stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סכר ג'ינפינג-1
הערות שוליים

1 2 3 4  国投电力：锦屏一级水电站下闸蓄水 - 个股资讯 - 中金在线, web.archive.org, ‏2018-11-17 (בסינית)
1 2  "The world's highest arch dam Jinping first production unit" (בסינית). Economic Times Network. 2 ספטמבר 2013. אורכב מ-המקור ב-9 ספטמבר 2013. נבדק ב-29 נובמבר 2024.
↑  "Sichuan Investment and Energy: Jinping is now fully operational commercial operation" (בסינית). Great Wisdom Finance Shanghai. 15 יולי 2014. נבדק ב-29 נובמבר 2024.
↑  WU Shiyong, WANG Jian, WANG Ge, [https://www.befoonline.org/UserFiles/Archive/3654/2 Jinping Hydropower Project and its constuction.pdf Jinping Hydropower Project and its
construction], Ertan Hydropower Development Co. China, 2010
1 2 3 4  "Jingping" (PDF). Chinese Committee on Large Dams. אורכב מ-המקור (PDF) ב-17 דצמבר 2013. נבדק ב-29 נובמבר 2024.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012405082405171  LCCN: sh2018000301
ראיטה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מטבל, רוטב
 מטבח:  הודי
 מוצא:  הודו הודו
 אופן הגשה:  קר
 מרכיבים עיקריים:  יוגורט
ראיטה (באנגלית: Raita; בהינדי: रायता) הוא סלט יוגורט ירקות הודי הנפוץ במדינות תת-היבשת ההודית.
המאכל מורכב מיוגורט הודי שנקרא קורד (Curd), כוסברה, זרעי חרדל, כמון, נענע, פלפל קאיין, צ'אט מסאלה ולעיתים מלפפון, בצל, גזר, אננס או פפאיה טחונים.
נהוג לאכול ראיטה כמטבל, להגיש אותו קר ובליווי בונדי.
פירוש השם "ראיטה" נגזר מהמילה ראי (rai) שפירושה זרע חרדל שחור ומהמילה טיקטאקה (tiktaka) שפירושה חריף.
גרסאות

לראיטה גרסאות שונות ומלבד הגרסה הרגילה קיימות גם גרסאות מבוססות מלון, עגבניות, תפוח אדמה ועוד.
ראיטה ירקות
ראיטה מלפפון ועגבניות
ראיטה דלעת
ראיטה סלק
ראיטה גזר
ראיטה עם צ'ילי מיובש
ראיטה עם בצל וכוסברה
ראיטה עם נענע ובוטניםראיטה עם בונדי
ראיטה עם תפוח אדמה
ראיטה עם נענע ושום
ראיטה עם עגבניות ובצל
ראיטה עם תרד
ראיטה פירות
ראיטה עם מלון
ראיטה עם בננה
ראיטה עם רימון
ראיטה עם מנגו
ראיטה עם גויאבה
ראיטה עם ענבים
ראיטה עם אננס
הערות שוליים

↑  מאת סג'ידה בן צור, ראיטה, באתר השולחן, ‏10 בינואר 2016
↑  מלפפון ראיטה - הודי מתכונים, באתר Foodiez
↑  מתכון: ראיטה משודרגת, באתר mako
↑  מטבל ראיטה נענע הודי, באתר קוּקלִי
↑  ראיטה – סלט מלפפונים ב"יוגורט", באתר הצמחונות והטבעונות הישראלי, ‏30 ביוני 2007
↑  ראיטה (תבלין יוגורט ומלפפון הודי) - הודי מתכונים, באתר Foodiez
↑  bondi raita, Fun Cooking, ‏24 בספטמבר 2017 (באנגלית)
↑  Fred Sedgwick, Where Words Come From: A Dictionary of Word Origins, A&C Black, 10 ביולי 2009, ISBN 978-1-84706-274-1. (באנגלית)
↑  Definition of RAITA, merriam-webster.com (באנגלית)
אופנה במדינות המערב בעשור השני של המאה ה-21

תספורת ה-"Undercut" הפכה פופולרית בקרב צעירים בעולם המערבי במהלך העשור
האופנה במדינות המערב בעשור השני של המאה ה-21 אופיינה עד כה בקאמבק של מגמות אופנה משנות ה-30 וה-40, בעלייה בפופולריות של אופנת היפסטרים ואופנה חלופית, בשימוש בצבעי הניאון שהיו פופולריים בשנות ה-80 של המאה ה-20, ובשילוב אלמנטים מאופנת הגראנג' של שנות ה-90.
רבים ממגמות האופנה של אמצע העשור הראשון של המאה ה-21 נותרו פופולריים במשך העשור בעולם המערבי, ובמיוחד אופנת האינדי פופ, שמשלבת במידה רבה אלמנטים של גראנג' רוק משנות ה-70, תרבות הנגד של שנות ה-60, ואופנה אלטרנטיבית עכשווית.
כמה מדוגמניות האופנה המובילות בעשור השני של המאה ה-21 כללו בין היתר את ג'יזל בונדשן, לארה סטון, אדריאנה לימה, נטשה פולי, אניה רוביק, סוקי ווטרהאוס, ג'יג'י חדיד, קנדל ג'נר, קנדיס סוואנפול, ונואה מילס.
מכנסונים

