stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חמזה בן לאדן
ביוגרפיה > הפשיטה האמריקנית באבוטאבאד במאי 2011

אביו ואחיו חאלד חוסלו ב-2 במאי 2011 במבצע חנית נפטון על ידי יחידת הקומנדו האמריקאית "אריות הים". ח'אריה היא אחת משלוש נשותיו של בן לאדן שחיו איתו במתחם באבוטאבאד כאשר חוסל בפשיטה ב-2 במאי 2011. חקירת נשותיו של אוסמה בן לאדן על ידי המודיעין הפקיסטני לאחר הפשיטה על המתחם בו הם גרו באבוטאבאד חשפה שחמזה היה היחיד שלא נכח בעת הפשיטה. חמזה לא היה בין ההרוגים או הפצועים בפשיטה.
במכתב שנמצא בפשיטה אשר נכתב על ידי אוסאמה בן לאדן ומוען ל"רמטכ"ל" של אל-קאעידה עטייה עבד אל-רחמן, מציין בן לאדן את רצונו שחמזה יתחנך בקטר כאיש דת על מנת שיוכל "להפריך את כל החשדות על הג'יהאד". מאותו המכתב עולה, שחמזה לא נמלט מן הפשיטה כי הוא לא היה נוכח באבוטאבאד. מכתבים אחרים שנלקחו מהמתחם אישרו גם כן שאוסאמה ככל הנראה התכוון שחמזה יהיה יורשו, בעקבות חיסולו של אחיו הבכור של חמזה סאאד בשנת 2009 על ידי מזל"ט אמריקני.
ביוגרפיה > עידוד טרור

ב-14 באוגוסט 2015 חמזה פרסם מסר באודיו בפעם הראשונה. הוא קרא לתומכי אל-קאעידה בקאבול, בבגדד, וברצועת עזה לקחת חלק במלחמת קודש נגד מטרות בוושינגטון, בלונדון, בפריז ובתל אביב.
ב-11 במאי 2016 דווח כי פרסם מסר באודיו שהתמקד בפלסטינים ובמלחמת האזרחים הסורית. לדבריו, "המהפכה הסורית המבורכת" העלתה את הסיכוי "לשחרר" את ירושלים. "האומה האסלאמית צריכה להתמקד בג'יהאד באל-שאם (סוריה) ... ולאחד את שורות המג'אהדין", אמר. "אין עוד תירוץ למי שמתעקש על חלוקה וסכסוכים כעת שכל העולם פועל נגד המוסלמים".
ביולי 2016 דווח בתקשורת שחמזה הוציא מסר אודיו בו הוא איים על ארצות הברית בפעולות נקם על חיסולו של אביו. בנאום שנמשך 21 דקות הוא אמר: "נמשיך להכות אותכם ולהתקיף אתכם בארצכם ובחו"ל כתגובה על דיכוי פלסטין, אפגניסטן, סוריה, עיראק, תימן, סומליה ושאר האדמות המוסלמיות שלא שרדו את הדיכוי". "באשר לנקמת האומה האסלאמית על השיח' אוסאמה, אללה ירחם עליו, אין זו נקמה על אוסאמה האדם אלא נקמה עבור מי שמגן על האסלאם". במאי 2017 פורסם מסר אודיו של חמזה בא-סאהב בו הוא קורא לבצע מתקפות טרור נגד מטרות מערביות.
במאי 2017 הוצא סרטון ובו הוא קורא לחסידיו לתקוף יהודים, אמריקאים, מערביים, ורוסים על ידי ביצוע פיגועי טרור בכל אמצעי אפשרי.
ביוגרפיה > כמבוקש

לאור השפעתו הגוברת בתוך אל-קאעידה בינואר 2017 חמזה סווג על ידי ארצות הברית כ-"Specially Designated Global Terrorist". בכך הוא צורף לרשימה שחורה שמטרתה להגביל את תנועתו ויכולותיו הכלכליות.
ב-28 בפברואר 2019 מחלקת המדינה האמריקנית הציעה פרס של עד מיליון דולרים עבור מידע שיוביל למקום המסתור של חמזה בן לאדן.
ב-1 במרץ 2019 הודיעה ערב הסעודית שאזרחותו של חמזה בן לאדן נשללה ממנו.
ביולי 2019 פורסם כי חוסל במבצע חיסול אמריקאי בין שנת 2017 ל-2019. בספטמבר 2019 אישר הנשיא האמריקאי, דונלד טראמפ כי הוא אכן חוסל בידי ארצות הברית.
חיים אישיים

חמזה התחתן עם בתו של עבדאללה אחמד עבדאללה כשהיה בן 17.
באוגוסט 2018 ציטט עיתון הגרדיאן את דודיו של חמזה אשר ציינו שחמזה התחתן עם בתו של מוחמד עטא אשר היה אחד ממבצעי פיגועי 11 בספטמבר. אף על פי כן, אחיו של חמזה, עומאר בן לאדן, הכחיש את הטענה.
קבצנים בספרד

| --- | --- |

עטיפת המהדורה העברית
 מידע כללי
 מאת:  ננסי קרס
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מדע בדיוני
 הוצאה
 הוצאה:  באנגלית ויליאם מורו ושות', בעברית אודיסיאה
 מקום הוצאה:  ארצות הברית 
 תאריך הוצאה:  1993, בעברית 2004
 מספר עמודים:  483 (377 בעברית)
 סדרה
 הספר הבא:  Beggars and Choosers 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002401629
 
