פסיכולוגיה אבולוציונית של הדת
מנגנונים אבולוציוניים בהתפתחות הדת > דת כתוצר לוואי של תהליכים אבולוציוניים מורכבים

סטיבן ג'יי גולד רואה את הדת כדוגמה של ספנדרל. הוא מזכיר את ההצעה של פרויד שהמוח הגדול של בני האדם, שהתפתח מסיבות מגוונות, הוביל לתודעה, ומציע שהתודעה אילצה את בני האדם להתמודד עם הידיעה על מותם הוודאי, ושייתכן שהדת הייתה אחד הפתרונות לחרדה העצומה שהתעוררה לאור הופעת מודעות זו.
גם ריצ'רד דוקינס מסביר את הדת כספנדרל. כלומר כתוצאת לוואי של תכונה אחרת של בני האדם. התכונה המקורית היא נטייה להאמין להורים, למסורת ולאנשים מבוגרים. תכונה זו יכולה להיות מועילה כדי להעביר מידע רב לדור הצעיר - לדוגמה לא לאכול מהפרי האדום כי הוא רעיל. לא להתקרב לנהר ללא חשש כי יש בו תנינים. עם זאת תכונה שעוזרת בהקשר מסוים יכולה להיות בעלת השלכות שליליות בהקשר אחר - דוגמה לכך היא הנטייה של עשים ליצור מעגלים הולכים וקטנים ליד נרות או מנורות עד שהם נשרפים. התכונה הטבעית המקורית הייתה לשמור על זווית מסוימת ביחס לירח כדי לעוף בקו ישר. תכונה זו נשמרת גם כאשר הסביבה השתנתה וכוללת נרות וכעת יש לה השלכה קטלנית. באופן דומה דוקינס טוען כי הנטייה לבטוח במה שהורים ומבוגרים אומרים נשמרת בתוכנו, ומאפשרת שימור של דעות קדומות ורעיונות דתיים גם כאשר הללו אינם נכונים.
חוקרים אחרים הציעו תהליכים פסיכולוגיים ספציפיים שייתכן שהברירה הטבעית טיפחה לצד הדת. מנגנונים כאלה עשויים לכלול את היכולת להסיק נוכחות של אורגניזמים שעלולים להזיק (זיהוי סוכן (Agent detection)), את היכולת להמציא נרטיבים סיבתיים לאירועי טבע (אטיולוגיה) והיכולת לזהות שלאנשים אחרים יש מחשבות אמונות, רצונות וכוונות משלהם (תיאוריה של התודעה). שלוש ההתאמות הללו (בין היתר) מאפשרות לבני אדם לדמיין כוונות ותוכנית פעולה מאחורי תצפיות רבות שלא ניתן היה להסביר בקלות אחרת, למשל רעמים, ברקים, תנועת כוכבי לכת, קשת בענן, רעידות אדמה ועוד.
פסקל בואייה מציע בספרו "Religion Explained" משנת 2001 שאין הסבר פשוט לתודעה דתית. הוא מתבסס על רעיונותיהם של האנתרופולוגים הקוגניטיביים דן ספרבר (אנ') וסקוט אטראן, שטענו שההכרה הדתית מייצגת תוצר לוואי של עיבודים אבולוציוניים שונים, כולל פסיכולוגיה עממית (Folk psychology). לטענתו, אל שדומה לבני אדם אך חזק מהם מאפשר תפיסת עולם שלמה יותר, בעוד שהאל המופשט שנדון בהרחבה על ידי תאולוגים הוא לעיתים קרובות מנוגד לאינטואיציה. ניסויים תומכים בכך שאנשים דתיים מבצעים האנשה של האל, כלומר חושבים עליו במונחים אנתרופומורפיים, גם אם הדבר עומד בסתירה לדוקטרינות התאולוגיות המורכבות יותר של דתם.
פייר לינרד ופסקל בואייה מציעים שבני אדם פיתחו "מערכת התראות מפני סכנות" שאפשרה להם לזהות איומים פוטנציאליים בסביבה ולנסות להגיב כראוי. מספר מאפיינים של התנהגויות פולחניות שהן לעיתים קרובות מאפיין עיקרי של הדת, נשמרים בקפידה ומועברים מדור לדור כדי להפעיל מערכת זו. אלה כוללים טקסים שונים (לעיתים קרובות מניעה או חיסול של סכנה או רוע), אזהרה מפני אסון באם הטקס לא יבוצע, ודרך מפורטת לביצוע נכון של הטקס (הלכה דתית). לינרד ובואייה דנים באפשרות שהיו יתרונות למערכת "יעילה" שכזו למניעת סיכונים, ושהדת "מקשרת חרדות אינדיבידואליות, בלתי ניתנות לניהול, עם פעולה מתואמת עם אחרים, ובכך הופכת אותן לנסבלות או למשמעותיות יותר".
הפסיכולוג האמריקני ג'סטין ל' בארט (אנ'), בסרט 'למה שמישהו יאמין באלוהים?' (2004) מציע שהאמונה באלוהים היא טבעית מכיוון שהיא תלויה בכלים נפשיים של כל בני האדם. הוא מציע שהמבנה וההתפתחות של המוחות האנושיים הופכים את האמונה בקיומו של אל עליון (בעל תכונות כמו היותו כל יכול, יודע כל ואלמותי) לאטרקטיבית ביותר. בארט מקדיש בנוסף פרק להתבוננות בפסיכולוגיה האבולוציונית של האתאיזם. הוא מציע שאחד המודולים המנטליים הבסיסיים במוח הוא "התקן זיהוי סוכנות היפראקטיבית" (HADD), מערכת נוספת לזיהוי סכנה פוטנציאלית. ה-HADD הזה עשוי להעניק יתרון הישרדותי גם אם הוא רגיש מדי: עדיף להימנע מטורף דמיוני מאשר להיהרג על ידי טורף אמיתי. מודול זה מעודד אמונה בשדים, ברוחות ובכל מה שהוא על-טבעי.
אף על פי שהומינידים החלו כנראה להשתמש ביכולות הקוגניטיביות המתפתחות שלהם כדי לענות על צרכים בסיסיים כמו תזונה, הגנה ומציאת בני זוג, תאוריית ניהול האימה טוענת שאותן יכולות קוגניטיביות התפתחו לפני שהגיעו לנקודה שבה התעוררה מודעות עצמית משמעותית. המודעות למוות הפכה לתוצר לוואי הפוגע בפונקציות ההסתגלות שכבר הושגו. החרדה שנוצרה איימה לערער את התפקודים הללו, ולכן נזקקה לשיפור. כל מבנה חברתי או נוהג שהיה אמור להיות מקובל על ההמונים היה בגדר צורך לספק אמצעי לניהול האימה מפני הכיליון. האסטרטגיה העיקרית לעשות זאת הייתה "להיות אדם בעל ערך בעולם של משמעות ... רכישת הערכה עצמית באמצעות יצירה ותחזוקה של תרבות", שכן הדבר יהווה משקל נגד לתחושת חוסר המשמעות, הריקנות והחרדה המתעוררים בעקבות המודעות למוות.
אסטרטגיה זו מספקת מספר אלמנטים חשובים, כגון חיי נצח סמליים באמצעות מורשתה של תרבות שמתקיימת מעבר לעצמי הפיזי ואלמוות מילולי, או הבטחה לחיים שלאחר המוות ולהמשך ממשי של הקיום, המופיעים בדתות השונות.