stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן גורסו
קריירה

ז'אן גורסו ידועה ממשחקה מהעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה בהפקה האוסטרלית-גרמנית "בחלומותיך" ומהעונה החמישית של סדרת הקומדיה "המורה", שזכתה בפרס הטלוויזיה הגרמנית לקומדיה הטובה ביותר.
בשנת 2016 היא שיחקה בסרט "Bullyparade - Der Film" לצידו של מיכאל הרביג.
בשנת 2018 שיחקה בסרטו הביוגרפי של קלינט איסטווד "רכבת 15:17 לפריז" בתור לאה.
בשנת 2022 שיחקה בסרט הפנטזיה הגרמני "חליל הקסם" של הבמאי פלוריאן סיגל.
בשנת 2023 שיחקה במיני-סדרת הפשע של נטפליקס "ילדה יקרה" בתור לנה בק.
גורסו היא הפנים של חברת ג'ונסון אנד ג'ונסון מאז 2012.
פילמוגרפיה נבחרת > קולנוע

2015: ציפיות
2015: דף ריק לבן
2015: אלנה
2016: מה לא הורג אותנו
2017: דיטר לא אומלל
2017: Bullyparade - הסרט
2018: רכבת 15:17 לפריז
2018: רגליים קרות
2019: השלושה
2022: חליל הקסם
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

2012–2016: Die Pfefferkörner
2012: חדשות מבטנווארדר
2013: עולמה של שרלוט
2014: אמו של הרוצח
2014: בחלומותיך
2015: סיימון נפרד מהעורלה שלו
2015: השעה השביעית
2016–2019: המורה (סדרה, 26 פרקים)
2017: גדר לגדר
2017–2018: רשימת המשאלות (סדרה, 6 פרקים)
2017: שש במכה אחת (סדרת סרטים)
2017: בלוקבוסטאז
2017: למען האמת: רצח באנגלסגרבן
2018: למען האמת: ג'ט מתה
2018: איינשטיין
2019: למען האמת: האגם דומם
2020: למען האמת: קדחת ציד
2020-הווה: ברברים
2023: ילדה יקרה
2023:‏The Chemistry of Death
2025: ‏Kabul
היינריך קרייפה

| --- | --- |

היינריך קרייפה  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  5 ביוני 1895 נידרשפייר, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  14 ביוני 1976 (בגיל 81) נורטהיים, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מקום קבורה:  Stadtfriedhof Ricklingen 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1914–1945 (כ־31 שנים)
 דרגה:   גנרל מיור
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-79   מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-22
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
גנרל היינריך קרייפה (בגרמנית: Heinrich Kreipe) ‏ (5 ביוני 1895 – 14 ביוני 1976), היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונחטף על ידי סוכני SOE בריטיים ופרטיזנים יווניים בעת שירותו בכרתים.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

קרייפה נולד ב-5 ביוני 1895 בנידרשפייר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס קרייפה לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט המילואים ה-237, עמו לחם בקרבות השונים, ובכלל זה בקרב ורדן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף קרייפה לפרייקור, ולאחר מכן לוורמאכט, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1938 הועלה קרייפה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-26 באוגוסט 1939 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-909.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

במהלך המערכה על צרפת לחם קרייפה עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-58, ולאחר מכן לחם עמו במהלך מבצע ברברוסה והשתתף עמו בקרב על לנינגרד. ב-13 באוקטובר 1941 קיבל קרייפה על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובמאי 1942 חזר לגרמניה, שם מילא תפקידי הדרכה. ב-3 ביוני 1943 מונה קרייפה למפקד הדיוויזיה ה-79, עליה פיקד עד ה-24 באוקטובר אותה שנה. ב-1 בספטמבר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור וב-15 בפברואר 1944 הוא מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-22 בכרתים.
באביב 1944 תכננו בעלות הברית לחטוף את הגנרל פרידריך-וילהלם מילר, אשר אמצעי הדיכוי הקשים שלו זיכו אותו בכינוי "הקצב מכרתים". המבצע הובל על ידי מייג'ור פטריק לי פרמור וקפטן ביל סטנלי מוס, סוכני SOE, אשר לוו בפרטיזנים יווניים תושבי כרתים. מכיוון שגנרל מילר עזב את האי לפני ביצוע התוכנית, החליט מייג'ור לי פרמור לחטוף את קרייפה במקומו.
בליל 26 באפריל יצא הגנרל קרייפה ממפקדה בארכאנס, לעבר מעונו ב"וילה אריאדני", כ-25 ק"מ מחוץ להרקליון. מייג'ור לי פרמור וקפטן מוס, לבושים כשוטרים צבאיים גרמנים, חיכו לו במרחק קילומטר אחד לפני ביתו, וכשהגיעה אליהם המכונית הם ביקשו מהנהג לעצור וביקשו את הניירות. ברגע שהמכונית עצרה, פתח לי פרמור את דלתו של קרייפה, קפץ פנימה ואיים עליו באקדחו, ומוס התיישב על מושב הנהג. מוס נהג במכונית כשעה וחצי, תוך שהוא עובר 22 מחסומי דרכים בהרקליון, ולאחר מכן הם נטשו את המכונית ופנו לעבר ההרים. קרייפה יחד עם חוטפיו שהו בהרים כשבועיים וחצי, תוך שהם נמלטים מכוחות הוורמאכט שחיפשו אחריהם, וב-14 במאי, הם נלקחו מחוף פריסטרס ליד רודקינו על ידי צוללת והובלו למצרים. קרייפה נחקר, ולאחר מכן נשלח למחנה שבויים בקנדה, ממנו הועבר מאוחר יותר למחנה מיוחד בוויילס.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

