stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הזמרת הקרחת
על הבמה העברית

בשנת 1957 הוצג המחזה לראשונה בעברית, בשם " הזמרת בעלת הקרחת", בתיאטרון זירה, בתרגומו של מיכאל אלמז. את הדמויות גילמו יהודה פוקס, יוסף ספרא, עדנה שביט, שלומית קפלנסקי, אליעזר יונג ורות גלר.
תרגום בשם "הזמרת הקרחת", בידי עדה בן-נחום, יצא לאור בהוצאת אור-עם בשנת 1986.
ב-31 בדצמבר 2008 החלה הצגתה של אופרה בשם "הזמרת הקרחת", המבוססת על מחזהו של יונסקו. את המוזיקה הלחין ישראל שרון
ההצגה עלתה גם בתיאטרון החאן, בתרגומו של דורי פרנס ובבימויה של מור פרנק, במופע בשם "הזמרת קירחת יותר" שבו הוצג מיד בהמשכה מחזה נוסף של יונסקו, "סיוט בשניים".
הערות שוליים

↑  Le spectacle Ionesco, Théâtre de La Huchette
↑  רחל אורן, הערב יונסקו, דבר, 27 במאי 1966, המשך
↑  ציטוט זה וציטוטים נוספים מהמחזה הם בתרגומה של עדה בן-נחום.
↑  רחל אורן, יונסקו: אין נסיגה מעקרונות, דבר, 23 ביולי 1965
1 2  ניסוי אולטרא-מודרני, דבר, 21 ביוני 1957
1 2  הזמרת קירחת יותר, באתר של "סל תרבות ארצי"
↑  אופרה קאמרית על פי "הזמרת הקרחת", אתר "הבמה", 29.12.2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11943680j (data)
הארי סאקר

| --- | --- |

הארי סאקר
 לידה:  3 בספטמבר 1881 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  10 במאי 1971 (בגיל 89) 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, ישראל, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  ניו קולג' 
 בן או בת זוג:  מרים מרקס (27 בדצמבר 1915–?) 
 
הארי סאקר (אנגלית: Harry Sacher;‏ נולד ב-3 בספטמבר 1881– 10 במאי 1971) היה עורך דין ומנהיג ציוני בריטי.
קורות חיים > שנים ראשונות

סאקר היה יליד לונדון, עבד כעיתונאי וכתב מסות עבור הגרדיאן החל מ-1905. במקביל למד משפטים עד שסיים את הכשרתו כפרקליט-טוען (barrister, עורך דין המופיע בבית משפט). סאקר נשא לאשה את מרים, בתו של מיכאל מרקס, מייסד בית המסחר מרקס אנד ספנסר ואחותו של הלורד סיימון מרקס, שהפך אותו למנהל בית המסחר. כך הפך סאקר גם לגיסו של הלורד ישראל זיו, שנשא לאשה את רבקה, אחות אחרת של מרקס. כל האישים היו תומכים נלהבים ברעיון הציוני וזכו לכינוי "חבורת ציוני מנצ'סטר".
קורות חיים > פעילות ציונית

החל מפברואר 1917 היה חבר בוועדה המדינית הציונית בלונדון יחד עם האישים וולטר רוטשילד, ג'יימס דה רוטשילד, הרברט סמואל, ישראל זיו, הרברט בנטוויץ', חיים ויצמן ונחום סוקולוב. נציגי הוועדה, וסאקר בהם, נשאו ונתנו עם נציגי הממשלה הבריטית לקראת כיבוש המזרח התיכון במלחמת העולם הראשונה על ידי בריטניה על מנת להגדיר מקום לבית לאומי לעם היהודי, תוצאת המגעים הייתה הצהרת בלפור. טיוטת ההצהרה נוסחה על ידי סוקולוב וסאקר.
קורות חיים > פעילותו בישראל

