stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השיירות לירושלים
אופן אבטחת הציר

עם תחילת המלחמה גויסו למשימת אבטחת השיירות כוחות הרזרבה (מילואים) של הפלמ"ח. כחלק מהגדוד השישי הם אבטחו את קטע ירושלים-שער הגיא על ידי נסיעה לאורך הציר במוניות. בכל מונית ישבה חוליה של ארבעה אנשי פלמ"ח: שני בנים ושתי בנות שהחביאו את הנשק על גופן. הבריטים שהסתובבו על הציר עצרו לעיתים את השיירות ואף אסרו מלווים שהחזיקו ברשותם נשק לא חוקי. חיפושים אלה התמעטו אך לא פסקו גם כאשר החמיר המצב ונמשכו כמעט עד לעזיבתם את הארץ.
את השיירות הרכיבו הכוחות בתל אביב והם היו אחראים על קצב יציאתן. תפקיד הכוח בירושלים היה לקבל את השיירות, לפרוק אותן במהירות ולשולחן במהירות חזרה לתל אביב. השיירות בשלב זה היו קטנות, עד 10 כלי רכב ולעיתים רק מכוניות בודדות שלוו על ידי הנוטרים. את השיירות של "אגד" ליוו אנשי הפלמ"ח. הבריטים ערכו חיפושים והקשו על אבטחת השיירות תוך כדי התקפות הערבים. מיד בתחילת המלחמה החלה ההגנה למגן ולשריין את האוטובוסים ואת הקבינות של המשאיות. משאיות האספקה צורפו בהדרגה לשיירות. המשוריינים היו צבועים אפור, צרים מאוד, גבוהים, כבדים ולא יציבים על הכביש.
ככל שהשיירות הפכו להיות עניין שבשגרה, הדיווח עליהן תכף. אנשי ה"קו", האחראים על השיירה, הודיעו למטה הפלמ"ח את שעות היציאה וההגעה של כל שיירה ואת הקורות אותה בדרך בנושאים שונים: אם נעצרו על ידי הבריטים או על אנשים חשודים שהצטרפו לשיירה, תחמושת שהתקבלה בדרך וממי, עיכובים בדרך והיכן, דרך איפה נסעו ומה קרה, בעיות בסידורי האבטחה ושמירה על הציוד בתחנות השונות, איחורים ביציאה וכדומה.
ידיעות על הנעשה בציר וכוונות להתקפה על שיירות נמסרו על ידי הש"י. כאשר התקבלו ידיעות על מארבים או התקפות צפויות, העדיפו לעכב את השיירה.
היות שההוראות לא היו ברורות, שיירות שהותקפו תוך כדי נסיעה העדיפו להתפצל, חצי מהשיירה המשיך לנסוע והחצי שהותקף נשאר לבדו. במקרים אחרים רוב השיירה המשיכה ורק מספר בודד של אנשים נותרו לסייע לרכב שנפגע. הגג היה מרשת או מברזנט, דבר שאפשר לכדורים לחדור פנימה לתוך המשוריין וגרם לאבדות בנפש.
כלי רכב רבים לא עמדו בעומס ובעליות. לעיתים המנוע היה נכבה והמשאיות נתקעו או החליקו לתעלות והמלווים נאלצו להשאירן בצידת הדרך, כשהן נשרפות על ידי הערבים.
במרץ 1948 חלה הסלמה במצב. בעקבות כך הוחלט כי יאורגנו שיירות שונות לכלי רכב שונים, וכי רק במקרים יוצאי דופן יערבבו בין שיירות משא ושיירות נוסעים. בשלב זה הוחלט לצרף לשיירות מפקדים אזרחיים. במקרה של איחוד, השיירה הייתה צריכה לנסוע יחד בקטעים המסוכנים, ובנפרד בקטעים הבטוחים יותר, על מנת שהרכבים יוכלו להגביר מהירות. החלטות מסוג זה היו תחת אחריותו של המפקד הכללי בבסיס היציאה, והשינויים נעשו על פי שיקול דעתו של מפקד הליווי בדרך. מפקד השיירה קיבל סמכות מלאה לקביעת סדר המכוניות והתדרוך, כשאת הליווי סיפק אחד הגדודים. במסמך לקראת היציאה צוין שם מפקד השיירה, מקום ההיערכות, שעת היציאה, רכבי השיירה, תפקידיהן (סיוע, קשר, הובלה, הנדסה, אספקה) ומספר האנשים שיצאו. כאשר השיירה הגיעה ליעודה, המפקד צריך היה להתייצב במטה בבסיס ההגעה ולתת דו"ח על הדרך ועל מצב השיירה.
סוף תקופת השיירות

