היינץ שטייניץ
קורות חיים

היינץ שטייניץ נולד בברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב שבפולין), בנם של ד"ר ולטר שטייניץ, קרדיולוג וזואולוג, ומרתה שטייניץ לבית שינדלר. היינץ שטייניץ הושפע רבות מאביו והמשיך במובנים רבים את דרכו. למד בבית הספר בגמנסיה ההומנית בעיר הולדתו, גדל בבית ציוני, והשתתף ב-1927 בקונגרס הציוני העולמי בבזל, שווייץ. בשנים 1927–1932 למד רפואה וזואולוגיה באוניברסיטאות ברסלאו, פרייבורג וברלין, ועבר את בחינת ההסמכה לרפואה ב-1933 בברלין. באותה שנה עלו הנאצים לשלטון ומנעו מסטודנטים יהודים לעבוד ולהשתלם בבתי חולים בגרמניה. היינץ ורעייתו רות שטייניץ (1995-1907), אף היא סטודנטית בסיום לימודי הרפואה, עזבו את גרמניה ועלו ב-1933 לארץ ישראל.
שלטונות המנדט הבריטי לא אישרו לשטייניץ לעסוק ברפואה בארץ. הוא פנה לעבוד לפרנסתו בתחנת המחקר החקלאי ברחובות ובפתח תקווה. מחקריו בתחנה בשנים 1933–1936, על חרקים מזיקים של הדרים בפרדסי האזור, התבצעו בהנחיית פרופ' שמעון בודנהיימר והיו בבחינת התפנית של שטייניץ מרפואה למחקר זואולוגי. היינץ שטייניץ שייך, איפוא, לדור הראשון של מדענים זואולוגים, מייסדים וחלוצים שדרכם הזואולוגית-מדעית התחילה בארץ ישראל.
מ-1936 ואילך השתלב בירושלים כאיש מחקר והוראה במחלקה לזואולוגיה של האוניברסיטה העברית, התקדם במחלקה לאורך כל נתיב הקידום האקדמי, ועבד בה עד יום מותו. מאחר שהאוניברסיטה העברית נפתחה כעשור בלבד לפני הגעת שטייניץ לירושלים, קורות חייו האקדמיים משקפים במידה רבה פרק בהיסטוריה המוקדמת של המחלקה לזואולוגיה ושל האוניברסיטה.
בשנים 1936–1937, השלים שטייניץ מחקריו בנושא מזיקי הדרים כדוקטורנט באוניברסיטה, וב-1938 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בזואולוגיה והיה הראשון לקבלת תואר זה במחלקה לזואולוגיה. משנת 1938 ואילך, ובכלל זה בתקופת מלחמת העולם השנייה, שימש כאסיסטנט באותה מחלקה, ובמקביל, בשנים 1943–1946, גם לימד זואולוגיה בסמינר הקיבוצים.
לאחר שקודם לדרגת מרצה ב-1945, לימד בשנים 1945–1951 היסטולוגיה של בעלי חיים, אנטומיה של בעלי חיים מבויתים ושל חיות מעבדה, ושיטות בהוראת הביולוגיה. במלחמת העצמאות (1949-1948) שירת בצה"ל ביחידה לרפואה מונעת, ולימד סטודנטים לרפואה שגויסו לצבא.
בעקבות מלחמת העצמאות, עקב הניתוק מקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים, המחלקה לזואולוגיה פוזרה בין בנינים שונים ברחבי ירושלים המערבית ולא שוכנה בקמפוס גבעת רם שנבנה בעשור הראשון לאחר ייסוד המדינה. שטייניץ היה פעיל בארגון תפקוד המחלקה בתנאים הקשים שנוצרו וששררו לאורך העשורים הבאים אחרי מלחמת העצמאות. בין היתר, טיפל באוספים זואולוגיים שהורדו מהר הצופים והועברו אל בנייני המחלקה בעיר המערבית. משרדו, מעבדותיו ופעילותו נדדו עם השנים; תחילה פעל במתחם קולג' טרה סנטה בפינת הרחובות בן מימון וקרן היסוד, אחר כך במתחם סנט אנטוניו ברחוב ז'בוטינסקי (מול בית הנשיא), ולבסוף במגרש הרוסים.
בשנים 1951–1953 שהה כעמית מחקר באוניברסיטת ייל שבניו הייבן, מדינת קונטיקט, ארצות הברית. ב-1954 קודם לדרגת מרצה בכיר, ב-1957 לפרופסור חבר, וב-1963 התמנה למנהל המחלקה לזואולוגיה (סקציה א'). הרצה בתחומים זואולוגיה כללית, מורפולוגיה של חסרי חוליות ובעלי חוליות, היסטולוגיה של בעלי חיים, אמבריולוגיה ניסויית, ואקולוגיה. בשלבים מתקדמים של הקריירה שלו, מאמצע שנות ה-50 של המאה הקודמת ואילך, ביולוגיה ואקולוגיה ימית הפכו למרכז כובד המחקר ופעילות הנילוות למחקר. הוא יזם את הוראת לימודי ביולוגיה ימית באוניברסיטה העברית והיה, החל מ-1966, ראש החוג ללימודים ופיתוח תוכניות ההוראה בתחום זה. ב-1968, בהיותו מנהל המחלקה לזואולוגיה, מונה לפרופסור מין המנין.
משנות ה-50 של המאה הקודמת ואילך הינחה תלמידי מחקר לתארים מתקדמים. חלקם הפכו ברבות הימים למדענים בכירים בענפים שונים של הביולוגיה ומדעי הסביבה באוניברסיטאות, במכללות, ובמכוני מחקר שונים בישראל. במקביל, ראה חשיבות גם בחינוך ובהוראה באוניברסיטה למטרת הכשרת סטודנטים כמורים להוראה בבתי ספר.
נפטר בירושלים, ב-28 באפריל 1971.
להיינץ ולרעייתו, הרופאה ד"ר רות שטייניץ, שלושה בנים שפנו למדעים. רפאל שטייניץ, אסטרופיזקאי, פרופסור אמריטוס במחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע; גדעון שטייניץ, גאולוג, מדען בכיר ובעברו מנהל של המכון הגיאולוגי לישראל בירושלים; בנימין שטייניץ, פיזיולוג של צמחים, בעבר מדען בכיר במכון למדעי הצמח, מינהל המחקר החקלאי, מרכז וולקני, ראשון לציון.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.