stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המת החי
המת החי בספרות העברית החדשה > המת החי בשירתו וביצירתו של אלתרמן > ב"עיר היונה" (1957)

בספרו "עיר היונה" יצר אלתרמן ייצוג שירי של דור תש"ח בעזרת שתי דמויות – מיכל ומיכאל – בני הדור העברי הצעיר שצמח בארץ החדשה. מיכל ומיכאל הן דמויות סמליות של צעירים שנפלו במלחמת העצמאות טרם זמנם ובלא בנים או בנות, ושזכרם יישמר לנצח בזיכרון העם. הנער והנערה אמנם קבורים זה לצד זה בעפר, אך חיים לנצח בתודעה הקולקטיבית, ועל כן הם גם חיים, ולא רק מתים. בקובץ זה של אלתרמן מציג הכותב רעיון, על פיו החי נברא מקרבנו של המת: "וּכְנִבְרָא מֵעָפָר בְּצֶלֶם / נִבְרָא אִישׁ מִקָּרְבַּן אָחִיו" ("עיר קורסת"). כמו כן מתוארים גילויי מציאות מסוימים בחיי מדינת ישראל הצעירה כגלגולים של חיי הגלות המתה, שהוכחדו בשואה אך קמו לתחייה: "אִישׁ מוֹזֵג יֵין חָבִית וּבַלֵּיל לֹא יִישַׁן / עַד אַחֲרוֹן הַמְאַחֲרִים מִדּלְפֵּק יָסוּף / אִישׁ מוֹזֵג שֶׁהָיָה לַעֲמוּד עָשָׁן / וְחָזַר וְהָיָה לְגוּף" ("בעוד ערב יורד").
בדומה ל"שמחת עניים", בשיר "דו-שיח'" בעיר היונה מופנמת משאלתו של הבעל המת מהמחזור הקודם בדמות האישה החיה, ומיוחסת לנקודת המבט שלה: בשיר היא בוחרת במוות לצד בעלה על פני המשך החיים בלעדיו.
המת החי בספרות העברית החדשה > המת החי בשירתו וביצירתו של אלתרמן > ב"פונדק הרוחות"

במחזה "פונדק הרוחות" מתוארת פגישתו של בעל ורעייתו המתה בחצות, כבמחזהו של גתה, 'פאוסט', על גבול החיים והמוות.
המת החי בספרות העברית החדשה > המת החי בשירתו וביצירתו של אלתרמן > ב"חגיגת קיץ"

בעלילתו של ספר השירה האחרון של אלתרמן, "חגיגת קיץ", מתוארת דמותה של מרת סימן-טוב, אשתו המתה של שומר הבנק מר סימן-טוב, אשר רודפת אותו בצורות שונות כמתה-חיה. זהו מעיין היפוך פארודי ליחסי המת החי והרעייה בשמחת עניים.
בספר כלולה כעין קינה על קוצר החיים ("ואישה בעודה צוחקת / זקנה ותצהב כקלף").
המת החי בספרות העברית החדשה > המת החי בשירתו וביצירתו של אלתרמן > ב"המסכה האחרונה"

שירי המסכה האחרונה, שיריו האחרונים של אלתרמן לפני מותו, הם שירי סאטירה שחורה העוסקים במיוחד בסיפור קין והבל.
המת החי בספרות העברית החדשה > המת החי בשירת דור תש"ח ומלחמת העצמאות

