stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרכבת האווירית לברלין
המשך ההטסה

בספטמבר 1948, לקראת הסתיו, ניכרה דרישה גוברת בברלין לפחם להסקה, וקיבולת שני שדות התעופה הפעילים בה לא הספיקה להטסתו. לכן הורה הגנרל קליי לבנות שדה תעופה חדש בצפון מערב ברלין, ליד העיירה טגל (ראו להלן). נעשה גם ניסיון שלא נחל הצלחה להטיל מן האוויר בשטח העיר מטעני פחם.
עד ראשית אוקטובר 1948 הגיע היקף ההטסה היומי לברלין ל-5,000 טון, אך הוא צנח בחדשים נובמבר ודצמבר, שהיו הקשים ביותר לרכבת האווירית. תנאי מזג האוויר החמירו מאוד. ערפל וקור עז אילצו מטוסים רבים שהגיעו לברלין לנטוש את הנחיתה ולשוב לבסיסיהם כשמטענם עמם.
בנוסף להפרעות מזג האוויר השתדלו הסובייטיים להפריע למבצע. מטוסיהם ביצעו יעפים בסמוך למטוסי התובלה ואף ירו והטילו פצצות בקרבתם. בלוני מחסום שוחררו בנתיבי הטיסה של המטוסים, שידורי רדיו הפריעו להם וזרקורים כוונו אליהם. יחידת נ"מ רוסית הטרידה את המטוסים שהשתמשו בשדה התעופה הבריטי בגאטו. במקרה אחד חלף מטוס רוסי קרוב מדי למטוס בריטי והביא להתרסקות שניהם ולמותם של 35 איש. סיכום סטטיסטי שהוכן הצביע על 733 אירועי הטרדה סובייטים מסוגים שונים נגד מטוסי הרכבת האווירית.
מזג האוויר השתפר בראשית 1949 והיקף ההטסה היומי עלה שוב. בינואר הגיעו לעיר יותר מ-171 אלף טון, בפברואר – 152 אלף, במרץ – יותר מ-196 אלף טון, ובאפריל – 234.5 אלף. למרות ההתקדמות החליט טאנר להעמיד בפני כוח המשימה אתגר גדול יותר, שאפתני אך בר השגה. הוא החליט לחתור להגעה להיקף הטסה יומי של 10,000 טון, כ-20% יותר ממה שהושג עד אז. נקבע שתוספת המטען תהיה פחם, ויום היעד נקבע ליום ראשון של חג הפסחא, 16 באפריל 1949. באותו יום ערכו מטוסי התובלה האמריקנים והבריטים 1,398 טיסות ולברלין, שנשאו 12,940 טון מטען, וזאת ללא אף תאונה או אירוע חריג.
אפשר שההישג של אותו יום (וכן חתימת הסכם הקמת ברית נאט"ו ב-4 באפריל) שכנע את הסובייטים שבעלות הברית המערביות נחושות להחזיק בברלין. משא ומתן החל בין מעצמות הכיבוש, ובסופו, ב-4 במאי 1949, הוסכם על הסרת הסגר ביבשה ובים על ברלין החל מה-12 במאי. לאור הטרדות שעדיין נמשכו של התחבורה אל ברלין המשיכה הרכבת האווירית לפעול עד ה-30 בספטמבר על מנת לצבור מלאי של מצרכים בברלין למקרה של חידוש הסגר. עד סיום פעולתה ערכו מטוסי התובלה 276,926 טיסות אל העיר.
מטוסים ושדות תעופה שהשתתפו במבצע

