stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שאול נמרי

| --- | --- |

 לידה:  27 ביוני 1942 המנדט הבריטי אשדות יעקב מאוחד, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  12 באפריל 2023 (בגיל 80) 
 תקופת הפעילות:  1965–2023 (כ־58 שנים)
 תחום יצירה:  ציור, פיסול 
 
יפו העתיקה, ציור של שאול נמרי
בית הפלמ"ח, ציור של שאול נמרי
שאול נמרי (27 ביוני 1942 – 12 באפריל 2023) היה צייר ופסל ישראלי.
ביוגרפיה

נולד ב-27 ביוני 1942 בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד, בנם של דוד נמרי, ממייסדי קיבוץ אשדות יעקב וסגן מפקד הפלמ"ח, ודבורה, ד"ר לבלשנות אנגלית, ואח תאום לנגה. אח נוסף הוא הזמר יוני נמרי. בקיבוץ, אהב נמרי את החינוך המשותף ואת בית הילדים בהרגישו כציפור חופשיה והחל לגלות כישורי אמנות. בחגיגת בר המצווה של נגה ושאול באשדות יעקב מאוחד רקדו התאומים את ריקוד הזוגות "אל גינת אגוז" בביצוע בלתי נשכח. בשנת 1960 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד 51 כקצין בגולני. בתפקידו זה השתתף ב-25 באוגוסט 1963 בקרב עם הירדנים סמוך לנוטרדם והשער החדש בירושלים, תקרית בה נהרג סמל משה פור. לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום כיפור.
היה רקדן בלהקת הסטודנטים בירושלים ובלהקת ג'אז פלוס, בלהקת בת שבע ובאיי לייק מייק של גיורא גודיק. למד אמנות בבצלאל. בתפקידו כיושב ראש מועצת התלמידים בבצלאל, הצליח לשכנע את שר החינוך והתרבות זלמן ארן להעניק תעודות סיום לאמנים שורדי שואה וביניהם יוסי שטרן ופרידל שטרן.
בשנות ה-60 וה-70 נודע נמרי כאחת מהדמויות הבולטות בבוהמה התל אביבית.
משך השנים הציג כחמישים תערוכות בעולם. בשנת 1985 יצר את פסל ידידות אמריקה ישראל והגישו לנשיאי ארצות הברית, ליצחק רבין, לשמעון פרס, לחוסיין מלך ירדן ואחרים.
בשנת 1994 ייסד בתל אביב את הסטודיו הפתוח, שפעל עשר שנים, עד לסגירתו, בשנת 2004. ב-2014 נפתח מחדש. בשנות האלפיים יצר עבודות נגרות ייחודיות ואת חנוכיית הפלמ"ח.
אחיו הוא הזמר יוני נמרי. בתו היא אגדה נמרי.
הלך לעולמו לאחר מאבק במחלת הסרטן באפריל 2023.
הערות שוליים

↑  מתוך עמוד הפייסבוק של שאול נמרי
↑  שחר אטואן, בלדה לנאיבי, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2011
↑  היהפוך נמר, "העולם הזה", גיליון 1952 מ-1 בפברואר 1975, עמוד 38
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 275248  NLI: 987007520896105171  ISNI: 0000 0000 5020 1709  LCCN: nr91010315  VIAF: 78631912   WorldCat (עם VIAF): 78631912 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טולן

| --- | --- |
סמל טולןסמל טולן
מגדל רומאי עתיק בסמוך לגדות הדנובה בטולן. שימש מאוחר יותר כמחסן נשק. משוחזר בחלקו
מגדל רומאי עתיק בסמוך לגדות הדנובה בטולן. שימש מאוחר יותר כמחסן נשק. משוחזר בחלקו
 מדינה:  אוסטריה אוסטריה
 מדינה:  אוסטריה תחתית אוסטריה תחתית
 מחוז:  טולן
 שטח:  72.23 קמ"ר
 גובה:  180 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  16,197 (1 בינואר 2018)
 קואורדינטות:  48°20′00″N 16°03′00″E﻿ / ﻿48.3333333333333°N 16.05°E﻿ / 48.3333333333333; 16.05
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.tulln.at
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוסטריה מוגדלת) וינה זלצבורג גראץ אינסברוק לינץ קלגנפורט שווייץ לכ. גרמניה צ'כיה סלוב. איטליה סלובניה הונגריהטולן(למפת אוסטריה רגילה) וינה זלצבורג גראץ אינסברוק לינץ קלגנפורט שווייץ ל גרמניה צ'כיה ס. איטליה סלובניה הונ.טולן(למפת אוסטריה תחתית רגילה) סנקט פלטן וינר נוישטאדט באדן קרמס צ'כיה סלו. הונגריה בורגנלנד שטיריה אוסטריה עילית  וינהטולן(למפת אוסטריה תחתית מוגדלת) סנקט פלטן וינר נוישטאדט באדן קרמס צ'כיה סלובקיה הונגריה בורגנלנד שטיריה אוסטריה עילית  וינהטולן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
טולן שעל הדנובה (בגרמנית: Tulln an der Donau) או בקיצור טולן היא עיר במדינה האוסטרית אוסטריה תחתית, המהווה את המרכז הפוליטי והכלכלי של אזור טולנרפלד (Tullnerfeld - "שדה טולן"), ובירתו של מחוז באותו השם. העיר גובלת ברכס של יער וינה מדרום וברכס וגראם מצפון. העיר נודעת בכינוייה העממי "עיר הפרחים" ושוכנת בקרבת וינה על הגדה הדרומית של הדנובה.
גאוגרפיה

