stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גן החיות של בלפסט

| --- | --- |

 סוג:  גן חיות
 מיקום:  צפון אירלנד, הממלכה המאוחדתהממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  28 במרץ 1934 – הווה (90 שנה)
 שטח:  22 דונם
 קואורדינטות:  54°39′22″N 5°56′31″W﻿ / ﻿54.656°N 5.942°W﻿ / 54.656; -5.942
 www.belfastzoo.co.uk
 he
 
עדר של ג'ירפות וזברות בגן.
גן החיות של בלפסט (באנגלית: Belfast Zoological Gardens או Belfast Zoo), הוא גן חיות הממוקם בבלפסט, בירת צפון אירלנד. האתר ממוקם סמוך לגבעות Cavehill שבמחוז אנטרים, מיקום מבודד יחסית הגורם לסביבה שלווה עבור בעלי החיים בגן.
גן החיות הוא אחד האטרקציות המובילות בשטחי צפון אירלנד ובו מעל 300,000 מבקרים בשנה. גודל האתר מעל 22 דונם ובתוכו ישנם מעל 1,200 בעלי חיים ממעל 140 מינים. חלק מהם מצויים בטבע בסכנת הכחדה והגן מקים מעל 90 יחידות שימור מבודדות עבורם. הגן גם ממומן ממועצת בלפסט המוציאה מעל 1.5 מיליון ליש"ט, כך שהוא אחד מגני החיות היותר ממומנים בבריטניה ואירלנד.
הגן הוקם לראשונה ב-28 במרץ 1934, אך עוד לפני כן נסלל האזור בידי "חברת בלפסט" שהקימה מסילות ברזל לאורך המאה ה-20 ויצרה פארקי שעשועים וגינות, אליהם הובילו סוללות ברזל של רכבות חשמליות. ב-1933 הוחלט להוסיף לאזור אוסף זואולוגי של בעלי חיים, אשר האזור נהפך לגן החיות כעבור שנה.
עם מלחמת העולם השנייה והפצצת בריטניה במהלך 1940 הופצצה בלפסט ונהרגו מספר בעלי חיים נהרגו בהפצצות ביניהם פילים, זאבם, אריות ודובי קוטב אך רובם שרדו. הגן נמנע מהוספת חיות עד ל-1947 אך נקלע לקשיים כלכליים במהלך שנות ה-50 וה-60 והוצרך בשיקום מבוסס. החל מ-1970 הגן מבוסס על "חברת בלפסט" ועל "חברת צ'פמן".
על היסטוריית הגן התבסס הסרט "Zoo" בכיכובו של ארט פרקינסון.
בעלי חיים

הגן מכיל מעל 140 מינים שונים של בעלי חיים, ביניהם מתחמים לפילים, גורילות, ג'ירפות וזברות, מתחם לדוביים ושאר טורפים, פינת חי גדולה, פינה דומה ליער גשם טרופי בתוכה עופות שונים, קופים, למורים ועצלנים, כמה זוחלים ועוד.
בגן מספר בעלי חיים המצויים בסכנה גדולה, כמו טיגריס סומטרה, פרטי קנגורו אילני, בונגו, שימפנזה. ב-2007 הייתה המלטה של אריה ברברי שהועבר בהמשך לצ'כיה במסגרת פרויקט הצלה של תת-המין הזה שנכחד בטבע.
טקאו קוריטה

| --- | --- |

טקאו קוריטה
 לידה:  28 באפריל 1889 מיטו, האימפריה היפית
 פטירה:  19 בדצמבר 1977 (בגיל 88) פוּצ'וּ, יפן
 מקום קבורה:  בית הקברות טאמה 
 מדינה:  האימפריה היפנית, יפן 
 השכלה:  הקולג' ללוחמה ימית  האקדמיה הימית הקיסרית 
 השתייכות:  הצי הקיסרי היפני הצי הקיסרי היפני
 תקופת הפעילות:  1910–1945 (כ־35 שנים)
 דרגה:  תת-אדמירל
 תפקידים בשירות
 מפקד שייטת הסיירות 7  מפקד שייטת אוניות המערכה  מפקד הצי היפני השני
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה קרב גוודלקנל  המערכה באיי שלמה  קרב מפרץ לייטה קרב ים סיבויאן  הקרב מול סאמאר
 עיטורים
 מסדר השמש העולה, דרגה ראשונה 
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
טָקֶאוֹ קוּריטָה (ביפנית: 栗田 健男;‏ 28 באפריל 1889 - 19 בדצמבר 1977) היה תת-אדמירל בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > נעוריו וקריירה צבאית

