stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבת איילת השחר
צוות הישיבה

הר"מים הם הרב יניב רזניק, הרב יחיאל בן גיגי, הרב אלישיב שטרנברג, הרב ליאור בנדט, הרב יוחאי קפלן והרב אריה רוטשילד.
הרב יעקב קובי סופר מגיע לשלושה ימים מדי שבוע מיום שני עד יום רביעי ומעביר בעיקר מערכות תורניות הנקראות בסלנג ובעגה הישיבתית חבורות ושיעורי אמונה. הרב אלי בזק והרב גולן סעדון מגיעים פעם בשבוע ומלמדים שיעורי אמונה גם הם, וכן גם הרב דניאל מילר - ראש ישיבת עטרת נחמיה, שהיה בעבר ראש כולל האברכים של הגרעין התורני במקום.
כמו כן לימדו בעבר בישיבה: הרב אסף שטראוס, הרב טוביה בלייכר (בנו של הרב משה בלייכר), הרב יעקב לנזר (כיום רב היישוב בני נצרים), הרב עמיאל נאומבורג (כיום ר"מ בישיבת נצר מטעי באריאל), הרב הלל רוטקוף (כיום ראש הישיבה הגבוהה בבני נצרים) הרב אסף בנית (כיום ראש הישיבה הגבוהה מור דרור בקצרין), הרב אליעזר מאיר ועוד.
בית הכנסת

בישיבה קיים גם בית הכנסת בשם בית כנסת שיח ישראל.
הערות שוליים

↑  שם הישיבה נבחר מהפסוק בספר תהלים (תהלים פרק כב פסוק א) הנאמר בתפילת שחרית בתענית אסתר ובשיר של יום לחג פורים ולמנהג הספרדים ובני עדות המזרח נאמר מזמור זה גם בליל ערבית של פורים קודם התפילה ראה כאן, לַ֭מְנַצֵּחַ עַל־אַיֶּ֥לֶת הַשַּׁ֗חַר מִזְמ֥וֹר לְדָוִֽד
↑  ברחוב מלכת שבא 9
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312221605171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישיבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דרך

ערך זה עוסק ברצועת ארץ המיועדת לתחבורה או להתניידות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
כביש בנורווגיה
סימון שביל ישראל ושבילי הליכה נוספים בנחל נקרות
דֶרֶךְ היא רצועת ארץ אשר מחברת בין שני מקומות או יותר, ומיושרת או מוכשרת באופן אחר כדי לאפשר מעבר ותנועה של תחבורה. המונח מתייחס גם לשביל שעצם התנועה בו מונעת גידול צמחייה.
הדרך הקדומה ביותר שנתגלתה היא ה-Sweet Track (אנ') אשר באנגליה, המתוארכת ל-3800 לפני הספירה. בזמנים קדומים התחבורה באמצעות נהרות הייתה קלה לאין שיעור לעומת התנועה בדרכים[דרוש מקור], בהתחשב בעלות הקמת הדרכים והבדלי הקיבולת בין כרכרות לדוברות וסירות.
המילה 'דרך' בשפה העברית יכולה להתקיים הן בצורת זכר והן בצורת נקבה.
מעמד משפטי בישראל

בפקודת התעבורה, ובתקנות שנקבעו, מוגדרת דרך כ"מקום פתוח שיש לציבור זכות לעבור בו".
המחוקק מציין מספר דוגמאות אפשריות:
מסילה – מסלול מכני שעליו נע כלי כלשהו
מסילת רכבת
רחוב
סמטה
כיכר
מעבר
גשר
דרכים בעולם

דרך המשי
מערכת הדרכים הרומיות
דרך בורמה (בורמה)
דרכים באזור ארץ ישראל

דרך אדום
דרך בורמה
דרך המלך
דרך הים
דרך הבשמים
דרך עולי הרגל
דרך ארץ פלשתים
דרך האתרים
דרך ההר
דרך הדואר
דרך הנפט
דרך הערבה
דרך הסולטאן
דרך עזה
דרך שור
דרכים מודרניות באזור ישראל

דרך אברהם
דרך אלון
דרך בורמה
כביש 2
כביש 20
כביש 4
כביש 1
כביש 6
כביש 8
ראו גם

כביש
טרק (טיול)
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף ב', עמוד ב'
↑  גם זכר גם נקבה באתר "השפה העברית"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11973342s (data)  GND: 4187844-9  HDS: 007958  NKC: ph115848 
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מקס לבקוביץ

אין תמונה חופשית
מקס לבקוביץ (1901–1971) היה רופא פנימי, מנהל בית חולים עפולה (1934-1941), מנהל מחלקה פנימית בבית חולים עפולה, פרופסור לרפואה פנימית, בבית ספר לרפואה אוניברסיטת תל אביב, מנהל מחלקה פנימית א' בבית החולים בילינסון (1950-1979)
ביוגרפיה

