stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריקה ורוורט
ביוגרפיה

ורוורט נולדה בעיר דיסט שבפלנדריה, בלגיה. בצעירותה אהבה לשחק כדורסל ולצלול. כשהגיעה לגיל 14, החלה לסבול מכאבים, שבהמשך אובחנו כמחלה ניוונית נדירה וחשוכת מרפא. בגיל 20 החלה להשתמש בכסא גלגלים ולהתעניין בספורט נכים. בתחילה שיחקה כדורסל נכים, ובהמשך עברה להתאמן ולהתחרות במרוצי אופני יד. 

בשנת 2006 זכתה באליפות העולם בלוזאן. שנה אחר כך זכתה שנית באליפות העולם בהמבורג. 

במקביל התחרתה גם בתחרויות איש הברזל בשנת 2007 ובתחרויות טריאתלון בשנים 2006–2008. בשנים 2006 ו-2007 הייתה אלופת העולם בטריאתלון. לאחר מכן, בגלל החמרה במחלתה לא הייתה יכולה להמשיך בטריאתלון. בשנים 2008–2011 התחרתה במרוצים ובמרתונים של אופני יד ושל אופני יד עם מפרש מסוג Blokart (אנ').

בשנת 2012 באליפות אירופה בזאגרב זכתה במדליות וקבעה שיאים חדשים במרוצים למרחקים של 100, 200 ו-400 מטר. חודשיים לאחר מכן, בתחרות בבלגיה, שברה את שיא העולם ב-800 מטר. 

וורוורט קבעה קריטריון אולימפי וייצגה את בלגיה במשחקים הפאראלימפיים בלונדון 2012. היא זכתה במדליית הכסף במרוץ ל-200 מטר. בהמשך, ב-5 בספטמבר 2012, שברה שיא אישי וזכתה במדליית זהב במרוץ ל-100 מטר בקטגוריה T52.

בשנת 2013 נפצעה במהלך תחרות, ונאלצה לעבור שיקום ארוך. לפני ששבה להתחרות, נפצעה קשות בתאונה ביתית בשנת 2014. פציעות אלו הובילו לאשפוזים ממושכים, ניתוחים ושיקום, והרופאים הודיעו לה כי סיימה את הקריירה הספורטיבית שלה. ורוורט סירבה לקבל את רוע הגזירה, חזרה להתאמן, ובשנת 2015 זכתה בשלוש מדליות זהב באליפות העולם בקטר.

בשנת 2015 נבחרה לספורטאית השנה וכן זכתה ברוב קולות מוחץ בתואר "הענקית הפלמית" Vlaamse Reus (הו') על ידי התאחדות עיתונאי הספורט בפלנדריה.

בשנת 2016 ייצגה שנית את בלגיה במשחקים הפאראלימפיים בריו. במשחקים אלו זכתה במדליית כסף ב-400 מטר ובמדליית ארד ב-100 מטר, בקטגוריה T52.
ביוגרפיה > הבחירה בהמתת חסד

בשנת 2016, לקראת המשחקים הפאראלימפיים בריו דה ז'ניירו, משכה ורוורט את תשומת הלב של התקשורת העולמית כשפרסמה שהיא מתכננת למות אחרי המשחקים. היא חשפה כי עוד בשנת 2008 קיבלה את האישור החוקי הנדרש בבלגיה לצורך המתת חסד. ורוורט אמרה בראיונות כי ללא האישור הזה, שמאפשר לה לשלוט במועד מותה, הייתה מתאבדת. היא חשפה בראיונות שמצבה הפיזי הולך ומתדרדר עם השנים, עם ההחמרה של המחלה הניוונית, הירידה בראייה והתקפי האפילפסיה. ורוורט הדגישה כי אין בכוונתה למות מייד לאחר המשחקים, אלא שהיא תבחר למות כאשר יהיו יותר ימים גרועים מאשר ימים טובים. 