ב-1918 הגיע סאקר לארץ ישראל יחד עם ועד הצירים בראשותו של ויצמן, אך לא נשא בתפקיד רשמי. בשנת 1920 שימש כ"מזכיר הממשלה" של הוועד הלאומי במשך מספר חודשים. בנובמבר 1921 הגן יחד עם מרדכי עליאש על שלושת הנאשמים היהודים שהואשמו בזריקת פצצות על הערבים שתקפו יהודים במהלך מאורעות ב' בנובמבר תרפ"ב. בשנת 1923 פתח בירושלים משרד עורכי דין יחד עם שלום הורוביץ ונפתלי ליפשיץ (לימים פוצל למשרד ש. הורוביץ ושות' בירושלים וסלומון, ליפשיץ ושות' בחיפה). המשרד ייצג, בין השאר, את פנחס רוטנברג וחברת החשמל לישראל, את האוניברסיטה העברית ואת הסוכנות היהודית. בשל היכרותו עם מערכת המשפט הבריטית וההנחה ששופטים בריטיים יטו אוזן לפרקליט בריטי, הבקיא בשפה ובניואנסים, ניהל את רוב הערעורים של נושאי היישוב בבית המשפט העליון. בשנת 1927, במסגרת הקונגרס הציוני ה-15 נבחר סאקר לחבר ההנהלה הציונית המצומצמת של הסוכנות היהודית בירושלים יחד עם פרדריק קיש והנרייטה סאלד.
בשנות החמישים עסק בכתיבה והוציא מספר ספרים באנגלית, בנוגע לציונות וליחסי ישראל-ערב.
בשנת 1960  תרם סכום של 20,000 ליש"ט להקמתו של פארק עירוני בירושלים - גן סאקר, בעת שביקר בישראל. שלב א' של הפארק הושלם ב-1962.
סאקר נפטר בשנת 1971. על שמו גם המכון למחקרי חקיקה ומחקר השוואתי ע"ש הארי סאקר בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים שנוסד ב-1959.
ספרים פרי עטו

Zionism and the Jewish future, The Macmillan Company (New York), 1916 and Hyperion Press, 1976
Jewish emancipation, English Zionist federation, 1917 עותק מקוון
Israel: The Establishment of a State, George Weidenfeld and Nicolson, 1953
Israel, the Arabs and the Foreign Office, Zionist Federation of Great Britain and Ireland, 1956 ISBN 0883553627
Zionist portraits and other essays, Blond, 1959
מסות ציוניות, עם עובד, 1961
הערות שוליים

↑  ראו למשל בכתבת ה-BBC Manchester and the birth of Israel (באנגלית)
↑  Zionists And Anti-Zionists During World War I, Harry Sacher באתר פלסטיני
↑  משפט הנאשמים במארעות ב' נובמבר, דואר היום, 23 בנובמבר 1921
↑  צילה לביא, ההיסטוריה של מערכת השיפוט בא"י המנדטורית
↑  הקונגרס הציוני ה-15, באתר תנועת העבודה הישראלית
↑  החודש יוחל בהכנות לפארק בירושלים, דבר, 27 ביוני 1960
↑  אנשים ומוסדות, דבר, 13 באפריל 1960
↑  הושלם שלב אי של הפארק ע"ש סאקר, דבר, 11 בנובמבר 1962
↑  עמק המצלבה-פארק לאומי, הצופה, 7 בפברואר 1963
↑  England & Wales, Civil Registration Death Index, 1916-2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267318805171  PLWABN: 9811300445605606  GND: 1038751748  ISNI: 0000 0001 2032 9098  LCCN: n85364224  NKC: mub2013765134  NTA: 071544216  SNAC: w6352w57  SUDOC: 104688343  Trove: 1477919  VIAF: 112673618   WorldCat (עם VIAF): 112673618
המכשפות (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  רואלד דאל
 איורים:  קוונטין בלייק
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספר ילדים
 נושא:  מכשפות פנדל 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1983
 מספר עמודים:  220
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  זמורה ביתן
 תאריך:  2003 מהדורה מחודשת - 2016
 תרגום:  טלי נתיב-עירוני
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003911266, 002294056
 
המכשפות (באנגלית: The Witches) הוא ספר ילדים פופולרי מאת הסופר הבריטי רואלד דאל. האיורים צוירו על ידי קוונטין בלייק, שאייר את רוב ספריו של דאל בגרסה האנגלית. הספר יצא לאור בשנת 1983, ובעברית יצא בשנת 2003 ב"סדרת מרגנית" של זמורה ביתן.
הספר עובד לסרט ילדים מצליח בשנת 1990, "המכשפות", בכיכובה של אנג'ליקה יוסטון בתפקיד המכשפה הראשית העולמית. למרות הביקורות החיוביות, הסרט לא זכה להצלחה, ואף קיבל ביקורת חריפה מדאל עצמו, שהצהיר את שנאתו לסרט ובפרט את סיומו, שהיה שונה מאוד מהסיום שנתן לספר.
ב-2020 יצא גרסה נוספת לסרט בבימויו של רוברט זמקיס, ובהשתתפותם של אן האת'וויי וכריס רוק.
עלילה

ילד אנגלי, שהוריו נהרגו בתאונת דרכים, עובר לגור עם סבתו, מומחית למכשפות בנורווגיה. צוואת הוריו מציינת שהילד אמנם יגור עם סבתו, אך באנגליה. הילד והסבתא נוסעים לאנגליה למלון "מקסים", טרם המעבר לביתם, שם ללא ידיעתם מתרחש  כנס מכשפות. המכשפות מתכננות להפוך את ילדי העולם לעכברים בעזרת שיקוי שאותו יכניסו לממתקים. הילד מגיע לאולם הכנס בטעות, שומע על תוכניותיהן, נמצא ונהפך לעכבר. הילד, ביחד עם סבתו, מנסה להביס את המכשפות, ולבסוף מצליח על ידי הכנסת השיקוי של המכשפות לאוכל שלהן, וכך הוא הופך אותן לעכברים.
האימפריה הבולגרית השנייה