בסוף חודש מרץ 1948 הגיע היישוב לשעת משבר במלחמה בדרכים (כמו גם במלחמת העצמאות כולה). חלק ניכר מהמשוריינים יצאו מכלל שימוש או נלקחו על ידי הערבים. חלק מהדרכים לצפון, לדרום ולמזרח נחסמו וירושלים העברית נותקה מהשפלה. ככל שנמשכו הקרבות רבו הקרבנות (היישוב איבד עד אז קרוב לאלף ומאתיים יהודים, למעלה ממחציתם אזרחים). במיוחד החמיר מצבה של ירושלים לנוכח המצור הכבד. הערבים המשיכו במאמציהם לניתוק העיר, מתוך ידיעה כי הכנעת ירושלים העברית תהיה בבחינת מכה אנושה ליישוב היהודי. הנהגת היישוב החליטה לפרוץ את הדרך לירושלים ויהי מה. בראשית אפריל 1948 התקבלה החלטה על יציאה למבצע לפריצת הדרך אל העיר, מבצע נחשון.
בעקבות מבצע נחשון ופריצת דרך בורמה, ניתן היה להעביר שיירות לירושלים בצורה רציפה ובטוחה. תנועת השיירות לירושלים נמשכה עד מאי 1948.
לוח זמנים

30 בנובמבר 1947 - נקבע כי מישאל שחם יהיה אחראי על יציאת השיירות לירושלים.
9 בדצמבר 1947 - נחתם הסכם עם הבריטים על אחריותם לאבטחת השיירות.
12 בדצמבר 1947 - הבריטים הפרו את הסכם השיירות בעקבות התקפת האצ"ל בשער שכם.
2 בינואר 1948 - הופסקה התחבורה היהודית החופשית לירושלים.
9 בינואר 1948 - הפלמ"ח מקבל אחריות על אבטחת השיירות.
מרץ 1948 - אסון שלוש השיירות, פגיעה בשיירות גדולות: חולדה, יחיעם ושיירת נבי דניאל, שהביאה לשינוי תפיסתי בגישת הלחימה ממגננה להתקפה.
6 באפריל 1948 - "מבצע נחשון"
הנצחה

לאחר מלחמת העצמאות הונחו שרידי משוריינים לאורך הכביש בשער הגיא להנצחת חללי השיירות. בשנת 2021 נחנך אתר זיכרון לאומי בחאן שער הגיא, המנציח את מבקיעי הדרך אל ירושלים הנצורה. במוזיאון ישנו מיצג אור קולי על תקופת השיירות.
ראו גם

המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות
בית הקברות הצבאי בקריית ענבים
לקריאה נוספת

שאול דגן ואליהו יקיר, ספר לוחמי גדוד הפורצים, ירושלים תשס"ה 2004
הדסה אביגדורי-אבידב, בדרך שהלכנו, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ח 1988.
יונה גולני, מיומנו של נהג תש"ח, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשל"ט 1979
אביחי ברג, ודרך אין אחרת, סלע מאיר, תל אביב, 2021
הערות שוליים

↑  עמוס איילון, ירושלים לא נפלה, תל אביב 1948.
↑  יצחק לוי (לויצה), תשעה קבין, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 1986
↑  גנזך המדינה
↑  "שפס שלנו חברמן" - סיפורים קטנים על אחד הנהגים הנודעים בארץ, באתר "אגד"
↑  פגישה של ציפי נריה עם צביה בן צבי-כצנלסון, ארכיון יד טבנקין, עמ' 49.
↑  תולדות מלחמת הקוממיות, מערכות, 1978
↑  ארכיון צה"ל
↑  חאן שער הגיא באתר רשות הטבע והגנים
↑  אורי רוזנברג, בדרך שהלכנו – הדסה אביגדורי, בבלוג "נוֹשָׁנוֹת", 28 במרץ 2021
כניסת שיירה לירושלים ובראשה חבורת המלווים, אנשי "זהבי"
אוטובוס משוריין של קואופרטיב השחר, 1948
ערבים לצד משאית שרופה בדרך לירושלים, 1948
פורץ מחסומים משופץ מתקופת מלחמת העצמאות בחאן שער הגיא
משוריין פורץ מחסומים - במוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל
משוריין "סנדביץ'" על שלדת משאית - במוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל
מלווי שיירות עם דוד בן-גוריון ברחובות
מחסום ערבי בשער הגיא נגד שיירות יהודיות
משאית אספקה משוריינת שנפגעה בדרך לירושלים הנצורה, 1948
שרידי משוריינים בשער הגיא
תוואי דרך בורמה
משלט 21 על רכס שיירות, משמאלו כביש 1, ומימין לו דרך בורמה
פומיהיקו מאקי

