צדק נאצי ללא עונש: מסמכים על צדק נאצי
יישום

ב-27 בנובמבר 1959 נפתחה התערוכה במרכז הקונגרסים של קרלסרוהה (Stadthalle Karlsruhe) (אנ'). קבוצות מקומיות של SPD תמכו בה ותרמו 300 מארק מראש. למחרת, חוזר מהוועד הפועל של SPD אסר על המארגנים להמשיך להשתמש במרכז ואילץ אותם לעבור בהתראה קצרה. בין 28 ל-30 בנובמבר התקיימה התערוכה במהלך היום במסעדת "תנין", ליד משרד התובע הפדרלי. וולפגנג קופל שכר את המסעדה בתרומות והסכים לפתוח אותה עם שטרקר. נציג EKD מרטין נימולר ו-וולפגנג אבנדרות' תמכו. עורך הדין דיטר ראל דיבר בפתיחה. הוא השווה את הנס גלובקה למשתפי פעולה באושוויץ. ה-Volksbund für Frieden und Freiheit, ארגון אנטי קומוניסטי, שנוסד על ידי נציונל-סוציאליסטים לשעבר, דיווח על כך בדו"ח שלו מ-3 בדצמבר 1959. במסיבת עיתונאים הודיעו שטרקר וקופל כי יגישו כתבי אישום פליליים נגד שופטים ותובעים בגין עיוות החוק בתקופה הנאצית. בשונה מה-ADE, שטרקר לא טען נגד הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, אלא בעד עקרון שלטון החוק: לפיו, יש להפקיד את סמכויות השיפוט רק בידי אותם אנשים המסוגלים וראויים לכך. לעיתים קרובות התעלמו מכך, אך האחראים לא רצו לראות את טעויותיהם ולתקנן. יש להצביע על בעיה זו. כל אזרח אחראי במשותף לשמירת שלטון החוק ולהרחבתו, מבלי ש"מעללי הזולת" יובילו ל"צדקנות". הנאצים לשעבר לא התקבלו רק למערכת המשפט הגרמנית, אלא גם לתחומי מינהל, עסקים, חינוך ועיתונות. עם זאת, "כל האידאולוגיה של העידן החום [הנאצי] ממשיכה לחיות. לא מדובר בהטלת אשמה, אלא בהכתבת עתידה של מדינתנו באופן טוב מכפי שהיה בשלושים השנה האחרונות." המציגים סתרו את ייחוס הדמוניזציה הנרחבת של הדיקטטורה הנאצית לכוחות הפיתוי של היטלר בלבד. עם זאת, הם הסכימו שרק פסקי דין שרירותיים במיוחד של שופטים נאצים בודדים היו אמורים להיענש.
בקטלוג התערוכה של קופל נכתב: "במקום שבו תומכי הנציונל-סוציאליזם זוכים לסובלנות, להגנה ולהוקרה, שם הרוח הישנה [של הנאציזם] מוצאת הצדקה ועם זאת הזדמנות לערער את סדר המדינה הדמוקרטי. לכן יש חשיבות מכרעת לביקורת על כך ששופטים נאצים מכהנים ושאין ערעור על העובדה הזו". המחברים רצו לתקוף את הסובלנות הזו ולהגביר מודעות לכך שחזרתם של הנציונל-סוציאליסטים למשרדים ולרשויות הייתה בלתי נסבלת מבחינה מוסרית. על מנת לעשות דה-לגיטימציה למדיניות הקודמת, שהעניקה לגיטימציה לפשעי הנאצים על-ידי שילוב פושעי מלחמה ומשפט נאצים, במערכת השלטון, היה צורך ליצור ציבור שיתקומם נגד הסובלנות הזו. על כן בחרו מעצבי התערוכה בשפה מתלהמת.