כאמור הפעיל חיל האוויר האמריקני במסגרת המבצע בעיקר מטוסי תובלה מדגם C-54 (כולל מטוסים שסיפקה הזרוע האווירית של הצי האמריקני). השימוש במטוסי הדקוטה הופסק לחלוטין עד 1 באוקטובר 1948, ועד מועד זה הוכנסו לשימוש במבצע 225 מטוסי C-54. מטוסי תובלה מדגמי דאגלס C-74 גלובמאסטר ובואינגC-97 סטרטופרייטר הוטסו לברלין לניסיון במשך זמן קצר. נעשה ניסיון להפעיל גם מטוסי פיירצ'יילד C-82.
חיל האוויר האמריקני הציב במערב גרמניה מטוסי קרב מדגם P-47 ת'נדרבולט כדי להתכונן לאפשרות שהסובייטים ינסו להתנכל לרכבת האווירית. אליהם הצטרפו בהמשך מטוסי קרב סילוניים מדגם P-80, שהובאו מבסיס אמריקני בפנמה.
לצורך הטסת הציוד והאספקה הדרושים למבצע מארצות הברית לאירופה נעשה שימוש במטוסי דאגלס DC-4 (המטוס ממנו פותח ה-C-54) של מספר חברות אזרחיות.
חיל האוויר המלכותי הבריטי הציב למבצע 58 מטוסי דקוטה ו-40 מטוסי אוורו יורק. מנובמבר 1948 הצטרפו אליהם מטוסי תובלה מדגם הנדלי פייג' הייסטינגס החדש. הופעלו גם תריסר מטוסי דקוטה מחילות אוויר של מדינות חבר העמים הבריטי וביניהן אוסטרליה. 10 ספינות טיס מדגם שורט סנדרלנד, שקיבולתן הייתה 4.5 טון מטען, ערכו בקיץ 1948‏ 1,000 טיסות מנהר האלבה ממערב להמבורג אל אגם האוול בברלין, עד אשר קפיאתו חייבה את הפסקת טיסותיהן.
מטוסי התובלה האמריקנים יצאו לברלין משדות התעופה האמריקניים הקרובים ביותר לגבול עם שטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה – בסיסים בוויסבאדן ובפרנקפורט. המטוסים הבריטים פעלו תחילה משדה וונסטורף (Wunstorf), בהמשך משדה פסברג (Fessberg) ולבסוף משדה ליבק (Lübeck), וכן משדות התעופה בצֶלֶה (Celle) ובשלזוויגלנד (Schleswigland). עד סיום המבצע הופעלו תשעה שדות תעופה במערב גרמניה כבסיסי יציאה לטיסות המטען אל ברלין.
בברלין נחתו המטוסים הבריטים בשדה התעופה גאטו (Gatow) שבדרום-מערב העיר. המטוסים האמריקניים השתמשו בשדה התעופה טמפלהוף שבדרום העיר. לאחר הפעלת הרכבת האווירית התברר שמסלול אדמת העשב בטמפלהוף, שבבסיסו הונחו משטחי פלדה, לא יוכל לשמש לזמן רב לנחיתה והמראה של מטוסי תובלה כבדים. לפיכך נסללו במקביל אליו שני מסלולי בטון, והמסלול המקורי חוזק.
כאשר עלה מספר הטיסות שהגיע לברלין הוברר ששני שדות התעופה הפעילים לא יספיקו לקבלתן. לכן הוחל בספטמבר 1948 בבניית שדה תעופה חדש בשטח של בסיס צבאי גרמני לשעבר בשטח הכיבוש הצרפתי בצפון מערב ברלין, ליד העיירה טגל (הוא נודע לימים כנמל התעופה ברלין טגל). לצורך הבנייה נדרש שימוש במכבשי דרכים, שהיו גדולים מכדי להיות מובלים במטוסים. לכן פורקו המכבשים וחלקיהם נחתכו במבערים, ולאחר שהוטסו החלקים לברלין הם חוברו שם בריתוך והוכנסו לפעולה. שדה התעופה החדש נפתח לטיסות ב-15 בדצמבר.
מגדל רדיו בגובה של 60 מטר בשולי שדה התעופה החדש איים להפריע לשימוש בו. הגרמנים סירבו לבקשת טאנר לסלק את המגדל, מן הסתם משום שהוא נמצא בשטח הכיבוש הסובייטי. מפקד שטח הכיבוש הצרפתי בברלין פתר את הבעיה, כאשר ב-16 בדצמבר הפילה התפוצצות מסתורית את המגדל.
תחזוקה וכוח אדם

