stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרמן ברנשטיין
קורות חיים > עבודתו העיתונאית

משנת 1900 החל לפעול כעיתונאי, ופרסם ידיעות בעיתונים שונים בניו יורק, ובהדרגה, נעשה העורך של מספר עיתונים יומיים, כגון "The New London Day", "The Jewish Tribune" ו- "Jewish Daily Bulletin".
נעשה כתב של עיתון הניו יורק טיימס, ולשם כך נסע באופן תדיר לאירופה. בשנת 1915 נסע לסקר את מצב היהודים הנמצאים באזורי הקרבות של מלחמת העולם הראשונה.
כמו כן, דיווח לעיתון ניו יורק הרלד על אודות המפכה הבולשיביקית בשנת 1917, ובמסגרת זו חשף תכתובת טלגרמות סודית שהתנהלה בין הצאר ניקולאי השני והקיסר הגרמני וילהלם השני.
ברנשטיין כיסה גם את ועידת השלום בפריז בשנת 1919, וערך ראיונות עיתונאיים לאישים רבים, ובהם לב טולסטוי, ברנרד שו, אנרי ברגסון, אוגוסט רודין, ליאון טרוצקי, וודרו וילסון, חיים ויצמן ואלברט איינשטיין.
יצירתו הספרותית

עסק בתרגום ספרות מרוסית לאנגלית, ובין היתר, תרגם יצירות של לב טולסטוי, מקסים גורקי ואיוון טורגנייב.
כמו כן, כתב שני מחזות שהופקו והוצגו בתיאטראות ברודוויי, וחיבר שירים וסיפורים קצרים, שחלקם נאספו עוד בספר משנת 1902 בשם "In the Gates of Israel: Stories of the Jews". בשנת 1903 גם פרסם רומן שחיבר ("Contrite Hearts").
פועלו הדיפלומטי והציוני

פעל למען בחירתו של וודרו וילסון לנשיאות ארצות הברית בשנת 1912, וצידד במדיניות הגירה קלה לארצות הברית. מונה על ידי הרברט הובר כאחראי מטעם הממשל ליחסים עם אלבניה, ובמסגרת זו פעל לכריתת אמנות בין המדינות, אשר זיכו אותו בפרס מטעם זוגו הראשון, מלך אלבניה. הוא כיהן כשגריר ארצות הברית באלבניה מפברואר 1930 עד ספטמבר 1933.
בעקבות פרסום כחצי מיליון עותקים של הפרוטוקולים של זקני ציון בארצות הברית בשנת 1921 על ידי הנרי פורד, פרסם ברנשטיין ספר בשם "ההיסטוריה של השקר". כמו כן, פתח בהליכים משפטיים בייצוגו של סמואל אונטרמאייר נגד פורד, אשר בסופו של דבר פרסם התנצלות על מעשהו ב-1927.
ברנשטיין היה פעיל במספר ארגונים יהודיים וציוניים בארצות הברית, כגון אורט עולמי וג'וינט, וכיהן כמזכיר הוועד היהודי-אמריקני וכמנהל ארגון ציוני אמריקה.
נפטר במסצ'וסטס בשנת 1935.
הערות שוליים

↑  In the Gates of Israel: Stories of the Jews (short stories) (New York: Taylor, 1902).
↑  Contrite Hearts (novel) (New York: A. Wessels Company, 1903).
↑  History of a Lie (New York: Ogilvie, 1921).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312502705171  PLWABN: 9810666678205606  CiNii: DA15901948  GND: 172003520  ISNI: 0000 0000 8105 1854  LCCN: no00070836  LNB: 000251113  NTA: 297313169  SNAC: w6qr5fwv  SUDOC: 119185229  VcBA: 495/106292  VIAF: 26612193   WorldCat (עם VIAF): 26612193
ננה אריאל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 ביוני 1985 (בת 39) רמת גן, ישראל 
 ענף מדעי:  רטוריקה, תרבות המילה והספר ומדעי הלמידה
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת הרווארד 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב
 www.nanariel.com
 
ננה אריאל (נולדה ב-14 ביוני 1985) היא מחברת, חוקרת בתחומי הרטוריקה, תרבות המילה והספר, ומדעי הלמידה, מוציאה לאור ומרצה ישראלית, חברת סגל בכירה בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

