stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המכללה הלאומית לכבאות והצלה
היסטוריה

בית הספר הארצי לכבאות ולהצלה הוקם בראשית שנת 1979, לאחר מספר ניסיונות לאתר מיקום מתאים הכולל שטח פתוח בסמוך לעיר, שבו אפשר יהיה להתאמן בכיבוי שריפות ובפינוי והצלה של אנשים לכודים.
לאחר חקיקת חוק מערך הכבאות בישראל בשנת 1959, החלה ההתארגנות וקליטת עובדים בשכר ונותר הצורך בהכשרתם לתפקידיהם.
מכיוון שהמשרד הממונה על מערך הכבאות הוא משרד הפנים, הרי שמפקח כבאות ראשי הממונה ישירות על ידי השר, הוא הגורם המקצועי העליון לקביעת דרכי הכשרה ברמות השונות. מכיוון שבשנים הראשונות שלאחר חקיקת חוק הכבאות לא היה בנמצא מרכז הדרכה מסודר ועצמאי ולא התקיים סגל שמתפקידו לעסוק בהדרכה, אומצה על ידי מנהלת הכבאות הראשית ולשכתו, בתאום עם רשויות הכבאות, דרך ייחודית לקיום הכשרות השתלמויות ותרגולים ארציים לכבאים (להוציא מכלל זה אימונים פנים תחנתיים). למשל, לשם קיום קורס להכשרת כבאים חדשים או קורסים מתקדמים, הושכר מקום כגון מכללת בית ברל או בית הפועל החקלאי בבית דגן, הוצא זימון לבעלי כישורים מתאימים ברשויות הכבאות (בתיאום עם הנהלת השירות ומפקדו) ונקבע סגל קורס. מפקד הקורס וסגל המדריכים הנבחר הושאלו זמנית למשרד הפנים לתקופת ההכנה וביצוע הקורס. סגל הקורס התייצב באתר שבו אמור היה להתקיים הקורס, עסק בהכנת החומר (לרבות ביצוע עותקים בהדפסת סטנסילים ידנית), תורגלה ההדרכה והוכנה התשתית הלוגיסטית שכללה תיאום הבאת מכוניות כיבוי ואמצעי תרגול ואימון מרשויות הכבאות ברחבי הארץ. בתום שבועיים של הכנות, החניכים המועמדים לקורס נקלטו באותו אתר מושכר, הקורס בוצע, ולאחר טקסי הסיום סגל ההדרכה ובוגרי הקורס התפזרו חזרה כל אחד למקום עבודתו הקבוע.
בשנת 1974 נעשה ניסיון ראשון להקים "בית ספר לכבאות", ובתאום בין משרד הפנים וצה"ל הוקם מבנה בתוך בסיס צבאי אשר שימש קבע אחראי על המקום מטעם משרד הפנים; הטיפול השוטף במבנה היה באחריות מפקדת הבסיס בו הוקם המבנה. עם זאת, לאורך זמן נוצר קושי בשיתוף הפעולה בין אנשי הבסיס לאנשי מערך הכבאות, וכך המבנה נשאר במתכונתו אך מערך הכבאות עזב. אז חזר מערך הכבאות למתכונתו הישנה, שכללה התארגנות זמנית במקום מושכר יחד עם סיום הקורס ופיזור חזרה לתחנות, וזאת עד לסוף שנת 1978.
בשנת 1979 הוקם בית הספר לכבאות והצלה בחולות ראשון לציון, במקום שהיה אז הרחק מן העיר. כיום נמצא מבנה בית הספר בסמוך אל שכונות מגורים ואל מתחם "הסופרלנד" והפארק העירוני של ראשון לציון, שהוקמו באזור זה לאורך השנים. בשנים האחרונות היו ניסיונות לאתר מקום חלופי להקמת מבנה חדש עבור בית הספר, כגון רמלה ואשקלון.
לאחר השרפה בכרמל (2010) הועברה ביקורת חריפה מטעם ועדת החקירה של מבקר המדינה על המשרד הממונה, על כך שמבנה בית הספר לכבאות הוא מיושן, צפוף, ואינו מתאים לצרכים של מערך הכבאות הארצי. כחודש לאחר מכן החליטה הממשלה להקים בית ספר לכבאות חדש שיוקם בצמוד לבתי הזיקוק בחיפה.
במקום נמצאת גם אנדרטה לזכרם של הכבאים שנפלו בעת מילוי תפקידם.
ב-3 באוגוסט 2012 נהרג ינון יצחקי (55) בעת שפגעה ברכבו הפרטי משאית פגיעה חזיתית לפנות בוקר. ינון יצחקי היה מבכירי מערך הכיבוי הארצי והיה מפקד בית הספר לכבאות והצלה, בהלווייתו השתתפו אלפים כולל בכירי המערך.
ביום הזיכרון בשנת 2013 נערך במקום טקס האזכרה הראשון לזכר הכבאים ולוחמי האש.
היסטוריה > קריית הכבאות הארצית