בשנת 1947 שוחרר קרייפה מהשבי, ועבר להתגורר בנורטהיים. בשנת 1972 נפגש קרייפה עם חוטפיו בתוכנית טלוויזיה יוונית, וב-14 ביוני 1976 הוא מת בביתו.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285164305171  BNE: XX5548125  GND: 132309556  ISNI: 0000 0004 4460 1721  LCCN: n98006987  NTA: 152121625  VIAF: 41149380   WorldCat (עם VIAF): 41149380 
מכוניתו של קרייפה
הפיגוע והחטיפה בנמל התעופה של רומא (1973)

| --- | --- |

מטוס זהה למטוס שהותקף
 תאריך:  17 בדצמבר 1973
 מיקום:  נמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י-פיומיצ'ינו, רומא, איטליה
 גורם:  פיגוע באמצעות רימוני זרחן ורובים
 קואורדינטות:  41°48′01″N 12°14′20″E﻿ / ﻿41.8003°N 12.2389°E﻿ / 41.8003; 12.2389
 הרוגים:  30
 ניצולים:  147
 המעורבים באסון

 כלי טיס:  בואינג 707
 מוצא:  רומא, איטליה
 יעד:  טהראן, איראן
 חניות ביניים:  ביירות, לבנון
 מפעיל:  פאן אמריקן וורלד איירווייז
 נוסעים:  167
 אנשי צוות:  10
 הרוגים:  30
 ניצולים:  147
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןמקום הפיגוע(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןמקום הפיגוע(למפת לאציו רגילה) רומא לאטינה גווידוניה מונטצ'ליו פיומיצ'ינו אפריליה ויטרבו פומציה טיבולי צ'יוויטווקיה קמפניה מו. אברוצו אומבריה מארקה טוסקנה הים הטירנימקום הפיגוע(למפת לאציו מוגדלת) רומא לאטינה גווידוניה מונטצ'ליו פיומיצ'ינו אפריליה ויטרבו פומציה טיבולי צ'יוויטווקיה קמפניה מו. אברוצו אומבריה מארקה טוסקנה הים הטירנימקום הפיגוע
 
| --- | --- |

מטוס זהה למטוס שנחטף
 תאריך:  17 בדצמבר 1973
 מיקום:  נמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י-פיומיצ'ינו, רומא, איטליה
 גורם:  חטיפה
 הרוגים:  2
 ניצולים:  12
 המעורבים באסון

 כלי טיס:  בואינג 737
 מוצא:  רומא, איטליה
 יעד:  מינכן, גרמניה
 מפעיל:  לופטהנזה
 נוסעים:  10
 אנשי צוות:  4
 הרוגים:  1
 פצועים:  1
 ניצולים:  12
 he
 
הפיגוע והחטיפה בנמל התעופה של רומא התרחשו ב-17 בדצמבר 1973. מחבלים פלסטינים שפרצו לנמל הטילו רימוני זרחן לתוך מטוס נוסעים שעלה באש כתוצאה מכך. הם גם חטפו מטוס נוסעים אחר ועליו 14 אנשים. המטוס הוטס לכווית ושם שוחררו בני הערובה. בפיגוע המשולב נהרגו 34 בני אדם, רובם במטוס שנשרף.
ההתקפה בנמל התעופה

