stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כף-זאב אירופית
תפוצה ובית גידול

משרעת תפוצתה של כף-זאב אירופית רחבה באזורים ממוזגים, וכוללת את האזור האירו-סיבירי, הים-תיכוני והאירנו-טורני. התפוצה משתרעת מהאיים האזוריים דרך אירופה והמזרח התיכון הרחק צפונה ומזרחה.
בישראל כף-זאב אירופית גדלה באזורים רבים בעיקר בחבל הים תיכוני, בתי גידול טבעיים ולחים ובבתות, סמוך למקומות שזורמים בהם מים נקיים השופעים גם בעונת הקיץ (בתקופת הפריחה) בעיקר בתשתית חולית או סלעית. היא מצויה בעיקר בצפון הארץ - בבקעת חולה, בבקעת כנרות, בהרי הגליל ובגולן, וממשיכה דרומה למרכז הארץ בעמקי החוף והבקעה.
מאפיינים

כף זאב אירופית הוא צמח זקוף, אך נמוך יחסית לצמחים אחרים בבתי גידולו הלחים. גובהו 60 עד 100 ס"מ, אינו מסתעף הרבה, כמעט קירח ואינו ריחני במיוחד, והוא בעל קנה שורש.
הגבעולים רְבוּעִים (בעלי 4 מקצועות), מחורצים לאורכם ואינם מסתעפים, אך בקצותיהם עשויה לפעמים להופיע הסתעפות.
הלוואים אינם קיימים והפטוטרות חסרות או קצרות מאוד, לא יותר מ-5 מ"מ.
העלים גדולים מאוד, נגדיים, פשוטים, וכל זוג ערוך ב-90 מעלות לזוג שמתחתם או מעליהם מרוחקים זה מזה, ואורכם 4 עד 10 ס"מ ורוחבם 1 עד 4 ס"מ ואף יותר. טרף העלה מחודד בקודקודו וקהה בבסיסו, והוא שסוע לשיניים רבות, חדות וא-סימטריות, צורתם מזכירה טביעת כף רגל של זאב, ומכאן שמו. עלי הגבעול, כולל העלים שבחיקם פרחים, אינם שונים מעלי הבסיס.
התפרחיות ערוכות בדורים מדומים, קטנים וכדוריים בחיק 2 חפות, והן מרוחקות זה מזה לאורך הגבעול. למעשה, נמצאת בכל חפה תפרחת סיומית. בכל דור ישנם פרחים רבים, היושבים בצפיפות בחיקי החפים (עלי התפרחת).
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, מאוחה עלים, קטנים, כ-3 מ"מ, לבנים, וכותרתם כמעט סימטרית - דבר שאינו אופייני למשפחת השפתניים. חפיות הפרח שוות באורכן לאורך הגביע.
הגביע, שאורכו 3 מ"מ, דמוי פעמון, בעל 10 עד 15 עורקים ברורים ו-4 או 5 שיניים דמויות מרצע, שאורכן 2 מ"מ. השיניים כמעט שוות זו לזו ומסתיימות בחוד.
הכותרת לבנה ולפלומתית (מכוסה בשערות עדינות), כאשר שפתה התחתונה לעיתים קרובות מכוסה בכתמים אדומים. היא אינה נראית דו-שפתנית, אלא עשויה 4 אונות כמעט שוות, אורכה 3 מ"מ והיא בולטת מעט מן הגביע. צינור הכותרת באורך 2.5 מ"מ ומכוסה בשערות לבנות מבפנים. השפה העליונה מעוגלת ומפורצת, עם אונות שאינן שוות בגודלן.
לפרח 2 אבקנים פורים שבולטים מהפרח ולעיתים בצדם 2 אבקנים מנוונים ועקרים או חסרים. האבקנים מעורים אל צינור הכותרת.
השחלה עילית, בעלת 2 עלי שחלה, שמתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה ל-4 מגורות, שכל אחת מהן מכילה ביצית אחת.
עמוד השחלה, המסתיים בשתי צלקות, צומח ועולה מבין המגורות. בשלב הזכרי, האבקנים מבשילים לפני הצלקות ועמוד השחלה אז קצר. בשלב הנקבי, עמוד השחלה מתארך ויוצא מחוץ לכותרת עם צלקות בשלות. התופעה שבה האבקנים מבשילים לפני הצלקות, ובכך מצטמצמת האבקה העצמית, מכונה פרוטאנדריה.
הפרי הוא מסוג מַפְרֶדֶת (schizocarp) המורכבת מ-4 פרודות שטוחות. הפרודות נשמרות בתוך הגביע עד לתפוצתן. הגביע משתייר אך אינו גדל באופן משמעותי עם הבשלת המפרדת; הוא שומר על גודלו המקורי ומשמש כמגן על הפרודות עד לפיזורן.
פנולוגיה

