stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איקבנה
הערות שוליים

↑  http://www.aisf.or.jp/~jaanus/deta/i/ikebana.htm
↑
↑  http://ikebanabyjunko.co.uk/Shoka.htm
↑  Wa-Shoi.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538451105171  BnF: cb12647484z (data)  GND: 4026530-4  LCCN: sh85049298  NDL: 00564018  NKC: ph121029 
טוקונומה עם מגילה ואיקבנה בוָאשִיטסוּ, חדר יפני מסורתי
איקבנה בסגנון חופשי
איקבנה בסגנון רִימפָה
אליהו ריפס

| --- | --- |
פרופ' אליהו ריפס (2017)
פרופ' אליהו ריפס (2017)
 לידה:  12 בדצמבר 1948 ריגה, ברה"מ 
 פטירה:  19 ביולי 2024 (בגיל 75) ירושלים 
 שם לידה:  Илья Аронович Рипс 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  ברית המועצות, ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לטביה  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  שמשון עמיצור 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תלמידי דוקטורט:  צליל סלע, מרסלו פירר, לב בירברייר, אינה בומגין 
 פרסים והוקרה:  פרס ארדש (1979) פרס איג נובל (1997)
 תרומות עיקריות
 מחקריו בתחום האלגברה
 
אליהו (איליה) רִיפְּס (12 בדצמבר 1948 - 19 ביולי 2024) היה מתמטיקאי ישראלי, פרופסור במכון למתמטיקה באוניברסיטה העברית. ידוע בזכות מחקריו בתורת החבורות הגאומטרית ובשל עבודתו על הצופן התנ"כי.
קורות חיים

ריפס נולד וגדל בריגה בירת לטביה הקומוניסטית. פעמיים קפץ כיתה, והיה לתלמיד התיכון הראשון מלטביה שהשתתף באולימפיאדה הבינלאומית למתמטיקה. בגיל חמש עשרה סיים את לימודי התיכון והחל ללמוד באוניברסיטת לטביה בפקולטה למתמטיקה, שם הצטיין בלימודיו.
במהלך 1968 התרחשה ליברליזציה פוליטית בצ'כוסלובקיה שכונתה האביב של פראג, בתגובה נכנסו כוחות הביטחון של ברית המועצות לפראג בכלים כבדים ודיכאו את המרד. בינואר 1969 סטודנט צ'כי בשם יאן פאלאך הצית את עצמו במחאה על הדיכוי האכזרי של השלטון הקומוניסטי. באותה השנה התפרסם ריפס בכלי התקשורת העולמיים מחוץ לברית המועצות כששפך על עצמו בנזין והבעיר את עצמו גם כן. הוא נעצר בידי השלטונות והועבר לאשפוז כפוי, בהתאם ל"חוות דעת פסיכיאטרית" שקבעה שהוא סובל מסכיזופרניה זוחלת – מחלה ללא סימנים, המאפשרת אשפוזו לכל ימיו. בעת שהותו בכלא מצא דוגמה נגדית, מסובכת ומבריקה, לבעיית תת-חבורת הממדים, אחרי שפורסמו לה כמה וכמה הוכחות שגויות.
בעקבות לחץ בינלאומי הוא שוחרר בתחילת שנת 1972 וקיבל אישור לעלות לישראל.
אחרי שסיים את לימודיו לתואר דוקטור, בהנחייתו של פרופ' שמשון עמיצור, הצטרף ריפס לסגל המכון למתמטיקה של האוניברסיטה העברית בירושלים, והתפרסם בזכות מחקרו בתורת החבורות הקומבינטורית. במקביל הרצה בחוג למתמטיקה במכללה ירושלים לבנות. במשך השנים שימש כפרופסור גם באוניברסיטת קולומביה. אחד מתלמידיו הוא פרופ' צליל סלע, שבשנת 1995 פרסם יחד איתו מאמר המראה את קיומם של ייצוגים קנוניים לאיברים בחבורות היפרבוליות.
בשנת 1979 זכה ריפס בפרס ארדש של האגודה הישראלית למתמטיקה, ובשנת 1994 נשא דברים בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים.
עיסוקו בצפנים בתנ"ך