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1928 טוקיו, יפן 
 פטירה:  6 ביוני 2024 (בגיל 95) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טוקיו (1952)  בית הספר לעיצוב של אוניברסיטת הרווארד (1954)  Keio Futsubu School  האקדמיה לאמנות של קרנברוק  Keio Yochisha Elementary School 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 זרם באמנות:  מודרניזם, אדריכלות יפנית
 יצירות ידועות:  הגימנסה של מטרופולין טוקיו, מרכז הסחר העולמי 4, Spiral 
 פרסים והוקרה:  פרס פריצקר (1993)  פרס ההצטיינות בתרבות (2013)  פרס וולף לאדריכלות (1988)  פרס אוגוסט פרה (1963)  פרימיום אימפריאל (1999)  מסדר השמש העולה  Japan Art Academy Prize  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 
פומיהיקו מאקי (ביפנית: 槇 文彦) היה אדריכל יפני זוכה פרס פריצקר לשנת 1993 ופרס וולף לשנת 1988. בעבודותיו שילב מאקי בין מסורות יפניות לחדשנות מודרניסטית, כמו כן ניסח מאקי תאוריה אדריכלית שבאה לידי ביטוי בהגדרת חללים ייחודיים בפרויקטים שלו (אנ').
ביוגרפיה

מאקי נולד בטוקיו בשנת בספטמבר 1928. סיים תואר ראשון באדריכלות באוניברסיטת טוקיו ב-1952, תואר שני באדריכלות באקדמיה לאמנות קרנברוק במישיגן ב-1953 ותואר שני נוסף אוניברסיטת הרווארד ב-1954.
בשנת 1956 החל לשמש בתפקיד עוזר הוראה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס שם גם נבחר לתכנן את עבודתו הראשונה בארצות הברית, מרכז אמנות בקמפוס האוניברסיטה. שנים לאחר מכן, ב-2006 חזר לשם לתכנן בקמפוס את אחת מיצירותיו הידועות - מוזיאון לאמנות מילדרד ליין קמפר (אנ').
בשנת 1960 חזר ליפן והיה ממייסדי סגנון המטבוליזם (אנ') במקביל עבד עבור מספר משרדים אמריקאיים. בשנת 1965 הקים את משרדו מאקי ושות'. מאקי תכנן פרויקטים רבים ביפן, ארצות הברית, אירופה, הודו וקנדה.
מלבד פרס פריצקר ופרס וולף זכה מאקי בפרסים ועיטורים רבים ביניהם הפרמיום אימפריאלה ב-1999 ומדליית הזהב של AIA ב-2011.
מאקי מת ב-6 ביוני 2024 בגיל 95.
גלריה

מוזיאון קמפר לאומנות, אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, 2006
הגימנסיון של מטרופולין טוקיו, 2008
מוזיאון אגא חאן, טורונטו, 2014
מוזיאון איזומו העתיקה, שימאנה, יפן
מוזיאון איזומו העתיקה מבפנים
מגדל 4 במרכז הסחר העולמי, 2013
בניין הטרסות, טוקיו, 1972
השירותים של טוקיו, 2020
הערות שוליים

↑  פומיהיקו מאקי, באתר פרס פריצקר
↑  פומיהיקו מאקי, באתר קרן וולף, ‏2019-12-28
↑  Hayub Song, You-Chang Jeon, Sunghoon Yoon, Inner Space in the City: Jose Luis Sert, Fumihiko Maki and Kyu Seung Woo′s Search for Inner Space, Journal of Asian Architecture and Building Engineering 14, 2015-05-01, עמ' 233–240 doi: 10.3130/jaabe.14.233
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507967205171  PLWABN: 9810705543905606  BIBSYS: 90066069  BnF: cb131713995 (data)  CiNii: DA00487674  GND: 119029014  ISNI: 0000 0001 1495 6239  LCCN: n80132931  LNB: 000243305  NDL: 00039681  NKC: xx0142866  NLA: 35323463  NLK: KAC200612753  NSK: 000106803  NTA: 172393205  RERO: 02-A000109495  RKD: 231576  SUDOC: 059826932  ULAN: 500030522  VIAF: 95869911   WorldCat (עם VIAF): 95869911
אבא אבן

אַבָּא שלמה אֶבֶן (2 בפברואר 1915, י"ח בשבט ה'תרע"ה – 17 בנובמבר 2002, י"ב בכסלו ה'תשס"ג) היה דיפלומט ומדינאי ישראלי. כיהן כסגן ראש ממשלת ישראל, שר החוץ, שר החינוך וחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה, כשגריר ישראל באומות המאוחדות ובארצות הברית וכנשיא מכון ויצמן למדע.
נודע כבעל כושר ביטוי מבריק ויוצא דופן ונחשב "הדיפלומט מספר אחת" של מדינת ישראל. בשנת 1960 התקבל כחבר הישראלי הראשון באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

