stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בסי קולמן
קריירת טיסה

בשנות העשרים של המאה ה-20 התגוררה קולמן באורלנדו אצל כומר ואשתו שלקחו אותה תחת חסותם והתייחסו אליה כבתם. היא החלה לעבוד בחנות יופי על מנת להרוויח כסף כדי לרכוש מטוס משלה. היא רצתה להיות טייסת אזרחית ולהשתלב בטיסות מסחריות, אולם הייתה צעירה מדי לשם כך, והבינה כי תחילה עליה להיות טייסת פעלולים בירידים. כדי להצליח בתחום זה, היה עליה להשלים קורסים נוספים ולצבור ניסיון. היא חזרה לשיקגו אך לא מצאה שם אף אחד שהסכים ללמד אותה, ולכן בשנת 1922 שבה לצרפת בה השלימה קורסים מתקדמים במשך חודשיים. לאחר מכן נסעה להולנד כדי לפגוש את אנתוני פוקר (Anthony Fokker), ממעצבי המטוסים הבולטים של אותה התקופה, ולאחר מכן נסעה לגרמניה לאימונים נוספים בתאגיד פוקר. היא שבה לארצות הברית עם הניסיון והביטחון הדרושים על מנת לפצוח בקריירת אווירובטיקה.
קולמן החלה להופיע כטייסת פעלולים ונודעה בשם 'המלכה בס'. את טיסת הראווה הראשונה שלה ביצעה ב-3 בספטמבר 1922, במסגרת טקס הוקרה לחיילי גדוד חי"ר 369 (גדוד שהורכב בעיקר מחיילים אפרו-אמריקאים) (אנ') על שירותם במלחמת העולם הראשונה. הטקס נערך בשדה תעופה שבלונג איילנד בחסות אבוט. טקס זה ביסס את מעמדה של קולמן כאחת הטייסות הטובות בעולם. לאחר מספר שבועות הוזמנה לשיקגו לטיסת ראווה נוספת בה הציגה פעלולים הכוללים תמרונים נועזים (לופים, שמיניות וצלילות עמוקות אל עבר הקרקע) – כל זאת מול קהל נרגש, ובכך צברה מוניטין כטייסת מנוסה ורבת כישורים שלא נרתעת מפעלול מסובך. במשך חמש שנים היא הוזמנה לאירועים חשובים, כלי התקשורת ראיינו אותה באופן תדיר והיא זכתה להערצה מצד שחורים ולבנים כאחד. ב-22 בפברואר 1923 שברה רגל ושלוש צלעות כאשר המטוס שלה התרסק בלוס אנג'לס. למרות ההצלחה הרבה לה זכתה, טיסות הראווה (Air show) והערצת הקהל היוו רק חלק מחלומה והיא רצתה לפתוח בית ספר לתעופה לצעירים ולצעירות שחורים.
התקופה הגזענית בה קולמן פעלה השפיעה על ההזדמנויות שלה. בעוד טייסות לבנות כמו אמיליה ארהארט קיבלו קמפיינים פרסומיים ונהנו מחסויות, קולמן לא זכתה להצעות כאלו. בנוסף, טייסות לבנות היו מקורבות לקהילת התעופה והצליחו באמצעותם הקשרים הללו לזכות בעבודות ובהזדמנויות עסקיות שונות. לא פעם נאלצה קולמן לבטל את השתתפותה במופע רק משום שלא הצליחה לשאול או לשכור מטוס מבעליו.
בהמשך דרכה קיבלה קולמן הצעה לשחק בסרט באורך מלא שנקרא 'Shadow and Sunshine'. היא הסכימה להצעה בתקווה שהחשיפה הפומבית תעזור לה לקדם את הקריירה שלה ולפתוח בית ספר לתעופה, אולם לאחר שקראה את התסריט וגילתה כי באחת הסצנות היא אמורה להופיע בבגדים מרופטים, עם מקל הליכה ועם תיק על גבה – היא סירבה להשתתף בסרט. דוריס ריץ' כתבה כי לקולמן לא הייתה שום כוונה לגלם את התפקיד הסטריאוטיפי של האדם השחור כפי שהוא נראה לאדם הלבן.
מותה

