stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניסאן סנטרה
דור שלישי (B13; 1990)

בדור זה גרסת הסדאן כללה הנעה של כ- 126 כ"ס (94 קילוואט)כ"ס (94 קילוואט) עם נפח מנוע של 1.6 ליטר עם 16 שסתומים ועם ארבעה צילינדרים.
דור שלישי (B13; 1990) > מתיחת פנים

הדגם עבר מתיחת פנים, עם כיסויים קדמיים ואחוריים משודרגים, וכן כרית אוויר לנהג, כסטנדרט בחלק מהגרסאות של הדגם. בדגמי 1994 נוסף בדגמי ה-XE אבזור סטנדרטי שכלל מיזוג אוויר, בקרת שיוט ונגן קלטות סטריאו.
דור רביעי (B14; 1995)

המכונית מהדור הרביעי הוצגה ב-5 בינואר 1995, עם שינוי במתלים: המערך מסוג מתלה אחורי עצמאי שונה למערך מתלים מסוג קרן פיתול. כל המנועים בסדרה זו הגיעו עם רצועות טיימינג, שנועדו להחזיק מעמד למשך כל אורך החיים של הרכב. כל הגרסאות, למעט SE ו-SE-R הגיעו עם מנוע בנפח של 1.6 ליטר והספק של 115 כ״ס. לדגמי ה-SE וה-SE-R היה מנוע משודרג יותר, עם נפח של 2 ליטר ו-140 כ״ס.
בשנת 1998 מכלול האורות האחוריים עוצבו מחדש, בעיקר נוריות החיווי לאחור. הגריל הקדמי שונה ב-1998 ממוטות אופקיים לרשת פלסטיק גדולה. באותה שנה שודרגו גם החישוקים: גרסת ה-GXE הגיעה עם חישוקי סגסוגת בגודל של 14 אינץ', דגם ה-GLE עם חישוקי 14 אינץ', והגרסאות SE ,Special וה-200SX SE-R עם חישוקי סגסוגת של 15 אינץ'. בשנת 1999, הגריל הקדמי עוצב מחדש שוב, כשהפעם העיצוב שונה מגריל לחריץ מעוגל נמוך בין הפנסים.
דור חמישי (B15; 1999)

בהמשך, הסנטרה עברה שדרוג, מקטגוריה של מכונית חסכונית ופשוטה, לקטגוריה של רכב משפחתי קומפקטי, בדגם שהושק בפברואר 2000 כ״דגם 2000״. ייצור הדגם עבר מסמירנה, שבטנסי למדינת אגואסקליינטס, שבמקסיקו. הדגם החדש קיבל שדרוגים רבים לעומת לדור הקודם, שכללו עיצוב פנים חדש מחומרים איכותיים יותר ועם מושבים נוחים יותר. גם החלק החיצוני שודרג בעיצוב מחודש לצידי המכונית ובפנסי חזית מודגשים.
דור שישי (B16; 2006)

ניסאן הציגה את הדור השישי של סנטרה בתערוכת הרכב הבינלאומית של צפון אמריקה 2006 בינואר. המכונית סווגה כמכונית סדאן בגודל בינוני על ידי ה־EPA]ממדי הרכב גדלו ב 65 מ"מ (2.3 אינץ') באורך יותר, 91 מ"מ (3.2 אינץ') ברוחב, ו-113 מ"מ (4.0 אינץ') בגובה. בסיס הגלגלים גם הוא גדל בכ- 167 מ"מ (5.9 אינץ') לעומת הדגם הקודם. דור זה מבוסס על ארכיטקטורה משותפת עם רנו - פלטפורמת C שמשמשת כבסיס גם לדור הראשון של ניסאן רוג, ולדגמים ניסאן קשקאי, ניסאן X-Trail, כמו גם דגמי רנו נוספים. המנוע הסטנדרטי מגיע עם נפח של 2.0 ליטר, עם 16 שסתומים בצורה של מנוע -ישר - ארבעה (צילינדרים), עם הספק של 140 כ"ס (104 קילוואט)כ"ס (104 קילוואט).
ב-2007 וב-2008, ניסאן שקלה לשווק גרסה היברידית של הסנטרה, בפרט כשמחיר הנפט עלה ליותר מ-100 דולר לחבית. אולם בהמשך מחיר הנפט ירד אל מתחת ל-40 דולר לחבית, וניסאן החליטה במקום זאת להתמקד בתאי דלק מימן וברכבים חשמליים עתידיים. מנכ"ל ניסאן, קרלוס גוסן, הודיע כי הוא לא ינסה להשתוות לטויוטה והונדה מבחינת דגמים היברידיים המוצעים למכירה קמעונאית. החלטה זו הותירה את ניסאן ללא מוצר היברידי קומפקטי שיתחרה בטויוטה פריוס, הונדה סיוויק ההיברידית, והונדה אינסייט המחודשת. המוצר ההיברידי היחיד של ניסאן בשוק האמריקאי הוא Altima Hybrid, המתחרה בטויוטה קאמרי היברידית ובפורד פיוז'ן היברידית. באמצע שנת 2010, הדגם שודרג עם גריל חדש בהשראת הדגם Altima, כיסוי תחתון מתוקן ועם פנסים שונים. כמו כן נוסף צבע אדום חדש לתאורה האחורית, למד המהירות, וללחצנים, וכן נגן CD חדש ומערכת ניווט אופציונלית. למערכת השמע נוספה אפשרות לשילוב של iPod וחיבור ל-USB בחלק מהדגמים.
דור שביעי (B17; 2012)