אריאל נולדה ברמת גן ב-14 ביוני 1985 לשלמה אריאל ורות קנר. אחיה הוא המוזיקאי אבשלום אריאל. סבהּ הוא האדריכל עמנואל קנר. לה ולבן זוגה אורי יואלי בת.
בשנת 2006 יצרה יחד עם נעמי יואלי, גליה יואלי והדס קלדרון את המופע "דודה פרידה: המוזיאון", שזכה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל עכו באותה שנה והופיע בפסטיבלים בברלין ובהולנד.
היא השלימה לימודי קולנוע וספרות באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות יתרה. במהלך לימודיה פנתה למסלול מחקרי עצמאי בתחום הרטוריקה. היא עשתה מסלול ישיר לדוקטורט ובמהלכו כתבה פרויקט מחקר על קלישאות. בגיל 29 השלימה את עבודת הדוקטורט, שעסקה ברטוריקה של מניפסטים, בהנחיית פרופ' חנה נוה. ב-2015 הייתה מקבלת התואר דוקטור הצעירה ביותר באוניברסיטת תל אביב בכל התחומים לשנה זו. מחקרה התפרסם בהמשך כספר.
בשנים 2016–2017 הייתה עמיתת מחקר באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית בחסות קרן פולברייט ו-Israel Institute. במהלך שנה זו אצרה יחד עם החוקרת הטורקייה מינה אוזיורט קיליץ' תערוכה של ספרי הוצאת הוגארת' של וירג'יניה ולנארד וולף, במלאת מאה שנה להוצאה.
ב-2020 הייתה עמיתה במרכז Minducate למדעי הלמידה בבית ספר סגול למדעי המוח באוניברסיטת תל אביב, בהנחיית פרופ' רות עמוסי.
ב-2023 הייתה חוקרת ומרצה אורחת עם מלגת שאטובריאן באוניברסיטת Sciences Po בפריז.
מאז 2007 היא מלמדת באוניברסיטת תל אביב וזכתה בפרסי הצטיינות בהוראה. הייתה מרצה אורחת במוסדות רבים, בין השאר בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
ביוגרפיה > מחקר ופעילות ציבורית

אריאל פרסמה מאמרים בכתבי עת ובמגזינים מקומיים ובינלאומיים בתחומי רטוריקה, תרבות, שפה ולמידה. מחקריה עסקו ברטוריקה מודרניסטית של חלוצי תרבות, במניפסטים, במגזינים קטנים ובתרבות דפוס. היא התמחתה בפיתוח שיטות למידה חדשות, באזורי המפגש בין תיאוריה ופרקטיקה, וכתבה על השפעתו של דיבור עצמי על תהליכי למידה.
ב-2021 יצרה את הגרסה העברית הרשמית לקורס המקוון (MOOC) "ללמוד איך ללמוד", המופיעה ב-קמפוס IL ונלמדת באופן נרחב על ידי פרטים ומוסדות בישראל. הקורס עלה לגמר תחרות הלמידה הדיגיטלית של HIT ב-2022, וזכה בפרס חביב הקהל.
בתחום מדעי הרוח הדיגיטליים היא יצרה מהדורה דיגיטלית של כתב העת "המעורר" בעריכת י"ח ברנר, ויצרה יחד עם סטודנטים את "המדריך לכשלים בטיעון".
אריאל היא חברת דירקטוריון בארגון "דרך רוח" לקידום מדעי הרוח בישראל. היא חברת קבוצת ADARR למחקר ברטוריקה, ארגומנטציה וחקר שיח.
היא הייתה שופטת בתחרות הסיפור הקצר בעיתון "הארץ" בשנת 2016, בפרס ברנר בשנת 2019, ובפרס חיים גורי בשנת 2022. היא חברת מערכת בכתב העת "גרנטה" בעברית ובסדרת "משא" למסות בעריכת לילך נתנאל.
ביוגרפיה > הוצאה לאור וכתיבה ספרותית

בשנת 2020 פרסמה את "הספר הכי משעמם בעולם" – ספר לילדים ולמבוגרים בהוצאת אסיה, העוסק ברגש השעמום ומזמין את הקוראים לחוות אותו ולתהות על אודותיו. הרקדנית והכוראוגרפית רננה רז עיבדה את הספר למופע מחול.
ב-2024 יצא לאור ספרה השני לילדים ולמבוגרים בהוצאת אסיה, "הסיפור המוזר והלא ייאמן של פסיק ונקודה".
אריאל הקימה יחד עם בן זוגה אורי יואלי את "דפוס בית" – הוצאה לאור ובית מלאכה זעיר לספרים. ההוצאה פועלת מדירתם בתל אביב החל מקיץ 2019. אריאל ויואלי מייצרים את הספרונים בתפירה ידנית, במהדורות קטנות וממוספרות. בין הספרים שהוציאו: "סדר הדברים" (ננה אריאל), "יומן ריצה" (אורי יואלי), "טרה נומדה" (Permi Vac), "שיבויה ושיקויה עפות למדבר" (שרון קנטור ושחר סריג), "מים מים" (אלכס בן ארי), "הרחיצה בים" (יעקב גודארד – בעקבות שהות אמן בבית שלום אש בבת ים), "חיי נמלים" (רחל בלובשטיין), "השמש והדג" (וירג'יניה וולף, בתרגום שירז גרינבאום ואסתר בראל), "הנפש הסולארית" (יותם פלדמן). מהדורת הספר המוארת של "הנפש הסולארית", שבה הספר מפיק אור, היא זוכת פרס העיצוב "תריסר ספרים".
פרסומים > ספרים

