אפרסמון (בושם)
האפרסמון במקורות ההיסטוריים > בספרות היוונית-רומית > סופרים נוספים

האדריכל הרומאי ויטרוביוס מזכיר את הבשמים אשר בקני הסוף ובכל הצמחים, ואת העצים בעלי הניחוח הנמצאים בסוריה, וניתן להניח שהוא מתכוון לבלסם של יהודה.
הגאוגרף ההיסטוריון והפילוסוף היווני סְטְרָאבּוֹן (63/64 לפנה"ס לערך - 24 לספירה לערך) מתאר את גידול האפרסמון באזור בקעת יריחו בשני גנים: גן הבלסם וגן המלך. הוא מתאר גם את בקעת יריחו: "בכל מקום זורמים מים, היא מלאה בתי מגורים. כאן נמצאים הארמון ומטעי האפרסמון, שהיא שיח בעל טעם רב. התושבים עושים חריצים בסלע ותופסים את הנוזל היוצא מהם בכלים.
פומפיוס טרוגוס, ההיסטוריון הרומאי מתקופת אוגוסטוס, מספר שעושרה של האומה היהודית גדל על ידי ההכנסה מהבלסם, שמופק רק בארץ יהודה, בעמק יריחו (Aricus), בו יש חורש יוצא דופן בפוריותו ומשובץ בחורשות של עצי דקל ובלסם.
ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו כתב בספרו מלחמות היהודים עם הרומאים: "אורך עמק יריחו הוא שבעים ריס ורוחבו עשרים ריס. והוא מגדל פרדסים נחמדים וצפופים... ושם נמצא עץ הקטף (עץ צרי; במקור βάλσαμον, בלסמון), היקר בכל פרי הארץ ההיא".
הרופא והבוטניקאי דיוסקורידס (המחצית השנייה של המאה ה-1) סיפר על הבלסם "הגדל רק ביהודה בעמק מסוים" (De Materia Medica, I, 19:1).
המשורר הרומי סטאטיוס מזכיר בסילוויי שלו את "העסיסים של פלשתינה", וככל הנראה מתייחס אל האופובלסם של יריחו, שכנראה היה בין החומרים השונים ששימשו לשריפת גופה. במקום אחר הוא שוב מתייחס אל האופובלסם בדבריו על "תמציות פלשתינאיות ועבריות".
ההיסטוריון הרומי טקיטוס (117-56 לספירה) כותב בתיאורו הגאוגרפי של ארץ יהודה: "יבולה דומה ליבולנו, ומלבד זה אפרסמון בה...האפרסמון אינו אלא שיח. כשתופח ענף מענפיו, פתיחתו בשבר-אבן או בחרס; אך אם בברזל יינקב, מצטמקים עורקיו; ללשדו נזקקים הרופאים".
ההיסטוריון היווני פלוטרכוס (127-46 לספירה) מציין שבין הטריטוריות שהעניק מרקוס אנטוניוס לאהובתו קלאופטרה מלכת מצרים, היה גם "אותו אזור של ארץ יהודה שבו גדל הצרי", כלומר את סביבות יריחו.
הרופא היווני גלנוס (המאה ה-2 לספירה) מזכיר באחד מחיבוריו את הבלסם של "פלשתינה-סוריה". הוא מדגיש כי הבלסם הטוב ביותר "הוא היהודי" ומציין שלבלסם שנקרא 'הסורי' יש "שם נוסף על שם המקום בו הוא גדל בכמות הגדולה ביותר והוא היפה ביותר, כי הוא נקרא 'העין-גדיי', בהיותו עולה על זה הגדל במקומות אחרים בפלשתינה". גלנוס הוא הסופר הפגאני היחיד שמקשר באופן מפורש את הבלסם לעין גדי.
הנואם היווני אייליוס אריסטידס (המאה ה-2) מזכיר את עסיס הבלסם הגדל ב"פלשתינה-סוריה" ובמספר נאומים מציין שהשתמש בו למטרות רפואיות.
המשורר היווני אופיאנוס מזכיר בחיבורו "קינגטיקה" את "הבושם של פלשתינה", שייתכן וקשור לבלסם המפורסם של ארץ יהודה.
סולינוס (המאה ה-3) טוען כי "יער הבלסם" היה מוגבל בגודלו, אולם מצב זה השתנה לאחר ניצחון הרומאים: "לאחר שהפכנו לאדוני יהודה, אלה גדלו כל כך, שכעת שטחים נרחבים של גבעות מרעיפים בלסם לתועלתנו. יש להם גבעולים דומים לגפנים... גריפה גורמת להם לפרוח, הם שמחים במים ואוהבים שגוזמים אותם. עלים עקשניים מצלים עליהם תמיד. עץ הגזע כאשר בא במגע עם ברזל מת מיד. לכן הוא נחתך רק על ידי זכוכית או על ידי סכינים קטנות עשויות עצם, וזה רק בקליפת העץ במהלומה מיומנת, כאשר מיץ מתוק ביותר בטעמו מטפטף החוצה. לאחר הדמעות, המחירים השניים בגובהם מושגים על ידי הפירות, השלישיים על ידי קליפת העץ, והאחרון הנכבד הוא העץ".
אוסביוס מקיסריה (275 – 339) כותב בחיבור שכותרתו "האונומסטיקון" או "על שמות מקומות בכתבי הקודש": "והיום עין גדי כפר גדול מאוד ליהודים, נמצא אצל ים המלח, משם האפרסמון".
בחיבור מולומדיקינה כירוניס מהמאה ה-4 נזכר ה"אופובלסם של יהודה" כבעל יתרונות הרפואיים.