stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים דנון
הערות שוליים

↑  חיים דנון, באתר "בהשקט ובבטחה"
↑  ש"ן, ‏ה"אביר" שהוליד את טנק ה"מרכבה", שריון 13, אוקטובר 2001, באתר "יד לשריון"
↑  10 בדצמבר 2019: ערב לציון 40 שנה לטנק המרכבה בשריון | פארק לטרון, באתר פארק לטרון | יד לשריון, ‏2019-12-10
↑  תיאום כוונות עמ' 89 מתואר קצין סיור אך ע"פ עדויות אנשי החטיבה המדובר בדנון
↑  אל"ם (מיל') יהודה וגמן, מ%20ווגמן%20ואלמ%20אליעזר%20שנוולד-%20מהדורה%20מעודכנת.pdf?id=28812564 כאוס בנפח - הקרב של חטיבה 679 ביממה הראשונה במלחמת יום הכיפורים, עריכה: אל"ם במיל' הרב אליעזר שנוולד, 2018
↑  עדות רס"ן ברק סלע, דקה 68
↑  הדס מגן, ‏מי אתה חיים דנון?, באתר גלובס, 1 במרץ 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007348921705171
מרינה אשדוד

| --- | --- |

המרינה באשדוד, דצמבר 2012
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  רובע המרינה,  אשדוד
 גוף מים:  הים התיכון 
 קואורדינטות:  31°47′41″N 34°37′41″E﻿ / ﻿31.79472222°N 34.62805556°E﻿ / 31.79472222; 34.62805556
 פרטים
 תאריך פתיחה:  פברואר 1999
 מפעיל:  חברת "המרינה הכחולה בע"מ"
 בעלים:  רשות מקרקעי ישראל
 שטח:  200 דונם
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת אשדוד מוגדלת) מרינה אשדוד(למפת אשדוד רגילה) מרינה אשדוד(למפת השפלה רגילה) מרינה אשדוד(למפת השפלה מוגדלת) מרינה אשדוד  he מרינה אשדודhe מרינה אשדודמפת  __ אשדוד (in English: Ashdod)  __ גן יבנה (in English: Gan Yavne) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממזרח: __ מועצה אזורית חבל יבנה (in English: Hevel Yavne Regional Council) ממזרח ומדרום: __ מועצה אזורית באר טוביה (in English: Be'er Tuvia Regional Council) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מרינה אשדוד היא מרינה השוכנת בחוף ימה של העיר אשדוד, מול רובע המרינה ורובע הקריה ("הסיטי"), המרכז העירוני הראשי של העיר.
היסטוריה

בתוכנית מתאר ארצית – תמ"א 13, שאושרה ביולי 1983, הוקצה שטח באשדוד להקמת מעגנה כחלק מתוכנית ארצית להגדלת מספר מקומות העגינה בישראל לסירות קטנות יאכטות וסירות מפרש פרטיות. "חברת אשדוד - בוני ערים בע"מ", שהייתה בעל הזיכיון להקמת העיר אשדוד, החלה לתכנן הקמתה של מרינה כחלק ממתחם תירות ונופש. במקביל החלו יזמים שונים לפנות לעירייה ומינהל מקרקעי ישראל בבקשה לחכור את השטח לטובת הקמת המיזם, או להקים בתי מלון סמוך למיקומה המתוכנן.
באפריל 1994, זכתה בזיכיון להקמת המרינה קבוצה בה היו שותפים, קבוצת אשטרום (55%), חברת "מגור החזקות" של איש העסקים עודד רונן (25%) וחברת "דיור ב.פ." (20%) (שהייתה אז בבעלות בנק הפועלים). לצורך הקמת המיזם הוקמה חברה בשם "המרינה הכחולה בע"מ". החברה חתמה על הסכם עם עיריית אשדוד, "החברה העירונית לפיתוח אשדוד" ומינהל מקרקעי ישראל, לפיו יוענקו לה זכויות חכירה בקרקע בשטח של כ-208 דונם לבניית שטחי מגורים, מלונאות לסוגיה, מסחר ומשרדים. בסמוך לחתימת הסכם ההקמה, שילמה החברה למינהל כ-111 מיליון שקל. על פי הסכם, היה על החברה להקים את המרינה, הכוללת מעגנה לכ-550 כלי שיט, ולתפעל אותה בחכירה למשך 20 שנה.
הקמת המרינה הושלמה ב-1998, אך פתיחתה התעכבה לאחר שעמותת אדם טבע ודין ניהלה מאבק ציבורי ומשפטי נגד היזמים ונגד העירייה. בטענה, כי בניית המרינה תגרום נזק בלתי הפיך לחופי אשדוד. בנוסף התנגדה מפקדת חיל הים, באמצעות משרד הביטחון, לאישור לתוכנית "עורף המרינה" במשך כשנתיים וחצי. מאחר שלטענתה, התוכנית עשויה לפגוע במתקני חיל הים ובפעילותו המבצעית באזור. בספטמבר 1998, אישרה סופית את התוכנית הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה במחוז הדרום, לאחר שמשרד הביטחון הסיר את התנגדותו. תוכנית "עורף המרינה" כללה זכויות בנייה בהיקף של 235 אלף מ"ר, לבניית 1,000 חדרי מלון, 1,000 דירות נופש, ועוד 25 אלף מ"ר של שטחים מסחריים ומבני ציבור. בדצמבר 1999, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה באשדוד, את מיזם המגורים הראשון המתוכנן להבנות בעורף המרינה. במסגרת המיזם הוקמו בשלב ראשון שלושה מגדלי מגורים בגובה של 20 קומות. באוקטובר 2002 מכרה "המרינה הכחולה" מגרשים לבנייה במיזם ל-6 חברות, ביניהם בוני התיכון וי.ח. דמרי בניה ופיתוח, תמורת 32.5 מיליון דולר. בניגוד למיזם מרינה הרצליה, בה אמורים היו המבנים לשמש למלונות או דירות נופש במרינה באשדוד מבני המגורים ב"עורף המרינה" הם במרחק גדול מהמרינה והחוף ואשרו כדירות מגורים. חלק גדול מרוכשי הדירות במיזם היו תושבי חוץ, רבים מהם צרפתים.
המרינה הייתה אמורה להשתלב בטיילת העיר אשדוד, ובנוסף לכ-1,000 יחידות דיור שרובן נבנו, היה אמור להיבנות אזור מסחרי, משרדים ובתי מלון, שטח ציבורי פתוח עם גינון וכן אגם מי ים. אך היזמים ביקשו לשנות את תוכנית המתאר של המיזם ולהגדיל את הבנייה למגורים על חשבון במקום השטחים שנועדו לבתי מלון, מסחר ומשרדים. ומאז הקמת המיזם, השטח בין המרינה עצמה למיזם המגורים נשאר לא מפותח. באוגוסט 2019 הודיעה עיריית אשדוד על תחילת העבודות להקמתו של האגם המלאכותי והשטח הציבורי הפתוח סביבו.
בפברואר 2019 פקע הזיכיון של חברת "המרינה הכחולה" להפעלת המרינה, עיריית אשדוד החלה במשא ומתן עם רשות מקרקעי ישראל להעביר לאחריותה את תפעול המרינה.
מבנה המרינה