קבצנים בספרד (אנגלית: Beggars in Spain) הוא ספר מדע בדיוני מאת ננסי קרס, שיצא לראשונה לאור בשנת 1993 כרומן. הוא פיתוח של נובלה מאת אותה סופרת, שפורסמה לראשונה במגזין המדע הבדיוני של אייזק אסימוב שנתיים קודם לכן. הנובלה מופיעה כחלק הראשון מתוך ארבעה המרכיבים את הרומן. הנובלה המקורית זכתה בפרס הוגו ובפרס נבולה לשנת 1991; הרומן התמודד שוב על פרסים אלו ב-1993, אך לא זכה.
בהוצאות לאור שונות של הרומן, מופיע על הכריכה כי הוא זוכה פרסים אלו. בהוצאה לאור בעברית של הוצאת אודיסיאה נרשם "זוכת פרסי הוגו ונבולה", ככל הנראה בהתייחסות לסופרת ננסי קרס.
רקע העלילה

העלילה מתבססת על פיתוחים טכנולוגיים ספורים: התקדמות בלתי צפויה ונסיונית בשינויים גנטיים בשלב עוברי הביאה ליצירת אנשים שאינם זקוקים לשינה - ולאחר עשרים ניסיונות קודמים, הניסיון העשרים ואחת צלח. התוצאה הייתה תינוקת (אחת מלידת תאומות) בשם ליישה קמדן. בערך באותה העת, פיתח מדען ממוצא יפני בשם קנזו יאגאיי אנרגיה מבוססת היתוך קר, שנקראה אנרגיית נן. שתי התפתחויות אלו יצרו שינוי של ממש בחברה האנושית כפי שאנו מכירים אותה: חסרי השינה, שהתגלו כאנשים בעלי אינטליגנציה עילאית, פתחו דלת לעשרות שינויים גנטיים אחרים (שנקראו שיגונים והאנשים הנושאים אותם - משוגנים); ואנרגיית הנן הביאה לשגשוג כלכלי שטרם נראה כמותו בארצות הברית, שמכרה את זכויות השימוש בפטנט.
מהצלחת אנרגיית הנן התפתחה תורת היגאייזם, לפיה האדם בעל התושייה הוא עליון, וצריך לנהל יחסי חוזה בלבד עם אנשים אחרים שיכולים לתת לו דברים פרי עמלם. על פי תורה זו, חמלה וצדקה כלפי החלשים הן בלתי מוסריות, ולחזק זכות מוסרית עליונה שלא לכבול את עצמו לחלשים ולנזקקים ממנו. תורה זו שזורה לכל אורך הספר ושם הספר נגזר ממנה: בנקודה מסוימת מציב אחד הגיבורים בפני ליישה קמדן חסרת השינה דילמה: אם קבצן בספרד עוצר אותה ברחוב ומבקש דולר, האם תתן לו? היא עונה שכן. הוא ממשיך: אם מאה קבצנים אחריו ידרשו כל אחד דולר, האם תתני להם? היא עונה שכנראה לא, כי זה ידרוש ממנה יותר מדי. בסוף שיחתם אומר לה הגיבור כי אותם קבצנים יתקיפו אותה אם תסרב לתת להם, ורומז כי שורש הבעיה הוא באותו קבצן ראשון לו נעתרה. שינויים חברתיים אלו שמתווים מחדש מוסר לבעלי שיגונים, הם חלק מרכזי בעלילה המתפתחת. המשוגנים, ברמותיהם השונות, הופכים בפועל לקסטות חברתיות שונות שכמעט ואינן מתערבבות.
ספר ראשון: ליישה (הנובלה המקורית)

