראות את הרצון של ריינר להעביר ביקורת פוליטית וחברתית היא גרסה שנקראת Trio A Flag. הגרסה עלתה במסגרת מופע שלם שסבב סביב מוטיב דגל ארצות הברית, כמחאה על כך שאמן אמריקאי הציג בגלריה שלו פסל אשר מבזה את דגל אמריקה הועמד לדין. איבון ריינר וכמה רקדנים נוספים אשר הכירו את ה-Trio A הציגו את הריקוד כשלגופם אך ורק דגל ארצות הברית. הדגלים היו קשורים לצוואריהם של הרקדנים והתנופפו במהלך ההופעה, חושפים את גופם. זו הייתה דרכה של ריינר להעביר ביקורת על צנזורה ועל מלחמה.
אלמנט בולט שבו השתמשה ריינר בריקודים שלה הוא דיבור. בכמה מיצירותיה, על השחקנים לדבר ואף לדקלם מונולוגים במהלך ההופעה, בעוד ששאר הרקדנים ואפילו הם עצמם ממשיכים לרקוד. היא לא הייתה הראשונה לעשות זאת וגם לא התיימרה להיות הראשונה, אך הבחירה הזו עדיין נחשבה בעיני רבים למהלך נועז.
המעבר לבימוי סרטים

בשנת 1972 עברה ריינר לעסוק בבימוי ויצירת סרטים ונטשה את הכוריאוגרפיה והריקוד כמעט לחלוטין. הסרטים הראשונים שלה עסקו בחיים רגשיים ובבעיות יותר פרטיות, ועם הזמן עברה ליצור גם סרטים בעלי גוון יותר פוליטי-חברתי. גם בתחום הקולנוע, התעקשה ריינר לשבור את המוסכמות. היא השתמשה במגוון רחב של כלים כדי להעביר את המסרים שלה, ביניהם יצירת סצנות מלאות ללא קול והעברת המסר בדרכים אחרות כמו למשל הדבקת המילים על פני השחקן. אפילו הדמויות עצמן, גם אם זו אותה דמות באותה תקופת זמן, שוחקו לעיתים על ידי כמה שחקנים. בסרט "Journeys from Berlin/1971" אחת הדמויות מגולמת בידי גבר, אישה, וילד קטן שלא מדבר אלא רק נובח. גם את העלילה עצמה ריינר לא עזבה לנפשה. היא הכניסה לעיתים אפילו ארבע התרחשויות שונות לאותו סרט. הסרטים שלה נחשבו למבטאי חשיבה תאורטית גבוהה, גם בגלל התכנים עליהם הם דיברו וגם בשל השיטות שנעשה בהן שימוש כדי להעביר את המסרים שאליהם כיוונה ריינר.
הסרט הראשון שלה באורך מלא הוא אוטוביוגרפיה בשם "Lives of Performers" ולפניו יצרה רק סרט בן חמש דקות בשם "Hand" - הדבר היחיד שרואים במשך כל הסרט הוא את היד של ריינר על רקע אפור. הסרט צולם בידי ויליאם דייוויס, אחד מרקדניה העמיתים של ריינר. היא מבצעת במהלך הסרט סדרה של תנועות פשוטות ומינימליסטיות עם ידה, בצורה שמזכירה מאוד את סגנון הריקוד שלה. הסרט צולם בזמן שריינר הייתה בבית חולים, מתאוששת מניתוח שעברה זמן מה לפני כן. בסרטים שלה היו גם דברים נוספים שהזכירו לצופה שאחרי הכל, הבמאית כאן עדיין כוריאוגרפית בליבה. הרבה מהסצנות הזכירו מעין ריקודים שקטים, מתוזמנים היטב ועם הקפדה רבה על שפת הגוף והתנועות. ריינר עצמה סיפרה כי לקח חודשים רבים לתרגל כל סרט שלה, כי לדבריה כל מחווה הייתה מדויקת עד לרמת שבריר השנייה. היא גם לקחה הרבה רקדנים להיות שחקנים בסרטים שלה, כך שעולם המחול בהחלט לא נשכח מליבה גם כשלכאורה כבר הפסיקה להתעסק בו.
בסרט השלישי שלה,  “Kristina Talking Pictures”ניתן כבר לראות את המעבר מסוגיות אישיות לסוגיות שמעבר לחיים הפרטיים. לדבריה, עולם הקולנוע נותן לה דרכים נוספות להעביר את הרעיונות שלה ולבטא את עצמה, דרכים שלא יכלה להשתמש בהן בעולם המחול. מבחינתה, המצלמה היא הכוריאוגרף.