מניפסטים: כתבים של אי-נחת על סף המאה העשרים ואחת, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, סדרת אופקי מחקר, 2018.
סדר הדברים, דפוס בית, 2019
הספר הכי משעמם בעולם, הוצאת אסיה, 2020
המעורר – הרפתקת דפוס (עורכת, יחד עם מורן פרי), מנגד, 2021.
פרסומים > ממאמריה

"משחקי כנות", הזמן הזה, מרץ 2023.
Back to the Sophists, Philosophy Now 156, 2023
“Don’t Think before You Speak: On the Gradual Formation of Thoughts During Speech”, Pedagogy, Culture & Society, February 2022.
Nana, Ariel, Language Games with 'manifesto'". Culture, Theory and Critique, December, 2021
“Signaux d’avant-garde. Mouvements culturels, altruisme et principe de handicap”, Ethos collectif et identités sociales, Ruth Amossy et Eithan Orkibi, eds. Classiques Garnier, 2021
Nana Ariel, “Speaking out loud to yourself is a technology for thinking” Psyche, December 2020.
Nana Ariel, “How to Do Things with Futurism: Traces of Futurism in Hebrew Culture”. Modernism/Modernity, April 2020.
“One-time Periodicals, Unrealized Manifestos: Little Magazines and the Ethos of Failure”. International Perspectives on Publishing Platforms, late 19th c. to the present: Technologies of Image-Object-Text. New York: Routledge, 2019.
Nana Ariel, “At the end of the day, think outside the box about clichés”, Aeon, 6.3.2019
Nana Ariel, “What the Teleprompter Tells Us about Truth, Trump, and Speech”, Aeon, February 2017.
ננה אריאל, מה זה להיות רהוט, או איך לרוץ. אלכסון, אוקטובר 2018
·“Le manifeste hébraïque: un genre monologique dialogisé”. Les expressions du collectif dans les écritures juives d’Europe centrale et Orientale. Paris: Presses de l'Inalco, 2018.
ננה אריאל, קילטרטן: כתב-עת חד-פעמי – על מגזינים קיקיוניים ומהלכים מודרניסטיים. אות 2016.
ננה אריאל, כתוב מהר, בלא נושא מראש, במהירות שלא לזכור את הנכתב ולהתפתות לקרוא בו, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2024
על קריאה קונקרטית, מעלה 14, יוני 2024, עמ' 15-14
הערות שוליים

↑  מניפסטים: כתבים של אי-נחת על סף המאה העשרים ואחת, הוצאת אוניברסיטת בר אילן, ‏2018
↑  מינה אוזיורט קיליץ', הַמּוּסָךְ מוסף לספרות, חילזון בערוגת הספרות, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 25.03.2021
↑  אתר תערוכת חגיגות 100 להוצאת הוגארת', אוניברסיטת הרווארד 2017
↑  Nana Ariel, Don’t think before you speak: on the gradual formation of thoughts during speech, Pedagogy, Culture & Society
↑  ללמוד איך ללמוד, באתר קמפוס IL
↑  המעורר - מהדורה דיגיטלית
↑  המדריך לכשלים רטוריים
↑   אלכס אפשטיין, ננה אריאל, קציעה עלון, מה חשבו השופטים על הסיפורים שנשלחו לתחרות, באתר הארץ, 21 באפריל 2016
↑  הספר הכי משעמם בעולם, באתר הוצאת אסיה
↑  גאיה חלמיש, ‏"ניסינו להבין מה זה שיעמום והבנו שאין דבר כזה בעצם", באתר ‏מאקו‏, 29 ביולי 2021
↑   ננו שבתאי, "ההצגה הכי משעממת בעולם" לא משעממת בכלל, באתר הארץ, 29 בנובמבר 2021
↑  אתר דפוס בית
↑  המעלעלת, טרה נומדה | דנה לב לבנת
↑  שיבויה ושיקויה עפות למדבר, באתר המגדלור
↑  עדו ניצן, למחוק את עצמך, באתר ישראל היום, ‏3.4.21
↑  על הרחיצה בים, באתר בית שלום אש, ‏26.4.21
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411233305171  VIAF: 196155103953276201624   WorldCat (עם VIAF): 196155103953276201624
יעקב אליאב (קויפמן)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1890 מינסק מזובייצקי, רפובליקת פולין 
 פטירה:  1970 (בגיל 80 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 אירועים משמעותיים:  עלייה לארץ ישראל (1923) 
 שפות היצירה:  עברית 
 