ליישה קמדן נולדה בשנת 2008 עם אחותה התאומה אליס. שתיהן בנות לרוג'ר ואליזבת' קמדן, מהתומכים והתורמים הגדולים של קנזו יאגאיי, כמו גם אותה טכנולוגיה ששדרגה את ליישה לחוסר השינה. ליישה היא העשרים ואחת מבין חסרי-השינה, הבוגר מביניהם רק ארבע שנים מבוגר ממנה. כמוהם, היא ניחנה באינטליגנציה גבוהה, צלילות והעדר יכולת לחוש דיכאון. מבין העשרים ואחד עשרים הגיעו לבגרות, ואחד נהרג בינקותו על ידי הוריו, שלא יכלו לסבול את בכי התינוק 24 שעות ביממה.
ליישה יוצרת קשר אמיץ בגיל העשרה עם שאר חסרי-השינה, עמם היא מוצאת הבנה ושפה משותפת לאור תכונותיהם המשותפות, שבאותה מידה מפרידות בינה לבין חבריה הישנים. מרבית חסרי-השינה מצליחים לרתום את יכולותיהם להצלחה מסחרית ואקדמית: כבר בגיל 16 קווין בייקר (הבוגר מבין חסרי השינה) עשה הון עתק בעסקי מדעי המחשב. בהיותה נערה צעירה היא נקשרת רומנטית לחסר-שינה נוסף, ריצ'רד קלר, ושומרת על קשרי ידידות עמו לאחר מכן.
עם זאת, היא מסתכסכת במהירות עם שניים מתוך הקבוצה הקטנה. טוני אינדיבינו הוא חסר שינה מריר, שמשפחתו מאלצת אותו לחיות כישן מן השורה. הוא חוזה כי בעתיד הלא רחוק, תקיא חברת הישנים את חסרי-השינה מתוכה באופן אלים. הוא דורש כי קבוצתם תתאחד ותבנה לעצמה שמורה, בה יהיו חברים רק חסרי-שינה ואלו יוכלו להתגונן מפני העולם החיצון. לתוכניתו מצטרפת מירנדה שאריפי, יורשת עשירה לכוכבת קולנוע ואייל הון, שמעוניינת מאוד להרחיק את חסרי-השינה מעול מרותם של הישנים.
חייה הפרטיים של ליישה מסתבכים עד מהרה: אמה מתגרשת ואביה נישא בשנית למדענית צעירה; אחותה התאומה מתמרדת, ומקנאה בקלות שבה ליישה מקבלת את כל רצונותיה; ויחסיה עם חבריה ללימודים עולים על שרטון. במהרה מתגלה כי חזיונו של טוני אינו מופרך: חסרי-השינה מופלים יותר ויותר בתחומים כמו לימודים, מסחר וספורט, לכאורה בשל היתרון הלא-הוגן בו הם מחזיקים. אירועים אלו מגיעים לשיאם לאחר שחסר-שינה נהרג בתאונת-דרכים, ומנתיחת גופו מתגלה כי חסרי-השינה ניחנו בעוד תכונה: נעורי נצח.
טוני נכלא באשמת עבירות שביצע לטובת השמורה, שהקים לבסוף בעזרתה הכספית של מירנדה שאריפי וחסרי-שינה אחרים. בכלא הוא נרצח במהלך מהומה, ונראה כי המהומות האלימות כלפי הקבוצה עשויות להביא למותם של כל חסרי השינה. הם מתבצרים בשמורה, וליישה, בעזרת אחותה, מנסה להציל חסרת-שינה נוספת שכמעט ונותרה מאחור. עזרתה של אליס ברגע האמת מוכיחה כי למרות עליונותה השכלית והפיזית של ליישה, היא ושאר חסרי-השינה עשויים להיראות כקבצנים בפני הישנים.
ספר שני: השמורה

הספר נפתח בשנת 2050, עם בנה של אליס, ג'ורדן. הוא עובד במפעל "אנו הישנים", מפעל לייצור רכבים הפועל תחת עמותה המעודדת תעשיית ישנים, באותו שם. בעל המפעל, קלווין הוק, רוכב על גל פוליטי של התנגדות לחסרי-השינה. אף על פי שהרכבים מתוצרת "אנו הישנים" עשויים פחות טוב ועולים יותר, קהל הקונים מומרץ לקנותם כאקט התרסה. הוא פוגש את ליישה קמדן, סטלה ושאר אצולת חסרי-השינה במספר אירועים חברתיים, והיא מתרשמת שהוא מעודד שנאה בין מעמדית בתקווה לשפר ולבסס את עסקיו ואת מעמד התנועה.
תוך כדי כך, פונה אל ליישה מדען, ד"ר אדם וולקוט, שטוען כי פיתח טיפול גנטי המסוגל להפוך ישנים לחסרי-שינה. לטענתו, כל מסמכי המחקר על הטיפול נגנבו, ובאורח פלא שמורת חסרי-השינה הגישה אותם כפטנטים שמורים שלה לאחר מכן. ליישה מתעמתת עם מירנדה שאריפי, מנהלת השמורה, ומבינה כי השמורה מנסה לבדל עצמה מהציבור באופן הרמטי. פיתוח הטיפול של ד"ר וולקוט ישים קץ למאמציה לסגור את השמורה לעולם החיצוני. אז שותפו של ד"ר וולקוט נהרג בתאונת אופנוע, שמתגלה במהירות כחבלה מכוונת, ככל הנראה על ידי חסר-שינה.
ג'ניפר שאריפי מועמדת למשפט באשמת רצח וחבלה. משפטה הופך לחגיגה תקשורתית: המשטרה מציגה עדות כי תליון מיוחד, השייך לחסר-שינה ומאפשר כניסה לשמורה המבוצרת, התגלה בסמוך לזירת הפשע. במקביל, ליישה מתעמתת עם חבריה לשעבר: מאהבה חסר-השינה קווין בייקר זונח אותה לטובת השמורה, והארגון בוחר להחרים את ליישה על מעורבותה במשפט. אמה החורגת סוזן סובלת מגידול ממאיר במוחה, וסטלה הצעירה, אותה הצילה בסוף הספר הקודם וגידלה כבתה, שוקלת לעבור לשמורה בעידודה של מירנדה.
ליישה מגלה כי התליון ניתן לסטלה כאמצעי לדרבנה להצטרף לשמורה, וכי הוא נגנב ממנה על ידי קלווין הוק במסיבה. ליישה חוקרת ומגלה כי המחקר הסודי עליו עבר ד"ר וולקוט הוא תרמית שיזם הוק, שחיבל באופנועו של עוזר המחקר על מנת להעמיד את מירנדה שאריפי והשמורה למשפט פומבי ומתסיס. היא נכנסת למשבר עמוק, ומצליחה לצאת ממנו רק בזכות אחותה אליס שמגיעה במפתיע. אליס טוענת כי היא ידעה על מצוקת אחותה, בזכות תחושת קשר על-טבעית המתפתחת בין תאומים. ג'ניפר שאריפי מזוכה במשפטה, אך בעקבותיו היא מחליטה שהשמורה אינה בטוחה במקומה הנוכחי, ומחליטה להעבירה - לחלל.
ספר שלישי: חולמים