האימפריה הבולגרית השנייה (בבולגרית: Втората българска държава, נודעה גם בשם הממלכה הבולגרית השנייה) הייתה ממלכה אשר התקיימה משנת 1185 ועד 1422. יש היסטוריונים בני זמננו, הטוענים כי מוצאם של איוון אסן ואחיו פטר מייסדי הממלכה הוא קומני או ולאכי, ועל כן בחלק מסוים מהמקורות היא מתוארת כאימפריה בולגרית-ולאכית. האימפריה הגיעה לשיאה בימי הצארים, קאלויאן ואיוון אסן השני, במחצית המאה ה-13, עת הפכה למעצמה אזורית בבלקנים והיוותה לשון מאזניים בין האימפריה הלטינית והאימפריה של ניקאה. בהמשך קראה תיגר על המעמד ההגמוני האזורי של האימפריה הביזנטית. אז החלה בתהליך נסיגה הדרגתי, כתוצאה מפלישות של מונגולים, המאבקים הבלתי פוסקים מול הביזנטים, ההונגרים ובעלי בריתם בדספוטות סרביה עד לפירוקה הסופי בידי האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים שלטו על הארץ במשך כ-500 שנים עד למלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878) שהביאה לעצמאותם המחודשת של הבולגרים.
רקע להיווצרותה

בשנת 1018, הכניעה האימפריה הביזנטית את האימפריה הבולגרית הראשונה, אשר אחזה באזור משנת 680. הבולגרים נטמעו לתוך האימפריה הביזנטית וזכו למעמד אוטונומי מסוים, אם כי לאורך 167 שנות הכיבוש הביזנטי היו מספר מרידות אשר דוכאו מיד. אחיזתה של האימפריה הביזנטית בבלקנים התערערה, לאחר מספר התגוששויות מול ממלכת הונגריה ונסיכות סרביה וב-1185, ניצלו האחים איוון אסן ופטר רפיון זה ומרדו בשלטון הביזנטי, כשפטר מכריז על עצמו כקיסר הבולגרים בשם פטר הרביעי. לאחר שנת קרבות, חתם איסאאקיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית הסכם שביתת נשק עם הבולגרים, ובכך הכירו הביזנטים דה פקטו בישות בולגרית עצמאית. אף על פי שנחתם הסכם שביתת הנשק, בשל חולשתם היחסית של הביזנטים, המשיך המרד והתעצם כאשר הוא מובל על ידי ולאכים, בולגרים ואף קומנים ששכנו מעבר לנהר הדנובה.
עד לאביב של 1186 הצליחו הבולגרים להשתלט על כל צפון בולגריה של ימינו להוציא את העיר וארנה, והקיסר הביזנטי איסאאקיוס השני פלש עם צבאו לממלכה, כבש את חבל מואסיה, כשהוא מאלץ את הבולגרים לסגת אל מעבר לדנובה. אז פנה ותקף את תראקיה, אך הבולגרים נקטו בטקטיקה של לוחמת גרילה כנגד הצבא הביזנטי המסורבל ולבסוף ב-1187, הושגה שוב שביתת נשק זמנית. ב-1190, הובסו הביזנטים ליד העיירה טריאבנה אשר בצפון מרכז בולגריה של ימינו, כאשר הקיסר הביזנטי עצמו נחלץ בעור שיניו מהקרב. לאחר קרב זה המשיך הצבא הבולגרי ועד 1194 עלה בידיו לכבוש את אזור מקדוניה.
ב-1196 נרצח איוון אסן הראשון, על ידי בן דודו איבנקו שפעל כשכיר חרב של הביזנטים וטען לכתר. הוא נמלט על חייו כאשר צבאות הבולגרים בראשות אחיו של איוון, פטר הרביעי, נעו לעבר טרנובו. איבאנקו זכה למינוי מושל פלובדיב לימים בירת חבל רומליה המזרחית.
ב-1197 נרצח פטר הרביעי ולשלטון עלה אחיו הצעיר קאלויאן.
האימפריה בשיאה

