stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיליפ, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה
משפחתו

ב-4 בפברואר 1875, התחתן פיליפ בבריסל עם לואיז, נסיכת בלגיה, בת דודתו השנייה, בתו של לאופולד השני, מלך הבלגים ונכדתו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים, אחיו של סבו של פיליפ, פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה.
נישואיהם של פיליפ ולואיז היו הרי אסון והיא עזבה את בעלה ב-1896. בשנת 1898, היא איבדה את הכוח ההורי על ילדיה וב-15 בינואר 1906, הגירושים הוכרזו בגותה.  הסיבה לפרידה הייתה מערכת היחסים ארוכת השנים שלה עם הרוזן גזה ממאטצ'יץ'-קגלביץ' (1867–1923), עימו ניהל פיליפ דו-קרב בהוראת הקיסר פרנץ יוזף הראשון.   ללואיז היו רומנים אחרים לפני שפגשה את גזה, בין היתר עם עוזרו של פיליפ.
נולדו להם שני ילדים:
לאופולד קלמנט פיליפ אוגוסט מריה (1878–1916); הוא מת כשמאהב לשעבר העיף חומצה בפניו.
דורותיאה מריה הנרייט אוגוסט לואיז (1881–1967), התחתנה עם ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין.
הערות שוליים

↑  "Mayerling: Die Personen".
↑  Margot Judtmann: Mayerling ohne Mythos: ein Tatsachenbericht, Kremayr & Scheriau, 1982, S. 35
↑  Karl Kraus, Frank Wedekind: Briefwechsel 1903 bis 1917, Königshausen & Neumann, 2008, p. 390
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2009-06-28. נבדק ב-2012-10-19. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Christoph Ohlig: Wasserhistorische Forschungen: Schwerpunkt Montanbereich, Books on Demand, 2003, p. 142
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 103704858X  ISNI: 0000 0001 3983 9100  SUDOC: 128785381  VIAF: 204094857   WorldCat (עם VIAF): 204094857
צבי שמעוני

אין תמונה חופשית
צבי שמעוני (27 בספטמבר 1936, חיפה - 25 באוגוסט 2010, ירושלים) היה פיזיקאי בתחום פיזיקה של פלזמה, ובולאי.
את עבודת הגמר בפיזיקה בנושא "מחקרים בספקטרוסקופיה אטומית" עשה בהדרכת פרופ' יואל רקח.
לאחר שירותו הצבאי במסגרת העתודה האקדמית, עשה דוקטורט בסטטיסטיקה על "פיתוחים תאורטיים בתחום הסדרות הסטטיסטיות-גאוגרפיות"  בהדרכת פרופ' רוברטו בקי.
השתלם בארצות הברית בנושא פיזיקת הפלזמה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, והיה מרצה באוניברסיטה העברית בירושלים, בעיקר בנושא "פרקים בתאוריה של פיזיקת הפלזמה".
יחד עם זאת לא זנח את תחביב הבולאות. אסף תחומי בולאות שונים, השתתף בתערוכות בולים רבות, וכן היה מייסד ויו"ר האגודה לתולדות הדואר של ארץ-ישראל בשנת 1979. הוא ערך את ביטאון האגודה לתולדות הדואר במשך למעלה מ-25 שנה. ה"אגודה לתולדות הדואר של ארץ-ישראל" מפרסמת רבעון מקצועי בשפה האנגלית, אשר שם דגש על גילויים חדשים, ומוציאה לאור ספרי מחקר בולאי בתחום.
היה נשוי לכרמלה שמעוני, ד"ר לבוטניקה, ואב לשני בנים ובת.
ספריו

כתב שני ספרים על הדואר בארץ בתקופת המצור:
"תולדות הדואר בירושלים ובצפת בתקופת המעבר בזמן מלחמת השחרור (1948)", המחברים: ד"ר צבי שמעוני, ד"ר ירמיהו רימון ואיתמר קרפובסקי. הספר, בשפה האנגלית, בן 440 עמודים, כולל כ-200 תמונות היסטוריות ופילטליות, מתוכן 30 עמודי צבע. הספר הוצא לאור על ידי האגודה לתולדות הדואר של ארץ ישראל (מלכ"ר).
Leibu, E. and Zvi Shimʻoni. The Postal History of the Transition Period in Israel, 1948. Jerusalem: Society of the Postal History of Eretz-Israel, 1991.
Part I: Jerusalem and Safad Postal Services in the Transition Period
Part II: Nahariya, Rishon Le Zion, The Negev Settlements, Sodom, Gush Etzion, Ben Shemen, Haifa "Messengers" & Tiberias, Affula & Nahalal - emergency Mail
פינחס בן יהודה אלטשול

| --- | --- |

שער הספר 'כתר תורה', קניגסברג ה'תרי"ט, מספריית הרב יששכר תמר, ישיבת הר עציון, אלון שבות.
 לידה:  1747 
 פטירה:  1823 (בגיל 76 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1823 
 