ב-22 באוקטובר 2019 מימשה את זכותה החוקית למות.
מדליות עיקריות ושיאים

| תחרות | שנה | ענף | תוצאה | מדליה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אליפות העולם | 2006 |  |  | זהב |  |
| אליפות העולם | 2007 |  |  | זהב |  |
| אליפות אירופה | 2012 | 100 מטר T52 | 20.40 | זהב | שיא אירופי, קריטריון אולימפי |
| אליפות אירופה | 2012 | 200 מטר T52 | 38.18 | זהב | שיא אירופי, קריטריון אולימפי |
| אליפות אירופה | 2012 | 400 מטר T52 | 1:10.50 | זהב | שיא אירופי |
| אליפות בלגיה | 2012 | 100 מטר T52 | 19.19 | זהב | שיא אירופי |
| אליפות בלגיה | 2012 | 200 מטר T52 | 35.67 | זהב | שיא אירופי |
| אליפות בלגיה | 2012 | 400 מטר T52 | 1:05.59 | זהב | שיא אירופי |
| אליפות בלגיה | 2012 | 800 מטר T52 | 2:13.49 | זהב | שיא עולם |
| המשחקים הפאראלימפיים, לונדון | 2012 | 200 מטר T52 | 34.83 |   | שיא אירופי |
| המשחקים הפאראלימפיים, לונדון | 2012 | 100 מטר T52 | 19.69 |   | שיא פאראלימפי |
| אליפות העולם | 2015 | 100 מטר T52 |  | זהב |  |
| אליפות העולם | 2015 | 200 מטר T52 | 35.91 | זהב |  |
| אליפות העולם | 2015 | 400 מטר T52 |  | זהב |  |
| אליפות בלגיה | 2015 | 800 מטר T52 | 2:06.76 | זהב | שיא עולם |
| המשחקים הפאראלימפיים, ריו | 2016 | 100 מטר T52 | 20.12 |   |  |
| המשחקים הפאראלימפיים, ריו | 2016 | 400 מטר T52 | 1:07.62 |   |  |
ספרים

ורוורט חיברה ופרסמה שני ספרים – Wielemie. Sporten voor het leven ("Wielemie. ספורט לחיים") בשנת 2012, ו-De andere kant van de medaille ("הצד השני של המטבע") בשנת 2017. הספרים עוסקים במחלתה ובהשפעת המחלה על חייה.
הוקרה

2012, 2015 – הספורטאית הבלגית הפאראלימפית של השנה
2013 – אות מסדר הכתר הבלגי
2015 – תואר "הענקית הפלמית" שהוענק על ידי התאחדות עיתונאי הספורט הפלמית
2016 – עיטור הקהילה הפלמית שהוענק על ידי מושל פלנדריה
הערות שוליים

↑  Alan Hope, Face of Flanders: Marieke Vervoort, ‏26 בנובמבר 2013 (באנגלית)
↑  Marieke Vervoort wint Vlaamse Reus met ruime voorsprong, באתר HLN, ‏4 בדצמבר 2015 (בהולנדית)
↑  בגיל 40: המדליסטית הפראלימפית עברה המתת חסד, באתר ynet, 23 באוקטובר 2019
↑  Vervoort, Marieke, Wielemie : sporten voor het leven, Antwerpen: Houtekiet, cop. 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 8906 0298  NTA: 319016757  VIAF: 282417107   WorldCat (עם VIAF): 282417107
מרכז השיקום על שם אידה סוראסקי

| --- | --- |

 מאפייני הארגון
 סוג:  בית חולים שיקומי
 בעלים:  המרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי
 שירותים
 מיטות:  124
 אתר רשמי
 גאוגרפיה
 מיקום:   תל אביב-יפו, ישראל
 קואורדינטות:  32°05′N 34°47′E﻿ / ﻿32.08°N 34.79°E﻿ / 32.08; 34.79
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) מרכז השיקום על שם אידה סוראסקי(למפת תל אביב רגילה) מרכז השיקום על שם אידה סוראסקי(למפת גוש דן רגילה) מרכז השיקום על שם אידה סוראסקי(למפת גוש דן מוגדלת) מרכז השיקום על שם אידה סוראסקי  he מרכז השיקום על שם אידה סוראסקיhe מרכז השיקום על שם אידה סוראסקימפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מרכז השיקום ע”ש אידה סוראסקי הוא בית חולים שיקומי הממוקם במתחם המרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי. הכניסה הראשית היא מרחוב הנרייטה סולד בתל אביב. מיועד לחולים שנותחו או טופלו במחלקות בית החולים השונות, וכן לאלה אשר זקוקים לשיקום וטופלו במוסדות רפואה אחרים.
מטרתו לשקמם ולהחזירם לפעילות ולתפקוד יומיומי תקינים ככל האפשר.
כמו כן, מטופלים במסגרת בית החולים השיקומי, מטופלים הזקוקים לטיפול במסגרת אמבולטורית, כגון מרפאות ואשפוז יום.
בית החולים השיקומי כולל את מערך הגריאטריה והפסיכיאטריה, מחלקת השיקום, המכון לטיפול בכאב, המכון למניעת מחלות לב ושיקום הלב, וכן את מכוני הפיזיותרפיה והריפוי בעיסוק.
בבית החולים השיקומי 124 מיטות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הוקם בית חולים שיקומי לפצועי מלחמה - בשביל"ם.
מריונטה סול

