stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצעדות מוות בודפשט-הדיישהאלום (סתיו 1944)
הכנת צעדות המוות ומסלולן > ההצעדות והמסלולים

ב-4 בנובמבר הודיע גאבור ויינה, שר הפנים, לראשי המחוזות הרלוונטיים שדרך שטחיהם יעברו קבוצות רגליות של יהודים שמיועדות לעבודה החל מ-6 בנובמבר. הם נדרשו לספק מחנה ללילה מדי יום לקבוצות של כ-2000 אנשים ביישובים הבאים: פילישצ'בה, דורוג, דונסג, שוטו, סוני, גוניו, מושונמדיארובאר והדיישהאלום. הצעדות המוות הראשונות של יהודים שיועדו לחפירת ביצורי סוללות מוגבהות יצאו מבית החרושת לייצור לבנים באוילק החל מ-6 בנובמבר. ההצעדות הקבועות והמתוכננות מראש החלו ב־8 בנובמבר לאורך הכביש הישן לווינה במסלול בודפשט-דיור-הדיישהאלום; מאוחר יותר נמשכו צעדות אלה לאורך דרכים משניות.
הצועדים, בליווי מזוין הונגרי, עשו את המסע תוך 7–8 ימים והיו מותשים לחלוטין עד שהגיעו לגבול. בדרך חלקם תפסו אומץ ונמלטו, אחרים בחרו בהתאבדות. עדי ראייה רבים סיפרו מאוחר יותר על המראה המחריד של הצעדות הגירושים. שני נציגי שגרירות שווייץ דיווחו בדו"ח שלהם לאחר הביקור בנובמבר כי קורבנות הצעדות היו חסרי הגנה לחלוטין. הם סבלו פיזית ונפשית, מהברוטליות של המלווים ההונגרים ומהרעב. "אנו מדגישים כי הקבוצות קיבלו עד 3–4 מנות מרק בלבד במשך 7–8 ימי הצעדה, אך בדרך כלל לא קיבלו דבר במשך מספר ימים." צעדות מוות אלה כונו כ"מזעזעות" על ידי קצין בכיר גרמני, וכ"רצח טהור" על ידי קצין גרמני אחר.
הכנת צעדות המוות ומסלולן > הצעדות פלוגות שירות העבודה

טורי ההצעדה הראשונים של פלוגות אנשי שרות העבודה נשלחו לגבול המערבי מעט קודם לכן. קארוי ברגפי, שר הביטחון הוציא הוראה להעברת 70 פלוגות שרות עבודה יהודיות (כ 15,000 - 17,000 אנשים לידי הגרמנים, והם היו חייבות להגיע בין 2 לבין 11 בנובמבר. עבור היהודים בפלוגות שרות העבודה הוקצו שני נתיבים אחרים ונפרדים. מסלול הפלוגות מבודפשט הוביל דרומית לכביש המהיר לווינה עם הקצאת שני ימי מנוחה; הפלוגות הטרנסדנוביות יכלו להצטרף אל הפלוגות מבודפשט בכל מקום לאורך המסלול. יישובי המסלול היו: ז'אמבק, טאריאן, קוץ', באנה, אבדה, מושונמדיארובאר.
מקום איסוף פלוגות שרות העבודה שנסוגו מהחזית המזרחית נקבע בקושיצה. משם הזניקו את הפלוגות מערבה בהצעדה בדרך שלישית, צפונית לכביש וינה. אף על פי שכל המבצע הושלם למעשה במחצית הראשונה של נובמבר, בחלק מהמקרים הגיעו פלוגות יהודים של שירות העבודה גם מאוחר יותר לגבול האוסטרי.
הדרכים מהדיישהאלום

בהדיישהאלום המתין למגיעים מקום מסירה. את ההעברה מצד הצבא ההונגרי ניהל סגן אלוף לאסלו בארטה, ואילו מצד האס. אס. נוהל המבצע על ידי דיטר ויסליצני, אחד ממקורביו של אייכמן. לאחר הלינה הארעית, המגורשים חולקו לקבוצות כבר על ידי הגרמנים והועברו למקומות הייעודיים שלהם. לרוב למחנות עבודות הכפייה הקיימים או לכאלה שהוקמו בחופזה. אנשי פלוגות העבודה הפכו לעובדי כפייה של הגרמנים ועבדו בשיקום מיידי של מסילות הברזל שהופוצצו ללא הרף, בהקמת מפעל מטוסים תת-קרקעי ליד נירנברג, בעבודות במפעלי-היינקל בזקסנהאוזן ובמקומות רבים אחרים.
אלה שהיו ברשותם מסמכי חסינות תקפים והיו גם בני מזל חולצו עוד במהלך צעידתם על ידי נציגי המדינות הנייטרליות, ואולי גם מהדיישהאלום והוחזרו לבודפשט בליווי צבאי. בתחילת האביב של 1945, כשההתקדמות הסובייטית כבר איימה על גבולה המערבי של הונגריה, הועברו למחנות ריכוז אלה שעבדו על קו ההגנה, לרוב ברגל, לעיתים רחוקות על גבי דוברת על הדנובה. רבים מהאנשים השבורים כבר לא הגיעו ליעדם. הנשים נשלחו למחנות זמל, ליכטנווארט או דכאו, והגברים על פי רוב למאוטהאוזן ולגונסקירכן. מחנות אלה שוחררו במאי על ידי חיילות אמריקאים.
סיום הצעדות המוות

