היסטוריה של מלזיה
מלחמה וחירום

בריטניה ומאלאיה לא היו מוכנות בזמן תחילת הקרבות באוקיינוס השקט בדצמבר 1941. במהלך שנות ה-30, בעקבות התגברות האיום מצד הצי הקיסרי היפני, הם בנו נמל צבאי גדול בסינגפור, אולם לא צפו שמאלאיה תיאלץ להתמודד עם פלישה מהצפון. בעקבות צורכי המלחמה באירופה, כמעט ולא הייתה נוכחות בריטית אווירית במזרח הרחוק. היפנים תקפו מבסיסיהם בהודו-סין הצרפתית ללא סיכון, ולמרות התנגדות עיקשת של כוחות בריטים, אוסטרלים והודיים, מאלאיה נכבשה על ידי היפנים בתוך כחודשיים. סינגפור, שהייתה חסרת הגנה יבשתית, כיסוי אווירי ואספקת מים נאלצה להיכנע ב-1942, ופגעה בצורה קשה ביוקרה הבריטית. צפון בורנאו הבריטית וברוניי נכבשו גם כן.
היפנים יישמו מדיניות גזענית בדומה לבריטים. הם התייחסו למאלאים כאל קולוניאליסטים שהשתחררו מהשלטון הבריטי האימפריאלי, ואפשרו מידה מוגבלת של לאומנות מאלאית, מה שסייע להם בהשגת מידת מה של שיתוף פעולה מצד השירותים האזרחיים והאינטלקטואלים המאלאים (רוב הסולטאנים שיתפו פעולה עם היפנים, אף על פי שמאוחר יותר הם טענו שעשו זאת בכפייה).
אולם, היפנים התייחסו לסינים כאל אזרחי אויב, והעניקו להם יחס נוקשה ביותר: במהלך הסוק צ'ינג (טיהור באמצעות סבל) נהרגו כ-40,000 סינים במאלאיה וסינגפור. עסקים סיניים הופקעו ובתי הספר שלהם נסגרו. באופן צפוי הסינים, בעידודה של המפלגה המאלאית הקומוניסטית, נתנו את התמיכה הרבה ביותר לצבא העם המאלאי האנטי יפני (MPAJA), שבסיוע בריטי הפך לכוח המחתרתי היעיל ביותר במדינות אסיה הכבושות. אולם, היפנים פגעו בלאומיות המאלאית בכך שאפשרו לתאילנד, שהייתה בעלת בריתם, לספח מחדש ארבע מדינות צפוניות: קדה, פרליס, קלאנטאן וטרנאגנו. אובדן שוקי הייצוא של מאלאיה גם לעלייה באבטלה שהשפיעה על כל הקבוצות האתניות וגרמה לירידה נוספת בפופולריות היפנית.
מסיבות אלו המאלאים היו מרוצים מחזרתם של הבריטים ב-1945, אולם מצב הדברים השתנה לעומת התקופה שלפני המלחמה. הבריטים היו בחובות כספיים וממשלת הלייבור הייתה מעוניינת להסיג את כוחותיה מהמזרח בהקדם האפשרי. המאפיינים החדשים של המדיניות הבריטית היו שלטון עצמי בחסות קולוניאלית ועצמאות. מגמת הלאומניות הגיעה במהרה למאלאיה.
אולם, רוב המאלאים היו עסוקים בהתנגדות למפלגה המאלאית הקומוניסטית (MCP) שרוב חבריה היו סינים, מאשר בדרישה מהבריטים לתת להם עצמאות – ואכן, חששם העיקרי היה שהבריטים ייסוגו ויותירו אותם לבדם מול הקומוניסטים החמושים של הצבא העממי האנטי-יפני, שהיה הכוח החמוש הגדול ביותר במדינה. במהלך השנה האחרונה של המלחמה היו מספר עימותים חמושים בין הסינים והמאלאים ומאלאים רבים נהרגו על ידי הקומוניסטים. הכוחות הבריטים שחזרו למאלאיה מצאו מדינה על סף מלחמת אזרחים.