| --- | --- |

משמאל לימין: עידו קרוב, אלעד שופן ואמיר גרומן
 מוקד פעילות:  באר שבע
 תקופת הפעילות:  מ-2003
 סוגה:  רוק ישראלי;
 חברת תקליטים:  שקשוק השפנים רקורדס (עצמאי)
 marionetasol.com
 חברים
 אמיר גרומן (סולן); עידו קרוב (גיטרה); טל פוגל (בס); נדב גורלי (תופים);
 חברים לשעבר
 גיל נמט (תופים);  יניב דגן (בס);  אלעד שופן (בס);
מריונטה סול בהופעה בפסטיבל סמילנסקי ברחוב סמילנסקי בבאר שבע (2007)
מריונטה סול היא להקת אינדי רוק ישראלית שהוקמה בשנת 2003 בבאר שבע על ידי אמיר גרומן ועידו קרוב ופעלה עד 2015.
היסטוריה

הלהקה הוקמה בשנת 2003 על ידי אמיר גרומן ועידו קרוב, חברי ילדות מבאר שבע ששיתפו פעולה בעברם במספר הרכבים מוזיקליים. שם הלהקה נגזר ככל הנראה מרחוב הנרייטה סולד בבאר שבע, שם התגוררו השניים באותו הזמן.
בשנת 2004 הוציאו את אלבומם הראשון, "פוטו רצח". אלבום ניסיוני, אינסטרומנטלי בעיקרו, ובהפקה עצמית, שהכיל קטעים בסגנונות מוזיקליים שונים שנעו בין רוק איטי להאוס פסיכדלי. גם את אלבומם השני, "שקשוק השפנים", משנת 2005 הפיקו בעצמם. אלבום זה הציג קטעים קומוניקטיביים יותר, אך עדיין שמר על קו מוזיקלי רוקיסטי על סף הכאוטיות. שני האלבומים הופצו בחינם באינטרנט.
בשנים אלו לא הרבתה הלהקה בהופעות. למרות זאת, דבר קיומה ושיריה של הלהקה עברו מאוזן לאוזן, עד להיווצרותו של קהל מעריצים.
בשנת 2005 יצא שירה של הלהקה "היי" לרדיו ושודר במספר תחנות רדיו, בעיקר ב-88FM. השיר שמאופין במקצב איטי ושקט נחשב כבחירה בלתי שגרתית עבור שיר ראשון היוצא לרדיו. שנת 2006 נחתמה בסיבוב הופעות קצר עם פליט להקת רעש אמיר קרטס.
בשנת 2008 הוציאה הלהקה את הסינגל "עשור" שזכה להצלחה ואף הביא לה הכרה רחבה יותר. בסוף השנה הוציאה הלהקה את הסינגל "עיר הפועלים", שיר שעוסק לדברי חבריה בתחושת קלאוסטרופוביה בעיר רפאים דמיונית. ב-15 במאי 2009 יצא אלבומה השלישי של הלהקה והראשון שנמכר בחנויות התקליטים, "עיר הפועלים". האלבום זכה לביקורות חיוביות רבות.
במאי 2013 יצא אלבומה הרביעי של הלהקה "ארבע הרוחות" להורדה באתר בנדקמפ.
חברי ההרכב

אמיר גרומן - שירה, גיטרות, קלידים
עידו קרוב - גיטרה, קלידים, תופים, קולות
טל פוגל - בס, קולות
נדב גורלי - תופים
חברים לשעבר

אלעד שופן - בס
יניב דגן - בס
גיל נמט - תופים
דיסקוגרפיה > אלבומים

פוטו רצח (2004)
שקשוק השפנים (2005)
עיר הפועלים (2009)
ארבע רוחות (2013)
דיסקוגרפיה > סינגלים

היי (2006)
עשור (2008)
עיר הפועלים (2008)
שעונים (2009)
מרים בן-אהרן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1923 ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  2003 (בגיל 80 בערך) 
 ענף מדעי:  טיפול פסיכולוגי-התפתחותי
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי חוף הכרמל 
 עיסוק:  פסיכולוגית
 פרסים והוקרה:  יקירת העיר חיפה
 
מרים בן-אהרן (1923 - פברואר 2003) הייתה פסיכולוגית ישראלית, מפתחת גישת הטיפול הורה–ילד ("הגישה החיפאית" לטיפול דיאדי (אנ')), וממקימי המגמה לפסיכולוגיה קלינית-חינוכית באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה

מרים בן-אהרן נולדה בשם מירה קרוגמן. היא גדלה בוורשה, ועם פלישת הנאצים ברחה עם משפחתה למחוז לובלין. עם התפשטות הכיבוש החליטה המשפחה להיפרד, והוריה ואחיינה נספו. לאחר השחרור למדה כשנתיים פסיכולוגיה באוניברסיטת ורשה, וב-1948 עלתה לישראל. היא נישאה לגדעון בן-אהרן, מראשוני חיל הים, וכשהוא נשלח לתפקיד ממלכתי בפריז, המשיכה בלימודיה בסורבון. אחרי חזרתה לארץ עבדה ברמת הדסה (מרכז קליטה ומיון לילדים בודדים שהובאו לארץ), ואחר כך טיפלה בילדים בתחנה לטיפול פסיכולוגי של התנועה הקיבוצית באורנים.
בין השנים 1961–1963 הייתה חברה בצוות של הפסיכואנליטיקאית מרגרט מאהלר בארצות הברית; הצוות פיתח גישה ייחודית לטיפול בהפרעות התפתחותיות קשות. ב-1968 הקימה וניהלה את "התחנה לטיפול הפסיכולוגי-ההתפתחותי" בחיפה, שהתמחתה בהתערבות מניעתית בגיל הרך. היא הקימה את הגן הטיפולי הראשון לילדים אוטיסטים בחיפה[דרוש מקור], וב-1980 הצטרפה לצוות ההקמה של המגמה הקלינית-החינוכית בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה. כמו כן הייתה בין מקימי מרכז מילמן.
בן-אהרן גיבשה סביבה גרעין של פסיכולוגיות ובעזרתן קידמה את גישתה הטיפולית החדשנית - "טיפול דיאדי אם-ילד אב-ילד", השמה במרכז ההתערבות את הקשר בין הילד להוריו. גישה זו זוכה להערכה בין חוקרים חשובים בעולם, ובראשם הפסיכואנליטיקאי הבריטי פיטר פונגי.
בערוב ימיה נבחרה בן-אהרן ליקירת העיר חיפה.
ביוגרפיה > טיפול דיאדי בגישת בן-אהרן

גישת בן-אהרן, המכונה גם הגישה החיפאית לפסיכותרפיית הורה-ילד, היא גישה פסיכודינמית לטיפול קצר בהפרעות ביחסים אצל ילדים בגיל הרך, אשר פותחה על ידי בן-אהרן ועמיתותיה. המודל צמח מתוך גישות פסיכולוגיות שונות: התפתחותיות, מערכתיות ופסיכואנליטיות. ייחוד הגישה בגיבוש עקרונות מגופי ידע שונים להבנת בעיות התפתחותיות נפוצות ויישומם לגישה טיפולית יעילה וממוקדת. הגישה צמחה מתוך חיבור בין מספר גישות פסיכולוגיות המדגישות את חשיבות הקשר בין ההורה לילדו להתפתחות התקינה של הילד. גישה זו היא אינטרסובייקטיבית - התייחסותית, במהותה, כלומר גישה המתמקדת בקשר בין שני סובייקטים ובמערכות היחסים המופנמות שלהם.
הגישה שהנחילה ממשיכה להיחקר ולהילמד, וזוכה להכרה ולביסוס מתמשכים[דרוש מקור].
ספריה

מרים בן-אהרן, רעיה אבמאיר-פת, חיותה קפלן, יהודית הראל ואחרות (1997). מדריך טיפול דיאדי: אם-ילד ואב-ילד, גישה דינמית לטיפול בהפרעות יחסים בילדות. אוניברסיטת חיפה, החוג לפסיכולוגיה.
Ben-Aaron M., Harel J., Kaplan H., Patt R. (2001). Mother-Child and Father-Child Psychotherapy: A Manual for the Treatment of Relational Disturbances in Childhood. London and Philadelphia: Whurr Publishers
לקריאה נוספת

לובה קרוגמן-גורדוס, רכבת המוות. בית לוחמי הגיטאות, 1982
רעיה אבמאיר-פת, טיפול אם-ילד ואב-ילד: אבני דרך בהתפתחות המודל, בתוך: חיותה קפלן, יהודית הראל, ורעיה אבמאיר-פת, הטיפול הדיאדי – מפגש בין המעשה הטיפולי והתאוריה. אוניברסיטת חיפה - החוג לפסיכולוגיה, 2010
מרדכי נרקיס

| --- | --- |

מרדכי נרקיס בתצלום מאת אלפרד ברנהיים
 לידה:  10 בדצמבר 1898 סקאלה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  26 במרץ 1957 (בגיל 58) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
מרדכי נרקיס (כ"ו בכסלו תרנ"ט, 10 בדצמבר 1898, פולין – כ"ג באדר ב' תשי"ז, 26 במרץ 1957, ירושלים) היה חוקר אמנות ישראלי, אוצר עברי, ומנהל מוזיאונים.
תולדותיו ומפעליו

