stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סרט אפי
מאפיינים

המונח "אפוס" מקורו בז'אנר הפואטי שמיוצג ביצירות כמו "עלילות גילגמש" ויצירות מחזור מלחמת טרויה. בספרות הקלאסית, אפוסים מתמקדים במעשים או מסעות של גיבורים שעליהם תלוי גורלם של רבים. באותה מידה, סרטים שמתוארים כ"אפיים" לרוב עוסקים בדמות היסטורית או גיבור מיתי. נושאים נפוצים בסרטים אפיים כוללים מלכים, גלדיאטורים, מנהיגים צבאיים חשובים או דמויות מובילות מתקופות שונות בהיסטוריה. עם זאת, ישנם סרטים שמתוארים כאפיים רק על בסיס קנה המידה העצום שלהם והמרחבים שבהם הם מצולמים, כמו הסרטים "כיצד נכבש המערב" ו"קדמת עדן", שאינם בהכרח כוללים את התוכן האפוס הקלאסי, אך בוימו בסגנון אפי.
כאשר מתוארים סרטים כ"אפיים" בשל התוכן, הם לרוב מתרחשים בזמן מלחמה או משבר חברתי אחר, כאשר הם מכסים תקופת זמן ארוכה ולעיתים דורות שלמים. הסרטים האפיים הללו לרוב מתרחשים במסגרת היסטורית, אם כי ז'אנרים של מדע בדיוני ופנטזיה הפכו נפוצים. הקונפליקט המרכזי בסרט נתפס לעיתים קרובות כבעל השפעה רחבה, המשנה את מהלך ההיסטוריה. פעולותיהם של הדמויות הראשיות לרוב משחקות תפקיד מרכזי בפתרון הקונפליקט החברתי.
בסיווג הסרטים לפי ז'אנר, מכון הסרטים האמריקאי מגביל את הז'אנר לסרטים היסטוריים כמו בן-חור. עם זאת, חוקרי קולנוע כמו קונסטנטין סנטה מוכנים להרחיב את התווית לסרטי מדע בדיוני כמו 2001: אודיסיאה בחלל ומלחמת הכוכבים. לין ראמי מציעה כי
"לבטח אחד מז'אנרים הקשים ביותר להגדרה הוא הסרט "האפי", הכולל דוגמאות כמו בן-חור, חלף עם הרוח וגם סרטים עדכניים יותר כמו 300 וסרטי מלחמת הכוכבים [...] אף אחד מאלה לא בא מאפוסים ספרותיים כשלעצמם, ויש מעט שמקשר אותם אחד עם השני בין אלה שדוגלים בחקר ז'אנר קולנוע, האפוס הוא אחד הז'אנרים המבוזים והמתעלמים ביותר".
מבחינה סגנונית, סרטים אפיים עושים שימוש בתפאורות מרהיבות, תלבושות מעוצבות במיוחד, פסקול מוזיקלי רחב היקף וקאסט עשיר בכוכבים. סרטים אלו לרוב מהיקרים ביותר להפקה, ומצולמים באתרים אותנטיים עם תלבושות תקופתיות וסצנות פעולה בקנה מידה רחב. סרטי ביוגרפיה עשויים להיות גרסאות פחות מפוארות של ז'אנר זה. סרטים אפיים לרוב משוחררים במהדורה רחבת היקף ולעיתים מצולמים בפורמט של 70 מ"מ לחוויית צפייה פאנורמית.
היסטוריה

האפוס הוא אחד הז'אנרים הקולנועיים הוותיקים ביותר, כאשר אחד הדוגמאות המוקדמות הוא הסרט האילם "קביריה" של ג'ובאני פסטרונה, שעסק במלחמות הפוניות והניח את היסודות לאפוסים האילמים של ד.וו. גריפית'. הז'אנר הגיע לשיא פופולריות בשנות ה-60 המוקדמות, כאשר הוליווד שיתפה פעולה לעיתים קרובות עם אולפנים זרים להפקת סרטים כמו "אל סיד" ו"לורנס איש ערב". הז'אנר התפשט גם לאזורים אחרים בעולם, כמו הודו, שם נוצר הסרט המונומנטלי "מוגול-א-עזאם" שנחשב לאחד מהגדולים בכל הזמנים.
ראו גם

פנטזיה אפית
אפוס
הערות שוליים

↑  Tim Dirks (12 ביולי 2008). "Epic Films". Filmsite. נבדק ב-12 ביולי 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Santas, Constantine (2002). Responding to film: a text guide for students of cinema art. Rowman & Littlefield. p. 32. ISBN 978-0-8304-1580-9.
עבדולאיי דיאלו

עבדולאיי דיאלו (בצרפתית: Abdoulaye Diallo; נולד ב-30 במרץ 1992) הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת השוער .
קריירת מועדונים

