stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המרד ההודי הגדול
מהלך המרד ההודי > מיראט

מיראט (Meerut) הייתה עיר בעלת חשיבות צבאית רבה, כ-64 ק"מ צפון-מזרחית לעיר דלהי. היא ישבה על 'הדרך הראשית הגדולה' (Grand Trunk Road) והכילה כוח צבאי נרחב שהתחלק כמעט שווה בין יחידות בריטיות ליחידות ילידים הודיות.
לאחר שנרגעו הרוחות בבראקפור ואווד, הוצת המרד באופן אגרסיבי ודרמטי בעיר מיראט. ב-24 באפריל 1857, 85 פרשים מ-'רגימנט הפרשים הקל ה-3' סירבו להשתתף באימוני ירי, הם נעצרו ונשפטו לעשר שנות מאסר. ב-9 במאי, משפטם הוקרא במסדר מול כל חיילי חיל המצב בעיר, כאשר הבריטים נשאו כלי נשק ואילו ההודים, כאקט של חוסר אמון מצד הבריטים, לא נשאו נשק. אף על פי שחלק מהפרשים שירתו נאמנה את הבריטים במספר מערכות, עונשם לא הומתק ואף נאלצו הנידונים לעבור את הבושה של קריעת דרגותיהם ומדיהם אל מול כל הסובבים.
ביום למחרת, יום ראשון 10 במאי, בעוד שהחיילים והקצינים הבריטים ישבו בכנסיות בתפילת יום הראשון, התכנסו חיילים הודים מהרגימנטים ה-11 וה-20 כשהם מלוהטים על ידי ההמון בשוק. ההתכנסות הלכה והפכה לאלימה ומרדנית, מה שגרם לקצינים הבריטים לצאת לקראת המתמרדים בבהלה. הקצין הראשון שהגיע היה מפקד הרגימנט ה-20, הקולונל פינס, כאשר הגיע להתכנסות נורה בגבו והופל מסוסו, לאחר מכן הוכה על ידי ההמון כשהוא שכוב על הארץ, מה שפתח צוהר להתלהטות נוספת בקרב המתמרדים. בשלב זה, חיילים מהרגימנט ה-3 התקדמו לקראת הכלא כדי לשחרר את חבריהם שנכלאו יום לפני כן, לאחר שאלו שוחררו יחד עם כל שאר האסירים במקום, החיילים ההודים במיראט התפרעו ברחבי העיר, כשהם בוזזים והורגים את האירופאים בעיר.
בזמן ההתפרעויות בעיר, כלל חיל המצב הבריטי את רגימנט הקלעים ה-60 ורגימנט משמר הדרגונים ה-6 בנוסף ליחידת ארטילריה (סך הכל כ-2,000 חיילים). הכוח הבריטי היה מוצב מחוץ לעיר ועד שהצליח להתארגן והגיע למוקדי ההתמרדות בעיר, היה זה מאוחר מידי, שכן אלו המשיכו לדלהי כשהם משאירים את השכונות האירופאיות במיראט עיי חורבות. גנרל יואיט (Hewitt), מפקד הכוח הבריטי בעיר, עשה טעות מרה כאשר לא רדף אחרי המתמרדים בדרכם לדלהי ורק הסתפק בשליחת כוח סיור קטן.
בזמן הצתת המרד במיראט, ברחבי צפון הודו הוצתו מרידות דומות בעיירות וערים שונות. בחלק מהמקרים הצליחו הבריטים לרסן את הכוחות המורדים בשלבים המוקדמים טרם יצאו משליטה, כך היה לדוגמה באגרה, פשוור ולאהור. במוקדים אחרים הגורל היה דומה לזה של מיראט כאשר המרידה יצאה מידי שליטה והמורדים הרגו, בזזו ושרפו בשכונות האירופאיות. בכל מוקדי ההתפרעות היה מוקדם להבין את גודל האירועים וההשפעה על חלקים נרחבים מצפון הודו, לכן בימים הראשונים לא נעשה ניסיון מרוכז להתחיל ולדכא את המרד, אלא עסקו הבריטים בכיבוי האש בסביבתם המיידית. במספר מקרים הצליחו כוחות בריטים מצומצמים להתגונן אל מול כוחות רבים של מורדים, ראויה לציון הדוגמה של אולם ביליארד בעיר ארה (Arrah) ששימש מבצר מאולתר ל-16 בריטים, משרתיהם ו-45 חיילים סיקים נאמנים, אשר החזיקו מעמד מול עשרות התקפות עד שחולצו לבסוף רק ב-3 באוגוסט.
מהלך המרד ההודי > דלהי

