stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיודור טיוטצ'ב
הערות שוליים

↑  התאריכים הם לפי הלוח הגרגוריאני. לפי הלוח היוליאני 23 בנובמבר 1803 - 15 ביולי 1873
↑  Charles A. Moser, The Cambridge history of Russian literature, page 150
↑  Russian symbolism and literary tradition, page 116
↑  את רוסיה לא תבין בשכל (פיודור טיוטצ'ב) - שירי אלה סוד
↑  בעקבות כינוס המשוררים הסובייטים במינסק, דבר, 27 במרץ 1936
↑  זאב ז'בוטינסקי, ז'בוטינסקי על המצב בציונות, דבר, 19 באוקטובר 1926
↑  William Sweet, The dialogue of cultural traditions: a global perspective, page 218
↑  Yale Richmond, From Nyet to Da: Understanding the New Russia, Intercultural Press, 2008, page 57
↑  Yale Richmond, From Nyet to Da: Understanding the New Russia, Intercultural Press, 2008, page 51
↑  רחל כצנלסון-שזר, פרקים בליריקה, דבר, 14 בינואר 1927
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294196805171  PLWABN: 9810701967205606  BIBSYS: 90055590  BNE: XX946183  BnF: cb11990391p (data)  CiNii: DA05361786  GND: 11875839X  HDS: 041480  ICCU: MILV006877  ISNI: 0000 0001 2144 2156  LCCN: n50047826  LNB: 000057044  MusicBrainz: 1da384be-e92f-40c3-9ce9-bde0b1c421a7  NDL: 01102151  NKC: jn19981002228  NLA: 36541692  NLG: 173461  NLK: KAC200802250  NSK: 000010220  NTA: 070207011  RERO: 02-A000162635  RSL: 000082068  SELIBR: 97153  SNAC: w6vk0s6n  SUDOC: 027975681  Trove: 1282065  VIAF: 95260021   WorldCat (עם VIAF): 95260021
שאול יוסף ויינגרטן

| --- | --- |
הרב שאול יוסף ויינגרטן
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1931 תרצ"א רפובליקת פולין 
 פטירה:  2009 (בגיל 78 בערך) תש"ע 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת סלובודקה 
 תקופת הפעילות:  ?–2009 
 
הרב שאול יוסף ויינגרטן (תרצ"א, 1931 - תש"ע, 2009) היה רבה הראשי האשכנזי של בת ים במשך עשרים ושש שנים.
תולדותיו

נולד בפולין לאיסר ופרידה ויינגרטן. במלחמת העולם השנייה שהה בסיביר. בשנת 1949 עלה לישראל והתגורר בצפריה. למד בישיבת סלבודקה בבני ברק. בשנת 1962 נישא לרבקה שפירא, בתו של הרב ישראל איסר שפירא, בנו של הרב רפאל שפירא, ראש ישיבת וולוז'ין.
מיד לאחר נישואיו נבחר לרב שכונת רמת יוסף ורמת הנשיא בבת ים. בשנת 1983 התמנה לרבה הראשי של העיר. שנה לאחר תחילת כהונתו כרבה של בת ים נפטרה רעייתו.
בשנות ה-90, בעקבות גלי העלייה הגדולים מחבר המדינות, יזם הקמת מחלקה מיוחדת במועצה הדתית של בת ים לקירוב העולים החדשים ליהדות. הוא עצמו הרבה בפעילות רוחנית בקרב העולים, כמו כן טיפל בתחום הגיורים והוסמך על ידי הרבנות הראשית לעסוק בבירור יהדות. היה אחראי מטעם הרבנות הראשית בתחום הנישואין וכן בתחום כשרות שחיטת הבקר, ולשם כך שהה פעמים רבות במדינות דרום אמריקה.
חודשיים לפני פטירתו נפטר בנו הצעיר. נפטר בגיל 78, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
גיסו הוא הרב בצלאל דבורץ, מחבר ספרי "חכמת אליהו" על ביאור הגר"א לשולחן ערוך.
הערות שוליים

↑  דיינים ורבנים חדשים בישראל, ברקאי תשמ"ה, באתר היברובוקס
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מוריס דני

| --- | --- |

 לידה:  25 בנובמבר 1870 גרנוויל, צרפת 
 פטירה:  13 בנובמבר 1943 (בגיל 72) Hôpital Cochin, צרפת 
 שם לידה:  Maurice Amédée Eugène Denis 
 מקום קבורה:  Saint Germain-en-Laye Old Communal Cemetery 
 מקום לימודים:  תיכון קונדורסה (1887)  אקדמיה ז'וליאן  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  סימבוליזם, אסכולת פונט אוון, תנועת הנאבי 
 הושפע על ידי:  פייר פובי דה שאבאן, פול גוגן 
 יצירות ידועות:  Homage to Cézanne, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד (1926)  Hercule Catenacci prize (1940) 
 בן או בת זוג:  Marthe Meurier (12 ביולי 1893–22 באוגוסט 1919)  Elisabeth Graterolle 
 צאצאים:  Noëlle Maurice-Denis Boulet, Dominique Denis, Madeleine Denis, Bernadette Denis, Anne-Marie Poncet-Denis, François Denis 
 
