stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאב ז'בוטינסקי
קורות חיים > ראשית בגרותו

בדרכו לשווייץ עבר ז'בוטינסקי בהונגריה ובגליציה, בהן נתקל לראשונה באזורי הגטו היהודי על מצוקותיו. בברן היו קבוצות גדולות של סטודנטים ובהן לא מעט יהודים. הסטודנטים היהודים הושפעו מתנועת המהפכנות הרוסית, ונחלקו כמו הלא-יהודים בין מרקסיזם ומהפכנות סוציאליסטית. רק מעטים התקרבו לרעיון הציוני. ז'בוטינסקי כאתאיסט העיד על עצמו כי הן בילדותו והן בשנותיו בגימנסיה לא ספג לקרבו ערכי יהדות ומסורת, וכמו חבריו הסטודנטים לא הוטרד משמעותית מאפליית היהודים. באחת מאסיפות הסטודנטים נשא נאום שבו הגדיר עצמו כציוני, ואמר כי יש לפתור את שאלת היהודים בארץ ישראל, בטרם יגיע סופם בטבח בגולה. בברן, בגיל 17, חיבר ברוסית את השיר "עיר שלום", שבו אמר:
מִזִּקְנֵי עַמִּי שָׁמַעְתִּי:

בְּיָצְרוֹ כָּל עַם וָשֵׁבֶט,

אֵל נָדַר, כִּי פֹּה בָּאָרֶץ

עַם עִבְרִי יִזְכֶּה לָשָׁבֶת...
בברן החל ללמוד משפטים באוניברסיטה. ב"אודסקי ליסטוק" החל לכתוב בשם העט "אלטלנה". בתקופתו בברן עדיין לא היה ז'בוטינסקי מעורב עמוקות ברעיון הציוני ולא נכנס לפולמוסים עם הסטודנטים הסוציאליסטים. ז'בוטינסקי לא מצא את מקומו בברן, שהייתה שונה מאודסה החופשית, וגם לא התרכז בלימודיו האקדמיים. בהמלצת אחד ממרצי האוניברסיטה מונה ז'בוטינסקי לכתב עיתונו ברומא,
ובסתיו 1898 עזב את ברן ועבר לרומא.
לימודי המשפטים ברומא לא סיפקו אותו והוא פנה לתחומים נוספים, במיוחד אל הספרות והאמנות. חיי הרוח, השירה והמוזיקה השפיעו עליו רבות. באוניברסיטה היה זה הפרופסור אנטוניו לבריולה, אשר גישתו בלימודי ההיסטוריה עיצבה אצלו בהמשך את רעיונות "כל יחיד הוא מלך" ו"חד נס" בנושאי הציונות והאדם היחיד מול ההיסטוריה. שם גם גובשה משנתו הכלכלית. ז'בוטינסקי הושפע רבות מהמרד של גריבלדי ומג'וזפה מציני, והם סללו דרך לחזונו המדיני. על תקופה זו אמר:
ב-1899 נתפרסם שירו הראשון בשפה הרוסית, "עיר השלום", בירחון "ווסחוד" שיצא בסנקט פטרבורג, בפסידונים "Egal". באותה שנה עבר לכתוב עבור העיתון הליברלי בעל ההשפעה "אודסקייֶה נובוסטי" (Одесские новости). גם ב"נובוסטי" כתב תחת שם העט "אלטלנה". על כך כתב: ”אז עוד לא ידעתי איטלקית כראוי, וחשבתי כי תרגומו 'מנוף' - אחרי כן נודע לי שתרגומו 'נדנדה'”. כתבותיו נכתבו בסגנון שנון, קליל וקולע, והן כיסו בסקירתן את חיי התרבות באיטליה.
ב-1901 הגיע ז'בוטינסקי לביקור באודסה מתוך כוונה לחזור לרומא כדי לסיים שם את לימודיו ולהתמחות כעורך דין. בביקור זה גילה כי יצא לו שם כסופר ושם קיבל הצעה לכתוב טור קבוע ב"נובוסטי". הוא החליט להישאר באודסה ולוותר על חזרה לאיטליה ועל קריירה כעורך דין.
פעמיים בשבוע היה מפרסם ז'בוטינסקי את רשימותיו ב"נובוסטי" תחת שם העט שלו, ועד מהרה ראו בו אנשי האינטליגנציה הרוסית את אחד הפיליטוניסטים המובילים של דרום רוסיה. ב-1901 הועלה בתיאטרון העירוני של אודסה מחזהו "דם", מחזה פציפיסטי אנטי-בריטי העוסק במלחמת הבורים. המחזה התקבל בהתלהבות על ידי הקהל והמבקרים, אך הורד לאחר שתי הצגות בלבד בפקודת שלטון הצאר.
ב-1902 הועלה באותו התיאטרון מחזה שני פרי עטו, "לאדנו", שעסק באינדיבידואליזם בהשראת הפילוסוף הגל ולא נחל הצלחה. באפריל 1902 עצרו השלטונות את ז'בוטינסקי. דעותיו על האינדיבידואליזם וכתיבתו לעיתון האיטלקי הסוציאליסטי "אוואנטי!" עוררו את החשד נגדו.
הוא ישב בבית הסוהר של אודסה כחמישים יום. בכלא גילה כי מרבית העצורים הפוליטיים הם יהודים, ושם גם התוודע לנוער המהפכני והתרשם מערכי המוסר שלו.
קורות חיים > התעוררות תודעתו הלאומית, 1903

