stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב קאנאי
היערכות הצבאות

סופה של שנת 217 לפנה"ס ותחילתה של 216 לפנה"ס התאפיינו בתקריות קלות ובקרבות לא משמעותיים. חניבעל העביר את החורף בגרוניום שבאפוליה, ויצא ממנה בתחילת יוני כדי לצבור אספקה מכפרי הסביבה.
ברומא סיימו הדיקטטורים את כהונתם, וצבאותיהם עברו לידי הקונסולים של אותה שנה – אטילוס רגולוס וסרווילוס גמיניוס. הקונסולים של השנה היוצאת קיבלו הוראה להימנע מקרב עם חניבעל, ולהמתין לכניסת הקונסולים החדשים לתפקידם. בתחילת האביב נערכו בחירות ברומא. פאביוס, הדיקטטור של השנה שעברה, ניסה את מזלו מול הבוחר אך כשל. גאיוס טרנטיוס וארו זכה באמון הבוחר, וסיבוב נוסף נערך על מנת לבחור את עמיתו.
אף שפעמים רבות מתואר וארו בספרות העתיקה כטיפש ממוצא נחות (וליוויוס אף מזכיר מסורת מפוקפקת שלפיה אביו היה קצב) שהיה אחראי על תבוסת הרומאים בקרב, לא נכון להניח שהוא פעל בניגוד לעמדת ההנהגה ברומא. למעשה, הסנאט הרומאי הוא שלחץ על הקונסולים לתקוף את צבאו של חניבעל וליזום את הקרב. למרות התבוסה בקרב, הקריירה הפוליטית של וארו לא נפגעה, והוא המשיך ליהנות מאמון הסנאט גם לאחריו. הוא אף זכה בפיקוד צבאי בשנים 208 ו-207 לפנה"ס, והוביל את המשלחת לחצרו של פיליפוס החמישי בשנת 205 לפנה"ס. בסופו של דבר נבחר לצדו לוקיוס אמיליוס פאולוס לכהונה המקבילה.
המבנה המקובל של הצבאות בתקופה הנדונה היה להציב את הרגלים במרכז המערך, ואת הפרשים בשני האגפים. הרומאים פרסו את צבאם בהתאם לכך, אך מבנה הקרקע של השטח בו נערך הקרב, והרצון לרכז כוח מכריע מול מרכז מערך צבאו של חניבעל, כדי להביא לשבירתו המהירה, גרמו להם להציב את הלגיונות במערך עמוק פי כמה מהמקובל בצבא הרומאי (לפי חוקר אחד, רוחב החזית של כל לגיון לא עלה על 300 מטר).
חניבעל שינה במקצת את הפריסה המקובלת של כוחות הרגלים שלו. הוא הציב במרכז המערך של צבאו את הלוחמים האיבריים והגאליים, שרובם לא היו מצוידים בשריון גוף, ואת הרגלים הכבדים שלו (הלובים מאפריקה), שהיו בעלי חימוש ומיגון טוב יותר, הציב בשני האגפים של מרכז צבאו, בנקודות החיבור בין הרגלים שלו לבין הפרשים, שהוצבו באגפים. מרבית הפרשים של חניבעל, כולל הפרשים הגאליים הכבדים, הוצבו באגף השמאלי של הצבא הקרתגני, בצמוד לנהר ומול כנף הפרשים הרומיים (החלשה יחסית), ואילו הפרשים הנומידיים הקלים הוצבו מול הפרשים של בעלות הברית האיטלקיות באגף הקרתגני הימני. ההיסטוריון היווני פוליביוס אשר תיאר את הקרב, כתב שכוחות הרגלים במרכז המערך הקרתגני הוצבו במבנה דמוי חצי סהר (או קשת), הפונה כלפי חוץ מול מרכז המערך של הצבא הרומאי.
מהלך הקרב > שלב ראשון – קרב הפרשים

