stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מצפה יריחו

| --- | --- |
בתים בקצה הצפוני של היישוב
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: יהודה ושומרון
מועצה אזורית: מטה בנימין
גובה ממוצע: ‎166 מטר
תאריך ייסוד: 1977
סוג יישוב: יישוב 2,000‏–4,999 תושבים
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף דצמבר 2024 (אומדן)
  - אוכלוסייה: 2,859 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 2,849 תושבי ישראל
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎-1.3% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) מצפה יריחו(למפת הרי ירושלים רגילה) מצפה יריחו(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצפה יריחו(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצפה יריחו31°48′57″N 35°23′39″E﻿ / ﻿31.81587611506°N 35.3941298874947°E﻿ / 31.81587611506; 35.3941298874947  heמפת היישובים של מועצה אזורית מטה בנימין באדום - מצפה יריחו בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 4 מתוך 10
[http://mitzpe.yericho.googlepages.com
מִצְפֵּה-יְרִיחוֹ היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי בגוש אדומים על מצוק ההרים הצופה על יריחו. היישוב משתייך לתנועת אמנה ולמועצה אזורית מטה בנימין ומהווה את היישוב הדרומי והמזרחי ביותר בה. שמו של היישוב ניתן לו בגלל מיקומו הצופה על העיר יריחו.
הקמת היישוב

ההתנחלות הוקמה בשנת 1977 על ידי גרעין יריחו, שהיו בו חברים דתיים וחברים חילוניים. בסוכות ה'תשל"ח, בזמן כהונתו של מנחם בגין כראש ממשלה, עלו המתיישבים על הקרקע למקום שיועד להם מלכתחילה ביריחו על אדמות מדינה. שר הביטחון, עזר ויצמן, לא אישר זאת, והאנשים פונו מיריחו. חלק מחברי הגרעין החליטו לגור בינתיים במתחם מישור אדומים, עד שימצא להם מקום התיישבות קרוב ככל האפשר ליריחו. במהלך חול המועד סוכות הגיעו אריק שרון, שר החקלאות ועוזרו אורי בר-און, והמליצו לעלות למקום שנקרא "טיבק ריאש", היא מצפה יריחו. ביום א' בחשון (13 באוקטובר 1977), עלו המתנחלים לנקודה.
באוגוסט 1978 עבר היישוב, שהיה על סף פירוק בגלל סכסוכים פנימיים, לטיפול החטיבה להתיישבות. החטיבה להתיישבות דרשה, כתנאי לקבלת היישוב לטיפולה, שהגרעין החילוני יעבור ליישוב חדש שיוקם עבורו בבקעה, וכך יסתיים הסכסוך במקום. כאשר התקרב מועד האכלוס של היישוב החדש ורד יריחו, ניהלו חברי הגרעין החילוני מאבק ציבורי ומשפטי כדי להישאר במצפה יריחו. ביום כ"ג בחשון תשמ"א (2 בנובמבר 1980), הוקם היישוב ורד יריחו, וכמה ממשפחות הגרעין החילוני במצפה יריחו עברו לגור בו יחד עם משפחות אחרות. באמצע חודש שבט תשמ"א (ינואר 1981) עזבו כל משפחות הגרעין החילוני את מצפה יריחו, רובן לורד יריחו, ובמקום נשאר הגרעין הדתי.
לאחר מכן בשנת 1989 הוקמה ביישוב מצפה יריחו ישיבה תיכונית וישיבה גבוהה, דבר שתרם רבות להתפתחותו של היישוב זאת גם בזכות שרבים מהתלמידים שנישאו מתגוררים ביישוב, דבר אשר תרם ועדיין תורם רבות להתפתחות המקום.
היישוב כיום

היישוב מונה כיום כ-600 משפחות. מרבית התושבים גרים בבתי קבע. כ-30% מתושבי היישוב מוצאים את פרנסתם בתחומי היישוב. הפעילות השוטפת של היישוב מנוהלת על ידי ועד הנהלה נבחר, ועד מקומי ועל ידי ועדות משנה הפועלות בתחומי: החינוך, הקליטה, החסד, הדת, התרבות ועוד.
ביישוב ישנם גם מוסדות חינוך: מעון יום, מספר גנים, בית ספר יסודי, תלמוד תורה, הישיבה התיכונית נתיבות יוסף, הישיבה הגבוהה והכולל אברכים מאור טוביה בראשות הרב שבתי סבתו. בתפקיד רב היישוב מכהן הרב יהודה קרויזר.
באזור התעשייה של היישוב פועלים: מפעל אלקטרוניקה לייצור מעגלים מודפסים, "המדען הצעיר" - חברה העוסקת ביצור ערכות לימודיות להדגמת תהליכים מדעיים, מפעל מצננים, שתי נגריות, פנסיון לבעלי חיים, וסדנת ויטראז'.
כמו כן יש ביישוב חברות העוסקות בטיולי אופניים ובטיולי ג'יפים, ואולם אירועים.
מרפסת ים המלח