מלאכתי מלאכת אחד הבנאים השוקדים על הקמת מקדש חדש לאל יחיד ששמו - עם ישראל
באביב 1903 התחוללו פרעות בעיירה דוּבּוֹסַארִי שבפלך בסרביה (הנמצאת ברפובליקה מולדובה). כאשר התגבר החשש באודסה מפני פרעות נוספות, התקומם ז'בוטינסקי נגד אזלת היד והתבוסתנות, שלדעתו אפיינו את מנהיגי היהודים. הוא שלח מכתבים אל מנהיגי הקהילה ובהם הציע לארגן יחידות הגנה יהודיות, יחידות אשר עשויות היו להיתפס כביטוי לגאווה לאומית ואי-כניעה אף יותר מכוח ממשי, בארץ שבה שנאת היהודים קיבלה לעיתים את עידוד השלטון וכוחות המשטרה. אז נודע לו כי ארגון הסטודנטים היהודים "ירושלים" כבר ארגן, לראשונה בתולדות יהדות רוסיה, יחידת הגנה עצמית כמו זו שהציע, וז'בוטינסקי מיהר להצטרף לשורותיה. יחד עם מאיר דיזנגוף פעל להשגת סכומי כסף גדולים לרכישת נשק ליחידה.
בתחילת אפריל, בחג הפסח, התחוללו פרעות קישינב. לאחר הפרעות, יצא ז'בוטינסקי לקישינב בשליחות עיתונו, "אודסקיה נובוסטי", ושם נפגש לראשונה עם חיים נחמן ביאליק ועם המנהיגים הציוניים מנחם מנדל אוסישקין וזאב ולדימיר טיומקין. אל הזעזוע שעוררו הפרעות בקרב היהודים נלוו גם שינויים בתפיסת היהודים לגבי הכבוד העצמי והתקוממות נגד הדיכוי, דבר שהתבטא בהקמת יחידות הגנה בערי תחום המושב. ז'בוטינסקי הושפע גם הוא עד מאוד מן המאורעות ואלה גרמו לו להיכנס סופית אל הפעילות הציונית. עם זאת, אמר על עצמו כי הפרעות לא המחישו לו את מצוקתו של היושב בארץ זרה, אלא הביאו אותו לחבור אל אנשים שעסקו בפעילות הציונית. בשנת 1904, בקישינב, תרגם לרוסית את הפואמה "משא נמירוב", השם הגלוי של "בעיר ההרגה", מאת חיים נחמן ביאליק. ז'בוטינסקי הכניס בתרגום רגשות כה עזים, עד שאנשי שירה ראו בתרגומו יצירה לירית העומדת בפני עצמה. ז'בוטינסקי גם כתב שיר הקדמה לתרגום הפואמה, אשר הסתיים כך (בתרגומו של חנניה רייכמן):
בעיר ההיא ראיתי תוך סחי

פיסה אחת מגויל תורה קרוע.

ניערתי בזהירות מקלף נצחי

את האבק שבו היה זרוע;

ושם כתוב: "בארץ נוכריה" –

רק שתי מילים מספר עם-הנצח.

