stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויסקונסין (BB-64)
רקע ותיאור > הגנה

חגורת השריון הפנימית של קו המים של הספינות מסוג איווה הייתה בעובי 12.1 אינץ' (307 מ"מ) וגובהה 10 רגל 6 אינץ' (3.2 מ'). מתחתיה הייתה רצועה של לוחית שריון הומוגנית מסוג B שמצטמצמת בעובי מ-12.1 אינץ' בחלק העליון ל-1.62 אינץ' (41 מ"מ) בתחתית וגובהה 28 רגל (8.5 מ'). שתי רצועות השריון נוטות כלפי חוץ ב-19 המעלות העליונות כדי לשפר את עמידות השריון בפני אש אופקית. באופן כללי לוחות השריון האנכיים עשויים משריון מוצק מסוג A והשריון האופקי מפלדה מסוג B או Special treatment (STS). שריון החגורה משתרע אל שני המחיצות הרוחביות לפני ומאחורי ברבטות התותח הראשי, היוצרות את המצודה המשוריינת. חלק מחגורת השריון התחתונה משתרע מאחורי המחיצה האחורית כדי להגן על ציוד ההיגוי של הספינות. העובי המרבי שלו נע בין 13 ל-13.5 אינץ' (330 עד 343 מ"מ) בחלק העליון והלוחות התחדדו ל-5 אינץ' בתחתית. בניגוד לאיווה וניו ג'רזי, ללוחות השריון במחיצה הרוחבית הקדמית במיזורי ובוויסקונסין היה עובי מרבי של 14.5 אינץ' (368 מ"מ) בחלק העליון שהצטמצם ל-11.7 אינץ' (297 מ"מ). המחיצה האחורית הייתה בעובי עקבי של 14.5 אינץ', אך לא ירדה מתחת לתוספת החגורה התחתונה.
לצריחי התותחים הראשיים היו לוחות מסוג B בעובי 495 מ"מ בחזית ו-9.5 אינץ' (241 מ"מ) של לוחות מסוג A בצדדים. לוחות השריון המגינים על הברבטים שלהם נעים בעובי בין 17.3 אינץ' (439 מ"מ) ל-14.8 אינץ' (376 מ"מ) ו-11.6 אינץ' (295 מ"מ) כאשר הלוחות העבים ביותר בצדדים והדקים ביותר מלפנים ומאחור. הלוחות שהגנו על מגדל הניווט היו בעובי של 17.3 אינץ' (440 מ"מ). הסיפון הראשי של אוניות האיווה היה מורכב מ-1.5 אינץ' (38 מ"מ) של STS. מתחת לסיפון זה, גג המצודה המשוריינת נוצר מ-6 אינץ' (152 מ"מ) של שריון בשתי שכבות. מתחת לזה היה סיפון של לוחות STS בגודל 0.625 אינץ' (16 מ"מ) שנועדו לעצור רסיסי פגזים שפילחו את הסיפון המשוריין שמעליו. סיפון השריון נמשך מאחור והגג של תא ציוד ההיגוי היה בעובי של 160 מ"מ.
מערכת ההגנה התת-ימית של אוניות המערכה מסדרת איווה הייתה מורכבת משלושה תאים אטומים למים מחוץ לחגורת השריון התחתונה ועוד אחד מאחוריה. שני התאים החיצוניים נשמרו עמוסים במזוט או במי ים כדי לספוג את האנרגיה של פיצוץ ראש הטורפדו ולהאט את הרסיסים שנוצרו כך שניתן לעצור אותם על ידי חגורת השריון התחתונה. מאחורי החגורה הייתה מחיצה חזקה שנועדה להגן על החללים הפנימיים של האוניות מפני כל רסיסים שעלולים לחדור וההצפה שלאחר מכן. להגנה מפני מוקשים ימיים, לאיווה הייתה תחתית כפולה שעוברת לכל אורך האוניות והופכת לקרקעית משולשת למעט בחרטום ובירכתיים.
היסטוריה > בנייה

ויסקונסין הייתה הספינה השנייה של צי ארצות הברית שנקראה על שם מדינת ויסקונסין. האונייה אושרה על ידי הקונגרס ב-1938 והוזמנה ב-12 ביוני 1940 עם מספר גוף הספינה BB-64. השדרית שלה הונחה ב-25 בינואר 1941, במספנת הצי של פילדלפיה. היא הושקה ב-7 בדצמבר 1943, בחסות גברת גודלנד, אשתו של וולטר ס. גודלנד, מושל ויסקונסין, ונכנסה לשירות ב-16 באפריל 1944, תחת פיקודו של קפטן ארל א. סטון.
ויסקונסין היא אוניית המערכה האמריקאית בעלת מספר הגוף הגבוה ביותר שנבנתה. למרות שהשדרית שלה הונחה אחרי מיזורי, היא נכנסה לשירות לפני כניסתה לשירות של מיזורי. ויסקונסין נכנסה לשירות ב-16 באפריל 1944, ואילו מיזורי נכנסה לשירות ב-11 ביוני של אותה שנה. לפיכך, הבנייה של ויסקונסין החלה לאחר מיזורי, והסתיימה מוקדם יותר ממנה. איווה וויסקונסין נמחקו לבסוף מרשימות הצי ב-17 במרץ 2006, מה שהפך אותן לאוניות המערכה האחרונות בשירות בעולם.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה (1944–1945) > שירות עם הצי החמישי, אדמירל ספרואנס

