stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פכתיכא
גאוגרפיה

מבחינת הטופוגרפיה של המחוז, גבעות שינקאי היוצאות מרכס הרי הינדו-כוש עוברות מצפון למרכז פכתיכא; רכס טובא קקר עובר לאורך הגבול עם פקיסטן והדרום ודרום מערב המחוז עשוי ברובו ממישורים צחים. ישנה כמות גבוהה של גשמים בנפות דרום המחוז המטופחים לסירוגין שמשמשות בתור מרכז החקלאות המחוזי, צפון המחוז ומרכזו הרריים ברובם וישנה אוכלוסייה נוודית המתגוררת בהם. ישנם יערות טבעיים ועבים בנפת זירוק, ניקה, גאיאן וברמל. יערות אלו לא עברו גזם מרכזי לשימוש האוכלוסייה האזרחית ולכן השתמרו זמן רב.
אוכלוסייה

החלוקה האתנית/עדתית של תושבי מחוז פכתיכא מורכבת בעיקר מפשטונים, טג'יקים, ערבים, פשאי ועוד קבוצות מיעוט שונות. בפכתיכא יש מעל 1,200 פרויקטים ותשתיות לאומיות של סיוע מחוזי בעלות צפויה של מעל 10 מיליון דולר אמריקני לפיתוח המחוז. רוב העבודות במחוז מתבססות על חקלאות, הגידולים המרכזים המפותחים במחוז הם: חיטה, תירס, תרד, ואורז. מתוך המשק החי יש בעיקר כבשים, פרות, עזים.
ביטחון

השפעת הטליבאן גבוהה במחוז פכתיכא עקב הקירוב למחוז זאבול הבלתי יציב. קרבתו של המחוז אל הבירה קאבול הביא להעלאת הכוחות של צבא אפגניסטן וכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי במחוז. דווח גם על פעילויות של קבוצות מורדים נפרדות מהטליבאן. 11 מנפות המחוז מסווגות כמחולקות בין הממשלה האפגנית לכוחות שונים, ארבע נפות נמצאות בשליטה מלאה של הממשלה, וארבע בשליטת הטליבאן.
92 תקריות הקשורות למורדים דווחו בתקופת ינואר 2018 - פברואר 2019 (ממוצע של 1.5 אירועים בשבוע). דוגמאות לתקריות כוללות כמה אירועי ביטחון במהלך הבחירות לפרלמנט ותקיפות אוויריות שבוצעו על ידי כוחות הביטחון האפגניים והאמריקנים נגד החמושים, שגרמו גם לאבידות אזרחיות. היו בנוסף לכך אירועי פיצוץ של מטעני חבלה באזורים מאוכלסים.
תועדו 150 נפגעים אזרחיים (67 הרוגים ו-83 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 20 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים. זו ירידה של 6% בהשוואה לשנת 2017. הגורמים העיקריים לנפגעים אזרחיים היו מטעני נפץ, ואחריהם רצח ממוקד ופיגועים מעל פני השטח באזורים מאוכלסים. בתקופה שבין 1 בינואר 2018 - 28 בפברואר 2019, 445 אנשים נעקרו ממחוז פכתיכא. השפעה נוספת על האוכלוסייה האזרחית כוללת, למשל, את סגירת הכביש המהיר ע'נזי-פכתיכא למשך חצי שנה, וכן סגירת בתי ספר עקב עימותים בין כוחות הביטחון למורדים חמושים.
חלוקה מנהלית

מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז פכתיכא ואוכלוסייתן.
ברמל - 88,028
דילה - 50,203
גאיאן - 42,495
גומאל - 64,275
ג'אנקהל - 35,251
קאריקוט - 38,024
מטה ח'אן - 19,758
ניקה - 15,103
אומנה - 15,103
סאר האוזה - 36,236
סורובי - 48,291
שרנה - 54,416
טרווה - 15,332
אורגון - 89,718
ואזקאווה - 50,818
וור מאמאי - 30,135
יהאיקל - 30,161
יוסופקל - 32,648
זירוק - 45,190
ראו גם