בקצה היישוב הוקמה בשנת 2014 "מרפסת ים המלח" שנקראת על שם ארבעה מבני המקום (שלמה וישי קרויזר, איתן אורנבך ואחיה חורי) שנהרגו בתאונת דרכים. מהתצפית ניתן לראות את צפון ים המלח, הרי מואב, העיר יריחו ומדבר יהודה.
בהקמת התצפית הושקעו כ-250,000 שקלים והיא תוכננה על ידי האדריכלים עמי שמואלי ועזר שטול.
גלריית תמונות

גרעין יריחו במישור אדומים, 1977
בתי היישוב (1/2/2006)
מצפה יריחו, 2008
אולם אירועים במצפה יריחו
צילום אוויר מ-2014
מצפה יריחו - מבט למזרח, חורף 2019
מרכז היישוב (שכונה ט')
שכונת חן במדבר
שכונת מצפה בראשית
ים המלח במבט ממצפה יריחו, חורף 2020
"מרפסת ים המלח"
ראו גם

נתיבות יוסף
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  מספר שלילי משמעו הקטנת האוכלוסייה
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  יוסף וקסמן, הסוכנות תטפל באופן ישיר בהתנחלות מצפה יריחו, מעריב, 9 באוגוסט 1978.
↑  יוסף וקסמן, החטיבה להתיישבות תטפל בהתנחלות של גוש אמונים, מעריב, 3 באוגוסט 1978.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467975605171  VIAF: 308265910   WorldCat (עם VIAF): 308265910 
ירידה לתצפית הנוספת מתוך המדבר במורדות מרפסת ים המלח
ים המלח - ממרפסת ים המלח במצפה יריחו
צילום פנורמי של צפון ים המלח ויריחו ממצפה יריחו
בתי המשפט הפדרליים לערעורים של ארצות הברית

פת הגבולות הגאוגרפיים של 13 בתי המשפט לערעורים של ארצות הברית ובתי המשפט המחוזיים בארצות הברית
בתי המשפט לערעורים של ארצות הברית (באנגלית: United States Court of Appeals) הם ערכאת הביניים במערכת המשפט הפדרלית של ארצות הברית. בתי המשפט פועלים ב-13 אזורים גאוגרפיים שונים המכסים את כל שטחה של ארצות הברית, וכל אחד מהם דן בערעורים על החלטות בתי המשפט המחוזיים בתוך גבולות אותו אזור, ובמקרים מסוימים מבתי משפט פדרליים אחרים ורשויות מנהליות. ערכאת הערעור על החלטות בתי המשפט הפדרליים לערעורים היא בית המשפט העליון של ארצות הברית. סמכותם של בתי המשפט הפדרליים המחוזיים, בתי המשפט הפדרליים לערעורים ובית המשפט העליון של ארצות הברית קבועה בסעיף 3 של חוקת ארצות הברית.
מעמד

בתי המשפט הפדרליים לערעורים בארצות הברית נחשבים בין בתי המשפט החזקים והמשפיעים ביותר בארצות הברית אחרי בית המשפט העליון. כוחם נובע מיכולתם ליצור תקדים משפטי באזורים בהם חיים מיליוני אזרחים אמריקאים. בתי המשפט לערעורים בארצות הברית נודעים בהשפעתם הרבה על החקיקה בארצות הברית. יתרה מכך, כיוון שבית המשפט העליון בוחר לדון בפחות מ-2% מתוך 7,000 עד 8,000 בקשות ערעור המוגשות אליו מדי שנה, בתי המשפט לערעורים בארצות הברית משמשים הלכה למעשה הערכאה העליונה ברוב התיקים הפדרליים. מבין בתי המשפט הפדרליים לערעורים בארצות הברית, בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה בולט בהשפעתו כיוון שסמכות השיפוט המקומית שלו היא וושינגטון די. סי., בה שוכנת הרשות המחוקקת האמריקנית וסוכנויות ממשלתיות רבות בארצות הברית המרכיבות את הרשות המבצעת. בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית, אשר סמכות השיפוט המקומית שלו היא כל החוף המערבי של ארצות הברית, שם נמצאים 20% מהאוכלוסייה האמריקאית, אף הוא בולט בהשפעתו.
השופטים