דיאלו התחיל לשחק כדורגל במספר קבוצות כדורגל מקומיות ובגיל 10 הצטרף לקבוצת הילדים של סטאד ריימס. בשנת 2004 הצטרף לאקדמיה לכדורגל של קליירפונטיין בה שיחק שלוש שנים וממנה עבר לסטאד רן עמה זכה באליפות צרפת לנוער. ב-29 בנובמבר 2009 דיאלו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד אולימפיק ליון. ב-18 באפריל 2010 חתם לשלוש שנים בקבוצה הבוגרת.
בקיץ 2014 הושאל ללה האבר בה שיחק שנתיים ולאחר מכן הושאל לריזספור מליגת העל הטורקית עד לסיום העונה.
ב-28 ביוני 2019, דיאלו חתם בגנצ'לרבירלי.
ב-14 בספטמבר 2020 הצטרף לנוטינגהאם פורסט מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
קריירה בינלאומית

ב-28 במרץ 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל בניצחון 1-2 נגד גאנה. השתתף עם הנבחרת פעמיים בגביע אפריקה לאומות ובמונדיאל 2018.
תארים

קופה דה פראנס: 2018/2019
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19: 2010
סרנה (אשת סטיליקו)

| --- | --- |

סטיליקו, סרנה ובנם אאוכריוס
 לידה:  365 היספניה, רומא העתיקה 
 הוצאה להורג:  409  (בגיל 44 בערך) רומא, האימפריה הרומית המערבית 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 בן או בת זוג:  פלביוס סטיליקו 
 
סרנה (בלטינית: Serena; נולדה לפני 370–408) הייתה אצילה בתקופת האימפריה הרומית המאוחרת.
חייה

סרנה הייתה אחייניתו של הקיסר תאודוסיוס הראשון. בשנת 395, זמן מה לפני מותו של דודה, אורגנו נישואין בינה לבין המגיסטר מיליטום פלביוס סטיליקו, שהיה ממוצא רומאי-ונדלי. אחרי כן, ישבה בחצר דודנה, הקיסר הונוריוס, שם בחרה רעיה עבור משורר החצר קלאודיאנוס וטיפלה באחותו למחצה של הונוריוס, גאלא פלקידיה. על–פי זוסימוס הייתה לה מעורבות עמוקה בהשאת שתיים מבנותיה לקיסר הונוריוס. בתה הבכורה, מריה, נישאה להונוריוס בעודה נערה רכה, תוך הסכמה שהשניים ישנו יחד במיטה אחת, אך בתוליה יישמרו. מריה מתה בתולה וסרנה דחפה, כנגד דעתו של סטיליקו, להשאת בתה השנייה, תרמנטייה, להונוריוס, אך גם בת זו מתה.
אחרי הוצאתו להורג של סטיליקו ביד הונוריוס בשנת 408 נותרה סרנה ברומא, אך כאשר צר אלאריק על העיר מאוחר יותר באותה שנה, הוצאה סרנה להורג בחניקה, בנימוק שהיא עשויה לסייע לאלאריק לחדור לעיר. נטען כי גאלא פלקידיה, שגדלה בביתה, נתנה אישורה למעשה רצח זה, אף כי לאיש לא היה מידע ממשי על בגידה אפשרית, והרצח לא שינה את תוכניותיו של אלאריק.
מאחר שתאודוסיוס היה ילד יחיד, ואמו תרמנטייה הייתה אשתו הראשונה והיחידה של אביו, ניתן להסיק כי אביה היה מנישואים קודמים של תרמנטייה, דבר ההופך אותה רק אחיינית למחצה של תאודוסיוס.
הערות שוליים

↑  זוסימוס, "היסטוריה חדשה", ספר 5, סימנים 124–125
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 124607144  SUDOC: 244350825  VIAF: 20619298   WorldCat (עם VIAF): 20619298
סובולב

| --- | --- |

כנסייה בסובולב
 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  מזוביה מזוביה
 מחוז:  גרבולין
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  3,743 (2013)
 קואורדינטות:  51°44′N 21°40′E﻿ / ﻿51.733°N 21.667°E﻿ / 51.733; 21.667
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיסובולב(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיסובולב(למפת פרובינציית מזוביה רגילה) ורשה ראדום פלוצק שדליץ אוסטרולנקה לודז' שוויינטו. ורמיה-מזוריה קוי. פומ.  לובלין פודלסיהסובולב(למפת פרובינציית מזוביה מוגדלת) ורשה ראדום פלוצק שדליץ אוסטרולנקה לודז' שוויינטוקז'יסקיה ורמיה-מזוריה קויאוויה פומרניה  לובלין פודלסיהסובולב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סובולב (בפולנית: Sobolew) הוא כפר במחוז גרבולין שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. בכפר כנסיית עץ מהמאה ה-18.
יהודי סובולב

בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-840 יהודים, רוב תושביו, והתקיימה בו פעילות ציונית ופעילות של אגודת ישראל, שהפעילה ביישוב בית ספר מרשת בית יעקב ותלמוד תורה.
יהודי סובולב > במלחמת העולם השנייה