בשנת 1994 פרסמו דורון ויצטום, ריפס ויואב רוזנברג מאמר בכתב-העת Statistical Science, ובו נטען כי גילו מסרים מוצפנים בטקסט העברי של ספר בראשית. ב-19 במרץ 1996 הרצה ריפס הרצאת אורח בבית האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והציג בפני האקדמיה עבודה על צפנים כאלו שנקראה "מדגם העמים". התגלית תוארה על ידי העיתונאי מייקל דרוזנין בספרו הפופולרי "הצופן התנ"כי" משנת 1997. מאז אותו פרסום, הפך עניין דילוגי האותיות בתורה לנושא שנוי במחלוקת. ויצטום, ריפס, רוזנברג ודרוזנין "זכו" בפרס איג נובל לספרות, לשנת 1997.‏ בשנת 2022, פרופסור מיה בר-הלל וצוות חוקרי מקרא באוניברסיטה העברית בירושלים חיפשו בספר "מלחמה ושלום" את אותם שמות של רבנים (על גרסאות שמותיהם השונות, לבחירת המחפש כפי שעשו דורון ויצטום וריפס) ותאריך לידתם, מה שחיפשו ויצטום וריפס בספר בראשית, וגילו כי גם במלחמה ושלום (ספר אקראי שאינו קדוש), נמצאו אותם דילוגי אותיות בצורה שווה. בכך הופרכה טענת דילוגי האותיות בתורה של ויצטום וריפס. ריפס הגיב למאמר ההפרכה, וטען יחד עם עמיתיו שהרשימה שלו נעשתה ללא שום זיוף, ואחר כך פרסם מאמרים נוספים שבהם אין אופציה של "משחק" בנתונים. בשנת 2006 הרצה בנושאים אלו יחד עם שאר חוקרי דילוגי האותיות בתורה בכנס הבינלאומי לזיהוי תבניות והתמקד בצופן של מגדלי התאומים.
חייו האישיים

פרופ' ריפס חזר בתשובה וניהל אורח חיים חרדי. הוא היה נשוי לדבורה בן חורין (אחותו של מיכאל בן חורין וביתם של יעקב (ז'אק) וחנה (אנני) קנכט, ילידי גרמניה וניצולי שואה), והם התגוררו בשכונת רמות בירושלים.
נפטר בי"ג בתמוז תשפ"ד.
הערות שוליים

↑  https://rotter.net/forum/scoops1/858542.shtml
↑  בראיון שנתן לשבועון משפחה
↑  Elijahu Rips, באתר Jan Palach
↑  יעקב בר-און, איפה הם היום - איליה ריפס, מוסף "דיוקן" של מקור ראשון, עמ' 42, 28 במאי 2009.
↑  Israel Journal of Mathematics, Vol. 12 (4), 342-346 (1972).
↑  Z. Sela, and E. Rips. Canonical representatives and equations in hyperbolic groups, Inventiones Mathematicae vol. 120 (1995), no. 3, pp. 489–512.
↑  רשימת זוכי פרס איג נובל לשנת 1997.
↑  ביקורת המקרא- "הצופן המקראי" והפרכתו- פרופ' מאיה בר הלל, נבדק ב-2024-04-26
↑  Eliyahu Rips and Art Levitt‏, The Twin Towers Cluster in Torah Codes
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267175805171  BnF: cb13333353v (data)  dblp: 84/2111  ISNI: 0000 0000 8221 8433  LCCN: n97042327  MGP: 43424  NKC: xx0325168  NSK: 000681602  SUDOC: 035742712  VIAF: 38656537   WorldCat (עם VIAF): 38656537
פטריק וייט

| --- | --- |

 לידה:  28 במאי 1912 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  30 בספטמבר 1990 (בגיל 78) סידני, אוסטרליה 
 שם לידה:  Patrick Victor Martindale White 
 מדינה:  אוסטרליה 
 מקום לימודים:  קולג' צ'לטנהאם, קינגס קולג', The King's School, Tudor House 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  פרוזה 
 יצירות בולטות:  Voss 
 תקופת הפעילות:  מ-1935 
 בן או בת זוג:  Manoly Lascaris 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1973)  פרס הספרות ע"ש מיילס פרנקלין (1961)  איש השנה של אוסטרליה (1973)  פרס הספרות ע"ש מיילס פרנקלין (1957)  חבר במסדר אוסטרליה 
 