מכנסונים (באנגלית: Hotpants), גרסה מקוצרת למכנסיים קצרים שנלבשו בידי בנות עשרה ובנות עשרים, הפכו פופולרים במהלך העשור. מדובר במכנסיים קצרים במיוחד, צמודים, שאינם ארוכים בהרבה מקו הישבן. גם בשנות השלושים נלבשו המכנסונים, אך בעיקר בחופי הים, ואילו בשנים הללו, הם אופנתיים בעונות החמות.
מגמות אופנה נוספות

במהלך העשור גברים רבים בעולם המערבי, בהשפעת אופנת ההיפסטרים, גידלו זקנים ארוכים במיוחד - טרנד אשר היה פופולרי לאורך כל העשור.
תסרוקות בעשור השני של המאה ה-21

תספורת ה-Undercut הפכה פופולרית בשנת 2013 בהשראת הראפר מאקלמור ונשארה פופולרית במשך יתר העשור.
תסרוקות ה-"Man bun" (אנ') הפכה פופולריות בקרב גברים צעירים רבים בעולם המערבי במהלך העשור.
הערות שוליים

↑  "Highest-Paid Models 2017: Kendall Jenner Takes Crown From Gisele With $22M Year". Forbes.com. נבדק ב-2019-03-16.
↑  "Careless whiskers: Why beards are back in fashion - The Scotsman". M.scotsman.com. אורכב מ-המקור ב-2020-01-22. נבדק ב-2019-03-16.
↑  "Fear not the hipster beard – for it too shall pass | Rob Brooks | Opinion". theguardian.com. נבדק ב-2019-03-16.
| ההיסטוריה של האופנה במדינות המערב במאה ה-20 ובמאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| המאה ה-20 | 1900–1909 • 1910–1919 • 1920–1929 • 1930–1945 • 1945–1959 • 1960–1969 • 1970–1979 • 1980–1989 • 1990–1999 |  |
| המאה ה-21 | 2000–2009 • 2010–2019 |  |
בהשפעת אופנת ההיפסטרים גברים רבים בעולם המערבי גידלו זקנים ארוכים במיוחד
תסרוקת ה-"Man bun" הפכה פופולריות בקרב גברים צעירים רבים בעולם המערבי במהלך העשור.
קבר גווייה

קברי מלכי צרפת בבזיליקת סן-דני
קבר גווייה או קבר ממנטו מורי (לטינית: "זכור את המוות") הוא מצבת זיכרון כנסייתית או קבר ובהם ייצוג אנושי בדמותה של גווייה כחושה, שאף נמצאת לעיתים במצב ריקבון.
לעיתים רבות נושא הקבר דמיון למיטה ובה שתי קומות, המציגה אדם כפי שהיה טרם מותו או זמן מועט לאחר מכן בקומה העליונה (בממדים מציאותיים ולעיתים כורע בתפילה), וכגווייה מרקיבה בקומה התחתונה. פעמים רבות הדמות עטופה תכריכים ושורצת תולעים או חיות בר הניזונות מבשרה.
המונח משמש גם למצבת זיכרון המציגה את הגווייה לבדה, בלי דמות אדם חי. הפסל מסמל את ארעיות התהילה הגשמית. תיאור גווייה מרקיבה באמנות (להבדיל משלד) מכונה "טרנסי" (transi). דוגמה קלאסית לכך היא "Transi de René de Chalons" (אנ') מאת ליגייר רישייר (אנ'), בכנסיית סנט אטיין בבר-לה-דוק, צרפת.
קברי גווייה, שהחלו להופיע במחצית השנייה של המאה ה־14, מסמנים זניחה של המנהג המקובל, לפיו יש להציג את דמות האדם כפי שהיה בחייו.
בשל עלות הקמתם הגבוהה ומצוקת המקום בחלל הכנסייה, רק אצילים רמי מעלה נקברו בקברים מסוג זה – על פי רוב בני מלוכה, הגמונים או ראשי מנזר. דוגמה לכך ניתן לראות בקברי המלכים הצרפתיים בבזיליקת סן-דני בפרברי פריז. לעיתים תכופות היו קברי בני־המלוכה זוגיים, עבור מלך ומלכה.
אנגליה