יעקב אליאב (קויפמן) (17 בנובמבר 1890, ה' בכסלו תרנ"א – 30 ביולי 1970, כ"ו בתמוז תש"ל) היה מחנך, סופר ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אליאב נולד בשם יעקב קויפמן ב-1890 בפולין.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל. עבד כמורה. במחצית השנייה של שנות ה-30, היה קויפמן-אליאב מראשוני "קריית עבודה" מדרום לתל אביב, מעונות עובדים שנבנו כדיור בר השגה לעובדים בעיר תל אביב וקיימו קואופרטיב שהפעיל בין היתר בית ספר וצרכנייה משותפים (בשלב מאוחר יותר הייתה קריית עבודה אחת מהשכונות שאוחדו ליצירת העיר חולון).
פרסם סיפורים מחיי הארץ במוספים הספרותיים של עיתוני הארץ, בהם "הפועל הצעיר", ובכתבי עת ספרותיים, בהם "הדים", "גזית" ו"מאזנים". בשנת 1960 ראה ספרו "בין אור וצל", ובשנת 1968 הרומן "נפתולי אשה".

בנוסף תרגם מיידיש מספריהם של יואל מסטבוים ובן-ציון אפשטיין, מבחר סיפורים מאת ש' מילר, קובץ הסיפורים "אדם באהל" מאת מנדל מאן והרומן "משפחת מושקאט" ליצחק בשביס-זינגר, וערך תרגומים.
היה חבר אגודת הסופרים העברים.
אליאב נפטר ביולי 1970, בגיל 80.
נקבר בבית העלמין הדרום.
ביוגרפיה > ארכיון

מכתבים משלו נמצאים בארכיון גנזים בבית אריאלה בתל אביב.
ספריו

יעקב אליאב-קויפמן, בין אור וצל: סיפור, תל אביב: יבנה, תשכ"א 1960.
נפתולי אשה, תל אביב: המנורה, תשכ"ח 1968. (רומן)
ספריו > בתרגומו

יואל מסטבוים, חליל הצוענים; תרגם יעקב קויפמן, תל אביב: א’ מוזס מטעם הוועד להוצאת כתבי יואל מסטבוים, תרצ"ה.
יואל מסטבוים, ששים יום בפולין של היטלר: רשימות של עד ראייה; תרגם: יעקב קויפמן, תל אביב: דבר, ת"ש.
יואל מסטבוים, כח האדמה: השלשה; עברית: יעקב אליאב, תל אביב: יבנה, 1950.
יואל מסטבוים, ורשה 1939: ספר זכרון; תרגם: יעקב קויפמן, תל אביב: הוועד להוצאת כתבי יואל מסטבוים, [תשי"-?].
יצחק בשויס, משפחת מושקאט: רומאן; תרגם מאידיש: יעקב אליאב (קויפמן), 3 כרכים, תל אביב: עם עובד, תשי"ג.
מנדל מאן, אדם באהל: ספורים; תרגם מאידיש: יעקב אליאב, תל אביב: עם עובד ('ספריה מנקדת לעולה ולעם'), תשי"ג.
בן-ציון אפשטיין, שבלים ברוח: רומן; תרגם מאידיש: יעקב אליאב, תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ו. (מהדורה ב: תל אביב: המנורה, תשל"א 1971)
ש' מילר (מיללער), מבחר סיפורים; מיידיש: יעקב אליאב, תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, 1966.
ב' אפשטיין, בשער הירוק; מיידיש: יעקב אליאב, תל אביב: המנורה, תשכ"ח 1967.
ספריו > עריכת תרגום

בוריס פוליבוי, זהב; תרגמה מרוסית: חנה עירונית; בעריכת י. אליאב, תל אביב: י. שמעוני, תשי"א.
ויקטור פישל, שיר הרחמים; תרגם מכתב-היד הצ'כי: גדעון פולאק; ערך: יעקב אליאב, תל אביב: עם עובד, תשי"ג 1953.
ארנסט קלאס, פשתוני; תרגם מפלאמית: מ[משה] מוסלר; וערך יעקב אליאב, תל אביב: עם עובד, תשי"ג.
וילה קאתר, אנטוניה שלי: רומאן; תרגם ע[מיהוד] ארבל וערך י. אליאב, תל אביב: עם עובד, תשי"ג. (מהדורה חדשה: עם עובד ('ספריה לעם'), תשנ"ג 1992)
הערות שוליים