פטריק וייט בשנת 1973
פטריק וייט (באנגלית: Patrick White‏; 28 במאי 1912 – 30 בספטמבר 1990) היה סופר אוסטרלי חתן פרס נובל לספרות (1973), האוסטרלי היחיד שזכה בפרס זה. כונה 'המשורר הגדול של המרחבים האוסטרלים', חיבר 27 רומנים ושמונה מחזות לתיאטרון. בשנת 1973, נבחר לאיש השנה של אוסטרליה (אנ').
כתיבתו מצטיינת ביכולתה לתאר אזורי טבע משונים. היא מאופיינת בשימוש רב בטכניקת זרם התודעה ובסיפורי הרפתקאות באזורים נידחים ושופעי חיות נדירות, בדרך כלל על קו אוסטרליה-ניו זילנד. הרומן הגדול שלו, עין הסערה (The Eye of the Storm), וספרו המפורסם הראשון ווס (Voss) הם מעין יצירות אפיות מודרניות.
ילדות ובגרות

למרות שהוריו היו אוסטרלים, וייט נולד בנייטסברידג', לונדון (Knightsbridge, London). המשפחה חזרה לאוסטרליה כאשר היה בן שישה חודשים והתיישבה בסידני. ב-1916, בגיל ארבע, פיתח וייט אסתמה. בריאותו הייתה שברירית לאורך כל ילדותו, דבר שמנע ממנו השתתפות בפעילויות רבות עם בני-גילו. וכך החל להתפתח דמיונו. הוא התאהב בתיאטרון, בו ביקר לראשונה בגיל צעיר. בגיל עשר, בניסיון לשכך את האסתמה שלו, נשלח וייט לפנימייה ברמות של ניו סאות' ויילס (New South Wales). לקח לו זמן להתאקלם לנוכחותם של ילדים אחרים. כאן החל בכתיבת מחזות. ב-1924 הפנימייה נקלעה לקשיים פיננסיים ומנהלה הציע כי וייט יישלח לפנימייה באנגליה, הצעה אשר התקבלה על ידי הוריו.
וייט נאבק להתאקלם בסביבתו החדשה, בקולג' צ'לטנהם (Cheltenham College), בית ספרו החדש. בגיל מבוגר תיאר את ההתנסות כ-'מאסר בן ארבע שנים'. וייט התכנס בתוך עצמו ומיעט בחברים. לעיתים בילה את החגים עם הוריו באתרי נופש באירופה, אך הקשר שלהם נותר מרוחק. וייט שאף להיות שחקן תיאטרון אך הוריו רצו שיתנסה בעבודת האדמה.
מטייל בעולם