אבן נולד כאוֹבְּרִי סוֹלוֹמוֹן (Aubrey Solomon) ב-2 בפברואר 1915 בקייפטאון שבדרום אפריקה להורים יהודים ממוצא ליטאי שעברו לדרום אפריקה מאנגליה. ב-1920 שבה המשפחה ללונדון. אביו, מאיר סולומון, נפטר כתוצאה מסרטן, וב-1921 נישאה אימו שנית לד"ר יצחק (אייזיק) אִיבָּן. הוא קיבל את שמו של אביו החורג ונקרא אוֹבְּרִי אִיבָּן (Aubrey Eban), וגדל והתחנך על ערכים יהודיים וציוניים. אמו עבדה כמתורגמנית ואף כמזכירתו של נחום סוקולוב, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית ודוברה המפורסם של התנועה.
בגיל 17 החל אבן לחבר מאמרים לביטאון "הציוני הצעיר", שהשתייך לפדרציה של נוער ציוני בבריטניה. ב-1934, כשהיה בן 21, החל ללמוד באוניברסיטת קיימברידג'. כחלק מלימודיו שם הוא התמחה בשפות שמיות (עברית וערבית) וכן בשפה הפרסית, ושימש עמית מחקר באוניברסיטה. בין היתר חקר את השפעת השפה הערבית על ספרות ימי הביניים וכן העביר הרצאות על תור הזהב של הספרות העברית בספרד. בתקופת לימודיו כיהן כנשיא אגודת הסטודנטים, היה שותף מייסד של סיעת הלייבור באגודת הסטודנטים באוניברסיטה, היה פעיל בתנועת הנוער הציונית FZY, תנועת הנוער הציונית הגדולה והוותיקה בבריטניה, ואף שימש עורך הידיעון הרשמי של התנועה "הציוני הצעיר".
במלחמת העולם השנייה שירת כקצין מודיעין בצבא הבריטי, תחילה בקהיר (שם פגש את סוזי, אשתו לעתיד) ואחר כך בירושלים, שבה התיישב בסוף המלחמה. בין תפקידיו השונים, שימש איש הקשר של המודיעין הבריטי עם ההנהגה הציונית בארץ ישראל וכיהן בהנהלת בית הספר ללימודי ערב, בו גם לימד ערבית. הוא השתחרר בדרגת מייג'ור (מקבילה לדרגת רב-סרן בצה"ל). בתום המלחמה, ועם שחרורו מן הצבא הבריטי, עלה לארץ ישראל (שנת 1946), והצטרף אל המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. הוא היה קצין הקשר של הסוכנות היהודית לוועדת אונסקו"פ.
אבן היה יד ימינם של משה שרת וחיים ויצמן במאבק המדיני והדיפלומטי לקראת אישור תוכנית החלוקה, שהתקבלה לבסוף בכ"ט בנובמבר 1947. לאחר קבלת ההחלטה על החלוקה ועל הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, המשיך לפעול בוושינגטון ובניו יורק למען מימוש ההחלטה ויישומה ונגד המגמות לעכב את ביצועה. כישוריו הדיפלומטים יחד עם האנגלית המשובחת והיותו נואם בחסד השפיעו רבות על חברי הוועדה. לאחר הקמת המדינה התמנה לנציג ישראל בארגון האומות המאוחדות ולאחר כשנה לשגרירהּ באו"ם.
ביוגרפיה > דיפלומטיה

ב-28 במאי 1950, בגיל 35, מונה אבן לשגריר ישראל בארצות הברית, בעודו מחזיק גם בתפקיד השגריר באו"ם (בשני התפקידים החזיק עד קיץ 1959). במסגרת תפקיד זה ניסה לשכנע את אלברט איינשטיין להתמנות לנשיא מדינת ישראל. ב-1953 מונה לסגן נשיא העצרת הכללית של האו"ם.
בשנת 1955 היה אמור להיות נציג ישראל בוועידת באנדונג, אבל נשיא אינדונזיה סוקרנו, שחשב תחילה להזמין נציג ישראלי לוועידה, נרתע בגלל לחצים מצד מדינות ערב. ישראל לא השתתפה בוועידה, שהפכה במה להשמצתה.
בתפקידיו באו"ם ובוושינגטון עיצב אבן את הפעילות הדיפלומטית ואת מערכת ההסברה של ישראל. בתקופתו הושג הסיוע הכלכלי הראשון של ארצות הברית לישראל, הוקם מפעל "הבונדס", וביוזמתו נוסד ארגון השדולה האמריקני למען ישראל, איפא"ק, וכך התמסדה פעילותה של ועידת הנשיאים של הארגונים היהודיים בארצות הברית. במאי 1959 קיבל אזרחות ישראלית, לאחר שהתברר שברשותו רק דרכון דיפלומטי ישראלי ושמו אינו מופיע בפנקס הבוחרים.
ביוגרפיה > פעילותו הפוליטית

בבחירות לכנסת הרביעית בשנת 1959 נבחר אבן לראשונה לכנסת מטעם מפא"י ומונה לשר בלי תיק בממשלת בן-גוריון. בין השנים 1960–1963 שימש שר החינוך בממשלתו של בן-גוריון, ובשנים 1963–1966 היה סגן ראש הממשלה בממשלתו של לוי אשכול, ללא תיק ביצועי. בנוסף, בשנים 1958–1966 כיהן כנשיא מכון ויצמן למדע.
ביוגרפיה > פעילותו הפוליטית > במשרד החוץ