הקרב החל, בהתאם למקובל באותה תקופה, בהתכתשות של החיילים קלי החימוש משני הצדדים. בקרב קאנאי פרשו היריבים את חייליהם הקלים במרחק ניכר מהכוח העיקרי, כדי שאלו יספקו מסך הגנה שמאחוריו יוכל להתפרס הצבא העיקרי. מטרה אחרת של ההתכתשות המקדימה בין הכוחות הקלים הייתה לפגוע ככל הניתן בחיילי האויב בעזרת קלעים, כידוני הטלה וחצים. ההתכתשות בין החיילים הקלים הסתיימה תוך זמן קצר וללא יתרון לצד כלשהו, והחיילים הקלים נסוגו לאחור על מנת לאפשר לכוח העיקרי לפתוח בקרב.
במקביל להתכתשות המקדימה בין החיילים קלי החימוש, הסתערו הפרשים הכבדים של חניבעל, שהוצבו באגף הצמוד לנהר, על הפרשים הרומים שניצבו מולם. מניתוח השוואתי של קרב הפרשים עולה, שהרומאים היו ערוכים בעומק של 10 שורות, בחזית שרוחבה כ-500 מטר, בעוד הפרשים של חניבעל נערכו במבנה עמוק בהרבה (כ-25 שורות).
הקרב נפתח במטח כידונים שהטילו הפרשים הקלטים על הפרשים הרומאים, בעקבותיו הסתערו הפרשים הקלטים והאיברים, שנהנו מעדיפות מספרית גדולה, על יריביהם. לאחר פרק זמן קצר של לחימה קשה ועקובה מדם בשטח צר, שלא איפשר תמרון, הובסו הפרשים הרומים ושרידיהם נמלטו משדה הקרב. לפי פוליביוס, כמעט כל הפרשים הרומאים נהרגו בקרב ובמרדף שבא בעקבותיו, אך ככל הנראה תיאור הקרב אצל ליוויוס, לפיו רק כמחצית מהפרשים אבדו, אמין יותר.
לאחר שהפרשים הקלטים והאיברים הביסו את הפרשים הרומאים, הם לא המשיכו במרדף אחריהם כמקובל, אלא נעו מסביב למערך הצבא הרומאי, ותקפו מהעורף את פרשי בעלות הברית הרומאיות באגף השמאלי של הצבא הרומאי, שרותקו לחזית שלהם על ידי הפרשים הנומידים של חניבעל.
אף שהנומידים נהנו מיתרון מספרי קל על יריביהם (כ-4,000 לעומת 3,600) הם לא ניסו להסתער עליהם, אלא ניצלו את השטח הרחב שעמד לרשותם, שלא הוגבל על ידי מכשול טבעי כמו הנהר, ונקטו בטקטיקה המועדפת עליהם, התקפות פגע וברח תוך הטלת כידונים קלים על יריביהם. מטרת הפרשים הנומידים לא הייתה להבקיע את מערך האויב, אלא למנוע מפרשי בעלות הברית הרומאיות מרחב תמרון, ולרתק אותם למקומם. הסתערות הפרשים הקלטים והאיברים הכבדים על עורפם של פרשי בעלות הברית שברה את שורותיהם, ושרידיהם נסו משדה הקרב.
עזרובעל שלח את הפרשים הנומידים למרדף אחר פרשי בעלות הברית הנמלטים, ואלה טבחו בהם ביעילות כזו שפוליביוס מזכיר רק 300 פרשים מקרב בעלות הברית שהצליחו לחמוק משדה הקרב. לפי ליוויוס, מעט יותר מ-1,000 פרשים הצליחו להימלט. כך או כך, אין מחלוקת על כך שמרבית הפרשים של בעלות הברית נהרגו או נשבו. הפרשים הכבדים לא הצטרפו למרדף, אלא תקפו את חיל הרגלים הרומי מעורפו.
מהלך הקרב > שלב שני – קרב הרגלים