נולד לחנה בת מרדכי בורנשטיין וליקותיאל פוטאש בסקאלה במזרח גליציה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, והיום בפולין. ואמו הייתה ממשפחת חסידים נודעת ואביו היה מצאצאי הרב יקותיאל מוולברום.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל, והשתקע בירושלים. הוא עברת את שמו מפוטאש לנרקיס, ומשנת 1925 החל לנהל את בית הנכות בצלאל. בהמשך עבר לגור בשכונת נווה בצלאל שיועדה לעובדי בית הנכות, ולתלמידי בית הספר לאמנות בצלאל.
תחומי המחקר שלו כללו אמנות יהודית מאז העת העתיקה ועד העת החדשה: אמנים יהודים במאה העשרים: בוריס שץ, מאוריצי גוטליב, מרק שגאל ואחרים, אמנות ואתנוגרפיה של יהדות תימן, נומיסמטיקה וארכאולוגיה: מטבעות ארץ ישראל, סמלים וגרפיקה.
נפטר בירושלים, ולאחר מותו נקרא על שמו הרחוב המחבר בין בית ספר בצלאל, לבין שכונת נווה בצלאל.
לאחר מותו הוקם קרן המעניק פרסים בתחום מחקר אמנות יהודית.
משפחתו

הוא נישא לנסיה, אחותה פרידה נישאה לחברו שעלה עמו לישראל ועברת איתו את שמו - יצחק נרקיס. בשל כך טועים רבים לחשוב כי מרדכי ויצחק הם אחים.
יצחק נרקיס, הוא אביו של עוזי נרקיס, אלוף פיקוד המרכז במלחמת ששת הימים, היה אף הוא מעובדי בית הנכות, והיה האחראי על מכירת עבודותיהם האמנותיות של תלמידי בית הספר. שתי המשפחות גרו בשכנות בנווה בצלאל.
בנו של מרדכי נרקיס היה פרופסור בצלאל נרקיס, חוקר האמנות היהודית וחתן פרס ישראל. נרקיס קרא לבנו על שם בצלאל, האמן העברי הנזכר בתנ"ך שתכנן ובנה את המשכן. בתו נפשיה נרקיס נישאה ללשונאי ד"ר מרדכי קמרט.
אחותו של מרדכי נרקיס הייתה ריקודה פוטאש, משוררת יידיש שניהלה את הספרייה בבית הנכות שבניהול אחיה.
ספריו (מבחר) > ספרים מפרי עטו

מטבעות ארץ ישראל, ירושלם : מוסד ביאליק, תרצ"ו-תרצ"ט 1938.
אנשי ציפורי ואספסיינוס : על שתי מטבעות של העיר ציפורי שנטבעו בשנת י"ד לנירון, ירושלים : [חמו"ל], תשי"ג.
אדומיות, ירושלים : [חמו"ל], תרצ"ה-1935.
ידיעות רש"י על מלאכת הניילו, ירושלם : אגודת ידידי בית הנכות הלאומי בצלאל, תש"ב-1942.
מארק שאגאל : יצורתו(!) 1908-1951, [ירושלים] : הוצאת אגוד המוזיאונים בישראל, 1951.
מלאכת האמנות של יהודי תימן, ירושלים : (אגודת ידידי בית הנכות הלאומי בצלאל), תש"א-1941.
ברוך שץ : חייו ויצירותיו, מונוגרפיה, ירושלם : הוצאת בני-בצלאל, תרפ"ה.
מילון למונחי הגרפיקה, ירושלם : מוסד ביאליק על ידי ועד הלשון העברית, תרצ"ז-1937.
מנורת החנוכה, ירושלים : בני בצלאל, ת"ש 1939.
ספריו (מבחר) > ספרים שתרגם, ההדיר וערך

הגדת יהודה : הגדת פסח אשכנזית מצוירת בכתב יד בת המאה החמש עשרה בבית הנכות הלאומי בצלאל בירושלים, ירושלים : הוצאת בית הנכות הלאומי בצלאל, תשט"ו-1955
החלוצים : לקט שירי חלוצים וצלליות גזורות בידי מאיר גור אריה, ירושלים : הוצאת בני בצלאל, תרפ"ה-1925.
עם י’ ספיבק, לוח לנער / בעריכת ירושלם : הלשכה הראשית של קרן קיימת לישראל, תרצ"ה.
ספריו (מבחר) > ספרים שתרגם, ההדיר וערך > אמנים

