stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לורה הרינג

| --- | --- |

 לידה:  3 במרץ 1964 (בת 60) לוס מוצ'יס, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 מדינה:  מקסיקו 
 תקופת הפעילות:  מ-1987 
 מקום לימודים:  Aiglon College 
 בן או בת זוג:  קארל אדוארד פון ביסמר (12 בפברואר 1987–1989) 
 http://www.lauraharring.net/
 פרופיל ב-IMDb
 
לורה הרינג, 2008
לורה אלנה הרינג מרטינז (באנגלית: Laura Elena Herring Martínez; נולדה ב-3 במרץ 1964) היא שחקנית קולנוע ודוגמנית  אמריקאית. הרינג היא "מיס ארצות הברית" לשנת 1985 וכוכבת הסרט "מלהולנד דרייב".
ביוגרפיה

הרינג נולדה בעיר לוס מוצ'יס שבמדינת סינלואה, מקסיקו. היא מקסיקנית מצד אמה מריה הלנה קהירו וחצי גרמנייה-אוסטרית מצד אביה ריימונד הרינג. הוריה התגרשו כאשר הייתה בת שבע.
הרינג גדלה במקסיקו ובגיל עשר היגרה עם משפחתה לסן אנטוניו. בגיל 12 נורתה בראשה בחנייה מקומית כתוצאה מקרב יריות שהתפתח בין שתי מכוניות שחנו מאחוריה, הכדור פספס את מוחה במילימטר אחד.
היא למדה ב"מכללת אגילון" שבשווייץ. כשחזרה לארצות הברית התגוררה באל פאסו שם זכתה בתחרות היופי של העיר, לאחר שהוכתרה גם כמלכת היופי של טקסס זכתה בשנת 1985 בתואר "מיס ארצות הברית" והפכה לאישה הראשונה ממוצא היספני שזוכה בכתר.
לאחר השתתפותה בתחרות "מיס תבל" בה הגיעה לעשירייה הראשונה, טיילה ברחבי אסיה ועבדה כעובדת סוציאלית בהודו.
ביוגרפיה > קריירת משחק

הרינג למדה תיאטרון באקדמיית האומנויות שבלונדון.
בתחילת דרכה בשנות ה-90 התפרסמה לראשונה באופרת הסבון "General Hospital" בה שיחקה במשך עונה אחת את קרלה גרסו. בשנת 1996, התארחה בפרק בסדרה "מיטות נשיקה".
בשנת 1997, שיחקה בסדרה "Sunset Beach" את דמותה של פאולה. תפקיד זה הביא לפרסומה בקרב הציבור האמריקאי. ב-1998, התארחה בפרק בסדרה "פרייז'ר".
ב-2001 שיחקה במותחן המסתורין של דייוויד לינץ' "מלהולנד דרייב", בתפקיד הראשי גילמה את ריטה שנפגעת בתאונת הדרכים בתחילת העלילה ומתחברת בהמשך עם השחקנית הקנדית בתחילת דרכה בטי אלמס (נעמי ווטס).
הרינג המשיכה את שיתוף הפעולה שלה עם לינץ' גם בשנה שלאחר מכן בסדרת הסרטים הקצרים שביים "ארנבים", בנוסף שיחקה את הפושעת גלינה קונסטנטין לצידו של ז'אן-קלוד ואן דאם בסרט הפעולה "טרור על פסי הרכבת" ובתפקיד קטן בדרמה "ג'ון קיו".
ב-2003 שיחקה במותחן האימה "ווילארד" בתור קת'רין אותה מחבב גיבור העלילה החריג ווילארד סטילס (קריספין גלובר).
ב-2004 גילמה את סילביה אשתו המפונקת של המאפיונר הווארד סיינט (ג'ון טרבולטה) בגרסה השנייה לקומיקס "המעניש".
בשנת 2006 הצטרפה אל העונה הרביעית של סדרת הדרמה "המגן" בתור עורכת הדין רבקה דוייל העובדת עבור הבלש ויקי מאקי.
ב-2007 השתתפה הרינג, לצידם של כוכבי קולנוע הלטיניים חאווייר ברדם, בנג'מין בראט ואנטוניו בנדרס בעיבוד הקולנועי לרומן "אהבה בימי כולרה".
בשנת 2008, שיחקה בסרט באימה "הודעה קטלנית". ב-2009 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "אחת שיודעת".
ב-2010, התארחה בפרק בסדרה "חוק וסדר: כוונה פלילית". ב-2016, שיחקה בסרט האימה "סכנה מבפנים".
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-1987 התחתנה עם הפוליטיקאי הגרמני הרוזן קארל אדוארד פון ביסמר, ממשפחתו של הקנצלר אוטו פון ביסמרק, הנישואים החזיקו מעמד שנתיים בלבד ועל אף הגירושין מחזיקה הרינג עדיין בתואר רוזנת. בין השנים 1996–1998, יצאה עם מפיק הקולנוע ביראן קווינטנה.
פילמוגרפיה נבחרת