לבקוביץ נולד בשנת תרס"א (1901) בגרמניה. למד רפואה באוניברסיטת ברלין, אוניברסיטת מינכן ואוניברסיטת פרייבורג.
משנת 1924 עבד לבקוביץ  בבית-החולים מואביט בברלין.
כרופא ראשי, ארגן לבקוביץ מרפאות מרכזיות למחלות מחזור הדם, לשחפת ולאלרגיה. במשך עבודתו נשלח להשתלמות לדנמרק ולהולנד.
בין השנים 1928–1931 מונה לבקוביץ למזכיר הכינוס הגרמני של האינטרניסטים (רופאים פנימיים) בויסבאדן.
לבקוביץ התחתן עם יוטה לבית סימסון, אשר הייתה רופאה כללית, (1902-1982).
באפריל 1933 נעצר לבקוביץ על ידי השלטונות הנאצים, כחשוד בקומוניזם. שוחרר בעזרת אחד ממטופליו (נאצי), ומיד עלה עם רעייתו לארץ ישראל.
רופא בכיר בארץ ישראל

בין השנים 1934–1941 ניהל לבקוביץ את בית החולים המרכזי בעפולה, במקביל כיהן כמנהל מחלקה פנימית, וניהל את המחוז של קופת חולים כללית.
בין השנים 1941–1945 ניהל לבקוביץ את המרפאה המרכזית של קופת-חולים ההסתדרותית בתל אביב, (מרפאת זמנהוף). בנוסף שימש לפקוביץ יועץ למחלות פנימיות.
בין השנים 1950–1970  ניהל לבקוביץ  את המחלקה הפנימית א' בבית-החולים בילינסון, בפתח תקווה.
בשנת 1954 היה המארגן והיושב-ראש של הכינוס הארצי של הרופאים "רמב"ם", שנתכנס בתל אביב, בין השנים 1956–1959.
לבקוביץ כיהן כיושב ראש הכינוסים המדעיים השבועיים של ההסתדרות הרפואית בתל אביב.
במשך עבודתו הרפואית עסק לבקוביץ בכמה נושאים ניסיונים (כגון: יצירת דם בהשפעת תמצית איברים שונים) ובפרט ברפואה קלינית.
לבקוביץ חיבר ספר על שקיעת דם, תיאר מספר מחלות מגפתיות בארץ: צהבת זהומית, אאוזינופיליה עם בצקת של העור, וביצע את התצפית הקלינית הראשונה על קדחת הנילוס המערבי בארץ. התענינותו בנשיכות נחשים נתעוררה בעת עבודתו בעמק, ונמשכת במסגרת המכון למחקר רפואי על-שם רוגוף.
לבקוביץ זכה ב-1959 יחד עם פרופסור אנדרה דה-פריס, ד"ר  שמעון גיטר וד"ר שאול כוכבא - בפרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית  של עיריית תל אביב, על מחקר ארס נחשים בישראל.
לבקוביץ ערך את "אנציקלופדיה לבריאות המשפחה" (הוצאת כרטא), 1991.
לבקוביץ היה הרופא של חברי התזמורת הפילהרמונית הישראלית וגם פסנתרן חובב.
לבקוביץ נפטר בשנת 1971. נטמן בבית העלמין קריית שאול
לקריאה נוספת

דוד תדהר (עורך), "מקס לבקוביץ", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך טו (1966), עמ' 4783
הערות שוליים

↑  מקס לבקוביץ - מומחה ברפואה פנימית אינדקס רופאים, משרד הבריאות
↑  "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", נסים לוי, יעל לוי, הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, מהדורה שנייה, ערך :לפקוביץ, מקס, פרופ', עמוד 271
↑  פרופ' מקס לבקוביץ (עורך ראשי) "אנציקלופדיה לבריאות המשפחה", הוצאת כרטא, 1991
↑  מקס לבקוביץ בית העלמין קריית שאול, אתר חברה קדישא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440859105171  VIAF: 65148874353249620027   WorldCat (עם VIAF): 65148874353249620027
איסאייס וולף הלמן

| --- | --- |

איסאייס וולף הלמן
 לידה:  3 באוקטובר 1842 רקנדורף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  9 באפריל 1920 (בגיל 77) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות בית שלום (קולמה, קליפורניה) 
 בן או בת זוג:  Esther Newgass 
 
איסאייס וולף הלמן (Isaias Wolf Hellman;‏ 3 באוקטובר 1842 - 9 באפריל 1920) היה יהודי ממוצא גרמני והבנקאי הראשון של לוס אנג'לס, אשר נחשב לאחד האנשים המשפיעים ביותר בתקופתו בתחום הפיננסי בקליפורניה.
ביוגרפיה