בבוקר ה-11 במאי הגיעו שלושת הרגימנטים המורדים ממיראט לדלהי, שם הצטרפו לשלושה רגימנטים מורדים בדלהי עצמה. יחד השתלטו ששת הרגימנטים על העיר דלהי שלא הכילה יחידות בריטיות להגן עליה. לאחר מספר ימי בזיזה ברחובות דלהי הצליחו המורדים לייצב את התנהלותם והחלה מלאכת ההתבצרות לקראת התגובה הבריטית. בינתיים הלך וגדל כוחם של המתמרדים עם הצטרפות קבוצות עריקים ואזרחים מהעיירות מסביב. אירוע משמעותי בשלב זה של המרד אשר תרם רבות לאיחוד הכוחות המורדים, היה הכתרתו בידי המורדים של בהאדור שאה ה-2, הנצר לשושלת המלוכה המוגולי שהיה בן 82 בעת הכתרתו ל-'מלך המרד'. עד הכתרתו, חי השאה על פנסיה של חברת הודו המזרחית ולא היה לו כוח פוליטי ממשי, הוא הוכתר ככל הנראה כנגד רצונו. בכל זאת, הכתרתו הייתה צעד חשוב לטובת המרד, היא הציבה דמות חוקית המקובלת על ההינדים והמוסלמים ואיחדה כך את כל הגורמים המורדים לפחות בשלבי המרד הראשונים.
למרות העמדה המרשימה שיצרו המורדים בדלהי, הם לא השכילו לארגן התקפה מאורגנת כנגד הכוחות הבריטים המפוזרים ברחבי צפון הודו, בכך עברה היוזמה לצד הבריטי. האסטרטגיה הבריטית בשלב זה התרכזה ראשית בשחרור העיר מידי המורדים ורק לאחר מכן התמודדות עם מוקדי המרד האחרים, זאת משום חשיבותה הסמלית בתור הבירה ההיסטורית של האימפריה המוגולית. כדי להגיב למתרחש בדלהי, הרכיבו הבריטים את 'כוח השדה דלהי' (Delhi Field Force) בפיקודו של הגנרל ג'ורג' אנסון, אשר מנה כ-2,300 חיל רגלים, 600 פרשים ו-22 תותחים. הכוח יצא מאומבלה (כ-209 ק"מ מדלהי) ומספר ימים לאחר יציאתו נפטר אנסון ממחלת הכולרה, הפיקוד עבר מספר פעמים עד שעבר באמצע יולי למייג'ור-גנרל ארצ'דיל וילסון.
תוצאות והשלכות

הספונטניות והפתאומיות שבה הוצת מרד כל כך רחב וכל כך הרסני בתוך הצבא שהיה ליבה של השליטה הבריטית, כמו גם האכזריות והקושי בדיכויו, העלו שאלות קשות בצמרת השלטון והצבא הבריטי. האימפריה הבריטית הייתה באותה עת רחבה מספיק כדי לחשוש מאירועים דומים במקומות אחרים כמו גם חזרה של האירועים בהודו עצמה, כך שהאימפריה שאפה להפיק לקחים ולהבין לעומק את הסיבות למרד.
למרד היו השלכות רבות על הקשר ההודי-בריטי ועל דעת הציבור באנגליה לגבי הקולוניאליזם. לאחר הפקת הלקחים ובתוך המציאות החדשה שנוצרה בהודו, נחקקו עשרות חוקים חדשים, תפיסות עולם השתנו, כמו גם היחסים ההודים-אנגלים עצמם. בין השינויים ניתן לציין את הרפורמות בצבא ואת סופה הרשמי של האימפריה המוגולית. בנוסף, גדלה הרגישות הבריטית למנהגים, חוקים והדתות המקומיות, וחודדו החוקים ושיטת השלטון בהודו. בשנת 1860 בוצעה רפורמה נרחבת לייסוד החוק בהודו וייסוד שיטת החקיקה, רפורמה שהייתה שינוי מהשיטה הקודמת שהונהגה על ידי חברת הודו המזרחית ונמשכה עד עצמאותה של הודו.
אחת מההשלכות של המרד, היא הסיום הרשמי של האימפריה המוגולית שהתקיימה כ-330 שנים. כזכור, הנצר האחרון לשושלת המוגולית, שכוחה הפוליטי היה בדעיכה החל מתחילת המאה ה-17 ובזמן המרד היה קיים רק בתאוריה, בהאדור שאה השני הוכתר בדלהי על ידי המורדים בתור מלכם.
הבריטים פחדו מהתעוררות חוזרת של מרד בתת-היבשת וזיהו את הסמליות של האימפריה המוגולית ההיסטורית, לכן עם כיבוש דלהי ועצירת השאה, בוטלה באופן רשמי האימפריה. בניו של השאה, שהיו בעצמם פעילים בהובלת המרד, נתפסו והוצאו להורג. השאה עצמו נשפט ונשלח לגלות בראנגון, שם נפטר ובמותו תמה השושלת המוגולית.
תוצאות והשלכות > חוק הודו (1858)

