stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יואי לונג
שנתו האחרונה: 1935

בקיץ 1935, מועדוני חלוקת העושר של לונג מנו כ-7.5 מיליון חברים ברחבי המדינה, הוא נאם בפני עשרים וחמישה מיליון מאזינים ברדיו, וקיבל יותר מ-60,000 מכתבים בשבוע מתומכים. בשנתו האחרונה, עסק לונג בניסיונו להיבחר לנשיא וניסה להגביל את השפעת יריביו מלואיזיאנה. לאחר הירצחו, המנגנון הפוליטי שבנה התפרק, למרות שנותר כוח חזק במדינה עד לסוף המאה העשרים.
שנתו האחרונה: 1935 > שאיפות נשיאותיות

גם כסוכן מכירות, התוודה לונג בפני אשתו שברגע שייבחר לתפקיד ממלכתי זוטר, יהפוך למושל, לאחר מכן לסנאטור, ולבסוף ימונה להיות נשיא ארצות הברית. בחודשים האחרונים לחייו, פרסם ספר המשך לאוטוביוגרפיה שלו, שנקרא "ימי הראשונים בבית הלבן", בו פירט את תוכניותיו למקרה בו יבחר לנשיאות ב1936. הספר פורסם לאחר מותו.
לונג נורה כחודש לאחר שהכריז שירוץ לתפקיד. היסטוריונים טוענים שרצה לאתגר את רוזוולט בהתמודדות על המועמדות הדמוקרטית ב-1936, בידיעה שיפסיד במירוץ אולם ישיג יחסי ציבור נאים. לאחר מכן יפרוש מהמפלגה וייצור מפלגה שלישית, עם תוכנית חלוקת העושר בתור מצע. הוא קיווה להשיג את תמיכתו של צ'ארלס קוגלין, כומר קתולי ושדרן רדיו פופוליסטי. בנוסף קיווה לזכות בתמיכת פופוליסטים אחרים. בוויסקונסין, העיתון הפרוגרסיבי טען שאמנם הוא לא מסכים עם כל טענותיהם של קוגלין ולונג, אולם מסכים עם טענתם שיש לחלק את העושר מחדש.
באביב 1935, יצא לונג לסיבוב נאומים לאומי. הוא משך קהל רב לנאומיו. הוא שאל את תומכיו האם הם מאמינים בחלוקה מחדש של העושר, והם ענו לו תשובה מוחצת בקול רם. ממשל רוזוולט דאג בנוגע להתגברות האהדה כלפי לונג, וב-4 במרץ 1935, גינה הגנרל יו ג'ונסון את לונג ואת קוגלין ברדיו, וטען שהם צמד דמגוגים. סקר סודי שהוזמן בידי יו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית בתחילת 1935, נועד לגלות אם לונג הצליח להכות שורש בקרב הבוחרים. הסקר הראה שיוכל לזכות בכארבעה מיליון מצביעים, או עשרה אחוזים מהקולות. רבים חששו שבכך יגנוב קולות מהדמוקרטים. אם היה זוכה ב-100,000 קולות בניו יורק, למשל, מדינה בעלת אלקטורים רבים, יוכל לגרום להפסד של הדמוקרטים. רוזוולט טען שלונג מתכוון להיות מועמד כמו היטלר בבחירות. לאחר שיפסיד בבחירות המקדימות, יפרוש, יקים מפלגה שלישית, ויעזור לרפובליקנים לנצח. המדינה, לטענת רוזוולט, תגיע למצב כה גרוע ב-1940, עד שלונג יוכל להפוך לדיקטטור.
שנתו האחרונה: 1935 > מתיחות בלואיזיאנה

ב-1935, ריכוז הכוח של לונג הוביל לרצון של אויביו להתנגד לו בעזרת נשק. יריביו דרשו לבצע הפיכה כנגדו. בינואר, נוצר איגוד בשם "איגוד העסקה ההוגנת", שהתנגד ללונג. היו בו מושלים לשעבר וראש עיריית ניו אורלינס. ב-25 בינואר, מאתיים חברים חמושים של הארגון השתלטו על בית המשפט בבאטון רוז'. לונג גרם למושל להביא את המשמר הלאומי, להכריז על ממשל צבאי, לאסור על התקהלויות של שני אנשים או יותר, ולאסור על פרסום ביקורת כנגד עובדי מדינה. אנשי האיגוד עזבו את בית המשפט, אולם היה מאבק קטן, בו השתמשו בגז מדמיע ובכדורים חיים.
בקיץ 1935, קרא לונג לעוד שתי התכנסויות של המועצה המחוקקת. חוקים עברו במהירות ללא בקרה. החוקים החדשים ריכזו עוד כוח בידיו, ויצרו רשויות חדשות שאליהן מינה את נאמניו: רשות מיסים ואיגרות חוב שהייתה היחידה שיכלה לאשר הלוואות לממשל המקומי, מועצת עיתונות חדשה שיכלה לשלול רישיונות של עיתונים מתנגדים, ועדה חדשה לפיקוח בחירות שתמנה את כל משגיחי הקלפיות, וגם ועדת צנזורים. כוחו של ראש עיריית ניו אורלינס בוטל. לונג התרברב שהשתלט על כל מוסד בניו אורלינס.
שנתו האחרונה: 1935 > התנקשות

