stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בליסטרה

דגם בליסטרה ואבני בליסטרה בגמלא
בליסטרה
בליסטרה או בליסטה (מיוונית: βαλλίστρα; מהמילה βάλλω; באלו - לזרוק) היא כלי נשק קדום עשוי עץ וגידים, ששימש להטלת חיצים גדולים ואבני בליסטרה. מקור שם זה במילה היוונית ballistēs (לזרוק). כלי זה שימש בעיקר ללוחמת מצור והיה כלי מצור שימושי עד המצאת התותח.
מתקן זה דומה במבנהו לקשת אופקית ענקית, אך מראה זה מטעה במקצת, שכן מקור האנרגיה של הקשת לא מתבססת על גמישות העץ או המתכת שמרכיבים את הקשת, אלא על האלסטיות של גידים הכרוכים בסליל סביב צירים עליהם מותקנים מוטות הקשת. דריכת הקשת גורמת לצירים להסתובב ומותחת את הקפיץ הסיבובי המורכב מהגדילים שסביב הצירים. כאשר המעצור משוחרר, האנרגיה האלסטית האצורה בקפיץ משתחררת, והגידים מסובבים בחזרה את המוטות למצב מיושר. המוטות מושכים את המיתר הקשור ביניהם שמשגר את החץ הגדול במהירות גדולה.
הגרסה העתיקה ביותר של בליסטרה היא ככל הנראה זו של דיוניסיוס מסירקוזי, משנת 400 לפנה"ס. גרסה זו פשוטה למדי, והיא כוללת קשת אופקית גדולת ממדים, שקובעה למתקן נייד; המיתר נמתח באמצעות גלגלת.
ראו גם

קשת אופקית
קטפולטה
סקורפיון (בליסטרה)
מייקל קנינגהם

| --- | --- |

מייקל קנינגהם, 2007
 לידה:  6 בנובמבר 1952 (בן 71) סינסינטי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת איווה, תיכון לה קניאדה 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  רומן רומנטי 
 תקופת הפעילות:  מ-1984 
 הושפע מ:  וירג'יניה וולף 
 פרסים והוקרה:  פרס פוליצר לסיפורת (1999)  פרס פן פוקנר (1999)  פרס פרננדה פיבאנו לספרות אמריקאית (2011)  פרס למדא לספרות  מלגת גוגנהיים 
 www.michaelcunningham.com
 
מייקל קנינגהם (באנגלית: Michael Cunningham; נולד ב-6 בנובמבר 1952) הוא סופר אמריקאי, נודע במיוחד בשל ספרו "השעות" משנת 1998, שזכה בפרס פוליצר לספרות בדויה, ובפרס PEN פוקנר לשנת 1999.
ביוגרפיה

מייקל קנינגהם נולד בסינסינטי שבאוהיו, וגדל בפסדינה שבקליפורניה. למד ספרות אנגלית באוניברסיטת סטנפורד, שם סיים תואר ראשון. אחרי כן למד באוניברסיטת איווה, קיבל את מלגת מיכנר וסיים תואר שני באמנויות יפות מסדנת הכתיבה של איווה. בזמן שלמד באיווה, הוא פרסם סיפורים קצרים באטלנטיק וב-Paris Review. סיפורו "White Angel", מתוך הרומן פרי עטו A Home at the End of the World נכלל בקובץ "הסיפורים הקצרים האמריקאיים הטובים ביותר, 1989" שראה אור בידי Houghton Mifflin.
הוא זכה במלגת גוגנהיים ב-1993 וזכה במענק הלאומי לאמנויות ב-1998. הוא זכה בפרס הכתיבה על שם ויטינג Whiting Writers' Award לשנת 1995. קנינגהם לימד בסדנה לאמנויות נאות בפרובינסטאון שבמסצ'וסטס ובתוכנית לכתיבה יוצרת לתואר שני בברוקלין קולג'. כעת הוא מרצה בכיר לכתיבה יוצרת באוניברסיטת ייל.
על אף שקנינגהם הוא הומוסקסואל וחי בזוגיות מונוגמית במשך 18 שנה עם הפסיכואנליטיקאי והאמן קן קורבט, הוא אינו אוהב שמתייחסים אליו כאל "סופר הומוסקסואל", לפי הכתוב במאמר ב- PlanetOut מכיוון שבעוד שלעצם היותו הומוסקסואל יש השפעה ניכרת על עבודתו, הרי שהוא אינו חש (וכך גם לא צריך להיות) שזוהי הסגולה המאפיינת אותו.
הרומן "השעות" ביסס את קנינגהם כדמות דומיננטית בעולם הספרות האמריקאי, ועובד לסרט באותו השם ב-1999.
הרומן האחרון פרי עטו, Specimen Days, זכה גם הוא לתשבחות מהמבקרים האמריקאים. קנינגהם ערך ספר שירה ופרוזה של וולט ויטמן, Laws for Creations, וכתב במשותף עם סוזן מינו תסריט שהוא עיבוד של רומנה של מינו Evening. הוא גם הפיק את הסרט Evening, שיצא לאקרנים בשנת 2007 וכיכבו בו גלן קלוז, טוני קולט ומריל סטריפ.
רומנים > ספריו שתורגמו לעברית