לאורך המאה ה-18 החלה להישאל שאלת הלגיטימיות של חברה כלכלית כישות פוליטית השולטת על שטחים נרחבים, אך מתנהלת גם כחברה כלכלית ובכך ראשית עניינה הוא עשיית כסף. החשש שהחל לעלות בנוסף לכך היה שהכוח הכלכלי שהיה טמון בחברה וההשפעה שלו על הפרלמנט הבריטי. החל מתחילת המאה ה-19 נחקקו מספר 'חוקי הודו' (האחרון לפני המרד נחקק בשנת 1853), אשר הורידו את ההשפעה והשליטה של החברה בהודו, תחת הרעיון הכללי שיום אחד החברה תאבד שליטה זו.
המרד ההודי נתפס באופן משמעותי כאשמת אוזלת היד של החברה בניהול המדינה, באופן טבעי עם פרוץ המרד גברו הקולות שתמכו בגישה שהשלטון על מדינה לא יכול להישאר בידי החברה. כתגובה למרד החל להיבנות בפרלמנט חוק שיעביר את השליטה בתת-היבשת לידי הכתר, חוק שהוגש באופן סופי על ידי בנג'מין דיזראלי בתור עוזרו של הלורד דרבי.
'חוק הודו' של שנת 1858 (נכנס לתוקף ב-2 באוגוסט) היה אותו החוק אשר העביר את השליטה בהודו לידי השלטון הבריטי באופן ישיר. חוק זה הכניס את משרת 'מזכיר המדינה להודו' (Secretary of State for India), מעין שר חוץ לענייני הודו, מזכיר המדינה להודו ישב בפרלמנט הבריטי ונתמך על ידי 'מועצת הודו' (India Council; גוף של 15 יועצים). את נוכחות השלטון הבריטי בהודו מילא תפקיד מושל הודו או 'המשנה למלך' (Viceroy) של הודו, תפקיד שהיה דומה לתפקיד הקודם של מושל מטעם החברה וישב אף הוא בקולקטה, רק שעתה תפקיד זה היה כפוף לפרלמנט הבריטי באופן ישיר. מזכיר המדינה להודו הראשון היה הלורד סטאנלי, המשנה למלך הראשון היה הלורד קנינג.
תוצאות והשלכות > רפורמות בצבא הודו

צבא הודו, בעיקר ארמיית בנגל, נפגע באופן קשה מאוד מהמרד. יחידות שלמות ירדו מסדר הכוחות ויחידות רבות הוקמו במהלך המרד מאזורים שונים. בנוסף לכך, לאחר 'חוק הודו' הועבר גם הצבא לשירות האימפריה הבריטית באופן ישיר, כלומר יחידות צבא הודו יהיו שייכות מעתה למשרד המלחמה והצבא הבריטי. לאחר המרד היה צורך בבניה וסידור מחדש של יחידות צבא הודו. למעשה, עם מעבר השלטון בהודו בוטלו כל היחידות, שכן הן שירתו את חברת הודו המזרחית אשר איבדה את זכויות השלטון שלה בהודו. במציאות, רוב היחידות אשר לא מרדו השתמרו כמו שהן רק שהפיקוד עליהן עבר לצבא הבריטי. כך לדוגמה רגימנטי ארטילריה והנדסה עברו לשרת תחת 'רגימנט התותחנים המלכותי' ו-'רגימנט ההנדסה המלכותי' בהתאמה.
שלושת מחוזות השלטון הבריטים שהונהגו על ידי החברה; בנגל, בומבי ומדרס, נשתמרו בתור המבנה השלטוני של הודו, כך גם נשתמרה החלוקה לארמיות בתוך צבא הודו. עם זאת המבנה הפנימי של הארמיות שונה לחלוטין, רגימנטים שמרדו פורקו, במקומם הוכנסו רגימנטים חדשים וחלק מהרגימנטים שנותרו נאמנים במהלך המרד קיבלו מספרים ושמות חדשים. באופן טבעי, השינויים הקיצוניים ביותר קרו בצבא בנגל, שהושפע באופן הנרחב ביותר מהמרד.
נקודה נוספת של עניין בהקשר למבנה הצבא וגיוס מקומיים נובעת מאחת מההשלכות המעניינות ביותר של המרד. במהלך המרד אזורים וממלכות שונות בהודו נותרו נאמנים ותרמו חיילים רבים לטובת הבריטים. אזורים אלו, לדוגמה הפנג'אב, הפכו כעת לאזור מועדף לגיוס משום שחייליהם נחשבו בשלב זה לאמינים יותר. בנוסף לכך, לאחר המרד היה מעבר לגיוס נרחב יותר מעמים ואזורים שנחשבו 'לוחמניים' יותר, כמו חיילי הגורקה מנפאל, חיילים מסינד (Sindh) וסיקים מהפנג'אב. בנוסף, לאחר המרד הושם דגש רב יותר על היחס בין מספר החיילים הבריטים להודים בשירות בריטי, כך שהיחס היה קרוב לשווה.
ב-90 השנים שבין המרד לבין עצמאותה של הודו, נאמנותם של החיילים ההודים בשירות האימפריה נותרה איתנה. חיילים הודים שירתו בכל מערכה של האימפריה הבריטית אליה נשלחו, כמו גם מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה בה שירתו כשני מיליון חיילים הודים.
היסטוריוגרפיה > שאלת אופי המרד והמניעים להתפרצותו