לונג נורה חודש לאחר שהכריז על רצונו להתמודד על הנשיאות. באותו היום, יום ראשון, ה-8 בספטמבר 1935, היה לונג בבירת לואיזיאנה וניסה להעביר חוק שיוכל לשנות את הרכב בית המשפט. ב-9:20 בערב, כמה רגעים לאחר שבית הנבחרים העביר את החוק, חתנו של אחד מהשופטים שיכול היה להיפגע מכך, רופא מבאטון רוז', התקרב אל לונג וירה בו מטווח אפס. שומרי ראשו החזירו אש והמתנקש נהרג מיד. לונג הובהל אל בית החולים ומת כעבור יומיים, ביום שלישי, ה-10 בספטמבר 1935. הוא היה בן 42, ומילותיו האחרונות היו "אלוהים, אל תתן לי למות. יש לי עוד כל כך הרבה דברים לעשות". כמה היסטוריונים טענו שלונג מת רק לאחר שאחד מהכדורים של שומרי ראשו פגע בו.
שנתו האחרונה: 1935 > לוויה

גופתו של לונג הולבשה בחליפת טוקסידו וארון הקבורה שלו, שהיה עשוי נחושת וארד ומצופה זכוכית, הוצב בבירת לואיזיאנה. כ-200,000 אנשים עברו ליד ארון הקבורה שלו. לונג נקבר בקפיטול שבנה בלואיזיאנה, שמולו ניצב פסל שלו משקיף. בתוך הקפיטול, יש שלט שמראה את אזור ההתנקשות.
מורשתו

לונג היה חלוץ בתחומים רבים במסעות בחירות, כמשאיות עם רמקולים ותשדירים ברדיו. רוב השפעתו הייתה על מדינת לואיזיאנה. נטען שהאמין בעם כמו שהעם האמין בו. ארגונו השתמש במינויים פוליטיים, בשלילת טובות הנאה, לחץ כלכלי, ריכוזיות פוליטית ולעיתים גם באלימות. לונג פקד על חלק גדול מהאוכלוסייה שהאמין בכך שדאג לרווחתם, בניגוד למושלים המנותקים ששלטו אז במדינה.
למרות ששיטותיו הפרו את הנורמות האמריקניות, לונג דאג לאנשי לואיזיאנה והשקיע רבות בתשתיות, חינוך ובריאות. הוא גם התנגד לשימוש בגזע לצורך פוליטיקה, ושיפר גם את מצבם של השחורים העניים במדינה, בניגוד לפוליטיקאים דרומיים רבים באותה התקופה.
מורשתו > תשתיות

לונג יצר תוכנית עבודות ציבוריות בלואיזיאנה שלא נראתה כמותה בדרום, כשכבישים, גשרים, בתי חולים, בתי ספר ומבני ציבור רבים שבנה עוד עומדים על תלם. במהלך ארבע שנותיו כמושל, הוא הגדיל את מספר הקילומטרים הסלולים מ-532 קילומטרים ל-3,703, וגם הוסיף עוד 4,531 קילומטרים בדרכי עפר. ב-1936, תוכניותיו הכפילו את מספר הכבישים במדינה. הוא בנה 111 גשרים והחל בעבודות על הגשר הראשון מעל נהר המיסיסיפי, שנקרא על שמו. הוא בנה אחוזה חדשה למושל ואת בניין הקפיטול החדש, שהיה בזמנו הבניין הגבוה ביותר בדרום. העבודות סיפקו אלפי משרות שהאזרחים הזדקקו להם במהלך שנות השפל הגדול, בעיקר לכ-22,000, או עשרה אחוזים מעובדי הכבישים במדינה.
מורשתו > חינוך

ספרי הלימוד שלונג חילק בחינם, בתי הספר שבנה וההסעות שמימן שיפרו והרחיבו את מערכת החינוך הציבורית. מערכת לימודי הערב שלו לימדה כ-100,000 מבוגרים לקרוא. הוא הרחיב את המימון לאוניברסיטה, שילש את מספר הלומדים בה והנהיג מלגות לתלמידים משכבות חלשות.
מורשתו > ביטוח בריאות

לונג הקים באוניברסיטת לואיזיאנה פקולטה לרפואה. הוא הכפיל את המימון למערכת בתי החולים של העיר, בנה בית חולים חדש בניו אורלינס, וביצע רפורמות והעלה את המימון לבתי החולים לחולי נפש במדינה. תוכניותיו הקטינו בצורה דרמטית את שיעורי התמותה בלואיזיאנה וסיפקו חיסונים בחינם לכ-70% מהאוכלוסייה. בנוסף ביצע רפורמות בבתי הכלא, וסיפק טיפול רפואי וטיפולי שיניים לאסירים. הממשל שלו מימן את חיבור הערים לגז טבעי, ובנה נמל תעופה בניו אורלינס.
מורשתו > הטבות לאזרחים

