stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בטסי רוס

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1752 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  30 בינואר 1836 (בגיל 84) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית קברות מאונט מוריה (פילדלפיה) 
 תקופת הפעילות:  1768–1827 (כ־59 שנים) 
 יצירות ידועות:  דגל בטסי רוס 
 בן או בת זוג:  ג'ון רוס 
 צאצאים:  Susannah Griscom Satterthwaite 
 
ציור של אדוארד פרסי מורן, המציג את רוס מגישה את הדגל האמריקני לג'ורג' וושינגטון
בטסי רוס (באנגלית: Betsy Ross;‏ 1 בינואר 1752 – 30 בינואר 1836) נחשבת ליוצרת הגרסה הראשונה של דגל ארצות הברית. עם זאת, אין עדות היסטורית אמינה לכך.
ראשית חייה

בטסי רוס נולדה בשם אליזבת גריסקום, לסמואל גריסקום ורבקה לבית ג'יימס בפילדלפיה, פנסילבניה ב-1 בינואר 1752, השמינית מתוך 11 ילדים. היא גדלה תחת חוקים נוקשים, בבית שהשתייך לקהילה הקוויקרית. את מלאכת התפירה למדה מדודתה מדרגה שנייה, שרה אליזבת אן גריסקום. אבי-סבה אנדרו גריסקום היגר מאנגליה בשנת 1680.
אחרי שסיימה את לימודיה בבית ספר קווייקרי עממי החלה בהתלמדות אצל רפד בשם ויליאם וובסטר, ובמהלך תקופה זה התאהבה בעמיתה המתלמד ג'ון רוס. הזוג התחתן בסתר ב-1773 בהיותה בת 21 בגלוסטר סיטי בניו ג'רזי, נישואים שגרמו לניתוק ממשפחתה והרחקה מקהילת הקוויקרים, שכן רוס השתייך לכנסייה האפיסקופלית. הזוג רוס הקימו עסק עצמאי לריפוד, והצטרפו ל"Christ Church" האפיסקופלית, אותה כנסייה אותה פקד ג'ורג' וושינגטון ומשפחתו.
מלחמת העצמאות האמריקנית

מלחמת העצמאות האמריקנית פרצה שבועיים לאחר נישואי הזוג. כחבר המיליציה המקומית, מונה רוס כשומר על תחמושת, אך נהרג בהתפוצצות אבק שרפה. בטסי בת ה-24 המשיכה בעבודתה ברפדייה, ועסקה בתיקון מדים ובתפירת אוהלים ושמיכות עבור הצבא הקונטיננטלי.
ישנה סברה שבטסי היא אותה "אלמנה צעירה יהפיפייה" שהסיחה את דעתו של קארל פון דונופ במאונט הולי בניו ג'רזי לאחר הקרב באיירון וורקס היל, ובכך הרחיקה את כוחותיו מקרב טרנטון.
ב-15 ביוני 1777 היא נישאה מחדש למלח ג'וזף אשבורן. ספינתו של אשבורן נתפסה על ידי פריגטה אנגלית ב-1780, והוא הואשם בבגידה ונכלא באנגליה. בעת כליאתו של אשבורן מתה בתם הבכורה, זילה, בהיותה בת 9 חודשים, ונולדה בתם השנייה, אליזה. אשבורן נפטר ממחלה בכלא הבריטי.
במאי 1783 היא נישאה לידיד ותיק, ג'ון קלייפול. לזוג נולדו 5 בנות. לאחר שני עשורים של בריאות רופפת, נפטר קלייפול ב-1817. רוס המשיכה להחזיק את הרפדייה למשך 10 שנים נוספות. לאחר פרישתה עברה לגור עם בתה, סוזנה, ובהמשך עם בתה ג'יין. רוס נפטרה ב-30 בינואר 1836, בגיל 84.
על אף היות בית בטסי רוס בפילדלפיה אתר תיירות פופולרי, הדעות חלוקות אם אכן היא התגוררה באותו בית.
קבורתה

רוס הייתה הראשונה להיקבר בבית הקברות הקוויקרי ברחוב 5 דרום. 20 שנים לאחר קבורתה הוצאה גופתה, והיא נקברה מחדש בבית הקברות הר מוריה בפילדפיה. ב-1975, בעת ההכנות ליובל ה-200 לעצמאות ארצות הברית, הורתה העירייה על העברת גופתה לחצר ביתה של בטסי רוס; אך מתחת לקבר לא נמצאו כלל שרידים. עצמות שהוצאו מהחלקה המשפחתית הוחשבו כשלה ונקברו בחצר ביתה, שם ניצב קברה עד היום.
מורשת ואגדה