גנרל טאנר ואנשי מטהו ארגנו תוכנית תחזוקה למטוסי התובלה, שנזקקו לבדיקה לאחר כל 25 שעות טיסה ולטיפול מקיף יותר לאחר כל 200 שעות טיסה. הטיפולים למטוסים האמריקניים נערכו בבסיס ליד מינכן ובהמשך בבריטניה. לאחר אלף שעות טיסה הוחזרו המטוסים לארצות הברית לטיפול. חיל האוויר הבריטי קיים תוכנית תחזוקה משלו למטוסיו.
החמרת מזג האוויר בסתיו גרמה בעיות של הצטברות קרח על גבי כנפי מטוסי התובלה. איש תחזוקה של חיל האוויר האמריקני הגה רעיון להציב מנוע סילון של מטוס P-80 על גבי משאית ולהשתמש בו להמסת הקרח, ומספר רכבי תחזוקה מעין אלה הורכבו והוכנסו לשימוש.
בית ספר להכשרת אנשי צוות אוויר אמריקניים למבצע נפתח בבסיס חיל האוויר במונטנה. מדי שבוע הגיעו אליו 29 טייסים חדשים, שאומנו תוך סימולציה מדויקת של תנאי הטיסה לברלין והנחיתה בה (מטוסי האימון הטיסו שקי חול).
למבצע נדרשו מכונאים לתחזוקת המטוסים. למרות האיסור על התרועעות אמריקנים עם האוכלוסייה הגרמנית (Nonfraternization) השיג טאנר רשות מגנרל קליי לגייס מכונאים לשעבר של הלופטוואפה לעבודה זו. קצין גרמני ששלט באנגלית תרגם לגרמנית את מדריכי התחזוקה, גייס מכונאים גרמנים ופתח עבורם בית ספר לתחזוקת מטוסי ה-C-54.
לצורך שיכון אנשי צוותי האוויר והתחזוקה המערביים הרבים שנדרשו למבצע הוקמו אוהלים ומבנים ארעיים, וחדרי האוכל עבורם הופעלו במשך כמעט כל שעות היממה, בהתאם לזמני הפעולה של הרכבת האווירית. התארכות המבצע ותנאי המחיה הקשים פגעו במורל הצוותים, ולכן השתדל טאנר להחזיר בהם רוח תחרותיות ואף יסד עלון חדשות של הרכבת האווירית, שבו פורסמו הסטטיסטיקות השוטפות של ההטסה וכן קריקטורות הומוריסטיות.
מבצע ויטלס הקטן

טייס אמריקאי בשם גיל האלוורסון הבחין בסיור מסביב לבסיס בילדים המתבוננים במטוסים הנוחתים וחילק להם ממתקים. לאחר שראה שהם מתרגשים מחלוקת הממתקים הבטיח להם לזרוק להם ממתקים כשהוא נוחת. מכיוון שנחתו עשרות מטוסים ביום וכדי שיצליחו להבחין במטוסו, גיל אמר להם שסימן הזיהוי שלו יהיה ניענוע הכנפיים בעת הנחיתה. לאחר זמן מה, התקבלו מכתבים רבים לחיל האוויר האמריקאי המיועדים ל-"Uncle Wiggly Wings", ""The Chocolate Uncle" ו-"The Chocolate Flier" מילדים ברלינאים. כך גילה גנרל טאנר על הדבר, אישר את הרעיון וכינה אותו מבצע ויטלס הקטן (Operation Little Vittles). ביולי 1948 החלו הצוותים של מטוסי התובלה האמריקאים להטיל מעל מערב ברלין ממתקים עבור ילדי העיר. מאוחר יותר המאמץ גדל וילדים בארצות הברית החלו לתרום ממתקים למטרה זו, ואף מספר יצרני ממתקים הצטרפו ליוזמה. בסך הכל הוטלו מעל לעיר יותר משלושה טון ממתקים והמבצע הפך להצלחה תעמולתית גדולה של בעלות הברית המערביות.
תוצאות המבצע

הרכבת האווירית לברלין פעלה במשך 321 ימים (לא כולל משך פעולתה אחרי הסרת הסגר על העיר). בסך הכל הוטסו אליה 2,323,067 טון מטען (מהם 400 אלף טון על ידי חיל האוויר המלכותי) ו-227,655 נוסעים טסו אל העיר וממנה. עלות המטענים שנשלחו אל העיר כוסתה על ידי ארצות הברית (345 מיליון דולר), בריטניה (17 מיליון לירות שטרלינג) וגרמניה הכבושה (150 מיליון מרק). המחיר בחיי אדם היה 75 אמריקנים ובריטים שנהרגו במהלך המבצע.
לקחים מבצעיים חשובים רבים הופקו מן המבצע בכל הנוגע לטיסה במזג אוויר גרוע, טכניקות מבצעיות, פיקוח טיסה ותחזוקת מטוסים, והוכחה ההיתכנות של הטסה מסיבית של מטענים בדרך האוויר במבצע מאורגן סביב השעון.
מועצת העיר ברלין החליטה לשנות את שמה של הכיכר שליד שדה התעופה טמפלהוף ל"כיכר הגשר האווירי" (Air Bridge Square) וכיום ניצבת בה אנדרטה לזכר חללי מבצע ההטסה.
בשנת 1950 הופק סרט הקולנוע The Big Lift ("ההטסה הגדולה"), המשחזר את המראות והאווירה של המבצע.
לקריאה נוספת