↑  יעקב אליאב (קויפמן) באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  ‏חנה עירונית‏ (Q118927632)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298848905171  PLWABN: 9811496005805606  ISNI: 0000 0003 8262 9103  LCCN: n87863172  VIAF: 265897234   WorldCat (עם VIAF): 265897234 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרנק ויליאמס

| --- | --- |

ויליאמס בשנת 2011
 לידה:  16 באפריל 1942 סאות' שילדס, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  28 בנובמבר 2021 (בגיל 79) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  בריטניה בריטניה
 ידוע בשל:  הבעלים של קבוצת המרוצים ויליאמס
 השכלה:  St. Joseph's College, Dumfries 
 מעסיק:  ויליאמס F1, חיל האוויר המלכותי 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  Segrave Trophy (1992)  BBC Sports Personality of the Year Helen Rollason Award  Wheatcroft Trophy  אביר בלגיון הכבוד  מפקד במסדר האימפריה הבריטית 
 אתר רשמי
 
סר פרנסיס (פרנק) אואן גאבט ויליאמס (באנגלית: Sir Francis Owen Garbett "Frank" Williams,‏ 16 באפריל 1942 – 28 בנובמבר 2021) היה איש עסקים בריטי, המייסד והבעלים של קבוצת המרוצים ויליאמס המתחרה באליפות הפורמולה 1 מאז שנת 1977.
ילדותו

ויליאמס נולד בסאות' שילדס, מחוז דרהאם, אנגליה. אביו שירת בחיל האוויר המלכותי ואימו הייתה מורה לחינוך מיוחד. בעקבות גירושי הוריו עבר להתגורר עם דודו ודודתו. את לימודיו בתיכון עשה בקולג' סנט ג'וזף, בית ספר פרטי בדרום-מערב סקוטלנד. לקראת סוף שנות החמישים לקח טרמפ עם חבר ביגואר XK150 ומאז התחבר למכוניות מהירות.
קריירה מקצועית

ויליאמס החל להתחרות בשנת 1961 במרוצי מכוניות, מממן את הפעילות מהכסף אותו הרוויח בעבודתו כסוכן מכירות של מוצרי מכולת. בשנת 1966 החליט לפרוש ממרוצים והקים עסק למכירת חלקי חילוף לרכבים. במקביל הקים את קבוצת "Frank Williams Racing Cars" שלקחה חלק במרוצי פורמולה 2 ופורמולה 3. בשנת 1969 החלה הקבוצה להתחרות בפורמולה 1, כשהיא עושה שימוש בשלדה מתוצרת ברבהאם. פירס קורג, נהג הקבוצה, סיים פעמיים במקום השני ואת העונה סיים במקום השמיני בדירוג הנהגים. לקראת שנת 1970 החל בשיתוף פעולה עם אלחנדרו דה-טומאסו, שיתוף פעולה שנפסק לאחר מותו של קורג בגרנד פרי גרמניה. בשנת 1971 רכשה את השלדה מקבוצת מרס הבריטית והחתימה את הנרי פסקרולו. בשנת 1972 הציגה הקבוצה לראשונה רכב מתוצרתה - Politoys FX3. הופעת הבכורה התקיימה בגרנד פרי הבריטי, בעיות היגוי גרמו לפסקרולו לרסק את המכונית. בעקבות כך שבה הקבוצה להתחרות עם רכבי מרס.
בשל מחסור במזומנים פנה ויליאמס למרלבורו וליצרנית הרכב האיטלקית איזו ריבולטה ( Iso Rivolta) בבקשה לחסות. אף על פי שהושגה הסכמה על שיתוף פעולה הכסף לא הגיע בזמן ובשנת 1976 צירף ויליאמס את וולטר וולף, איל נפט קנדי. הקבוצה המשיכה לפעול, אך כבר לא הייתה בידיו של ויליאמס, שהחליט בשנת 1977 לעזוב את הקבוצה יחד עם פטריק הד, מהנדס הקבוצה. השניים שכרו מחסן שטיחים ישן באוקספורדשייר, בריטניה והכריזו על הקמת קבוצת ויליאמס גרנד פרי. הקבוצה עדיין פעילה בסבב האליפות.
הניצחון הראשון של הקבוצה הושג בשנת 1979 על ידי קליי רגזוני בגרנד פרי בריטניה. בשנת 1980 זכה אלן ג'ונס באליפות הנהגים וסייע לקבוצה לזכות גם באליפות היצרנים, תארים ראשונים עבור הקבוצה. בין השנים 1980 ל-1997 זכתה הקבוצה 6 פעמים באליפות הנהגים ו-8 פעמים באליפות היצרנים. במרץ 2012 הודיע ויליאמס על התפטרותו מהוועד המנהל של הקבוצה והעברת התפקיד לבתו קלייר.
פציעתו