בימיו של קאלויאן, השתרעה האימפריה הבולגרית על שטח הגובל בים השחור במזרח, דרך נהר הדנובה בצפון, רכס הרי הבלקן לכוון דרום מזרח ועד חבל מקדוניה בדרום. כמו כן הייתה לה השפעה על ולאכיה ועל האזור אשר הפך בהמשך לנסיכות מולדובה, שלימים התאחדה עם ולאכיה. בימי האימפריה הלטינית, הייתה האימפריה הישות אשר שמרה על הזהות הנוצרית אורתודוקסית וראתה עצמה כממשיכתה של האימפריה הביזנטית. ב-1205, הביסו הבולגרים בקרב אדריאנופול את כוחות הצלבנים של האימפריה הלטינית, תחת הקיסר בולדווין הראשון, שבו אותו והשתלטו על כל חבלי תראקיה ומקדוניה.
לאחר מותו של קאלויאן ועלייתו לשלטון של בוריל, הצליחו כוחות האימפריה הלטינית, ממלכת הונגריה ודספוטט אפירוס, לנגוס בשטחי האימפריה הבולגרית. מצב זה השתנה, עם עלייתו לשלטון של איוון אסן השני ב-1218. איוון אסן כבש מחדש את השטחים בתראקיה ומקדוניה והרחיב את שליטת האימפריה הבולגרית, כשכבש את אזור אלבניה של ימינו, סיפח אליו שטחים בדספוטט סרביה ובכלל זה בלגרד ונגס בשטחי האימפריה הלטינית, תוך שהוא כובש את העיר אדריאנופול. ב-1230 הפכה דספוטט אפירוס לנסיכות וסלית של האימפריה הבולגרית, לאחר תבוסה מוחצת בקרב ליד העיר חאסקובו של ימינו. בתקופתו של איוון אסן השני, התפתחו יחסי מסחר ענפים עם ונציה וג'נובה. החל מאמצע המאה ה-13 החלו פלישות של מונגולים לתוך גבולותיה של האימפריה, אשר התישו את כוחה והביאו לתחילתו של תהליך נסיגתה האיטי.
דעיכת האימפריה

ב-1242 פשטו המונגולים על בולגריה וצבאה ניגף בפניהם. כדי להבטיח את המשך שרידותם, הפכו הבולגרים לוסלים של אורדת הזהב והעלו להם מיסים. העוצמה בה הכו המונגולים את הבולגרים, החלישה מאוד את אחיזתם באימפריה וכך ב-1256 סיפחה האימפריה של ניקאה את מערב מקדוניה וחלק מתראקיה וממלכת הונגריה כבשה את כל השטחים בדספוטט סרביה, כולל אזור בלגרד. הבולגרים איבדו את השפעתם גם בוואלכיה.
בתחילת המאה ה-14 איבדו המונגולים את אחיזתם בשטחי אירופה והאימפריה הבולגרית, הצליחה לייצב את גבולותיה באזורים הדומים לשטחי בולגריה של ימינו. בעת הזו החלו מלחמות בלתי פוסקות מול הנמסיס ההיסטורית של הבולגרים נסיכות סרביה. בימיו של איוון אלכסנדר, הוכו הסרבים והביזנטים והבולגרים החזירו לעצמם מאחזים לאורך הים השחור. לאחר מותו פרצה מלחמת ירושה בין שני בניו איוון שישמן שישב בטרנובו ואיוון סרצימיר, שישב בווידין. הלכה למעשה האימפריה פוצלה לשניים, עניין שהחליש עוד יותר את כוחה. פיצול האימפריה הקל את כיבושה על ידי האימפריה העות'מאנית. ב-1362 כבשו צבאותיו של הסולטאן מוראט הראשון את פלובדיב, ב-1382 את סארדיקה וב-1393 נפלה הבירה טרנובו, לידי באיזיט הראשון לאחר שלושה חודשי מצור. במשך 3 שנים המשיכו העות'מאנים בכיבושיהם עד שב-1396 נפלה צארות וידין והאימפריה חדלה מלהתקיים כיישות עצמאית.
העות'מאנים התירו לנסיכות וסלית להתקיים בוידין וזו ניצלה את תקופת בין המלכים והכריזה על עצמאותה, תוך שהיא מנסה לשרוד במאבק הכוחות האזורי מחד ובמאבק הירושה הפנימי בקרב העות'מאנים תוך תמיכה במהמט הראשון, מאידך. משעלה מהמט הראשון לשלטון, הוא התיר לנסיכות להתקיים כווסלית של האימפריה בשל תמיכתה בו במאבק הירושה. יורשו מוראט השני פירק את הנסיכות ודאג שהקיסר האחרון קונסטנטין השני, יוצא להורג בבלגרד ב-17 בספטמבר 1422.
כך, הקיץ הקץ על ישות בולגרית עצמאית למשך כ-450 שנים.
הקהילה היהודית

