stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי ורשביאק
עשייה ציבורית וניהול בספורט > יו"ר הוועד האולימפי > תפקידים ציבוריים נוספים

ורשביאק היה חבר מרכז הליכוד. כן כיהן כחבר מועצת נס ציונה ובימי כהונתו של מאיר הרמן בין 1978 ל-1983, כממלא מקום ראש המועצה וממלא מקומו בפועל. פעל רבות לקידום הספורט המקומי בעיר, ובין היתר היה ממקימי אגודת הכדוריד בנס ציונה, לימים, קישר בין עיריית נס ציונה לחברה האנגלית שתכננה את האצטדיון העירוני והיה מעורב מאוד בהקמתו.
ממחצית שנות ה-90 עד מרץ 2011, שימש ורשביאק כדירקטור במועצה להסדר ההימורים בספורט (טוטו), אחד משני נציגי הוועד האולימפי בדירקטוריון זה. ורשביאק סיים את תפקידו ב-2011 עקב החלטת שרת החינוך והספורט לימור לבנת ושר האוצר יובל שטייניץ שלא להאריך את כהונתו.
בשנת 2008 הצטרף ורשביאק לדירקטוריון קרן קיימת לישראל, ובשנת 2011 נבחר לכהן כיו"ר ועדת החינוך של קק"ל. בתקופתו הכפילה מחלקת החינוך של קק"ל את תקציבה, ועקב כך את פעילותה בארץ ובעולם. ורשביאק סיים את תפקידו ב-2016.
חיים אישיים

במשך מרבית חייו הבוגרים, התגורר ורשביאק בנס ציונה עם אשתו, חנה, לשעבר מנהלת בית הספר שקד במועצה. לזוג שלושה ילדים, עשרה נכדים ונינה.
אחיו, רענן ורשביאק, היה יו"ר איגוד ההתעמלות בישראל בין השנים 2009 ל-2013.
ורשביאק נפטר ב-29 בספטמבר 2024 ונטמן בבית העלמין נס ציונה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מאות ליוו היום למנוחת עולמים את "מר ספורט" הנס ציוני, צביק'ה וורשביאק ז"ל., באתר nessziona.net
1 2 3 4  צבי ורשביאק, סיפורו של צבי ורשביאק, באתר הקשר הרב דורי
↑  נעמה סיקולר, מנכ"ל תנובה בעבר יצחק לנדסמן הורשע בהסדר כובל, באתר ynet, 10 באוקטובר 2007
1 2  נדב צנציפר, צבי ורשביאק, יו"ר הוועד האולימפי לשעבר, הלך לעולמו, באתר ynet, 29 בספטמבר 2024
↑  יובל יועז, ‏תנובה ביקשה לבטל את קנס הסיליקון בחלב; זוכתה ב-17 מ' ש', באתר גלובס, 4 בדצמבר 2011
↑  ברוך דיין האמת: הלך לעולמו צבי ורשביאק, באתר "סרוגים", 29 בספטמבר 2024
↑  רשמית: כהונת ורשביאק בדירקטוריון מועצת ההימורים לא תוארך, באתר גלובס, 4 במאי 2011
↑  אורן אהרוני, צבי ורשביאק משך את עתירתו לבג"צ, באתר ynet, 5 בדצמבר 2011
↑  גידי ליפקין, ‏רענן ורשביאק: לא נמשיך לשלוט בספורט הישראלי, באתר ONE‏, 27 ביולי 2013
↑  יניב טוכמן‏, צביקה ורשביאק, יו"ר הוועד האולימפי לשעבר, הלך לעולמו, באתר וואלה, 29 בספטמבר 2024
קדמומיים

| קדמומיים |
| --- | --- |
 שבלול הגינה, מהמוכרים שבקדמומיים
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: רכיכות
מחלקה:: חלזונות
סדרה:: שבלולי יבשה
תת־סדרה:: Helicina
משפחה:: קדמומיים
שם מדעי
 Helicidae ‏רפינסק, 1815

קונכייה של שבלול השדה.
קדמומיים (שם מדעי: Helicidae) היא משפחה של שבלולי יבשה ממחלקת החלזונות. משפחה זו כוללת את המוכרים שבמיני החלזונות בעולם ובארץ ישראל: שבלול הגינה, שבלול השדה, שבלול רומי, קדמום השומרון, קדמום יהודה ודרחול השיח.
תיאור