משוררי מלחמת העצמאות אימצו את מוטיב המת החי מכתיבתו של אלתרמן, שנתפס באותה שעה ואף שנים רבות אחר כך כבכיר המשוררים העבריים בדורו, המשפיע והנערץ שבהם. התבנית התשתיתית של המת החי נפוצה בייצוגים התרבותיים ביישוב ובמדינת ישראל בשנים הראשונות לקיומה. משוררי תקופת מלחמת העצמאות השתמשו בדגם המת החי לתיאור הנופלים במערכה. שימוש זה מיועד לפתור את הסתירה שבין הקרבת החיים ובין הצורך הקיומי בחיים - סתירה בה עמד היישוב בזמן המלחמה בכל תקפה. המת הפרטי, היחידאי, מושב לחיים דרך השיר והזיכרון הקולקטיבי, ואינו מת סופית, כעין פתרון לסתירה זו.
הן הצעירים והן הוותיקים שבמשוררי תקופה זו, חרגו בכתיבתם - מי יותר ומי פחות - מדגם המת החי האלתרמני הקלאסי, כפי שעוצב ב"שמחת עניים"; כל אחד שינה את הדגם בדרכו הוא או בדרכה היא. שיריהם ממוקמים בתוך טווח של תגובות שונות למותו של הנופל במלחמה: הצדקת נפילתו למען המטרה הנעלה של הקמת המדינה, תחושת אשמה על מותו ורגשי אחריות למת, עריצותו של המת על החי המונעות ממנו להמשיך בחייו ועוד.
משוררי התקופה כתבו איפוא בקשת של התייחסויות שונות אל המת החי, כפי שכתב החוקר יוחאי אופנהיימר:
בקוטב האחד רווחת כתיבה המשתמשת בדגם זה לאשרור ערכים רשמיים, בוני תרבות לאומית-ציונית. בקוטב האחר מצויה כתיבה המערערת על הסיפור הרשמי ומציעה במקומו את תחושת האשמה של החיים כלפי הנופלים במלחמה.
משוררים רבים בתקופת המלחמה העניקו למותם של הלוחמים הצדקה אידאולוגית-ציונית, ותפסו אותה כמעשה גבורה בעל יוקרה לאומית. הרטוריקה המקובלת בהקשר זה היא של הבעת נכונותו של הנופל בשיר לחזור על מעשה ההקרבה של הפרט למען טובת הקולקטיב וערכיו.
במסגרת הנורמה הפואטית-לאומית של אותו זמן, מתואר פעמים רבות המת החי באמצעות המטאפורה הפרחונית: "מטאפורה של פרחים לתיאור המתים החיים, שבעזרתה מנחמים המתים את החיים, ומבטיחים להם כי מותם איננו היעלמות מוחלטת". מטאפורה זו, המבטאת את המת החי, שאולה מספרות אירופה, אלא ששירת מלחמת העצמאות הישראלית מיקמה מטאפורה זו דווקא בתוך הקשר לאומי, וייחדה אותה לשיח העוסק בנופלים במלחמה.
דגם המת החי שימש בדרך ביקורתית יותר בשירים אחרים, שבישרו שינוי בדגם המת החי: הן במסר האידאולוגי והן באופי היחסים בין המת לחי. הדגם הראשון, שהתאים לטון המאיים של שמחת עניים, שימש ככלי להעברת ביקורת ביחס לשגרת "יום הקטנות" של ראשית תקופת המדינה; את הדגם האחר של המת החי יצר לראשונה אבא קובנר בפואמה "פרידה מהדרום" (1949).
בשירת מלחמת העצמאות מופיע - בעמדת שוליים - גם דגם מהופך של המת החי: דגם "החי המת"; לא מת המהלך בעולמם של החיים, אלא חי המהלך בעולמם של המתים. דגם זה של "החי המת", שמצוי גם ב"עיר היונה" המאוחר יחסית של אלתרמן, מוצג בשירי מלחמת העצמאות כאופציה טראומטית, שהטקסט מבקש לשלול ולהציג במקומה אופציה מתקנת. תבנית זו רווחה בשירת מלחמת העצמאות שהתמודדה עם חוויית ההורים השכולים (ובחלקה נכתבה גם על ידי הורים שכולים).
כך למשל בשירו של אצ"ג, 'בזכות אם ובנה וירושלים' (1948), מביעה האם את משאלתה ללכת בעקבות הבן שנפל. רצונה בשיר נשלל, בפני ייצוג קליטת הגוף המת בתוך האם הסימבולית – ירושלים. גם בפואמה של עמיר-פינקרפלד, "אחת" (1952), מוצג האבל הראשוני שכרוך בו מות האם המתאבלת, כאפשרות שהטקסט מוכרח לדחותה.
המת החי בספרות העברית החדשה > המת החי בשירת דור תש"ח ומלחמת העצמאות > חיים גורי

בשירו הידוע "הנה מוטלות גופותינו", אותו כתב בינואר 1948, השתמש חיים גורי במטאפורת הפרחים לתיאור המת החי :
עוֹד נָשׁוּב, נִפָּגֵשׁ, נַחֲזֹר כִּפְרָחִים אֲדֻמִּים,

תַּכִּירוּנוּ מִיָּד, זוֹ "מַחְלֶקֶת הָהָר" הָאִלֶּמֶת.

אָז נִפְרַח, עַד תִּדֹּם בֶּהָרִים זַעֲקַת יְרִיָּה אַחֲרוֹנָה
המתים החיים בשירו זה של גורי אינם אלא לוחמי מחלקת הל"ה, שנפלו בדרכם לסייע לתושבי גוש עציון הנצורים. במוקד השיר מובאים דבריהם אל העומדים בסמוך לקברם:
לֹא בָּגַדְנוּ, רְאֵה, נִשְׁקֵנוּ צָמוּד וּמְרֻקָּן כַּדּוּרִים...

עָשִׂינוּ כְּכָל שֶׁנּוּכַל, עַד נָפַל הָאַחֲרוֹן וְלֹא קָם.