התחום המוניציפלי של טולן מתפרש על כ-72 קילומטרים רבועים, כשנהר הדנובה זורם בשטחו לאורך כ-5 קילומטרים. במערב נמצא החלק החדש והגדול של העיר, ובמזרח החלק הקטן והוותיק. העיר נמצאת במיקום של 179 מטרים מעל גובה פני הים, ומוקפת בטולנרפלד ושטחים מישוריים שמשנים את טבעם לגבעות קטנות רק בקרבתם לדנובה.
היסטוריה

טולן היא אחת מהערים העתיקות ביותר באוסטריה. ההשערה הרווחת היא שהשם "טולן" מגיע מהשפה הקלטית אך אין הוכחות לכך בנמצא. כעיר שנוסדה בתקופה שקדמה לתקופה הרומית, הפכה טולן עם הכיבוש הרומי במחצית הראשונה של המאה ה-1 למצודת פרשים של האימפריה הרומית שעל לימס הדנובה, וגם שימשה כבסיס לצי הרומאי על נהר הדנובה. במהלך השנים האחרונות של השלטון הרומאי, עם הצלתה הניסית מכיבוש הברברים, הפכה העיר לקדושה על ידי סברינוס מנוריקום.
בסוף המאה ה-8 הייתה טולן עיירה קטנה. בתקופת שלטונו של קרל הגדול הייתה לעיר השפעה רבה על שוקי המסחר של בית באבנברג עקב מיקומה על נהר הדנובה - וקיבלה אף את תואר בירת המדינה. תואר זה אבד לטולן עקב המרוצה בהתפתחותה של וינה ושורה של אירועים נוספים כדוגמת שריפות עזות חוזרות ונשנות, חוסר ההיערכות של דרכי המסחר, פלישת הצרפתים ועלייתה לגדולה של העיר אדרינגן שעל נהר הדנובה.
בשנת 1683 נערך בעיר הכינוס של צבאות האזור לצורך שחרור וינה מעול הטורקים.
בשנת 1986 התמודדה העיר בבחירות לבחירת עיר הבירה של אוסטריה תחתית אך הפסידה לסנקט פלטן.
בעיר ממוקם מוזיאון אגון שילה, מוזיאון לאמנות חזותית במדינת אוסטריה התחתונה, המוקדש לצייר אגון שילה, שנולד בטולן בשנת 1890.
ציון זיו (זלוף)

| --- | --- |

 לידה:  1947 (בן 78 בערך) עיראק
 תאריך עלייה:  1951
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 51  מפקד חטיבת החרמון
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים     מלחמת ההתשה     מלחמת יום הכיפורים   מבצע ליטני    מלחמת לבנון הראשונה
 
ציון זיו (זלוף) (נולד ב-1947) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, פיקד בעבר על גדוד 51 ועל חטיבת החרמון.
שירות צבאי

זיו נולד בעיראק, עלה ארצה בשנת 1951 וגדל בכפר סבא ובנתניה. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1965 שובץ בחטיבת גולני. בגולני עבר זיו הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר ובתום הקורס שימש כמפקד מחלקה בחטיבת עודד, ופיקד עליה במלחמת ששת הימים. כמפקד פלוגה בגדוד 51 לחם זיו במלחמת ההתשה. בין היתר הוביל זיו את פלוגתו במבצע פלצור, בפשיטה כנגד עמדות מחבלים בהר דב, במהלכו נהרגו כחמישים מחבלים. לאחר מכן לחם במלחמת יום הכיפורים כסגן מפקד גדוד 51, בין היתר במבצע קינוח. במבצע ליטני שימש כמפקד גדוד 51. זיו התפטר מתפקידו לאחר אירוע ירי דו-צדדי שהתרחש בגדוד. בשנים 1981-1982 פיקד על חטיבת החרמון. בתפקידו האחרון בצה"ל היה מדריך ראשי במכללה הבין זרועית לפיקוד ומטה (פו"ם). סיים את שירותו בצה"ל בשנת 1989 בדרגת אל"ם.
הערות שוליים