צורתו של אגן העגינה קרובה לעיגול ובמרכזו רציף הנשלח כזרוע למרכז האגן. הרציף בנוי בדומה למנורה והוא שולח שלושה רציפי אצבע לכל צד. במרינה יש כ-550 מקומות עגינה. חברת אשדוד-ים מפעילה במקום מספנה ובה מנוף בעל יכולת הרמה של 50 טונות, בית ספר למשיטי אופנועי ים וסירות וכן חנות לכלי עבודה, ציוד ימי ציוד דיג וצלילה. עוד פועלים במרינה שלוחה של בית הספר אורט ימי אשדוד, מספר קבוצות של עמותת זיו נעורים, מועדון גלישה ושיט, מוסך לתיקוני מנועי כלי שיט וכן יאכטות לסיורים לאורך מישור החוף הדרומי.
השפעה סביבתית

המרינה גרמה מאז הקמתה לשינויים ברצועת החוף, עקב עצירת החול המגיע מהים מכיוון דרום. השינוי העיקרי מתבטא בצמצום רוחב החוף וצמצום כמות החול לאורך החופים באזור שמצפון לנמל אשדוד, כך שנותרו בהם רק סלעים. מכיוון שכך, בוצעה בו הזנת חול מלאכותית. מצפון למרינה ועד לנמל אשדוד יש תופעה הפוכה של הצטברות חול והגדלת שטח החוף.
גלריה