עשבי פרא, מאנגלית - כרמית גיא ; אחרית דבר - עודד פלד.  ירושלים : הוצאת כתר, 2006.
השעות, מאנגלית - כרמית גיא. ירושלים : כתר, 2001
עם רדת הערב, מאנגלית - כרמית גיא. ירושלים : כתר.
רומנים > ספריו

1984 Golden States
1990 A Home at the End of the World
1995 Flesh and Blood
1998 The Hours
2005 Specimen Days
2010 (tentatively titled) Olympia / By Nightfall - to be published in September 2010
רומנים > ספרות לא-בדויה

2002 Lands End: A Walk in Provincetown
רומנים > תסריטים

2004 A Home at the End of the World
2007 Evening
רומנים > עריכה וכתיבת מבואות ואחרית דבר

2000 Drawn By The Sea (exhibition catalogue text; 110 signed copies)
2001 The Voyage Out by Virginia Woolf (Modern Library Classics edition) (Introduction)
2001 I Am Not This Body: The Pinhole Photographs of Barbara Ess (Text)
2004 Washington Square by Henry James (Signet Classics edition) (Afterword)
2004 Death In Venice by Thomas Mann (new translation by Michael Henry Heim) (Introduction)
2006 Laws for Creations, Poems by Walt Whitman (Editor and introduction)
2007 a Memory, a Monologue, a Rant, and a Prayer edited by Eve Ensler and Mollie Doyle (Short Story, The Destruction Artist)
רומנים > פרסים

"White Angel" was included in the 1989 Best American Short Stories.
"Mr. Brother" was included in the 1999 O. Henry Prize Stories.
עבור השעות הוא זכה בפרסים
פרס פוליצר לספרות בדויה - 1999
פרס PEN/פוקנר ‏ - 1999
Gay, Lesbian, Bisexual, and Transgendered Book Award - 1999
הערות שוליים

↑  "Meet the Writers: Michael Cunningham". barnesandnoble.com. Barnes & Noble. c. 2009.
↑  PlanetOut Entertainment?
↑  אורי קליין, הגברות דאלאוויי, באתר הארץ, 5 במרץ 2003
↑  metacritic entry on "Specimen Days"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601826705171  PLWABN: 9810548798405606  BNE: XX899846  BnF: cb12232116j (data)  CANTIC: a1114354x  CiNii: DA12665113  GND: 120301091  ICCU: RAVV057062  ISNI: 0000 0000 8160 9993  LCCN: n83177223  LNB: 000025831  MusicBrainz: 6b50061f-1762-431e-a050-009496f638e3  NDL: 00465151  NKC: xx0002508  NLG: 84694  NLK: KAC200000082  NTA: 071401598  SELIBR: 348789  SNAC: w63b8k1q  SUDOC: 03102288X  Trove: 809036  VIAF: 85321355   WorldCat (עם VIAF): 85321355 
קנינגהם קורא ויסטן יו אודן בניו יורק, 2007
זלמן דוד ליבונטין

| --- | --- |

 לידה:  20 בפברואר 1856 י"ד באדר תרט"ז אורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 ביוני 1940 (בגיל 84) י"ג בסיוון ת"ש תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית עלמין גני אסתר 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
זלמן דוד לֵיבוֹנְטִין (לעיתים נכתב לבונטין; בכתיב יידי: לעוואָנטין; בראשי תיבות: זד"ל; 20 במאי 1856 ט"ו באייר ה'תרט"ז, אוֹרשָה, פלך מוגילב, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – 19 ביוני 1940, תל אביב, פלשׂתינה-א"י) היה מחלוצי העלייה הראשונה, ממייסדי ראשון לציון, וממקימי אוצר התיישבות היהודים.
תולדות חייו ופועלו > הרעיון הציוני