↑  אלישיב שמשי, "תדרכי נפשי עוז", הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2017, עמוד 94, "ב-1965 התגייס זיו לגולני, עבר הכשרה כלוחם ומפקד חי"ר, ובמלחמת ששת הימים לחם כמ"מ בחטיבה 9 שפעלה בחזית הירדנית".
↑  אחיקם משה דוד, בכל דור: "אין משימה שגולני לא עומדים בה", באתר nrg‏, 25 ביולי 2014.
↑  אפרים חירם, "פיחוטקה – הדלקנו את אורות הבוקר", ידיעות ספרים, 2021, עמ' 25.
↑  ערן נבון‏, השם שמאחורי ההר, באתר וואלה, 17 בספטמבר 2010
↑  רוני דניאל, ‏צפו: לראשונה מאז מלחמת יום הכיפורים - חיילי גדוד 51 חזרו לחרמון, באתר ‏מאקו‏, 15 באפריל 2013.
↑  אביחי בקר, מחקו אותי, הארץ, ‏ 9 באוקטובר 1999, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  אביחי בקר, מקולל, הארץ, ‏ 3 בפברואר 1999, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  סיור ברמת הגולן לרגל סיום תפקידו של יו"ר המחוז אבי תלם, באתר "צוות - ארגון גמלאי צה"ל".
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רם רוטברג

| --- | --- |

אלוף רם רוטברג מפקד זרוע הים, ינואר 2012
 לידה:  2 במאי 1964 (בן 60) כפר הס, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת חיפה  האוניברסיטה לביטחון לאומי בארה"ב (NDU) 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1982–2016 (כ־34 שנים)
 דרגה:   אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד ספינת טילים  מפקד יחידת דובדבן  מפקד פלגת הלוחמים של שייטת 13  מפקד שייטת 13  ראש מספן המודיעין  מפקד בסיס חיפה של חיל הים  מפקד חיל הים
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה הראשונה  מבצע כחול וחום  האינתיפאדה השנייה  מבצע תיבת נוח   מלחמת לבנון השנייה  מבצע ארבעת המינים  מבצע עמוד ענן  מבצע חשיפה מלאה   מבצע צוק איתן
 
רם רוטברג (נולד ב-2 במאי 1964) הוא אלוף בצה"ל (במיל'), שכיהן, בין היתר, כמפקד חיל הים, כמפקד יחידת דובדבן, כמפקד שייטת 13, כראש מספן המודיעין וכמפקד בסיס חיפה של חיל הים.
ביוגרפיה

רוטברג נולד וגדל בכפר הס. הוא השני מבין ארבעת ילדיהם של זאב ודרורה רוטברג, ילידי ארץ ישראל. קרוב משפחתו היה רכז הביטחון של נחל עוז, רועי רוטברג, אשר נרצח על ידי הפדאיון ב-1956.
רוטברג גדל והתחנך בבית הספר היסודי תל-מונד, ובחטיבת הביניים והתיכון 'רופין'.
רוטברג בוגר תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל ומזרחנות מטעם אוניברסיטת חיפה ותואר שני בביטחון, ניהול משאבים ואסטרטגיה מטעם האוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון, ארצות הברית.
נשוי למיכל ואב לשלושה ילדים. מתגורר עם משפחתו בכרם מהר"ל.
ביוגרפיה > שירותו הצבאי

רם התגייס לצה"ל בשנת 1982. עם גיוסו התנדב לשייטת 13, ושנתיים לאחר מכן סיים את הכשרתו כלוחם הקומנדו הימי. לאחר מכן יצא לקורס קציני חי"ר בבה"ד 1, ושב ליחידה כמפקד צוות. בהמשך שירת בתפקידי פיקוד נוספים ביחידה. הוא פיקד על יחידת הפושטים בשייטת 13 והשתתף במבצע כחול וחום.
בשנת 1992 עבר לזרוע היבשה ומונה למפקד יחידת דובדבן, לאחר שמפקדה הקודם הודח בשל אירוע ירי דו-צדדי, במהלכו נהרג אחד מלוחמי היחידה. רוטברג שיקם את היחידה והוביל אותה להישגים רבים בלחימתם נגד הטרור הפלסטיני, ובין היתר הוביל את המבצע ללכידת מפקד חוליית "הפנתר השחור" בג'נין בשנת 1993.
בהמשך עבר קורס חובלים והוסמך לתפקיד קצין משמרת ושירת כקצין גנ"ק (גילוי, ניווט וקשר). בשנת 1994–1995 פיקד על ספינת הטילים אח"י תרשיש, ולאחר מכן מונה לפקד על פלגת ההדרכה של שייטת 13 בשנת 1997. בשנים 1997–1999 פיקד על פלגת הלוחמים של שייטת 13, ואחר כך שירת כסגן מפקד השייטת.
ביוגרפיה > שירותו הצבאי > מפקד שייטת 13