ב-17 בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ועד מהרה מונה בו יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה. בסתיו 1940 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, אליו הובאו גם מאות יהודים שגורשו מיישובי הסביבה, מספר תושבי הגטו הגיע ליותר מכ-2,000 איש. ביוני 1941 ננעלו שער הגטו, והוא הוקף בגדר תיל. בספטמבר הועברו גטו זה יהודי מצ'ייוביצה.
ב-2 באוקטובר 1942 פשטו שוטרים ואנשי ס"ס על הגטו שביישוב, ושילחו את 1,640 יושביו למחנה ההשמדה טרבלינקה. ב-1 בדצמבר 1942 הוקם ביישוב גטו חוזר לכ-1,400 יהודים מהסביבה, וב-10 בינואר 1943 שולחו כולם לטרבלינקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה רצחו פולנים לאומנים שלושה יהודים ששבו ליישוב.
עדי סנד

| --- | --- |

עדי סנד (2012)
 לידה:  27 בינואר 1971 (בן 53) גבעת השלושה, ישראל
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  ציור, גרפיטי, אדריכלות
 
עדי סנד (נולד ב-27 בינואר 1971) הוא אדריכל, פסל, צייר ואמן גרפיטי ישראלי המוכר בעיקר בזכות גרפיטי דמויות הקופסונים שיצר בתל אביב.
ביוגרפיה

סנד נולד בקיבוץ גבעת השלושה. בגיל 3 עברה המשפחה לפתח תקווה. בנערותו התחנך והדריך בתנועת הצופים ואת שירותו הצבאי התחיל בגרעין נח"ל לקיבוץ חצרים, שם שימש כחצרן. שירת בפלס"ר נח"ל ואף נפצע במהלך שירותו, ובהמשך שירת כמדריך ידיעת הארץ בפיקוד החטיבה. לאחר שחרורו עבד כמדריך נוער בבית ספר נווה צאלים לחינוך מיוחד, במקביל ללימודיו בבצלאל. בוגר המחלקה לארכיטקטורה בבצלאל. עסק בעיצוב נוף ובחקלאות הר מסורתית על הר איתן. מאז שנת 1999 יוצר סנד דמויות גרפיטי ברחבי תל אביב שזכו לפרסום רב. בשנים האחרונות, עם עליית חשיבותן של עבודות גרפיטי ואמנות רחוב במרחב הציבורי בעולם ובישראל, החל להציג בחללי תצוגה, מוזיאונים ובפסטיבלים בנושאי קומיקס ואמנות רחוב.
תערוכות נבחרות

מאז 1998 מרבה סנד להציג תערוכות יחיד וקבוצתיות המתמקדות בעיקר באמנות רחוב ופיסול. תערוכת היחיד הראשונה שהציג התקיימה בקפה-גלריה טעמון בירושלים בשנת 1998. ב-2006 הציג סנד עבודת קיר במוזיאון ינקו דאדא בעין הוד (אוצרת: רעיה זומר), שהייתה לתערוכה המוזיאלית הראשונה בה השתתף.
ב-2006 הציג עבודות פיסול בקרמיקה במסגרת הביאנלה הרביעית לקרמיקה ישראלית במוזיאון ארץ ישראל (אוצר: אדריכל דוד קנפו). ב-2008 השתתף בתערוכה הקבוצתית "פוסט פופ" (אוצר: יובל כספי) במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון. בספטמבר 2009 נערכה תערוכת יחיד נוספת מעבודותיו בגלריה גרוס בתל אביב ולאחר מכן הציג את התערוכה "פופ כנעני" בגלריה חנינא. באותה שנה הציג במרכז האמנויות אברונס בניו יורק במסגרת התערוכה Visual Slang - The Modern Urban Imagination.
באוגוסט 2011 הציג בביתן הלנה רובינשטיין בתערוכה "בפנים: אמנות רחוב בתל אביב" (אוצרת: טלי לניר). באוגוסט 2012 ובמאי 2013 השתתף באירועי "צבעי בסיס" לאמנות רחוב עכשווית, שהתקיימו בבסיסי צבא נטושים בסמוך לגבול הצפון. באותה שנה נערכה לסנד תערוכת יחיד בגלריה מיקה. ב-2015 הציג סנד את התערוכה המקיפה "פופ כנעני, עדי סנד עבודות מ-1999 עד 2015" במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, באצירת מיכאל יעקובסון. לתערוכה התלווה ספר-קטלוג (ובו בין השאר מאמרים מאת חגי כנען וברוך בליך). הייתה זו תערוכת היחיד הראשונה לאמן רחוב במוזיאון בישראל, והתערוכה הגדולה והמקיפה שהציג סנד.
גלריה