טליבאן
הינדו-כוש
מפת נפות פכתיכא
הפסקת החשמל בפקיסטן (2015)

| --- | --- |
 תאריך:  24 בינואר 2015 
 סוג:  הפסקת חשמל, פיגוע 
 
הפסקת החשמל בפקיסטן הייתה מתקפת טרור שהתרחשה בלילה שבין ה-24 לבין ה-25 בינואר 2015. נזק שגרמו טרוריסטים למתקני תמסורת חשמל בדרום-מערב פקיסטן הביא לניתוק אספקת החשמל ל-140 מיליון מתוך 180 מיליון תושבי המדינה. במהלך ה-25 בינואר חודשה אספקת החשמל למרבית הצרכנים שנותקו ממנה. הייתה זו הפסקת חשמל מהגדולות בתולדות המדינה.
מתקני התמסורת שנפגעו נמצאו בקרבת תחנת הכוח אוץ' שבמחוז בלוצ'יסטן, בדרום מערב פקיסטן. לפי הודעת משרד המים והאנרגיה של פקיסטן הם חובלו על ידי מורדים בני החבל, החותרים לעצמאות חבל בלוצ'יסטן ולהתנתקותו מפקיסטן. זו הייתה הפגיעה השלישית בתוך עשרה ימים של המורדים בתשתיות החשמל באזור זה.
בעקבות הפגיעה במתקנים התחולל נחשול מתח ברשת החשמל של המדינה, אשר גרם לקצרים ולניתוק אספקת החשמל ל-140 מיליון צרכנים. בין האזורים שנפגעו היו הבירה איסלאמאבאד והעיר הגדולה במדינה, קראצ'י.
הפסקת החשמל התרחשה על רקע משבר בן מספר שנים במשק האנרגיה של פקיסטן. במסגרתו נוצר מחסור חמור בדלק לכלי רכב ולתעשיית האנרגיה של המדינה והפסקות חשמל תכופות וממושכות החלו להתרחש באזורים נרחבים בה.
הערות שוליים

↑  ראו כאן.
אהבה בת עשרים

| --- | --- |
 שיר בביצוע יוסי בנאי
 מתוך האלבום פרצוף של צועני
 יצא לאור:  1973
 שפה:  עברית
 אורך:  3:57
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 כתיבה:  ז'אק ברל
 לחן:  ז'אק ברל
"אהבה בת עשרים" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי יוסי בנאי. את השיר הוציאה בשנת 1973 לאור חברת התקליטים הד ארצי כרצועה השלישית באלבומו של בנאי, "פרצוף של צועני".
על השיר

"אהבה בת עשרים" הוא תרגום מאת נעמי שמר לשיר הצרפתי "La Chanson Des Vieux Amants" של ז'אק ברל. השיר מתאר מערכת יחסים רבת פנים בין שני אוהבים, ששילבה תשוקה, כאב, קשיים ופרידות. הדובר מתאר את החוויות המשותפות ואת תחושת הזיכרון ששומר על רגעי העבר בחדרם המשותף. ישנה תחושת נוסטלגיה לעבר שאיננו עוד, יחד עם הכרה בכאב ובשינוי שעברו עם הזמן. הזיכרונות ממלאים את החדר ואת הלב, אך אינם דומים להווה ולעתיד.
בחלק השני, השיר עובר לטון מפוכח ואינטימי יותר, שבו הדובר מתמודד עם השקרים, הסודות והמלכודות שבמערכת היחסים. הוא מכיר בקשיים ובמורכבות, לצד הכאב שבהתמודדות עם בגידות ומאבקים פנימיים. עם זאת, הוא מציין את החיבור העמוק ביניהם ואת רצונו להזדקן יחד למרות הכול.
במרוצת השנים הוקלטו גרסאות כיסוי רבות ל"אהבה בת עשרים". בשנת 1977 הקליטה חוה אלברשטיין את השיר, והוא נכלל באלבומה ה-18 "הלילה הוא שירים". גם דוד ד'אור, קורין אלאל וישי לוי פרסמו את גרסותיהם לשיר.
פוליטיקת שמאל

