תוניסיה העות'מאנית
היסטוריה > הבייאים החוסיינים

לאחר 1705, בית תוניסיה הוחזק על ידי שושלת חוסיינית, אשר שלטה למעשה בתוניסיה כמונרכיה תורשתית מ-1705 עד 1881. למרות שנחשבו רשמית לוואסלים של האימפריה העות'מאנית עד המאה ה-19, נהנו בני תוניס ממידה משמעותית של עצמאות ולעיתים קרובות ניהלו את ענייני החוץ שלהם.
מייסד השושלת, חוסיין בן עלי (שלט 1705–1735), במקור קצין פרשים עות'מאני מכרתים, עלה לשלטון ב-1705. יחידותיו הצבאיות היו חלק מהכוחות התוניסאיים שהדפו פלישה אלג'יראית באותה תקופה. לאחר מכן, חיל היניצ'רים הטורקי מינה דיי משלהם לשליט החדש. עם זאת, חוסיין אבן עלי התריס נגד הדיי וזכה לתמיכה מהחאסה התוניסאית (האצילים), העולמא (מלומדים דתיים) ושבטים מקומיים, למרות היותו אאוטסיידר דובר טורקית. על ידי גיוס נאמנויות ילידים נגד החיילים הטורקים, הוא יצא מנצח. כשליט, הוא שאף להציג את עצמו כמנהיג מוסלמי פופולרי המושקע ברווחה ושגשוג מקומיים. הוא מינה משפטן מאלכי תוניסאי כקאדי במקום חנאפי המועדף על העות'מאנים וצמצם את סמכותם החוקית של היניצ'רים והדיי. במהלך שלטונו כביי תוניס, חוסיין בן עלי תמך בחקלאות, במיוחד בגידול מטעי זיתים, ויזם פרויקטים של עבודות ציבוריות, כולל מסגדים ומדרסות (בתי ספר). הפופולריות שלו ניכרה בשנת 1715 כאשר הקפודן-פאשה של הצי העות'מאני הגיע לתוניס עם מושל חדש שיחליף אותו; עם זאת, חוסיין ביי כינס מועצה שכללה מנהיגים אזרחיים וצבאיים מקומיים שהתאספו מאחוריו, מה שגרם לאימפריה העות'מאנית להתרצה.
בשנת 1735 התעורר סכסוך ירושה בין אחיינו עלי (1735–1755) לבין בנו מוחמד (1755–1759), אשר ערער על תביעתו של בן דודו. התפתחה מלחמת אזרחים מרה, שהגיעה לשיאה ב-1740 עם הניצחון הקלוש של עלי. עם זאת, בשנת 1756, לאחר עשור נוסף של סכסוך, מוחמד גבר בסופו של דבר, אם כי לא בלי התערבות מתמשכת מאלג'יריה.
המדיניות החוסיינית המוקדמת חייבה שיווי משקל עדין בין כמה פלגים שונים: העות'מאנים הרחוקים, האליטה דוברת הטורקית בתוניסיה והתוניסאים המקומיים (כולל תושבים עירוניים וכפריים, אצילים, אנשי דת, בעלי אדמות ומנהיגי שבטים נידחים). כדי להימנע מהסתבכות עם האימפריה העות'מאנית, שעלולה לפלוש לסמכותו של הביי, טופחו קשרים דתיים לח'ליפות העות'מאנית, שחיזקו את יוקרתם של הבייאים וזכו לאישור מהעולמא המקומית וכבוד מצד האצילים. בעוד שהיניצ'רים המשיכו להתגייס, הסתמכו השליטים יותר ויותר על כוחות שבטיים. אף על פי שהטורקית נותרה שפת האליטה, ערבית זכתה לעדיפות בענייני הממשלה. קולוגליס (צאצאים של נישואי תערובת של טורקים ותוניסאים) ואצילים תוניסאים ילידים זכו לגישה רבה יותר לתפקידים בכירים יותר ולתהליכי קבלת החלטות. שלא כמו נישואי תערובת עם תוניסאים, החוסיינים חיפשו לעיתים קרובות בריתות נישואים דרך מוסד הממלוכים, שמילאו גם תפקידי אליטה.  השושלת שמרה על זהותה העות'מאנית ועל הזכויות הנלוות. אף על פי כן, חיזרו אחרי עולאמות מקומיות, עם מימון שהוקצה לחינוך דתי ותמיכה באנשי דת. משפטנים מלאכים מקומיים שולבו בשירות הממשלתי, בעוד שמראבוטים כפריים רוכזו. שייח'ים שבטיים קיבלו הכרה והוזמנו לכנסים. בפסגה, כמה משפחות אצולה נבחרות, דוברות טורקית בעיקר, זכו להזדמנויות עסקיות, מענקי קרקע ותפקידי מפתח ממשלתיים, המותנים בנאמנותם.
המהפכה הצרפתית והשלכותיה שיבשו את הפעילות הכלכלית באירופה, וגרמו למחסור שיצר הזדמנויות עסקיות עבור תוניסיה. עם סחורות בביקוש גבוה אך היצע דל, היה ניתן להפיק רווחים ניכרים. חמודה פאשה (שלט 1782–1813), הביי החמישי של תוניס, היה בעל כישורים גבוהים ומכובדים, ניהל תקופה זו של שגשוג. הוא הדף בהצלחה פלישה אלג'יראית ב-1807 ודיכא מרד יניצ'רים ב-1811.
לאחר קונגרס וינה ב-1815, בריטניה וצרפת הבטיחו את הסכמת הביי להפסיק את מתן החסות או התרת פשיטות הפיראטים, שהתחדשו במהלך המלחמות הנפוליאוניות. למרות שהייתה התעוררות קצרה של הפשיטות, הן פסקו בסופו של דבר.  בשנות ה-20 של המאה ה-19, הפעילות הכלכלית בתוניסיה חוותה ירידה חדה. ממשלת תוניסיה הושפעה במיוחד בשל עמדות המונופול שלה במגזרי יצוא רבים. הושג אשראי כדי להתמודד עם הגירעונות, אך בסופו של דבר, החוב צמח לרמות בלתי ניתנות לניהול. תוניסיה ביקשה לחדש את המסחר והמסחר שלה, אך אינטרסים עסקיים זרים שונים החלו להפעיל שליטה גוברת על השווקים המקומיים. יבוא של יצרנים אירופיים שינה לעיתים קרובות את התמחור לצרכן, והשפיע לרעה על בעלי מלאכה תוניסאים שסחורתם התקשו להתחרות. סחר החוץ הפך לצינור לביסוס השפעה אירופית.