"הקופסונים"
גרפיטי
תל אביב-יפו
ללא כותרת
טכניקה מעורבת על ברזל
ללא כותרת
גרפיטי
רחוב בלפור, תל אביב-יפו
ללא כותרת
גרפיטי
רחוב יהודה הלוי, תל אביב-יפו
ללא כותרת
גרפיטי
רחוב יהודה הלוי, תל אביב-יפו
ללא כותרת
טכניקה מעורבת על גבי צג מחשב
ללא כותרת, 2013
גרפיטי
רחוב שלוש בשכונת נוה צדק, תל אביב-יפו
מראה קטע בתערוכה "פופ כנעני, עדי סנד עבודות מ-1999 יד 2015" במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אפריל 2015
קופסונים בתחנה המרכזית תל אביב
סנד בתערוכת 'This is not a pop up' בתל אביב, אוגוסט 2024
ללא כותרת
גרפיטי
 רחוב העלייה בתל אביב.
ברחוב שלמה בתל אביב, על גרפיטי מחוק.
לקריאה נוספת

מיכאל יעקובסון וטל שטרן (עורכים), פופ כנעני, עדי סנד - עבודות מ-1999 ועד 2015, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, 2015.
הערות שוליים

↑  פופ כנעני - עדי סנד, עבודות מ-1999 עד 2015 בהוצאת מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, קיבוץ אשדות יעקב מאוחד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594898305171  LCCN: no2016013508  VIAF: 316606466   WorldCat (עם VIAF): 316606466
סלימאן צאלח

מארי סלימאן (שלמה) בן סאלם (שלום) צאלח (ה'תקפ"ב – ה'תרס"ב, 1822 – 1902) היה מגדולי רבני תימן, חבר הישיבה הכללית, והראב"ד הקבוע העשירי והאחרון בבית דין צנעא.
ביוגרפיה

מארי סלימאן נולד לסאלם צאלח ברובע היהודי בעיר צנעא בירת תימן.
היה תלמידו של מארי יוסף קארה, הראב"ד הקבוע השמיני של בית דין צנעא. היה חבר הישיבה הכללית שהתקיימה בבית הכנסת בית צאלח בצנעא, וחתימתו על פסקי הדין של הישיבה היא הראשונה מבין חתימות חברי הישיבה. התפלל ולימד בבתי הכנסת בית כחלאני בעיר, בהם התפלל בנוסח השאמי יחד עם רבו ומשפחתו.
בשנת ה'תרמ"ט (1889) נתמנה כראב"ד קבוע של הרכב בית הדין הקבוע העשירי, לאחר פטירת הראב"ד הקודם מארי סלימאן קארה. חבריו בבית הדין היו מארי אברהם צאלח ומארי יוסף מנזלי.
היה צנוע ועניו, התפרנס מצורפות, ולא רצה ליהנות מחלקו בשחיטה מתוקף תפקידו כראב"ד. בפסקיו היה נתחשב בחברי בית דינו, ולא כפה עליהם את דעתו. הוא לא הושפע ממשיח השקר שוכר כחיל, שהופיע בדורו בתימן.
נפטר בצנעא בשנת ה'תרס"ב (1902), ובפטירתו פסקה קביעות בתי הדין בצנעא.
מארי עמרם קורח כתב עליו:
היה מבחר אנשי דורו בענווה ויראת חטא, מתלמידיו של הר"ר יוסף קארה. כל ימיו עסוק במלאכתו צורף כסף. נהנה מיגיע כפיו, ולפיכך לא הושיט ידו למלאכת השחיטה. בית דינו קבע עם [...] באהבת שלום ודרך אמונה הלכו שלושתם, וכל עבודתם היתה להנהיג את הקהילה בדרכי התורה, כמנהג בתי דינים שלפניהם, לא להתגדל ולא להתייהר. הראב"ד היה מיראי הוראה [...] חמלה וחנינה רבה בליבו על העניים ותמיד מפקח עליהם [...] כל המידות הטובות כלולים בו.
נכדו הוא מארי יוסף צאלח (אלג'יילי), ראש בית הכנסת בית כחלאני ואביה של הרבנית ברכה קאפח.
ראו גם