רבי פינחס אלטשול בן יהודה המגיד מפאָלאָצק (ה'תק"ז, 1747 - ג' בשבט ה'תקפ"ג, 15 בינואר 1823), היה רב, מגיד, מתלמידי הגר"א ומחבר ספרי מוסר ופרשנות המקרא.
תולדותיו

רבי פינחס נולד כנראה בתחומי רוסיה הלבנה. בסביבות גיל 23 החל לשמש כמגיד מישרים בקהילת פולאצק, למשך 18 שנה, עד שנת ה'תקמ"ח (1788). בשנת תקמ"ח הדפיס בשקלוב את שני ספריו הראשונים, 'כתר תורה', על מעלת לימוד התורה, ופירוש בשם 'מגיד צדק' על הסידור. מאז ועד סוף ימיו נדד בין קהילות שונות, עד שקבע את מושבו בוילנה, ושימש כמו"ץ בעיירה שניפישוק הסמוכה לה.
תולדותיו > יחסו לגאון מווילנא

בהקדמה לביאור הגר"א לשולחן ערוך אורח חיים, מונים בני הגר"א את תלמידי הגר"א, ושמו של ר' פינחס לא נזכר ביניהם. בכל זאת, ר' פינחס בעצמו מספר ששימש את הגר"א למעלה משנה. ר' דוד לוריא מספר על מעשה שקרה בעת שר' פינחס שימש את הגר"א. נראה שתקופת שימושו אצל הגר"א הייתה בעודו בגיל צעיר, שכן הוא מביא דברים ששמע מהגר"א בספרו הראשון, 'כתר תורה', שהודפס בשנת ה'תקמ"ח, והוא מזכירו שם כ"מורי ורבי הגאון האמיתי". דברי תורה בשם הגר"א הוא מזכיר גם בספריו האחרים, וכן מציין שקיבל ממנו הדרכות בלימוד. ר' פנחס מציין שהגר"א ראה חלק מספריו, והם ישרו בעיניו.
משפחתו

אשתו של רבי פינחס, גיטל, נפטרה בגיל צעיר, כנראה.
בנו יצחק נחשד, כנראה, בהשתייכות לתנועת החסידות, ולכן נאלץ להישבע בפני בית דין, שבו ישבו אביו והגר"א, שלא ייקח חלק בכל פעילות חסידית.
בנו משה נפטר כשהיה בן 12, והוא מקדיש דברי תורה לעילוי נשמתו בהקדמת פירושו לסידור התפילה.
נכדו, הלל נח מגיד שטיינשניידר, בן שלום ישראל, היה חוקר תולדות יהודי וילנה. הוא הדפיס מהדורה שנייה של הספר 'כתר תורה', בשנת ה'תרי"ט (ייתכן שהוא נקרא על שמו של אבא של גיטל, ששמו גם כן היה הלל).
חיבוריו > פרשנות על המקרא

שבט מיהודה - פירוש על ספר משלי, וילנה ה'תקס"ג.
דרך המלך - פירוש על מגילת שיר השירים, הורודנא ה'תקס"ד. נדפס מחדש יחד עם סידור 'שער הרחמים', בירושלים, ה'תשנ"ב.
דרך חיים - פירוש על מגילת קהלת, הורודנא ה'תקס"ד.
גבעת פנחס - פירוש על ספר איוב, וילנה ה'תקס"ח.
מדרש חכמים - פירוש על ספר תהלים, מינסק ה'תקס"ט. נדפס מחדש בירושלים, ה'תשע"ה.
חיבוריו > ספרים נוספים

כתר תורה - ערוך כוויכוח עם היצר הרע, המערער על מעלת לימוד התורה ודרכי הלימוד, שקלוב ה'תקמ"ח. נדפס מחדש על ידי הלל נח מגיד, קניגסברג ה'תרי"ט, ופעם שלישית בירושלים ה'תרנ"ו.
סידור שער הרחמים - עם פירוש מגיד צדק, שקלוב ה'תקמ"ח. נדפס במהדורה חדשה בירושלים, ה'תשנ"ב.
קיצור ספר 'אבן בוחן' לרבי קלונימוס בן קלונימוס, וילנה, ה'תקנ"ט. נדפס מחדש בקניגסברג ה'תרי"ט, ופעם שלישית בירושלים ה'תר"ס.
ראש הגבעה - צוואתו, הכוללת בסופה גם ארבעה דרושים, וילנה ה'תק"פ. נדפס מחדש בירושלים ה'תרנ"ח.
פעלתי השמיני - כולל חמישים וארבע דרשות. ניו יורק, ה'תשס"ד.
חיבוריו > לא ראו אור

ספר הפרשיות - מוזכר בפירושו על הסידור.
חלק מכתבי היד של ר' פנחס נמצאים בספרייה הלאומית.
ראו גם