לילה שקט וקטלני 3 (1987)
הריקוד האסור (1990)
היציאה לעדן (1994)
עקרב שחור 2 (1997)
שטן על הזמן (2000)
מלהולנד דרייב (2001)
ג'ון קיו (2001)
טרור על פסי הרכבת (2002)
אהבה מוטרפת (2003)
ווילארד (2003)
המעניש (2004)
All Souls Day‏ (2005)
המלך (2005)
צעידה (2006) - סרט טלוויזיה
אינלנד אמפייר (2006)
ננסי דרו (2007)
אהבה בימי כולירה (2007)
שומרת שכנתי (2007)
המבקר (2008)
סקס אד (2014)
סכנה מבפנים (2016)
הדילול (2016)
הדילול: סדר עולמי חדש (2018)
אבי הכלה‏ (2022)
קאל סוברפנה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 במאי 1940 (בן 84) פנגסינאן, הפיליפינים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פיליפין דילימן 
 תחום יצירה:  קומיקס 
 
פליפה סוברפנה קלוסה (הידוע גם בשם קאל סוברפנה; נולד ב-1 במאי 1940 בפנגסינאן שבפיליפינים) הוא אמן קומיקס פיליפיני.
ביוגרפיה

הוא ילדם היחיד של רופינו קלוסה וטיאופילה סוברפנה. סוברפנה התייתם מוקדם בחייו, אמו נפטרה במלחמת העולם השנייה כשהיה בן שנה בלבד ואביו עבד תמיד ביער בגלל המלחמה. הוא הושאר בהשגחת דודות וקרובי משפחה.
כאשר המלחמה הסתיימה, אביו הצליח לקבל עבודה כשליח בסניף דואר במנילה, ואביו לקח אותו להתגורר שם. סוברפנה בילה את מרבית חייו בגיל העשרה בבית הספר התיכון קזון סיטי בקאמונינג, קזון סיטי. לאחר הלימודים בתיכון, הוא החל ללמוד אמנויות באוניברסיטת הפיליפינים בדילימן. בזמן לימודיו בקולג' הוא עבד כמאייר בחנות ספרים מקומית, וסיפק את הציורים לספרי הלימוד המשמשים בבתי ספר יסודיים ובתי ספר תיכוניים.
לאחר קבלת התואר בקולג', הוא קיבל עבודה קטנה בחברת פרסום מקומית, שם היה מצייר את כל דמויות הרומן פלורנטה של פרנסיסקו בלגטה בלורה. הוא הגיש מועמדות כמאייר בכמה פרסומי קומיקס, כולל שירותי גרפיקה לאמנויות בע"מ. (GASI), פרסום האטלס, חברת ההוצאה לאור Islas Filipinas ופרסום ACE. הוא עבד שם שנים, ויצר קומיקסים כמו Silangan‏, Aliwan,‏ Wakasan,‏ Lovelife,‏ Funny Komiks, שהיו פופולריים מאוד באותם זמנים.
הוענק לו פרס על "האיור הטוב ביותר של קומיקס" על איור שערו של Lovelife Komiks.
בין עבודותיו היו קרפוב, דרמו קנדאדו, ורטוד ותנ"ך לילדים בפיליפינית.
הערות שוליים

↑  "KATHANG-ISIP : Cal Sobrepena". KATHANG-ISIP. 2017-04-24. נבדק ב-2017-12-12.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קאל סוברפנה".
ספרות יידיש

ספרות יידיש היא הספרות היפה אשר נוצרה בשפת היידיש. נהוג לחלק את התהוות ספרות היידיש לשלושה שלבים עיקריים: ספרות יידיש קדומה; ספרות משכילית וספרות חסידית; וספרות יידיש מודרנית. קשה אומנם לתחום במדויק את גבולות התקופות הללו, אך באופן כללי ניתן לומר כי המונח "ספרות יידיש קדומה" מתייחס ליצירות שנוצרו החל במאה ה-13, בסמוך לאחר היווצרותה של השפת היידיש עד 1780; ספרות משכילית וספרות חסידית – משנת 1780 ועד סוף המאה ה-19; וספרות יידיש מודרנית – מן המחצית השנייה של המאה ה-19 ועד לימינו.
ספרות יידיש עתיקה