בשנת 2001 מונה למפקד שייטת 13 והועלה לדרגת אלוף-משנה. תחת פיקודו העמיק את מעורבותה של השייטת בפעולות לוחמה בטרור יש"ע והוביל אותה בשורה של מבצעים ללחימה במחבלים במהלך האינתיפאדה השנייה. על פעילותה נגד הטרור זכתה השייטת בפיקודו פעמיים בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות, ב-2002 וב-2003 ובצל"ש הרמטכ"ל ב-2002. בין המבצעים עליהם פיקד באופן אישי היו הפשיטה על ספינת הנשק הפלסטינית קארין איי בינואר 2002, וחילוץ כוחות צה"ל במהלך הקרב בג'נין, באפריל אותה שנה. במהלך כהונתו בתפקיד נקלע לעימות עם שר הביטחון החדש, שאול מופז, שהנחה את השייטת להגיע למבוקש ברצועת עזה. רוטברג איים להתפטר מתפקידו אם המבצע יאושר במקום סיכול ממוקד באש מנגד, והעריך שיעלה בחייהם של 6–8 לוחמים.
ביוגרפיה > שירותו הצבאי > תפקידים בכירים בחיל הים

ב-2004 מונה לראש מספן המודיעין של זרוע הים. הוא שירת בתפקיד זה במהלך מלחמת לבנון השנייה, במהלך המלחמה פעלה זרוע הים בגזרה הצפונית, אספה מודיעין, תקפה מטרות חוף, ניהלה סגר ימי והוציאה לפועל מבצעים מסווגים. במהלך המלחמה נפגעה הספינה אח"י חנית מפגיעת טיל C-802, בתקרית בה נהרגו ארבעה חיילים. הספינה לא הפעילה את מערכות ההתרעה שלה, ורוטברג ננזף על התעלמות משתי אזהרות בהן הוצע לשקול היערכות לאפשרות שהטיל מצוי בידי חזבאללה.
ב-2007 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד בסיס חיפה, הבסיס הגדול והמרכזי של זרוע הים. את הפיקוד על הבסיס העביר למחליפו בשנת 2009. לאחר מכן שירת כראש אגף הביטחון במטה לביטחון לאומי. במהלך תפקיד זה כינס עבודות מטה בנושא חשיבה אסטרטגית, יזם אירועים למדיניות ביטחונית לאומית וייעץ לראש המל"ל בנושאים ביטחוניים רגישים.
ביוגרפיה > שירותו הצבאי > מפקד חיל הים

באוקטובר 2011 מונה למפקד זרוע הים והחליף את אליעזר (צ'ייני) מרום בתפקיד. כמעט שנה לאחר כניסתו לתפקיד הוביל רוטברג את זרוע הים במהלך "מבצע עמוד ענן", בו פעלה זרוע הים ביחד עם כוחות נוספים על תקיפת מטרות בעומק שטח הרצועה בדגש על פגיעה במחסני אמל"ח, בכירי חמאס ותשתיות הארגון. בין היתר חיסלו לוחמי זרוע הים את פעיל הג'יהאד העולמי אחמד נאחל. הלחימה שיקפה את השילוביות של זרוע הים עם חיל האוויר ופיקוד דרום, והשפעת זרוע הים על הלחימה היבשתית התעצמה באופן משמעותי. במרץ 2014 פיקד על "מבצע חשיפה מלאה", במהלכו השתלטו ותפסו כוחות זרוע הים את ספינת הנשק "קלוס סי"(klos c), אשר הובילה משלוח אמצעי לחימה מאיראן לרצועת עזה. ביולי 2014 השתתפה זרוע הים במבצע צוק איתן בהובלתו כמפקד הזרוע, בו לקחה הזרוע חלק משמעותי בלחימה ותקפה מספר מטרות גדול משמעותית ממבצעי "עמוד ענן" ו"עופרת יצוקה". פעילות הזרוע כללה הפגזה מהים ופעולות של הקומנדו ימי, חיסול 100 מחבלים, תקיפת יעדי טרור, השמדת מחסני אמל"ח, הגנה על נכסים אסטרטגיים ועוד.
במהלך כהונתו קיבלה זרוע הים את משימת ההגנה על הנכסים האסטרטגיים של מדינת ישראל. ב-27 בספטמבר 2016 סיים את תקופת כהונתו בתפקיד.
ביוגרפיה > קריירה אזרחית