העלווה מתפתחת בתחילת מרץ ונושרת במקביל לסוף תקופת הפצת הזרעים. הפריחה מתרחשת בקיץ בדומה לרבים מצמחי גדות המים, ונמשכת מיולי עד אוקטובר. פרחיו קטנים ונגישים לחרקים קצרי חדק המגיעים אל הצוף המופרש ליד בסיס השחלה. בפועל הפרחים מואבקים על ידי דבורים קטנות, זבובונים וחרקים קטנים נוספים בעלי חדק קצר. הפרי מתפתח בתחילת אוגוסט והפצתו מסתיימת בסוף דצמבר.
שמות

שמו המדעי של הצמח "Lycopus", נגזר מהמילים היווניות "ליקוס" (זאב) ו"פוס" (רגל), בשל הדמיון של עלי הצמח לעקבות רגל של זאב. השם תורגם כלשונו לעברית כ"כף-זאב", וכך גם בערבית הוא נקרא "ריג'ל אל-ד'יב" (رجل الذئب), שמשמעותו "רגל הזאב".
השם הנפוץ באנגלית הוא gypsywort שמשמעותו "צמח הצוענים" או תמצית הצוענים. הצמח נקרא כך מכיוון שבעבר נוודים אירופאים (צוענים) השתמשו בעלים ובגבעולים שלו להפקת צבע כהה לצביעת העור.
תמונות

תקריב של פרח
תפרחות על גבעול
כף-זאב אירופית עמוד תפרחת
הערות שוליים

↑  כף-זאב אירופית באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה שניה מורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989
↑  Lycopus europaeus L, World Flora Online
↑  Lycopus L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
כף-זאב אירופית, באתר ITIS (באנגלית)
כף-זאב אירופית, באתר NCBI (באנגלית)
כף-זאב אירופית, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
כף-זאב אירופית, באתר צמח השדה
כף-זאב אירופית, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
כף-זאב אירופית, באתר Tropicos (באנגלית)
כף-זאב אירופית, באתר GBIF (באנגלית)
כף-זאב אירופית, באתר The Plant List (באנגלית)
כף-זאב אירופית, באתר IPNI (באנגלית)
כף-זאב אירופית תקריב של דור פרחים
כף-זאב אירופית דור פרחים
כרכום

ערך זה עוסק בסוג של צמח ממשפחת האירוסיים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| כרכום |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד-פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: אירוסיים
סוג:: כרכום
שם מדעי
 Crocus ‏לינאוס, 1753

כרכום (שם מדעי: Crocus) הוא סוג במשפחת האירוסיים. זהו צמח רב-שנתי בעל פרחים. תפוצתו כוללת את אזורי החוף של מרכז ודרום אירופה, את אזורי האלפים התחתיים, צפון אפריקה, המזרח התיכון, וכן את מרכז אסיה עד למערב סין. שמו המדעי של הסוג נגזר מהתואר הלטיני crocatus, שפירושו צהוב-כתום.
מאפיינים

לפרחי הכרכום צורת גביע, הנשפך אל צינור ארוך. צבעיהם מגוונים, אולם לרוב הם צבועים בצבעי סגול-ורוד, ארגמן, צהוב ולבן. עליו של הכרכום צרים, ארוכים וישרים, ובאמצעם קו בצבע בהיר, בדרך-כלל לבן. טיפוס העלים- שלם. בצורה אופיינית, לכל פרח שלושה אבקנים בדיוק. בישראל הכרכומים פורחים לרוב בסתיו ובתחילת החורף.
שימושים

התבלין זעפרן מופק מעלי הפרי של ה-Crocus sativus, מין בסוג כרכום. בשונה מהתבלין הצהוב כורכום, המופק מצמח אחר.
בתנ"ך מוזכר הכרכום כצמח בושם (מגילת שיר השירים, פרק ד', פסוק י"ד) וכן לפי המסורת שימש כאחד מן הסממנים של קטורת הסמים (תלמוד בבלי, מסכת כריתות, דף ו'). בתרגום שיר השירים ובספרות חז"ל מוזכר הכרכום בשם מוריקא.
מיון

הסוג כרכום נמצא מבחינה טקסונומית ובוטנית במשפחת האירוסיים (Iridaceae). המינים בסוג הם פקעתיים. הם חזקים ונמצאים במגוון רחב של בתי גידול, ביניהם יערות, בתות ואדמות מרעה. בסוג נמצאים כ-80 מינים לערך, מתוכם כ-30 מתורבתים.
בישראל נפוצים 10 מינים מהסוג כרכום, אשר כולם צמחים מוגנים:
כרכום חלמוני (Crocus vitellinus)
כרכום צהבהב (Crocus ochroleucus)
כרכום נאה (Crocus pallasii)
כרכום חורפי (Crocus hyemalis)
כרכום גיירדו (Crocus aleppicus)
כרכום החרמון (Crocus hermoneus)
תת המין הישראלי של כרכום החרמון (Crocus hermoneus subsp.palaestinus)
כרכום דמשקאי (Crocus cancellatus damascenus)
כרכום השבכה (Crocus cancellatus)
גלריה