ב-17 בדצמבר בשעה 13:10 נכנסו שישה עד עשרה מחבלים פלסטינים לטרמינל הנוסעים של נמל התעופה ברומא. הם הוציאו תת-מקלעים מתוך ארוניות אחסון בטרמינל ופתחו באש לכל עבר. מהיריות נהרגו שני בני אדם.
בהמשך יצאו המחבלים אל רחבת החנייה של המטוסים וחלקם תקפו את מטוס טיסת 110 של חברת פאן אמריקן וורלד איירווייז, שעמד לצאת לדרכו. היה זה מטוס מדגם בואינג 707 שנועד לטוס לביירות שבלבנון וממנה לטהראן שבאיראן. היו עליו 167 נוסעים ועשרה אנשי צוות. עם תחילת ההתקפה בטרמינל הורה קברניט המטוס לנוסעים לשכב על רצפת המטוס. דלתות תא הנוסעים מלפנים ומאחור היו פתוחות והמחבלים הטילו דרכן לפחות שני רימוני זרחן. עקב התפוצצותם פרצה אש במטוס ותא הנוסעים התמלא בעשן. דיילות הצליחו לפתוח אחד מפתחי חירום של המטוס על כנפו; הפתח המקביל נחסם ליציאה על ידי יריות המחבלים. הצוות הצליח לפנות את רוב יושבי המטוס, אך 29 נוסעים ודיילת אחת נהרגו בתוכו, לרבות כל 11 נוסעי המחלקה הראשונה. בין ההרוגים היו ארבעה פקידים ממרוקו שהיו בדרכם לטהראן, 11 עובדים של חברת עראמקו, ואשתו של קברניט המטוס. המטוס עצמו נהרס.
החטיפה

במקביל להתקפה על טיסה 110 תפסו חמישה מחבלים אחרים עובדי קרקע איטלקים ועובדים גרמנים של חברת לופטהנזה והובילו אותם לתוך מטוס בואינג 737 של לופטהנזה בטיסה 303, שעמד להמריא למינכן שבגרמניה. שוטר מכס איטלקי שהתנגד למחבלים על הקרקע נורה ונהרג. המטוס המריא משדה התעופה ועליו חמשת החוטפים ו-14 בני ערובה – הקברניט וטייס המשנה, שתי דיילות, שני אנשי צוות קרקע ושמונה עובדים איטלקים.
בפקודת החוטפים טס המטוס אל נמל התעופה של אתונה שביוון ונחת שם. החוטפים דרשו באמצעות הרדיו לשחרר שני מחבלים שנעצרו לאחר התקפה באותו נמל תעופה. החוטפים איימו לרסק את המטוס במרכז אתונה אם דרישתם לא תיענה. הם גם הכריזו כי הרגו חמישה בני ערובה לרבות הקברניט. בפועל נהרג מיריותיהם בן ערובה איטלקי אחד ואחר נפצע. לאחר שהות של 16 שעות על הקרקע שב והמריא המטוס, אחרי שהחוטפים שחררו את בן הערובה הפצוע והטילו את גופתו של ההרוג על המסלול.
המטוס טס לביירות ולקפריסין, אך בשני המקומות סירבו השלטונות לאפשר לו לנחות (בביירות נחסם המסלול בכלי רכב). לבסוף קיבלו החוטפים אישור נחיתה בדמשק שבסוריה לאחר שטענו כי הדלק במטוס אוזל. מפקד חיל האוויר הסורי ניסה לשכנע את החוטפים לשחרר את בני הערובה, אך לשווא. הסורים תדלקו את המטוס, סיפקו לו מזון ואף טיפלו בפציעת הראש של אחד החוטפים. המטוס שב והמריא לאחר שהות של כשלוש שעות על הקרקע.
תחנתו האחרונה של המטוס הייתה בכווית, שם נחת למרות התנגדות השלטונות. לאחר שעה של משא ומתן בין החוטפים לבין השלטונות הכוויתיים שחררו החוטפים את כל בני הערובה בתמורה ל"מעבר חפשי" של החוטפים ליעד לא ידוע. הם הורשו להחזיק בכלי נשק וסימנו סימן V לאות ניצחון בעת שיצאו מהמטוס.
לאחר החטיפה

נמסר כי שלטונות כווית לקחו את החוטפים לחקירה בבסיס צבאי. כווית הכריזה שאין לה כוונה להעמיד אותם למשפט. הם נותרו בכווית עד מרץ 1974. אז הסכים נשיא מצרים אנואר סאדאת כי יבואו לארצו תחת אחריות הארגון לשחרור פלסטין. הם עזבו את מצרים בהמשך ולא ידוע מה עלה בגורלם לאחר מכן.
סאן רייז