קוריטה נולד בעיר מיטו שבמחוז איבראקי, יפן, בשנת 1889. משמעות שמו, טקאו, היא "לוחם". בשנת 1905, הוא נשלח לאקדמיה הימית הקיסרית, ובשנת 1910 סיים את לימודיו במקום ה-28 מתוך 149 צוערים. את התלמדותו העביר קוריטה על סיפון הסיירות קסאגי וניאיטאקה. בתור קצין זוטר, הוא שירת על הסיירת טטסוטה.
לאחר עלייה בדרגה בשנת 1913, שירת קוריטה על אוניית המערכה סָטסוּמה, על המשחתת סָקַאי ועל הסיירת איוואטֶה. קוריטה הפך ללוטננט (מקביל לסרן) ב-1 בדצמבר 1916, ושירת על מספר אוניות: הסיירת טוֹנֶה ועל המשחתות קאבּה ומינקאזה. בשנת 1920, קיבל קוריטה את התפקיד הפיקודי הראשון שלו על המשחתת שיגורֶה, ובשנת 1921, על המשחתת אוֹיטֶה.
בשנת 1922 קודם קוריטה לדרגת לוטננט קומנדר (מקביל לרב-סרן), וקיבל פיקוד על המשחתות ואטאקה, האגי והאמאקאזה. כקומנדר (סא"ל), משנת 1927, הוא פיקד על המשחתת אורָקאזה, ועל קבוצות המשחתות ה-25 והעשירית. בשנת 1932 קודם לדרגת קפטן (אל"ם - רב חובל) ופיקד על קבוצת המשחתות ה-12, על הסיירת אבוקומה, ומשנת 1937, על אוניית המערכה קונגו.
קוריטה קודם לדרגת אדמירל משנה ב-15 בנובמבר 1938, ופיקד על שייטת הסיירות 7 בזמן ההתקפה על פרל הארבור.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה > מערכות מוקדמות

שייטת הסיירות 7 של קוריטה השתתפה בפלישה לג'אווה שבאיי הודו המזרחית בדצמבר 1941, ובפשיטה באוקיינוס ההודי. במהלך קרב מידוויי, הוא איבד את הסיירת מיקוּמה. ב-1 במאי 1942, קודם קוריטה לדרגת תת-אדמירל, ונטל פיקוד על שייטת אוניות המערכה ב-3 ביולי.
בליל ה-13 באוקטובר, במהלך קרב גוודלקנל, הוביל קוריטה את אוניות המערכה שלו בהפגזה מסיבית על שדה התעופה הנדרסון. אוניותיו ירו 918 פגזים על השדה. היה זה הניסיון המוצלח ביותר של כוחות ימיים יפניים להוציא את שדה התעופה מכלל שימוש. זמן מה לאחר מכן, פיקד קוריטה על כוחות ימיים במהלך במערכה באיי שלמה ובמהלך קרב ים הפיליפינים. בשנת 1943, החליף קוריטה את האדמירל נובוטאקה קונדו כמפקד הצי היפני השני.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה > קרב מפרץ לייטה

קוריטה ידוע במיוחד בתור מפקד הצי היפני השני במהלך קרב ים סיבויאן והקרב מול סאמאר (שניהם חלק מקרב מפרץ לייטה). הצי היפני השני, אשר כונה במבצע זה כוח המהלומה הראשון, כלל את אוניות המערכה הגדולות ביותר בעולם - הימאטו והמוסאשי. בנוסף, כלל הצי השני את אוניות המערכה נאגאטו, קונגו והרונה, 10 סיירות ו-13 משחתות. עם זאת, חסר כוח המהלומה הראשון נושאות מטוסים, שבאותה עת היוו מרכיב קריטי בצי.
קוריטה היה קצין מסור, ובהתאם למסורת הבושידו, היה מוכן להקריב את חייו. אולם, בניגוד למסורת, הוא ראה במנהג הקצינים "לטבוע עם הספינה" כבזבוז ניסיון וכושר הנהגה יקרים. כאשר התבקש להוביל את ציו דרך מיצר סן ברנרדינו שבמרכז הפיליפינים, ולתקוף את הכוחות האמריקאים הנוחתים בלייטה, חשב קוריטה כי זהו בזבוז של אוניות וחיי אדם, במיוחד לאור העובדה שעד שיגיע לשם, כל הכוחות יוחפו, ואוניותיו יוותרו לירות על אוניות תובלה ריקות.
למעשה, שישה ימים לפני הקרב הייתה אוניית הדגל של קוריטה הסיירת הכבדה אטאגו, אשר הוטבעה בדרכה ללייטה על ידי צוללות אמריקאיות, וכתוצאה מכך, נאלץ קוריטה להעביר את דגלו לימאטו. הוא התמרמר על מפקדיו אשר, ביושבם בבונקרים מוגנים בטוקיו, ציוו עליו להילחם עד המוות כנגד כל הסיכויים וללא חיפוי אווירי.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה > קרב ים סיבויאן