הדגם של שנת 2013 נחשף בתערוכת הרכב של בייג'ינג 2012 בתור ניסאן סילפי, לאחר שפיתוח דגמי Sylphy והסנטרה אוחדו לדגם עולמי אחד לשם יעילות. העיצוב של המכונית בוסס על עיצוב אווירודינמי עם פנסי חזית מתוחמים ב-LED, פנסי LED אחוריים, מכסה תא מטען בעל זווית חדה ועיטורי כרום, ומרווח פנימי גדול. כמו כן נוספו מפתח חכם עם לחצן התנעה, ובקרת אקלים מפוצלת (בשווקים מסוימים). דגם זה התעתד להופיע לראשונה בלמעלה מ-120 מדינות ברחבי העולם עד 2014.
דור שמיני (B18; 2019)

בדור זה, המנוע מדגם MR20DD, עם נפח של כ-2 ליטר, החליף את מנוע ה-1.8 ליטר (מדגם MRA8DE) של הדור הקודם. שיווק הגרסה עם תיבת ההילוכים הידנית הופסק בארה״ב, אם כי נמשך בקנדה. בגרסה המשווקת ביבשת אמריקה, מתלה אחורי עצמאי החליף את המתלה האחורי המפותל של הדגמים הקודמים.
הערות שוליים

↑  "Luxury Car Sales Bucked Trend, Grew 5% In '82", Ocala Star-Banner, January 7, 1983. Retrieved April 19, 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531618905171  LCCN: sh85120066
סוני רידר

| --- | --- |

PRS-T2
 מידע כללי
 סוג:  קורא ספרים אלקטרוני 
 יצרן:  סוני
 מידע טכני
 מערכת הפעלה:  אנדרואיד (מותאמת למכשיר)
 זיכרון:  2 GB
 מסך:  6 אינץ' אלכסוני, 600 × 800 פיקסל, 170 dpi צפיפות, 16 רמות אפור נייר אלקטרוני אלקטרופורטי
 קלט:  מסך מגע
 סוללה:  סוללת ליתיום
 קישוריות:  USB 2.0
 מידות
 משקל:  167 גרם (PRS-T2)
 
סוני רידר (באנגלית: Sony Reader) הוא קורא ספרים אלקטרוני - מכשיר נייד לקריאת ספרים אלקטרוניים, שהושק על ידי סוני ב-נובמבר 2006. הוא עושה שימוש בטכנולוגיית תצוגה נייר אלקטרוני, קורא ספרים בפורמט PDF וכן בפורמט הפתוח EPUB. המכשיר תומך גם במנגנון שמירת הזכויות הדיגיטליות של אדובי. למרות תמיכת המכשיר ב-EPUB, הוא אינו תומך בעברית.
משנת 2006 יצאו עשרה דגמים שונים של סוני רידר: PRS-500, PRS-505, PRS-700, PRS-300, PRS-600, PRS-900, PRS-350, PRS-650, PRS-T1, PRS-T2.
יחסי גרמניה–סרביה

| יחסי גרמניה–סרביה |
| --- | --- |
גרמניה: סרביה


גרמניה: סרביה
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 77,474
אוכלוסייה
84,311,360: 6,712,392
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 75,187
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,853: 11,201
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה

יחסי גרמניה-סרביה הם מערכת היחסים המורכבת שבין העמים והממשלות של הרפובליקה של סרביה לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. כ-505,000 סרבים חיים בגרמניה נכון ל-2014.
היסטוריה > עצמאות סרביה וקונגרס ברלין