ראשיתה של ספרות היידיש בתרגומים של טקסטים דתיים ובפרשנויות שנכתבו להם (כדוגמת "צאינה וראינה", שנודע גם כ"טייטש-חומש", בתקופה מאוחרת יותר). הסופר החשוב ביותר של ספרות היידיש העתיקה היה אליהו בחור, אשר תרגם ליידיש את רומן האבירים "בוויס מהמפטון" (מן הגרסה האיטלקית לסיפור, Buovo d’Antona) ועיבד אותו לגרסה יהודית. החל משנת 1507 הופצו כתבי יד של הסיפור פרי עטו, שנקרא "בָּבָא דְאַנְטוֹנָא" (קרי: "בּוֹבוֹ"), ושבהמשך כונה בָּבָא-בּוּך – ובשנת 1541 נדפס הסיפור בעיר איסני (Isny) שבגרמניה, ובכך היה לספר הלא-דתי הראשון שנדפס בשפת היידיש. יצירה זו מדגימה את השפעת הצורות הספרותיות האירופיות על אופייה של ספרות היידיש – לא רק על נושאיה, אלא גם על צורות בתים ועל אופני החריזה – אדפטציה של האוטבה רימה האיטלקית. מכל מקום, אליהו בחור שינה סממנים רבים בסיפור על מנת לשקף יסודות יהודיים, על אף שהם אינם מתאימים לטבעהּ הנוצרי במהותו של האבירות.
יצירה רבת-השפעה נוספת של ספרות היידיש העתיקה היא "מעשה בוך" (יידיש: "ספר מעשיות"; בזל, ה'שס"ב-1602) – יצירה המאגדת סיפורי מוסר המתבססים על מקורות עבריים ורבניים, וכן סיפורים עממיים ואגדות. בהתבסס על הכללתם של מספר סיפורים לא-יהודיים בלקט, הסיקו החוקרים כי המהדר חי באזור מערב גרמניה של היום בשליש האחרון של המאה ה-16. סיפורים הדרכתיים אלה עודם נקראים בקרב קהילות אדוקות, ובעיקר בקרב החסידים.
נשים חיברו ספרות יידיש עתיקה רק לעיתים רחוקות, אך אוספים אחדים של תחינות (תפילות נשיות אישיות) נכתבו בידי נשים כגון שרה בת-טובים ושרה רבקה רחל לאה הורוביץ (שתיהן בנות המאה ה-18). במאה ה-16 כתבה רבקה טיקטינר ספר מוסר לנשים בשם מנקת רבקה וכן שיר לשמחת תורה שיועד להיות מושר על ידי נשים בזמן שהן מקשטות את ספרי התורה. הטקסט המקיף ביותר פרי עטה של אישה מתקופה זו הוא הממואר של גליקל מהמלין – מסמך משפחתי של אשת עסקים יהודייה-גרמניה בת המאה ה-17, אשר פורסם רק בשנת 1896.
ספרות משכילית וספרות חסידית

עלייתה של תנועת החסידות בסוף המאה ה-18 הביאה לעליית סוג מיוחד של יצירה ספרותית, שעם יצירות מסוגה נמנה למשל "שבחי הבעש"ט" – חיבור הגיוגרפי, המספר על חייו של הבעל שם טוב ומהלל את דמותו. סיפור סיפורים היה מרכיב מכריע בהתפשטות החסידות; גם הבעש"ט וגם נינו, ר' נחמן מברסלב, השתמשו בסיפורים המבוססים על מעשיות עממיות כדי להעביר מסרים רוחניים. סיפורים אלו הועלו על הכתב ונאספו בידי תלמידיהם. לסיפוריו של רבי נחמן נודעה ההשפעה החזקה יותר על התפתחות ספרות היידיש. אחד מקובצי הסיפורים הידועים ביותר של רבי נחמן הוא "סיפורי מעשיות" (ה'תקע"ו-1816). יצירה זו מאופיינת בשימוש באלגוריה כדי להביע מושגים מופשטים וקבליים, וכן במיזוג מוטיבים יהודיים ונוצריים.[דרוש מקור]
במקביל לעליית החסידות, פרחה באירופה תנועת ההשכלה – תנועה חברתית אשר אימצה את ערכי הנאורות, עודדה השתלבות בחברה הסובבת ודגלה ברכישת הידע, המנהגים והשאיפות של האומות שבקרבן חיו היהודים. תנועה חילונית זו התנגדה לחסידות, ואנשיה לחמו בכל האמונות הטפלות, שלדעתם נפוצו במיוחד בקרב החסידים. כתוצאה מההשפעות שבאו מחוץ לארץ, וכתגובה על בערות־הרוח – אויבת התרבות – הלכה ההשכלה המזרח-אירופאית מאז אמצע המאה ה-19 והפכה ביקורתית יותר ויותר, ואף עוינת, כלפי החוק היהודי-דתי, ואף כלפי הדת בכלל. עם סופרים שניצלו את מלאכת הכתיבה כדי להציג בפירוט את עמדותיהם נמנים ישראל אקסנפלד, ד"ר שלמה אטינגר ואייזיק מאיר דיק. אקסנפלד החל את דרכו כחסיד של ר' נחמן, אך בהמשך נטש את החסידות והתנגד להּ נחרצות. ברומן פרי עטו "דאס שטערנטיכל" (יידיש: "כיסוי הראש"), שיצא לאור בשנת 1861, מתואר עולם החסידות כבלתי-סובלני וכצר-מוחין. בשל התנגדות מצד המנהיגים החסידים, רק חמש מיצירותיו התפרסמו. יצירתו ריאליסטית, ומדגימה את השפעת הספרות הרוסית של המאה ה-19. אטינגר (1802–1856) היה רופא אשר חיבר מחזות, ובהם המחזה הנחשב לחשוב ביותר בתקופת ההשכלה – "סערקעלע". סגנונו הסאטירי מדגים את השפעת הדרמה האירופית; ועל כן יש המשערים כי קרא את מולייר. דיק (1814–1893) חיבר סיפורים קצרים, אשר נדפסו ונמכרו בעשרות אלפי עותקים. חשיבותו של פועלו להתפתחות ספרות היידיש כפולה: הן בכך שסייע לבסס קהל של קוראי יידיש, והן בתכני יצירתו כשלעצמם, הנוטים להיות דידקטיים. דיק חיבר גם יצירות בעברית, ובהן הפרודיה התלמודית המשובחת "מסכת עניות" (1844).
ספרות יידיש מודרנית > הקלאסיקנים