בתקופת התרחשות המרד ולאחריה, הייתה התעסקות רבה במניעים להצתת המרד מלכתחילה, שכן כוחה של האימפריה הבריטית נשען באופן רחב על התמיכה המקומית. השמות השונים שניתנו למרד לאורך ההיסטוריה משקפים גישות שונות לגבי אופי המרד, לדוגמה האם היה מרד צבאי או התקוממות אזרחית, שאלה שלתשובתה השלכות אחרות לגמרי.
כדי להבין את עומק השאלה, מעניין להציג את דבריו של שר החוץ, בנג'מין דיזראלי בדבר השאלה לגבי אופי המרד:
נטען כי, משום שמדובר במרד צבאי בלבד, כל שהיה עלינו לעשות היה לדכא אותו... אני מאמין, כי השאלה האם הייתה זו התמרדות צבאית בלבד היא שאלה בעלת חשיבות עליונה. האם זאת התמרדות צבאית או התקוממות לאומית?
שאלתו של ד'יזראלי כוונה כנגד רוח הדברים בתקופה שמיד לאחר המרד אשר הדגישה את האופי הצבאי של המרד, כך לדוגמה ראה את הדברים ג'ון לורנס (Sir John Muir Lawrence), מושל מחוז פנג'אב. לדעתו, שהייתה הדעה הרווחת באופן עקרוני, לא הייתה ההתמרדות רחבה והסיבה למרד הייתה כמעט לחלוטין נושא התרמילים. היו דעות נוספות שהדגישו את ההפתעה שבהתפרצותו של המרד וסימני השאלה הרבים שהתעוררו בדבר הסיבות להתפרצות. כך מעניין לציין את דעתו של ג'יימס אוטרם, מושל אווד לאחר שחרור לאקנאו; לדעתו היה המרד קונספירציה מוסלמית בהודו ותקרית התרמילים הציתה את המרד לפני שניתן לכוחות הפוליטיים המוסלמים הזדמנות לתכנן אותו לעומק.
הדעה הבריטית הרווחת בתקופה שלאחר המרד נועדה להגן על הלגיטימיות הבריטית כנגד הלגיטימיות הפוליטית ההודית בדבר השליטה על תת-היבשת. בתור התמרדות צבאית, יכלו הבריטים להעניש את האחראים ולהמשיך הלאה בשליטה בהודו, לקחים יהיו חייבים להילמד ואולי אף מספר רפורמות, אך בגדול הבעיה התעוררה בתוך הצבא ושם תטופל. הדעה ההפוכה על התעוררות לאומית כוללת שנכשלה אשר התנהלה בעיקר בצבא, הייתה דעה מסוכנת כלפי השליטה הבריטית. גישה זו על היותו מרד לאומי הייתה הגישה אשר התקיימה בקרב חוקרים הודים רבים בעיקר בתקופת העצמאות בשנות ה-40 של המאה ה-20 ולאחריה. המרד הפך לאירוע לאומי נוסף ואחד הראשונים, על רצף אירועי המאבק על העצמאות ההודית ועזר לחזק את הזהות הלאומית ההודית.
היסטוריוגרפיה > נומנקלטורה ושאלת השם

אחת השאלות הנרחבות לגבי אירועי המרד, הנובעת מהסמליות הרבה שלו לאורך ההיסטוריה ולצדדים המעורבים, היא שאלת השם של המרד.
החשיבות הרבה שהייתה למרד בעייני העם ההודי מצד אחד והאימפריה הבריטית מצד שני, גם בזמן ההתרחשויות וגם ברטרוספקטיבה, הפכו גם את שם המרד והדרך בה הוא נזכר לנושא לדיון. לאחר המאבק לעצמאות במהלך החצי הראשון של המאה ה-20, נקרא המרד של 1857 "מלחמת העצמאות הראשונה", לפי התייחסות זאת, מאבק העצמאות במאה ה-20 נחשב למלחמת העצמאות השנייה. לנושא זה ישנה חשיבות רבה, שכן ההתייחסות למרד של 1857 כפרק ראשון במאבק מתמשך לעצמאות מגדילה באופן ניכר את הלגיטימיות והעוצמה של הזהות הלאומית והעצמאות ההודית.
בעייני האימפריה הבריטית, במהלך ובשנים שלאחר המרד, נקרא המרד של 1857 בשמות שונים; "המרד הגדול" (The Great Rebellion), "ההתקוממות הגדולה" (The Great Mutiny), "מרד הסיפויים" (The Sepoy Revolt) ו-"מלחמת הסיפויים" (The Sepoy War). נראה כי השם אשר נשאר והפך לשם המקובל הוא "המרד ההודי הגדול" (The Great Indian Rebellion) או לחלופין "המרד ההודי של 1857" (The Indian Rebellion of 1857), שמות אלו היו נקיים עד כמה שאפשר מהתנגשות עם הנרטיב הבריטי או הנרטיב הלאומי ההודי.
המרד ההודי בתרבות