ויסקונסין שובצה לצי החמישי כאשר אדמירל ריימונד א. ספרואנס החליף את אדמירל הולסי כמפקד הצי. היא נעה צפונה עם ה-TF 58 שנועד מחדש בזמן שנושאות המטוסים פנו לאזור טוקיו. ב-16 בפברואר, כוח המשימה התקרב לחוף היפני בחסות תנאי מזג אוויר קשים והשיג הפתעה טקטית מוחלטת. כתוצאה מכך, ויסקונסין ושאר האוניות הפילו 322 מטוסי אויב והשמידו 177 נוספים על הקרקע. הספנות היפנית, הן של הצי והן צי הסוחר, סבלה גם היא בצורה דרסטית, וכך גם האנגרים ומתקני מטוסים.
ויסקונסין וכוח המשימה עברו לאיוו ג'ימה ב-17 בפברואר כדי לספק תמיכה ישירה לנחיתות המתוכננות להתקיים ב-19 בפברואר. הם ביקרו מחדש בטוקיו ב-25 בפברואר ופגעו באי האצ'ינוהה שליד חופי הונשו למחרת, וכתוצאה מכך נזק כבד למתקנים הקרקעיים; בנוסף, מטוסים אמריקאים הטביעו חמישה כלי שיט קטנים והשמידו 158 מטוסים.
כוח המשימה של ויסקונסין יצא מאוליטי ב-14 במרץ לכיוון יפן. המשימה של אותה קבוצה הייתה לחסל התנגדות מוטסת מהמולדת היפנית לכוחות אמריקאים מול אוקינאווה. יחידות צי האויב בקורה ובקובה, בדרום הונשו, התגלגלו תחת השפעת מכות הנפץ שניתנו על ידי אנשי מטוסי TF 58. ב-18–19 במרץ, מנקודה 100 מיל (160 קילומטרים) מערבית לקיושו, TF 58 פגע בשדות תעופה של האויב באותו אי; למרבה הצער, אש נ"מ של בעלות הברית ב-19 במרץ לא הצליחה לעצור מתקפה על נושאת המטוסים פרנקלין. באותו אחר הצהריים, ויסקונסין וכוח המשימה פרשו מקיושו, סיננו את השטח הבוער והחבוט והפילו 48 מטוסים.
ב-24 במרץ, ויסקונסין ירתה עם תותחי ה-16 אינץ' (406 מילימטרים) שלה על מטרות על החוף באוקינאווה. יחד עם שאר אוניות המערכה של כוח המשימה, היא פגעה בעמדות ובמתקנים יפניים לקראת הנחיתות. ההתנגדות היפנית, על אף שהייתה עזה, נדונה לכישלון על ידי התמעטות של מטוסים וטייסים מאומנים.
בזמן שהמטוסים של TF 58 ירו על יאמטו ומלוותיה, תקפו מטוסי האויב את יחידות השטח האמריקאיות. סיור אוויר קרבי (CAP) הפילו 15 מטוסי אויב, ואש נ"מ מהאוניות הפילה שלושה נוספים, אך לא לפני שהתקפת קמיקזה אחת חדרה מבעד למסך ה-CAP והתרסקה על סיפון הטיסה של נושאת המטוסים הנקוק. ב-11 באפריל חידשו היפנים את התקפות הקמיקזה שלהם; ורק תמרונים דרסטיים ומטחי נ"מ כבדים הצילו את כוח המשימה. CAP הפילה 17 מטוסים, וירי נ"מ מהאוניות הפיל 12 נוספים. למחרת, 151 מטוסי אויב תקפו את TF 58, אך ויסקונסין, יחד עם יחידות נוספות של החיפוי עבור נושאות המטוסים החיוניות, הרחיקו את טייסי הקמיקזה והשמידו אותם לפני שהספיקו להגיע ליעדיהם. במהלך הימים שבאו לאחר מכן, התקפות קמיקזה יפניות הצליחו להתרסק לתוך שלוש נושאות מטוסים - אינטרפיד, בנקר היל ואנטרפרייז - בכמה ימים רצופים.
ב-4 ביוני, סופת טייפון פגעה בצי. ויסקונסין יצאה מהסערה ללא פגע, אך שלוש סיירות, שתי נושאות מטוסים ומשחתת ספגו נזק חמור. הפעולות ההתקפיות חודשו ב-8 ביוני עם התקפה אווירית אחרונה על קיושו. התגובה האווירית היפנית כמעט ולא הייתה קיימת; 29 מטוסים אותרו והושמדו. באותו יום, אחד מהמטוסים הימיים של ויסקונסין נחת וחילץ טייס שהופל מנושאת המטוסים שאנגרי-לה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה (1944–1945) > הפצצה על יפן