כרכום גיירדו
כרכום צהבהב
כרכום חורפי
כרכום דמשקאי
כרכום דמשקאי
הערות שוליים

↑  רוב החוקרים מזהים את הכרכום שבמקרא ובמשנה עם הכרכום
 לדעת הרמב"ם וחוקרים נוספים, הכרכום המקראי הוא הכורכום. ראו זהר עמר, "צמחי המקרא", 2012, עמ' 97 - 99
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), התשס"ה-2005(הקישור אינו פעיל, 12.12.2020)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533416605171  BnF: cb12295898m (data)  LCCN: sh85034216  LNB: 000160172  NKC: ph520037
לטאת החולות

| לטאת החולות |
| --- | --- |
 לטאת החולות
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: לטאות
משפחה:: לטאיים
סוג:: לטאה
מין:: לטאת החולות
שם מדעי
 Lacerta agilis ‏ליניאוס, 1758
תחום תפוצה


לטאת החולות (שם מדעי: Lacerta agilis) היא לטאה הנפוצה ברחבי אירופה עד מונגוליה במזרח. היא לא נפוצה בדרום אירופה (למשל בחצי האי האיברי, באיטליה ובטורקיה) ותפוצתה בלתי סדירה.
ללטאת החולות יש בבטן ובגב פס בהיר: אצל זכרים הצבע נוטה להיות כהה יותר ומבהיר חלקית או באופן מלא בעונת ההזדווגות. אורך גופה של לטאת החולות יכול להגיע עד 25 סנטימטר.
ללטאה זו מספר תת-מינים, תת-המין המערבי ביותר נקרא Lacerta agilis agilis. תת-המין העיקרי במערב אזור התפוצה הוא Lacerta agilis argus והוא בעל פס דק קטוע, או שלא קיים אצלו בכלל פס. לתת המין השני פס אדום-חום פשוט ללא כל סימני הגב. הפסים אצל הזכרים בשני תת-המינים הללו על הבטן בלבד, הופכים לירוקים בעונת החיזור והרבייה. לעומתם אצל הזכרים בתת-המינים המזרחיים (בעיקר Lacerta agilis exigua) הפס יכול להיות ירוק בהיר לא רק בעונת החיזור והרבייה.
בבריטניה, לטאת החולות נפוצה בצפון מערב אנגליה שם היא נחשבת למין בסכנת הכחדה ומוגנת בקפדנות על פי החוק בבריטניה - כפי שהוא מוגנת ברחבי אירופה (זהו מין אירופאי מוגן). קרן הנאמנות לשימור נחשי בריטניה, שותפה ומובילה את תוכנית הפעולה לשימור לטאת החולות (SAP).
לעומת רוב מדינות אירופה, ברוסיה תת-המין Lacerta agilis exigua נפוץ מאוד ותרגום אחד משמותיו מרוסית הוא "לטאה נפוצה" (אם כי נפוץ גם שם אחר - Прыткая ящерица, שמשמעותו, 'לטאה זריזה' והוא תרגום של שמו המדעי של המין. המין הנקרא בעברית לטאה זריזה שייך לאותה משפחה, אך לסוג אחר - Phoenicolacerta).
נקבת לטאת החולות מטילה ביצים בחול שטוף שמש, ומשאירה אותם לדגירה על החול החם.
גלריה

לטאת החולות.
לטאת החולות בעונת ההזדווגות.
הערות שוליים

↑  לטאת החולות באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550886405171  GND: 4190553-2  LCCN: sh85073811
לורי הקוקוס

| לורי הקוקוס |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תוכאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: תוכיים
סוג:: לורי
מין:: לורי הקוקוס
שם מדעי
 Trichoglossus haematodus ‏לינאוס, 1771

לורי הקוקוס (שם מדעי: Trichoglossus haematodus) הוא מין תוכי ממשפחת הדרראים ושבט הלוריים החי בטבע באינדונזיה ובגינאה החדשה. תוכי זה נצפה לראשונה ב-1758 בידי החוקר האנגלי ג'ורג' אדוארדס על סמך דגימות מהאי אמבון והוא תואר ב-1771 בידי קארולוס לינאוס כששם המין משמעו: "בעל לשון אדומה". בעבר הוא נחשב לתת-מין של לורי הקשת אך לצד מינים נוספים הופרד.
מאפיינים