הלמן נולד ב-3 באוקטובר 1842 בבוואריה שבגרמניה למשפחה יהודית. הוא ואחיו היגרו ללוס אנג'לס שבקליפורניה במאי 1859.
הלמן החל לעבוד בחנות של בני דודיו ובשנת 1865 הוא פתח חנות מוצר צריכה משלו. הוא החל לעסוק בבנקאות כמעט במקרה, כאשר אחד מלקוחותיו הפקיד אצלו באופן קבוע זהב ודברי ערך, אותן הלמן שמר בכספת. הוא התקדם בעסקיו ובשנת 1868 יחד עם שותף נוסף הוא פתח בנק.
הלמן נישא לאסתר ניוגס, תושבת ניו יורק, באפריל 1870. נולדו להם שלושה ילדים.
בשנת 1871, הקימו הלמן ומושל קליפורניה ג'ון דאוני (אנ'), יחד בנק שהצליח במהרה. להלמן היו מספר השקעות שונות בתחום הבנייה והחקלאות. הלמן החל לרכוש שטחי אדמה בלוס אנג'לס ובשנת 1871 התעצמו שטחיו עם רכישת אדמה בשטח של 53 קמ"ר. הוא רכש עסקים בתחילת דרכם וצבר כוח כלכלי רב.
בשנת 1879 תמך הלמן בהתארגנות של כמה צעירים והביא להקמת אוניברסיטת דרום קליפורניה, האוניברסיטה הראשונה באזור דאז.
בשנת 1890 עבר הלמן לסן פרנסיסקו שבקליפורניה, כדי לרכוש את בנק נבדה. שניים ממחזיקי המניות העיקריים שלו כללו את האחים ליהמן ואת לוי שטראוס. הלמן מונה לנשיא הבנק בין השנים 1890 ל-1898, ולנשיא הבנק הלאומי של נבדה מ-1898 ועד 1905. באותה השנה בנק נבדה מוזג עם וולס פארגו.
בשנת 1920 נפטר הלמן. לימים, בנו מונה ליו"ר חברת וולס פארגו, ונכדת-נכדתו כתבה עליו את הספר "איך מהגר יהודי בשם איסאייס ייסד את קליפורניה" (Towers of Gold: How One Jewish Immigrant Named Isaias Hellman Created California), אשר יצא לאור בשנת 2008 וזכה להצלחה אזורית רבה.
יהודי רוסאפה

יהודי רוסאפה (באנגלית: Rusape Jews) הוא שבט בזימבבואה המונה למעלה מ-5,000 חברים הטוענים כי הם צאצאים לעשרת השבטים. הקהילה המודרנית מתקיימת משנת 1935.
היסטוריה

בני שבט רוסאפה מאמינים כי אבותיהם היו צאצאי יהודים שהוגלו מישראל בידי האשורים בשנת 722 לפני הספירה. בדומה לבני הלמבה אלו מאמינים כי אבותיהם הגיעו לאפריקה מחבל ארץ תימן ונדדו בה עד אשר התמקמו באזור בו הם חיים היום. בני הרוסאפה מאמינים שכל השבטים דוברי הבנטו הם במקור צאצאים של עשרת שבטיה האבודים של ישראל.
סימנים למסיונריות יהודית

האדם שאליו מיוחסת הקמת הקהילה בתקופה המודרנית הוא ויליאם ס. קראודי, אשר הגיע לאזור אפריקה הדרומית בסוף המאה ה-19. קראודי, עבד אמריקאי אשר היה לכומר בפטיסטי, זכה להתגלות ובה סופר לו כי האפריקאים הם צאצאי השבטים האבודים של ישראל ושניתנה עליו האחריות להתחיל להחזיר את בני הגזע השחור אל חיק היהדות. במהלך פועלו הכיר קראודי את אלברט כריסטיאן וחלק עמו את אמונתו לגבי מוצאם היהודי של עמי אפריקה. כריסטיאן התמקם באפריקה הדרומית ולימד את חסידיו את מצוות וחוקי הדת.
אמונות ומנהגים

ניתן למצוא דמיון בין מנהגי הקהילה לאופן קיום המצוות בעת העתיקה שלפני גלות אשור. דוגמת:
בני הרוסאפה קוברים את מתיהם במערות קבורה.
בן רוסאפה אשר אחיו הגדול מת ישא לאישה את אשת אחיו.
בני הרוסאפה עוברים ברית מילה.
מדי שבת מתקיימות תפילות בבית הכנסת הקהילתי.
בני הרוספה מאמינים שישו לא היה למשיח, אלא לנביא. הם מאמינים שישו לא עלה לשמיים כאמונת הנוצרים, אלא נקבר כאחד האדם. אמונתם זו גרמה לפגיעה בהכרה בהם כביהודים כשרים, היות שהיהדות אינה מקבלת הכרה כלשהי בישו. אף על פי זאת, ובדומה ליהדות שלפני גלות אשור מקיימים בני הרוסאפה מנהגים יהודיים רבים.
הערות שוליים