הספר ממשיך בשנת 2075, אז ארצות הברית, השבעה מהכסף המוזרם מטכנולוגיית אנרגיית הנן הבלעדית לה, הפכה למדינה בעלת שלושה מעמדות. המעמד הנפוץ הוא החיותיים, אנשים חסרי השכלה או מקצועות מרצון, שכל מבוקשם מסופק להם והם חסרי כל שאיפות. החיותיים הם רוב מוחלט באוכלוסייה, וכוחם ניתן להם באמצעים דמוקרטיים. מעמד נוסף הוא החמוריים, אנשים משוגנים למטרות חוכמה, כושר, יופי ובריאות. אלו משכילים, בעלי שאיפות ומוסר עבודה גבוה, והדבר רק גורם להם להיות עמוד השדרה של תעשייתה של אמריקה. החיותיים, כבעלי רוב אלקטורלי, בוחרים בחמוריים לתפקידי שלטון בתמורה לשוחד שיתיר להם את סגנון החיים הנהנתן שלהם. המעמד השלישי, הקטן מכולם, הוא חסרי השינה. אלו בנו את שמורתם מחדש בתחנת חלל, והיא מקיפה את כדור הארץ ממרחק בטוח.
ליישה הקימה בביתה של סוזן את קרן סוזן מלינג, שמטרתה המפורסמת היא לתת הזדמנויות לאנשים לא משוגנים ("קבצנים", בלשון ההשאלה בה היא משתמשת) לשפר את הפוטנציאל שלהם. אחד מהבאים לביתה הוא ילד בן 10 בשם דרו ארלן. דרו הופך למעין בן חורג, וגדל איתה ועם משפחתה, כולל הבנים של ג'ורדן וסטלה. במהלך מריבה נפצע דרו על ידי בנה של סטלה והופך למשותק מהאגן ומטה. הדבר הופך אותו למריר, ובגיל 19 הוא הופך לפורע חוק לאחר שנשר מכל מסגרת חינוכית. אריק, בנה של סטלה שגרם לפציעתו, מכריח אותו לעבור טיפול תרפיה מיוחד במוחו על מנת להחזירו למוטב. הטיפול מצליח בצורה לא צפויה, ודרו ארלן מקבל תפישה חושית משופרת. בהמשך הוא מנצל יכולות תאטרליות כדי להפוך לחולם הצלול - מופע מיוחד המשלב היפנוזה, צורות וצבעים כפי שהוא כעת תופש את המציאות סביבו.
בינתיים בשמורה מירנדה שאריפי מייצרת שלב אבולוציוני נוסף, ומצליחה להפוך את דור נכדיה להיות משופרים עוד יותר. חסרי-השינה המשופרים הם קבוצה קטנה של תינוקות משוגנים ביתר שאת, שסובלים משלל מחלות נוירולוגיות - אך הם מבריקים בצורה יוצאת מן הכלל. כשהם גדלים, נכדיה של מירנדה שאריפי, מירי וטוני, מפתחים שפה מבוססת קווי מחשבה שרק הם מסוגלים להבין. במקביל סבתם משוכנעת כי בני האדם מתכננים מתקפה על השמורה, ומתכננת בסתר נשק ביולוגי אותו תפעיל כנגד האנושות.
ספר רביעי: קבצנים