מצבות גווייה מצויות בקתדרלות אנגליה ובחלק מהכנסיות המחוזיות. הדוגמה המוקדמת ביותר שהשתמרה מצויה בקתדרלת לינקולן בלינקולנשייר. זהו קברו של ההגמון ריצ'רד פלמינג(אנ') שייסד את מכללת לינקולן באוקספורד(אנ') ונפטר ב־1431. בקתדרלת קנטרברי שוכנת מצבת הגווייה הנודעת של הנרי צ'יסל(אנ'), הארכיבישוף מקנטרברי (1414–1443).
מצבת הזיכרון שהוקמה עבור ג'ון וייקמן(אנ') נותרה במנזר טוקסברי (אנ'). וייקמן שימש כראש מנזר טוקסברי בין השנים 1531–1539. עם פרוק המנזר פרש מתפקידו ומאוחר יותר הפך הגמון גלוססטר(אנ') הראשון. וייקמן הקים את קברו שלו, ובו נראים מזיקים הזוחלים על גווייתו השלדית המסותתת, אולם לא נעשה לבסוף שימוש בקבר זה ווייקמן נקבר בפורתהמפטון (אנ').
איטליה

מצבות גווייה ודמויות גווייה נמצאות בכנסיות רבות באיטליה.
איטליה > היסטוריה

מידע שנצבר במאה ה-19 על פסלים איטלקיים, מעיד על כך שרעיון מצבת הגווייה החל כאתר בו תנוח הנשמה או, להבדיל מכך, תחיה. במרוצת הזמן, כשהתפתח רעיון תחיית המתים, נתפש הקבר כאתר בו המנוח ישן: "מיטה עבור הנם ... רעיון הנם במיטתו הנשמר על ידי הדמות השכובה על גבי המכסה".
מצבות זיכרון פוסלו על ידי פסלים נודעים בתקופת ימי הביניים והרנסאנס. "נותרו הסרקופג והמיטה, אולם רעיון האפריון השמימי והמלאכים הוסף מעל (נהגה במקור על ידי ארנולפו די קמביו, בקבר החשמן דה בריי באורווייטו), בעוד קורות חיי המנוח תוארו על-גבי הקבר ... הנוצרי לבדו, המאמין בקימה לתחיה, הוא המניח את האפריון ואת כוחות גן-העדן מעל מתו".
איטליה > מצבות זיכרון

מצבות הגווייה נפוצות בכנסיות איטליה. אנדראה ברגנו פיסל מספר קברי גווייה וביניהם מצבות עבור החשמן אלאנו בסן פרסדה, החשמן לודוויקו ד'אלברט בסנטה מריה ארקואלי, וההגמון ג'ון דה קוקה בכנסייה ברומא בשם סנטה מריה סופרה מינרווה.
שלוש מצבות זיכרון נוספות הן זו של החשמן מטאו ד'אקווספרטה(אנ') בסנטה מריה בארקואלי(אנ'), קבר ההגמון גונסלווי (1298) וזה של החשמן גונסלוו (1299) (שני האחרונים בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה), שפוסלו על ידי ג'ובאני דה קוזמה, הצעיר בשושלת משפחת קוזמטי(אנ').
בבזיליקת פטרוס הקדוש נמצאת מצבת זיכרון, בקבר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, שפוסלה על ידי ג'ובאני פיזאנו.
צרפת

לצרפת היסטוריה ארוכה של מצבות גווייה, אם כי לא שרדו דוגמאות או סוגים רבים של מצבות אלו כפי שקרה באנגליה. אחת הדוגמאות המוקדמות למצבת גווייה נמצאת בקברו של גיום דה הרסיני, רופא שחי בימי הביניים ונפטר בשנת 1393 בלאן. דוגמה מוקדמת נוספת היא דמותו של הקרדינל ז'אן דה לה גראנג' אשר נפטר בשנת 1402 באביניון. בתקופת הרנסאנס חלה תחייה של סגנון זה ומעידות על כך מצבות קבריהם של לואי ה־12, מלך צרפת, ושל אשתו אן מברטאן שנקברו בפרבר סן דני. המלכה קתרין דה מדיצ'י הזמינה מצבת גווייה עבור בעלה, הנרי השני.
גרמניה

בגרמניה נמצאות מצבות גווייה מועטות. במצבות גווייה גרמניות שונות יש מקום לסבור ששימשו למטרה אחרת. מבנן נבדל מעט מזה של קברי הכנסיות באנגליה ובאיטליה. דמותו של פיטר לואיס רוון בבית קברות בברלין נושאת דמיון למצבות הזיכרון הנזכרות לעיל, אך מיקומה – ובמובנים אחדים סגנונה – שונים. מבחינה היסטורית נטמנו יחידים פחותי חשיבות או ממון מחוץ לכנסייה, להבדיל מפנימהּ שנשמר עבור קדושים, אפיפיורים, אצילים אמידים ובעלי-ממון או חשיבות חברתית מרובה.
מצבת גווייה גרמנית נוספת – ומאוחרת למדי מבחינה היסטורית – מיועדת ליוהאן פון דר לייטר מביירן בגרמניה.
הערות שוליים