בנובמבר שלחו שגרירי כמה מדינות נייטרליות תזכיר לממשלת הונגריה על הצעדות מוות אלה ועל הטיפול הלא אנושי בצועדים. ביניהם היה גם הממונה האפיפיורי. סלשי סבר לחשוב שמדינות אלה יכירו בשלטונו ולכן ב־20 בנובמבר הפסיק את ההצעדות.
בהיעדר קיבולת מספקת של כלי רכב לתחבורה, הגירוש באמצעות הצעדות המוות למעשה הושלם בסוף נובמבר. אייכמן מצא תקציב נוסף להובלת פלוגות שרות העבודה האחרונות ברכבות מבודפשט מערבה. מפעם לפעם נשלחו קבוצות קטנות נוספות גם לאחר מכן: "ב־11 בדצמבר הוצעדו כנראה אחרוני האנשים כ־1,200 אסירים לאורך כביש וינה. מספרם צנח ל-880 באזור קומארום בשל הוצאות רבות ותכופות להורג."[15]. אחרוני אנשי פלוגות שרות העבודה מקושיצה הגיעו לגבול בסוף דצמבר. בזמן זה כבר שוחררה הונגריה ברובה על ידי הצבא האדום וטבעת הסגירה סביב בודפשט נסגרה בחג המולד.
אייכמן תכנן שמ-13 בנובמבר (בתוספת משלוח כ־27,000 יהודים לגרמניה בהצעדות המוות עד אותו התאריך) יישלחו 2,000 עד 4,000 אנשים מדי יום לגרמניה, כלומר שיישלחו בסך הכול עוד 40,000 יהודים לגרמניה (67,000 ביחד). על פי נתוני קולונל הז'נדרמריה לאסלו פרנצי, בתקופה מ-6 בנובמבר 1944 עד 1 בדצמבר 76,209 מיהודי הונגריה נמסרו בגבול לאס אס." תעודת הזהות של המגורשים נלקחה מהם בדרך כלל והושמדו לפני יציאתם להצעדות המוות. אם הרשו להחזיק בתעודות אז נרשמו בהן רק מספר חברי הקבוצה ללא שם ונתוני לידה וכדומה, בטרם נמסרו לגרמנים. איש לא ציפה לשובם. מטרת הפיקוד הגרמני בהצעדות המוות הייתה - לצד השגת כוח עבודה - להפוך את הונגריה ליודנריין עבור. למטרה זו לא הייתה התנגדות מצד הממשל ההונגרי וזה עלה בקנה אחד עם כוונותיה של כמעט כל ממשלה בהונגריה במהלך המלחמה. לא בגללם לא מומש הרעיון במלואו.
לקריאה נוספת

אביבה פליישמן, המצעד, [תרגום מהונגרית - נתן בן חיים; עריכה - מיכל אחישר], הוצאת יאיר ע"ש אברהם שטרן, תל אביב, תשנ"ח/ 1998; 
הספר "המצעד", באתר "סימניה"
Szita Szabolcs. Halálerőd (A munkaszolgálat és a hadimunka történetéhez 1944–1945) – Az 1944. őszi hegyeshalmi gyalogmenetek c. fejezet. Budapest: Kossuth Könyvkiadó, 59. o. (1989). ISBN 963 09 3380 2
Randolph L. Braham. A népirtás politikája: a holocaust Magyarországon, ford. Zala Tamás és mások, 2., Budapest: Belvárosi Kvk., 919–925. o.. ISBN (1997) (Nagy Péter Tibor-Troján Anna: Randolph Braham Holocaust monográfiájához készült adatbázis.)
הערות שוליים