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  ספטמבר 1972 – הווה (כ־52 שנים) 
 חברת אם:  בנדאי נאמקו 
 חברות בנות:  Bandai Namco Pictures  Actas  Eight Bit 
 מיקום המטה:  Kami-Igusa 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הסרטים, תעשיית משחקי וידאו, תעשיית אנימה 
 מוצרים עיקריים:  אנימה 
  
 www.bnfw.co.jp
 
סאן רייז (ביפנית: 株式会社サンライズ) הוא אולפן אנימציה יפני, שנוסד בשנת 1972. מטה החברה ממוקם כיום ברובע סוגינאמי שבטוקיו.
הפקות בולטות לאורך השנים כוללות בין היתר את גנדאם, קאובוי ביבופ, קוד גיאס ואינויאשה.
לאורך השנים החברה הייתה מעורבת בעיקר ביצירת סדרות וסרטים מקוריים. לאולפני סאן רייז גם חברת בת (סאן רייז אינטראקטיב) אשר ממוקדת בפיתוח משחקי הווידאו של זיכיונות האולפן.
בשנת 2007 חלק מעובדי החברה פרשו ממנה והקימו "ברידג'".
מורין לואיס

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1978 (בת 46) לייז', בלגיה 
 מדינה:  בלגיה בלגיה
 מעסיק:  RTBF 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  maureenlouys
 
מורין לואיס (בצרפתית: Maureen Louys; נולדה ב-3 בנובמבר 1978) היא מנחת טלוויזיה בלגית.
ביוגרפיה

לואיס נולדה בלייז' והיא בוגרת תואר בתקשורת. אחותה הבכורה ברברה מגישה אף היא בטלוויזיה.
ב-2003 החלה לעבוד ב-RTBF רשת השידור הבלגית דוברת הצרפתית.
ב-2005, לצד מרסל ואנטילט, הנחתה את אירוויזיון הילדים שנערך בעיר הסלט.
בשנים 2007, 2009 ו-2011 היא הציגה את תוצאות הניקוד הבלגי בתחרות האירוויזיון.
ב-2008 החלה להגיש תוכנית ברדיו, וב-2011 החלה להנחות את הגרסה הבלגית לתוכנית הטלוויזיה The Voice.
סוואמי

סוואמי (מסנסקריט: स्वामी) הוא תואר כבוד בהינדואיזם, לגברים ולנשים כאחד. משמעות השם במונח בסנסקריט ל"זה היודע, אשר הוא אדון לעצמו", "המשוחרר מן החושים". סוואמי הוא תואר המוסף לשם על מנת להדגיש את העובדה שהנושא בתואר הוא אדם מלומד, להצביע על שליטתו ביוגה, להדגיש את התמסרותו לאלים ולמורו הרוחני (גורו או סוואמי אחר). מספר יוגים וגורואים נושאים בתואר סוואמי, בהם ויוקנאנדה, סיוואנאנדה, יוקטסוואר גירי, ויוגנאנדה.
למונח ההינדי יש השפעה גם על מונחים בשפות אחרות: בבנגלית המונח "סאמי" מתאר חכם דת (כמו בהינדית ובסנסקריט), אך גם "בעל" (בן זוג). במלאית למונח סואמי משמעות דומה.
סוואמי יכול להיות גם חלק משם משפחה הודי.
ניל"י

ערך זה עוסק במחתרת ארץ ישראלית מתחילת המאה ה-20. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  1915–1917 (כשנתיים)
 אידאולוגיה:  ציונות
 קבוצות אתניות:  יהודים
 מייסדים:  אהרן אהרנסון, אבשלום פיינברג
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 בעלי ברית:  הממלכה המאוחדת האימפריה הבריטית
 מתנגדים:  האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 קרבות:  המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה
 
ניל"י (ראשי התיבות: נצח ישראל לא ישקר, מתוך ספר שמואל א', פרק ט"ו, פסוק כ"ט) היה ארגון מחתרתי שהוקם בשנת 1915 ופעל ביישוב העברי בארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם הראשונה. הארגון מנה כמה עשרות חברים פעילים באופן מלא, ורבים נוספים שפעלו באופן חלקי. הוא התמקד במתן שירותי מודיעין לחיל המשלוח המצרי, שהיה הכוח הבריטי שנלחם מול האימפריה העות'מאנית במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמה, ושאף למנף את הקשר המודיעיני לכדי נכס מדיני, על מנת לקדם את הקמתו של בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל. בנוסף לפעילות הריגול, עסקו אנשי ניל"י גם בהברחת כספים מחו"ל לכלכלת היישוב. לאחר כשנתיים של פעילות, חשפו העות'מאנים את המחתרת. חלק מראשיה נתפסו והוצאו להורג, וכמה מאנשיה נשפטו לעונשי מאסר. לאחר חשיפת הארגון הענישו העות'מאנים וכלאו גם אנשים רבים מהיישוב שכלל לא היו קשורים לפעילותו.
רקע