בזמן שפרשיו של חניבעל הביסו את פרשי הצד השני, ניטש קרב קשה בין כוחות הרגלים של הצדדים היריבים, כאשר הלגיונות הרומיים תקפו את הרגלים הקלטים והאיברים במרכז המערך של הצבא הקרתגני. שמירת התקשורת בין היחידות השונות במסגרת הצבאות העתיקים הייתה בעייתית ביותר, והקשתה על המפקדים לשמור על שליטה בכוחותיהם במהלך הקרב. מכיוון שהיה קושי לשמור על מבנה מסודר במהלך הסתערות על כוחות האויב, והיות שהשמירה על מבנה חצי הסהר של כוחות הרגלים שלו הייתה מרכיב חשוב מאוד בתוכנית הקרב של חניבעל, סביר להניח שהוא הורה לכוחותיו להישאר בעמדותיהם, ולחכות עד אשר הכוחות הרומיים יתקרבו לטווח הטלת הכידון.
בדרך כלל היו קווי הצבאות היריבים מקבילים זה לזה, אך לא במקרה זה. בתחילה ניטש הקרב רק בנקודת ההשקה הצרה יחסית בין חצי הסהר הקרתגני לקו הרומי. בגלל צורת הפריסה הקרתגית, לא יכלו הרומאים להשתמש בכידוני הפילום שלהם בצורה יעילה. בדרך כלל הטילו כל החיילים בקו הרומי הראשון את כידוניהם בכוחות האויב בראשית הקרב, אך הפעם נמצאו רוב כוחות הרגלים של חניבעל מחוץ לטווח הטלת פילום, ולכן לא הושגה המטרה של ריכוך כוחות האויב לפני תחילת ההסתערות עליו. יתר על כן, בשל עומק המערך הרומי – עשרות שורות – נמנע מחיילי השורות האחוריות להטיל את כידוניהם. גרגורי דאלי חוזר על הערכתו של גולדוורת'י שרק שש השורות הראשונות היו יכולות להטיל את כידוניהן בבטחה, ללא חשש פגיעה בחיילים הרומאים בשורות הקדמיות. גם הקלטים והאיברים היו חמושים בכידונים, אך השפעתם על הצד השני הייתה פחותה עקב המיגון הכבד יחסית של הרגלים הרומאים.
לאחר מטח הכידונים באה ההסתערות. החרבות הרומאיות הקצרות הצטלבו עם החרבות הארוכות של הקלטים ועם חרבותיהם של האיברים. החרבות הקלטיות הארוכות התאימו יותר לחיתוך מאשר לדקירה, והקלטים ניסו לפגוע ביריביהם בעיקר בראש ובצוואר, שלא היו מוגנים על ידי השריון והמגן. האיברים השתמשו בחרבות הדומות לאלו שהיו בשימוש הרומאים, אך בניגוד ליריביהם, לא היו מצוידים בדרך כלל בשריון גוף.
איכות המיגון והחימוש של הלגיונרים הרומיים והעדיפות המספרית שלהם החלו לתת את אותותיהם. הרגלים הקלטים והאיברים נאלצו להתפרס על חזית רחבה יותר, משום שלא היו ערוכים בקו ישר כמקובל, ולכן המערך שלהם לא היה עמוק דיו. הם לא היו מסוגלים לעמוד מול הלחץ שהפעילו עליהם עשרות אלפי הלוחמים הרומיים ובעלי בריתם, שהיו ערוכים בעומק רב, והחלו לסגת בהדרגה לאחור בהתאם לתוכנית הקרב של חניבעל. קודקוד חצי הסהר החל להתכופף לאחור עד אשר הפך לקו ישר, ובהמשך לחצי סהר הפוך שקודקודו המאיים להישבר פונה לכיוון השני. היה זה אחד מרגעי השיא של הקרב – אילו נשבר מרכז הקו הקרתגני, היו הרומאים יכולים לתקוף את כוחותיו של חניבעל מעורפם ולהביסם. גם אלמלא הצליחו הרומאים לתקוף את הקרתגנים מעורפם אחרי פריצת שורותיהם, הרי שהיו מצליחים לחמוק מהמלכודת שהכין להם חניבעל. לפי תיאור הקרב אצל ליוויוס ופוליביוס, הקו הקרתגני נפרץ לפחות במקומות אחדים, והלגיונרים הרומיים נמצאו בעיצומו של מרדף אחרי הרגלים הקלטים והאיברים הנסוגים, אולם סביר יותר להניח שהקו הקרתגני במרכז התכופף, אך לא נשבר לחלוטין.
ניתוח הטקטיקה של הצדדים

היו כמה גורמים עיקריים לניצחונו של חניבעל בקרב על אף נחיתותו המספרית. שיטת הפיקוד הרומית הייתה לא יעילה – הקונסולים התחלפו מדי יום, והצבא חסר מפקד ראשי. בנוסף לכך, הקונסולים, אף ששירתו בצבא בעברם, לא היו קצינים מקצועיים, ונבחרו לא בזכות כישרונם הצבאי אלא בעיקר בזכות ייחוסם ומעמדם הפוליטי.
בקרב עצמו היה המערך המניפולרי אמור להבטיח מידה מסוימת של גמישות, אך דבר זה לא קרה. היו לכך סיבות אחדות. ראשית, המפקד בפועל, הקונסול טרנטיוס וארו, הטיל לקרב את כל כוחותיו בדרג הראשון, כדי לשבור את מרכז המערך הקרתגני, ולא שמר כוח בעתודה, ולכן לא עמדו לרשותו כוחות שיכלו לספק מענה להתקפה האגפית של הרגלים הכבדים הלוביים. שנית, כשהלובים תקפו את אגפי הכוח הרומי, הם התנגשו עם הכוחות הפחות איכותיים של הצבא הרומאי, הלגיונות שגויסו מקרב בעלות הברית האיטלקיות של רומא, שכן הלגיונות הרומיים המנוסים יותר הוצבו במרכז מערך הלגיונות, במטרה לפרוץ במהירות את הקו הקרתגני.
בנוסף, עצם ההתקפה האגפית שיבשה לחלוטין את המערך הרומי ואת שרשרת הפיקוד. הרומאים נאלצו לפנות ב-90 מעלות כדי לפגוש את האיום החדש, פעולה קשה מאוד לביצוע בתנאי קרב. פוליביוס מציין שהרומאים פנו לעבר הלובים כיחידים וביחידות קטנות, אך גם אילו הצליחו יחידות משנה מסוימות לשנות את מערכן ולפנות כדי לקדם את המתקפה הקרתגנית, הרי שהמניפולים שהוצבו מאחורי המניפולים שלחמו בקו הראשון, היו דחוסים בצורה כזאת שלא היו יכולים לבצע את התמרון הנדרש, ופערים היו חייבים להיווצר בקו הרומי.
גם פרשיו הכבדים של חניבעל, שתקפו את עורפו של הכוח הרומי, גרמו שם למצב דומה. יחידות דחוסות שחסרו מרחב תמרון נאות שיאפשר להם להתגונן ביעילות נגד האיום החדש. יתרה מכך, העורף הורכב בשלב זה מווליטס – חיילים קלי חימוש שהוצבו בתחילת הקרב בחזית המערך הרומאי, ואחרי סיום ההתכתשות הראשונית נסוגו לעורפו. חיילים אלה היו בעלי מיגון קל בלבד, ולכן לא יכלו לעמוד מול הפרשים הקלטיים והאיבריים הכבדים. הם נסוגו לכיוון האפשרי היחיד מבחינתם – לתוך מרכז המערך הרומי, וכך שיבשו עוד יותר את המערך של הלגיונות.
במהומה שנוצרה, חיילים רבים איבדו את הקשר עם יחידות האם שלהם, היות שהמערך של הצבא הרומאי השתבש לחלוטין, ואיבד את הלכידות שלו, ולכן הם לא יכלו להגן על עצמם ביעילות. חיילים רבים איבדו את הרצון להילחם, והיו מבועתים עד אימה. רבים מהם לקו בהלם, ואחרים נפלו לקרקע אחרי שנפצעו פצעים קלים, ונדרסו תחת רגלי חבריהם.
תוצאות הקרב ומורשתו > השפעה על המשך המלחמה

