אירוקוי
היסטוריה > מלחמות הבונה > מלחמות אבל ועינויים של שבויי מלחמה

במחקרים בתולדות האירוקוי נטען שהגורם המרכזי למלחמות הבונה לא היה ניסיון להרחיב את שטחי הציד עבור פרוות בונים, אלא במה שכונה מלחמות אבל. מלחמות אבל היוו ניסיון לשלב כמה שיותר שבויי מלחמה באוכלוסייה האירוקואית כדי להחליף את האוכלוסייה שמתה ממלחמות ומהתפשטות אבעבועות שחורות עם בואם של המתיישבים והסוחרים האירופים. לפי ההיסטוריון האמריקאי דניאל ריכטר (אנ'), שילוב זה התאפיין במילוי מקומם של בני זוג, ילדים, ואחים שנפטרו בשבויי מלחמה. מנהג זה תועד בכתב גם על ידי המיסיונרים הישועים מאותה תקופה. במקרים אחרים, שבויי מלחמה עברו עינויים ומוות טקסי שהסתיים באכילת גופותיהם בידי אירוקואים אבלים שאיבדו קרובים כתוצאה ממלחמה או מהתפשטות מחלה. ממצאים מחפירות ארכאולוגיות מוכיחים שעינויים וקניבליזם היו חלק חשוב ובלתי ניתן להכחשה בתרבות האירוקואית.
במסגרת העינויים וההשפלה של שבויי המלחמה, שבדרך כלל כוונו נגד גברים, אך לעיתים גם כלפי נשים ואף ילדים, השבויים היו תחילה מוכים בכלים ומקלות באופן שלא פצע אותם קשות. לאחר מכן, הם היו נלקחים פנימה לתוך הכפר, הועמדו על במה, והופשטו מבגדיהם. נשים זקנות עודדו את בני הכפר לצאת ולהתעלל בהם בדרכים שונות, כגון עקירת ציפורניים ותקיעת מקלות עץ במקומות רגישים בגוף. לאחר כמה שעות של עינויים, שבויי המלחמה נחו ואכלו, ואז הוראו לרקוד בפני השובים בזמן החלטת גורלם. המטרוניות החליטו את מי לשלב במשפחות האבלות, ואת מי להרוג. בהמשך חייהם של השבויים, אם הם לא עשו מאמץ ניכר כדי להשתלב בקלאן, הם היו נרצחים באופן שקט. במקרים של החלטה על הרג השבויים, הם עברו טקס דתי של עינויים איטיים ושיטתיים נוספים כגון צילוק במתכות רותחות בכל גופם, קטיעת אצבעות, וקרקוף בעודם בחיים. על פי עדויות כתובות של מיסיונרים ישועים, האירוקואים לאחר מכן הסירו את הבשר מהגופה של השבוי, בישלו את הבשר, וכל הכפר יחד אכלו את בשר הגופה. על פי עדות ישועית כתובה של אישה אלגונקית שנפלה בשבי, האירוקואים צלו ילדים פעוטים באש מול עיניה. הילדים האלגונקים היו ערומים וצווחו בכאבים איומים מהאש כשהאימהות התחננו לאירוקואים שישימו סוף לחייהם, אך האירוקואים השיבו בצחוק ומאוחר יותר אכלו את בשר הילדים לעיני האמהות השבויות. לטקסי העינוי והקניבליזם הייתה חשיבות דתית רבה עבור האירוקואים, אך הישועים היו בהלם מוחלט ולא היו מסוגלים לפענח את המשמעות הדתית של הטקסים האלה.
טקסים דתיים אלה עיצבו את לוחמת האירוקוי בכך שהם העדיפו ללכוד שבויי מלחמה ולהביא אותם בחיים בחזרה לכפרים שלהם מאשר להרוג את האויבים שלהם בקרב. אם מספר כפרים היו יוצאים לקרב, נתח שבויי המלחמה עבור כל כפר הוחלט מראש. הבדל נוסף בין הלחימה האירוקואית ללחימה האירופית התבטא בהימנעות מאבדות בקרב, מכיוון שמטרת מלחמות האבל הייתה לאזן את האוכלוסייה האירוקואית ולא לגרום לעוד תמותה. במקרים מסוימים, אפילו בקרבות שהיה נדמה שהאירוקואים מנצחים באופן מוחץ, אירופים דיווחו שהם לפתע היו נסוגים ברגע שספגו מספר אבדות בודדות. במסורת הלחימה האירופית מוות בקרב היה נחשב למוות אצילי, ולוחמים שמתו בקרב זכו להספדי גבורה. לעומת זאת, במסורת הלחימה האירוקואית מוות בקרב היה נחשב לגורל גרוע מאוד שהוביל לניכור הלוחם המת ממשפחתו ולקבורתו מחוץ לכפר מחשש שהרוח שלו תטריד את בני הכפר מתוך רצון לנקמה. הלחימה האירוקואית השתנתה באופן הדרגתי עם התפשטות הרובים בקרב השבטים הילידים השונים באזור, מכיוון שרובים הגדילו את הסיכויים למוות בקרב באופן משמעותי. בהמשך העשורים, הטקסים הדתיים של העינויים האיטיים והקניבליזם התדרדרו באופן ניכר והפכו להיות אירועים מבוהלים ומלאי זעם, אלימות, שפיכות דמים, ואכילת גופות והם איבדו את המשמעות והסמליות המקורית שלהם. בשנת 1682, ישועי צרפתי בשם ז'אן דה למברויל (אנ') דיווח על אירוע שלוחמים אירוקואים הרגו ואכלו במקום מעל שש מאות לוחמים.