בבתי המשפט הפדרליים לערעורים ישנן 179 משרות שיפוט אשר אושרו בחקיקת הקונגרס מכוח סעיף 3 בחוקה האמריקאית. בדומה לשופטים פדרליים אחרים, מועמדותם מוגשת על ידי נשיא ארצות הברית לסנאט של ארצות הברית ובאישורו הם מתמנים למשרתם לכל חייהם. שכרם השנתי של השופטים הפדרליים (נכון לשנת 2021) הוא 231,800 דולר. מספר השופטים הפדרליים המשרתים בפועל משתנה, הן בגלל משרות פנויות והן מכיוון ששופטים בגיל זקנה יכולים לקבל מעמד של "שופט בכיר" המאפשר פרישה-למחצה, תקופה בה הם ממשיכים לדון במספר קטן יותר של תיקים ואינם נמנים עם מספר משרות השיפוט.
הערות שוליים

↑  U.S. Supreme Court FAQ Retrieved 7 September 2016.
↑  Judicial Compensation U.S. Courts. Retrieved 5 April 2020.
מרדכי קידר (מזרחן)

| --- | --- |

ד"ר קידר, 2015
 לידה:  25 בנובמבר 1952 (בן 72) ז' בכסלו ה'תשי"ג תל אביב-יפו, ישראל 
 ענף מדעי:  ערבית ומזרחנות (דוקטורט)
 מקום מגורים:  ישראל רעננה, ישראל
 עיסוק:  יזם, יועץ מדיני, איש עסקים בתחום ההסברה ישראלית, מזרחן מומחה לתרבויות האסלאם וערב, מרצה לשעבר, קצין מודיעין (סא"ל) בקבע לשעבר
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן
 בת זוג:  ריינה קידר
 צאצאים:  5
 מספר צאצאים:  5 
 אתר רשמי
 
מרדכי (מוטי) קידר (נולד בז' בכסלו ה'תשי"ג, 25 בנובמבר 1952) הוא מזרחן ופרשן (עיתונות) ישראלי. הוגה "תוכנית האמירויות הפלסטיניות", כפתרון לסכסוך הפלסטיני-ישראלי. מרצה בגמלאות.
שימש יו"ר עמותת חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי, וכיום מכהן כסגן-נשיא חברת NEWSRAEL.
קורות חיים

מרדכי קידר (קופרשמידט) נולד ב-1952 בתל אביב-יפו. הוריו עלו לארץ ישראל מפולין בשנות ה-30, לפני מלחמת העולם השנייה. כל משפחתם נרצחה בשואה.
אביו היה פחח ואמו עקרת בית. הוא למד בבית ספר יסודי ממלכתי דתי בצפון תל אביב, "מירון" ולאחר מכן בבית הספר התיכון הממלכתי דתי של תל אביב, "צייטלין".
ב-1970 התגייס לצה"ל. שירת באמ"ן וסיים את שירותו לאחר כ-25 שנה כקצין בדרגת סגן-אלוף. את מרבית שירותו העביר ביחידה 8200 בה שימש אף כראש-ענף, למעט תקופה קצרה בה הדריך בבה"ד 15 של חיל המודיעין.
לאחר שחרורו משירות הקבע היה חבר בתנועת השמאל נתיבות שלום.
בשנים 1974–1982 היה זמר טנור לירי במקהלה הפילהרמונית תל אביב, ובמקהלה הכיר את אשתו שהייתה זמרת ועולה חדשה מארצות הברית, באותה תקופה.
את כל לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת בר-אילן. בשנים 1981–1983 למד לתואר ראשון במחלקה לערבית ולמדע המדינה, ובשנים 1991–1997 סיים מסלול ישיר לדוקטורט במחלקה לערבית ולמדע המדינה. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "הלשון הפוליטית הפומבית של משטר אסד בסוריה: מסרים ודרכי הבעתם".
קידר מתמחה בתקשורת ההמונים של ארצות האסלאם; ומתראיין לרשתות טלוויזיה מוסלמיות ולרשתות מדיה ערביות דוגמת "אל-ג'זירה", חלק מהעימותים שלו בערוצים אלו, בערבית, כנגד אנשי דת מוסלמיים ואנשי ציבור ותרבות ערביים נודעים - עוררה סנסציה תקשורתית עזה בעולם הערבי.
בנוסף מכהן כיו"ר "מוניטור האקדמיה הישראלית", ארגון העוקב אחר מרצים באקדמיה הישראלית, שאותם רואה הארגון כ"פוסט-ציוניים" - במטרה לפרסם את פרסומיהם ועמדותיהם הפוליטיות של אותם מרצים,
ביולי 2012 שובץ כמגיש שותף מתחלף להגשת התוכנית "סדר יום", המשודרת ברשת ב', כחלק מהחלטה של הנהלת רשות השידור לאזן את המגישה הקבועה קרן נויבך. לאחר התנגדות העובדים למהלך, אמר שהוא הוזמן כפרשן, והודיע שיסכים להיות מראיין אורח רק בהסכמת שני הצדדים.
מסוף יוני 2015 בעל טור באתר "מידה". כמו כן הוא בעל טור שבועי בעיתון החרדי "יום ליום".
באוקטובר 2019 נאם בהפגנות התמיכה בבנימין נתניהו בפתח תקווה, והדהד תאוריית קשר שעל-פיה יגאל עמיר לא-היה זה שרצח את יצחק רבין. עקב התבטאות זו זומן קידר לוועדת משמעת באוניברסיטת בר-אילן ונקבע כי הוא לא ייצג את האוניברסיטה באירועים רשמיים.
החל משנת 2021, החל לשמש סגן-נשיא חברת NEWSRAEL; העוסקת בעיקר בפעילות תקשורתית פרו-ישראלית ברחבי העולם.
השקפת עולמו ועמדותיו