נהוג לזהות את ראשיתהּ של ספרות היידיש המודרנית בשנת 1864 – השנה שבה יצא לאור הרומן "דאָס קליינע מענטשעלע" (יידיש: "האיש הקטן". תורגם לעברית: "האישון הקטן") מאת שלום יעקב אברמוביץ, הידוע יותר בשמו הספרותי מנדלי מוכר ספרים. עד פרסום ספר זה כתב אברמוביץ רק בעברית, השפה שבה תקשרו רבים מתומכי ההשכלה. בספר, שפורסם לראשונה בהמשכים בנספח היידי של "המליץ" (קול מבשר), חושף אברמוביץ כביכול את האלטר אגו שלו, המספר מנדלי מוכר ספרים, שמופיע מאז בספריו בדמות הסופר והמספר כאחד. מערכת היחסים המורכבת שבין הסופר, המספר והקוראים נחקרה ביסודיות על ידי חוקר הספרות דן מירון. יצירתו של מנדלי מצטיינת בחדות ואירוניה, תוך כדי שמירה על הקול העממי של המספר. הוא מבקר את השחיתות שפשתה בקהילה היהודית, לא מעט בהשפעת הממסד הרוסי והפולני. גם הוא ממשיך במסורת המתקפה המשכילית על הדעות הקדומות והמנהגים שעבר זמנם, כמו נישואים מוקדמים ושידוכים מאורגנים. ספרו האחרון, מסעות בנימין השלישי, שפורסם לראשונה ביידיש בשנת 1878, מהווה פרודיה יוצאת דופן על חיי הקהילה היהודית בתחום המושב.
השפעתו של מנדלי ניכרת בשני תחומים: ראשית, הוא כתב ביידיש בתקופה שבה רוב המשכילים ואנשי הרוח נטו לכתיבה בעברית או בגרמנית. שנית, באמצעות הטכניקה הסיפורית והאג'נדה החברתית שלו, העלה מנדלי את הספרות היפה ביידיש לרמה אמנותית שתואמת את העידן המודרני. השגשוג של ספרות יידיש בעיצובים מודרניים, שהתפתח לאחר הכתיבה של מנדלי, הן מבחינת טכניקת הכתיבה והן מבחינת הגוון החברתי שניתן לטקסטים, מעיד על השפעתו של הסופר.
החשובים ביותר בין הסופרים שהלכו בדרכו של מנדלי, הם שלום עליכם, (שמו הספרותי של שלום רבינוביץ) וי"ל פרץ. ספרו הידוע של שלום עליכם, "טביה החולב", (טביה דער מילכיקער) נכתב במהלך מספר שנים, גם כתגובה לאירועים קשים, כמו פוגרומים וגירושים, שהתחוללו בקהילה היהודית במזרח אירופה, בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים. הסיפורים שמסופרים כביכול לשלום עליכם מפיו של טוביה החלבן, דמות צבעונית בעלת חוש הומור מפותח, הפסוקים שהוא מעוות מהמקורות כדי שיתאימו לנסיבות חייו, בנותיו ובחירי לבן, והגירוש שהוא חווה מעיירת מגוריו, אנטבקה - עצבו את סגנונו של שלום עליכם, סגנון הצחוק שמבצבץ מבין הדמעות.
י"ל פרץ הביא לספרות היידיש מגוון רחב של טכניקות סיפור מודרניות שספג תוך כדי קריאה מרובה בספרות האירופית. על אף שמבחינה פוליטית נחשב י"ל פרץ כרדיקל, ובמיוחד בשנות התשעים של המאה ה-19, הספרות שלו היא בעלת דקויות פלורליסטיות ושווה לכל נפש. יצירתו היא פשוטה וחתרנית כאחד ובעלת גוון אישי-פסיכולוגי גדול יותר מאשר יצירותיהם של מנדלי ושלום עליכם. לכן, הוא נחשב לסופר המודרני הראשון של ספרות היידיש. סיפורו הידוע "בנצי שתוק" (באנטשע שווייג) מאפיין את סגנון יצירתו. הוא מצליח להעביר בסיפור מסר כפול: אהדה למדוכאים המשולבת בביקורת כנגד הפסיביות של המדוכאים.
מנדלי, שלום עליכם, וי"ל פרץ, נחשבים כשלושת עמודי התווך של ספרות היידיש. הם אפילו כונו בלשון חיבה: "הסבא", "הבן" ו"הנכד", כאשר הסבא הוא מנדלי, הבן י"ל פרץ והנכד שלום עליכם. אך למען האמת, כתבו שלושתם כמעט באותו הדור, וכל אחד מהם עומד בפני עצמו. עם כל זאת, שמות החיבה הללו אפילו נהגו בפי הסופרים עצמם, אולי כדי לשוות למקורות הספרותיים שלהם דימוי של שושלת יוחסין, כפי שניתן למצוא בתרבויות אחרות אותן העריצו.
ספרות יידיש מודרנית > דמויות ותנועות מרכזיות