ויסקונסין נכנסה בסופו של דבר למפרץ לייטה והטילה שם עוגן ב-13 ביוני לצורך תיקונים ומילוי מחדש. שלושה שבועות לאחר מכן, ב-1 ביולי, הפליגו אוניית המערכה ומלוותיה פעם נוספת למים הביתיים היפניים לצורך תקיפות אוויריות של נושאות מטוסים על מרכז הכובד של האויב. תשעה ימים לאחר מכן השמידו מטוסי נושאות מטוסים מ-TF 38 72 מטוסי אויב על הקרקע וניפצו אתרי תעשייה באזור טוקיו. ויסקונסין והאוניות האחרות לא עשו כל ניסיון להסתיר את מיקום הארמדה שלהן, בעיקר בשל תגובה יפנית חלשה לנוכחותן.
ב-16 ביולי ירתה ויסקונסין עם תותחי ה-16 אינץ' (406 מילימטרים) שלה על מפעלי פלדה ובתי זיקוק לנפט במוראן, הוקאידו. יומיים לאחר מכן, היא הרסה מתקנים תעשייתיים באזור היטאצ'י מירו, על חוף הונשו, צפונית מזרחית לטוקיו עצמה. במהלך אותה הפגזה, אוניות מערכה בריטיות של צי האוקיינוס השקט הבריטי תרמו את הירי הכבד שלהן. בשלב זה של המלחמה, ספינות מלחמה של בעלות הברית כמו ויסקונסין הצליחו להפגיז את המולדת היפנית כמעט ללא הפרעה.
המטוסים של TF 38 פוצצו לאחר מכן את בסיס הצי היפני ביוקוסוקה, והוציאו מכלל פעולה את אוניית הדגל של הצי לשעבר נגאטו, אחת משתי אוניות המערכה היפניות שנותרו. במהלך חודש יולי ועד אוגוסט תקפו הטייסים של אדמירל הולסי תקיפות השמדה על היפנים, כשהמקרה האחרון היה נגד טוקיו ב-13 באוגוסט. יומיים לאחר מכן, היפנים נכנעו ובכך סיימה את מלחמת העולם השנייה.
ויסקונסין, כחלק מהכוח הכובש, הגיעה למפרץ טוקיו ב-5 בספטמבר, שלושה ימים לאחר הכניעה הרשמית על סיפון אוניית המערכה מיזורי. במהלך הקריירה הקצרה של ויסקונסין במלחמת העולם השנייה, היא הפליגה 105,831 מיל (170,318 קילומטרים) מאז כניסתה לשירות, הפילה שלושה מטוסי אויב, טענה לסיוע בהפלת ארבעה נוספים, ותדלקה את משחתות הליווי שלה בכ-250 הזדמנויות.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה (1944–1945) > לאחר מלחמת העולם השנייה (1945–1950)

לאחר מכן עברה אוניית המערכה לאוקינאווה, וחזרה הביתה ב־22 בספטמבר 1945, כחלק ממבצע מרבד קסמים שבוצע להחזרת חיילים, מלחים ונחתים הביתה מחזיתות הקרב הרחוקות של האוקיינוס השקט. ביציאה מאוקינאווה ב-23 בספטמבר, ויסקונסין הגיעה לפרל הארבור ב-4 באוקטובר, ונשארה שם חמישה ימים לפני שהיא נסעה לכיוון החוף המערבי בשלב האחרון של המסע שלה לכיוון המדינה. היא הגיעה לסן פרנסיסקו ב-15 באוקטובר.
היא הפליגה בכיוון החוף המזרחי של ארצות הברית זמן קצר לאחר תחילת השנה החדשה, 1946, עברה ויסקונסין את תעלת פנמה בין 11 ל-13 בינואר והגיעה להמפטון רודס, וירג'יניה, ב-18 בינואר. לאחר שייט דרומה למפרץ גואנטנמו, קובה, אוניית המערכה נכנסה למספנת הצי נורפוק לצורך שיפוץ. לאחר תיקונים ושינויים שכילו את הקיץ, הפליגה ויסקונסין למים של דרום אמריקה.
במהלך השבועות שלאחר מכן ביקרה אוניית המערכה בולפראיסו, צ'ילה בין 1 ל-6 בנובמבר; קייאו, פרו, בין התאריכים 9–13 בנובמבר; בלבואה, אזור התעלה, מ-16 עד 20 בנובמבר; ולה גוארה, ונצואלה, בין 22 ל-26 בנובמבר, לפני החזרה לנורפוק ב-2 בדצמבר 1946.
ויסקונסין בילתה כמעט את כל שנת 1947 כספינת אימונים, ולקחה חיילי מילואים של הצי להפלגות של שבועיים לאורך השנה. מסעות אלה החלו בבייון, ניו ג'רזי, וראו ביקורים במפרץ גואנטנמו, קובה, ובאזור תעלת פנמה. בעודה בדרכה בים, האונייה ערכה תרגילים שונים לפני שהשייט הסתיים במקום בו התחיל, בבייון. במהלך יוני ויולי 1947, ויסקונסין לקחה את אנשי האקדמיה הימית של ארצות הברית להפלגות אל מימי צפון אירופה.
בינואר 1948, ויסקונסין הוצבה בצי העתודה האטלנטי בנורפוק והוצאה מכלל שירות, ובהיותה במילואים ב-1 ביולי, ויסקונסין הוקצתה לקבוצת נורפוק של צי העתודה האטלנטי.
היסטוריה > הפעלה מחדש (1986–1990)