זלמן דוד ליבונטין נולד למשפחת חסידי חב"ד בעיירה אורשה שברוסיה הלבנה (אז באימפריה הרוסית, כיום בבלארוס). ליבונטין התחתן בגיל 18 ולאחר מכן עבר להתגורר במוהילב אצל הורי ציפורה-פייגה אשתו, שם התקיים על כספי הנדוניה. לאחר תקופה ניסה ליבונטין לעסוק כסוחר אך לא הצליח בכך. ליבונטין אף ניסה להתגייס לצבא הרוסי כדי להילחם במלחמה העות'מאנית-רוסית אך הדבר לא יצא לפועל. לאחר מכן העתיק ליבונטין את מגוריו למוסקבה ולמד שם הנהלת חשבונות. עם סיום לימודיו עבד ליבונטין כפקיד בנק בדרום האימפריה הרוסית.
רעיון שיבת ציון התעורר בו, לפי זכרונותיו, כבר בילדותו בעת לימודי הגאוגרפיה. הוא למד כי מדינת ליבריה באפריקה נוסדה על ידי עבדים שחורים מאמריקה.
שאלתי את נפשי: אם הכושים יכלו ליסד מדינה חופשית לעצמם, מדוע לא נלך אנחנו ליסד לנו ממלכה בארץ אבותינו.
בעקבות התגברות האנטישמיות בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, אותן חש על בשרו, החל ליבונטין לפעול להגשמת רעיונו ובט"ו בשבט ה'תרמ"ב (1882) הצליח לחבר לאגודה קבוצת משפחות מהעיר קרמנצ'וג מדרום רוסיה (כיום אוקראינה). חברי האגודה הסכימו כי ליבונטין יצא לארץ הקודש, וכי אם ימצא "כברת ארץ" המוכשרת ליסד מושב לעבודת אדמה, גם הם יבואו ויחלו בעבודת הקודש. שמעו הגיע ליהודי העיר חרקוב; הם הזמינו אותו אליהם והודיעו לו על התארגנות קבוצה שנייה להתיישבות בארץ ישראל. וכך הפך לבא-כוחן של שתי קבוצות המחפשות אדמה בארץ ישראל על מנת להקים יישוב המבוסס על עבודת האדמה.
שבוע לאחר מכן יצא ליבונטין לארץ ישראל והגיע ליפו בי"ז באדר תרמ"ב. ליבונטין סייר בירושלים, בשרון ובשפלת יהודה ולאחר מכן שלח דו"ח מפורט לאגודה ובו כתב, בין היתר: ”האדמה טובה ופוריה... אפשר יהיה לטעת בה "ני לימון ותפוחי זהב … שיחי צמר גפן, עצי תות להרחבת גדול תולעת המשי, שושנים ופרחים למען יבש אותם לסממנים ומרקחת – כל אלו הענפים יוכלו לשאת פרי טוב לעמלים בהם... יש לנו תקווה לחיות בה; כי עלֹה נעלה וירשנו אותה וגם יכול נוכל!”
תולדות חייו ופועלו > ממייסדי ראשון לציון

זמן קצר אחרי הגעתו לארץ ישראל כונן ליבונטין ביפו את ועד חלוצי יסוד המעלה, אשר הציב לו מטרה לקנות קרקע ולייסד מושבה של עובדי אדמה. ליבונטין חיפש אדמה בשפלת יהודה, הגיע עד עזה – אך לא מצא נחלה מתאימה להתיישבות. גם מושל ירושלים הטורקי, ראוף פאשה, ביקש לסכל את עצת המתיישבים. לבסוף, סגן הקונסול הבריטי ביפו, ר' חיים אמזלג, רכש, על שמו, את "ארד אל עיון קרא", היא "עין הקורא" המקראית (ספר שופטים ט"ו, י:ט), 12.5 ק"מ דרומית ליפו. שטח האדמה היה 3,340 דונם, והמחיר לדונם 15 פרנק.
ובליל שימורים עלה ז' ד' ליבונטין עם חבריו ללון לילה ראשון על אדמתם תחת כיפת השמים:
כל הלילה לא ישנו ויחזו מחזות קודש, חזיונות מני קדם. ובבוקר, מראש הגבעה נתגלה מחזה מרהיב עין" מערבה- מרחב הים, הנשקף מרחוק כראי מלוטש; מזרחה – הרי יהודה, עוטים ערפל-קסם מעולף געגועי קדש, געגועי נצח של עם-הנצח ; דרומה – גבעות ושדות שזופי-שמש, שדות שממה, המחכים זה אלפיים שנה לבוא גואליהם, ובאופק – הגבעה של יבנה... וצפונה – מרחב השרון.
והם הכריזו ראשון לציון הנה הנם, ולירושלים מבשר אתן" (ישעיהו מ"א, כז)".
בסוף שנת 1882 התפטר ליבונטין מכהונתו כראש הוועד, על רקע סכסוכים פנימיים במושבה, ושב עם בני ביתו לרוסיה לזמן בלתי מוגבל. עם עוזבו הוא קיבל "שובר קבלה", שבו נכתב: ”קבלנו ממנו הספרים, המזומנים "ואין לנו אליו שום טענות ומענות ודין דברים ופתחון פה". ולראיה באנו על החתום ח"י טבת תרמ"ג, "פה ראשון לציון באה"ק [=ארץ הקודש] ת"ו"”.
תולדות חייו ופועלו > הקמת הבנק הציוני