Frank Donovan, Bridge in the Sky, New York: D. McKay, 1968
Roger G. Miller, To save a city: the Berlin airlift, 1948-1949, College Station, TX: Texas A&M University Press, 2000
Robert A. Slayton, Master of the air: William Tunner and the success of military airlift, Tuscaloosa: University of Alabama Press, c2010
הערות שוליים

↑  The Berlin Airlift
↑  שם הקוד להשתתפות האוסטרלית ברכבת האווירית היה מבצע פליקן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4168233-6 
גנרל לושיוס קליי
מייג'ור גנרל ויליאם טאנר
ברלינאים צופים במטוס C-54 אמריקני הנוחת בעיר
האנדרטה בכיכר הגשר האווירי ליד נמל התעופה טמפלהוף
ולטר קריגר

| --- | --- |

ולטר קריגר (משמאל) עם גנרל אריך הפנר
 לידה:  27 בפברואר 1890 שטרסבורג, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 התאבד:  22 במאי 1945 (בגיל 55) קורלנד, ברית המועצות ברית המועצות
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1908–1920   1935 – 1945
 דרגה:   אובר-גרופנפיהרר
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית האס אס הרביעית   מפקד דיוויזיית אס אס "דאס רייך"   מפקד קורפוס הפאנצר אס אס הרביעי   מפקד קורפוס האס אס השישי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות   צלב הברזל מדרגה ראשונה   צלב הברזל מדרגה שנייה   אות הפציעה (זהב)
 
ולטר קריגר (בגרמנית: Walter Krüger,‏ 27 בפברואר 1890 – 22 במאי 1945), קצין בכיר בוואפן אס אס בדרגת אובר-גרופנפיהרר אשר פיקד בין היתר על דיוויזיית אס אס "דאס רייך" בקרב קורסק, ועל קורפוס האס אס השישי במהלך קרבות בכיס קורלנד.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

ולטר קריגר נולד בשטרסבורג שבאלזס (אז חלק מהאימפריה הגרמנית) למשפחתו של קצין פרוסי, אוברסט אלפרד קריגר. הוא היה הבכור מבין שני בנים (אחיו הצעיר פרידריך-וילהלם קריגר היה אף הוא קצין בכיר באס-אס).  למד בפנימיה צבאית בקרלסרוהה ובבית הספר לקצינים בברלין. בשנת 1908 הוסמך לקצונה. במלחמת העולם הראשונה שירת ביחידות הרריות של הצבא הגרמני. במהלך המלחמה עוטר בשתי דרגות של צלב הברזל והועלה לדרגת האופטמן. בסיום המלחמה שירת בפרייקור ונטל חלק בקרבות עם הצבא האדום בלטביה.
בשנת 1935 גויס לוואפן אס אס. בזכות ניסיונו הצבאי הועלה מיד לדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר. שירת כמדריך בבית הספר לקציני אס אס בעיר באד טלץ. בשנת 1939 מונה לראש מטה של דיוויזיית אס אס ה-4.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה השתתף עם הדיוויזיה ה-4 בקרבות בפולין ובצרפת. 
בשנת 1941 הועלה לדרגת בריגדפיהרר ומונה למפקד דיוויזיית אס אס הרביעית, עמה השתתף בשלבים הראשונים של המצור על לנינגרד.
במרץ 1943 מונה למפקד דיוויזיית אס אס "דאס רייך". במהלך קרב קורסק הוביל את הדיוויזיה למתקפה בחלק הדרומי של מבלט קורסק.
במרץ 1944 מונה לפקד על כוחות האס אס באוסטלנד. ביולי 1944 - מונה לפקד על קורפוס האס אס השישי, שהיה חלק מקבוצת ארמיות צפון. לאחר נסיגת הצבא הגרמני אל אזור קורלנד הפך הקורפוס בפיקודו של קריגר לחלק מקבוצת ארמיות קורלנד.
ב-9 במאי 1945 נכנעה קבוצת ארמיות קורלנד (יחד עם כל גרמניה הנאצית). קריגר לא רצה ליפול לידיהם של חיילי הצבא האדום, לכן הפר את פקודת הכניעה ויחד עם כ-300 קצינים וחיילים בפיקודו החל לנוע מערבה לכיוון פרוסיה המזרחית. ב-22 במאי הקיפו חיילים סובייטים את הכוח בפיקודו של קריגר ולאחר קרב קצר הכניעו אותו. קריגר עצמו התאבד בירייה, כדי לא ליפול בשבי.
השפעת קרני גמא על ציפורני החתול (סרט)