ויליאמס היה משותק בפלג גופו התחתון והתנייד בעזרת כסא גלגלים בעקבות תאונת דרכים. ב-6 במרץ 1986 הגיע למסלול פול ריקרד בצרפת על מנת לצפות בנסיעת המבחן של רכב הקבוצה החדש לקראת פתיחת עונת 1986. כחובב ריצות ארוכות, ביקש להגיע למרוץ שהתקיים בלונדון למחרת. במהלך הנסיעה לנמל התעופה ניס איבד שליטה על הרכב השכור בו נסע יחד עם פיטר וינסדור, מנהל החסות של הקבוצה. הבדלי גובה של כ-2.5 מטרים בין הכביש ובין השדה שלצידו גרמו למכונית להתהפך על צד שמאל, הצד בו ישב הנהג. ויליאמס נפגע בחוליה הרביעית והחמישית של עמוד השדרה לאחר שנמחץ בין המושב ובין הגג המעוך. וינסדור יצא מהתאונה עם פציעות קלות בלבד.
הוקרה

בשנת 1987 העניקה מלכת אנגליה לויליאמס תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית. בשנת 1999 הוכתר כאביר. עבודתו על קבוצת רנו זיכתה אותו בתואר לגיון הכבוד הצרפתי.
בשנת 2008 הוענק לו גביע וויטקרופט (Wheatcroft trophy) המוענק לאנשים שתרמו בצורה משמעותית לספורט המוטורי. בשנת 2010 הוענק לו פרס הלן רולסון במסגרת הענקת פרסי איש השנה של ה-BBC.
נפטר ב-28 בנובמבר 2021.
הערות שוליים

↑  Formula 1 Chronicles: Frank Williams by Matt Jeffery
↑  Sir Frank Williams steps down from the Williams team board, BBC, 3 March 2012
↑  Formula One team owner Frank Williams
↑  The London Gazette, 30 December 1986
↑  The London Gazette, 31 December 1998
↑  BBC honours F1 team boss Williams, 19 December 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812466575705606  GND: 1246670291  ISNI: 0000 0000 7902 8962  LCCN: n83010110  LNB: 000347607  NDL: 00621650  NKC: pna2008444846  SUDOC: 114646864  VIAF: 57983270   WorldCat (עם VIAF): 57983270
דוד קלעי

| --- | --- |

 לידה:  21 בפברואר 1898 שצ'קוצ'יני, רפובליקת פולין 
 פטירה:  10 בנובמבר 1948 (בגיל 50) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 שפות היצירה:  עברית, גרמנית 
 
דוד קַלָעִי (גולד) (כ"ט בשבט תרנ"ח, 21 בפברואר 1898 – ח' בחשון תש"ט, 10 בנובמבר 1948) היה פעיל ציוני, איש תנועת העבודה, ממקימי שכונת בורוכוב, ספרן, מתרגם, סופר ומעורכי אנציקלופדיות בהוצאת "מסדה".
ביוגרפיה