בשנת תרמ"ה (1884) הציע ליבונטין בוועידת היסוד של "חובבי ציון" בקטוביץ, לייסד בנק שיסייע להתיישבות היהודית בה. כעבור כעשור וחצי, בשנת 1901, יזמה ההסתדרות הציונית בראשות תיאודור הרצל את הקמת אוצר התיישבות היהודים. ליבונטין, שכיהן אז כמנהל הבנק המינסקאי למסחר, הוזמן על ידי הרצל לנהל את ה"אוצר", והתמנה למנהל באוצר התיישבות היהודים בלונדון. לאחר מכן הוא יזם והקים את בנק אנגלו-פלשתינה. במקביל הוא שימש יועץ מדיני להרצל בנושאים שבהם התמחה.
העיתון חבצלת פרסם בט"ו תמוז תרס"ג (1903) את הכתבה הבאה : "בנק יהודי יפתח ביפו", ובהמשך הכתבה : "הרעיון ליסד בארץ הקדושה סניף מהקאלאניאל באנק העברי אשר בלאנדאן החל לצאת לפעולה. המקום הנבחר להחל בו את פעולות הבאנק הוא יפו והאיש הנבחר לעמוד בראש המפעל ולנהלו הוא החכם זלמן דוד לעוואנטין, עד כה אחד מפקידי הבאנק המרכזי בלאנדאן, אשר נמנה בין הראשונים אשר עלו ליהודה להאחז באדמתה, והוא היה אחד הקונים את אדמת עיון-קארא ליסד בה את המושבה הראשונה אחרי פתח תקווה - אשר קראו לה ראשון לציון".
היכרותו של ליבונטין את היישוב, שליטתו בעברית והכרתו את המשק והכלכלה הארץ-ישראלית בתקופה העות'מאנית הביאו לכך שקיבל את ניהול הבנק הציוני.
בשנת 1903 חזר ליבונטין לארץ ישראל, התיישב בראשון לציון והיה מנהלו הראשון של בנק אנגלו-פלשתינה (לימים בנק לאומי). הוא היה מנהל הבנק עד שנת 1914, אז, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא לא יכול היה, כנתין מדינת אויב, להישאר בתפקידו.
תולדות חייו ופועלו > במלחמת העולם הראשונה: במצרים

ליבונטין נאלץ להישאר באלכסנדריה שבמצרים, שבה שהה ערב המלחמה. הוא פתח בעיר סניף זמני שתמך באלפי הפליטים שגורשו מארץ ישראל. חלק לא קטן מבין פליטים אלו החזיק בחשבון באחד מסניפי בנק אנגלו-פלשתינה בארץ. כספים שהגיעו מחברת האם, אוצר התיישבות היהודים, שמושבה היה בלונדון, איפשרו לשלם לפליטי ארץ ישראל לפחות חלק מן הכספים על חשבון פיקדונותיהם בסניפי הבנק בארץ. כפי שליבונטין כתב בעצמו, ”עפ"י החוקים השוררים לא הייתה עלינו שום התחייבות לשלם במצרים הפקדונות שקבל האפ"ק בארץ-ישראל אבל לא יכולתי לעזוב את אלו שהיה להם הכסף בהבנק שלנו שירעבו או שילכו לבקש נדבות על פרוסת לחם... עבודתי זו היא קשה ביותר מפני כי רבים מהמפקידים דרשו בכל זאת כל כסף פקדונותיהם ולא חפצו להבין, כי אין על האפ"ק שום התחייבות וכי אנכי עושה עמהם לפנים משורת הדין בשלמי להם את פקדונותיהם ויריבו בי וימררו את חיי”.
באלכסנדריה הוקם "ועד זמני" לטיפול בפליטים אלו, ובאופן טבעי התמנה ליבונטין לגזבר הוועד.
תולדות חייו ופועלו > אחריתו

ב-1 בינואר 1925, כשהיה בן 69, פרש ליבונטין מניהול הבנק, אך נשאר חבר דירקטוריון עד מותו בשנת 1940. בדברי ההוקרה שהקדישו לו עובדי הבנק נכתב:
מר ליבונטין היה לנו בזמן כהונתו לאב ולמורה ובצאתו מן העבודה היה לנו לאח ורע – את המוסד הוא עזב, אולם בליבנו יישאר לנצח, כי על כן מורינו ואחנו הוא. אשריך מר ליבונטין שנכנסת בשלום ויצאת בשלום – ותהי אחריתנו כמוך!
נפטר בתל אביב, בי"ג בסיוון ת"ש, והובא לקבורה בראשון לציון.
מושב שדה דוד נקרא על שמו של ליבונטין. במספר ערים, ובהן ראשון לציון, יש רחוב על שמו (ליבונטין או זד"ל).
ארכיונו האישי של זלמן דוד ליבונטין, הכולל מסמכים, צילומים ותעודות שמור בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
צאצאיו