↑  Szita Szabolcs, id. mű 89. o.
↑  Randolph L. Braham: id. mű, 919. o.
↑  Randolph L. Braham: id. mű, 966. o., 49. sz. jegyzet.
↑  Karsai Elek dokumentumkötete: Fegyvertelen álltak az aknamezőkön (Budapest, 1962), 286. sz. dokumentum.
↑  Szita Szabolcs, id. mű 64. o.
↑  Randolph L. Braham: id. mű, 923. o.
↑  Randolph L. Braham: id. mű, 924. o.
↑  Szita Szabolcs, id. mű 72. o.
↑  Szita Szabolcs, id. mű 63. o.
↑  A századok listáját lásd Randolph L. Braham: id. mű, Első függelék.
1 2  Randolph L. Braham: id. mű, 925. o.
↑  Az ottani kényszermunka körülményeiről és áldozatairól részletesen beszámol Szita Szabolcs hivatkozott könyvének több fejezetében.
↑  Szita Szabolcs, id. mű 195. o.
↑  „Az egyetlen említésre méltó kivétel Kemény Gábor külügyminiszter volt, aki azt szerette volna, hogy a zsidók Magyarországon dolgozzanak a magyar nemzet érdekében álló munkákon.” Randolph L. Braham: id. mű, 967. o., 65. sz. jegyzet.
חזינה ואן דר מולן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בינואר 1892 בפלו, הולנד 
 פטירה:  9 באוקטובר 1978 (בגיל 86) ארדנהאוט, הולנד 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 מקצוע:  עיתונאית, מרצה באוניברסיטה, משפטנית, לוחמת מחתרת 
 בן או בת זוג:  Mies Nolte 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (29 באוקטובר 1998) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  חזינה ואן דר מולן
 
חזינה ואן דר מולן (בהולנדית: Gezina Hermina Johanna van der Molen (בפלו, 20 בינואר 1892 - ארדנהאוט (Aerdenhout), 9 באוקטובר 1978) הייתה חוקרת משפט הולנדית ולוחמת התנגדות במהלך מלחמת העולם השנייה.    מ-1924 עד 1929 היא למדה משפטים באוניברסיטה החופשית של אמסטרדם - הסטודנטית הראשונה שעשתה זאת - והייתה גם האישה הראשונה שקיבלה משם תואר דוקטור.  היא עסקה בנושאים רבים: זכויות נשים, אפרטהייד בדרום אפריקה, האו"ם, דרום איי מאלוקו וגינאה החדשה.
הצלת יהודים בשואה

מחתרת בהנהגת ואן דר מולן העבירה מאות ילדים יהודים מהתיאטרון ההולנדי באמסטרדם למקומות מסתור. ולטר זיסקינד היה מוציא את הילדים אליה, והם פעלו במשותף.
הנצחה

בשנת 1998 הוכרה ואן דר מולן על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם.  שמה נחקק על קיר הזיכרון לחסידי אומות העולם בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
כתבים

Alberto Gentili and the Development of International Law. His Life Work and Times. Leyden, A.W.Sijthoff, 1968, 2nd, revised edition.
הערות שוליים

↑  "Molen, Gezina Hermina Johanna van der (1892-1978)". 2013.
↑  Jennifer L. Foray (2012). Visions of Empire in the Nazi-Occupied Netherlands. Cambridge University Press, 2012. ISBN 9781107015807.
↑  Marcel Poorthuis, Joshua Jay Schwartz, Joseph Turner (2009). Interaction Between Judaism and Christianity in History, Religion, Art, and Literature. BRILL, 2009. ISBN 978-9004171503.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  G. J. van Klinken. Strijdbaar en omstreden. Een biografie van de calvinistische verzetsvrouw Gezina van der Molen. Amsterdam.
↑  אנונימי, בחזרה אל הולנד הנעדרת, באתר הארץ, ‏05 במרץ 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007366757105171  BnF: cb155247032 (data)  BPN: 00081645  GND: 119506912  ISNI: 0000 0001 1473 9162  LCCN: n88071615  NTA: 069640580  SUDOC: 07809206X  VIAF: 64315030   WorldCat (עם VIAF): 64315030
ולנטין יודשקין

| --- | --- |

 לידה:  14 באוקטובר 1963 Bakovka, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, ברית המועצות 
 פטירה:  2 במאי 2023 (בגיל 59) מוסקבה, רוסיה 
 שם לידה:  Валентин Абрамович Юдашкин 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרויקורובסקויה 
 תקופת הפעילות:  מ-1991 
 מעסיק:  Moscow State Textile University 
 תפקיד:  עורך ראשי 
 פרסים והוקרה:  אמן כבוד של הפדרציה הרוסית (27 בספטמבר 1999)  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית (28 באוקטובר 2008)  אביר בלגיון הכבוד (2013)  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (19 באוקטובר 2013)  אביר מסדר האמנויות והספרות (2007)  פרס ממשלת רוסיה למדע ולטכנולוגיה (18 בפברואר 2003)  People's Artist of the Russian Federation (6 ביוני 2005)  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית (28 בנובמבר 2018) 
 yudashkin.com
 
