stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ומפה להירי
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  "For Pulitzer winner Lahiri, a novel approach" באתר USA Today,‏ 19 באוגוסט 2003.
↑  "The Hum Inside the Skull, Revisited" באתר הניו יורק טיימס.
↑  אייזק צ'וטינר, "Interviews: Jhumpa Lahiri", באתר האטלנטיק, 18 במרץ 2008.
1 2  "Barack Obama appoints Jhumpa Lahiri to arts committee", בעיתון The Times of India,‏ 7 בפברואר 2010.
↑  ג'יליאן פלין, "Passage To India: First-time author Jhumpa Lahiri nabs a Pulitzer" באתר Entertainment Weekly,‏ 28 באפריל 2000.
1 2  ארון אגיאר, "One on One With Jhumpa Lahiri", באתר Pifmagazine.com,‏ 28 ביולי 1999.
1 2  בנג'מין אנסטאס, "Books: Inspiring Adaptation" באתר Men's Vogue, מרץ 2007.
↑  "Pulitzer Prize awarded to Barnard alumna Jhumpa Lahiri ’89; Katherine Boo ’88 cited in public service award to The Washington Post" באתר חדשות הקמפוס של בארנארד קולג', 11 באפריל 2000.
↑  ג'ומפה להירי, "My Two Lives", באתר ניוזוויק, 6 במרץ 2006.
1 2  טרזה וילץ, "The Writer Who Began With a Hyphen: Jhumpa Lahiri, Between Two Cultures", באתר הוושינגטון פוסט, 8 באוקטובר 2003.
↑  אליזבת' פארנסוורת', "Pulitzer Prize Winner-Fiction", באתר PBS,‏ 12 באפריל 2000.
1 2  דווייט גארנר, "Jhumpa Lahiri, With a Bullet" בבלוג "Paper Cuts" באתר הניו יורק טיימס, 10 באפריל 2008.
↑  טים מאסטרס, "Man Booker judges reveal 'most diverse' longlist", באתר ה-BBC,‏ 23 ביולי 2013.
↑  "BBC News - Man Booker Prize 2013: Toibin and Crace lead shortlist", באתר ה-BBC,‏ 10 בספטמבר 2013.
↑  ציפי שמילוביץ, היא גדלה בארה"ב, זכתה בפוליצר ועברה לכתוב באיטלקית בלבד: "האנגלית ייצגה עבורי תחושת כישלון מתמשכת", באתר ynet, 18 בנובמבר 2022
↑  Pulitzer winner declines NY museum award in protest of keffiyeh ban, NextShark, ‏29 בספטמבר 2024 (באנגלית)
↑  קת'רין שאטק, "Irrfan Khan in ‘In Treatment'", באתר הניו יורק טיימס, 12 בנובמבר 2010.
↑  ג'ון ספינקס, "A Writer's Room", בניו יורק טיימס, 25 באוגוסט 2013.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007586110605171  PLWABN: 9810651334205606  BIBSYS: 59572  BNE: XX1493323  BnF: cb135686457 (data)  CANTIC: a10856456  CiNii: DA12739515  GND: 12491540X  ICCU: LO1V183831  ISNI: 0000 0001 2145 4923  LCCN: n98100024  LNB: 000039734  NDL: 00819409  NKC: xx0108326  NLA: 49788673  NLG: 134353  NLK: KAC200400469  NSK: 000274277  NTA: 188779248  RERO: 02-A006022865  SELIBR: 342885  SUDOC: 052612384  Trove: 1029118  VIAF: 100885199   WorldCat (עם VIAF): 100885199
אופיר ביכורים

| --- | --- |
סמליל ההוצאה לאור
 נתונים כלליים
 סוג:  הוצאת ספרים
 מייסדים:  אודי אוחנה
 תקופת הפעילות:  2005–הווה (כ־19 שנים)
 מיקום המטה:  אזור התעשייה החדש יהוד-מונוסון
 בעלות:  אודי אוחנה
 ענפי תעשייה:  דפוס, הוצאות לאור
  
 http://www.ofir.org.il
 
אופיר ביכורים היא הוצאת ספרים ישראלית שנוסדה בידי אודי אוחנה, בנו של יוסי (זוזו) אוחנה.
היסטוריה