בשתי מילים הללו חבויה

היסטוריה של כל פרעות הרצח.
קורות חיים > הקמת כוח מגן בירושלים ומאסרו 1920–1921

בתחילת אביב שנת תר"פ, יצא ז'בוטינסקי מהגדוד. הוא עבר עם משפחתו לירושלים, ובאותה תקופה נהג לפרסם מאמרים בעיתון "הארץ". לפי דעת ז'בוטינסקי, נקט הממשל הצבאי הבריטי מדיניות אנטי-ציונית ואנטישמית המעודדת את הערבים נגד היהודים, והוא מחה על כך. בתחילת 1920 התריע ז'בוטינסקי כי לקראת חג נבי מוסא עלולות לפרוץ מהומות מצד הערבים. כשראה כי התרעותיו נשלחות לשווא, ארגן עם פנחס רוטנברג 600 צעירים בני ירושלים ומשוחררי הגדוד העברי, שהיו ליחידת ההגנה העברית הראשונה בארץ ישראל. אימון הקבוצה התבצע בגלוי, וז'בוטינסקי העביר למושל ירושלים הצעה לגייס את היהודים למשטרה.
ביום הראשון של חול המועד פסח תר"פ (אפריל 1920), פרצו פרעות בירושלים, וז'בוטינסקי התייצב בראש ההגנה על יהודי העיר. לאחר שניסו להגן על תושבי הרובע היהודי, אסרו הבריטים ביום השלישי לפרעות את ז'בוטינסקי ו-19 חברים בכוח ההגנה באשמת ביזת רכוש, הפרת סדר ואונס. בשבת שלאחר החג נפוצה שמועה כי הממשל מתכנן להעמיד את ז'בוטינסקי למשפט מהיר שעלול להסתיים בגזר דין מוות. בהסתמך על חוות דעת של משפטנים, אשר הבהירה כי עונש מוות אפשרי במקרה זה, הגיעו הרבנים למסקנה כי עצומה מיידית תשפיע על שלטונות המנדט. לפיכך, הרבנים, ובראשם הרב קוק, החליטו לאסוף חתימות של אלפי אנשים, המצהירים כי גם הם השתתפו בהגנת ירושלים ומבקשים לעמוד למשפט לצד ז'בוטינסקי וחבריו. בסופו של דבר נדחה המשפט לשבוע שלאחר מכן ואיסוף החתימות התייתר. בזמן שהותו במעצר הציבה אותו מפלגת אחדות העבודה בראש רשימת המועמדים שלה לבחירות לאספת הנבחרים.
בהליך משפטי מזורז של פחות משבוע ימים נידון ז'בוטינסקי ל-15 שנות עבודת פרך. מספר ימים לאחר פסק הדין, בשבת ו' באייר (24 באפריל), נשלח לקנטרה, אולם כעבור כמה ימים, הוחזר לכלא עכו. מכלאו ניהל ז'בוטינסקי מאבק שאותו ראה כפוליטי יותר מאשר כסוגיה משפטית. כחלק מהמאבק אף שבת רעב אך חדל בעקבות בקשת הרב קוק.בזמן מאסרו תרגם חלקים מ"הקומדיה האלוהית" של דנטה.
גזר הדין החריף לגבי האדם, אשר הוכתר באותו זמן כ"גריבלדי העברי", עורר סערה בדעת הקהל בארץ ובעולם. המשפט נפתח מחדש, ועונשו של ז'בוטינסקי הומר לשנת מאסר ועונשם של שאר המגינים לחצי שנה. אז גם הוחלף הממשל הצבאי בארץ בממשל אזרחי, והרברט סמואל מונה כנציב העליון הראשון. ז'בוטינסקי לא שקט למרות ההמתקה בשל האישום על הקמת כוח ההגנה. הוא עמד לערער בפני המועצה הצבאית העליונה בלונדון, ובמטרה למנוע אותו מכך, חנן סמואל ב-12 ביולי הן את היהודים מגיני ירושלים והן את הפורעים הערבים. הדבר רק דחף את ז'בוטינסקי עוד יותר לפנות למועצה. הוא התנגד לחנינה ודרש זיכוי. ביולי 1920 נתכנסה הוועידה הציונית בלונדון וז'בוטינסקי נבחר לציר על ידי כל המפלגות הציוניות, לאחר שהללו העמידו את שמו בראש רשימותיהן. באוגוסט יצא ללונדון כדי להשתתף בעבודה הפוליטית והארגונית של ההסתדרות הציונית העולמית. לאחר מכן נבחר לחבר ההנהלה הראשונה של קרן היסוד.
בספטמבר 1921 ביטלה המועצה הצבאית העליונה בלונדון את פסק הדין, למרות התנגדות אלנבי, וזיכתה לחלוטין את מגיני ירושלים.
קורות חיים > נשיא הצה"ר וראש בית"ר > אזהרותיו ליהודים במחצית הראשונה של שנות ה-30

עוד באוקטובר 1932 הזהיר ז'בוטינסקי כי "אפשר שהמצב בגרמניה ישתפר... אבל ליהודים יהיה רע". בתחילת 1933 עלה אדולף היטלר לשלטון בגרמניה. ז'בוטינסקי קבע אז כי תוכניותיו האנטי-יהודיות מהוות חלק אורגני מתורתו ועל כן הוא עלול להגשימה. במאי אותה שנה היה כבר משוכנע כי גרמניה בראשות היטלר מהווה סכנה לעולם כולו:
ודוגמה נוספת מ-18 באוקטובר ב"חזית העם":
ז'בוטינסקי העלה כנשק נגד גרמניה יוזמה לחרם צרכנים של יהודים בעולם ושל מדינות נוספות, אשר תכריע את הרייך השלישי, שמצבו הכלכלי היה גרוע; אולם התנועה הרוויזיוניסטית לא הייתה חזקה מספיק מבחינה ארגונית להטלת חרם עולמי כזה, והוא נכשל גם הודות לחתימת "הסכם ההעברה" בין התנועה הציונית לגרמניה (אוגוסט 1933) שאפשר להציל הון ורכוש יהודי מגרמניה הנאצית ולהעבירו לארץ ישראל. ז'בוטינסקי גינה את ההסכם, וראה בו "תקיעת סכין" בגב היהדות.
הוא הכריז כי "הסכם כזה הוא שפל, מחפיר וראוי לבוז".
ב-1935 כתב ש"עמדת הרייך השלישי כלפי היהודים מתבטאת במלחמת השמדה. היא מתנהלת בשיטות החורגות מתחום האנושיות".
קורות חיים > הבחירות לאחר רצח ארלוזורוב וההסכמים עם בן-גוריון 1933–1935 (הסכמי לונדון)