ולנטין אברמוביץ' יודשקין (ברוסית: Валентин Абрамович Юдашкин;‏ 14 באוקטובר 1963 – 2 במאי 2023) היה מעצב אופנה רוסי. חבר באקדמיה הרוסית לאמנויות (2012).
ביוגרפיה

ולנטין יודשקין נולד באודינצובו ב-1963 למשפחה יהודית.
קריירה

המעצב יצר את הקולקציה הראשונה שלו ב-1987.
ב-1991 הוצגה בפריז הקולקציה הראשונה של יודשקין, קולקציית פברז'ה המורכבת מ-150 דגמים (שנוצרו קודם לכן, ב-1987). לאחר התצוגה של אוסף זה, במסגרת שבוע האופנה העילית המעצב הפך לידוע לא רק ברוסיה, אלא גם בעולם.
בשנים 1994 ו-1996 עיצב יודשקין תלבושות לנבחרת האולימפית של רוסיה לקראת המשחקים האולימפיים בלילהאמר ובאטלנטה. ב-1999 הלביש את נבחרת רוסיה בכדורגל גברים ונשים (האחרונה ערכה את הופעת הבכורה שלה באליפות העולם לנשים בארצות הברית).
בשנת 2006 הגיע לביקור רשמי לישראל, העלה תצוגת אופנה ובגדיו נמכרו על ידי ניקול ראידמן, ומאז שמר על קשר עם ישראל בביקורים נוספים
בשנת 2008 השתתף בפיתוח מדים לאנשי צבא של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
ב-6 במרץ 2022, לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה, נאסר על יודשקין להציג את מוצריו בשבוע האופנה בפריז ביום שלישי, מכיוון שלא התבטא נגד המלחמה.
מותג בית האופנה

סימן מסחר Yudashkin Jeans הוא קו בגדי קז'ואל (אנ') המיוצר על ידי בית האופנה הרוסי ולנטין יודשקין.
בית האופנה של ולנטין יודשקין הוא אחד המובילים ברוסיה. בבעלות החברה רשת של בוטיקים ממותגים, תצוגות המעצב מתקיימות בפריז, מילאנו, ניו יורק ומוסקבה. עבודותיו של יודשקין מוצגות במוזיאון התלבושות בלובר, במוזיאון ההיסטורי הממשלתי במוסקבה ובמוזיאון האופנה של קליפורניה.
בשנת 2016, בית האופנה ולנטין יודשקין הפך לחבר מלא בפדרציה הצרפתית של הוט קוטור, מעצבי אופנה מוכנים ללבישה. זהו המותג הראשון של תעשיית האופנה הרוסית שזוכה לחברות זו.
לאורך השנים זכה בעיטורים ופרסים על יצירתו.
מחלתו ומותו

יודשקין נפטר ב-2 במאי 2023 מסרטן הכליה, והותיר אלמנה ובן.
ב-15 ביוני 2024 נערך טקס פתיחת אנדרטה לולנטין יודשקין בבית העלמין טרויקורובסקויה במוסקבה, בין האורחים היו: דמיטרי פסקוב, קונסטנטין ארנסט, אלכסנדר רוזנבאום, איגור קרוטוי.
הערות שוליים

↑  Р. И. А. Новости, Парижский успех и платья для Лувра — главные победы Валентина Юдашкина, РИА Новости, ‏20131014T1232 (ברוסית)
1 2  איתי יעקב, מדים לצבא הרוסי ושמלות לנשות האליטה: המעצב ולנטין יודשקין הלך לעולמו בגיל 59, באתר ynet, 3 במאי 2023
↑  Finn, Peter (2008-05-22). "Designer to the Russian Military, Dressing to Kill" (באנגלית). נבדק ב-2023-01-09.
↑  Показ Юдашкина в рамках Недели моды в Париже отменили, РБК (ברוסית)
↑  Дом Valentin Yudashkin стал членом Французской федерации высокой моды, прет-а-порте и модельеров, www.kommersant.ru, ‏2016-06-09 (ברוסית)
↑  https://www.1tv.ru/news/2024-06-15/478746-v_moskve_na_troekurovskom_kladbische_otkryli_pamyatnik_na_mogile_valentina_yudashkina
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb167502610 (data)  GND: 105359240X  ISNI: 0000 0004 3483 5030  LCCN: no2014049317  LNB: 000277458  NKC: xx0097201  SUDOC: 248849468  VIAF: 308178234   WorldCat (עם VIAF): 308178234
דז'ה בוקרוש בירמן

| --- | --- |

 לידה:  19 בנובמבר 1889 אויפשט, הונגריה 
 פטירה:  24 בינואר 1965 (בגיל 75) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Bierman Dezső 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1949) 
 