בזמן שציו עשה את דרכו לברוניי, הותקפו אוניותיו של קוריטה על ידי שתי צוללות אמריקאיות - USS Darter ו-USS Dace - אשר הטביעו שתי סיירות כבדות מדגם טקאו, כולל אוניית הדגל של קוריטה, אטאגו, וגרמו נזק לשלישית. קוריטה נאלץ לעבור לאוניית המערכה יאמטו. בהתקרבם למיצר סן ברנרדינו, הותקף הצי פעם נוספת, הפעם על ידי מטוסים מנושאות מטוסים אמריקאיות, אשר הסבו נזק למספר אוניות, בכללם הימאטו. התקפות אוויריות חוזרות ונשנות מהצי השלישי של ויליאם הלסי, פגעו עם טורפדו ופצצות בימאטו ובמוסאשי, והוציאו את האחרונה מכלל פעולה.
התקפות אלה אילצו את קוריטה לסובב את ציו לכיוון מערב, הרחק ממפרץ לייטה. הלסי, בהאמינו כי הביס את כוח המהלומה הראשון והצליח להניסו, ובחושבו כי יש בסמכותו לעשות כן, נטש את הכוחות המוחפים במפרץ לייטה ובמיצר סן ברנרדינו, על מנת לרדוף אחר צי נושאות המטוסים של תת-אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה, אשר נשלח לאזור על מנת לשמש פתיון, ובכך למשוך את כוחותיו של הלסי הרחק מלייטה. אולם לפני כן, למעשה אף לפני שאותר ציו של אוזאווה, שיגר הלסי לציו תוכנית קרב, אשר קראה להצבת אוניות מערכה בפיתחו של מיצר סן ברנרדינו. אולם, עם ההחלטה לדלוק אחר ציו של אוזאווה, ננטשה תוכנית זו, ואוניות המערכה נשלחו צפונה יחד עם נושאות המטוסים.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה > הקרב מול סמאר

תת-אדמירל תומאס קינקייד, מפקד הצי השביעי של ארצות הברית והאחראי על הגנת הכוחות הנוחתים בלייטה, הניח שתוכנית הקרב של הלסי יצאה לפועל, ועל כן מיקם את צי אוניות המערכה שלו מדרום, על מנת להגן מפני כוח יפני דרומי. במהלך ליל ה-24–25 באוקטובר, שינה קוריטה את דעתו, והפנה את אוניותיו מזרחה, לכיוון מפרץ לייטה. בבוקר ה-25 באוקטובר, ציו של קוריטה, מובל על ידי הימאטו, יצא ממיצר סן ברנרדינו, והפליג בכיוון דרום לאורך חוף האי סמאר. 30 דקות לאחר הזריחה, אוניות המערכה של כוח המהלומה הראשון זיהו כוח משימה המורכב משש נושאות מטוסים מלוות, שלוש משחתות וארבע משחתות ליווי קטנות, בפיקודו של אדמירל משנה קליפטון ספרייג. כוח זה נועד לספק סיוע חופי והגנה נגד צוללות, ולא לעימות מול אוניות מערכה.
קוריטה חשב כי נתקל בצי נושאות המטוסים של הצי השלישי של הלסי, והורה על אוניות המערכה שלו לפתוח באש, כולל הימאטו, על תותחי ה-460 מ"מ שלה. אולם, ברגע שנצפה כוח משימה זה, עבר כוח המהלומה הראשון ממבנה תנועה לילית למבנה הגנה אווירית אך טרם השלים את התמרון. במקום לסדר את כליו במבנה תקיפה, הורה קוריטה על מתקפה כללית. כתוצאה מכך, תקפו אוניותיו בצורה בלתי מתואמת, וקוריטה איבד את השליטה הטקטית על הקרב.
כוח המהלומה הראשון הכה באוניות האמריקאיות, והטביע נושאת מטוסים קטנה אחת ושתי משחתות, אך מטוסים מכוחות משימה דרומית לשם השיבו מלחמה, ועל אף שלאוניות האמריקאיות היו רק תותחי 130 מ"מ, גם הן השתתפו בקרב, שיגרו טורפדו והעלו מסכי עשן. התקפות נחושות אלה והסיוע האווירי תרמו לבלבול בציו של קוריטה ולפיזור כוחותיו. קוריטה, שספינת הדגל שלו, הימאטו, התרחקה משדה הקרב בניסיון לחמוק מטורפדו, איבד קשר עין עם האויב ועם אוניותיו שלו. באותו זמן, תוקפנותו של כוח המשימה האמריקאי הביא לטביעת שתי סיירות כבדות ופגיעה קשה בשלישית. רבות מאוניותיו האחרות נפגעו גם כן. לאחר כשעתיים וחצי של עימות, הורה קוריטה על ציו להתאסף ולנוע לכיוון צפון, הרחק מלייטה.
בזמן הזה, קיבל קוריטה דיווח לפי הכוח הדרומי, שהיה אמור לתקוף את לייטה מדרום, הושמד כליל על ידי ציו של קינקייד. ציו של קוריטה נותר עם פחות ממחצית מכליו. עם טביעת המוסאשי, נותרו לו ארבע אוניות מערכה, אך שלוש סיירות בלבד, וכל אוניותיו ניזוקו או שנותרו עם מעט דלק. קוריטה יירט דיווח לפיו הטביע הלסי ארבע נושאות מטוסים של הכוח הצפוני, והוא בדרכו חזרה ללייטה עם אוניות המערכה שלו על מנת לפגוש בכוח היפני, ושכלים נוספים מהצי השביעי של קינקייד עושים דרכם למפרץ. לאחר שעתיים של איסוף כל כליו - אשר בשלושה ימים הצטמצם מספרם משלושים ושתיים לחמש עשרה - פנה קוריטה לכיוון מיצר סן ברנרדינו.
במהלך כל אותו היום, הותקף ציו המצומצם של קוריטה על ידי מטוסים, ובלילה ניצל ממפגש עם אוניות המערכה של הלסי. נסיגתו הצילה את הימאטו ואת שאריות הצי היפני השני מהשמדה מוחלטת, אך הוא נכשל במילוי משימתו - תקיפת כוחות ההחפה במפרץ לייטה. הדרך להצלחה נמסרה לו על גבי הקרבתם של הכוח הצפוני והכוח הדרומי, אך נבלמה על ידי נחישותו של כוח המשימה האמריקאי מול חופו של האי סמאר.
ביוגרפיה > לאחר לייטה