מחקרים שבוצעו על ידי המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקאית ציינו שהסיפור על כך שרוס תפרה את הדגל האמריקני הראשון עבור הגנרל ג'ורג' וושינגטון החל להתפשט בעת חגיגות ה-100 לארצות הברית, ב-1876. ב-1870 הציג נכדה של רוס, ויליאם ג. קנבי, מסמך, שבו נטען כי סבתו תפרה בעצמה את הדגל הראשון של ארצות הברית. קנבי סיפר כי שמע לראשונה את הסיפור מדודתו קלריסה סידני ב-1857, 20 שנים לאחר מותה של רוס. קנבי מתארך את האירוע ההיסטורי בהסתמך על מסעו של וושינגטון לפילדלפיה בסוף אביב 1776, שנה לפני ש"חוק הדגל" עבר בקונגרס. על אף זאת בית בטסי רוס הוא מוזיאון פופולרי.
בספר שיצא ב-2008, טוענים מומחים ממוזיאון הסמית'סוניאן שסיפורו של קנבי ענה על השתוקקותם של אמריקנים רבים לסיפורים ממלחמת העצמאות וגיבוריה, וכך יצא שרוס הוצגה כגיבורה וכסמל לתרומתן של הנשים להיסטוריה האמריקנית. כותבת הביוגרפיה של רוס, מרלה מילר, מציינת כי אפילו אם ניתן לקבל את גרסתו של קנבי, עדיין הייתה בטסי רוס רק אחת ממספר תופרות דגלים בפילדלפיה, ואפילו אז, תרומתה היחידה הייתה שינוי הכוכב המשושה לכוכב מחומש הפשוט יותר.
על שמה של רוס נקרא גשר "בטסי רוס" המחבר בין פילדלפיה לניו ג'רזי, והונפק בול הנושא את דיוקנה.
ראו גם

בית בטסי רוס
אצטדיון סטנלי פארק

| --- | --- |

הדמיה מעשי ידי אמן של האצטדיון כפי שהוא אמור להראות.
 מיקום:  ליברפול, אנגליה
 קואורדינטות:  53°26′02″N 2°57′35″W﻿ / ﻿53.433981°N 2.959614°W﻿ / 53.433981; -2.959614
 עלות הבנייה:  300 מיליון ליש"ט
 בעלים:  ליברפול
 מפעיל:  ליברפול
 משטח:  דשא
 אדריכל:  HKS, Inc.
 קבוצות:  ליברפול
 מושבים:  61,000
 he
 
אצטדיון סטנלי פארק (באנגלית: Stanley Park Stadium) הוא שמו של אצטדיון כדורגל בן כ-61,000 מקומות ישיבה שתוכנן להיבנות בסטנלי פארק שבליברפול עבור מועדון הכדורגל המקומי, ליברפול.
היסטוריה

התוכניות להקמת האצטדיון הוצעו לראשונה בחודש מאי 2002 על ידי ליברפול, שביקשה להחליף את אצטדיון אנפילד הקיים. בהצעה הראשונית עמדה התכולה המתוכננת על 55,000 מושבים, אך שונתה מאוחר יותר ל-60-61,000. המועדון הודיע לראשונה על כוונותיו לבניית אצטדיון חדש כשנה וחצי מוקדם יותר. הרעיון המקורי היה בניית אצטדיון בעל 70,000 מושבים בעלות של כ-200 מיליון לירות שטרלינג, שבנייתו תושלם לקראת עונת 2004-05.
המועצה המקומית העלתה רעיון לבניית אצטדיון משותף עם היריבה העירונית אברטון, אך זה נפסל בשל אי הסכמה של שני מחנות האוהדים למהלך. השם סטנלי פארק הוצע כשם לאצטדיון המשותף, אך ליברפול ככל הנראה העדיפה לקרוא לאצטדיון אנפילד, כשם האצטדיון הקודם.
התוכניות שאושרו לראשונה בחודש פברואר 2005, הועברו לאישור מועצת העיר ליברפול בשנית לאחר כשנה, כדי להבטיח כי תוכניות האצטדיון המוצעת עומדת בדרישות הבנייה החדשות. ב-11 באפריל 2006 דווח כי התוכניות אושרו ללא שינויים. ב-8 בספטמבר 2006 קיבל המועדון אור ירוק ממועצת העיר לבניית האצטדיון. המועדון ככל הנראה יחפש משקיעים חדשים למימון הפרויקט, שעלות השלב הראשון בו מוערכת ב-215 מיליון לירות שטרלינג. בניית האצטדיון אמורה הייתה להתחיל באביב 2007, אך נדחתה עקב קשיים כלכליים.
באוקטובר 2012 הוחלט במועדון לזנוח את התוכניות להקמת האצטדיון, ולקדם את שיפוצו והרחבתו של אצטדיון אנפילד. בספטמבר 2014 פורסם כי מועצת העיר אישרה את הרחבתו של אצטדיון אנפילד ל-58,800 מקומות.
אסתר ייבין

אסתר (יוניס) יֶיבין (2 במרץ 1877, י"ד באדר ה'תרל"ז, מחוז אקרמן, בסרביה, רוסיה – 28 ביולי 1975, חיפה) הייתה פעילה פוליטית ישראלית, מחלוצות המאבק לשוויון זכויות לנשים בארץ ישראל, וחברת אספת הנבחרים והוועד הלאומי.
ביוגרפיה