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מנה היישוב היהודי בארץ ישראל כ-85,000 נפש, מתוכם כשישים אחוז שהשתייכו ליישוב הישן וכארבעים אחוז שהשתייכו ליישוב החדש. פרנסת יהודי הארץ, רובם ככולם, נשענה על הקשר עם חו"ל: רבים מאנשי היישוב הישן התפרנסו מתרומות שהגיעו מרוסיה, מארצות אירופה ומארצות הברית, ואנשי היישוב החדש, פרט להלוואות ותרומות שהתקבלו מחו"ל מהברון רוטשילד, מיק"א ומגופים דומים, נשענו גם על ייצוא תוצרת חקלאית. מלחמת העולם הראשונה שיתקה את העברת הכספים מחלק מארצות אירופה, וגרמה ליהודי הארץ לחשוש לגורלם הכלכלי והפיזי.
רקע > יחס העות'מאנים ליהודי הארץ

רבים מאנשי היישוב היהודי במלחמת העולם הראשונה היו בעלי נתינות זרה, חלקם בעלי נתינות של מדינות ההסכמה. כשנכנסה האימפריה העות'מאנית למלחמה לצד מעצמות המרכז, גברו החששות בקרב אנשי היישוב. ואמנם, מוקדם מאוד התברר שהיה מקום לחששות: לקראת ספטמבר 1914 הודיע השלטון העות'מאני על ביטול הקפיטולציות.
בנוסף, הכריחו העות'מאנים את בעלי הנתינויות האויבות לאימפריה לאמץ נתינות עות'מאנית בלבד, או לעזוב את ארץ ישראל. גזירה זו הייתה קשה במיוחד עבור היישוב היהודי, שכמחצית מאנשיו היו נתיני האימפריה הרוסית העוינת. מרבית האנשים אימצו נתינות עות'מאנית ומעטים גורשו. הגירוש בוצע באכזריות רבה. מאוחר יותר, בנובמבר 1914, דרשו העות'מאנים מן היהודים שימסרו את כל הנשק שהיה במושבות לשלטון. היהודים סירבו בתחילה לתת את הנשק, שהיה מיועד להגנה עצמית מפני התקפות ערביות, אך לבסוף, לאחר איומים, נכנעו.
17 בדצמבר 1914 נודע בכינוי "יום חמישי השחור" ובו עצרו העות'מאנים עוברים ושבים ברחוב, בהם גם יהודים בעלי אזרחות עות'מאנית, וגירשו אותם באוניות למצרים. שבוע אחר כך סגרו העות'מאנים את כל העיתונים העבריים, פרט לעיתון "החרות", שעליו הטילו צנזורה צמודה.
במשך כל שנות המלחמה החרים הצבא העות'מאני כל דבר שהניח עליו את ידו, כולל דברים חסרי תועלת עבורו, החל מגדרות תיל שהקיפו את המושבות (ולבסוף לא נמצא להן שימוש צבאי), וכלה בגרבי משי ולבני נשים. גם מזון, בהמות וציוד חקלאי (חסר שימוש עבור הצבא) הוחרמו, וגם מזון שנשלח מארצות הברית במיוחד על מנת לסייע ליהודי הארץ, חולק באופן שווה בין יהודים וערבים.
רקע > החשש מטבח

ידיעות על רצח העם הארמני הגיעו לארץ ישראל, ויחס העות'מאנים כלפי יהודי הארץ העלה בקרבם חששות כי הם צפויים לגורל דומה. החרמת הנשק העצימה את החששות, כיוון שכך נהגו העות'מאנים בארמנים טרם הטבח. באותה תקופה היה הרעב הגדול של הר לבנון בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הרעב החמיר אף יותר כאשר הצבא העות'מאני מנע כניסה של יבולים מסוריה השכנה לתוך הר לבנון, ותעדף את המזון שהיה לו לטובת אנשי הצבא. כ-200 אלף תושבים בלבנון נספו מהרעב (מחצית מהאוכלוסייה), דבר שהגביר את חששם של אנשי היישוב. לתוצאות הטבח בארמנים היו עדים באופן אישי כמה מראשי ניל"י, בהם האחים שרה ואהרן אהרנסון.
הדים לעדויות ולחששות אלו ניכרים היטב בכתביהם של אנשי ניל"י. במכתבו להנרייטה סאלד כתב אבשלום פיינברג: "מכיוון שאין מעזים לשחוט את כולנו בבת אחת יוציאונו להורג לשיעורין, עד אשר נוציא את נשמתנו בדומיה בתוך הבוץ... את המעשים הללו ייתכן למנוע רק אם נאחז מראש, מעכשיו, באמצעים בלתי רגילים שיאפשרו פעולה מהירה ובמועד הנכון". אהרן אהרנסון הכין במהלך מלחמת העולם הראשונה מסמך ארוך ומפורט על טבח הארמנים בשם Pro Armenia, והעביר אותו לבריטים על-מנת שיפיצו אותו בעולם החופשי.
פעילות ניל"י