הגאון מווילנה
הלל נח מגיד שטיינשניידר
לקריאה נוספת

הרב אליעזר ויספיש, דרשות המגיד מפאלאצק, ישורון ד', מכון "ישורון", ה'תשנ"ט, עמ' שכט-שמב.
הרב דוד קמנצקי, ספר תהלים ע"פ מדרש חכמים, מכון פרקי אליעזר, ירושלים, כסלו ה'תשע"ה, מבוא למהדורה הנוכחית (ללא מספרי עמודים).
הערות שוליים

↑  הרב אליעזר ויספיש, דרשות המגיד מפאלאצק, ישורון ד, מכון "ישורון", תשנ"ט, עמ' שכט
1 2  רבי שמואל יוסף פין, קריה נאמנה, וילנה: בית מסחר הספרים של ר' יצחק פונק בווילנא, תרע"ה, עמ' 236
↑  הרב אליעזר ויספיש, דרשות המגיד מפאלאצק, ישורון ד, מכון "ישורון", תשנ"ט, עמ' שכו-שכח
↑  הקדמת בני הגר"א לשולחן ערוך - אורח חיים, שקלוב, תקס"ג
↑  ברשימות שבסוף ספר דרשותיו, הוא כותב: "ואשרי לי שזכיתי שיצקתי מים על ידי אליהו זמן כמה, כמו שנה ויותר" (מובא על ידי הרב אליעזר ויספיש, דרשות המגיד מפאלאצק, ישורון, ד, מכון "ישורון", תשנ"ט, עמ' שכט).
↑  ספר עליות אליהו, ירושלים, ה'תשמ"ט, עמ' נג, הע' יב: "ושמעתי שהרב מ' פנחס מ"מ דפאלצק (בעה"מ מגיד צדק וגבעת פנחס ושאר חיבורים). הי' משרת את הגאון זמן מה. והיה צוויו חזק עליו שיזהר מן הגילוי..."
↑  רבי פינחס מפאלצק, כתר תורה, ירושלים, תרנ"ו, דף א ע"ב: "ושמעתי בשם מ"ו הגאון האמיתי החסיד המפורסם נ"י מוהר"ר אליהו מווילנא". שם, דף ה ע"ב: "ושמעתי בשם מורי הגאון האמיתי". שם, דף לו ע"א: "ושמעתי בשם אדוני מורי הגאון האמיתי בוצינא קדישא".
↑  רבי פינחס מפאלצק, ראש הגבעה, וילנה תק"פ, דף יא ע"א: "והנהגות למודו קבלתי מהרב הגאון האמיתי נ"י מ"ו אליהו מווילנא וכך ציווה לי בפיו הקדוש ללמוד האלפסי תחלה עם פי' רש"י ולחזור אותו תמיד עד שיהיה שגור בפי ובשקידה רבה ולנהוג כך שנה תמימה ויותר ואז יתראה אתכלית והפעולה הנפלאה".
↑  רבי פינחס מפאלצק, מדרש חכמים, מינסק תקס"ט, דף א ע"ב. בהקדמה לספר 'כתר תורה', ירושלים תרנ"ו, כתב נכדו שהספרים הללו הם 'מגיד צדק' ו'כתר תורה'.
1 2 3  ר' פינחס מפאלצק, הקדמה (ללא מספרי עמודים), סדר תפילה שער הרחמים, שקלוב: בדפוס אריה ליב בן שנייאור פייביש, ה'תקמ"ח
↑  מרדכי וילנסקי, חסידים ומתנגדים, מהדורה שנייה, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ל, עמ' 322-323
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266543205171  GND: 1012825728  ISNI: 0000 0001 2017 5922  LCCN: nr92032864  NTA: 299035875  VIAF: 29399784   WorldCat (עם VIAF): 29399784
פלאסה ריאל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית, urban ensemble 
 על שם:  מונרכיה 
 כתובת:  Plaça Reial 
 מיקום:  הרובע הגותי 
 מדינה:  ספרד 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1850
 תאריך פתיחה רשמי:  1850 
 אדריכל:  Francesc Daniel Molina i Casamajó 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 קואורדינטות:  41°22′48″N 2°10′30″E﻿ / ﻿41.38°N 2.175°E﻿ / 41.38; 2.175
  (למפת ברצלונה מוגדלת) פלאסה ריאל(למפת ברצלונה רגילה) פלאסה ריאל
 
פלאסה ריאל
פלאסה ריאל או (בקטלאנית: Plaça Reial; בספרדית: Plaza Real) היא כיכר ברובע הגותי של ברצלונה, קטלוניה, ספרד. היא שוכנת ליד שדרות לה ראמבלה ומהווה מוקד תיירותי ידוע, בייחוד בלילה. על הפלאסה נמצאות מספר רב של מסעדות וחלק ממועדוני הלילה המפורסמים ביותר בעיר. כמו כן זהו מקום מפגש פופולרי בקיץ ובזמן פסטיבל "לה מרסה" (La Mercè) השנתי בחודש ספטמבר, כאשר נערכים קונצרטים באוויר הפתוח, ובחגיגות אחרות כמו ערב השנה החדשה.
הפלאסה תוכננה על ידי פרנצ'סק דניאל מולינה אי קאסאמאחו במאה ה-19. המנורות עוצבו על ידי האדריכל הקטלני אנטוני גאודי.
לכיכר קיימת כיכר אחות, "פלאזה גאריבלדי" במקסיקו סיטי. אין להתבלבל בין המקום לבין פלאסה דל ריי הנמצאת ברובע הגותי גם כן. הכיכר הוא גם מקום משכנו של מלון רומא ריאל.
ראו גם