ב-30 באפריל 1926, בהיותה בת 34, שהתה קולמן בג'קסונוויל, פלורידה, ארצות הברית. היא רכשה מטוס Curtiss JN-4 בדאלאס. ויליאם וילס, המכונאי ואיש יחסי הציבור שלה, הטיס את המטוס מדאלאס לג'קסונוויל, אולם נאלץ בדרך לבצע שתי נחיתות חירום עקב תקלות במטוס. חבריה ובני משפחתה של קולמן חששו שהמטוס אינו בטיחותי והפצירו בקולמן להימנע מלטוס בו. חרף הפצרותיהם, יצאה קולמן לטיסת תרגול, בה ישב וילס מאחורי ההגה. מטרת הטיסה הייתה לבחון פעלול צניחה, שקולמן רצתה לבצע בטיסות ראווה. במהלך הטיסה לא הייתה חגורה קולמן בחגורת בטיחות, על מנת שתוכל לאתר מקום מתאים לצניחה. כ-10 דקות לאחר תחילת הטיסה, החל המטוס לצלול. קולמן הבלתי-חגורה נפלה מהמטוס מגובה של 610 מטר, ונהרגה מיד עם פגיעתה בקרקע. וילס איבד את השליטה במטוס, ונהרג גם הוא לכשהתרסק. אלפי בני אדם הגיעו לטקס האשכבה של קולמן, ועמדו בתור כדי לחלוף מול ארונה שבכנסייה.
עקב מותה בטרם עת, לא הגשימה קולמן את חלומה לפתוח בית ספר לתעופה, אולם הישגיה החלוציים היוו מקור השראה וגאווה לדורות של גברים ונשים אפרו-אמריקאים. ויליאם פוואל (William J. Powell) כתב עליה בשנת 1934: "בזכות בסי קולמן, התגברנו על חסמים גרועים יותר מחסמים גזעיים – התגברנו על החסמים בתוכנו, והעזנו לחלום".
ג'יימס בנינג (James Banning), הטייס האפרו-אמריקאי הראשון שקיבל רישיון טיס ממחלקת המסחר של ארצות הברית, ציין את קולמן כמקור השראה עבורו.
ידעתי שאין לנו טייסים, לא גברים ולא נשים, וידעתי שהגזע שלנו צריך ייצוג בתחום חשוב זה, ולכן חשבתי שזו חובתי לסכן את חיי, ללמוד תעופה ולעודד גברים ונשים מהגזע שלנו להטיס מטוסים.
אותות הוקרה וכבוד

בשנת 1929 ויליאם פוואל הקים את מועדון התעופה על שם בסי קולמן
בשנת 1995 שירות הדואר של ארצות הברית הנפיק בול לזכרה
מיי ג'מיסון, האסטרונאוטית האפרו-אמריקאית הראשונה, לקחה את תמונתה של בסי קולמן למסעה בחלל
בשנת 1995 נבחרה לחברה ב"היכל התהילה של הארגון הבינלאומי לנשים בתעופה" (אנ')
בשנת 2006 נבחרה לחברה בהיכל התהילה הלאומי לתעופה (אנ')
המגזין Flying (אנ') דרג את קולמן במקום ה-14 ברשימת "51 גיבורי התעופה"
נקראו על שמה ספרייה ציבורית בשיקגו ובית ספר בטקסס
כבישים הנקראים על שמה מצויים בנמל התעופה שיקגו או'הייר; בנמל התעופה הבינלאומי של אוקלנד (אנ'); בנמל התעופה הבינלאומי טמפה (אנ'); בנמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט
שלט כבוד לזכרה מטעם מרכז התרבות של שיקגו (אנ') הוצב בפתח ביתה
מטס הצדעה, שהוטס על ידי טייסים שחורים, פיזר זרי פרחים מעל מקום קבורתה שבבית הקברות לינקולן (אנ')
במרץ 2016, כיכר המובילה לנמל התעופה ניס קוט ד'אזור נקראה על שמה
נקראו על שמה "שדרות בסי קולמן" בוואקסהאצ'י שבטקסס
מתחם בנמל התעופה הבינלאומי גארי-שיקגו (אנ') נקרא על שמה
מספר פרסי מלגות, המוענקים לבוגרי תיכון השואפים ללמוד טיס – נקראים על שמה
בשנת 2012, שלט זיכרון מברונזה, הכולל את תחריט פניה של קולמן, הוצב בכניסה לבית ספר הסמוך למקום בו נהרגה
דמותה של קולמן הופיעה בסדרת האנימציה 'Doc McStuffins'
ב-26 בינואר 2017 הופיע שרבוט גוגל לציון יום הולדתה ה-125 של קולמן
ראו גם

מיי ג'מיסון – האסטרונאוטית האפרו-אמריקאית הראשונה.
ת'וריא א-שאווי – האישה המרוקאית הראשונה שקיבלה רישיון טיס.
ריימונד דה לרוש – האישה הראשונה בעולם שקיבלה רישיון טיס.
וילה בראון (Willa Brown) – האפרו-אמריקאית הראשונה שקיבלה את רישיון הטיס שלה בארצות הברית.
לקריאה נוספת

Doris L. Rich (1993), Queen Bess: Daredevil Aviator
Nikki Grimes (2002), Talkin' About Bessie: The Story of Aviator Elizabeth Coleman (Coretta Scott King Author Honor Books)
Philip S. Hart (1996), Flying Free: America's First Black Aviators
הערות שוליים