לונג קיצץ מיסים על רכוש והקטין את תעריפי השירותים. ביטול מס הבוחרים ב-1935 הוביל לעלייה של 76% בשנה בכמות הבוחרים. הפטור ממס שהטיל על רכישת בתים ביטל את מס הרכוש לרוב האזרחים על רכוש שעלה פחות מ-2,000 דולר. בנוסף העביר חוק שהרחיב את הזמן שניתן לאנשים כדי לשלם את חובותיהם. מעורבותו האישית במערכת הבנקאות של לואיזיאנה מנעה סגירת בנקים ושמרה על המערכת יציבה- כש-4,800 בנקים קרסו ברחבי המדינה, בלואיזיאנה קרסו רק שבעה.
מורשתו > פוליטיקה

בתוך המפלגה הדמוקרטית בלואיזיאנה, לונג פילג את המפלגה בין תומכיו ומתנגדיו. אחיו, ארל, נבחר לתפקיד סגן המושל ב-1936, ולמושל ב-1948 וב-1956. מתנגדי לונג הבטיחו לשמור על תוכניותיו האהודות אולם התנגדו לשחיתות, בלי לתקוף את לונג עצמו. בנו, ראסל, היה סנאטור בין 1948 ל-1987. הוא היה חבר בוועדה הכלכלית בסנאט וביצע רפורמה בחוקי המס. הוא תמך במיסים נמוכים לעסקים, והעביר רפורמות במס שעזרו לעובדים ולאוכלוסיות נזקקות.
המנגנון הפוליטי שלונג יצר נחלש עם מותו, אולם נותר חזק במדינה עד לבחירות ב-1960. חלקים ממנו שרדו עד לסוף המאה העשרים. המצע החברתי שלו ותוכניותיו הפופוליסטיות פילגו את המדינה עד ל-1960. סגנונו הפוליטי עורר השראה בקרב פוליטיקאים שניסו לחקות אותו. אחיו ארל ירש את המנגנון שלו והפך למושל בקלות.
מותו של לונג לא חיסל את כוחה של משפחתו. אלמנתו, רוז, החליפה אותו בסנאט, ובנם ראסל נבחר לסנאט ב-1948. בנוסף למינויו של ארל לתפקיד המושל, אחיו יוליוס מונה להיות התובע המחוזי, ואחיו ג'ורג' נבחר לקונגרס ב-1952.
במסיבת עיתונאים, בה ניסו העיתונאים לנתח את אישיותו הפוליטית, טען לונג שהוא סוג בפני עצמו.
מורשתו > הנצחתו

שני גשרים מעל נהר המיסיסיפי נקראו על שמו. בנוסף, שני גשרים על שמו עוברים מעל לנהר האדום. ישנו גם בית חולים על שמו.
האוטוביוגרפיה הראשונה שלו פורסמה ב-1933 ונמכרה בזול כדי שעניים רבים יוכלו לרכוש אותה ולקרוא על תוכניתו לחלוקת העושר מחדש. ספרו השני פורסם לאחר מותו, ובו תיאר את רצונו להיות נשיא ב-1936.
ב-1993, צורפו לונג וארל, לאחר מותם, אל היכל התהילה הפוליטי של לואיזיאנה. גם בנו ראסל צורף לשם.
מורשתו > בספרות האמריקנית

כמה סופרים בחנו את המשטר שיצר לונג. רבים סבורים שדמותו של הדיקטטור הפשיסטי המשתלט על ארצות הברית, בספרו של סינקלייר לואיס "זה לא יכול לקרות כאן", אשר התריע כנגד הפשיזם בארצות הברית שלפני מלחמת העולם השנייה, מבוססת על דמותו של לונג. הספר מתאר את ניצחונו של סנאטור פופוליסטי שמתנגד לעסקים בבחירות ב-1936, בעזרת הבטחה שכל משפחה אמריקנית תוכל לקבל 5,000 דולרים לשנה.
הספר, שנועד כדי לפגוע בסיכוייו של לונג להיבחר, מתאר את הנשיא כמקים מיליציה פרטית, מחנות ריכוז, וראש מטה שנשמע כמו יוזף גבלס. בנוסף, הופכת דמות הנשיא לגזענית, בניגוד ללונג, ולשמרן.
רבים טוענים שהדמות וילי סטארק שבספרו המצליח של רוברט פן וורן, "כל אנשי המלך", מבוססת על דמותו של לונג.
לזמן קצר, ניהל לונג משרד עורכי דין בלואיזיאנה בקומה השנייה (משמאל) של הבנק של ווינפילד.
פסל של יואי לונג מסתכל אל הקפיטול של לואיזיאנה, שבנה בבאטון רוז', לואיזיאנה.
יואי לונג ב-27 באוגוסט 1935, שבועיים לפני מותו
פוסטר למחזה על בסיס "זה לא יכול לקרות כאן", ב-27 באוקטובר 1936.
יוסף גוטפרוינד

| --- | --- |

 לידה:  1 בנובמבר 1931 קישינב, ממלכת רומניה 
 נרצח:  6 בספטמבר 1972 (בגיל 40) פירסטנפלדברוק, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 עיסוק:  מאמן ושופט היאבקות
 