אורך הלורי הוא כ-25–30 ס"מ, משקלו כ-109–137 גרם והוא בעל גוונים עזים של ירוק, אדום, צהוב וכחול המזכירים מעט את לורי הקשת. הוא בעל מקור אדום או כתום, ראש כחול והצוואר חום. העורף צהוב ורוב הגוף ירוק עז, החזה אדום ומפוספס בכחול-שחור ותחילת הרגליים צהובות לסירוגין. הזנב ירוק והקצוות ירוקים-צהובים והעיניים אדומות. מקור הלורי מותאם לליקוט צוף מפרחים ויש לו לשון ארוכה בהתאם.
שני הזוויגים דומים מאוד בגודלם ומראם. הם מונוגמיים ומטילים 2 ביצים פעם או פעמיים בשנה, לרוב בין יולי לדצמבר.
הלורי חי בטבע באיי אינדונזיה וגינאה החדשה במגוון בתי גידול בגבעות מיוערות, יערות מנגרובים, יערות גשם טרופיים, ביצות, סוואנה טרופית וכן בקרבת פרדסים ופארקים והוא מצוי עד לגובה 2,440 מטר.
הלורים ניזונים בעיקר מצוף ואבקה, אך גם את הפרחים עצמם וכן זרעים, פירות, פירות יער, חרקים בוגרים וזחלים.
מאפיינים > תת-מינים

T. h. haematodus
T. h. massena
T. h. nesophilus
T. h. flavicans
T. h. deplanchii
T. h. nigrogularis
הערות שוליים

↑  לורי הקוקוס באתר הרשימה האדומה של IUCN
ירגזי שחור-כיפה

| ירגזי שחור-כיפה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: ירגזיים
סוג:: פויסילה
מין:: ירגזי שחור-כיפה
שם מדעי
 Poecile atricapillus ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


ירגזי שחור-כיפה (שם מדעי: Poecile atricapillus) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים, הנפוץ באמריקה הצפונית מאלסקה בצפון לניו מקסיקו בדרום, והציפור הלאומית של מיין, מסצ'וסטס וניו ברנזוויק. הירגזים תוקפניים כאשר הם מאוימים או מחפשים מזון והם מגרשים ציפורים אחרות, אפילו גדולות יותר, ממתקני האכלה קבועים, ומכאן שמם העברי (מהמילה רֹגֶז). הירגזי כמעט חסר פחד מבני אדם, ואף ייקח מזון מכף יד אנושית. בעבר נחשב למין אחד יחד עם ירגזי הרים.
טקסונומיה

המין נכלל בעבר בסוג ירגזי עם רוב הירגזיים האחרים, אך מחקר משנת 2005 (גיל, סליקאס ושלדסון, 2005) מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג פויסילה, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN‏, ITIS‏, ו-IOC (אנ').‏ תוצאות דומות חזרו במחקר מאוחר יותר (יוהנסון ואחרים, 2013), אם כי פוצלו ממנו מספר מינים לסוג סיטיפרוס. טקסון האחות של ירגזי שחור-סינר הוא ירגזי גמבל.
לפי טריץ' ואחרים (2017), העץ הפילוגנטי של הסוג (Poecile) הוא:
טקסונומיה > תפוצת תת-מינים

לירגזי שחור הכיפה 9 תת-מינים:
Poecile atricapillus atricapillus - קארולוס ליניאוס, 1766, מצוי במזרח קנדה וצפון-מזרח ארצות הברית
Poecile atricapillus bartletti - אולדריץ' ונוט, 1939, מצוי במיקלון וניופאונדלנד
Poecile atricapillus fortuitus - ויליאם לאון דוסון ו-J. H. Bowles, 1909, מצוי בדרום-מערב קנדה וצפון-מערב ארצות הברית
Poecile atricapillus garrinus‏ - William Harroun Behle,‏ 1951, מצוי ברכס הרי הרוקי
Poecile atricapillus nevadensis‏ - Linsdale‏, 1938, מצוי במערב ארצות הברית
Poecile atricapillus occidentalis - ספנסר פולרטון ביירד, 1858, מצוי מדרום-מערב קולומביה הבריטית לצפון קליפורניה
Poecile atricapillus practicus - הארי אוברהולסטר, 1937, מצוי ברכס הרי האפלצ'ים
Poecile atricapillus septentrionalis - האריס, 1846, מצוי במערב קנדה ומרכז ארצות הברית
Poecile atricapillus turneri - רוברט רידג'ווי, 1884, מצוי באלסקה וצפון-מערב קנדה
מאפיינים פיזיים