בשנת 2017 החלה הקמת "קריית הכבאות וההצלה לישראל" במקום. במקביל נבחנת אפשרות להקמת בית ספר לכבאות נוסף באזור מפרץ חיפה[דרושה הבהרה]. בהתאם לשינוי הארגוני, הוקמה המכללה הלאומית לכבאות והצלה כחלק מקריית הכבאות, במקומו של בית הספר.
ראו גם

שירותי כבאות והצלה
המרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן

| --- | --- |

 על שם:  משה פלימן 
 מאפייני הארגון
 בעלים:  משרד הבריאות 
 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  1972 
 שירותים
 www.fliman.org.il
 גאוגרפיה
 מיקום:  חיפה, ישראל
 קואורדינטות:  32°46′52″N 35°00′05″E﻿ / ﻿32.781055555556°N 35.001333333333°E﻿ / 32.781055555556; 35.001333333333
  (למפת חיפה מוגדלת) המרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן(למפת חיפה רגילה) המרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן(למפת הגליל המערבי רגילה) המרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן(למפת הגליל המערבי מוגדלת) המרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן
 
שער הכניסה למרכז הגריאטרי-שיקומי ע"ש פלימן.
פסל של מרדכי פיטקין בגן של מרכז גריאטרי שיקומי ע"ש פלימן בחיפה, לזכר שדה מנוחה הקטנה.
תבליט של גרשון קניספל בכניסה לבניין הראשי
המרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן הוא בית חולים גריאטרי-שיקומי ממשלתי בחיפה, היחיד בצפון ישראל. הוא ממוקם ברחוב זלמן שניאור בשכונת רמות רמז בחיפה.
היסטוריה

בית החולים נקרא על שם משה פלימן, ראש עיריית חיפה בין השנים 1969-1973, שבתקופת כהונתו החלה בניית בית החולים. פלימן פעל להקמת בית חולים גריאטרי בחיפה, שיוכל להוות תחליף ראוי במקום לשלוח קשישים בעיר לשיקום במוסדות "מלב"ן" (מוסדות לטיפול בעולים נחשלים) של הג'וינט במרכז הארץ, כפי שהיה מקובל עד אז.
בית החולים נוסד בשנת 1972 על ידי עיריית חיפה, ובהמשך נרכש על ידי משרד הבריאות והוגדר כבית חולים גריאטרי-שיקומי. ב-1977 נפתחה בבית החולים גם מחלקת אשפוז יום, עבור חולים שמסוגלים ללון בבתיהם.
בשנת 2004 הורתה הממשלה לפעול לקראת סגירת בית החולים והעברת מטופליו לבית החולים רמב"ם, אך לאחר מספר שבועות שונתה ההחלטה ונסגרו שתי מחלקות אשפוז. ב-2011 עלו קשיים כלכליים בעקבות מאבקים כספיים בין שירותי בריאות כללית, בתי החולים בחיפה ומשרד הבריאות, בנושא הפניית מאושפזים לפלימן.
פעילות

בית חולים מטפל בעיקר בחולים קשישים המגיעים לתקופת שיקום והחזרה לעצמאות תפקודית; הם מגיעים מבתי חולים כלליים בצפון, מבתי אבות או מהקהילה. חלק מהמטופלים הם חולים חריפים שמגיעים ישירות מחדרי המיון והמחלקות הפנימיות בבתי החולים. החולים סובלים לרוב מקשיים תפקודיים בעקבות אירוע מוחי, פגיעה במערכת העצבים המרכזית, מחלה כרונית, שיתוק, שברים, קטיעת גפיים ועוד.
בבית החולים כ-160 מיטות אשפוז. הוא כולל שש מחלקות, בהן מחלקות שיקום אורתופדי ונוירולוגי, מחלקות לטיפול במחלות חריפות ומחלקת מונשמים, שכוללת 23 מיטות. בבית החולים פועלים שירותים כגון מחלקת אבחון קוגניטיבי, מעבדה, בית מרקחת, מכון רנטגן, בית כנסת ושירותי משק שונים.
צוות בית החולים הרב-מקצועי, של כ-300 עובדים, כולל רופאים ממגוון תחומי מומחיות, אחיות, פסיכיאטר, רוקחים, מורים, עובדים סוציאליים, פיזיותרפיסטים, מרפאים בעיסוק, מטפלים באמנויות, קלינאי תקשורת, פסיכולוגים ומתנדבים.
המכללה המלכותית לגינון