יהדות צנעא
מארי יוסף קארה
לקריאה נוספת

ד"ר משה גברא, אנציקלופדיה לחכמי תימן, כרך א', המכון לחקר חכמי תימן, בני ברק, ה'תשס"א (2001), עמ' 505
| חכמי בית דין צנעא |
| --- | --- | --- |
| הרכב 1 | הראב"ד מארי שלמה בן סעדיה מנזלי • מארי יחיא בן אברהם אלשייך הלוי • מארי זכריה בן יוסף הכהן |  |
| הרכב 2 | הראב"ד מארי זכריה בן יוסף הכהן • מארי משה בן סעדיה קטיעי • מארי שלום בן חיים צבטאני |  |
| הרכב 3 | הראב"ד מארי שלום בן עמרם חמדי הלוי • מארי יוסף בן סעדיה בשארי • מארי סעדיה בן שלום עמר הלוי |  |
| הרכב 4 | הראב"ד מארי דוד בן יחיא חותר • מארי צאלח בן יחיא צאלח • מארי יוסף בן סעדיה בשארי |  |
| הרכב 5 | הראב"ד מארי סעדיה בן משה קטיעי • מארי פנחס בן שלמה עראקי • מארי שלום בן יוסף בשארי |  |
| הרכב 6 | הראב"ד מארי  יחיא בן יוסף צאלח (מהרי"ץ) • מארי שלמה בן ישועה אלג'מאל • מארי שלום בן סעדיה הכהן |  |
| הרכב 7 | הראב"ד מארי אברהם בן יחיא צאלח • מארי יחיא בן יהודה צעדי • מארי יחיא בן דוד משרקי |  |
| הרכב זמני | הראב"ד מארי יוסף בן סאלם נקאש • מארי יוסף בן שלום קארה • מארי אברהם בן אהרן מנזלי |  |
| הרכב 8 | הראב"ד מארי יוסף בן שלום קארה • מארי יחיא בן שלמה אביץ' • מארי דוד בן אברהם צאלח |  |
| הרכב 9 | הראב"ד מארי סלימאן בן יוסף קארה • מארי יחיא בן שלום הכהן • מארי יחיא בן יעקב צאלח |  |
| הרכב 10 | הראב"ד מארי סלימאן בן סאלם צאלח • מארי אברהם בן צאלח צאלח • מארי יוסף בן דוד מנזלי |  |
| הרכב 11 | הראב"ד מארי יחיא יצחק הלוי • מארי יחיא קאפח • מארי אהרן הכהן • מארי יחיא אביץ' |  |
| הרכב 12 | הראב"ד מארי יחיא אביץ' • מארי עמרם קורח |  |
הערות שוליים

1 2 3 4 5  ד"ר משה גברא, אנציקלופדיה לחכמי תימן, כרך א', המכון לחקר חכמי תימן, בני ברק, ה'תשס"א (2001), עמ' 549–551
↑  מארי עמרם קורח, סערת תימן, ירושלים, ה'תשי"ד (1954), פרק שני: התקופה התיכונה - משוב הגולים ממוזע עד חתימת בתי הדין בצנעא, עמ' יד-סב
↑  יחיאל חבשוש, שני המאורות, ב, עמ' 281-282
סלימאן חאטר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 במרץ 1961 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, מצרים 
 התאבד:  7 בינואר 1986 (בגיל 24) קהיר, מצרים 
 מדינה:  מצרים 
 השכלה:  אוניברסיטת זקאזיק 
 
סלימאן מוחמד עבדול-חאמיד חאטר (בערבית: سليمان محمد عبد الحميد خاطر; 1961–1986) היה חייל מצרי שביצע את הפיגוע בראס בורקה ב-5 באוקטובר 1985, כאשר פתח באש על תיירים ישראלים בחצי האי סיני, והרג שבעה מהם. בעוד שישראל דרשה להענישו בחומרה, הוא נהנה מתמיכה רחבה במצרים וברחבי העולם הערבי על מעשיו. חאטר נמצא מת בינואר 1986, תלוי בתא הכלא שלו, וסיבת מותו נקבעה כהתאבדות.
ראשית חייו

סולימאן ח'אטר נולד בשנת 1961 בכפר עקיד (מאוית גם "אקיאד") בנפתא-שרקיה במצרים. הוא היה הצעיר מבין שלושה בנים ושתי בנות. במהלך ילדותו, חאטר היה עד להפצצת בית הספר בבחר אל-בקר על ידי ישראל ב-8 באפריל 1970.
בבגרותו הצטרף חאטר לכוחות הביטחון המרכזי המצריים כחלק משירות החובה הלאומי שלו. הוא גם החל ללמוד משפטים באוניברסיטת זגאציג באמצעות תוכנית לחינוך מרחוק.
בית משפט צבאי

עורך דינו של חאטר ביקש לקיים את המשפט בבית משפט אזרחי, אך בקשתו נדחתה. הוא הועמד למשפט צבאי, נמצא אשם ונידון למאסר עולם עם עבודת פרך ב-28 בדצמבר 1985. הוא נשלח לכלא הצבאי בקהיר כדי להתחיל לרצות את עונשו. חאטר התאבד ב-7 בינואר 1986, פחות משבועיים לתקופת חייו. הוא נמצא תלוי בתאו.
בית משפט צבאי > תמיכה ציבורית