ב-1946 הבריטים הכריזו על תוכנית לאיחוד מאלאיה, שיהפוך את המדינות הפדרטיביות והלא-פדרטיביות, כולל פנאנג ומלאקה (אך לא סינגפור), למדינה אחת שלאחר מספר שנים תהפוך לעצמאית. לפי התוכנית תיווצר אזרחות מאלאית אחת ללא קשר לגזע. המאלאים היו מאוד לא מרוצים מכך שהסינים וההודים יהיו חלק שווה וקבוע בעתידה של מאלאיה, והתנגדו לתוכנית. הסולטאנים, שלאחר הצגת התוכנית תמכו בה, נסוגו והתייצבו בראש המתנגדים. ב-1946 נוסד ארגון המאלאים המאוחדים הלאומי (UMNO) על ידי לאומנים מאלאים בהנהגתו של און ג'אאפר, השר הראשי של ג'והור. הארגון תמך בעצמאות למאלאיה רק אם המדינה החדשה תנוהל באופן בלעדי על ידי המאלאים. בעקבות ההתנגדות הנחרצת הבריטים זנחו את התוכנית.
במקביל, הקומוניסטים החלו בהכנות לקראת מרידה כוללת. צבא העם פורק בדצמבר 1945, והמפלגה הקומוניסטית התארגנה כמפלגה חוקית, אם כי כלי הנשק של הצבא נשמרו לשימוש עתידי. מדיניותה הרשמית של המפלגה הייתה קבלת עצמאות מיידית ושוויון זכויות מלא לכל הגזעים. משמעות הדבר הייתה גיוסם של מאלאים רבים. כוחה של המפלגה היה ניכר באיגודים המקצועיים שנשלטו על ידי הסינים (בייחוד בסינגפור), ובבתי הספר הסינים, היכן שהמורים (שרובם היו ילידי סין) ראו את המפלגה הקומוניסטית של סין כמובילת התחייה הסינית הלאומית.
במרץ 1947, בשיקוף של הפנייה שמאלה של התנועה הקומוניסטית הבינלאומית בעקבות המלחמה הקרה, מנהיג המפלגה לאי טק "טוהר" (טק נעלם ולא ידוע מה היה גורלו) והוחלף על ידי לוחם הגרילה לשעבר צ'ין פנג, שבהנהגתו פנתה המפלגה לכיוון של פעולה ישירה. ביולי, בעקבות שרשרת התנקשויות במנהלי מטעים, הממשלה הקולוניאלית השיבה מלחמה, הכריזה על מצב חירום, הוציאה את המפלגה אל מחוץ לחוק ועצרה מאות פעילים שלה. המפלגה נסוגה לג'ונגל והקימה את צבא השחרור המאלאי העממי, שמנה כ-3,000 חיילים, כמעט כולם סינים.
מצב החירום המלאי נמשך שש שנים שבהן התחוללו קרבות מרים בחצי האי המלאי. האסטרטגיה הבריטית, שבסופו של דבר הוכחה כמוצלחת, הייתה לבודד את המפלגה הקומוניסטית מבסיס התמיכה שלה באמצעות שילוב של ויתורים לסינים ויישובם מחדש באזורים חופשיים מהשפעת המפלגה. גיוסם היעיל של המאלאים ועידודם לפעול נגד המפלגה הקומוניסטית היווה מרכיב חשוב נוסף במדיניות הבריטית.
החל מ-1949 חלה ירידה בכוחה של המפלגה ומספר חבריה ירד בצורה חדה. אף על פי שפעילי המפלגה הצליחו להתנקש בנציב הבריטי סר הנרי גרני באוקטובר 1951, מעבר זה לטקטיקה טרוריסטית גרם לסינים רבים לעזוב את המפלגה. הגעתו של לוטננט גנרל ג'רלד טמפלר, שמילא את תפקיד המפקד הבריטי, הייתה תחילת הסוף של מצב החירום. טמפלר פיתח את טכניקות המלחמה בסגנון מרידת נגד, ויישם אותן ללא רחמים.