קוריטה ספג ביקורת ממספר גורמים בצי היפני על כך שלא נלחם עד המוות, ובדצמבר, הועבר מתפקידו. על מנת להגן עליו מפני התנקשות, הוא מונה למפקד האקדמיה הימית הקיסרית של יפן.
לאחר כניעת יפן, עבד קוריטה כלבלר וכמעסה, וחי עם בתו ומשפחתה. הוא נמנע מלדון על פוליטיקה ועל המלחמה עם כולם, מלבד ראיון קצר שהעניק לעיתונאי איטו מָסַנוֹרי בשנת 1954, בו הוא הצהיר כי שגה בקרב לייטה כאשר הסיג את כוחותיו במקום להמשיך בקרב, אך חזר בו לאחר מכן. בתקופת פרישתו הוא הקפיד לעלות פעמיים בשנה למקדש יסוקוני, על מנת להתפלל לנשמות עמיתיו שנפלו. בשנת 1966, הוא נכח על ערש דוויו של עמיתו, ג'יסאבורו אוזאווה.
רק בשנות ה-80 הודה קוריטה בסיבות למעשיו בלייטה. הוא סיפר באופן פרטי לתלמידו לשעבר, אואוקה ג'ירו, שהסיג את כוחותיו מהקרב מכיוון שלא רצה להקריב את חיי אנשיו עבור מטרת שווא, בהאמינו כי יפן כבר הפסידה במלחמה.
קוריטה נפטר בשנת 1977 בגיל 88, וקברו נמצא בעיר פוּצ'וּ שבמחוז טוקיו.
חניון שער ציון

תמונה חלקית של חניון שער ציון
חניון שער ציון הוא חניון בעיר העתיקה הסמוך לשער ציון ובשטח הרובע הארמני.
במקום מתוכנן להיבנות מלון, והעבודות להקמתו החלו ב-15 בנובמבר 2023. בניית המלון מעוררת פולמוס ציבורי ומשפטי.
היסטוריה

במשך עשרות שנים השטח לא היה מוסדר ואף היה בו מעל כ-25 אלף קוב פסולת. בשנת 2020 נחתם הסכם בין עיריית ירושלים לפטריאכיה הארמנית להסדרת הבעלות בשטח. לפי ההסכם, השטח ירשם בבעלות הפטריאכיה, ובמקביל עיריית ירושלים תפנה את האשפה, תסלול אותו באספלט ותכשיר בו 180 חניות (חלקם לטובת תושבי הרובע היהודי הסמוך), כבר בשנה זו
השטח הוכשר על ידי הרשות לפיתוח ירושלים, פונו טונות של זבל שהיו במקום והחניון החל לשמש לתפוסה של 180 כלי רכב.
בשנת 2021 נחתם הסכם בין היזם האוסטרלי-ישראלי דני רובינשטיין רוטמן לפטריאכיה הארמנית, לפיו הקרקע תוחכר לרובינשטיין ל-98 שנה (כולל אופציה) לשם הקמת מלון של רשת המלונות הבינלאומית "וואן אנד אונלי" (One&Only) במרבית השטח, כאשר בנוסף לתשלום בעת העסקה גם חלק מהכנסות המלון יועברו לידי הפטריאכיה.
התכנית להקמת המלון עוררה התנגדות מצד גורמים בקהילה הארמנית, לצד גורמים פלסטינים וירדנים הטוענים כי התוכנית אינה ראויה וכי אף נפלו בעסקה פגמים משפטיים. מנגד, לפי נציג היזם, דורי קלגסבלד, אין כל עילה משפטית לביטול העסקה, וההתנגדות נובעת ממניעים פוליטיים ואף אנטי-ישראליים.
הערות שוליים

↑  צפו: טונות פסולת מפונות אל מחוץ לחומה
פנטסיה 2000 (כתב עת)

| --- | --- |

שער הגיליון הראשון, דצמבר 1978
 סוגה:  כתב עת למדע בדיוני
 מו"ל:  אלי טנא
 עורך ראשי:  אלי טנא;  אהרון האופטמן;  עמנואל לוטם;  גבי פלג
 תאריכי הופעה:  דצמבר 1978 – אוגוסט 1984 (כ־5 שנים)
 שפה:  עברית
 מדינה:  ישראל
 