במסגרת התוכנית של ממשל רייגן לבניית צי 600 הספינות, בראשות מזכיר הצי ג'ון ליהמן, הופעלה ויסקונסין מחדש ב-1 באוגוסט 1986, הוקם צוות יחידה מוקדמת (PCU), והאונייה נגררה אל מספנת אבונדיל בניו אורלינס, לואיזיאנה, כדי להתחיל בבדיקות טרום הפעלה מחדש. אוניית המערכה נגררה לאחר מכן ממספנת אבונדיל והגיעה למספנת אינגאלס בפסקאגולה, מיסיסיפי, ב-2 בינואר 1987 כדי לקבל שדרוגי מערכת נשק עבור המודרניזציה שלה. במהלך השיפוץ, הוסרו מוויסקונסין כל תותחי האורליקון 20 מ"מ ותותחי הבופורס 40 מ"מ שנותרו לה, בשל חוסר יעילותם נגד מטוסי קרב מודרניים וטילים נגד ספינות. בנוסף, שני צריחי תותחי 5 אינץ' (127 מילימטרים) הממוקמים באמצע האונייה ובחלק האחורי בשני הצדדים של אוניית המערכה הוסרו.
במהלך החודשים הבאים שודרגה האונייה עם כלי הנשק המתקדמים ביותר שיש; בין מערכות הנשק החדשות שהותקנו היו ארבעה משגרי Mk 141 ארבעה קנים עבור 16 טילים נגד ספינות RGM-84 הרפון, שמונה תושבות Mk 143 משגרי טילים ל-32 טילי שיוט BGM-109 טומהוק, ורביעייה של תותחי גאטלינג להגנה מפני טילים נגד ספינות ומטוסי אויב. ויסקונסין קיבלה את הכטב"ם RQ-2 פיוניר ויכלה לשאת עד שמונה מהמל"טים הנשלטים מרחוק, שהחליפו את המסוקים (למרות שהמסוקים לא נישאו על ידי אוניות המערכה) ששימשו בעבר לתצפית עבור תשעת תותחי ה-16 אינץ' (406 מ"מ)/50 קליבר Mark 7. כמו כן נכללו במודרניזציה שלה שדרוגים למערכות מכ"ם ובקרת אש עבור התותחים והטילים שלה, ושיפור יכולות הלוחמה האלקטרונית. ויסקונסין הופעלה מחדש באופן רשמי ב-22 באוקטובר 1988 בפסקאגולה, בפיקודו של קפטן ג'רי מ. בלש. היא הושמה בצי האטלנטי של ארצות הברית. לאחר מכן היא התבססה בתחנת הצי נורפוק, וירג'יניה, שם היא הפכה למרכז של קבוצת הפעולה הימית שלה (SAG), המכונה גם קבוצת קרב אוניית המערכה (BBBG).
ויסקונסין בילתה את החלק הראשון של 1989 בביצוע תרגילי אימון באוקיינוס האטלנטי ומול חופי פוארטו ריקו לפני שחזרה למספנת הצי של פילדלפיה לשיט ניסויים שלאחר ההפעלה מחדש שנמשכה את שאר השנה. באמצע 1990 השתתפה אוניית המערכה בתרגיל צי.
היסטוריה > ספינת מוזיאון (1992-הווה)