קידר טוען כי מדינת ישראל תוכל להתקיים במרחב האסלאמי והערבי רק בעזרת צבירת כוח ועליונות בלתי-פוסקת: ביטחונית, כלכלית וטכנולוגית. בעקבות תפיסת העולם המוסלמי - היהודים אינם "עם" כלל - והיהדות היא דת בטלה מבחינתם, ולאחר שארץ ישראל כבר נכבשה והייתה בשליטה מוסלמית אסור לה להיות תחת שלטון אחר. עמדה זו מונעת אפשרות של הכרה מוסלמית במדינה יהודית בשטחי ארץ ישראל, אם כי אומה מוסלמית מסוימת אינה מחויבת לאבד את עצמה בלוחמה מול מדינת אויב עדיפה ויציבה כמו ישראל. על-כן, קידר סבור ששלומה של מדינת ישראל תמיד יהא תלוי בעדיפותה הרב-תחומית, החזקה והמתמדת על יתר אויביה.
קידר היה חבר בצעירותו בתנועת השמאל "נתיבות שלום", ובמסגרת פעילותו פגש, לדבריו, יחד עם אחרים את ראש האש"ף, יאסר ערפאת, במוקטעה שברמאללה, לאחר רצח יצחק רבין.
לדברי קידר, המודל של יאסר ערפאת בחתימתו על הסכמי אוסלו הוא "הסכם חודיבייה", אז (בשנת 628) חתם מוחמד על הסכם שלום לתקופה של כעשר שנים, והיפר את ההסכם - לטענת קידר - כעבור שנתיים בלבד, כשצבאו היה ערוך למלחמה. כך הסכמי אוסלו היו חלק מתוכניתם של הפלסטינים להפסקת אש ארעית, שתופר כשישראל תיחלש. האינתיפאדה השנייה שהוביל ערפאת[דרוש מקור] החלה לאחר הנסיגה מלבנון, שנתפשה ברחוב הערבי ככניעה מצידה של ישראל.
בתחילת המאה ה-21 העלה קידר את "תוכנית האמירויות הפלסטיניות" שהיא לדעתו הפתרון ההולם היחיד לבעיה הפלסטינית. עיקרו של רעיון זה הוא פירוק הרשות הפלסטינית והקמת שמונה "אמירויות" בערים הערביות הגדולות: ביהודה, בשומרון, וברצועת עזה, על בסיס המשפחות והחמולות המקומיות. על פי תוכניתו, מדינת ישראל חייבת להישאר בשטח הכפרי של יהודה ושומרון, על-מנת למנוע הקמת מדינה ערבית-פלסטינית עם רצף טריטוריאלי שתהפוך למדינת טרור בעתיד.
בשנת 2010 היה ממייסדי תנועת הריבונות, שמטרתה סיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל. כמו-כן קידר הוא חבר תנועת הביטחוניסטים.
לדברי קידר, האקלים הפיזי הקשה של המזרח התיכון יצר במשך אלפי שנים אקלים תרבותי בו הדרך היחידה לשרוד היא על-ידי השתייכות מוחלטת לחמולות מקומיות שדואגות לכלל צורכיהם של נאמניה ובניה. השתייכות זאת חזקה אף יותר מהשתייכות לדת או אף לפלג אסלאמי מסוים. כך לדוגמה, נקמת דם או רצח על חילול כבוד המשפחה אסורים במפורש בקוראן (שם מותרת הוצאה להורג רק במסגרת משפטית מוגדרת ולאחר עדויות), אולם מקובלים כנוהג שבטי-פטריארכלי קדום, ולכן נפוץ באזורים נרחבים במזרח התיכון ובצפון אפריקה, בקרב בני מוצאות אתניים, דתות שונות ופלגים שונים.
לדבריו, רוב מדינות ערב התרבות השלטת עדיין מוטה משמעותית לכיוון השבטיות העתיקת-יומין (ראו פאן-ערביזם) - והנאמנות הן לשבט והן לחמולה - עומדת, גם בימינו, בראש סולם הערכים הערבי.
חיים אישיים