הנמר והלהבה (The Tiger and the Flame) הוא סרט משנת 1952, בבימויה של ג'נאסי קי ראני, המספר את סיפור המרד.
המרד הגדול (The Rising) הוא סרט משנת 2005, בבימויו של קתן מהאטה, מספר את סיפורו של מנגל פאנדי במהלך המרד.
1857: אק ספרנמה (Ek Safarnama :‏1857) הוא מחזה מאת ג'ווד סיביקוי אשר מתרחש במהלך המרד.
רצי הלילה מבנגל (Nightrunners of Bengal) הוא רומן מאת ג'ון מאסטרס (נכתב במקור על ידי מייקל ג'וזף) אשר מתאר סיפור דמיוני בעל דמיון מסוים לאירועי המרד.
שוד הרכבות הגדול (The Great Train Robbery) הוא ספר רב-מכר משנת 1975 מאת מייקל קרייטון. במהלך העלילה מוזכרים אירועי המרד אשר התרחשו במקביל בהודו.
היכלות רחוקים (The Far Pavilions) הוא ספר רב-מכר משנת 1978 מאת מ. מ. קיי (Mary Margaret Kaye). חלק מרכזי בתחילת העלילה עוסק באירועי המרד אשר התרחשו בהודו.
לקריאה נוספת

Abraham, Rony, The Great Mutiny India, 1857, Haifa University, 2005.
Barthorp, Michael, British army on campaign 1816-1902(3): 1856-1881, London, UK, Osprey Publishing, 1988.
Barthorp, Michael, The British troops in the Indian Mutiny 1857-59, London, UK, Osprey Publishing, 1994.
Fremont-Barnes, Gregory, Essential Histories: The Indian Mutiny 1857-58, London, UK, Osprey Publishing, 2007.
Page, Melvin E., Colonialism: An International, social, cultural & political Encyclopedia, California, US, ABC-CLIO, 2003.
Raugh, Harold E. Jr., Victorians at war, 1815-1914: Encyclopedia of British military history, California, US, ABC-CLIO, 2004.
Wilkinson-Latham, Christopher, The Indian Mutiny, London, UK, Osprey Publishing, 1977.
הערות שוליים

1 2  Raugh, 2004, עמ' 45-46
1 2 3 4 5  Wilkinson-Latham, 1977, עמ' 4-5
↑  britishmuzzleloaders (Rob), The P53 Enfield Rifle-Musket: Platoon Exercise c. 1859, יוטיוב, הסרטון בוחן תרגיל אמיתי באש שנלמד אצל חיילים באימפריה הבריטית לשימוש ברוביהם אנפילד מדגם P53) Pattern 1853), ‏12 בדצמבר 2014 (באנגלית)
1 2 3  Fremont-Barnes, 2007, עמ' 29-31
↑  Raugh, 2004, עמ' 41.
↑  Fremont-Barnes, 2007, עמ' 30-31
↑  Fremont-Barnes, 2007, עמ' 31-32
↑  Fremont-Barnes, 2007, עמ' 33-34
1 2  ‏Fremont-Barnes, 2007, עמ' 89.
↑  DeSousa, 2008, עמ' 65.
↑  Hodge, 2008, עמ' 346-347.
↑  Fremont-Barnes, 2007, עמ' 90.
1 2  Abraham, 2005, עמ' 67
↑  הציטוט במקור מאנגלית: "It was alleged that, this being a mere military mutiny, all we had to do was to put it down… Now, I humbly think that the question of whether it is a mere military mutiny is one of primary importance. Is it a military mutiny or is it a national revolt?"
1 2  Wilkinson-Latham, 1977, עמ' 3
↑  Fremont-Barnes, 2007, עמ' 9
| המרד ההודי הגדול |
| --- | --- | --- |
| קרבות עיקריים | מיראט • דלהי • קאנפור • לקנאו • מרכז הודו |  |
| אישים הודים בולטים | מנגל פאנדי • בהאדור שאה • ננה סאהיב • טאטיה טופא • רני לאקשמיבאי |  |
| אישים בריטים בולטים | צ'ארלס קנינג • קולין קמפבל • ג'ורג' אנסון‏ • יו רוס • פטריק גרנט • ג'יימס אוטרם |  |
| נושאים שונים | הודו הבריטית • חברת הודו המזרחית • ממלכת אווד • מדליית המרד ההודי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543459805171  BNE: XX5626349  BnF: cb11954898m (data)  GND: 4161500-1  LCCN: sh85064921  NSK: 000634661  SUDOC: 027527816 
חיילים הודים בשירות השלטון הבריטי, מיחידת 'מדראס סאפרס', לאקנאו, 1857.
מצב המדינות השונות בהודו במהלך המרד
'מסגד המורדים', מיראט, 1858.
הבנק של דלהי, לאחר שניזוק בקרבות.
ארמון סיקנדר באג שבלאקנאו, לאחר המרד ההודי. צולם על ידי פליצ'ה באטו
חיילי 'הרגימנט ה-24 הפנג'אבי', 1911. לאחר המרד הייתה עדיפות ליחידות שגויסו מבין האזורים שהוכיחו את נאמונתם במהלכו, כמו הפנג'אב.
חיילים מרגימנט 'קלעי ראג'פוטנה', 1911.
פרשת אלישבע