וייט בילה שנתיים כעוזר חוואי בבולרו (Bolaro), תחנה חקלאית בקצה ה-Snowy Mountains בניו סאות' ויילס. הוריו קיוו שעם תחילת עבודתו החקלאית תתפוגגנה יומרותיו האמנותיות. וייט למד לכבד את האדמה, ובריאותו החלה להשתפר. עם זאת, ברור היה כי אינו מתאים לסוג כזה של אורח חיים.
החל מ-1932 ועד 1935 התגורר וייט באנגליה ולמד ספרות צרפתית וגרמנית בקינגס קולג',קיימברידג'. בסמסטר הראשון סבל, כיון שהתאהב בבחור צעיר שהגיע לקינג'ס קולג' כדי ללמוד לקבלת הכשרה ככומר אנגליקני, אך לא העז לדבר על רגשותיו פן תאבד חברותם. כמו הומוסקסואלים רבים בעת ההיא, וייט חשש כי בשל נטייתו המינית הוא נדון לחיי בדידות. אך לילה אחד התוודה בפניו פרח הכמורה כי אינו נמשך לנשים; הייתה זאת פרשת האהבים הראשונה בחייו.
בעודו בקיימברידג', פרסם וייט אסופה משיריו בשם The Ploughman and Other Poems וכתב מחזה שהוצג על ידי תיאטרון חובבים. וייט זכה בתואר ראשון ב-1935 והתיישב לתקופה קצרה בלונדון, שם התגורר באזור הומה אמנים. כאן פרח לתקופת מה, חיבר מספר עבודות שלא פורסמו ועיבד מחדש רומן, Happy Valley, אשר חיבר כאשר עבד כעוזר חוואי. ב-1937 נפטר אביו של וייט והותיר לו ירושה של עשרת אלפים פאונד. הדבר איפשר לוייט להקדיש את כל זמנו לכתיבה, ובנוחות יחסית. הוא חיבר שני מחזות נוספים, לפני שהצליח למצוא מוציא לאור שיסכים לפרסם את Happy Valley. הרומן התקבל בצורה טובה באנגליה, אך נכשל באוסטרליה. הוא החל לחבר רומן נוסף, Nightside, אך נטש אותו לאחר שקיבל תגובות שליליות. מאוחר יותר ביטא צער על-כך שלא סיים אותו.
לקראת סוף שנות ה-30, בילה וייט תקופה מסוימת בארצות הברית, בקייפ קוד (Cape Cod), מסצ'וסטס, ובעיר ניו יורק, שם חיבר את החיים והמתים (The Living and the Dead). עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, חזר וייט ללונדון והצטרף לחיל האוויר המלכותי. הוא גויס לתפקיד קצין מודיעין, והוצב במזרח התיכון. הוא שירת במצרים, ארץ ישראל, ויוון. בזמן שהותו במזרח התיכון, היה לו רומן עם קצין בשם מנולי לסקריס (Manoly Lascaris), אשר נהיה לשותפו לחיים.
התפתחות כתיבתו של וייט

לאחר המלחמה חזר וייט לאוסטרליה ורכש בית ב-Castle Hill, במבואותיה הכפריים למחצה של סידני. כאן השתקע עם מנולי לסקריס. הם גרו שם משך שמונה-עשרה שנה, מתפרנסים ממכירת פרחים, ירקות, חלב ושמנת. במשך השנים הללו, החל להתפרסם כסופר. הוא פרסם את The Aunt's Story ואת The Tree of Man אשר יצא לאור בארצות הברית ב-1955 ומעט מאוחר יותר באנגליה. The Tree of Man זכה לביקורות נלהבות בארצות הברית, אך במה שעתיד להיות דפוס נשנה, הספר הושמץ על ידי המבקרים האוסטרלים. וייט פיתח ספקות לגבי עתידו כסופר, לאחר שהתעלמו מספריו באוסטרליה (שלושה מהם כונו 'לא-אוסטרלים' על ידי המבקרים), אך החליט לבסוף להתמיד. פריצת הדרך הראשונה באוסטרליה באה עם הרומן Voss אשר זכה בפרס מיילס פרנקלין (Miles Franklin Literary Award).
ב-1961 וייט הוציא לאור את Riders in the Chariot. הספר הפך לרב מכר וזיכה אותו בפרס מיילס פרנקלין נוסף. בשלב זה וייט כבר ביסס את שמו כאחד הסופרים הגדולים בתבל. למרות זאת, הוא נותר בעיקרו של דבר אדם מסוגר, החרד לפרטיותו ונמנע מלהעניק ראיונות והרצאות פומביות. ובכל זאת מעגל חבריו התרחב מאוד.
ב-1968 וייט כתב את The Vivisector, תיאור אופי של אמן. רבים קישרו בין כך לבין חברו, האמן סידני נולאן (Sydney Nolan) אך וייט תמיד הכחיש נמרצות. בערך בתקופה זו החליט כי יותר לא יסכים לקבל פרסים עבור כתיבתו. הוא דחה הן את פרס בריטניה בן ה- $10,000 והן פרס מיילס פרנקלין נוסף. הרי מילר (Harry M. Miller) גישש אצלו לגבי הפקת סרט שיתבסס על Voss, אך דבר לא יצא מכך. הוא הפך לפעיל נגד צנזורה ספרותית והצטרף לדמויות ציבוריות נוספות בחתימה על הצהרה כנגד החלטתה של אוסטרליה להצטרף למלחמת וייטנאם.
ב-1973 זכה וייט בפרס נובל לספרות עבור "אמנות נאראטיבית אפית ופסיכולוגית, אשר הכניסה תוכן חדש לספרות". וייט וחברו הצייר סידני נולן נסעו לסטוקהולם לקבלת הפרס. להודעה על הזכייה הייתה השפעה מיידית על הקריירה שלו: בית ההוצאה הכפיל את היקף סדרת ההדפסות של "בעין הסערה" והעניק לו מקדמה גבוהה יותר עבור ספרו הבא. הוא השתמש בכסף כדי לייסד את פרס פטריק וייט. פרס שנתי זה מוענק לאמנים שהוכיחו יצירתיות במשך תקופה ארוכה, אך לא זכו להכרה ראויה (בשנת 2000 בפרס זכה תומאס שפקוט).
שנות הדמדומים