קידר נשוי לריינה, ישראלית-אמריקאית, אוצרת וספרנית שהכיר בצעירותם במהלך תקופתם המשותפת כחברים בתזמורת הפילהרמונית; ולהם שלושה בנים ושתי בנות. מתגוררים ברעננה, ומנהלים אורח חיים דתי.
ראו גם

"תוכנית האמירויות הפלסטיניות" - תוכנית שהגה ד"ר קידר לפתרון הבעיה הפלסטינית
ספריו

התנועה האיסלאמית בישראל, הוצאת נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, 2002
Asad in Search of Legitimacy: Messages and Rhetoric in the Syrian Press under Hafiz and Bashar. Sussex Academic Press (July 2005)
הערות שוליים

↑  כפיר אדר, המזרחן מרדכי קידר מונה לתפקיד סגן נשיא NEWSRAEL, באתר אייס, 5 בפברואר 2021
↑  ביוגרפיה, באתר Dr. Mordechai Kedar
↑  שלושים שנה של התפכחות. כך זה נראה, באתר ערוץ 7
↑   משנתו של הפילוסוף אבן ח'לדון וסכנות במזרח התיכון למדינת ישראל - עם ד"ר מרדכי קידר, 36:00, סרטון  באתר יוטיוב, 18 בספטמבר 2021
↑  ד"ר קידר מדבר ב"אל-ג'זירה" על חשיבות ירושלים ליהודים ולערבים(הקישור אינו פעיל, 18.6.2021), מראיין ג'מאל ריאן, 06.06.2008 
מרדכי קידר - ב"אלג'זירה" - על ירושלים, יהודה ושומרון (עם כיתוביות בעברית) 
ד"ר מרדכי קידר באלג'זירה: "ירושלים בירת היהודים זה 3000 שנה", קטעים מהתוכנית "הכיוון ההפוך" (الاتجاه المعاكس) באלג'זירה
↑    נעם ברקן, האיש שלנו באל-ג'זירה, באתר "ידיעות אחרונות", 16 בדצמבר 2017
↑  הסיוט של אל ג'זירה: הד"ר הישראלי שמשגע מיליוני צופים, באתר חדשות 13, 18 בדצמבר 2017
1 2  אתר מוניטור האקדמיה הישראלית
↑  אמילי גרינצווייג, המגיש ה"מאזן" ד"ר קידר: "נפלתי שלא בטובתי לתוך מאבק", באתר הארץ, 25 ביולי 2012(הקישור אינו פעיל, 18.6.2021)
↑  דני זקן וטל שניידר, ‏פרופ' מרדכי קידר בהפגנת ימין: " לא יגאל עמיר רצח את רבין", באתר גלובס, 30 באוקטובר 2019
↑  לירן כוג'הינוף, אונ' בר אילן: הופסקו ההליכים נגד דר' קידר, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 26 בנובמבר 2019
↑  עמרי מניב, עקב דבריו על רצח רבין: ד"ר קידר זומן לוועדת משמעת בבר אילן, באתר חדשות 13, 30 באוקטובר 2019
↑   ד"ר מרדכי קידר 2: הזדמנות למלחמת ג'יהאד, חלוקת עזה ובגידת חמאס באיראן | הפודקאסט של דניאל דושי 40#, סרטון בערוץ "הפודקאסט של דניאל דושי", באתר יוטיוב (אורך: 01:04:23)
↑  האתר המציג את רעיון שמונה האמירויות.(הקישור אינו פעיל, 29.11.2021)
↑  סא"ל (מיל) ד"ר מרדכי קידר - הביטחוניסטים, באתר הביטחוניסטים, ‏במרץ 2022
1 2  עניין אישי והפעם עם ד"ר מרדכי קידר, באתר ערוץ 7, ‏2017-04-20
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263654805171  BnF: cb151124015 (data)  ISNI: 0000 0000 6662 786X  LCCN: n2002053707  SUDOC: 116309784  VIAF: 51987674   WorldCat (עם VIAF): 51987674
עוצמה חכמה