גזר דינו של ח'טר גרר לחץ ציבורי נגדי ביוזמת מפלגת אל-ופד, מפלגת האופוזיציה המרכזית במצרים באותה תקופה. העיתון של מפלגה זו פרסם סיפור מזויף, בו נטען כי התיירים ההרוגים הם חיילים ישראלים שחצו את גבול מצרים ותקפו את עמדתו של ח'טר. בזמן שהעיתונים הפרו-ממשלתיים שתקו על התקרית, בעיתוני האופוזיציה פרסמו מאמרים המשבחים את ח'אטר, והללו אותו כ"גיבור סיני". בעיתונות האופוזיציה פרסמו מאמרים שונים שניסו להצדיק את מעשיו, כולל שהתיירים הישראלים היו מרגלים שנתפסו. צילום מתקנים צבאיים סודיים, שהם ירקו וקרעו דגל מצרים, שנשים ישראליות עירומות למחצה פגעו בחאטר שומר המצוות, או שהתיירים תקפו אותו. עם פתיחת משפטו של חאטר, התקיים גל של עצרות מחאה ברחבי מצרים, וכ-140 בני אדם נעצרו, רובם באוניברסיטת זגאזיג, שם היה חאטר סטודנט למשפטים. על פי הדיווחים, כמה אלפי אנשים השתתפו בעצרת בקהיר במחאה על משפטו. עורכי הדין הבולטים במצרים עמדו בתור כדי להגן בלהט על חאטר. לאחר מכן, העיתונות הפרו-ממשלתית פרסמה לראשונה את הסיפור האמיתי מאחורי הטבח, וחשפה כי רוב הקורבנות היו למעשה נשים וילדים.
הערות שוליים

↑  By Jeffrey Bartholet, EGYPT COP`S DEATH SPARKS UNREST, ‏9 January 1986
↑  The New York Times, EGYPTIAN WHO SHOT 7 IS DEAD, The New York Times, ‏8 בינואר 1986
↑  John Kifner, EGYPTIAN OPPOSITION LIONIZES GUARD WHO KILLED 7 ISRAELIS, The New York Times, ‏27 December 1985
↑  Quandt, William B. (1 בדצמבר 2010). The Middle East: Ten Years After Camp David. Brookings Institution Press. p. 35. ISBN 978- 0-8157-2052-2. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291046305171  ISNI: 0000 0000 4633 2220  LCCN: nr89012795  VIAF: 36763417   WorldCat (עם VIAF): 36763417
סלימאן א-שאפעי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1964 (בן 60 בערך) ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב  המרכז האקדמי למשפט ולעסקים 
 מעסיק:  i24NEWS, ערוץ 2 
 
סלימאן א-שאפעי (בערבית: سليمان الشافعي, תעתיק מדויק: סלימאן אלשאפעי; נולד ב-1964) הוא עיתונאי ערבי-ישראלי מרקע בדואי, המשמש כמנהל הערוץ הערבי ברשת הצרפתית-ישראלית "i24news". בעבר שימש כתב חדשות ערוץ 2 לענייני פלסטינים.
קורות חיים

א-שאפעי הוא ערבי אזרח ישראל, ובעל קרובי משפחה ברצועת עזה, ביהודה ושומרון ובירדן. הוא בעל תואר בהיסטוריה כללית ופילוסופיה מאוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע. תחילה עבד במקומון "כל הנגב" של העיתון "ידיעות אחרונות" ובמקומון בשפה הערבית "אח'באר א-נקב" ("חדשות הנגב") בבאר שבע ואחר-כך בעיתון "חדשות". בעבור העיתון "חדשות" סיקר את בתי המשפט בבאר שבע בנוסף לעבודתו ככתב שטחים ברצועת עזה. מ-1993 עד 2009 עבד בחברת החדשות של ערוץ 2. לרוב, הוא דיווח מיהודה ושומרון ורצועת עזה על חיי האוכלוסייה המקומית.
במהלך האינתיפאדה השנייה נעצר א-שאפעי פעמים רבות בגין כניסה בלתי-מורשית לרצועת עזה.
ב-2009 פרסם את ספרו "השבוי" על חטיפת גלעד שליט והמגעים לשחרורו מנקודת המבט של חמאס. הספר נכתב ללא ידיעת חברת החדשות, ובעקבות הפרסום הוא הושעה מתפקידו ובהמשך פוטר מעבודתו. ב-2010 הצטרף כפרילנסר לחדשות ערוץ 10.
בשנת 2013 הצטרף א-שאפעי לחברת החדשות של ערוץ i24news והוא משמש מאז כעורך הראשי של הערוץ בערבית. החל מ-2017 הוא משמש ככתב לענייני ערבים ופרשן בתוכנית "לפני כולם" בערוץ 20.
א-שאפעי הוא חבר בלשכת עורכי הדין בישראל ובעל תואר ראשון במשפטים מהמרכז האקדמי למשפט ועסקים ברמת גן. בתקופת התמחותו שימש כמתמחה אצל רשם בית משפט השלום בתל אביב, השופט עדי סומך.
קורות חיים > פרסומים בולטים