הקדמומיים הם שבלולי יבשה הנושמים אוויר באמצעות ריאה הנמצאת בחלל הגלימה. הם בעלי קונכייה גירנית המספקת להם הגנה מפני התייבשות ובאופן חלקי גם מפני טורפים. הקונכייה של רובם היא בצורה כללית הדומה לכדור (כלומר: הקוטר וגובה הקונכייה בעלי אורך דומה) ואצל חלקם שטוחה. הקונכייה מאופיינת ב-4–5 פיתולים היוצרים לה צורת ספירלה או בורג שטוח, שהעניקה להם את השם "שבלול". הקונכיות לרוב מפוספסות במידה זו או אחרת אך יש גם בעלי קונכיות חלקות בצבעי חום עד לבן. כל הקדמומיים יכולים להתכנס באופן מלא לקונכייתם. הם עושים זאת כאשר אינם פעילים או כדי להגן על עצמם מטורפים. בתקופת העונה היבשה (בארץ ישראל: בקיץ) מבצעים הקדמומיים קיוט: מעין תרדמת קיץ והפסקת כמעט כל הפעילות המטבולית. הם פעילים בלילות החורף הלחים, בעיקר אחרי גשמים, אז הסביבה קרה ולחה מספיק ומונעת איבוד מים. הקדמומיים הם צמחוניים וניזונים בעיקר מחומר צמחי מת, צמחים ירודים, חזזית, רקב צמחי, פטריות קטנות, עובש וחומרים אורגניים הנמצאים בקרקע, ולעיתים גם מצמחים ירוקים. את המזון הם גורסים בעזרת "מגרדת" או "משננת" (radula), איבר שרירי שעליו עשרות שיניים, ונמצא מאחורי פיהם. מאפייני המשפחה הם בעיקר פנימיים: שריר העין הימני עובר בין מערכת המין הזכרית למערכת המין הנקבית, יש שני אגדים של בלוטות אצבע, וכמעט תמיד יש מסעפת.
תפוצה ואקולוגיה

הקדמומיים נפוצים באופן טבעי באירופה ואסיה ושייכים לאזור הפלארקטי המערבי. למרות זאת, מספר מינים של קדמומיים נהפכו למין פולש ברחבי העולם: חלקם הובאו במכוון על ידי האדם לשם מאכל (אסקרגו), הנפוצים שבאלה הם שבלול הגינה ושבלול רומי, ונפוצו כפליטי תרבות, ואחרים התפשטו באמצעות ביצים שהועברו ללא משים באדמה וצמחים. בארץ ישראל יש ארבעה סוגים של בני המשפחה: דרחול, ברחול, קדמום ושבלול (הכולל את המינים שבלול השדה ושבלול החרמון), בתוספת שני מינים פולשים: שבלול הגינה ואאובניה זרה, הנפוצים בעיקר בגינות ושטחים מושקים במשכנות האדם.
תפוצתם של קדמום השומרון וקדמום יהודה היא המשונה ביותר: קדמום השומרון נפוץ מאזור כביש 1 וצפונה, וקדמום יהודה, דרומית לכביש 1. כאשר משווים תפוצה זאת לקווים התוחמים שטחים אקולוגיים בעלי מאפיינים זהים, ניתן לזהות חוסר חפיפה מוחלט ביניהם. קו הקדמומים המפריד בין שני הזנים חוצה קווי אקלים עם כמויות משקעים ולחות משתנות, קווי מסלע שונים, ואף שטחי מחיה של טורפיהם העיקריים. גם שרידים פרהיסטוריים מ־14 אתרים שונים מצביעים על כך שקו הקדמומים היה לפני כ־50,000 שנים כשם שהוא היום.
הקדמומיים חיים בדרך כלל בסביבות לחות ועשירות בגיר (ממנו הם בונים את הקונכייה שלהם).
הקדמומיים מהווים טרף לבעלי חיים רבים, ביניהם ציפורים, מכרסמים ופרוקי-רגליים.
גלריה

קונכייה של שבלול רומי
שבלול מהמין Arianta arbustorum
שבלול מהמין Iberus gualtieranus alonensis
קונכייה של אאובניה זרה (Eobania vermiculata)
דרחול השיח במופע מפוספס
שבלול השדה בישראל
לקריאה נוספת

יוסף הלר, 1993, שבלולי ארץ ישראל - אורחות חיים ומגדיר, הוצאת משרד הביטחון, תל אביב
הערות שוליים

↑  קַדְמוּמִיִּים במילון בעלי חיים: רכיכות (תשס"ד), 2003, באתר האקדמיה ללשון העברית
1 2  יוסף הלר, "שבלולי ארץ ישראל - אורחות חיים ומגדיר", 1993. עמ' 255
↑  יוסף הלר, שבלולי ארץ ישראל, אורחות חיים ומגדיר, תל אביב: משרד הביטחון, 1993
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555541005171  NKC: ph503007
תחנת הרכבת סנט פנקראס

| --- | --- |

  נגיש לכיסאות גלגלים
 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  1 באוקטובר 1868 
 אדריכל:  ג'ורג' גילברט סקוט, ויליאם הנרי בארלו 
 מיקום
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 קואורדינטות:  51°31′48″N 0°07′31″W﻿ / ﻿51.53°N 0.12527777777778°W﻿ / 51.53; -0.12527777777778
 תחנות סמוכות:  Stratford International railway station, Kentish Town station, Kentish Town station, Farringdon, Lille-Europe railway station 
 מידע על התחנה
 שם המערכת:  London station group 
 בעלים:  London and Continental Railways 
 רציפים:  15 
 קווים העוברים בתחנה:  מסילה מהירה 1, Midland Main Line, Thameslink 
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסתחנת הרכבת סנט פנקראס(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסתחנת הרכבת סנט פנקראס(למפת קמדן רגילה) המוזיאון הבריטי בארנט הארינגיי איזלינגטון הסיטי של וסטמינסטר תחנת הרכבת סנט פנקראס(למפת קמדן מוגדלת) המוזיאון הבריטי בארנט הארינגיי איזלינגטון הסיטי של וסטמינסטר תחנת הרכבת סנט פנקראס
 