איור משנת 1789 המתאר את שלושת המעמדות בחברה הצרפתית לפני המהפכה הצרפתית - הכמורה, האצולה, ופשוטי העם שנחשבו ל"שמאל" אשר נשאו את הנטל העיקרי בחברה
פוליטיקת שמאל מוגדרת בדרך כלל כתמיכה בשוויון חברתי ובאיגליטריאניזם, לעיתים רבות תוך כדי התנגדות להמשך קיומן של היררכיות חברתיות. הפוליטיקה השמאלנית בדרך כלל ממוקדת בדאגה לאנשים בחברה שנתפסים כמקופחים ביחס לאחרים וכן באמונה שיש מצב של אי שוויון לא מוצדק שצריך לחתור לצמצם או לבטל.
המונחים שמאל וימין בספקטרום הפוליטי של שמאל-ימין נטבעו במקור במהלך המהפכה הצרפתית והתייחסו במקור למיקום המושבים באספת המעמדות של המשטר הישן המלוכני בצרפת - אלו שישבו בחלק השמאלי התנגדו בדרך כלל למשטר הישן ותמכו במהפכה הצרפתית, ביצירת רפובליקה דמוקרטית ובחילון של מוסדות החברה בעוד שאלו שישבו בחלק הימני תמכו במוסדות המסורתיים של המשטר הישן.
במהלך המאה ה-18 המונח "שמאל" החל להיות מיוחס לתנועות פוליטיות שונות, ובמיוחד לתנועות רפובליקניות בצרפת במהלך המאה ה-18, אך במהלך המאות ה-19 וה-20 המונח החל להיות מיוחס גם לתנועות סוציאליסטיות, תנועות אנרכיסטיות, תנועות קומוניסטיות, תנועות פועלים, תנועות מרקסיסטיות, תנועות התומכות בסוציאל-דמוקרטיה, ותנועות התומכות בסינדיקליזם. מאז ואילך המונח מיוחס למגוון רחב של תנועות פוליטיות, כולל תנועות לזכויות האזרח, תנועות פמיניסטיות, תנועות לזכויות להט"ב, תנועות אנטי-מלחמתיות, התנועה לאיכות הסביבה, וכן מגוון רחב של מפלגות פוליטיות.
עמדות > כלכלה

| --- | --- |
 :  ראו גם – סוציאליזם, מרקסיזם, קומוניזם, אנרכו-קומוניזם
מבחינה כלכלית, השמאל תומך בעקרונות הסוציאליזם או בחלקם. הסוציאליזם מאמין כי קניין האדם וחלוקת המשאבים צריכים להיות נתונה לפיקוח חברתי ורגולציה, וזאת על מנת לצמצם את פערי החברה ולהביא לשוויון. יש גם עמדות שמאל קיצוניות כלכליות שהן כוללות את גישת הקומוניזם, שהיא דוגלת בפיקוח והתערבות מקסימלית להבאת שוויון מוחלט בחברה.
בעמדות שמאל כלכליות, אמצעי הייצור נמצאים בבעלות ציבורית, לעומת העמדה הימנית שדוגלת בהפרטה של אמצעי הייצור, והפיכתם לרכוש של ידיים פרטיות. זאת על מנת להפוך את אמצעי הייצור ליותר נגישים לציבור, קולקטיבים, שיתופים ושוויוניים. שותפות חברתית בכלכלה היא המרכיב משותף בולט למרבית התיאוריות, מה שמסביר את הרצון לא להפריט את אמצעי הייצור או להביא למצב שבו אמצעי הייצור נתונים בידי יחיד או יחידים.
הסוציאליזם נולד לאחר שהמהפכה הצרפתית הביאה עימה עוני רב, מה שאילץ את ההוגה קרל מרקס לגבש את עקרונות הסוציאליזם והקומוניזם. מרקס למעשה ראה בעצמו כקומוניסט והתנגד לסוציאליזם מכוון שלטענתו הייתה שיטה מתונה מדי, אך לאחר נפילתם של כמה מדינות ובניהן ברית המועצות, רוב השמאלנים תומכים בזרמים של השיטות המתונות, ביניהן הסוציאל-דמוקרטיה שאף חלה במדינות רבות.
מדינות רבות שהיו סוציאליסטיות עברו הפרטה כתוצאה מהשפעותיה של הגלובליזציה, כגון ישראל ואוסטרליה, מה שמצד אחד העלה את הכנסת התוצר המקומי הגולמי (תמ"ג) של המדינה, אך מצד שני גרם לפערי הון גדולים יותר בחברה.
עמדות > סביבה