תכנון עירוני של ברצלונה
צבא הלבאנט

חיילים צ'רקסים בצבא הלבאנט בפיקודו של קולונל צרפתי, צולם בדמשק בשנות הארבעים
צבא הלבאנט (בצרפתית: Armée du Levant) הוא כינוי לכוחות המזוינים שהקימה ממשלת הרפובליקה הצרפתית השלישית ולאחריה צרפת של וישי, בשטחי סוריה ולבנון בתקופה בה שלטה צרפת במדינות אלו מכוח המנדט של חבר הלאומים, בין 1920 ל-1941.
היסטוריה

ועידת סן רמו שהתקיימה בסן רמו שבאיטליה באפריל 1920, החליטה על כינונו של שלטון מנדטורי צרפתי בסוריה ובלבנון. כדי לאכוף את המנדט שניתן לה, פלשה צרפת עם כוחות צבאיים לסוריה ונלחמה בקרב מייסלון ב-23 ביולי 1920 נגד הצבא הסורי בפיקודו של יוסוף אל-עזמה. בקרב זה כבש הצבא הצרפתי את דמשק והגלה את המלך פייסל הראשון מזרחה. הצבא הצרפתי בפיקודו של הגנרל אנרי גורו (Henri Gouraud) השתלט על סוריה ולבנון.
ב-1920 מנה "צבא הלבאנט" כ-70,000 איש, תחת פיקודם של כאלף קצינים צרפתים. כוח זה הורכב מגדודי "לגיון הזרים", ומגדודים מבני המושבות של צרפת באפריקה. המטה הראשי ישב בביירות. מפקד צבא הלוואנט היה הנציב העליון הצרפתי, שישב בבירות והיה מופקד על המנדט על סוריה ועל לבנון.
בסמוך לאחר הכיבוש הוקם כוח שכונה על ידי הצרפתים "הלגיון הסורי". כוח זה כלל יחידות רגלים ופרשים וגויס בעיקר מקרב המיעוטים האתניים בסוריה עצמה.
יכולתה של צרפת להחזיק לאורך זמן כוח צבאי כה גדול בסוריה הייתה מוגבלת מבחינה כלכלית. ממשלת צרפת נאלצה לצמצם במהירות את צבא הלוואנט, ובשנת 1924 כבר ירדה מצבתו לכ-15,000 איש.
לאחר המרד הסורי הגדול (1925–1927) אורגן הלגיון הסורי מחדש ונקרא "הפלוגות המיוחדות של הלבאנט" (Troupes Speciales du Levant). יחידות אלו חוזקו בידי יחידות קולוניאליות של צבא צרפת מצפון אפריקה, מסנגל ומלגיון הזרים. כוח זה, שכונה "צבא הלבאנט" היה אחראי על שמירת הסדר בסוריה ובלבנון בתקופה שבין המלחמות.
בגיוס הכוח נמנעו הצרפתים מלגייס את המוסלמים הערבים הסונים שהיוו 65% מאוכלוסיית סוריה. לכוח גויסו במיוחד דרוזים, נוצרים, צ'רקסים ועלווים. בין 1926 ל-1939 כלל כוח זה כעשר פלוגות חיל רגלים, שגויסו במיוחד מקרב העלווים, ארבע פלוגות פרשים, שגויסו במיוחד מקרב הדרוזים והצ'רקסים, שלוש מחלקות רכובות על גמלים, הנדסה קרבית, מספר כלי רכב משוריינים, ויחידות תחזוקה. בנוסף לכך הוחזקו תשע מחלקות של חיל רגלים לבנוני, ו-22 מחלקות של חיל רגלים רכוב, שהורכב מדרוזים, צ'רקסים וכורדים, ששימשו גם כמשטרה צבאית למטרות ביטחון פנים, והוצבו בעיקר באזורים בהם גויסו. ב-1938 מנו "הפלוגות המיוחדות" כ-10,000 איש, מתוכם 306 קצינים שרק 88 מהם היו צרפתים. בחומס הוקמה אקדמיה צבאית (École Militaire) שאימנה את המתנדבים הלבנונים והסורים.
לאחר תבוסת צרפת במערכה על צרפת והקמת משטר וישי, נותרו הכוחות בסוריה ובלבנון נאמנים למשטר וישי. הנציב העליון של צרפת בסוריה ולבנון היה הגנרל אנרי פרנאן דנץ. לרשותו של דנץ עמדו 35,000 אנשי "צבא הלבאנט", מהם 8,000 אנשי צבא צרפתים, ויתרם מגויסים מקומיים מתושבי סוריה ולבנון. כן עמד לרשות דנץ חיל אוויר קטן, ומיושן ברובו, אם כי במהלך 1941 חוזק חיל האוויר במטוסים מאלג'יריה ומצרפת, והגיע למספר של 289 מטוסים. כמו כן סייעו לצבא הלבאנט שתי משחתות בנות 3,000 טון ושלוש צוללות של הצי הצרפתי.
ביוני 1941 פלשו כוחות בעלות הברית, בצירוף כוחות צרפת החופשית לסוריה וללבנון, במבצע שכונה "מבצע אקספורטר". כוחות בעלות הברית התקיפו את סוריה ולבנון דרך ארץ ישראל ועיראק. ב-14 ביולי 1941 נכנע צבא הלבאנט לבעלות הברית, לאחר שגילה התנגדות קשה. בעקבות התבוסה נשלחו רוב יחידות הצבא הצרפתיות והאפריקניות למקום מוצאן. מיעוט מהם הצטרף לצבא צרפת החופשית. מפקד צבא צרפת החופשית בסוריה ובלבנון, הגנרל ז'ורז' קאטרו הכיר בעצמאותן של סוריה ולבנון בשם צרפת החופשית, עוד בנובמבר 1941, אך עדיין שמר על שלטון צבאי במדינות אלו. בנובמבר 1943 הייתה לבנון למדינה עצמאית, ובינואר 1944 הייתה גם סוריה למדינה עצמאית.
בתקופת הממשל הצבאי הצרפתי הוחזקו "הפלוגות המיוחדות" ככוח שעמד לרשות הממשל, ועם הקמת סוריה ולבנון השתלבו בצבא הסורי ובצבא הלבנוני.
הערות שוליים

↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, יחידה 5, עמ' 175.
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, יחידה 5, עמ' 177.
↑  גווין לונג, 16, אוסטרליה במלחמת 1939-1945, כרך 2, אנדרטת המלחמה של אוסטרליה, 1953, עמ' 333–334. (באנגלית)
↑  ALLIES PLUCK LEBANON, SYRIA FROM AXIS GRIP אתר ww2days.com
↑  לונג, עמ' 335
| המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון |
| --- | --- | --- |
| הסכמים | הסכם סייקס–פיקו (1916) • ועידת סן רמו (1920) • הסכם אנקרה (1921) • הסכם ניוקומב-פולה (1923) • חוזה העצמאות הצרפתי-סורי (1936) • גבול טורקיה–סוריה • יום העצמאות של לבנון (1943) |  |
| ישויות פוליטיות | מנהלת שטחי האויב הכבושים • הממלכה הערבית של סוריה (1920) • יצירת לבנון הגדולה (1914–1920) • לבנון הגדולה (1920–1943) • מדינת דמשק (1920–1925) • מדינת חלב (1920–1925) • מדינת העלווים (1920–1936) • מדינת ג'בל א-דרוז (1921–1936) • סנג'ק אלכסנדרטה (1921–1938) • הפדרציה הסורית (1922–1925) • מדינת סוריה (1925–1930) • הרפובליקה הסורית הראשונה (1930–1946) |  |
| עימותים צבאיים | המרד העלווי של 1919 (אנ') • מלחמת הממלכה הערבית של סוריה–צרפת (1920) • קרב מייסלון (24 ביולי 1920) • כיבוש דמשק (24 ביולי 1920) • מאורעות תל חי (1920) • מרד הנאנו (אנ') (1920–1921) • מלחמת טורקיה–צרפת (1920–1921) • המרד הסורי הגדול (1925–1927) • השביתה הכללית הסורית 1936 (אנ') • הפלנגות הנוצריות • צבא הלבאנט • המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה (1941) • משבר הלבנט (אנ') (1945) |  |
| נציבים עליונים | אנרי גורו (1920–1922) • רובר דה קה (צר') (1923–1922) • מקסים וגאן (1923–1924) • מוריס סראי (1924–1925) • אנרי דה-ז'ובנל (אנ') (1925–1926) • אנרי פונסו (אנ') (1926–1933) • דמיאן דה מרטל (אנ') (1933–1939) • גבריאל פואו (1939–1940) • ז'אן שיאפ (אנ') (1940) • אנרי פרנאן דנץ (1940–1941) • ז'ורז' קאטרו (1941–1943) • ז'אן הלו (צר') (1943) • איב שטאיינו (אנ') (1943–1944) • אטיין פול באינט (Étienne Paul Beynet, 1944–1946) |  |
| הנהגה מקומית  | האמיר פייסל בן חוסיין • הקונגרס הלאומי הסורי (1919–1920) • יוסוף אל-עזמה • סאלח אל-עלי • אדהם ח'נג'ר (אנ') • אבראהים הנאנו (אנ') • אליאס חויכ (אנ') • אמיל אדה • בשארה אל-ח'ורי • סולטאן אל-אטרש • עבד אל-רחמן שהבנדר (אנ') • חסן אל-חראט (אנ') • עיאש אל-חאג' (אנ') • אנטון סעאדה • שוכרי אל-קוותלי • האשם אל-אתאסי • הגוש הלאומי • זכי אל-ארסוזי • ריאד א-סולח |  |
פורטל צרפת צרפת
צדוק יחזקאלי