טרמינל הרכבת סנט פנקראס (באנגלית: St Pancras railway station) הוא תחנת רכבת ברובע קמדן שבלונדון. המבנה ידוע בעיצוב הוויקטוריאני שלו, ונמצא ליד הספרייה הבריטית ותעלת ריג'נטס. בשילוב עם תחנת קינגס קרוס הסמוכה, תחנה זו מהווה עורק תחבורה ראשי בלונדון.
היסטוריה

לפני שנות השישים של המאה התשע עשרה לחברת הרכבות "מידלנד" הייתה רשת ענפה במרכז בריטניה ובדרום-מערב יורקשייר ולנקשייר, אך ללא חיבור משלה ללונדון. היא הייתה תלויה בחברות אחרות להגעה לשם. היריד העולמי, שנערך בשנת 1862, יצר עיכובים בקטע הקו שהוביל ללונדון, וחברת מידלנד התחילה בתכנון קו מבדפורד ללונדון, שכלל יצירת תחנה חדשה. בשנת 1868 החלה בניית בית מלון ליד התחנה. בעקבות האיחוד של חברת מידלנד עם חברת הרכבת "לונדון וצפון מערב", התחנה העיקרית בלונדון של החברה החדשה הייתה תחנת יוסטון, וסנט פנקראס נחשבה ללא נחוצה. המלון "מידלנד גרנד הוטל" נסגר בשנת 1935 והפך לבניין משרדים. ב-2011 נחנך במקומו מלון "סנט פנקראס רנסאנס לונדון הוטל".
היסטוריה > עידן היורוסטאר

במקור תוכניות מסילת "מסילה מהירה 1" כללו מנהרה שתוביל לתחנה תת-קרקעית מתחת לתחנת קינגס קרוס, אך בעקבות הצעתו של מייקל הזלטיין לביצוע התחדשות עירונית במזרח לונדון המסילה תוכננה מחדש, ואיפשרה שימוש בסנט פנקראס כתחנת קצה באמצעות שימוש בקו צפון לונדון כנקודת גישה. ג'ון מקגרגור טען שרעיון זה "קשה לביצוע ופוגע באיכות הסביבה", אך הרעיון לשימוש בסנט פנקראס כתחנת קצה נשאר, אך הקו יגיע לתחנה דרך דגנהאם וסטרטפורד. התחנה עוצבה מחדש לשימוש יורוסטאר ויבלין בין 2001 ו-2007, כששירותי התיימז לינק הועברו לקינגס קרוס. התחנה נפתחה מחדש כתחנת סנט פנקראס הבינלאומית ב-14 בנובמבר 2007, ורציפי רכבות תיימז לינק נפתחו ב-9 בדצמבר באותה שנה.
פרס אוסקר לשם כבוד

| --- | --- |
 מיקום הטקס:  לוס אנג'לס, קליפורניה
 מדינה:  ארצות הברית
 הגוף המעניק:  האקדמיה האמריקאית לקולנוע
 תקופת הפרס:  1928–הווה (כ־97 שנים)
 אתר רשמי
 
פרס אוסקר לשם כבוד (באנגלית: Academy Honorary Award) הוא פרס אוסקר הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע לאישים, סרטי קולנוע או ארגונים על הישגים משמעותיים בשנה החולפת, או לחלופין על תרומתם הכוללת לתעשיית הקולנוע ולאקדמיה לאורך השנים. הפרס חולק לראשונה בטקס האוסקר הראשון אשר נערך ב-1929, בו הוענקו פרסים לסרטים שיצאו בשנים 1927 ו-1928, ועד שנת 1948 נקרא בשם פרס אוסקר מיוחד (באנגלית: Academy Special Award).
עד שנת 2008 הוצג הפרס במהלך טקס חלוקת פרסי האוסקר, והחל מ-2009 הוא מוענק בטקס פרסי הנאמנים ("Governors Awards") בו מחולקים גם פרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית והפרס לזכר אירווינג תלברג.
אין הגבלה למספר הזכיות של אדם או ארגון בפרס זה, אשר הוענק לשחקן בוב הופ ארבע פעמים (בשנים 1940, 1944, 1952 ו-1965). זוכים נוספים להם הוענק הפרס יותר מפעם אחת הם וולט דיסני (שלוש זכיות), צ'ארלי צ'פלין, הווארד גרין, המוזיאון לאמנות מודרנית, מיקי רוני, וולטר וגנר ולורנס אוליבייה (שתי זכיות כל אחד).
רשימת הזוכים בפרס > המאה ה-20 > שנות ה-20