↑  Kim Creasman, Black Birds in the Sky: The Legacies of Bessie Coleman and Dr. Mae Jemison, The Journal of Negro History, 1997
1 2  Bessie Coleman’s 125th Birthday, באתר שרבוטי גוגל
↑  Doc McStuffins - Itty Bitty Bess - Disney Junior UK
↑  Dennis K. Johnson, WILLA BROWN'S FIGHT FOR INCLUSION, aopa.org, February 10, 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13746670w (data)  GND: 119156695  ISNI: 0000 0000 4405 9558  LCCN: no91021597  SNAC: w6sr9pjd  SUDOC: 125338252  VIAF: 50029478   WorldCat (עם VIAF): 50029478 
קולמן ב-1922
שרבוט גוגל לציון יום הולדתה ה-125 של בסי קולמן – 26 בינואר 2017.
ג'ון באלנס

ג'ון באלנס (באנגלית: John Ballance; ‏ 27 במרץ 1839 – 27 באפריל 1893) היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-14 במהלך ראשית העשור האחרון של המאה ה-19 ומייסד המפלגה הליברלית של ניו זילנד, המפלגה הפוליטית המאורגנת הראשונה בניו זילנד.
ראשית חייו

ג'ון באלנס נולד בכפר גלנאבי שבמחוז אנטרים שבצפון אירלנד, כבנם של סמואל באלנס, חוואי ושל מארי מקניס. לאחר סיום לימודיו בבית הספר הוא התקבל להיות שוליה של סוחר כלי מתכת בבלפסט. מאוחר יותר הוא היה לפקיד בבית מסחר סיטונאי לברזל בברמינגהאם, שם הוא נשא לאישה את פני טיילור. באלנס גילה עניין רב בספרות, והוא בילה זמן רב בקריאת ספרים. הוא התעניין בפוליטיקה, בעיקר בהשפעת הוריו. אביו היה פעיל בחוגים השמרניים, בעוד שאמו הייתה ליברלית וממנה הוא קיבל את הרעיונות שמאוחר יותר הוא קידם. בהיותו עד למהומות על רקע דתי בבלפסט, הוא נעשה מחויב להשקפת עולם חילונית.
ב-1866 היגרו ג'ון ופאני באלנס לניו זילנד, מתוך כוונה לפתוח עסק לתכשיטים. יחד עם זאת, לאחר שהתיישב בוונגנאווי, הוא ניצל את ההזדמנות לייסד עיתון, The Wanganui Herald. הוא היה עורכו של העיתון ועד למותו הוא היה בעליו העיקריים. במהלך הלחימה נגד הצ'יף המאורי, טיטוקווארו ב-1867, היה באלנס מעורב בהקמתו של כוח פרשים מתנדב. מאוחר יותר הוא מתח ביקורת מעל דפי עיתונו על אופן ניהול הלחימה.
בעקבות המערכה הצבאית הזו, עלה מעמדו של באלנס בוונגנאווי. הוא זכה לכבוד על הדרך בה ניהל את עיתונו, במיוחד בשל גישתו ההחלטית והישירה. הוא נעשה מעורב בענייני העיר והקים מספר חברות ואגודות. בין השאר הוא הקים את מועדון השח מט המקומי והיה שחקן מיומן. ב-1868 מתה אשתו פאני ממחלה בהיותה בת 24. שנתיים מאוחר יותר הוא נשא לאישה את אלן אנדרסון, בתו של אדריכל מולינגטון.
חבר הפרלמנט

ב-1875 נבחר באלנס בבחירות ביניים כחבר הפרלמנט של ניו זילנד. מסע הבחירות שלו התמקד בשני נושאים: ביטול המחוזות והנהגתו של חינוך חינם. ב-1877 הוא היה לשר בממשלתו של ג'ורג' גריי, מושל ניו זילנד לשעבר ואז ראש הממשלה. מדיניותו של גריי לא עמדה עין בעין עם זו של באלנס, אך באלנס האמין שהוא יוכל להגשים כמה משאיפותיו. הוא מונה להיות שר המכס, שר החינוך ומאוחר יותר שר האוצר. שיתוף הפעולה שלו עם גריי הסתיים בעקבות ויכוח כואב וידוע לשמצה של השניים. באלנס סבר שגריי הוא שתלטן וסמכותני יתר על המידה.
ב-1881 הוא הפסיד בבחירות על חודן של ארבע קולות. שבעה מתומכיו החמיצו את שעת ההצבעה בשל העובדה שהמרכבה בה נסעו נתקעה בדרך. ב-1884 הוא שב לפרלמנט. באותה שנה הוא מונה להיות שר בממשלתו של רוברט סטאוט, שהיה ליברל כמוהו. הוא מונה להיות שר הקרקעות וההגירה, שר ההגנה ושר לענייני המאורים. בתפקידו כשר הקרקעות הוא עודד התיישבות אינטנסיבית באזורים כפריים, מתוך אמונה שפיתוח החקלאות תקדם את עצמאותה הכלכלית של ניו זילנד. שיטתו כללה החכרת קרקעות על ידי הכתר והלוואת כספים למתיישבים לצורך בניית בתים ועיבוד הקרקע והיא נחלה הצלחה. למרות רצונו להגדיל את היקף ההתיישבות, הוא תמך בזכויות הקרקע של המאורים בניגוד לפוליטיקאים רבים בני זמנו שגרסו שרכישת הקרקעות המאוריות חיונית להמשך פיתוח ההתיישבות. הוא צמצם את היקף הנוכחות הצבאית באזורים בהם הייתה מתיחות עם המאורים וניסה לרכוש ידע בשפה ובתרבות המאורית. ב-1887 איבדה ממשלת סטאוט את השלטון לאחר הפסד בבחירות, אך באלנס המשיך לזכות לאהדה ציבורית. מצבו הבריאותי מנע ממנו את המשך פעילותו הפוליטית באופן מלא, אך בעקבות החלמתו ביולי 1889, הוא נבחר להיות מנהיג האופוזיציה הראשון של ניו זילנד.
ראש ממשלת ניו זילנד