משה דיין, שר הביטחון, נשוא הפרשה
"פרשת אלישבע" הייתה פרשת סחיטה על רקע שוחד מיני שהופעלה כנגד משה דיין בעת היותו שר הביטחון.
הפרשה

בשנת 1969, בעת מלחמת ההתשה, פנתה אישה בת עשרים וארבע בשם אלישבע צ'יזס אל שר הביטחון משה דיין וביקשה ממנו לסייע לה בשחרורו מן הכלא של אחיה, שעבר עבירה פלילית כלשהי. דיין נאות להיפגש עמה, ונוצר קשר אינטימי בינה לבין דיין, שהיה מבוגר ממנה בשלושים שנה. פגישותיהם של השניים היו במלונות פאר בתל אביב. דיין היה אז בשיא תהילתו לאחר הניצחון במלחמת ששת הימים ולפני הפגיעה בתדמיתו שנגרמה כתוצאה ממלחמת יום הכיפורים. דיין היה נשוי באותה עת לאשתו רות ובמקביל ניהל קשר זוגי עם מי שעתידה להיות אשתו השנייה, רחל. בהמשך הקשר בין דיין לצ'יזס, היא החלה להאמין כי דיין מתכוון להתגרש מאשתו רות כדי לשאת אותה לאשה.
אמה של צ'יזס, אלפרידה צ'יזס, זממה להפוך את הקשר בין דיין לבתה למקור לסחיטה. היא הקליטה את שיחות הטלפון של בתה עם דיין ואספה כל פתק בכתב ידו של דיין. דיין, שלא ראה בקשר עם צ'יזס אלא הרפתקה חולפת, אחת מרבות שהיו לו, ניתק כעבור זמן את הקשר עמה.
כשנותק הקשר פנתה האם אל דיין בדרישה לשלם דמי שתיקה. לאחר משא ומתן שנערך בין עורכי הדין של הצדדים שילם דיין לאם ולבתה סכום של עשרת אלפים לירות.
האם לא הסתפקה בכך וניסתה להרוויח סכום דומה מהשבועון "העולם הזה", שעורכו אורי אבנרי היה מבקר חריף של דיין ושל עסקי העתיקות שלו. השבועון פרסם את הסיפור בהמשכים בשלושה גליונות רצופים בסוף שנת 1971. "העולם הזה" ראה בפרשה סמל להתנוונות הנהגת המדינה ולהתדרדרותו של דיין, לא מבחינת המוסר האישי של דיין, אלא מאופן הבילוי שלו במלונות פאר, בתקופה ביטחונית סוערת ורבת נפגעים מבין חיילי צה"ל, ויתרה מזו משום שהדבר היה כרוך בסיכון ביטחוני, מאחר שדיין קיים התייעצויות ביטחוניות חסויות בטלפון בנוכחות צ'יזס.
סיפור הפרשה נתגלגל גם לשבועון הגרמני "שטרן", שפרסם עליו כתבה ארוכה בצירוף תצלומים.
בישראל נתקלה הפרשה בקשר של שתיקה, פרט לפרסום ב"העולם הזה". בקרב הציבור הרחב לא הצליחו מעלליו המיניים של דיין לפגוע בתדמיתו. הדבר אף לא בא כהפתעה לציבור, לאחר שכבר בשנת 1963 פרסמה הדסה מור את רומן המפתח "דרכים לוהטות" ובו תיאור הרומן שהיה לה עם משה דיין בעת ששניהם היו נשואים לבני זוג אחרים, ונכללו בו אף תיאורים אינטימיים חושפניים. נהפוך הוא, דבר הפרשה התקבל בקרב חלקים בציבור כסממן לגבריותו של משה דיין והתעלמותו מן המוסכמות. תדמיתו של דיין לא נתערערה אלא כשנתיים לאחר מכן, בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
לקריאה נוספת

שלום כהן, העולם הזה, הוצאת טפחות, 1972.
אורי אבנרי: אופטימי; עמ' 466–467, הוצאת ידיעות ספרים, 2014.
רבן גמליאל ברבי

רַבַּן גַּמְלִיאֵל בָּרַבִּי (כלומר, בנו של רבי, נקרא גם רבן גמליאל השלישי) היה נשיא הסנהדרין ותנא במאה ה-3, בדור המעבר שבין התנאים לאמוראים.
בצוואתו (מסכת כתובות ק"ג ע"ב), מינה רבי יהודה הנשיא את רבן גמליאל בנו לנשיא, את רבי שמעון בנו לחכם (אחראי על ההוראה בסנהדרין), ורבי חנינא בר חמא "ישב בראש", כלומר יהיה אב בית הדין – אחראי על השיפוט בסנהדרין.
האיש – זמנו ומקומו

מועד פטירתו של אביו, רבי יהודה הנשיא, אינו ודאי, והדעה המקובלת מתארכת את מותו לשנת 220 לספירה. מאז תיפקד בנו, רבן גמליאל, כנשיא הסנהדרין. רבן גמליאל נזכר גם כ"רבן גמליאל בר רבי" או "רבן גמליאל ברבי".
המוקד הגאוגרפי של פעילותו היה בגליל, במשולש של טבריה - בית שערים - ציפורי. היה בדור האחרון של התנאים, ויש ממנו שלוש משניות בתחילת פרק ב' של פרקי אבות.
הירושה