ביולי 2000 נסע לסוריה והשתתף בטקס שערך המשטר לציון יום הארבעים למותו של הנשיא חאפז אל-אסד. היה העיתונאי הישראלי הראשון שדיווח בשידור חי מלב הבירה הסורית דמשק. תיעד במצלמתו סדרה של כתבות מיוחדות מהזירה הסורית ששודרו בפעם הראשונה בחדשות ערוץ 2.
בסוריה ראיין בכירים, ראשי אוניברסיטאות ואזרחים סורים ברחובות. הוא פגש בעשרות פליטים פלסטינים במחנה הפליטים אל-ירמוכ שבדמשק, שם הוזמן לסקר כנס גדול שבו השתתפו ראשי 13 הארגונים הפלסטינים שפועלים מסוריה כדי לנאום נגד הסכם קמפ דייוויד שהתגבש בעת ההיא בין ראש הממשלה אהוד ברק לבין ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת. בכנס פגש את אחמד ג'בריל, ח'אלד משעל, פארוק קדומי, נאיף חוואתמה ואחרים.
בתקופתו של ערפאת, דיווח על הוצאה להורג בשידור חי מעזה. הדיווח זכה להדים רבים ולגינויים רבים בעולם לנוכח האכזריות שבמעשה זה.
א-שאפעי הוא תושב רהט.
ספרו

סלימאן אל-שאפעי, השבוי: מבט מעזה, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2009. ISBN 9789655450019
הערות שוליים

↑  אבנר הופשטיין, פער התיווך, באתר העין השביעית, 1 במרץ 2001
↑  קול קורא במדבר
1 2  דן שדור, ‏"אני לא גיבור. לא בחרתי לעבוד בתור פועל לגרביים", באתר גלובס, 17 במאי 2001
↑  ערן סויסה, סלימאן א-שאפעי פוטר מחדשות 2, באתר nrg‏, 28 באוקטובר 2009
↑  אמילי גרינצווייג‏, חדשות ערוץ 10, עזה, באתר וואלה, 4 ביולי 2010
↑  דוד אברהם‏, "דובר ערבית מוצג בתקשורת רק כשהוא רוצח או עושה תאונת דרכים", באתר וואלה, 12 ביולי 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007443213605171  BnF: cb16170348f (data)  ISNI: 0000 0000 7693 6260  LCCN: no2010004833  VIAF: 106863863   WorldCat (עם VIAF): 106863863
סלימה

פסל הבתולה של כוכב הים נישא בתהלוכה בפסטה של הרובע
כנסיית הרובע "ישו מנצרת" לחופה הצפון-מערבי של העיר
סלימה (במלטית: Tas-Sliema - "טאס-סלימה") היא עיר בצפון-מזרחו של האי מלטה במלטה. היא שוכנת על חצי אי קטן המפריד בין נמל מרסמשט מדרום לבין הים התיכון מצפון, ושטחה 1.3 קמ"ר. תחילתה של העיר ככפר דייגים, אך כיום היא אחת הערים הגדולות במלטה, ובשנת 2005 מנתה אוכלוסייתה יותר מ-13,000 תושבים.
שם העיר

במאה ה-17 כונה האזור בו שוכנת העיר בשם "אורטין" (Qortin), ושמה של העיר בא מהקפלה שניצבה בה ואשר הייתה מוקדשת לבתולה. הקפלה והאזור בו שכנה נזכרו במספר מסמכים מהמאה ה-17 וה-18, ובין היתר נודעו בכינויים "Beata Virginis ta’ Qortin Sive ta’ Sliema" (הבתולה הברוכה של אורטין, המסע הבטוח) או "Beata Vergine Sotto il titolo della Sliema" (הבתולה הברוכה בסימן השלום). מאוחר יותר כונה האזור בשם "סלימה" או "טאס-סלימה" (Tas-Sliema - "של השלום"). שם זה עלה בקנה אחד עם מיקומה של העיר בפתחו של נמל מרסמשט, ועל כן כונתה גם "הנמל הבטוח" או "נמל השלום" (Porto Salvo).
היסטוריה