↑  CAOA Meuse - Actualité du patrimoine mobilier meusien, caoa55.free.fr (בצרפתית)
תחת פרסקו "השילוש הקדוש" מאת מזאצ'ו, צויר ב-1425-28 בסנטה מריה נובלה בפירנצה, מופיע ייצוג מצויר של קבר גווייה
טינה בלאו

| --- | --- |

 לידה:  15 בנובמבר 1845 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  31 באוקטובר 1916 (בגיל 70) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 שם לידה:  Regina Leopoldine Blau 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 הושפעה על ידי:  אוגוסט שפר, וילהלם לינדנשמיט הבן 
 בן או בת זוג:  היינריך לאנג (29 בדצמבר 1883–8 ביולי 1891) 
 
טינה בלאו (בגרמנית: Tina Blau;‏ 15 בנובמבר 1845 - 31 באוקטובר 1916) הייתה ציירת נוף אוסטרית חשובה.
חיים

טינה בלאו הייתה ממוצא יהודי. היא הייתה בתו של הרופא הצבאי סיימון בלאו, שתמך בנטייתה לציור. טינה בלאו הייתה תלמידתם של אוגוסט שפר פון וינוולד, אנטון הנלי, וילהלם לינדנשמיט במינכן (1869–1873) ואמיל יקוב שינדלר איתו חלקה אולפן במשך שנתיים.
בשנת 1883 עברה המרה לכנסייה האוונגליסטית והתחתנה באותה שנה עם צייר הסוסים והקרבות היינריך לאנג (1838-1891) וקראה לעצמה טינה בלאו-לאנג. בני הזוג עברו למינכן, שם לימדה אמנות נוף וטבע דומם באקדמיה לנשים של התאחדות האמנים במינכן משנת 1889. אידה גרהרדי הייתה בין התלמידות של טינה בלאו באותה תקופה. בשנת 1890 הייתה לה תערוכה במינכן קונסטוורין, שם הצליחה להציג 60 עבודות.
לאחר מות בעלה נסעה להולנד ולאיטליה ואז חזרה לוינה לאחר היעדרות של עשר שנים. בשנת 1897 הקימה את בית הספר לאמנות לנשים ונערות בווינה יחד עם אולגה פראגר, רוזה מאידרדר וקרל פדרן, שם לימדה נוף ודומם בשנים 1898 עד 1915.
טינה בלאו-לנג בילתה את הקיץ האחרון שלה ואת חלק מהסתיו בעבודה בגסטין, משם נסעה לסנטוריום וינאי לבדיקה - ומתה מדום לב.
היא קיבלה חלקת כבוד בבית העלמין האוונגליסטי המרכזי של וינה.
קונסטלרהאוס בווינה הקדיש לה תערוכת זיכרון בספטמבר 1917, שקדמה לה מכירה פומבית של רכושה האמנותי במרץ אותה שנה.
בשנת 1930 נקרא על שמה כיכר טינה-בלאו-ווג, ברובע באומגרטן. בתקופה הנאצית שונה שם הכיכר מסיבות אנטישמיות.
הערכה

טינה בלאו היא אחת הציירות האוסטריות החשובות במאה ה-19. כמו אמיל יקוב שינדלר, קרל מול, תיאודור פון הורמן, הוגו דרנוט, מארי אגנר ואולגה ויסינגר-פלוריאן, היא שייכת לסגנון האימפרסיוניזם של אוסטריה ויצרה בעיקר נופים ודומם. אך היא גם נודעה בדיוקנאות שציירה בתקופת היצירה האחרונה שלה.
האמנית יצאה לנסיעות לימוד רבות, אשר לקחו אותה גם לבוהמיה, מורביה וטרנסילבניה, שם צוירו תמונותיה הגדולות הראשונות. אולם רבים מהמוטיבים שלה מגיעים מווינה וסביבתה.
טינה בלאו השתתפה בתערוכות במינכן, ברלין, דרזדן, לייפציג, המבורג, פריז ושיקגו.
גם בגיל מבוגר היא נשארה עם סגנון הציור שלה ולא התעניינה בארט נובו שהתפשט בעולם הציור.
גלריה

נהר וינה
אמסטרדם
סימטה בוינציה
טחנת רוח בדוכנדכט
נוף בדורכנדכט
נוף בהיילינגשטאט
קשת טיטוס
מפרש צהוב
הערות שוליים