בשנות השישים והשבעים של המאה ה-19 קמו באזור הבלקן תנועות פאן-סלאביות רבות ששאפו לאחד את כל הישויות הסלאביות הקטנות שהיו תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, לישות פאן-סלאבית אחת גדולה. רוסיה, שראתה עצמה כ"מגנת הסלאבים", תמכה בתנועות בפאן-סלאביות אלה.
באותה התקופה פרצה בבלקן התעוררות לאומית ורוסיה שאפה להחזיר לעצמה שטחים שאיבדה במלחמת קרים לעות'מאנים, עקב כך פרצה המלחמה העות'מאנית-רוסית, העות'מאנים הובסו ונחתם בסוף המלחמה חוזה סן סטפנו שהכתיבה האימפריה הרוסית לעות'מאנים. בחוזה ניתנה עצמאות לסרביה יחד עם מונטנגרו, רומניה ובולגריה.
האימפריה האוסטרו-הונגרית התנגדה לחוזה מכיוון שפגע במעמדה בבלקן ונתן לבוסניה והרצגובינה אוטונומיה. גרמניה, רוסיה ואוסטרו-הונגריה באותה התקופה היו חברות בברית צבאית. בעקבות חששותיה של גרמניה ממלחמה בין השתיים והשארתה פגיעה ארגנה גרמניה את קונגרס ברלין ולחצה על רוסיה ואוסטרו-הונגריה להשתתף בו בטענה שהיא המעצמה היחידה ללא אינטרסים בבלקן. גרמניה שהייתה מעצמה חשובה מאוד ביבשת עם כלכלה מפותחת ואוכלוסייה גדולה לחצה על המעצמות להשתתף בקונגרס.
בקונגרס הוחלט להשאיר בתוקף את ההחלטה בחוזה סן סטפנו ולהעניק לסרביה את עצמאותה יחד עם מונטנגרו, רומניה ובולגריה שקיבלה אוטונומיה בלבד. שתי המדינות כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים ב-18 בינואר 1879 לאחר הכרתה של גרמניה בסרביה.
היסטוריה > הרצח בסרייבו ומלחמת העולם הראשונה

| --- | --- |
 :  ראו גם – רצח פרנץ פרדיננד, מלחמת העולם הראשונה
ב-28 ביוני 1914 נרצחו ביריות בעיר סרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה שתחת שלטון אוסטרו-הונגריה, יורש העצר האוסטרו-הונגרי הארכידוכס פרנץ פרדיננד ואשתו סופיה, דוכסית הוהנברג.
הרוצח, גברילוֹ פּרינציפּ, אחד מחבורה של שישה בוסנים וסרבים, היה חבר בתנועת המחתרת הסרבית "היד השחורה", ששמה לה למטרה להפריד את תת-הקבוצה של העמים הסלאבים, דוברי השפות הסלאביות הדרומיות, מהאימפריה האוסטרו הונגרית - ולאחדה תחת שלטון יוגוסלביה.
הרצח, המכונה "הירייה שנשמעה ברחבי העולם", היה העילה לפריצת מלחמת העולם הראשונה, והוא נחשב ליריית הפתיחה שלה. האימפריה האוסטרו-הונגרית ניצלה את הברית הצבאית שלה עם גרמניה והאימפריה העות'מאנית וכך הרכיבה את קבוצת מעצמות המרכז, שנלחמה נגד מדינות ההסכמה, סרביה בתוכן. המלחמה ידועה באבדות הקשות שבה, 3.1 מיליון אזרחים משתי המדינות נהרגו, 2 מיליון מגרמניה ו-1.1 מיליון מסרביה.
בסוף המלחמה לאחר ניצחונן של מדינות ההסכמה הוקמה ישות פאן-סלאבית-דרומית הנקראה יוגוסלביה, בתרגום חופשי, ארץ הסלאבים הדרומיים. המדינה כללה בתוכה את המדינות מקדוניה, סלובניה, סרביה, מונטנגרו, קוסובו, בוסניה והרצגובינה וקרואטיה.
היסטוריה > יוגוסלביה וגרמניה

ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה תקף צבא גרמניה הנאצית את יוגוסלביה, המבצע המכונה "מלחמת אפריל" החל בהפצצה אווירית רחבת היקף של צבא גרמניה בבלגרד. הצבא תקף את סרביה במסגרת תורת הגזע שאומרת שבני הרומה והיהודים שהיו קיימים בסרביה הם הנחותים ביותר והסלאבים גם הם גזע נחות שמסוגל רק לשמור על התרבות ולא לקבל אותה על עצמו. התוצאות היו קשות ונהרגו 17,000 בני-אדם בהפצצות בלבד. לאחר ההפצצות החלו התקפות חיל שריון וחיל רגלים ב-12 באפריל ויוגוסלביה נכנעה ב-14 באפריל בפועל, אך באופן רשמי ב-16 באפריל.
תוצאת הפלישה הייתה הקמת ממשלת בובות תחת שלטונו של מילאן נדיץ'. לבסוף, בשנת 1945 הצבא הבריטי והצבא האדום כבשו את יוגוסלביה במתקפה משולבת, ולאחר קרבות עקובים מדם עם כוחות מדינות הציר, ברית המועצות ובריטניה נתנו לה עצמאות.
בין השנים 1968–1971 התרחשה הגירה מסיבית של לגרמניה, הן המזרחית והן המערבית של עובדים זרים מיוגוסלביה. מספר העובדים שהגיעו לגרמניה באותה התקופה עמד על 370 אלף. רבים כאלו התיישבו בגרמניה לצמיתות, והיוו את הגרעין של המיעוט הסרבי והבוסני הגדול שקיים בגרמניה. הסרבים נפוצים בעיקר בבאדן-וירטמברג ובבוואריה שהם האזור הדרומי בגרמניה.
היסטוריה > מלחמות יוגוסלביה