↑  Who Are the Jews of Africa?By Erika E. Machar Jewish Cultural School,1999
1 2 3  [ http://www.mindspring.com/~jaypsand/rusape.htm The Jews of Africa]
↑  Scattered Among The Nations
רישארד ואלבסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1906 פולין פולין
 פטירה:  1971 (בגיל 65 בערך) ישראל ישראל
 מדינה:  פולין 
 השכלה:  אוניברסיטת ורשה
 עיסוק:  רופא, סופר והיסטוריון
 
רישארד ואלבסקי (בפולנית: Ryszard Walewski‏; 1906 – 1971) היה רופא, סופר והיסטוריון ישראלי ממוצא פולני ניצול שואה שלחם במרד גטו ורשה.
ביוגרפיה

בשנת 1926 סיים ואלבסקי את לימודי התיכון בגימנסיה היהודית לבנים, והחל ללמוד בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת ורשה. בשנים 1930–1931 שירת בצבא, וב-30 ביוני 1932 קיבל תואר שני בהיסטוריה. בשנת 1933 התקבל לפקלוטה לרפואה שבאוניברסיטה, אך בסוף למד במכון הרפואי הממלכתי בעיר לבוב, שם קיבל תעודה בתחום ב-1940.
ביוגרפיה > בשואה

ואלבסקי שהה בלבוב עבור לימודיו כאשר פלש הרייך השלישי לפולין בספטמבר 1939. העיר נכבשה בידי ברית המועצות, ובתחילת מאי חזר לוורשה שם התגוררה משפחתו. בחודש דצמבר נלקחו לגטו בעיר, ושם שימש כרופא.
אף שדגל בעמדות שמאל רדיקליות, כאשר ביקש להצטרף לאי"ל (הארגון היהודי הלוחם), המחתרת היהודית בגטו שזוהתה עם הצד השמאלי במפה הפוליטית ועם הסוציאליזם, סורב. על כן פנה לארגון אצ"י (הארגון היהודי הלוחם), שמזוהה היה עם בית"ר והתנועה הרוויזיוניסטית. הוא לחם במסגרת מרד גטו ורשה, והיה מניצולי השואה הבודדים מארגונו. במשך כחודשיים המשיך להסתתר בין החורבות, וביולי 1943 יצא מן הגטו והתחבא בצד הארי של העיר. בשנת 1944 נטל חלק במרד ורשה שנכשל במהרה.
ביוגרפיה > לאחר השואה

לאחר תום המלחמה הצטרף ואלבסקי למפלגת הפועלים הפולנית, ובשנת 1949 למפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית, אשר תפסה את השלטון במדינה. באותה התקופה עבד במשרד לביטחון פנים, ובהמשך כראש מחלקת הרפואה והתברואה בבתי הסוהר. ב-1951 העיד במשפטו של מחסל גטו ורשה, הגנרל יירגן שטרופ, שהוצא להורג כשנה לאחר מכן.
בנובמבר 1957 עלה לארץ ישראל, והתגורר ברמת אביב. הוא עבד כרופא, תחילה בבאר יעקב ואחר כך ברמת אביב. הוא פעל רבות להנצחת קורבנות השואה, ופרסם בין היתר מאמרים שהוקדשו לנספי הקהילה היהודית בעיתונים מעריב ועל המשמר, עד לפטירתו בשנת 1971. חמש שנים לאחר מותו, בשנת 1976, יצא לאור ספרו 'יורק' – אוסף זכרונות שכתב עוד בחייו אשר הוקדשו לחברו הטוב יורק פלונסקי ולמורדים נוספים מגטו ורשה, בהוצאת מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'.
לקריאה נוספת

קטעים מיומנו של רישארד ואלבסקי ערב פרוץ מרד גטו ורשה, באתר של חיים לזר-ליטאי.
הערות שוליים

↑  אריאל כהנא, עם הפנים למזרח: עלייתה של סין מציבה את ישראל בדילמה, באתר ישראל היום, 20 באפריל 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007401855505171  BnF: cb14596603k (data)  ISNI: 0000 0000 3347 0632  LCCN: n82242811  NKC: jo20211120348  VIAF: 161569735   WorldCat (עם VIAF): 161569735
אלכסנדרה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה

אלכסנדרה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (ברוסית: Великая княжна Александра Александровна Романовa‏; 30 באוגוסט 1842 - 10 ביולי 1849) הייתה בתו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
ביוגרפיה