פנטסיה 2000 היה כתב עת ישראלי למדע בדיוני שהופיע מדצמבר 1978 ועד לאוגוסט 1984. כתב העת כלל בעיקר סיפורים מתורגמים מאנגלית, פרי עטם של הסופרים העיקריים בז'אנר, סיפורים מקוריים של יוצרים ישראלים, ומדורים שונים כמו עתידנות, ביקורות ספרים וחדשות מהתחום. במידה רבה, שימש המגזין כטקסט מכונן של ז'אנר המדע הבדיוני בישראל, והיווה אבן שואבת למספר רב של סופרים, מתרגמים, עורכים, מאיירים וקוראים.
כתב העת יצא לאור לראשונה בדצמבר 1978 ביוזמת אלי טנא, אהרון האופטמן, ציפי האופטמן ודובי לרר. טנא היה המוציא לאור והעורך הראשון. אחריו שימש אהרון האופטמן תקופה ממושכת בתפקיד העורך הראשי. בהמשך הועבר התפקיד לעמנואל לוטם וגבי פלג. בין המתרגמים הבולטים מבחינה כמותית של סיפורים אפשר למנות את שירה טמיר-אלקיים (שגם סיפורים פרי עטה התפרסמו בפנטסיה 2000) ,יותם ראובני, מאיה שני-דור, טל שפר, מוניקה שדה, עמוס ערן ועוד.
"פנטסיה 2000" נסגר, מסיבות כלכליות, בשנת 1984, לאחר שיצאו 44 גיליונות שזכו לפופולריות רבה בקרב חובבי הז'אנר בישראל. האופטמן ולוטם המשיכו להיות פעילים בתחום המדע הבדיוני בישראל גם אחרי שנסגר כתב העת ונמנו עם מייסדי האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה, בשנת 1996.
בין הסיפורים המקוריים הבולטים[דרושה הבהרה] שפורסמו במגזין ניתן למצוא את "עכברי שטרן גרלך" ו"הנוכל וקבצן הפח" של מרדכי ששון, "צער בעלי-חיים" של עמיחי ברנדס, "כיבוי אורות" של אלפי, "פיל עומד לדרוס" של יגאל צמח (שנבחר בשעתו לסיפור המדע הבדיוני העברי הטוב ביותר שפורסם בכתב העת) והסיפור "צדק, צדק תרדוף" של אמיר גבע.
באוקטובר 2008, במלאת 30 שנה לצאת הגיליון הראשון, יצא לאור גיליון חגיגי מיוחד (חד-פעמי), "פנטסיה 2000" מס' 45.
באוקטובר 2019 יצאו אלי טנא ואהרון האופטמן בגיוס המונים במטרה לגייס כסף להקמת אתר אינטרנט בו ניתן יהיה לקרוא את כל גיליונות "פנטסיה 2000". הגיוס הסתיים בהצלחה יתרה, ובחודש אוגוסט 2020 עלה האתר לאוויר.
נ"ט בר נ"ט

| --- | --- |
 תלמוד בבלי:  מסכת חולין, דף קי"א, עמוד ב'
 משנה תורה:  הלכות מאכלות אסורות, פרק ט', הלכה כ"ג
 שולחן ערוך:  יורה דעה, סימן צ"ה
 
נ"ט בר נ"ט (ראשי תיבות של נותן טעם בר נותן טעם) הוא כלל הלכתי לפיו מאכל סתמי שקיבל טעם מכלי בשרי או חלבי, הטעם שבתוכו אינו נחשב כחלבי או כבשרי, ודינו נשאר כמאכל סתמי שמותר לאכול אותו עם מאכלי בשר או חלב. לעומת זאת, מאכל שקיבל טעם מכלי שהתבשל בו מאכל שאינו כשר נאסר מכך.
מקור הדין

בתלמוד הבבלי במסכת חולין נאמר שדגים שנבלע בהם טעם בשר, לדעת שמואל אפשר לאוכלם יחד עם חלב, היות שטעם הבשר שנבלע בדגים הוקלש בבישול הדגים עם החלב, ואין טעם בשר משמעותי שהתבשל עם החלב:
איתמר: דגים שעלו בקערה, רב אמר: אסור לאכלן בכותח [מאכל חלבי], ושמואל אמר: מותר לאוכלן בכותח. רב אמר אסור - נותן טעם הוא, ושמואל אמר מותר - נותן טעם בר נותן טעם הוא
מקור הדין > נ"ט בר נ"ט של איסור

מוסכם להלכה שדברי שמואל נסובים רק על נ"ט בר נ"ט של היתר, כדוגמת בשר וחלב, אך נ"ט בר נ"ט של איסור - אסור. למשל, מאכל אסור כדוגמת בשר בעל חיים טמא או בשר טרף, שבושל בכלי ונתן בו טעם, ואחר כך בושל באותו כלי מאכל כשר - הוא נאסר מכך. וכן אם בושל מאכל כשר עם מאכל טרף וקיבל את טעמו ונאסר מכך, ואחר כך המאכל שבושל עם הטרף בושל עם מאכל כשר אחר - אסר אותו. אמנם כאשר המאכל הכשר מרובה פי שישים או יותר מהמאכל האסור - המאכל האסור מתבטל בו על פי הכלל ביטול בשישים.
מקור הדין > נ"ט בר נ"ט של היתר