בתחילה הוצגו 100 מקרים מתועדים. הם עסקו ב-206 עורכי דין המעורבים בפסקי דין שגויים. בשל המחסור בכסף של הסטודנטים היוזמים, התערוכה כללה רק צילומים של פסקי דין מיוחדים של בתי המשפט, תיקי משפט וכוח אדם, שהורכבו לתיקיות ולעיתים באיכות ויזואלית ירודה. כרזות בכתב יד שימשו כהסברים. התוכן כלל רשימות שמות שהראו כיצד עורכי דין פעילים במערכת המשפט היו פעילים במערכת השיפוט הנאצית, תיעדו את עונשי המוות שנגזרו בהשתתפותם של עורכי דין אלה, וחשפו את פעילותם הנוכחית במערב גרמניה. בין היתר הוצגו תיקים שיפוטיים מבית המשפט המיוחד בפראג. עורכי דין שעבדו שם בעבר, כמו השופט יוהאן דנגר, חבר מועצת בית המשפט המחוזי ולטר אייזל והשופט קורט בלמן, שוב פעלו בבתי המשפט בגרמניה. השופט לשעבר ארווין אלברכט היה חבר בפרלמנט של מדינת חבל הסאר. האופי הבלתי צודק של פסקי הדין הוצג עבור המבקרים בתערוכה בהתבסס על עותקי הפרוטוקולים הפרוצדורליים.
ב-18 בינואר 1960 הגישו קופל ושטרקר כתבי אישום פליליים נגד 43 שופטים לשעבר של בתי המשפט המיוחדים של הנאצים. הם תיארו לפחות מקרה אחד כזה במכתבים למשרדי התובע הציבורי האחראי ברחבי גרמניה. בכך מילאו את החלטת מועצת המנהלים של SDS משנת 1959, שקראה לכל החברים לפתוח בהליכים פליליים נגד עורכי דין נאצים לשעבר לפני תום תקופת ההתיישנות. עונש שלילת חירות על עונשי מאסר בלתי חוקיים פג ב-1950; רק עבירות של הריגה, שלילת חירות הגורמת למוות ורצח על ידי גזרי דין מוות לא חוקיים עדיין היו ניתנות להעמדה לדין. מאז פסק דין של בית המשפט הפדרלי הגרמני (Bundesgerichtshof) (אנ') משנת 1956, היה צורך להוכיח שהנאשם סילף את החוק, כלומר. שהשופטים עצמם הוציאו בכוונה ובמודע פסקי דין בלתי חוקיים לפי החוק הנאצי.
במערב ברלין הוצגה התערוכה מ-23 בפברואר 1960 עד 7 במרץ 1960 בגלריה שפרינגר בקורפירסטנדאם. למחרת הפתיחה דיווחו עליה העיתונים היומיים של ברלין. אריקה אלטגלט (Der Kurier) מסרה את שעות הפתיחה והדגישה: "כמובן שהכניסה חופשית". בגלל הניסיונות המאסיביים למנוע את הצגת התערוכה בקרלסרוהה, ייסד שטרקר חבר נאמנים. אליו הצטרפו אישים רבים, בהם פרופסור מרגריטה פון ברנטנו, הלמוט גולביצר, וילהלם וייסדל, אוסיפ ק' פלכטהיים, הסופרים אקסל אגברכט, גינטר גראס ו-וולפדיטריך שנורה, יו"ר הקהילה היהודית היינץ גלינסקי, הפרובוסט (Provost, כוהן הדת) היינריך גרובר, המו"ל אקסל שפרינגר ואחרים. הם ביטאו באמצעי התקשורת תמיכה בתערוכה ודחו האשמות נגד SDS. גם קבוצות אוניברסיטאיות אחרות תמכו בתערוכה, בהן קבוצות לימוד גרמנית-ישראלית, קהילת הסטודנטים האוונגליסטית ואגודת הסטודנטים הליברלית של גרמניה. כבר ב-1958 פעלו במשותף במאבק נגד נשק גרעיני. מינואר 1960 ואילך הציגה התקשורת הגרמנית את התערוכה כפעולה חד פעמית של שטרקר וקראה לה על שמו.
בפברואר 1960, הסנאט של מערב ברלין הורה שהאוניברסיטאות המקומיות יאסרו על הצגת התערוכה בשטחן. הפרויקט היה "מעשה של תסיסה ציבורית לטובת הרשויות האזוריות הסובייטיות" במטרה לפגוע ב"מוניטין של מערכת המשפט כעמוד התווך של הסדר הציבורי". הטענה הייתה כל חברי מערכת המשפט במערב ברלין שהיו נאשמים כבר נבדקו והמארגנים לא מילאו את הבקשה למסור מסמכים. סוחר האמנות רודולף שפרינגר פתח גלריה בקורפירסטנדאם לסטודנטים שפעלו בתערוכה. הסנאט ביקש מבעל הבית לאסור זאת ולהפסיק את חוזה השכירות של הגלריה. האירוע תפס את ראש העיר וילי ברנדט מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) בתקופה קשה מבחינה פוליטית. עיתונים בריטיים דיווחו בביקורתיות על פעולות הסנאט והתערוכה נפתחה בגלריה.