מוריס דני (בצרפתית: Maurice Denis;‏ 25 בנובמבר 1870 – 13 בנובמבר 1943) צייר, אמן דקורטיבי וסופר צרפתי, שהיה דמות חשובה בתקופת המעבר בין אימפרסיוניזם לאמנות מודרנית. הוא מזוהה עם תנועת הנאבי התנועה הסימבוליסטית, ולאחר מכן עם החזרה לנאו-קלאסיציזם. התיאוריות שלו תרמו ליסודות הקוביזם, הפוביזם והאמנות המופשטת. לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוא ייסד את ה-Ateliers d'Art Sacré (סדנאות לאמנות קדושה), עיטר את פנים כנסיות ופעל למען תחיית האמנות הדתית.
ראשית חייו

מוריס דני נולד ב-25 בנובמבר 1870 בגרנוויל, מנצ'ה, עיירת חוף באזור נורמנדי בצרפת. אביו היה ממוצא איכרים; לאחר ארבע שנים בצבא, הוא הלך לעבוד בתחנת הרכבת. אמו, בתו של טוחן, עבדה כתופרת. לאחר נישואיהם ב-1865, הם עברו לפרברי פריז. אביו הועסק במשרדי המינהל של מסילות הברזל המערביות בפריז.
מוריס היה בן יחיד. מגיל צעיר, תשוקותיו היו דת ואמנות. הוא החל לנהל יומן בשנת 1884 בגיל שלוש עשרה. ב-1885 הוא רשם ביומנו את הערצתו לצבעים, לאור הנרות והקטורת של הטקסים בכנסייה המקומית.[5] הוא ביקר בלובר, והתפעל במיוחד מיצירותיהם של ציירים איטלקיים כרפאל ובוטיצ'לי. בגיל חמש עשרה כתב ביומנו, "כן, אני חייב להיות צייר נוצרי, שאחגוג את כל ניסי הנצרות, אני מרגיש שזה מה שארצה."
דני התקבל כתלמיד באחד מבתי הספר החשובים ביותר בפריז, שם הצטיין בפילוסופיה. עם זאת, הוא החליט לעזוב את בית הספר בסוף 1887 ובשנת 1888 נרשם לאקדמיה ז'וליאן כדי להתכונן לבחינת הכניסה לבית הספר לאמנויות היפות בפריז. שם למד אצל הצייר והתאורטיקן ז'ול ג'וזף לפבר. הוא עבר את מבחן הכניסה ביולי 1888, ועבר בחינה נוספת בנובמבר כדי לקבל את תואר הבגרות שלו בפילוסופיה.
תנועת הנאבי

באקדמיה ז'וליאן, חבריו הסטודנטים כללו את פול סריזייה ופייר בונאר, שחלקו רעיונות דומים לגבי ציור. דרך בונאר הוא פגש אמנים נוספים, אדואר וויאר, פול רנסון, ואחרים. בשנת 1890 הם הקימו קבוצה שאותה הם כינו ״תנועת הנאבי". הפילוסופיה שלהם התבססה על הפילוסופיה של הפוזיטיביזם, ועל כתביהם של אוגוסט קונט ואיפוליט טן - דחיית הנטורליזם והחומרנות לטובת משהו אידיאליסטי יותר. דני תיאר זאת ב-1909: "אמנות אינה עוד תחושה חזותית שאנו אוספים, כמו תצלום, כביכול, של הטבע. זו יצירה של הרוח שלנו, שהטבע הוא רק ההזדמנות שלה."
דני נמשך לראשונה לסגנון הנאו-אימפרסיוניסטי של ז׳ורז׳ סרה, אך דחה אותו כמדעי מדי. ב-1889, דני נשבה ביצירות של גוגן וחבריו בתערוכה האוניברסלית של פריז. כשהוא נזכר בה מאוחר יותר, כתב דני, "איזו תדהמה, ואחריה איזו התגלות! מקום של חלונות שנפתחים על הטבע, כמו האימפרסיוניסטים, אלה היו משטחים דקורטיביים מוצקים, צבעוניים בעוצמה, גובלים במשיכות אכזריות, מחולקים." לעבודתו של גוגן הייתה השפעה מיידית על עבודתו של דני. הצורות הצבעוניות העזות הופיעו בעבודה של דני מאוקטובר 1890.
יפניות

