stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הזאב הרע
גלריה

שלושת החזירונים - הזאב נוחת לסיר הבישול; איור מאת לאונרד לסלי ברוק, 1905
איור עבור כיפה אדומה של שארל פרו מתוך "סיפורי אמא אווזה" (1697). האיורים של גוסטב דורה מופיעים במהדורה משנת 1867. תחריט שני מתוך שלושה.
כיפה אדומה - ציור מהמאה ה-19 מאת פלורי פרנסואה ריצ׳רד
כיפה אדומה - חיתוך עץ מאת וולטר קריין
הילד שצעק זאב - איור מאת מילו וינטר, 1919
הזאב ושבעת הגדיים - איור מאת הרמן פוגל
הערות שוליים

↑  Iona and Peter Opie, The Classic Fairy Tales p 93-4 ISBN 0-19-211559-6
↑  Maria Tatar, p 25, The Annotated Classic Fairy Tales, ISBN 0-393-05163-3
↑  Alan Dundes, "Interpreting Little Red Riding Hood Psychoanalytically", p 26-7, James M. McGlathery, ed. The Brothers Grimm and Folktale, ISBN 0-252-01549-5
↑  "Statement by Valerius Geist pertaining to the death of Kenton Carnegie" (PDF). Wolf Crossing. אורכב מ-המקור (PDF) ב-10 בספטמבר 2008. נבדק ב-2008-09-09. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Carl Buettner". Lambiek.net. נבדק ב-18 בדצמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
לוסי דאף גורדון

| --- | --- |

 לידה:  24 ביוני 1821 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  14 ביולי 1869 (בגיל 48) קהיר, ח'דיוות מצרים 
 שם לידה:  Lucie Austin 
 מדינה:  אנגלית 
 מקום קבורה:  קהיר 
 שפות היצירה:  גרמנית, אנגלית 
 בן או בת זוג:  סר אלכסנדר קורנוול דאף-גורדון (16 במאי 1840–?) 
 צאצאים:  ג'אנט רוס, אורניה דאף גורדון, Sir Maurice Duff Gordon of Fyvie, 4th Bt. 
 
ליידי לוסי דאף גורדון (באנגלית Lady Lucie Duff-Gordon;‏ 24 ביולי 1821 - 14 ביולי 1869) הייתה מתרגמת ונוסעת בריטית, ידועה בעיקר בזכות מכתביה ממצרים ומכף התקווה הטובה בדרום אפריקה, לשם נסעה בניסיון להקל על מחלת השחפת בה לקתה. במצרים, אליה הגיע בשנת 1861, התגוררה בלוקסור שבמצרים עילית ומשם כתבה ליקיריה, בעיקר לבעלה סר אלכסנדר דאף גורדון, ולאימה שרה אוסטין
מכתביה מבטאים מצד אחד התפעלות מאורח החיים הפשוט של העם במצרים, ממנהגים דתיים, מיחסים בין הדתות השונות ומצד שני כעס רב על השלטון העות'מאני העושק את פשוטי העם. במכתבים מתוארת הדרך האכזרית בה אולצו בני מצרים עילית ותושבי סודאן לעבוד בכפייה בשרות הפאשה למען בניית תעלת סואץ. כן מתוארות בהן צורות העבדות המקובלות במצרים - בעיקר עבדות במשק הבית ועבדות מינית. בין היתר ניתנת לדאף גורדון שפחה סודנית בת שמונה במתנה מאת הקונסול האמריקני. דאף גורדון זכתה באמונם של פשוטי העם במצרים בזכות פתיחותה לתרבות המזרח ובזכות הטיפול הרפואי שנתנה להם.
בקנה מידה של המאה העשרים מכתביה של דאף גורדון מבטאים גישה אוריינטליסטית, שילוב של התפעלות, ביקורת ורתיעה מן המזרח האקזוטי. גרסאות לא שלמות של המכתבים הוצאו לאור על ידי אימה בשנת 1965 ועל ידי בתה בשנת 1875, וגרסה מלאה יותר בשנת 1902.
דאף גורדון עסקה בתרגום מגרמנית וצרפתית לאנגלית (בילדותה היא התגוררה בגרמניה). בין השאר תרגמה את "מכשפת הענבר" מאת וילהלם מינהולד מגרמנית ואת "סטלה וונסה" מאת לאון דה ויל מצרפתית.
טאנג פינג