↑  Tina Blau, Jewish Women's Archive (באנגלית)
↑  † Tina Blau-Lang, anno.onb.ac.at
↑  Ein letzter Besuch, anno.onb.ac.at
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502407505171  GND: 119270056  ISNI: 0000 0000 6679 0616  LCCN: nr00003421  NTA: 304536091  RKD: 8933  SNAC: w6z64wd7  SUDOC: 261821601  ULAN: 500011362  VIAF: 77121959   WorldCat (עם VIAF): 77121959
אוסקר נימאייר

| --- | --- |
אוסקר נימאייר
אוסקר נימאייר
 לידה:  15 בדצמבר 1907 ריו דה ז'ניירו, ברזיל
 פטירה:  5 בדצמבר 2012  (בגיל 104) ריו דה ז'ניירו, ברזיל
 שם לידה:  Oscar Ribeiro de Almeida Niemeyer Soares Filho 
 מקום קבורה:  Cemitério de São João Batista 
 מקום לימודים:  בית-הספר הלאומי לאמנויות יפות 
 תקופת הפעילות:  1926–2007 (כ־81 שנים)
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  קריית הממשלה בברזיליה
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד (12 בדצמבר 2007)  פרס לנין לשלום (1963)  מסדר ההצטיינות בתרבות של ברזיל (2007)  פרס נסיך אסטוריאס לאמנות (1989)  פרימיום אימפריאל (2004)  פרס פריצקר (1988)  מדליית הזהב המלכותית (1998)  אזרחות כבוד של ניו יורק (1939)  מסדר ריו ברנקו  מסדר הנסיך אנריקה  העיטור האוסטרי למדע ואמנות  מסדר הקדוש גרגוריוס  מסדר החרב של יעקב הקדוש  מסדר האמנויות והספרות  קצין בלגיון הכבוד  אביר בלגיון הכבוד  מפקד מסדר האמנויות והספרות  הצלב הגדול של מסדר החרב של יעקב הקדוש  הצלב הגדול של המסדר הלאומי להצטיינות במדעים (ברזיל)  אביר מפקד במסדר הקדוש גרגוריוס  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברזיליה  עיטור מסדר הנסיך אנריקה בדרגת מפקד  עיטור הידידות (רוסיה)  עיטור הידידות בין העמים  העיטור הלאומי חוסה מרטי  מסדר גבריאלה מיסטרל 
 בן או בת זוג:  Annita Baldo (1928–2004)  Vera Lúcia Cabreira (2006–?) 
 צאצאים:  אנה מריה נימאייר 
 חתימה:   
 www.niemeyer.org.br
 
הקונגרס הלאומי של ברזיל בברזיליה
קתדרלת ברזיליה היא מן המבנים החשובים בתכנונו של נימאייר
מוזאון אוסקר נימאייר בקוריטיבה לאומנות יפנית
אוסקַר ריבֵּיירוֹ דֶה אָלְמֵיידָה נִיֶמַאייר סוֹאַרֶס פִילְיִוֹ (בפורטוגזית: Oscar Ribeiro de Almeida Niemeyer Soares Filho;‏ 15 בדצמבר 1907 – 5 בדצמבר 2012) היה אדריכל ברזילאי, ככל הנראה ממוצא יהודי (להלן), אחד החשובים והמשפיעים ביותר בקרב הזרם המודרניסטי וממשיכיו באדריכלות הסגנון הבינלאומי.
מחלוצי האדריכלים שהשתמשו בבטון מזוין כחומר בנייה עיקרי ופיסולי (כדוגמת לה קורבוזיה השווייצרי).
קורות חיים

נימאייר נולד בעיר ריו דה ז'ניירו בשנת 1907, ברחוב אשר יישא לימים את שם סבו, ריביירו דה אלמידה. לפי מקורות אחדים הוריו היו יהודים, אבל מרבית המקורות טוענים רק לרמז לשורשים יהודיים. בדומה לרבים מבני תקופתו ממוצא אירופאי בריו, נודע בצעירותו כעלם חסר דאגות וכבן הבוהמה. החל את לימודיו האקדמיים בגיל 21, בשנה בה נשא לאשה את אניטה באלדו, בתו של מהגר איטלקי. נישואים אלו העניקו לנימאייר הצעיר תחושת מחויבות, והביאו אותו לכדי מציאת עבודה וכניסה לאוניברסיטה.
החל לעסוק בטיפוגרפיה תחת חסותו של אביו, לצד התחלת לימודיו ב-"Escola de Belas Artes" (בית-הספר לאמנויות יפות), ממנו בגר בשנת 1934 כאדריכל מהנדס. חרף קשיים כלכליים בחייו, החליט נימאייר לעבוד בלא תשלום בסטודיו של האדריכל הנודע לוסיו קוסטה ושותפו קרלוס לאו, וזאת מתוך אמונה כי הוא יוכל לשפר את המראה הכללי של סביבתו הבנויה, ממנה חש חוסר סיפוק.
בשנת 1945, כאשר כבר נצבר מאחריו מוניטין מסוים כאדריכל מוצלח, הצטרף נימאייר למפלגה הקומוניסטית הברזילאית ונטל בה חלק פעיל. תמיכה נלהבת זו בקומוניזם, עתידה לעלות לנימאייר מחיר רב בהמשך חייו. במהלך המשטר הצבאי הדיקטטורי בברזיל, אשר תפס את השלטון בשנת 1945, נבזז ונפגע משרדו של נימאייר והוא יצא לגלות באירופה. שר התעופה הברזילאי דאז צוטט באומרו: "מקומו של אדריכל קומוניסט הוא במוסקבה". נימאייר אכן ביקר בברית המועצות, שם נפגש עם מספר מנהיגים סוציאליסטים ואף התיידד עם אחדים מהם. פידל קסטרו ציין בעבר: "נימאייר ואנוכי הננו הקומוניסטים האחרונים על גבי כדור-הארץ". בשנת 1963 הוא קיבל את פרס לנין לשלום.
קורות חיים > עבודותיו הראשונות