הָאָמְנָם נֶאֱשַׁם אִם נוֹתַרְנוּ עִם עֶרֶב מֵתִים...?
דברים אלה הינם דברי הצטדקות ואשמה של המתים החיים עצמם, כביכול, של הנופלים, המובאים בנימה מתנצלת בפני הקולקטיב הלאומי עבורו מסרו את נפשם.
שיר מפורסם נוסף של גורי, "הרעות" (1948), מכיל גם הוא את הצירוף של דם הנופלים ופריחתם מחדש, בצורת ערכים בני אלמוות: "אַהֲבָה מְקֻדֶּשֶׁת בְּדָם / אֶת תָּשׁוּבִי בֵּינֵינוּ לִפְרֹחַ". בשיר זה לא מתואר שובם של המתים כפשוטו, אלא נצחיותה של האידאה למענה העניקו את חייהם.
גם בשיר "מחול היחפים", אותו כתב גורי מיד לאחר פירוק הפלמ"ח, מופיע המת החי כמוטיב מרכזי. בשיר מובא שוב דיבורם בגוף ראשון של הנופלים: "נבוא עם גון החולצה הדהה, שהפכה על גבנו קרעים [...] יאספו סביב האש כל אשר נחרכו בלשונה, כל נושאי צלקות בבשרם".
המת החי בספרות העברית החדשה > המת החי בשירת דור תש"ח ומלחמת העצמאות > ע. הלל

בשירו של ע. הלל "לנשמת רע" פונה הדובר אל נמענו המת ומשתמש במטפורת פריחתם של הנופלים לאחר מותם: "חיים, / אתה שבת אל אמך, / ואתה נכנס למעגל פריחותיה ותנובותיה, מעגל הנצח". גם כאן המת עתיד לעבור מטאמורפוזה ולחיות (ולמות) לעד במחזור החיים של הפרחים, הפירות ועונות השנה.
באותו השיר מערער הלל, פלמ"חניק בעצמו, על הוודאות המובנת מאליה לכאורה שהלוחמים יזכרו את חברם לנשק שנפל: "ואנחנו נשוב ונשמח עוד שנים רבות; / ואפשר שלא נזכור אותך תמיד!" (לנשמת רע). פקפוק זה בזיכרון אינו מופיע בשיר בטון ביקורתי, אלא כביטוי של צורך להשתחרר מעט מעול הזיכרון.
הקשר ההדוק בין קבלת המוות והפיכתו למרכיב אורגני בחיים, לבין מימוש הערכים שמעבר לו – בולט בשירו של ע. הלל "רעות הלוחמים". הלל מרענן בו את השימוש בביטוי השחוק "לחיים", בדה-אוטומציה החושפת מחדש את משמעותו הראשונית של הביטוי: "איש מן הנופלים כבר לא ישוב / אפשר שאף עלינו נרשמו הכדורים. / אבל נשתה נא לחיינו – החיים / ולחיי הלא-חיים / כי רוח בנו מנשבת – רוח החיים! / היא רוח הרעות / לא ימחצנה מוות!" (1967). בשירו "פקודת חיים" כותב הלל על המוות השרוי בתוך החיים, שהוא לדבריו "מוות נורא מכל מוות".
המת החי בספרות העברית החדשה > המת החי בשירת דור תש"ח ומלחמת העצמאות > ראובן אבינועם

בשיר "אלמוות" של ראובן אבינועם, שהיה עצמו אב שכול, מבקש הבן המת להצדיק את מותו בטענה השירית כי שפיכת דמו נועדה להשקות את ארצו, ולהפריח בה פרחים. בולט כאן השימוש בצבע: צבעו האדום של הדם וצבעם האדום של הפרחים. המטאמורפוזה כאן אינה שלמה, ונושאת אופי עקיף: המת החי לא הופך לפרחים, אלא חלק ממנו - הדם - משקה אותם.
המת החי בספרות העברית החדשה > המת החי בשירת דור תש"ח ומלחמת העצמאות > אנדה עמיר-פינקרפלד

אנדה עמיר-פינקרפלד מתארת את הנופלים כזרעים הנטמנים באדמה ונושאים פרי וחיים חדשים:
כִּי אָכֵן לֹא חִנָּם, בִּכְנָפוֹת כָּל הָאָרֶץ שׁוֹפְעִים, נוֹשְׂאִים פְּרִי

וְצָצִים חַיֵּיהֶם שֶׁל רָחֵל וְשֶׁל גָּד שֶׁל נְעָרוֹת וּנְעָרִים;

וְהָאֵם בעִקְבוֹת תְּהַלֵּךְ, תֶּאֱסֹף אֶת רָחֵל מִשְּׁבִילִים"
בעקבות נפילת הל"ה במלחמת העצמאות (ינואר 1948) כתבה עמיר-פינקרפלד שיר שמוקדש לאימהות הנופלים ("איכה הלכו בנים") ומתאר את האימהות כערובה להמשך הזיכרון. רק המשפחה זוכרת את הנופל, זיכרון אישי, אינטימי, חף מרטוריקה אידאולוגית או אשרור של ערכים קהילתיים קולקטיביים. הזיכרון שעמיר-פינקרפלד כותבת עליו מקורו בשותפות גורל בין האם לבנה ובהזדהות ביולוגית.
בפואמה של עמיר-פינקרפלד, "אחת" (1952), מוצג אבל הכרוך במות האם האבלה - סוג אבל שהטקסט מוכרח לדחות.
המת החי בספרות העברית החדשה > המת החי בשירת דור תש"ח ומלחמת העצמאות > יצחק שלו