אף שלתבוסה הרומית בקרב קאנאי לא הייתה השפעה מכריעה על מהלך המלחמה בזירת חצי האי האפניני, היא גרמה להנהגה הרומאית לאמץ אסטרטגיה של התשה במלחמה נגד חניבעל ולהימנע מקרב הכרעה נוסף נגד צבאו, ואיפשרה לצבאו של חניבעל להמשיך להחזיק בחלקים מדרום איטליה במשך 12 השנים הבאות. בין ההשפעות הנוספות ניתן למנות גם את נטישת כל קמפניה את בריתה עם רומא. שתי הערים הגדולות באיטליה אחרי רומא, קפואה וטרנטום (כיום טאראנטו), עברו לצדו של המצביא הקרתגי, אך לא הייתה לכך השפעה של ממש על המלחמה. הרומאים הצליחו לבודד את בעלות בריתו החדשות של חניבעל, ולהכניע אותן בזו אחר זו. חניבעל, עם צבאו הקטן, לא יכול היה להיות בכל מקום בכל זמן, ולכן לא הצליח למנוע זאת. בסופו של דבר נאלץ חניבעל לפנות את צבאו מאיטליה כדי להגן על מולדתו מפלישה רומית, שהביאה בסופו של דבר לסיום המלחמה הפונית השנייה.
לאחר הקרב שלח חניבעל את אחיו מאגו לקרתגו, במטרה לשכנע את הסנאט הקרתגי לשלוח לו כוחות נוספים. מאגו שפך בפני חברי המועצה טבעות שנלקחו מסנטורים רומאים שנהרגו בקרב במטרה להרשימם, אולם מתנגדם הפוליטי של משפחת ברקה חנו הגדול תקף אותו בתגובה בסדרת שאלות שהביכו אותו. גם הכוחות שהצליח מאגו לגייס לא הגיעו לחניבעל אלא נשלחו לחזית בספרד, לאחר שאחיו עזרובעל הובס בקרב דרטוסה.
בעקבות הניצחון בקאנאי נחתמה האמנה המקדונית-קרתגית בין חניבעל לפיליפוס החמישי מלך מוקדון. פיליפוס חשש מהמעורבות הרומית באיליריה, ולאחר קרב קאנאי סבר שגורלה של רומא נחתם, ולפיכך רצה להבטיח שלאחר הניצחון הקרתגי תיכלל מוקדון בהסכמי השלום ותקבל את השטחים הנחוצים לה בבלקן. חניבעל מצידו היה זקוק לתגבור צבאי, אולם בשל פעולות נמרצות מצד הצי הרומאי לא זכה לסיוע ממשי ממוקדון. גילוי האמנה בידי הרומאים הביא לפרוץ המלחמה המוקדונית הראשונה בין רומא למוקדון.
ייתכן שלחניבעל לא היה ציוד מצור ראוי לשמו, וצבאו לא התאים למצור ארוך על כרך גדול כרומא. אפילו המצור על סגונטום, עיר קטנה בהרבה מרומא, לקח לצבאו שמונה חודשים. בעיה חמורה נוספת הייתה העדר בסיס שיוכל לספק אספקה לצבאו ולהאכילו במשך המצור הארוך. יתר על כן, כל האסטרטגיה של חניבעל הושתתה על הכרעת רומא בקרבות שדה ולא במצור, מתוך תקווה שבעלות בריתה ינטשו אותה. משלא נטשו, לא הייתה לחניבעל אפשרות לנצח במלחמה, ובסופו של דבר הפסיד בה בגלל מאגר כוח האדם העצום שעמד לרשות רומא. אף שלרומאים אבדו כ-200,000 חיילים בשורת התבוסות שספגו בשנים הראשונות של המלחמה נגד חניבעל, עדיין יכלו לגייס מאות אלפי חיילים חדשים. לקרתגו לא היו משאבים בסדר הגודל הזה, והשליטה הרומית המוחלטת בזירה הימית, הקשתה מאוד על העברת אספקה ותגבורות לצבאו של חניבעל באיטליה.
בקרב יחיד זה אבדו לרומאים בין 50 ל-70 אלף לוחמים. רוב המדינות בעת העתיקה היו מתמוטטות אחרי אבדות קשות כל כך, מה עוד שאלה הצטרפו לאבדות הכבדות שספגו הרומאים בקרבות קודמים נגד חניבעל, ועל כן הישרדותה של רומא היא עדות לחוזקה הכלכלי והדמוגרפי כמדינה. אבדות הרומאים בקרב זה שניות רק לאבדותיהם בקרב אראוסיו, כמאה שנה לאחר מכן, במהלך מלחמת הקימברים והטווטונים. בראייה היסטורית ארוכת טווח, משחר ההיסטוריה האנושית ועד ימינו אנו, קרב זה נחשב לאחד מ-50 הקרבות העקובים ביותר מדם.
תוצאות הקרב ומורשתו > השפעה על הצבא הרומי