עם קריסת ברית המועצות בתחילת שנות ה-90 והיעדר האיום הנתפס על ארצות הברית, נערכו קיצוצים דרסטיים בתקציב הביטחון ואוניות המערכה נחשבו לא כלכליות. כתוצאה מכך, ויסקונסין הושבתה ב-30 בספטמבר 1991 לאחר 14 שנות שירות פעיל בסך הכל, והצטרפה לצי המילואים במספנת הצי של פילדלפיה. היא נמחקה מרשימות הצי (NVR) ב-12 בינואר 1995, ולאחר מכן ב-15 באוקטובר 1996, היא הועברה למספנת הצי של נורפוק, וב-12 בפברואר 1998, היא הוחזרה לרשימות הצי. ב-7 בדצמבר 2000, אוניית המערכה נגררה מפורטסמות', וירג'יניה, ועגנה בסמוך לנאוטיקוס, המרכז הימי הלאומי בנורפוק. ב-16 באפריל 2001 סיפוני מזג האוויר של אוניית המערכה נפתחו לציבור על ידי המוזיאון הימי של המפטון רודס, מוזיאון של הצי האמריקאי המופקד על השימור של ויסקונסין. האונייה עדיין הייתה בבעלות הצי ונחשבה לחלק מצי הנפטלין.
ויסקונסין נקראה (יחד עם איווה) כאחת משתי אוניות מערכה של הצי האמריקני שיוחזקו בצי המילואים בהתאם לחוק הסמכות ההגנה הלאומית משנת 1996 כספינות הפגזת חוף. עם זאת, ויסקונסין הייתה אז מעל גיל 60 שנים ודרשה מודרניזציה נרחבת כדי לחזור לצי, שכן רוב הטכנולוגיה שלה החלה במלחמת העולם השנייה, וציוד הטילים והלוחמה האלקטרונית שנוספו לאוניית המערכה במהלך המודרניזציה שלה בשנים 1988–1989 נחשבו מיושנים. בנוסף, עלות המודרניזציה של אוניות המערכה הוערכה בכ-500 מיליון דולר להפעלה מחדש ו-1.5 מיליארד דולר עבור תוכנית מודרניזציה מלאה.
ב-17 במרץ 2006, מזכיר הצי מחק את איווה וויסקונסין מרשימות הצי, מה שפינה את הדרך לתרומה של שתי האוניות לשימוש כספינות מוזיאונים; אך הקונגרס של ארצות הברית נותר "מודאג מאוד" מאובדן התמיכה הימית שאוניות המערכה סיפקו, וציין כי "מאמצי הצי לשפר, הרבה פחות להחליף, יכולת זו היא בעייתית ביותר". כתוצאה חלקית, הקונגרס העביר את חוק הסמכות ההגנה הלאומית משנת 2006, הדורש לשמור על אוניות המערכה ולהישמר במצב של מוכנות אם אי פעם יהיה צורך בהן שוב. הקונגרס הורה ליישם צעדים כדי להבטיח שבמידת הצורך, ויסקונסין תוחזר לתפקיד פעיל:
אסור לשנות אותה בכל דרך שתפגע בתועלתה הצבאית.
יש לשמר את אוניית המערכה במצבה הנוכחי באמצעות שימוש מתמשך בהגנה קתודית, מערכות הסרת לחות וכל שיטות שימור אחרות לפי הצורך.
חלקי חילוף וציוד ייחודי כמו קני התותחים 16 אינץ' (406 מילימטרים) ופגזים, חייבים להישמר במספרים נאותים כדי לתמוך בוויסקונסין, אם תופעל מחדש.
הצי חייב להכין תוכניות להפעלה מחדש מהירה של ויסקונסין אם היא תוחזר לצי במקרה חירום לאומי.
צעדים אלה שיקפו מקרוב את שלושת התנאים המקוריים שחוק הרשות להגנה לאומית משנת 1996 קבע לתחזוקה של ויסקונסין בזמן שהייתה ב"צי הנפטלין".
ב-14 בדצמבר 2009, הצי האמריקני העביר רשמית את ויסקונסין לעיר נורפוק, ובכך סיים את הדרישה לשמר את האונייה לצורך החזרה אפשרית לשירות פעיל. הצי האמריקני שילם לעיר נורפוק 2.8 מיליון דולר בין 2000 ל-2009 כדי לתחזק את האונייה. טקס רשמי להעברת האונייה לעיר נורפוק התקיים ב-16 באפריל 2010. ויסקונסין נרשמה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-28 במרץ 2012.
המבקרים כללו את הצוות של אה"מ פרינס אוף ויילס מהצי המלכותי, שגם התנדב לעזור לנקות ולצבוע מחדש את ויסקונסין בזמן שהוצב בנורפוק במהלך ניסויי התעופה הימיים WESTLANT 23 ב-2023.
עיטורים

ויסקונסין זכתה בחמישה כוכבי קרב עבור שירותה במלחמת העולם השנייה, ואחד עבור שירותה במלחמת קוריאה. האונייה קיבלה גם את סרט השתתפות בקרב וציון לשבח יחידתי של הצי על פעולות במלחמת קוריאה ובמבצע סערה במדבר ב-1991. היא גם קיבלה יותר מתריסר עיטורים עבור מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה ומבצעי מגן מדבר וסערה במדבר.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|





| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| סרט פעולה בקרב עם כוכב אחד | סרט פעולה בקרב עם כוכב אחד | סרט פעולה בקרב עם כוכב אחד | ציון לשבח יחידתי של הצי | ציון לשבח יחידתי של הצי | ציון לשבח יחידתי של הצי |
| מדליית המערכה האמריקאית | מדליית המערכה האמריקאית | מדליית המערכה באסיה-האוקיינוס השקט עם חמישה כוכבי קרב | מדליית המערכה באסיה-האוקיינוס השקט עם חמישה כוכבי קרב | מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה | מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה |
| מדליית שירות הכיבוש של הצי | מדליית שירות הכיבוש של הצי | מדליית שירות ההגנה הלאומי עם כוכב השירות | מדליית שירות ההגנה הלאומי עם כוכב השירות | מדליית שירות בקוריאה עם כוכב קרב | מדליית שירות בקוריאה עם כוכב קרב |
| מדליית השירות בדרום-מערב אסיה עם שני כוכבי קרב | מדליית השירות בדרום-מערב אסיה עם שני כוכבי קרב | סרט פריסת שירות ים של הצי | סרט פריסת שירות ים של הצי | ציון לשבח נשיאותי יחידתי של הפיליפינים | ציון לשבח נשיאותי יחידתי של הפיליפינים |
| ציון לשבח נשיאותי יחידתי של קוריאה הדרומית | ציון לשבח נשיאותי יחידתי של קוריאה הדרומית | מדליית שחרור הפיליפינים עם שני כוכבי קרב | מדליית שחרור הפיליפינים עם שני כוכבי קרב | מדליית השירות בקוריאה של האו"ם | מדליית השירות בקוריאה של האו"ם |
| מדליית השחרור של כווית (ערב הסעודית) | מדליית השחרור של כווית (ערב הסעודית) | מדליית השחרור של כווית (כווית) | מדליית השחרור של כווית (כווית) | מדליית שירות בקוריאה | מדליית שירות בקוריאה |
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19  "Ship's History". USS Wisconsin BB-64. USS Wisconsin BB-64 Association of Former Crewmembers. נבדק ב-30 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)"Ship's History".
1 2  "Third Fleet in Typhoon Cobra, December 1944". History of US Naval Operations in World War II. Samuel Eliot Morison. אורכב מ-המקור ב-18 באוקטובר 2005. נבדק ב-8 בינואר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Typhoons and Hurricanes: Pacific Typhoon, 18 December 1944". United States Navy. אורכב מ-המקור ב-3 בינואר 2009. נבדק ב-8 בינואר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Pacific Typhoon, 18 December: Personnel Casualties Suffered by Third Fleet, 17–18 December 1944, Compiled from Official Sources". United States Navy. אורכב מ-המקור ב-9 בפברואר 2009. נבדק ב-8 בינואר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Harro Ranter (9 במאי 1957). "ASN Aircraft accident Boeing KC-97F-55-BO Stratofreighter 51-0258 Azores Islands". aviation-safety.net. נבדק ב-9 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "BB-61 IOWA-class (Specifications)". Federation of American Scientists. נבדק ב-26 בנובמבר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  "V: "Thunder And Lightning"- The War With Iraq (Subsection:The War At Sea)". The United States Navy in "Desert Shield" / "Desert Storm". United States Navy. אורכב מ-המקור ב-5 בדצמבר 2006. נבדק ב-26 בנובמבר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "The Warfighter's Encyclopedia: Aircraft – RQ-2 Pioneer". US Navy. אורכב מ-המקור ב-15 ביולי 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Federation of American Scientists.
↑  National Air and Space Museum, Smithsonian Institution.
↑  Johnston, Ian & McAuley, Rob (2002). The Battleships. London: Channel 4 Books (an imprint of Pan Macmillan, LTD). p. 183. ISBN 0-7522-6188-6.
↑  Military Times, "Navy transfers battleship to Norfolk", 14 December 2009.
↑  Wilson, Patrick, "Norfolk Takes Helm of Battleship Wisconsin", Norfolk Virginian-Pilot, 17 April 2010.
↑  "City to take ownership of USS Wisconsin". Associated Press. 14 באפריל 2010. אורכב מ-המקור ב-16 באפריל 2010. נבדק ב-15 באפריל 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  HMS Prince of Wales [@HMPWLS] (23 בנובמבר 2023). "Happy Thanksgiving to our hosts here in Norfolk VA. The USS Wisconsin museum ship received our thanks as a makeover..." (Tweet). נבדק ב-11 בדצמבר 2023 – via Twitter. {{cite web}}:  (עזרה)
ויסקונסין במהלך ניסויי הים הראשוניים שלה באמצע 1944
ויסקונסין נקשרה לצד הגווה של אוקלהומה בפרל הארבור בנובמבר 1944, לפני עזיבתה להצטרף לצי השלישי.
ויסקונסין מלווה נושאות מטוסים מסדרת אסקס באוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה. מנוף הזנב שימש לחילוץ מטוסי סיור ששוגרו על ידי ויסקונסין
באק, ויסקונסין וסנט פול מפליגות במבנה קרוב במהלך פעולות מול החוף הקוריאני, 1952
ויסקונסין מפגיזה מטרות צפון קוריאניות במהלך מלחמת קוריאה
ויסקונסין ליד נורפוק במהלך שנות ה-50
נזק לחרטום של ויסקונסין מהתנגשות עם איטון ב-6 במאי 1956
החרטום של קנטקי הועבר בקטע אחד, באמצעות דוברה, כדי לתקן את ויסקונסין
ויסקונסין לצד סרטוגה (CV-60) בסביבות 1990–1991
ויסקונסין שיגר טיל BGM-109 טומהוק במהלך מבצע סערה במדבר
ויסקונסין מפגיזה עמדות עיראקיות במהלך מלחמת המפרץ הפרסי ב-1991
חברי הצוות איישו את המסילות על סיפון ויסקונסין במהלך טקס ההשבתה שלה.
ויסקונסין עגנה בנורפוק, וירג'יניה
סקיישילד