אלכסנדרה נולדה ב-30 באוגוסט 1842 בארמון החורף בסנקט פטרבורג, כבתם הבכורה של אלכסנדר, נסיך הכתר של רוסיה בנם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה, ומריה, נסיכת הסן, בתם של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן ווילהלמינה, נסיכת באדן. היא כונתה במשפחתה "לינה" או "ששנקה". אביה נהג להחזיק אותה על ברכיו בחדר העבודה שלו. היא מתה בגיל 6 ב-10 ביולי 1849 מדלקת קרום המוח. מותה שבר לחלוטין את הוריה. אביה הניח פרח מיובש ביומנו במקום שבו תוארה הלוויה, וצבע את הדף בשחור. אמה הייתה פורצת בבכי כאשר היו מזכירים את שמה גם עשרות שנים לאחר מכן.
שמלתה של אלכסנדרה מוצגת כיום בארמון החורף, שם נולדה ומתה. נטען שבמהלך סיאנס שערכה אלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג שנות ה-60 של המאה ה-19 בנוכחות משפחת המלוכה, הופיעה רוחה של אלכסנדרה לצד רוחו של סבה ניקולאי, וצעקה "אל, נצור את הצאר!". השם "אלכסנדרה" נחשב באופן כללי לשם חסר מזל בקרב בית רומנוב. חלק מהנסיכות שנקראו "אלכסנדרה", לא האריכו ימים. ביניהן ניתן למנות את: אלכסנדרה פבלובנה, אלכסנדרה ניקולאייבנה ואלכסנדרה, נסיכת יוון ודנמרק שהייתה נכדתו של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה. מסיבה זו, נמנעה אלכסנדרה, נסיכת הסן מלקרוא לאחת מבנותיה על שמה.
אליהו-משה גנחובסקי

אליהו-משה גנחובסקי (23 ביוני 1901 – 19 ביולי 1971) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם החזית הדתית המאוחדת והפועל המזרחי.
תולדות חייו

גנחובסקי נולד בגרייבו שבפולין לשלמה יוסף גנחובסקי, שהקים את הוצאת הספרים "אל המקורות", ולטעמא לבית טטנבאום. למד בוורשה ולאחר מכן בבית המדרש לרבנים בברלין.
בשנת 1923 נמנה בין מייסדי תנועות "השומר הדתי" ו"החלוץ הדתי", ובשנת 1926 יצא לאנטוורפן שבבלגיה לארגון צעירי מזרחי המקומית והליגה למען הפועל הדתי. בשנת 1929 נבחר לכהן כסגן נשיא הפדרציה הציונית של בלגיה.
בשנת 1932 גנחובסקי עלה לארץ ישראל. במשך עשור היה חבר המרכז העולמי של "המזרחי", וכן נבחר לכהן כחבר הוועד הפועל בתנועת "הפועל המזרחי". הוא נמנה בין מייסדי רשת החינוך התלמודי וישיבת הרב עמיאל ומייסדי עיתון "הצופה". לפרנסתו עסק בהוצאה לאור של כתבי יד עתיקים וספרי קודש.
בשנת תש"ח הוא הוציא לאור כתבים של הרב יצחק ניסנבוים שנרצח בשואה.
גנחובסקי נבחר מטעם החזית הדתית המאוחדת לכהן בכנסת הראשונה. כהונתו נמשכה בכנסת השנייה מטעם סיעת הפועל המזרחי. במהלך שנים אלו היה חבר ועדת הכספים, ועדת השירותים הציבוריים וועדת החינוך והתרבות.
עמדותיו

גנחובסקי נחשב יחד עם הרב כתריאל פישל טכורש לסמן ימני ב"הפועל המזרחי". כחבר הכנסת ביקש גנחובסקי לאחד את המיסים השונים על מנת להקל על האזרחים.
גנחובסקי היה בין חברי הכנסת של המפלגות הדתיות אשר למרות חברותם בקואליציה לא הצביעו בעד דרישת שילומים מגרמניה אלא נמנעו. גנחובסקי התנגד לתיקון חוק השבות כדי לאסור עליית פושעים, בטענה ש"מדינת ישראל שייכת לכל היהודים וכמו אם המוכנה לקבל בביתה בן שסטה מן הדרך כן חייבת מדינת ישראל לקבל בנים שתעו". הוא גם דיבר נגד קיצוץ בתקציב משרד הדתות ואמר "בלעדי הדת תהיה התכחשות, התבוללות וריקנות. ... הישיבות הם האמצעי החשוב ביותר לקיום העם.".
משפחתו