יוסף (קורט) גוטפרוינד (כ"א בחשוון תרצ"ב, 1 בנובמבר 1931 – כ"ז באלול תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מאמן היאבקות ושופט וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
גוטפרוינד נולד בטרנסילבניה, רומניה, ומנעוריו היה פעיל בספורט ההיאבקות. לאחר לימודיו התיכוניים למד רפואה וטרינרית.
בגיל 17 הוא עלה לארץ עם משפחתו, התגורר בירושלים ולפרנסתו עסק במסחר של מוצרי חשמל לאזור יהודה ושומרון. הוא הצטרף לאגודת ההיאבקות של הפועל ירושלים והצטיינותו בענף הובילה אותו גם לתחום השיפוט והוא אף שימש כשופט באולימפיאדת טוקיו 1964 ובאליפויות העולם בהודו ובבולגריה. הוועדה המארגנת של האולימפיאדה העשרים במינכן הזמינה אותו לשמש כשופט במשחקים.
ב-5 בספטמבר 1972 פרצו מחבלים לבניין בו התגוררו חברי המשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן, וחטפו אחד עשר ספורטאים ישראלים. הם הרגו שניים מהם במהלך החטיפה -ותשעה נוספים נרצחו במהלך ניסיון חילוץ כושל של כוחות משטרת בוואריה. בתחילת האירוע גוטפרוינד נשען בגופו על הדלת וצעק: "חבר'ה, תברחו!" וכך ניצל חבר המשלחת טוביה סוקולסקי (שנפטר בשנת 2017) ששבר את החלון וברח אל מחוץ למבנה והעיד על המקרה מספר פעמים.
הובא למנוחות בבית העלמין "הר המנוחות" בירושלים.
יוסף גוטפרוינד היה בן 40 במותו. הותיר אחריו אישה ושתי בנות. נכדתו היא אשת התקשורת לירון שמם, ממגישות תוכנית הבוקר "הבוקר של קשת".
בשנת 2024 נחנך רחוב על שמו של יוסף גוטפרוינד בשכונת בית הכרם בה התגורר בירושלים.
הערות שוליים

↑  יוסף גוטפרוינד באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 126643612X  VIAF: 3072166172271590800004   WorldCat (עם VIAF): 3072166172271590800004
קלעת אל-גונדי

| --- | --- |

משקוף שער הכניסה למבצר קלעת אל-גונדי, הכולל סמל מגן דוד
 שמות נוספים:  ראס גונדי
 מידות
 גובה מעל פני הים:  645 מ' 
 היסטוריה
 תקופות:  התקופה הצלבנית
 נבנה:  המאה ה-12
 ננטש:  לא ידוע
 סוג:  מצודה
 אתר ארכאולוגי
 חפירות:  1909
 מיקום
 מדינה:  מצרים מצרים
 קואורדינטות:  29°51′05″N 33°07′48″E﻿ / ﻿29.8513°N 33.13°E﻿ / 29.8513; 33.13
  (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףקלעת אל-גונדי(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףקלעת אל-גונדי
 
הר ראס גונדי
הר ראס גונדי ובראשו (מצד ימין ניתן להבחין בחומות המבצר) קלעת גונדי
מחראב באחד מהמסגדים שבמבצר
קלעת אל-גונדי (בערבית: قلعة الجندي, שפירושו "מצודת החייל") המכונה לעיתים גם ראס אל-גונדי וגם קלעת סדר) היא מצודה מוסלמית עתיקה הנמצאת על גדתו המזרחית של ואדי סודר בחלקו המערבי של חצי האי סיני. המצודה נבנתה כנראה במחצית השנייה של המאה ה-12 על ידי צלאח א-דין, שליט מצרים כחלק מהמאבק עם הצלבנים על השליטה בחצי האי סיני ובנתיבי הים הסמוכים וכפי הנראה גם כדי לשמור על דרך עולי הרגל (דרב אל-חג') שיש הסוברים כי עברה בוואדי סודר.
הרקע ההיסטורי