רבי קומות ברחוב אקסודוס
פארק ואגם המרינה – ומסביבם, רחוב אגוז
הערות שוליים

↑  תוכנית מתאר ארצית חלקית לחופים - חוף הים התיכון - תוכנית תמא/ 13/ ים - תיכון - אושרה בממשלה ב-31 ביולי 1983
↑  אבי דר, אשרוד - עיר בת 30, מעריב, 12 ביוני 1986
↑  עזרא ינוב, ים, תיירות ומרינה, מעריב, 2 במרץ 1988
↑  מרדכי אלקן, חזון המרינה באשדוד מתחיל להתממש, מעריב, 15 ביוני 1990
↑  "אמריקה" הגיעה לאשדוד, מעריב, 24 במאי 1988
↑  שי שלו, ‏דיור: המימוש הריאלי הרווחי ביותר של בנק הפועלים, באתר גלובס, 5 בפברואר 1998
↑  שי שלו, ‏הפסד של 52 מ' ש' בפרויקט המרינה באשדוד, באתר גלובס, 2 בספטמבר 2004
↑  גדי גולן, ‏צילקר אישר קיום פעילות מסחרית במרינה באשדוד, באתר גלובס, 31 בדצמבר 1998
↑  גדי גולן, ‏אושר מיזם "עורף המרינה" באשדוד - משהב"ט הסיר התנגדותו, באתר גלובס, 6 בספטמבר 1998
↑  אלעזר לוין, ‏אשדוד: אישור ראשון למגורים במרינה, באתר גלובס, 13 בדצמבר 1999
↑  אלעזר לוין, ‏אשדר, דמרי, בוני התיכון וצרפתי קנו את מתחם המרינה באשדוד ב-32.5 מיליון דולר, באתר גלובס, 20 באוקטובר 2002
↑  אריק מירובסקי, עם הגב לים, באתר הארץ, 8 במרץ 2007
↑  דוד חיון, ‏הוועדה המחוזית דרום הפקידה בתנאים תוכנית לשינוי פרויקט המרינה באשדוד, באתר גלובס, 28 בנובמבר 2004
↑  צפריר רינת, 275 דירות פרטיות יוקמו בשטח ציבורי באשדוד, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2010
↑  רבקה יניב, הערכה בעירייה: בעוד חודשיים תחל בניית האגם במרינה, באתר "כאן דרום", 30 באוגוסט 2019
↑  דור גפני, המרינה באשדוד על פרשת דרכים, באתר "כאן דרום", 12 בספטמבר 2019
↑   צפריר רינת, החולות נסחפים, והתכווצות החופים בישראל מחריפה, באתר הארץ, 14 ביוני 2016
| אשדוד  |
| --- | --- | --- |
| ערכים ראשיים | אשדוד • רובעי העיר • אדריכלות • כיכרות |  |
| גנים ופארקים | פארק אשדוד-ים • פארק בן-גוריון • פארק אקולוגי מצודת-ים אשדוד • גן אלישבע • פארק לכיש • גבעת יונה • עד הלום |  |
| רחובות | רחוב רוגוזין • רחוב שבי ציון • מדרחוב הנביאים • שדרות בני ברית • שדרות הרצל • שדרות מנחם בגין • שדרות משה דיין |  |
| תחבורה | תחבורה ציבורית • מסוף ריביירה • מסוף בני ברית • מסוף ביג |  |
| מוסדות | מרכז כיוונים • המשכן לאמנויות הבמה • הארכיון לתולדות אשדוד • אוניברסיטת אשדוד (עתידי) • בית אריה קלנג • מוזיאון אשדוד לאמנות |  |
| תעשייה | נמל אשדוד • תחנת הכוח אשכול • נמל הדרום • אלתא מערכות |  |
| היסטוריה | אשדוד ים (העיר העתיקה) • תל אשדוד • תל מור • רצועת החוף |  |
| נושאים מרכזיים נוספים | העירייה ומועצת העירייה • סמל העיר • יקיר העיר אשדוד • חברת אשדוד • החברה לפיתוח אשדוד |  |
| קטגוריה ראשית | כל הערכים על העיר |  |
רומניוטים

בית אברהם ואהל שרה לקהילת יאנינה בנחלאות
בית כנסת רומניוטי בסלוניקי, יוון
רומניוטים (Romaniotes או Romagnotes) הוא הכינוי שניתן לעדה יהודית שאינה אשכנזית ואינה ספרדית, שבניה חיו בחבל הבלקן ובאסיה הקטנה.‏ נכון לתחילת המאה ה-21 מתגוררים חברי העדה בעיקר ביוון, במדינת ישראל, ובעיר ניו יורק.
על פי המסורת הרומניוטית, מקור העדה ביהודים שיצאו מארץ ישראל לאחר חורבן הבית השני והתיישבו באזורי אסיה הקטנה והבלקן. מספר קהילות אף טוענות שנוסדו בתקופה שבין חורבן בית ראשון לתחילת התקופה הרומית. הרומניוטים דיברו ניב יווני קדום שנקרא "יווניטיקה", ותפוצתם כללה את יוון, איי יוון, אסיה הקטנה, אלבניה ובולגריה. קהילות גדולות חיו בסלוניקי, בקורפו וביאנינה. קהילה קדומה הייתה קיימת ברומניה כשהגיעו יהודים רומניוטים לרומניה, לחבל הדנובה לאחר הכיבוש הרומאי והתיישבו שם. הקהילה נטמעה ונשתכחה לאחר השתלטות הספרדים והאשכנזים על יהדות רומניה.
באיסטנבול ובאיזמיר נקברו הרומניוטים בנפרד משאר הקהלים ממגורשי ספרד (שכללו את הספרדים והפורטוגלים), יחד עם האשכנזים.
נוסח התפילה