החל משנת 1966 כיהן אבן כשר החוץ בממשלות אשכול וגולדה מאיר והתמיד בתפקיד זה עד 1974. אבן הפך בתודעה הציבורית הישראלית למעין שר חוץ נצחי. בתקופת כהונתו כשר החוץ היה במרכז הפעילות הדיפלומטית שקדמה למלחמת ששת הימים, ובמסגרת מאמציו למנוע את המלחמה נפגש עם נשיא צרפת, שארל דה גול, אשר דיבר אליו בהתנשאות משולבת באיומים, דרש שישראל לא תפתח בכל פעולה צבאית, ובסופו של דבר, לאחר המלחמה, הטיל אמברגו צבאי על ישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים השתתף אבן בעיצובה של החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, במטרה למנוע החלטה שתחייב נסיגה ישראלית מיידית.
לאחר מלחמת יום הכיפורים ייצג אבן את ישראל בניסוחה של החלטה 338. בהמשך להחלטה זו עמד אבן בראש משלחת ישראל לועידת ז'נבה - ועידת השלום הראשונה (1973). אבן המשיך לכהן כשר חוץ בממשלה שהוקמה במרץ 1974 לאחר מלחמת יום הכיפורים, אולם ראש הממשלה גולדה מאיר התפטרה כחודש לאחר הקמת הממשלה עקב הלחץ הציבורי הגובר.
בעקבות החשש ששמעון פרס, נציג רפ"י, יזכה בבחירות לראשות המפלגה, הציע אבן לפנחס ספיר את מועמדותו, כאיש מפא"י ותיק, לראשות הממשלה. ספיר סירב לכך בטענה שאבן לא יצליח בהתמודדות ושעדיף למצוא מועמד שיחסום את פרס. אבן נפגע מכך, כיוון שלדעתו היה בידי ספיר לתת לו את התפקיד. אבן התרגז אף יותר כשגילה שמועמדו של ספיר מול פרס היה יצחק רבין, שאיתו היו לאבן יחסים מתוחים עוד מימיו של האחרון כשגריר בארצות הברית. אבן תמך בפרס בבחירות המקדימות לראשות המפלגה, אולם רבין ניצח. לאחר מכן סירב לכהן כשר ההסברה בממשלה החדשה, ורבין מינה את יגאל אלון כשר החוץ במקום אבן.
ביוגרפיה > פעילותו הפוליטית > לאחר בחירות 1984

אחרי הבחירות לכנסת האחת עשרה כיהן אבן במשך 5 שבועות כיושב ראש הכנסת הזמני.
בשנים 1984–1988, במהלך כהונתה של הכנסת ה-11, כיהן אבן כיו"ר ועדת החוץ והביטחון, תפקיד שהעדיף על פני תפקיד שר זוטר שהוצע לו בזמן ממשלת האחדות הלאומית.
אבן דגל בפשרה טריטוריאלית עם הפלסטינים, ונהג לומר ש"הפלסטינים לעולם אינם מחמיצים הזדמנות להחמיץ הזדמנות". בריאיון לדר שפיגל בשנת 1969 אמר: "מפת יוני בשבילנו היא שוות-ערך לסכנה והעדר ביטחון. אינני מגזים באומרי שיש בה עבורנו משהו מהזיכרון של אושוויץ". עם תחילת האינתיפאדה הראשונה ב-1988 הכריז שהוא דוגל בפתרון שתי המדינות, מאחר שיש רוב יהודי יציב במדינת ישראל ורק חלוקה תבטיח רוב כזה בעתיד.
בבחירות המקדימות במפלגת העבודה לבחירות לכנסת ה-12 שנערכו ב-1988, לא נבחר בהתמודדות על מקומות גבוהים ברשימה (העשיריה הראשונה והשנייה) והעדיף לפרוש מהמרוץ. הוא התמנה ליו"ר מועצת המנהלים של בית ברל, ושימש בתפקיד שנים אחדות. בשנותיו האחרונות פרש מהחיים הפוליטיים, והקדיש את זמנו לכתיבה, להוראה ולהרצאות.
ביוגרפיה > לאחר פרישתו

עם פרישתו מהחיים הפוליטיים, הפך לדמות שנחשבת לאחת שהציבור לא ידע להעריך, בשל דימוי שנוצר לו של אינטלקטואל עם נופך של זרות, בו-בזמן שבעולם נחשב לדמות מקובלת ואפילו נערצת. שמו הפך לסמל לנואם דגול, ונאומיו בשפה האנגלית הפכו לשם דבר. היה ביקוש גדול להרצאותיו, והאנגלית הרהוטה שלו, עם המבטא המיוחד, בתוספת משפטי מחץ מתובלים בהומור הפכוהו לכוכב תקשורת בעולם. מאידך, שימושו המוגזם לעיתים באנגלית המשולבת במשלבים גבוהים, גררו הערות סאטיריות שונות, כמו זו של אפרים קישון: "מדוע האזין נציג בלגיה לאו"ם לתרגום הסימולטני לסינית?", והתשובה: "גם הוא נבהל מהאנגלית האוקספורדית של אבא אבן".
כישרון זה בא לידי ביטוי ב-1984 בסדרת הטלוויזיה "מורשת", שהתבססה על ספר שלו בשם זה, וסקרה את תולדות עם ישראל. אבן היה עורך ומגיש הסדרה. הסדרה הופקה בעלות של 10 מיליון דולר, שודרה ברשת הטלוויזיה הציבורית של ארצות הברית PBS, וזכתה לכ-30 מיליון צופים. אבן כתב ספרים נוספים שעסקו בתולדות עם ישראל ומורשתו בארצו. אחד מהם היה "עמי", והשני "ארצי". כמו כן היה אחד המשתתפים הבולטים בסדרה "עמוד האש".
בשנת 2001 זכה אבן בפרס ישראל על מפעל חיים ותרומה מיוחדת לחברה ולמדינה, יחד עם מרדכי בן-פורת ויצחק שמיר, אך משום שהיה חולה מאוד לא הגיע לקבלת הפרס ורעייתו סוזי קבלה את הפרס בשמו.
אבן נפטר ב-17 בנובמבר 2002, ונטמן בבית העלמין בכפר שמריהו.
חיים אישיים