ביוני 1933 נרצח חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. האווירה בארץ ישראל הייתה קשה עד מאוד בין מחנה הפועלים למחנה הרוויזיוניסטי (ראו למשל את מאמרו של ז'בוטינסקי יא, ברעכן!). ועדת חקירה של ההסתדרות מצאה שלושה מאנשי הצה"ר כאשמים ברצח, בהם אב"א אחימאיר. ז'בוטינסקי היה משוכנע בחפותם ונרתם כולו לעניינם, ובהשפעתו (ראו מאמרו "מתוך קרירות ואיתנות") ובהשפעת אישים חשובים אחרים ובראשם הרב הראשי אברהם יצחק הכהן קוק, התעוררה דעת קהל לטובתם. ז'בוטינסקי דחה לשם משפטם טיפול בכל עניין אחר, כמו הסדרת הבעיה בין תנועתו להסתדרות הציונית.
במסע הבחירות להסתדרות הציונית ב-1933, נתקל ז'בוטינסקי בהמונים זועמים, שבין היתר, איימו עליו, השליכו אבנים על מכוניתו ופוצצו את אספותיו. בקונגרס הציוני ה-18 בפראג באותה שנה, הופיע ז'בוטינסקי בראש סיעה בת 47 חברים. הקונגרס התנהל בסימן רצח ארלוזורוב. עקב התקפות על נציגי הרוויזיוניסטים, סירב ז'בוטינסקי לנאום. בזמן הקונגרס, הכריז ב"ועידת העיתונות" של העיתונות העולמית על חרם על כל סחורות גרמניה הנאצית.
ב-1934 זוכו הנאשמים במשפט רצח ארלוזורוב.
האווירה ביישוב הגיעה אותו זמן לסִפה של מלחמת אחים, וז'בוטינסקי פנה אל הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית כדי להגיע להסכם על יחסים תקינים בינה לבין הסתדרות העובדים הלאומית.
ב-31 ביולי 1934 ניסח מכתב להנהגת מפא"י (שנחתם על ידי ש. מרלין), בו הציע לה לפתוח בשיחות ישירות, כדי לעקור את האלימות בין יהודים.
ז'בוטינסקי נועד בלונדון עם בן-גוריון, ולאחר משא ומתן ממושך הגיעו השניים לכדי הסכם שיכונן נורמליות בין שני הזרמים הציוניים.
ב-1935 כינס ז'בוטינסקי בקראקוב את ועידת הצה"ר העולמית השישית, שאישרה בהשפעתו את ההסכם, אך משאל חברי ההסתדרות הכללית דחה אותו.
בהמשך גם נדחתה יוזמת ז'בוטינסקי לכנס ועידה להסדרת היחסים.
כתוצאה מכך, הציע ז'בוטינסקי כי הצה"ר תצא מן ההסתדרות הציונית ותוקם הסתדרות ציונית חדשה, ובמשאל-עם שערך הצביעו 90% מחברי הצה"ר בעד היציאה.
בו בזמן ארגנה תנועתו עצומה – "תנועת עצומה" עולמית – שספגה ביקורת קשה מצד ההסתדרות הציונית, ובעקבות כך חוקקה ההסתדרות הציונית את "סעיף המשמעת", האוסר על פעילויות פוליטיות עצמאיות.
בתגובה לכך, הורה ז'בוטינסקי לחברי הצה"ר בוועד הפועל הציוני הגדול להכריז על יציאה מן ההסתדרות הציונית. ב-7 בספטמבר 1935, כינס ז'בוטינסקי בווינה את קונגרס היסוד של ההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח), בו נבחר לנשיאה. לצורך כך, עבר להתגורר בלונדון ופתח שם משרד ראשי של הצ"ח.
לאחר שכבר ידע על פרישת הרוויזיוניסטים, כתב בן-גוריון לז'בוטינסקי: "פרק לונדון לא יימחה מלבי... ואם נגזר עלינו להילחם – תדע, שבין 'אויביך' יש אדם המוקיר אותך וכואב את כאבך... רוצה אני לשאת בלבי את דמותך כאשר ראיתיה בלונדון". ז'בוטינסקי השיב על מכתב זה ב-2 במאי 1935: "בזמן האחרון, עוד יותר מקודם, התחלתי לשנוא את אופן חיי, קצה נפשי במרירות התמידית בלי־קץ גם מעבר לאופק. אתה הזכרתני, כי בכל זאת אולי יש קץ... כשכתבת, כן יהא: חזיון שטרם היה כמוהו בישראל – מלחמה ושתי ידיים פרושות מעבר לשדה־הקטל!". אלא שבשנים הבאות חזרו השניים להטיל זה בזה האשמות ועלבונות.
קורות חיים > פטירתו וציון קברו