| --- | --- |
 :  ראו גם – סביבתנות
השמאל תומך בעקרונות הסביבתנות ואף נוהג לשלב אותם עם עקרונות סוציאליסטים (כגון באידאולוגיה אקו-סוציאליזם) או עם עקרונות אחרים יותר רדיקליים של השמאל (כגון באידאולוגיה אקו-אנרכיזם). היא אידאולוגיה שדוגלת בשימור, שיקום או שיפור הסביבה הטבעית, בעזרת שינוי טכנולוגי, חוקי או מדיני על מנת לשנות את המאזן האקולוגי על פני כדור הארץ.
עוד בתחילת המאה ה-20, המשמעות של החשיבה הסביבתית הייתה בעיקר ההתמודדות עם בעיות בריאותיות מקומיות שנגרמו עקב התיעוש הכבד - לעובדים בתעשייה ולתושבי הערים, כמו גם הקמתן של שמורות טבע.
מאז היציאה של הספר אביב דומם שהוציאה רייצ'ל קרסון, הרעיון התחיל לצבור יותר תאוצה בציבור. הספר התמקד בהרס נהרות, כריתת יערות הגשם, הכחדת מינים, התחממות עולמית, הידלדלות שכבת האוזון ועוד.
בניסיון להתמודד מול הבעיות הללו, קמו ארגונים רבים בעולם, כמו הסוכנות להגנת הסביבה, כדור הארץ תחילה! ועוד.
ב-2019, האקטיביסטית השוודית גרטה טונברי, זכתה בשלל פרסים, ביניהם איש השנה של המגזין "טיים", על פעילותיה להתמודדות כנגד משבר האקלים.
עמדות > לאומנות ואנטי-לאומנות

| --- | --- |
 :  ראו גם – לאומנות
במהלך תקופת המהפכה הצרפתית, הייתה מחלוקת רבה בפורום השמאלני האם לאומנות היא דבר טוב ובריא למדינה או לשטח מסוים. השמאל הרפובליקני תומך במדינת לאום מדינתית וטוען שהעם יותר מאוחד תחת מדינת לאום, בעוד שפורומים אחרים בשמאל כגון השמאל הליברלי, טוען שהדבר מביא לאי-צדק בחברה.
במשך ההיסטוריה היו ויכוחים רבים בשמאל על לאומנות והאם היא צודקת או לא. מרקס האמין כי לאומנות מרקסיסטית תוכל "לרסק" את העקרונות הקפיטליסטים של המדינה, מנגד (בפורומים של השמאל האנרכיסטי), טענו כי המדינה לא יכולה "לרסק" את הקפיטליזם באמצעות הלאומנות, מכוון שלאומנות ומדינתיות מעודדות קפיטליזם.
כיום קיימות מפלגות שמאל לאומניות, כגון All India Forward Bloc בהודו והקונגרס הלאומי האפריקני בדרום אפריקה.
עמדות > דת

במהלך המהפכה הצרפתית, מפלגות השמאל הצרפתי היו מאוד אנטי-קלריקליות, והתנגדו נחרצות להשפעתה של הכנסייה הקתולית ותמכו באתאיזם ובהפרדת הכנסייה והמדינה, והוביל למדיניות המכונה. קרל מרקס טען כי "הדת היא אנחתו של היצור המדוכא, הלב של עולם חסר לב, ונשמה של תנאים חסרי נשמה. היא האופיום של ההמונים". בברית המועצות, הבולשביקים בפיקודו של ולדימיר לנין אימצו במקור עיקרון אידאולוגי שטען כי כל הדתות יתנוונו בסופו של דבר והחליטו למגר את הנצרות המאורגנת ומוסדות דתיים אחרים. בשנת 1918, אנשים ב-10 כנסיות רוסיות אורתודוקסיות הוצאו להורג על ידי כיתת יורים, והילדים נשללו מכל חינוך דתי מחוץ לביתם.
כיום, השמאל ברובו תומך בחילוניות ובהפרדת הדת מהמדינה. השמאל בארצות הברית (המפלגה הדמוקרטית) תומכים בהפרדת הדת מהמדינה, והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ביחד עם די לינקה תומכות ברובן בעקרונות חילוניים.
היסטוריה