ב-1890 הוביל באלנס קואליציה צרה של פוליטיקאים ליברלים לניצחון בבחירות הכלליות. הארי אטקינסון, ראש הממשלה שהובס על ידי סטאוט, אולץ להתפטר, אך לא לפני שהכניס רבים מתומכיו כחברים במועצה המחוקקת (הבית העליון שהיה קיים אז בפרלמנט של ניו זילנד). הייתה זו בעיה קשה לממשלתו של באלנס, אך הוא הצליח להתגבר עליה, בין השאר על ידי קיצור תקופת הכהונה במועצה המחוקקת לשבע שנים, במקום כהונה לכל החיים. מאבקו המוצלח מול המושל על רקע השינויים במועצה המחוקקת, סייעו להגדיר את מערכת היחסים בין ראש הממשלה הנבחר לבין המושל הממונה, לרוב לטובתו של ראש הממשלה.
באלנס היה מעורב באופן פעיל במהלך להנהגת זכות בחירה לנשים, בכך שהוא הכריז בפרלמנט על אמונתו בשוויון בין המינים. הייתה זו מטרה שאת האמונה בה הוא ירש בין השאר מעמיתו בממשלת סטאוט, ג'וליוס ווגל. באלנס גם היה אחראי להנהגתם ב-1891 של מיסי קרקעות והכנסה פרוגרסיביים. הוא זכה לתשבחות על טיפולו בכלכלת ניו זילנד שהתפתחה באופן משמעותו במהלך תקופת כהונתו כראש הממשלה.
כמנהיג האגף הליברלי של הפרלמנט, הצליח באלנס לקבץ סביבו את חבריו ולהקים את המפלגה הליברלית, המפלגה הפוליטית הראשונה של ניו זילנד, מתוך כוונה ליישם את הרעיונות הליברליים של סטאוט, ווגל ובאלנס עצמו. ארבעת ראשי הממשלה הבאים של ניו זילנד היו חברי המפלגה, למרות שכמה מהם, כמו ריצ'רד סדון, לא הלכו בעקבות האידיאלים שבאלנס ניסה לבסס.
מותו

ב-1893 בשיא הצלחתו והאהדה הציבורית שלו, מת ג'ון באלנס בוולינגטון עקב מחלת פנימית שלקה בה לאחר ניתוח. הסברה הייתה שהוא רצה בסטאוט כיורשו, אך המהלך המהיר של מחלתו מנעה אותו מלהבטיח זאת וסדון ירש אותו בתפקידו.
בית החולים ג'ונס הופקינס

| --- | --- |

 על שם:  ג'ונס הופקינס 
 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  7 במאי 1889 
 שירותים
 מיטות:  1,059 
 אתר רשמי
 גאוגרפיה
 כתובת:  1800 Orleans St, Baltimore, MD 21287-0010 
 מיקום:  בולטימור, ארצות הברית
 קואורדינטות:  39°17′51″N 76°35′33″W﻿ / ﻿39.2974°N 76.5924°W﻿ / 39.2974; -76.5924
 he
 
בית החולים ג'ונס הופקינס (באנגלית: Johns Hopkins Hospital) הוא בית חולים לימודי ומחקרי העוסק במחקר רפואי של בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור, מרילנד, ארצות הברית. בית החולים נוסד בשנת 1889. בית החולים ג'ונס הופקינס ובית הספר לרפואה שלו נחשבים למוסדות המייסדים של הרפואה האמריקאית המודרנית ומקום הולדתן של מסורות רפואיות מפורסמות רבות, כולל ביקורי רופאים, מתמחים וצוותי בית. בבית החולים נוסדו מספר התמחויות רפואיות, כולל נוירוכירורגיה על ידי הארווי קושינג ווולטר דנדי, ניתוחי לב על ידי אלפרד בלאלוק, ופסיכיאטריה של ילדים על ידי ליאו קנר. מרכז הילדים ג'ונס הופקינס המיועד עבור תינוקות, ילדים, בני נוער ומבוגרים צעירים בגילאי 0–21, צמוד לבית החולים.
בית החולים ג'ונס הופקינס נחשב לאחד מבתי החולים והמוסדות הרפואיים הגדולים בעולם. במשך 21 שנים רצופות מ-1991 עד 2020, הוא דורג כבית החולים הטוב ביותר בארצות הברית על ידי US News & World Report. בשנת 2021, בית החולים ציין 32 שנים רצופות של מיקומו בחמשת בתי החולים המובילים במדינה.
הקמת בית החולים ב-1889 התאפשרה בעקבות עזבון פילנתרופי של למעלה מ-7 מיליון דולר על ידי הסוחר העירוני, הבנקאי, איש הכספים, המנהיג האזרחי והנדבן ג'ונס הופקינס, שהיה בזמנו העזבון הגדול ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
היסטוריה > הקמה