| --- | --- |
 :  ראו גם – מלחמת בוסניה, מלחמת קוסובו, מלחמות יוגוסלביה
בשנות ה-90 של המאה ה-20 חלו תהפוכות באירופה כולה על רקע התמוטטות הגוש המזרחי וברית המועצות. הבאה בתור ליפול הייתה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. באופן עקרוני הייתה המדינה במעמד מדינה נייטרלית תחת שלטונו של יוסיפ ברוז טיטו אך בעקיפין תמכה בברית המועצות עקב התמיכה הגלויה של ברית המועצות ורוסיה בסלאבים לאורך השנים. המשטר במדינה היה סוציאליסטי עד קומוניסטי והתמוטט עקב התאסלמות מסיבית באזור, קיימות קבוצות בדלניות וקיימות קבוצות אתניות חדשות מתוך הסלאבים.
המשטר הפאן-סלאבי לא הסכים לקבל את הבדלניות שפרצה בארצו, את הקבוצות החדשות ואת ההתאסלמות המסיבית שהייתה עקב כך פרצו מלחמות יוגוסלביה. מלחמות יוגוסלביה היו סדרת עימותים אלימים, שהתרחשו בין השנים 1991 ו-2001. העימותים גבו את מספר הקורבנות הגבוה ביותר מאז מלחמת העולם השנייה.
גרמניה תמכה לאורך כל הדרך במדינות המורדות ולחמה לצד נאט"ו במלחמת בוסניה כנגד הסרבים, המלחמה הובילה לעצמאות בוסניה והרצגובינה. גרמניה השתתפה גם בהפצצות של נאט"ו על יוגוסלביה בשנת 1999 במלחמת קוסובו. תוצאת ההפצצות הייתה התערבות האו"ם במלחמה וממשל האו"ם בקוסובו למשך 8 שנים עד להכרזת העצמאות של קוסובו בשנת 2008.
היסטוריה > היחסים במאה ה-21

קיימים חילוקי דעות בין סרביה לגרמניה על מעמדה של קוסובו. גרמניה, בניגוד לישראל, הכירה בקוסובו ב-20 בפברואר 2008, וכוננה איתה יחסים ב-27 בפברואר 2008. גרמניה היא התורמת השנייה בגודלה לקוסובו לאחר ארצות הברית.
סחר

יחסי המסחר בין השתיים הם יחסים משמעותיים ושווי הייצוא הגרמני לסרביה עמד ב-2014 על 2.2 מיליארד דולרים אמריקאים. הייצוא כלל מני סוגי סחורות והסחורות המשמעותיות ביותר שייוצאו היו מכוניות וחלקי כלי רכב. גם הייצוא הסרבי לגרמניה נחשב משמעותי ועמד בשנת 2014 על 1.75 מיליארד דולרים אמריקאים. הייצוא כלל בעיקר פירות משומרים, כבלי חשמל, ועזרים חשמליים לגידול צמחים. הסחר בין השתיים נמצא במגמת עלייה מאז העשור הראשון של המאה ה-21.
אישים

נגיד הבנק הלאומי הסרבי ג'ורג'ה ואיפרט היה ממוצא גרמני.
תיירות

מאז 19 בדצמבר 2009, אזרחים סרבים יכולים לנוע באופן חופשי בתוך אזור שנגן ללא צורך בוויזה למשך 90 ימים אם יש להם דרכון ביומטרי. ישנן התנגדויות לחוק זה מצד גרמניה עקב הפחד מהגירה מסיבית של בני רומה שנפוצים במיוחד בסרביה למדינתם.
אזרחים גרמנים יכולים לשהות בסרביה שלושה חודשים ללא אשרה.
נציגויות קונסולריות

גרמניה מחזיקה שגרירות בבלגרד.
סרביה מחזיקה שגרירות בברלין וחמש קונסוליות כלליות בפרנקפורט, מינכן, המבורג, שטוטגרט, ודיסלדורף.
לקריאה נוספת