| שנה | הזוכה | פירוט | היצירה עבורה ניתן הפרס |
| --- | --- | --- | --- |
| 1927/1928 | האחים וורנר | חברת הפקות | זמר הג'אז |
| 1927/1928 | צ'ארלי צ'פלין | שחקן, במאי, תסריטאי, מלחין ומפיק | הקרקס |
1928/1929: —
1929/1930: —
רשימת הזוכים בפרס > המאה ה-20 > שנות ה-30

| שנה | הזוכה | פירוט | היצירה עבורה ניתן הפרס |
| --- | --- | --- | --- |
1930/1931: —
| 1931/1932 | וולט דיסני | מפיק ואנימטור | הדמות מיקי מאוס |
1932/1933: —
| 1934 | שירלי טמפל | שחקנית | — |
| 1935 | ד. וו. גריפית' | במאי, תסריטאי ומפיק | — |
| 1936 | סדרת הסרטים March of Time (אנ') | — | — |
| 1936 | הווארד גרין והרולד רוסון | צלמים | (אנ') The Garden of Allah |
| 1937 | אדגר ברגן | שחקן | — |
| 1937 | הווארד גרין | צלם | כוכב נולד |
| 1937 | המוזיאון לאמנות מודרנית | — | — |
| 1937 | מאק סנט | במאי ושחקן | — |
| 1938 | ארתור בול | צלם | — |
| 1938 | וולט דיסני | מפיק ואנימטור | שלגיה ושבעת הגמדים |
| 1938 | מיקי רוני ודיאנה דורבין | שחקנים | — |
| 1938 | גורדון ג'נינגס, יאן דומלה, פרסיוט אדוארט, לויאל גריגס, לורן ריידר, לואיס מסנקופ, דברו ג'נינגס, אירמין רוברטס, ארט סמית', וולטר אוברסט והארי מילס | צלמים ועורכי קול | (אנ') Spawn of the North |
| 1938 | אוליבר מארש ואלן דייבי | צלמים | (אנ') Sweethearts |
| 1938 | הארי וורנר | מפיק | — |
| 1939 | דאגלס פיירבנקס | שחקן, במאי, תסריטאי ומפיק | — |
| 1939 | ג'ודי גרלנד | שחקנית | — |
| 1939 | ויליאם קמרון מנזיס | מעצב אמנותי | חלף עם הרוח |
| 1939 | הקרן לקולנוע וטלוויזיה | ארגון צדקה התומך בהפקות קולנוע וטלוויזיה | — |
| 1939 | חברת טכניקולור | חברות הפקות | — |
רשימת הזוכים בפרס > המאה ה-20 > שנות ה-40

| שנה | הזוכה | פירוט | היצירה עבורה ניתן הפרס |
| --- | --- | --- | --- |
| 1940 | בוב הופ | שחקן | — |
| 1940 | ניית'ן לווינסון | עורך קול | — |
| 1941 | וולט דיסני, ויליאם גאריטי, ג'ון הוקינס וחברת RCA | יוצרים ומפיקים | פנטסיה |
| 1941 | לאופולד סטוקובסקי | מנצח | פנטסיה |
| 1941 | ריי סקוט | מפיק | (אנ') Kukan |
| 1941 | משרד ההסברה של הממלכה המאוחדת | — | (אנ') Target for Tonight |
| 1942 | שארל בואייה | שחקן | — |
| 1942 | נואל קאוורד | במאי ושחקן | (אנ') In Which We Serve |
| 1942 | חברת מטרו גולדווין מאייר | חברת הפקות | הדמות אנדי הארדי (אנ') |
| 1943 | ג'ורג' פאל | במאי, מפיק ואנימטור | — |
| 1944 | בוב הופ | שחקן | — |
| 1944 | מרגרט אובראיין | שחקנית | — |
| 1945 | אולפני רפבליק ודניאל בלומברג | הפקת ועריכת קול | — |
| 1945 | וולטר וגנר | מפיק | — |
| 1945 | הסרט הבית בו אני גר | — | — |
| 1945 | פגי אן גארנר | שחקנית | — |
| 1946 | הרולד ראסל | שחקן | שנות חיינו היפות ביותר |
| 1946 | לורנס אוליבייה | שחקן, במאי ומפיק | הנרי החמישי |
| 1946 | ארנסט לוביטש | שחקן, במאי ומפיק | — |
| 1946 | קלוד ג'רמן | שחקן | — |
| 1947 | ג'יימס באסקט | שחקן | שירת הדרום |
| 1947 | תומאס ארמט, ויליאם ניקולס זליג, אלברט סמית', וג'ורג' קירק ספור | יוצרים ומפיקים | — |
| 1947 | הסרט Bill and Coo (אנ') | — | — |
| 1947 | הסרט מצחצחי הנעליים | — | — |
| 1948 | וולטר וגנר | מפיק | ז'אן ד'ארק (אנ') |
| 1948 | הסרט Monsieur Vincent (אנ') | — | — |
| 1948 | סיד גראומן | איש בידור | — |
| 1948 | אדולף צוקור | מפיק | — |
| 1949 | ז'אן הרשולט | שחקן | — |
| 1949 | פרד אסטר | שחקן | — |
| 1949 | ססיל ב. דה-מיל | במאי | — |
| 1949 | הסרט גונבי האופניים | — | — |
רשימת הזוכים בפרס > המאה ה-20 > שנות ה-50