| --- | --- |

פוסטר השפעת קרני גמא על צפרני החתול
 מבוסס על:  מחזה מאת פול זינדל
 בימוי:  פול ניומן 
 הופק בידי:  פול ניומן 
 תסריט:  אלווין סרג'נט 
 עריכה:  אוון לוטמן
 שחקנים ראשיים:  ג'ואן וודוורד  נל פוטס רוברטה וולך
 מוזיקה:  מוריס ז'אר 
 צילום:  אדם הולנדר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20 
 הקרנת בכורה:  20 בדצמבר 1972
 משך הקרנה:  100 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
השפעת קרני גמא על ציפורני החתול (באנגלית: The Effect of Gamma Rays on Man-in-the-Moon Marigolds) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1972 המבוסס על מחזה בשם זה שזכה בפרס פוליצר מאת פול זינדל.
פול ניומן הפיק וביים את הסרט בו משתתפות אשתו ג'ואן וודוורד ובתו נל.
ג'ואן וודוורד זכתה עבור משחקה בסרט זה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-1973 והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
המחזה והסרט מתארים דרמה משפחתית אצל משפחה חד-הורית לא מתפקדת עם אם המתקשה לנהל את חייה וחיי שתי בנותיה.
בתפקיד הבת הגדולה משחקת רוברטה וואלאך, בתו של אלי וולך ובתפקיד הבת הקטנה - נל פוטס בתם של וודוורד וניומן ששיחקה עם אמה גם בסרט רייצ'ל, רייצ'ל.
תקציר העלילה

ביאטריס (בטי) הנסדורפר (ג'ואן וודוורד) היא אלמנה הגרה בבית מוזנח ומתקשה לנהל את חייה ואת שתי בנותיה רות (רוברטה וולך) ומטילדה (טילי) (נל פוטס).
רות הבכורה היאה טיפוס מוחצן, אוהבת להתעסק עם נערים, עונה בחוצפה לאמה ונתקפת לעיתים בזעם שמסתיים בהתקף אפילפטי.
טילי היא טיפוס שקט ומופנם. אוהבת את הלימודים ודרכם מנסה להתרחק מהמצוקות בבית. במסגרת הלימודים היא קבלה מהמורה למדעים ארנב. כעת היא עוסקת במחקר על זרעי ציפורני חתול שקבלו מנות שונות של קרני גמא מקובלט 60 וגודלו באותם התנאים. אמה בטי לא מעריכה את מעשיה ומתקשרת לבית הספר שייקחו בחזרה את הארנב המטנף את הבית.
בטי היא טיפוס לא יציב, מתלבשת ברישול, מעשנת כבדה ומכורה לאלכוהול ולתרופות. נוטה להשתמש באלימות מילולית וידועה בבית הספר כ"בטי המטורללת" (Betty the Loon). היא מקוננת כל הזמן על גורלה המר וחולמת לפתוח בית תה בו יגישו בנותיה עוגות ממעשי ידיה אבל הבנק מסרב לתת לה הלוואה לשם כך וכן גם גיסה. בטי נאלצת להשכיר חדר לקשישים סיעודיים הנמצאים בסוף דרכם. כעת נמצאת אצלה קשישה המכונה "נני" שאינה מדברת ובטי שופכת עליה את כל תסכוליה.
עבודת המחקר של טילי נבחרה בתוך חמש העבודות המצטיינות. טילי מבקשת מבטי לבוא לטקס הצגת העבודות המצטיינות. בטי מסרבת אבל לאחר מכן מסכימה. היא מתלבשת ומתמרקת ומבקשת מרות להישאר בבית ולשמור על הקשישה. כשרות מסרבת מתפתחת מריבה קולנית שבסופה אומרת רות לאמה שתדע שבבית הספר מכנים אותה "בטי המטורללת". ברגע זה מתחולל שינוי בדעתה של בטי, היא מתחילה לשתות, הורגת את הארנב ומנסה להחזיר את הקשישה למשפחתה ולבסוף מגיע שתוייה לבית הספר ואומרת לטילי לפני האנשים ההמומים כמה שהיא גאה בה.
טילי מסבירה את תוצאות מחקרה שהוא אלגוריה למצבה. הזרעים שספגו הכי הרבה קרינה לא נבטו. אלה שספגו כמות קטנה לא נפגעו. אלה שספגו כמות בינונית נבטו אך הופיע ביניהם מוטציות - גבעולים ענקיים, עלים בעלי צורות שונות ופריחה כפולה וכי יבוא יום והאנושות תכיר בכוחו של האטום ויהיה עולם טוב יותר.
הר איתן

| --- | --- |

פסגת הר איתן ושרידי הכפר ח'ירבת אל-לוז ההרוס לחלוטין על המפנה של ההר
 מידע כללי
 גובה:  788 מטר
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  ממערב לירושלים
 רכס הרים:  הרי ירושלים
 קואורדינטות:  31°46′10″N 35°06′43″E﻿ / ﻿31.7694444°N 35.1119444°E﻿ / 31.7694444; 35.1119444
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) הר איתן(למפת הרי ירושלים רגילה) הר איתן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר איתן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר איתן
 