משה ליבונטין (1874 – 1944) - עלה לארץ ישראל בתחילת שנות ה-20 והתיישב בתל אביב. ניהל את חברת PEL (Palestine Egypt Lloyd). לאחר מכן התמנה למנהל בנק בני בנימין. בתו אלה הייתה נשואה לקרל רייספלד, תעשיין ופרדסן יליד פולין. השניים הקימו את "קרן אלה וקרל רייספלד" המעניקה תרומות למוסדות.
מרדכי ליבונטין (1883–1974) - הקים יחד עם אחיו הלל משרד לעבודות טכניות וסוכנות מכונות. לאחר מכן היה יועץ לבנק התעשייה ולהתאחדות בעלי התעשייה. בנו אריה ליבונטין שירת במטה הכללי, הדריך בבית הספר לפיקוד ומטה והיה מפקד בסיס הדרכה. לאחר פרישתו מצה"ל עבד במשרד ראש הממשלה.
ד"ר משולם ליבונטין (1884–1957) - רופא, מייסד מגן דוד אדום בתל אביב. בנו הוא פרופ' אביגדור לבונטין ובתו היא הציירת נתניה (נתה) קפלן.
רוזה (שושנה) יעקבזון (1888 – 1974) - ממייסדות "הסתדרות נשים ציוניות" בתל אביב וחברה פעילה בויצו. נישאה לזלמן יעקבזון. ילדיהם הלל ועמנואל יעקבזון וחתנו אדי צוקר, שנישא לביתו לאה יעקבזון, המשיכו לנהל את פרדסי המשפחה. הבן דניאל יעקבזון היה עורך דין.
הלל יעקבזון נישא לדורה ונולדו להם שני ילדים - רפי יעקבזון ופרופ' תלמה ליבל, הנשואה לרופא העיניים ד"ר דוד ליבל. בנם הוא המוזיקאי דורי ליבל.
עמנואל יעקבזון נישא לאוולין ונולדו להם שלושה ילדים, יעל, אילן, ושלי.
לאה צוקר נישאה לאדולף (אדי) צוקר ב-1944 ונולדו להם שלשה ילדים - רוני, דוד, וגיל.
נחמיה ליבונטין (1889 – 1930) לא נישא מעולם.
אליהו ליבונטין (1890–1966) - מוותיקי הבנקאים של בנק לאומי. בנו הוא עורך הדין דב ליבונטין, אביהם של עורכי הדין יהורם, קרן ועמיר ליבונטין. ילדיו של עמיר ליבונטין הם ברק ליבונטין, בוגר תוכנית תלפיות, עמרי ליבונטין מהסיקרט וענבר לבונטין. בתו של אליהו ליבונטין היא רינה מאירוביץ, שכיהנה כראש מינהל צוות ההקמה של מכרות הנחושת בתמנע, מזכירה כללית של המכון לחקר ארצות מתפתחות באוניברסיטת תל אביב ומנהלת היחידה לפעולות נוער באוניברסיטה. נשואה ליגאל מאירוביץ, בנו של בר כוכבא מאירוביץ, ונכדו של מנשה מאירוביץ. יגאל מאירוביץ הקים את מפעל מלווה העצמאות והפיתוח (הבונדס) בלונדון והיה מנהלו שם, וכן כיהן כציר כלכלי בשגרירות ישראל בלונדון.
הלל ליבונטין (1892 – 1991) - מהנדס. יחד עם אחיו מרדכי הקים את החברה "אחים ליבונטין, אינג'נירים". בתקופת המנדט הבריטי הפעילה החברה מכונות לשאיבת מים מבארות. בתו היא עדנה זק, לשעבר מנהלת מחלקת הרווחה בבנק לאומי.
פנינה הורביץ (1896–1970) - נישאה לאבינועם הורביץ. בתה לאורה פלצ'י הייתה המתורגמנית הראשית של משרד הביטחון.
מפרסומיו

לארץ אבותינו: דברי ימי המסע והעבודה בשנות תרמ"ב, תרמ"ג / של זלמן דוד לעוואנטין, המו"ל אברהם צוקרמן, ורשה: דפוס אלעקסאנדער גינז, תרמ"ה. (מהדורות נוספות: תל אביב: איתן ושושני, תרפ"ד-תרפ"ח; תל אביב: מסדה, תש"י; שם, תשכ"ג.)
ידיעות איבער דעם ישוב אין ארץ ישראל [ידיעות על היישוב בארץ ישראל], לונדון: ענגליש-ציוניסטישע פעדעראציע פאלעסטינא קאמיטע, תרע"ז. (ביידיש)
עבודה ישובית בארץ ישראל בעבר ובעתיד, יפו: דפוס מ’ שהם (שטיינפלד), [בסביבות תרע"ט].
פרקים: עובדות נשכחות מעבודת ההסתדרות הציונית, [תל אביב]: מסדה, [תרפ"ד?].
ההתיישבות בארץ ישראל אמצעיה ושטותיה, תל אביב: דפוס איתן, תרפ"ה-תרפ"ו.
לקריאה נוספת