ככלל, ניתן לומר כי בתקופה זו ידעה קהילת יהודי בולגריה "תור זהב" וזכתה ליחס אוהד ונוח משליטי האימפריה, בעיקר בשל מיומנות בני הקהילה במלאכות שונות, היותם סוחרים ומשכילים יחסית לשאר האוכלוסייה. ישנן חילופי איגרות המעידות על יחסו האוהד של איוון אסן השני, הן בעברית והן מכתבו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי למלך הונגריה בלה הרביעי, המלין על היחס האוהד ליהודים בשטח בולגריה. עוד ידועה פרשיית נישואיו של איוון אלכסנדר ליהודייה בת טרנובו בשם שרה, שהפכה למלכה תאודורה ובנם המשותף לקיסר איוון שישמן, אחרון הקיסרים שמלך מטרנובו. הנישואים מעידים על מעמדם המכובד של היהודים בקרב כלל התושבים. בסמוך לתחילת ההתעוררות הלאומית הבולגרית במחצית השנייה של המאה ה-19, נולד מיתוס אנטישמי על כך שהיהודים "מכרו" את הבירה לידי הכובש העות'מאני תמורת בצע כסף. בפועל, יהודי האימפריה ככלל והבירה טרנובו בפרט, חירפו את נפשם במלחמתם בעות'מאנים והם כעונש היגלו את כל היהודים מהעיר והפכו אותם לעובדי כפייה אשר עסקו בהמשך בשיקומה של קונסטנטינופול וכונו על ידי יהודי המקום "קהל טרנובו".
רשימת הקיסרים (צארים) של האימפריה הבולגרית

פטר הרביעי (1185-1197)
איוון אסן הראשון (1189-1196)
קאלויאן (1196-1207)
בוריל (1207-1218)
איוון אסן השני (1218-1241)
קאלימאן אסן הראשון (1241-1246)
מיכאיל אסן הראשון (1246-1256)
קאלימאן אסן השני (1256)
מיכו אסן (1256-1257)
קונסטנטין הראשון (1257-1277)
מיכאיל אסן השני (1277-1279)
איבאיילו (1278-1279)
איוון אסן השלישי (1279-1280)
גאורגי טרטר הראשון (1280-1292)
סמילץ (1292-1298)
איוון השני (1298-1299)
צ'אקה (1299-1300)
תאודור סוויטוסלאב (1300-1322)
גאורגי טרטר השני (1322-1323)
מיכאיל שישמן (מיכאל אסן השלישי)(1323-1330)
איוון סטפן (1330-1331)
איוון אלכסנדר (1331-1371)
מיכאל אסן הרביעי (1332-1355) יחד עם איוון אלכסנדר
איוון אסן הרביעי (1337-1349) יחד עם איוון אלכסנדר
איוון אסן החמישי (1356-1388)
איוון סרצימיר (1337-1397) בעיר ומחוז וידין בין השנים 1356 ל-1365 ובין 1369 ל-1397. בין השנים 1395 ל-1397 קיסר פורמלי בממלכת בולגריה
איוון שישמן (1371-1395) יחד עם איוון אלכסנדר משנת 1356.
קונסטנטין השני בעיר וידין 1397–1422
לקריאה נוספת

Istoria Românilor (היסטוריה של הרומנים) Constantin C. Giurescu, כרך 1 - ברומנית.
Fine, Jr., John V.A. (1987). The Late Medieval Balkans. Ann Arbor: University of Michigan Press.
Delev, Petǎr; Valeri Kacunov, Plamen Mitev, Evgenija Kalinova, Iskra Baeva, Bojan Dobrev (2006) (בבולגרית). Istorija i civilizacija za 11. klas. Trud, Sirma.
הערות שוליים

↑  Tjutjundžiev, Ivan; Plamen Pavlov (1992) (in Bulgarian). Bǎlgarskata dǎržava i osmanskata ekspanzija 1369–1422. Veliko Tǎrnovo. אם כי, יש היסטוריונים הנוקבים ב-1393, מועד נפילתה של טרנובו, או 1396 מועד כניעת האימפריה לעות'מאנים כשנת פירוקה. אך מרביתם מתייחסים לנפילת צארות וידין ב-1422 והוצאתו להורג של קונסטנטין השני, כשנת סיום קיומה של האימפריה.
↑  ג'ון פיין, The late medieval Balkans : a critical survey from the late twelfth century to the Ottoman Conquest, הוצאת אוניברסיטת מישיגן, 1987, עמוד 16.
↑  Йордан Андреев, Милчо Лалков, Българските ханове и царе, Велико Търново, 1996.-תורגם מהערכים באנגלית ובולגרית.
↑  John V.A. Fine, Jr., The Late Medieval Balkans, Ann Arbor, 1987.
↑  J. Phillips, The Fourth Crusade and the Sack of Constantinople,p 289
↑  H.H.Howorth-History of the Mongols, d.II: pt.II, p.136
↑  "קונסטנטין השני, הקיסר האחרון של בולגריה", באתר liternet.bg (בבולגרית).
↑  "קונסטנטין השני, הקיסר האחרון של בולגריה", באתר dic.academic.ru (ברוסית).
↑  רוזאניס, שלמה, קורות היהודים בטורקיה וארצות קדם, כרך א', סופיה, 1934.
↑  קרן צבי, "תולדות יהודי בולגריה – היבטים חדשים במחקר המבוססים על מקורות עות'מאניים, יהודים ואחרים", באתר "כולנו בולגרים"-אתר הבית של יהודי בולגריה
↑  קשלס, חיים, דורות הראשונים, בתוך : אנציקלופדיה של גלויות, יהדות בולגריה, ירושלים,1967.
| היסטוריה של בולגריה |
| --- | --- | --- |
| היסטוריה מוקדמת | ממלכת אודריסה • השלטון הרומי • בולגריה הישנה • הממלכה הבולגרית הראשונה • הממלכה הבולגרית השנייה • בולגריה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית • המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878) • נסיכות בולגריה • ממלכת בולגריה | בולגריה |
| ממלכת בולגריה | מלחמת בולגריה–סרביה (1885) • מלחמת הבלקן הראשונה • מלחמת הבלקן השנייה • בולגריה במלחמת העולם הראשונה • בולגריה במלחמת העולם השנייה | בולגריה |
| שונות | הרפובליקה העממית של בולגריה • יהדות בולגריה | בולגריה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292402705171  LCCN: sh85017865
דורית ויסמן