| שנה | הזוכה | פירוט | היצירה עבורה ניתן הפרס |
| --- | --- | --- | --- |
| 1950 | לואי ב. מאייר | מפיק | — |
| 1950 | ג'ורג' מרפי | שחקן | — |
| 1950 | הסרט Le mura di Malapaga (אנ') | — | — |
| 1951 | ג'ין קלי | שחקן | — |
| 1951 | הסרט רשומון | — | — |
| 1952 | מריאן קופר | במאי, תסריטאי ומפיק | — |
| 1952 | בוב הופ | שחקן | — |
| 1952 | הרולד לויד | שחקן ובמאי | — |
| 1952 | ג'ורג' מיצ'ל | יצרן מצלמות | — |
| 1952 | ג'וזף שנק | מפיק | — |
| 1952 | הסרט משחקים אסורים | — | — |
| 1953 | חברת פוקס המאה ה-20 | חברת הפקות | — |
| 1953 | חברת Bell & Howell | יצרנית מצלמות | — |
| 1953 | ג'וזף ברין | צנזוֹר | — |
| 1953 | פיט סמית' | מפיק וקריין | — |
| 1954 | חברת Bausch & Lomb | יצרנית עדשות מצלמה | — |
| 1954 | דני קיי | שחקן | — |
| 1954 | קמפ ניבר | צלם | — |
| 1954 | גרטה גרבו | שחקנית | — |
| 1954 | ג'ון וייטלי | שחקן | (אנ') The Kidnappers |
| 1954 | וינסנט וינטר | שחקן | (אנ') The Kidnappers |
| 1954 | הסרט Jigokumon (אנ') | — | — |
| 1955 | הסרט Miyamoto Musashi (אנ') | — | — |
| 1956 | אדי קנטור | שחקן | — |
| 1957 | איגוד מהנדסי הקולנוע והטלוויזיה | — | — |
| 1957 | ברונקו בילי אנדרסון | שחקן, במאי, תסריטאי ומפיק | — |
| 1957 | צ'ארלס בראקט | תסריטאי ומפיק | — |
| 1957 | בי. בי. קהן | מפיק | — |
| 1958 | מוריס שבלייה | שחקן | — |
| 1959 | באסטר קיטון | שחקן, במאי, תסריטאי ומפיק | — |
| 1959 | לי דה פורסט | ממציא | — |
רשימת הזוכים בפרס > המאה ה-20 > שנות ה-60

| שנה | הזוכה | פירוט | היצירה עבורה ניתן הפרס |
| --- | --- | --- | --- |
| 1960 | גרי קופר | שחקן | — |
| 1960 | סטן לורל | שחקן | — |
| 1960 | היילי מילס | שחקנית | — |
| 1961 | ויליאם הנדריקס | מפיק | A Force in Readiness |
| 1961 | פרד מטזלר | שחקן | — |
| 1961 | ג'רום רובינס | כוריאוגרף | — |
1962: —
1963: —
| 1964 | ויליאם טאטל | מאפר | (אנ') Faces of Dr. Lao‏ 7 |
| 1965 | בוב הופ | שחקן | — |
| 1966 | יאקימה קאנוט | שחקן | — |
| 1966 | פרנק פרימן | מפיק | — |
| 1967 | ארתור פריד | פזמונאי ומפיק | — |
| 1968 | ג'ון צ'יימברס | מאפר | כוכב הקופים |
| 1968 | אונה וייט | כוריאוגרפית | אוליבר! |
| 1969 | קרי גרנט | שחקן | — |
רשימת הזוכים בפרס > המאה ה-20 > שנות ה-70

| שנה | הזוכה | פירוט |
| --- | --- | --- |
| 1970 | ליליאן גיש | שחקנית |
| 1970 | אורסון ולס | שחקן, במאי, תסריטאי ומפיק |
| 1971 | צ'ארלי צ'פלין | שחקן, במאי, תסריטאי, מלחין ומפיק |
| 1972 | צ'ארלס בורן | פעיל חברתי למען הקולנוענים |
| 1972 | אדוארד ג'י רובינסון | שחקן |
| 1973 | הנרי לנגוליס | ארכיונאי סרטים |
| 1973 | גראוצ'ו מרקס | שחקן ותסריטאי |
| 1974 | הווארד הוקס | במאי, תסריטאי ומפיק |
| 1974 | ז'אן רנואר | במאי, תסריטאי ומפיק |
| 1975 | מרי פיקפורד | שחקנית ומפיקה |
1976: —
| 1977 | מרגרט בות' | עורכת |
| 1978 | וולטר לאנץ | אנימטור, במאי, תסריטאי, שחקן ומפיק |
| 1978 | לורנס אוליבייה | שחקן, במאי ומפיק |
| 1978 | קינג וידור | במאי, תסריטאי ומפיק |
| 1978 | המוזיאון לאמנות מודרנית | — |
| 1979 | האל אליאס | מנהל הפקה |
| 1979 | אלק גינס | שחקן |
רשימת הזוכים בפרס > המאה ה-20 > שנות ה-80