בפברואר 1940, בזמן מלחמת העולם השנייה, יצא ז'בוטינסקי לארצות הברית במשלחת הסברה של הצ"ח למען הקמת צבא עברי. אז ביקר במחנה קיץ של בית"ר סמוך לעיירה האנטר שבמדינת ניו יורק, ובמוצאי שבת, כ"ט בתמוז ת"ש, 3 באוגוסט 1940, לקה ז'בוטינסקי בהתקף לב ונפטר בשעה 22:45. הספרים מציינים בטעות את תאריך פטירתו כ-4 באוגוסט עקב המרה שגויה מהתאריך העברי כ"ט בתמוז (שנכנס לאחר השקיעה בטרם התחלף התאריך הלועזי). במברק של סוכנות הידיעות היהודית, נכתב שהוא נפטר לפני חצות.
רק הוא עצמו ידע, בשנותיו האחרונות, על מחלה בלבו. מותו הפתאומי הדהים את חסידיו ומתנגדיו; יגון קודר ירד על תומכיו ואנשי תנועותיו. העיתון "הגה" דיווח על מותו: "נדם לבו הסוער של זאב ז'בוטינסקי, סוער ונסער בצבוריות היהודית כארבע עשרות שנים, סוער נסער ומסעיר". לפי העיתון "דבר" מ-8 באוגוסט, משטרת ניו יורק דיווחה על מסע הלווייתו כי "הייתה זו ההלוויה הגדולה ביותר שראתה ניו יורק". ז'בוטינסקי נקבר בבית הקברות ניו מונטיפיורי בלונג איילנד.
הלווייתו התקיימה ביום שלישי, 6 באוגוסט 1940, בארצות הברית.
סיקור מותו של ז'בוטינסקי בעיתונות העברית הצביע על הבדלים שורשיים ומהותיים ביחס התנועות הציוניות אליו. מחד, הנרטיב הכללי של סיקור מותו של ז'בוטינסקי בעיתונים מפלגתיים-סוציאליסטיים, כגון 'דבר', היה, באופן מפתיע, מכובד ברובו. שכן, ז'בוטינסקי הוצג כציר מרכזי ובעל-השפעה חיובית בתנועה הציונית. מאידך, הוא הואשם בהסתה לרצח ארלוזורוב, ספג ביקורות והשמצות, זכה להיקף סיקור קצר בהרבה ממנהיגים שהלכו לעולמם לפניו ואף גונו עיתונים שבחרו להריע לו. בשבועון 'המשקיף' הרוויזיוניסטי הובנתה תשתית מיתית של דמותו של ז'בוטינסקי כנפיל, אמיץ-לב, גיבור-עם ומנהיג ענק שהממסד ההגמוני לא השכיל להכיל.
בקשתו האחרונה, בצוואתו שנכתבה בנובמבר 1935, הייתה שלא להעלות את עצמותיו לארץ ישראל אלא "בפקודתה של הממשלה היהודית של ארץ זו כשתקום". ממשלת בן-גוריון לא נתנה יד לדבר בשנותיה הראשונות של המדינה. בן-גוריון נימק את הסירוב בטענה ש"אין אנו זקוקים לעצמות", אף שהתיר העלאת עצמותיהם של מנהיגים אחרים.
רק ב-15 במרץ 1964 התיר ראש הממשלה לוי אשכול להעלות את עצמות זאב ורעייתו יוענה למנוחת עולם בארץ ישראל. הארון הועלה לארץ ישראל דרך צרפת, אשר קיימה עצרת בקרבת נמל התעופה אורלי בנוכחות אישי ציבור, ורק אז הושלמה העלאת הארונות לארץ. עם נחיתת ארונו בארץ קיבל אותו יו"ר מפלגת חרות מנחם בגין כשהוא קורא: "אדוני ראש בית"ר, אבינו, מורינו ורבינו, שבת לארץ אבותיך ובניך". ארונו הוצב בכיכר הרברט סמואל בתל אביב, ותור גדול השתרך מכיכר הרברט סמואל ועד כיכר המושבות כדי לעבור על פניו. לאחר מכן הוצב ברמת גן על ידה של האנדרטה לזכרו של דב גרונר שם ניצב יממה שלמה כשמשמר כבוד מתחלף לצידו, גם שם עברו אלפים על פניו. במסע ההלוויה השתתפו עשרות אלפי אנשים. בני הזוג קבורים בחלקת משפחת ז'בוטינסקי בהר הרצל בירושלים, בסמוך לקברי בנו ואשתו ובסמוך אל קבר חוזה המדינה. ביום השנה לפטירתו מתנהל טקס ממלכתי במקום.
מורשת ז'בוטינסקי