"עוצמה חכמה" (באנגלית: "Smart Power") הוא מונח מתחום היחסים הבינלאומיים, המתייחס לשילוב של אסטרטגיות של עוצמה רכה ושל עוצמה קשה.
הוא מוגדר על ידי Center for Strategic and International Studies כ"גישה המדגישה את הצורך בצבא חזק, אך בד בבד גם בבריתות, שיתופי פעולה ומוסדות בכל הרמות שמטרתם להרחיב את ההשפעה האמריקאית ולכונן את הלגיטמיות של השלטון האמריקאי".
המושג של עוצמה חכמה קיבל הגנה רשמית מאת מזכירת המדינה של ארצות הברית הילרי קלינטון, אשר הדגישה כי אין בכוונתה של ארצות הברית לוותר על עוצמתה הדיפלומטית והצבאית, אך עם זאת שרצונה של ארצות הברית לשים קץ לנרטיב המשיחי ולשימוש התכוף בכפייה שאפיין את ממשל בוש.
הערות שוליים

↑  Joseph Nye on Smart Power | Belfer Center for Science and International Affairs, www.belfercenter.org (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא יחסי חוץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שארית הפליטה

בית ספר לילדים משארית הפליטה, שאונשטיין בגרמניה, 1946
כריכת מילון יידיש-עברית שהודפס עבור ילדי שארית הפליטה במחנות בגרמניה
בית הספר העברי במחנה העקורים וגשייד באוסטריה, 1948
שארית הפליטה הם היהודים ששרדו את השואה, המשטר והכיבוש של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. כך נקראים במחקר ההיסטורי ניצולי השואה בשנים הראשונות לאחר סיום המלחמה, שטרם מצאו מקום התיישבות קבע ונדדו באירופה או שוכנו במחנות העקורים.
החל משנת 1945, לאחר רצח שישה מיליוני יהודים בשואה, נמצאו מאות אלפי פליטים יהודים ניצולי השואה, שהצליחו לשרוד את החקיקה האנטישמית של הנאצים, מחנות ההשמדה והגטאות. חלקם הסתתרו במקומות מסתור ובבתי משפחות זרות, או ניצלו על ידי חסידי אומות העולם. בעלות הברית שיכנו את חסרי הבית היהודים במחנות פליטים (שכונו "מחנות העקורים") וניסו לדאוג לצרכיהם, אך שאלת גורלם לאחר חשיפת היקף השמדת העם היהודי בשואה הפכה לאחד הנושאים שעלו למרכז דעת הקהל בעולם, ושולבה בדיון על גורלה המדיני של ארץ ישראל שהתנהל באותו זמן.
בסופו של דבר, בתהליך הדרגתי, פורקו מחנות הפליטים עד תחילת שנות ה-50, ו-250 אלף היהודים ששכנו בהם מצאו מקלט במדינות שונות. למעלה ממחצית הפליטים (136 אלף) עלו לישראל, 80 אלף נוספים היגרו לארצות הברית בעזרת הנחיית טרומן משנת 1945 וחוק העקורים (1948), והאחרים היגרו לקנדה ולמדינות שונות במרכז ובמערב אירופה וכן לדרום אפריקה ולשאר מדינות העולם.
השהות באירופה

חלק מהניצולים, בעיקר מהולנד, בלגיה, צרפת והונגריה חזרו לארצותיהם. אחרים, בעיקר ממזרח אירופה, לא רצו לחזור ואלה שחזרו - לא תמיד התקבלו בברכה (בחלק מהמקרים, כמו בפולין, התבצעו אף פוגרומים ביהודים, הידוע ביניהם היה פוגרום קיילצה). ארגון "הבריחה" עזר להם לעבור ממזרח אירופה למערבה ומשם - לארץ ישראל. תחילה העבירו פליטים למחנות העקורים ולאחר תחילת האיבה בין ברית המועצות והמערב החלו אנשי התנועה להבריח פליטים ממזרח אירופה לשטחים בשליטת המערב.
ניצולי השואה היו חסרי כל, ללא רכוש או תעודות, ללא בית, כשבריאותם רופפת. היקף ההשמדה הגדול הביא לכך שאצל רובם המוחלט נרצחו לפחות חלק מבני משפחתם. רוב השורדים איבדו קשר עם בני משפחתם במהלך המלחמה וההישרדות ולא היה להם כל מידע מי חי והיכן הוא. הם החלו לחפש את יקיריהם במקומות בהם רוכזו היהודים או את ילדיהם שנתנו למסתור ולרוב לא מצאום. במקרים רבים, במיוחד במזרח אירופה, הם נתקלו באנטישמיות שהקשתה על הליך החזרה לחיים והחזרה לארצותיהם. רבים בחרו להגר ממולדתם בשל כך. רבים היו הפליטים היהודים שנדדו ברחבי אירופה כדי למצוא מקום להתחיל בו חיים חדשים.
ועדים מקומיים של הקהילות היהודיות ניסו לעזור בלינה ועזרה לפליטים ובחיפוש ילדים יהודים, אך משאביהם היו מצומצמים מאוד. מספר ארגונים כגון הג'וינט ו"ועד ההצלה" של הסוכנות היהודית טיפלו באיתור יתומים או ילדים שנמסרו למשפחות נוצריות, במשלוח עזרה כספית וחומרית ליהודים ובהברחת פליטים יהודים לגבול בטוח.
פדיון ילדים