לאחר התעמרויות בלתי פוסקות של העות'מאנים ביהודי ארץ ישראל, החליטו אהרן אהרנסון, אגרונום ומדען, יזם ואיש ציבור מזכרון יעקב, אבשלום פיינברג, עוזרו של אהרנסון בעבודתו המדעית וידיד משפחת אהרנסון, ואלכסנדר אהרנסון, אחד מאחיו של אהרן, להתחיל ולפעול באופן מעשי למען סיום השלטון הטורקי בארץ ישראל. בתחילה הציע פיינברג לעורר מרד צבאי של היישוב בסיוע הבריטים.
מתרחיש כזה דווקא חששו מפקדי הצבא העות'מאני, ואחמד ג'מאל פאשה כתב על כך בספרו: "אילו השיגו האנגלים והצרפתים עזרה מבני המקום והורידו שתי חטיבות בנקודה כלשהי בחוף הסורי (ביירות או חיפה, למשל), היינו נמצאים במצב נואש לגמרי". ברם, הצעה זו של פיינברג נדחתה על ידי אהרן אהרנסון, מחשש לנקמה קשה אם תיכשל. במקום זאת הוחלט להקים ארגון שיספק מודיעין צבאי לבריטים, מתוך הנחה שלכך הם נזקקו. אהרנסון ידע שהבריטים לא התכוננו כלל נגד המתקפה העות'מאנית עליהם בחצי האי סיני ובתעלת סואץ, ומכאן הסיק שחסרות להם ידיעות מהימנות על הנעשה מעבר לקו החזית.
פעילות ניל"י > יצירת הקשר עם הבריטים

החל מיולי 1915 נעשו ניסיונות כושלים רבים ליצור קשר עם הבריטים. לעיתים נוצר קשר שלא החזיק מעמד, ולעיתים לא התקבלו הניסיונות במאור פנים בריטי. פעם אחת אף גורשו אנשי ניל"י בבושת פנים ממצרים. באחד הניסיונות להגיע למצרים הותקפו בסיני שניים מאנשי ניל"י שהיו בדרכם למצרים על ידי בדואים. בהתקפה נהרג אבשלום פיינברג ונפצע יוסף לישנסקי, שומר מן המושבה רוחמה שהצטרף בהמשך לניל"י (עצמותיו של פיינברג התגלו באופן ודאי רק בשנת 1967).
במשך תקופה זו חזרה שרה אהרנסון מאיסטנבול לארץ, והשתלבה בעבודת הריגול. הארגון גדל והתפתח, ונוספו לו כמה עשרות אנשים. הבולטים שבהם היו יוסף לישנסקי, ונעמן בלקינד. ראשי ניל"י נעזרו גם בכמה ערבים, שעבדו בתחנת הניסיונות החקלאיים בעתלית, שאותה הקים וניהל אהרן אהרנסון, ושימשה כבסיס לפעולות ניל"י.
הקשר עם הבריטים נוצר לבסוף כאשר אהרן אהרנסון הגיע ללונדון דרך גרמניה ודנמרק. מאנגליה הפליג אהרנסון למצרים, שם פעל כיועץ למודיעין הצבאי הבריטי, ומשם החל לארגן הפלגות קבועות של אוניות לחופי הארץ.
פעילות ניל"י > שגרת הפעילות