לקרב קאנאי הייתה השפעה גדולה על הטקטיקה של הצבא הרומי ועל מבנהו. הצבא הרומי בקרב קאנאי התפרס במבנה המניפולרי, ששילב יחד מספר שורות חיילים מסוגים שונים. המבנה המניפולרי אמנם הוכיח עצמו כמוצלח במיוחד אך עדיין סבל מחולשות מבניות, ואותן ידע חניבעל לנצל. על אף גמישותו, היה המערך פגיע להתקפה מן האגף והיה קטן מכדי לעמוד במשימה עצמאית. אם אוגף, נאלץ הלגיון לפנות ולהילחם כאשר צידו מופנה אל האויב. המניפולים בקווים האחוריים לא הצליחו לפנות בצורה יעילה, וללכד את שורותיהם אל מול האויב.
בהמשך המלחמה חלו שינויים בטקטיקה של הצבא הרומי, והמבנה המניפולרי נוצל בצורה טובה יותר. גם הרכב הצבא השתנה; במקום הסתמכות בלעדית כמעט על כוחות אזרחיים שגויסו אד הוק, עבר הצבא להסתמכות רבה יותר על יחידות ותיקות ששירתו שנים רבות בצבא. כך הפך הצבא הרומי בהדרגה מצבא אזרחי לצבא מקצועי שאפיין אותו בימי הרפובליקה המאוחרת וימי הפרינפיקט.
בעקבות הקרב חלו שינויים גם במבנה הפיקודי של הצבא הרומי. הפיקוד הכפול שנגזר מהמבנה הפוליטי של הרפובליקה הרומית התפתח לפיקוד יחידני של מפקד עליון שקיבל את הפיקוד על כל הכוחות בזירה מסוימת. שינויים אלה ואחרים נמשכו בצבא הרומי עד הרפורמות של מאריוס בסוף המאה ה-2 לפנה"ס, כמאה שנים לאחר הקרב.
תוצאות הקרב ומורשתו > מורשת היסטורית

כאמור, לקרב לא הייתה השפעה מכרעת על המלחמה הפונית השנייה, וכל שתרם הוא להרחיק את הקץ הקרתגי. אך הניצחון המלא של חניבעל, ובייחוד תנועת המלקחיים המושלמת שבה הושמד צבא הגדול בהרבה מהצבא המכתר, מהווים הישג חסר תקדים בהיסטוריה הצבאית. שם הקרב משמש עד היום כשם נרדף למבצע כיתור מושלם, ומבצעי כיתור רבים נקראים בשם "קאנאי" או "קאנאי רבתי". כך נקראת למשל תוכנית שליפן לכיתור הארמיות הצרפתיות במלחמת העולם הראשונה.
תוצאות הקרב ומורשתו > מורשת היסטורית > במלחמת יום כיפור

לאחר תחילת כיבוש המובלעת בבשן בידי צה"ל, שלחה עיראק 16,000 חיילים לעזרת סוריה בניסיון לבלום את צה"ל. אלוף דן לנר ערך את כוחותיו המשוריינים בצורת האות חי"ת כאשר הפתח הפרוץ בין אגף ימין ואגף שמאל היה ברוחב 7 קילומטר והחלק המחבר של ה"אות חי"ת" היה בעומק. ב-12 באוקטובר 1973, העיראקים, בעיקרם כוח שריון, בחשבם שהשטח פנוי, נכנסו לתוך המלכודת שנסגרה עליהם מכל הכיוונים. מרבית אבדות טנקיהם אבדו בקרב הזה מתוך 111 אבדותיהם בכלל.
ראו גם