בפוליטיקה, המונח "שמאל" נולד במהפכה הצרפתית, שם הקבוצות הפוליטיות אשר התנגדו לזכות הווטו המלכותית (המונטניארדים באספת המעמדות של 1789) ישבו בדרך כלל משמאל לכיסא הנשיא בפרלמנט בעוד אלו בעד זכות הווטו המלכותית ישבה מימינה. ההרגל הזה התחיל באחוזות הצרפתיות של 1789. לאורך המאה ה-19, הקו העיקרי המפריד בין ימין לשמאל היה בין תומכי הרפובליקה הצרפתית לאלו שתמכו במלוכה ובשימור מצבה של צרפת אז. מרד ימי יוני במהלך הרפובליקה הצרפתית השנייה היה ניסיון של השמאל לבסס את עצמו מחדש לאחר מהפכות 1848 בצרפת, אך רק חלק קטן מהאוכלוסייה תמכו במרד.
באמצע המאה ה-19, הלאומיות, הסוציאליזם, הדמוקרטיה והאנטי-קלריקליזם הפכו למאפיינים מרכזיים של השמאל הצרפתי. לאחר ההפיכה של נפוליאון השלישי ב-הפיכת 2 בדצמבר 1851 והקמת האימפריה השנייה לאחר מכן, החל המרקסיזם להתחרות ברפובליקניזם הרדיקלי ובסוציאליזם האוטופי ככוח בתוך הפוליטיקה השמאלנית. המניפסט הקומוניסטי רב ההשפעה מאת קרל מרקס ופרידריך אנגלס, שפורסם בתוך גל המהפכות של 1848 ברחבי אירופה, טען כי כל ההיסטוריה האנושית מסתכמת במאבק מעמדי. הם חזו שמהפכה פרולטרית תפיל בסופו של דבר את הקפיטליזם הבורגני ותיצור חברה קומוניסטית חסרת אזרחות, כסף ומעמד. בתקופה זו צורפה המילה "wing" גם לשמאל וגם לימין.
הסתדרות הפועלים הבינלאומית, שנקרא לפעמים האינטרנציונל הראשון, ריכז אנשים ממדינות רבות ושונות, עם דעות רבות ושונות לגבי איך להגיע לחברה חסרת מעמדות ומדינה. בעקבות פיצול בין תומכי מרקס ומיכאיל באקונין, אנרכיסטים הקימו את איגוד העובדים הבינלאומי (IWA–AIT). האינטרנציונל השני (1888–1916) התפלג במהלך מלחמת העולם הראשונה. אלו שהתנגדו למלחמה, ביניהם ולדימיר לנין ורוזה לוקסמבורג, ראו את עצמם כשמאלנים יותר.
בארצות הברית, שמאלנים סוציאל-ליברלים, פרוגרסיבים ואיגודים מקצועיים הושפעו מיצירותיו של תומאס פיין, אשר הסביר כי שוויון חברתי אפשרי על ידי חלוקתם של משאבים מחדש. לאחר עידן השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, הביטוי "השמאל" שימש לתיאור אלו שתמכו באיגודים מקצועיים, בתנועת זכויות האזרח ובתנועה נגד המלחמה. בעת האחרונה, "שמאל" ו-"ימין" שימשו כמילים נרדפות למפלגות הדמוקרטיות והרפובליקניות, או כמילים נרדפות לליברליזם ושמרנות, בהתאמה.[דרוש מקור][מפני ש...]
מכיוון שהימין היה פופוליסטי, הן בגוש המערבי והן בגוש המזרחי כל מה שנראה כאמנות אוונגרד נקרא שמאלני ברחבי אירופה, ולכן החשיבו את הגרניקה של פיקאסו כ"שמאלנית" באירופה[דרוש מקור][מפני ש...]. וגינו את האופרה של המלחין הרוסי שוסטקוביץ' (הליידי מקבת' ממחוז מצנסק) בפראבדה באופן הבא: "כאן יש לנו בלבול 'שמאלני' במקום מוזיקה טבעית, אנושית".[דרוש מקור][מפני ש...]
ראו גם