כנסיית "גבירתנו מאורטין" הוקמה לאחר המצור הגדול שהטילו העות'מאנים על מלטה בשנת 1565. הכנסייה הקטנה נהרסה עם השנים אך הוקמה שוב ב-1741, ושוב לאחר שנהרסה על ידי צבאו של נפוליאון שפלש למלטה ב-1798. קצהו של חצי האי עליו קמה לימים העיר, זכה לאחר המצור לשם "נקודת דראגוט" (Dragut Point) על שמו של טורגוט ראיס (Turgut Reis), אחד ממפקדי הצבא העות'מאני. טורגוט הציב במקום את סוללות הארטילריה שלו, וטיווח באמצעותן את מבצר סנט אלמו שמעברו השני של נמל מרסמשט, השוכן כיום בבירה ולטה, ובמקום זה נפצע באורח קטלני מאש האבירים ההוספיטלרים. באתר הקימו ההוספיטלרים באמצע המאה ה-18 את מבצר טיגנה (Fort Tigne) וזה הורחב על ידי הבריטים במהלך המאה ה-19. רוב מבני המבצר נהרסו בשנת 2001 כדי לפנות מקום לפיתוח המקום.
בשנת 1855 נחנכה בעיר כנסיית גבירתנו של כוכב הים, או "סטלה מאריס", וזו זכתה ב-1878 למעמד של כנסיית רובע. כינוי זה הוא אחד מכינוייה המקובלים של הבתולה כמדריכתם של ספנים בדרכם, ומסיבה זו מופיע כוכב בסמלה של העיר. בתקופה זו החלו עשירי ולטה ובכירי השלטון הבריטי לבנות בתי נופש לאורך טיילת החוף (Ix-Xatt) של העיר, שאורכה כשלושה קילומטרים, והניחו בכך את היסודות להפיכתה לאתר נופש ותיירות. עם השנים נהרסו רוב בתי הנופש שנבנו בסגנון ויקטוריאני, כדי לפנות מקום לבתי מלון מודרניים. עם תחילת התפתחותה המואצת של מלטה כיעד תיירותי, במחצית השנייה של המאה ה-20, גדלה העיר במהירות, ועל כן אמצה את לה למוטו את המשפט הלטיני "Celer ad Oras Surgo" (עולה מהחוף במהירות).
העיר כיום

העיר היא מרכז תיירותי חשוב ולאורך חופיה כמו גם במרכזה שוכנים מספר בתי מלון. תעשיית התיירות עודדה את התפתחות חיי המסחר, ובעיר חנויות, מסעדות ובתי אוכל רבים, וכן בתי ספר לצלילה וללימוד אנגלית. קו מעבורת נוסעים מקשר בין סלימה לוולטה המרוחקת ממנה מרחק של כ-300 מטרים בלבד מעברו האחר של נמל מרסמשט, ומהעיר פועלי שירותי אוטובוס לעריה העיקריות של מלטה. בשל הפיתוח המהיר וריכוז האוכלוסייה הגדול על פני שטח כל כך קטן, סובלת סלימה מצפיפות ומתנועה כבדה.
כנסיות הרובע וימי חג

כנסיית גבירתנו של כוכב הים (Stella Maris; Our Lady Star of the Sea) נבנתה החל ב-29 באפריל 1853 ונחנכה ב-11 באוגוסט 1855. הארכיבישופות הקתולית של מלטה אשר אישרה את הקמת הכנסייה החדשה, והקצתה את המשאבים והשטח להקמתה, דרשה כי זו תוקדש לשליחים פטרוס ופאולוס הקדושים, אך התושבים בקשו להקדישה לבתולה, לאור הקשר ההדוק שהיה לה אל הכפר ולתולדותיו. עבודות ההקמה הושלמו באופן סופי ב-1876 וב-25 בדצמבר 1878 הוענק לכנסייה מעמד של כנסיית רובע, הראשונה בעיר מבין ארבע כנסיות בעלות מעמד דומה. מסיבה זו היא מכונה גם בכינוי "הכנסייה האם". הכנסייה הוקדשה ב-28 בנובמבר 1899. פסל הנושא (Titular statue) של הכנסייה הוא של הבתולה של כוכב הים, והוא הובא לעיר מפריז ב-1891. הוא נישא ברחובות העיר בכל יום ראשון השלישי בחודש אוגוסט, בו נחגגת הפסטה של הרובע. המבנה נפגע בהפצצה אווירית של הלופטוואפה ב-2 במרץ 1942, אך הנזקים תוקנו.
בשל ממדיה, שוכנות בעיר שלוש כנסיות רובע נוספות:
כנסיית גבירתנו של הלב הקדוש של ישו (Madonna tas-Sacro Cuor; Our Lady of the Sacred Heart of Jesus) הדומיניקנית שנבנתה ב-1895 וזכתה למעמד של כנסיית רובע ב-1973. הפסטה של הרובע נחגגת ביום ראשון הראשון בחודש יולי.
כנסיית ישו מנצרת (Ġesu Nażżarenu, Jesus of Nazareth) הכרמליתית שהוקמה בסגנון התחייה הגותית ב-1872, והועלתה למעמד של כנסיית רובע ב-1918. יום החג של הרובע הוא יום ראשון האחרון בכל חודש יולי.
כנסיית גרגוריוס הקדוש (San Girgor, St. Gregory the Great) שהוקמה ב-1923 והועלתה למעמד של כנסיית רובע ב-1943. יום חגו של הרובע הוא יום ראשון הראשון בכל חודש ספטמבר.
עבדאללה א-נסור

עבדאללה א-נסור (בערבית: عبدالله النسور; נולד ב-20 בינואר 1939) הוא פוליטיקאי וכלכלן ירדני, אשר כיהן כראש ממשלת ירדן בשנים 2012–2016.