אוחנה הקים את אופיר ביכורים במאי 2005, ההוצאה קרויה על שם בתו. הרעיון להקמת ההוצאה עלה במוחו אחרי שקרא מאמר מאת פרופ' דגני ממכון גיאוקרטוגרפיה, לפיו 23% מהישראלים כותבים למגירה ו-43% מתוכם מעוניינים להוציא ספר לאור.[דרוש מקור]
אופיר ביכורים מוציאה לאור כ-50 ספרים בשנה, היא מיועדת לסופרים בראשית דרכם והספרים יוצאים בדרך-כלל במימון המחברים. בהוצאה רואים אור ספרות מקור ישראלית, ספרי שירה, סיפורת/ רומנים, ספרי ילדים, ספרי עיון, עידן חדש, מדע בדיוני, ספרי הדרכה, ספרי בישול, אוטוביוגרפיות וביוגרפיות.
בשנת 2012 "אופיר ביכורים" השיקה את מיזם "סופר נולד", תחרות כתיבה יוצרת, הזוכה בתחרות ספרו יוצא לאור בידי ההוצאה. "סופר נולד" נערכה בתחילה בחברת HP, אחר-כך במסגרת מקומוני גל גפן וקניון ירושלים. בשנים 2014 ו-2016 נערכה התחרות בעברית ובערבית בקרב חברי הסתדרות המורים בז'אנר ספרי ילדים. שופטי התחרות היו גלילה רון פדר, סמדר שיר, ד"ר אמנון ז'קונט, איטו אבירם ופאדל עלי.
ההוצאה מציעה שירותי עריכה, הגהה, עימוד ועיצוב גרפי, בית-דפוס דיגיטלי וכריכייה. היא שוכנת באזור התעשייה החדש יהוד-מונוסון.
מנהל בית הספר לכתיבה יוצרת של ההוצאה הוא איטו אבירם, בעבר ניהל את בית הספר ד"ר אמנון ז'קונט.
נכון לנובמבר 2019 הוציאה אופיר ביכורים כ-700 כותרים.
משנת 2017, החלה הוצאת הספרים בשיתוף פעולה בהוצאת ספרים מטעם אוניברסיטת רנמין בליווי מכון קונפוציוס אשר באוניברסיטת תל אביב.
ספרי מקור נבחרים

ד"ר דוד קליין, פרופ' סטנלי פישר, הנגיד השמיני של בנק ישראל: מה ירש ומה הוריש, 2014.
אסי דיין, מר נפש, 2014.
תת-אלוף במיל. ד"ר ישראל לשם, ים שחור אופק לבן (על אפליה גזעית בצי האמריקני (מבוסס על עבודת הדוקטורט), 2012.
ניצב בדימוס ברטי אוחיון, מרוקו – מדריך למטייל, 2013.
רחלי דור-רפפורט, עד קצה הגבול: פסקל אברהמי - לוחם היחידה ללוחמה בטרור, 2015.
צבי ספקטור, דנו מושיע ישראל ספר לבני הנעורים, שנכתב בסוף שנות ה-30 של המאה הקודמת (הוצא לאור על ידי בנו יפתח ספקטור), 2011.
יהודה אטלס, אופניים של גדולים, 2011.
זלמן וינדר, כל הזלמן בשושי: סיפור חייו של הזלמן המפורסם בישראל מאל״ף ועד תו, 2013.
דב בהט (פרופ' לגאולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון), שלושה ספרים: אורכידיאה במעלה הלולייני, 2008; הוא ונכדו מתו בטרם עת, 2009; דניאל שלי, 2010.
שרהל'ה שרון, שני ספרים: חברותא של אהבה 2008, חברותא של פרחים, 2009.
תת-אלוף במיל. עמוס עמיר, נמו החולד, 2010.
שלמה סוריאנו (במאי וצלם בן 96 שצילם במשך שנים רבות את בן-גוריון), איש עם חזון, דוד בן-גוריון, סיפור חייו ב-100 תמונות, 2015.
סא"ל במיל. אריה עוז (טייס חה"א וקברניט אל על, שיאן גינס וזוכה עיטור מחה"א האמריקאי), שמע ישראל: תשרי חשוון כסלו, 2011.
פרופ' ארנון אדלשטיין (מרצה לקרימינולוגיה במכללת קיי), הצל, 2015.
ד"ר ישראל פלד (ראש העיר השני של רמת גן), מרמת גן למכבים, 2014.
יובב כץ, בתי את בוכה או צוחקת, 2015.
נורית (נוריה) אמיר, זן אולימפי, 2015.
אל"ם במיל. יעקב צור, עפיפון בשמי קריית שאול, 2014.
אל"ם במיל. ד"ר זאב גילקיס, חתן פרס ביטחון ישראל ויזם, סולם האושר, 2016.
מתן פלג (מנכ"ל תנועת "אם תרצו"), בין רישיקש להר הבית, 2014.
גולדה מנדינגר (נשיאת חברת הצורפים), טחינה על ניר עיתון, 2013.
סמי שמואלי (זוכה אותות יקיר ומגן העיר חולון, מייסד עמותות, היה מנכ"ל החברה הישראלית לביטוח משנה), תורת הדרך האמצעית, הדרך לאושר אישי ולשלום עולמי, בחמש תרבויות, 2015.
סניה ולדברג, מדוע נשים אוהבות גברים, 2015.
ניצב-משנה בדימוס אבי דוידוביץ, ושיודע לשאול – על התשאול המקצועי והאפקטיבי, 2010.
הערות שוליים

↑  התחרות "סופר נולד", באתר הסתדרות המורים
↑  אופיר ביכורים, באתר הספרייה הלאומית
המהמר

ערך זה עוסק בספר. אם התכוונתם לאופרה, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פיודור דוסטויבסקי 
 שפת המקור:  רוסית 
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  אירופה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1867
 מספר עמודים:  198
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  עם עובד
 תרגום:  נילי מירסקי
 סדרה
 ספר קודם:  החטא ועונשו 
 הספר הבא:  אידיוט 
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9651315903
 הספרייה הלאומית:  003961200, 002289609
 
