stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביודנסה
שיטת תנועה בריקוד

ביודנסה הוגדרה על ידי מייסדה כ"שיטה של התחדשות אורגנית, אינטגרציה רגשית ולימוד מחדש של תפקודי החיים המקוריים." היישום שלה מתבטא דרך ויוונסיה (vivencia) שהיא חוויה מיטיבה בכאן ועכשיו (הוויה) באמצעות מוזיקה, תנועות והמפגש הקבוצתי".
ה-דיילי טלגרף הבריטי תיאר את הביודנסה כ"סדרת תרגילים ומהלכים שמטרתם לקדם את ההערכה העצמית, את שמחת החיים ואת הביטוי של רגשות. הרבה חיבוקים והתחבקויות".
בביודנסה לא משתמשים בדיבור במטרה להימנע מהפעלת החלק במוח שאחראי לתת הוראות ולשפוט ובכך להיות בחוויה לא שיפוטית ולחוות חיבור.
מפגש שבועי נמשך כשעה וחצי, והוא מורכב מויונסיה "Vivencia", כלומר, סט קוהרנטי של תרגילים מוכן מראש על ידי המנחה. התרגילים מתורגלים באופן אישי, בזוגות, בקבוצות קטנות, או הקבוצה במלואה. כל תרגיל מבוצע עם מוזיקה מיוחדת שנבחרה על ידי המנחה. לעיתים קרובות, התרגיל הראשון הוא מעגל: המשתתפים מחזיקים ידיים ומתחילים במעגל עם מוזיקה. מאות תרגילים נוצרו על ידי רולנדו טורו, מייסד השיטה. בתחילת המפגש מוקדש זמן לשיתוף מילולי, ולאחר מכן המפגש מתחיל במעגל, המשתתפים אוחזים בידיים ומתחילים לנוע לצלילי המוזיקה. בתחילת כל תרגיל, המנחה, שנקרא מאפשר/ת, נותן הוראה. התרגילים מהווים חלק חשוב של תנועה בביטוי חופשי. למבט ולמגע יש גם חלק בתרגול.
הערות שוליים

↑  (בפורטוגזית) "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2011-02-07. נבדק ב-2011-05-17. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  http://biodanza.org/index.php?option=com_weblinks&view=categories&Itemid=88&lang=en
↑  (בספרדית) Toro, Rolando (2008). Biodanza, Editorial Cuarto Propio, Santiago, Chile. ISBN 978-956-260-433-8. (דף הספר באתר "גוגל ספרים" )
↑  http://biodanza.org/
↑   Feel the rhythm from head to heal, The Telegraph, 6 January 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000323917 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פסיכולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שבטה

ערך זה עוסק ביישוב הנבטי שבטה. אם התכוונתם לבסיס ההדרכה של חיל התותחנים, ראו .
שִׁבְטָה היא אתר ארכאולוגי השוכן בין ניצנה לשדה בוקר שבנגב. שבטה הייתה מיושבת בין המאה ה-1 למאה ה-9, עת שכנה על דרך הבשמים העתיקה ולאחר מכן הייתה יישוב חקלאי. האתר הוא גן לאומי. בשנת 2005 הוכרזה שבטה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ביחד עם חלוצה, עבדת וממשית, כחלק מדרך הבשמים. שמה הערבי הוא סביטה.
גאוגרפיה

שבטה ממוקמת בגובה של 340 מטרים מעל פני הים בקצה הדרום-מערבי של רכס "כתף שבטה". היא נמצאת ליד כביש 211, כ-43 קילומטרים דרומית-מערבית לבאר שבע. המדרון שעליו בנוי האתר משתפל לעבר נחל זיתן, המקיף את העיר כמה מאות מטרים מדרום לה. מצפון לשבטה שוכנות גבעות, מרביתן בגובה של כ-450 מטרים מעל פני הים. באזור שבטה אין מקורות מים טבעיים, כך שתושביה נזדקקו למי נגר אותם אגרו לשימושים חקלאיים. סמוך לעיר הקדומה שוכן מחנה שבטה ובו מספר יחידות של חיל התותחנים.
היסטוריה

תחילתה של שבטה במאה ה-1 לספירה ככפר נבטי לאורך דרך הבשמים. בתחילה היו הנבטים נוודים, אך עם התפתחותה של דרך הבשמים והתעשרותם, החלו מקימים יישובי קבע. שבטה הסכימה להטבות שהציגו בפניה הרומאים בשנת 106 לספירה, והמשיכה ושמשה כתחנה לאורך נתיבי הסחר עד שהמסחר בדרך הבשמים פסק במאה ה-4 לספירה. בד בבד, עם תחילתה של התקופה הביזנטית חדרה הנצרות לאזור, והיישוב הפך לכפר חקלאי, שאוכלוסייתו מנתה כ-2,000 תושבים. בתקופה זו הגיע היישוב בשבטה לשיאו, והיא נזכרה בשניים מהפפירוסים של ניצנה מהמאה ה-6 ומהמאה ה-7. היישוב נכבש בידי המוסלמים, בסוף התקופה הביזנטית היישוב כבר התחיל לשקוע מחקלאות יתר, עד שגווע לחלוטין במאה ה-9.
היסטוריה > שיקום האתר

בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 שוחזר האתר בשיתוף פעולה של קרן קאצין האמריקאית וממשלת ישראל. בספטמבר 1959 נערך טקס לציון סיום עבודות השחזור. באותה תקופה הוקם ליד שבטה שחזור של חווה נבטית קדומה, על ידי פרופ' מיכאל אבן-ארי. בסוף שנת 1970 נסגר האתר לביקורים והוא נפתח מחדש לאחר שנסלל אליו כביש גישה מכביש 211.
מבנה ומתאר

שטחה הבנוי של שבטה משתרע על פני 90 דונם והיא לא בוצרה מעולם. עם זאת, בתיה החיצוניים נבנו ברצף וחוברו זה לזה, כך שתחמו את השטח הבנוי, וניתן לראות את תחילתם של הרחובות המגיעים עד לקצה היישוב כמעין שערים אליו. העיר התפתחה כיישוב בלתי מתוכנן, אם כי תוואי הרחוב הראשי חוצה אותה מדרום לצפון.
מבנה ומתאר > הכנסיות

בשבטה שלוש כנסיות הערוכות לאורך הציר המרכזי מדרום לצפון:
הכנסייה הדרומית נצבת במקום בו עמד ככל הנראה מבנה פולחני נבטי. היא עשויה משלוש ספינות - הספינה המרכזית מרוצפת בשיש ושתי הצדדיות באבן גיר. לכנסייה לא היה אטריום, ותחת זאת שימש הכיכר שבחזיתה כמקום התאספות. בקצה הכנסייה ניצב בתחילה אפסיס בודד ומשני צדדיו שני חדרים רבועים, כפי שהיה מקובל בנגב באותה עת, אך בתחילת המאה ה-6 הוחלפו גם שני החדרים הרבועים באפסיסים. האפסיסים עוטרו בציורי קיר, שתיארו, בין היתר את ההשתנות ואת משה ואליהו, אך הם לא שרדו. מצפון לכנסייה ניצב בפטיסטריום.
הכנסייה המרכזית הייתה קטנה והיא חוברה אל בתי המגורים שמצדדיה. שני פתחיה פנו ישירות אל הרחוב.
הכנסייה הצפונית היא הגדולה מבין הכנסיות שהתגלו באתר, וקירותיה ניצבים לגובה של עד עשרה מטרים. היא ניצבת בקצה הצפוני של היישוב, וקירותיה המזרחי, הצפוני והמערבי, היו חלק מהקיר ההיקפי של שבטה כולה. על שער הכניסה חקוק סמל אלפא ואומגה והוא מוביל אל אטריום רבוע בן שתי קומות, שהחדרים שמסביבו שימשו, ככל הנראה, כמנזר. הגישה אל הכנסייה עצמה היא מהאטריום. היא עשויה משלוש ספינות ורצפתה כמו גם חלק מהקירות צופו בשיש. בקצה המזרחי של הכנסייה שלושה אפסיסים, ובשני הצדדיים נתגלו גומחות שנועדו לתיבות של חפצים מקודשים. בקיר הדרומי של הכנסייה קבוע פתח שהוביל אל שתי קפלות. באחת מהן ניצב אגן טבילה בצורת צלב.
מבנה ומתאר > כיכר הבריכות

בכיכר שנמצאת במרכז דרומו של האתר, ליד הכנסייה הדרומית, שוכנות שתי בריכות מים בנפח כולל של 2,055 ממ"ע. המים הגיעו אל הבריכות באמצעות תעלות מים ודרך אמת המים הראשית שהגיעה לשבטה מצפון-מזרח. הבריכות היו ציבוריות ואחזקתן נעשתה בתורנות על ידי תושבי העיר, כפי שמעיד חרס שנמצא במקום. המים מהבריכות נשאבו והועברו אל בורות המים הפרטיים שנחפרו בכל בית בשבטה.
ממזרח לכיכר הבריכות, צמוד לכנסייה הדרומית, ניצב מסגד שגגו נתמך בתשעה עמודים ערוכים בשלוש שורות. בצידו הדרומי של המסגד נתגלה המחראב.
מבנה ומתאר > הכיכר הצפונית

כיכר זו השוכנת ליד הכנסייה הצפונית שמשה, ככל הנראה, כמרכזו של היישוב. לידה נמצאו גת ומבנים שבהם ספסלי אבן, ואשר שימשו ככל הנראה כמקום כינוס.
לקריאה נוספת

ארתור סג"ל, שבטה׃ תוכנית ואדריכלות של עיר ביזנטית בנגב, הוצאת אריאל, 1981
הערות שוליים