ב"שלדים אפורים מוחלדים" (1951) של המשורר יצחק שלו ישנם רכיבים מדגם המת החי, המשמשים לייצוג ערכו השלילי של המוות. הדובר בשיר פונה אל הרוגי המשוריינים בשער הגיא (בלשון כפולה היוצרת בלבול ואחר כך הקבלה בין ההרוגים ובין כלי רכבם); הוא מבקש שלא יטולטלו גופות הנופלים ממקום נפילתם ואף לא ייקברו, אלא יישארו כפי שנפלו:
...הוי שלדים אפורים, מוחלדים,

נוחו איש כאשר הוא: הפוכים על גבכם, על צדכם מוטלים,

עזובת להבה ועשן וירשת תעלות וטרשים –

יעלו עשבים בחורי פנסכם הריקים, חשכים,

ופרחים – כמסכת ביתד אופנכם המוקע ייארגו,

אך אתם אל תבואו תחתם, ויפיים – אל ייכס על דמכם
בשיר אחר שכתב, מוכר יחסית ("שִירו נָא לַמֵּתִים בְּטֶרֶם יָמוּתוּ"), כותב שלו:
שלמו שלמי תודתכם למתים בטרם ימותו

כי עוד מעט ועברו מן הארץ

והיו לכם כנושי נצח והחוב אשר חבתם להם –

חוב עולם לא יפרע
בשיר זה המת החי מתחייה באופן ובזמן מיוחדים: בטרם מותו. יש פה כעין חזרה אחורנית בזמן.
המת החי בספרות העברית החדשה > המת החי בשירת דור תש"ח ומלחמת העצמאות > ההבדלים בין המת החי בשירת אלתרמן למת החי בשירת מלחמת העצמאות

הבדל חשוב אחד בין המת החי של אלתרמן למתים החיים של המשוררים שהזכרנו: דגם המת החי בשירת אלתרמן לא נוצר בהקשר של מלחמת העצמאות, אלא היה מודל ספרותי ואידאי מרכזי בשירתו משלביה הראשונים.
הבדל שני שיש להזכיר: דגם המת החי האלתרמני מכיל רכיב אוניברסלי; הוא הביא לידי ביטוי לידי ביטוי את היקף הנושאים האנושיים (כמו צדק, שייכות בין דורית, נאמנות) ששירת אלתרמן עסקה בהם בתחילת שנות ה-40. זאת בשעה שדגם המת החי שהיה הנפוץ בין משוררי מלחמת העצמאות היה מצומצם יותר, אידאולוגי או אקטואלי.
הבדל שלישי: בדגם התש"חי הנפוץ נכתב המת החי ביחסיו עם החיים כהרמוני, ובאופן דידקטי. אצל גורי, למשל, קיימת מערכת יחסים הרמונית בין המתים לחיים, בניגוד למערכת היחסים המתוחה והאלימה בין המת החי לחי בשמחת עניים. לכך מתקשר גם השימוש במטאפורה הפרחונית לתיאור המתים החיים, שבאמצעותה מנחמים המתים את החיים, לאמור כי מותם איננו היעלמות מוחלטת.
הבדל רביעי קשור בהבדל השלישי, ובמשמעות הזיכרון והשכחה. המת החי הקלאסי של שמחת עניים רודף את האהובה החיה, מאיים עליה. זאת בעוד המת החי על פי הדגם המחודש שיצר קובנר, מבקש מאהובתו לשכוח אותו.
המת החי בספרות העברית החדשה > בשירתם של משוררים נוספים בני זמנו של אלתרמן ומאוחרים יותר > אורי צבי גרינברג

אצ"ג כותב את המת החי בדגם התש"חי הנפוץ: מת חי אקטואלי, לאומי, אידאולוגי, המצדיק את קרבנו, ואף מוכן לשחזר את קורבנו, למען הכלל והמולדת.
כך לדומגה בדברי הבן המת בשיר "בזכות אם ובנה וירושלים" (1948):
"...נאום פי המכוסה
רגבים וכפים. אין אני את דעתי משנה.
היטבתי עשה, כי הלכתי עם כל הנערים
לקרב עם אויב בהרים,
ולו קמתי מבור – וחיפשתי שנית את הגדוד,
לגאול בדמים את הר אבותיי השדוד".
בשיר זה מבקשת האם ללכת בעקבות בנה שנפל. רצונה בשיר נשלל, בפני ייצוג קליטת הגוף המת בתוך האם הסימבולית – ירושלים.
ייחוד מסוים במת החי האצ"גי הוא האפשרות לייצוגו בגוף ראשון יחיד. בדרך כלל דיבורם של המתים נמסר בלשון רבים, כמו ב"הנה מוטלות גופותינו" של גורי. בכך דומה המת החי של אורי צבי לזה של אלתרמן.
ראו גם