תכנון המודל וגן ההוראה למכללה לגינון מאת פרדיננד יולקה (בסביבות 1870)

המכללה המלכותית לגינון (בגרמנית: Königliche Gärtnerlehranstalt) הייתה מרכז הדרכה פרוסי לגננים והורטיקולטוריסטים שפעל בפוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה מ-1824 עד 1903, ואז הועבר לשכונת דאהלם בברלין.
הקמה

אדריכל הנוף פטר יוזף לנה, שמונה לחבר במנהל הגן המלכותי (Königlichen Gartendirektion) בשנת 1818, תכנן תכנון מקיף מחדש של הפארקים בפוטסדאם. לשם כך הוא נזקק לגננים מיומנים היטב ולמשתלות עצים יעילות שיוכלו לספק לו צמחים.
בהודעה של 28 בדצמבר 1821 למשרד מרשל החצר המלכותי (Hofmarschallamt, המנהל של ענייני חצר המלוכה), הוא דרש אפוא להקים בית ספר מלכותי לגינון כמתקן הכשרה לגננים ומשתלת עצים ממלכתית הקשורה אליו. הוא גם הדגיש את הצורך לקדם עוד יותר את גידול הפירות באמצעות מוסד כזה. ההצעה הועלתה על ידי פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, אבל נדחתה על ידי השר האחראי ב-6 בנובמבר 1822.
על פי הצעתו של השר לעניינים רוחניים, חינוכיים ורפואיים, קרל פום שטיין צום אלטנשטיין (גר'), הוקם "האגודה לקידום גננות במדינות פרוסיה המלכותית" (Verein zur Beförderung des Gartenbaues in den königlich preußischen Staaten, כיום החברה ההורטיקולרית הגרמנית 1822) בשנת 1822, שלנה היה אחד החברים המייסדים. יוהאן היינריך פרידריך לינק (אנ'), מנהל הגן הבוטני המלכותי (כיום פארק היינריך-פון-קלייסט (גר')) בשנברג ליד ברלין, לקח על עצמו את ראשות האגודה. כבר בפגישה השנייה של העמותה הציג לנה תפיסה אודות "העקרונות להקמת משתלת עצים ממלכתית ליד פוטסדאם" ומצא תומך ברעיונו בעמותה, כך שב-1 בדצמבר 1822 הוא החליט להקים בית ספר לגינון ליד הגן הבוטני.
מרשל החצר בורכרד פרידריך פון מלטצאן, מנהל הגנים המלכותיים, שיכנע את שר הפנים, פרידריך פון שוקמן, לאמץ את ההצעות של לנה, כך שיחד עם השר קרל פום שטיין צום אלטנשטיין התחייבו שני משרדים ליישום הפרויקט. ואז תמך בהצעה המלך פרידריך וילהלם השלישי. הנושא נסגר והוחלט בהוראת הממשלה מיום 20 באוגוסט 1823 על הקמת "משתלת עצים מדינתית ומכללה לגננות בשנברג ובפוטסדאם".
קרל פום שטיין צום אלטנשטיין הפך לפטרון בית הספר לגננות וכעבור חמש שנים הציע להקים את אקדמיית המדינה המלכותית לחקלאות באלדנה (Königliche Staats- und landwirtschaftliche Akademie Eldena), סמוך לגרייפסוואלד, שפעלה בין 1835 ל-1876.
בית הספר לגינון אורגן כקרן ציבורית ומומן בעיקר על ידי מענקים ממלכתיים ושכר הלימוד של הבוגרים. שכר הלימוד הראשוני בבית הספר היה 50 רייכסטאלר בשנה, שהתלמידים היו צריכים לשלם מראש. הם נאלצו לשלם בעצמם עבור עלות השהות והלינה.
תוכנית לימודים ותארים