ג'ונס הופקינס (1795–1873) (אנ'), היה סוחר ובנקאי מבולטימור, אשר הותיר אחריו נכסים בשווי של כ-7 מיליון דולר (השווים לכ-173.84 מיליון דולר בשנת 2022) כאשר נפטר ב-24 בדצמבר 1873 בגיל 78. בצוואתו ביקש להשתמש בהונו על מנת לייסד שני מוסדות שיישאו את שמו:" אוניברסיטת ג'ונס הופקינס" ו"בית החולים ג'ונס הופקינס". באותה תקופה, היה עזבונו של הופקינס העזבון הפילנתרופי הגדול ביותר בהיסטוריה של האומה.
לקראת סוף חייו, הופקינס בחר ב-12 תושבי בולטימור בולטים כנאמנים לפרויקט. שנה לפני מותו, הוא שלח לכל אחד מהם מכתב ובו אמר להם שהוא נותן "13 דונם של אדמה, הממוקמת בעיר בולטימור, ותחומה ברחובות ברודוויי, וולף, מונומנט וג'פרסון שעליהם אני רוצה שיקום בית חולים." הוא ייחל לבית חולים ש"בבנייה ובארגון יעלה על כל מוסד אחר בעל אופי דומה בארץ זו או באירופה" והורה לנאמנים "לדאוג לשירות בית החולים, הרופאים והמנתחים מהגבוהים ביותר, גם מבחינת אופי וגם מבחינת מיומנות."
היסטוריה > המאה ה-19

התוכניות הראשוניות לבית החולים נוסחו על ידי המנתח ג'ון שו בילינגס, והארכיטקטורה תוכננה על ידי ג'ון רודולף נירנסי והושלמה על ידי אדוארד קלארק קאבוט מחברת בוסטון קאבוט וצ'נדלר, בסגנון המלכה אן. כאשר הושלם בשנת 1889 בעלות של 2,050,000 דולר (50.8 מיליון דולר בשנת 2022), כלל בית החולים את מה שהיה אז הציוד העדכני ביותר בתחום חימום ואוורור על מנת למנוע התפשטות מחלות.
הנאמנים קיבלו את שירותיהם של ארבעה רופאים מצטיינים, המכונים "ארבעת הגדולים", כדי לשמש כצוות המייסד של בית החולים עם פתיחתו ב-7 במאי 1889. ארבעת הגדולים היו:
הפתולוג ויליאם הנרי וולץ'
המנתח ויליאם סטיוארט הלסטד
הרופא הפנימי ויליאם אוסלר
הגינקולוג הווארד אטווד קלי
אוסלר, ראש מחלקת רפואה הראשון, הוא זה שהגה את רעיון ההתמחות, שבו רופאים שסיימו לאחרונה את לימודיהם מקבלים הכשרה מתקדמת בהתמחותם תוך טיפול בחולים תחת פיקוח. אז, כמו עכשיו, המתמחים היוו את רוב הצוות הרפואי של בית החולים. הוא גם יזם את הרעיון להביא סטודנטים לרפואה לטיפול בפועל בחולים בתחילת הכשרתם. תרומתו של אוסלר לחינוך מעשי באה לידי ביטוי ביצירת "ביקורי רופאים (rounds)" הפרקטיקה של רופאים מובילים שדיברו על המקרים הקשים ביותר מול סטודנטים לרפואה שנאספו, לטובת החולים והסטודנטים.
האלסטד, המנהל הראשון של המחלקה לכירורגיה, קבע הישגים רפואיים וכירורגיים רבים אחרים בג'ונס הופקינס, כולל עקרונות כירורגיים מודרניים של שליטה בדימום, דיסקציה אנטומית מדויקת, סטריליות מוחלטת וכריתת שד רדיקלית ראשונה לסרטן השד (לפני זמנו, אבחנה כזו הייתה גזר דין מוות). הישגיו האחרים כללו את הכנסת הכפפה הניתוחית והתקדמות בניתוחי בלוטת התריס, דרכי המרה, בקע, מפרצת בטנית ומפרצת עורקים. האלסטד גם הקים את תוכנית ההכשרה הרשמית הראשונה של התמחות כירורגית בארצות הברית.
לקלי מיוחס ביסוס רפואת נשים כמומחיות רפואית אמיתית. הוא יצר גישות כירורגיות חדשות למחלות נשים והמציא מכשירים רפואיים רבים, כולל ציסטוסקופ שתן. הוא היה מהראשונים שהשתמשו ברדיום לטיפול בסרטן.
וולץ' היה אחראי להכשרת רבים מהרופאים המצטיינים של אותה תקופה כמו וולטר ריד. הוא גם ייסד בהופקינס את בית הספר הראשון לבריאות הציבור במדינה, הידוע כיום כבית הספר לבריאות הציבור של ג'ונס הופקינס בלומברג.
מחזה בולט בבית החולים הוא פסל השיש קריסטוס, פסל שיש קררה של ישו שקם לתחייה המבוסס על המקור משנת 1833 מאת ברטל תורוואלסן, שהיה מתנתו של הסוחר וויליאם וואלאס ספנס. זהו העתק של המקור של הפסל הדני בקופנהגן. הפסל הובא לבית החולים בשנת 1896 על מנת להביא נחמה לחולים.
היסטוריה > המאה ה-20