ירגזי שחור כיפה הוא עוף קטן. אורכו 12–15 סנטימטרים, משקלו 9–14 גרמים ומוטת כנפיו 16–21 סנטימטרים. הראש גדול, עגול ושחור עם כיפה וגרון שחורים ולחיים לבנות. הגב, הכנפיים והזנב אפורים, הגחון אפור בהיר במרכזו ובז' בצדדיו, והצוואר קצר. שולי נוצות הזנב לבנים. הנוצות צפופות ומבודדות ויש לירגזי שכבת שומן לבידוד מהקור של החורף. המקור צר וקצר ומשמש לפיצוח גרעינים. יש מופע לבקן, בו הנוצות לבנות מהרגיל, בעיקר בזנב. השיר מכיל 2 הברות, כאשר הראשונה גבוהה מהשנייה. תוחלת החיים הממוצעת של הירגזי שחור הכיפה היא בין שנתיים לשלוש שנים, אך הפרט המבוגר ביותר שתועד היה זכר שחי למעלה מ-11.5 שנים.
מאפיינים פיזיים > קול

הירגזי שחור הכיפה משמיע מגוון רחב של קולות. הקריאה שנשמעת כ-"צ'יקדי-די-די!", מקור שמם באנגלית, צ'יקדי (Chickadee), משמשת לאזהרה מפני טורפים, אך גם למסרים אחרים, כמו מיקום של מזון, והיא נפוצה בעיקר מחוץ לעונות החיזור והקינון. בעונת החיזור, הזכרים שרים שיר בן 2 הברות, בו ההברה הראשונה גבוהה מהשנייה, שנשמע כ-"פי-בי", שמשמש למשיכת נקבות והגנה על הטריטוריה. המרווח בין ההברות הוא 0.1–0.15 שניות. ההברה השנייה לעיתים קרובות מקוטעת על ידי מרווח של כ–0.05 שניות, בעוד ההברה הראשונה מקוטעת רק לעיתים רחוקות. כאשר זכר שנמצא בתוך להקת חורף שר, הוא קודם כל מבודד את עצמו באופן זמני מחברי הקבוצה. קולות דומים אך חלשים יותר משמשים לתקשורת בין בני זוג. קריאה נוספת מורכבת מ–2–9 הברות קצרות, ומתרחשת כאשר שני פרטים נמצאים קרוב מדי זה לזה, בלהקות, במתקני האכלה וכחלק מהגנה על הטריטוריה, בתור מחוות איום. אם הפולש לא עזב אחר השמעת הקריאה, הפרט המשמיע יתקיף. מספר ימים לפני הפריחה, הגוזלים ישמיעו קריאה המאופיינת בהרמוניה מורכבת, שמטרתה לעורר האכלה על ידי ההורים. קריאה דומה ניתנת על ידי הנקבה בתקופה בין הרגע בו היא מסיימת את בניית הקן לתחילת הדגירה, ולעיתים אף אחרי הבקיעה של הגוזלים. ההבדל בין הקריאות הוא שהקריאה של הנקבה עולה ויורדת בתדר, בניגוד לקריאה של הפרחונים שנשארת קבועה פחות או יותר. כאשר הוא מאוים, הירגזי ינשוף כלפי התוקף וינסה להתקיף גם כן.
התנהגות

הירגזי מקפץ בזריזות בין ענפים והוא יכול להיתלות במהופך. הירגזי מונוגמי. מאוקטובר ועד מרץ, הירגזים חיים בלהקות של עד 12 פרטים, דבר מאפשר להם לעבוד כצוות כדי לשמור על טריטוריה של עד 20 הקטארים. להקות חורף אלו עשויות לכלול מינים אחרים (כמו מלכילונים, טפסי עצים, סיטות, ונקרים), אך הירגזים שחורי הכיפה בדרך כלל דומיננטיים מספרית. הוכח כי היררכיות דומיננטיות ממלאות תפקיד קריטי בדפוסי ההזדווגות וההישרדות בירגזי שחור הכיפה. לאחר סוף החורף הלהקות מתפרקות והירגזים מוצאים טריטוריה ומקום קינון ומגנים עליהם.
הירגזי יכול להוריד את טמפרטורת הגוף שלו ולהאיץ את חילוף החומרים, התאמה לחורפים הקרים באמריקה הצפונית. הם גם מתחממים על ידי לכידת אוויר חם קרוב לגופם בין הנוצות, מה שמשווה להם חזות עגולה, ולינה בחללים בקבוצות. הטורפים העיקריים של הירגזי שחור הכיפה הם נצים, ינשופים וחנקנים. לעיתים, נחשים, סנאים, עכברים וסמורים ישדדו קינים.
התנהגות > תזונה

הירגזי שחור הכיפה ניזון מגרעינים (במיוחד גרעיני חמנית), פירות, חרקים וזרעים, ומבקר במתקני האכלה. בקיץ הוא ניזון בעיקר מזחלים, כנימות, חיפושיות, עכבישים, חלזונות וחסרי חוליות אחרים, ובחורף גם פירות, גרגירים וזרעים. כשהירגזי אוכל עש, הוא קורע את הכנפיים ומשליך אותם לפני שהוא אוכל את העש. הירגזי נצפה אוכל שומן של חיות מתות. הוא מחפש מזון תוך דילוג בין ענפים וזרדים, ולעיתים אף תוך כדי מעוף, אז הוא תופס ואוכל חרקים. לעיתים קרובות הירגזי מאחסן מזון, אותו הוא אוכל מאוחר יותר.
התנהגות > רבייה