אל מת
נתן אלתרמן
חיים גורי
אמיר גלבע
שמחת עניים
לקריאה נוספת

שם סופר, שם ספר, שם הוצאה, תאריך הוצאה
ויפט (אופניים)

אופני ויפט
ויפט (באנגלית: Whippet) הם אופניים אשר הוגדרו כאופני בטיחות (Safety bicycle) אשר תוכננו בלונדון על ידי C. M. Linley ויוצרו על ידי Linley and Briggs בין השנים 1885–1888.
שלדת הדגם נבנתה מצינור אליפסה כדי לספק מסגרת חזקה ונוקשה.
נתונים טכניים

קוטר הגלגל הקדמי גדול יותר מהגלגל האחורי (30-27 אינץ' (76.2-68.58 ס"מ)
מערכת ההילוכים הוגדרה כמערכת Derailleu‏ (Derailleur gears). אופני ויפט תוכננו עם שני יחסי הילוך
צמיג פנאומטי (Dunlop pneumatic tire)
בסיס גלגלים - 43.5 אינץ' (109.22 ס"מ)
משקל - 49 ליברות (22.05 ק"ג)
אופני בטיחות

אופני בטיחות הפכו לפופולריים בשנת 1880. הגלגל הקדמי והאחורי לא היו בהכרח באותו גודל.
הרוכב יכל להניח את רגליו על הקרקע בבטחה כאשר האופניים לא בתנועה.
הדוושות הפעילו את הגלגל האחורי, תוך שמירה על רגלי הרוכב בבטחה מהגלגל הקדמי .ב-1879  פותח מודל המשמש כונן שרשרת.
ראו גם

אופניים
לקריאה נוספת

אופני "ויפט" שנת 1888 (flashbackfab.com/1888-whippet-replica)
הערות שוליים

↑  "ויפט" No. 35. 'Whippet' safety bicycle". Grace's Guide. 2012. Retrieved 2015-01-04.
↑  ויפט - Herlihy, David V. (2004). Bicycle: History. Yale University Press. p. 246. ISBN 0-300-10418-9. "The popular Whippet incorporated a series of external springs suspending the entire frame."
↑  ויפט Wiebe E. Bijker (1997).
↑  "ויפט" - נתונים טכניים flashbackfab.com/other-vintage-antique-projects/the-whippet
↑  אופניים שיוצרו בתחילת המאה התשע עשרה (משנת 1818) אופיינו בצמיג לא פנאומטי
↑  אופני בטיחות Brown, Sheldon. "Sheldon Brown's Bicycle Glossary". Retrieved 26 September 2009
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ויפט (אופניים)".
ויפט

| --- | --- |

 ארץ מוצא:  הממלכה המאוחדתאנגליה
 קבוצה:  כלבי רוח
 תכונות
 משקל:  6.8-14 ק"ג
 גובה כתפיים:  זכר: 47-57 ס"מ נקבה: 44-55 ס"מ
 גובה:  47 ס״מ 
 תוחלת חיים:  12-14 שנים
 תיאור:  הפרווה קצרה, צפופה וחלקה. צבע הפרווה יכול להיות: שחור, כחול, מנומר, חום בהיר, אדום, צובל, שזוף, או לבן; לבן עם כתמי צבע שונה
 
וויפט (באנגלית: Whippet) הוא כלב ציד, הקטן במשפחת כלבי רוח. וויפט נחשב לאצן המהיר ביותר למרחקים קצרים מבין כלבי הרוח. במרוצת הזמן, הפך הגזע לאחד הגזעים המהירים ביותר בעולם. הוא מסוגל להגיע למהירות של 58 קמ"ש בתנאים אופטימאליים. מוצא הגזע באנגליה והשם וויפט מגיע מהמילה whip – שוט בעברית.
היסטוריה

הקטן מכלבי המירדף מופיע בציורים כבר בתחילת המאה ה-17 והיה ידוע אז בשם -Wappits. מקורו ככל הנראה בהכלאה של גרייהאונד קטן עם מנצ'סטר טרייר. ניתן למצוא כלבי ציד קטנים רבים במהלך ההיסטוריה, מהתקופה הרומית עד היום, אך השם וויפט נכנס למילון האנגלי רק בשנת 1610. בשל מהירותו הרבה ובשל גודלו (היחסית זעיר) הוא נחשב כסוס המרוצים של העניים. הוויפט שימש גם לציד ארנבות. במהלך המאה ה-18 הפך הגזע לפופולרי ביותר בקרב אוהבי מרוצי כלבים.
מאפייני הגזע