בעוד שמנדלי, שלום עליכם וי.ל. פרץ מעלים את ספרות היידיש לרמה גבוהה במזרח אירופה, צמחה תנועה חדשה של ספרות יידיש מודרנית בניו יורק, שכונתה בפיהם: "משוררי סדנת היזע" (Sweatshop Poets); משתתפי הסדנה, שהיו רובם ככולם מהגרים, עבדו למחייתם במהלך היום בבתי מלאכה, שהעסיקו אותם בתנאים לא אנושיים. הדמויות המרכזיות בקבוצה היו: מוריס רוזנפלד, מוריס וינצ'בסקי ודוד אדלשטט. מבחינת התוכן התמקדה עבודתם בנושא הדיכוי של הפרולטריון, בעוד שצורת הכתיבה שלהם הייתה מאוד תיאורית וניסתה לחקות את השירה הוויקטוריאנית וסגנונם היה מלוטש מדי. זו הסיבה שכיום כבר לא קוראים את עבודותיהם.
באותה העת התכנסה בוורשה חבורה של סופרים סביב י"ל פרץ, שהביאו לספרות היידיש גוון חדש, מודרני. החבורה כללה את דוד פינסקי, ש. אנסקי (מחבר "הדיבוק"), שלום אש ואחרים. מאוחר יותר קמה בורשה חבורה נוספת של כותבי יידיש שכללה את ישראל יהושע זינגר (אחיו של יצחק בשביס זינגר), פרץ הירשביין, מלך ראוויטש ואורי צבי גרינברג, שיותר מאוחר התמקד בכתיבה בעברית בלבד. בדומה לעמיתיהם בניו יורק, השתדלה חבורת הצעירים ("די יונגע") לשחרר את ספרות היידיש מהעיסוק האובססיבי בגורל ובפוליטיקה של העם היהודי.
חבורות נוספות במגמות שונות ומגוונות קמו והוחלפו בחבורות חדשות ובמקומות שונים. אינזיך ("בחיפוש") - תנועה אוונגרדית, כשהדמות המרכזית בה היא יעקב גלאטשטיין. חבורת "יונג וילנע" (צעירי וילנה) שכללה את חיים גראדה ואברהם סוצקבר. חבורת "די לינקע" (אנשי השמאל) קמה תחת כנפי המפלגה הקומוניסטית בשנות השלושים של המאה העשרים. מחבריה: משה נדיר ומלכה לי. ברוסיה הסובייטית הייתה פריחה דרמטית לספרות היידיש, עם סופרים כמו: פרץ מרקיש, דער נסתר, דוד ברגלסון, משה קולבק איציק פפר, לייב קויטקו, דוד הופשטיין ועוד. חלקם נרצחו בטיהור הסטליניסטי ב-12 - 13 באוגוסט 1952. אחרים, כמו משה אלטמן, רבקה רובין, שירה גרושמן ועוד - שרדו את הטיהור, מבלי שידועה הסיבה לאי הכללתם בחיסול, משום שרובם כתבו על נושאים דומים.
אחת התופעות המעניינות בהיסטוריה של ספרות היידיש בשנים 1900–1940, היא נוכחותן של נשים רבות בין הכותבים. הנשים היו פחות מעורבות בחבורת המאורגנות וכתבו באופן יותר אינדיבידואלי. צילה דראפקין, אנה מרגולין, קדיה מולודובסקי ("פתחו את השער"), אסתר קרייטמן (אחותו של בשביס) ואחרות, כתבו יצירות שלא בהכרח תאמו את ההגדרות של הקטגוריות שהיו מקובלות בתקופה. מרגולין למשל, הייתה חלוצת השימוש בחרוז המודרני (אסונאנס וקונסוננס). דראפקין הציגה ביצירתה אוצר מילים ארוטי טעון, שהיה מושפע מהשירה הרוסית של המאה ה-19. קרייטמן כתבה רומנים וסיפורים קצרים שהרבו להכיל ביקורת על חוסר השוויון המגדרי בחיי הקהילה היהודית.
גם בין היוצרים הגברים היו כאלו שלא השתייכו בכתיבתם לסגנון המקובל בחבורות הספרותיות השונות או באופנות המתחלפות. איציק מאנגר למשל, שעיבד סיפורים מהתנ"ך בצורה "קלה" כביכול, ויחד עם זאת מאוד אינטלקטואלית. יצחק בשביס זינגר, ישראל יהושע זינגר, יוסף אופטושו, אהרון צייטלין וכדומה.
רבים מהסופרים הנזכרים, שחיו לאחר 1940, כתבו גם על השואה. בגטאות, במחנות הריכוז, ביערות הפרטיזנים ובזיכרונותיהם התייחסו היוצרים אל החוויה הטראומטית של היהדות, או אישית של עצמם. הסופרים שהרבו לכתוב במיוחד על הנושא הם יצחק כצנלסון, שנספה באושוויץ וקצטניק.
ספרות יידיש מודרנית > יצחק בשביס זינגר ופרס נובל