עוד בימי הבית השני הייתה מקובלת הורשת תפקיד הנשיאות מאב לבן, מה שהעניק לבית זה עוצמה כמעט מקודשת. עד ימי בן כוסיבה (בר כוכבא) תיפקדה בראש הסנהדרין משפחת הלל הזקן, ולאחר שוך המרד השני חזרה זו והנהיגה את הסנהדרין. רבי יהודה הנשיא היה בעל מוניטין חסר תקדים, מופלג בעושרו, בעל יחסים מיוחדים עם השלטונות הרומיים. הוא חש, שהפקדת מטה הירושה בידי גורם אחד, ובעיקר בתקופה כה מורכבת ובעייתית באימפריה הרומית, תהיה צעד חסר אחריות. בצוואתו פיצל את הירושה בין שלושה בעלי תפקידים: "נשיא", "יושב בראש" ו"חכם".
הרכב מעין זה מופיע בצוואתו של רבי יהודה הנשיא, שזו לשונה: "שמעון בני חכם, גמליאל בני – נשיא, חנינא בר חמא ישב בראש" (תלמוד בבלי, כתובות קג עמ' ב'). הנשיא כבר אינו מוביל לבדו את מערכת ההנהגה, ואולי הקומבינציה שלעיל הייתה כמין פשרה בין שררתו של רבי יהודה הנשיא לבין לחצים שהופעלו על ידי חברי סנהדרין, לחצים שהיו משמעותיים בתקופת הנשיאים שלפניו.
על-פי גרסת התלמוד הירושלמי [דרוש מקור], התמנה תחילה רבן גמליאל לנשיא והוא שהסמיך את שאר הממונים, ואם כך הדבר, זכה הנשיא ביתר עוצמה, בהשוואה לנוסח שבתלמוד הבבלי.
בכל מקרה, בצוואתו לבנו ציווה רבי "זרוק מרה בתלמידים", כלומר: התנהג בתקיפות ובהחלטיות. ניתן לראות בכך הוראה לשמירת עליונותו של הנשיא לאור הפרדת הסמכויות.
יחס למלכות

מערכת הקשרים בין הנשיאות של תקופת רבי יהודה הנשיא לבין השלטונות הרומיים התפוגגה בימי יורשו, רבן גמליאל ברבי.
הנשיא התריע מפני התקרבות יתירה לשלטונות הרומיים, בין השאר באמירה "הוו זהירין ברשות, שאין מקרבין לו לאדם, אלא לצורך עצמן" (משנת אבות ב' ג'). הוא ביטא מגמה של זהירות וחשדנות כלפי הרשויות. רבן גמליאל ברבי חזר בכך על העמדה של קבוצת חכמים בסנהדרין, בסמוך למרד בר כוכבא, שמעשי הרומאים בפרובינקיות אינם פרגמטיים גרידא, אלא נצלניים ואנוכיים.
תקנתו

יש המשערים כי בית הדין בראשותו הוא שביטל את האיסור לחרוש בערב שביעית (סמוך לשנת השמיטה) מחג השבועות ואילך. מעתה - קבע - האיסור יחל 30 יום בלבד לפני ראש השנה של שנת השמיטה הנשיא הושיב הרכב מיוחד של בית דין, כשהוא עומד בראשו (ובלשון התוספתא: "רבן גמליאל ובית דינו"), והתקין "שיהו מותרין בעבודת הארץ עד ראש השנה". התלמוד דן בסמכותו של רבן גמליאל לבטל את תקנתם של בית שמאי ובית הלל, שתיקנו את התקנה הזאת; וכן בתוקפה של התקנה המקורית. אחד ההסברים שניתן לכך הוא, שהתקנה המקורית כללה סעיף שמאפשר לבית דין מאוחר לבטל אותה במקרה הצורך. הסבר נוסף הוא, שתוקפה של ההלכה המקורית הסתיים עם חורבן בית שני.
פטירתו של הנשיא

רבן גמליאל ברבי נפטר סמוך לתקופת המעבר בין השלטון הסוורי לראשית האנרכיה, היינו בערך ב-235 לספירה. ויורשו, נצר לשושלת, היה רבי יהודה נשיאה. בנו הצעיר היה רבי הלל. בחפירות בית שערים התגלו שני כוכים מקושטים הנושאים את הכתובות בעברית וביוונית: "רבי גמליאל" ו"רבי שמעון". סבורים שאלה הם קברי הנשיא רבן גמליאל ברבי ואחיו.
מגדל הטלוויזיה ז'יז'קוב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדל תצפית, מגדל טלוויזיה 
 על שם:  ז'יז'קוב 
 כתובת:  Mahlerovy sady 
 מיקום:  ז'יז'קוב 
 מדינה:  צ'כיה 
 בעלים:  České Radiokomunikace 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1992
 תאריך פתיחה רשמי:  1992 
 חומרי בנייה:  בטון 
 אדריכל:  Václav Aulický 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הייטק 
 מידות
 גובה:  216 מ' 
 גובה מעל פני הים:  258.4 מ' 
 קואורדינטות:  50°04′51″N 14°27′05″E﻿ / ﻿50.080833333333°N 14.451388888889°E﻿ / 50.080833333333; 14.451388888889
  (למפת פראג מוגדלת) מגדל הטלוויזיה ז'יז'קוב(למפת פראג רגילה) מגדל הטלוויזיה ז'יז'קוב
 