המהמר (תורגם גם בשם הקוביוסטוס), בשמו המלא: "המהמר - מרשימותיו של איש צעיר", רומן מאת פיודור מיכאילוביץ' דוסטויבסקי שיצא לאור ב־1867. ברומן מובאים קורותיו של צעיר רוסי ההופך למהמר כפייתי באחד ממרכזי ההימורים באירופה, והוא מבוסס במידה רבה על ניסיונו האישי של דוסטויבסקי.
"המהמר" הוא מבשר הרומנים הפסיכולוגיסטיים הגדולים של דוסטויבסקי - "האחים קרמזוב", "החטא ועונשו", "אידיוט" ו"שדים" - אך בניגוד לספרים אלו ניכרים בו אלמנטים הומוריסטיים והוא גם קצר מהם בהרבה. אי-לכך "המהמר" נחשב לרומן "קריא" ויש הממליצים להתוודע לסופר באמצעות רומן זה.
עיבודים

גרסה קולנועית ראשונה לספר 'המהמר' הופקה בשנת 1949, בשם "The Great Sinner", בבימוי רוברט סיודמרק עם השחקנים גרגורי פק ואווה גרדנר.
כתיבת הספר "המהמר" שימשה נושא לסרט "המהמר" משנת 1997 של הבמאי ההונגרי קרול מאק שבו שיחק מייקל גמבון את דמותו של דוסטויבסקי.
תרגומים לעברית

הקוביוסטוס; מרשימותיו של איש צעיר: רומן / פ"מ דוסטויבסקי (תורגם מרוסית בידי מנחם זלמן וולפובסקי), תל אביב: עם עובד, 1970.
קובּיוסטוס; לילות לבנים / דוסטויבסקי (עברית: נח מן (שם עט של פינחס דנציגר) בעריכת נורית יהודאי), תל אביב: לדורי, 1987.
המהמר; מרשימותיו של איש צעיר / פיודור דוסטויבסקי (תרגמה מרוסית: נילי מירסקי), תל אביב: עם עובד, 2002. נערך מחדש על ידי נילי מירסקי במהדורה שפורסמה ב-2017.
הערות שוליים

↑  תרגום חדש ל"המהמר" מאת דוסטויבסקי, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2002
↑  בתיה גור, הירידה לדרגה הכי נמוכה של ההשפלה והאפסות, באתר הארץ, 7 בינואר 2003
תמר מרין, סחרחרת מענגת, באתר הארץ, 13 במאי 2003
↑   אבנר שפירא, "המהמר" ו"הקונפורמיסט" שבו לחנויות הספרים בלבוש עדכני, באתר הארץ, 9 בינואר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594955505171  BNE: XX2038811  BnF: cb11941495j (data)  GND: 4238386-9  LCCN: no2012108107  NLA: 35764048  SUDOC: 124713289  VIAF: 184066712   WorldCat (עם VIAF): 184066712 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אגא

ערך זה עוסק במלך מיתולוגי שומרי. אם התכוונתם לנסיך הפרסי אגא חאן, ראו .
פסל של אגה מלך כיש
אָגָא הוא מלך מיתולוגי של העיר השומרית כיש, והאחרון בשושלת הראשונה של כיש המוזכרת ברשימת המלכים השומרית. זמן שלטונו מיוחס למאה ה-27 לפני הספירה. לפי הרשימה הנזכרת הוא מלך במשך 625 שנים.
אגא היה המלך האחרון של השושלת הראשונה של כיש. לפי עלילות גילגמש אגא שלט בזמנו של גילגמש מלך ארך, הם ניהלו מלחמה ואגא הובס. לאחר התבוסה הורע מצבה של כיש ושושלת המלוכה עברה לעיר ארך. כיש איבדה את ההגמוניה שלה ונכבשה על ידי מסלים מלך עיר אנשאן בעילם.
ראו גם

רשימת המלכים השומרית
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
מלכי שומר
| הקודם: אנ-מה-ברגה-סי | שושלת כיש 1 מאה 27 לפנה"ס | הבא: מש-קי-אנג-גשר |
עץ תעשייתי

עץ תעשייתי
עץ תעשייתי הוא חומר מורכב, מעשה ידי אדם, המיוצר מחלקי עץ טבעי, סיבי עץ וצומח אחרים המחוברים יחד באמצעות שרפים ודבקים מלאכותיים, ליצירת חומרים מרוכבים. עץ תעשייתי משמש למגוון רחב של שימושים בתעשייה ובבנייה.
מוצרי עץ תעשייתי מיוצרים ממגוון רחב של חומרי עץ וצורות חיתוך: מוטות עץ מהוקצעים המחוברים יחדיו, סיבי עץ, קש מכל סוגי הצומח, במבוק, פסולת עץ, שאריות ממפעלי סוכר, סוגים של סיבים צמחיים או כל חומר אחר מהצומח המכיל תאית.
העץ התעשייתי פותח למגוון רחב של מוצרים שנועדו לענות על צרכים ספציפיים בתעשייה ובבנייה, וכאלה שלא ניתן להם מענה על ידי עץ טבעי, באופן שיוזיל את המוצר הסופי.
סוגי עץ תעשייתי