אבן היה נשוי לסוזי לבית אמב"ש, אחותה של אורה הרצוג, אשתו של חיים הרצוג, נשיא המדינה לשעבר. אבן ורעייתו הכירו במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר אבן שירת כקצין במטה הצבא הבריטי בקהיר. חיילים יהודים שהוצבו בקהיר, נהגו להתארח בשבתות אצל משפחות יהודיות באזור, ואבן הכיר בביקורים אלה את סוזי. שנים רבות הייתה סוזי אבן נשיאת האגודה למלחמה בסרטן בישראל. בנם עֵלי (יליד 1950) הוא נגן קלרינט ופרופסור למוזיקה, ובתם גילה (ילידת 1954) היא בונת גיטרות. בת נוספת שנולדה ב-1952 נפטרה בינקותה.
הנצחתו

במרכז הבינתחומי הרצליה פועל מכון אבא אבן לדיפלומטיה בינלאומית בראשות השגריר רון פרושאור. זהו מכון מחקר פרואקטיבי הפועל לקידום דיפלומטיה חדשנית בישראל ובעולם.
במכון טרומן, אשר באוניברסיטה העברית, הוקם המרכז לדיפלומטיה ישראלית ע"ש אבא אבן, העוסק בקשר עם שגרירים ונציגים פרלמנטריים ואחרים מרחבי העולם. במכון גם שמור ארכיונו הפרטי של אבן.
לאחר מותו נחנכה רחבת הכניסה הראשית של בניין משרד החוץ החדש בירושלים בשם "רחבת אבא אבן", ולצדה לוח זיכרון לזכרו.
בתאריך 12 בספטמבר 2006 השירות הבולאי הנפיק בול דאר לזכרו של אבן, הנושא את דיוקנו. האמנים אמנון דוד ומשה פרג עיצבו ביחד את הבול. על מעטפת יום ראשון (מיר) להנפקת הבול הופיעה ציטטה מנאום של אבן באומות המאוחדות בתאריך 3 ביולי 1948, כדלקמן: "ישראל היא פרי העקשנות ההיסטורית הנמשכת ביותר הזכורה לדורות. מדינת ישראל היא מסמר נטוע בנוף הבין לאומי. מי שמתכנן את העתיד בלעדיה בונה לו אשליות על החול."
בירושלים נקרא רחוב על שמו ובהרצליה מקשרת שדרה על שמו את העיר עם שכונת הרצליה פיתוח.
ספריו

ארצי: עשרים וחמש שנות המדינה, ירושלים: ויידנפלד וניקולסון, תשל"ג 1972
עמי: ההיסטוריה של עם ישראל (מאנגלית: שמואל גילאי), תל אביב: בוסתן, 1972
תוכנית שלום - מדוע?, צופית: בית ברל, תשל"ה 1975
פרקי חיים, תל אביב: ספרית פועלים, 1978
מורשת: עם ישראל בתרבות האנושית (מאנגלית: יחיעם פדן), תל אביב: סטימצקי, 1985
הדיפלומטיה החדשה - יחסים בינלאומיים בעידן המודרני, הוצאת עידנים/ידיעות אחרונות, 1989
דברים על החינוך בדור הדעת (ליקט וערך: יוסף יונאי), ירושלים: משרד החינוך, המזכירות הפדגוגית, תשס"ג 2002
לקריאה נוספת

רון אדם (עורך), אבא אבן, מדינאי ודיפלומט, הוצאת החטיבה להדרכה, משרד החוץ, 2003.
סוזי אבן, אשת השגריר, תרגם מאנגלית: דניאל בלוך, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2010.
Robert St. John, Eban - Biography of Abba Eban (W h Allen, 1973)(Doubleday, 1972)
הערות שוליים