בשנת 1903, הארייט ליין ג'ונסטון השאירה סכום של למעלה מ-400,000 דולר במותה ב-1903 כדי להקים את בית הרייט ליין לילדים נכים כזיכרון לשני בניה שמתו בילדותם. באוקטובר 1912 נפתח רשמית בית הארייט ליין. זו הייתה מרפאת הילדים הראשונה בארצות הברית שהייתה קשורה לבית ספר לרפואה, שנוהל לראשונה על ידי ג'ון האולנד. המרפאה טיפלה בלמעלה מ-60,000 ילדים בשנה, בית הארייט ליין הפך לקליניקה חלוצה לטיפול, הוראה ומחקר, והראשונה בעלת תת-התמחויות ברפואת ילדים שנוצרה על ידי אדוארדס א. פארק.
בשנת 1912, דיימונד ג'ים בריידי תרם 220,000 דולר לבית החולים, לטובת המכון האורולוגי על שם ג'יימס ביוקנן בריידי.
בין השנים 1930–1963, עמדה הלן טאוסיג, שחקרה את "תסמונת התינוק הכחול", בראש מרפאת הלב לילדים. פסיכיאטר הילדים ליאו קנר עשה מחקרים על ילדים אוטיסטים בבית החולים. לוסון וילקינס הקים מרפאה אנדוקרינית שפיתחה נהלים המשמשים באופן אוניברסלי לטיפול בילדים עם הפרעות בלוטות שונות, כולל גמדות. ג'ון אי. בורדלי וויליאם ג'י הרדי עשו צעדים בזיהוי לקויות שמיעה אצל ילדים צעירים מאוד.
הישגים

ההישגים הרפואיים בג'ונס הופקינס כוללים את הניתוח הראשון לשינוי מין מזכר לנקבה בארצות הברית, שהתקיים בשנת 1966 במרפאת זהות מגדרית של הופקינס.
שתיים מההתקדמויות מרחיקות הלכת ברפואה במהלך 25 השנים האחרונות נעשו גם בהופקינס. ראשית, תגלית זוכת פרס נובל של אנזימי הגבלה הולידה את תעשיית ההנדסה הגנטית. שנית, גילוי האופיאטים הטבעיים של המוח עורר עניין רב במסלולים ובתפקודים של נוירוטרנסמיטורים. הישגים נוספים של בית החולים כוללים את פיתוח תאי הילה על ידי ג'ורג' אוטו גיי, ראש מחקר תרבית רקמות ב-1951, הקו הראשון וללא ספק החשוב ביותר של תאים אנושיים שגדלו בתרבית, זיהוי שלושת סוגי נגיף הפוליו, וכן הניתוח הראשון של "תינוק כחול", שנעשה על ידי המנתח אלפרד בלאלוק בשיתוף עם הלן טאוסיג, בוגרת הופקינס המתמחה בקרדיולוגית ילדים והטכנאית הכירורגית ויוויאן תומאס שפתחה את הדרך לניתוחי לב מודרניים.
גילוי ההפארין תרם רבות לניתוחי לב.
בית החולים פרסם את "The Harriet Lane Handbook", ספר בסיסי לרופאי ילדים, כבר למעלה מ-60 שנה.
מבנים

בית החולים כולל כ-20 מתוך 60 הבניינים בקמפוס הרפואי של ג'ונס הופקינס. בית החולים מקבל 80,000 מבקרים מדי שבוע. יש בו למעלה מ-1,000 מיטות וצוות של למעלה מ-1,700 רופאים ולמעלה מ-30,00 עובדים.
בין השנים 1982–1992, המנכ"ל רוברט הייסל, הקים את המרכז האונקולוגי הראשון של בית החולים, את מרכז המטופלים של נלסון, מרכז הלב קלייטון ומרכז החוץ של ג'ונס הופקינס הנושא את שמו של הייסל עצמו.
במאי 2012, בית החולים ג'ונס הופקינס הקים שני בניינים חדשים כחלק משיפוץ הקמפוס. פתיחת המגדל החדש של מרכז הילדים שרלוט ר. בלומברג בשווי 1.1 מיליארד דולר ומגדל שייח' זאיד החדש.
ג'ונס הופקינס מספק גם ייעוץ מרחוק ברחבי העולם באמצעות פלטפורמת "Grand Round", ומשתמש באותה פלטפורמה על מנת לעזור למטופלים למצוא את המומחה האידיאלי לצרכיהם הייחודיים.
מרכז הילדים של ג'ונס הופקינס