ליהודים הרומניוטים נוסח תפילה ייחודי הקרוי נוסח הרומניוטים, המאופיין בקרבה לנוסח הארץ ישראלי הקדום.
לאחר הגעת מגורשי ספרד לאזורי הבלקנים, התערבבו העדות היהודיות השונות זו בזו, וכך נטמעו חלק מהרומניוטים בין היהודים הספרדיים. חלק מהקהילות הרומניוטיות שנשארו, כמו בקורפו ובסלוניקי, הושמדו על ידי הנאצים, בעוד שבני קהילות אחרות, כגון בני קהילת יהודי אלבניה, עלו לישראל ונטמעו בתוך הציבור היהודי הכללי. בשכונת אהל משה בנחלאות שבירושלים קיים עד היום בית כנסת של רומניוטים יוצאי יאנינה בשם "בית אברהם ואהל שרה לקהילת יאנינה". בלואר איסט סייד של ניו יורק, קיים בית כנסת קהילה קדושה יאנינה. בתי כנסת אלו שומרים על חלק מהפיוטים מהמחזור הרומניוטי והמנגינות של בני קהילת העיר יאנינה שביוון, אך מתפללים לפי נוסח הספרדים.
משמעות השם

בעוד המונחים "יהדות אשכנז" ו"יהדות ספרד" מעידים על ארץ המוצא הגאוגרפי של היהודים, לא כן לגבי ה"רומניוטים". מקור השם במאה ה-4, כאשר בירת הקיסרות הרומית עברה לקונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית, המכונה גם האימפריה הרומית המזרחית, שהפכה להמשכה של האימפריה הרומית עם מרכזה בקונסטנטינופול במהלך העת העתיקה ובימי הביניים ומכאן שיהודיה כונו רומניוטים. המונח בא לציין כי העדה היהודית היא ממוצא "הלניסטי" – מדובר ביהודים דוברי יוונית, שקלטו את תרבותם, סגנון החיים ומסורות מהסביבה הרומלית, כמו רוב קהילות המיעוטים באותם הזמנים: נוצרים או עובדי אלילים.
ביטוי לעובדת התאקלמותם של היהודים בסביבתם אפשר למצוא גם בשמות. אחד משמות המשפחה של יהודי יוון הוא: Moskos – שם ממוצא הלניסטי, המופיע במצבות בגרסאות שונות, כמו: Mordos, Molhos. [דרושה הבהרה]
קהילת ארטה

סיפורה של קהילת ארטה (Arta) במערב יוון מובא באתר של הקהילה היהודית בניו יורק. היהודים הראשונים בעיר היו רומניוטים. הם באו מהערים קורינתוס ופטרס בחצי האי הפלופונסוס במהלך המאה ה-10. הם הגיעו לשם בעקבות גזרות שהוטלו עליהם במקומות מגוריהם ובשל ההרס שגרמו הפולשים הברבריים. כשבנימין מטודלה ביקר בעיר, בשנת 1173, הוא מצא בה קהילה יהודית של 100 משפחות. ראשי העדה היו רבי סולומון ורבי הרקלס. בעקבות מלחמות מקומיות יהודי העיר עברו בשנת 1246 לאי קורפו.
כאשר הביזנטים כבשו חזרה את העיר, שוקמה הקהילה היהודית והוקם בה בית כנסת בשם "Kehila Kedosha Tassavim". הוא היה בתוך האזור המבוצר של העיר (הקסטרו). היהודים ששבו מקורפו הקימו בית כנסת נפרד: בית הכנסת של בני קורפו, אשר בו התפללו לפי נוסח רומניוטי. הוקם בו גם בית מדרש.
בקרב יהדות בולגריה

היהודים הראשונים הגיעו לבולגריה במאה ה-2, לאחר הכיבוש הרומי של המדינה. ליד העיר ניקופול על שפת נהר הדנובה נמצאה מצבה של היהודים שכונו בשם Romagnotes. האתר מספר עוד, כי בעקבות בואם של יוצאי ספרד ויוצאי אשכנז, התערבו ביניהם הרומניוטים ולא נותרו יהודים שנהגו בהתאם למסורתם.
עד שנת 1640 היו בסופיה בירת בולגריה שלוש קהילות נפרדות, שהעתיקה שבהן הייתה של Romagnotes. רבה של העיר איחד את שלוש הקהילות באותה שנה.
הקהילה בארצות הברית

בשכונת צ'יינהטאון שבמנהטן נמצא בית כנסת ומוזיאון של יוצאי העיר יאנינה ביוון בשם קהילה קדושה יאנינה. בבית הכנסת נערכות תפילות כנוסח הספרדים, תוך שמירה על קצת פיוטים מנוסח רומניא. ביקור במוזיאון מחייב תיאום מראש.
הערות שוליים