↑  מידע אודות אבא אבן, אתר ההנצחה של משרד החוץ
↑  נציג ישראל באו"ם, דבר, 17 ביוני 1948
↑  אבן, עמ' 8
↑  אבן, עמ' 10
↑  על משפחתו ראו: יעקב הדס, הסבא והנכד (משפחתו וחינוכו של אבא אבן), דבר, 7 בינואר 1949, המשך
אבן, עמ' 12-11
↑  אבן, עמ' 15
↑  אבן, עמ' 18
↑  ביה"ס ללימודי ערב יוצא את ירושלים, המשקיף, 26 באוגוסט 1947
↑  מייג'ור איבן - קצין הקשר היהודי, המשקיף, 4 ביוני 1947
מתגברת הנטיה בבריטניה לתמוך בהמלצות הרוב, הַבֹּקֶר, 11 בספטמבר 1947
↑  אלעד בן-דרור, 3, הדרך לכ"ט בנובמבר: פרשת אונסקו"פ וראשית מעורבותו של האו"ם בסכסוך הערבי-ישראלי, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2019, עמ' 78, מסת"ב 9789652174338. (בעברית)
↑  א. אבן – שגריר ישראל בארה"ב, דבר, 28 במאי 1950
↑  אבן התאזרח – ויוכל לבחור ולהיבחר, מעריב, 25 במאי 1959
↑  DIE SACKGASSE IST ARABISCH - SPIEGEL-Gespräch mit Israels Außenminister Abba Eban, DER SPIEGEL, 27.01.1969
↑  אבא אבן, עכשיו חוזרת ההכרה, כי ימי שליטתנו בשטחים ספורים, כותרת ראשית, 10 בפברואר 1988
↑  שנינות סאטיריות של קישון על האנגלית הנמלצת של אבן, פורסמו בווריאציות נוספות, למשל תיאורו כמי ש"עבר מבלי משים לשפה הוולשית העתיקה" וגרם לנציגי אנגליה לבקש תרגום. או התפעלותו של ישראלי מצוי מנאומו של אבן "בן-חיל הוא, אבא שלנו, משפטים שלמים לא הבנתי...".
↑  חנוך מרמרי, טלוויזיה: "תהילה" של העם היהודי, חדשות, 30 בנובמבר 1984
↑  ראלי סער, פרס ישראל למפעל חיים לאבא אבן, יצחק שמיר ומרדכי בן פורת, באתר הארץ, 15 במרץ 2001
↑  אבי כצמן, מת אבא אבן, "קולה של ישראל", באתר הארץ, 17 בנובמבר 2002
↑  אתר התאחדות בולאי ישראל, קטלוג בולי ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260654705171  PLWABN: 9810650771405606  BIBSYS: 90250570  BNE: XX1016720  BnF: cb11901512g (data)  GND: 119163209  ICCU: CFIV019820  ISNI: 0000 0001 0928 4490  LCCN: n79089760  LNB: 000177630  MusicBrainz: 320cfa3e-d553-4729-9c91-6a635b048edb  NARA: 10581717  NKC: jn20010602030  NLA: 36550805  NTA: 070097623  RERO: 02-A003204706  SNAC: w6v41491  SUDOC: 032567138  Trove: 1287327  VIAF: 99342932   WorldCat (עם VIAF): 99342932 
אבא אבן עם משה שרת ומשלחת ישראל לאו"ם, בשנת 1950
שר החינוך אבא אבן עם מנהל ההסברה יהודה אילן, במסיבת עיתונאים, 1961
אבא אבן ודוד הכהן בחיל הים ליד חרטום אח"י אילת (א-16)
שר החוץ אבא אבן מבקר בחיל הים בליווי אברהם בוצר 20 באפריל 1970
אבא וסוזי אבן, 15 באפריל 1966, צלם- דן הדני, מאוספי הספרייה הלאומית, ישראל.
קבר אבא אבן ורעייתו סוזי בבית העלמין בכפר שמריהו
לוח לזכרו של אבא אבן, בכניסה לבניין משרד החוץ בירושלים
מארק יאנקולובסקי

מארק יאנקולובסקי (בצ'כית: Marek Jankulovski; ‏נולד ב־9 במאי 1977) הוא כדורגלן עבר צ'כי ממוצא מקדוני ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירה

יאנקולובסקי נולד בעיר אוסטרבה להורים מקדונים, לאחר שהיגרו לצ'כיה. החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של באניק אוסטראבה, ובשנת 1994 הגיע לאיטליה והצטרף לקבוצת נאפולי. בשנת 2002 עבר לאודינזה, ובשנת 2005 עבר למילאן, ובמדיה שיחק 6 שנים.
בשנת 2011 חזר לקבוצת נעוריו, באניק אוסטראבה, אך כבר במשחקו הראשון בקבוצה נפצע לאחר 8 דקות והוחלף, ובפברואר 2012 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
יאנקולובסקי היה שחקן הרכב קבוע במדי נבחרת צ'כיה, אשר בשורותיה שיחק במהלך יורו 2000 ויורו 2004. בסך הכל רשם 78 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 12 שערים.
יוליוס וגנר-יאורג