יהי פיסול : פרקי אבטוביוגראפיה / מאת יעקב אפשטיין, (תרגום: נ’ התך [=מ’ נרקיס]), ירושלים : מוסד ביאליק, תש"ח-1948.
איגרות ודברי יומן / מאוריצי גוטליב, (בלוויית תשע תמונות / ערך ותרגם מפולנית וגרמנית וצירף הערות וסוף-דבר), ירושלים : הוצאת מוסד ביאליק, תשט"ז-1957.
עם מ’ גרטנר, מסות ומסעות / יוסף ישראלס, ירושלים : מוסד ביאליק, תשי"ג.
על אמנות, אמנים ומבקרים : פתגמים ומכתבים / ברוך שץ, ירושלים : הוצאת מוזיאון ישראל, תשמ"ג.
חצי שקל מימי המרד הגדול שנת 67/68. הכיתוב - מצד אחד (ימין) "ירושלים הקדושה". מצד שני - האותיות "שב" שפירושם "השנה השנייה למרד", ומסביב - "חצי השקל"
כריכת ספרו של מרדכי נרקיס "מטבעות ארץ ישראל - ספר שני (טביעת הנכרים)". זהו הכרך השני בסדרת ספריו של נרקיס אודות מטבעות ארץ ישראל
מפסק פקט

מפסק פקט או מפסק בורר הוא מנגנון מכני המפעיל מפסק או מערך של מפסקים בצורה סיבובית. מפסקים אלו משמשים לעיתים קרובות כאשר נדרשים למפסק יותר משני מצבי פעולה (פתוח-סגור), למשל כשנדרשת שליטה על מהירויות שונות של מנוע חשמלי, תצורות שונות של פיקוד על מערכות חשמליות, החלפת ערוצים במכשיר קשר, ועוד.
המבנה העקרוני של מפסק פקט הוא ציר מרכזי אליו מחוברות זרועות, הנמצא בתוך מארז מבודד גלילי. בתוך המארז המבודד יש מערך של קטבים, אשר סיבוב הציר המרכזי למצבים מוגדרים מציב מולם את הזרועות וכך סוגר או פותח מעגלים חשמליים שונים בכל מצב של הציר. למפסק מנגנון מכני המאפשר לו להינעל אך ורק במצבים המוגדרים. בתלות במספר המצבים הנדרשים מהמפסק יכולה הנעילה להתאפשר כל 15, 30, 60, 90, 120 או 180 מעלות.
מפסק פקט למד מתח
מפסק ללא המארז המבודד
מריקופה

ערך זה עוסק בקבוצה אתנית של אינדיאנים בארצות הברית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

ואפורה, בן שבט המריקופה, 1899
 אוכלוסייה
 800 (1990)
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 ארצות הברית ארצות הברית (אריזונהאריזונה)
 שפות
 מריקופה ואנגלית
 דת
 ילידית
 קבוצות אתניות קשורות
 יומאן
שמורת המריקופה
מריקופה (באנגלית: Maricopa) או בשמם הרשמי פייפאש (Piipaash) הם קבוצה אתנית של אינדיאנים בארצות הברית שתחום מחייתם ההיסטורי היה לאורך גדות הנהר קולורדו בדרום-מערב מדינת אריזונה בארצות הברית. בני השבט שוכנים יחד עם בני הפימה, שבט אינדיאני נוסף שבהיסטוריה שררו ביניהם יחסים טובים, בשתי שמורות באריזונה: קהיליית האינדיאנים של הנהר חילה (Gila River Indian Community) וקהיליית האינדיאנים פימה-מריקופה של הנהר סולט (Salt River Pima-Maricopa Indian Community ). בני המריקופה שבקהיליית האינדיאנים של הנהר חילה מרוכזים ביישוב מריקופה קולוני (Maricopa Colony), ובני המריקופה, בעיקר חסדום פייפאש (Xalychidom Piipaash), שבקהיליית האינדיאנים פימה-מריקופה של הנהר סולט, מרוכזים בליהיי (Lehi), פרוור של העיר מסה.
שמות