שבבית – לוח המורכב משבבי עץ, נסורת ופסולת עץ, נגרסים יחדיו ומעורבבים עם דבק. נקרא גם "סיבית".
עץ לבוד – מורכב משכבות עץ המודבקות בניצב זו לזו.
סיבית (MDF) – לוח העשוי משאריות נסורת ואבק שיוף ו/או מסיבי תאית ומעורבבים בשרפים ודבקים.
מזוניט – לוח דחוס וקשה, מבריק בצידו האחד ומחוספס באחר, עשוי מסיבי עץ בלבד המעובדים בקיטור.
לוח בנאים (OSB) – לוח בנייה העשוי מפתיתי עץ, שעווה ושרף.
עץ רב שכבתי – קרשים ומוטות עץ מהוקצעים המודבקים יחדיו ליצירת קורות או לוחות.
צמנטבורד – לוח העשוי מתערובת מלט וסיבי עץ; קיימים גם לוחות צמנטבורד העשויים מתערובת מלט וסיבי זכוכית או סיבים מלאכותיים אחרים.
שרפים ודבקים בייצור עץ תעשייתי

אוריאה פורמלאדהיד – שרף עמיד במים, זול ונפוץ ביותר.
פנול פורמאלדהיד – שרף המשמש בעיקר לשימושי חוץ. צבעו צהוב או חום.
מלמין פורמאלדהיד – שרף עמיד בחום ובמים.
פוליאוריטן – פולימר עמיד שאינו מכיל פורמאלדהיד.
טומי ויזו

| --- | --- |

ויזו בשנת 2016
 לידה:  3 באוקטובר 1955 (בן 69) פוזנן, הרפובליקה העממית הפולנית 
 שם לידה:  Tomasz Piotr Wieczorkiewicz 
 מדינה:  ארצות הברית, הרפובליקה העממית הפולנית 
 תקופת הפעילות:  מ-2003
 מקום לימודים:  Laney College 
 https://tommywiseau.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
טומי ויזו (באנגלית: Tommy Wiseau; נולד ב-3 באוקטובר 1955) הוא שחקן, במאי קולנוע ותסריטאי אמריקאי, אשר ידוע בזכות סרט הקאלט "החדר" משנת 2003.
גרג ססטרו, שכיכב לצד ויזו בסרט, פרסם בשנת 2013 ספר זיכרונות בשם "The Disaster Artist" אשר עובד בשנת 2017 לסרט נושא פרסים בו גילם ג'יימס פרנקו את דמותו של ויזו.
ביוגרפיה

פרטים רבים בנוגע לזהותו של ויזו, כגון מוצא, תאריך לידה ופועלו טרם יציאת הסרט לוטים בערפל, בראיון מנובמבר 2017 אמר כי הוא "במקור מאירופה, אך היום אני אמריקאי ומאוד גאה בכך".
על פי ספרו של גרג ססטרו, מצאה בת זוגו של אחיו של ויזו תעודת הגירה, לפיה נולד ויזו באמצע  שנות החמישים באחת ממדינות הגוש המזרחי.
ויזו טוען כי הוא בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה.
ויזו סיפר שהיה מעורב בתאונת דרכים בעקבותיה היה מאושפז מספר שבועות, דבר אשר, לטענת ססטרו, היווה גורם מכריע בהפיכתו לשחקן.
ויזו היווה השראה והשפיע על הבמאי הישראלי איתן גרין.
קריירה קולנועית

בשנת 2003 יצא לאקרנים הסרט "החדר", בו שימש ויזו כבמאי, כשחקן ראשי וכתסריטאי. תקציב הסרט היה שישה מיליון דולרים (שאותם לא ברור כיצד ויזו גייס), הסרט נחל כישלון חרוץ, כאשר הכנסות הסרט עם יציאתו היו 1,800 דולר בלבד והוא זכה לביקורות צורמות אשר הדגישו את המשחק הגרוע בסרט והפגמים העלילתיים בו.
ברבות השנים הסרט זכה למעמד של סרט קאלט כאשר מעריצים רבים התכנסו בהקרנות חצות מחופשים לגיבורי הסרט, ויזו עצמו מרבה להגיע להקרנות אלו ולפגוש את המעריצים. הסרט אף ניתן כדוגמה לסרט "כל כך גרוע שהוא טוב" וזכה לכינוי "האזרח קיין של הסרטים הגרועים".
בשנת 2004 יצר ויזו את הסרט הדוקומנטרי Homeless In America.
בשנת 2015 השתתף בתוכנית טלוויזיה בשם "The Neighbors" אותה גם הפיק, ביים וכתב.
בשנת 2016 השתתף בסרט האימה "ירח קר".
בשנת 2017 שיחק לצד ססטרו בסרט בשם Best F(r)iends: Volume One.
בשנת 2019 החל לעבוד על סרטו הבא "Big Shark"; הסרט היה מתכונן לצאת בבכורה בספטמבר 2019 אך נדחה ויצא בתחילה בהפצה מוגבלת באורגון ולונדון ב-2 באפריל 2023 ולאחר מכן בתפוצה רחבה ב-16 במרץ 2024.
לקריאה נוספת