חורבות הכפר סטף על המפנה המזרחי של ההר
השלוחה הצפון-מערבית של ההר ושרידי טרסות שעובדו על ידי תושבי הכפר ח'ירבת אל-לוז ושנחשפו לאחר שרפה שכילתה את יער קק"ל במקום
הר איתן הוא חלק מיער הסטף הנמצא בניהול ובטיפול של הקרן הקיימת לישראל. גובהו הוא 788 מטר מעל פני הים.
הר איתן נמצא לא רחוק ממחלף הראל בכביש ירושלים-תל אביב ליד מבשרת ציון ובית זית. ההר הוא חלק מהרי ירושלים. בצידו המזרחי נובעים מעיינות הסטף וצידו המערבי משקיף על נחל שורק.
ההר בעל ערכי טבע ונשקפים ממנו נופים מרהיבים. בהר נמצאים שרידי התיישבות מלפני 6,000 שנה ושרידי חקלאות מדרגות בני 4,500 שנה. במורד ההר ניתן לראות כיצד התמודדו תושבי ההר במשך אלפי שנים עם תנאי האזור, וכיצד הכשירו אלפי דונמים של מדרגות חקלאיות שעליהן גידלו, בשיטת חקלאות בעל, זיתים, גפנים ושאר עצי ארץ ישראל.
בהר נמצא מסלול מסומן באורך 8 ק"מ באותו גובה נוף ומשמש להולכים, רצים ורוכבי אופניים מכל הארץ שמגיעים במיוחד למסלול לתחרויות ארציות וטיולי משפחות.
הכפרים ח'ירבת אל-לוז וסטף

את ההר אכלסו שני כפרים ערבים, ח'ירבת אל-לוז וסטף, ובהם מאות תושבים, שעזבו בעקבות אירועי מלחמת העצמאות.
התיישבויות עולים

לאחר מלחמת העצמאות, ב-7 בנובמבר 1949 הוקמה באזור כפר סטף התיישבות של עולים מצפון אפריקה בשם "ביכורה". היישוב הוקם בעזרת מפלגת הלוחמים של יוצאי ארגון הלח"י. בחודש מאי 1950 הוקמה התיישבות עולים באזור ח'ירבת אל-לוז. השם שניתן ליישוב במפות התכנון היה אבטח, בהמשך שונה השם ל"לוזים" תוך שימור שם הכפר הערבי ח'ירבת א-לוז. העולים שהובאו להתיישב בלוזים היו מעולי תימן שעלו זה מכבר במבצע על כנפי נשרים. החורף של 1950/51 היה חורף קשה במיוחד. הרמטכ"ל יגאל ידין יזם את מבצע "מעברות" לסיוע לישובי העולים. במסמכי הפקודה בנוגע ללוזים (במסמך נכתב לוזון) פורט הציוד שיסופק ליישוב, בין היתר 130 מעילים, 400 שמיכות ונעליים לכל התושבים.
באוגוסט 1950, נרצח מנחם שמעון בלוזים. הגרסה שהייתה מקובלת הייתה שנרצח בפיגוע טרור, אבל ישנן ראיות המצביעות על כך שהוא נפגע מירי של תושבים של ביכורה לעבר לוזים, שאולי היו קשורים למבריחים בלתי חוקיים. בסתיו 1950, התיישבות ביכורה פוזרה, שנה לאחר מכן נרצחו בלוזים האחים אברהם ושלום חזי, ומייד לאחר מכן גם פוזרה גם התיישבות זו. חלק מהתושבים עברו ליישוב אבן ספיר שהוקם בסמוך.
מחנה צבאי

באתר הוקם מחנה בסיס האם של יחידה 101 עד פירוקה ולאחר מכן שכן במקום מתקן אימונים של בה"ד 4 עד לנטישתו לאחר מלחמת ששת הימים. במקום הוחסנו טנקי הסופר שרמן של "פלוגת הטנקים הסודית" כיום נמצא באתר המחנה חניון לילה של קק"ל.
מרכז ההנצחה הלאומי