גנחובסקי נשא לאישה את ד"ר גיטה לבית נוחימובסקי. המשפחה התגוררה בבני ברק, בסמיכות לבית החזון איש, והייתה מקורבת אליו. גנחובסקי עצמו נהג להיוועץ בחזון איש גם בעניינים ציבוריים ופוליטיים. בידי בני המשפחה היו מצויים כתבי יד נדירים של רבנים וגדולי תורה מדורות קודמים. עולם הספר היה קרוב ללבם, והם הוציאו מהדורה מיוחדת של משניות שהופצה באלפי עותקים.
בניו של גנחובסקי הם: העיתונאי והכלכלן דב גנחובסקי, והרב אברהם גנחובסקי, מראשי ישיבת טשעבין בירושלים.
לקריאה נוספת

תורה ועבודה בחזון ובמעש, הוועד הפועל של הסתדרות הפועל המזרחי בארץ ישראל, תשמ"ה, עמוד 368
הערות שוליים

↑  זיכרון לר' יצחק ניסנבוים, דבר, 16 בספטמבר 1948
↑  הצעות לוועידת הפועל המזרחי, דבר, 30 באוקטובר 1949
↑  התקונים בחוק מס הכנסה, דבר, 7 באפריל 1954
↑  יחיעם ויץ, הדרך לוואסנר: כיצד אושרה ההחלטה על משא ומתן ישיר בין ישראל לגרמניה, אתר יד ושם
↑  חוק השבות יתוקן, דבר, 3 בפברואר 1954
↑  הדיון בכנסת, דבר, 18 במרץ 1954
| חברי הכנסת הראשונה |
| --- | --- | --- |
| מפא"י | דוד בן-גוריון • משה שרת • אליעזר קפלן • (דוד רמז) • יוסף שפרינצק* • גולדה מאיר • יצחק בן-צבי • זלמן שזר • דב יוסף • חיים בן אשר • אברהם הרצפלד • עדה מימון • שלמה לביא • שמואל דיין • יוסף ברץ • יחיאל דובדבני • בבה אידלסון • פרץ נפתלי • פנחס לבון • זלמן ארן • בן-ציון דינור • אליהו הכרמלי • נטע הרפז • (יהודית שמחוני) • (אבא חושי) • יזהר סמילנסקי • ראובן שרי • יונה כסה • אפרים תבורי • (יוסף מיכאל לם) • (אריה שפטל) • (אברהם טביב) • צבי יהודה • עקיבא גוברין • יוסף אפרתי • אריה בהיר • חסיה דרורי • אליעזר ליבנה • דוד הכהן • ישראל גורי • עמי אסף • מאיר ארגוב • דבורה נצר • שרגא גורן • השל פרומקין • דוד בר-רב-האי • (יצחק קנב) • (הרצל ברגר) • (ז'ניה טברסקי) • (ישראל ישעיהו-שרעבי) • (ברוך אזניה) • (מנחם כהן) • (רפאל בש) |  |
| מפ"ם | (יצחק טבנקין) • מאיר יערי • יעקב חזן • נחום ניר-רפאלקס • אהרן ציזלינג • מרדכי בנטוב • ישראל גלילי • יעקב ריפתין • משה סנה • ברל רפטור • אליעזר פרי • משה ארם • חנה למדן • חנן רובין • ישראל בר-יהודה • מנחם בדר • פייגה אילנית • יצחק בן-אהרן • (דב בר-ניר) • (מנחם רצון) • (דוד ליבשיץ) |  |
| החזית הדתית המאוחדת | יהודה לייב פישמן מימון • יצחק מאיר לוין • חיים משה שפירא • משה אונא • בנימין מינץ • דוד צבי פנקס • מאיר דוד לוונשטיין • זרח ורהפטיג • אליהו-משה גנחובסקי • קלמן כהנא • מרדכי נורוק • יוסף בורג • אהרן-יעקב גרינברג • אברהם יהודה גולדראט • אברהם-חיים שאג • (משה קלמר) • (אליהו מזור) |  |
| תנועת החירות | מנחם בגין • אורי צבי גרינברג • יעקב מרידור • אריה בן-אליעזר • אברהם רקנאטי • יוחנן בדר • הלל קוק • חיים לנדאו • שמואל מרלין • חיים כהן-מגורי • אליהו לנקין • שמואל כץ • ערי ז'בוטינסקי • אסתר רזיאל-נאור |  |
| הציונים הכלליים | פרץ ברנשטיין • ישראל רוקח • שושנה פרסיץ • יוסף ספיר • יעקב קליבנוב • יעקב גיל • יוסף סרלין |  |
| המפלגה הפרוגרסיבית | פנחס רוזן • אברהם גרנות • אידוב כהן • יזהר הררי • ישעיהו פורדר |  |
| ספרדים ועדות מזרח | בכור-שלום שטרית • אליהו אלישר • אברהם אלמליח • משה בן-עמי |  |
| מק"י | שמואל מיקוניס • תופיק טובי • אליעזר פרמינגר • מאיר וילנר |  |
| הרשימה הדמוקרטית של נצרת | סיף א-דין א-זועבי, אמין-סלים ג'רג'ורה |  |
| מפלגת הלוחמים | נתן ילין-מור |  |
| ויצו | רחל כהן-כגן |  |
| התאחדות התימנים בישראל | זכריה גלוסקא |  |
בסוגריים - כהונה חלקית, * יו"ר הכנסת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296842705171  ISNI: 0000 0000 6697 3949  LCCN: no2002096634  NTA: 306152088  SELIBR: 255012  VIAF: 21819364   WorldCat (עם VIAF): 21819364
יהדות לפי מדינה
ראו גם