Sabrina P. Ramet and Sladjana lazić, "The Collaborationist Regime of Milan Nedić", In Serbia and the Serbs in World War Two, Palgrave Macmillan, 2011, pp. 17-44
Ragsdale, Hugh, and V. N. Ponomarev. Imperial Russian Foreign Policy. Woodrow Wilson Center Press, 1993, p. 228.
Alastair Finlan, The Collapse of Yugoslavia 1991-99, Osprey, 2004.
צורשר, יאן אריק, טורקיה-היסטוריה מודרנית, אוניברסיטת ת"א, תל אביב, 2005.
שאם 69

| --- | --- |

סולן הלהקה ג'ימי פרסי
 מקום הקמה:  Hersham 
 תקופת הפעילות:  1975 – 1979, ומ-1987 ואילך
 סוגה:  פאנק רוק
 חברת תקליטים:  פולידור, פרלופון, סטפ פורוורד
 http://www.sham69.com/
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 ג'ימי פרסי, דייב פרסונס, דייב טרגונה, רובין גיא
 חברים לשעבר
 דייב טרגונה, בילי בוסטיק, אלבי צסקל, ריקי גולדשטיין, אנדי פרינס, דני פורי, יאן וייטווד
 
שאם 69 (באנגלית: Sham 69) היא להקת פאנק רוק בריטית, אחת מלהקות הפאנק המצליחות ביותר בבריטניה. הלהקה הוקמה בהרשאם בשנת 1976, והקליטה מספר רב של שירים שהפכו ללהיטים. ההרכב המקורי התפרק בשנת 1979, והסולן ג'ימי פרסי עבר לקריירת סולו.
בשנת 1987 ג'ימי פרסי והגיטריסט דייב פרסונס חידשו את פעילות הלהקה, וצירפו אליה חברים חדשים. הלהקה פעילה עד היום.
הקמת הלהקה

להקת שאם 69 הוקמה בשנת 1976 בהרשאם, עיירה מדרום-מזרח ללונדון, במחוז סארי שבבריטניה.
ג'ימי פרסי והגיטריסט דייב פרסונס הקימו את הלהקה בהשראת הראמונס. בתחילה הם נקראו "Jimmy and the Ferrets" ("ג'ימי והחמוסים"), והתאמנו בחוות החזירים של אחד מחברי הלהקה. לאחר שפרסי ראה על קיר כתובת גרפיטי "Walton and Hersham '69", הוא שינה את שם הלהקה לשאם 69. הגרפיטי נכתב בשנת 1969 ונועד לציין את עלייתה של קבוצת הכדורגל השכונתית של הרשאם לליגת החובבים.
לחברי הלהקה לא היה רקע מוזיקלי אמנותי, בניגוד לחלק מלהקות הפאנק הבריטי של אותה תקופה. הם היו אחת מלהקות הפאנק הראשונות בסגנון ה-"Street Punk" ("פאנק רחוב"). מילות הלהקה נוגעות בנושאים פוליטיים וחברתיים, ובשיריה ניכרת השפעה של שירי אוהדים מתרבות הכדורגל.
הקלטות ראשונות

באוגוסט 1977 הקליטו שאם 69 את התקליטון הראשון, "I Don't Wanna", שיר פאנק טיפוסי בן שתי דקות בהפקתו של ג'ון קייל. הצלחתו במצעדים הובילה לחתימה על חוזה עם פולידור רקורדס, שבמסגרתו הוציאה הלהקה להיטים רבים בשנים 1977–1978, ביניהם:
Borstal Breakout
Angels with Dirty Faces
If the Kids Are United
Tell Us the Truth
Hey Little Rich Boy
Hurry Up Harry
בתקופה זו הוציאה הלהקה שני אלבומים, Tell Us the Truth ו-That's Life, והופיעה מספר רב של פעמים. כמו כן הלהקה התארחה מספר פעמים בתוכנית Top of the Pops, וזכתה להצלחה רבה בבריטניה.
פירוק הלהקה

השירים באלבום השלישי של הלהקה, The Adventures of the Hersham Boys, היו מסחריים יותר ומושפעים מסגנון הגלאם רוק. לאחר מכן הוציאה הלהקה תקליט רביעי, The Game, שעליו אמר ג'ימי פרסי שהוא אולץ להקליט אותו על ידי חברת התקליטים, וכינה אותו "ערימה של חרא".
הלהקה נודעה בהופעותיה החיות, ומשכה קהל גדול של גלוחי ראש, מכל גוני הקשת הפוליטית - שמאל, ימין וא-פוליטיים. חלק מאוהדי הלהקה קראו לעצמם "Sham Army" והיו בהם אנשים מהחזית הלאומית הבריטית, מפלגת ימין קיצונית, וכן גלוחי ראש נאו-נאצים. בהופעות ג'ימי פרסי קרא לקהל להתגבר על המחלוקות ביניהם ולאחד כוחות נגד האויב המשותף, אך ללא הועיל. ברוב ההופעות אירעו עימותים אלימים ומהומות, דבר שתסכל מאוד את חברי הלהקה, שנטו לשמאל ואף ניגנו מספר פעמים בסדרת ההופעות "Rock Against Racism" שבהן מחו אמני רוק נגד הגזענות בחברה הבריטית באותה תקופה. כמו כן, מתופף הלהקה באותה תקופה, מארק קיין, היה יהודי.
בשנת 1979, לאחר הופעה רוויית אלימות באולם Rainbow Theatre, הלהקה החליטה להפסיק להופיע. לאחר זמן מה הלהקה התפרקה.
לאחר הפירוק, פרסי הופיע במשך מספר חודשים עם סטיב ג'ונס ופול קוק, חברי ה"סקס פיסטולס", תחת השם "Sham Pistols". לאחר מכן עבר לקריירת סולו. הוא הקליט מספר תקליטים שנקטלו על ידי מבקרי המוזיקה ונכשלו מסחרית.
בשנות השמונים שיתף פעולה פרסי עם אמנים רבים ועסק בהפקות וידאו. כמו כן הפיק מספר תקליטים ללהקות פאנק.
חידוש הפעילות