הספר חוזר לקו העלילה ב-2091. לאחר שממשלת ארצות הברית הפסידה את זכויות הפטנט של אנרגיית נן, המדינה נכנסת למיתון עמוק. ארצות הברית מגבירה את נטל המיסים, במיוחד על השמורה, ש-92% מהכנסותיה ממוסות. הדבר מביא את ג'ניפר שאריפי לנסות ולהתנתק מארצות הברית כליל. מירי, חסרת השינה המשופרת הראשונה, נקלעת למשבר אישי כשאחיה טוני נפצע. פציעתו מכבידה על יכולותיו המנטליות וחמור מכך - הוא נאלץ לבזבז חלק מהיממה בשינה חסרת תועלת. לאחר ויכוחים מרים עם סבתה והמבוגרים האחרים, מבינה מירי כי אין מקום לחמלה כלפי החלשים בשמורה. אחיה מת כעבור זמן קצר, ונאמר לה כי הדבר נגרם מפציעותיו. מירי אינה משוכנעת שכך הדבר, והיא ושאר חסרי-השינה המשופרים מחליטים להתאגד יחדיו בסתר. לקבוצתם הם קוראים "הקבצנים".
מירי וחסרי השינה המשופרים אמנם חכמים מאוד לחוד, אך מתקשים לגשר על פערי ההבנה בינם לבינם, כמו גם להתגבר על מוגבלויות נוירולוגיות מולדות. לאחר צפייה במופעו של דרו ארלן, החולם הצלול, מצליחים המשופרים לעבור פריצת-דרך: הם מעבירים את שפת חוטי-המחשבה שהמציאה מירי לשפה משותפת וברת תרגום, ומירי מצליחה להחלים מרעידותיה הבלתי-נשלטות. לאחר שהצליחו להתנער ממגבלותיהם, מגלים הקבצנים הצעירים את תוכניותיה של מירנדה שאריפי לפתח נשק ביולוגי כאמצעי מיקוח.
והשמורה שולפת את הנשק במהרה, כאשר היא מכריזה על עצמאותה מארצות הברית. ממשלת ארצות הברית בתורה ממתינה עד המועד האחרון לתשלום המיסים המגיעים לה כחוק, ומתעתדת לשלוח כוחות צבאיים להחרים את מבנה השמורה כערבון להחזרת הכספים. אז מירנדה שאריפי מדגימה את הנשק על תחנת חלל מבודדת שנרכשה למטרה זו בלבד, ומאוכלסת בבני בקר. חסרי-השינה המשופרים מחליטים לנצל את ההזדמנות לפעול לפני שהאיום יתממש, ומחבלים במנגנון שחרור הנשק. מירנדה שאריפי מסרבת להצעה להיכנע בעבור חסינות לה ולמועצת השמורה. מירי רואה בכך הוכחה לכך שכל האידאולוגיה של השמורה הייתה מאז ומתמיד מאבק של סבתה לשמר את כוחה ולהגשים את רצונותיה, ותו לא.
מירנדה שאריפי עומדת למשפט בפעם השנייה, וליישה קמדן מייצגת אותה. מירי וה"קבצנים" שלה מגיעים לביתה של ליישה, כמו דרו ארלן בשעתו, ומנסים להתערות במקום. הספר נגמר בתובנה של ליישה, שעוזרת לה לפתור את החידה של טוני אינדיבינו מהספר הראשון: אותם קבצנים בספרד שרוצים כסף בעבור דבר אינם עלוקות אלימות; סופה של חמלה כלפי החלש להשתלם לחזק, כפי שהחמלה שהפגינה כלפי דרו ארלן החיותי השתלמה כשהוא הצליח לשחרר את חסרי-השינה המשופרים, ובפועל להציל את ארצות הברית משואה ביולוגית.
הערות שוליים

↑  במקור "Y-energy", על פי התרגום של אורי סנדץ' ויעל נאמן
↑  genemods בגרסה המקורית
↑  We-Sleep בגרסה המקורית
↑  Livers בגרסה המקורית
↑  Donkies בגרסה המקורית
אופנה בקיבוץ

חברי קיבוץ גבעת השלושה, שנות השלושים
האופנה בקיבוץ הייתה תולדה של תהליכים היסטוריים וזרמים רעיוניים, שהשפיעו על היישוב העברי מראשיתה של התנועה הקיבוצית והרבה לאחר הקמת מדינת ישראל. הם משקפים את ערכיו התרבותיים והחברתיים של הקיבוץ, לצד צורכיהם היומיומיים של חבריו, מימי החלוצים והמתיישבים הראשונים. במהלך השנים שיקפו שינויים בדפוסי הלבוש את התפתחותו של הקיבוץ וכניסתן של מגמות מודרניות חיצוניות, מצד אחד - השפעתם של גורמים חברתיים, תרבותיים, טכנולוגיים, כלכליים - והיחלשותו או היעלמותו, של הגורם האידאולוגי, מצד שני.
יחודו של הקיבוץ

חברי הקיבוצים היוו אמנם מיעוט בחברה הישראלית (כ-6% מכלל האוכלוסייה היהודית עם קום המדינה), אך משקלם הפוליטי, האידאולוגי והתרבותי היה גבוה ממשקלם הדמוגרפי. הם השתייכו לשכבה הישראלית ההגמונית ונחשבו כמגשימים מובהקים של האתוס הממלכתי והתגלמות האידיאל הציוני החלוצי. בתחום הביגוד והלבוש היו מספר מאפיינים משותפים למרבית הקיבוצים (על אף ההשתייכות לתנועות שונות): מדיניות מוגדרת שיושמה על ידי מוסדות הקיבוץ וחבריו, מנגנון משותף שעסק בטיפול השוטף של ההלבשה וסגנון לבוש טיפוסי-ייחודי לחבריו. הקיבוצים לא היו קהילות מבודדות וחסינות בפני השפעות האופנה, הגבלה עצמית בתחום הביגוד הייתה דרכם של חבריו להוכיח נאמנות אידאולוגית ומקור ליוקרה חברתית. על אף המשבר שפקד את הקיבוצים בשנות החמישים ונגס במעמדם הציבורי בישראל, עדיין נחשבו חבריהם כמגשימים את האידיאלים הישראלים ההגמונים. אימוץ מוטיבים אופנתיים נעשה בהדרגה ובסלקטיביות.
חלוציות ושנות ההתיישבות הראשונות > ערכי עבודה שיתוף ושוויון