הכלל הראשון של המוסד משנת 1823 קבע ארבע דרגות הוראה בשלוש מחלקות. הקורס נמשך עד ארבע שנים; לאחר שנתיים של הכשרה קיבלו הסטודנטים תואר כגננים (Gärtner), בשנה השלישית קיבלו הדרכה כגננים אמנותיים (Kunstgärtner), ולאחר ארבע שנים הוכשרו הבוגרים כהורטיקולטוריסטים (Gartenkünstler). התלמידים סיימו את השנה הראשונה בשנברג ועברו לפוטסדאם בשנה השנייה להכשרה, שם שימשו הגנים המלכותיים בפוטסדאם ובאי הטווסים כחלק המעשי של ההכשרה. החניכים הוקצו כל אחד לגנן חצר ספציפי, שבאזורו עבדו ועמו הם גם התגוררו.
ב־1 בדצמבר 1909 הוחלפו תקנות הבחינות הקודמות של הגנן הראשי בבחינה לתואר אומן גינות מוסמך (diplomierten Gartenmeister). זמן הלימוד נמשך ארבעה סמסטרים, לפיהם תלמידי כיתת המוסמך נאלצו לסיים חניכות מעשית בגננות שנתיים ולפחות שנתיים של שוליות כדי להתקבל לבית הספר לגינון. הכשרות מוצלחות בסיום הלימודים במוסד החינוכי, בשילוב עם תעודת שנת שירות צבאי, זיכו באפשרות ללמוד בכל אוניברסיטאות ברלין.
לאחר חידוש ההוראה לאחר ההפסקה שנגרמה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הכשיר המכון את הבוגרים משנת 1919 להיות טכנאי גננות מוסמכים ממלכתיים (בחינת מדינה ראשונה); משנת 1920 הוענק תואר מפקח גננות מוסמך ממלכתי (בחינת מדינה 2).
אף על פי שהמכון לא זכה למעמד אוניברסיטאי, ניתן היה להכיר בשנות הלימודים שהושלמו בו לצורך המשך לימודים.
הר פיילוט (קולומביה הבריטית)

ערך זה עוסק בהר בשטח הפארק הלאומי באנף, בפרובינציית אלברטה שבקנדה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  995 מ' 
 מדינה:  קנדה 
 מיקום:  קולומביה הבריטית, קנדהקנדה
 קואורדינטות:  54°02′48″N 122°53′38″W﻿ / ﻿54.0467°N 122.894°W﻿ / 54.0467; -122.894
  (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי הר פיילוט(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי הר פיילוט(למפת קולומביה הבריטית רגילה) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפ. מע יוקון אלסקה האוקיינוס השקט הר פיילוט(למפת קולומביה הבריטית מוגדלת) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפון-מערביות יוקון אלסקה האוקיינוס השקט הר פיילוט
 
הר פיילוט (באנגלית: Pilot Mountain) הוא הר הממוקם 17 קילומטרים  צפונית מערבית לעיר פרינס ג'ורג', בהרי הרמה המרכזית של פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גובהו של ההר 995 מטרים מעל פני הים; והוא מתנשא לגובה של 230 מטרים מעל סביבתו.
בראש ההר ממוקם מגדל תקשורת ותעבורת רדיו וטלוויזיה עבור ערוץ 2 של CKPG-TV.
בראש ההר ממוקמת תחנת תצפית למניעת שריפות. תחנה זו נפגעת מעת לעת על ידי ונדליזם.
לקריאה נוספת

• Mike Nash, , PP 38 - 39
הערות שוליים

1 2 3  מידע גאוגרפי
↑  פגיעות ונדליזם בתחנת התצפית בראש הר פיילוט
הנרי היימליך

| --- | --- |

הנרי היימליך
 לידה:  3 בפברואר 1920 וילמינגטון שבדלאוור
 פטירה:  17 בדצמבר 2016 (בגיל 96) סינסינטי, ארצות הברית 
 שם לידה:  Henry Judah Heimlich 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת קורנל
 התמחות:  החייאה, תת-תחום בטראומטולוגיה
 תואר:  דוקטור לרפואה
 תפקידים:  רופא בצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה
 פרסים והוקרה:  #הישגיו
 הנצחה:  תמרון היימליך
 
הנרי ג'ודה היימליך (באנגלית: Henry Judah Heimlich;‏ 3 בפברואר 1920 - 17 בדצמבר 2016) היה רופא יהודי-אמריקאי, חוקר בולט בתחום ההחייאה שהיא תת-תחום בטראומטולוגיה – תורת החבלות במדעי הרפואה. נודע בתור ממציא "תמרון היימליך" להצלת קורבנות חנק.
ראשית חייו

היימליך נולד בוילמינגטון שבדלאוור למרים (אפשטיין) ופיליפ היימליך, יהודים יוצאי הונגריה ורוסיה. בשנת 1937 סיים את לימודיו התיכוניים והתקבל לאוניברסיטת קורנל. בשנת 1943 הוסמך כדוקטור לרפואה. היימליך היה דודו של השחקן אנסון ויליאמס.
הישגיו

היימליך הסתמך אך ורק על מחקר קליני ניסויי בבני אדם וגילה ופיתח טכניקות ודרכי ניתוח שהצילו את חייהם של אלפים. בין פיתוחיו ותגליותיו:
"תמרון היימליך" להצלת קורבנות חנק
טכניקות החייאה לאחר טביעה
ניתוח היימליך להחלפת הוושט
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת כרופא בצי ארצות הברית ובעקבות ניסיונו בטיפול בפציעות חיילים פיתח את שסתום היימליך המתחבר לטרוקר לשם ניקוז בית החזה והצלת אנשים הסובלים מחזה אוויר.
בעיות אתיות במחקרי היימליך