בעייתי במיוחד היה גורלם של הילדים היהודים לאחר המלחמה. חלקם הוסתרו בבתי זרים והיה צורך לקחתם לפעמים תוך התנגדות המשפחה (מטעמים של קשר נפשי או דרישה כספית מהפודים) וחלקם שוטטו ברחובות לאחר שהצליחו לשרוד, להסתתר או שנזרקו מהמשפחה שהסתירה אותם.
תנועות הנוער הציוניות, בעיקר דרור והשומר הצעיר, החלו להקים בפולין יותר משבעה עשר קיבוצי הכשרה לנוער בני שש עשרה עד עשרים ואחת, על-פי דגם קיבוצי ההכשרה מלפני המלחמה. הוועד היהודי המרכזי הקים בשנת 1945 רשת של בתי ילדים ברחבי פולין אך רק מקצת הילדים הניצולים נקלטו בהם. גם זרם הפליטים שהחל להגיע לפולין מברית המועצות, הביא עמו אלפי ילדים. אלה שבאו עם הורה, שוכנעו פעמים רבות להישלח לקיבוצי הילדים, על מנת להגיע לארץ ישראל באמצעות הבריחה. אולם הייתה בעיה עם היתומים מברית המועצות שנמסרו בשעתו לבתי יתומים מעורבים (רוסיים או פולניים) ועתה חזרו לפולין, וכן עם היתומים מפולין ומזרח אירופה שנשארו אצל משפחות נוצריות ובמנזרים, וחלקם גם לא ידעו על מוצאם היהודי. למען מתן פתרון ליתומים שלא גדלו כיהודים הוקם ב-1945 ארגון יהודי-ציוני שנקרא "הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים", שמטרתו לפדות ילדים אלה בכסף מידיים נכריות, לייסד למענם כפרי ילדים ולהעניק להם חינוך חלוצי (כולל לימוד עברית וחיי שיתוף). את הארגון יזם השליח הארצישראלי אריה שרון, בתמיכה חלקית של המפלגות הציוניות, הג'וינט, הסוכנות היהודית ותנועות הנוער.
בשנת 1946 נפדו כשישים אחוז מסך כל הילדים שביקשה הקואורדינציה לפדות. הוקמו על ידי הוועד היהודי מעל לחמישים פנימיות ובהן נקלטו כ-3,800 ילדים, רובם היו יתומים שנאספו לאחר ששרדו בכפרים, במשפחות נוצריות וביערות. בשנת 1947 ההצלחה התמעטה עקב מחסור במימון. בשנת 1949 נסגרה הקואורדינציה.
חוגי היהדות הדתית (בעיקר המזרחי) פעלו בנפרד ובאופן מצומצם יותר למען פדיון ילדים; כך למשל ישעיהו דרוקר עסק בפדיון יתומים והקים שני בתי ילדים בשלזיה בעידודו של הרב דוד כהנא, ואילו הרב שלמה שנפלד מאנגליה הקים את "ועד החירום הדתי" והצליח להוציא מפולין 250 ילדים ובני נוער, באמצעות אשרות כניסה בריטיות. הרב הראשי לארץ ישראל, יצחק הרצוג, ערך מסע באירופה והפעיל רשת של אנשים שאיתרו ילדים והוציאו אותם ממשפחות וממוסדות, תמורת סכום של כ-50 דולר לילד. למעלה מ-500 ילדים כאלה הגיעו לארץ ישראל ברכבת שנקראה על שמו, "רכבת הרצוג".
מחנות העקורים