וייט תמך בממשלת העבודה בראשות גוף ויטלם (Gough Whitlam) ולאחר שהלה הודח מהשלטון בעת משבר חוקתי ב-1975, וייט הפך לאנטי-מלוכני. הוא הגיע להופעות טלוויזיוניות נדירות על-מנת לפרסם את דעותיו.
במשך שנות ה-70, החלה בריאותו של וייט להידרדר - שיניו התפוררו, ראייתו בגדה בו והוא סבל ממחלות ריאה כרוניות. ב-1979 ספרו The Twyborn Affair הופיע ברשימת המועמדים לפרס בוקר, אך וייט ביקש כי יוסר מהרשימה, כדי לתת הזדמנות לסופרים צעירים יותר. מעט לאחר מכן הודיע וייט כי חיבר את ספרו האחרון ומעתה ואילך יכתוב אך ורק לרדיו ולתיאטרון.
ב-1981 פרסם וייט אוטוביוגרפיה בשם Flaws in the Glass: A Self-Portrait, בה בחן עניינים בהם מיעט להתבטא בפומבי עד כה, כגון ההומוסקסואליות שלו וסירובו לקבל את פרס נובל באופן אישי. ביום ראשון של הדקלים של 1982 נאם וייט בפני קהל של 30,000 וקרא לחרם על כריית אורניום ולהשמדתם של כלי הנשק הגרעיניים.
ב-1986 פרסם רומן אחד נוסף, Memoirs of Many in One, אך באופן מוזר צוין כי חובר על ידי "Alex Xenophon Demirjan Gray ובעריכת פטריק וייט". באותה שנה ספרו Voss הופיע מעל בימת האופרה. וייט סירב לצפות בהופעת הבכורה בפסטיבל אדלייד כיון שהמלכה אליזבת השנייה הוזמנה, והעדיף להגיע להופעה שנערכה בסידני.
ב-1987 פרסם וייט את Three Uneasy Pieces, הגיגיו על זיקנה ועל המאמץ להשיג שלמות אסתטית. כאשר דייוויד מאר (David Marr) סיים את כתיבת הביוגרפיה של וייט ביולי 1990, וייט ישב איתו משך תשעה ימים ויחד עברו על הפרטים.
וייט נפטר ב-30 בספטמבר 1990, לאחר מחלה קשה.
רומנים

1939 Happy Valley
1941 The Living and the Dead
1948 The Aunt's Story
1955 The Tree of Man
1957 Voss
1961 Riders in the Chariot
1966 The Solid Mandala
1970 The Vivisector
1973 The Eye of the Storm
1976 A Fringe of Leaves
1979 The Twyborn Affair
1986 Memoirs of Many in One - despite the title, a novel
חיבורים אחרים

1964 The Burnt Ones - A Collection of Short Stories
1981 Flaws in the Glass - A Memoir
ספרים שתורגמו לעברית

עמק האושר (1939), תרגם אברהם יבין, עם עובד, תשע"ז 2016.
סיפורה של דודה (1948), תרגם אמציה פורת, עם עובד, תשנ"ב 1992.
ווס (1957), תרגמו אברהם בירמן וחנה לבנת, זמורה-ביתן, תש"ן 1990.
יורדי המרכבה (1961), תרגמה מרים אורן, זמורה ביתן מודן, תש"ם 1980.
גולת המאנדלה (1966), תרגמה ג. אריוך, זמורה ביתן, תשמ"ז 1987.
עין הסערה (1973), תרגמה ג. אריוך בהשתתפות רימונה די-נור, זמורה-ביתן, תשס"א 2001.
גדילי עלים (1976), תרגם אמציה פורת, עם עובד, תשל"ט 1978.
הערות שוליים