↑  לדיון על מקור השם ראו: "Romaniote Jews of Ioannina Greece" בכנס "Lecture presented on August 15, 2006 at the International Jewish Genealogical"1 באתר הקהילה בניו יורק
↑  Fleming, K. E. Greece - a Jewish History. Princeton University Press, 2010. ISBN 1400834015. עמוד 8
↑  Jews in Bulgaria: A Brief Historical Account. OMDA. January 28, 2012
↑  Bulgaria Virtual Jewish History Tour. The Jewish Virtual Library
↑  The Kehila Kedosha Janina Synagogue and Museum
| זרמים ביהדות |
| --- | --- | --- |
| אורתודוקסים | חרדים (חסידים • ליטאים • חרדים ספרדים) • דתיים לאומיים (חרדים לאומיים) • אורתודוקסים מודרניים • נאו-אורתודוקסים |  |
| ליברלים | רפורמים • קונסרבטיבים (נאולוגים) • רקונסטרוקציוניסטים • התחדשות יהודית • חילונים-הומניסטים |  |
| תקופת בית שני | פרושים • צדוקים • איסיים • בייתוסים • תרפויטים • נצרות קדומה |  |
| ימי הביניים והעת החדשה המוקדמת | רבניים • קראים • שבתאים • פרנקיסטים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543590805171  LCCN: sh85115059
רזי אמיתי

| --- | --- |

 לידה:  14 ביולי 1948 (בן 76) כרם התימנים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אמפייר סטייט קולג'  מכללת האנטר 
 
רזי אמיתי (נולד ב-14 ביולי 1948) הוא במאי ומנהל תיאטרון ישראלי. חוקר תחום תיאטרון הילדים בישראל, מכהן כיו"ר "אסיטז' המרכז הישראלי לתיאטרוני ילדים". בעברו ניהל את תיאטרון באר שבע, תיאטרון אורנה פורת ותיאטרון מדיטק בחולון.
ספרו

תיאטרון ילדים בישראל - צמיחתו וגידולו של התיאטרון לילדים ולנוער בישראל; תל אביב: הוצאת ספרא, 2013.
מאמרים שכתב

"תיאטרון בשביל ילדים", כנס תיאטרון בינלאומי, חולון, ינואר 2008, 15-4.
"רפרטואר לילדים – מובילים או מובלים". כנס בינלאומי לתיאטרון, אוניברסיטת חיפה, מרץ 2008.
"ממחזייה להצגה", כנס ראשון לציון לשפה העברית, מרץ 2009.
"תיאטרון לילדים חופשי ממגבלות-האמנם?" – כנס תיאטרון ארצי, תיאטרון הבימה, מרץ 2012, עמ' 17–22.
הצגות שביים

| הצגה | מחזאי | תיאטרון | שנת ההפקה/שנות ההצגה |
| --- | --- | --- | --- |
| ציון | רפי אהרון | פרינג' - המרכז לתיאטרון ניסויי (מת"ן) | 1984 |
| אהבה אפשרית | רפי אהרון | תיאטרון אורנה פורת | 1983-1982 |
| יום הורים | רפי אהרון | תיאטרון אורנה פורת | 1985-1984 |
| תרנגול כפרות | אלי עמיר | תיאטרון אורנה פורת | 1988-1987 |
| בית משותף |  | תיאטרון אורנה פורת | 1996-1995 |
| הכל על הקול במבוך הגדול | אלן אייקבורן | תיאטרון אורנה פורת | 1997-1995 |
| ירח שחור | מוטי אברבוך | תיאטרון באר שבע | 1998-1997 |
| חלום אחר | אפי כהן | תיאטרון באר שבע | 1999 |
| יש לי כנרת | חיים אידיסיס | תיאטרון באר שבע | 2000 |
| הקיץ האחרון | אפי כהן | תיאטרון באר שבע | 2001 |
| יונו והטווס | שון או'קייסי | תיאטרון באר שבע | 2002 |
| פוטו בגדד | אלי דור חיים | תיאטרון באר שבע | 2003 |
| ציוניוני הדרך | רועי רשקס | פותחים מסך 7 | 2006 |
| אלתרמן שלי (מחזה קריאה) |  | תיאטרון בית ליסין | 2008 |
| החוג לדרמה | מוטי בהרב | תיאטרון אורנה פורת | 2011-2010 |
| הבית שאני אוהב | איז'ו ליבוביץ' | תיאטרון השעה הישראלי | 2012-2011 |
| הבאנו שלום עליכם | גליה בארי | תיאטרון מופע | 2012 |
| הבית שלי | גליה בארי | תיאטרון מופע | 2013 |
שניאור וסרמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1899 חלמנו, רפובליקת פולין 
 פטירה:  24 ביוני 1982 (בגיל 83 בערך) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 מדינה:  ארגנטינה 
 שפות היצירה:  יידיש 
 
שְׁנֵיאור וַסֶרמַן (בכתיב יידי: שניאור (שנייער) וואַסערמאַן; בכתב לטיני: Shneur Vaserman;‏ 1899, אודלדו, האימפריה הרוסית (פולין) – 19 במאי 1982, בואנוס איירס, ארגנטינה) היה משורר יידיש והומוריסטן, שכתב שירה לילדים ולקוראים מבוגרים.
ביוגרפיה