נטען כנגד הניסויים שביצע היימליך שהם סיכנו במוות את המתנדבים הבריאים שהשתתפו בהם. בניסויים אלה לכאורה חסם היימליך את קנה הנשימה של המתנדבים בפיסת בשר ששם תוך שימוש בפינצטה וניסה לחלץ את פיסת הבשר בעזרת תמרונים שונים. טענות אלה אינן נכונות ומכפישות את שמו הטוב מאחר שהיימליך השתמש לניסויים בכלבים מורדמים.
עוד נטען כי היימליך היה מעורב בשערורייה מחקרית רפואית הקשורה בטיפול במחלות חמורות שונות בעזרת הדבקה מכוונת במלריה. היימליך המליץ לציבור על טיפול זה אף על פי שיעילות הטיפול טרם הוכחה ולמרות שמנהל המזון והתרופות האמריקאי לא אישר אותו. נוסף על כך, היימליך קיים את המחקרים להוכחת טיפול זה במקום לא ידוע ובלא פיקוח כלשהו, וזאת בניגוד לחוק האמריקני ובניגוד לכללים האתיים בנושא זכויות משתתפים בניסויים בבני אדם.
הערות שוליים

↑  Heimlich HJ, Patrick EA. The Heimlich maneuver: Best technique for saving any choking victim’s life. Postgraduate Medicine 1990; 87: 68-79.
↑  הדוקטור היהודי הטוב מסינסינטי, באתר גלובס, 8 ביולי 1999
↑
Zengerle, Jason. "The Choke Artist", The New Republic, 2007-04-23, pp. 23-36
Anglen, Robert. "Scientists linked to Heimlich investigated: Experiment infects AIDS patients in China with malaria", The Cincinnati Enquirer, 2003-02-16. Retrieved on 2008-01-27
"Heimlich's Audacious Maneuver", Los Angeles Times, 1994-10-30. Retrieved on 2008-01-27.
Francis, Thomas. "Outmaneuvered", Radar, 2005-10-11. Retrieved on 2008-01-27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1043405410  ISNI: 0000 0003 8355 0034  LCCN: n79107850  SNAC: w6fg13f4  SUDOC: 243643616  VIAF: 269976816   WorldCat (עם VIAF): 269976816 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ואדי אל-חיתאן
הערות שוליים

↑  Advisory body evaluation
↑  Belgische Diplomaten sollen Wal-Fossil beschädigt haben
↑  Blundering diplomats destroy $US10m whale fossil, www.abc.net.au, ‏2007-08-26 (ב־Australian English)
מראה פנורמי של ואדי אל-חיתאן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ge138177
המשטרה הצבאית המלכותית (הממלכה המאוחדת)

| --- | --- |
 דגל 

 Exemplo ducemus מלטינית: "בדוגמה נוביל"
 מידע כללי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תחום שיפוט:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 משרד אחראי:  משרד ההגנה ממשלת הממלכה המאוחדת
 תאריך הקמה:  26 באוקטובר 1814
 מטה מרכזי:  לונדון
 אתר רשמי
 
שוטר צבאי בריטי צופה על חומת ברלין. 1984.
המשטרה הצבאית המלכותית (באנגלית: Royal Military Police או בראשי תיבות: RMP) היא יחידת ז'נדרמריה בריטית הכפופה למשרד ההגנה הבריטי. היא משמשת הן כיחידת משטרה אזרחית והן כמשטרה הצבאית של הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת. אחראי על עבודות השיטור של אנשי שירות הצבא ועל מתן נוכחות משטרתית צבאית הן בבריטניה והן בזמן שאנשי שירות פרוסים מעבר לים למבצעים ותרגילים. השוטרים ידועים לעיתים קרובות בשם "כובעים אדומים" בגלל כיסויי הארגמן על כובעיהם והכומתות בצבע ארגמן.
היסטוריה