| שנה | הזוכה | פירוט |
| --- | --- | --- |
| 1980 | הנרי פונדה | שחקן |
| 1981 | ברברה סטנוויק | שחקנית |
| 1982 | מיקי רוני | שחקן |
| 1983 | האל רוץ' | במאי, תסריטאי ומפיק |
| 1984 | ג'יימס סטיוארט | שחקן |
| 1984 | הקרן הלאומית לאמנויות | — |
| 1985 | פול ניומן | שחקן |
| 1985 | אלכס נורת' | מלחין |
| 1986 | ראלף בלאמי | שחקן |
1987: —
| 1988 | חברת קודאק | — |
| 1988 | הוועד הלאומי לסרטים בקנדה | — |
| 1989 | אקירה קורוסאווה | במאי, תסריטאי ומפיק |
רשימת הזוכים בפרס > המאה ה-20 > שנות ה-90

| שנה | הזוכה | פירוט |
| --- | --- | --- |
| 1990 | סופיה לורן | שחקנית |
| 1990 | מירנה לוי | שחקנית |
| 1991 | סטיאג'יט ריי | במאי, תסריטאי ומלחין |
| 1992 | פדריקו פליני | במאי ותסריטאי |
| 1993 | דברה קר | שחקנית |
| 1994 | מיכלאנג'לו אנטוניוני | במאי ותסריטאי |
| 1995 | קירק דאגלס | שחקן |
| 1995 | צ'אק ג'ונס | אנימטור, במאי, תסריטאי ומפיק |
| 1996 | מייקל קיד | כוריאוגרף |
| 1997 | סטנלי דונן | במאי, כוריאוגרף ומפיק |
| 1998 | איליה קאזאן | במאי |
| 1999 | אנדז'יי ויידה | במאי ותסריטאי |
רשימת הזוכים בפרס > המאה ה-21 > העשור הראשון

| שנה | הזוכה | פירוט |
| --- | --- | --- |
| 2000 | ג'ק קארדיף | צלם |
| 2000 | ארנסט להמן | תסריטאי |
| 2001 | סידני פואטייה | שחקן |
| 2001 | רוברט רדפורד | שחקן, במאי ומפיק |
| 2002 | פיטר או'טול | שחקן |
| 2003 | בלייק אדוארדס | שחקן, במאי, תסריטאי ומפיק |
| 2004 | סידני לומט | במאי |
| 2005 | רוברט אלטמן | במאי, תסריטאי ומפיק |
| 2006 | אניו מוריקונה | מלחין |
| 2007 | רוברט בויל | מנהל אמנותי ומעצב הפקות |
2008: —
| 2009 | לורן באקול | שחקנית |
| 2009 | רוג'ר קורמן | במאי ומפיק |
| 2009 | גורדון ויליס | צלם |
רשימת הזוכים בפרס > המאה ה-21 > העשור השני

| שנה | הזוכה | פירוט |
| --- | --- | --- |
| 2010 | קווין בראונלו | במאי ומפיק |
| 2010 | ז'אן-לוק גודאר | שחקן, במאי ותסריטאי |
| 2010 | אלי וולך | שחקן |
| 2011 | ג'יימס ארל ג'ונס | שחקן |
| 2011 | דיק סמית' | מאפר |
| 2012 | די. איי. פניבייקר | במאי, צלם ומפיק |
| 2012 | האל נידהאם | פעלולן, שחקן ובמאי |
| 2012 | ג'ורג' סטיבנס | תסריטאי ומפיק |
| 2013 | אנג'לה לאנסברי | שחקנית |
| 2013 | סטיב מרטין | שחקן, תסריטאי ומפיק |
| 2013 | פיירו טוסי | מעצב תלבושות |
| 2014 | ז'אן-קלוד קרייר | שחקן ותסריטאי |
| 2014 | הייאו מיאזאקי | אנימטור, במאי, תסריטאי ומפיק |
| 2014 | מורין או'הרה | שחקנית |
| 2015 | ספייק לי | שחקן, במאי, תסריטאי ומפיק |
| 2015 | ג'ינה רולנדס | שחקנית |
| 2016 | ג'קי צ'אן | שחקן, פעלולן, במאי, תסריטאי ומפיק |
| 2016 | לין סטלמאסטר | מלהק |
| 2016 | אן קואטס | עורכת |
| 2016 | פרדריק וייסמן | במאי ומפיק |
| 2017 | צ'ארלס בורנט | צלם ובמאי |
| 2017 | אוון רויזמן | צלם |
| 2017 | דונלד סאת'רלנד | שחקן |
| 2017 | אנייס ורדה | במאית ותסריטאית |
| 2018 | לאלו שיפרין | מלחין |
| 2018 | סיסלי טייסון | שחקנית |
| 2018 | מרווין לוי | פובליציסט |
| 2019 | דייוויד לינץ' | במאי, תסריטאי ומפיק |
| 2019 | לינה ורטמילר | במאית ותסריטאית |
| 2019 | וס סטודי | שחקן |
רשימת הזוכים בפרס > המאה ה-21 > העשור השלישי