הגזע נראה שברירי מאוד, אך במהלך הריצה ניתן לראות עד כמה עוצמתי הכלב. הגזע נחשב בעיקרון כאחד הגזעים הבריאים ביותר, עם זאת הם סובלים מאוד מקור ולעיתים אף מעצמות רכות (באופן גנטי) וממחלות עיניים גנטיות. הוויפט נוצר כדי לצוד באמצעות חוש הראייה שלו, ויכול לעבור מרחק גדול מאוד בשטחים פתוחים במהירות רבה.
אופי ואילוף

הוויפט שקט ועדין. אף על פי שהוא אמור לרוץ כל היום, הוויפט נהנה מאוד ממנוחות ארוכות. הוויפט נחשב כגזע החכם ביותר מבין כלבי הרוח. יכולות הלמידה שלו נחשבות גבוהות, אך נדרשת תוכנית תרגול ארוכה כדי להטמיע את האילוף. הוויפט הוא כלב תצוגה אידיאלי, שאינו דורש הכנה מרובה. הוא בן לוויה נעים ונקי בבית, ובעל אופי נוח.
מתאים לחיי עיר (אם מקבל את הפעילות הגופנית הנכונה) וגם לכפר. בעלים אקטיביים, ילדים ובעלי חיים אחרים  - עדיף לא חיות קטנות.
לא מתאים לשמירה, הגנה, תקיפה, קשישים, ככלב חצר, בעלים לא אקטיביים.
גלריה

ציור משנת 1915 של מרוץ כלבי ויפט
ציור מהמאה ה-18 מאת האמן ז'אן בטיסט של כלבי הויפט של מלך צרפת לואי ה-15 עשר - מיסה וטורלו
ראו גם

כלבי רוח
מרוץ כלבים
החוג הישראלי לכלבי רוח
סטאוט
הר אדג'ל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  John Augustine Edgell 
 גובה:  1,675 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  69°26′00″S 68°16′00″W﻿ / ﻿69.4333°S 68.2667°W﻿ / -69.4333; -68.2667
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההר אדג'ל(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההר אדג'ל(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר אדג'ל(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר אדג'ל
 
הר אדג'ל (באנגלית: Mount Edgell) הוא הר גבוה, בחוף המערבי של חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם ממזרח לכף ג'רמי, המהווה את הצד המזרחי של הכניסה הצפונית למפרץ ג'ורג' השישי.
גובהו של ההר 1,675 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-2,500 בגובהו באנטארקטיקה.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

ההר התגלה על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908–1910 בפיקודו של ז'אן-בפטיסט שארקו.
שארקו ראה את ההר ממרחק גדול וחשב כי מדובר באי.
המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם חקרה את האזור בשנים 1936–1937 בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל, ולא מצאה במקום אי - אלא מצאה את חצי האי של כף ג'רמי, ואת הר אדג'ל שעליה.
היסטוריה > מקוה השם

שארקו, שחשב כי מדובר באי קרא לו "האי גורדון בנט" (בצרפתית: Ile Gordon Bennett), על שמו של ג'יימס גורדון בנט ג'וניור (.James Gordon Bennett, Jr) עורך עיתון הניו יורק הראלד, שהעניק סיוע כספי למשלחת.
המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, קראה להר בשמו הנוכחי, על שמו של סר ג'ון אוגוסטין אדג'ל (Sir John Augustine Edgell), ההידרוגרף של הצי הבריטי בין השנים 1932–1945.
לקריאה נוספת

• Leat, Philip T.; Scarrow, Jane H. 1994, , Antarctic Science, 6 (3). https://doi.org/10.1017/S0954102094000568
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, , P 204
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  הרי אנטארקטיקה לפי גובהם
חיבוק

"חיבוק", ציור מאת אליזבט ויז'ה-לה ברן, 1789
ילדה מחבקת את אביה החייל עם חזרתו הביתה
חיבוק הוא מחווה גופנית של אהבה, אהדה, קרבה או הערצה, שביטויה הוא כריכת הזרועות (או זרוע אחת) מסביב לגופו של הזולת והצמדת גוף אל גוף, פנים אל פנים, צד אל צד או פנים אל עורף.
החיבוק נהוג בדרך כלל בין אנשים קרובים: חוג המשפחה, חברים, ידידים ואהובים, ומטרתו הפגנת חום וחיבה כלפי האחר. כמו בלחיצת יד ובנשיקות על הלחי, ישנן חברות ותרבויות הנוהגות להתחבק בעיקר בשעת מפגש או בשעת פרידה. החיבוק הוא מעשה חשוב במיוחד בתהליך התפתחותם של ילדים קטנים, שרואים בחיבוק אישור לכך שהמחבק אוהב אותם ומאשר את קיומם[דרוש מקור].
בתנ"ך החיבוק מוזכר פעמים רבות בסוגים שונים של מפגשים. במפגש בין קרובי משפחה זרים שמעולם לא התראו, בין לבן הארמי ליעקב (ספר בראשית, פרק כ"ט, פסוק י"ג); בין שני אחים שלא נפגשו זמן רב, במפגש בין יעקב לעשו (ספר בראשית, פרק ל"ג, פסוק ד'); יעקב הקשיש מנשק ומחבק את נכדיו, מנשה ואפרים, כאשר יוסף מביאם לפניו (ספר בראשית, פרק מ"ח, פסוק י'). מקומו של החיבוק הארוטי לא נפקד והוא מוזכר בשיר השירים פעמיים: "שְׂמֹאלוֹ תַּחַת רֹאשִׁי וִימִינוֹ תְּחַבְּקֵנִי" (מגילת שיר השירים, פרק ב', פסוק ו'; פרק ח', פסוק ג').
ראו גם

