פלק פיבונסונגרם
שלטון אוטוריטרי – "בניית הלאום" ("סאנג צ'ארט") > רפורמות תרבות

במסגרת קידום ההומוגניזציה של התרבות התאילנדית, נדרשה העלמות כל אזכור רשמי של ההבדלים התרבותיים בין אזורי המדינה – למשל מרכז, צפון-מזרח וצפון (תאי יואן). השלטון כפה את השימוש בניב המרכזי של השפה התאית בכל הארץ. נדרשה הפסקת השימוש בכתב לאו באזור איסאן בצפון-מזרח המדינה ובאלפבית לאנה או דהאמה בצפון, ששימשו עדיין בכתיבת השפות האזוריות. פיבון הקים קבוצת עבודה שהגתה רפורמה ופישוט של הכתב התאילנדי המסובך ושינויים באי-סדירויות של הכתיב התאי. רפורמת הכתב נועדה להקל על חלקים שונים של האומה התאילנדית ועל המיעוטים ללמוד את השפה הלאומית הרשמית של המדינה. אולם בגלל התנגדותם של אנשי הרוח וכהני הדת לאיושמו חידושים מקיפים בתחום זה.
בשנים 1939–1942 הוציא פיבון צווים (צווי "ראתאניום", כלומר "אופנה ממלכתית" או "נוהג ממלכתי") שהורו לאוכלוסייה לשנות הרגלי לבוש והתנהגות בפומבי. שני צווים דרשו מהעם לעבוד בחריצות ולסייע לקשישים ולנכים. צווים אחרים דרשו להנהיג לבישת תלבושות בסגנון אירופי שכללו חולצות וחצאיות לנשים, חולצות ומכנסיים, או מדים לגברים ומגבעות לשני המינים. נאסר על הגברים להופיע בפומבי עם חזה חשוף או בחולצות זנבות רופפים. לנשים הומלץ שצבע החולצות, המגבעות והכפפות יתאים את צבע התיקים ואת הנעליים.
פיבון העריך במיוחד את סגנון הלבוש הצרפתי. הוא סבר שאי שימוש בעניבות וגרוע מכך בחולצות מעמידות את תושבי תאילנד באור שלילי, כנמצאים בפיגור לעומת האירופים המודרניים. הוא קיווה שסגנון הלבוש האירופי יהפוך את עמו למפותח ו"מתורבת" יותר.
השלטון נקט בעונשי משמעת נגד לבישת תלבושות מסורתיות. כללי הלבוש הוצאו לפועל עם הסתייגות אחת בנוגע לחבישת מגבעות שנותרה בלתי פופולרית.
בכפרים נאסרה הישיבה על הקרקע בצדי הסמטאות, שנראתה בעיני המשטר סימן פיזי לחולשת העם.
התאילנדים חונכו להשתמש בארוחות במזלגות ובסכינים במקום בידיים, כפי שהיה נהוג בעבר. כמו כן למדו למחות כפיים אחרי נאומים או מופעים שנכחו בהם. פיבון ביקש שהגברים התאילנדים ישתמשו בכרטיסי ביקור ושיתייחסו במחוות כבוד כלפי נשותיהם. למשל, לפי המנהג האירופי, שינשקו אותן בברכן לפני יציאתם לעבודה.
הוא כינה את האשה התאילנדית "פרח האומה" והנהיג תחרויות יופי שאחת המטרות שלהן הייתה גם קידום הרפורמה בלבוש.
ב-8 בספטמבר 1940 הוצא הצו שביקש שימוש יעיל של הזמן. העם התבקש לארגן את חייו על ידי חלוקת היום לשלוש: שש עד שמונה שעות המוקדשות לשינה, ימי אור היום – לעבודה ושאר הזמן לפעילות גופנית, גינון, תרבות ושמיעת רדיו. הומלץ לא לאכול יותר מארבע ארוחות ליום ונאסרה לעיסת אגוזי הבטל Areca catecha המשחירה את השיניים. מושלי המחוזות נדרשו להרוס את עצי הבטל כל עוד אין להם תועלת תעשייתית כלשהי.,
בסיום בשנת 1941 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה החליף פיבון גם את לוח השנה לפי הדגם האירופי.
מכאן ואילך התחילה השנה ב-1 בינואר ולא בסונקראן המסורתית שחלה ב-13 באפריל. הונהגה גם ברכה חדשה במפגשים בין אנשים: "סוואטדי". לפני שמות הגברים התחיל להיות נהוג להגיד את מלת הנימוס "חראפ" ולפני שמות הנשים "חא".
פיבונסונגרם ראה בכל האמצעים האלה הכרח לטובת הקידמה, ולמען שינוי תדמיתה של תאילנד בעיני העולם – מזו של ארץ נחשלת ו"ברברית" לזו אל מדינה מתוקנת ומודרנית. העם קיבל בדרך כלל בהבנה את ההוראות החדשות.
פיבון חיפש עבור העם כתובת הזדהות חדשה במקום המונרכיה האבסולוטית שהודחה. במקום חגיגות המלוכה הקודמות הנהיג חגיגות "לאומיות". יום המהפכה משנת 1932 הוכרז כחג לאומי. לצד המנון המלוכה נוצר המנון הלאום – "פלנג צ'אט", המושר עד ימינו, המדגיש את אחדות האומה ואת רוח ההקרבה של ה"גזע" התאילנדי.
כל בוקר בשעה 8 וכל ערב בשעה 18 מושמע ההמנון ברדיו וברמקולים והתושבים נדרשים לעמוד ולהצדיע. בו זמנית בבניינים הציבוריים מתקיימים טקסי הרמת הדגל בבקרים והורדתו בערבים.