רומן דיקטטורי
התפתחות הז'אנר > רומנים דיקטטורים קלאסים

העריץ באנדרס (Tirano Banderas) של רמון דל וואלייה - אינקלאן (1926). אף על פי שהרומן פורסם במדריד, ספרד, הוא הושפע מ"פקונדו" של רמון סארמיינטו, ויש הרואים בו את הרומן הדיקטטורי הראשון. הוא מספר את סיפור נפילתו של העריץ הדרום אמריקאי סאנטוס באנדרס, ששלט בעריצות ובאכזריות במחוז הבדיוני של סנטה פה דה טיירה פירמה, ושימר את כוחו באמצעות טרור ודיכוי. היצירה מתארת את ההתנהגות הרודנית ואת תחילתה של התנועה המהפכנית שבסופו של דבר תזרוק אותו מהשלטון.
אדוני הנשיא (El Señor Presidente), ספרו של חתן פרס נובל מגואטמלה, מיגל אנחל אסטוריאס. אף על פי שהרומן אינו משייך עצמו באופן מובהק לגואטמלה של תחילת המאה העשרים, אסטוריאס קיבל את השראתו מנשיאותו של מנואל אסטראדה קבררה (1898–1920) בשל הכותרת המאפיינת אותו. הרומן חוקר את טבעה של דיקטטורה פוליטית ואת השפעתה על החברה, והוא מהווה רומן פוליטי גלוי שבו אסטוריאס מוקיע את הדיקטטורים של אמריקה הלטינית. מעצם הותרת המקום והזמן מעורפלים, הרומן של אסטוריאס מייצג שינוי מהנארטיבים הקודמים שעד לאותו רגע נשפטו על פי האופן בו שיקפו נאמנה את המציאות. השימוש הייחודי שעושה אסטוריאס בספורי חלום, באונומטופיאה, בדימויים וחזרתיות, בשילוב עם מבנה לא רציף המורכב משינויים פתאומיים של סגנון ונקודת מבט, שנבעו מהשפעות סוריאליטיות. יתרה מכך, הוא עושה שימוש בטכניקות ספרותיות שיוכרו בהמשך כריאליזם קסום. "אדוני הנשיא" השפיע על דור של סופרים לטינו-אמריקאים, והפך לדוגמה מוקדמת של "רומן חדש" ומבשר הבום הלטינו-אמריקאי.
בורונדון בורונדה הגדול מת (El gran Burundún Burundá ha muerto) של חורחה זלמאה (1951). לפי המבקרת קיפה אוגלדה רומן זה "מייצג נקודת אמצע חשובה בהתפתחות הרומן הדיקטטורי". פטר נייסה מדגיש את "חשיבותו התרבותית והפוליטית והשפעתו המתמשכת על הנארטיב הדיקטטורי" באופן כללי, המבקר מרטין מתאר את הרומן כ"יצירה ספרותית קולומביאנית קצרה ראויה לציון" שלמראית עין מכילה "את הזרעים של סגנונו הבוגר יותר של גארסיה מארקס". הרומן מתאר את "עלייתו לשלטון של הדיקטטור (הבדיוני) בורונדון בורונדה, אירועים נבחרים מתקופת שלטונו, ואת הלווייתו." במהלך ההלוויה מתברר כי גופתו של הדיקטטור נעלמה, והוחלפה או שינתה צורתה ל"תוכי גדול, תוכי עתיר ממדים, תוכי עצום, נפוח ותפוח ועטוף במסמכים, כתבי עת, מכתבים מחוץ לארץ, עיתונים, דוחות, יומנים תיעודים, לוחות שנה, ומסמכים רשמיים."
הרומן של אנריקה לאפורקדה, חגיגת המלך אחאב (La Fiesta del rey Acab, 1959) מציג את הדיקטטור הבדיוני סזאר אלחנדרו קריליו אקאב, ופותח במה שקלוד הולט מתאר "הערה משעשעת באופן אירוני" המצהירה כבר בהקדמה כי מדובר ב"יצירת בדיה גרידא. ..." אכן, אין מי שאינו מודע לכך שלא האו"ם, ולא ארגון מדינות אמריקה, מתירים את המשך קיומם של משטרים כמו זה המשמש תואנה לרומן זה." כפי שהולט מציין "הסטירה החדה והשנונה של לאפורקדה, מופנית ככל הנראה כלפי משטרו של טרוחיליו ודומיו."
הרומן לטובת המדינה (El recurso del método, 1974) של אלחו קרפנטייר מביא סינתזה של מספר דמויות היסטוריות לטינו-אמריקאיות, ובאופן בולט של חרארדו מצ'אדו, הדיקטטור של קובה. דמות בדיונית זו בניסיונה להיות מעודנת, מבלה מחצית מחייה באירופה, ואולי מזכירה בכך את הדיכוטומיה של סרמיינטו בין תרבות וברבריות. הרומן הוא טרגי-קומי באופיו, וזהו הרומן היחיד של קרפנטייר ששילב אלמנטים של טרגדיה וקומדיה גם יחד.