בשנת 1987 ג'ימי פרסי והגיטריסט דייוויד פרסונס חידשו את פעילות הלהקה, וצירפו אליה חברים חדשים. הלהקה הוציאה מספר תקליטונים ואלבומים, אך לא הצליחה לשחזר את הפופולריות שלה זכתה בשנות השבעים.
בסוף שנת 2006 החליטו חברי הלהקה לפטר את פרסי מהלהקה, לאחר שאיבד עניין בהופעות חיות ופעילות הלהקה נפגעה. חברי הלהקה הנותרים צירפו זמר חדש בשם Tim V והרבו להופיע באירופה, ארצות הברית וסין. הרכב זה הוציא מספר אלבומים שזכו לשבחים ממבקרי המוזיקה.
בשנת 2008 הקים ג'ימי פרסי להקה בשם Day 21 שהופיעה מספר פעמים. הלהקה הקליטה אלבום אולפן אך הוא לא יצא לאור, והם התפרקו בשנת 2011.
בשנת 2011 חודש הקשר בין ג'ימי פרסי לחברי שאם 69, ובשנת 2012 פרסי רשם את שם הלהקה כסימן רשום. הלהקה התפצלה למעשה לשתי להקות, ששתיהן פעילות כיום ומופיעות תחת השם "Sham 69":
"Sham 69 - Original 1977 line-up" - ההרכב המקורי, שבו חברים ג'ימי פרסי ודייב פרסונס.
"Tim V's Sham 69" - ההרכב משנת 2006, עם הסולן Tim V.
השימוש בשירי הלהקה

להקות פאנק רבות ביצעו גרסאות כיסוי לשירי שאם 69, ביניהן Die Toten Hosen ורנסיד.
להקת שאם 69 איבדה את זכויות היוצרים על רוב להיטיה המקוריים, וחברות התקליטים איפשרו שימוש נרחב בשירים אלה למטרות שונות.
בשנת 1995 השתמשה רשת מקדונלד'ס בשיר "If the Kids Are United" בפרסומותיה. ג'ימי פרסי, שהוא צמחוני, גינה את השימוש בשיר ואמר על מקדונלד'ס שהם "חברה רב-לאומית שמתעללת בבעלי חיים ובבני אדם."
בשנת 2005 השתמש טוני בלייר בשיר "If the Kids Are United" בכנסים של מפלגת הלייבור. כתגובה הוזמנו חברי הלהקה לאולפן ה-BBC ושם ניגנו גרסה של השיר עם המילים הבאות: "מר בלייר / אנחנו יודעים שאכפת לך / אז תחזיר אותם הביתה / אל תשאיר אותם שם". כוונת הלהקה הייתה לחיילים הבריטים שנשלחו לעיראק לאחר הפלישה האמריקאית ב-2003.
בשנת 2006 התבקשה הלהקה לחבר המנון לנבחרת אנגליה בכדורגל, לקראת מונדיאל 2006. הלהקה הקליטה את השיר "Harry Up England" שמבוסס על להיטה "Harry Up Harry".
שיר לדוגמה: Hey Little Rich Boy

היי ילדון עשיר

היי ילדון עשיר

תסתכל עליי טוב טוב

היי ילדון עשיר

תסתכל עליי טוב טוב

אני לא צריך מכונית מפוארת שתיקח אותי

אני יכול לקחת אוטובוס לקצה השני של העיר

...
דיסקוגרפיה

אלבומי האולפן של הלהקה עם ג'ימי פרסי:
1978, Tell Us the Truth
1978, That's Life
1979, The Adventures of the Hersham Boys
1980, The Game
1988, Volunteer
1991, Information Libre
1995, Soapy Water and Mister Marmalade
1997, The A Files
2001, Direct Action: Day 21
אלבומי האולפן של הלהקה עם Tim V:
2007, Hollywood Hero
2010, Who Killed Joe Public
2013, Their Finest Hour
2015, It'll End in Tears
בנוסף לאלבומי האולפן יצאו לאור אוספים רבים של להיטי הלהקה, תקליטונים, והקלטות של הופעות חיות.
לואיס קרווחל