דז'ה בוקרוש בירמן (בהונגרית: Bokros Birman Dezső; אויפשט, 19 בנובמבר 1889 – בודפשט, 24 בינואר 1965) היה פסל, צייר, גרפיקאי ומאייר יהודי-הונגרי; סגן נשיא איגוד האמנים. נהרג בתאונת דרכים. הוא היה סגן הנשיא של פדרציית האמנים, קרבן לתאונה. עולם הטעם והצורה שלו עוצב על ידי הפיסול המצרי, היווני, הרנסאנס ומגמות הסגנון בתקופתו. הוא היה אחד מפסלי העירום והדיוקן ההונגריים המצטיינים ביותר במחצית הראשונה של המאה העשרים.
לוח זיכרון בסטודיו של דז'ה בוקרוש בירמן, בודפשט רובע 13, רחוב בולצ'ו 18-20.
אמנותו > פסליו

ילדה ישנה (1916) (שיש, גובה 133 ס"מ) (MNG)
אישה כורעת (1921) (ארד, גובה 20 ס"מ) (בעלות פרטית)
מתחבקים (1923) (ארד, גובה 30 ס"מ) (בעלות פרטית)
לאסלו מיהאי (1923) (ארד, גובה 36 ס"מ) (מוזיאון קישצלי, בודפשט)
ראשו של אנדרה אדי (1924) (ארד, גובה 35.5 ס"מ) (MNG)
גב' סאגל (1927) (ארד, גובה 30 ס"מ) (בעלות פרטית)
דיוקן עצמי עם מגבעת (1927) (ארד, גובה 27 ס"מ) (MNG)
דון קיחוטה (1929) (ברונזה, גובה 117 ס"מ) (MNG)
בריה (1932) (ארד, גובה 44 ס"מ) (MNG)
שולטהייס באבא (פסל דיוקן) (1932) (ארד, גובה 24 ס"מ) (בעלות פרטית)
מאדאם סאנס ג'ין (1934) (ארד, גובה 33.5 ס"מ) (JPM פץ')
ברכה (1935) (ברונזה, גובה 39.5 ס"מ) (MNG)
פסל דיוקן של גב' אמרה פאן (1935) (ארד, גובה 36 ס"מ) (בעלות פרטית)
פסל דיוקן של בירו הנריק (1936) (MNG)
חופר (1941) (ארד, גובה 16 ס"מ) (MNG)
כורה מביט בשמש (1941) (ברונזה, גובה 37 ס"מ) (בעלות פרטית)
הבן הפזרן (1941) (ברונזה, גובה 34 סנטימטר) (מוזיאון המלך סנט אישטוואן, סקשפהרוואר)
טומי (פסל דיוקן) (1942) (ארד, גובה 25 ס"מ) (MNG)
מרצף באספלט (1943) (ברונזה, גובה 19.6 ס"מ) (MNG)
רות ונעמי 1944 (ברונזה, גובה 25 ס"מ) (מוזיאון סנט אישטוואן קארוי, סקשפהרוואר)
חייל נכה (1944) (ארד, גובה 27 ס"מ) (MNG)
מקהלת עמי עמק הדנובה (1946) (ארד, גובה 23.5 ס"מ) (MNG)
ג'רג' דוז'ה (1946) (ארד, גובה 40 סנטימטר) (מוזיאון סנט אישטוואן קארוי, סקשפהרוואר)
אישה עם צב (1947) (ברונזה, גובה: 25 ס"מ) (בבעלות פרטית)
פסל דיוקן של אנדרה גאשפאר (1947) (ארד, גובה 32 ס"מ) (MNG)
פסל דיוקן של בלה בוקור (1948) (ארד, גובה 32 ס"מ) (MNG)
ילד בסינר (ילד עובד) (1957) (טיח גובה 70 ס"מ) (מוזיאון המלך סנט אישטוואן, סקשפהרוואר)
מדניאנסקי (פסל מלא) 1955 (ארד, גובה 36 ס"מ) (MNG)
דייג (1955) (ארד, גובה 24 סנטימטר) (מוזיאון המלך סנט אישטוואן, סקשפהרוואר)
מדיטציה (1960) (ארד, גובה 89 סנטימטר) (מוזיאון המלך סנט אישטוואן, סקשפהרוואר)
דיוקנו של בלה בארטוק (1961) (טיח, גובה 30 סנטימטר) (מוזיאון המלך סנט אישטוואן, סקשפהרוואר)
גבר עומד (1964) (ארד, גובה 84 סנטימטר) (מוזיאון המלך סנט אישטוואן, סקשפהרוואר)
אמנותו > לוחיותיו