השפעה נוספת על דני באותה תקופה הייתה לאמנות של יפן. התעניינותם של אמנים צרפתים באמנות יפנית החלה בשנות ה-50 של המאה ה-19, ולאחר מכן חודשה על ידי תצוגות בתערוכה האוניברסלית של פריז (1855) וחזרה לתחייה ב-1890 על ידי רטרוספקטיבה גדולה של הדפסים יפניים באקול דה-בו-ארט. עוד לפני 1890 דני גזר ולמד את איורי הקטלוג של הציור היפני בהוצאת זיגפריד בינג. ציוריו בסגנון יפני הציגו פורמט רחב וקומפוזיציה ועיטורים מסוגננים מאוד כמו במסכים יפניים.
"משטח שטוח מכוסה עם הצבעים מורכבים בסדר מסוים"

באוגוסט 1890, דניס איחד את רעיונותיו החדשים והציג אותם במאמר מפורסם שפורסם בסקירה ב- Art et Critique. שורת הפתיחה המהוללת של החיבור הייתה: "זכור שתמונה, לפני היותה סוס קרב, עירום נשי או אנקדוטה כלשהי, היא בעצם משטח שטוח מכוסה בצבעים מורכבים בסדר מסוים."
רעיון זה לא היה מקורי לדני, הרעיון הועלה זמן לא רב קודם לכן על ידי Hippolyte Taine ב"פילוסופיה של האמנות", שם כתב טיין: "ציור הוא משטח צבעוני, שבו ממוקמים הגוונים השונים ודרגות האור השונות עם בחירה מסוימת." עם זאת, הביטוי של דני הוא זה שמשך את תשומת לבם של אמנים והפך לחלק מהיסוד של המודרניזם.
דני היה בין האמנים הראשונים שהתעקשו על שטחיות מישור התמונה - אחת מנקודות המוצא הגדולות למודרניזם. עם זאת, כפי שהסביר דני, הוא לא התכוון שצורת הציור חשובה יותר מהנושא. במאמרו כינה את התנועה החדשה הזו "נאו-מסורתית", בניגוד ל"קידמה" של הנאו-אימפרסיוניזם. עם פרסום המאמר, הפך דני לדובר הידוע ביותר של הפילוסופיה של תנועת הנאבי, אם כי למעשה הקבוצה הייתה מגוונת מאוד והיו לה דעות רבות ושונות על אמנות.
האירוע הגדול הבא בחייו של דני היה פגישתו עם מרתה מאיר באוקטובר 1890. מיוני 1891 ניהלו ביניהם רומן ארוך, שתועד בקפידה ביומנו, והם נישאו ב-12 ביוני 1893. היא הפכה לחלק חשוב באמנות שלו, ומופיעה בתמונות רבות וגם ביצירות דקורטיביות, ומניפות מצוירות. לעיתים קרובות היא מוצגת כדמות אידיאלית של טוהר ואהבה.
סִמלִיוּת

בתחילת שנות ה-90, הגיע דניה לפילוסופיה האמנותית שהנחתה את רוב יצירתו המאוחרת, ואשר השתנתה מעט מאוד. עיקרה של האמנות היה להביע אהבה ואמונה, שבעיניו היו דברים דומים. ב-24 במרץ 1895 כתב ביומנו: "האמנות נשארת מפלט בטוח, התקווה לסיבה לחיים מעתה והלאה, והמחשבה המנחמת שיופי קטן מתגלה בחיינו, ושאנחנו ממשיכים במלאכת הבריאה. ....לכן יש ביצירת האמנות היכולת להביע את יופיים של פרחים, האור, העצים וצורת הגלים, או שלמות הפנים. לצידם לתעד את חיי הסבל העלובים שלנו."
עולם האמנות היה בתקופת מעבר בתחילת שנות ה-90, בזמן מותו של ואן גוך ב-1890 ושל ז׳ורז׳ סרה ב-1891, וההגירה הראשונה של גוגן לטהיטי. המדינה הצרפתית ויתרה בהדרגה על הדומיננטיות שלה באמנות באמצעות הסלונים השנתיים שארגנה. סלון עצמאי הוקם בשנת 1884 ובשנת 1890 התפרק הסלון הרשמי לשני חלקים עם הקמת החברה הלאומית לאמנויות יפות, ותערוכה שנתי משלו. דני הציג את עבודותיו בשני הסלונים, וכן בבריסל - חלון הראווה האירופאי המוביל לאמנות אוונגרד.
התנועה הספרותית שנקראת סימבוליזם הושקה על ידי ז'אן מוריס במאמר ב-Le Figaro בשנת 1891. עבודתו של דני משכה את תשומת לבם של מבקרים ושל פטרונים חשובים, ובראשם ארתור הוק, הבעלים של העיתון La Dépêche de Toulouse שארגן סלוני אמנות משלו ורכש מספר יצירות של דני.
דני התנסה בצורות אמנות אחרות ובאמנות דקורטיבית. החל משנת 1889, כדי לאייר מהדורה של ספר שירים מאת פול ורליין, גילף דני סדרה של שבעה הדפסי עץ מסוגננים במיוחד, וזיקק את מהות עבודתו. הפטרון שלו הוק הזמין שני לוחות דקורטיביים גדולים, בצורת שטיחי קיר, עבור משרדו בטולוז. דני, כמו אמנים אחרים מהתקופה, עיצב גם כרזות ליטוגרפיות צבעוניות עם קימורי הערבסק של האר נובו.
מרתה אשתו, ניגנה בפסנתר ובמהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 היה לדני עניין גובר בקשרים בין מוזיקה לאמנות. הוא צייר דיוקן שלה ליד הפסנתר בשנת 1890. הוא עיצב ליטוגרפיה בהשתתפותה, עבור הכריכה לספר תווים של לה דמואזל שנבחר על ידי קלוד דביסי, וכן ליטוגרפיה נוספת לספר שירים.
ארט נובו ואומנויות דקורטיביות