רוטברג הקים יחד עם אל"ם במיל' גולן בר-לוי את תוכנית 'מסע אל האופק' המסייעת לבוגרי שירותי צבאי ולאומי סיוע בהתפתחות מקצועית ואישית.
חיים אישיים

רוטברג נשוי למיכל, אותה הכיר במהלך שירותו הצבאי. הוא אב לשלושה ילדים.
גלריה

רם רוטברג, 2009
תא"ל רוטברג - מפקד בסיס חיפה - עם Capt. Mark D. Genung מפקד סיירת טילים מונחים אמריקאית USS Vella Gulf CG 72, במהלך ביקורה בנמל חיפה ב-2009.
טקס החלפת מפקדי חיל הים בו נכנס רוטברג לתפקידו כמפקד החיל, 10 באוקטובר 2011.
אלוף רם רוטברג מפקד חיל הים מלווה את חניכי קורס חובלים בסדרת אימוני שדה, אפריל 2015.
אלוף רם רוטברג מפקד חיל הים בשיחה עם אנשי צוות ספינת דבורה, יולי 2015.
אלוף רם רוטברג מפקד חיל הים מבקר את שייטת 13 במפרץ עתלית, מאי 2016.
הערות שוליים

↑  ניסים משעל ומיכאל בר-זוהר, "צה"ל-המבצעים הגדולים", ידיעות ספרים, 2013, עמ' 206.
↑  אבי יששכרוף, קבטיה‏, הפנתר השחור שאיים על השב"כ חוזר הביתה, באתר וואלה, 9 בינואר 2014.
↑  עמוס הראל, הקומנדו הימי - זוכה פרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות, באתר הארץ, 25 במרץ 2002
↑  איתי אשר, יופי, גבעתי, באתר nrg‏, 25 במרץ 2003
↑  צל"ש יחידתי - שייטת 13, באתר הגבורה
↑  בתוך זמן קצר וללא שימוש בנשק השתלטו לוחמי השייטת על האונייה, באתר הארץ, 6 בינואר 2002
↑  עמוס הראל, אבי יששכרוף, "המלחמה השביעית", תל אביב: ידיעות ספרים, 2004, עמוד 257
↑  פליקס פריש, תחקיר הקרב בג'נין: מרבית הכוח נפגע בעת הפינוי, באתר ynet, 26 באוגוסט 2002
↑  ריאיון עם רוטברג בתוך: רס"ן א', "הקומנדו הימי – בין צור לג'נין", התמודדותה של שייטת 13 עם הטרור הפלסטיני משנות השמונים ועד לשנות האלפיים, המכון למדיניות נגד טרור, המרכז הבינתחומי הרצליה, 2015, עמ' 61
↑  1מאת עמוס הראל‏, נזיפה לשני קצינים בשל פגיעת טיל בסטי"ל במלחמה, באתר וואלה, 1 בינואר 2007
↑  יואב זיתון, מפקד חיל הים היוצא ל-ynet: "חיל האוויר היה סדין אדום, אבל שינינו תפיסה", באתר ynet, 16 בספטמבר 2016
1 2  נטאלי סילבר, למפקד חיל הים לשעבר רם רוטברג יש משימה מפתיעה בנתניה, באתר mynet‏ נתניה, 21 באוקטובר 2022
דיוקנה של ואלי

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אגון שילה 
 תאריך יצירה:  1912 
 טכניקה וחומרים:  לוח עץ, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  398 מ"מ 
 גובה:  320 מ"מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  אקספרסיוניזם 
 מספר יצירה:  LM 453 (מוזיאון לאופולד) 
 מיקום:  מוזיאון לאופולד
 