שכניהם ובעלי בריתם לעתיד בני האקימל אודהאם, כינו אותם "קוקמאליקאופ" (Kokmalik'op – "אויבים בהרים הגדולים"), והספרדים תעתקו שם זה כ"מריקופה" (Maricopa). הם קוראים לעצמם "פייפא" (Piipaa), "פייפאש" (Piipaash) או "פי-פוש" (Pee-Posh - "אנשים"). צאצאים רבים של בני שבט ההלצ'ידהומה (Halchidhoma), שחיפשו מקלט בקרב המריקופה ב-1825, מזדהים כיום באנגלית כ"מריקופה", אף שהם עשויים לשמר את זהותם העצמית ולכן קוראים לעצמם "חסדום פייפא" (Xalychidom Piipaa) או "חסדום פייפאש" (Xalychidom Piipaash - "אנשים החיים כלפי הנהר").
היסטוריה

המריקופה היו בעברם קבוצות קטנות ששכנו לאורך גדות הנהר קולורדו במשך מאות בשנים. במאה ה-16 הם היגרו לאזור שסביב הנהר חילה, על מנת להתחמק מהתקפות בני שבטי המוהאבי והקווצ'אן (Quechan). במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19 גבו מגפות מחיר מבני השבט. במאה ה-19 יצרו המריקופה קונפדרציה עם הפימה, וב-1857 הם הביסו את הקווצ'אן והמוהאבי בקרב פימה ביוט (Pima Butte) בסמוך למריקופה ולס (Maricopa Wells). הם הפכו לחקלאים מצליחים, וב-1870 הם גידלו 1,400 טון חיטה. עם זאת, בצורת והטיית מי הנהרות על ידי חקלאים לבנים גרמו אחר-כך ליבולים כושלים בקנה מידה נרחב.
במאה ה-19 וה-20 יישמה הלשכה לענייני אינדיאנים מדיניות של הטמעת המריקופה בחברה הכללית, והם שלחו מיסיונרים פרסביטריאניים לקהילות של המריקופה. ב-1914 חילק הממשל הפדרלי של ארצות הברית את אדמות השבט לחלקות פרטיות. המועצה המייעצת של הפימה (Pima Advisory Council) הוקמה על ידי הלשכה לענייני אינדיאנים ב-1926 על מנת שתדבר בשמן של קהיליות הפימה והמריקופה. ב-1934 הסכימו הפימה והמריקופה לקבל את החוק לארגון מחדש של האינדיאנים (Indian Reorganization Act) והקימו את קהיליית האינדיאנים של הנהר חילה שהשיבה להם מידה מסוימת של ממשל-עצמי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 גרמו מפעלי ההטיה של הנהר חילה להפסקה מוחלטת של זרימת המים בנהר, והשבט סבל מאובדן המים. הפתרון של הלשכה לענייני אינדיאנים היה לחייב את בני השבט להשתמש במי בארות מליחים, שלא ניתן היה להשתמש בהם על מנת לגדל יבולי מזון והשבט עבר לגדל כותנה.
אחרי מלחמת העולם השנייה עזבו רבים מבני השבט בעידודה של הלשכה לענייני אינדיאנים את השמורה, ובמשך שנים רבות האמינו רבים כי מסורת המריקופה נעלמה וכי הם נטמעו בפימה.
שפה

השפה אותה מדברים בני המריקופה הוא מריקופה השייכת למשפחת השפות היומאניות (Yuman language).
אומנויות

המריקופה ידועים בקליעת סלים ובאריגה, אבל הם ידועים בייחוד בכלי החרס האדומים הממורקים מאוד שלהם. שיטות ייצור כלי החרס המסורתיות שלהם זכו לתחייה מ-1937 עד 1940. אליזבת הארט (Elizabeth Hart) שנשלחה מטעם הממשל הפדרלי עבדה יחד עם איידה רדבירד (Ida Redbird) והקימה את קואופרטיב הקדרות של המריקופה (Maricopa Pottery Cooperative). רדבירד שימשה כנשיאת הקואופרטיב שבו היו חברים 17 עד 19 אומנים. הארט עודדה את חברי הקואופרטיב לחתום על עבודותיהם. צלבי קרס היו מוטיב מסורתי נפוץ שנזנח בשנות ה-40 בשל השימוש שעשו הנאצים בסמל. המריקופה משתמשים בשיטת המשוט והסדן (paddle and anvil) ביצירת כלי החרס, אבל בעוד שכלי חרס המשמשים לבישול הם מחוסמים, כלי החרס המקושטים אינם מחוסמים.
לקריאה נוספת

Pritzker, Barry. A Native American Encyclopedia. Oxford: Oxford University Press, 1998.
William C. Sturtevant (Editor): Handbook of North American Indians , Smithsonian Institution Press, Washington D.C.
Alfonso Ortiz (Editor): Southwest Vol. 9, 1979 ISBN 9780160045776
Alfonso Ortiz (Editor): Southwest Vol.10, 1983 ISBN 9780160045790
Zappia, Natale A. Traders and Raiders: The Indigenous World of the Colorado Basin, 1540-1859. Chapel Hill, NC: University of North Carolina Press, 2014.
Gordon, Lynn. Maricopa syntax and morphology. (University of California publications in linguistics; 108). Berkeley: University of California Press, 1986. ISBN 9780520099654
ביאורים