ב-1115 כבש המנהיג הצלבני בלדווין הראשון, מלך ירושלים, את אילת והציב חיל מצב באי האלמוגים. שלוש שנים לאחר מכן, ב-1118, יצא בלדווין בראש כוח מצומצם, דרך צפון סיני, לכיוון מצרים. הוא כבש את פלוסיון שבקצה הצפון מערבי של סיני ורצה להמשיך מערבה, אלא שעצר ונסוג בשל מחלתו, שהביאה למותו בדרכו חזרה לירושלים. נראה שהתקיים מאבק בין הצלבנים והמוסלמים, בהנהגתו של צלאח א-דין, על השליטה במפרץ אילת ובמפרץ סואץ ועל השליטה בדרכים העיקריות בסיני שהדרומית בהן – הדרב אל-חג', שימשה את עולי הרגל המוסלמים שהגיעו למכה ממצרים ומצפון אפריקה.
מנשה הראל סובר כי דרב אל-חג' עברה לאורך מפרץ סואץ דרומה עד ראס סודר ומשם עלתה בוואדי סודר בכיוון צפון מזרח עד נח'ל ומשם מזרחה לאילת. למרות שנתיב זה ארוך יותר מנתיבים חליפיים שהציעו חוקרים אחרים, מבסס הראל את סברתו על קיומם של מקורות מים רבים לאורך ואדי סודר, על קיום אפשרות למרעה בנתיב זה ועל העבירות העדיפה לעומת הנתיבים החלופיים שעוברים בשטחי דיונות חול ממזרח לאזור בו עוברת כיום תעלת סואץ. חיזוק לטענתו מוצא הראל בהקמת קלעת אל-גונדי בנתיב זה, בערך במחצית הדרך בין ראס סודר ובין נח'ל.
לאחר שב-1170 כבשו המוסלמים בהנהגת צלאח א-דין את אי האלמוגים, הותקפה קלעת אל-גונדי על ידי הצלבנים  בשנת 1173 כשמטרתם הייתה תקיפת מצרים ממזרח.
המצודה ושרידיה

המצודה בנויה על גבעה גירנית נישאה (640 מטר מעל פני הים) הנמצאת במפגש של שלושה נחלים. ואדי אל-עריש, ואדי סודר וואדי א-ראחה.  הגבעה מוארכת וכוללת שתי גבעות (השנייה בגובה 508 מטר מעל פני הים) המחוברות באוכף. סלעי הגבעה הם מתקופת האאוקן. למצודה מדרונות טבעיים תלולים משלושה צדדים: דרום, מזרח ומערב ובוניה חפרו שני חפירים עמוקים, בצדה הצפון-מערבי ובצדה המזרחי. מן החפיר המזרחי נלקחו גם האבנים ששימשו לבניית חומות המצודה.
המבצר נסקר לראשונה ב־1909 בידי צוות ארכאולוגי צרפתי בראשות ז'יל ברתו (Jules Barthoux).
שער המצודה נמצא בין החפירים. השער מוגן על ידי מגדלים חיצוניים וצריחים פנימיים ובראשו כתובת בערבית. בצדי הכתובת ציורי מגינים ורמחים ומתחת לכתובת, על האבן הראשה, ציור מגן דוד.  המצודה מוקפת חומה הכוללת שבעה מגדלים מרובעים ושני מגדלים עגולים וכוללת בחלקים ממנה גם את חדרי החיילים. במרכז שטח האתר קיימים שרידי שני מסגדים בסגנון פאטימי ומתחת שני המסגדים - בורות מים. בורות מים נוספים וגדולים יותר נמצאים באגפים המערבי והמזרחי של האתר ושרידי בניין הממשל נמצאים במרכזו.
בראש השער ובשני צדדיו נמצאו שלוש כתובות המתארכות את בניית השער לשנת 1187. במחראב שבאחד המסגדים נמצאה כתובת המתארכת את בנייתו לשנת 1183.
בתחילת מלחמת יום הכיפורים השתלט כוח מצרי על המבצר אך הונס על ידי תקיפת חיל האוויר הישראלי.
באתר לא נערכו עבודות שימור ותיירים כמעט ואינם מגיעים אליו. האתר מצוי בתהליכי הרס מתקדמים. ב-2003 הוסיפו מועצת העתיקות ומשרד התרבות המצריים את קלעת אל-גונדי לרשימת האתרים המצריים המועמדים להתקבל כאתרי מורשת עולמיים.
בשנים 2005-2001 נערכו באתר חפירות ארכאולוגיות בראשות ז'אן-מישל מוטון (Jean-Michel Mouton).
לקריאה נוספת

מנשה הראל, קלעת אל ג'ונדי, ב"נופים ואתרים" עמ' 293-297, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1973
הערות שוליים

↑  תצלום השער, אתר מדרשת שדה בוקר
↑  עמית קורח, מונחי מטרה, אתר זרוע היבשה של צה"ל, 22 בדצמבר 2009
↑  Two citadels in Sinai from the Saladin period - Al-Gundi and Phataoh's island, אתר אונסקו
↑  Sadr, une forteresse de Saladin au Sinaï. Histoire et archéologie, באתר Académie des inscriptions et belles-lettres
שמריהו יוסף קרליץ