מרכז הילדים של ג'ונס הופקינס (JHCC) הוא בית חולים לימודי לילדים הממוקם בסמוך לבית החולים ג'ונס הופקינס. בבית החולים 196 מיטות ילדים והוא קשור לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס. בית החולים מספק התמחויות ילדים ותת התמחויות מקיפות לתינוקות, ילדים, בני נוער ומבוגרים צעירים בגילאי 0–21.
ביקורת בנוגע לאתיקה ומתודולוגיות מחקר

בית הספר לרפואה של ג'ונס הופקינס ובית החולים ג'ונס הופקינס התמודדו עם ביקורת על אתיקה ומתודולוגיות מחקר.
ראו גם

בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס
אוניברסיטת ג'ונס הופקינס
לקריאה נוספת

Roberts, CS (2010). "H.L. Mencken and the four doctors: Osler, Halsted, Welch and Kelly". Baylor University Medical Center Proceedings. 23 (4): 377–88. doi:10.1080/08998280.2010.11928657. PMC 2943453. PMID 20944761.
ג'ון באנוויל

| --- | --- |

 לידה:  8 בדצמבר 1945 (בן 78) וקספורד, אירלנד 
 מדינה:  אירלנד 
 שם עט:  Benjamin Black 
 מקום לימודים:  תוכנית הכתיבה הבין-לאומית, St Peter's College, Wexford 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  The Book of Evidence, The Sea, The Infinities, Shroud, Ghosts, Eclipse, Ancient Light 
 תקופת הפעילות:  מ-1970 
 הושפע מ:  הנרי ג'יימס 
 פרסים והוקרה:  פרס לזכר ג'יימס טיט בלק (1976)  פרס נונינו (2003)  פרס אוסטריה לספרות אירופית (2013)  פרס בוקר (2005)  פרס נסיך אסטוריאס לספרות (2014)  פרס פרנץ קפקא (2011)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  עמית החברה המלכותית לספרות  פרס PEN האירי  AWB Vincent Literary Award 
 www.john-banville.com
 
ג'ון באנוויל
ג'ון באנוויל (באנגלית: John Banville; נולד ב-8 בדצמבר 1945) הוא סופר, מחזאי ותסריטאי אירי. כותב גם בשם העט "בנג'מין בלאק". כתיבתו מתאפיינת בשנינות ובהומור שחור.
ספרו "תיק הראיות" נכלל ברשימה הקצרה של פרס בוקר ב-1989. ספר זה נחשב לראשון בטרילוגיה על אומנות, הכוללת גם את "רוחות", ו"אתנה". באנוויל זכה ב-2005 בפרס מאן בוקר על ספרו "הים". ב-2011 זכה בפרס פרנץ קפקא. ב-2013 זכה בפרס מטעם השלוחה האירית של ארגון הסופרים הבינלאומי ובפרס אוסטריה לספרות אירופית. ב-2014 זכה בפרס נסיך אסטוריאס.
ביוגרפיה

באנוויל נולד וגדל בווקספורד שבאירלנד לאנגס ולמרטין באנוויל. הוא הצעיר משלושה אחים ואחיות. אחיו הבכור, וינסנט, סופר גם הוא (כותב תחת שם העט וינסנט לורנס ותחת שמו האמיתי). לאחר לימודיו בקולג', עבד כפקיד בחברת התעופה "אייר לינגוס". ב-1969 הצטרף למערכת העיתון "אייריש פרס" ושימש כעורך. בשנים 1988 עד 1999 שימש עורך בנושאי ספרות ב"אייריש טיימס".
בגיל 12 החל לכתוב פרוזה לאחר קריאת הספר "דבלינאים" של ג'יימס ג'ויס. ב-1970 פרסם את ספרו הראשון, קובץ סיפורים קצרים בשם "Long Lankin". שנה לאחר מכן פרסם את הרומן הראשון שלו, "Nightspawn". מאז כתב רומנים, מחזות ותסריטים רבים. כמו כן כתב תחת שם העט בנג'מין בלאק, מותחנים בלשיים, בהם סדרת ספרים שגיבורה הראשי הוא קוורק, פתולוג בדבלין.
באנוויל היה נשוי לאמנית האריגה האמריקאית ג'נט דנהאם, ולשניים שני בנים. בת זוגו הנוכחית היא פטרישה קווין, לשעבר מנהלת מועצת האמנות של אירלנד, ולשניים שתי בנות.
ספריו