טאנג פינג (בסינית: 躺平, פיניין: Tǎng píng ,תרגום: לשכב שטוח) הוא תחדיש סלנג סיני המתאר דחייה אישית של לחצים חברתיים לעבודת יתר ולהישגיות, כמו בלוח משמרות 996, הנחשבת לרוב כמרוץ עכברים עם תפוקה שולית פוחתת. טאנג פינג פירושו בחירה "להשתטח בשכיבה ולהתגבר על ספיגת מכות" באמצעות גישה אדישה לחיים.
הסופר ליאו זנגהו תיאר את "לשכב שטוח" כתנועת התנגדות פסיבית-אגרסיבית, והניו יורק טיימס כינה אותה חלק מתרבות נגד סינית בהתהוות. זה גם הושווה להתפטרות הגדולה, גל של התפטרויות שהחל במערב בערך באותו זמן. המרכז הלאומי לניטור ומחקר של משאבי שפה, מוסד המזוהה עם משרד החינוך של סין, רשם את המילה כאחד מ-10 הממים הפופולריים ביותר לשנת 2021 באינטרנט הסיני. מנוע החיפוש הסיני Sogou גם רשם את המילה בראש רשימת הממים הפופולריים ביותר לשנת 2021. הצנזורה בסין שחלק ממטרתה היא להציג את סין באור חיובי בעולם החלה לחסום את השימוש במונח.
אלה שבוחרים להיות "טאנג פינג" עשויים להנמיך את המחויבות המקצועית ואת השאיפות הכלכליות שלהם, לפשט את מטרותיהם, תוך שהם עדיין פרודוקטיביים מבחינה כלכלית באופן מינימלי לצרכיהם החיוניים, ולתעדף בריאות פסיכולוגית על פני חומרנות כלכלית.
הביטוי האמריקאי "quiet quitting", כלומר לעשות רק את מה שעבודתו דורשת ותו לא, שהפך פופולרי בארצות הברית בשנת 2022, נחשב בהשראת תנועת טאנג פינג. ביטוי חדש יותר קשור הוא "בַּאי לַאן" שפירושו "לאמץ באופן פעיל מצב מתדרדר, במקום לנסות להפוך אותו". בעיקרון, זה מתייחס לנסיגה מרצון מרדיפה אחר מטרות מסוימות מכיוון שאנשים מבינים שפשוט קשה מדי להשגה או חסר טעם לנסות.
לקריאה נוספת

Lily Kuo (5 ביוני 2021). "Young Chinese take a stand against pressures of modern life — by lying down". The Washington Post. {{cite news}}:  (עזרה)
Kelly Tang; Lin Yang (15 ביוני 2021). "China Youth 'Lie Flat' as Good Life Seems Unattainable". Voice of America. {{cite news}}:  (עזרה)
"China's disenchanted youth 'lie flat' to cope with modern life". Agence France-Presse. 3 ביוני 2021 – via France24. {{cite news}}:  (עזרה)
ראו גם

היקיקומורי
הערות שוליים

↑  "China's new 'tang ping' trend aims to highlight pressures of work culture". BBC. 3 ביוני 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "An entire generation of Chinese youth is rejecting the pressures of hustle culture by 'lying flat'". The Independent. 9 ביוני 2021. ארכיון מ-2022-05-26. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "China's youth are lying flat: the fear is, so might their futures". South China Morning Post. 14 ביוני 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Young Chinese take a stand against pressures of modern life — by lying down". The Washington Post. 5 ביוני 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Joe McDonald; Fu Ting (4 ביולי 2021). "Some Chinese shun grueling careers for 'low-desire life'". Associated Press. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Kaplan, Juliana (3 בנובמבר 2021). "The labor shortage is reshaping the economy and how people talk about work. Here's a glossary of all the new phrases that sum up workers' frustration with their deal, from 'lying flat' to 'antiwork.'". Business Insider. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Siqi, Ji; Huifeng, He; Peach, Brian (24 באוקטובר 2021). "What is 'lying flat', and why are Chinese officials standing up to it?". South China Morning Post. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Tharoor, Ishaan (18 באוקטובר 2021). "Analysis | The 'Great Resignation' goes global". Washington Post. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Li, Jane (2021-12-07). "'Lying flat' is officially one of China's top memes of 2021". Quartz. אורכב מ-המקור ב-2021-12-07.
↑  Zhang, Wanqing; Liu, Mengqiu (2021-05-27). "Tired of Running in Place, Young Chinese 'Lie Down'". Sixth Tone. נבדק ב-2021-07-15.
↑  Dolan, Eric W. (2023-06-19). "Young adults who embrace 'lying flatism' also tend to see romantic relationships as unnecessary for happiness". PsyPost (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2023-06-23.
↑  Serenko, A. (2023). "The human capital management perspective on quiet quitting: Recommendations for employees, managers, and national policymakers" (PDF). Journal of Knowledge Management. in–press: 27–43. doi:10.1108/JKM-10-2022-0792.
↑  Perisha Kudhail (31 באוגוסט 2022). "Quiet quitting: The workplace trend taking over TikTok". BBC. {{cite news}}:  (עזרה)
↑    Henry Bodkin, ‏Workers embrace the bare minimum in ‘quiet quitting’ trend, The Telegraph, 7 August 2022
↑  "The rise of 'bai lan': why China's frustrated youth are ready to 'let it rot'" The Guardian. 2022.
יובל סיני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1971 (בן 53 בערך) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן  תיכון דתי יבנה 
 מוסדות:  המכללה האקדמית נתניה 
 