בשנת 1936 מונה לוסיו קוסטה על ידי שר החינוך, גוסטבו קפאנמה, כאדריכל של בניין משרד החינוך והבריאות בריו דה ז'ניירו. בפרויקט זה נטל חלק נימאייר הצעיר כעובד במשרד. שלוש שנים מאוחר יותר הוביל נימאייר צוות אדריכלים (לוסיו קוסטה, קרלוס לאו, אפונסו אדוארדו ריידי, חורחה מוראירה, ארנאני וסקונצ'לוס, בשיתוף לה קורבוזיה כיועץ), האחראים מטעם משרד החינוך על משימת עיצוב "האדם החדש, ברזילאי ומודרני".
קורות חיים > פעילות בישראל

בתקופת גלותו, ביקר נימאייר בישראל לתקופה קצרה בשנת 1964 בהזמנת איש העסקים יקותיאל פדרמן. בתקופה זו היה מעורב במספר רב של פרויקטים שלמעשה אף אחד מהם לא יצא לפועל על פי תכנונו. בין הפרויקטים שתוכננו על ידי נימאייר בתקופת שהותו בישראל ניתן למנות את אוניברסיטת חיפה (אותה ביצע לבסוף האדריכל שלמה גלעד). תוכנית לכיכר המדינה בתל אביב (אותה ביצעו לבסוף האדריכלים אבא אלחנני וישראל לוטן). "פרויקט נורדיה" - באתר בו נבנה לבסוף "דיזנגוף סנטר" בתל אביב (אותו תכננו עליזה טולדו ויצחק ישר). "עיר הנגב" - שתוכננה כעיר בלב הנגב. "פרויקט פנורמה" בפסגת הכרמל (במקום בו ניצבים כיום מגדלי פנורמה) וכן מספר בתים פרטיים שלא בוצעו.
הערכה

נימאייר זכה בפרס פריצקר על פועלו בשנת 1988.
כמה מהאתרים שנימאייר היה מעורב בתכנונם זכו בתואר אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כמו ברזיליה, המכלול האדריכלי של פמפוליה ומתחם היריד הבין-לאומי על שם רשיד כראמי בטריפולי שבלבנון.
חרף היותו מתומכי גישת היוטיליטריאניזם באדריכלות (אשר מיוחס לה על ידי הפוסט-מודרניזם, בין היתר, יצירת אדריכלות מגושמת, קרה ומנוכרת), השמה לעצמה את ערך השימושיות כמחולל העיקרי, אין יצירותיו של נימאייר זוכות לביקורת האופיינית כלפי אדריכלים בני הזרם הנ"ל. על-אף היותו מודרניסט מושבע, בנייניו מאופיינים לרוב בשאר-רוח רב ואף בעלי נטייה לפיסוליות. נטייה בולטת זו לקימורים דינמיים וחושניים ביצירתו, גורמת לעיתים לבנייניו להדמות יותר לפסל או אנדרטה מאשר לבניין מודרניסטי מתקופתו. לצד ההערצה רבה כלפי סגנון ייחודי זה, מבקריו מוצאים במאפיין זה את חולשתו.
דמותו של נימאייר ותרומתו הכבירה להקמת בירת ברזיל, ברזיליה, מתוארים על גבול הפרודיה בסרט הצרפתי משנת 1964, "האיש מריו" (בצרפתית: L'homme de Rio), בכיכובו של ז'אן-פול בלמונדו.
ראו גם

מוזיאון אוסקר נימאייר
אדריכלות בברזיל
אדריכלות מודרנית
הסגנון הבינלאומי
הערות שוליים