זכייתו של בשביס זינגר בפרס נובל לספרות בשנת 1978 קיבעה את מעמדו כאחד מהסופרים הטובים בעולם. לעומת זאת, חלקם של קוראי ספרות היידיש משוכנעים שקיימים בספרות זו כוחות גדולים יותר. הושמעו תלונות של סופרים ומבקרים על גודש נושאים כמו סקס ואמונות טפלות בספריו של בשביס, שמוציאים שם רע לספרות היידיש. בנוסף, הרגלו של בשביס להציג את עצמו בתקשורת כאחרון סופרי היידיש עורר באופן טבעי את כעסם של עמיתיו. אך על אף כל הביקורות והלעז, מסכימים היום רוב חוקרי הספרות, שזכייתו של בשביס בפרס נובל הסבה את תשומת לבם של קוראים רבים מספור לספרות היידיש, ושהענקת הפרס לסופר הייתה מוצדקת.
ספרות יידיש מודרנית > סופרים בני זמננו

ניתן לחלק את סופרי היידיש בני זמננו לשלוש משמרות.
המשמרת הוותיקה - אלו שנולדו לפני מלחמת העולם השנייה.
בישראל: צבי אייזנמן (1920-2015), אלכסנדר שפיגלבלט (1927-2013), רבקה בסמן בן-חיים (נולדה ב-1925), יוסל בירשטיין (1920-2013), מישה לב, (1917-2013), ינטה מאש (1922-2013), צבי כנר (1929-2009), אלישבע כהן-צדק (1922–2013) ולב ברינסקי (נולד ב-1939).
בקנדה: חוה רוזנפרב (1923-2013), שמחה שמחוביץ' (נולד ב-1921), וגרוניה סלוצקי-כהן (נולדה ב-1928)
בארצות הברית: בלה שכטר-גוטסמן (1920-2013), יוניה פיין (1913–2013), משה סקלאר (עורך כתב עת ביידיש) ומרים הופמן (נולדה ב-1936, פיליטוניסטית ומחזאית פעילה)
משמרת הביניים - אלו שנולדו בשנים 1940 - 1960
מברית המועצות לשעבר - אלכסנדר בלוסוב (1948 - 2004), משה למסטר, בוריס סנדלר (עורך עיתון), ולוול טשרנין, זיסע ויצמן, הירשע דוד קאץ ודב-בר קרלר, דניאל גלאי (נולד בארגנטינה ב־1945).
המשמרת הצעירה - אלו שהחלו לכתוב במאה ה-21
מהארצות השונות: דב בער קוטלרמן, תומאס סוקסברגר, גיטל שכטר-ויסוואנט, ירמיהו אהרון טאוב, יואל מטוויב, חייקה-ברוריה וויגנד, גילס רוזייר ואחרים.
חלק מהיצירות המוקדמות נאספו באנתולוגיה "ווידערוווקס" (צמיחה מחודשת), שפורסמה בשנת 1989. אנתולוגיה נוספת יצאה בשנת 2008 בפריז ובירושלים.
דור חדש של כותבי יידיש צמח בקרב היהדות החרדית, שיידיש היא אחת השפות המדוברות בקרבה, וזוכה לפופולריות אצל קהל הקוראים.
ראו גם

הפולמוס על מעמד היידיש בספרות
יידישיזם
הערות שוליים

↑  מנדלי מוכר ספרים, האישון הקטן: דאס קליינע מענטשעלע, תרגם, ערך והביא לדפוס: שלום לוריא, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, תשמ"ד
↑  מנדלי מוכר ספרים, דאס קליינע מענשעלע, באתר קול מבשר, עיתונות יהודית היסטורית, ‏1 בדצמבר, 1864
↑  דן מירון, ש"י אברמוביץ בין יידיש לעברית: אמנות נשימה 'בשני הנחיריים'?  בתוך: עתות של שינוי : ספרותיות יהודיות בתקופה המודרנית : קובץ מאמרים לכבודו של דן מירון / עורכים, גידי נבו, מיכל ארבל, מיכאל גלוזמן (שדה בוקר : מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ח 2008), עמ' 25–72.
↑  דן מירון, המתווך בין הלשונות מגשר בין עולמות. העברית: רבעון בענייני הלשון העברית, מחזור נ"ט, חוב' ג-ד (תשע"א 2011), עמ' 108–121.
↑  גילגולים : נייע שאפונגען. Gilgulim : naye shafungen, ‏2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531836105171  BNE: XX531369  BnF: cb11957860n (data)  GND: 7507970-7  LCCN: sh85149148  NKC: ph122373  SUDOC: 027565491  VIAF: 246377280   WorldCat (עם VIAF): 246377280 
עמוד מתוך מילון יידי-עברי-לטיני-גרמני מאת אליהו בחור, 1542
צאינה וראינה, יוזפוב, תרל"א, 1871, נכתב ב-1616
מנדלי מוכר ספרים
שלום עליכם
יצחק לייבוש פרץ
קדיה מולודובסקי וחתימתה ביידיש (1949) (תצלום מאת אפרים ארדה)
פטרישיה א' מק'קיליפ