מיהו יהודי
יהדות
יהודים
יהדות התפוצות
אוכלוסיית היהודים בעולם לאורך ההיסטוריה
היסטוריה של עם ישראל
יהודה ניני

אין תמונה חופשית
יהודה ניני (ט"ו באלול תר"צ, 8 בספטמבר 1930 – 24 במאי 2020, א' בסיוון תש"פ) היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב. חתן פרס בן-גוריון לשנת תשס"ח.
ביוגרפיה

נולד וגדל בטירת שלום – מושב סמוך לנס ציונה – למשפחה דתית שמוצאה מן הכפר כ'או בתימן, ניני התייתם בגיל 3 מאביו, שהיה רב. בילדותו הופיע בטקס הנחת אבן פינה לבית ספר במושב ואמר: "למען התורה והחינוך היינו מסכנים את חיינו והולכים בין שבילי הפרדסים כדי להגיע לבית הספר בנס ציונה".
בשנות נעוריו ובגרותו המוקדמת שירת בהגנה, והוכשר כסייר וחבלן בפלוגה המיוחדת (המגויסת) של ההגנה והפלמ"ח. שירת ביחידה המבצעית של שירות הידיעות של ההגנה (הפלוגה המיוחדת שנקראה אף "המגויסת"), ולאחר מכן בזו של ה-ש.ב (המחלקה הערבית). במהלך מלחמת העצמאות שימש כמפקד כיתה ולחם בדרך לירושלים, בעמק הירדן ובנגב. עם תום המלחמה הצטרף ליחידה המבצעית של שירות הביטחון הכללי, והתמנה כרכז ה-ש"ב בקרב הבדווים בנגב. השתתף בפגישות של ועדת שביתת הנשק ירדן–ישראל, סייע בהעלאת יהודי תימן בעליית "על כנפי נשרים" ובעליית הנשארים בתימן בין השנים 1986–1995.
בשנת 1954 החל את לימודיו בסמינר הקיבוצים. בהמשך השלים לימודי תואר ראשון ותואר שני בתרבות האסלאם ובספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. כתב עבודה לתואר שלישי במסלול ישיר בהנחיית הפרופ' שלמה סימונסון וחיים שקד. החל מראשית שנות ה-70 ועד פרישתו לגמלאות ב-1998 בדרגת פרופסור מן המניין, היה חבר סגל בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. בתקופה זו ערך ופרסם את מרבית מחקריו בנושאי תרבותם וערכיהם הרוחניים של יהודי תימן ומצרים.
בשנים 1958–1960 יצא עם רעייתו נורית לשרת בשגרירות ישראל בארצות הברית, ובין השנים 1962–1964 שימש כמזכירו וראש לשכתו של שר החינוך זלמן ארן. במהלך שנות עבודתו האקדמית הרבה לפרסם מאמרים מעוררי מחלוקת בנושאי חברה ומדינה. כמו כן כתב בנושאי יהדות וסוציאליזם. היה ידוע כחסיד גדול של יוסף חיים ברנר, אך גם כבעל השקפת עולם רדיקאלית (מרכסיסטית). היה S.A.M בסנט אנטוני קולג' באוקספורד, ועמית אורח ב-LSE וב-SOAS בלונדון.
היה נשוי לנורית לבית יואל, בתם של ד"ר ארנסט יואל ואדית אופנהיימר, ואב לבן ובת. נפטר במאי 2020, ונקבר בבית העלמין ברחובות.
ספריו

אלמסוודה: פנקס בית הדין הרבני של קהילת יהודי צנעא במאה הי"ח, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2001
ההיית או חלמתי חלום: תימני כנרת - פרשת התיישבותם ועקירתם תרע"ב-תר"צ, הוצאת עם עובד, 1996
יהודי תימן, הוצאת משרד הביטחון, 1988
תימן וציון: הרקע המדיני, החברתי והרוחני לעליות הראשונות מתימן 1800–1914, הוצאת יד בן צבי, 1982
ממזרח ומים: יהודי מצרים - חיי יום יום והשתקפותם בספרות השו"ת תרמ"ב-תרע"ד, הוצאת אוניברסיטת תל אביב
מלחמת העט והמספריים - שירתו של דון סנטו דה קריון
הערות שוליים