↑  זיוון זאב, 2001. עברות שמות מקומות בנגב. אריאל - כתב עת לידיעת ארץ -ישראל, 150-151 - עם הפנים אל הנגב, עמ' 21 - 26.
↑  משולם עד, נסתיימו עבודות השיקום של עיר הנבטים שבטה, דבר, 6 בספטמבר 1959
נחום פונדק, עבדת, דבר, 14 בנובמבר 1958
↑  א.ח. אלחנני, פרופ' מ. בן ארי על החקלאות בהר הנגב, דבר, 5 בנובמבר 1959
↑  מנחם תלמי, חיי המדבר של הפרופיסור, מעריב, 6 באפריל 1962
↑  האתר ההיסטורי שבטה סגור לביקורים, מעריב, 17 בדצמבר 1970
↑  אתר שבטה נפתח מחדש, דבר, 10 באוגוסט 1972
שרידי הכנסייה הדרומית
אגן הטבילה בצורת צלב בחורבות הכנסייה הדרומית
רחוב בשבטה
לוח שיש משבטה המעוטר בדגם של צדפה
| דגל ישראל סמל אונסק"ו אתרי מורשת עולמית בישראל |
| --- | --- | --- |
| אתרים | העיר העתיקה בירושלים וחומותיה • מצדה • העיר העתיקה בעכו • העיר הלבנה בתל אביב • מערות בית גוברין ומרשה בגבעות יהודה (בית גוברין ומרשה) • בית שערים |  |
| המקומות הבהאים הקדושים בחיפה ובגליל המערבי | המרכז הבהאי העולמי: מקדש הבאב • אל-באהג'ה • בית הצדק העולמי |  |
| תלים מקראיים | תל מגידו • תל חצור • תל באר שבע |  |
| דרך הבשמים | עבדת • ממשית • חלוצה • שבטה • מואה הנבטית • חורבת קצרה • מצד נקרות • מצד גרפון • מצד סהרונים • מצד מחמל |  |
| נחל מערות | מערת תנור • מערת גמל • מערת הנחל • מערת הגדי |  |
|  גנים לאומיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| הגולן והגליל | אושא • אכזיב • ארבל • בית הכנסת בכפר נחום • בית שערים • ברעם • הר תבור • חורשת טל • חורבת מנים • חמת טבריה • חצור • כוכב הירדן • כורזים • כורסי • כפר נחום • מבצר יחיעם • מבצר נמרוד • מונפור • נחל צלמון • סוסיתא • ציפורי • קרני חיטין • ראש הנקרה • שדה עמודים • שמרון • תל חי • תל יודפת • תל צפצפות • תל קדש |  |
| השרון והשומרון | אביחיל • אפולוניה • בית אלפא • בית שאן • גן השלושה • הר גריזים • הר הכרמל • חוף גדור • חוף השרון • מבצר קאקון • מעיין חרוד • נחל אלכסנדר • נחל מהר"ל • נחל נדר • סידנא עלי • פארק השרון • צור נתן • קיסריה • שומרון • תל דור • תל מגידו • תל שקמונה |  |
| יהודה ומישור חוף יהודה | בית גוברין • בית עיטאב • גן המלך • הגן הבוטני הלאומי • הגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק • הר צובה • הרודיון • הרי יהודה • חוף פלמחים • גבעות הכורכר נס ציונה • ירקון • מאוזוליאום מזור • מגדל אפק • מורדות הר הצופים • מערות סמך • מערות חזן • נבי סמואל • נחל רובין • סובב חומות ירושלים • עין חמד • עמק צורים • קומראן • תל גזר • תל חברון • תל לכיש • תל צפית |  |
| הנגב | אנדרטת חטיבת הנגב • אשכול • אשקלון • גן הפסלים • ממשית • מצדה • ניצנה • עבדת • עין עבדת • עתיקות עין גדי • שבטה • תל באר שבע • תל ערד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548966405171  VIAF: 315170118   WorldCat (עם VIAF): 315170118 
משקוף אבן מן הכנסייה הדרומית ועליו עיטורי צלב ובעלי חיים וכתובת ביוונית: "המבנה נבנה בזמן כהונתו של הכומר אדון בשנת שלוש...", אוסף מוזיאון רוקפלר
שבטה בלילה
T.A.Z: אזור אוטונומי ארעי

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  פיטר למבורן וילסון 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  פילוסופיה 
 נושא:  אנרכיה, אנרכיזם 
 הוצאה
 הוצאה:  Autonomedia 
 מקום הוצאה:  ברוקלין 
 תאריך הוצאה:  1991 
 