על פי דברי שמואל במחלוקת הנזכרת, נפסק להלכה שמאכל חלבי או בשרי שנתן טעם במאכל אחר או בכלי שבושל בו, אין בכוח הטעם הבלוע במאכל או בכלי להעביר שוב את הטעם למאכל אחר. לכן אותו מאכל שבושל בסיר החלבי או הבשרי, או שבושל עם המאכל החלבי או הבשרי, נותר פרווה.
אלא שישנה מחלוקת במשמעות דברי שמואל:
יש אומרים שמשמעות הדבר שאפשר לכתחילה לבשל מאכל סתמי בכלי בשרי ולאוכלו עם חלב (או ההפך). אמנם יש אומרים שדברי הבית יוסף ב'בדק הבית' עליהם מבוססת גישה זאת הם עריכה מאוחרת של מגיהים.
יש אומרים שאם בישלו מאכל סתמי בכלי בשרי - מותר לאוכלו עם חלב, אך אסור לתכנן זאת מלכתחילה. וכך הוא מנהג רבים מיוצאי ספרד.
יש אומרים שגם אם בישלו מאכל סתמי בכלי בשרי אסור לאוכלו עם חלב, ומשמעות דברי שמואל היא שאם התערב המאכל הסתמי במאכל חלבי - מותר לאוכלו ואין זה נחשב לתערובת בשר בחלב. וכך נוהגים רבים מיוצאי אשכנז.
יש אומרים שכיום, שכלי המתכת והזכוכית עשויים באופן שהחומר צפוף וחלק, וגם יש סבון להסרת שאריות טעמי המאכל שבושל בסיר, כאשר כלים אלו נוקו היטב, בשעת הצורך לכל הדעות מותר לבשל מאכל סתמי בכלי בשרי כדי לאוכלו אחר כך עם חלב.
ראו גם

נותן טעם
הערות שוליים

↑  רבי שלמה בן אדרת, שו"ת הרשב"א חלק א סימן תקטז
↑  יביע אומר חלק ט' יורה דעה סימן ד'.
↑  הרב דוד חזן, טעמו וראו, תשס"א, עמ' 358-360
↑  ערך השולחן, בן איש חי, כף החיים ועוד.
↑  הגהת הרמ"א לשולחן ערוך, יורה דעה, סימן צ"ה, סעיף ב', חכמת אדם כלל מ"ח סעיף ב'.
↑  פניני הלכה כשרות פרק ל"ב הלכה י"א.
דליה רבין

דליה רבין (נולדה ב־19 במרץ 1950) היא אשת ציבור ישראלית. כיהנה כחברת הכנסת בכנסת ה-15 מטעם מפלגת המרכז ומפלגת העבודה. בתם של יצחק ולאה רבין.
ביוגרפיה

רבין, בתם של ראש ממשלת ישראל לשעבר יצחק רבין ורעייתו לאה רבין, גדלה בשכונת צהלה בתל אביב. את לימודיה התיכוניים סיימה בתיכון חדש. עם סיום לימודיה, התגייסה לצה"ל ומילאה תפקידי מטה בסיירת מטכ"ל.
לאחר השירות הצבאי למדה משפטים באוניברסיטת תל אביב, וסיימה בשנת 1974. בשנת 1975 הוסמכה כעורכת-דין לאחר שנת התמחות במשרדו של עורך הדין דב ויסגלס.
בשנת 1980 הצטרפה לפרקליטות המדינה ובמשך ארבע עשרה שנים הייתה פרקליטה בפרקליטות מחוז תל אביב.
בשנת 1994 הצטרפה למשרד עורכי הדין "מוריץ, וייסגלס, אלמגור". בשנת 1997 מונתה ליועצת משפטית של האגף לאיגוד מקצועי בהסתדרות, תפקיד בו החזיקה עד לשנת 1999.
בפברואר 1999, לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה הודיעה רבין על הצטרפותה למפלגת המרכז. בשנת 1999 נבחרה לכנסת ה-15 ושימשה כסגנית יו"ר הכנסת ולאחר מכן יו"ר ועדת האתיקה של הכנסת. לאחר הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה, בפברואר 2001, התפרקה מפלגת המרכז ורבין הקימה סיעה עצמאית בשם "דרך חדשה". במרץ 2001, עם הקמת הממשלה ה-29 בראשות אריאל שרון, מונתה לסגנית שר הביטחון. באפריל 2001 הצטרפה למפלגת העבודה. ביולי 2002, התפטרה מתפקיד סגנית שר הביטחון, עקב חילוקי דעות עם יושב ראש המפלגה ושר הביטחון בנימין בן אליעזר על המשך החברות בממשלת שרון.
רבין פרשה מהחיים הפוליטיים לאחר הבחירות לכנסת השש עשרה, בינואר 2003, והתמנתה ליושבת-ראש הוועד המנהל של "מרכז יצחק רבין", וכן פעלה להקמת בית מרכז יצחק רבין בשדרות רוקח בתל אביב ואחראית מטעם מרכז רבין על ארגון העצרות השנתיות לזכרו של יצחק רבין.
בשנת 2005 חזרה לעבוד כעורכת דין, והצטרפה למשרד "אהרנסון, שר, אבולעפיה, אמודאי ושות'", כיועצת בתחום יחסי העבודה.
באמצע העשור השני של המאה ה-21, בנוסף לעיסוקיה במרכז יצחק רבין, היא משמשת כנשיאת "המשכן לבוררות ופתרון סכסוכים", חברה אותה הקימה. החברה היא מרכז בוררות, ובין הבוררים העובדים בה נמנים גם מנהל בתי המשפט לשעבר השופט בדימוס בעז אוקון, פרופסור שמעון שטרית והשר לשעבר משה שחל. כמו כן, היא מכהנת כדירקטורית באקו"ם ובאלביט מערכות.
לקריאה נוספת