אסתר יוניס נולדה בכפר טָארוּטין (אנ') שבמחוז אקרמן (רו'), בפלך בסרביה שברוסיה, בתם של חיה פייגה לבית ליפשיץ מקישינב (ממשפחת הבעל שם טוב) ושלמה יוניס (משכיל עברי וחובב ציון). קיבלה חינוך מסורתי ועברי לאומי, ב"חדר" (כשומעת חופשית בשיעורי אחיה הבכור) ובבית אצל מורה פרטי, בעברית, ולאחר מכן למדה בגימנסיה ממשלתית (עד הכיתה השישית) והייתה חברה ב"בנות ציון". עברה עם משפחתה לעיר לאודסה. באחד הימים, בגיל 15, קראה לה חברתה הנוצרייה בכינוי הגנאי "ז'ידובקה", וכאשר התלוננה אסתר בפני המנהלת וזו לא עשתה דבר, כעסה, אמרה כי אין ברצונה להתחנך במוסד כזה והלכה הביתה. היא המשיכה ללמוד בעזרת מורה פרטי ובין השאר למדה אצל הסופר י"ח רבניצקי.
ב-1894 נישאה לניסן ייבין, המשיכה ללמוד, וקיבלה תעודת בגרות ותעודת הוראה. היא לימדה עברית באודסה, והייתה חברה בקבוצת דוברי עברית בשם "שפתנו אתנו", שעמה נמנה גם שאול טשרניחובסקי. לבקשתה כתב טשרניחובסקי ב-1896 את שיר הערש העברי "ניטשו צללים" והקדישוֹ לבנה שמואל (לימים הארכאולוג שמואל ייבין), שנולד באותה השנה.
כשהחלו הפרעות ביהודי רוסיה ב-1905, החליטו בני הזוג ייבין שהיא תיסע עם שלושת ילדיהם לארץ ישראל, וכך עשתה בסוף אותה שנה. בעלה עלה ב-1908, והם רכשו משק חקלאי במושבה גדרה. כעבור חמש שנים עברו לעיר תל אביב, ושם למדו ילדיהם בגימנסיה העברית "הרצליה". בשנת 1931 עברה לחיפה.
אסתר ייבין נפטרה ב-1975, בגיל 98.
אחותה הצעירה של ייבין, בת שבע יוניס גוטמן (1880–1947), הייתה הרופאה הראשונה בתל אביב ובגדרה.
פעילות פוליטית

בתל אביב עסקה ייבין בפעילות ציבורית ופוליטית. היא הייתה אחת משתי חברות ועד הקהילה הראשונות בעיר. ב-21 במרץ 1918 ייסדה את "אגודת נשים" היפואית, להגנה על זכויותיהן והאינטרסים החומריים שלהן. כן הייתה ממקימות התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, שנוסדה ב-1919 ונלחמה למען זכות בחירה לנשים במוסדות היישוב, בסיסמה "משפט אחד וחוקה אחת לאיש ולאשה בישראל", ונבחרה לוועד הראשון שלה.
נבחרה כצירה באספת הנבחרים הראשונה (1920–1925) וכן נבחרה לצירה גם באספת הנבחרים השנייה (1925–1931) מטעם התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות, וכיהנה כחברת הוועד הלאומי בתקופת האספה השנייה.
בעניין זה כתבה ייבין:
"במלחמה זו [על זכות הבחירה] למדה האשה לקח חשוב שאין לדחות פתרון שאלות חשובות לזמנים אחרים ושאין לסמוך על תמיכת הזולת, אלא תמיד לזכור: 'אם אין אני לי מי לי? ואם לא עכשיו אימתי'"
חברות ההתאחדות הקימו רשימה פוליטית עצמאית שתתמודד בבחירות לאספת הנבחרים – צעד יוצא דופן לזמנו. הן הדגישו כי מטרתן אינה רק זכות הצבעה לנשים אלא שיווי זכויות כולל. ב-1920 הן הצטרפו לברית בינלאומית של הסתדרויות נשים, שכללה 53 מדינות ומרכזה היה בלונדון.
ב-1926, לאחר שנחלו הצלחה במאבק זה למען זכות הבחירה, ייסדו ייבין וחברותיה להתאחדות לשכות משפטיות שסייעו לנשים. ייבין הופיעה בבתי הדין הרבניים והגנה על נשים בענייני גירושים, חליצה, עגינות, ירושה וכו'. וכך כתבה: "אני נושאת בלבי רעיון על מינוי שופטות בכל אתר ואתר במידה שווה עם השופטים; פעם אחת לשים קץ להופעתה של האשה בתופעה זו או אחרת בתור פטרוזיליה לייפוי הסלט".
ייבין גם הייתה ממייסדות קרן היסוד בארץ, פעילה בענייני הקרן הקיימת לישראל וחברת ועד הקהילה בחיפה. כמו כן פעלה למען גיוס נשים לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי והייתה מרצה בפני החיילות לפני צאתן למחנה. היא כתבה מאמרים בעיתונים, בין השאר למען תוצרת הארץ ולמען גיוס נשים.
לקריאה נוספת