↑  "NO SUCH THING AS ‘JEWISH ARCHITECTURE", ג'רוזלם פוסט, 5 במאי 2015
↑  "Brazilian Profile: Oscar Niemeyer", פרופיל ברזילאי, 28 באפריל 2008
↑  הגיע האדריכל הנודע פרופ' נימאייר, הַבֹּקֶר, 17 באפריל 1964
↑  תושבי -שכוגת נורדיה בתל־אביב דורשים "דירה תמורת דירה, הצופה, 31 במרץ 1964
↑  פדרמן ומנדלמן ספסרי קרקעות" ,אל תתעשת על חשבון עניים", קול העם, 31 במרץ 1964
↑  תוכנית־אב לעיר בנגב, על המשמר, 6 באוגוסט 1964
| זוכי פרס פריצקר |
| --- | --- | --- |
| 1979–2000 | פיליפ ג'ונסון (1979) • לואיס ברגאן (1980) • ג'יימס סטירלינג (1981) • קווין רוש (1982) • איי אם פיי (1983) • ריצ'רד מאייר (1984) • הנס הוליין (1985) • גוטפריד בוהם (1986) • קנזו טנגה (1987) • גורדון בנשפט ואוסקר נימאייר (1988) • פרנק גרי (1989) • אלדו רוסי (1990) • רוברט ונטורי (1991) • אלוורו סיזה (1992) • פוהימיקו מאקי (1993) • כריסטיאן דה פורצמפאר (1994) • טדאו אנדו (1995) • רפאל מונאו (1996) • סוורה פהן (1997) • רנצו פיאנו (1998) • נורמן פוסטר (1999) • רם קולהאס (2000) |  |
| 2001–2020 | ז'אק הרצוג ופייר דה מרון (2001) • גלן מורקוט (2002) • ירן אוטזון (2003) • זהא חדיד (2004) • תום מיין (2005) • פאולו מנדס דה רושה (2006) • ריצ'רד רוג'רס (2007) • ז'אן נובל (2008) • פטר צומטור (2009) • קזויו סג'ימה וריואה נשיזאווה (2010) • אדוארדו סוטו דה מורה (2011) • ואנג שו (2012) • טויו איטו (2013) • שיגרו באן (2014) • פריי אוטובאן (2015) • אלחנדרו ארוונה (2016) • קרמה פיג'ם, רמון וילאלטה ורפאל ארנדה (2017) • בלקרישנה דושי (2018) • אראטה איסוזקי (2019) • איבון פארל, שלי מקנמארה (2020) |  |
| 2021 ואילך | אן לקטון, ז'אן-פיליפ וסל (2021) • דייבדו פרנסיס קרה (2022) • דייוויד צ'יפרפילד (2023) • ריקן יאמאמוטו (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266080205171  PLWABN: 9810567922905606  BIBSYS: 90349453  BNE: XX1725456  BnF: cb11917705d (data)  CANTIC: a10586210  CiNii: DA03294586  GND: 118587889  ICCU: RAVV026919  ISNI: 0000 0001 1478 0317  KulturNav: 6aa00405-f813-4e04-96b2-1e6ee5aa4801  LCCN: n82013357  LNB: 000214287  NDL: 00451337  NKC: mzk2003169565  NLA: 35387442  NLK: KAC202278523  NSK: 000570993  NTA: 069628823  RERO: 02-A003640880  RKD: 213336  SNAC: w62g8cv2  SUDOC: 027300838  Trove: 934724  ULAN: 500007310  VIAF: 95725437   WorldCat (עם VIAF): 95725437
שלום מנדלברויט

| --- | --- |

 לידה:  10 בינואר 1889 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 בספטמבר 1983  (בגיל 94) הרובע הארבעה-עשר של פריז, צרפת 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  פולין, צרפת, ארצות הברית
 מקום קבורה:  Neuilly-sur-Seine New Communal Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ורשה (1919)  אוניברסיטת חרקוב (1920)  אוניברסיטת פריז-סורבון (1923) 
 מנחה לדוקטורט:  ז'אק אדמר 
 מוסדות:  אוניברסיטת רייס (1940–1944)  קולז' דה פראנס (1938–1972)  אוניברסיטת ליל (1930–1938) 
 תלמידי דוקטורט:  John Jay Gergen, Horace P. Flatt, Guy Johnson, Jr., Thomas Muir Gallie, Jr., Martin Wright, Royal W. Randall Jr., יצחק‏ כצנלסון‏, Vincent F. Cowling, Hugh D. Brunk, George Piranian, Jamil Ahmad Siddiqi, שמואל אגמון, Paul Malliavin, ז'אן-פייר כהנא, Hans J. Reiter 
 פרסים והוקרה:  מדליית אמיל פיקאר (1965)  קצין בלגיון הכבוד (1964)  פרס המדינה (1960)  אביר בלגיון הכבוד (1948)  Petit d'Ormoy, Carriere, Thebault Award (1945)  פרס פונסלה (1938)  פרס בורדין (1933)  הרצאת פקו (1928)  Prix Francoeur (1928) 
 הערות:  אחיינו היה בנואה מנדלברוט
 תרומות עיקריות
 חקר אנליזה הרמונית ואנליזה מרוכבת
 
שלום מנדלברוט (בצרפתית: Szolem Mandelbrojt;‏ 10 בינואר 1899 – 23 בספטמבר 1983) היה מתמטיקאי יהודי צרפתי יליד פולין. עסק בעיקר באנליזה מתמטית; תלמידו של ז'אק אדמר, ולאחר מכן החליף אותו בתפקידו כפרופסור בקולז' דה פראנס.
קורות חיים