יובל סיני (נולד ב-1971) הוא משפטן ישראלי, ראש רשות המחקר ופרופסור מן המניין למשפטים במכללה האקדמית נתניה, מלמד דיון אזרחי בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ולשעבר נשיא מכללת אורות ישראל.
ביוגרפיה

יובל סיני נולד ב-1971. בשנים 1982–1988 למד בישיבה התיכונית "יבנה" בחיפה, במגמה הריאלית. עם סיום לימודיו, בשנת 1989, החל ללמוד בישיבת ההסדר "ברכת משה" במעלה אדומים. שירת בצה"ל בחיל השריון. סיים את לימודיו בישיבה ב-1995.
בשנת 1995 החל ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1999 קיבל תואר ראשון. במקביל למד לימודים תורניים במסגרת המכון הגבוה לתורה של האוניברסיטה. בשנים 1999–2003 למד את חושן משפט ואבן העזר במסגרת התוכנית לדוקטורנטים מצטיינים של המכון הגבוה לתורה.
בשנת 2003 קיבל תואר שלישי בפקולטה למשפטים, אוניברסיטת בר-אילן, במסלול דוקטורט ישיר.
עבודה מדעית

עבודתו המדעית היא רב-תחומית, בהיותה משלבת דיסציפלינות של משפט השוואתי, לצד משפט אזרחי ישראלי ואנגלו-אמריקאי בתחומי משפט שונים: סדר דין אזרחי וראיות, יישוב סכסוכים בדרכים אלטרנטיביות, דיני נזיקין ודיני משפחה. וכן במתודות שונות: משפט השוואתי (בדגש על משפט עברי), משפט דוקטרינרי-פוזיטיבי, ניתוח כלכלי של המשפט ותורת המשפט.
בשנים האחרונות הממד הרב-תחומי הועמק מאוד, והוא מתבטא בכך שכתב מחקרים עם מחברים משותפים שהם מומחים בתחומי משפט אחרים, כגון פרופ' בני שמואלי ופרופ' גווידו קלברזי (מומחים בדיני נזיקין ובניתוח כלכלי של המשפט), פרופ' מרתין גולדינג (מומחה לתורת המשפט) ופרופ' מיכל אלברשטיין (מומחית ליישוב סכסוכים בדרכים אלטרנטיביות).
מינויים במוסדות אקדמיים

מרצה מן החוץ  לדיון אזרחי בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. שימש מרצה מן החוץ במשפט עברי בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים  וכן, מרצה מן החוץ בסדר דין אזרחי ובמשפט עברי בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 2004–2007 היה מרצה מן המניין בבית הספר למשפטים, המכללה האקדמית נתניה, ולאחר מכן, עד שנת 2016, פרופ' חבר וראש המרכז ליישומי משפט עברי בבית הספר למשפטים במכללה האקדמית נתניה.
בשנים 2021-2016 כיהן כנשיא מכללת אורות ישראל.
כיהן כפרופ' אורח באוניברסיטאות אחדות, בהן אוניברסיטת ייל בארצות הברית (2015-2013) ואוניברסיטת מקגיל בקנדה (2008).
משנת 2021 משמש פרופ' מן המניין בבית הספר למשפטים, המכללה האקדמיה נתניה, ובשנת 2023 מונה לראש הרשות למחקר במכללה.
ספריו