Long Lankin, ‏1970
Nightspawn, ‏1971
Birchwood, ‏1973
טרילוגיית Revolutions:
Doctor Copernicus, ‏1976
Kepler, ‏1981, הספר זיכה את באנוויל בפרס הגארדיאן לסיפורת.
The Newton Letter, ‏1982
Mefisto, ‏1986
The Book of Evidence, ‏1989, יצא לאור בעברית בשם "תיק הראיות", הוצאת עם עובד, תרגמה אלינוער ברגר.
Ghosts, ‏1993
Athena, ‏1995
The Ark, ‏1996
The Untouchable, ‏1997, יצא לאור בעברית בשם "המוקצה", הספריה החדשה, תרגמה אלינוער ברגר
Eclipse, ‏2000
Shroud, ‏2002
The Sea, ‏2005, יצא לאור בעברית בשם "הים", הוצאת משכל, תרגמה שרון פרמינגר. הספר זיכה את באנוויל בפרס מאן בוקר.
The Infinities, ‏2009, יצא לאור בעברית בשם "האינסופיים", הוצאת ידיעות אחרונות, תרגם גיל שמר
Ancient Light, ‏2012, יצא לאור בעברית בשם "אור קדומים", הוצאת ידיעות אחרונות, תרגם גיל שמר
The Blue Guitar, ‏2015
Mrs Osmond, ‏2017
Snow, ‏2020
April in Spain, ‏ 2021
The Singularities, ‏ 2022
The Lockup, ‏ 2023
סדרת הפתולוג קוורק:
Christine Falls, ‏2006, יצא לאור בעברית בשם "שגיאות קטנות", הוצאת עם עובד, תרגמה סמדר מילוא
The Silver Swan, ‏2007, יצא לאור בעברית בשם "ברבור הכסף", הוצאת עם עובד, תרגמה סמדר מילוא
Elegy for April, ‏2010, יצא לאור בעברית ב-2017 בשם "המפתח שמתחת לאבן", הוצאת עם עובד, תרגמה סמדר מילוא
A Death in Summer, ‏2011
Vengeance, ‏2012
Holy Orders, ‏2013
Even the Dead, ‏2015
The Lemur, ‏2008
The Black-Eyed Blonde, ‏2014, ספר בסדרת הבלש פיליפ מרלו, נכתב בהזמנת עיזבון הסופר ריימונד צ'נדלר.
תסריטים

Reflections, ‏1984, עיבוד לטלוויזיה לספרו The Newton Letter
Seascapes, ‏1994, סרט טלוויזיה
The Last September, ‏1999, עיבוד לסרט קולנוע לספרה של אליזבת בואן
אלברט נובס, 2011
The Sea, עיבוד לקולנוע לספרו באותו שם.
הערות שוליים

↑  Banville gets top book award, 2011
↑  John Banville, Prince of Asturias Award for Literature, 2014
↑  יוכי שלח, המטרה היא להיעשות לסופר. האמצעי הוא רצח, באתר הארץ, 18 במרץ 2007
↑  איריס לעאל, ג'ון באנוויל אינו סופר מובן מאליו, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2005
אילת שמיר, כוחם המיתי של המים הרבים האלה, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2006
↑  אירי ריקין, "האינסופים" מאת ג'ון באנוויל | יורדים מהאולימפוס, באתר הארץ, 9 בפברואר 2011
↑  עמיחי שלו, "אור קדומים": להביט אל כוכבי הזיכרון, באתר ynet, 16 באפריל 2014
אריק גלסנר, על "אור קדומים", של ג'ון באנוויל, המדור לספרות ב"7 לילות" של "ידיעות אחרונות", 19 באפריל 2014
↑  דביר צור, "שגיאות קטנות" מאת בנג'מין בלאק | האב, הבן ורוח הקודש, באתר הארץ, 8 בדצמבר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258106805171  PLWABN: 9810636941005606  BIBSYS: 90149705  BNE: XX845098  BnF: cb12186116c (data)  CANTIC: a1159360x  CiNii: DA05197547  GND: 118904469  ICCU: CFIV040492  ISNI: 0000 0001 2131 0559  LCCN: n50022076  LNB: 000040852  NDL: 00462761  NKC: jn20000600629  NLA: 36245614  NLG: 66216  NLK: KAC200704581  NSK: 000249432  NTA: 071735771  RERO: 02-A002966656  SELIBR: 281314  SUDOC: 030449189  Trove: 1235968  VcBA: 495/290012  VIAF: 46805211   WorldCat (עם VIAF): 46805211
ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט

| --- | --- |

 לידה:  10 ביוני 1688 ארמון סנט ג'יימס, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1 בינואר 1766 (בגיל 77) רומא, מדינת האפיפיור 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה, ממלכת אנגליה 
 מקום קבורה:  מערת הוותיקן 
 בן או בת זוג:  מריה קלמנטינה סובייסקה (3 בספטמבר 1719–?) 
 
 חתימה:   
 
ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, שכונה גם "הטוען הזקן לכתר" (אנגלית: James Francis Edward Stuart; ‏10 ביוני 1688 - 1 בינואר 1766) היה בנו של מלך סקוטלנד, אירלנד ואנגליה המודח ג'יימס השני הקתולי.