החל מפברואר 1917 ועד תפיסת הרשת, קיימה האונייה הבריטית "מנגם" (Managem) את הקשר בין רשת הריגול בעתלית לבין הבריטים במצרים. האונייה הייתה מבקרת בחוף עתלית מדי כמה שבועות, בעיקר בלילות ללא ירח. רוב הפלגותיה הסתיימו בלא כלום, בגלל הקושי לנחות על החוף. אנשי רשת הריגול כינו אותה בינם לבין עצמם "מנחם".
באחת מהפלגותיה, ב-19 בפברואר 1917, ניתן השם ניל"י לקבוצת הריגול: ליובה שניאורסון, אחד מחברי הרשת, ישב על הסיפון ועלעל בתנ"ך, כשאהרן אהרנסון שוחח עם קצין בריטי, שהציע שבמפגש אנשי הרשת עם היורדים מהאונייה יזדהו הדדית, כדי למנוע טעויות. אהרנסון ביקש משניאורסון להציע סיסמה, ושניאורסון הציע את ראשי התיבות של הפסוק שהיה לנגד עיניו: "נצח ישראל לא ישקר" (שמואל א', ט"ו, כ"ט). הסיסמה מצאה חן בעיני אהרנסון, והיא נקבעה להיות 'ניל"י'. מאוחר יותר הפך שם זה לשמה של הרשת כולה, אך באותו רגע לא היה לכך משמעות רבה בעיני אהרנסון, ועל אף שרשם תיאור של ההפלגה ביומנו, כלל לא הזכיר פרט זה.
בשלב זה החלה שגרת עבודתם המעשית של אנשי ניל"י. לשם יצירת קשר עם האונייה מנגם הם היו יוצאים לחכות לה על החוף בערב בימים שנקבעו מראש. בימים אלו הייתה המנגם חולפת תחילה בשעות היום מול החוף, בדרכה לפגישה עם מרגלים ערבים בסוריה ובלבנון. כשהייתה מול זכרון יעקב, היו אנשיה מביטים במשקפת לראות אם חלון הצריף בכרם משפחת אהרנסון פתוח. זה היה הסימן לכך שהדרך פנויה. המנגם הייתה מגבירה את הוצאת העשן מארובתה, כדי לסמן שהמסר התקבל. בשעות הערב או הלילה הייתה שבה, ואנשים ירדו ממנה ונפגשו עם אנשי ניל"י שחיכו להם על החוף או בתחנה בעתלית. מפגש כזה היה מסוכן: אפשר היה להיתקל ברועים ערבים או בחיילים עות'מאנים.
בנוסף, היה חשש להטבעה (שלא התממש) על ידי צוללות גרמניות, ובשל תוואי קרקעית הים באזור המפגש הקבוע, היה קיים גם סיכוי שהאונייה תתקע על החוף ולא תצליח להפליג.
האנשים היו נפגשים, ולמניעת טעויות בזיהוי בחשכה היו קוראים זה לעומת זה: "ניל"י!" - "טוביה!" (הסיסמה שנקבעה כתשובה, על שם בנו של יוסף לישנסקי; על פי גרסה אחרת: 'טוביון'), ואז היו מעבירים זה לזה מידע או חפצים.
באמצעות המנגם היה לניל"י קשר רציף ולא מצונזר עם גורמים מחוץ לאימפריה העות'מאנית. כך העבירה ניל"י לבריטים פרטי מידע צבאיים וכלליים על הנעשה בארץ לשימוש צבאי ופוליטי, והבריטים שעל סיפונה העבירו לאנשי ניל"י סכומי כסף גדולים שהתקבלו במצרים לשם העברה ליישוב שהתמודד עם רעב כבד בתקופת המלחמה. היו גם תוכניות אחרות לשימוש בקשר זה, אשר לא יצאו לפועל.
פעילות ניל"י > מבנה הארגון ויחסים פנימיים

ניל"י התפתחה, למעשה, מגרעין מצומצם שהלך והתרחב בשיטת חבר מביא חבר. בתחילה הוקמה ניל"י על ידי אהרן אהרנסון, אחיו אלכסנדר אהרנסון ועוזרו וידיד המשפחה אבשלום פיינברג. לאחר מכן גויסו לפעולה בני משפחה נוספים קרובים ורחוקים (צבי אהרנסון, ראובן שוורץ), ידידים רבים ופועלים בתחנת הניסיונות.
חברי ניל"י היו פסיפס של החברה היהודית בארץ באותה תקופה. היו בה חקלאים ורופאים, אנשי העלייה הראשונה והשנייה (אם כי ראשיה היו כולם בני העלייה הראשונה). היו בה גם כמה ערבים, בהם שני אחים מרונים.
קשה להעריך את גודלו של ארגון ניל"י. במשך הזמן ננקבו מספרים שונים (גם על ידי חברי ניל"י עצמם), החל משלושים וכלה ב-200. הבדלי האומדנים נובעים מכך, שלא היה רישום מסודר של חברים, והיו רבים שלא השקיעו בה את כל מרצם, אך סייעו בדברים מסוימים.
על פי אחת הספירות, מספר החברים בגרעין הפעילים המצומצם, שאנשיו השקיעו את עיקר מרצם בפעילות הארגון, עמד, בשיא כוחה של ניל"י, על כ-26 חברים.
בנוסף לחוסר הבהירות לגבי מספר החברים, חסרה גם היררכיה ברורה. כשאהרן אהרנסון העביר הוראות ממצרים, מילאו אותן. בארץ לא היה דירוג או היררכיה בין החברים. כל אחד מילא את תפקידו. שרה אהרנסון ויוסף לישנסקי ריכזו את הפעילות ותיאמו את הגעת האונייה, והחברים מילאו את ההוראות שלהם מכוח הרצון המשותף להשגת המטרה.
העובדה שניל"י הורכבה מאנשים הקרובים לגרעין החברים שהקים אותה, גרמה לכך שהיעלמותו של אבשלום פיינברג בשלב מוקדם בפעילות הארגון העלתה חשד בעיני חלק מהחברים. אהרן ושרה אהרנסון, יוסף לישנסקי וליובה שניאורסון היו בין היחידים שידעו על מותו של פיינברג. הם הפיצו בין חברי ניל"י האחרים ידיעות על כך שנסע לאנגליה לקבל הכשרה כטייס בצבא הבריטי, אך סיפורם לא היה אמין. פיינברג היה נוהג לכתוב מכתבים רבים (ראו אחד לדוגמה), אך אף מכתב לא הגיע ממנו, ודבר זה עורר תמיהה גדולה. החלו שמועות שיוסף לישנסקי רצח את אבשלום פיינברג כשהיו בדרכם למצרים בינואר 1917.
חשדות אלו הביאו לבסוף ליציאתו של נעמן בלקינד לדרום (ראו כאן), דבר שהביא לקיצה של ניל"י.
פעילות ניל"י > העברת כספים