דיוקן עצמי (1939) (טיח, 11X11 ס"מ) (בבעלות פרטית)
וקח איתך (1940) (גבס, 16.5 סנטימטר) (מוזיאון סנט אשטוואן קאראי, סקשפהרוואר)
אמנותו > הגרפיקות שלו

אלבום איוב (ליטוגרפיות) (שנות ה-20)
חברויות

KÉVE - איגוד האמנים ההונגריים באמנות יפה והיישומית
בית הספר האירופי
פרסים

פרס קושוט (1949)
פרס האמן המעוטר (1964)
לקריאה נוספת

קטלוג של תערוכת הזיכרון של דז'ה בוקרוש בירמן.
בודפשט: 1969, בהוצאת הגלריה הלאומית של הונגריה.
ביוגרפיה ויצירות
לקסיקון יהודי הונגרי. אד. פטר אוגווארי. בודפשט: לקסיקון יהודי הונגרי. 1929
קברו של דז'ה בוקרוש בירמן בבודפשט, בית עלמין פרקשראטי : 33 / 3-1-20. קברו מעוטר ביצירותיו
יאן פירס

| --- | --- |

 לידה:  3 ביוני 1904 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  15 בדצמבר 1984 (בגיל 80) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Jacob Pincus Perelmuth 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1932 
 מקום לימודים:  תיכון דוויט קלינטון, אוניברסיטת קולומביה 
 סוגה:  אופרה 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  ונגארד רקורדס 
 צאצאים:  לארי פירס 
 פרסים והוקרה:  המדליה הלאומית לאומנויות  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
יאן פירס ברסיטל עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של דין דיקסון, רמת גן, יולי 1950
יאן פירס (באנגלית: Jan Peerce, נהגה: "ג'ן";‏ 3 ביוני 1904 – 15 בדצמבר 1984) היה חזן וזמר אופרה (טנור) יהודי-אמריקאי.
קורות חיים

פירס נולד בשם יעקב פינחס פרלמוט (Jacob Pincus Perelmuth) בשנת 1904 בלואר איסט סייד של ניו יורק, לזוג מהגרים יהודים מהורודץ שבאימפריה הרוסית. למד באוניברסיטת קולומביה. תחילה למד כינור, וניגן לפני קהל כדי להגדיל את הכנסותיו. הופעתו הראשונה בשירה הייתה באולם המוזיקה רדיו סיטי בשנת 1932.
הופעותיו בשידורי הרדיו פרסמו אותו בכל רחבי ארצות הברית, ותוך זמן קצר היה מבוקש להופעות בקונצרטים.
בשנת 1938 הופיע לראשונה באופרה בתפקיד הדוכס ב"ריגולטו" של ורדי, בפילדלפיה. רסיטל השירה הראשון שלו היה בשנה שלאחריה. המנצח ארטורו טוסקניני שם עליו עינו, והזמין אותו לסדרת הקלטות ראויות להיזכר בניצוחו. הופעת הבכורה שלו במטרופוליטן אופרה הייתה בתפקיד אלפרדו ב"לה טרוויאטה" של ורדי, בשנת 1941. הוא נשאר בצוות של המטרופוליטן עד 1966, והמשיך להופיע שם לעיתים מזומנות עד לפרישתו בשנת 1982.
פירס הרגיש בבית גם על בימת הקונצרטים וברסיטל סולו, והשתתף בהקלטת יצירות כמו הסימפוניה התשיעית של בטהובן.
בשנת 1956 היה הזמר האמריקאי הראשון שהופיע בבולשוי תיאטר במוסקבה כשגריר תרבות.
בשנת 1971 הופיע לראשונה בברודוויי בתפקיד טוביה ב"כנר על הגג".
פירס הופיע בישראל מספר פעמים.
משנת 1930 היה נשוי לאליס לבית קלמנוביץ, ובנם הוא במאי הקולנוע לארי פירס (נולד ב-1930).
אחותו של יאן פירס נישאה לזמר הטנור ריצ'רד טאקר.
יאן פירס מת בניו יורק לאחר מחלה ב-1984, בגיל 80.
הוא מונצח בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ארכיונו שמור בספריית העיר ניו יורק לאמנויות הבמה (של ספריית העיר ניו יורק). בספרייה מצוי גם אוסף הקלטות של פירס (אודיו ווידאו) מהשנים 1938–1983, הכולל הקלטות לא-מסחריות של הופעות חיות והופעות מוקלטות וכן ראיונות עמו.
זיכרונותיו