כיבוש העי
לקריאה נוספת

הקרב מתואר היטב בספרות העתיקה. בין ההיסטוריונים העתיקים שכתבו על קרב זה או על התקופה הנדונה ניתן למצוא את פוליביוס, ליוויוס (שני המקורות הראשיים לקרב זה), אפיאנוס, פלוטרכוס ואחרים.
קיימים גם ספרים מודרניים רבים שעוסקים בקרב זה ובתקופה הנדונה. להלן ביבליוגרפיה נבחרת:
ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, הוצאת מאגנס, (מהדורה ראשונה 1990, מהדורה שנייה 1991),
T. A. Dorey and D. R. Dudley, Rome against Catrage, Secker & Warburg, 1971
Brian Caven, The punic wars, Weidenfeld and Nicolson, 1980
J. F. Lazenby, Hannibals' war, Aris & Phillips, 1978
Serge Lansel, Hannibal, Blackwell, במקור יצא בצרפת ב-1995, תרגום לאנגלית 1998
Gregory Daly, Cannae, Ruotledge, 2002
F. W. Walbank, A historical commentry on Polybius, Oxford university press, vol I, 1957 (מהדורה ראשונה; שנייה ב-1967, שלישית 1979); הציטוטים בערך הזה מהמהדורה של שנת 1957
P. A. Brunt, Italian manpower 225 B.C. - 14 A. D., Oxford university press, 1971
הערות שוליים

↑  לפרטים לגבי המודלים השונים לגבי גודלו של הצבא הרומי ראו בפרק "הצבא הרומי"
↑  הפרטים והערכות אחרות בפרק על הצבא הקרתגי
↑  כפי שניתן לראות בגרסה האינטרנטית http://penelope.uchicago.edu/Thayer/E/Roman/Texts/Polybius/3*.html או בגרסאות מודפסות ספר שלוש, פרק 108
↑  לדיון אודות הדעות השונות walbank, p439 - 440
↑  Brunt p. 416-420
↑  כפי שניתן לראות בגרסה אינטרנטית של ספרו: פרק 36.
↑  בהמשך השתנה מנהג זה, והפרובינקיות הוכרזו עוד בטרם נערכו הבחירות – זאת על מנת למנוע מצב שבו קונסול מסוים זוכה בבחירות ואז מקבל, בדרך לא דרך, פרובינקיה עשירה שיוכל למצוץ את לשדה
↑  דיון על הנושא אפשר למצוא בספרים רבים. למשל ב-Arthur Meckstein, Moral vision of Polybius p 38-40
↑  Gregory Daly, Cannae, Routledge, 2002 p. 31 - 32
↑  התיאור מתבסס על המודל של קרומייר. לפרטים ולדיון נוסף ראו: Gregory Daly, Cannae, Routledge, 2002 p. 32 - 35
↑  לפרטים Lazenby, p74 - 5
↑  Gregory Daly, pp 180
↑  Gregory Daly, pp. 184–185
↑  Gregory Daly p192 - 193
↑  פוליביוס, ההיסטוריות, ספר שלישי, פרק 117
↑  ראו, פוליביוס, ההיסטוריות, ספר שלישי, פרק 117 : טיטוס ליוויוס, תולדות רומא, ספר 22, פרקים 49–52
↑  פוליביוס ספר שלישי, פרק 118
↑  Gregory Daly p194 - 195
↑  Gregory Daly p. 198 - 200
↑  John F. Shean, Hannibal's mules: The logistical limitations of Hannibal's army and the battle of Cannae, 216 BC, Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte, Bd. 45, H. 2 (2nd Qtr., 1996), pp. 159-187
↑  שתי גרסאות: 60 לפי ויקיפדיה העברית, 80 לפי מקור אחר.
↑  מקור לכלל אבדות השריון העיראקי: ספרו של עבד אלג'באר שנשל (ער'), אשר שירת בצבא עיראק במלחמה. הספר משנת 1975 תורגם והופץ בצה"ל.
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283360105171  BNE: XX539125  LCCN: sh85019612  NKC: ph779407 
קרבות עיקריים במלחמה הפונית השנייה עד קרב קאנאי – מצפון לדרום: קרב טרביה, קרב טראסימני וקרב קאנאי. הרומאים באדום, בני קרתגו בכחול
סידור אופייני של הלגיון בקרב
שלב ראשון – התקפת הרגלים הרומים והתקפת הפרשים הקרתגים
שלב שלישי – כיתור והשמדת הרומאים
זהבה כספי

| --- | --- |

 לידה:  19 במאי 1945 (בת 79) אוזבקיסטן 
 שם לידה:  רוזנשר 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 בן או בת זוג:  אריה כספי 
 