| --- | --- |

 לידה:  24 באפריל 1950 (בת 74) כפר סבא, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  משוררת, מתרגמת, סופרת, עורכת ובמאית
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 שפות היצירה:  עברית
 תחום כתיבה:  שירה, פרוזה
 תקופת הפעילות:  מ-1993
 פרסים והוקרה:  פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ופרס יהודה עמיחי לשירה
 
דורית ויסמן (נולדה ב-24 באפריל 1950) היא משוררת, מתרגמת, סופרת, עורכת ובמאית סרטים ישראלית. כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ופרס יהודה עמיחי לשירה.
ביוגרפיה

דורית ויסמן גדלה וחונכה בכפר סבא. בוגרת כיתת השירה של הליקון וממייסדי מקום לשירה ב"לב העיר" בירושלים, קבוצת משוררים העוסקת בהפצת השירה בשכונות ובפריפריה, בקרב בני נוער ומבוגרים.
מנחת סדנאות לכתיבה יוצרת ומפגשי שיר. מ-2018 מתרגמת אחת לשבוע שיר - מאנגלית לעברית - ומפיצה אותו במסגרת הפרויקט "poem-of-the-week", וכן עורכת מדור שירה בטלוויזיה הקהילתית (ערוץ 98 ביס ובהוט), בו מתפרסמת תוכנית שירה חדשה אחת לחודש.
ויסמן זכתה בפרסים ספרותיים רבים, ביניהם פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול לשנת 2003, פרס יהודה עמיחי לשירה באותה שנה ופרס אקו"ם ליצירה המוגשת בעילום שם לשנת 2005. ב - 2016 זכתה על שירתה בפרס ע"ש אלפונסו גאטו (Alfonso Gatto), סלרנו, איטליה. ב-2018 זכתה על שירתה בפריז בפרס EASAL מטעם האקדמיה האירופאית למדעים, אמנויות וכתיבה, וכן בפרס אקו"ם 18–2017 ליצירה המוגשת בעילום שם על ספרה דראגה קלרי.
נשואה, אם לשלושה וסבתא לתשעה. מתגוררת בירושלים.
יצירותיה > שירה

1993 - נמר שואג נגדי, ספרית פועלים
1998 - לא יודעת דרך ילדה בשמלה, הוצאת תמוז, זוכה פרס טשרניחובסקי של אגודת הסופרים
1999 - הימים שביקרתי בבית המשוגעים, ספרית פועלים, זוכה פרס יהודה עמיחי לשירה 2003, פרס קרן יוספה ולאוניד אולשוונג 2000, ופרס אוניברסיטת בן-גוריון 1998
2003 - ומה מסמנים עצי הבאובב, הוצאת אבן חושן, זוכה פרס לספרות יפה ע"ש זבולון המר מטעם עיריית ירושלים
2005 - לרקוד אתך צ'ארדאש, הוצאת אבן חושן
2006 - איפה פגשת את הסרטן, הוצאת כרמל, זוכה פרס אקו"ם בעילום שם 2005
תערוכת שירים שנכתבו תוך תהליך הריפוי ממחלת הסרטן, איפה פגשת את הסרטן, 2006, תיאטרון ירושלים
2008 - כתֹבת – שירים וסיפורים, ספר משותף עם חברי קבוצת "כתובת": שי דותן, דורית ויסמן, אריאל זינדר, יובל יבנה, גלעד מאירי, ליאור שטרנברג. הוצאת אבן חושן
2011 - בשביל בין עשבי הים, הוצאת הים האדום, ספר-אמן בשיתוף עם הצייר עודד זידל
2013 - נורמל, הוצאת פרדס
2017 - שקשוקה בעין כרם, הוצאת כהל
2020 - Good Morning World – בוקר טוב עולם – מבחר דו-לשוני עברית-אנגלית הוצאת CCC - Cross-Cultural Communications, Merrick, New York
2023 - רכבת טרנס-מונגולית - מקום לשירה, 2023
יצירותיה > פרוזה