קלעי נולד ב-1898 בעיירה שְׁצֶ'קוֹצ'יני שבפולין, לחיה ויעקב מרדכי, סוחר. קיבל חינוך מסורתי בוורשה; משפחתו גרה בראדומסק. למד בישיבת הרבי מגור ושימש שם ספרן. כתב מאמרים בירחון הרבני "הפלס" וביומון היידי "דער מאמענט". ייסד את אגודת ההסתדרות הציונית בראדומסק. ב-1918 עבר לוורשה והיה ממייסדי "צעירי ציון" בעיר. המשיך לכתוב, ועבד בין היתר בעיתון העברי "הצפירה".
ב-1920 עלה לארץ ישראל ונרתם לפעילות ב"אחדות העבודה". היה חבר מערכת ב"קונטרס" ואחר-כך ב"דבר". היה מפעילי הסתדרות העובדים הכללית וניהל את הוצאת הספרים של "אחדות העבודה", בה הוציא במהדורה ראשונה ב-1922 את תרגומו ל"מניפסט הקומוניסטי" של קרל מרקס. היה מנהל הארכיון והמוזיאון של תנועת העבודה.
מ-1922 היה מפעילי הקמת שכונת בורוכוב, שבה בנה את ביתו. בין ראשוני מייסדיה ומחברי התקנון שלה. עסקן פעיל בה כל השנים.
ב-1923 נשא לאשה את פנינה לבית גשאניק (1899–1997).
המשיך בעבודה פובליציסטית בעיתונות וכן בעבודה ספרותית. תרגם ספרים רבים. יסד וניהל את הוצאת הספרים על שם חברו זאב ברזילי ואת הוצאת הספרים "חברה". ב-1928 ערך ביחד עם מנדל פרובסט את התערוכה הראשונה של העיתונות בארץ וחוברת על תולדותיה והתפתחותה.
ערך את ספרי הוצאת שטיבל, ושימש כרכז העריכה של "האנציקלופדיה הכללית" ואנציקלופדיה "נעורים".
חיבר ופרסם את הספרים "העליה השניה", "40 שנות אחד במאי בארץ" ו"איך נוסדה ההסתדרות", שאותם הועיד להיות חלקים של ספר גדול שהתכונן לחבר על תנועת הפועלים בארץ.
תוך כדי עבודתו כמחבר וכעורך יצר הרבה חידושים לשוניים (בייחוד במדעי החברה ובכלכלה) ובענייני כתיב.
קלעי נפטר בשכונת בורוכוב, בח' בחשון תש"ט (10 בנובמבר 1948), בן 50. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
ליום השנה הראשון למותו הופיע קובץ לזכרו, ובו דברי הערכה עליו ואוסף גדול ממאמריו, מסותיו ואגרותיו בענייני תרבות, ספרות, חברה, כלכלה, התיישבות ועוד.
על שמו נקרא תיכון קלעי בגבעתיים ורחוב בשכונת בורוכוב.
ספריו

הראשון למאי: ראש השנה לעבודה, תל אביב: קואופרטיבי אחדות ('ספריה במדעי החברה'), תרפ"ה. (אחד במאי)
העליה השניה, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – המרכז לתרבות, תש"ו. (מהדורה חדשה ומנוקדת, ליובל העליה השנייה: תשט"ו 1954) (הופיע ביידיש: "די צווייטע עליה", תל אביב: הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – מחלקת החלוץ ('פארן החלוץ'), תש"ז)
איך נוסדה ההסתדרות?; צייר: נ’ גוטמן, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – הוועד הפועל – מחלקת ההסברה (דפוס אחדות), תש"ו. (מהדורה ג מתוקנת קלות; שתי המהדורות הראשונות הופיעו ב"פנקס קטן", תש"ד ותש"ו.) (סיפור-רפורטז'ה על ועידת היסוד בחיפה, כ"ג–כ"ח בכסלו תרפ"א)
ספריו > עריכה

ד. קלעי ומ[נדל] פרובסט (עורכים), העיתונות הישראלית בארץ-ישראל מאז היותה ועד ראש שנת תרפ"ט, תל אביב: הסתדרות העובדים – ועדת התרבות, תרפ"ט. (לתערוכת העיתונות הראשונה בארץ-ישראל, תל אביב, י"א–כ"ג תשרי תרפ"ט, 25.9-6/10/1928, שסודרה על ידי ועדת התרבות של ההסתדרות)
דוד קלעי (עורך), ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי: תל אביב: מסדה (אנציקלופדיה כללית), תרצ"ז 1937.
אנציקלופדיה נעורים: ספר המדעים לילד, לנער ולעם; העורך המרכז: ד’ קלעי, תל אביב: מסדה, תרצ"ח–תש"ד, 1938–1944.
ספריו > תרגום