T.A.Z: אזור אוטונומי ארעי (באנגלית: Temporary Autonomous Zone) הוא ספר הגות אנרכיסטי שיצא לאור תחת הפסאודונים חכים ביי (פיטר למבורן וילסון) בשנת 1991. הספר קורא למציאות של התקוממות מתמדת למול הממסד, בניגוד לחשיבה האנרכיסטית הקלאסית המבקשת מהפכה. החופש שבראשית התקוממות הוא תכליתה, ולכן היא תמיד זמנית. מכאן גם שמו של הספר - החיפוש אחר אזורי החופש הארעיים. חשיבותו של הספר נובעת בין השאר מכך שהוא חזה את המשמעויות על החברה ועל המשילות שיהיו לעלייתה של התקשורת הממוחשבת, שתהיה לימים האינטרנט.
אוטופיות של פיראטים

חכים ביי מתחיל בתיאור מחקרו על אזורים היסטוריים ש"נשלטו" על ידי קבוצות של פיראטים. אלו התקיימו ב"אזורים לבנים" במפה, מחוץ להישג ידם של המדינות. באזורים הללו התקיימו חברות דמוקרטיות מאוד, שוויוניות, ליברליות וחסרות שלטון מרכזי. עוד דוגמה היא רשת המצודות של כת החשישיים שהיו "מדינה" חסרת גבול וצורה. בהמשך מציין ביי כי מטרתו של ה-TAZ הוא ליצור אזור קטן וארעי של חופש ואוטונומיה מוחלטת לנמצאים בו - להימלט, ולו לזמן מה ובמקום מוגבל, מהמדינה. ה-TAZ איננו מהפכה אלא התהוות זורמת המשנה את המציאות במקום ובזמן בו היא מתהווה.
ביי מונה שלושה מאפיינים של ה-TAZ:
הלהקה - אין מבנה של משפחה. המבנה דומה ללהקת ציידים נודדת. "הלהקה היא תוצר של שפע - ותוצאתה רוחב לב".
ה-TAZ כפסטיבל. החגיגה, הזמן המיוחד כנוגד את "זמן העבודה החילוני" של המדינה. "מהות המסיבה: קבוצה של בני אדם הנמצאים פנים אל פנים ומשלבים כוחות כדי לממש תשוקות משותפות... על מנת ליצור אומנות קבוצתית ולהגיע להעברה הדדית של אושר עילאי".
נוודות נפשית. אי היצמדות למקום או זמן. היכולת לנוע על פני מרחבים ולהישאר רלוונטיים בכל מקום. מכונת המלחמה של דלז וגווטארי.
הרשת (Net) והמרקם (Web)

אחד הכלים העיקריים ליצירת ה-TAZ הוא המרקם (Web). המרקם הוא רשת פרטית של העברת מידע, המורכבת על ובתוך הרשת הכללית והגלויה. המרקם משתמש ברשימות תפוצה מחתרתיות, בהפצה מפה לאוזן, בשימוש במשאבי התקשורת הקיימים להעברת מסרים כנגד השיטה. המרקם הוא כמו קורי עכביש על רשת הדייגים. אין חשיבות לטכנולוגיה המשמשת במרקם, היא יכולה להיות של העת העתיקה או של הסייבר ספייס.
"הלכנו לקרואטן" והרצון לעוצמה כהיעלמות

"הלכנו לקרואטן" היה מסר שהשאירה חברת מתיישבים קטנה באמריקה לפני שנעלמה מאופק ההתבוננות של שאר המתיישבים ונטמעה באינדיאנים של קרואטן (אנ'). כאן ביי מביא מספר דוגמאות למקרים של נטישת החברה המערבית על ידי קבוצות שונות לטובת חיים באוטופיה פיראטית או ילידית מחוץ להישג החברה המערבית.
מכיוון שהמפה נסגרה, אין יותר מקומות שאפשר להתבודד בהם מהחברה, מציע ביי טקטיקה של היעלמות - לא התנגדות לחברה המערבית, אלא פעולה מחוץ לטווח המושגי שלה. לא אנאלפביתיות כמחאה על החינוך המערבי אלא לימוד עצמי מחוץ למסגרת. התארגנויות רשתיות נמוכות, חתימה במקום מהפכה ומרד הקיימות כולן בתוך החברה הקיימת ולא מחוצה לה.
לקריאה נוספת

T.A.Z– אזור אוטונומי ארעי, אנרכיה אונטולוגית, טרור פואטי, הוצאת רסלינג, 2008.
מהדורה אינטרנטית של הספר (באנגלית)
הערות שוליים