אין תמונה חופשית
צדוק יחזקאלי (נולד ב-20 במאי 1956) הוא עיתונאי ישראלי, זוכה פרס סוקולוב.
קורות חייו

יחזקאלי נולד ב-20 במאי 1956. עבד בעיתון ידיעות אחרונות, והחל את דרכו ככתב לענייני ספורט ומשפט. בספטמבר 1987 נדקר בידי אוהד של קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים לאחר משחק ליגה אותו סיקר. זאת לאחר שחמישה חודשים קודם לכן הוכה בידי אוהדי הקבוצה. לאחר שהחלים נשלח יחזקאלי ככתב העיתון לניו יורק, שם עבד כעשר שנים.
לאחר שובו מניו יורק עסק יחזקאלי בכתיבה בנושאים מגוונים, כולל תחקירים וכתבות עומק בשטחים.
בשנת 2002, בעקבות מבצע חומת מגן פרסם יחזקאלי ראיון שעורר הדים עם "דובי כורדי" (משה ניסים), נהג דחפור D9, שסיפר איך בתפקידו כחייל מילואים הרס בתים רבים במחנה הפליטים ג'נין במהלך הקרבות בעיר. הראיון בא בעקבות "עד עפר" (עם ענת טלשיר): כתבה וריאיון עם מפעילי ה-D9 שהכריעו את הקרב בג'נין 2002 בה התגאו במוסריות הלחימה שלהם וציינו את "דובי כורדי" לשבח.
באותה שנה פרסם סדרת תחקירים על פרשת הצלילות של חיילי שייטת 13 בנמל הקישון המזוהם; על תחקיר זה זכה בפרס סוקולוב באותה שנה יחד עם ענת טלשיר.
ב-12 באוגוסט 2008, במהלך סיקור המלחמה בדרום אוסטיה, נפגע יחזקאלי מירי של טיל בליסטי "איסקנדר" לעבר העיר גורי שבגאורגיה, בה נמצא ונפצע באורח קשה. בתקרית נהרגו שלושה עיתונאים מקומיים, צלם הולנדי ועיתונאים נוספים נפגעו. יחזקאלי הוטס לטיפול לישראל. הוא החלים מן הפציעה ושב למקום בו נפצע במסגרת כתבה על אודותיו ועל אודות הפציעה.
הערות שוליים

↑  מתוך עמוד הפייסבוק של צדוק יחזקאלי
↑  יוסי לוי, העתונאי צדוק יחזקאלי הותקף באכזריות על־ידי אלמונים, מעריב, 23 באפריל 1987
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007401736705171  VIAF: 21153530885748701337   WorldCat (עם VIAF): 21153530885748701337 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרדריק השביעי, מלך דנמרק

פרדריק השביעי (בדנית: Frederik VII, שמו המלא: פרדריק קרל כריסטיאן;‏ 6 באוקטובר 1808 – 15 בנובמבר 1863) היה מלך דנמרק מ-1848 ועד למותו. פרדריק היה המלך האחרון של הענף הדני של בית אולדנבורג ומלך דנמרק האחרון שמלך כמונרך אבסולוטי. במהלך תקופת מלכותו, הוא חתם על חוקה שעל פיה הוקם הפרלמנט הדני והמדינה הפכה להיות מונרכיה חוקתית.
ראשית חייו

פרדריק נולד בארמון אמיליאנבורג שבקופנהגן כבנם של כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק ושל רעייתו, שרלוטה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ושל לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
נישואים

שתי מערכות הנישואים הראשונות של פרדריק הסתיימו בשערוריות ובגירושין. נישואיו הראשונים היו לבת דודתו מדרגה שנייה, וילהמינה מריה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק השישי ומריה מהסן-קאסל. הם נישאו ב-1 בנובמבר 1828, נפרדו ב-1834 והתגרשו ב-1837. ב-10 ביוני 1841 נשא פרדריק לאישה את קרולינה מריאנה, דוכסית מקלנבורג, בתם של גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ומריה, נסיכת הסן-קאסל, שממנה הוא התגרש ב-1846.
ב-7 באוגוסט 1850, בארמון פרדריקסבורג, נשא פרדריק לאישה את לואיזה כריסטינה רסמוסן בנישואים מורגנטיים. לואיזה כריסטינה הייתה כובענית פשוטה ורקדנית בלט לשעבר, שבמשך שנים הייתה ידידתו או פילגשו. נראה היה שנישואים אלו היו מאושרים, למרות שהם עוררו תרעומת קשה בקרב האצולה והבורגנות. ללואיזה כריסטינה, שהוקעה כ"מחפשת זהב" המונית על ידי מתנגדיה, וכ"בת העם אמיצה וטבעית" על ידי מעריציה, הייתה ככל הנראה השפעה טובה על פרדריק. היא גם סייעה להעלות את האהדה הציבורית כלפיו על ידי כך שאפשרה לו לבוא במגע עם בני עמו.
נישואים > יחסים מחוץ לנישואים