מצבו הכלכלי של היישוב היהודי במלחמת העולם הראשונה היה בכי רע. בתחילתה הגיעו משלוחי כסף שנאספו על ידי יהודים במדינות אחרות, אך גם אלו לא הגיעו ליעדם בשלמות: העות'מאנים החרימו חלקים גדולים מתוכם. הם התנו בנוסף, שהכסף יגיע בשטרות ולא במטבעות. השלטונות העות'מאניים ניסו לשמור על ערכה של הלירה בנייר, אך ערכה הלך והידרדר, ובאוגוסט 1916 היה מחירה בשוק הפרטי רק 20 בישליקים מתוך 100. בהמשך הידרדר המחיר עוד יותר, והגיע לפחות מ-15 בישליקים. נוצר מחסור במצרכים חיוניים. במהלך המלחמה גוועו ומתו ברעב אלפי יהודים.
המצב החריף בצורה ניכרת בתחילת אפריל 1917, עם גירוש תל אביב שיצר מצוקה קשה בקרב אלפי המגורשים. במקביל, הכרזת המלחמה של ארצות הברית על גרמניה גרמה להפסקה מיידית של כל הסיוע הכספי מארצות הברית לארץ ישראל.
כדי להקל על המגורשים ביצעה ניל"י שתי פעולות:
כשהתפרסם דבר הגירוש בעיתונות שמחוץ לאימפריה העות'מאנית, קרא אליו אחמד ג'מאל פאשה את עסקני היישוב היהודים וציווה לשלוח מברקים המכחישים את דבר הגירוש (בתמורה להקלות מסוימות במצב הגולים). אנשי ניל"י העבירו את העובדות, ללא צנזורה, לפיקוד הבריטי במצרים. הידיעות פורסמו בעיתונות חו"ל והביאו לשיפור מיידי במצב המגורשים. ייתכן כי הן מנעו גירושים נוספים ממקומות נוספים בארץ ישראל.
אהרן אהרנסון פעל לגייס סכומי כסף גדולים במצרים לשם משלוחם לארץ. למטרה זו החל לפעול במצרים באביב 1917 ועד מיוחד, בו היו חברים עסקנים ארצישראליים ששהו במצרים בשנות המלחמה. אהרנסון לא שותף באורח רשמי בוועד, כיוון ששהותו במצרים הייתה סודית, אך הוא דאג לאיסוף הכסף ולהעברתו. ב-15 באפריל הגיע משלוח הזהב הראשון לעתלית, ולאחר מכן הגיעו משלוחי זהב בקביעות עם המנגם. בחישוב משוער, עד כיבוש הארץ בידי הבריטים הועברו בין 20,000 ל-25,000 לירות טורקיות בזהב, שנאספו מיהודים מכל רחבי העולם.
פעילות ניל"י > פעולות אחרות

במשך קיומו של קו עתלית–מצרים, היו מחשבות להעביר בו דברים אחרים. יוסף לישנסקי אומן בהיותו במצרים בחבלה, והיו תוכניות בריטיות לפוצץ גשרים בארץ. בסופו של דבר הוחלט לא להשתמש בניל"י למטרה זו. תוכננה גם העברת נשק, אך לבסוף הרעיון נגנז. נוסף על כך, נשקל להעביר במנגם שני צירים ארצישראלים לקונגרס שהתקיים באמריקה. בסופו של דבר גם זה לא יצא לפועל.
פעמים אחדות הועברו מוצרי מותרות (דוגמת סבון, יין ושוקולד, שבהם היה מחסור בארץ בתקופה זו) עבור משפחת אהרנסון ומקורביה. שרה ויוסף ביקשו מאהרן שלא ימשיך בכך, כיוון שאין טעם להסתכן עבור סחיבת מזון מיותר, וכיוון שכך או כך אין טעם במשלוח: "סוכר, שמגיע אלינו מלוח ממש, גפרורים רטובים, שוקולד כתוש, יחד עם בורית זונלאיט (סבון sunlight)... בונבונים מעובים בזכוכית... צריך להשליך" (מתוך מכתב של לישנסקי לאהרנסון).