זהבה כספי (נולדה ב-19 במאי 1945) היא חוקרת ספרות עברית ותיאטרון ישראלי, פרופסור חבר בדימוס במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון. מרבית מחקריה עוסקים ביחסים המורכבים שבין ייצוגו של הפוליטי-חברתי לבין היבטים אסתטיים, ספרותיים ותיאטרוניים. ספרה הראשון "היושבים בחושך" (2005) עוסק בניסיון לבחון את רכיביה של הזהות האנושית ואת טיבה של החוויה הקיומית החנוך-לוינית. ספר זה ופרסומים נוספים מיצב אותה כאוטוריטה ליצירתו הדרמטית של חנוך לוין.
ספרים

"היושבים בחושך: עולמו הדרמטי של חנוך לוין – סובייקט, מחבר, צופים", הוצאת כתר, ירושלים, (2005) [תורגם לפולנית על ידי הוצאת אוניברסיטת ורשה ב-2008]. הספר היה ראשון בסוגו בפרספקטיבה המקיפה והכוללת שהוא מציע על כל היצירה הדרמטית של חנוך לוין. מאז התפרסם בעברית הפך הספר לאוטוריטטיבי בכל נוגע למחזאי חשוב זה, ומצוטט בספרים ובמחקרים שנושאם תיאטרון. אחד מפרקי הספר תורגם לאנגלית ופורסם באחד מכתבי העת לחקר התיאטרון המובילים Theatre Research International TRI שיוצא לאור בקיימברידג'.
"הנה ימים באים: אפוקליפסה ואתיקה בתיאטרון הישראלי", בהוצאת אסף-מחקרים של אוניברסיטת תל אביב וספרא (2013) בוחן את הזיקות בין השואה מחד, והאוטופיה הציונית, מאידך, לבין חזון אחרית הימים בתיאטרון הישראלי (בספר נידונים מחזאים כמו יוסף מונדי ויהושע סובול), על רקע אירועים מרכזיים בהיסטוריה היהודית והישראלית.
"צפייה חוזרת: עיון מחודש במחזאות מקור", הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון (2013), בעריכה משותפת עם פרופ' גד קינר. האסופה כוללת 22 מאמרים שדנים ב-25 מחזאים ו-32 מחזות, פרי מחקריהם של טובי החוקרים בארץ בתחומי חקר התיאטרון, המופע והספרות העברית.
מאמרים מרכזיים בעברית

(2005) "'זה כמו קלידוסקופ, לך תחזיק דבר חיוני, ממשי בתוך משחק הצבעים הזה': פואטיקה של פסטיש במחזה 'הנסיכה האמריקאית' לנסים אלוני", על מלכים, צוענים ושחקנים: מחקרים ביצירתו התיאטרונית של נסים אלוני, נורית יערי (עורכת), הוצאת מכון פורטר והקיבוץ המאוחד, עמ' 110–121.
(2005) "החיבור בין אלה שאין להם מה לומר ובין ההמונים שאינם מדברים - ז'אן בודריאר: על תרבות תקשורתית בעולם של הדמיות", מכאן: כתב עת לספרות ותרבות יהודית וישראלית, כרך ו' דצמבר 2005/חורף תשס"ו, עמ' 143–167.
(2008) "'הפטריוט' בשירותה של 'מלכת אמבטיה' – מלחמת ששת הימים ביצירתו של חנוך לוין", ישראל, חוברת 13, אביב תשס"ח, עמ' 249–266.
(2010) מקומו של האחר : יצר ויצירתיות בדרמה של א"ב יהושע", בתוך: מבטים מצטלבים: עיונים ביצירת א"ב יהושע, אמיר בנבג'י, ניצה בן-דב וזיוה שמיר (עורכים), הוצאת הקיבוץ המאוחד, עמ' 453–468.
(2010) הנרטיב האפוקליפטי ובניין האומה במחזה "מושל יריחו", תיאוריה וביקורת 36, אביב 2010, עמ' 200-185.
(2011) מרחב-זמן בשירה הלירית העברית במעברי הדורות", הספרות והחיים: פואטיקה ואידאולוגיה בספרות העברית החדשה, איריס פרוש, חמוטל צמיר וחנה סוקר-שווגר (עורכות), הוצאת כרמל, עמ' 363–380.
(2013) "היסטוריה של פורענויות ומיתוס הקורבן", בתוך: זהבה כספי וגד קינר (עורכים), צפייה חוזרת: עיון מחודש בדרמת מקור, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, עמ' 97–116.
(2013) "'איך זה שאינכם מפרשים את הזמן הזה?!' החורבן ההיסטורי ו'הזמן העכשווי' בסינדרום ירושלים מאת יהושע סובול", הספרות והחיים: פואטיקה ואידאולוגיה בספרות דפים למחקר בספרות 19, עמ' 96–127.
(2014) "אפוקליפסה, מרחב וזהות במושל יריחו והמשיח מאת יוסף מונדי", מחקרי ירושלים בספרות עברית כז', הוצאת מאגנס, תשע"ד/2014, עמ' 205–232.
מאמרים נבחרים באנגלית