חנה ספרן, לא רוצות להיות נחמדות: המאבק על זכות הבחירה לנשים וראשיתו של הפמיניזם החדש בישראל, חיפה: פרדס, תשס"ו, 2006, עמ' 30 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר").
הערות שוליים

↑  'בית המשפט המחוזי בחיפה: הזמנות בדבר קיום צוואות ומינוי מנהלי עזבון', ילקוט הפרסומים' 2166 (ט"ז בכסלו תשל"ו, 20 בנובמבר 1975), 523.
↑  דוד תדהר (עורך), "ניסן ייבין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך י (1959), עמ' 3628.
↑  מילות השיר "ניטשו צללים" והאזנה לו, באתר זמרשת.
↑  השבוע, הפועל הצעיר, 14 במאי 1920
↑  אייל כתבן, "'נשים בטוגה של גבר': נתיב השתלבותן של נשים בפרופסיה המשפטית בארץ ישראל ובמדינת ישראל", עיונים בתקומת ישראל (סדרת נושא): מגדר בישראל, 2011, 263–305.
בית הכנסת הכוראלי הגדול (קייב)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 כתובת:  רחוב שצ'קביצקה 29
 מיקום:  קייב 
 מדינה:  אוקראינה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1895
 תאריך פתיחה רשמי:  1895 
 סגנון אדריכלי:  נאו-מודחאר 
 קואורדינטות:  50°28′13″N 30°30′43″E﻿ / ﻿50.470277777778°N 30.511944444444°E﻿ / 50.470277777778; 30.511944444444
  (למפת קייב מוגדלת) בית הכנסת הכוראלי הגדול(למפת קייב רגילה) בית הכנסת הכוראלי הגדול
 
בית הכנסת הכוראלי הגדול של קייב (באוקראינית: Київська Велика Хоральна Синагога) ידוע גם בשם בית הכנסת בפודול, ממוקם ברחוב שצ'קביצקה Shikovitska) 29) ברובע פודיל בקייב.
היסטוריה

בית הכנסת הכוראלי (עם מקהלה) נבנה בשנת 1895 בתכנונו של האדריכל ניקוליי גרדרינה, ובתרומת הסוחר גבריאל יעקב רוזנברג. המבנה הורחב על ידי של אדריכל ולריאן ריקוב, במימון התעשיין ולדימיר גינזבורג בנו של הוראצי גינצבורג וחתנו של אליעזר ברודסקי.
בשנת 1929, בתקופה הסובייטית, הפך מבנה בית הכנסת לבית מלאכה. עם סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 חזר לשמש כמבנה דת. לאורך תקופה ארוכה זה היה בית הכנסת הפעיל היחיד בקייב. בשנת 1990, כאשר יעקב דב בליך התמנה לרב ראשי לקייב ולאוקראינה, בית הכנסת שופץ. ב-2002 עבר שיפוץ נוסף.
ארבור

ציור של ארבור
ארבור (באנגלית: Erebor; נקרא גם "ההר הבודד" או "ההר האבוד") הוא הר בדיוני בלגנדריום של טולקין בו שוכנת ממלכת גמדים בארץ התיכונה. על ארבור השתלט הדרקון הרשע סמאוג, ומסע כיבושו מחדש מהווה את עלילת הספר "ההוביט".
היסטוריה

ארבור נבנתה על ידי הגמדים, מלך הגמדים הראשון היה דורין בן האלמוות, לאחר מכן שלטו בה דורין השישי, נאין הראשון, תריין הראשון, תורין הראשון, גלואין הראשון, אואין הראשון, נאין השני, דין הראשון, תרור (המייסד), ותריין השני.
בזמן שליטתו של תריין השני תקף הדרקון סמאוג. תריין ותרור נהרגו במכרות מוריה בקרב מול הגובלינים. בנו של תריין, תורין צינת-אלון הוביל תריסר גמדים חזרה לארבור: דאולין, באלין, פילי, קילי, דורי, נורי, גלואין (אביו של גימלי), אואין, ביפור, בופור ובמבר. הללו נעזרו בהוביט בילבו בגינס ובמכשף גנדלף. זאת במטרה לכבוש מחדש את ארבור. תורין שלט בה כמה ימים ולאחר שהוא מת יחד עם פילי וקילי שלט בה בנו של נאין: דיין השני מגבעות הברזל, תורין השלישי ודורין השביעי.
האוצר של ארבור