שניאור וסרמן נולד בעיירה אודלדו (אָדאַלדאָ) שליד העיר חלם בפולין (אז באימפריה הרוסית) בשנת 1899 במשפחה ענייה של חייטים, אבל זכה לחינוך מסורתי: 'חדר', וישיבה. כבר מנעוריו המוקדמים כתב ופרסם שירים ביידיש. ואחדים מהם גם נדפסו בעיתוני הילדים בפולין. בקיץ 1924 היגר וסרמן הצעיר לארגנטינה, והשתקע בעיר הבירה בואנוס איירס.
בתחילת דרכו בארגנטינה עדיין עסק בחייטות והתפרנס מתפירת חליפות. אבל לאחר זמן קצר התמסר להוראה ולכתיבה ביידיש. הוא לימד שנים ארוכות בבית הספר ע"ש בורוכוב, ייסד וערך את עיתון הילדים "חבר'ל" ('חבר קטן'). יצירותיו כללו כתיבה לילדים, שירים, הומורוסקות, וסיפורים קצרים. בין שתי מלחמות העולם נתפרסמו יצירותיו ברחבי העולם היהודי קורא היידיש: במזרח אירופה, ארצות הברית וארגנטינה.
בבית הספרים הלאומי בירושלים נמצאים שמונה מספריו, כולם ביידיש, שירה לילדים ולמבוגרים. אחד מהם נדפס עוד בפולין, וכל השאר נדפסו בארגנטינה.
שום דבר משלו לא תורגם לעברית.
ז'יגמונד קמני

| --- | --- |

דיוקן של הסופר מ-1876  מאת הצייר מיקלוש ברבאש
 לידה:  12 ביוני 1814 Vințu de Jos, Alsó-Fehér County, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  22 בדצמבר 1875 (בגיל 61) קמראשו, Kolozs County, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 סוגה:  רומנים היסטוריים
 חתימה:   
 
זִ'יגְמוֹנְד קֶמֵנִי' ברון מדיארדְיֶירֶה-מוֹנוֹשׁטוֹרי (ברון ממדיארדיירה-מונושטור, כיום היישוב מנסטירן, במחוז קלוז' ברומניה)  (בהונגרית: magyargyerőmonostori Kemény Zsigmond ‏; 27 באוקטובר 1759 – 23 באוגוסט 1831) היה סופר, פובליציסט ופוליטיקאי הונגרי. לצד מור יוקאי נחשב לנציג בולט של דור מחברי הרומנים הרומנטיים ההונגריים. החל מ-1867 ועד יום מותו הוא כיהן כיושב ראש השני של אגודת קישפלודי של הסופרי ההונגריים.
ביוגרפיה

קמני נולד באלווינץ, נסיכות טרנסילבניה, האימפריה האוסטרית (כיום וינצו דה ז'וס (אנ') ברומניה) למשפחת אצולה מכובדת, אך סכסוכים משפחתיים הותירו אותו עם מעט עושר אישי. גדל ברוח הדת הקלוויניסטית שהשפעתה ניכרת ברבים מכתביו.  לימודיו המוקדמים בנגניאד (Nagyenyed, היום איוד (אנ') ברומניה) העניקו לו ידע במשפט אנגלי, משפט צרפתי ומשפט גרמני, פוליטיקה ותרבות. ב-1837 למד משפטים במארושוואשרהיי (Marosvásárhely, כיום טרגו מורש ברומניה), אך עד מהרה התמסר כולו לעיתונות ולספרות. יצירתו הבלתי גמורה הראשונה, "A mohácsi veszedelem okairól" ("על הסיבות לאסון מוהאץ'"; 1840), משכה תשומת לב רבה. באותה שנה למד תולדות הטבע ואנטומיה באוניברסיטת וינה. ב-1841, יחד עם לאיוש קובאץ' (Lajos Kovács), הוא ערך את העיתון הטרנסילבני Erdélyi Híradó (חדשות טרנסילבניה). הוא גם לקח חלק פעיל בפוליטיקה פרובינציאלית ותמך בחום בעקרונותיו של הרוזן אישטוון סצ'ני. ב-1846 עבר לפשט, שם כבר הפך אותו הפמפלט שלו, "Korteskedés és ellenszerei" ("תמיכה עיוורת במפלגה והתרופה נוגדת הרעל שלה"), למפורסם. בפשט גילה אחרים שחלקו את עקרונות הליברליות שלו ואת רצונו לרפורמציה, ולמשך זמן מה היה בצוות של Pesti Hirlap (ז'ורנל פשט). באותה שנה הוא הוציא את הרומן הגדול הראשון שלו, "Gyulai Pál" (פאל גיולאי). התעניינותו לאורך חייו בפוליטיקה הובילה לכך שהוא הפך לדובר ציבורי גלוי, ובשנת 1848 נבחר קמני כחבר בדיאטה המהפכנית, המקדם את הרעיון של הונגריה עצמאית. לאחר גלות קצרה קיבל חנינה וחזר להונגריה. ב-1857 כתב את הרומן המפורסם ביותר שלו: "Özvegy és leánya" ("האלמנה ובתה").
התלהבותו של קמני מעצמאות הונגריה דעכה, מתוך אמונה שבמאזן הכוחות האירופי לעולם לא תקבל הונגריה עצמאות, ודגל במדיניות של פיוס עם אוסטריה. לאחר כישלון המדיניות הלאומנית הרדיקלית של לאיוש קושוט, טען קמני שרעיונות אלה אינם משרתים את העם ההונגרי בצורה הטובה ביותר. הוא הציע פשרה עם אוסטריה ומתינות בפוליטיקה, בשתי החוברות שלו, "Forradalom után" ("אחרי המהפכה") ו-"Még egy szó a forradalom után" ("עוד מילה אחת אחרי המהפכה"). הטקטיקה הזו רק הצליחה להפוך אותו ללא פופולרי.
לאחר מכן הוא ערך את העיתון פשטי נפלו. בעיתון זה קמני קידם את תנועת ההתנגדות הפסיבית ההונגרית (אנ'). הוא גם פרסם מספר חיבורים פוליטיים (למשל "שני הווסלני", ו"אישטוואן סצ'ני"). במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 נטל קמני חלק פעיל בתנועה הפוליטית בראשות המדינאי פרנץ דיאק, היה יד ימינו, ופעל להפוך את הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, שדיאק עזר להוביל, לפופולרית; אולם מאוחר יותר הוא גינה אותה. קמני נבחר לדיאטה של 1867 עבור אחת מרובעי פשט, אך לא לקח חלק בוויכוחים. השנים האחרונות לחייו עברו בהתבודדות בטרנסילבניה.
סגנון ספרותי