דיוקנה של ואלי (גרמנית: Porträt von Wally; אנגלית: Portrait of Wally), הוא ציור דיוקן בשמן משנת 1912 מאת הצייר האוסטרי אגון שילה של ואלרי "ואלי" נויציל, אישה אותה פגש ב-1911 כשהוא בן 21 והיא בת 17. היא הפכה למאהבת שלו ושימשה לו כדוגמנית במשך כמה שנים, שתוארה בכמה מציוריו המרשימים ביותר של שילה. הדיוקן נרכש ב-1954, על ידי רודולף לאופולד, והוא הפך להיות חלק מהאוסף של מוזיאון לאופולד כשממשלת אוסטריה הקימה אותו, כשהיא רוכשת 5,000 ציורים שלאופולד החזיק בבעלותו. לקראת סיום תערוכת הציורים של אגון שילה של 1998-1997, במוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק, פורסם מאמר בניו יורק טיימס, שחשף את ההיסטוריה הנסובה סביב הבעלות על הציור. לאחר פרסום המאמר, יורשיה של לאה בונדי-ג'ראי (1880–1968), שלה היה שייך הציור לפני מלחמת העולם השנייה, יצרו קשר עם פרקליט מחוז ניו יורק, שהוציא צו בית משפט האוסר על השבת הציור לאוסטריה. במשך שנים נאלצו להעמיד יורשיה של לאה בונדי-ג'ראי את הציור בהליכים של התדיינות משפטית, שטענו שהציור נבזז למעשה כחלק מביזת יצירות האמנות בידי הנאצים, וצריך להשיבו לידיהם.
ביולי 2010, הסכים מוזיאון לאופולד לפשרה עם יורשיה של לאה בונדי-ג'ראי, בה ישולם להם סכום של 19 מיליון דולר ושבמסגרתה, יתייחסו גם לשאר התביעות שלא טופלו הנוגעות לציור הדיוקן.
מערכת היחסים עם נויציל

בשנת 1911, פגש שילה בואלי נויציל בת ה-17, שעברה לגור עמו בווינה ושימשה לו כדוגמנית. מעט מאוד ידוע עליה; כנראה היא שימשה בעבר כדוגמנית לגוסטב קלימט ואף כפילגש. שילה וואלי רצו להימלט מהחברה הוינאית שאותה חשו בתור קלאוסטרופובית מדי, ועברו להתגורר בעיירה צ'סקי קרומלוב, שבדרום בוהמיה, צ'כיה. על אף שעיירה זו הייתה מקום הולדתה של אמו של שילה (כיום שוכן בעיירה מוזיאון המוקדש לו), הוא והמאהבת גורשו על ידי תושביה, שהתנגדו נחרצות לאורח החיים של שילה, כולל להעסקתו לכאורה את נערות העיירה כדוגמניות.
ביחד הם עברו לגור לעיירה אוסטרית, בשם נוילנגבאך (Neulengbach), 35 ק"מ מערבית לוינה, בחפשם אחר נוף שיעניק השראה ושטח מתאים וזול לסטודיו עבודה. כפי שהיה בעיר הבירה האוסטרית, הסטודיו של שילה בנוילנגבאך שימש כמקום התקבצות לנוער השוליים של העיירה. אורח החיים של שילה עורר תרעומת רבה בקרב תושבי העיירה, ובחודש אפריל 1912, הוא נעצר ונכלא בשל ניסיון פיתוי של נערה צעירה מתחת לגיל ההסכמה ויותר ממאה מציוריו הוחרמו בטענה שהם פורנוגרפיים. למרות שסעיף האישום של ניסיון הפיתוי הושמט, הוא הורשע בגין הצגת ציורים ארוטיים במקום נגיש לילדים ונגזרו עליו 3 ימי מאסר נוספים בכלא, זאת לצד שלושה שבועות של מאסר אותם כבר ריצה.
ב-1914, שילה החזיק בבעלותו סטודיו בפרוור הוינאי של היצינג. לאורך הרחוב, גרה משפחת מנעולנים פרוטסטנטית, מהמעמד הבינוני, שעליה נמנו האחיות אדית' ואדל הארמס. בפברואר 1915, שילה כתב מכתב לחבר בו ציין: ”בכוונתי להינשא, כדי להתקדם. לא לואלי.” כשסיפר זאת לואלי, היא עזבה אותו מיד ולא ראתה אותו שוב. בסביבות אותו הזמן, הוא צייר את "מוות והעלמה", ולמרות שהדיוקן של ואלי בציור "המוות והעלמה", מבוסס למעשה על יצירה קודמת, הדיוקן המדובר עליו בערך זה, אותו צייר שילה, הוא למעשה דיוקן חדש לגמרי. שילה ואדית' הארמס אכן נישאו בסופו של דבר ב-17 ביוני 1915.
לאחר שעזבה את שילה, הוכשרה נויציל כאחות ועבדה בבית חולים צבאי בווינה. ב-1917, היא עברה לעבוד באזור דלמטיה שבקרואטיה ושם היא אף נפטרה ב-25 בדצמבר, ממחלת השנית.
הבעלים המקוריים של הציור ותפיסתו בידי הנאצים