Sestero, Greg. Bissell, Tom. The Disaster Artist: My Life Inside The Room, the Greatest Bad Movie Ever Made. Hachette UK, 2015. ISBN 075156186X
הערות שוליים

↑  "The Room mastermind Tommy Wiseau actually opened up about his secret origins". Entertainment Weekly. 30 November 2017
↑  Sestero & Bissell, עמוד 192
↑  Everything We Definitely Know About The Room’s Tommy Wiseau". Vulture. 22 November 2017
↑  Sestero & Bissell, עמוד 179
↑  Sestero & Bissell, עמודים 100, 160, 246-250
↑  נדב הולנדר, "החדר" - כל כך גרוע שזה טוב, באתר הארץ, 31 במרץ 2011
↑  The Room Official Movie Site
↑  "The crazy cult of The Room". Entertainment Weekly. 12 December 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810531543805606  BIBSYS: 11073976  GND: 1045897736  ISNI: 0000 0003 6570 6664  LCCN: nr2005010900  MusicBrainz: 6a90b32b-669c-4160-b430-02cf2cb4ba70  SUDOC: 22982093X  VIAF: 229877921   WorldCat (עם VIAF): 229877921
ע' 17

ע' 17 הוא מחזה פרי עטם של שי להב ויוני זיכהולץ שעלה בתיאטרון הקאמרי, בבימויו של נועם שמואל, ב-5 במרץ 2009. המחזה היה מועמד לפרס התיאטרון הישראלי למחזה המקורי הישראלי באותה שנה.
רקע

המחזה מספר את סיפורו האמיתי של שי להב (עיתונאי) שהתגייס לנח"ל מוצנח בעיצומה של האינתיפאדה הראשונה. להב כתב ספר בשם "לך לעזה", המתאר את קורותיו במהלך שלוש שנות שירותו הצבאי בעזה, שראה אור בהוצאת מעריב בשנת 2005. אחד הסיפורים קרוי "ע' 17"  ומספר על הבניין הגבוה בעזה בן 17 קומות, שלגג שלו שלחו חיילים לתצפת על האזור. שלחו אותם ל-48 שעות, שהות שהתארכה לשבוע ובהמשך לחודש. יוני זיכהולץ ושי להב עיבדו את הסיפור למחזה.
עלילה

המחזה מספר על חבורה של חמישה חיילים חיפאים, חברי ילדות, בני תשע עשרה, יוצאי גרעין הנח"ל. הם משרתים במחנה הפליטים ג'באליה, עזה באוגוסט–ספטמבר 1989, בעיצומה של האינתיפאדה הראשונה. הם מתנדבים למשימת אבטחה שנראית על פניה כקלה ומהנה – תיצפות מגג בניין בן שבע עשרה קומות על הנעשה במקום. המשימה מתארכת שוב ושוב והאידיליה החברית ביניהם נסדקת לאיטה ויוצרת עימותים.
מיכאל הנדלזלץ כתב על ההצגה בביקורתו בעיתון הארץ:
"האטימות הרגשית של גיבורי המחזה לגורלו של הזולת, והתרכזותו של כל אחד מהם בהישרדותו האישית, גם אם זה על חשבון חברו הטוב ביותר, לכאורה (אם מדובר בינם לבין עצמם, ובוודאי כשמדובר בפלסטינים שסביבם) הם הסיפור כאן. המאבק של היחיד להישרדות בחברה עוינת - גם כשזו אמורה להיות מגוננת, בגרעין בכיתה, ביחידה, במוצב המשותף - הוא שמאפשרת את אטימות החושים כלפי ה"אחר" הפלסטיני, שבאה לביטוי כל כך חריף במבצע "עופרת יצוקה". הלכנו בשדות, הגענו עד כאן, ולבנו הפך לעופרת. יצוקה. צריך לבדוק את הקשר בין "יצוקה" ל"מצוקה...
זאת הצגה שמתעדת מה שקרה לחיילינו האמיצים לפני 20 שנה; היא נראית מנותקת ממה שמספרים שקורה לאחרים בגלל פעולותיהם כיום. ואני שואל את עצמי איך זה ייראה, ומה אפשר יהיה ללמוד מזה בעוד 20 שנה. אבל אני מגיב מן המקום והרגע שבו אני רואה את ההצגה. וברגע הזה היא נראית מאירה מקום אפל מסוים בנפשנו שבו אנחנו נמצאים."
הפקת המחזה

יוצרים: מחזה – יוני זיכהולץ ושי להב (עיתונאי), בימוי – נועם שמואל, עיצוב תפאורה – זאב לוי, הלחנת מוזיקה – אייל וייס, עיצוב תאורה – יחיאל אורגל, וידאו, עריכת סאונד ומיקס – נועם שמואל
שחקנים: גיא פרנק - רועי אסף, גידי ברבי - יניב ביטון, לירון גלרון - פיני טבגר, איתי כרמלי - יואב לוי, טל יהב - עידו רוזנברג
המחזה בדפוס