באמצע שנות ה-90, עם הופעת סגנון הארט נובו בבריסל ובפריז, החל דני להקדיש תשומת לב רבה יותר לאמנויות הדקורטיביות, אם כי נושאי המשפחה והרוחניות שלו נותרו זהים. רבים מהפרויקטים החדשים שלו הוזמנו על ידי סמואל בינג, סוחר האמנות שהגלריה שלו נתנה את שמה לארט נובו. הפרויקטים החדשים שלו כללו עיצובי טפטים, ויטראז'ים, שטיחי קיר, צלונים ומסכים. אבל בעוד שהוא עבד באותו תקופת הזמן והשתמש בחומרים של הארט נובו, הנושאים והסגנון נשארו אופייניים לו באופן מובהק.
עבודתו הדקורטיבית החשובה ביותר הייתה סדרה של לוחות מצוירים למשרדו של הברון קוצ'ין, שנקראו יחד "אגדת סנט הוברט", שצוירה בין 1895 ל-1897. היא הציגה בחופשיות את קפלת מדיצ'י בפירנצה. קוצ'ין ומשפחתו מופיעים בפאנל אחד, ואשתו של דני בפאנל אחר. הפאנלים הציגו משפחתיות ואמונה.
נאו-קלאסיציזם

בינואר 1898 ערך דני את ביקורו הראשון ברומא, שם עשו עליו רושם עז יצירותיהם של רפאל ומיכלאנג'לו בוותיקן. בשובו לפריז, דני כיוון מחדש את אמנותו לכיוון הנאו-קלאסיציזם, עם קווים ודמויות ברורות יותר. הוא ציין ביומנו במרץ 1898: "חישבו על ציורים מאוחרים שבהם ישו הוא הדמות המרכזית... זכרו את הפסיפסים הגדולים של רומא".
דני היה מעריץ גדול של פול סזאן הוא נסע לביתו של סזאן ב-1896, וכתב מאמר המדווח על הערתו של סזאן: "אני רוצה להפוך מהאימפרסיוניזם למשהו מוצק ועמיד, כמו האמנות במוזיאונים." במאמר תיאר דני את סזאן כמייסד הנאו-קלאסיציזם המודרני. אחת היצירות החשובות ביותר של דני מתקופה זו היא הומאז' לסזאן (1900), שצוירה בעקבות מותו של חברו פול סזאן. בחזית התמונה, הוא הציג את חבריו של סזאן, כמה מהם מתנועת הנאבי לשעבר. הציור נראה קודר מאוד מכיוון שכולם לבושים בשחור לאבל, אבל יש לו גם מסר נוסף הציורים המוצגים מאחורי הדמויות ועל כן הציור מייצגים את המעבר של האמנות המודרנית, מיצירות של גוגן ורנואר על הקיר האחורי לציור של סזאן על כן הציור, שהמחיש, מנקודת מבטו של דני, את המעבר מאימפרסיוניזם סמליות לעבר נאו-קלאסיציזם.
דני הושפע מהמהומות הפוליטיות של אותה תקופה, כמו פרשת דרייפוס (1894–1906) שפילגה את החברה הצרפתית ואת עולם האמנות עם אמיל זולה ואנדרה ז'יד מצד אחד, שהגנו על דרייפוס, ורודן, רנואר ודני בצד האחר. דני היה ברומא במהלך רוב האירועים. משמעותית יותר עבורו הייתה הפעולות של ממשלת צרפת לצמצם את כוחה של הכנסייה, והחלטת הממשלה להפריד רשמית בין הכנסייה למדינה בשנת 1905. דני הצטרף ללאומנים והפרו-קתוליים ב-1904, ונשאר חבר בתנועה עד 1927, אז עברה הקבוצה לימין הקיצוני וגונתה רשמית על ידי הוותיקן.
ציורי קיר אזרחיים