עבודה ובעיקר "עבודת כפיים", הייתה לערך עליון. "גדוד העבודה", שפעל בשנות העשרים של המאה העשרים, היה לגאות היישוב העברי ומקור לחיקוי עבור חברי הקיבוץ. אורחות חיים של אידאולוגיה ואילוצים כלכליים, התגבשו והונחלו במרבית הקיבוצים. אנשים נמדדו והוערכו לפי איכות והספק עבודתם.
מלבד אידאולוגיה, הלבוש בקיבוץ נכפה עקב תנאי עוני ומחסור. פחות ממה שהתאים להשקפתם של חברי הקיבוץ, הם לבשו את מה שעמד לרשותם, או היה קל וזול להשיגו. חברים שהגיעו מערים בארץ או בגלות נאלצו לרדת ברמת החיים, ובכמות הבגדים והתאמתם, אך "נאחזו" באידיאלים כדי לפצות על אכזבתם. בגדים שהביאו עמם מחייהם הקודמים נתרמו לטובת "מחסן הבגדים" המשותף (בהתלהבות, או באי רצון) וחולקו בין כלל החברים, לפי צורכיהם או הבנתה של מחסנאית הבגדים.
הטיפול בהלבשה התנהל במסגרת הקהילה, במוסד שנחשב ל"ענף" ונקרא "מחסן בגדים" או "קומונה". מחסן הבגדים התנהל באופן שוויוני, שיתופי ותחת תנאים של מחסור ומצוקה כלכלית. העובדות בו היו נשים ששובצו במסגרת "סידור העבודה" של הקיבוץ.
חלוציות ושנות ההתיישבות הראשונות > תנועת הנוער

הקיבוץ היה מקור השראה לתנועות נוער מבחינת ערכים וסטנדרטים של לבוש. בוגרי תנועות הנוער יועדו להשתלב כחברי קיבוצים. תלבושת תנועות הנוער כללה, ללא קשר לתנאי מזג האוויר, חולצה כחולה, מכנסיים קצרים או חצאית כחולה, נעליים גבוהות או סנדלים פשוטים, או מדי התנועה. תלבושת שסימלה את הפשטות וההסתפקות במועט.
חלוציות ושנות ההתיישבות הראשונות > "אופנת-הנגד"

ענת הלמן, בספרה "בגדי הארץ החדשה" מצביעה על שני אבות טיפוס לביגוד בתקופת הקמת המדינה, אחד מהם הוא "הדגם הפשוט", יורשו של הדגם החלוצי, אותו היא מזהה עם הצברים. מודל זה של "הדגם הפשוט" מהווה 'אופנת-נגד' אשר ייצגה את הערכים הממלכתיים ההגמונים של פשטות, שוויון, עבודה והתיישבות. הלמן הגדירה את הביגוד הקיבוצי בשנות החמישים כ"אופנת-נגד", אשר שאבה את השראתה מברית המועצות וראתה באופנה חלק בלתי נפרד מאינטרסים בורגנים וקפיטליסטיים. רוחה של המהפכנות הסוציאליסטית הרוסית, על האלמנט האנטי-אופנתי שבה, השתקפה בבירור בתרבות ההלבשה הקיבוצית.
מגדר ואופנה בקיבוץ

ענת הלמן כותבת כי על פי "הדגם הפשוט" הייתה הצברית האידיאלית נערה טבעית הנמנעת מגנדרנות. בשיח הציבורי
ביישוב העברי עדיין היו קיימים הדים לגישות מהמאה ה-19 שקישרו גנדרנות נשית לחוסר מוסריות, ואיפור עם הפקרות, הסוואה וצביעות. מבחינה אידאולוגית, האישה הישראלית הייתה שותפה פעילה במיזם הלאומי ודמותה נגזרה מתפקידה זה, כפי שבאה לידי ביטוי בעיתון "דבר הפועלת": "...האישה הרצויה היא דמות מרנינה ומרעננת, המהלכת קוממיות - ראשה מגולה, שערותיה אסופות על ערפה, חולצתה חופשית, הצווארון פתוח, השרוולים מופשלים. פניה השזופות מאירות וגלויות, עיניה זוהרות". או כפי שמצוטטת באותו שבועון בת העלייה השנייה מההתיישבות העובדת: "בימינו עשינו הכל כדי לטשטש את הגבולות בינינו לבין החברים. ואם אומר לך שמעולם לא גיהצתי שמלה, היה זה לא רק בגלל חוסר זמן או מגהץ, אלא מפני שהאמנתי ש'גנדור' כזה עלול להסיח את דעתנו מהעיקר בחיינו". הדימוי המתואר מתאים לנשים המתלבשות על פי "הדגם הפשוט".
סילביה פוגל-ביז'אוי טוענת כי ניסיונותיהן של נשים בקיבוץ, גם בתקופותיו המוקדמות שלפני הקמת המדינה, לשנות את מעמדה המסורתי של האישה ולהיות שוות ערך לגברים בתהליך הייצור או בעבודה חקלאית, הגיעו בדיוק עד לנקודה שהוגדרה על ידי בעלי סמכות כתואמת את הצרכים הדמוגרפיים של החברה. "מכיוון שהייצור התארגן סביב הגדרת "האמהות הטבעית" וללא מענה שוויוני לתפקידי ההורות, לא התקיים שוויון בין המינים בקיבוץ כבר בתקופות המהפכניות ביותר שלו". משנות השלושים ואילך, עם התרחבות מערכת השירות, הגידול במספר הילדים, ירידת מספר הרווקים, הופעל לחץ על הנשים והן נדחקו לענפים נשיים, ענפי השירותים.
בשנות החמישים החלו רבים מהקיבוצים לעבור לתקציב הלבשה אישי, בעקבות לחצן של החברות להתאים את האפשרויות המועטות לצרכים האישיים. חברי הקיבוץ ברובם קיבלו את שינוי המדיניות בסגנון הלבוש האחיד, כל עוד הוא הולם את מערכת העקרונות הקיבוצית. כמו כן, רבים מהתחומים הועברו מהכרעת הכלל להכרעת הפרט, במיוחד השתקפו שינויים אלו בתחום ההלבשה, בבגדים שלבשו חברות הקיבוץ בפועל ובוויכוחים האידאולוגיים שהתקיימו בעניינם.
מאפייניו של הלבוש הקיבוצי