↑  כאשר ביי כתב את הספר היישום הטכנולוגי המתקדם ביותר היה ה-BBS. היום ניתן לאמר כי Web 2.0 הוא יישום ברור של המרקם, אך כאלו התקיימו גם בתקופות שאינן טכנולוגיות, למשל כמו המקרה בשם "הורד של אקו".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 6122153954902705680009   WorldCat (עם VIAF): 6122153954902705680009
בוכנוואלד

| --- | --- |

תצלום אוויר של מחנה בוכנוואלד, בתחילת שנות ה-40. הצילום נעשה מצפון: בחלקו המרכזי מחנה האסירים, מעבר לטור השני והשלישי מימין מגרש המסדרים. רחוק מימין, בחלק העליון של התמונה, מחנה האס אס
 מידע כללי
 סוג:  מחנה עבודה
 מדינה:  גרמניה
 מחוז:  ויימאר 
 מחנות נלווים:  מחנה הריכוז ריימסדורף
 תאריכים
 תאריך הקמה:  16 ביולי 1937
 תאריך שחרור:  11 באפריל 1945
 אוכלוסייה
 מפקדי המחנה:  קארל קוך, הרמן פיסטר
 צבא משחרר:  צבא ארצות הברית
 השתייכות האסירים:  יהודים, עדי יהוה, גרמנים, מתנגדי המשטר הנאצי, קומוניסטים, פושעים והומוסקסואלים.
 נתונים
 מספר הנספים:  כ-70,000
 מספר קרמטוריומים:  1
 שימור היסטורי:  חלקי
 קואורדינטות:  51°01′16″N 11°14′56″E﻿ / ﻿51.021198°N 11.248999°E﻿ / 51.021198; 11.248999
  (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניבוכנוואלד(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניבוכנוואלד(למפת תורינגיה רגילה) ארפורט ינה גרה ויימאר נורדהאוזן אייזנך זול אלטנבורג מילהאוזן סקסוניה אנהלט  סקסוניה בוואריה הסן סקסוניה התחתונה  צ'כיהבוכנוואלד(למפת תורינגיה מוגדלת) ארפורט ינה גרה ויימאר נורדהאוזן אייזנך זול אלטנבורג מילהאוזן סקסוניה אנהלט  סקסוניה בוואריה הסן סקסוניה התחתונה  צ'כיהבוכנוואלד
 
 אתר המחנה
 
מפת מחנות ריכוז והשמדה באירופה (לחצו להגדלה)
בּוּכֶנוָואלד (בגרמנית: KZ Buchenwald, Konzentrationslager Buchenwald בתרגום לעברית: יער של עצי אשור) היה מחנה ריכוז בגרמניה הנאצית, מהגדולים בגרמניה, אליו היו מסונפים כ־138 מחנות משנה. מחנה בוכנוואלד פעל מהקמתו ביולי 1937 ועד שחרורו בידי צבא ארצות הברית ב-11 באפריל 1945. בתקופה זו עברו בו כ-250,000 בני אדם. ההערכה היא כי בבוכנוואלד נרצחו כ-65,000 בני אדם, כולל האסירים שנרצחו בצעדות המוות עם ההודעה על התקרבות כוחות בעלות הברית, מעט לפני שחרור המחנה, ומבלי למנות את האסירים שנשלחו מבוכנוואלד למחנות ההשמדה ולמתקני תוכנית "T4" (מבצע אותנסיה), בטירת זוננשטיין ובאתרים אחרים. בשערו נכתב בציניות "Jedem das Seine" (בגרמנית: כל אחד לגורלו).
היסטוריה > מיקום והקמה

מחנה בוכנוואלד היה ממוקם במורד הצפוני של הר אטרסברג (Ettersberg), כשמונה ק"מ צפונית לוויימאר וכחמישה עשר ק"מ צפונית מזרחית לארפורט במדינת תורינגיה שבגרמניה. במקור נקבע שמו של מחנה הריכוז אטרסברג (Konzentrationslager Ettersberg), על שם ההר שעליו נבנה. בוועדת התרבות של הגאו התורינגי של המפלגה הנאצית, ששכנה בוויימאר, הייתה התנגדות רבה לשם "מחנה הריכוז אטרסברג" עקב העובדה ששם ההר קשור באישים ובאירועים תרבותיים גרמניים חשובים: הקיסרית אנה אמליה בילתה את חודשי הקיץ בטירת אטרסבורג שבמקום, והמשורר הגרמני המפורסם יוהאן וולפגנג פון גתה, בן המאה ה-19, היה קשור במיוחד ליער; שם נהג לטייל, ובאותה טירה עסק גתה בהפקת המחזה איפיגניה בטאוריס שאותו כתב. בשל כך הוחלט על שינוי שם המחנה ל"מחנה הריכוז בוכנוואלד" (Konzentrationslager Buchenwald) שהיה שם פחות מוכר למקום, שהיה קיים עוד לפני כן.
מחנות ריכוז ראשונים הוקמו בידי השלטון הנאצי עם עלייתו לשלטון ב-1933. המחנות הראשונים, שהוקמו בגרמניה עד 1936, היו מחנות קטנים (פרט למחנה הריכוז דכאו (Dachau) שהוקם כבר בשנת 1933), ובהם נכלאו כמה מאות אסירים. ב-1936 הוחלט על שינוי המדיניות: המחנות הקטנים פורקו ובמקומם הוקמו מחנות גדולים יותר. ב-1936 הוקם מחנה זקסנהאוזן (Sachsenhausen), ב-1938 הוקמו מאוטהאוזן (Mauthausen) ופלוסנבירג (Flossenbürg), וב-1939 הוקם מחנה ראוונסבריק (Ravensbrück). לאחר תחילת המלחמה הוקמו מחנות נוספים במדינות במזרח-אירופה שנכבשו על ידי גרמניה.
בוכנוואלד הוא מחנה הריכוז הגדול השלישי שנבנה על אדמת גרמניה (אחרי דכאו וזקסנהאוזן). ב-3 ביוני 1936 הציע תיאודור אייקה, מפקד מחנות הריכוז, להעביר את אסירי מחנות הריכוז ליכטנבורג
 וזקסנבורג למחנה חדש, שייבנה בצלע אטרסברג.
המחנה הוקם ב־16 ביולי 1937, כשהועברה אליו קבוצה בת 149 אסירים, רובם "פליליים" ומיעוטם מדיניים.
בשבועות הבאים פירקו רשויות האס אס את מחנות הריכוז זקסנבורג וליכטנבורג, והעבירו את האסירים לבוכנוואלד. בין האסירים שהועברו היו חברי מחתרת, עדי יהוה, פושעים פליליים מורשעים, והומוסקסואלים. האסירים הראשונים הועסקו בעבודות התשתית למחנה. כמפקד המחנה מונה קארל קוך, שלפני כן פיקד על מחנה זקסנהאוזן. בסוף אותה שנה מנה המחנה 2,561 אסירים, ועד אותו תאריך מתו במחנה 43 אסירים. ב-28 ביולי 1937 הוסב שמו של המחנה מ"מחנה הריכוז אטרסברג" (K.L. Ettersberg) ל"מחנה הריכוז בוכנוואלד" (K.L. Buchenwald).
היסטוריה > אסירים במחנה > בשנים 1937–1939