כפי שתואר במאמר בניו יורק טיימס, משנת 1997, מאת העיתונאית האמריקאית ג'ודית דובז'ינסקי, הציור היה בבעלותה של לאה בונדי-ג'ראי, סוחרת אמנות יהודייה, שנמלטה מאוסטריה וניסתה להתחמק מתוכנית האריזציה, שתחת איום במאסר כפוי, נאלצה למסור ב-1939, את הציור לסוחר האמנות פרידריך וולץ. למרות העובדה שגלריית האמנות של בונדי כבר עברה תהליך אריזציה והציורים כבר הוחרמו, וולץ שם לב לציור בדירתה של בונדי, במקום בו החביאה את אוסף הציורים הפרטי שלה ודרש שבונדי תמסור לו את הציור. מכיוון שהם עמדו להימלט מהמדינה בכל רגע, שכנע אותה בעלה למסור את הציור לוולץ, באומרו: "את יודעת מה הוא עלול לעשות". וולץ אף כפה על דוקטור היינריך ריגר למכור את אוסף הציורים של שילה שבבעלותו, לפני שריגר גורש למחנה הריכוז טרזיינשטט, שם נרצח ב-21 באוקטובר 1942.
המאמצים להשבת הדיוקן

לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, תפס צבא ארצות הברית את וולץ והשיב את הציורים שאגר וולץ במהלך המלחמה למשפחת ריגר. דיוקנה של ואלי עורבב עם ציורים נוספים מהאוסף של ריגר, כשכולם נמסרו לממשלת אוסטריה. הגלריה האוסטרית בלוודר, רכשה מיורשיו של ריגר את ציוריו של שילה, שכללו בטעות את דיוקנה של ואלי, בבעלותו של ריגר, זאת בשל טעות רישום קודמת מצדו של פקיד שלישות אמריקאי. המוזיאון עודכן בנוגע לטעות זו, כלומר שהציור לא היה שייך לריגר. לאחר שבונדי השיבה לבעלותה את גלריית הציורים שלה, ב-1946, היא יצרה קשר עם וולץ, שסיפר לה שהדיוקן הועבר לגלריה הלאומית האוסטרית. בונדי שחזרה שב-1953, היא נפגשה בלונדון עם רודולף לאופולד וביקשה לקבל ממנו סיוע בהשבת הדיוקן מהמוזיאון, בהציעה לסייע לו ברכישת יצירות אחרות של שילה. מאוחר יותר גילתה בונדי, שלאופולד רכש ב-1954 את הדיוקן מהמוזיאון עבור עצמו. קטלוג הרזונה של שילה משנת 1972, בו החזיק לאופולד, השמיט את לאה בונדי מרשימת הבעלים של הדיוקן, זאת למרות שקטלוג מוקדם יותר בו החזיק אוטו קליר, מאזכר אותה כבעלים האחרון של הדיוקן משנות ה-1930. בונדי נפטרה ב-1969 ויורשיה המשיכו את הדרך בה הלכה.
ב-1994, דיוקנה של ואלי נמנה עם 5,400 יצירות אמנות שנכללו באוספו של לאופולד ושנרכשו על ידי ממשלת אוסטריה ב-500 מיליון דולר ושימשו להקמת מוזיאון לאופולד, כשלאופולד ממונה למנכ"ל לכל חייו, משרה בה החזיק עד מותו ביוני 2010. בקטלוג עבודות של שילה משנת 1995, לאופולד הכניס הערת שוליים ובה הוא טוען שהדיוקן היווה חלק מאוספו של היינריך ריגר, שאותו רכש קודם לכן מהגלריה הלאומית של אוסטריה. מוזיאון לאופולד הכליל את ציור הדיוקן בקבוצת יצירות שנועדו להיות מוצגות בתערוכה שהתקיימה במוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק, בין ה-8 באוקטובר 1997 - ה-4 בינואר 1998.
ההליכים המשפטיים