בארבור נמצא אוצר עצום של זהב ואבני חן, אך לעושר הזהב גם מחיר שלילי. הזהב גרם למלכי ארבור לחלות ב"קדחת הזהב": הם הפכו אובססיביים לזהב ולאוצרות ארבור עד כדי כך שהם מוכנים לסכן הכול בשבילם. ישנו דבר אחד שמלכי ארבור יכולים לסכן את כל הזהב בשבילו: ה"ארקנסטון" - היא האבן האהובה עליהם ביותר, אבן חן יפה וזוהרת, וחשיבותה הביאה להקדמת קרב חמשת הצבאות. תורין לקה אף הוא בקדחת הזהב אך הצליח להתגבר עליה ונהרג בקרב חמשת הצבאות. מאז דיין לא לקה במחלת הזהב אף מלך ממלכי ארבור.
מלבד קדחת הזהב היו לאוצרות ארבור עוד תוצאה שלילית וקטלנית במיוחד: סמאוג הדרקון הרשע תקף את ארבור כדי לזכות בזהב וגמדים רבים נהרגו במלחמה מולו. כל גמדי ארבור שנשארו בחיים ברחו למוריה, שם ראו את נפילתם של תרור ותריין בקרב אך הם הביסו את אזוג וצבא האורקים שלו.
מלחמות הגמדים של ארבור

הקרב מול סמאוג: סמאוג הגיע לארבור, הרס אותה, ושכן שם 60 שנה.
קרב אזנולביזר: גמדי ארבור נדדו עד שהגיעו למוריה שם נלחמו בגובלינים.
קרב חמשת הצבאות: 13 גמדים חזרו לארבור לאחר 60 שנה, תורין כעס על בילבו בגינס, שגנב את ה"ארקנסטון" מן האולם הראשי ונתן אותה לברד הקשת, דבר שגרם להקדמתו של קרב חמשת הצבאות בין צבא תושבי עיר האגם, צבא האלפים וצבא הגמדים בהנהגת דיין מגבעות הברזל. לאחר מכן גילה גנדלף שהאורקים מגיעים וכל הצבאות התאחדו מול צבאות האורקים והביסו אותם.
גאוגרפיה

ארבור שוכנת בצפון מזרח הארץ התיכונה. מצפון גבעות הברזל, מול אסגארות' והרי יער-אופל, וממזרח יער-אופל. מארבור לעיר האגם יש נהר שחוצה את ארבור עד להר הבודד. בהר הבודד עומדים פסלים מאבן (על אחד מהם נמצאות מדרגות סודיות אשר מובלות לפתח סודי שהשמש מאירה עליו קרן חזקה וקטנה בשביל לדעת איפה להכניס את המפתח. פתח זה נבנה על ידי תרור ותריין והוא מוביל לאולם הראשי של ההר הבודד) תושבי ארבור הם גמדים ואין בה גזעים אחרים מלבדם.
שושלת הגמדים > מקרא

אתר הצילומים של ארבור בסרט
אסתר טאבור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בנובמבר 1952 (בת 71) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1976) 
 פרסים והוקרה:  עמית ז'יגמונד מוריץ (1987) 
 
אסתר טאבור (בהונגרית: Tábor Eszter; בודפשט, 1 בנובמבר 1952) היא משוררת, מתרגמת יהודייה-הונגרייה. אחיה הוא משורר אדם טאבור.
ביוגרפיה

אסתר טאבור נולדה במשפחה יהודית בבודפשט. הוריה היו בלה טאבור (1907–1992), סופר, מתרגם ושטפניה מאנדי (1918–2001), משוררת. בין השנים 1971–1976 היא הייתה סטודנטית להונגרית-לטינית בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת אטווש לוראנד. משנת 1978 עד 1983 הייתה מורה בתיכון. היא עצמאית מאז 1983.
עבודותיה

דוח המכון למטאורולוגיה (שירים, 1984)
שיעור נפרד (שירים, 1994)
תרגומיה ספרותיים

אנתולוגיה של משוררים אנגלים (1993)
פרסים והוקרה

מלגת ז'יגמונד מוריץ (1987)
מלגת ג'ורג' סורוס (1999)
לקריאה נוספת

סוכנות ידיעות ההונגרית: מיהו מי 2009.
מיהו מי בספרות ההונגרית? בודפשט, 1999 ISBN 9-638157-91-7
סופרים הונגרים בני זמננו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7981 8198  LCCN: no89019466  VIAF: 4488212   WorldCat (עם VIAF): 4488212
ביוטה (אקולוגיה)