פוליטיקה ימנית
מרכז-שמאל
אידה נודל

| --- | --- |

אידה נודל בהגיעה לישראל, 15 באוקטובר 1987
 לידה:  27 באפריל 1931 נובורוסיסק, רוסיה 
 פטירה:  14 בספטמבר 2021 (בגיל 90) חולון, ישראל 
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות ישראל ישראל
 תאריך עלייה:  15 באוקטובר 1987
 
אידה נוּדֶל (ברוסית: Ида Нудель; ‏27 באפריל 1931 – 14 בספטמבר 2021) הייתה אסירת ציון בברית המועצות של שנות ה-70 וה-80, ומסמלי המאבק למען עליית יהודי ברית המועצות.
ביוגרפיה

אידה נודל נולדה בשנת 1931 בנובורוסיסק לחיה, גננת, ויעקב, קצין בצבא האדום. מגיל תשעה חודשים גדלה אצל סבה וסבתה בקולחוז היהודי ז'יאנקיס, ובגיל שלוש עברה משפחתה כולה למוסקבה. שפת אמה הייתה יידיש. אידה ואחותה הצעירה אלנה למדו בבית ספר לא-יהודי, אולם בבית נשמרה המסורת, בעיקר בימי חג ומועד. בימי הקיץ היו הילדות שוהות בבית סבן בקרים ושם נחשפו לעולם יהודי עשיר שלא הכירו בביתן במוסקבה. אביהן נפל בקרב סטלינגרד במלחמת העולם השנייה, כשאידה הייתה בת 12 ואחותה בת 10.
בבגרותה למדה כלכלה באוניברסיטת מוסקבה. תוך כדי לימודיה, התנהל, בשנת 1953, משפט הרופאים - עלילת דם, שלפיה תשעה רופאים, שישה מהם יהודים, היו חברים בארגון יהודי הקשור עם הג'וינט, שקשר קשר להמתת מנהיגי ברית המועצות באמצעים רפואיים ועל ידי הרעלה. נטען כי רופאים יהודים גרמו למותם של שני מנהיגים סובייטיים שאחד מהם היה אנדריי ז'דאנוב, ועתה התכוונו לגרום למותם של חמישה מפקדי צבא בכירים ועטורי תהילה. הדבר הוביל להגברת האווירה האנטישמית בעיתונות ובכלל החברה. נודל, שהייתה היהודייה היחידה בחוג שלה באוניברסיטה, סבלה מהתנכלות של מורים ותלמידים, והדבר החיש את התקרבותה ליהדות.
פעילותה הפוליטית-ציונית ברוסיה