בינואר 1998, הוציא פרקליט מחוז ניו יורק, רוברט מורגנטאו, צו האוסר על החזרת דיוקנה של ואלי לגלריה הלאומית של אוסטריה, ביחד עם ציור נוסף של שילה, בטענה שמדובר ברכוש שנבזז באופן לא חוקי על ידי הנאצים. בספטמבר 1999, דחה בית המשפט לערעורים של ניו יורק, את טענתו של מורגנטאו, בדבר יכולתו להחרים את הציורים במסגרת החוק המדינתי, בעוד שהסוכנות הפדרלית האחראית על ענייני המכס, זו שקדמה לסוכנות הנוכחית, החרימה את הציורים במסגרת החוק הפדרלי.
במסגרת ההליכים המשפטיים, הצהיר המוזיאון שבונדי החליטה לוותר על הסוגיה עוד ב-1954 ובכך אין שום ראיה המוכיחה שלאופולד ידע שהציור נגנב למעשה על ידי הנאצים, כשרכש אותו. משפחת בונדי, יורשיה של לאה, הדגישה שהיא עצמה עשתה מאמצים רבים כדי להשיב לעצמה את הדיוקן, מאמצים שחודשו על ידי בני המשפחה לאחר מותה.
באוקטובר 2009, לאחר יותר מעשור של הליכים ועימותים משפטיים, פסקה השופטת לורטה פרסקה, בית המשפט המחוזי הפדרלי של המחוז הדרומי של ניו יורק, שישנן ראיות מספיקות ביחס לזכות הקניין של הדיוקן שיאפשר למשפט להימשך. בדבריה ציינה השופטת, שמוזיאון לאופולד היה מודע לגבי ההיסטוריה השנויה במחלוקת של הבעלות על הדיוקן, כששלח את התמונה למוזיאון לאמנות מודרנית 12 שנים קודם לכן. במהלך המשפט, אמור היה לקבוע חבר המושבעים אם ישנה ראיה מספקת שתוכיח שלאופולד ידע שהציור גנוב כשהובא לתערוכה בארצות הברית.
בתחילת יולי 2010, ציינו מקורות ב-The Art Newspaper, שמשפחת בונדי עשויה להסכים לקבל סכום של 20 מיליון דולר, כפיצוי עבור הציור, במסגרת פשרה שסוכמה זמן קצר לפני מותו של לאופולד בחודש הקודם, מספר שבועות לפני שאמור היה להתחיל משפט אזרחי בבית המשפט המחוזי הפדרלי של ניו יורק. במסגרת תנאי הפשרה, הדיוקן אמור היה לשוב למוזיאון לאופולד, בו הוא אמור היה להיות מוצג לצד דיוקן עצמי של שילה, כאשר האחרון שימש כלוגו עבור המוזיאון. ב-21 ביולי 2010, מוזיאו לאופולד ומשפחת בונדי, הסכימו על מתן פיצוי למשפחה בסך 19 מיליון דולר.
הסיפור שנסוב סביב הדיוקן וההליכים המשפטיים שנקטה משפחת בונדי כדי להשיב אותו, מהווים את הנושא לסרט הדוקומנטרי, משנת 2012, בבימויו של התסריטאי אנדרו שיי.
ראו גם

ביזת יצירות אמנות בידי הנאצים
אמנות מנוונת
השואה באוסטריה
הסרט התיעודי "דיוקנה של ואלי", שבוים בשנת 2012, הדן במאמץ המשפטי להשיב את הציור לבעליו
הערות שוליים

1 2  Staff. "Austrian museum pays $19 million for Nazi-looted painting" Archived 2010-07-23 at the Wayback Machine, Jewish Telegraphic Agency, July 21, 2010. Accessed July 22, 2010.
1 2  Row over Egon Schiele work costs Austrian museum $19m. BBC, July 21, 2010.
↑  Duilo, D. (2016-04-22). "Djevojka s portreta od 20 milijuna dolara leži u sinjskom grobu". Slobodna Dalmacija (in Croatian). Archived from the original on 2020-10-06. Retrieved 2020-10-11.
1 2  Dobrzynski, Judith H., "THE ZEALOUS COLLECTOR – A special report.; A Singular Passion For Amassing Art, One Way or Another", The New York Times, December 24, 1997. Accessed July 5, 2010.
1 2  Bayzler, Michael J.; and Alford, Roger P. "Holocaust restitution: perspectives on the litigation and its legacy", p. 281. NYU Press, 2006. ISBN 0-8147-9943-4. Accessed July 5, 2010.
↑  "Dr. Heinrich Rieger". holocaust.cz. Retrieved February 12, 2018. Murdered 21.10.1942 Terezín
1 2 3 4  "US lawsuit to confiscate Schiele's Portrait of Wally suspended: Judgement has been postponed to allow the government to review new evidence", The Art Newspaper, July–August 2008. Accessed July 5, 2010.
↑  Fox, Margalit. "Rudolf Leopold, Art Collector, Dies at 85", The New York Times, June 29, 2010. Accessed July 5, 2010.
↑  Pyle, Richard, via Associated Press. 'MOMA to relinquish art allegedly stolen by Nazis", The Jerusalem Post, January 12, 1998. Accessed July 5, 2010.
↑  Hurtado, Patricia. "Quotes: U.S. Attorney Mary Jo White", Newsday, September 23, 2009. Accessed July 5, 2010.
↑  Staff. "Judge: Enough evidence for Schiele trial", UPI, October 7, 2009. Accessed July 5, 2010.
↑  D'Arcy, David. "Settlement close on Portrait of Wally case", The Art Newspaper, July 4, 2010. Accessed July 5, 2010.
↑  Portrait of Wally 2012 documentary film directed by Andrew Shea about the legal fight to recover Egon Schiele's "Portrait of Wally" after Bondi descendants spotted it on the walls of the Museum of Modern Art in 1997.
↑  Portrait of Wally 2012 documentary film on IMDb.