שי להב ויוני זיכהולץ, ע' 17 - על פי ספרו של שי להב "לך לעזה", מפעל הוצאה לאור של מחזאות מקור, ביוזמתו ובתמיכתו של המכון למחזאות ישראלית ע"ש חנוך לוין ת' הקאמרי.
הערות שוליים

↑  מיכאל הנדלזלץ, ע' 17: במשפט ההיסטוריה, באתר הארץ, 13 באפריל 2009
משה צבי בוחבוט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בספטמבר 1963 ו' בתשרי ה'תשכ"ד קזבלנקה, מרוקו 
 פטירה:  24 במרץ 2022 (בגיל 58) כ"א באדר ב' ה'תשפ"ב 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 24 במרץ 2022 
 רבותיו:  חיים פינחס שיינברג 
 
הרב משה צבי ברוך בוחבוט (ו' בתשרי ה'תשכ"ד, 24 בספטמבר 1963 – כ"א באדר ב' ה'תשפ"ב, 24 במרץ 2022) היה רבה הספרדי של טבריה ומחבר ספרים בהלכה.
ביוגרפיה

נולד בקזבלנקה, מרוקו לפנינה ולרב יחיאל בוחבוט, שכיהן בהמשך כרב העיר קריית שמונה. בסביבות שנת תש"ל עלה יחד עם משפחתו לישראל.
למד בישיבת תורה אור אצל הרב חיים פינחס שיינברג, לאחר נישואיו, למד בכולל בית שמעיה ובכולל חזון איש.
הוסמך להוראה ודיינות, ושימש כראש בית מדרש גבוה להוראה ודיינות 'חלקת מחוקק' ומו"ץ במערב העיר בני ברק. במשך כ-25 שנה כיהן כראש כוללים לדיינות ורבנות בבני ברק וראש כולל חושן משפט באלעד.
לאחר פטירתו של הרב דוד פרץ נבחר בב' בכסלו ה'תשע"ח (20 בנובמבר 2017) לרב העיר טבריה.
סבל ממחלת הסרטן במשך כמה שנים, עד שנפטר בליל כ"א באדר ב' ה'תשפ"ב, הוא נקבר בבית העלמין "טוהר רחל"  בטבריה.
מספריו

פניני ים על סוגיות הש"ס, תשנ"ב, בני ברק
ימין משה על פסחים ועוד, ישראל, תשע"ז
מספריו > עבודות ההדרה

שו"ת רבינו בצלאל אשכנזי, עם הערות "בצל החכמה". בני ברק, תשנ"ב
ספר מנחת כהן לרבי אברהם הכהן פימנטל, כולל קונטרס 'שיעורי דעת' על יורה דעה - ביאור בשיטות הפוסקים. תשנ"ט.
הערות שוליים

↑  ישי כהן, ‏הגאון רבי משה בוחבוט - נבחר לרבה של טבריה, באתר כיכר השבת, 20.11.2017
↑  לאחר שנאבק במחלה קשה: רבה של טבריה נפטר, באתר ערוץ 7, 24 במרץ 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008520189705171  VIAF: 168159032687701181411   WorldCat (עם VIAF): 168159032687701181411
יעקב קוזלצ'יק

| --- | --- |

 לידה:  1902 קריניצה זדרוי, רפובליקת פולין 
 פטירה:  13 ביולי 1953 (בגיל 51 בערך) חולון, ישראל 
 מדינה:  פולין, ישראל 
 
המצבה על קברו של יעקב קוזלצ'יק שהקים אמיר השכל
יעקב קוזלצ'יק (כונה "שמשון אייזן"; 1902 – 13 ביוני 1953) היה איש בידור שערך הופעות המדגימות את כוחו הפיזי הרב, ראש המשטרה היהודית בעיירה קרינקי, קאפו במחנה המוות אושוויץ.
ביוגרפיה

קוזלצ'יק נולד בעיירה קרינקי שליד ביאליסטוק למשפחה של בורסקאים. כבר בגיל צעיר התבלט בזכות כוחו האדיר וגופו הרחב והשרירי. בגיל 7 הדהים את יהודי העיירה, כאשר נשא בשיניו דלי מים מן הבאר ועד בית-הוריו. בגיל 8 התייתם משני הוריו - אבל ידע לדאוג לעצמו. כשהיה בן 14 הניס פורעים פולניים שניסו לערוך פוגרום בעיירה.
כשמלאו לו 18 עזב את פולין ונסע לאמריקה, אל קרובי משפחה שהיו לו בקובה. הוא מצא עבודה כסבל בנמל הוואנה וערך הופעות-ראווה בנמל, שהציגו את כוחו האדיר, כגון משיכת חבל נגד עשרות אנשים או עצירת עגלה רתומה לסוסים.
בשנת 1932 הגיע קוזלצ'יק לניו יורק, הצטרף לכנופייתו של אל קפונה, ושימש כשומר ראש בין היתר של המתאגרף הגרמני מקס שמלינג, עובדה שהצילה את חייו בהמשך.
כגבר צעיר וחזק, ששקל 130 ק"ג, הצטרף לקרקס של מתאבקים ויצא איתו למסע הופעות בארצות הברית, מקסיקו וארגנטינה.
בשנת 1938 חזר למזרח אירופה בתוך קבוצה בינלאומית של מתאבקים, שאירח הקרקס של ורשה. הוא נהג לעלות לזירה כשמגן דוד ענק מצויר על חולצתו, וצעירים יהודיים רבים הזדהו עם דמותו. כששאר המתאבקים חזרו לארצות הברית, נשאר קוזלצ'יק בפולין. הוא הכיר אשה, בת העיירה סקולקה, והתחתן איתה.
ביוגרפיה > בתקופת השואה