Alan Levy, The Bluebird of Happiness: The Memoirs of Jan Peerce, New York: Harper & Row, 1976. ISBN 0-06-013311-2
הערות שוליים

↑  Guide to the Jan Peerce Papers, 1918-1985, Music Division, The New York Public Library for the Performing Arts, New York, New York.
↑  Jan Peerce Collection of Sound Recordings, באתר ספריית העיר ניו יורק: ארכיונים וכתבי יד.
↑  Mati Zeiti-Elboim radio show on Jan Peerce Tenor and Cantor, נבדק ב-2024-03-08
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300659105171  PLWABN: 9810671882505606  BIBSYS: 8060335  BNE: XX1063798  BnF: cb13898330h (data)  CiNii: DA08118117  GND: 103072071  ISNI: 0000 0001 0950 4916  LCCN: n82132805  LNB: 000027594  MusicBrainz: c1453c48-be33-4e26-b6c1-8c4341d222b8  NLA: 35655442  NLK: KAC2020Q1499  NSK: 000043521  NTA: 074203924  RERO: 02-A003678706  SNAC: w6252m7h  SUDOC: 161101062  Trove: 1029002  VIAF: 5118595   WorldCat (עם VIAF): 5118595
יהודה קרשקש

| --- | --- |

פסל יהודה קרשקש ב"פלסה דל טמפלה" בפלמה דה מיורקה
 לידה:  1350 מיורקה, ספרד 
 פטירה:  1427 (בגיל 77 בערך) סגרש, פורטוגל 
 מדינה:  כתר אראגון 
 
דמותו של יהודה קרשקש (שמיני מימין) בצדו המערבי של פסל מגלי הארצות בליסבון
יְהוּדָה קְרֶשְׂקֶשׂ (בקטלאנית: Jehuda Cresques‏; סביב 1350 במיורקה – סביב 1427 בסגרש) היה קרטוגרף יהודי של האסכולה הקטאלנית. הוא נחשב למורה ומתווך בין הקרטוגרפים הקטלאנים לבין האסכולה הפורטוגלית לקרטוגרפיה המתהווה בסגרש תחת אנריקה הספן.
יהודה קרשקש נולד כבנו של קרטוגרף ידוע אחר של האסכולה הקטלאנית, אברהם קרשקש (בערך 1325–1387). בהנחיית אביו, היה יהודה קרשקש מעורב ביצירת האטלס הקטלאני (אנ') המפורסם, שהושלם ב-1375 (היום בספרייה הלאומית של צרפת). המאפיין המיוחד של ה"אטלס הקטלאני" היה שבנוסף לתרשימי ה"פורטולאני" הקטלאניים (תרשימים ימיים מפורטים, בעיקר של אזורי הים התיכון), שולבו לראשונה ממצאי מסעותיו של מרקו פולו.
בשנים שלאחר מכן עבד יהודה קרשקש כקרטוגרף והשתכר היטב והפיק בין היתר מפות שונות. למלכי אראגון וצרפת. הוא נודע מעבר למיורקה כ"lo Juen buscoler" (יהודי המפה) או "el Judio de la brujelas" (יהודי המצפן).
בשנת 1391, בממלכת אראגון, קרא הנזיר מיסיונר דומיניקני ויסנט פרר בדרשות פומביות להטביל את כל היהודים לנצרות. באיים הבלאריים לבדם מתו כ-300 יהודים בפרעות אלימות. יהודה קרשקש נאלץ להתנצר והחליף את שמו לח'ימה ריבס (Jaume Riba או Jacome Ribas).
בשנת 1419 ייסד אנריקה הספן את מצפה הכוכבים המלכותי שלו בסגרש ובתחילת שנות ה-20 של המאה ה-15 זימן את יהודה קרשקש לסגרש, שנענה לזימון. רוב החוקרים מסכימים שהוא הפך לאבי האסכולה הקרטוגרפית של סגרש תחת השם מסטרה חיימה (חקומה) דה מאיורקה (Mestre Jaime (Jacomé) de Maiorca ). בשל התייחסות הפורטוגלים לידע הימי כסוד מדינה, לא שרדו מפות שצייר יהודה קרשקש בסגרש.
לקריאה נוספת