דן מרגלית, ראיתי אותם, זמורה-ביתן, 1997, עמ' 22
הערות שוליים

↑  לאה ענבל, צהלה: מנוחת הלוחמים, כותרת ראשית, 5 בינואר 1983
↑  דליה רבין סיימה אתמול קורס טירוניות בצה"ל, מעריב, 2 בינואר 1969
↑  הדס מגן, ‏דליה רבין-פילוסוף עוברת לצד העובדים, באתר גלובס, 17 באפריל 1997
↑  מיכל רוה, ‏אבי ניסנקורן - יועמ"ש של ההסתדרות במקום דליה רבין, באתר גלובס, 25 בפברואר 1999
↑  דליה רבין ונחמה רונן בדרך למפלגת המרכז, באתר גלובס, 11 בפברואר 1999
אורה קורן, ‏לא המצע רלוונטי, באתר גלובס, 28 במרץ 1999
↑  שחר אילן, גדעון אלון, יוסי ורטר, ממשלת שרון תושבע היום בכנסת; תהיה הגדולה בתולדות ישראל, באתר הארץ, 6 במרץ 2001
↑  יוסי ורטר, שחק וסביר פורשים מהפוליטיקה; תפקיד סגנית שר הביטחון הוצע לדליה רבין, באתר הארץ, 4 במרץ 2001
↑  דליה רבין מצטרפת למפלגת העבודה, באתר הארץ, 16 באפריל 2001
↑  יוסי ורטר, דליה רבין מתפטרת מתפקידה כסגנית שר הביטחון, באתר הארץ, 23 ביולי 2002
↑  יובל יועז, בשש שנים צומצם תקציב מרכז רבין ביותר מ-50%, באתר הארץ, 1 בנובמבר 2003
↑  תמרה לב, דליה רבין, בתו של ראש הממשלה המנוח יצחק רבין, חוזרת לעבוד כעורכת דין, באתר הארץ, 3 במאי 2005
↑  חברי דירקטוריון אקו"ם
↑  אלביט מערכות בע"מ - דירקטוריון, באתר directors.dundb.co.il
↑  תמר אבידר, רוג'רס שלח מתנה לרבין, מעריב, 24 במאי 1972
↑  שוקי לבנון, בן ארצי מכחיש טענות אמו נגד משפחת רבין, חדשות, 12 ביוני 1992
↑  מזל טוב, מעריב, 12 בפברואר 1987
↑  מנחם שמואל, נכדה לרבין, מעריב, 21 במרץ 1977
עשרים ואחת התביעות

ראש ממשלת יפן אוקומה שיגנובו, שבתקופת שליטתו הוגשו התביעות
עשרים ואחת התביעות (ביפנית: 対華21ヶ条要求, סינית פשוטה: 二十一条) היו דרישות שהגישה האימפריה היפנית בראשות אוקומה שיגנובו לממשל הרפובליקה של סין במהלך מלחמת העולם הראשונה, ב-8 בינואר 1915. הדרישות נועדו להרחיב את השליטה היפנית במנצ'וריה ובמשק הסיני, ועוררו את התנגדותן של בריטניה וארצות הברית. בהסדר הסופי זכתה יפן בחלק מתביעותיה, אבל איבדה יוקרה ואמון רבים במערב ובסין.
הציבור הסיני הגיב בחרם ספונטני על סחורות יפניות: היצוא של יפן לסין ירד ב-40%. בריטניה נעלבה ולא ראתה ביפן יותר שותפה מהימנה. בריטניה (וארצות הברית) הכריחו את יפן לוותר על מערכת התביעות החמישית שנועדה לתת ליפן מידה רבה של שליטה בכלכלת סין והייתה מובילה לסיום מדיניות הדלת הפתוחה שהנהיגה ארצות הברית. יפן וסין הגיעו לסדרה של הסכמים שמימשו את ארבע מערכות התביעות הראשונות ב-25 במאי 1915.
רקע