הלבוש בקיבוץ היה דומה בעצם לדפוסי הלבוש בארץ בכלל, אך היה נתון להשפעות של גורמים שונים שטבעו את אופיו הייחודי. למעשה עד אמצע המאה העשרים לא עמדו לרשותם של הקיבוצים (ושאר אזרחים) אמצעים טכנולוגיים. כמו כן, דלות המשאבים הכלכלים השפיעה על לבושם. הגורם הטכנולוגי והגורם הכלכלי ליוו את הדיון האידאולוגי והאופנתי בכל הנוגע לדיון בלבוש הקיבוצי.
הצריכה המשותפת - הקיבוץ כמוסד, בעזרת נושאי תפקידים כמו "רכז קניות", או "מחסנאית בגדים", רכשו את בגדיו של חבר הקיבוץ, על פי תקציבם, השקפותיהם וטעמם.
סגנון פרולטרי-חלוצי-ארצישראלי - המשך ישיר לסגנון החלוצי של העלייה השנייה - הקרבה האידאולוגית והמפלגתית לפועל הארצישראלי, העוסק בעבודת כפיים, בתחומי החקלאות או הבניין השפיעה אף היא על סגנון הלבוש. הבגדים נועדו לבטא את האידיאל של עבודת כפיים מסורה, "מצאת החמה עד צאת הנשמה". פעילות צבאית וטיולים רגליים בארץ היוו גם הם גורמים משפיעים. לבוש שהתאים לעבודה גופנית, פעילות צבאית וטיולים, יצרו תדמית של לבוש ההולם חבר קיבוץ.
פשטות והסתפקות במועט - "החברה הקיבוצית של תקופת המנדט הייתה ענייה וגאה בעוניה: ההסתפקות במועט הייתה אות כבוד, והתגנדרות יתרה נחשבה דקדנס בורגני וסתרה את רוח הקיבוץ". ההקפדה על לבוש פשוט וצנוע, הופעה שאינה מתהדרת או מנקרת עיניים - ביטאו את הרצון להפגין ערכים של הסתפקות במועט או הימנעות מרדיפת מותרות, לצד היכולת הכלכלית המוגבלת.
שוויון ואחווה - הגורם האידאולוגי של שוויון השפיע רבות על אחידות הלבוש של החברים וגם להשתנות המקבילה עם השנים.
פרקטיות - התייחסות ללבוש כאמצעי מעשי, תכליתי ויעיל למימוש צורכי חבריו. אך במהלך השנים נולדה השקפה אסתטית ייחודית לקיבוץ, מעין פולחן של הופעה חיצונית מוקפדת.
אתא - לאופנת "אתא" הייתה השפעה רבה על לבושם של הפועלים העבריים בארץ וחברי הקיבוצים בפרט. לא רק שהיה מפעל הטקסטיל הגדול במדינה, אלא גם מפעל המייצג באמצעות מוצריו את התחדשות העם בארצו ואת הרוח החלוצית שנשבה בא"י הנבנית. אופנת אתא חזרה והושפעה מהביקוש ומצרכים לאומיים של ההתיישבות והמדינה (עבודה, הגנה ועוד).
מקורות לחיקוי - תפירת בגדים בקיבוץ הושפעה ממקורות שונים כגון: לבושם של ערביי ארץ ישראל, לבוש רוסי, רומני ופולני וכן מדיו של הצבא הבריטי.
ריאקציה - הלבוש בקיבוצי מסמל רתיעה והתרחקות מסמליהם של הבורגנות והקפיטליזם וכן ממאפייניו של הלבוש היהודי בגולה (חליפה ועניבה למשל). איפור וצביעת ציפורניים היו טאבו מוחלט בקרב בנות הקיבוץ (כמו גם בנות מעמד הפועלים ועובדות "הצווארון לבן").
קישוטים - על אף הפשטות אהבו בקיבוצים לבוש מטופח - חולצת רקמה רוסית, רומנית, או סוודרים - עבודת ידן של חברות הקיבוץ.
סגנון ואסתטיקה - מראשית הדרך היה סגנון הלבוש מונחה על ידי גישה פונקציונלית ואידאולוגיה ברורה. בגד חייב להיות נוח ושימושי, פשוט וצנוע עד כדי פוריטני. סגנון אלגנטי נתפש כבורגני, יוקרתי ומנקר עיניים. חלפו שני דורות עד שאלגנטיות נעשתה לגיטימית.
מתירנות ופוריטניות - החברה הקיבוצית הקדימה את החברה הישראלית והייתה מתירנית באופן יחסי לזמנה. לא הייתה בה פוריטניות מתחסדת והיא התירה לפרטים להיות חופשיים יותר בהתנהגות הארוטית והסקסואלית (אומנם רחוק עדיין מהמקובל היום). הלבוש עוצב אף הוא בסגנון חופשי, לא מוחצן ארוטית, אך גם לא מכופתר כמקובל בחברה המסורתית והדתית.
מחסן הבגדים - הקומונה