↑  Australian of the Year, Honour roll, Australian of the Year 1973, Patrick White
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269711305171  PLWABN: 9810580409005606  ADB: white-patrick-victor-14925  BNE: XX976349  BnF: cb11929132b (data)  CANTIC: a11444988  CiNii: DA01674418  GND: 118767607  ISNI: 0000 0000 8120 171X  LCCN: n79122650  LNB: 000196455  MusicBrainz: 8e84849a-f0c9-4262-a712-00dc9ead9f4c  NDL: 00460776  NKC: xx0003206  NLA: 35604496  NLG: 80210  NLK: KAC199629870  NTA: 068191200  SELIBR: 218621  SNAC: w69z94r6  SUDOC: 027196186  Trove: 543123  VIAF: 41847966   WorldCat (עם VIAF): 41847966
דני ליטני

| --- | --- |

דני ליטני, 2008
 לידה:  30 ביוני 1943 (בן 81) חיפה, פלשתינה (א"י) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1960–2023 (כ־63 שנים)
 עיסוק:  מוזיקאי
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  גיטרה, מפוחית פה 
 www.danilitani.co.il
 פרופיל ב-IMDb
 
דני ליטני (דניאל ליטובסקי; נולד ב-30 ביוני 1943) הוא זמר, מדבב, שחקן, נגן בלוז ורוק ישראלי.
ביוגרפיה

ליטני נולד בחיפה בשם דניאל ליטוֹבְסקי, אמו הייתה ילידת ברית המועצות ואביו יליד פולין. הוריו התגרשו כשהיה ילד והוא עבר עם אמו לירושלים, בעקבות עבודתה במשרד הסעד. אחר כך גדל כילד חוץ בקיבוצים עין השופט ושער העמקים. בגיל שש החל לנגן בפסנתר, ובהמשך למד לנגן גם באקורדיון ובגיטרה. בגיל 17 חזר לחיפה. בתקופה זו נחשף למוזיקת בלוז וסול אמריקאי, והקים עם חבריו בחיפה את להקת "הכרישים". בצבא שירת בחיל התותחנים למרות שניגש למבחנים ללהקה צבאית, החליט לוותר ולשרת כחיל קרבי.
קריירה > זמר