המשטרה הצבאית המלכותית החלה עוד במאה ה-13, אך רק בשנת 1877 הוקם חיל סדיר של משטרה צבאית עם הקמת משטרת הפרשים הצבאית (Military Mounted Police), שבעקבותיה הגיעה המשטרה הצבאית הרגלית (Military Foot Police) בשנת 1885. למרות היותם גופים עצמאיים הם פעלו יחד ובשנת 1926, הם אוחדו במלואם כדי ליצור את חילות המשטרה הצבאית (Corps of Military Police, CMP). כהוקרה על שירותם במלחמת העולם השנייה, הם הפכו לקורפוס של המשטרה הצבאית המלכותית ב-28 בנובמבר 1946.
בשנת 1992 אורגנה המשטרה כאגף עצמאי במשרד ההגנה הכולל גם את המשטרה הצבאית של הצי המלכותי, המשטרה הצבאית של חיל האוויר המלכותי, המשטרה הצבאית של חיל הנחתים המלכותי והמשטרה הצבאית של צבא היבשה. זהו הגוף העיקרי לסיכול ריגול צבאי ולחקירת פשעים בכוחות המזוינים באמצעות האגף לחקירות מיוחדות.
ראו גם

חיל המשטרה הצבאית
המשטרה הצבאית המלכותית
המשטרה הצבאית של גרמניה
המשטרה הצבאית של ברזיל
שירות אכיפת החוק הצבאי (אוקראינה)
המשטרה הצבאית של ארצות הברית
המשטרה הצבאית של רוסיה
הערות שוליים

↑  History of the Royal Military Police and its Antecedents, rhqrmp.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0623 4561
הריברטו סדה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 ביולי 1967 (בן 57) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
הריברטו סדה (באנגלית: Heriberto Seda; נולד ב-31 ביולי 1967) המכונה לעיתים קרובות "רוצח הזודיאק מניו יורק" או "הצלף מברוקלין", הוא רוצח סדרתי אמריקאי שפעל בעיר ניו יורק בין השנים 1990 עד 1993.
הוא ירה למוות בשלושה בני אדם ופצע שישה נוספים (ארבעה מהם באופן אנוש) לפני שנתפס ב-18 ביוני 1996.
סדה תקף אנשים ברחבי העיר ניו יורק, ושלח הודעות מתגרות למשטרה ולעיתונות לאחר כל פשע שביצע.
ההודעות כללו קודים המבוססים על דגלי אותות ימיים בינלאומיים, שעיתונאי הניו יורק טיימס פיענח אותם בסיוע של חותנו, יוצא צבא ארצות הברית שעסק בקריפטוגרפיה ומודיעין אותות בזמן מלחמת העולם השנייה.
אנשים מעריכים כי סדה העריץ את רוצח הזודיאק המקורי מסן פרנסיסקו על כך שהצליח לחמוק מלכידה.
המשטרה תיארה את סדה, תושב ברוקלין, כמתבודד בעל אובססיביות לאסטרולוגיה ומוות.
הוא הואשם רשמית בתיק ב-21 ביוני 1996, הורשע ב-24 ביוני 1998, ונידון ל־232 שנות מאסר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no97066754  VIAF: 46371537   WorldCat (עם VIAF): 46371537
הנובר (אוניית מערכה, 1905)

| --- | --- |
אוניית הצי הקיסרי הגרמני "שלזיין" אוניית האחות של "הנובר"
אוניית הצי הקיסרי הגרמני "שלזיין" אוניית האחות של "הנובר"
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה פרה-דרדנוט
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני
 דגל הצי:  הצי הקיסרי הגרמנירייכסמרינהקריגסמרינה
 סדרה:  דויטשלנד
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Kaiserliche Werft Wilhelmshaven 
 הוזמנה:  1 ביוני 1904
 תחילת הבנייה:  7 בנובמבר 1904
 הושקה:  29 בספטמבר 1905
 תקופת הפעילות:  1 באוקטובר 1907 – 25 בספטמבר 1931 (24 שנים)
 אחריתה:  נמחקה מרשימות הצי ב-1945; נגרטה בשנים 1944–1946
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 13,191 טון, מקסימלי: 14,218 טון
 אורך:  127.6 מטר
 רוחב:  22.2 מטר
 שוקע:  7.7 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  743 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  10,800 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  מנועי קיטור בהספק 17,453 כוחות סוס (13 מגה-וואט)
 צורת הנעה:  מנועי קיטור
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 240 מ"מ   צריחי תותחים 280 מ"מ   סיפון 40 מ"מ
 חימוש:  ארבעה תותחי SK L/40‏ 11 אינץ' (280 מ"מ)   14 תותחי SK L/40‏ 6.7 אינץ' (170 מ"מ)   20 תותחי SK L/45‏ 3.5 אינץ' (88 מ"מ)   6 צינורות טורפדו 17.7 אינץ' (450 מ"מ)
 