ברוב שנותיו של מחנה הריכוז הייתה רוב אוכלוסייתו גברים. נשים הובאו למחנה רק ב-16 ביולי 1943 כעובדות כפייה בבית הבושת במחנה. בימים הראשונים היו בבוכנוואלד בעיקר אסירים "פליליים" (הכוונה היא לאסירים פליליים לכאורה, שכן לא בהכרח שפשעו כלל). ואולם בשבועות שלאחר מכן הובאו לשם אסירים פוליטיים רבים. באפריל 1938 נערך בגרמניה מבצע מאסרים נרחב של משתמטי עבודה, חסרי בית, שיכורים, מהגרים ועוד. בכלל אסירים אלה נכלאו גם מי שהיו להם גם עברות קלות ומנהליות, כגון עברות חנייה, אי תשלום קנסות, ועוד. יותר מאלף יהודים שוכנו בדיר ובשלד מבנה המטבח שהלך ונבנה, ללא מיטות, כיסאות ושולחנות. מחוץ למחנה בנו אנשי האס אס גן חיות.
במהלך קיץ 1938 גורשו למחנה עוד כ-2,400 יהודים מאוסטריה; חלקם גורשו מווינה לאחר סיפוחה לגרמניה, האנשלוס, שאירע במרץ אותה שנה. הם גורשו בתחילה לדכאו, ומשם הועברו לבוכנוואלד. לאחר ליל הבדולח גורשו 9,845 יהודים לבוכנוואלד, שם שוכנו בתנאים קשים מאוד, ועונו. כ-250 מהם מתו בשל ההתעללויות ותנאי המחיה. חלק גדול מהאסירים היהודיים שוחררו במהלך השנה, לאחר שהובטח שיהגרו מגרמניה, ואולם בסוף אותה שנה שהו במחנה 11,028 אסירים. באותה שנה נרשמו 771 מקרי מוות במחנה, מתוכם 408 יהודים.
במחנה שהה הרב ישראל מאיר לאו בילדותו ואחיו נפתלי לאו.
היסטוריה > אסירים במחנה > נשים וילדים בבוכנוואלד