קארל מרכס ופרידריך אנגלס, המניפסט הקומוניסטי: בצירוף תמונות ורשומות ביוגרפיות; תרגם מגרמנית: ד’ קלעי, תל אביב: אחדות-העבודה, תרפ"ב. (מהדורה ב: תל אביב : הוצאת ספרים על שם זאב ברזלי ('ספריה במדעי החברה'), תרפ"ז)
פרדיננד לאסאל, פרוגרמה של פועלים: על הקשר המיוחד בין תקופת ההיסטוריה ההווה ובין הרעיון של מעמד הפועלים; תרגם מגרמנית: ד’ קלעי, תל אביב: דפוס קואופרטיבי אחדות ('ספריה במדעי החברה'), תרפ"ה.
מקס בר (אנ'), תולדות הסוציאליות והמלחמות החברתיות; תרגם: ד’ קלעי, 5 כרכים, תל אביב: הוצאת ספרים על שם זאב ברזלי ('ספריה במדעי החברה'), תרפ"ח–תר"ץ. (התוכן: כרך א: "ימי קדם", תרפ"ח; כרך ב: "ימי הבינים", תרפ"ט; כרך ג: "הזמן החדש מהמאה הי"ד עד ה-י"ח", תרפ"ט; כרך ד: "הזמן 1750–1860", תרפ"ט; כרך ה: "הזמן האחרון עד 1920", תר"ץ)
וילהלם דיבליוס, השלטון האנגלי תרגום: ד’ קלעי, תל אביב: חברה, תרצ"א.
סיגריד אונדסט, ויגה-ליוט וויגדיס: רומן אהבה; תרגם מגרמנית: ד. קלעי, ברלין–תל-אביב: א.י. שטיבל, תרצ"ב.
אוטו באואר, קפיטליזם וסוציאליזם אחרי מלחמת העולם, כרך א: "רציונליזציה – רציונליזציה כוזבת"; תרגם; ד’ קלעי, תל אביב: חברה, תרצ"ג 1932.
תאודור מומסן, דברי ימי רומא; מתורגמים בידי ד"ר צ’ ויסלבסקי, ד’ קלעי וד"ר צ’ רודי; בעריכת פ. לחובר וד"ר צ’ ויסלבסקי, 4 כרכים, תל אביב: א’ שטיבל, תרצ"ה. (הופיע במהדורות והוצאות נוספות)
קרל מרקס, מלחמת האזרחים בצרפת: אגרת המועצה העליונה של התאגדות-הפועלים הבינלאומית, בתוספת שתי אגרות של המועצה העליונה על מלחמת גרמניה-צרפת; תרגום: ד’ קלעי; הערות: מ’ דורמן; מבוא מאת פרידריך אנגלס, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"א.
פועה רקובסקי, לא נכנעתי: ספר זכרונות; תרגם מכתב-יד: דוד קלעי, תל אביב: נ’ טברסקי, תשי"ב 1951.
לקריאה נוספת

דוד קלעי: קובץ, ליום השנה הראשון למותו, ח’ חשון תש"ט – ח’ חשון, תש"י; המלב"ד: אברהם לוינסון, תל אביב: נ’ טברסקי, תש"י 1949. (דברי זיכרון והערכה, וחלק ממאמריו ורשימותיו) (384 עמודים)
שמואל לחובר, 'ביבליוגרפיה של ספרי דוד קלעי ז"ל, תרגומיו ומאמריו', עמ' 373–380.
הערות שוליים

↑  "לורשה ולרדומסק! באנו כולנו הנה בשלום. אני הסתדרתי במערכת "הקונטרס" ישראל ... דוד קלעי (גולד)" (דרישות שלום מא"י | לורשה ולרדומסק, הצפירה, טור 2, 13 באוקטובר 1920).
↑  פנינה קלעי באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  דוד קלעי, דבר, 11 בנובמבר 1948; דוד קלעי, על המשמר, 11 בנובמבר 1948.
↑  דוד קלעי באתר חברה קדישא ת"א–יפו; אחרי מיטתו של דוד קלעי, על המשמר, 12 בנובמבר 1948.
↑  שמואל לחובר, משכיל הרבים (דוד קלעי, שנה למותו), דבר, 31 באוקטובר 1949.
↑  גבעתיים: בית ספר תיכון ע"ש ד. קלעי ז"ל, דבר, 3 בפברואר 1953.
↑  אברהם לוינסון, בנתיבי תרבות | ספר לפעילי תרבות: (על ספר קלעי), דבר, 24 בנובמבר 1949.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302308905171  PLWABN: 9811250687905606  BnF: cb119912057 (data)  GND: 104423492X  ISNI: 0000 0000 6695 182X  LCCN: n98079326  VIAF: 68247355   WorldCat (עם VIAF): 68247355
רוברט וייז

| --- | --- |

רוברט וייז
 לידה:  10 בספטמבר 1914 וינצ'סטר, ארצות הברית 
 פטירה:  14 בספטמבר 2005 (בגיל 91) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Robert Earl Wise 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1942 
 מקום לימודים:  פרנקלין קולג'  Connersville High School 
 פרסים והוקרה:  פרס הזיכרון על שם אירווינג ת'אלברג (1967)  פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (1966)  פרס מכון הסרטים האמריקאי על מפעל חיים (1998)  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (1966)  פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (1962)  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (1962)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  פרס גילדת הבמאים האמריקנית  המדליה הלאומית לאומנויות 
 פרופיל ב-IMDb
 
רוברט וייז (באנגלית: Robert Wise;‏ 10 בספטמבר 1914 – 14 בספטמבר 2005) היה במאי קולנוע, עורך ומפיק אמריקאי, שזכה בשלושה פרסי אוסקר ובפרס לזכר אירווינג תלברג. הוא עבד בתחום הקולנוע משנות ה-30 עד שנות ה-90.