ערך זה עוסק ברבה של קוסובה, אבי משפחת קרליץ. אם התכוונתם לנכדו מייסד כולל חזון איש, ראו .
| --- | --- |
הרב שמריהו יוסף קרליץ
הרב שמריהו יוסף קרליץ  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1852 תרי"ב קוסובה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית 
 פטירה:  24 במאי 1916 (בגיל 64 בערך) כ"א באייר תרע"ז קוסובה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית 
 תקופת הפעילות:  ? – 24 במאי 1916 
 צאצאים:  מאיר קרליץ  אברהם ישעיהו קרליץ  יצחק קרליץ  משה קרליץ 
 
הרב שמריהו יוסף קרליץ (תרי"ב, 1852 – כ"א באייר תרע"ו, 24 במאי 1916) היה רבה של קוסובה במשך שלושים וארבע שנים; אביו של החזון איש ואבי משפחת קרליץ שהצמיחה מתוכה רבנים וגדולי תורה ידועים.
ביוגרפיה

שמריהו יוסף קרליץ נולד בקוסובה שבאימפריה הרוסית (בתחומי בלארוס של ימינו), שם התגורר אביו הרב שמשון קרליץ, וכן כמה מצאצאי הרב אריה לייב הלוי אפשטיין, בעל "הפרדס", שהיה מאבות משפחתו. בשנת תרל"ד (1874) נישא לראשה-לאה, בתו הבכורה של קרוב משפחתו הרב שאול קצנלנבוגן, רבה של קוסובה. בשנת תרמ"ב (1882) עזב חותנו את הרבנות בקוסובה לטובת הרבנות בקוברין, והרב קרליץ התמנה תחתיו כרבה של קוסובה. נהג להשיב על שאלות בהלכה שהופנו אליו על ידי יהודי האזור, אך בענוותנותו הקפיד להוסיף בסופן כי "הלכה למעשה יש לשאול בזה את פי גדולי הדור". הוא וחותנו ניהלו מאבק בהשפעה החילונית, ובין היתר נהגו לאסוף ספרות חילונית ולשרפה.
הקים בקוסובה ישיבה לצעירים בראשותו, ובין תלמידיו היה בנו אברהם ישעיהו. בשנת תרע"א (1911), כחמש שנים לפני פטירת הרב שמריהו יוסף קרליץ, יצא לאור ספרו הראשון של בנו אברהם ישעיהו שנשא את השם "חזון איש". הספר יצא בעילום שם, אולם האב היה מהיחידים שידעו את זהות המחבר.
הרב שמריהו יוסף קרליץ הנהיג את קהילתו עד לפטירתו בשנת תרע"ו. בנו החזון איש גלה למינסק באותם ימים בגלל מלחמת העולם הראשונה ולא השתתף בהלווית אביו. אשתו, ראשה לאה קרליץ, עלתה בשנות ה-30 לארץ ישראל. נפטרה בי"ט בחשוון תש"א (1940) ונקברה בבית הקברות בהר הזיתים.
צאצאיו

לרב שמריהו-יוסף ולראשה-לאה קרליץ נולדו חמישה עשר ילדים, אולם שישה מהם לא האריכו ימים ונפטרו בחייו. בניו וחתניו התפרסמו כגדולי תורה בליטא ובארץ ישראל.
הערות שוליים

↑  היה סבו - אבי אמו - של פרופ' שאול ליברמן, שנקרא על שמו.
↑  מש"ל, קאסאווע (פלך הוראדנא), המליץ, 13 באפריל 1883
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010784894305171  LCCN: nr95009676  VIAF: 298894491   WorldCat (עם VIAF): 298894491
מאוריציו סארי

מאוריציו סארי (באיטלקית: Maurizio Sarri; נולד ב-10 בינואר 1959) הוא מאמן כדורגל איטלקי.
ראשית דרכו

סארי נולד בנאפולי שבאיטליה, להורים שהגיעו לעיר מטוסקנה בעקבות עבודתו של אב המשפחה כפועל בניין באחד מהפרויקטים בעיר. לאחר שתמה העסקתו של אביו, חזרה משפחתו של סארי לנאפולי והוא חילק את זמנו בין משחקי כדורגל חובבנים בהם שיחק בשעות אחר הצהריים והערב בקבוצת ASD ג'אלו בלו פילינה, לבין עבודתו כבנקאי בבנק מונטה די פסקי די סיינה בשעות הבוקר. בגיל 40 החל סארי גם לאמן במשחקים בקבוצות החובבניות בהם שיחק. מאוחר יותר ובעקבות תשוקתו הרבה לתחום - החליט לעזוב את עבודתו כבנקאי ולהקדיש את כל יומו לאימון כדורגל.
קריירה כמאמן > ראשית דרכו