יער גשם טרופי במדגסקר בו ביוטה אנדמית, הן של מגוון בעלי חיים והן של מגוון צמחים.
בִּיּוֹטָה (על פי האקדמיה ללשון העברית: יְצוּרָה) הוא מונח באקולוגיה המציין את סך כל האורגניזמים באזור גאוגרפי מסוים. הביוטה משמשת כמונח יסוד באקולוגיה, גאולוגיה, ביולוגיה, הידרוביולוגיה, פלאונטולוגיה, ביוגיאוכימיה ועוד. משמעות השם הוא מהמונח ביוטופ – מכלול החיים בבית גידול ספציפי (מיוונית: "bios" – חיים ו-"topos" – מקום).
הביוטות הם הבסיס של הביומות לאורך כל מערכת אקולוגית לאורך הכדור אך אלה אינם כוללים את השטח הסביבה עצמו. לרוב המונח משמש גם למערכות גדולות כמו "ביוטה יבשתית", "ביוטה ימית" או "ביוטה של כדור הארץ".
הביוטה מורכבת מכלל האורגניזמים וביניהם מחיידקים, ארכאונים ואאוקריוטים שונים וביניהם בעלי חיים, צמחים, פטריות, פרוטיסטים ועוד ולעיתים המונח מתייחס גם לנגיפים, וירואידים ופריונים. ישנם מספר ביומות מוגדרות למשל הפאונה היא הביומה של בעלי החיים והפלורה היא הביומה של הצמחים.
שימושים נוספים במונח

במספר הקשרים המונח קשור לסך האורגניזמים במשך יחידת זמן גאולוגית בגיל כדור הארץ (לפי השערות ממאובנים של יצורים) ולפעמים גם במובן של יצורים לאורך ההיסטוריה כולה. המונח דומה למונח חברה ביוטית (Biocoenosis), אך אינו מחייב יחסים אקולוגים בין היצורים ביניהם.
המונח משמש גם לשמות מערכות קטנות ביותר, למשל המיקרוביוטה היא ה"ביוטה של היצורים החיים בתוך גוף".
ראו גם

ביומה
פאונה
פלורה
ביוטה – מונח בטקסונומיה הכולל את כל צורות החיים הידועות לרבות נגיפים וחסרי תאים.
הערות שוליים

↑  למד לשונך 83, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏14 באוגוסט 2010
ערך זה הוא קצרמרבנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אצטדיון סיטגיק

| --- | --- |


 שמות קודמים:  אצטדיון ברידג'וויו   טויוטה פארק (2006–2018)
 כתובת:  7000 South Harlem Avenue, Bridgeview, IL 60455 
 מיקום:  ארצות הברית ברידג'וויו, אילינוי, ארצות הברית
 קואורדינטות:  41°45′53″N 87°48′22″W﻿ / ﻿41.764722222222°N 87.806111111111°W﻿ / 41.764722222222; -87.806111111111
 אבן יסוד:  30 בנובמבר 2004
 תקופת הפעילות:  11 ביוני 2006 – הווה (18 שנים)
 עלות הבנייה:  98 מיליון דולר
 בעלים:  ברידג'וויו 
 מפעיל:  אנדל הולדינגס 
 משטח:  דשא
 אדריכל:  רוזטי אדריכלים 
 קבוצות:  שיקגו רד סטארס (2009–2010, 2016–הווה)   שיקגו פייר (2006–2019)   שיקגו משין (2007–2009)   שיקגו בילס (2011–2012, 2015–2017)
 מושבים:  כדורגל: 20,000   הופעות: 28,000
 www.seatgeekstadium.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת שיקגו מוגדלת) אצטדיון סיטגיק(למפת שיקגו רגילה) אצטדיון סיטגיק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון סיטגיק (באנגלית: SeatGeek Stadium), שבעבר נקרא טויוטה פארק (באנגלית: Toyota Park), הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בין רחוב 71 ושדרת הארלם בברידג'וויו, אילינוי. האצטדיון שימש כאצטדיון הביתי של שיקגו פייר בין השנים 2006–2019, והוא נבנה בעלות של כמעט 100 מיליון דולרים. האצטדיון נפתח לשימוש ב-11 ביוני 2006.
האצטדיון משמש גם כביתה של קבוצת הלקרוס שיקגו משין. רק היציעים המזרחיים של האצטדיון נמצאים בשימוש בעת משחק הלקרוס.
האצטדיון

האצטדיון עוצב בסגנון אמריקני מעורב עם סגנון אירופי, ולכן ניתן למצוא באצטדיון מושבים מקוּרִים, כניסה מאבן מעוצבת כקשת, ושלוש שורות המושבים הראשונות מרוחקות רק כ-2.5 מטרים ממשטח הדשא. כמו כן האצטדיון מכיל 42 "סוויטות" מנהלים, ושש שורות מושבים לאח"מים. בנוסף, ישנו גם את "היכל התהילה של הכדורגל באילינוי", ואת המשרדים של קבוצת שיקגו פייר, המשתרעים של שטח של כ-4000 מ"ר.
על פי הצהרתו של נשיא הקבוצה, ג'ון גאפי, האצטדיון עוצב בצורה כזאת, שבבוא העת ניתן יהיה להרחיבו לתכולה של למעלה מ-30,000 צופים, ללא צורך בהשקעה כספית כבדה, ודבר זה ייעשה בעתיד, כאשר הביקוש לכרטיסים יגדל.
שינוי שמו של האצטדיון מאצטדיון ברידג'וויו לאצטדיון טויוטה נעשה ב-2006, כמה חודשים לפני הפתיחה הרשמית של האצטדיון, לאחר שקבוצת ברידג'וויו בנק החליטה לוותר על העלות הכרוכה בתשלום לשמו של האצטדיון ובמקומה נכנסה חברת טויוטה לתמונה. יצרנית הרכב היפנית רכשה את הזכויות על שם האצטדיון ל-10 שנים (עד 2016) עם אפשרות להמשיך את ההתקשרות בין שני הצדדים לכשייסתיים החוזה הנוכחי.
ראו גם