במהלך שנות פעילותו יצא ז'בוטינסקי כנגד הזרם המרכזי בתנועה הציונית. הוא התנגד לאופיה הסוציאליסטי של הציונות ושל ההתיישבות, למדיניותה הפשרנית מדי לטעמו במשא ומתן עם הבריטים ולמדיניות ההבלגה כנגד האלימות הערבית. בניגוד לזרם המרכזי של התנועה הציונית, אשר הדגיש את ערכי ההתיישבות ופיתוח הארץ, ז'בוטינסקי הדגיש את הממד הצבאי וזכות היהודים להילחם בכוח על מולדתם. ז'בוטינסקי ראה בחזונו צבא יהודי גלוי ועצמאי בארץ ישראל – חזון אשר לא זכה לראות את התגשמותו.
ז'בוטינסקי משך אליו בכוח אמונתו העזה תומכים ומעריצים; זרם שלם בציונות נבנה סביב רעיונותיו, כתביו ודמותו. עם זאת, היו רבים שהתנגדו לו בעם היהודי ובקרב מנהיגי התנועה הציונית על שבחר פעמים רבות את עמדת האופוזיציה וההתרסה נגד עמדת התנועה הציונית הרשמית ומוסדות היישוב. המחלוקת העזה בין ז'בוטינסקי ותומכיו לבין מנהיגים בהסתדרות הציונית הביאה אותו, על אף שהיה מההנהגה המובילה, לפרישה ממנה, ולהקמת הסתדרות ציונית "אלטרנטיבית". רבים בתנועת העבודה ראו בו ובתנועתו יריב רעיוני, והעוינות בין המחנות נשארה גם שנים לאחר מותו.
בשל חוסר פשרנותו המדינית, עמדתו התקיפה כנגד האלימות הערבית, התנגדותו לסוציאליזם והחשיבות הרבה שהעניק לצבא, נחשב ז'בוטינסקי לאחד מאבות מחנה הימין הישראלי, אשר היווה במשך שנים ארוכות את העמדה שכנגד לתנועת העבודה ושל מפלגת הליכוד בפרט. בנוסף, גם מפלגות ישראל ביתנו ותקווה חדשה רואות עצמן כממשיכות דרכו.
בנוסף לפועלו הצבאי והמדיני, ז'בוטינסקי יצר נכס תרבותי עברי גדול: יצירות ספרותיות, תרגומים, נאומים ומאמרים בסגנון אמנותי ייחודי.
מורשת ז'בוטינסקי > עקרונות שוויון הזכויות במדינה העתידית

בספרו "חזית-המלחמה של עם ישראל", תש"א, הגדיר ז'בוטינסקי את השקפותיו (בטיוטת החוקה אשר ניסח בספרו הנ"ל) ביחס לשוויון האזרחי במדינה שתוקם. העקרונות הם: "1. יש להנהיג את עקרון שיווי הזכויות בשביל כל האזרחים מכל הגזעים, הדתות, השפות או המעמדות, ללא כל הגבלה, בכל שטחי החיים הצבוריים של הארץ. 2. בכל קאבינט, שבו ישמש יהודי כראש ממשלה, יהיה סגן ראש הממשלה — ערבי ; וכן להפך. 3. השתתפות פרופורציונלית של יהודים וערבים גם בחובות שמטילה המדינה וגם בטובת ההנאה שהיא מעניקה. כלל זה — כחו יפה לגבי בחירות פרלמנטאריות, השרות האזרחי והצבאי וההענקות התקציביות. 4. הכלל הזה יהא נהוג גם לגבי עיריות או מועצות מחוזיות מעורבות."
בעניין השפה דגל ז'בוטינסקי בשוויון מלא בין השפה העברית לשפה הערבית:
"1. השפה העברית והשפה הערבית תהיינה שוות בזכויותיהן ובתוקף החוקי שלהן. 2. שום חוק מדיני, או מנשר, או פקודה ; שום מטבע או שטר כסף, או בול של המדינה! שום הוצאה או כתובת, שנתפרסמה על חשבון המדינה, לא ייחשבו לבעלי תוקף חוקי, אלא אם יוצאו בשתי השפות במדה שוה — גם בעברית וגם בערבית. 3. אפשר יהיה להשתמש על יסוד חוקי שווה גם בערבית וגם בעברית — בפרלמנט, בבתי המשפט, בבתי הספר ובכל משרד או מוסד של המדינה, וכן בכל בתי הספר מכל הדרגות. 4. כל משרדי המדינה ייענו לכל דורש, שיפנה אליהם בעל פה או בכתב, בין אם שפת בקשתו תהיה עברית ובין אם תהיה ערבית."
נושאים נוספים שהציע ז'בוטינסקי בטיוטת החוקה היו:
1. אוטונומיה תרבותית - הקיבוציים הלאומיים, היהודי והערבי, יּוכּרו בתור גופי־ציבור אוטונומיים, בעלי מעמד שווה לפי החוק, מבחינת דת ומעמד אישי, חינוך ועוד.
2. קרקע - הקרקעות תימסרנה, בפיקוחו של בית דין ארצישראלי לענייני קרקעות (שיכלול, בין שאר חבריו, שופטים ומומחים חקלאיים משני הקיבוצים הלאומיים), למגישי בקשות יהודים וערבים ולקבוצות, ללא אפליה ביניהם
מורשת ז'בוטינסקי > תפיסתו הכלכלית והחברתית