עבודתו הפוליטית של קמני אינה אמורה להאפיל על הרומנים שלו, שהיו יוצאי דופן בדיאלוג התוסס שלהם, כמו גם בהשקפתם הפסימית. כתיבתו שונה מבני דורו בכך שגורלם של גיבוריו לא היה קשור ישירות לסטנדרטים המוסריים שלהם. כלומר, בעלי סגולה לא זכו לגמול הולם ללא תנאי, ולפעמים הרשעים לא נענשו. דמויותיו נבלמו בדרך להגשמת מטרותיהם בשל תסכולים יומיומיים וחוסר זהירות קל; הם אינם נפגעים מברק, יש סיכוי גבוה יותר שהם יאכלו בשל שריפה הנגרמת על ידי גפרור שנפל ברשלנות. הרומן ההיסטורי המשובח A rajongók ("הקנאים") (פשט, 1858–1859) נחשב בדרך כלל כטוב ביותר שלו. הרומן מתאר את סבלם של "שומרי השבת" ואת גורלו הטרגי של מנהיגם שמעון פצ'י.
על שמו הוקמה האגודה לספרות הונגרית של טרנסילבניה, אגודת ז'יגמונד קמני (הו').
ביאורים

↑  קהילה של נוצרים שהיו שייכים לכנסייה האוניטורית שאימצו במאה ה-17 את כל חוקי ההלכה היהודית, אך נאלצו לשומרם בהיחבא מכיוון שחל איסור לנוצרים לקיים מצוות יהודיות או להמיר דתם.
הערות שוליים

1 2 3  Kemény, Zsigmond, Baron, 1911 Encyclopædia Britannica
↑  הערך קֶמֵנִי זִ'יגְמוֹנְד באנציקלופדיה העברית, כרך כ"ט, עמוד 820
↑  על הקהילה זו, שמרכזה היה בבוזודויפאלו, אפשר לקרוא ב שי פוגלמן, סיפורה של קהילת שומרי השבת שבטרנסילבניה. היהדות פיקפקה בהם, אך בשואה נגזר דינם, באתר הארץ, 28 באפריל 2104
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279245905171  BnF: cb11241926w (data)  GND: 119144689  ISNI: 0000 0000 8015 9775  LCCN: n84127494  NKC: jx20080904004  NTA: 070612811  SELIBR: 336125  SUDOC: 092405401  VIAF: 54141095   WorldCat (עם VIAF): 54141095
יוהאן שטראוס (הבן)

| --- | --- |

 לידה:  25 באוקטובר 1825 Sankt Ulrich, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  3 ביוני 1899 (בגיל 73) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 שם לידה:  Johann Baptist Strauss II 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 מוקד פעילות:  האימפריה האוסטרית, ציסלייטניה (ארצות אוסטריה) 
 תקופת הפעילות:  מ-1844 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  כינור 
 בן או בת זוג:  הנרייטה טרפץ (1862–1878) אנגליקה שטארוס (28 במאי 1878–1882) אדל שטראוס (1882–?) 
 פרסים והוקרה:  צלב האביר של מסדר פרנץ יוזף (12 בינואר 1871)  חבר כבוד  חבר כבוד (8 באוקטובר 1894)  אביר בלגיון הכבוד (28 במרץ 1877)  Order of Civil Merit  קצין במסדר הכתר של איטליה  אביר במסדר סנט מוריס ולזרוס  אביר במסדר קרלוס השלישי  מסדר העיט האדום דרגה 4  אביר במסדר איזבלה הקתולית  Knight First class of the Order of the Zähringer Lion  4th Class Order of the Crown  4th class, Order of the Medjidie  מפקד במסדר איזבלה הקתולית  Knight of the Order of the Lion and the Sun  Knight Officer of the Order of the Saxe-Ernestine  אביר במסדר אלכסנדר נבסקי  קבר של כבוד 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
מצבת קברו של שטראוס בווינה
פסלו של יוהאן שטראוס בווינה
יוהאן שטראוס הבן (בגרמנית: Johann Strauss‏; 25 באוקטובר 1825 – 3 ביוני 1899) היה מלחין אוסטרי, אחד מבניו של יוהאן שטראוס (האב). מוכר בעולם גם בתואר "מלך הוואלסים".
קורות חייו