נשיקה
לחיצת יד
כיף מרפק
חיבוק חינם
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531295905171  BNE: XX5807649  BnF: cb124330621 (data)  LCCN: sh85062802  NKC: ph207544
ועידת ארזורום

ארבע ההחלטות העיקריות של ועידת ארזורום
ועידת ארזורום (טורקית Erzurum Kongresi) הייתה ועידה של התנועה הלאומית הטורקית שהתכנסה בעיר ארזורום במזרח טורקיה בעקבות חוזר אמסיה מ-22 ביוני 1919, ואשר קיבלה ארבע החלטות עיקריות לניהולה של מלחמת העצמאות של טורקיה - המולדת היא אחת ואינה נתנת לחלוקה, האומה תהא חופשית מכל שלטון זר, יש להפעיל את מלוא כוחו של העם אגב אחדות, וכן כי לא ניתן יהיה לצפות לפיקוח או להגנה מצד אחרים.
בוועידה שהתכנסה החל ב-23 ביולי 1919 וננעלה ב-4 באוגוסט 1919, השתתפו נציגיהם של חמישה מחוזות במזרח טורקיה - ביטליס, ארזורום, סיוואס, טרבזון וואן - והיא נוהלה בידי מוסטפא כמאל ומוסה קזם קראבקיר (Musa Kâzım Karabekir), מפקד הצבא המזרחי העות'מאני לקראת סופה של מלחמת העולם הראשונה. הוועידה שימשה כוועידה מכינה לקראת ועידת סיוואס שהתכנסה כחודש לאחר מכן.
ראו גם

חוזר אמסיה
ועידת סיוואס
חיבוץ

מחבצה שולחנית מהולנד, הומצאה בשנת 1912
חיבוץ הוא תהליך שבו חלב גולמי או שמנת מעובדים לחמאה. בתהליך זה מטולטל החלב בחוזקה עד להפרדת השומנים מהנוזל. ככל הנראה, תהליך זה היה מוכר לאדם עוד מתקופות פרה-היסטוריות והוא אף מוזכר במקרא מספר פעמים.
התהליך

חלב ושמנת גולמיים מכילים זבדה, שהיא טיפות מיקרוסקופיות של שומן רווי המורחפות בנוזל בזכות ממברנות של פוספוליפידים וחלבונים המקיפות אותן. ממברנות אלו מאפשרות את המסת השומן בחלב ומונעות ממנו להיקוות לשכבה שומנית נפרדת. החמאה מיוצרת על ידי נענוע השמנת הגולמית עד קריעת הממברנות הפוספוליפדיות, כך ששומני השמנת מתאחדים ויוצרים שכבה נפרדת של זבדה. בימינו נעשה החיבוץ במחבצת סיבוב, אמצעי ממוכן, אשר מאפשר טלטול מבוקר של חומרי הגלם. שינויים קלים באופן ההכנה מובילים ליצירת חמאות בהרכבים שונים, בעיקר בשל שוני בהרכב הזבדה וכמותה במוצר הסופי. החמאה מכילה שומן בשלושה מופעים נפרדים: שומן חופשי, שומן גבישי וזבדה גולמית. במוצר הסופי, הבדלים בהרכבם ובריכוזם של שלושה מופעים אלו, גורמים למרקם שונה של החמאה. חמאות המכילות גבישי שומן רבים יותר קשות יותר מחמאות המולעטות בשומנים חופשיים.
במהלך תהליך החיבוץ נוצרים גרגרי חמאה זעירים הצפים על פני השכבה המימית של השמנת. הנוזל המימי נקרא חובצה, חלב-חמאה; החובצה, שהיא תוצר-לוואי של ייצור החמאה, משמשת כיום כחלב דל-שומן. בשלב הבא החובצה מופרדת מהחמאה על ידי שפיית המים מן הגרגרים או על ידי ייבושם בחימום. או-אז, הגרגרים "מעובדים": נלחצים ונילושים יחדו. בהכנה ידנית מסורתית, תהליך זה נעשה בעזרת לוחות-עץ המכונים מחבטי-חמאה. תהליך זה מצמק את החמאה למסה מוצקה ומפרק כיסים נסתרים של חובצה או מים לטיפות זערוריות.
החמאה המסחרית מכילה כ-80% שומן ו-15% מים; חמאה הנעשית בצורה מסורתית עשויה להכיל אף 65% שומן ו-30% מים. החמאה נעשית מעופשת כאשר מולקולות השומן מפורקות על ידי חיידקים לחומצות קרבוקסיליות ולקרבונילים, כגון חומצה בוטירית ודיאצטיל. צפיפות החמאה היא 0.911 גרם לסמ"ק (דומה לצפיפותו של קרח).
הערות שוליים