בהר איתן תוכנן לקום המרכז הלאומי להנצחת מערכות ישראל. ב-1980 החליטה ממשלת מנחם בגין להקים את המרכז הלאומי לגבורה ולהנצחה על שטח של 4,600 דונם. במקור תוכנן השטח הבנוי של המרכז להשתרע על פני 30 אלף מ"ר שיכללו מוזיאון, מרכז מידע, חינוך ומחקר, וכן מאגר מידע ממוחשב על הנופלים, אך בעיות תקציביות ומחאה ציבורית בגין הרס הנוף, מנעו את הקמתו.
גן לאומי הר איתן

באפריל 2007 החליטה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה על הקמת גן לאומי בהר איתן. עם זאת, הגן הלאומי לא הוכרז על פי חוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה, התשנ"ח-1998 והגן לא מופיע ברשימת שמורות טבע וגנים לאומיים מוכרזים כפי שפורסמה על ידי רשות הטבע והגנים.
דרומית לפסגת ההר נמצא עיקר שטחו של הגן הלאומי המתוכנן, כולל שרידי הכפר ח'רבת א-לוז שחרב ב-1948. באזור נמצאות טרסות רבות, בהן בוסתנים שבהם נטועים בעיקר שקדים, אך גם תאנים וחרובים. המחקר של הטרסות בהר איתן הראה שרובן הגדול מתוארך למאות השנים האחרונות, והן אינן קדומות יותר. בשטח ישנם גם בורות מים ושומרות. הטרסות אינן מעובדות מאז 1948 ונכון לשנת 2013 מתפשטות בהן סירה קוצנית. באזור בולטת פריחת כרכום מצוי, נרקיס מצוי ורקפת מצויה. בחלקים מהגן הלאומי המתוכנן נמצא יער נטוע של אורנים וברושים. בנוסף נכלל באזור גם מעיין ניקבה בשם עין דלית.
הערות שוליים

↑  זאב וילנאי, אנציקלופדיה לידיעת הארץ, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 1956, עמ' 152.
↑  10 יישובים חדשים הוקמו בחודש מאי, 9 ביוני 1950
↑   ניר חסון, המסמכים מרמזים: פרשת רצח משנות ה-50 היתה פיגוע של יהודים נגד יהודים, באתר הארץ, 15 ביוני 2023
↑  היסטוריה של יחידה 101
↑  רחל יוד, דף מידע על אזור הסטף באתר משרד החינוך, עמ' 7
↑  Yuval Gadot, Uri Davidovich, Gideon Avni, Yoav Avni, Michal Piasetzky, Gala Faershtein, Dan Golan, Naomi Porat, The formation of a Mediterranean terraced landscape: Mount Eitan, Judean Highlands, Israel, Journal of Archaeological Science: Reports 6, 2016-04-01, עמ' 397–417 doi: 10.1016/j.jasrep.2016.02.028
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597229705171  VIAF: 10148035990487972259   WorldCat (עם VIAF): 10148035990487972259 
מסמך צהל המציין את הקמת היישוב בח'ירבת אל-לוז
לוחית זיכרון ליחידה 101 ולפלוגת הטנקים הסודית ששכנו במחנה סטף.
ז'יל גרימנדי

ז'יל גרימנדי (בצרפתית: Gilles Grimandi; נולד ב-11 בנובמבר 1970 בגאפ שבצרפת) הוא כדורגלן עבר צרפתי.
ביוגרפיה

גרימנדי החל את הקריירה שלו בקבוצת מונקו, וב-1991 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נאנסי במסגרת ליגת העל הצרפתית. הקריירה שלו נקטעה למשך זמן מה בעקבות שירותו הצבאי, אך למרות זאת הצליח להשתתף בתשעים משחקים ולהבקיע שלושה שערים עבור מונקו. הוא שיחק בעיקר בעמדת הבלם הקדמי. הישגיו העיקריים במונקו היו העפלה לחצי גמר ליגת האלופות וגביע אופ"א, וכן זכייה באליפות צרפת בעונת 1996/1997.
בעונה שלאחר מכן הוא עזב את מונקו והצטרף למאמנו לשעבר ארסן ונגר בארסנל. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו שם במשחק מול לידס יונייטד, וסייע למועדונו החדש לזכות בדאבל כבר בעונתו הראשונה באנגליה. הוא השתתף ב-114 משחקי פרמייר ליג כקשר, בלם קדמי, ומגן-כנף ימני. הוא זכה בדאבל גם בעונתו האחרונה בארסנל (2001/2002).
ב-2003 חתם גרימנדי בקולורדו ראפידס מה-MLS, אך לאחר משחק קדם-עונה אחד עזב את המועדון ופרש ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו הוא המשיך לעסוק בתחום הספורט, והתמנה לתפקיד מנהל הכדורגל במועדון ASOA ואלנס מהליגה הצרפתית השלישית. הוא התמנה לתפקיד מאתר הכישרונות של ארסנל בצרפת לאחר שהנהלת ואלנס הגישה בקשה לאישור פשיטת רגל לפני עונת 2005/2006. ביולי 2006 הוא השתתף במשחק מחווה לדניס ברגקאמפ באצטדיון האמירויות.
לקריאה נוספת