דן גלעדי, חזרה "לארץ אבותינו" - ז. ד. ליבונטין - אלטרנטיבה יזמית למדיניות הציונית, המרכז הישראלי לקידום חברתי וכלכלי, ירושלים, 1994.
משה סמילנסקי, פרקים בתולדות היישוב, תל אביב: הוצאת דביר, תרצ"ד.
אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך א, פרק לח: ייסוד המושבה ראשון־לציון, מזכרונות המייסד ז. ד. ליבונטין, תרמ"ב–תרמ"ג (1882–1883), עמ' 404–445; כרך ב, פרק עו: הבדוים בנגב מבקשים לכרות ברית עם היהודים, מזכרונות זלמן דוד ליבונטין, תרס"ג (1903), עמ' 773–775.
"100 שנות לאומי" הוצאת בנק לאומי, 2003.
דביר שוורץ, משק עברי בריא: הקפיטליזם של לבונטין, כתב העת 'השילוח' (גיליון 17)
דביר שוורץ, "התנועה הציונית בין ירושלים ליפו" - על המחלוקת בין לבונטין ויחיאל מיכל פינס, מקור-ראשון, 13.5.2020
יפה ברלוביץ (עורכת), רחבעם זאבי (מהדיר), אעברה נא בארץ, מסעות בארץ ישראל של אנשי העלייה הראשונה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ב, עמ' 27-47
הערות שוליים

1 2  דביר שוורץ, ‏"משק עברי בריא: הקפיטליזם החלוצי של לבונטין", השילוח, גיליון 17, דצמבר 2019
↑  תרשים חלקות המגרשים 'ראשון לציון בשנת תרמ"ב' מתוך ספר היובל למושבה, 1907, כולל מספר חלקות רשומות על שמו (בנוסח ז.ד. לבנטין וגם ז.ד. ליונתין), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  חבצלת, ט"ו תמוז תרס"ג (1903), "בנק יהודי יפתח ביפו", מתוך : "ארץ ציון ירושלים", שלמה שבא, דן בן אמוץ, שער שני : "שחקי, שחקי על החלומות (1883-1904)", פרק : "כלכלה ופרנסות". עמוד 96.
↑  לארץ אבותינו, הוצאת "מסדה", ספר שלישי, עמ' 13–14.
↑  ע"פ תדהר
↑  מוריאל רוטמן ויריב מוהר, נדיבות של אדונים, באתר הארץ, 5 בפברואר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284289505171  GND: 143098845  ISNI: 0000 0001 0778 0888  LCCN: nr93001993  NTA: 301903999  VIAF: 19547853   WorldCat (עם VIAF): 19547853 
זיכרונותיו של ליבונטין, בשלושה כרכים
ארמון דיוקלטיאנוס

ארמון דיוקלטיאנוס - מבט מדרום (מכיוון הטיילת)
ארמון דיוקלטיאנוס (בקרואטית Dioklecijanova palača; באיטלקית Palazzo di Diocleziano) הוא קבוצת מבנים בעיר ספליט בקרואטיה, אשר נבנה בידי הקיסר דיוקלטיאנוס במאה ה-3 והרביעית כארמון אליו יפרוש לאחר שיוותר על השלטון ב-1 במאי 305. הארמון הוקם על גדתו הדרומית של חצי אי קטן החודר אל הים האדריאטי, כ-6 ק"מ מערבית לסלונה. כיום הארמון ממוקם בליבה של העיר ספליט ונודעת לו חשיבות רבה בשל ממדיו והעובדה שהוא השתמר במצב טוב. בשנת 1979 צורף הארמון, יחד עם המרכז ההיסטורי של העיר ספליט, אל רשימת אתרי המורשת העולמית.
היסטוריה

בזמן בנייתו של הארמון, טרם נוסדה העיר ספליט, והקמתו מסמנת את מועד היווסדה. עם זאת, בניגוד לאמונה הרווחת, אין שמה של העיר נובע מהמילה הלטינית לארמון (Palatium) אלא מאספלתוס (Aspalathos), סוג של צמח קוצני נפוץ באזור שהעניק את שמו מוקדם יותר לקולוניה יוונית סמוכה.
המבנה היה נטוש זמן רב עד שיושב על ידי פליטים מסלונה בשנת 639, לאחר שעירם הוחרבה בידי האווארים. במאות השנים שחלפו התרחבה העיר אל מחוץ לחומות הארמון, והוא היה לאזור מגורים ולחלק מהרצף העירוני של העיר.
לאחר ימי הביניים, נשכח הארמון לחלוטין במערב, עד שהאדריכל הבריטי רוברט אדם (Robert Adam) סקר את המקום ופרסם אודותיו את ספרו המקיף "הריסות ארמון הקיסר דיוקלטיאנוס בספלאטו בדלמטיה" (Ruins of the Palace of the Emperor Diocletian at Spalatro in Dalmatia) בשנת 1764. לארמון נודעה השפעה רבה על עבודתו של רוברט אדם, ופרסום הספר הציבו בתחומי השיח האדריכלי באירופה באותה עת.
מבנה הארמון בעת העתיקה