השופט וההליך השיפוטי במשפט העברי, מפרסומי מכון ע"ש הרי סאקר, הפקולטה למשפטים האוניברסיטה העברית, ירושלים 2010.
יישום המשפט העברי בבתי המשפט בישראל, ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, תל אביב 2009.
Maimonides and Contemporary Tort Theory - Law, Religion, Economics, and Morality, הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2019 (עם בני שמואלי).
מיילס דייוויס

| --- | --- |

מיילס דייוויס, 1955
 לידה:  26 במאי 1926 אלטון, אילינוי, ארצות הברית
 פטירה:  28 בספטמבר 1991 (בגיל 65) סנטה מוניקה, קליפורניה, ארצות הברית
 שם לידה:  מיילס דיואי דייוויס השלישי
 שם במה:  Miles Davis 
 מקום קבורה:  בית הקברות וודלואן 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1944–1975, 1980 – 1991
 מקום לימודים:  בית הספר ג'וליארד, תיכון לינקולן מזרח סנט לואיס 
 סוגה:  ג'אז, הארד בופ, בי בופ, קול ג'אז, ג'אז מודאלי, פיוז'ן
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  חצוצרה, פלוגלהורן, פסנתר, סינתיסייזר, אורגן
 חברת תקליטים:  פרסטיז' רקורדס, קולומביה רקורדס, פיליפס רקורדס, קפיטול רקורדס, ACT מיוזיק, פונטנה רקורדס 
 בן או בת זוג:  סיסלי טייסון (26 בנובמבר 1981–1988) בטי דייוויס (זמרת) (30 בספטמבר 1968–1969) Frances Taylor Davis (21 בדצמבר 1959–1968) 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי למפעל חיים (1990)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2006)  פרס הספר האמריקאי (1990)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פריז נאנטר (1988)  פרס לאוני סונינג למוזיקה (1984)  פרס פול אקט  אמני הג'אז של NEA  MOJO Awards  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
מיילס דייוויס (באנגלית: Miles Davis; ‏26 במאי 1926 – 28 בספטמבר 1991) היה מוזיקאי ג'אז, חצוצרן, מלחין ומעבד מוזיקלי אמריקאי. בשנות פעילותו, שארכו למעלה מחמישה עשורים, המציא את עצמו בכל פעם מחדש ודחף קדימה את גבולות הז'אנר, עד כי בשנותיו האחרונות ניתן לטעון שהיה יותר מוזיקאי רוק מתקדם מאשר מוזיקאי ג'אז. בכל המהפכות שפקדו את הג'אז המודרני השתייך דייוויס ליוזמים או לראשוני המאמצים של המהפכה; כך היה מחלוצי הבי בופ, יוזם הקול ג'אז, מראשוני הזרם השלישי, ההארד בופ, הג'אז המודאלי והפיוז'ן. דייוויס כונה "הפיקאסו של הג'אז" בשל חיפושו המתמיד אחר דרכים חדשות להבעה עצמית, שהתבטאו בתקופות, שלא היו רק אינדיבידואליות אלא השפיעו על עולם הג'אז כולו.
מרכזיותו של דייוויס הייתה לא רק כתוצאה מההערכה הרבה שרחשו לו כחצוצרן מחונן, אלא בעיקר בשל היותו בעל אישיות כריזמטית של מנהיג ומוביל. צליל החצוצרה שלו היה ייחודי, מלודי ולירי, מתואר במילים כ"רך", "מלטף" ו"עגול", והפך לחד ומחוספס יותר ברבות השנים. הוא היה גם מורה רוחני ו"צייד כישרונות", שבהרכביו השונים לאורך השנים נתן במה למוזיקאים צעירים שהפכו לכוכבי על של הג'אז – מג'ון קולטריין וקנונבול אדרלי, דרך ביל אוונס, דייב הולנד וצ'יק קוריאה ועד ג'ון מקלפלין ורבים אחרים.
דייוויס היה חבר בולט בתנועת המחאה של האפרו-אמריקאים נגד מדיניות ההפרדה הגזעית, תמך בצד הרדיקלי יותר של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית והיה מראשי הקוראים לבדלנות שחורה. מפיו נרשמו מספר התבטאויות בוטות וגאות כנגד הגזענות של הממסד הלבן בארצות הברית וכנגד ה"תרבות הלבנה". דייוויס לא פעל רק דרך התבטאויות פוליטיות וציבוריות אלא, היה גם מבין המובילים של מגמת ההינתקות מהאסתטיקה האירופית במוזיקה, וחתר ליצירת מוזיקה שחורה המושפעת ממקצבים אפריקאיים, אסתטיקה אפריקאית וסולמות לא-אירופיים. מאידך, רבים מחבריו האישיים ושותפיו-לדרך, כמו גם חלק מהנשים בחייו של דייוויס, היו לבנים. מעמדו היה גבוה במיוחד באירופה (בעיקר בצרפת), שבה הגזענות האנטי-שחורה בשנות החמישים והשישים הייתה נמוכה בהרבה מזו ששררה באמריקה.
שנים ראשונות