ב-2 במרץ 1960, לפני סיום התערוכה במערב ברלין, הציג מועדון הלייבור של אוקספורד בקולג' קורפוס קריסטי באוקספורד (אנ') מבחר מחומריו של שטרקר על 22 שופטים נאצים. מרטין גילברט, לימים חוקר השואה, היה אחד היוזמים. הם ביקרו בפולין ובמחנה אושוויץ כחלק מחילופי סטודנטים ב-1959 ולאחר מכן הסכימו לעבוד עם שטרקר. העיתון הבריטי "ניו סטייטסמן" דיווח על כך וסתר את ההאשמות הגרמניות בזיוף: ניתן להחליף את המסמכים של שטרקר בעותקים שברשות ממשלת ארצות הברית במהלך אימותם. שטרקר הבחין בין משפט פלילי רגיל לבין עונשי מוות, ששופטים נאצים יכלו להימנע מהם אפילו לפי החוק הנאצי. הוא גם הוכיח שה-ADE עשה כמה טעויות. שלטונות מערב גרמניה לא יכלו להוכיח אי דיוקים בדיווחיו, אך מנעו כל ניסיון לאשש את העדויות במזרח ברלין ממקורות מערביים. במכתבים לעורך ה"טיימס" בלונדון, שכנעו הסטודנטים הבריטים את חברי בית הנבחרים הבריטי לשקול לבחון בעצמם את מסמכי מזרח ברלין. הממשלה הפדרלית הגרמנית סירבה לאשר זאת. חברי הפרלמנט מטעם הלייבור, ברברה קאסל וסידני סילברמן, הקימו ועדה של כל המפלגות כדי להציג תרגומים לאנגלית של מסמכי התערוכה בבית הנבחרים. באפריל 1960 הזמין הבית התחתון את שטרקר להסביר כיצד אישי מערכת המשפט הנאצית ממשיכים לפעול באותם תפקידים בגרמניה הנוכחית, ואת חוסר הנכונות להתמודד עם פשעי משפט נאציים ברפובליקה הפדרלית. חברי פרלמנט בריטים קראו לממשלתם להפעיל לחץ על הממשל הפדרלי לאור העובדות שהוצגו ולדרוש את פיטורי עורכי הדין הנאצים לשעבר.
בטיבינגן ובפרייבורג בפרט, נתקלה התערוכה בדחייה מצד שרי החינוך והמשפטים, איגוד השופטים הגרמני, הנהלת האוניברסיטה וסטודנטים שהתנגדו ל-SDS. על מנת לקבל חדר, קראו המארגנים לתערוכה בטיבינגן "מסמכים על הצדק הנאצי" ובפרייבורג - "מסמכים על צדק טוטליטרי". הם הסירו אלמנטים נפיצים מבחינה פוליטית והוסיפו אלמנטים חדשים. התערוכה נפתחה במינכן ב-10 בפברואר 1961. המשטרה אסרה על פרסום משום שהכרזות לא ביטאו הקשר ברור מספיק לנאציזם. בהמבורג, שבה התקיימה התערוכה בין 29 במאי ל-9 ביוני 1961, הוצגו כרזות עם הכיתוב "האם שופטים יכולים להיות רוצחים?" וכן רשימת שמות שעליהן הודגשו שמות השופטים הנאצים המכהנים בהמבורג. בתי המשפט בהמבורג אסרו את גרסת הכרזה הזו והתירו רק גרסה ללא ייחוס כותרת ושם. עד 1962 הוצגה התערוכה בעשר עיירות אוניברסיטאיות בגרמניה, למרות ניסיונות למנוע זאת. קבוצות סטודנטים בריטיות והולנדיות ארגנו תערוכות דומות באוקספורד, ליידן, אמסטרדם ואוטרכט. עיתונים אזוריים וארציים במזרח ובמערב גרמניה, בארצות הברית, בריטניה ושווייץ דיווחו על כך.