אני, העליון (Yo, el Supremo, 1974) של אוגוסטו רואה באסטוס מביא תיאור בדיוני של הדיקטטור הפרגוואי, בן המאה ה-19 חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה. עם זאת הרומן מהווה גם תיעוד היסטורי הכולל דיווחים מפי אנשים שהכירו את האיש. תיאורו של העריץ הלטינו-אמריקאי, כפי שמביא אותו רואה באסטוס, נבדל מקודמיו "לא רק בכמות הפרטים המופלאים עליו, אלא גם ביכולתו המופלאה להיראות ברגע אחד אדם, וברגע אחר כהתגלמות של אלמנטים סותרים שלא חוברים בדרך כלל לדמותו של אדם יחיד, קל וחומר עריץ עוצמתי כפי שהוא". כותרת הרומן נגזרה מכך שדר' פרנסיה התייחס אל עצמו כ"עליון". תוך שימוש בטכניקות כתיבה לא-מסורתיות מורכב הרומן משיחות נפרדות עם סגנונות ייחודיים משלהם, כשהתיחום ביניהם מטושטש לעיתים קרובות. המבקר ג'רלד מרטין טוען כי "הרומן 'אני, העליון' זכה לתהילה ותשבחות מיידיות יותר מכל רומן אחר מאז "מאה שנים של בדידות", ומבקרים מסוימים אף סברו שתהילתו עולה על זו של הצלחת יצירתו המצוינת של גארסיה מארקס,"
סתיו של פטריארך (El otoño del patriarca, 1975) של גבריאל גארסיה מארקס מתאר את חייו של דיקטטור נצחי, "אל מאצ'ו", דמות בדיונית שחיה מעל 200 שנה. הספר מחולק לשישה חלקים, שכל אחד מהם מספר מחדש את אותו סיפור על הכוח האינסופי שבידי הרודן הארכיטיפי הקריבי. מארקס ביסס את הדיקטטור הבדיוני שלו על מגוון אוטוקרטים מהחיים האמיתיים, כולל גוסטבו רוחאס פיניליה הקולומביאני, חנרליסימו פרנסיסקו פרנקו מספרד (הרומן נכתב בברצלונה), וחואן ויסנטה גומס מוונצואלה. אחת מדמויות המפתח של הרומן היא הגנרל האינדיאני סאטורנו סנטוס, שמתמסר ל"שירות בלתי נתפס לפטריארך". ברומן זה מציע גארסיה מארקס סתירה מעניינת, לפיה: "האבות של אמריקה הלטינית חייבים את תמיכתם הלבבית ביותר דווקא לקורבנותיהם הוותיקים ביותר; כי לא ניתן להעלות על הדעת את המהפכה באמריקה ללא האינדיאנים." המחשת חשיבותם של האינדיאנים באמריקה הלטינית היא זהירה ביותר בהתחשב בכך שמולדתו של גרסיה מארקס, קולומביה, מובחנת כמי שבפועל אינה מכירה בזכותיותיהם של האוכלוסיות האינדיאניות החיים בקרבה.
זנב הלטאה (Cola de lagartija, 1983) מאת לואיזה ואלנזואלה (Luisa Valenzuela) מתרחש בארגנטינה של שנת 1973, עם חזרתו לשלטון של חואן פרון, שהושפע עמוקות ממי שהיה שר הרווחה בממשלתו חוסה לופז רגה José López) (Rega המרושע. השפעתו של זה האחרון הייתה כה רבה, עד כי נחשב למושך בחוטי הנשיאות בפועל. הרומן עוסק ספציפית באופי היחסים בין גברים ונשים במהלך משטר הדיכוי הצבאי של אותה תקופה. כותרת הרומן מתייחסת למכשיר עינויים שהומצא באזור הקונוס הדרומי (המרחב הכולל את ארגנטינה, צ'ילה ואורוגוואי) ושבו נעשה שימוש נרחב.
הרומן של פרון (La novela de Perón, 1985), פרי עטו של תומאס אלוי מרטינס משתמש בתערובת של עובדות, ספרות ומסמכים היסטוריים כדי לספר מחדש את סיפור חייו של חואן דומינגו פרון, "וממחיז את היריבויות בשורות הפרוניזם". זה איפשר למחבר לבנות דיוקן אינטימי של פרון תחת אשר דיוקן היסטורי. ניתן לקשר בין מתודה זו של ניתוח פרון, המתעמקת בהיסטוריה המוקדמת שלו ובבית גידולו המשפחתי, ומפתחת תאוריה באשר למוטיבציה שלו למעשיו בהמשך חייו, לניתוחים דומים של סרמיינטו ברומן "פקונדו".
אין לגנרל מי שיכתוב עליו (El general en su laberinto, 1989) של גבריאל גארסיה מארקס, הוא תיאור בדיוני של הימים האחרונים בחייו של סימון בוליבר. בוליבר, המכונה גם המשחרר הגדול (Liberator), שחרר מהשלטון הספרדי את השטח שיהפוך לאחר מכן לוונצואלה, בוליביה, קולומביה, פרו ואקוודור. עם זאת, ברומן המדובר, דמותו של המשחרר הגדול אינה מצטיירת כאותו גיבור מפואר שהיסטוריה המסורתית הציגה; תחת זאת מתאר גארסיה מארקס גיבור פתטי, גבר שהזדקן בטרם עת, חולה גופנית ומותש נפשית.
חגיגת התיש (La fiesta del chivo, 2000) של מריו וארגס יוסה, מספר ב"פירוט מחריד ובעוצמה דרמטית" על ימיו האחרונים של הרודן והדיקטטור רפאל טרוחיו מהרפובליקה הדומיניקנית, כשהוא זועם ורותח על כי שלמרות היותו בעל ברית ותיק של ארצות הברית על רקע עמדתו האנטי-קומוניסטית, מתנער ממנו הממשל האמריקאי ונסוג מהגיבוי שהעניק לו כשמתגלות הפרות זכויות האדם הנרחבות שהוא מבצע.. הרומן פותח ומסיים בסיפור של אורניה, תוך מסגור יעיל של הנרטיב במונחים של זיכרון והבנת העבר ומורשת ההווה.