2010 - תוצאה חיובית, הוצאת כרמל. הספר זכה במענק לתרגומו לאנגלית מהקרן לתרגום ספרות מקור בשנת 2012
2019 - דראגה קלרי, הוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר זכה בפרס אקו"ם ע"ש אהרן אשמן ליצירה המוגשת בעילום שם בתחום הספרות, 2018
2022 - לאחת והיחידה, כהל - סיפורים קצרים וצילומים
יצירותיה > תרגום

2002 - עד שהאצבעות יתחילו לדמם, הוצאת כרמל, תרגומי שירים וסיפורים קצרים של צ'ארלס בוקובסקי - מבחר בעריכתה
2018 - מה יגידו השכנים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תרגומי שירים חדשים של צ'ארלס בוקובסקי – מבחר בעריכתה ובתרגומה
יצירותיה > עריכה

2013 - מלכה עירומה – אנתולוגיה של שירת מחאה חברתית נשית, הוצאת הקיבוץ המאוחד
2013 - מוחות - הצגת תיאטרון ומופע מוזיקלי של קבוצת התיאטרון הירושלמי בהשראת "מלכה עירומה", פסטיבל ישראל, ירושלים
2013 - מחאת כפים – שירת מחאה חברתית (עם ד"ר גלעד מאירי ונועה שקרג'י)
2019 - נפש - אנתולוגיה של שירים העוסקים בהתמודדות עם מצבי/מחלות נפש, הוצאת כרמל
יצירותיה > בימוי

2006 - מחפשת את בוסתן האפרסקים (תחקיר, צילום ובימוי): סרט מסע אישי של חיפושי משפחה בהונגריה
2007 - שכנים (תחקיר ובימוי): סרט המתאר את דו הקיום בין משפחה יהודית ומשפחה ערבית המתגוררות בשכנות בשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-24 בסינמטק ירושלים, במסגרת 'סינמה ירושלים' 2007
2011 - שירה בע"מ (תחקיר, תסריט ובימוי): תיעוד תחילתה של קבוצת המשוררים הירושלמית "כתובת" המובילה את מהפכת השירה בירושלים ובארץ בכלל, וכן סרט המציג שירה בצורה ויזואלית עשירה
יצירותיה > מחזאות

2021 – המחזמר "קברט סרטן" שכתבה יחד עם חגית משורר עלה על בימת התיאטרון, בהפקה עצמאית, בספטמבר 2021, ארבע פעמים, וזכה להצלחה גדולה.
פרסים והוקרה

1998 - פרס טשרניחובסקי של אגודת הסופרים
1998 - פרס אוניברסיטת בן-גוריון
2000 - פרס קרן יוספה ולאוניד אולשוונג
2003 - פרס יהודה עמיחי לשירה
2003 - פרס לספרות יפה ע"ש זבולון המר מטעם עיריית ירושלים
2005 - פרס אקו"ם ליצירה המוגשת בעילום שם
2012 - מענק תרגום לאנגלית מהקרן לתרגום ספרות מקור
2016 - פרס לשירה ע"ש אלפונסו גאטו, סלרנו, איטליה
2018 - פרס אקו"ם ע"ש אהרן אשמן ליצירה המוגשת בעילום שם בתחום הספרות
2018 - פרס EASAL מטעם האקדמיה האירופאית למדעים, אמנויות וכתיבה
2018 - פרס אקו"ם ליצירה המוגשת בעילום שם על ספרה "דראגה קלרי"
לקריאה נוספת

דורית ויסמן, ססטינה לקופאית, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 424–426, הוצאת כרמל, 2017
הערות שוליים

↑  הימים שביקרתי בבית המשוגעים | ויסמן דורית, באתר הקיבוץ המאוחד ספרית פועלים
↑  גלעד מאירי, הביט הנגיש והממשי, דימוי 25, אביב תשס"ה, עמ' 61–64
↑   שירה בע"מ, קדימון הסרט  באתר יוטיוב (אורך: 2:09)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305722205171  BnF: cb15002379f (data)  GND: 142304042  ISNI: 0000 0000 6662 8977  LCCN: nr94003925  NKC: xx0091385  VIAF: 54423151   WorldCat (עם VIAF): 54423151
האגודה האמריקאית לבריאות הציבור

| --- | --- |


 תחום:  איגוד מקצועי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  וושינגטון די. סי. 
 מייסדים:  Henry Hartshorne, סטיבן סמית (מנתח) 
 תקופת הפעילות:  1872–הווה (כ־152 שנים) 
 www.apha.org
 