בשנת 2000, לאחר מספר שנות עבודה כמאמן חובבן בקבוצות קטנות בטוסקנה, החל סארי את קריירת האימון המקצועית שלו במועדון מעט גדול יותר מאלו שאימן בהם עד כה - סאנסובינו, אף הוא מטוסקנה. בעקבות הצלחותיו בסאנסובינו וסנובאזנה, מונה בשנת 2005 למאמן פסקארה האיטלקית ששיחקה באותה עונה בסרייה ב'. מאז ועד 2011 עבר סארי במועדונים נוספים רבים בליגת הנמוכות ברחבי איטליה, כאשר בכולם לא השלים יותר מעונה אחת, על-אף שבחלק מן הקבוצות זכה להצלחה ולשבחים מצד אנשי תקשורת וכדורגל רבים.
קריירה כמאמן > אמפולי

בשנת 2011, בעקבות הצלחתו בסורנטו, מונה סארי למאמן אמפולי - הקבוצה הבכירה במחוז מגוריו טוסקנה. בעונתו הראשונה במועדון זכה להצלחה רבה והגיע עם קבוצתו עד לגמר פלייאוף העלייה לסרייה א', שם הפסידה לליבורנו. בעונתו השנייה עמד במשימה והעפיל עם המועדון, לראשונה לאחר שש שנים, לסרייה א'. לקראת עונת 2014/2015 - עונתנו הראשונה בליגה הבכירה, הוערך על ידי התקשורת כי קבוצתו תרד ליגה בסיום העונה, זאת בעקבות הכנסת שחקני נוער רבים למועדון. למרות הציפיות הפסימיות, הוביל סארי את קבוצתו להישארות בליגה וסיום במקום ה-15 וזכה לשבחים.
קריירה כמאמן > נאפולי

ב-11 ביוני 2015, לאור הצלחתו באמפולי, חתם סארי לעונה אחת כמאמן קבוצת נאפולי, עיר הולדתו, שם החליף את רפאל בניטס הספרדי. מיד עם כניסתו לתפקיד, הביא סארי לקבוצה את השוער פפה ריינה, הקשר אלן מרקוס ואת המגן אלסייד היסאיי, שלושה שחקנים שייחשבו כמובילי הקבוצה בשנים שלאחר מכן. לאחר עונה אחת במועדון בסיומה נפרדה קבוצתו מגונסאלו היגוואין, מלך שערי הקבוצה והליגה האיטלקית באותה עונה עם 36 שערים, שנמכר ליובנטוס עבור 90 מיליון יורו, חתם סארי לשלש שנים נוספות במועדון. בעונת 2016–2017 הוביל סארי את קבוצתו למקום השלישי בליגה האיטלקית ובסיומה של העונה נבחר למאמן השנה בסרייה א'. בעקבות הצלחתו בעונה זו, האריך סארי את חוזהו במועדון עד ל-2020. את עונת 2017–2018 החלה נאפולי בהצלחה רבה וקבעה שיא חדש לניצחונות רצופים בליגה האיטלקית. במהלך כל החורף הובילה נאפולי את טבלת הסרייה א', זכתה באליפות החורף. אמנם לקראת סיום העונה נאפולי תחת סארי איבדה גובה במירוץ האליפות וסיימה במקום השני לאחר יובנטוס. לאחר סיום עונת 2017/2018 סארי עזב את נאפולי.
קריירה כמאמן > צ'לסי

ב-14 ביולי 2018, חתם סארי כמאמן קבוצת צ'לסי, שם החליף את אנטוניו קונטה בן ארצו. בעונתו הראשונה במועדון סיים עם הקבוצה במקום השלישי בטבלת הפרמייר-ליג, בעקבותיה חזרה הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות אחרי שנת היעדרות. ב-29 במאי 2019 זכה עם קבוצתו בליגה האירופית, לאחר ניצחון 1–4 על ארסנל בגמר שנערך בבאקו, בירת אזרבייג'ן, התואר הראשון של סארי כמאמן.
קריירה כמאמן > יובנטוס

ב-16 ביוני 2019 מונה סארי למאמן יובנטוס. בסוף עונת 2019/2020 בסרייה א' הוכתרה יובנטוס כאלופה בפעם התשיעית ברציפות, וסארי זכה בתואר הראשון שלו באיטליה, אם כי בליגת האלופות, הודח על ידי אולימפיק ליון כבר בשלב שמינית הגמר, דבר אשר הוביל לפיטוריו ב-8 באוגוסט 2020.
קריירה כמאמן > לאציו

ב-9 ביוני 2021 חתם עד 2023 כמאמן לאציו. ב-22 ביוני 2022 הוארך חוזהו בשנתיים, עד 2025. ב-13 במרץ 2024 התפטר מתפקידו.
סטטיסטיקת אימון

נכון ל-21 במאי 2018:
| קבוצה | תחילת כהונה | סיום כהונה | נתונים> מ | נתונים> נ | נתונים> ש | נתונים> ה | נתונים> אחוזי הצלחה | נתונים>  | נתונים>  | נתונים>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| איטליה אמפולי | 25 ביוני 2012 | 4 ביוני 2015 | 132 | 52 | 45 | 35 | 39.4% |  |  |  |
| איטליה נאפולי | 11 ביוני 2015 | 23 במאי 2018 | 148 | 98 | 25 | 25 | 66.1% |  |  |  |
| סך הכל | סך הכל | סך הכל | 280 | 150 | 70 | 60 | 53.6% |  |  |  |
תארים > תארים כמאמן