"הנובר" (בגרמנית: SMS Hannover) הייתה אחת מחמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט מסדרת דויטשלנד שנבנו עבור הצי הקיסרי הגרמני בין 1904 ל-1906. הנובר ושלוש האוניות שנבנו לאחר מכן היו שונות מעט מהאונייה המובילה דויטשלנד במערכות ההנעה שלהן ובשריון מעט יותר עבה. הנחת השדרית של הנובר הייתה בנובמבר 1904, הושקה במאי 1905 והוכנסה לצי הים הפתוח באוקטובר 1907. האונייה הייתה חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ') והגיעה למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). האוניות של הסדרה שלה כבר היו מיושנות כשהן נכנסו לשירות, היו נחותות בגודלן, בשריון, בכוח האש ובמהירות מאוניית המערכה הבריטית, החדשה והמהפכנית, אה"מ דרדנוט.
הנובר ואחיותיה ראו שירות נרחב עם הצי. האונייה השתתפה בכל תרגילי האימונים הגדולים עד שפרצה מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914. הנובר ואחיותיה נשלחו מיד למשימות שמירה בשפך נהר האלבה בזמן ששאר הצי התגייס. האונייה השתתפה במספר גיחות צי, שהגיעו לשיא בקרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916. במהלך הקרב שימשה הנובר כאוניית הדגל של פלגה IV של שייטת אוניות המערכה השנייה; היא לא מילאה תפקיד משמעותי במהלך הקרב, והיא גם לא נפגעה מאש האויב. לאחר הקרב, שחשף את החולשה של הפרה-דרדנוטים כמו הנובר, היא ושלוש אחיותיה ששרדו הוצאו מתפקיד פעיל עם הצי כדי לשמש כספינות שמירה. הנובר שירתה בתפקיד זה למשך שארית המלחמה, תחילה באלבה והחל משנת 1917, במצרי דנמרק. היא הושבתה בדצמבר 1918, זמן קצר לאחר תום המלחמה.
האונייה הוחזרה לשירות פעיל ברייכסמרינה, הצי הגרמני שלאחר המלחמה. היא שירתה בצי במשך עשר שנים, מ-1921 עד 1931, ובמהלכן השתתפה במספר הפלגות גדולות מעבר לים לספרד ולים התיכון. הנובר שוב הוצאה משירות בספטמבר 1931; הרייכסמרינה תכנן להמיר את האונייה לספינת מטרה מבוקרת רדיו, אך הדבר מעולם לא בוצע והיא שימשה במקום זאת בניסויי נפץ. הנובר בסופו של דבר פורקה לגרוטאות בין 1944 ל-1946 בברמרהאפן. הפעמון שלה נשמר במוזיאון ההיסטוריה הצבאית של הבונדסוור בדרזדן.
תכנון