יפן ראתה בצפון סין ובמנצ'וריה אזורי השפעה בעקבות ניצחונותיה במלחמת סין–יפן הראשונה ובמלחמת רוסיה–יפן. כך הצטרפה למעצמות האימפריאליסטיות האירופיות במרדף לביסוס שליטה פוליטית וכלכלית על סין הקיסרית תחת שושלת צ'ינג. בהפלת שושלת צ'ינג במהפכת שינהאי ובהקמת הרפובליקה החדשה של סין, ראתה יפן הזדמנות להרחיב עוד יותר את השפעתה בסין.
האימפריה הגרמנית השתלטה על מחוז שאנדונג כחלק מזיכיון מפרץ קיאוצ'ואו (גְ'יָאוג'וֹאוּ) שניתן לה בסין ב-1898. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הכריזה יפן מלחמה נגד גרמניה ב-23 באוגוסט 1914, והבטיחה את הניצחון ב-7 בנובמבר 1914 לאחר סיום המצור על צִ'ינגדאו.
משא ומתן ראשוני

יפן, בראשות ראש הממשלה אוקומה שיגנובו ושר החוץ קאטו טקאקי ובתמיכת אקאשי מוטוג'ירו ניסחה את הרשימה הראשונה של עשרים ואחת התביעות בראשית 1915. גרסה זו נסקרה על ידי הגנרו ועל ידי הקיסר יושיהיטו, אושרה על ידי הפרלמנט של יפן, ולאחר מכן הוצגה ליואן שה-קאי ב-18 בינואר 1915. לצד הדרישות הציגה יפן איומים אם סין לא תענה לתביעותיה.
21 התביעות חולקו לחמש קבוצות:
הקבוצה הראשונה (ארבע תביעות) אישרה את ההתקפה האחרונה של יפן על הנמלים והמפעלים הגרמניים במחוז שאנדונג, והרחיבה את תחום ההשפעה של יפן על מסילות הברזל, על החופים ועל הערים הגדולות של המחוז.
קבוצה שנייה (שבע תביעות) כללה תביעות הנוגעות לאזור מסילת הרכבת הדרום-מנצ'ורית: דרישות להארכת החכירה על השטח למשך 99 שנים, להרחבת תחום ההשפעה של יפן בדרום מנצ'וריה ובמזרח מונגוליה הפנימית, להענקת זכויות התיישבות וזכות לאקסטריטוריאליות ליפנים באזורים אלו, למינוי פקידים יפניים, מנהליים וכלכליים, לממשלה הסינית, ולהענקת עדיפות להשקעות יפניות באזורים אלה. יפן דרשה גישה למונגוליה הפנימית עבור חומרי גלם, כאתר ייצור, וכחיץ אסטרטגי נגד הכוחות הרוסיים המתגברים באזורים הללו.
הקבוצה השלישית (שתי דרישות) העניקה ליפן שליטה על חברת כריית מתכת במרכז סין (הָאן-יָאנְג, דָאיֵה, פִּינְגְשְׂיָאנְג), שהיה לה חוב גדול ליפן.
קבוצה 4 (דרישה אחת) אסרה על סין ויתורים נוספים לכוחות זרים על אזורי חוף או על איים.
קבוצה 5 (שבע דרישות) הייתה האגרסיבית ביותר. סין נתבקשה לשכור יועצים יפניים שיוכלו לנהל את המשטרה ואת האוצר של סין. יפן תהיה מוסמכת לבנות שלוש מסילות ברזל גדולות, וגם מקדשים ובתי ספר בודהיסטיים. יפן תשיג שליטה אפקטיבית על פוג'יין, השוכנת מול טאיוואן שנמסרה ליפן ב-1895, מעבר למצר טאיוואן.
היפנים, שהבינו שהדרישות מרחיקות-הלכת של הקבוצה החמישית יובילו לדחיית התביעות כולן ולתגובה שלילית של סין ושל המערב, ניסו בתחילה לשמור על תוכן המסמך בסוד. הממשלה הסינית ניסתה לדחות את תגובתה זמן רב ככל האפשר, והדליפה את מלוא תביעותיהם של היפנים למעצמות אירופיות. סין קיוותה כי הפגיעה האפשרית באינטרסים הפוליטיים והכלכליים של מעצמות המערב תסייע להגביל את יפן.
האולטימטום היפני

לאחר שסין דחתה את הצעתה המתוקנת של יפן ב-26 באפריל 1915, התערבו הגנרו והסירו את קבוצת הדרישות החמישית מהמסמך, שכן התברר כי הממשלה הסינית מתנגדת לדרישות אלו מכל וכל. מסמך קצר יותר בשם "שלוש עשרה התביעות" הועבר ב-7 במאי בצורת אולטימטום; המועד האחרון לתגובה היה כעבור יומיים מהגשת המסמך. יואן שה-קאי, שהתחרה עם מצביאים מקומיים אחרים על מעמד שליט סין, לא היה מוכן לסכן את מעמדה של סין במלחמה עם יפן, ובחר בפייסנות. הצורה הסופית של האמנה נחתמה על ידי שני הצדדים ב-25 במאי 1915.