הציפייה שפרדריק ככל הנראה לא יביא לעולם צאצאים, למרות מספר רב של פרשיות אהבים שהוא ניהל מחוץ לנישואים, הייתה די מבוססת, למרות שהמקורות שהפיצו אותה לא מפרטים את הסיבה. היו כאלה שהעלו השערה שפרדריק סבל מאי-פוריות. כבר במהלך תקופת מלכותו של אביו, המלך כריסטיאן השמיני, עלתה ברצינות שאלת הירושה.
במחקרים מאוחרים נטען שלפרדריק היה בן בשם פרדריק קרל כריסטיאן פולסן, שנולד ב-21 בנובמבר 1843 כתוצאה ממערכת היחסים שלו עם אלזה מריה גולדבורג פדרסון, שהתנהלה לאחר שתי מערכות הנישואים הראשונות הלא מאושרות שלו. מידע זה הובא בספר שיצא לאור ב-1994 ושוב ב-2009. על פי מאמר בעיתון הדני, Politiken, מחברת הספר, שמאמינה שהיא נינתו של פרדריק השביעי, מחזיקה בידיה ארבעה מכתבים שנשלחו מהמלך למריה פולסן ובהם הוא מכיר באבהותו על בנה. המכתבים צוטטו בספר.
הועלתה גם טענה שפרדריק ניהל יחסים הומוסקסואליים עם ידידו קרל ברלינג, שהיה המוציא לאור והבעלים של העיתון Berlingske Tidende. ברלינג, שהיה ביסקסואל, הביא לעולם בן יחד עם לואיזה רסמוסן ושמו היה קרל כריסטיאן, שהתחבב מאוד על המלך עד שהוא התעקש לחתום על החוקה החדשה ביום הולדתו השמיני של קרל כריסטיאן, ב-5 ביוני 1849. כדי לשמור על רמה מסוימת של מוסריות, נשא המלך לאישה את לואיזה רסמוסן והשלושה עברו לטירה המלכותית, שם מונה ברלינג להיות מנהל משק הבית עד 1861. התרעומת הציבורית בחברה הגבוהה על הנישואים המורגנטיים של פרדריק הייתה ידועה היטב, אך הסיבות לקיומם של נישואים אלו לא הוסברו די צורכם.
מלך

לפרדריק, שהיה המלך האחרון לענף הדני של בית אולדנבורג, הייתה ילדות לא קלה לאחר גירושי הוריו. נעוריו עמדו בסימן שערוריות ובמשך שנים הוא סומן כ"ילד הבעייתי" של המשפחה המלכותית.
בינואר 1848, כאשר הוא ירש את כס המלוכה, הוא נתקל מיד בבעיות חוקתיות. אנשי שלזוויג-הולשטיין רצו לקבל עצמאות בעוד שהדנים שאפו להמשיך ולהחזיק בדרום יוטלנד כשטח דני. עד מהרה נכנע המלך לדרישות הדניות ובמרץ הוא קיבל על עצמו לשים קץ למשטר האבסולוטי בארצו וכתוצאה מכך כוננה ביוני 1849 חוקה חדשה. במהלך מלחמת שלזוויג הראשונה, שהתנהלה בין השנים 1848 – 1851, כנגד צבאות גרמניים, הצטייר פרדריק כ"מנהיג הלאומי" והוא כמעט ונחשב לגיבור מלחמה, למרות שהוא מעולם לא לקח חלק פעיל בקרבות.
במהלך תקופת מלכותו, שלט פרדריק בארצו כמונרך חוקתי. עם זאת, הוא לא ממש ויתר על מעורבותו בפוליטיקה. ב-1854 הוא גרם לנפילתה של ממשלת אנדרס סנדו ארסטד השמרנית, וב-1859 – 1860, הוא הסכים למינויה של ממשלה ליברלית על פי יוזמתה של אשתו. במהלך המשבר בדוכסויות של שלזוויג והולשטיין ב-1862 – 1863, זמן קצר לפני מותו, דיבר פרדריק באופן חופשי על שיתוף פעולה בין כל ארצות סקנדינביה. משבר מינורי זה יצר חיכוכים וערער במידה מסוימת את ביטחון הממלכה, אך לא פגע באהדה הציבורית כלפי פרדריק. בכמה מקרים הוא ללא ספק עבר את הגבול, אך מצד שני, החוקה הדנית הראשונה הייתה במידה מסוימת מעורפלת בנוגע למגבלות הסמכות המלכותית.
תקופת מלכותו של פרדריק הייתה גם תקופת השיא של המפלגה הליברלית הלאומית, שהייתה בשלטון החל מ-1854. תקופה זו עמדה בסימן של כמה רפורמות פוליטיות וכלכליות, כמו תחילת הריסתן של החומות שהקיפו את קופנהגן והנהגתו של סחר חופשי ב-1857. המאבקים התמידיים עם האופוזיציה בנוגע לשאלת שלזוויג-הולשטיין והדרישות הגרמניות למנוע את איחודה של דנמרק עם שלזוויג, הובילו לכמה שינויים בחוקה כדי להתאים אותה למצב הפוליטי, שגרם לתסכול בדנמרק. לפיכך, העדיפו בסופו של דבר הליברלים הלאומיים לנקוט בגישה תקיפה יותר כלפי הגרמנים וכך פרצה ב-1864 מלחמת שלזוויג השנייה. פרדריק תמך בלב שלם במהלכים אלו וזמן קצר לפני מותו הפתאומי הוא הכין את עצמו לחתום על חוקה מיוחדת חדשה לדנמרק ולשלזוויג.
מורשתו