MLS
שיקגו
נבחרת ארצות הברית בכדורגל
בזל (קנטון)

בזל היה קנטון של שווייץ שהיתקיים בין השנים 1501 ל-1833, כאשר הוא חולק לשני חצאי הקנטונים של בזל-שטאדט ובזל-לנדשאפט.
רקע

לפני הרפורמציה הפרוטסטנטית, בזל נשלטה על ידי נסיכים-בישופים. בסוף המאה ה-15, בעקבות מועצת בזל (1431–1449), צמחה העיר בזל בעושר ובחשיבותה. אוניברסיטת בזל הוקמה בשנת 1459, והעיר הפכה למרכז אינטלקטואלי של הרנסאנס הגרמני בשנים שקדמו לרפורמציה. ארסמוס מרוטרדם לימד בבזל, ובתי דפוס מוקדמים הוקמו על ידי יוהנס פטרי ויוהאן פרובן. בשנת 1495, בזל שולבה בחוג הקיסרי הרייני העליון, הבישוף היושב על ספסל נסיכי הכנסייה.
הקמה

כתוצאה ישירה של מלחמת שוואביה, שהוכרעה על ידי אמנת בזל משנת 1499, בזל והעיר הקיסרית שפהאוזן הצטרפו לקונפדרציה השווייצרית בשנת 1501, כמדינות ה-11 וה-12 של הקונפדרציה, כאשר אפנצל בעקבותיה 12 שנים מאוחר יותר כדי להשלים את שלוש עשרה המדינות שהרכיבו את שווייץ עד מלחמות המהפכה הצרפתית.
קנטון בזל נפרד מהנסיך-בישוף, והשלטון החילוני של הבישופים של בזל מזמן זה הוגבל לשטחים ממערב לבזל, המקבילים פחות או יותר לקנטון ז'ורה המודרני. למרות שהבישופים של בזל כבר לא החזיקו בסמכות חילונית על העיר בזל, הם המשיכו להתגורר בעיר עד הרפורמציה הפרוטסטנטית.
רפורמציה

בשנת 1503 סירב הבישוף החדש כריסטוף פון אוטנהיים לתת לבזל חוקה חדשה ולאחר מכן, כדי להראות את כוחה, החלה העיר בבניית בית עירייה חדש.  הרפורמה הובאה לבזל על ידי מטיף הקתדרלה יוהנס אוקולמפדיוס בפיקודו של פון אוטנהיים ועורך שותף של המהדורה הראשונה של ארסמוס לברית החדשה היוונית. פון אוטנהיים התפטר ב-19 בפברואר 1527. ירש אותו פיליפ פון גונדלהיים, קאנון בבזל מינסטר מאז 1510.
בשנת 1529 הפכה העיר לפרוטסטנטית תחת אוקולמפדיוס ומושב הבישוף הועבר לפורנטרוי. בשנת 1530, לאופנטל מרדה בבישוף, אך דוכאה באמצעות כוחות מזולותורן. בגלל חדלות פירעון, הנסיכות-בישופות הפכה להיות יותר ויותר תלויה בעיר בזל, כאשר העיר העניקה לו משכנתא על טירת בירסק ב-1542, 1544 ו-1545. ב-1547 הסכים הבישוף רשמית לאפשר לעיר לבחור את הדת שלה, מתוך הכרה בכך שהעיר כבר הפכה לפרוטסטנטית.
משפחת בזל ("דייג" ) מילאה כעת תפקיד מרכזי בענייני העיר כשהם ביססו את עצמם בהדרגה כאצולת עיר דה פקטו. משפחת ברנולי, שכללה מתמטיקאים חשובים מהמאה ה-17 וה-18 כמו יאקוב ברנולי, יוהאן ברנולי ודניאל ברנולי, היו מבזל. המתמטיקאי בן המאה ה-18 לאונרד אוילר נולד בבזל ולמד אצל יוהאן ברנולי.
המוסדות של קלווין, שנכתבו בבזל, ונועדו להגן על ההוגנוטים שנרדפו אז בצרפת, היו פרשנות משנת 1536 של הדוקטרינה הנוצרית הפרוטסטנטית אשר נודעה מאוחר יותר כקלוויניזם.
המהדורה הראשונה של Christianae religionis institutio (מכונים של הדת הנוצרית - הפרשנות הגדולה של ז'אן קלווין לדוקטרינה הקלוויניסטית) פורסמה בבזל במרץ 1536.  בשנת 1543, De humani corporis fabrica, הספר הראשון על האנטומיה האנושית, פורסם והודפס בבזל על ידי אנדריאס וסאליוס (1514–1564).
שלום וסטפאליה ב-1648 הביא לבסוף להכרה הקיסרית בעצמאותם של הקנטונים השווייצריים, והסיר את השלטון דה-יורה (אך לא דה פקטו) של האימפריה הרומית הקדושה שנדחתה על ידי הנסיך-בישוף דאז כמעט 150 שנה קודם לכן.
אי שקט והתקוממות