באופן רשמי היה מחנה הריכוז בוכנוואלד מחנה עבודה לגברים. עם זאת, היו במחנה נשים שנוצלו מינית בבית בושת שהיה במחנה. בית הבושת הופעל לאחר ביקורו של היינריך הימלר בבוכנוואלד במרץ 1943. הימלר מתח ביקורת על היעדרו לשימוש האסירים במחנה, והורה על הקמת בורדל "כאמצעי להמרצת העבודה והגדלת התועלת"[דרוש מקור]. ב-16 ביולי 1943 הביא האס אס 16 אסירות ממחנה הריכוז ראוונסבריק, בגילים שבין 20 ל-30, ושיכן אותן ב"מבנה המיוחד" (Sonderbau). על פי הוראת האס אס היה על הנשים "לסייע" בממוצע לכחמישה גברים ביום. ליהודים, צוענים ורוסים היה השימוש בבית הבושת אסור.
חוץ מהנשים שנוצלו מינית, הועסקו נשים אחדות גם בתעשיית התחמושת. נשים אלה הועברו ממחנות המשנה של ראוונסבריק ב-1 בספטמבר 1944 למחנה בוכנוואלד.
למרות הגדרתו של מחנה הריכוז בוכנוואלד כמחנה עבודה לגברים, נכלאו בו גם ילדים ונערים. בשנותיו הראשונות של המחנה היו בו מעט ילדים ובני נוער, ב-30 באפריל 1942 נספרו במחנה 142 אסירים מתחת לגיל 20, 2% בלבד מכלל האסירים. ואולם, החל מ-1943, ועם עליית הצורך הדוחק של גרמניה הנאצית בפועלי כפייה, הופסקה ההתחשבות בגיל. ב-30 בדצמבר 1944 נספרו במחנה 23,085 אסירים מתחת לגיל 20, שהיוו אז 37% מכלל האסירים. ביום השחרור היה שטפן ירשי צוויג (Stefan Jerzy Zweig) הילד הצעיר ביותר שנמצא במחנה, והוא כבן 3 בלבד. הוא כונה "הילד מבוכנוואלד" (Das Buchenwaldkind). רבים מהילדים נותרו בחיים הודות לפעילות של אנטונין קאלינה.
היסטוריה > גידול המחנה: 1945-1942

החל מסוף 1942 החל מחנה בוכנוואלד לגדול מאוד, משתי סיבות: ההחלטה להעסיק אסירים בעבודת כפייה, וכן פינוי האסירים ממחנות במזרח, בשל התקדמות הצבא האדום.
בשנים הראשונות הועסקו האסירים בעיקר בעבודת פרך במחצבה, ביערות ובבנייה, עבודה שמטרתה העיקרית הייתה שבירת ושחיקת האסירים, עד מותם. ואולם, עם התמשכות המלחמה, הגיעו ראשי האס אס למסקנה שניתן לנצל את האסירים הרבים שהיו במחנות הריכוז הנאציים, למען מאמץ המלחמה הגרמני. ב-1942 הקים היינריך הימלר, ראש האס אס, את המשרד הראשי למשק ומנהל של האס אס (SS Wirtschafts Verwaltungshauptamt); מחנות הריכוז וההשמדה הוכפפו למרותו של משרד זה, שמחד ניהל את ניצול כוח העבודה של האסירים בעצמו, ומאידך סיפק לאס אס אסירים לעבודות כפייה.
בוכנוואלד היה אחד המוקדים החשובים לעבודת הכפייה. החל מסוף 1942 הוחל בהקמת מפעלי חימוש גדולים, שבהם הועסקו רבבות אסירי המחנה; במקביל הוקמו מחנות משנה בסביבות המחנה. מספר האסירים בבוכנוואלד הלך וגדל, כדי לספק את צורכי האס אס, והגיע לשיא של כ-112,000 איש בפברואר 1945. האסירים הועסקו בחברת DAW, מפעלי הציוד הגרמניים (Deutsche Ausrüstungs Werke), חברה שהייתה בבעלות האס אס והופעלה על ידיו, בבתי מלאכה שהיו במחנה, ובמחצבה. בפברואר 1942 הוקם המפעל הראשון, של חברת גוסטלוף, בעיר ויימאר; במרץ 1943 הוקם מפעל חימוש גדול ליד המחנה עצמו.
סביב בוכנוואלד היו 136 מחנות משנה (Unterkommandos) בכל תקופת פעולתו – המוכר מביניהם הוא מחנה הריכוז מיטלבאו דורה – כאשר המספר הגבוה ביותר של מחנות משנה שפעלו במקביל היה כ-76 בפברואר 1945. אחד ממחנות המשנה של בוכנוואלד היה מחנה הריכוז אוהרדרוף שהיה מחנה הריכוז הראשון ששוחרר על ידי צבא ארצות הברית. מחנה אחר היה מחנה הריכוז ברגה. המחנות היו פרוסים מדיסלדורף במערב ועד גבול הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה במזרח. המפעלים היו בשליטת האס אס, בניהול המדינה או שייכים לחברות פרטיות; רובם היו מפעלי חימוש, מחצבות אבן ופרויקטים של בנייה. קציני אס אס נהגו לערוך סלקציות בין עובדי המחנות הללו לעיתים קרובות, והאסירים החלשים מכדי להמשיך לעבוד נשלחו לברנבורג, שם הומתו בבית החולים המקומי, כחלק מתוכנית T4 - אותנסיה. אסירים אחרים הומתו על ידי רופאי אס אס בזריקות רעל.
התקדמות הצבא האדום ממזרח הביאה לחיסולם של מחנות הריכוז וההשמדה שהיו בפולין. הנאצים כפו על אסירי המחנות לצעוד מערבה בצעדות מוות או שנדחסו ברכבות. בוכנוואלד היה אחד היעדים העיקריים להעברת האסירים, והחל מ-1944 הועברו אליו אלפי יהודים מאושוויץ, כמו גם משלוחים של צוענים. בוכנוואלד הלך וגדל; מחנה העבודה לנשים בראוונסבריק סופח אליו באותה שנה. מאידך, מחנה העבודה דורה-מיטלבאו, שהיה אחד ממחנות הלוויין של בוכנוואלד גדל עד כדי כך שהפך למחנה עצמאי. חלק מן האסירים שהגיעו, בעיקר יהודים, שוכנו במחנה ארעי שנבנה מצפון למחנה, ונקרא "המחנה הקטן"; במחנה זה שוכנו האסירים ללא תנאי מחיה מינימליים, ברעב וללא מחסה, ומספר הנספים בו היה גדול. ב-1945 היה בוכנוואלד מחנה הריכוז הגדול ביותר בגרמניה, ובו כ-110,000 אסירים; סגל המחנה מנה כ-6,300 סוהרים ו-530 סוהרות.
ביולי 1944 הועברו חלק מהאסירים למחנה הריכוז האלה.
היסטוריה > מבנה המחנה