סקיישילד (באנגלית: Skyshield) היא מערכת הגנה אווירית קצרת טווח, שפותחה על ידי התאגיד הגרמני ריינמטאל בהתבסס על עבודתה של חברת הבת השווייצרית Oerlikon Contraves.
מערכת הגנה אווירית

מערכת ההגנה האווירית סקיישילד היא מערכת מודולרית קלת משקל, בלת טווח קצר של הגנה אווירית, שפותחה על ידי התאגיד השווייצרי Contraves Oerlikon (כיום חברה בת של ריינמטאל הגרמנית). כיורשת למערכת סקייגארד, סקיישילד נועד להסתגל ולהרוס מטוסים וטילים מאיימים.
מערכת הנשק עצמה מורכבת משני תותחי 35 מ"מ (1.38 אינץ') עם קצב אש של 1,000 סיבובים לדקה, מערכת בקרת אש המורכבת מיחידת חיישנים ומוצב פיקוד נפרד. המערכת יכולה להשתמש גם בשני מודולי טילי קרקע-אוויר ליכולת הגנה אווירית מורחבת. היא מיועדת לפעול נגד מטוסים בנוסף להגנה מפני טילים (ראו טיל אנטי-בליסטי).
המערכת נפרסת בקלות על ידי משאיות ומערכות תחבורה אחרות. מערכת בקרת האש משתמשת במכ"ם חיפוש ומעקב אחר רצועת X, וביחידה אחרת למעקב אחר דיוק מכ"ם / טלוויזיה ו / או לייזר / FLIR. עמדת הפיקוד ניתנת להצבה עד 500 מטר, בערך, מיחידת בקרת האש, באמצעות גלי רדיו מוצפנים. ניתן לרשת את מערכת סקיישילד עם מערכות הגנה אוויריות אחרות לצורך כיסוי אווירי רחב ויעיל יותר, ולהרחיב את תפקידיה ממערכת הגנה נקודתית למערכת נ"מ נרחבת.
גרסה שונה ומשופרת שלה כוללת שישה צריחים אוטומטיים לחלוטין, המכונה MANTIS (מערכת מיקוד ויירוט מודולרית, אוטומטית ורשתית) שהוזמנה על ידי הצבא הפדרלי הגרמני כמערכת הגנה בסיסית נייחת. שתי מערכות הועברו בשנים 2011–2012, כאשר מתוכננות הזמנות נוספות כחלק מתוכנית ההגנה האווירית "SysFla" של הצבא הגרמני.
דרום אפריקה חתמה על חוזה עם Rheinmetall למודרניזציה של מערכות ההגנה האווירית לטווח הקצר הקיימות במדינה, כך הודיעה החברה ב-27 במרץ 2014. החוזה כלל אספקת יחידות בקרת אש, שישפרו משמעותית את הביצועים והדיוק של מערכות ההגנה בדרום אפריקה, כמו גם הרחבת הספקטרום המבצעי של יכולות ההגנה האווירית שלה. דרום אפריקה מפעילה כיום 102 GDF-002 ו-48 יחידות GDF-005 שעברו מודרניזציה. בהקשר זה, מספר מערכות ההגנה האווירית הותאמו מחדש עם ערכות שדרוג כדי להתאים לתחמושת שמספקת Rheinmetall, כולל שירותי לוגיסטיקה והדרכה. החבילה השלמה הושלמה עד שנת 2017.
אינדונזיה מפעילה גם היא את הסקיישילד וחתמה על חוזה שני למשלוחים נוספים בנובמבר 2018.
ראו גם

Phalanx CIWS – מודל עצמאי קרקעי של מערכת הנשק Phalanx בשם Centurion CRAM הוצב על ידי ארצות הברית במזרח התיכון בשנת 2008.
הערות שוליים

↑  "Oerlikon Skyshield ground-based short-range air defense system". Army Recognition. 2017-02-18. נבדק ב-22 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rahmat, Ridzwan (8 בנובמבר 2018). "Indo Defence 2018: Indonesia acquires follow-on batch of Skyshield air-defence system". IHS Jane's 360. Jakarta. אורכב מ-המקור ב-10 בנובמבר 2018. נבדק ב-10 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
אריה גוקובסקי

| --- | --- |

אריה גוקובסקי (יהודה אחישר)
 לידה:  1914 
 פטירה:  29 ביולי 1954 (בגיל 40 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
אריה (ליובה) גוקובסקי (יהודה אחישר) (1914 - 29 ביולי 1954) היה מצנחני היישוב, חלוץ, חבר קיבוץ יגור ושליח ציוני.
לקריאה נוספת