מיילס דייוויס נולד באלטון, אילינוי, וגדל באיסט סנט לואיס שבאילינוי. אביו היה רופא שיניים ואמו הייתה מורה למוזיקה, ומשפחתו נהנתה מרווחה כלכלית (בניגוד לרקע שממנו הגיעו רוב אמני הג'אז). דייוויס ניגן בחצוצרה מגיל צעיר (בגיל 13 קנה לו אביו את חצוצרתו הראשונה), והוא נהג לבקר בהופעות להקות ביג בנד שהגיעו לעירו. כמו כן האזין למופעי גוספל ובלוז. בעודו תלמיד בבית ספר, עבד באופן מזדמן כנגן בברים ובבתי קפה, ולמד נגינה ממטופל של אביו. כשהיה בגיל 16 וחצי ביקרה בעירו להקתו של בילי אקסטיין. חברתו של דייוויס (ומי שתהיה לאשתו הראשונה), איירין בירת', עודדה אותו לנגן עם הלהקה. אקסטיין לא התלהב מהחצוצרן הצעיר, אך כישרונו תפס את אוזנם של שני נגנים צעירים שניגנו במקרה בלהקה זו זמן קצר; היו אלה דיזי גילספי וצ'ארלי פארקר, אבות סגנון הבי בופ. זמן קצר לאחר מכן עבר דייוויס לניו יורק, והחל ללמוד בבית ספר ג'וליארד לאמנות הבמה. אולם במקום ללמוד הוא בילה ברחוב 52, שבו שקקו מועדוני הג'אז וצ'ארלי פארקר החל להמציא את הבי-בופ.
בשנת 1945 הקליט דייוויס עם פארקר את הקלטתו הראשונה לסטנדרטים Billie's Bounce ו-Now's the Time במסגרת התזמורת של בני קרטר. לאחר מכן יצא עם הביג בנד של דיזי גילספי למסע הופעות בקליפורניה, שם חבר שוב לפארקר וניגן עמו באופן קבוע עד 1948. אף על פי שדייוויס החשיב את פארקר למורה רוחני, פארקר נהג עמו באופן נבזי, שיקר לו, גנב ממנו ומישכן את מזוודתו. כבר בתקופה מוקדמת זו גיבש דייוויס את האלתורים הרחבים והמינימליסטיים שלו שהיוו ניגוד לאלתורים העמוסים של פארקר. התהילה שלה זכה פארקר הובילה גם להכרה בחצוצרן הצעיר שלו.
שנות החמישים > Birth of the Cool

מורו הרוחני הבא של דייוויס היה המעבד הקנדי בתזמורתו של קלוד ת'ורנהיל, גיל אוונס. בדירתו של אוונס התכנסו מספר מנגני התזמורת, נגני הסקסופון לי קוניץ וג'רי מאליגן, הפסנתרן ג'ון לואיס, נגן הקרן גונתר שולר והטרומבוניסטים ג'יי ג'יי ג'ונסון וקאי ווינדינג. "רצינו ליצור את ההרכב הקטן ביותר האפשרי שעדיין יישמע כמו הביג בנד של קלוד ת'ורנהיל... [ולנגן ב]סגנון פחות אינטנסיבי מזה של הבי-בופ הרגיל," כתב דייוויס באוטוביוגרפיה שלו.
גיל אוונס, ג'רי מאליגן ומיילס דייוויס היו אלה שהלחינו, עיבדו ופיתחו את הפילוסופיה של המוזיקה החדשה שיצרו, ודייוויס הפך, בכוח אישיותו, למנהיג ההרכב, שעמד בסופו של דבר על תשיעייה (נונט) שכללה חצוצרה, סקסופוני אלט ובריטון, טרומבון, קרן יער, טובה וחטיבת קצב שבה מערכת תופים, קונטרבס ופסנתר. הרכב הנגנים שהשתתפו בהקלטות החומר החדש כלל חבורה של 17 נגנים, אשר התחלפו בין הקטעים. בין 1949 ו-1950 הקליט ההרכב, במספר מפגשים, את מה שהפך לאלבום Birth of the Cool, שהגדיר את הקול ג'אז והפך לאחד האלבומים החשובים והמשמעותיים ביותר בג'אז המודרני. האלבום, שהוקלט בחברת התקליטים "קפיטול", היה ריאקציה לבי-בופ המהיר, התובעני והדחוס. הצליל של Birth of the Cool הרבה יותר רך, איטי ולירי, ושיתוף הפעולה בין הנגנים מורכב יותר מאשר בבי בופ, אשר שם דגש על וירטואוזיות אישית של הנגן. ההקלטות שיצאו לאור מהאלבום, שיצא במלואו רק ב-1957, נחלו כישלון מסחרי חרוץ, והתשיעייה התפרקה עד מהרה. סגנון נגינתו של דייוויס הושפע בתקופה זו מחצוצרן לבן משנות ה-20, ביקס ביידרבק.
שנות החמישים > 1949 - 1953: "השנים האבודות"