תפיסתו הכלכלית והחברתית של ז'בוטינסקי מורכבת וחוקרים בולטים נחלקו לגביה. פרופסור רפאלה בילסקי בן חור סברה כי ז'בוטינסקי תמך במדינת רווחה ואילו פרופסור יעקב שביט טען כי ז'בוטינסקי תמך במודל של "חברת מופת". חוקרים נוספים מנסים להסביר את גישתו הכוללת כאיחוד של מרכיביה השונים.
בשנות נעוריו תמך ז'בוטינסקי בסוציאליזם הרדיקלי ובמרקסיזם, אך תוצאות המהפיכה הרוסית גרמו לו להתנגד בחריפות לעקרונות הסוציאלסטיים לרבות ה'שיתופיות' בכלל ולתפיסת "מלחמת המעמדות" בפרט. כך הגדיר זאת ז'בוטינסקי עצמו: ”את הדגל האדום פעם כיבדתי, בהאמיני שמשמעו שוויון. מיום שהסבירו לנו כי משמעו אינו אלא שלטון של קבוצת אנשים אחת על יתר האנושות, הוא טרֵפה בשבילי ממש כמו צלב הקרס שיש לו בעיניי אותה המשמעות – בנוסח גזעי במקום בנוסח המעמדי”.
תפיסתו הבוגרת של ז'בוטינסקי כללה תפיסה ליברלית עם מרכיבים של חמלה כלפי השכבות החלשות. גישתו הליברלית באה לידי ביטוי בהעדפתו להתערבות מינימלית של המדינה בענייני הפרט. ז'בוטינסקי אכן הכיר בכך שנסיבות מיוחדות יצדיקו התערבות מוגברת של המדינה אך הדגיש שהתערבות כזו תהיה מוגבלת לתקופה קצרה. במקביל, גישתו הליברלית התבטאה בסלידתו משביתות תכופות והצעתו לקביעת "בוררות לאומית" נייטרלית, בתמיכתו בבעלי מקצועות חופשים (בניגוד לרבים בציונות שראו את ה'פועלים' בלבד כ'יצרניים') ואהדתו (שלא הייתה מקובלת בחוגים הציוניים בתקופתו) לשאיפה חברתית להשגת רמת חיים גבוהה שתתבטא ב"צמיחת ביקושים".
מאידך, מרכיבי החמלה באו לידי ביטוי בשאיפתו ל"מיגור הדלות", ואמונתו כי ראוי שהמדינה תדאג למינימום הנדרש בהתאם לתנאים החברתיים (כלומר תמנע גם "עוני יחסי" חריף). אומנם, פרסם בשנת 1934 את עקרון חמש המ"מים בו הסביר את הצורך להעניק לכל אזרח באופן מינימלי חמישה צרכים בסיסיים: מזון, מעון, מלבוש, מורה ומרפא, אך לא פירט איך על המדינה לספק אותם. במקביל קרא ליישם באופן מודרני את הציוויים החברתיים המקראיים כגון יובל ופאה. ז'בוטינסקי האמין, כי, ככלל, הפגיעה בפרט הנדרשת לסיפוק צרכים בסיסיים אלו (בעיקר באמצעות מיסוי), לא תהווה פגיעה משמעותית בחירות הפרט ובזכותו לקניין.
גם ביחס למעמד הפרט מול ערך הקולקטיב והלאומיות, ז'בוטינסקי החזיק בעמדה מורכבת. מחד, קרא לנכונות להקרבה עצמית למען האומה (אין מסמר? אני מסמר!) ומאידך, שלל את זכותה של המדינה לכפות זאת על הפרט ואף קבע בפירוש כי "היחיד קודם לאומה".
ממסמך ששלח ז'בוטינסקי בתאריך 15 במארס 1929 ופורסם על ידי ארכיון מכון ז'בוטינסקי עולה שהוא הביע את תמיכתו בשוויון הזדמנויות בין המינים.
כתביו