↑  על מנת לשמוע כיצד בן השבט הוגה את השם יש להקשיב בדקה 1:11 לקטע הווידאו Paddle and Anvil: A Piipaash Pottery Tradition
הערות שוליים

1 2 3  .Barry Pritzker, A Native American Encyclopedia. Oxford: Oxford University Press, 1998; pg. 56
↑  "Xalychidom Piipaash (Maricopa) People." Salt River Pima-Maricopa Indian Community.
↑  Paddle and Anvil: A Piipaash Pottery Tradition
↑  "Maricopa Potters."
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550976705171  LCCN: sh85081082
מצה בריי

| --- | --- |

 
 מאכלים
 מוצא:  אשכנזי
 אופן הגשה:  עיקרית
 מרכיבים עיקריים:  מצה, ביצה
 ברכתו:  ראו למטה
מצה בריי משברים גדולים של מצה, טבולים קלות בביצה
מצה בריַי (מיידיש: מצה מעוכה או מצה מבושלת) היא מאכל אשכנזי מטוגן האופייני לחג הפסח. המרכיבים העיקריים במצה בריי הם שברי מצה וביצים.
שם

לשמה של המצה בריי גרסאות רבות, והיא קרויה לפעמים גם געפּרעגלט מצה או מצה בראן או מצה ברעך או מצה בריַיט או מצה בראטן (בגרמנית: מצה מטוגנת). בחלק מקהילות מזרח אירופה, כגון יהדות אוקראינה, נקראת געפרישטע מצה, כלומר "מצה שעשו אותה טרייה".
בעברית היא נקראת מצה מטוגנת או מַצִּיָּה.
גרסאות

את המצה בריי עושים ממצה בסגנון דומה לפרנץ' טוסט או חביתה מקושקשת או חלקה. להכנת המאכל מרטיבים שברי מצות וטובלים אותם בביצה. את הבלילה מטגנים בחמאה או בשמן צמחי למעין לביבות או כופתאות. מגישים חם או קר.
יש המחליפים את המים בחלב או מוסיפים סוכר לקבלת מאכל מתוק, אשר ניתן לצפותו באבקת סוכר, ריבה וכדומה. הגרסה המתוקה נאכלת לארוחת בוקר או ארוחת ביניים. אחרים מוסיפים מלח ופלפל שחור לקבלת מאכל מלוח, שניתן לאכלו בפני עצמו או כתוספת לארוחה בשרית. ניתן להוסיף לבלילה גם בצל או פטריות לפי טעם.
על בסיס מצה בריי, ניתן גם להכין פיצת מצה.
מאכל דומה היו בקהילות צפון אפריקה. עם חתיכות מצות שנשארו, היו נוהגים לטבול בביצה לטגן בשמן עמוק ולהוסיף סוכר או כל תוספת אחרת.[דרוש מקור]
מאכל דומה הוא מצוקילס.
גרסאות > מצה גברנט

מצה גברנט מיידיש געברענט (מטוגן, שרוף, חרוך) או מצה מקושקשת היא מאכל מצות וביצים מסורתי לחג הפסח שהיה נהוג במזרח אירופה. בעוד שמצה בריי קלאסי מוגש כלביבה או גרסה של חביתה. מצה גבראנט היא גרסה מקושקשת בדומה לביצה מקושקשת. מוגשת לרוב עם קוטג', שמנת חמוצה או לבן
בהלכה > הברכה על מצה בריי

דעת החזון איש שברכתה המוציא, אולם הערוך השולחן כתב שברכתה מזונות. הרב דוב ליאור כתב שמצה היא בקושי לחם, לכן כשמשתנה צורתה - ברכתה מזונות.
הרב אליעזר מלמד כותב שיש ספק אם טיגון הוא כבישול או כאפייה, לכן יש לכתחילה לאכלה בתוך הסעודה.
בהלכה > אכילת מצה בריי בפסח

בקרב המקפידים שלא לאכול מצה שרויה בפסח חלוקים המנהגים: אלו המקפידים שלא לאכול גם מצה שרויה במי פירות - אינם אוכלים בפסח מצה בריי. אולם אלו המקפידים רק על הימנעות ממצה שרויה במים - אוכלים מצה בריי שטוגנה בשמן ובביצים אך ללא מים.