↑  משה גברא, שמות המשפחה של היהודים בתימן. ערך ניני
↑  אבן פינה לבית הספר בטירת שלום, דבר, 2 בפברואר 1939
↑  אינס אליאס, ספרו של פרופ' יהודה ניני המנוח על גירוש התימנים מכנרת נותר רלוונטי עד היום, באתר הארץ, 15 ביולי 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265917105171  BnF: cb123495110 (data)  CiNii: DA08611755  GND: 122809540X  ISNI: 0000 0000 8163 5606  LCCN: n79001991  NTA: 074288083  SUDOC: 032471386  VIAF: 90721357   WorldCat (עם VIAF): 90721357
חינוך ממלכתי

בית הספר הממלכתי "פיכמן" בחיפה
חינוך ממלכתי הוא חינוך ציבורי הכולל מערכת של בתי ספר ומוסדות חינוכיים אחרים המופעלים על ידי המדינה ומשרתים את אזרחיה. המוסדות במערכת זאת מיועדים ברובם לילדים ולבני נוער במסגרת חוק חינוך חובה. הסמכות לקביעת תוכניות לימודים בחינוך הממלכתי היא בידי המדינה. משמעות החינוך הממלכתי היא הפיכת בתי ספר ממוסד של מעטים למוסד שהוא פתוח לכול.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מידע על ההיסטוריה של החינוך הממלכתי.
בימי הביניים הופעלו בתי ספר על ידי הכנסיות, שקבעו את התכנים הנלמדים. לאחר המהפכה התעשייתית שכללה תמורות מרחיקות לכת בתחומי התקשורת, המדע והטכנולוגיה גבר הצורך לשפר את מערכות החינוך ולהגדיל את ציבור הקוראים. לאחר שנת 1800 הרומנטיקנים (Romanticism) תמכו בהקמת בתי ספר לאומיים ובחינוך חובה ברחבי העולם. בשנת 1944, לאחר מלחמת העולם השנייה, הובילה אנגליה את שינוי באירופה חוק חינוך לכול. כל התלמידים למדו באותם בתי ספר עד גיל 16. חוק זה הורחב במדינות שונות במהלך השנים. בתחילת המאה ה-20 התפתחה תנועה פרוגרסיבית. המחשבה החינוכית הפרוגרסיבית הקונסטרוקטיביסטית הוצעה לראשונה על ידי ג'ון דיואי ופרסם את ספרו "דמוקרטיה וחינוך". גישה פיידוצנטרית המדגישה את הילד במרכז ומתמקדת בצורך בטיפוח אישיותו של הילד בתהליך של צמיחה טבעית וחופשית.תנועה זו השפיעה על מערכות החינוך ועוררה את הצורך בשינוי. בעקבות התיאוריה של דיואי, התפתחה הגישה החינוכית ההומניסטית-דמוקרטית המדגישה את אישיותו של הילד באמצעות חינוך הוליסטי. קמו בתי ספר אלטרנטיביים.
חינוך ממלכתי בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. החינוך הממלכתי במדינות העולם השונות.
במדינות רבות הלימוד במערכת החינוך הממלכתית או בבתי ספר פרטיים מוכר הוא חובה המעוגנת בחוק. החובה חלה בדרך-כלל על ילדים ובני נוער מגיל 4-5 ועד גיל 16-17. החוקים המחייבים לימוד במוסדות החינוך הממלכתיים נתפסים כחוקים המגינים על זכויות הילד על מנת שהשכלת הילד לא תהיה נתונה לשיקול דעתם הבלעדי של ההורים, וכל אזרח.ית המדינה יזכה בהשכלה בסיסית על-פי זכויותיו.
על פי סעיף 29(2) באמנת זכויות הילד, שנכנסה לתוקף בשנת 1990, אסור למדינות למנוע מהורים ומגופים להעניק לילדים חינוך פרטי, כל עוד הוא עומד בדרישות מינימום של האמנה, בהתאם לכך קבע בית המשפט העליון בישראל ש"זכותו של אדם לבחור לילדו מוסד חינוכי פרטי, חלופי למסגרת הממלכתית, הוכרה בארץ ובעולם, במשפט הבינלאומי ובמשפט הפנימי כאחד".
על פי תאוריית הלאומיות של גלנר, הצורך במערכת חינוך ממלכתית היא אחד המבשרים של לאומיות. לדידו, רק מערכת גדולה כמו מדינה יכולה לממן מערכת יקרה כל כך, וכן יש משמעות שבמערכת אחת תהיה אחדות של השפה.