| שנה | הזוכה | פירוט |
| --- | --- | --- |
2020: לא הוענק
| 2021 | סמואל ל. ג'קסון | שחקן ומפיק סרטים אמריקאי |
| 2021 | איליין מאי | קומיקאית, במאית קולנוע, תסריטאית, מחזאית ושחקנית אמריקאית |
| 2021 | ליב אולמן | שחקנית ובמאית קולנוע נורווגית |
| 2022 | אוזאן פלסי | קולנוענית צרפתייה ממרטיניק |
| 2022 | דיאן וורן | פזמונאית אמריקאית |
| 2022 | פיטר ויר | במאי קולנוע אוסטרלי |
| 2023 | אנג'לה באסט | שחקנית |
| 2023 | מל ברוקס | במאי, שחקן, תסריטאי ומפיק |
| 2023 | קרול ליטלטון | עורכת |
| 2024 | קווינסי ג'ונס | מפיק ומעבד מוזיקלי |
| 2024 | ג'ולייט טיילור | מנהלת ליהוק |
ביסוס כוחה של הרפובליקה הרומית במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס

לאטיום וסביבותיה
בסוף המאה ה-6 לפנה"ס עמדה רומא העתיקה בצומת דרכים היסטורי. התמורות הרחבות שעברו על רומא ומשטרה עם גירושו של אחרון מלכיה, לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, וייסוד הרפובליקה, במקביל להתמוטטות השלטון האטרוסקי בה ובלאטיום כולה, הובילו להיחלשותה המדינית של רומא ולאובדן ההגמוניה שלה בברית הלטינית. רומא עמדה גם בפתחו של מאבק בין מעמדי בין הפלבאים לפטריקים, מאבק שלעיתים נראה כמאיים על קיומה של המדינה.
במהלך המאות ה-5 וה-4 לפנה"ס הצליחה רומא להתגבר על קשיים אלה, לבסס מחדש את שלטונה בלאטיום, לגבש את מוסדותיה הפוליטיים הפנימיים וליצור אמנה חברתית בין המעמדות השונות. הרומים הצליחו ליצור בריתות חזקות עם הלאטינים וההרניקים, להדוף את מתקפות הוולסקים, הסאבינים והאיקווים ולעמוד בפרץ הגאלי. תהליך התחזקותה של רומא, שבא על חשבון האטרוסקים, הגיע לשיאו עם נפילת העיר ויי לידי רומא בשנת 394 לפנה"ס.
בעקבות פריצת המלחמה הלטינית בשנת 340 לפנה"ס והניצחון הרומי על הלאטינים ב-338 לפנה"ס נוצרו הסדרים חדשים בין רומא והלאטינים. הסדרים אלה, כריתת הבריתות עם קרתגו והסאמניטים, הישגיה הצבאיים של רומא נגד האטרוסקים וההקמה הפעלתנית של קולוניות, הביאו לביסוס מעמדה של רומא כעיר המדינה החזקה ביותר בלאטיום, והפיכתה לאחד מהכוחות הראשונים במעלה בחצי האי האפניני כולו.
רקע