לאחר תום שירותו הצבאי, הקים את להקת "הרווקים".
אחרי מלחמת ששת הימים הפכו "הרווקים" ללהקה מקצועית שהופיעה עד סוף העשור בתוכנית שביים שמעון ישראלי שכללה שירים ומערכונים. לימים, שינו את שם הלהקה ל"הנמר הנוראי".
בתחילת דרכו ליטני התוודע לשירים ולמוזיקה של בוב דילן שהשפיעו עליו מאוד ובמידה רבה עיצבו את סגנונו בהמשך דרכו. במאי 1971 אף פגש בדילן בעת שביקר בישראל, במסיבה בתל אביב. בדצמבר 1971 נפגשו שוב בעת שדילן צפה במופע "איש חסיד היה" שעלה בניו יורק, בו השתתף ליטני. אחרי המופע נשמרו קשרי ידידות עם דילן בחודשים שליטני שהה בניו יורק.
בשנת 1970 הקליט ליטני, לראשונה כסולן, לחן שלו ל"שלושה מתוך שלושה מיליונים". באותה שנה גם השתתף בערב משירי ז'אק ברל, מהמופע בלט במיוחד הביצוע של ליטני לשיר "בנמל באמסטרדם".
בתחילת שנות ה-70 הוא הלחין כמה לחנים למילים של לאה גולדברג (כדוגמת "ולא היה בינינו אלא זוהר", "יום בו יקום" ו"נחל שלי") ומסר אותם לזמרת צילה דגן, שהייתה אז בתחילת דרכה. שירים אלה, שעובדו על ידי אלברט פיאמנטה, נחשבו לחדשניים ולרעננים מבחינת הצליל והסגנון, והיו כרטיס הכניסה שלה לעולם הפופ הישראלי.
באמצע שנות ה-70, הופיע ושר בשני מופעים סאטיריים של יהונתן גפן: "זה הכול בינתיים בינתיים זה הכול" מ-1974, ו"מכתבים למערכת" מ-1976.
בשנת 1974, הקליט סדרת דואטים עם הזמרת סנדרה ג'ונסון במסגרת תוכנית רדיו של שירי עם אמריקאים.
בשנת 1976, הקליט עם להקת שמיים את האלבום "שמיים", אך האלבום הופיע רק 4 שנים מאוחר יותר, בשנת 1980.
שנה לאחר שהוקלט, יצא באמצע 1978 תקליט הסולו הראשון של ליטני, "יחס חם". המוזיקאי האמריקאי פרד פילד הפיק מוזיקלית את מרבית שירי האלבום, פרט ל-2 שירים שעיבד מתי כספי: "לא טוב היות האדם לבדו" ובראש אחד".
ב-1979, יצא ליטני במופע יחיד בשם "זמן ביניים", בו הופיע בשירים של יהודה עמיחי, יהונתן גפן, רחל שפירא, נתן זך ושירים משלו. בנוסף באותה שנה, הקליט לפסקול הסרט "דיזנגוף 99" את השיר "עד איזה גיל", שהלחין ועיבד למילים של יהונתן גפן.
ביולי 1992, יצא אלבום הסולו השני של ליטני "תקופת החיץ", בהפקתו המוזיקלית של עדי רנרט. באלבום הופיעו שישה שירים אותם כתב מאיר אריאל עבור ליטני, כשאחד מהם נכתב על ידי ליטני ואריאל במשותף).
ב-1994 יצא אלבומו השלישי של ליטני, "מין OUT".
בפברואר 1996 הוציא את האלבום הכפול "דני ליטני" שכלל חידושים בלוזיים לקלאסיקות ישראליות דוגמת: "לוח וגיר", "לא ידעתי שתלכי ממני", "עד סוף הקיץ", ו"זה קורה". האלבום שהופק מוזיקלית על ידי קן ברג'ס, זכה לשבחים ולהצלחה מסחרית מפתיעה. מבין כל שירי האלבום יוצא הדופן היה השיר :דניאלה (מילים: אסי דיין, לחן: נפתלי אלתר) שכן זהו השיר היחידי באלבום שבוצע במקור על ידי ליטני עצמו, בסרט "החיים על פי אגפא".
ב-1999 הצטרף ליטני להרכב בשם "ארבע על ארבע" עם דני רובס, יואל לרנר ואורי הרפז.
ב-2001, יצא ליטני במופע משותף עם דני רובס ובמופע משותף עם גיטריסט הבלוז רוני פיטרסון.
ב-2007, יצא במופע יחד עם הגיטריסט האמריקאי באקי באקסטר, שכלל ביצועים לשירים של דילן לצד שירים מקוריים של ליטני עצמו.
בפברואר 2008 יצא אלבום האוסף הכפול "סיכום ביניים", המתעד את יצירתו משנות ה-70 ועד הסינגל "ונישן קצת", שכתב והלחין בנו, רון ליטני, ויצא במקביל לתחנות הרדיו.
באוקטובר 2020 הוציא את שיר המחאה "הזריחה" שכתב יאיר לפיד והלחין רמי קליינשטיין. ב-2023 הוציא שני שירים חדשים: הראשון, "אם הכל חולף", היה לראשון מאז הניתוח שעבר; השני - "איפה שתלכי אני אבוא" - הופק בטכנולוגיית בינה מלאכותית ונכתב על ידי לאה שבת, כשאת תפקיד ליטני בשיר מבצעים ישי רזיאל (מפיק השיר) וברוך פרידלנד.
קריירה > אופי הופעותיו

ליטני ידוע בהופעותיו האינטימיות והוא הרבה להופיע עם אמנים בסגנונו כמו רוני פיטרסון ואפרים שמיר. ליטני מנגן בעיקר בגיטרה ומפוחית. הוא מבצע גרסאות כיסוי לשירים של אומנים מישראל ומחוצה לה. ביניהם, שלום חנוך, בוב דילן, להקת הנח"ל, יהונתן גפן ומאיר אריאל.
קריירה > קריירת משחק