לאחר שהתפרקה התשיעייה, נסע דייוויס עם פארקר במאי 1949 למסע הופעות בפריז. דייוויס, שזו הייתה לו הפעם הראשונה שיצא מארצות הברית, נדהם; האווירה החופשית והנינוחה, שבה היה לכוכב אהוב על קהל לבן, מבלי שהשגיחו בצבע עורו או הִפלו אותו, הייתה בעבורו חוויה מטלטלת. הפתיחות המוזיקלית שהפגין הקהל הצרפתי הצעיר (לא רק כלפי דייוויס אלא כלפי הג'אז האמריקאי בכלל) הייתה בעבורו ניגוד חריף למאבקים בניסיונות הבלתי פוסקים של המבקרים בארצות הברית "לתייג" את המוזיקה ולשים אותה בתוך "תבניות" של ז'אנר על מנת להתמודד עִמה. דייוויס היה לדמות ידועה ברחוב סן ז'רמן דה-פרה, והכיר את ז'אן-פול סארטר, בוריס ויאן, פבלו פיקאסו ואת הזמרת והשחקנית הצרפתייה ז'ולייט גרקו, שעִמה פיתח קשר רומנטי.
חזרתו לארצות הברית לאחר כחודש, הייתה מכה קשה. האפליה הגואה, המיתון בתעשיית המוזיקה שגרם לסגירת מועדונים והעובדה שחברת "קפיטול" סירבה לחדש את החוזה עמו לאחר גניזת Birth of the Cool, גרמו לו לייאוש כבד ולהתמכרות להרואין. ב-1951 חתם חוזה עם חברת התקליטים "פרסטיג'", אך לא הקליט וכמעט לא הופיע. באוקטובר 1951 הקליט שני אלבומים לפרסטיג': Dig ו-Conception (שהיו שיתוף פעולה ראשון עם סאני רולינס). הוא התגרש מאשתו הראשונה, ומכיוון שלא היה מסוגל לשלם מזונות, הושלך לכלא. כך עברה עליו שנת 1952. ב-1953 החליט להיגמל. הוא נכנס לבית אביו, סגר עצמו לשבועיים בחדר ונגמל מההרואין בבת-אחת (שיטה הידועה כ-Cold Turkey, הגורמת לייסורים קשים ויכולה להסב לנגמל פגיעות נוירולוגיות בלתי הפיכות). בשנת 1953 הקליט את האלבום השני שלו Blue Period בחברת ההקלטות פרסטיג'.
שנות החמישים > 1954 - 1955: הארד בופ

דייוויס חזר לניו יורק מלא ביצירתיות ואנרגיה. הוא הקליט עם הוראס סילבר (פסנתר) ופרסי הית' (בס), ארט בלייקי וקני קלארק (תופים) עבור בלו נוט תקליטים כ-Walkin (יחד עם ג'יי ג'יי ג'ונסון, סוני רולינס ואחרים), אשר בהם שילב דגש חזק יותר על חטיבת הקצב, באופן שהושפע מרית'ם אנד בלוז וגוספל. חלק מהקטעים היו סטנדרטים, אך רובם היו פרי עטו של דייוויס או של יתר חברי ההרכב. מוזיקה זו נודעה כ"הארד בופ", וגם אם דייוויס לא המציא אותה, הרי שהיה מראשוניה והבולט שבהם. בדיוק בשעה שהקול ג'אז הפך לזרם מרכזי (בעיקר בחוף המערבי של ארצות הברית) דייוויס כבר היה צעד אחד הלאה.
ב-1954 הקליט דייוויס לפרסטיג' עם שניים מהחשובים והבולטים שבזירת הג'אז, ת'לוניוס מונק (Miles Davis and the Modern Jazz Giants) ומילט ג'קסון (Bags' Groove). בהקלטות אלה ואחרות מאותה תקופה החלה להתגבש סביב דייוויס חטיבת קצב קבועה שכללה את פרסי הית' ומקס רואץ'. הוא קיבל ביקורות קשות מצד מבקרים על התנהגותו בהופעות משום שלא תיקשר כלל עם הקהל. בשעת נגינת סולו לא יצר קשר עין, וכאשר לא ניגן, הפנה לקהל את גבו.
בשנת 1955 יצר דייוויס צליל ייחודי, שבו עתיד היה להשתמש שנים רבות, שנוצר משילוב של שימוש בעמעם ונשיפה סמוך מאוד למיקרופון (Close Miking).
שנות החמישים > 1955 - 1956: החמישייה הגדולה הראשונה