בשנת 1941 נכנסו הגרמנים לעיירה קרינקי, שבה נולד ובה חי. כאשר נמצאה פצצה במשקל 100 ק"ג שלא התפוצצה באחד הבתים, הרים אותה קוזלצ'יק ונשא אותה אל מחוץ לעיר. הגרמנים כינו אותו "בומבנטראגר" - "נושא הפצצות", ומינו אותו להיות מפקד המשטרה היהודית של הגטו.
לפי כמה מקורות, ובהם זיכרונותיו של אברהם סופר, קומוניסט יהודי שברח מהגטו והצטרף לפרטיזנים ודבריו של אליהו קושניר, נהג קוזלצ'יק להציל יהודים, ולעיתים "לקנות" את חייהם מהגרמנים תמורת שוחד.
בנובמבר 1942 חוסל גטו קרינקי. כל היהודים, ובהם אשתו ושני ילדיו הקטנים של קוזלצ'יק, נשלחו להשמדה בטרבלינקה. הוא עצמו נשלח לפקד על "מחנה מפעל" שבו עבדו 350 יהודים לטובת מכונת המלחמה הגרמנית.
ב-26 בינואר 1943 הגיע קוזלצ'יק לאושוויץ. הוא הרשים את הגרמנים בממדי גופו ובכוחו הרב. לבקשתם, הצליח לכופף מוטות ברזל ברוחב של פסי-רכבת. בקרב יהודי המחנה הוא זכה לכינוי "שמשון אייזן" - משחק מילים על שמו של שמשון, הגיבור המקראי ועל המילה "ברזל" ("אייזן" ביידיש).
בחודש מאי 1943 נעשה קאפו באחד המקומות הנוראים במחנה אושוויץ - בלוק 11, שנקרא "בלוק המוות", ושימש מתקן חקירות של האס אס. תפקידו היה לחלק מזון לעצירים שהוחזקו ב-28 תאים, לנקות את הבלוק, להוציא לפועל עונשי מלקות ולהוביל את הנידונים למוות אל "הקיר השחור" שלפניו בוצעו ההוצאות להורג בחצר הבלוק.
שמועות באושוויץ סיפרו שהוא משתף פעולה עם הגרמנים, אבל לפי מקורות רבים הוא הציל חייהם של יהודים רבים, העביר מידע בין נחקרים, העביר מזון לאסירים, שיחד גרמנים כדי שיצילו יהודים (בכספים וחפצים שאנשי הזונדרקומנדו נטלו מהנרצחים בתאי הגזים) וסייע למרד האסירים באושוויץ 2 ב-7 באוקטובר 1944. לאחר המרד סייע קוזלצ'יק לנח זבלדוביץ להיכנס אל התא בו הוחזקה רוז'ה רובוטה לאחר שנתפסה בחקירות שעשו הנאצים לאחר ההתקוממות כמי שעם עוד מספר נשים הבריחה אבק שרפה למחתרת ולשוחח עמה בטרם הוצאה להורג.
בספרו "מגיא ההריגה לשער הגיא" כתב עליו בני וירצברג:
ליד בלוק 10 היה בלוק מספר 11: הוא הבונקר. זה היה בית הסוהר בתוך מחנה הריכוז! כביכול, אין מחנה הריכוז מספיק. בית סוהר... היה זה בלוק אטום מכל עבריו. החלונות בו לא היו מסורגים אלא מכוסים בענפי עץ גדולים מלמטה ועד כמחצית המטר מעל החלון. הבלוק היה מוקף חצר וחומה מסביב לה. בתווך היה קיר המוות. בבלוק 10 היה חלון שממנו אפשר היה לפעמים להגניב מבט לתוך חצר הבונקר, שאליה היו מביאים את הנידונים לתלייה. כל מי שהיה חשוד בפעילות פוליטית בתוך המחנה היה מועבר הנה, והיא הדין בכל מי שגילה ההתנגדות הקטנה ביותר לזקיף ס.ס. או לבעל תפקיד. לא היה הבדל דת או גזע; גרמנים, פולנים, יהודים, כולם הוכנסו לבלוק 11. היו אפילו מקרים של חיילי ס.ס. שהשתכרו או ביצעו עבירות אחרות - גם אלה הובאו לבונקר. האיש ששלט במקום זה שליטה ללא מצרים, ושימש למעשה 'קאפו' וראש בלוק גם יחד, היה דווקא יהודי, רחב מידות במידה בלתי-שכיחה, קראו לו יעקב. ארץ מוצאו לא ידע איש. היו שחשבו שהוא פולני, אחרים אמרו שהוא בלגי או אפילו אמריקאי. מכל מקום היה רחב, גבוה משכמו ומעלה מכל אנשי המחנה, כולל חיילי הס.ס. היה חזק באופן בלתי רגיל, ויהודי המחנה כינוהו "שמשון אייזן". ואמנם ידע לעקם ברזל בעובי של פסי- רכבת. איש זה הגרמנים מינוהו 'כל-יכול' במחנה אושוויץ, אף על פי שעל חזהו התנוסס ליד מספרו האישי סמל 'מגן דוד'. גם אסירים ממוצא גרמני, ואפילו אנשי ס.ס. בעלי דרגות שונות, פחדו מפניו. טוב-לב היה ורך כלפי ילדים יהודים, ולא פעם זכינו לקבל ממנו סוכריות"
קוזלצ'יק שרד את השואה, וחזה בשחרור אושוויץ על ידי הצבא האדום ב-27 בינואר 1945.
ביוגרפיה > לאחר השואה