לואיס דה קרווחל אי דה לה קואווה (בספרדית: Luis de Carvajal y de la Cueva,‏ 1539–1591) היה קונקיסטאדור, מצאצאי האנוסים, המושל הראשון (1579–1591) של ממלכת לאון החדשה (Nuevo Reino de León), שהשתרעה על פני חלקים מטקסס וכן צפון מזרח הפדרציה של מקסיקו של היום (בעיקר המדינות נואבו לאון, טמאוליפס וקואווילה). הראשון ממוצא יהודי מוכר, שהגיע לאמריקה הצפונית (מקסיקו - 1567, טקסס - בערך 1570).
קורות חיים

קרווחל נולד ב-1539 בעיר מוגדורו(אנ') שבמחוז Traz os Montes(אנ'), בצפון מזרח פורטוגל. הוריו היו שניהם אנוסים, ממגורשי ספרד, גספר קרווחל (Gaspar de Carvajal) וקטלין לבית לאון (Catalina de León de la Cueva). כשהיה בן שמונה עקרה המשפחה לספרד (ממלכת לאון) וכעבור שנתיים, לאחר מות אביו, הוא הוחזר לפורטוגל, ובהמשך עבר למושבתה שבמערב אפריקה, כף ורדה, שם חי עד גיל 23. כף ורדה הייתה באותם ימים מרכז סחר עבדים וקרווחל עצמו הפך לפיכך לסוחר עבדים, גם אם עסק יותר בעניינים הכספיים של סחר זה ופחות בעבדים עצמם.
ב-1562 חזר קרווחל לפורטוגל וחי במשך כחמש שנים בבירתה ליסבון. בתקופה זו גם נישא לגומר לבית נונז ריברה (Guiomar Nuñez de Rivera), בתו של סוחר עבדים מסביליה ואף נולדו לו שני ילדים.
ראש עיריית טמפיקו, מקסיקו

הנישואין נקלעו לקשיים וב-1567 נטש קרווחל את משפחתו, קנה ספינה והפליג בה לספרד החדשה שבאמריקה. הוא התיישב בטמפיקו, יישוב שהוקם רק 13 שנה קודם לכן בצפון מזרח מקסיקו, במקום בו נמצאת היום מדינת טמאוליפס, והפך לבעל אדמות ואף חוות בקר. כשנה אחר כך מונה על ידי המשנה למלך ספרד והשליט הכל יכול דאז של ספרד החדשה, לראשות עיריית טמפיקו, תפקיד שלא היה חשוב מדי, בין השאר בשל העובדה שטמפיקו הייתה באותה עת יישוב קטן ביותר.
אולם קרווחל ידע להישאר בתפקיד זה זמן קצר ביותר ולהפוך אותו לקרש קפיצה. חודשים ספורים אחרי מינויו הוא הצליח לתפוש בשבי 77 אנגלים, ממלחיו של ג'ון הוקינז. הוקינז היה אז במסעו השלישי לאמריקה והפסיד אותה עת בקרב נגד אוניות ספרדיות, סמוך למה שהיום היא ורה קרוז. הוא איבד את מרבית ספינותיו, חזר בבושת פנים לאנגליה והמלחים שקרווחל תפס היו מניצולי הספינות שטבעו מציו. מכל מקום, תפישתם יצרה לקרווחל שם אצל האנשים הקובעים גורלות בספרד החדשה, ובראש וראשונה מרטין אנריקס אלמנסה(אנ'), המשנה החדש למלך ספרד והשליט הכל יכול של ספרד החדשה, שזה עתה מונה לתפקידו (נובמבר 1568).
קפטן קרווחל

אלמנסה הוא דמות חידתית למדי. מוצאו אינו ידוע והיסטוריונים סבורים שהיה אף הוא מצאצאי האנוסים. בתקופתו החלה האינקוויזיציה לפעול גם בספרד החדשה, אולי כצעד שנועד גם לפקח עליו ועל מעשיו. מכל מקום, אחת מפעולותיו הראשונות לאחר כניסתו לתפקיד שליט ספרד החדשה הייתה קידומו של קרווחל, בין בגלל אותו אירוע, שביית מלחי הוקינז ובין בגלל מקורם היהודי המשותף. הוא מינה את קרווחל לקפטן, האחראי על כיבוש אזור שלם בצפון מזרח מקסיקו, לרבות ככל הנראה חלקים נרחבים של טקסס של היום, וגם בשנים שלאחר מכן היה מעין פטרון לקרווחל ומי שהגן עליו במידה רבה מפני האינקוויזיציה.
בעשר השנים 1568 - 1578 עבר קפטן קרווחל כרוח סערה בכל אזור מינויו, כובש, ומשעבד את התושבים האינדיאנים, ממקסיקו ועד טקסס.
מפגש ראשון עם האינקוויזיציה