טוני מתיוס, WHO'S WHO OF ARSENAL (עמודים 119 - 120), מיינסטרים,‏ 2007 (ISBN 1-84596-232-X)
ורדי סרייבו

ורדי סרייבו הם כינוי שניתן לסימני התפוצצות ורסס של פגזים ופצצות מרגמה שפגעו ברחובות סרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה, במהלך המצור על העיר. לאחר תום המלחמה בבוסניה מילאו את הצלקות הללו בשרף אדום והן מהוות מזכרות למצור ולאבדות שהסב.
במשך 1,425 ימים, מאפריל 1992 ועד פברואר 1996, הייתה סרייבו נתונה במצור על ידי צבא יוגולסביה ובהמשך על ידי צבא רפובליקה סרפסקה. במהלך תקופה זו פגעו בעיר 470 אלף פגזים ופצצות מרגמה שירו הצרים עליה – בממוצע, למעלה מ-300 מדי יום. במהלך המצור נהרסו בעיר 35 אלף מבנים. מספר הרוגי המצור נאמד ב-10,000 עד 14,000, כ-60 אחוז מהם חיילים, והיתר אזרחים.
פגיעת הפגזים ורסיסיהם במדרכות ובכבישי העיר הותירה סימני פגיעה טיפוסיים שנראו כפרחים. לאחר תום המצור על העיר סומן כל סימן פגיעה שכזה שנותר במקום שבו נהרג מהפגיעה לפחות אדם אחד. הסימנים מולאו בשרף אדום וקיבלו את הכינוי "ורדי סרייבו".
ורדי סרייבו נעלמים בהדרגה מנוף העיר ככל שהריצוף של הכבישים והמדרכות בה מוחלף.
הערות שוליים

↑  מקור: אתר Urban Association.
ולטר קונצה

| --- | --- |

גנרל ולטר קונצה (מימין) עם גנרל-פלדמרשל וילהלם ליסט (משמאל)
 לידה:  23 בפברואר 1883 פריצרבה, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  1 באפריל 1960 (בגיל 77) דטמולד, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1902–1945 (כ־43 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל ההנדסה (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-6   מפקד הקורפוס ה-24   מפקד הקורפוס ה-42   מפקד הארמייה ה-12
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   עיטור בית הוהנצולרן עם חרבות   הצלב הגרמני בכסף
 
גנרל ולטר קונצה (בגרמנית: Walter Kuntze;‏ 23 בפברואר 1883 – 1 באפריל 1960) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

קונצה נולד ב-23 בפברואר 1883, בפריצרבה שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1902 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לגדוד ההנדסה ה-5 (שלזיה התחתית). בשנת 1910 הועבר קונצה לגדוד ההנדסה ה-9 (שלזוויג-הולשטיין), ובשנת 1910 הועבר קונצה לגדוד ההנדסה ה-26 (המזורי), עמו לחם בתחילת מלחמת העולם הראשונה. קונצה נפצע קשה בקרבות הקשים של 1914, וב-8 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן. לאחר החלמתו שירת במטה הכללי עד סוף המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף קונצה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1923 הועלה קונצה לדרגת מיור, וב-1 בנובמבר 1923 מונה לקצין מטה בקבוצת הארמייה הראשונה. ב-1 במאי 1928 מונה למפקד גדוד ההנדסה ה-1 (הפרוסי) וב-1 בפברואר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 במרץ 1930 מונה לקצין מטה במשרד המלחמה, וב-1 באוקטובר 1931 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 בספטמבר 1934 הועלה  לדרגת גנרל מיור, ובאמצע מאי 1935 מונה למפקד פיקוד הרגלים ה-6, שהפך ב-15 באוקטובר 1935 לדיוויזיה ה-6. ב-1 באוגוסט 1936 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך פרשת בלומברג-פריטש מונה למפקד הכוחות בקו זיגפריד. ב-1 בפברואר 1938 הועלה קונצה לדרגת גנרל חיל ההנדסה, וב-1 באוקטובר 1938 מונה למפקד מפקדת הכוחות בסאר-פפלץ.