ביוני 1946 עלה קוזלצ'יק לארץ ישראל על סיפונה של אוניית המעפילים "ביריה". הוא פתח קיוסק בחולון. לאחר כשנה עלתה אשתו יוכבד, ניצולת אושוויץ אף היא, אותה הכיר במחנה עקורים בגרמניה, יחד עם בנם איציק. כעבור זמן קצר השכיר את הקיוסק והחל להופיע בארץ ישראל כ"איש הברזל", בכינוי "שמשון אייזן". הוא נהג לכופף על הבמה פסי-רכבת, לנעוץ מסמרים של 6 אינץ' לתוך קירות בכפות ידיו, ללא פטיש, ולקרוע שרשראות ברזל. בשנת 1947 יצא למסע הופעות באנגליה, ובמלחמת העצמאות שירת כצוות בידור של אדם אחד.
בספטמבר 1946 התפרסמה ב"הארץ" ידיעה שטענה שקוזלצ'יק שיתף פעולה עם הנאצים. בתגובה פנה קוזלצ'יק למערכות העיתונים וביקש לְהָזֵם את העדויות. הוא הביא נערים ניצולי אושוויץ שהעידו שהידיעה הייתה שקרית ושקוזלצ'יק סייע ליהודים רבים. באוקטובר 1946 התפרסם ב"דבר" שההאשמות התפרסמו שוב בעיתון "לודזר טאגבלאט", וכי קוזלצ'יק הגיש תביעת דיבה נגד העיתון. בנוסף דווח על העדויות על כך שקוזלצ'יק הציל יהודים רבים ממות. אולם השמועות ש"שמשון אייזן" היה קאפו נמשכו, וחיסלו את הקריירה שלו כאיש בידור.
פולין וצ'כוסלובקיה ביקשו ממדינת ישראל להסגיר את קוזלצ'יק בחשד ששיתף פעולה עם הנאצים. משרד המשפטים הישראלי בדק את הבקשות, ולאחר חקירת משטרה הוא נוקה מהחשד, וישראל סירבה להסגירו. הצ'כים הציגו את אי הסגרתו של קוזלצ'יק כדוגמה למדיניות השלילית של ישראל כלפי מזרח אירופה.
הטענות על שיתוף פעולה עם הנאצים פגעו בקוזלצ'יק. אשתו עזבה אותו, הוא נחלש, סבל מדיכאון ובילה את מרבית שעות היום בשינה. בשעות הערב של 13 ביולי 1953 הוא נפטר בביתו בחולון בגיל 51 בלבד, ונקבר בבית העלמין קריית שאול. איש לא הקים מצבה על קברו. רק בשנת 2005 הונחה מצבה על הקבר, ביוזמת חוקר השואה תא"ל (מיל.) אמיר השכל. בטקס השתתף גם אל"ם (מיל.) זאביק לירון (לונדנר), טייס חיל האוויר במילואים שחייו ניצלו באושוויץ על ידי קוזלצ'יק.
אחד מסיפורי חיים ולדר שנכתב אודותיו נקרא "לשון-הרע עליך שמשון" (על משקל "פלשתים עליך שמשון")
לקריאה נוספת

מאיר אלדר, יעקב קוזלצ'יק, הגיבור מקרינקי בבלוק 11, הוצאה עצמית, ירושלים, 2004
אברהם הרשלום, חיים מן האפר, מילוא, תל אביב, 1990
אמיר השכל, "הסוהר מבלוק 11", ערך יוסף ארגמן, הוצאת שורשים, יבנה, 2012
אמיר השכל, סיפורו של יעקב קוזלצ'יק, באתר משרד החינוך
אמיר השכל, קוזלצ'יק - סיפור שלא נגמר