יהודה אחישר, אל אשר נקראתי, שם הוצאה עם עובד, תאריך הוצאה 1955.
זרבבל גלעד-עורך, מגן בסתר, הוצאת הסוכנות היהודית לארץ ישראל, תש"ט.
יואב גלבר, צנחני התקווה, הוצאת משרד הביטחון, התשנ"ה.
טבלת הנצחה בבית הצנחן במעגן, לנספים באסון מעגן, שמו של לובה גוקובסקי בראש הטבלה
ז'אן אנרי דינאן

| --- | --- |

 לידה:  8 במאי 1828 ז'נבה, שווייץ 
 פטירה:  30 באוקטובר 1910 (בגיל 82) היידן, שווייץ 
 מדינה:  שווייץ, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות זילפלד 
 מקום מגורים:  שטוטגרט, פריז, היידן, ז'נבה, Culoz 
 השכלה:  קולז' קלווין 
 מעסיק:  Compagnie genevoise des colonies suisses 
 השקפה דתית:  נצרות פרוטסטנטית 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לשלום (1901)  מסדר פרידריך (4 במרץ 1865)  מסדר המושיע (19 באפריל 1866)  מסדר התהילה התוניסאי (1860)  מסדר לודוויג (2 ביוני 1864)  מסדר ישו (פורטוגל) (15 בפברואר 1865)  מסדר הכתר (31 במרץ 1865)  מסדר אלברט (4 במאי 1864)  מסדר אריה צרינגן (12 בינואר 1864)  אביר בלגיון הכבוד (25 בינואר 1865)  מסדר ואסה (29 באפריל 1864)  מסדר סנט מוריס ולזרוס (16 בינואר 1860) 
 חתימה:   
 
ז'אן אנרי דינאן ב-1901
ז'אן אנרי דינאן (Jean Henri Dunant;‏ 8 במאי 1828 – 30 באוקטובר 1910; שמו מבוטא גם כהנרי דוננט) היה איש עסקים ופעיל חברתי שווייצרי.
במהלך נסיעת עסקים ב-1859 היה דינאן עד לתוצאות הקרב על סולפרינו שהתרחש ב-24 ביוני 1859, באיטליה. הוא כתב את זכרונותיו בספרו "זכרונות מסולפרינו", שיצא לאור ב-1862 ב-1,600 עותקים שדינאן מימן בעצמו, והספר היווה בסיס רעיוני לייסוד ארגון הצלב האדום. אמנת ז'נבה מ-1864 מבוססת על רעיונותיו של דינאן, וב-1901 הוא הראשון שזכה בפרס נובל לשלום ביחד עם פרדריק פסי.
ראשית חייו

דינאן נולד בז'נבה כבן בכור לז'אן-ז'אק דינאן ולאנטואנט דינאן-קולאדון. בני משפחתו היו קלוויניסטים מסורים, בעלי השפעה בקרב תושבי ז'נבה כפעילים חברתיים. אביו עבד עם אוכלוסיות של אסירים ויתומים ואמו עבדה עם חולים ועם עניים. ז'אן הלך בעקבות הוריו ובגיל 19 היה בין מייסדי "אגודת יום חמישי"- אגודת צעירים שנועדו כל שבוע ללימוד תנ"ך ועזרה לעניים.
ב-30 בנובמבר 1852 הוא הקים את סניף ז'נבה של ארגון ימק"א. שלוש שנים אחר כך נפגש בפריז לדיון בהקמת סניף ימק"א הבינלאומי.
אלג'יריה

ב-1853 ביקר דינאן באלג'יריה, תוניס וסיציליה בשליחות חברה שעסקה ב"מושבות סטיף". בהשראת מסעו כתב את ספרו הראשון "אודות השליט בתוניס" שפורסם ב-1858. ב-1856 הוא יסד חברה לפעולה במושבות הזרות, ועם קבלת שטח קרקע באלג'יר מממשלת צרפת הקים את "החברה הפיננסית התעשייתית של מון-ג'ימיליה מילס" לגידול תירס ומסחר. כיון שזכויות ניצול האדמה והמים לא הוגדרו באופן ברור, השלטונות המקומיים לא שיתפו עימו פעולה. עקב כך פנה דינאן ישירות לקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי שבאותה עת נלחם עם צבאו בלומברדיה; צרפת לחמה אז לצד ממלכת סרדיניה כנגד האוסטרים, שכבשו את רוב איטליה. מפקדתו של נפוליון הייתה ממוקמת בעיירה האיטלקית הקטנה סולפרינו. דינאן שיבח בספרו את נפוליאון, והתכוון למסרו לקיסר בפגישה אישית איתו בסולפרינו.