במחנה היו שני חלקים עיקריים. חלקו הצפוני היה מחנה הריכוז, ובו שוכנו האסירים, וחלקו הדרומי היה מיועד למגורי האס אס, למוסכים ובתי מלאכה, למפעלי תעשייה, וכדומה. שני חלקי המחנה נבנו משני עבריו של שביל קדום שנסלל במאה ה-18, המוביל לטירת אטרסברג, ממזרח למחנה.
היסטוריה > מבנה המחנה > מחנה האס אס

מחנה האס אס, היה מדרום למחנה האסירים. מבני האס אס היו בנויים במעין חצי גורן, שהייתה פתוחה לדרום, למגרש מסדרים. מחנה האס אס בבוכנוואלד כלל את בית המלאכה של האס אס, שבו יוצרו פריטים שונים עבור הארגון, וכן מחנה אימונים של יחידת גולגולת המת. סביב מחנה האס אס היו כמה מפעלי תעשייה, שבהם הועבדו אסירי המחנה, וממערב למחנה זה הייתה מחצבה, שגם בה עבדו האסירים עבודת כפייה; העבודה במחצבה הייתה קשה ואכזרית במיוחד, ואסירים רבים נרצחו בה. בצפון המחנה הייתה אורווה שנבנתה עבור סוסיו של מפקד המחנה הראשון, קארל קוך; ב-1941 הוסבה האורווה לאתר הוצאה להורג, שבו נורו שבויי מלחמה סובייטיים.
ב-1944 הוקם באזור האס אס מתחם מיוחד, שנועד לכליאת אסירים פוליטיים גרמניים חשובים. באוגוסט 1944 נרצח במתחם זה ארנסט תלמאן, יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, שהיה כלוא במחנה כמה שנים.
ב-1938 הוקם בפקודת מפקד המחנה, קארל קוך, אזור מנוחה ושעשועים ממזרח למבנה השער. האזור נועד עבור אנשי האס אס ובני משפחותיהם ובמרכזו היה גן חיות. גן החיות היה סמוך לגדר מחנה האסירים, ואלו היו יכולים לראות את החיות שהיו בו: קופים ודובים. במקום היו גם כלובים לבזים, וכן מזרקת מים. בשלבים מאוחרים של המלחמה שימש גן החיות גם לכליאת אסירים; לאון בלום הוחזק במשך זמן מסוים בכלובי הבזים, עד שהועבר לדכאו.
היסטוריה > מפקדי המחנה

בשנים 1937 עד 1941 היה מפקד המחנה שטנדרטנפירר (קולונל) קארל קוך. קוך ואשתו, אילזה קוך, נודעו לשימצה בשל התנהגותם הסדיסטית כלפי האסירים. בין השאר הואשמה אילזה קוך בכך שנהגה להכין אהילים מעור של אסירים שנרצחו במחנה, וכן שנהגה לאסוף עור אדם שעליו כתובת קעקע, וכן ראשי אדם מצומקים. קוך הועבר לפיקוד על מחנה מיידנק בספטמבר 1941, אשתו עברה איתו והמשיכה במעשי הסאדיזם שלה גם במיידנק. אכזריותו ושחיתותו של קוך הייתה מוגזמת אפילו בסטנדרטים של האס אס, והוא הועמד לדין באוגוסט 1943 בגין מעילות, זיוף, איום על פקידים בכירים, ומה שכונה "פשעים אחרים", כנראה כינוי לרציחות שביצע מחוץ להוראותיו. אשתו חזרה לתפקיד מפקחת בבוכנוואלד. קוך הוצא להורג בתחילת אפריל 1945, כשבוע לפני שחרור המחנה; אשתו נידונה למאסר עולם לאחר המלחמה, והתאבדה בכלאה ב-1967.
בינואר 1942 מונה אוברפירר (קולונל בכיר) הרמן פיסטר כמפקד המחנה. הוא מילא תפקיד זה עד תום המלחמה, והיה אחראי לפינוי המחנה וצעדת המוות שהתלוותה אליו.