בסוף שנות ה-20 וה-30, יוקרתו הייתה גדולה והוא קיבל עבודות של מספר ציורי קיר למבנים אזרחיים חשובים. אלה כללו את התקרה מעל גרם המדרגות של הסנאט הצרפתי בארמון לוקסמבורג וציורי קיר להוספיס של העיר סנט אטיין, שם חזר לנושאים הצבעוניים והנאו-קלאסיים של ציורי החוף שלו. הוא הוזמן ליצור שני ציורי קיר עבור פאלה דה שאיו, שנבנה עבור התערוכה הבינלאומית של פריז ב-1937. דני הזמין כמה חברים מהקריירה המוקדמת שלו, פייר בונאר, אדואר וויאר ורוסל, להשתתף איתו בפרויקט. שני הלוחות מציגים מוזיקה קדושה ומוזיקה חילונית בסגנון נאו-קלאסי צבעוני, המזכירים את עיטור הכיפה שלו בתיאטרון השאנז אליזה. הפאנל הקלאסי מציג חגיגה עתיקה בגני בובולי ברומא, שבהם ביקר. ניתן עדיין לראות את הציורים אף שהם שונו מעט עקב שיפוצים מאוחרים יותר.
בשנותיו האחרונות, היו לו גם שתי עבודות חשובות מחוץ לצרפת, שתיהן בנושא האהוב עליו של אמונה נוצרית והומניזם. הראשונה, ב-1931, עבור משרדי לשכת העבודה הבינלאומית בז'נבה, שהוזמן על ידי האיגוד הבינלאומי של עובדים נוצרים בז'נבה בנושא "המשיח מטיף לעובדים"; והשני, ב-1938, עבור המטה החדש של חבר הלאומים. על הנושא השלום, המתאר דמות של אורפיאוס מאלף את נמר המלחמה.
חיים אישיים

דניס התחתן עם אשתו הראשונה, Marthe Meurier, בשנת 1893. נולדו להם שבעה ילדים, והיא דגמנה עבור יצירות רבות של דני. לאחר מותה ב-1919, צייר דני קפלה שהוקדשה לזכרה. הוא התחתן שוב ב-22 בפברואר 1922 לאליזבת גרטרולאור, שדגמנה לו כאחת הדמויות בכיפה של תיאטרון השאנז אליזה. נולדו להם שני ילדים, ז'אן-בטיסט (נולד ב-1923) ופאולין (ילידת 1925). אליזבת מופיעה גם בכמה ציורים של דני, לפעמים לצד מרתה. הוא היה פעיל מאוד בכנסייה הקתולית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא דחה בתוקף את ממשלת וישי.
דניס מת בפריז מפציעות שנבעו מתאונת דרכים בנובמבר 1943 .
הערות שוליים

↑  Bouillon, Jean-Paul (2006). Maurice Denis – Le spirituel dans l'art (in French). Paris: Gallimard p.14
↑  Maurice Denis – French Painter (1870–1943)
↑  https://global.britannica.com/biography/Maurice-Denis
↑  Bouillon, Jean-Paul (2006). Maurice Denis – Le spirituel dans l'art (in French). Paris: Gallimard p.15-16
↑  Bouillon, Jean-Paul (2006). Maurice Denis – Le spirituel dans l'art (in French). Paris: Gallimard p.20-21
↑  Bouillon, Jean-Paul (2006). Maurice Denis – Le spirituel dans l'art (in French). Paris: Gallimard p.23
↑  Journal of Denis on 24 March 1895, cited in Bouillon, pg. 25
↑  Bouillon, Jean-Paul (2006). Maurice Denis – Le spirituel dans l'art (in French). Paris: Gallimard p.49
↑  Bouillon, Jean-Paul (2006). Maurice Denis – Le spirituel dans l'art (in French). Paris: Gallimard p.58-59
↑  Bouillon, Jean-Paul (2006). Maurice Denis – Le spirituel dans l'art (in French). Paris: Gallimard p. 90
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271169005171  PLWABN: 9810578094405606  AAG: 364  BIBSYS: 90361462  BNE: XX1166553  BnF: cb121402945 (data)  CANTIC: a19260738  CiNii: DA01073666  GND: 118671464  ICCU: CFIV085994  ISNI: 0000 0001 0913 7036  KulturNav: ae19366e-d32e-4e8a-b10d-ba5b9acf8083  LCCN: n82110229  LNB: 000202222  NDL: 00437679  NGV: 7677  NKC: ola2002161460  NLA: 35704706  NSK: 000123540  NTA: 069431418  RERO: 02-A003169429  RKD: 21955  SELIBR: 206256  SNAC: w67m0rc7  SUDOC: 029867002  Trove: 1050391  ULAN: 500032673  VcBA: 495/77943  VIAF: 71426722   WorldCat (עם VIAF): 71426722 
מוריס דני, מסתורין קתולי, 1889
מוריס דני, ערב בספטמבר
מוריס דני, מרתה ליד הפסנתר, 1891
מוריס דני, בכחוס ואריאנדה, 1906
מוריס דני, הומז' לסזאן, 1900
פיירו דלה פרנצ'סקה