עונת החיזור מתרחשת בין פברואר למרץ. חיפוש מקום קינון יכול להתחיל בינואר, אך לרוב מתרחש בתדירות הולכת וגדלה באביב. הירגזי שחור הכיפה מקנן בחורים בעצים (לרוב שדר או אלמון) וישתמש גם בקני נקר נטושים ותיבות קינון, ולעיתים רחוקות גם בחור באדמה. הנקבה בונה את מטחב, זרדים, עלים, קליפת עץ ושיער. בניית הקן אורכת לרוב 3–4 ימים. הנקבה מטילה 6–8 ביצים לבנות עם נקודות חומות אדמדמות. הנקבה דוגרת 12–13 ימים עד לבקיעה, בזמן שהזכר מאכיל אותה. לאחר הבקיעה, הנקבה אוכלת את קליפות הביצים. כשהגוזלים קטנים, הנקבה נשארת בקן בזמן שהזכר ממשיך להביא אוכל, וכשהם גדולים שני ההורים מביאים לגוזלים אוכל. הגוזלים פורחים בגיל 16 ימים. לרוב הנקבה מטילה פעם אחת בשנה.
תפוצה ובית גידול

הירגזי שחור הכיפה נפוץ ויציב באמריקה הצפונית בכל אזור שיש בו עצים או שיחים גדולים (במיוחד עצי שדר, ערבה, צפצפה או אלמון, נמנע מיערות מחטניים לחלוטין), מיערות ושטחי חורש ועד שכונות מגורים ופארקים, ולעיתים שדות עשבים וביצות. הירגזים לא נודדים לרוב, אך באזורים צפוניים ייתכנו נדידות בסתיו ובאביב, ונדידות בדרום קשורות כנראה למחסור במזון.
הוא נצפה בוושינגטון (מדינה), אורגון, איידהו, מונטנה, ויומינג, קליפורניה, נבדה, יוטה, קולורדו, ניו מקסיקו, אוקלהומה, קנזס, נברסקה, דקוטה הדרומית, דקוטה הצפונית, מיזורי, איווה, מינסוטה, אילינוי, ויסקונסין, אינדיאנה, מישיגן, אוהיו, קרוליינה הצפונית, טנסי, וירג'יניה, קנטקי, וירג'יניה המערבית, מרילנד, פנסילבניה, ניו יורק (מדינה), קונטיקט, ורמונט, מסצ'וסטס, רוד איילנד, ניו המפשייר, מיין, אלסקה, סן-פייר ומיקלון, ניופאונדלנד ולברדור, נובה סקוטיה, אי הנסיך אדוארד, ניו ברנזוויק, קוויבק, אונטריו, מניטובה, ססקצ'ואן, אלברטה, קולומביה הבריטית, הטריטוריות הצפון-מערביות ויוקון. הירגזי הוא הציפור הלאומית של מיין, מסצ'וסטס וניו ברנזוויק.
ראו גם

ירגזי חרמון
ירגזי שחור
ירגזי סיבירי
ירגזי הרים
ירגזי קרוליינה
ירגזי ביצות
לכיד הנחלים

| לכיד הנחלים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים קדומים
סדרה:: אסטראים
משפחה:: מורכבים
סוג:: לכיד
מין:: לכיד הנחלים
שם מדעי
 Xanthium strumarium ‏קארולוס ליניאוס, 1753
לְכִיד הַנְּחָלִים (שם מדעי: Xanthium strumarium) הוא מין של צמח חד-שנתי ממשפחת המורכבים, הנפוץ ברחבי העולם. בשל התרבותו המהירה הוא נחשב מזיק. מקורו בצפון אמריקה.
לכיד הנחלים מתנשא עד לגובה 120 ס"מ. צבע הצמח ירוק, ונחשב כעשב, אך עמיד בפני קוטלי עשבים. עליו מסודרים בצורה מסורגת. גדל בעיקר בקרבת בני אדם אבל גם בבתי גידול טבעיים. כל חלקי הצמח רעילים, כולל זרעיו, ופירותיו הקוצניים. הצמח מתפתח כמעט בכל סוגי הקרקע לרבות קרקע דלה בחומרי תזונה. לצמח פרחים זכריים ונקביים ולכן יכול להפרות את עצמו. האיבוק נעשה על ידי חרקים והרוח. פריחתו חלה בחודשים מאי עד ספטמבר. הזרעים מכילם קוצים אשר נדבקים לפרוות בעלי חיים ומופצים באמצעותם.
בארץ ישראל גדל הצמח בחרמון, גולן ואצבע הגליל, גליל עליון וגליל מערבי, גליל תחתון, עמקים וגלבוע, כרמל, רמות מנשה והשרון, מישור החוף וגוש דן, ים המלח ומדבר יהודה, הרי ירושלים והשפלה, ירושלים, שומרון, הנגב הצפוני, מרכז הנגב והמכתשים, דרום הנגב והרי אילת.
לכיד הנחלים הוא אלרגני לפי הספרות הבוטנית.
ביוני 2023 הורעלו למוות 86 כבשים בדרום רמת הגולן כתוצאה מאכילת הצמח.
גלריה