הליגה האירופית (1): 2018/2019
אליפות איטליה (1): 2019/2020
הערות שוליים

↑  "Sarri: "Lavoravo in banca ma non alleno per caso"". Repubblica.it (באיטלקית). 2014-10-08. נבדק ב-2018-04-26.
↑  ynet ספורט, נאפולי: מאוריציו סארי יחליף את בניטס, באתר ynet, 11 ביוני 2015
↑  רשמית: יובה רכשה את היגוואין ב-90 מיליון יורו, באתר ערוץ הספורט, 26 ביולי 2016
↑  Sarri wins Panchina d’Oro | Football Italia, www.football-italia.net
↑  שיאים מתקופת מראדונה: נאפולי אלופת החורף, באתר ערוץ הספורט, 30 בדצמבר 2017
↑  קרלו אנצ'לוטי חתם בנאפולי, מאוריציו סארי נמצא בדרכו לצ'לסי, באתר וואלה, 23 במאי 2018
↑  יובנטוס פיטרה את מאוריציו סארי, אנדראה פירלו ימונה במקומו?, באתר וואלה, 8 באוגוסט 2020
↑  רשמי: מאוריציו סארי התפטר מאימון לאציו, באתר ערוץ הספורט, 13 במרץ 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 4172160062413235790004   WorldCat (עם VIAF): 4172160062413235790004
שלוש הממלכות

ערך זה עוסק בתקופת שלוש הממלכות בסין. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
שינויים טריטוריאליים לאורך תקופת שלוש הממלכות
תקופת שלוש הממלכות (בסינית מסורתית: 三國時代, בסינית מפושטת: 三国时代, הגייה במנדרינית תקנית: סַאנ¹גְּװֹ² שְׁה²-דַּאי⁴) הייתה תקופה בהיסטוריה של סין, שהחלה עם התמוטטות שושלת האן⁴ בשנת 220 ונמשכה עד לשנת 280, עת אוחדה סין על ידי שושלת ג'ין⁴ קצרת הימים. במהלך התקופה נשלטה סין בידי שלוש ממלכות עיקריות שטענו לריבונות על כל הארץ: װֵײ⁴ (魏), ווּ² (吳) ושׁוּ³ (蜀).
העשורים שקדמו לתקופת שלוש הממלכות התאפיינו במרידות, בהידרדרות צבאית וכלכלית ובאובדן המשילות של שושלת האן לטובת אילי מלחמה מקומיים שנלחמו זה בזה ללא הרף. לאחר חורבנה הסופי של השושלת בשנת 220 נוצרו שלושה בסיסי כוח מרכזיים: ווי החזקה שנשלטה על ידי בית צַאו² (曹) מצפון לנהר היאנגצה (מכונה גם צאו-ווי), וו תחת שלטון בית סוּן¹ (孫) בדרום סין (מכונה גם דּונְגּ¹-וו, 東吳, או סון-וו) ושו שבשליטת בית לְיוֹ² (劉) באזור סצ'ואן של ימינו (מכונה גם שו-הַאן, 劉漢).
למרות עליונותה הצבאית המובהקת של ממלכת ווי, שיתוף הפעולה בין וו לשו, הטופוגרפיה שפעלה לטובתן והמצביאים המבריקים ששתי המדינות הובילו לשימור מאזן הכוחות במשך כארבעה עשורים. בשנת 263 יזמה ווי מתקפת פתע על שו, וסיפחה אותה לשטחה. זמן לא רב לאחר מכן ביצע בית סְה¹-מַה³ רב העוצמה הפיכה בממלכת ווי, תוך שינוי שמה לג'ין. בשנת 280 כבשה ג'ין את ממלכת וו, ואיחדה את סין באירוע הנחשב לאקורד הסיום של התקופה.
למרות משכה הקצר יחסית, הטביעה תקופת שלוש הממלכות חותם בל יימחה על התרבות הסינית, כמו גם על אלו של יפן, קוריאה ווייטנאם.
תקופת שלוש הממלכות מונצחת על ידי שתי יצירות ספרותיות מפורסמות - רומן שלוש הממלכות, רומן היסטורי למחצה הנחשב לאחת מארבע יצירות המופת של הספרות הסינית ועל ידי רשומות שלוש הממלכות, תיעוד היסטורי המאחד את רשומות ההיסטוריונים של כל אחת מן הממלכות לכדי יצירה אחת.
מאחד הממלכות הקיסר הראשון של שושלת ג'ין, סה-מה יו'אן
מפת סין בשנת 280 לספירה - הקמת שושלת ג'ין
היסטוריה > פרלוד: התפוררות האן המאוחרת

במהלך המאה השנייה לספירה נקלעה סין למשבר מערכתי חמור.