| --- | --- |

 לידה:  סביבות 1416 סנספולקרו, רפובליקת פירנצה 
 פטירה:  12 באוקטובר 1492 סנספולקרו, רפובליקת פירנצה 
 שם לידה:  Piero di Benedetto dei Franceschi 
 תקופת הפעילות:  1427–1492 (כ־65 שנים) 
 תחום יצירה:  גאומטריה, ציור, מתמטיקה 
 זרם באמנות:  רנסאנס מוקדם 
 הושפע על ידי:  Antonio di Anghiari, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 יצירות ידועות:  המדונה מסניגליה, Saint Julian the Hospitaller, הלקאתו של ישו (פיירו דלה פרנצ'סקה), The torture of the Jew, The Baptism of Christ, The Crucifixion, The Nativity, The Queen of Sheba, Virgin and Child Enthroned with Four Angels, Diptych of Federico da Montefeltro and Battista Sforza, Annunciation (St. Anthony), Portrait of Battista Sforza, המדונה של פרטו, התחייה, The Battle of Constantine, Saint Jerome penitent, Angel, De Prospectiva Pingendi, בפסקה זו 4 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 
טבילתו של ישו, 1450 (הגלריה הלאומית, לונדון)
דיוקנו של פדריקו דה מונטפלטרו
הדיוקן הכפול של פרדריקו ואשתו בגלריית אופיצי
פיירו דלה פרנצ'סקה (באיטלקית: Piero Della Francesca‏; סביבות 1416 – 12 באוקטובר 1492) היה אמן איטלקי מהרנסאנס המוקדם. לבני תקופתו היה ידוע כמתמטיקאי ואמן, אך כיום מעריכים אותו בעיקר בשל עיסוקו באמנות. ציוריו מתאפיינים בשימוש בצורות גאומטריות, שתורמות לתחושת פרספקטיבה ותלת-ממד. את רוב יצירותיו יצר בעיירה הטוסקנית ארצו.
ביוגרפיה