עלי לכיד הנחלים
פרחי לכיד הנחלים
הערות שוליים

↑  לכיד הנחלים, באתר "טיולי"
↑  יאיר קראוס, מזעזע: 86 כבשים בגולן מתו לאחר שאכלו מהצמח לכיד הנחלים, באתר ynet, 4 ביוני 2023
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לורי פטפטן

| לורי פטפטן |
| --- | --- |
 לורי פטפטן
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תוכאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: דרראים
שבט:: לורים
סוג:: לורי
מין:: לורי פטפטן
שם מדעי
 Lorius garrulus ‏לינאוס, 1758

לורי פטפטן (שם מדעי: Lorius garrulus) הוא מין בסוג לורי הנפוץ בצפון איי מלוקו שבאינדונזיה. המין נחשב כ"פגיע", בעיקר בגלל ציד עבור מסחר לגידול בכלובים.
תיאור

גודלו של הלורי הוא כ-30 ס"מ. צבעו אדום בוהק ומקורו אדום. כנפיו ורגליו ירוקות-חומות. העין כתומה וסביבה עיגול חום. מקורו כתום ובקצהו כתם שחרחר. לפרטים צעירים המקור בצבע חום. אין הבדלים נראים בין הזכר לנקבה.
למין שלשה תת-מינים: L.g flavopalliatus, L.g. garrulus, L.g. morotaianus.
גלריה

פלג הגוף העליון של לורי פטפטן
קבוצה של לורים פטפטנים בגן חיות
לורי פטפטן
לורי פטפטן עף
לורי פטפטן
לורי פטפטן מתנקה
לורי פטפטן על ענף
הערות שוליים

↑  לורי פטפטן באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לבנין הכרוב

| לבנין הכרוב |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: פרפראים
תת־סדרה:: Glossata
משפחה:: לבניניים
סוג:: לבנין
מין:: לבנין הכרוב
שם מדעי
 Pieris brassicae ‏לינאוס, 1758

זחל של לבנין הכרוב
לבנין הכרוב
לבנין הכרוב (שם מדעי: Pieris brassicae) הוא פרפר ממשפחת הלבניניים. לבנין הכרוב הוא פרפר בינוני שאפשר לראותו רוב השנה (למעט בימים החמים והקרים במיוחד) והוא אחד הפרפרים הנפוצים המעופפים בגינות הנוי.
ביצים של לבנין הכרוב
זחלים של לבנין הכרוב על עלי כובע הנזיר בגינה
תיאור

פרפר בינוני בעל מוטות כנפיים של כ-55 מ"מ. צבעו לבן וקצה הכנף הקדמית שחור. הנקבה גדולה מהזכר ולה שתי נקודות שחורות בולטות על הכנף הקדמית. צבע הכנף מצידה האחורי לבן ולעיתים ירקרק.
תפוצה

לבנין הכרוב נפוץ בכל האזור הפליארקטי (אירופה, צפון אפריקה ואסיה הממוזגת). בישראל הוא נפוץ בכל הארץ למעט המדבר הקיצוני בכל ימות השנה ואפשר לראותו גם בימי חורף חמימים.
מחזור חיים