פסלי תינוקות של דוד צ'רני זוחלים על המגדל
מגדל הטלוויזיה ז'יז'קוב (צ'כית: Žižkovský vysílač) הוא מגדל בולט בקו האופק של פראג, בירת צ'כיה. המגדל נבנה בין השנים 1985 ל-1992. הוא ניצב ברקיע של פראג על פסגתה של גבעה במחוז ז'יז'קוב, שממנו גם נלקח שמו של המגדל.
תיאור המבנה

למבנה עיצוב מאוד לא קונבנציונלי: הוא מכיל שלושה עמודי בטון, שמכילים תאים עבור משדרים, מסעדה ובית קפה, ושלושה חדרי תצפית. גובהו של המגדל 216 מטרים; מקומות התצפית נמצאים בגובה 100 מטרים, ואילו המסעדה ובית הקפה ממוקמים בגובה 63 מטרים בתאים נמוכים. המעליות במגדל נעות במהירות של 4 מטרים לשנייה. משקלו של המגדל 11,800 טונות והוא משמש גם כמצפה מטאורולוגי. המגדל חבר בפדרציה העולמית למגדלים גדולים.
כמו דוגמאות רבות של התקופה הקומוניסטית שדגלה באדריכלות "ברוטאלית" במרכז ומזרח אירופה, תושבי האזור מתייחסים בהתמרמרות ובתיעוב למגדל הטלוויזיה. אף על פי שביקורת רשמית הייתה בלתי אפשרית במהלך תקופת השלטון הקומוניסטי, באופן לא-רשמי ספג המגדל ביקורת על כך שהוא מגלומני מאוד, צורם לקו הרקיע של פראג, ועל כך שהרס חלק מבית הקברות היהודי בפראג-ז'יז'קוב שהיה ממוקם ליד יסודותיו של המגדל. למרות זאת, באופן רשמי טוענים שבית הקברות הועתק לפני שהחלה בנייתו של המגדל.
התגלגלו שמועות על כך שהמגדל שימש לחסימה אלקטרונית של משדרים מערביים (במיוחד רדיו אירופה החופשית) או ששימש כמרכז תקשורת של ברית ורשה במקרה של עימות שעלול היה להיווצר עם נאט"ו.
הצ'כים תוהים לעיתים קרובות למה תיירים זרים (בעיקר ממערב אירופה וצפון אמריקה) כל כך מרותקים מן המגדל, בה בשעה שהם עצמם סבורים שהוא גם מכוער להפליא וגם סמל למורשת הדיכוי הרוסית בצ'כיה. מערביים כנראה[דרוש מקור] מתייחסים באופן שונה לתקופת השלטון הקומוניסטי, בניגוד לתושבי המקום שבאמת חיו תחת אותו המשטר, למרות שהנהלת המגדל מנסה למשוך אליו יותר מבקרים מקומיים כאשר הם מפרסמים את היתרונות הטכנולוגיים של המגדל.
בשנת 2000 פסלים של תינוקות זוחלים למעלה ולמטה על עמודי המגדל (נוצרו בידי האמן הצ'כי דויד צ'רני) הודבקו באופן זמני לעמודיו. הפסלים התחבבו חלקית על התיירים, וכך בשנת 2001 הודבקו לעמודי המגדל לצמיתות. למרות זאת, חלק מאזרחי פראג טוענים שהפסלים מורידים מערכו ומעיצובו של המגדל ומורידים את הרמה של מבנה היי טק.
Z (סמל צבאי)

הסמל Z על רקע דגל רוסיה
האות הלטינית Z (ברוסית: Зет) היא אחד ממספר סימולים (לצד גם "O" ו-"V") על גבי כלי רכב צבאיים של הכוחות המזוינים הרוסיים המעורבים בפלישה הרוסית לאוקראינה. הסימול נועד במקור לסייע לכוח משימה להבדיל את עצמם משאר כוחות הברית או האויב.
בנוסף לשימוש טקטי, הסימול הפך לסמל מיליטריסטי רוסי. ה-"Z" משמש רבות בתעמולה בפדרציה הרוסית (אנ'), הן על ידי שלטונות והן אזרחים, כאות תמיכה בפלישה. מחוץ לרוסיה, הסמל נאסר להצגה פומבית במספר מדינות. הסמלים "V" ו-"Z" נאסרו על ידי המועצה העליונה של אוקראינה כסמלים של הפלישה הצבאית הרוסית. ה-Z קיבל את הכינוי Zwastika על שם צלב קרס.