נולד ב-1889 בוורשה, אז בפולין הקונגרסאית. הוריו היו סלומן מנדלברוט ומרים רבינוביץ', שניהם ממוצא ליטאי. הוא למד בוורשה ובקרקוב, והושפע מהמתמטיקאי סרגיי ברנשטיין. בפולין השלים לימודים לתואר ראשון, ולאחריהם עבר לצרפת שם החל בעבודה מחקרית. ב-1923 השלים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת פריז. ב-1924 עד 1926 הוענקה לו מלגת רוקפלר, ועבר לארצות הברית, שם הרצה במכון רייס שביוסטון בשנים 1926–1927. לאחר מכן שב לצרפת.
מנדלברוט היה מראשוני חבריה של קבוצת בורבאקי, שתחת שם עט בדוי פרסמה ספרים שעניינם הצגת גישה שיטתית ומדויקת לחקר המתמטיקה, בעזרת תורת הקבוצות. מנדלברוט נכח בפגישותיה הראשוניות של הקבוצה, אך למעשה הנושאים שחקר היו שונים למדי מאלו של שאר חברי הקבוצה, כפי שמלמדים פרסומיו – הוא חקר נושאים כמו טור דיריכלה, פונקציות חסרות, פונקציות שלמות ונושאים מרכזיים אחרים באנליזה מרוכבת ובאנליזה הרמונית. ניתן להגדירו כממשיך דרכו של גודפרי הרולד הארדי; הוא ניצב בשורה אחת עם מתמטיקאים כמו נורברט ויינר וטורסטן קרלמן שהיו מהחוקרים המודרניים של אנליזת פורייה הקלאסית. עם תלמידיו נמנים שמואל אגמון, ז'אן-פייר קהאן, יצחק קצנלסון ופול מאלייבו.
במהלך מלחמת העולם השנייה שהה בארצות הברית; הוא עבד מאז שנת 1940 במכון, והיה אחד מהמדענים הצרפתים הרבים שנתמכו על ידי תוכנית התמיכה שיזם לואי רפקין (Louis Rapkine).
ב-1983 נפטר בפריז, צרפת. המתמטיקאי ואבי תורת הפרקטלים בנואה מנדלברוט היה אחיינו.
הערות שוליים

1 2  ביוגרפיה של מנדלברוט, באתר MacTutor (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007432155205171  BnF: cb123499024 (data)  GND: 122180399  ISNI: 0000 0001 0934 9266  LCCN: n82106068  MGP: 22456  NTA: 068104820  SELIBR: 296579  SNAC: w6q1160j  SUDOC: 032476299  VIAF: 110712419   WorldCat (עם VIAF): 110712419
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה (1845–1927)

מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה (15 ביולי 1845 – 8 באוקטובר 1927), הייתה בתו של הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן, ואשתו של פיליפ, דוכס וירטמברג.
ביוגרפיה

מריה תרזה נולדה ב-15 ביולי 1845 בווינה, לארכידוכס אלברכט, דוכס טשן ולהילדגרד, נסיכת בוואריה, בתם של לודוויג הראשון, מלך בוואריה ותרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
ביוני 1862 ביקש לואיש הראשון, מלך פורטוגל את ידה של מריה תרזה, לאחר שאחיו פדרו החמישי, מלך פורטוגל, הנסיך ז'ואאו, דוכס באג'ה ופרננדו, נסיך פורטוגל מתו בשנת 1861 ללא ילדים, אולם אביה סירב להצעה בטענה כי היא עודנה צעירה ועליה לסיים את לימודיה, ובעקבות כך התחתן לואיש עם מריה פיה, נסיכת סבויה.
ב-18 בינואר 1865 התחתנה מריה תרזה עם פיליפ, דוכס וירטמברג, ממנו היו לה 5 ילדים. בשנת 1866 עברו בני הזוג להתגורר בארמון בווינגשטראסה בווינה, אולם 5 שנים מאוחר יותר מכרו את הארמון לקבוצת משקיעים, אשר פתחו בו בשנת 1873 את "מלון אימפריאל".
בשנת 1917 מת בעלה פיליפ, דוכס וירטמברג, וב-8 באוקטובר 1927 מתה מריה תרזה בביתה בטיבינגן.
משפחתה

ב-18 בינואר 1865 התחתנה מריה תרזה עם פיליפ, דוכס וירטמברג. ממנו היו לה 5 ילדים:
אלברכט, דוכס וירטמברג (1865–1939), גנרל-פלדמרשל גרמני, שפיקד על הארמייה הרביעית ועל קבוצת הארמיות אלברכט במלחמת העולם הראשונה
מריה אמליה, דוכסית וירטמברג (1865–1883)
מריה איזבלה, דוכסית וירטמברג (1871–1904), התחתנה עם יוהאן גאורג, נסיך סקסוניה
רוברט, דוכס וירטמברג (1873–1947), התחתן עם מריה אימקולאטה, ארכידוכסית אוסטריה
אולריך, דוכס וירטמברג (1877–1944)