העיר רומא נוסדה לפי המסורת הרומית בשנת 753 לפנה"ס ולפי הסברה המדעית הרווחת במהלך המאה ה-8 לפנה"ס. במהלך המאה ה-6 לפנה"ס החלה העיר רומא לצבור כוח באופן שיטתי, תחת שלטון מלכיה. תהליך זה הגיע לאחד משיאיו עם כיבושה והחרבתה של העיר אלבה לונגה על ידי רומא שירשה את מקומה בראשות הברית הלטינית. ערב ייסודה של הרפובליקה הייתה רומא העיר בעלת ההגמוניה בברית הלטינית, מעמד שבא לה הודות לכלכלה חזקה, אוכלוסייה גדולה וארגון צבאי מסודר. בתקופה זו מלכי רומא היו כנראה ממוצא אטרוסקי, העם שהיווה את הכוח הראשון במעלה באיטליה.
השטח הכולל של המדינה הרומית, שכלל גם שטחים כבושים וערים שסרו לסמכותה של רומא, מוערך על ידי ההיסטוריון ישראל שצמן בכ-700–800 קמ"ר. גבולה הצפוני היה שפך נהר האניו אל הטיבר, גבולה המזרחי נמתח כ-15 ק"מ מזרחה מהעיר רומא ונתחם על ידי שטח העיר טיבור, בדרום מזרח גבלה רומא באריקיה, בדרום בשטחי הערים אראדה ולאווינום ובמזרח בים הטירני והייתה לה גישה לשפך הטיבר לים.
בשנת 509 לפנה"ס (לפי המסורת הרומית) גורש אחרון מלכיה האטרוסקים של רומא, לוקיוס טארקוויניס סופרבוס. גירוש זה היה חלק מהתמוטטות השלטון האטרוסקי ברחבי לאטיום כולה. בעיר כוננה צורת משטר חדשה, הרפובליקה, שהושתתה על שיתוף פעולה לא נוח בין המעמדות השונים ברומא. המנהיגים היו פקידים שנתיים שנבחרו על ידי אספות העם וקיבלו ייעוץ מהסנאט הרומי.
מעמדה של רומא כעיר החזקה בלאטיום אבד בעקבות ההפיכה. לפי טיטוס ליוויוס, הטראקווינים ניסו מספר פעמים להחזיר לעצמם את השלטון בעיר בעזרת שליטים אטרוסקים אחרים. ליוויוס כותב שהניסיון הראשון של הטראקווינים לחזור לכס המלוכה ברומא היה קשור בקנוניה, שעירבה בני אצילים (וביניהם בניו של לוקיוס יוניוס ברוטוס) וכשזו נכשלה, נקטו מלכיה המודחים של רומא בפעולות צבאיות.
הניסיון הראשון לכבוש מחדש את רומא נשען על צבאם של הערים האטרוסקיות ויי וטרקווייני. מונהגים בידי טארקוויניס ובניו, פגשו הכוחות האטרוסקים את צבאות הרפובליקה, שהונהגו על ידי הקונסולים לוקיוס יוניוס ברוטוס ופובליוס ואלריוס, מחוץ לחומות העיר. אף על פי שברוטוס קיפד את חייו בלחימה הצליחו הכוחות הרפובליקנים להדוף את תוקפיהם ואלה נסוגו לאחר יום לחימה אחד.
טארקוויניס לא ויתר ופנה לשליטים אטרוסקים אחרים. לארס פורסנה, המלך האטרוסקי של קולסיום נענה לו. מהלך האירועים מיציאתו של פורסנה למלחמה ועד לקרב אריקיה אינו ברור, בעיקר לאור העובדה שהמסורת הרומית ניסתה לטשטש תקופה זו. נראה שפורסנה הצליח להביס את הרפובליקה. לפי מסורות מסוימות העיר אף נכבשה על ידיו לתקופה קצרה, כיבוש שנמשך עד שנת 506 לפנה"ס. לפי תאודור מומזן נראה שהאטרוסקים בראשותו של לארס, ניצלו את היחלשות רומא כדי לתקוף אותה. זו נכנעה, ויתרה על מושבותיה שבגדה המזרחית של הטיבר ואיבדה את השליטה הבלעדית על הנהר. הצבא האטרוסקי המשיך לחדור לתוך לאטיום מתוך מטרה להחזיר לאומה האטרוסקית את השלטון בחבל ארץ זה, אולם נעצר מול חומות אריקיה ונהדף על ידי הלאטינים.
במקביל לגירושו של טארקוויניס מרומא והקמת הרפובליקה החלו הערים הלטיניות להתמרד נגד ההגמוניה הרומית. למעשה עם אובדן השליטה האטרוסקית בלאטיום כולה, שמלכי רומא היו ממיצגיה, ראו הלאטינים את סמכותה של רומא כבירת הברית הלטינית כמבוטלת וכפרו בשלטונה. הקרע, שהובילו הלאטינים, הגיעו לשיאו בקרב רגילוס, קרב שנערך לפי המסורת הרומית בשנת 496 לפנה"ס.
המאה ה-5 לפנה"ס > קרב רגילוס והסכם קאסיוס

הקרע בין הברית הלטינית לרפובליקה הרומית הגיע לשיאו בעימות צבאי ששיאו היה כנראה קרב רגילוס, שנערך בסביבות העיר טסקולום בשנת 496 לפנה"ס (לפי המסורת הרומית). לא הרבה ידוע על קרב זה וחלקים רבים בתיאורו נחשבים אגדתיים. יחד עם זו רוב החוקרים מסכימים שלפחות חלק מקווי המתאר של הקרב מבוססים על אירועים היסטוריים אמיתיים, ואכן היה עימות צבאי בין הרומים ללאטינים, שבו אף אחד מן הצדדים לא השיג ניצחון מכריע.
מאזן הכוחות השווה בין הברית הלטינית והרפובליקה והאיומים הצבאיים המשותפים על שני הצדדים מצד כוחות שמחוץ ללאטיום הובילו ליצירת חיבור מחודש בין רומא והלאטינים, כשהפעם הייתה זו ברית בין שווים. בשנת 493 לפנה"ס נחתם הסכם שלום שנקרא על שם הקונסול הרומי ספוריוס קאסיוס, בין הרפובליקה לברית הלטינית. ההסכם נתן לשני הצדדים מעמד שווה מבחינה מדינית, הבטיח תמיכה צבאית הדדית במקרה של מלחמות עתידיות, פיקוד משותף ואחיד במקרה של שיתוף פעולה צבאי וחלוקה שווה של שלל מלחמה. כמו כן כלל חוזה קאסיוס שורה של הסכמות שנועדו לאפשר סחר פרטי חופשי בין לאטינים ורומים. הסכם זה היה בסיס הכרחי להתגוננות לאטיום מפני אויביה, ליצירת זכויות האזרח הלאטיניות ולהתפשטות המושבות הלאטיניות והרומיות באיטליה בעתיד.