שרמן מינטון
שופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השביעי > משנתו השיפוטית

מינטון תואר על ידי ויליאם רדקליף כ"תומך נאמן של הריסון השיפוטי", התפתחות בלתי צפויה בהשוואה לקריירה הפוליטית שלו. רדקליף ייחס את עמדתו השמרנית של מינטון לסלידה שהוא פיתח כלפי בתי המשפט כאשר הם פסלו צעדי חקיקה כאשר הוא כיהן בסנאט. מעשיהם של בתי המשפט הובילו אותו להאמין ביישום המוגבל של הסמכות השיפוטית כאשר היא באה להעריך את תאימותה לחוקה של התנהלות הממשלה. רבים מחוקי הניו דיל שהועברו זמן קצר קודם לכן זכו לעתירות בבתי המשפט על תאימותם לחוקה ועל אכיפתם, וגרמו למינטון למצוא את עצמו בעמדה בלתי שגרתית כמי שהתבקש לפסוק בנוגע לחוקים שהוא סייע בניסוחם.
במהלך תקופת כהונתו בבית המשפט לערעורים בסבב השביעי, כתב מינטון 253 פסקי דין, כולל 12 חוות דעת מיעוט. כמה מפסקי הדין שלו זכו לשבחים. עורכי כתב העת Tax Magazine ציינו לטובה את חוות הדעת של מינטון על חוקי המס, שאותם הם כינו "חשיבה לוגית ישירה של בן אינדיאנה". עיתונים אחרים שדיווחו מבית המשפט העירו הערות דומות, ושיבחו את האופן בו הפך מינטון סוגיות מורכבות לשעלות פשוטות שניתן היה להבינן בקלות.
בפסקי הדין "סנקיסט נגד סנקיסט" (Sunkist v. Sunkist) ו"חברת קוואקר נגד הטחנות הכלליות" (Quaker Oats Co. v. General Mills), יצר בית המשפט תקדים ארוך טווח בהחלטתו כך שאפשר לחברות שונות להשתמש באותו מותג ובאותו שם מוצר כל עוד המוצרים היו שונים במהותם. בפסק דין אחר, קבע בית המשפט תקדים שלא האריך ימים ושאפשר לחברות להעלות מחירים באופן מלאכותי בשווקים המקומיים אם מטרת העלאת המחירים הייתה להוריד באופן מלאכותי מחירים בשווקים אחרים כדי להישאר תחרותיים. לאחר שמינטון הצטרף לבית המשפט העליון של ארצות הברית, הובא המקרה לבית משפט זה. מינטון פסל את עצמו מלדון בתיק, שבו החליט בית המשפט להפוך את ההחלטה על פיה. בפסק דין אחר, הצטרף מינטון לרוב שפסק על פי חוק ההגבלים העסקיים של שרמן שחברת התה הגדולה של האטלנטיק והפסיפיק הייתה מונופול, והורה לחברה לפרק את עסקי המכולת שלה. מינטון גם היה ברוב בכמה תיקים שהוגשו כדי לאכוף החלטות שניתנו על ידי "המועצה הלאומית ליחסי עבודה" (National Labor Relations Board), בדרך כלל כדי לשים קץ לשביתות.
בפסק הדין "ארצות הברית נגד קנאואר" (United States v. Knauer), מנעה הממשלה את כניסתה של אשתו של אזרח ארצות הברית לתוך תחומיה בשל קשריה האפשריים עם הנאציזם. בחוות דעת הרוב שעליה נמתחה ביקורת קשה, שמינטון היה שותף לכתיבתה יחד עם השופט מייג'ור, הוא הצהיר ש"לאזרחית זרה אין שום זכות חוקית. מעמדה היה החלטה פוליטית שהתקבלה על ידי פקידי הממשלה". ליברלים רבים גינו את בית המשפט כאשר קיבל את ההחלטה. הפסיקה בתיק אושרה על ידי בית המשפט העליון ב-1946.
אחד התיקים המועדפים על מינטון היה פסק הדין "חברת הממתקים החדשנית נגד נציבות הסחר הפדרלית" (Modernistic Candies, Inc. v. Federal Trade Commission). חברת הממתקים ייצרה מכונות ממכר לכדורי מסטיק במחיר של סנט אחד לכדור, שבו כמעט כל הכדורים היו מאותו צבע. כמה כדורים מצבע שונה היו גם הם במלאי המכונות, שכאשר הרוכשים קיבלו אותם, הם היו זכאים לפרס מהמפיץ שבבעלותו הייתה המכונה. נציבות הסחר הפדרלית הוציאה צו מניעה נגד החברה האוסר עליה לייצר את המכונות בשל טענה שהם הפרו את החוקים נגד הימורים. מינטון כתב את חוות דעת הרוב בתיק בו אושר צו המניעה, אך הוא לעג ביובש לפרקליט המשיבה ולחוק ההימורים, באומרו:
פרקליט העותר דן באריכות מנקודת המבט החברתית על אינסטינקט ההימור העתיק שבטבע האדם. על פי הניתוח שלו, ההימורים חדרו לכל המערכת הכלכלית שלנו. כך חוזי ביטוח הם הימור, בורסות ניירות הערך ובורסות הדגנים הם הימור, ותלות האיכר במזג האוויר הוא הימור. ניסיונו של הפרקליט להשליך את הניתוח הזה על התיק שבפנינו הותיר אותנו קרי רוח וחסרי התרשמות. הוא אף הזכיר לנו שהמאור הגדול שלנו, נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל, נכח במרוצי סוסים והימר שם יחד עם איש הכנסייה. למעשה היה להם שם חשבון הימורים. כפי שצויין כיצד הזמנים השתנו וכיצד אפילו טבענו הגס נכנע להשגחתה של הממשלה, אנו מודים בכך שאין אנו מכירים אפילו סוכן הימורים, כנסייתי או אחר, ושהכרטיסים שלנו למרוצי הסוסים הנאים סביב לשיקגו מונחים על שולחננו ללא שימוש.
מינטון קונן לעיתים קרובות על כך שהוא נדרש "לצטט את החוק כלשונו, אך בשום הזדמנות הוא לא יכולה היה ליצור את החוק".