Quadrado, in Boletin de la Real Academia de la Historia, xix.299, 309;
Hamy, in Bulletin de Géographie, 1891, pp. 218–222;
Meyer Kayserling, Christopher Columbus, pp. 5–8;
Jacobs, Story of Geographical Discovery, pp. 60–62.
Reparaz, Gonzalo de (1930) Mestre Jácome de Mallorca: Cartógrafo do Infante Coimbra (offprint from Biblias journal of the Faculty of Letters of Coimbra).
Rey Pastor and García Camarero, La Cartografía Mallorquina, 1960, pp. 56–61.
Riera i Sans, Jaume, "Jafudà Cresques, jueu de Mallorca", in Randa n. 5 (1977) 51-66. (English translation online)
Riera i Sans, Jaume - Gabriel Llompart, "Jafudà Cresques i Samuel Corcós. Més documents sobre els jueus pintors de cartes de navegar (Mallorca, s. XIV)", in Bolletí de la Societat Arqueològica Lul·liana n. 40 (1984) 341-350. (English translation online)
www.cresquesproject.net—Translation in English of the works of Riera i Sans and Gabriel Llompart on the Jewish Majorcan mapmakers of the Late Middle Ages. They include very complete biographies of Jafudà Cresques and his father Cresques Abraham.
הערות שוליים

↑  Richard Gottheil, Joseph Jacobs, CRESQUES LO JUHEU, Jewish Encyclopedia
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260130205171  BNE: XX977982  BnF: cb15588994z (data)  CANTIC: a10822562  GND: 121105768  ISNI: 0000 0000 5954 7730  NTA: 067821634  SUDOC: 168279398  ULAN: 500036289  VcBA: 495/374619  VIAF: 305855753   WorldCat (עם VIAF): 305855753 
חלק מהאטלס העולמי הקטלאני
טארקאן (יישוב)

טארקאן (בהונגרית: Tárkány) הוא כפר במחוז קומארום-אסטרגום, נפת קישבר.
מיקום

טארקאן ממוקמת 24 ק"מ דרומית מקומארום, ו-7 ק"מ מבאבולנה, בחלק המזרחי של המישור ההונגרי הקטן, סמוך לגבול המערבי של המחוז. ברחוב הראשי שלה, עובר כביש 8146 בכיוון צפון-דרום,
היסטוריה

קבר בן אלפי השנים של אדם הקבור בתנוחה מקופלת שנמצא בפאתי היישוב, עם כלי האבן שנמצאו לידו, מעיד על כך שהאדם התיישב באזור זה כבר בתקופת המזוליתית. האזכור המתועד הראשון של היישוב הוא בתעודה משנת 1237 בצורת "טרקן". ניתן לייחס את השם לשם העצם tarqan, שפירושו משנה למלך. בשנת 1275 מוזכר היישוב באחת התעודות של מנזר פאנונהאלמה, ומשנת 1327 ניתן לאתר גם את האצילים שהיו בעליו.
בתקופה הטורקית גם טארקאן הפך לשממה לא מאוכלסת, אפילו ב-1672 נחשבה עדיין למקום לא מיושב. הכפר יושב מחדש ב-1684, רוב המתיישבים היו הונגרים קלוויניסטים שעברו לשטחו. מבנה הכנסייה הרומית-קתולית של הכפר נבנתה בשנת 1734 והכנסייה הקלוויניסטית בשנת 1800.
אתרים בעלי חשיבות

בית הכומר והקהילה הקתולית נבנה בשנת 1775 בסגנון צמה.
מבנה הכנסייה הקתולית נבנה ב-1734 בסגנון הבארוק המאוחר.
הכנסייה הקלוויניסטית של הכפר נבנתה ב-1790.
ילידי המקום

זולטאן ולנשטיין (בהונגרית: Wallenstein Zoltán; טארקאן, 19 בפברואר 1898 – בודפשט, 24 בספטמבר 1944) היה רב, הרב של קומארום, ואחר כך של פץ', דוקטור במדעי הרוח, סופר תאולוגי.
אהרן גאון

רב אהרן הכהן ב"ר יוסף גאון (מכונה בערבית יהודית כַלַף (בן) סַרגָ'אדו; נפטר באוגוסט 960) היה גאון ישיבת פומבדיתא בין 943 ל-960/959.