אורכו של הארמון 215.5 מטר ורוחבו 175 מטר בדרומו ו-181 מטר בצפונו. הוא בנוי בצורת מלבן עם מגדלים הבולטים מחומותיו מכל צדדיו, למעט מצידו הדרומי בו גבל בים או ניצב בסמוך לו. לאורך חזית זו, שלא הייתה מבוצרת, נמתח בקומתו העליונה של הארמון מעבר עמודים מקורה, וייתכן כי חזית זו נועדה לאפשר לקיסר גישה פרטית דרך הים או כשער כניסה לסחורה. במרכזן של כל אחת משלוש החזיתות האחרות ניצב שער שהוביל אל החצר המרכזית. מחצר זו הייתה גישה למגורי הקיסר מדרום לה, אל קברו ממזרח לה (כיום הקתדרלה), ואל שלושה מקדשים שניצבו ממערב לה, ואשר רק אחד מהם נותר על תילו ומשמש כיום כבפטיסטריום.
הארמון שילב תכונות של בית מגורים יוקרתי עם אלה של מחנה צבאי, והדקומנוס (Decumanus) חילק את שטחו לשני חלקים שנשאו אופי שונה (1). החלק הדרומי, בסמוך לים, כלל את מבני הציבור ואת מגורי הקיסר, ובשל כך שהארמון נבנה על רצועת שטח שהשתפלה מפנים הארץ אל חוף הים, הפרש של 8 מטר, הוגבה חלק זה. החלק הצפוני של הארמון השתמר פחות משכנו שמדרום. הקארדו (Cardo) חילק אותו לשני חלקים נפרדים (2), ונראה כי כל אחד מהם שימש כמכלול מגורים לחיילים ומשרתים, וייתכן שלשימושים נוספים. בשיאו התגוררו בארמון כ-9,000 איש.
הארמון נבנה מאבן גיר מקומית, שהובאה ברובה ממחצבות באי בראץ', מטוף ומלבנים שהובאו מסלונה וממקומות אחרים. חומרי בנייה אחרים שמשו לקישוט המבנה, ובין היתר גרניט ממצרים ושיש מפרוקונסוס.
הארמון כיום

כיום ניתן עדיין להבחין היטב בגבולותיו של הארמון ובחומתו שחלקים נרחבים ממנה השתמרו. עם זאת, בצידו המערבי של הארמון, כמעט ואין המעבר ממנו אל העיר העתיקה של ספליט מורגש. המתחם אינו מוזיאון, אלא חלק מהעיר העתיקה ומתגוררים בו אנשים.
שער הזהב (Zlatna vrata) השתמר בצידו הצפוני של הארמון (3), וכך גם שערו הדרומי המוביל אל חוף הים מתחת לחזית הדרומית ההיסטורית (8). באזור זה של המתחם השתמרו קומותיו התת-קרקעיות של הארמון הכוללות אולמות גדולים מקורים בקמרון חבית, והמשמשים בחלקם כמוזיאון. הארמון שוב אינו גובל בחוף הים, אלא ברצועת חוף ברוחב של כ-50 מטר המשמשת כטיילת העיר.
במרכזו של ארמון דיוקלטיאנוס, במקום בו נפגשו בעת העתיקה הדקומנוס והקארדו, עדיין משתרעת כיכר מלבנית רחבה המהווה את ליבו של המתחם כולו (4). משלושת צדדיה של הכיכר ניצב פריסטיל באורך של 27 מטר (ממערב וממזרח - A ו-B) ובאורך של 13.5 מטר (מדרום - C) - שריד מהכניסה אל המתחם הקיסרי. לאורך הפריסטיל שישה עמודי גרניט עם כותרות מעוטרות בגובה של 5.25 מטר אשר נושאים קשת. בפריסטיל הדרומי ארבעה עמודים דומים ובמרכזו קבוע הפתח שהוביל אל המגורים הקיסריים. מעל מבנה השער ניצבה בעבר כיפה, אך היא לא שרדה ובתקרת המבנה פתח עגול הנמצא במקום בו ניצבה (6).
רחוב צר מוביל מערבה מהכיכר אל מקדש יופיטר, היחיד מבין שלושה מקדשים שהשתמרו (7). המקדש נבנה במאה ה-5 ושני פסלי ספינקס חסרי ראש מגרניט שחורה שומרים על הכניסה אליו. כיום משמש המקדש כבפטיסטריום. מזרחית לכיכר ניצבת קתדרלת דומניוס הקדוש, שנבנתה במקור כמאוזוליאום של דיוקלטיאנוס (5). המבנה המתומן המקורי השתמר כמעט בלא פגע, אם כי 24 העמודים המקיפים אותו, נשאו בעבר גג שהיה מחובר למבנה המרכזי, אך זה לא שרד. על כן שוב אין העמודים מחוברים אל המבנה המתומן והם ערוכים סביבו במעגל. סמוך למבנה, נבנה מגדל פעמונים (9) בין המאה ה-12 למאה ה-16, אך הוא קרס ונבנה מחדש ב-1908.
הקתדרלה. במקור המאוזוליאום של דיוקלטיאנוס
הקתדרלה ומגדל הפעמונים ממזרח. מאחוריהם הפריסטיל המזרחי ומאחריו הכיכר המובילה אל המתחם הקיסרי (משמאל. לא נראה בתמונה)
הפתח בגג מבנה השער המוביל אל המתחם הקיסרי
דגם הארמון
הפריסטיל בכניסה למתחם הקיסרי
חזית הארמון הפונה לים. המבנה הגבוה ביותר הוא המאוזוליאום של דיוקלטיאנוס (כיום הקתדרלה)
פוקימון: הסרט הראשון