האגודה האמריקאית לבריאות הציבור (APHA) היא ארגון מקצועי הממוקם בוושינגטון הבירה ומיועד לאנשי מקצוע בתחום בריאות הציבור בארצות הברית.
היסטוריה

האגודה האמריקאית לבריאות הציבור הוקמה בשנת 1872 על ידי קבוצה של רופאים, ביניהם ד"ר סטיבן סמית (מנתח) (אנ') וד"ר הנרי הארטסורן.
תיאור

לאגודה האמריקאית לבריאות הציבור יש יותר מ-25,000 חברים ברחבי העולם. העמותה מגדירה את עצמה כארגון ש"דוגלת בבריאותם של כל האנשים וכל הקהילות. אנו מחזקים את מקצוע בריאות הציבור. אנו מדברים על נושאי בריאות הציבור ומדיניות המגובה על ידי המדע. אנחנו הארגון היחיד שמשלב פרספקטיבה של יותר מ-150 שנה, קהילה חברים רחבה ויכולת להשפיע על מדיניות פדרלית לשיפור בריאות הציבור". האגודה מגדירה את ייעודה כ"שיפור בריאות הציבור והשגת שוויון במצב הבריאותי".
פרסי האגודה האמריקאית לבריאות הציבור > פרסי האגודה האמריקאית לבריאות הציבור לאומיים

ההישגים של מנהיגי בריאות הציבור מוכרים באמצעות תוכנית פרסים. האגודה האמריקאית לבריאות הציבור מעניקה את הפרסים הלאומיים שלה במהלך הפגישה השנתית שלה. פרסי האגודה האמריקאית לבריאות הציבור לאומיים כוללים:
מדליית זיכרון של סדג'וויק
פרס האגודה האמריקאית לבריאות הציבור למצוינות
פרס דייוויד פ. ראל להסברה
פרס הלן רודריגז-טריאס
פרס חונכות לבריאות הציבור של לינדון האוילנד
פרס מרתה מאי אליוט
פרס מילטון ורות רומר
פרס ויקטור סידל ובארי לוי לשלום
פרס חדשנות בבריאות הציבור איימן אל-מוהנדס
פרסי האגודה האמריקאית לבריאות הציבור > פרסי אגף

האגף "חינוך לבריאות הציבור וקידום בריאות" נותן שש קטגוריות פרסים. הפרסים כוללים את פרס הקריירה המכובדת, פרס הקריירה המוקדמת, פרס מייו דרברי עבור תרומות של מדעני התנהגות לחינוך בריאות, פרס מוהן סינג להומור בחינוך לבריאות, פרס שרה מאזליס לעוסקים בחינוך בריאות ופרס רוג'רס לתקשורת בבריאות הציבור.
אגף הסטטיסטיקה נותן את פרס מורטימר שפיגלמן לסטטיסטיקאי מתחת לגיל 40 על תרומה לסטטיסטיקה של בריאות הציבור.
פרסי האגודה האמריקאית לבריאות הציבור > פרסים ממומנים

פרס רמה לאפוס(אנ') - בחסות המדורים לבריאות הנפש, אפידמיולוגיה וסטטיסטיקה, פרס זה מוענק למדען מצטיין בתחום האפידמיולוגיה הפסיכיאטרית.
פרסומים

האגודה האמריקאית לבריאות הציבור מפרסמת יותר מ-70 ספרים בנושא בריאות הציבור. הם מפרסמים מדריך לבקרת מחלות מידבקות (אנ').
בנוסף, האגודה האמריקאית לבריאות הציבור מפרסמת את כתב העת האמריקאי לבריאות הציבור, כתב עת חודשי בנושא בריאות הציבור שעובר ביקורת עמיתים. האגודה האמריקאית לבריאות הציבור מפרסמת גם את The Nation's Health, עיתון חודשי המסקר את חדשות בריאות הציבור ועדכוני האגודה האמריקאית לבריאות הציבור.
פגישה שנתית

המפגש והתערוכה השנתית של האגודה האמריקאית לבריאות הציבור היא המפגש הגדול ביותר של אנשי מקצוע בתחום בריאות הציבור בעולם. המפגש מושך יותר מ-13,000 משתתפים, מציע 700 דוכנים של תערוכות וכולל יותר מ-1,000 מפגשים מדעיים. המצגות מכסות מחקרים ומגמות חדשות במדע ובפרקטיקה של בריאות הציבור.
שבוע בריאות הציבור הלאומי

שבוע בריאות הציבור הלאומי מאורגן מדי שנה על ידי האגודה האמריקאית לבריאות הציבור במהלך השבוע המלא הראשון של אפריל. פעילויות השבוע נועדו להדגיש נושאים החשובים לשיפור בריאות הציבור.