שטראוס נולד בווינה למלחין יוהאן שטראוס ולאנה לבית שטריים.
במשפחה היו ארבעה ילדים, שלושה בנים ובת. אחיו של יוהאן הבן, אדוארד ויוזף היו לימים גם הם מלחינים.
בגיל 6 כתב שטראוס את הוואלס הראשון שלו.
חינוכו המוזיקלי הפורמלי החל רק אחרי שאביו נטש את המשפחה בשנת 1842. עד מהרה הקים שטראוס הצעיר תזמורת קטנה משלו, והצלחתה האדירה בהופעת הבכורה ב-1844 הפכה אותו בן-לילה למתחרה העיקרי של אביו. בגיל 19 כבר סייר בכל רחבי אירופה ומאוחר יותר אף הגיע לארצות הברית וזכה בתואר "מלך הוואלסים".
ב-27 באוגוסט שנת 1862 התחתן עם זמרת האופרה הנרייטה (יטי) טרפץ בקתדרלת סטפנוס הקדוש בווינה. החברה הווינאית הופתעה מנישואין אלה, לנוכח העובדה שיטי הייתה מבוגרת בשבע שנים משטראוס. ב-8 באפריל 1878 נפטרה יטי.
הוא התחתן בשנית ב-28 במאי 1878 עם ארנסטינה הנרייטה אנגליקה דיטריך, כשבעה שבועות לאחת מותה של אשתו הראשונה. בשנת 1882 נפרדו בני הזוג לאחר שאנגליקה עזבה את שטראוס למען פרנץ שטיינר, מנהל התיאטר אן דר וין.
בשנת 1885 ויתר שטראוס על אזרחותו האוסטרית כדי שיוכל להתגרש מאשתו השנייה ולהנשא שוב. לאחר שקיבל אזרחות גרמנית של נסיכות סקסה-קובורג-גותה המיר שטראוס את דתו לפרוטסטנטיות ונישא בשלישית, לאדלה שטראוס (לא קרובת משפחה, על אף שם המשפחה הזהה). יוהאן שטראוס נפטר בביתו בווינה מדלקת ריאות ונטמן בבית הקברות המרכזי בווינה.
מבין היצירות המוכרות שחיבר: הוואלסים "עיתוני בוקר" מ-1864, "קולות האביב מ-1882", "הדנובה הכחולה" "An der schönen Blauen Donau" מ-1866, "סיפורים מיערות וינה" מ-1868 ו"יין, נשים וזמר" מ-1869. האופרטות "העטלף" מ-1874, ברון הצוענים מ-1885 ו"לילה בוונציה" שעד היום מועלות על הבמה. כמו כן הלחין את הבלט לכלוכית.
בביתו שברובע לאופולדשטאדט מצוי כיום מוזיאון להנצחתו.
יצירותיו

הוואלסים של שטראוס בנויים כולם באותה מתכונת בסיסית - הקדמה איטית ליצירת האווירה, שאחריה באים בדרך כלל חמישה קטעי ואלס. הקודה המסיימת מציגה שוב את מנגינות הוואלס העיקריות ברצף אחד, ויוצרת תחושה של האצת קצב המוזיקה.
שטראוס חיבר יותר מ-500 יצירות ורוב יצירותיו ממשיכות להתנגן בקונצרטים בעיקר כהדרנים.
בוואלסים שלו ניתן למצוא השפעות מוזיקליות של וגנר וליסט.
יצירותיו > אופרה

האביר פאזמאן (1892)
יצירותיו > אופרטות

אינדיגו ו-40 הגנבים (1871)
קרנבל ברומא (1873)
העטלף (1874)
קאליוֹסטרו בווינה (1875)
הנסיך מתושלח (1877)
פרה עיוורת (1878)
מטפחת התחרה של המלכה (1880)
המלחמה העליזה (1881)
לילה בוונציה (1883)
ברון הצוענים (1885)
סימפּליסיוּס (1887)
הנסיכה נינטָה (1893)
Jabuca או חגיגת התפוחים (1894)
חספסנית (שם של שיח) (1895)
אלת התבונה  (1897)
דם וינאי (1899)
יצירותיו > בלט

לכלוכית (1899)