במקביל להקמת להקת הרווקים, שיחק כניצב בתיאטרון חיפה בהצגות "ימים של זהב", "הוא הלך בשדות", "הרשלה מאוסטרופולי" ו"ריצ'רד השלישי".
בשנת 1968, שיחק ושר במופע "איש חסיד היה". בין נובמבר 1971 ועד במאי 1972 השתתף בגרסה האנגלית של המופע שעלתה בברודוויי. ב-1990 השתתף בהפקה נוספת של המופע.
ב-1980 השתתף ליטני כשחקן וזמר בתוכנית הטלוויזיה המוזיקלית "אלוף בצלות ואלוף שום", מחזמר על פי חיים נחמן ביאליק.
בשנים 1982–1983 השתתף ליטני כשחקן וזמר במחזמר "קשר אייר" שכתב יונתן גפן ועלה בתיאטרון בית ליסין בבימוי איציק ויינגרטן.
ב-1992 השתתף כשחקן וזמר בסרטו של אסי דיין "החיים על פי אגפא". הוא גם שר בסרט את "במקום הזה", שהוקלט אחר כך מחדש לאלבומו הבא.
ב-1993 יצא לאקרנים הסרט "גולם במעגל", בו שיחק ושר.
ב-2001 שיחק בסרט "אינג'יל" בבימויו של ארנון צדוק.
קריירה > קריירת דיבוב

ליטני השתתף רבות בדיבוב סרטי הנפשה לעברית. קריירת הדיבוב שלו החלה במקביל לראשית תחום הדיבוב בישראל, כשדיבב את באלו בסרט "ספר הג'ונגל" של חברת וולט דיסני, שהיה סרט ההנפשה הראשון באורך מלא שדובב לעברית. ליטני דיבב דמויות בסרטים נוספים, לרבות העורב הקפדן ב"דמבו הפיל המעופף", השף לואי ב"בת הים הקטנה", סוס הים ב"עליסה בארץ הפלאות", פיט ב"בן המלך והעני", ג'ון הקטן ב"רובין הוד" והמושל רטקליף ב"פוקהונטס".
חיים אישיים

ב-1967, עבר לתל אביב, עִברת את שמו ל"ליטני" והכיר את דרורה חבקין, בעת שעבדה על המוזיקה למופע "הנמר הנוראי". הם ניהלו רומן בעת שהייתה נשואה לדב נשרי. אחר כך עברו לגור ביחד ברחוב בן יהודה בתל אביב, היא התגרשה רשמית רק שנתיים אחר כך בקיץ 1969. הם נפרדו במאי 1973. זמן קצר אחר כך התחתן עם השחקנית יהודית (ג'ודי) רוזנברג, לבני הזוג נולדו שני ילדים. ב-1990 התגרשו והוא נישא לענת איתה נולדו לו שני ילדים נוספים ליאם ומאי.
בשנת 2010 פורסם כי ליטני סובל ממחלה שגורמת לו פגיעה בשמיעה, חרף זאת הוא המשיך לעסוק במוזיקה. ב-20 בינואר 2022 ערך את הופעתו האחרונה, טרם עבר ניתוח להחזרת השמיעה באמצעות שתל. לאחר הניתוח עבר תהליך החלמה שבסופו עבר הליך נוסף, ומאז אינו יכול לשיר יותר בעצמו.
דיסקוגרפיה

זה הכול בינתיים בינתיים זה הכול (מבוסס על מופע עם יהונתן גפן) (1974)
מכתבים למערכת (מבוסס על מופע עם יהונתן גפן, מיקי גבריאלוב, חיים רומנו ודני פאר) (1976)
הבזאר הגדול (1978) - שירי המחזמר.
יחס חם (אלבום הבכורה של ליטני) (1978)
שמיים (להקת שמיים עם דני ליטני) (1980) - הוקלט בשנת 1976.
תקופת החיץ (1992)
מין-אאוט (1994) (מין-out)
דני ליטני – בלוז 1 (1996) - חידושים לשירים ישנים.
דני ליטני – בלוז 2 (1997) - חידושים לשירים ישנים.
יחס חם (מהדורה חדשה) (2007)
סיכום ביניים (אוסף כפול) (2008)