| --- | --- |

 לידה:  7 במרץ 1857 ולס, אוסטריה 
 פטירה:  27 בספטמבר 1940 (בגיל 83) וינה, גרמניה הנאצית 
 ענף מדעי:  רפואה, פסיכיאטריה, נוירולוגיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 מנחה לדוקטורט:  סלומון שטריקר 
 מוסדות:  אוניברסיטת וינה  אוניברסיטת גראץ 
 תלמידי דוקטורט:  אלכסנדרה אדלר, וילהלם רייך 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1927)  פרס קמרון של אוניברסיטת אדינבורו 
 בן או בת זוג:  Balbine Karoline Wagner-Jauregg  Anna Wagner-Jauregg 
 צאצאים:  Julie Humann, Theodor Wagner-Jauregg 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
יוליוס וגנר, ריטר פון יאורג, או כפי שנודע אחרי 1919 יוליוס וגנר-יאורג (בגרמנית: Julius Wagner-Jauregg;‏ 7 במרץ 1857 - 27 בספטמבר 1940), היה רופא פנימאי, פסיכיאטר ונוירולוג אוסטרי, שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1927 על הטיפול באמצעות החדרת מלריה בחולי דלקת המוח ודלקת קרום המוח על רקע עגבת (עגבת שלישונית עם "שיתוק כללי מתקדם" או "קיהיון שיתוקי"). וגנר-יאורג היה הפסיכיאטר הראשון שזכה בפרס נובל.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

נולד בשנת 1857 בשם יוליוס וגנר ביישוב ולס באוסטריה העילית כאחד מארבעת ילדיהם של אדולף יוהאן וגנר ושל לודוביקה יאורניג רנצוני.
שם המשפחה שונה לווגנר פון יאורג בשנת 1883 כשהעניק קיסר אוסטרו-הונגריה לאביו את תואר האצולה "אביר פון יאורג".
מאז היה שמו יוליוס וגנר אביר פון יאורג עד להתפרקות האימפריה בשנת 1918 וביטול תוארי האצולה. בהמשך התקצר שם המשפחה ל-"ווגנר-יאורג". האם נפטרה כשבנה יוליוס היה עדיין ילד.
אחרי לימודים יסודיים למד וגנר פון יאורג ב"גימנסיה הסקוטית" (Schottengymnasium) בווינה ואחר כך בשנים  1880-1874 בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת וינה. כסטודנט היה וגנר פון יאורג תלמידו של סלומון שטריקר במכון לפתולוגיה כללית וניסויית, בה התוודע למחקרים על חיות מעבדה. בשנת 1880 סיים את עבודת הדוקטורט שלו ברפואה בנושא "המקור והתפקוד של הלב הטכיקרדי". במכון של שטריקר הכיר וגנר יאורג גם את זיגמונד פרויד והשניים נשארו תקופה ארוכה ביחסי ידידות. בשנת 1882 עזב את המכון.
ביוגרפיה > המשך קריירה הרפואית

אחרי שלמשך זמן קצר עבד במחלקה לרפואה פנימית של במברגר, בשנים 1887-1883 עבד בקליניקה הפסיכיאטרית של מקסימיליאן ליידסדורף, אף-על-פי שהתמחותו המקורית לא הייתה בפתולוגיה של מערכת העצבים ומלכתחילה לא התכוון לעסוק בתחום רפואת הנפש. ב-1885 עבר בחינת הסמכה להוראה (venia legendi) והחל משנת 1888 הרצה על הפתולוגיה של מערכת העצבים, כולל התייחסות למחלות פסיכיאטריות. כשמנהל הקליניקה, ליידסדורף, חלה בשנת 1887, התמנה וגנר פון יאורג במקומו. כעבור שנתיים, ב-1889 ירש מריכרד פון קראפט-אבינג את ניהול הקליניקה הנוירו-פסיכיאטרית של אוניברסיטת גראץ  ושם החל לחקור את הקשר בין הזפקת, לפיגור שכלי וליוד. בשנת 1923 בעצתו, התחילה הממשלה האוסטרית לספק מלח עם תוספת יוד באזורים הנגועים בזפקת. בשנים 1892–1893 ניהל וגנר פון יאורג את "המוסד למשוגעים" (Landesirrenanstalt) אם שטיינהוף. ב-1893 התמנה לפרופסור שלא מן המניין לפסיכיאטריה ולנוירולוגיה ולמנהל הקליניקה לפסיכיאטריה ולמחלות עצבים בווינה במקומו של תאודור מיינרט. עם עוזריו באותה תקופה נמנה קונסטנטין פון אקונומו. ב-1902 עבר וגנר פון יאורג לקליניקה הפסיכיאטרית של בית החולים הכללי של וינה. ב-1911 חזר לתפקידו הקודם.
כחבר במועצה לבריאות של הקיסרות קידם וגנר פון יאורג חוק להגנת זכויות חולי הנפש והסדרת התעודות לחולים הפסיכוטיים. כמו כן קידם את הנהגת הפסיכיאטריה כמקצוע חובה בקוריקולום של הרופאים.