(2007) “A Lacerated Culture, a Self-Reflective Theater: The Case of Israeli Drama,” in Bernhard Greiner and Gerhard Fischer (eds.), The Play within a Play, Rodopi, pp. 189-200.
(2007) ֿ“Sources of Pleasure in the Theatre of Hanoch Levin,” Theatre Research International, Vol. 32 No. 3, pp. 263–277 doi:10.1017/s0307883307003100
(2008) “Structure and Language in a Multicultural Jewish Immigrant Society: Yosef Haim Brenner’s Plays,” Assaf, Studies in the Theater, Special Issue on Jewish Theater, pp. 89-100.
Zahava Caspi, Trauma, Apocalypse, and Ethics in Israeli Theater, CLCWeb: Comparative Literature and Culture 14, 2012-03-01 doi: 10.7771/1481-4374.1870.
(2013) “Black Rain: The Apocalyptic Aesthetic and the Spectator’s Ethical Challenge in (Israeli) Theater,” SubStance, Vol. 42, No. 2, pp. 141-158.
הערות שוליים

↑  נרי ליבנה, היושבים בחושך, באתר הארץ, 25 במאי 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259447905171  PLWABN: 9810556490905606  BnF: cb15003793b (data)  ISNI: 0000 0000 6662 3279  LCCN: no2006054691  SUDOC: 131231057  VIAF: 44577528   WorldCat (עם VIAF): 44577528
יעקב שוורץ (שוער)

ערך זה עוסק בשוער הכדורגל. אם התכוונתם לקשר כדורגל, ראו .
יעקב (שוורצי) שוורץ (1956 – 10 בפברואר 2025) היה כדורגלן ישראלי אשר כונה "החתול המעופף", ושיחק בעמדת השוער בהפועל כפר סבא. שוורץ נחשב לשיאן התארים במועדון, כאשר היה חלק מהקבוצה במשך 11 עונות. הוא לבש את אפודת השוער במועדון בכ-250 משחקים רשמיים, והיה שותף לארבעה תארים מתוך חמשת התארים של המועדון בכל הזמנים עד היום.
קריירה כשחקן

שוורץ, שזכה לכינויים "שוורצי" ו"החתול המעופף" בפי האוהדים ותקשורת הספורט, נולד וגדל בכפר סבא. לאחר שהצטרף למחלקת הנוער בעודו צעיר, ייצג את נבחרת הנוער של ישראל. בהמשך עלה לקבוצה הבוגרת של הפועל כפר סבא בעונת 1973/1974, והפך עד מהרה לשוער הראשון של הקבוצה, ונחשב ליורש של השוער המיתולוגי של הקבוצה יאיר נוסובסקי.
שוורץ היה שותף מלא והשוער העיקרי בשנים בהם המועדון זכה ברוב התארים שיש לו עד היום, בגביעי המדינה של 1974/1975 ו-1979/1980, באליפות המדינה של עונת 1981/1982, ובגביע אלוף האלופים של 1982. עונתו האחרונה במדי המועדון הייתה 1984/1985 בסופה פרש ממשחק פעיל, לאחר 250 הופעות וכ-11 עונות במדיו.
במקביל להיותו שחקן ואחרי פרישתו, היה שוורץ מורה נהיגה בכפר סבא.
ב-10 בפברואר 2025, נפטר שוורץ בגיל 69.
תארים

ליגת העל
אליפות (1): 1981/1982
גביע המדינה
זכייה (2): 1974/1975, 1979/1980
גביע אלוף האלופים
זכייה (1) : 1981
סגנות (2): 1974, 1979
הערות שוליים

↑  שוער הפועל כפר סבא לשעבר יעקב שוורץ הלך לעולמו בגיל 69, באתר וואלה, 10 בפברואר 2025
גאוגרף

הגאוגרף, ציור של יאן ורמיר משנת 1669
גאוגרף הוא חוקר המתמחה בגאוגרפיה, שהיא חקר הגורמים הפיזיים והאנושיים שעיצבו את פני כדור הארץ. על אף שהיסטורית גאוגרפים מזוהים עם הכנת מפות, הרי שהקרטוגרפיה היא רק אחד מענפי הגאוגרפיה. הגאוגרף מתמחה לא רק בתנאים הפיזיים של השטח, אלא גם בהשפעתם על החיים, האקולוגיה, האקלים ומזג האוויר, הכלכלה, השפה, ההיסטוריה והתרבות.