הנקבה מטילה את הביצים (כ-230 ביצים לנקבה אחת) בקבוצות גדולות על עלי כרוב, כרובית או מיני מצליבים נוספים, וכן על צמחי הצלף וכובע הנזיר (הרוצה לגדלו בגינות הנוי יכול לשתול את כובע הנזיר). הסיבה להטלה על צמחים אלו היא משום שהזחלים ניזונים מעליהם.
צבע הביצה צהוב. טמפרטורה שבין 15 ל-17 מעלות צלזיוס היא האופטימלית להטלת הביצים.
בקיעת הזחלים מתרחשת בין 3 ל-13 ימים, בהתאם לטמפרטורה. אם הטמפרטורה יורדת אל מתחת ל-10 מעלות או שהיא עולה מעל 26 מעלות - כל הביצים מתות.
הזחלים הבוקעים מהביצים צבעם צהוב-ירקרק וראשם כהה. לאחר בקיעתם מהביצה הזחלים אוכלים את קליפות הביצים הריקות ואחר כך מתחילים לכרסם בעלים. בימיהם הראשונים הם חיים יחד, ועם גדילתם הם מתפזרים על פני הצמח שעליו הם חיים. במקום שבו מצויים זחלים אפשר לראות עלים שלמים מכורסמים, עד שלא נותרו אלא העורקים בלבד. צבע הזחלים הגדולים הוא אפור-ירוק ועל צדיהם נקודות שחורות וקווים צהובים. צבע הראש שחור. זחלים רבים מותקפים על ידי הצרעה הטפילית ברקונאי הלבנין.
תקופת התפתחותם של הזחלים היא מ-12 ל-50 ימים, בהתאם לטמפרטורה, והם מתנשלים עד 5 פעמים. בהגיע הזחלים לגודל של כ-40 מ"מ הם מתגלמים על השיח או בקרבתו. הגולם צבעו צהוב-חום, ואורכו עד 24 מ"מ ורוחבו עד 6 מ"מ. תקופת ההתגלמות תלויה מאוד במזג האוויר (מעשרה ימים בקיץ ועד חודשיים-שלושה בחורף). בתום תקופת ההתגלמות יוצא מהגולם פרפר צעיר.
ראו גם

לבנין מעורק
לבנין הצנון
לבנין הסלוודורה
לבנין הצלף
לבנין הרכפתן
כתום-כנף צהוב
לבנין המוריקה
לבנין התלתן
כתום-כנף הדופרית
לבנין מדברי
לימונית האשחר
הערות שוליים

↑  אורן אוסטר, זחלים זומבים אצלכם בגינה, באתר מדע גדול, בקטנה, ‏02 לדצמבר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548574205171  LCCN: sh85102053
מונוטרופה אוניפלורה

| מונוטרופה אוניפלורה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אברשאים
משפחה:: אברשיים
סוג:: Monotropa
מין:: מונוטרופה אוניפלורה
שם מדעי
 Monotropa uniflora ‏לינאוס, 1753
מונוטרופה אוניפלורה (שם מדעי: Monotropa uniflora) הוא מין של צמח ספרופיטי במשפחת האברשיים. מראהו דומה למקטרת שלום אינדיאנית, ומכאן אחד מכינוייו של הצמח. מין זה הוא טפיל: אין בו כלורופיל והוא יונק את מזונו מריקבון, מפטריות או מעצים קרובים, בדומה לפטריות. הוא יכול לחיות במרחבים חשוכים מאוד הודות לעובדה שקיומו אינו תלוי באור.
אורכו הממוצע נע בין 10 ל-30 סנטימטר. צבעי הצמח אינם אחידים: לעיתים לבן לגמרי, או לבן עם אזורים שחורים, ואף ורוד.
הצמח חי באסיה, בצפון אמריקה ובדרום אמריקה.
לבנין הצנון

| לבנין הצנון |
| --- | --- |
 לבנין הצנון על פרח קוצן השדה
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: פרפראים
תת־סדרה:: Glossata
משפחה:: לבניניים
סוג:: לבנין
מין:: לבנין הצנון
שם מדעי
 Pieris rapae ‏לינאוס, 1758

לבנין הצנון (שם מדעי: Pieris rapae) מכונה גם לבנין הכרוב הקטן הוא מין של פרפר ממשפחת הלבניניים. תפוצתו של לבנין הצנון היא רחבת היקף וניתן למצוא אותו ברחבי אירופה, צפון אפריקה, אסיה, אמריקה הדרומית ובממלכה המאוחדת. הוא גם הובא בשוגג לאמריקה הצפונית, אוסטרליה וניו זילנד. בישראל הוא נפוץ בכל הארץ, מלבד המדבר הקיצוני, בכל ימות השנה. זחלי הפרפר נחשבים לרוב כמזיקים בחקלאות המסחרית.
תיאור

לבנין הצנון הוא פרפר קטן עד בינוני המאופיין בצבעו הלבן עם כתמים שחורים קטנים על כנפיו. קיים דמיון גדול בינו לבין לבנין הכרוב, ובאזורים שונים בעולם נוהגים אף לכנותו בתור "לבנין הכרוב הקטן", בגלל שגודלו קטן יותר משל לבנין הכרוב. כנפיו הקדמיות לבנות ברובן וקצוותיהן העליונות שחורות. לנקבה, בנוסף לכתמים שבחלק התחתון של הכנף הקדמית, ישנם גם שני כתמים עגולים במרכז בחלקן העליון של כנפיה הקדמיות. צבע כנפיו האחוריות הוא צהבהב עם נקודות שחורות זעירות. בגלל מראהו הפשוט לכאורה, פעמים רבות מניחים בשוגג שהוא עש. מוטת כנפיו היא כ-32-47 מ"מ.