הפליטים היהודים שהתקבצו בארצות אירופה היו חסרי בית ולרוב גם כל רכושם נגזל בשואה. בעלות הברית הקימו למענם מחנות מיוחדים, בעיקר בגרמניה, באוסטריה ובאיטליה (רבים מהם בדרום איטליה, למשל בסלנטו), שם הם חיו בצפיפות גדולה. 250,000 פליטים יהודים שכנו במחנות שניהל הג'וינט, חלקם בתוך מחנות הריכוז המשוחררים. בשטחי הכיבוש הסובייטי לא הוקמו מחנות נפרדים ליהודים, כי הסובייטים סירבו להכיר בכך שמצבם שונה ממצב שאר הפליטים.
ארגונים יהודיים, בעיקר הג'וינט, החישו עזרה לשוכני המחנות והפעילו תוכניות הכשרה מקצועית (במסגרת ארגון אורט) כדי לעזור להם לשקם את עצמם ולרכוש תעסוקה. הניצולים התארגנו במסגרות ציבוריות ובעזרת חיילים אמריקאיים הוקם במינכן "הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים" שייצג כ-175,000 פליטים באזור הכיבוש האמריקאי. ועדים נוספים התארגנו במחנה העקורים ברגן-בלזן ובאזורי הכיבוש באוסטריה ובאיטליה. כמו כן התארגנו במחנות בתי ספר, ישיבות, תיאטראות ותנועות נוער והוצאו לאור עיתונים. גם הפעילות המפלגתית התעוררה מחדש.
ברומניה הוקמו מספר קיבוצים על ידי אגודת ישראל, שיועדו לניצולים חרדים
ברבים מריכוזי שארית הפליטה לאחר המלחמה, התארגנו בתי דין מיוחדים שעסקו בהסדרת היתרי נישואים לעגונות המלחמה. הטיפול בבעיה זו החל כבר במהלך המלחמה ונמשך בשנים שלאחריה. ההערכות הן שרובן המכריע של העגונות הותרו לבסוף להינשא.
מחנות העקורים > מחנות עקורים באיטליה

ביולי 1943 נחתו בעלות הברית בסיציליה ובספטמבר 1943 פלשו בעלות הברית לאיטליה. הממשלה האיטלקית חתמה על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית. גרמניה פלשה לאיטליה, שם ישבו מרבית יהודי איטליה, והחלה בגרוש יהודים. בעת זו היו באיטליה כ-9,000 פליטים יהודים שהגיעו בעיקר מגרמניה, אוסטריה וצרפת. חלקם היו בדרום איטליה, באזורים שהיו עתה בידי בעלות הברית. כך, עוד לפני תום מלחמת העולם השנייה נפגשו באיטליה ניצולי השואה עם חיילים ארצישראליים ששרתו בצבא הבריטי. איטליה הפכה עבור הניצולים לתחנה מרכזית בדרך לארץ ישראל.
במאי 1945 נכנעו הכוחות הגרמניים באיטליה. בתוך שלושה חודשים הגיעו לאיטליה כ-15,000 ניצולי השואה, בעיקר מפולין, הונגריה והמדינות הבלטיות. בעלות הברית המערביות הקימו מחנות עקורים באיטליה. במחנות אלה שכנו ניצולים ממחנות הריכוז ושרידי השואה, וכן ניצולים שברחו מזרחה, לעומק שטחי ברית המועצות, ושבו לאחר המלחמה. הניצולים במחנות חידשו את חיי התרבות וכן עסקו בהנצחת הנספים. הם פרסמו עיתונים וכתבי עת ביידיש, רכשו מקצוע והקימו משפחות. בין 1945–1951 שהו באיטליה כ-70,000 פליטים ועקורים יהודים. כ-50,000 מהם עלו לישראל. באותן שנים פעלו באיטליה כ-35 מחנות עקורים. בחלק מהמחנות היו גם פליטים לא יהודים. במחנות ובסביבתם פעלו עשרות הכשרות חלוציות וקיבוצים.
המחנות בקפריסין

חלק גדול מיושבי מחנות העקורים והיהודים שנותרו באירופה הביעו את רצונם לעלות לארץ ישראל, אך שלטון המנדט הבריטי הטיל הגבלות על היקף עליית היהודים לארץ והתאמץ לעצור אוניות מעפילים שניסו להביא פליטים יהודים ארצה חרף האיסור. הבריטים ניסו למנוע את ההעפלה בדרכים שונות: הם אסרו על פליטים יהודים להיכנס לאזור הכיבוש הבריטי בגרמניה, הפעילו לחץ פוליטי על מדינות שונות כדי שימנעו הפלגת ספינות מתחומן ונקטו באמצעים שונים כדי לעצור את אניות המעפילים שהגיעו לארץ ישראל. מאוגוסט 1946 העבירה ממשלת בריטניה את המעפילים המגיעים לארץ ישראל אל האי קפריסין, שהיה גם הוא תחת שלטון בריטי, והושיבה אותם במחנות מעצר באי. שוכני המחנות עלו לארץ ישראל על פי מכסות עלייה (סרטיפיקטים) שהסוכנות היהודית העמידה לרשותם.