בשנת 1792, הוקמה הרפובליקה הראורצית, רפובליקת חסות צרפתית מהפכנית, שנמשכה כמה חודשים לתוך השנה הבאה לפני שחולקה בין קנטון בזל המשוחזר, מאוחר יותר בתוך הרפובליקה ההלווטית, לבין הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
עד 1830, בזל הייתה קנטון מאוחד, עם אזרחים מהעיר ומעיריות הכפר שישבו בקנטונספרלמנט. הפרלמנט הקנטוני נשלט על ידי חברי העיר, אם כי אוכלוסייתו הייתה קטנה מזו של האזור הכפרי המשולב. זה לא היה קודם לכן מקור לטרוניה, אבל בשנת 1830, הבזלביטר, או אזרחים מהאזור הכפרי, גדלו וחסרי אמון בעיר. בפגישה בבאד בובנדורף ב-18 באוקטובר 1830, כתבו 25 בזלביטר ל"ג'נטלמנים ואצילים הנכבדים בבזל", בדרישה לשוויון זכויות בין עיר לכפר וייצוג בפרלמנט ביחס למספרם.
כאשר העירייה דחתה דרישה זו, הטינה מהאזור הכפרי גברה עוד יותר, עד כדי חשש שהעיר חששה מהתקפה. בליאשטל הקימו כמה גברים מהכפר ממשלה פרובינציאלית חדשה המוגנת על ידי צבא של 3,000 איש. עם זאת, הממשלה הייתה קצרת מועד שכן ב-16 בינואר 1831 כוח מבזל כבש את ליאשטל, וגירש את הממשלה החדשה. מספר כפרים, כמו גלטרקינדן, ריגולדסוויל, אנוויל ובובנדורף נותרו נאמנים לבזל, אף על פי שהם היו תחת איום מצד המורדים. התסיסה באזור הכפרי נמשכה עד 1832 ושני הצדדים ביצעו עוולות כלפי השני.
ב-3 באוגוסט 1833 למעלה מ-1,200 חיילים של העיר חמושים ב-14 תותחים צעדו על ליאשטל, אך בקרב הילפטנשאנץ, שהתרחש בין פראטלן לפרנקנדורף, נאלצו חיילי העיר לסגת לבזל בשל הכוחות העדיפים של המורדים. דרכם חזרה לעיר נקלעה למארב וכוחות העיר ספגו אבדות קשות.
חלוקה

לאחר סכסוך זה הוגשה עתירה לסמכות השווייצרית העליונה, ה-Tagsatzung, ב-17 באוגוסט 1833 להפריד את קנטון בזל; תשעה ימים לאחר מכן בוצעה החלוקה לחצאי קנטונים, שעוצב על פי התקדים של אונטרוולדן ואפנצל.
מהעיריות במדינה היא הקצתה רק את רייהן, בטינגן וקליינהינינגן - שאם לא כן הייתה מובלעת של בזל-לנדשאפט בין בזל-שטאדט לדוכסות הגדולה של באדן - לחצי הקנטון החדש של בזל-שטאדט. הרשויות הנותרות היוו את הקנטון החדש של בזל-לנדשאפט.
החוקה השווייצרית משנת 1844 המשיכה להכיר ב"בזל" כאחד מעשרים ושניים "קנטונים ריבונים" של שווייץ, שנמנו כבזל (Stadt und Land). במובן זה, כחבר ריבוני בקונפדרציה השווייצרית, קנטון בזל המשיך להתקיים עד 1999, אז הכירה החוקה המתוקנת בשני חצאי הקנטונים לשעבר כ"קנטונים" בפעם הראשונה. גם לפי החוקה החדשה, כאשר נדרש רוב בין הקנטונים כדי לאשר שינוי בחוקה במשאל עם, שני הקנטונים נספרים כקנטון אחד והם בעלי קול אחד בלבד. גם על גבי המטבעות השווייצריים, הם מיוצגים באמצעות כוכב אחד ולא שנים.
הצעת איחוד מחדש

נעשו מספר ניסיונות לאחד מחדש את בזל-שטאדט ובזל-לנדשאפט. בשנת 1969, הצעה כזו עלתה למשאל עם, אך נדחתה בידי אזרחי שני הקנטונים. שני הקנטונים חתמו מאז על מספר הסכמי שיתוף פעולה, כגון מימון וממשל משותפים של אוניברסיטת בזל.