| --- | --- |

 לידה:  29 בפברואר 1948 סאלם, ארצות הברית 
 פטירה:  6 במאי 2022 (בגיל 74) מפרץ קוס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של סן חוזה 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  פנטזיה 
 פרסים והוקרה:  פרס לוקוס לנובלת פנטזיה (1980) 
 patriciamckillip.com
 
פטרישיה אן מק'קיליפ (29 בפברואר 1948 - 6 במאי 2022) הייתה סופרת אמריקאית של פנטזיה ומדע בדיוני. היא כתבה בעיקר רומני פנטזיה עצמאיים וכונתה "אחת ממעצבות הפרוזה המוכשרות ביותר בסוגת הפנטזיה". עבודתה זכתה בפרסים רבים, כולל פרס הפנטזיה העולמי למפעל חיים בשנת 2008.
חיים אישיים

מק'קיליפ נולדה בסאלם, אורגון לוויין והלן (רוט) מק'קיליפ. היא גדלה באורגון, בריטניה וגרמניה. היא למדה בקולג' של נוטרדאם (בלמונט, קליפורניה) ובאוניברסיטת סן חוזה (סן חוזה, קליפורניה), שם היא קיבלה את תוארי ה-BA וה-MA שלה באנגלית בתחילת שנות ה-70.
מק'קיליפ הייתה נשואה למשורר דייוויד לונדה. היא נפטרה ב-6 במאי 2022, בגיל 74 בביתה בקוס ביי, אורגון.
קריירה ספרותית

הפרסומים הראשונים של מק'קיליפ היו שני ספרי ילדים קצרים, The Throme of the Erril of Sherill ו-The House on Parchment Street. הרומן הראשון שלה, החיות הנשכחות של אלד, ראה אור ב-1974, כשהייתה בת 26, וזכה בפרס הפנטזיה העולמי בשנת 1975.
לאחר מכן כתבה את טרילוגיית בעל החידות (1976–1979), שאותו תיאר החוקר פיטר ניקולס כ"יצירה בעלת שיעור קומה קלאסי". הוא נבחר כחלק מסדרת יצירות המופת של גולנץ.
מאז 1994, כתבה מק'קיליפ כללה רומנים עצמאיים בלבד, שאינם חלק מסדרה. ציורי הכריכה ברוב הרומנים שלה הם פרי עבודתה של קינוקו י' קראפט(אנ'). על כתיבת פנטזיה, היא אמרה, "נושאי המיתולוגיה הסמליות הם היסודות. זה כמו סימון תווים במוזיקה; אתה יכול לשנות את זה בדרכים ממש מטורפות, אבל הצליל תמיד זהה, הצליל תמיד שם. כל עוד אנחנו צריכים את הסמלים האלה, אז הסיפורים ייכתבו. אבל אם נשמיד את הסמלים הישנים, אז אולי פשוט נצטרך להמציא סמלים חדשים - מי יודע?" המבקר בריאן סטבלפורד תיאר את מק'קיליפ כ"אחת מיוצרות הפרוזה המוצלחות ביותר בז'אנר הפנטזיה", בעוד שניקולס וג'ון קלוט ראו בה "אולי הסופרת המרשימה ביותר של סיפורי פנטזיה שעדיין פעילה".
מק'קיליפ הייתה אורחת הכבוד ב-1985 ב-Mythcon ובוועידת הפנטזיה העולמית של 1999, וב-2005 פרסם ה-Journal of the Fantastic in the Arts גיליון מיוחד על עבודתה.
היא קיבלה את פרס הפנטזיה העולמי על מפעל חיים בשנת 2008.
קריירה ספרותית > תרגומים לעברית

בעל החידות מהד. תרגמה מאנגלית דניאלה פרנס. תל אביב: עם עובד, 1986
נבל ברוח. תרגם מאנגלית מיכאל תמרי. תל אביב: עם עובד, 1987
יורש של ים ואש. תרגם מאנגלית מיכאל תמרי. תל אביב: עם עובד, 1987
בעל החידות מהד: יורש של ים ואש, נבל ברוח. תרגמה מאנגלית דניאלה פרנס. הדפסה מחודשת. תל אביב: עם עובד, 2006
פרסים