בברית המועצות חיו באותה עת כ-3 מיליון יהודים. אידה נודל, כמו יהודים רבים אחרים, שביקשו לעלות לישראל וסורבו, התעוררה לפעילות דיסידנטית בעקבות ניסיון חטיפת המטוס הריק (מבצע חתונה), שארגנו, ב-15 ביוני 1970, אדוארד קוזנצוב ואחרים.
בשנת 1971, נפטרה אימה של נודל. באותה שנה הגישו היא ואחותה אילנה בקשה לשלטונות, להיתר יציאה מברית המועצות כדי לעלות לישראל. האחות ובעלה קיבלו אישור, אך אידה, שהייתה רווקה, סורבה. היא המשיכה להגיש בקשות אישור יציאה, אך פניותיה סורבו שוב ושוב. בני משפחתה עלו לישראל ב-1972,
באותה שנה פוטרה נודל מעבודתה ככלכלנית בשל מה שתואר כ"פגיעה בנפש הרוסית".
בקיץ 1972, ארגנה נודל שביתת רעב במשרד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, במחאה על מעצרו של אסיר ציון ולדימיר מרקמן. לאחר ארבעה ימים סיימה המשטרה את השביתה בכוח.
נודל התכתבה עם חבריה לתנועה שנאסרו, ושלחה להם לבית הכלא ספרים, תרופות ומזון. היא ביקשה ממבקרים מכל רחבי העולם לספק פריטים שהאסירים נזקקו להם והורשו להחזיק בהם. אלה כללו ויטמינים, תחתונים חמים ושוקולד. היא ביקשה גם עטים, סיגריות וגלויות תלת מימד, שניתן להחליף עם השומרים בבתי הכלא, בתמורה להעברת המוצרים לאסירים. בנוסף, עתרה נודל בשם אסירים לשלטונות במוסקבה, וייצגה אותם בפני מנהלי המחנות ובתי הסוהר. האסירים כינו אותה "אמא" ו"מלאך הרחמים".
פן נוסף של פעילותה, היה ארגון הפגנות ופגישות עם זרים שביקרו במוסקבה, להם חשפה (ודרכם לעולם כולו) את הפרת זכויות האדם הבסיסיות של האסירים בארצה.
פעילותה העקבית והעקשנית של נודל הפכה אותה לסמל למאבקם של יהודי ברית המועצות לעלייה לישראל, ושל המאבק למען זכויות אדם בברית המועצות. בעולם המערבי כונתה נודל "המלאך של אסירי ציון".
קבוצת נשים יהודיות מבריטניה בשם "קבוצת ה-35", פעלה למען מתן אשרת עליה לאידה נודל. הנשים כבלו עצמן לשערי שגרירות ברית המועצות בלונדון, והפגינו מול שר החוץ הסובייטי אנדריי גרומיקו בעת שביקר בעיר. בספטמבר 1976, צוין "שבוע אידה נודל" במדינות מערביות שונות. חברות הקבוצה קיימו הפגנות מול מרכזים של השלטון הסובייטי במדינות מערביות, יזמו מחזה בשם "הראיון" (מאת המחזאי אלן סיליטו), ויזמו צלצולי פעמוני כנסייה לציון מאבקה, ברחבי מספר ערים מערביות.
הרשויות הסובייטיות לא ראו את הפעילות בעין יפה, ונודל הוטרדה ונחקרה תכופות על ידי הק.ג.ב.. היא הייתה נתונה למעקבים ולהאזנות ובביתה נערכו חיפושים. במשך כשבע שנים חיה נודל בפחד מתמיד, מחשש כי תיאסר על ידי השלטונות.
ב-11 בינואר 1974, זומנה נודל למטה הק.ג.ב. במוסקבה, לשיחה בת 45 דקות עם קצין הק.ג.ב וואדים קרימוב. קרימוב אמר לה שלפעילותה הפוליטית אין קשר לאיסור היציאה שלה, "יכול להיות שתעזבי אפילו מחר, הכול תלוי בנסיבות".
מעצר והגליה לסיביר