פרדריק השביעי היה לאחד המלכים הדנים האהובים ביותר בדורות האחרונים, וזאת ככל הנראה כתוצאה מהוויתור שלו על השלטון האבסולוטי וכן בשל תכונות האופי שלו. למרות חולשות רבות שלו שתועדו על ידי בני תקופתו, שתייה, התנהגות אקסצנטרית וכו', היה לו גם משהו מתכונותיו של שחקן. הוא היה הן עממי והן לבבי והיה מסוגל להיות אדם פשוט ועם זאת מלך בעל הדרת כבוד. במהלך מסעותיו הרבים ברחבי דנמרק, הוא טיפח קשרים עם בני עמו. הוא גם היה אנטיקווריאט נלהב ולפי הארכאולוג הדני, פיטר גלוב, "היה זה פרדריק השביעי, יותר מכל אחד אחר, שסייע לעורר את העניין הרחב בעתיקותיה של דנמרק".
הערות שוליים

↑  Margrethe could be your Queen, Politiken, 2 October 2009 (בדנית)
↑  Frederik VII’s secret son revealed, Trond Norén Isaksen, 23 September 2009 (באנגלית)
↑  www.thepeerage.com
| מלכי דנמרק |
| --- | --- | --- |
| מלכים קדומים | (הארדיקאנוט הראשון) • גורם הזקן • האראלד "כחול השן" • סוון פורקברד • האראלד השני • קנוט הגדול • הארדיקאנוט • מגנוס הטוב • סוון השני • האראלד השלישי • קנוט הרביעי • אולף הראשון • אריק הראשון • נילס • אריק השני • אריק השלישי • סוון השלישי • קנוט החמישי • ולדמר הגדול • קנוט השישי • ולדמר השני • ולדמר הצעיר • אריק הרביעי • אַבֶּל • כריסטופר הראשון • אריק החמישי • אריק השישי • כריסטופר השני • אריק כריסטופרסן • ולדמר השלישי • תקופת ביניים • ולדמר הרביעי • אולף השני • מרגרטה הראשונה |  |
| בית פפאלץ-ניומרקט | אריק מפומרניה • כריסטופר מבוואריה |  |
| בית אולדנבורג | כריסטיאן הראשון • הנס • כריסטיאן השני • פרדריק הראשון • כריסטיאן השלישי • פרדריק השני • כריסטיאן הרביעי • פרדריק השלישי • כריסטיאן החמישי • פרדריק הרביעי • כריסטיאן השישי • פרדריק החמישי • כריסטיאן השביעי • פרדריק השישי • כריסטיאן השמיני • פרדריק השביעי |  |
| בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרברג-גליקסברג | כריסטיאן התשיעי • פרדריק השמיני • כריסטיאן העשירי • פרדריק התשיעי • מרגרטה השנייה • פרדריק העשירי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308418205171  PLWABN: 9810699337605606  BNE: XX1591644  BnF: cb10667564r (data)  GND: 119217147  ICCU: VEAV325312  ISNI: 0000 0001 0816 0787  KulturNav: 654b096c-b5b9-40b9-97ff-a61d2c7f688a  LCCN: n82144669  NKC: jx20101220008  NLG: 137957  NTA: 072611065  SUDOC: 11236148X  TePapa: 67696  VIAF: 120722547   WorldCat (עם VIAF): 120722547
צבי פרייגרזון

| --- | --- |

 לידה:  26 באוקטובר 1900 שפטיבקה, אוקראינה 
 פטירה:  15 במרץ 1969 (בגיל 68) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות 
 מקום קבורה:  שפיים 
 שם עט:  A. Tsefoni, A. Tsfoni 
 מקום לימודים:  Moscow Mining Academy 
 שפות היצירה:  עברית, רוסית 
 חתימה:   
 
צבי פרייגרזון (26 באוקטובר 1900 – 15 במרץ 1969) היה סופר ומשורר עברי, ואסיר ציון בברית המועצות. ידוע גם בשם עטו "א. צפוני".