מק'קיליפ מחזיקה בשיא של מספר פרסי הפנטזיה המיתופאים (ארבעה) ומועמדויות (חמש עשרה). היא גם זכתה בפרס הפנטזיה העולמי עבור הרומן הטוב ביותר, כמו גם עבור מפעל חיים.
| פרס | יצירה | תוצאה |
| --- | --- | --- |
| פרס הוגו | Harpist in the Wind (1979) | מועמדות |
| פרס לוקוס | Harpist in the Wind (1979) | זכייה |
| פרס לוקוס | The Bell at Sealey Head (2008) | מועמדות |
| Mythopoeic Award | The Forgotten Beasts of Eld (1974) | מועמדות |
| Mythopoeic Award | The Changeling Sea (1988) | מועמדות |
| Mythopoeic Award | The Sorceress and the Cygnet (1991) | מועמדות |
| Mythopoeic Award | The Cygnet and the Firebird (1993) | מועמדות |
| Mythopoeic Award | Something Rich and Strange (1994) | זכייה |
| Mythopoeic Award | The Book of Atrix Wolfe (1995) | מועמדות |
| Mythopoeic Award | Winter Rose (1996) | מועמדות |
| Mythopoeic Award | Song for the Basilisk (1998) | מועמדות |
| Mythopoeic Award | Ombria in Shadow (2002) | זכייה |
| Mythopoeic Award | In the Forests of Serre (2003) | מועמדות |
| Mythopoeic Award | Alphabet of Thorn (2004) | מועמדות |
| Mythopoeic Award | Solstice Wood (2006) | זכייה |
| Mythopoeic Award | The Bell at Sealey Head (2008) | מועמדות |
| Mythopoeic Award | The Bards of Bone Plain (2010) | מועמדות |
| Mythopoeic Award |  Kingfisher (2016) | זכייה |
| פרס נבולה | Winter Rose (1996) | מועמדות |
| פרס נבולה | The Tower at Stony Wood (2000) | מועמדות |
| פרס הפנטזיה העולמי | The Forgotten Beasts of Eld (1974) | זכייה |
| פרס הפנטזיה העולמי | Harpist in the Wind (1979) | מועמדות |
| פרס הפנטזיה העולמי | Ombria in Shadow (2002) | זכייה |
| פרס הפנטזיה העולמי | Od Magic (2005) | מועמדות |
הערות שוליים

1 2 3 4 5  "Patricia A. McKillip: Fairy Tales Matter", Locus Magazine, June 23, 2011.
↑  Biography – Patricia McKillip (באנגלית אמריקאית)
↑  Wang, Amy (14 במאי 2022). "Oregon fantasy author Patricia McKillip dies at 74". The Oregonian. נבדק ב-17 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mains, Christine. “Introduction.” Journal of the Fantastic in the Arts 16, no. 3 (63) (2005): 175–177. http://www.jstor.org/stable/43308777.
↑  World Fantasy Convention 2008.
לקריאה נוספת

Spivack, Charlotte (1987). Merlin's Daughters: Contemporary Women Writers of Fantasy. Greenwood Press. ISBN 978-0-313-24194-9.
Taylor, Audrey Isabel (2017). Patricia A. McKillip and the Art of Fantasy World-Building. McFarland & Company. ISBN 978-1-4766-3145-5.
סיפור בתוך סיפור

סיפור בתוך סיפור היא טכניקה ספרותית בה סיפור אחד מסופר במסגרת עלילתו של סיפור אחר. זהו מקרה פרטי של סיפור מסגרת. ניתן לראות שימוש בטכניקה זו במגוון ז'אנרים ומדיומים, למשל רומנים, מחזות, סרטים, תוכניות טלוויזיה ואף טקסטים פילוסופיים.
סוגים

סיפור בתוך סיפור יכול להופיע באחת משלוש הדרכים הבאות:
הסיפור הפנימי מסופר במלואו בעולם האמיתי, וניתן להוציאו מטקסט המסגרת ולהציגו באופן עצמאי - זה המקרה בשיר "ארי הים והנגר" אשר מסופר לאליס במלואו על ידי טווידלדם וטווידלדי בספר "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם" מאת לואיס קרול.
רק חלקים מהסיפור הפנימי קיימים, כמו במקרה של "האמן ומרגריטה" של מיכאיל בולגקוב, שם חלקים מכתב היד של האמן, אודות משפטו וצליבתו של ישו, שזורים בסיפור המסגרת, אך הוא מעולם לא מוצג במלואו.
אף חלק מהסיפור הפנימי איננו קיים במציאות, כמו במקרה של "האינקויזיטור הגדול" - המוזכר ברומן "האחים קרמזוב" של פיודור דוסטויבסקי. במקרה זה איוון קרמזוב מספר לאחיו אליושה את עלילת הפואמה שכתב אודות פגישה בין מנהיג האינקוויזיציה לישו ששב אל העולם, אך באף שלב איננו רואים את הטקסט עצמו.
במקרה 2 ייתכן שסופר אחר ייקח את חלקי הסיפור וימלא את החללים על מנת ליצור סיפור שלם.