מרכז ההלבשה והטיפול בבגדים נקרא "מחסן בגדים" או "הקומונה", שם טיפלו ברכישת הבגדים, חלוקתם לחברים ולילדים, כביסה, תיקונים וגיהוץ. מוסד זה עיצב את הקשר בין אידאולוגיה ללבוש, האמונה כי הבגד שייך לכלל החברים, הוא אחיד, צנוע ומחולק באופן שווה. עיקרון השאלת הבגדים וההחלפה היה ביטוי קיצוני לאמונה בערכי השוויון והשיתוף. כמו כן, שחרור האישה מעול משק הבית היה חיוני ל"שחרור האישה", לאפשר לה השתתפות מלאה בפעילות הקיבוצית.
בקיבוצים מסוימים הייתה חלוקה לקומונה א', בה חולקו הבגדים באופן שוויוני לאחר הכביסה, ללא שייכות של בגד לחבר. עקרון ההשאלה וההחלפה היווה בעצם ביטוי לערכי השיתוף והשוויון בחיי חברי הקיבוץ. בקומונה ב' חולקו הבגדים החדשים, סומנו בשמו או במספרו של החבר, והפכו לרכושו. החברים וילדיהם קיבלו מן "המחסן" את בגדיהם, שנרכשו בדרך כלל על ידי רכז הקניות או מחסנאית הבגדים, בצורה שוויונית ועל-פי צורכיהם.
מנהלת הקומונה או מחסנאית הבגדים, נבחרה בהתאם לכישוריה המנהליים ויכולתה להקפיד על הסטנדרטים האידאולוגיים ומגבלות התקציב. היא קבעה לחברי הקיבוץ וחברותיו מה ללבוש ואת ההגדרה מהו בגד עבודה, בגד ערב ובגדי חג. המחסנאית הייתה זו שעבדה מול ספקי הבגדים, אשר נבחרו בהתאם ליכולתם לספק בגדים לפי הנורמה, המחיר ושיטת התשלום, וכן מיקומם הנוח לקניין. הקיבוצים נעזרו במוסדות הספקה ארציים כגון המשביר המרכזי, אשר נוהלו והיו תחת פיקוח התנועות הקיבוציות.
רוב עובדי מחסן הבגדים היו נשים, מלבד חבר שהופקד על העבודות הפיזיות הכבדות. רובן נדחקו לענפי השירותים, משום שלא היו מסוגלות, מבחינה פיזית או רפואית, לעבוד בענפים שנחשבו יוקרתיים יותר, כמו הרפת, הלול או ענפי השדה (בעיקר משנות השלושים ואילך).
לצד מחסן הבגדים פעלו גם המכבסה והמתפרה, לצורך טיפול שוטף בבגדים: כביסה, גיהוץ, קיפול ותיקון. כל הבגדים סומנו בשמם או במספרם האישי של החברים ובגמר הטיפול היו מחולקים לתאים האישיים. הטיפול בבגד היה לאחד מהמוסדות הצרכניים החשובים בקיבוץ, בהמשך נכנסו מכונות כביסה גם לבית הפרטי בקיבוץ. במתפרה נהגו להשתמש באריגים גולמיים ולתפור בגדי עבודה אחידים או בגדים בגזרות ובדוגמאות פשוטות.
מחסן הבגדים היווה מקום הדרכה לצניעות ולהסתפקות במועט. שיטות החלוקה, ההקצבה, הנקודות, הבחירה, התקציב האישי וההפרטה צעדו עם הזמן. ככל שהשתנה ו"התרכך" הקיבוץ, ואידאולוגיה חדלה להיות מתווה דרך בלבוש, כך שינה "המחסן" את אופיו, עד שהצטמצם למוסד למתן שירותי כביסה גיהוץ וטיפול בבגד, כפי שהוא קיים בשנות האלפיים. בקיבוצים רבים שעברו הפרטה מלאה והפכו ליישובים קהילתיים, חדל לתפקד מחסן הבגדים ונסגר.