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  "פוקימון"
 בימוי:  קוניהיקו יויאמה
 הופק בידי:  צ'וג'י יושיקאווה טומויוקי איגראשי טאקמוטו מורי
 תסריט:  טאקשי שודו
 עריכה:  טושיו הנמי יוטאקה איטו
 מדבבים:  ריקה מצומוטו איקואה אוטאני מאייומי איאיזוקא יוג'י אואדה סאטומי קורוגי מגומי האיאשיבארה שינאיצ'ירו מיקי אינוקו אינויאמה מסצ'יקה איצ'ימורה קויצ'י יאמדרה
 מדבבים בעברית:  יהונתן מגון עדי בן ישראל אלון גורן מאיה בר שלום גיא נתיב יוסי צברי עמי מנדלמן יהויכין פרידלנדר ענבל ארבל נטע רווה אביהוד תדהר אביתר אדיר אור אזולאי אפי בן ישראל יואב בר לב יורם יוספסברג מיכה אוזין סליאן אורן אבידר
 מוזיקה:  שינג'י מיאזאקי
 צילום:  היסאו שיראי
 מדינה:  יפן
 חברת הפקה:  OLM
 חברה מפיצה:  טוהו
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  יפן 18 ביולי 1998 ארצות הברית 10 בנובמבר 1999 ישראל 13 באפריל 2000
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  יפנית
 סוגה:  פנטזיה, אנימה
 תקציב:  30 מיליון דולר (3 מיליארד יואן)
 הכנסות:  163,644,662 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   pokemon1
 פרסים:  פרס האנימציה קובי לקולנוע 
 סרט הבא:  פוקימון 2000: כוחו של האחד
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
פוקימון: הסרט הראשון - מיוטו מכה שנית (באנגלית: Pokémon: The First Movie: Mewtwo Strikes Back; ביפנית: 劇場版ポケットモンスター ミュウツーの逆襲, ברומאג'י: Gekijōban Poketto Monsutā: Myūtsū no Gyakushū - מפלצות הכיס - הסרט - מיוטו מכה בחזרה) ובקיצור פוקימון: הסרט הראשון (Pokémon: The First Movie) הוא סרט קולנוע יפני מסוגת האנימה. את הסרט ביים קוניהיקו יויאמה, שהיה גם הבמאי הראשי של סדרת הטלוויזיה "פוקימון". היה זה הפרסום הקולנועי הראשון של זיכיון "פוקימון".
הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע היפניים ב-18 ביולי 1998, ולאחר מכן עשתה גרסה אנגלית (בהפקת נינטנדו ו-4Kids Entertainment ובהפצת האחים וורנר) את דרכה אל בתי הקולנוע בצפון אמריקה ב-10 בנובמבר 1999. באפריל 2000 גם הסרט המדובב לעברית יצא לאקרנים בישראל.
הסרט מורכב משלושה קטעים: "חופשת הקיץ של פיקאצ'ו", סרט קצר באורך 21 דקות בכיכובו של פיקאצ'ו; "מקורו של מיוטו", סרט קצר באורך עשר דקות המתפקד כפרולוג לחלק השלישי שהוא עלילת הסרט המרכזית; ו"מיוטו מכה שנית", עלילת הסרט המרכזית באורך 75 דקות.
עלילת הסרט > חופשת הקיץ של פיקאצ'ו

בסרט הקצר "חופשת הקיץ של פיקאצ'ו" שמוצג בראשית הסרט, הפוקימונים של אש, מיסטי וברוק, נשלחים לבלות יום בפארק שעשועים לפוקימונים. פיקאצ'ו, טוגפי, בלבזאור וסקווירטל פוגשים בחבורת בריונים המורכבת מרייצ'ו, קיובון, מאריל וסנאבול. שתי הקבוצות מתחרות אחת בשנייה בענפי ספורט והורסות חלקים מן הפארק, ובשלב מסוים ראשו של צ'ריזארד נתקע בפתח צר בסלע. פיקאצ'ו, חבריו והבריונים עובדים יחדיו לתקן את שהרסו ולשחרר את ראשו של צ'ריזארד, ומבלים את שארית היום בבילוי משותף עד חזרת מאמניהם.