קרוב לוודאי שדלה פרנצ'סקה נולד ונפטר בעיירה הקטנה בורגו סנטו ספולקרו (Borgo Santo Sepolcro; כיום סנספולקרו) שבטוסקנה, לבנדטו דה פרנצ'סקי (Benedetto de Franceschi) ורומאנה די פרינו דה מונטרקי (Romana di Perino da Monterchi).
ייתכן שאת מקצועו למד בצעירותו מאחד המדענים שעבדו בסן ספולקרו. ידוע כי התחנך אצל דומיניקו ונציאנו (Domenico Veneziano), שאיתו עבד ב-1439 על ציורי פרסקו בבית החולים סנטה מריה נובה (כנסיית סנט אגידיו (Sant'Egidio), שחרבה מאז). כמו כן, הוא הכיר את פרה אנג'ליקו, שהציג אותו בפני אמנים מובילים אחרים של התקופה - מזאצ'ו וברונלסקי.
ב-1442 שב דלה פרנצ'סקה לסן ספולקרו שם, שלוש שנים לאחר מכן, קיבל את התמורה לקישוטי מזבח לכנסיית מיזריקורדיה (Misericordia) (כולל "המדונה של מיזריקורדיה" (Madonna della Misericordia)), עבודה שהשלים רק בתחילת שנות השישים של המאה ה-14. ב-1449 יצר מספר פרסקאות בטירת אסטנסה (Estense) ובכנסיית אנדריאה הקדוש מפררה, שאבדו. השפעתו הייתה חזקה במיוחד בעבודות מאוחרות יותר של קוזימו טורה (Cosimo Tura).
שנתיים מאוחר יותר עבד דלה פרנצ'סקה עבור סיגיסמונדו פנדולפו מלטסטה (Sigismondo Pandolfo Malatesta) בעיירה רימיני. בשהייתו הקצרה שם צייר את הפרסקו המפורסם "סיגיסמונדו פנדולפו מלטסטה מתפלל מול סיגיסמונד הקדוש" ואת דיוקנו של קונדוטיירו. שם גם פגש את המתמטיקאי והאדריכל המפורסם לאונה בטיסטה אלברטי. מאוחר יותר עבר דלה פרנצ'סקה לאנקונה, לפזארו ולבולוניה.
בשנת 1452 נקרא דלה פרנצ'סקה לארצו כדי להחליף את ביצ'י די לורנצ'ו (Bicci di Lorenzo) בציור הפרסקאות של הבזיליקה של סן פרנצ'סקו. העבודה הסתיימה לפני 1466, קרוב לוודאי בין השנים 1452–1456.
סדרת עבודותיו המציגות את אגדת "הצלב האמיתי" נחשבת בדרך כלל בין יצירות המופת שלו, ובין יצירות המופת של תקופת הרנסאנס בכלל. הפרסקאות מתארים אגדה מימי הביניים המתחקה אחר מקורו של הצלב שעליו נצלב ישו (על פי האגדה מדובר בעץ החיים בגן עדן). סיפורים אלו נאספו בספר שנקרא "מקראת הזהב" של ז'קופו דה וראצה באמצע המאה ה-13.
בשנת 1453 שב דלה פרנצ'סקה לסן ספולקרו. שם, בשנה שלאחר מכן, חתם על חוזה ליצירת פוליפטיך בכנסיית סנט אוגוסטינו. כמה שנים אחר כך, עבר דלה פרנצ'סקה לרומא, בהזמנת האפיפיור ניקולאוס החמישי. ברומא יצר פרסקאות לבזיליקת סנטה מריה מג'ורה, שהשתמרו חלקית. שנתיים לאחר מכן זומן שוב לבירת האפיפיור, כדי ליצור פרסקאות בארמון הוותיקן, יצירות שלא השתמרו. לתקופה זו שייכות יצירותיו "הלקאתו של ישו" (בסביבות 1460), אחת היצירות המפורסמות והשנויות במחלוקת ביותר מתקופת הרנסאנס המוקדמת. היצירה מאופיינת ברגישות גאומטרית, המציגה חידה מביכה באשר לטבעם של שלושת האנשים בחזיתו הימנית של הציור. בין עבודות של דלה פרנצ'סקה גם "טבילת האש", "התחייה" ו"המדונה של פרטו". באורבינו עבד בשירות פדריקו דה מונטפלטרו ופגש את מלוצו דה פורלי ואת לוקה פקיולי. שם הוא צייר את הדיוקן הכפול של פרדריקו ואשתו, בטיסטה ספורצה, המוצג כיום בגלריית אופיצי, כמו גם "המדונה מסניגליה" ו"לידתו של ישו".
פיירו דלה פרנצ'סקה תועד ברימיני בשנת 1482. צוואתו נכתבה בשנת 1487. בזקנתו ביקרו בסדנתו דרך קבע ציירים כגון פרוג'ינו ולוקה סיניורלי.
ביוגרפיה של דלה פרנצ'סקה נכללת בספרו של היסטוריון האומנות ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר. לפי וזארי, הוא התעוור בזקנתו.
עבודות במתמטיקה ובגאומטריה

התעניינותו העמוקה של דלה פרנצ'סקה בלימודים התאורטיים של הפרספקטיבה וגישתו ההגותית כלפי ציורים ניכרת בכל עבודותיו, כולל לוחות המזבח של סנט אוגוסטינו. שלושה חיבורים שלו מוכרים למתמטיקאים כיום: "מסה על החשבון" "ספר קצר על חמשת המרחבים הרגילים" ו"על פרספקטיבה לציור". הנושאים המכוסים בחיבורים אלה כוללים אריתמטיקה, אלגברה, גאומטריה ועבודות חדשניות על הנדסת המרחב ועל פרספקטיבה. רוב עבודתו של דלה פרנצ'סקה השפיעה על חיבוריהם של אחרים, במיוחד לוקה פאצ'ולי. עבודתו של דלה פרנצ'סקה על הנדסת המרחב מופיעה במסתו של פאצ'ולי, "De Divina Proportione", הדנה בעיקר ביחס הזהב, ותכניה מוצגים בעבודותיו של לאונרדו דה וינצ'י.
אזכורים תרבותיים

המלחין הבוהמי הפורה בוהוסלב מרטינו, כתב יצירה בשם "הפרסקאות של דלה פרנצ'סקה" ("Les Fresques de Piero della Francesca")
הערות שוליים

↑   יונתן הירשפלד, זרד מעץ הדעת, באתר הארץ, 22 ביולי 2024
↑   יונתן הירשפלד, מרוב תבונה לא רואים את החסד, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266551805171  PLWABN: 9810533187305606  BIBSYS: 90178468  BNC: 000384659  BNE: XX1722031  BnF: cb12060279h (data)  CANTIC: a10137634  CiNii: DA01222573  GND: 118524577  ICCU: CFIV096907  ISNI: 0000 0001 2129 7163  KulturNav: d054e8d3-70f5-4ca7-a3da-fa30865eb10c  LCCN: n50072224  LNB: 000192350  MusicBrainz: 0d726aa6-4755-4a2f-b298-f117136db4f1  NDL: 00439979  NKC: xx0011775  NLA: 36557157  NLG: 197605  NSK: 000048350  NTA: 071549021  RERO: 02-A000049059  RKD: 63396  SELIBR: 196565  SNAC: w6hx1ffc  SUDOC: 028853210  TePapa: 34671  Trove: 1290872  ULAN: 500006339  VcBA: 495/53115  VIAF: 41861623   WorldCat (עם VIAF): 41861623
לואיס ממפורד