סדרת כתבים, הכרכים: אומה וחברה, אספרטקוס, בדרך למדינה, בסער, חמשתם, זכרונות בן דורי, כתבים ציוניים ראשונים, מגילת הגדוד, מכתבים, נכר (מחזה), נאומים א', נאומים ב', על ספרות ואומנות, סיפור ימי - אוטוביוגרפיה, סיפורים, פליטונים, רשימות, שירים, שמשון. - הוצאו בהוצאת בנו ערי ז'בוטינסקי בשנים ה'תש"ז-ה'תשי"ט 1947–1959
דן מירון (הקדמה), יוסף קיסטר (מבוא), אילן מצל בגיא, זאב ז'בוטינסקי ושירתו, תל אביב: הוצאת המסדר על־שם זאב ז'בוטינסקי, תשס"ו-2005. - על יצירתו הספרותית והתרגמית, והשירים: שיר אסירי עכו, שיר הדגל, שיר תל-חי, שמאל הירדן, שיר בית"ר, הנדר, שיר אל-על וכולה שלי
לתיקונו של עולם (משנתו החברתית והכלכלית, 2001), למהותה של הדמוקרטיה (משנתו הליברלית והדמוקרטית, 2001), תגר ומגן (ז'בוטינסקי והאצ"ל, 2004)
אגרות, כרכים א'-י"ג, ירושלים: הוצאת מכון ז'בוטינסקי והספרייה הציונית, ה'תשנ"ב-ה'תשע"ה
קובצי מאמריו מ"ראזסוויט" - עקרונות מנחים לבעיות השעה, הדרך אל הרוויזיוניזם הציוני (1923–1924), הרוויזיוניזם הציוני בהתגבשותו (1925–1929), הרוויזיוניזם הציוני במאבקיו (1930–1931), הרוויזיוניזם הציוני לקראת מפנה (1932–1934), בהוצאת מכון ז'בוטינסקי 1984–1986
חזית המלחמה של עם ישראל, הוצאת ת' קופ, ירושלים, ה'תש"א
מדינה עברית - פתרון שאלת היהודים, הוצאת ת' קופ, תל אביב, ה'תרצ"ז
המבטא העברי, תל אביב, ה'תר"ץ, ינואר 1930.
העברית: שפה, תרבות, חינוך, ירושלים, מכון ז'בוטינסקי בישראל ומרכז מורשת מנחם בגין, 2017
כתביו > תרגומי הרומן שמשון

שמשון: רומן, ללא ציון שם המתרגם, תל אביב – ברלין: שטיבל, ה'תר"ץ-1930
שמשון: רומן, תרגם מרוסית ברוך קרופניק, הציורים מאת נחום גוטמן, ירושלים, ה'תשי"ט-1959
שמשון: רומן, תרגם יצחק אורן, תל אביב: מעריב, 1976
שמשון: רומן, תרגם מרוסית פטר קריקסונוב, כתר, 2007
שמשון: רומן, תרגם מרוסית: ברוך קרוא, ירושלים: הוצאת ערי ז'בוטינסקי, תש"י
תרגום ועיבוד תיאטרלי (במסגרת תיאטרון מיקרו), יפים ריננברג, 2016
כתביו > היהודים והמלחמה

ב-2016 הוציא מכון ז'בוטינסקי את הספר "היהודים והמלחמה".
הספר מקבץ את מאמריו של ז'בוטינסקי בשילוב של "היהודים" ו"המלחמה", שנחשבו לנושאים מנותקים משך מאות שנים לפחות. מרבית המאמרים נכתבו בסמיכות לפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנים 1939–1940, וחלקם תורגמו לעברית לרגל הוצאת הספר.
דביר שוורץ כתב בביקורת על הספר:
”בולט במיוחד המאמר "חזית המלחמה של עם ישראל", שנכתב במקור כספר בפני עצמו. הטקסט מרשים ורחב-יריעה, וז'בוטינסקי מתגלה בו במלוא הדרו כאיש מעשה וכאיש חזון; הוא פורס בו את הדרישה להקמת צבא יהודי עצמאי, מנתח באופן מקורי את יסודות האנטישמיות, ועוסק בתכנון המדינה העברית שתוקם לאחר מלחמה”.
הנצחתו

בשנת 1980 הופיע דיוקנו על שטר בערך של 100 שקלים. שטרות אלו הוצאו מן המחזור בשנת 1986. הכנסת קבעה ב־2005 בחוק את "יום ז'בוטינסקי" בכ"ט תמוז לציון זכרו ופועלו. מורשתו עודנה מונחלת על ידי מוסדות שונים לציבור ולנוער בישראל. כתביו, אשר מספרם עצום, שמורים בארכיון של מכון ז'בוטינסקי במצודת זאב בתל אביב.
ז'בוטינסקי, אשר היה מגדולי המנהיגים הציוניים והוגי הדעת היהודים בעת החדשה מונצח במבנים רבים ונקראים על שמו חמישים וחמישה רחובות בערי ישראל. בכך, שמו של ז'בוטינסקי הוא המונצח ביותר בישראל (אף יותר משמותיהם של הרצל ושל דוד בן-גוריון). בנוסף, נקראו על שמו שכונה בירושלים והיישוב גבעת זאב, הבניין של משרדי תנועת הליכוד "מצודת זאב" וליד בנימינה הוקם "פארק ז'בוטינסקי" לזכרו.
הנצחתו > העורב: זאב ז'בוטינסקי

בשנת 2015 יצא לאקרנים הסרט "העורב: זאב ז'בוטינסקי", מסדרת הסרטים הדוקומנטריים "העברים". יזם והפיק יאיר קדר, בימוי: איילת עופרים, בהשתתפות: דן מרידור, דן מירון, זאב צחור ואחרים. הסרט הוגדר כבחירה הרשמית של פסטיבל חיפה 2015.