העברת חוק הצי השני בשנת 1900 בהנחייתו של ויצה-אדמירל אלפרד פון טירפיץ השיג מימון לבניית עשרים אוניות מערכה חדשות במהלך שבע עשרה השנים הבאות. הקבוצה הראשונה, חמש אוניות המערכה מסדרת בראונשווייג, הונחו בתחילת שנות ה-1900, וזמן קצר לאחר מכן החלה עבודת התכנון על עיצוב המשך, שהפך לסדרת דויטשלנד. אוניות הסדרה היו דומות בגדול לאוניות מסדרת בראונשווייג, והן כללו שיפורים מצטברים בהגנה על שריון. הם גם נטשו את צריחי התותחים עבור תותחי הסוללה המשניים, והעבירו אותם בחזרה לקזמטים מסורתיים כדי לחסוך במשקל. אוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט - חמושה בעשרה תותחי 12 אינץ' (30.5 ס"מ) - נכנסה לשירות בדצמבר 1906. העיצוב המהפכני של דרדנוט הפך כל אוניית ראשה של הצי הגרמני למיושנת, כולל האוניות מסדרת דויטשלנד.
אורכה של הנובר היה 127.6 מ' (418 רגל 8 אינץ') בסך הכל, רוחב של 22.2 מ' (72 רגל 10 אינץ'), ושוקע של 8.21 מ' (26 רגל 11 אינץ'). הדחק האונייה היה 13,191 טון (12,983 טון ארוך) בתפוסה סטנדרטית ו-14,218 טון (13,993 טון ארוך) בתפוסה מלאה. האונייה צוידה בשני תרנים צבאיים כבדים ומנועים תלת דרגתיים שדורגו ב-18,664 כוחות סוס (13,918 קילוואט) והעניקו לה מהירות מרבית של 18.5 קשרים (34.3 קמ"ש). קיטור סופק על ידי שנים עשר דוודי שולץ-ת'ורניקרופט; שלוש ארובות הוציאו עשן משריפת פחם בדוודים. לאונייה הייתה קיבולת דלק של עד 1,540 טון (1,520 טון ארוך) של פחם. במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש), היא יכלה להפליג לטווח של 4,520 מיילים ימיים (8,370 ק"מ). הצוות שלה מנה 35 קצינים ו-708 מלחים.
החימוש העיקרי של הנובר כלל ארבעה תותחי SK L/40 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בשני צריחים תאומים. החימוש ההתקפי שלה חוזק עם סוללה משנית של 14 תותחי 17 ס"מ (6.7 אינץ') SK L/40 שהותקנו בנפרד. בקזמטים. סוללה של 22 תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45 ברכיבים בודדים סיפקה הגנה מפני סירות טורפדו. הספינה הייתה חמושה גם בשישה צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ'), כולם שקועים בגוף הספינה. אחד בחרטום, אחד בירכתיים וארבעה בצד הרוחב. שריון מוצק של קרופ הגן על האונייה. חגורת השריון שלה הייתה בעובי של 240 מילימטרים (9.4 אינץ') בחלק המרכזי, שם היא הגנה על מחסני התחמושת ועל חללי המכונות שלה, בעוד ציפוי דק יותר כיסה את קצוות הגוף. שריון הסיפון הראשי שלה היה בעובי 40 מ"מ (1.6 אינץ'). לצריחי הסוללה הראשיים היו 280 מ"מ (11 אינץ') של ציפוי שריון.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ המלחמה ביולי 1914, הנובר קיבלה תפקידי סיור בשפך נהר האלבה בזמן ששאר הצי התגייס. בסוף אוקטובר, היא ואחיותיה נשלחו לקיל כדי לבצע שיפורים במערכת ההגנה התת-ימית שלהן כדי להפוך אותן לעמידות יותר בפני טורפדות ומוקשים. לאחר מכן שייטת II הצטרפה לשאר צי הים הפתוח לפעולות התקפיות נגד בריטניה. הראשון שבהם היה הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי ב-15 בדצמבר. סיירות המערכה של קבוצת הסיור I תקפו את העיירות בניסיון לפתות חלק מהצי הגדול הבריטי, בעוד אוניות המערכה של צי הים הפתוח המתינו לתמיכה בתקווה לארוב ולהשמיד כל כוחות בריטיים שיגיעו לקראתם. במהלך הלילה שבין 15 ל-16 בדצמבר, צי הקרב הגרמני של 12 דרדנוטים ושמונה פרה-דרדנוטים הגיע לטווח של 10 מיילים ימיים (19 ק"מ) של שייטת מבודדת של שש אוניות מערכה בריטיות. התכתשויות בין מסכי המשחתות היריבות שכנעו את המפקד הגרמני, אדמירל פרידריך פון אינגנול, שהוא מתעמת עם כל הצי הגדול, ולכן הוא הפסיק את הקרב ופנה לגרמניה בחזרה.
האנובר יצאה לים במהלך קרב שרטון דוגר ב-24 בינואר 1915 כדי לתמוך בסיירות המערכה הגרמניות הנצורות, אך חזרה במהירות לנמל. שתי גיחות צי חסרות תוצאה התרחשו ב-17–18 וב-21–23 באפריל 1915. ב-16 במאי, הנובר נשלחה לקיל כדי להחליף את אחד מתותחי ה-28 ס"מ שלה. האונייה חזרה לקיל ב-28 ביוני כדי להתקין מכל דלק משלים עבור הדוודים שלה; העבודה נמשכה עד 12 ביולי. קפיטן צור זי גוטפריד פון דאלוויגק צו ליכטנפס החליף את מאובה ב-11 באוגוסט, והניף את דגלו על סיפון הנובר ב-20 באוגוסט. בתאריכים 11–12 בספטמבר, קבוצת הסיור II ביצעה עוד מבצע הנחת מוקשים ליד שרטון Swarte עם תמיכה של הנובר ושאר שייטת II. לאחר מכן בוצעה סריקה עקרונית נוספת של הצי ב-23–24 באוקטובר. במהלך גיחת הצי של 5–7 במרץ 1916, הנובר ושאר השייטת השנייה נשארו במפרץ הגרמני, מוכנים להפליג לתמיכה. ב-24–25 באפריל 1916, הנובר ואחיותיה הצטרפו לדרדנוטים של צי הים הפתוח כדי לתמוך בסיירות המערכה, שעליהם הוטל שוב לבצע פשיטה על החוף האנגלי. במהלך הדרך אל המטרה, מוקש פגע בסיירת המערכה זיידליץ. היא נותקה כדי לחזור הביתה, ושאר הספינות המשיכו במשימה. עקב ראות לקויה, סיירות המערכה ערכו הפגזה קצרה של נמלי ירמות' ולואוסטופט. המבצע הופסק במהירות, מה שמנע מהצי הבריטי להתערב.