רוברט סטיבנסון מילר
קורות חייו > בית הספר הימי בחיפה, 1946–1947

עם שובו לאנגליה ניהל מילר חליפת מכתבים עם אנשי החי"ל בדבר שובו למשרתו הקודמת בבית הספר הימי בחיפה. בישיבת ועד הנאמנים של בית הספר ב-24 בדצמבר 1945 מסר עורך הדין יעקב סלומון על ההתכתבות עם מילר ואמר כי הוא מוכן לבוא ארצה בין אפריל-מאי 1946. אנשי הוועד אישרו את הזמנתו של קומנדר מילר לתפקיד מנהל מחלקת השיט במשכורת של 1,500 לא"י לשנה, תוספת של 5% כהשתתפות בקופת תגמולים והלוואה להשגת דירה.
חזרתו של מילר לעבודתו באוגוסט 1946 ורכישת ספינת הלימוד 'ולדורה' חודשים אחדים קודם לכן עוררו את תקוות חברי ההנהלה כי עתה יצא בית הספר הימי למרחב לאחר קשיי המלחמה המרובים. התלמידים והסגל ערכו למילר קבלת פנים בנמל חיפה בספינת הלימוד, ובדברים שנשא לפני התלמידים הסביר מדוע בחרה הנהלת בית הספר בקצין ים בריטי לראש מחלקת השיט ומדוע נענה ברצון רב לחזור לתפקידו; הוא המשיך ושרטט לתלמידים את דמותו של הקצין הימי אליה הם צריכים לשאוף, הפליג בחשיבות המשמעת בים, וסיים באומרו: "אני מקנא בעתיד אשר לפניכם. אתם חלוצים לא פחות מהוריכם. אין דרכם של חלוצים סוגה בשושנים. הדרך קשה... אם תהיינה לעמכם הרבה ספינות תבינו מה רבה ברכתן. הרי זה חיוני מאוד להצלחת מאמצכם בארץ זו, כי תהיינה לכם ספינות, הרבה ספינות."
בישיבת ועד הנאמנים של בית הספר ב-13.10.46 מסר המנהל ד"ר אהרוני דוח מקיף על בית הספר ועל הפעולות הראשונות של מילר ועוזריו עם התלמידים. "המעבר מהתקופה הקודמת אל הסדרים החדשים ואל העבודה הקשורה בהפלגות כפי שמילר דורש אותם קשה על תלמידי כתה ד'. אולם לאור המאמצים שהושקעו בכוון הסתגלותם והתוצאות שבאו כבר בעקבותיהם, יש לקוות שהעניינים יסתדרו על הצד הטוב ביותר."
ציפיות אלו נגוזו בחלוף חודשים אחדים. בישיבת ועד הנאמנים ב-21.3.47 דיווח ד"ר אהרוני באריכות על הבעיות במחלקת השיט ועל מיעוט ההפלגות ב'ולדורה'. הוא מסר, בין היתר, כי מילר אינו מרבה לצאת לים ומחשיב בעיקר את העבודה המעשית בספינה – צביעה, מירוק חלקי הפליז וגירוד שטחי העץ המלוכלכים – אף שאינו עומד על המשמר ואינו מקפיד על ביצועה. דבר זה עורר אכזבה רבה בקרב התלמידים עד כדי גילויים של חוסר משמעת כלפיו והתנגדות לרדת לעיתים כה קרובות לנמל לשם עבודה בספינה שאינה יוצאת להפלגות במשך חודשים. "התלמידים שלנו אוהבים עבודה גופנית," אמר אהרוני, "אולם אינם מבינים לרוחו של מדריך הטוען שהכל תפל ורק הניקוי והסדר הם עיקר." בסיום דבריו אמר: "מה רבו התקוות שתלו במילר! „הוא יכניסנו בלי קושי לנמל, הוא יפליגנו למרחקים, הוא יעלנו על אוניות לביקורים, הוא ילמד אותנו דברים שאף אחד מקודמיו לא יכול ללמדנו, בקיצור נשאב תורה הלכה למעשה מפי הימאי בעל הניסיון והוותק הרב“. כמעט הכל נתבדה." מילר אשר שב לבית הספר לאחר שש שנות לחימה בים היה אדם שונה מהקצין הנמרץ אותו הכירו חברי ההנהלה ב-1938.
בנימין תלם, מפקד חיל הים לשעבר ומתלמידיו של מילר באותה שנה, מספר בזכרונותיו כי "הקפטן הבריטי היה דמות נערצת, לא רק בגלל מראהו המרשים, אלא גם בגלל הילת הסיפורים שסבבה אותו... והוא אכן שלט בבית-הספר ביד רמה." לדבריו הוא היה מורה מצוין שגם אהד את המפעל הציוני. לא אחת קיבל בהבנה את המאחרים לשיעורי הנביגציה שלו מקרב תלמידי כיתה ג' הבוגרת, לאחר שהשתתפו בלילה בהורדת מעפילים או בציפייה לבואה של אוניית מעפילים.
בסוף ינואר 1947, עם התגברות פעולות המרי של היישוב נגד השלטון הבריטי, החליטה הממשלה המנדטורית לפנות מן הארץ את האזרחים הבריטיים שנוכחותם אינה חיונית במה שנקרא "מבצע פולי". על אף מחאותיו נדרש גם מילר לעבור לביירות, הוא ומשפחתו, ולאחר זמן הם עברו לקפריסין שהייתה נוחה להם יותר. בנימין תלם מוסיף ומספר, כי הקשר עם מילר נשמר גם כשהתגורר בלימסול. "במשך תקופה ארוכה מתחנו מדי חודש את מפרשיה של ה"ארלוזורוב" ויצאנו לעבר קפריסין. שם, הגענו למשרדו של הקפטן, קיבלנו שיעור משובח בנביגציה, ולאחריו הפלגנו בחזרה ארצה. הדבר חזר על עצמו לפחות חמש או שש פעמים."
יום אחד, בקיץ 1947 נתקבלה שיחה טלפונית בביתו של סול אדלר, מזכיר בית הספר הימי ומפעילי החבל הימי. "... הופתעתי לשמוע את קולו של מילר בטלפון. הוא בישר לי שהגיע בחשאי מקפריסין בספינת מפרשים קפריסאית והוא מתאכסן על ספינת אימונים קטנה, 'ולדורה', אשר עגנה בשטח המערבי של נמל חיפה. הוא זקוק לאוכל, מים ובגדים. הוא סיפר לי, שחזר ארצה כדי להשתתף במאורעות המתרחשים בארץ, הבחין שתוכניות מרחיקות לכת צפויות בשטח הספנות בארץ – ביטחוניות ומסחריות כאחד. אסור שיוודע לבריטים על הימצאו כאן. מדי פעם בפעם היה מתחפש בבגדי עבודה של מכונאי ויוצא העירה מהנמל“.
בנובמבר 1947 עזב קומנדר מילר את בית הספר הימי והצטרף לחברת צים כיועץ ומפקח ימי.