ההרכב הקבוע הראשון של דייוויס היה חמישייה בהרכב של חצוצרה, סקסופון (בתחילה רצה דייוויס את סאני רולינס אך נאלץ "להסתפק" בסקסופוניסט טנור צעיר בשם ג'ון קולטריין), פסנתר (רד גרלנד), תופים (פילי ג'ו ג'ונס) ובס (פול צ'יימברס). חטיבת הקצב נחשבה לטובה בזמנה. אף על פי שכיום מדובר בחמישה שמות מהמפורסמים בג'אז, באותו הזמן חברי ההרכב היו צעירים ולא מוכרים יחסית. דייוויס זכר לחברת פרסטיג' חסד נעורים והקליט עבור חברת התקליטים ארבעה אלבומים: 'Relaxin', Cookin', Steamin ו-Workin' With The Miles Davis Quintet. שהוקלטו באולפנו של רודי ון גלדר במהלך ג'אם סשן שהתפרס על יומיים באוקטובר 1956, באופן טבעי ללא חזרות מיוחדות ובעריכה מינימלית. באלבומים שולבו סטנדרטים מוכרים ואהובים וקטעים של חברי ההרכב או חברים אחרים (כגון סאני רולינס), בגישת הארד בופ מתונה, יותר מלודית. האלבומים, שלא יצאו מיד לאור אלא ב"טפטוף" במשך כשלוש שנים, הפכו להצלחה והזניקו את פרסטיג' מעמדת שוליים לעמדה מרכזית בג'אז. הצעד הבא היה להחתים את החמישייה בחברת תקליטים גדולה - Columbia Records. אולם, למעט תקליט אחד, Round About Midnight, החמישייה (המכונה "החמישייה הגדולה הראשונה") לא הקליטה ככזו בקולומביה, כיוון שדייוויס פיטר את קולטריין וגארלנד על רקע שימוש בהרואין.
שנות החמישים > Miles Ahead

עבור דייוויס הגיעה השעה להמציא את עצמו ואת הג'אז מחדש פעם נוספת. הוא החל להקשיב למוזיקה קלאסית מודרנית של מלחינים כארם חצ'אטוריאן, מוריס ראוול, וקלוד דביסי וחבר לגונתר שולר, ג'ון לואיס, ג'ימי ג'ופרה וג'יי ג'יי ג'ונסון בהפקת התקליט הראשון של הזרם השלישי (ניסיון של לבצע סינתזה בין ג'אז למוזיקה קלאסית), The Birth of the Third Stream.
בהמשך, בשנת 1957, חבר דייוויס שוב לגיל אוונס וביחד הנהיגו תזמורת של 19 נגנים, עם דייוויס כסולן בחצוצרה ובפלוגלהורן (הוא היחיד המנגן קטעי סולו). האלבום שהקליטו נקרא Miles Ahead (משחק מילים - "מיילים רבים קדימה" וגם "מיילס דייוויס ראשון"), שם שנטבע על ידי מפיק Columbia Records, ג'ורג' אוואקיאן. המוזיקה והעיבודים באלבום הושפעו ממוזיקה של פרדריק דיליוס וקלוד דביסי כמו גם מדיוק אלינגטון ומסורת ארוכה של תזמורות סווינג. בתקליט זה נעשה ניסיון לשלב בין "הזרם השלישי" לסווינג, אשר השפיע על מוזיקאים כג'ימי ג'ופרה וקרלה בליי ליצירת הדור המודרני של הביג בנד.
שנות החמישים > 1957 - 1959: פריז, שישייה וג'אז מודאלי