לקראת סיומו של אותו עשור החלו הרוחות בספרד החדשה להשתנות. האינקוויזיציה הגיעה לאזור ב-1571, והאוטו דה פה הראשונים החלו ב-1574. אין ספק שגם קרווחל הועלה בשלב כלשהו על הכוונת, אף כי מעמדו היה כנראה רם מדי והוא זכה אולי אף להגנת המשנה למלך אלמנסה. מכל מקום, קרווחל נקרא ב-1578 לבירור במקסיקו סיטי וב-1579 הוחזר לספרד.
אולם בספרד התהפכו היוצרות. קרווחל היטה את רוע הגזירה נגדו, ואף יותר מכך. הוא הצליח לשכנע את הגורמים הקובעים, בראש וראשונה פליפה השני, מלך ספרד, כי לטובתה של הממלכה, מן הראוי להגדיל דווקא את סמכויותיו.
מושל ממלכת לאון החדשה

במאי 1579 קרווחל קיבל מהמלך סמכויות, הרבה מעבר למה שהעניק לו אלמנסה בעבר: הוא מונה למושל מדינה חדשה שתוקם בתחומי ספרד החדשה - ממלכת לאון החדשה (Nuevo Reino de León), וכן קיבל דרגת קפטן - גנרל. המינוי והדרגה היו אמורים להיות לכל חייו ולרבות הזכות להורישם. קרווחל קיבל את הזכות לגלות, להשליט שקט וליישב חלקים מטקסס וצפון מזרח מקסיקו של היום (בעיקר מדינות נואבו לאון, טמאוליפס וקואווילה).
ביוני 1580 הוא חזר לספרד החדשה והחל לממש את שלטונו, מיישב בממלכתו החדשה בין השאר גם אנוסים רבים מקרוביו. חוק ספרדי מיוחד מנע באותם ימים התיישבות נוצרים שאינם "טהורים", ב"ספרד החדשה". הכוונה הייתה להשתייכות של לפחות שלושה דורות לאחור, לדת הנוצרית, ובאופן ספציפי, האנוסים היו מטרתו של חוק מיוחד זה. כתב המינוי של קרווחל פטר את המתיישבים בממלכתו החדשה, מתחולתו של החוק. המטרה הייתה לעודד התיישבות באזורים החדשים הללו. אבל כל ספרד החדשה הייתה דלילה בתושבים יוצאי ספרד והיא בוודאי הייתה מוקפת בשטחים וטריטוריות מסוג זה, כך שלא ברור מדוע הייחוד הזה לממלכתו של קרווחל, אלא אם מקורו בזהותו שלו. ככל הנראה היה זה קרווחל עצמו, שדחף להכנסתו של סעיף הפטור הזה והוא אכן ניצל אותו בצורה מלאה. בין האנוסים הרבים שהביא אליו, היו גם אחותו פרנצ'סקה, בעלה, ילדיהם וקרובי משפחה ואנוסים רבים נוספים. היסטוריונים סבורים שגם סגנו, גספר קסטניו דה סוסה(אנ'), מגלה וקונקיסטדור בזכות עצמו, היה מהאנוסים אף הוא.
ניצחון האינקוויזיציה

השגשוג ועשיית החייל בממלכה החדשה נמשכו כעשור. ב-1590 גברה שוב ידה של האינקוויזיציה, והפעם כבר לא עמד אלמנסה לצידו של קרווחל. אלמנסה קודם ועבר לטריטוריה עשירה יותר, פרו ומת שם ב-1583. במאבק של 1590 כבר נאלץ קרווחל לעמוד מול האינקוויזיציה לבדו, והוא הפסיד. אנוסים רבים מאנשיו נתפסו, עונו והוצאו להורג, ביניהם בני משפחתו הקרובה ביותר, לרבות אחותו ומרבית ילדיה, שנשרפו חיים בטקס של אוטו דה פה. בודדים מתוכם הצליחו להתחמק ולהימלט. קרווחל עצמו ישב בכלא של האינקוויזיציה כחמש שנים ומת שם ב-1595, בעודו ממתין לביצוע גזר דין של הגליה.
ראו גם

יהדות פורטוגל
יהדות ספרד
יהדות ארצות הברית
יואכים גנז
לקריאה נוספת

Robert S. Weddle, Spanish Sea: The Gulf of Mexico in North American Discovery, 1500-1685, College Station: Texas A&M University Press, 1985
Powell, Philip Wayne. Soldiers, Indians, and Silver: The Northward Advance of New Spain, 1550-1600. Berkely: U of CA Press, 1952
C. K. Landis, Carabajal the Jew, a Legend of Monterey, Vineland, N. J., 1894
הערות שוליים

↑  על לואיס קרווחל, בספרדית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007391932105171  ISNI: 0000 0000 2624 3378  LCCN: n82207707  SUDOC: 176430253  VIAF: 16127245   WorldCat (עם VIAF): 16127245