↑  חִבּוּץ במילון כלכלת הבית (תשל"ח), באתר האקדמיה ללשון העברית
מפעל מודרני להכנת חמאה
זנון מכתיון

ערך זה עוסק במייסד האסכולה הסטואית. אם התכוונתם למחבר הפרדוקסים על תנועה וזמן, בן המאה החמישית לפנה"ס, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  333 לפנה"ס כתיון, הממלכה האחמנית 
 נהרג:  264 לפנה"ס (בגיל 69 בערך) אתונה, אתונה העתיקה, מוקדון 
 זרם:  האסכולה הסטואית 
 תחומי עניין:  לוגיקה, פילוסופיה של המוסר 
 עיסוק:  פילוסוף, סופר 
 
זנון מכתיון (ביוונית: Ζήνων ὁ Κιτιεύς, נולד ב-333 לפנה"ס, מת ב-264 לפנה"ס) היה פילוסוף פיניקי־יווני, מייסד האסכולה הסטואית בפילוסופיה היוונית.
ביוגרפיה

זנון נולד ב־333 לפנה"ס בעיר כתיון שבקפריסין, שהתיישבו בה פיניקים רבים. זנון היה ממוצא מעורב פיניקי ויווני. אביו של זנון, מנסס, היה סוחר עשיר, וזנון הלך בדרכו ועסק במסחר עד שספינתו התנפצה לחופי אזור אטיקה שבמזרח יוון. הוא הגיע לאתונה חסר כל ב־314 לפנה"ס, ושם פגש את הפילוסוף קראטס מן האסכולה של הציניקנים. זנון למד בבית ספרו של קראטס באתונה, התאהב בפילוסופיה ואמר: "עשיתי מסע מוצלח כאשר ספינתי נטרפה בים".
זנון נתפס לדרך חייהם הפשוטה והנוקשה של הציניקנים. בספרו "הרפובליקה" הטיף לחיי שיתוף, ללא אמצעי תשלום, ללא רכוש, ללא נישואין, דת וחוקים. משהבין כי מרשם זה אינו מתאים לרובם של בני אדם, הוא עזב את בית ספרו של קראטס ועבר ללמוד אצל הפילוסוף קסנוקרטס מן האקדמיה האפלטונית, ואצל הפילוסוף סטילפון ממגארה.
ב-301 לפנה"ס ייסד זנון את בית ספרו באתונה. הוא היה רגיל לשוחח עם תלמידיו כשהוא מתהלך מתחת לאכסדרת עמודים (סטואה ביוונית), ומכאן השם "סטואית" שדבק באסכולה שלו. זנון קיבל לבית ספרו עניים ועשירים כאחד, אולם הוא הערים קשיים על קבלתם של צעירים, בחושבו כי רק מבוגרים מסוגלים להבין פילוסופיה. אנטיגונוס השני, מלך מקדוניה, השתתף בשיעוריו של זנון כאשר הזדמן לאתונה, הפך לידידו ולמעריצו של זנון, ביקש את עצתו והזמין אותו להתגורר בארמונו בעיר פלה שבמקדוניה. זנון הודה לאנטיגונוס על הצעתו הנדיבה אך נשאר באתונה ושלח למקדוניה אחד מתלמידיו. הוא לימד בסטואה שנים רבות וחי חיי צניעות בהתאם לתורתו. בין תלמידיו היו הרילוס מקרתגו, אריסטו מכיוס וקלאנתס שירש אותו כראש בית הספר.
זנון היה מושפע מהרקליטוס ואימץ לעצמו את מושג "האש האלוהית", שבה ראה את נפש האדם, את היקום כולו ואת החוק הנצחי של יצירה, הרס ויצירה מחודשת. הוא ייחס את מקורה של תורה זו לסוקרטס שעליו קרא בספרו של קסנופון "זכרונות". מכל כתביו של זנון לא שרד דבר. ממגוון ציטוטים שנשמרו עולה כי הוא האמין ב"חיים בהתאמה לטבע". זנון חשב שכל האירועים קורים "על פי הטבע" אז ההתאמה שצריך להשיג היא לרצות את מה שקורה. התאמה כזו אמורה גם לייצר שלוות נפש כי היא פותרת את המצוקות הנפשיות. כדוגמה להתאמה כזו מסופר על זנון שכשהבין שהוא הולך למות הוא רצה את זה.