| --- | --- |

 לידה:  19 באוקטובר 1895 פלאשינג, ארצות הברית 
 פטירה:  26 בינואר 1990 (בגיל 94) אמניה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום מגורים:  אמניה, Lewis Mumford House 
 השכלה:  הסיטי קולג' של ניו יורק  אוניברסיטת ניו יורק  תיכון סטאיווסנט  ניו סקול  אוניברסיטת קולומביה 
 מעסיק:  דיאל, הניו יורקר 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1932, 1938, 1956)  מדליית החירות הנשיאותית (1964)  מדליית אמרסון-תורו (1965)  מדליית הודג'קין (1971)  מדליית בנג'מין פרנקלין (1983)  פרס הספר הלאומי לספרות לא בדיונית (1962)  Leonardo da Vinci Medal (1969)  הפרס העולמי ע״ש סינו דל דוקה (1976)  מדליית הזהב המלכותית (1961)  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית  המדליה הלאומית לאומנויות 
 
לואיס ממפורד (באנגלית: Lewis Mumford; ‏19 באוקטובר 1895 – 26 בינואר 1990) היה היסטוריון אמריקאי, סוציולוג, פילוסוף של טכנולוגיה ומבקר ספרותי. ידוע במיוחד עבור מחקרו על ערים ואדריכלות עירונית. ממפורד הושפע מעבודתו של האדריכל הסקוטי סר פטריק גדס, ועבד בשיתוף פעולה הדוק עם עמיתו הסוציולוג הבריטי ויקטור ברנפורד.
ממפורד היה גם בן זמנו וידידו של פרנק לויד רייט, קלרנס שטיין, אדמונד נ'בייקון, וונבר בוש.
ביוגרפיה

ממפורד נולד בפלאשינג, קווינס, ניו יורק, וסיים את בית הספר התיכון ב-1912. הוא למד בקולג' סיטי בניו יורק וב״בית הספר החדש למחקר חברתי״, אך חלה בשחפת ומעולם לא סיים את התואר. בשנת 1918 הצטרף לצי ארצות הברית כדי לשרת במלחמת העולם הראשונה והוצב כטכנאי רדיו. הוא שוחרר בשנת 1919 והפך לעורך שותף של ה-The Dial, כתב עת מודרניסטי משפיע באותם ימים. מאוחר יותר הוא עבד עבור הניו יורקר, שבו הוא כתב ביקורת על אדריכלות ופרשנות על נושאים עירוניים.
ספריו המוקדמים ביותר של ממפורד בתחום ביקורת הספרות השפיעו על ביקורת הספרות האמריקאית העכשווית. הוא תרם להתעוררות מחודשת במחקר המדעי על עבודתם של סופרים אמריקאים מאמצע המאה ה-19, ביניהם הרמן מלוויל שאותו חקר. באותו הזמן החל לבסס את עצמו כסמכות באדריכלות האמריקנית ובחיים עירוניים, שאותם פירש בהקשר חברתי.
בכתביו המוקדמים על החיים העירוניים, ממפורד היה אופטימי באשר ליכולות האנושיות וכתב כי המין האנושי ישתמש באנרגיה חשמלית ותקשורת המונים כדי לבנות עולם טוב יותר לכל בני האדם. בשלב מאוחר הוא נקט עמדה פסימית. הביקורת האדריכלית המוקדמת שלו סייעה גם בהכרה ציבורית רחבה בעבודתם של הנרי הובסון ריצ'רדסון, לואי סאליבן ופרנק לויד רייט.
בשנת 1963, קיבל ממפורד את ״פרס ג'ורט״ מאת'ר פרנק עבור ביקורת אמנות של האגודה לאמנות קולג'. ממפורד קיבל את ״מדליית החירות הנשיאותית״ בשנת 1964. ב-1975 הוענק לממפורד תואר ״אביר כבוד של מסדר האימפריה הבריטית״. בשנת 1976, הוא זכה בפרס ״סינו דל דוקה״. ב-1986 הוא זכה ב״מדליית האמנויות הלאומית״ .
הוא שימש כמבקר האדריכלות של המגזין "ניו יורקר" למעלה מ-30 שנה. ספרו משנת 1961, "העיר בהיסטוריה", קיבל את פרס הספר הלאומי.
לואיס ממפורד נפטר בגיל 94 בביתו באמניה, ניו יורק, ב-26 בינואר 1990. תשע שנים מאוחר יותר הבניין נרשם במרשם הלאומי של מבנים היסטוריים. אשתו סופיה נפטרה בשנת 1997, בגיל 97.