בסוף 1957 נסע דייוויס שוב לפריז למסע הופעות עם המתופף קני קלארק שחי אז בעיר. בפריז שב וביקר אצל ז'ולייט גרקו על מנת להיפרד ממנה, כיוון שהחליט להיות נאמן לאשתו החדשה, הרקדנית פרנסיס טיילור. בשהותו בפריז התבקש דייוויס על ידי הבמאי לואי מאל להקליט פסקול לסרטו "מעלית לגרדום" (Ascenseur pour l'echafaud). את הפסקול הקליט בלילה אחד ארוך. למעשה, האלבום עם פסקול הסרט הוא אלבום הג'אז המודאלי הראשון של מיילס דייוויס.
עם חזרתו של דייוויס מפריז, החזיר את קולטריין וגרלנד להרכב המקורי, הוסיף להרכב החמישייה את קנונבול אדרלי בסקסופון אלט והחליף את פילי ג'ו בג'ימי קוב וכך יצר את "השישייה הגדולה". ההערכה שחש דייוויס לאדרלי הייתה כה גדולה עד שהסכים, בצעד חסר תקדים, להופיע בתקליטו של אדרלי Something Else, כחצוצרן תחת אדרלי כמוביל. האלבום הרשמי היחיד שהקליטה השישייה היה Milestones (שוב משחק מילים עם שמו - "אבני דרך" וגם "אבנים של מיילס"). הנגינה באלבום זה שונה מההקלטות של החמישייה והיא יותר אינטנסיבית, מהירה ותובענית, קטעי הסולו ארוכים יותר והאלתור חופשי יותר, דבר שהושפע גם מכיווני החקר החדשים של קולטריין באותה עת. חטיבת הקצב הגיעה בו לשיא של שלמות בתיאום, בשליטה ובהובלה. הקטע הנושא את שם האלבום הוא קטע ג'אז מודאלי המנבא את הכיוון אליו יצעד דייוויס מעתה.
שנות החמישים > Kind of Blue

מיד לאחר הקלטת האלבום חל שינוי קריטי בהרכב השישייה. גרלנד פוטר שוב ובמקומו שכר דייוויס פסנתרן צעיר (ולבן) בשם ביל אוונס. ביל אוונס היה לא רק פסנתרן אלא גם מעבד, והשפעתו על הצליל והפילוסופיה של המוזיקה של דייוויס הייתה גדולה ביותר. התוצר החשוב ביותר של השישייה עם אוונס היה האלבום הנמכר ביותר בתולדות הג'אז, "ההגדרה של אלבום ג'אז", "אחד התקליטים הטובים והחשובים ביותר לא רק בג'אז אלא במוזיקה בכלל" -‏ Kind of Blue.
ביל אוונס כתב בהערות האלבום המקוריות שהנגנים לא ביצעו חזרה על הקטעים שניגנו לבסוף בהקלטה (שהייתה באפריל 1958). כל האלתור באלבום נעשה באופן מודאלי רגוע, לא באמצעות שינויי אקורדים, כפי שהיה נהוג במסורת מאז הבי בופ. המלודיות הפשוטות יחסית שרובן הולחנו על ידי מיילס דייוויס קיבלו גוון ייחודי בזכות העיבוד של אוונס והאלתורים של קולטריין, הנחשבים בעיני רבים לגאוניים. מבקרים שונים מציינים את היותו של האלבום רב-רבדים. מצד אחד הוא תקליט "אווירה" (אמביינט), אך בשמיעות נוספות מתגלים בו רבדים רבים של עומק ומורכבות של האלתורים של שישיית נגנים מהמעולים שידע הג'אז, בתקופתם הפורה ביותר.
לאחר הקלטת האלבום התפרקה השישייה שיצרה אותו. דייוויס הרכיב מספר הרכבים, הנודע שבהם הוא חמישייה עם קולטריין ועם וינטון קלי בפסנתר, פול צ'יימברס בבס וג'ימי קוב בתופים שהופיעה במספר פסטיבלים. הרכב זה פעל כשישייה, עם האנק מובלי בסקסופון שני, בהקלטת Someday my Prince Will Come. בהופעות השישייה באירופה החליף סאני סטיט את קולטריין.
בשנת 1958 שיתפו דייוויס וביל אוונס פעולה פעם נוספת והקליטו עם תזמורת עיבוד לפורגי ובס וב-1959 הקליטו את Sketches of Spain, יצירה המושפעת ממוזיקה ספרדית, כמוזיקה של חואקין רודריגו, מנואל דה פאיה ומנגינות פלמנקו, אותן הכיר דייוויס באמצעות אשתו, פרנסיס טיילור. בניגוד להקלטות החמישייה הגדולה הראשונה, אך שנתיים קודם לכן, שנתנו תחושת "ג'אם סשן" חופשי, עבד כעת דייוויס עם העורך באולפן לאחר ההקלטה וביצע עריכה עמוקה של ההקלטה החיה, באופן חסר תקדים במוזיקה ה"קלה" של התקופה.
על אף מעמדו היה דייוויס קורבן להתנכלות משטרתית על רקע גזעני. ב-26 באוגוסט 1959 עמד לפני מועדון בירדלנד בניו יורק וסירב להישמע להוראת שוטר "להמשיך לנוע" ("Keep moving"), שנבעה מתקנה מפלה שאסרה על שחורים להתגודד ברחוב. הוא הוכה ונעצר למספר שעות. כאשר שוחרר הצטלם כאשר חולצתו מוכתמת בדם והפך לסמל של המאבק במדיניות ההפרדה ובאפליה.