בשנת 1978, נידונה נודל במשפט בדלתיים סגורות לארבע שנות גלות קשה בכפר קריבושיינו (רוסית: Кривошеино) שבמחוז טומסק בסיביר. אף על פי שהתכוננה למאסר שנים ארוכות ולא הייתה מופתעת ממנו, ההסתגלות למצב החדש לא הייתה קלה. נודל נאלצה להתמודד עם תנאי מאסר קשים - שלג, רוחות כפור, ודיור מבודד רחוק מקרובים וחברים. המים בכפר היו מזוהמים והיה הכרח לטהר אותם כדי שיהיו ראויים לשתייה. כבר לאחר כחצי שנה במאסר נפגעה בריאותה. אם לא די בכך, היא הייתה האישה היחידה בכפר, ושוכנה בסמוך לאסירים פליליים אלימים ומסוכנים. היא העידה כי היא ישנה עם סכין מתחת לכר. הסכין נועדה עבורה ולא עבורם. בתקופת מאסרה הייתה נודל לסמל כ"סירובניקית" וזכתה להדים בדעת הקהל העולמית.
הכפר בסיביר היה מעין כלא פתוח - ללא גדרות, אבל המרחק הרב והתנאים הקשים מנעו קשר עם העולם. עם זאת, היה מותר לבקר אצל האסירים תחת מגבלות שונות. הפיזיקאי יבגני צירלין (היום בן תובל), שהקים באמצע שנות ה-70, את גן הילדים היהודי הראשון במוסקבה, הכיר את נודל מימי פעילותם המשותפת. הוא ביקר אצלה במקום מאסרה חמש פעמים, לאחר מסע ממושך ברכבת, והביא לה ציוד ואספקה, כמו מזון משומר.
בחורף 1979, כחצי שנה לאחר מאסרה, הצליח תובל לצלם את נודל בכלאה במצלמת 8 מ"מ. הדבר היה מנוגד לחוק, ותובל הסתכן במאסר בעצמו. הסרטון שצילם מציג את תנאי הכליאה הקשים בסיביר, וכולל ריאיון מצולם עם נודל, שבו היא מסבירה את הסיבות שהביאו למעצרה. נודל טענה כי למרות סבלה הרב, היא מאושרת, שכן מאמציה אפשרו לאלפי יהודים לעזוב את ברית המועצות ולעלות לישראל. בנוסף, ניסתה נודל להסביר את הסיבות שהביאו אותה להתנגד ביתר שאת לשלטונות, חרף הסיכון. היא העריכה שרבים מידידיה ראו בפעילותה דבר פזיז, שנבע מחוסר שיקול דעת או מחשבה.
תובל הצליח להבריח את הסרטון למערב על ידי תייר אנגלי, שנשלח על ידי "קבוצת ה-35". הסרט עבר עריכה, תורגם לעברית ואנגלית והוקרן בארצות הברית ובישראל. כדי להגן על תובל הושמט שם צלם הסרט ולא ניתן לו קרדיט רשמי. עם זאת, השלטונות בברית המועצות, שקיימו מעקב אחר פעילים מתנגדי משטר וצותתו לקווי טלפון, ידעו מי צילם את הסרט. לאחר מספר חודשים תכנן תובל לצלם את אנדרי סחרוב, שהיה אסיר מפורסם נוסף. אנשי הק.ג.ב. גילו זאת והציעו לו לצאת מברית המועצות תוך 3 ימים או להישאר מסורב יציאה לזמן בלתי מוגבל. תובל ואשתו החליטו לצאת עם ילדיהם. הם עלו לחיפה וכך נמנעה מברית המועצות מבוכה נוספת.
מאסרה של נודל והעדויות עליו הצליחו לעורר הדים רבים ברחבי העולם, גם בקרב מנהיגים ומפורסמים, כמו רונלד רייגן ומרגרט תאצ'ר, ושחקני קולנוע, בהם ג'יין פונדה וליב אולמן.
בתקופת מאסרה הייתה נודל בקשר עם אחותה, אילנה פרידמן, שגרה בישראל, ושעדכנה את התקשורת במצבה. פרידמן הצטרפה לקבוצות יהודים מרחבי העולם ומישראל שפעלו למען שחרורה של אידה נודל. בשנת 1979, נפגשה פרידמן עם שרת החוץ הקנדית פלורה מקדונלד שפעלה למען נודל, וכן עם רוזלין קרטר, אשתו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
בעיתון דבר בשנת 1981, תוארה נודל כ"דמות של גיבורה יהודייה אצילת נפש, שתיכנס ודאי לגלריה הגדולה של גיבורות יהודיות מדבורה הנביאה ועד חנה סנש".
חייה בברית המועצות לאחר תקופת מאסרה

ב-1982, שוחררה נודל לאחר ארבע שנות מאסר. היא ציפתה לקבל אשרת עלייה, בין היתר משום שאסירי ציון רבים אחרים קיבלו אשרה דומה לאחר תקופת מאסרם. אך דבר זה לא התרחש, וגם התייצבותן של דמויות מרכזיות במערב לצדה, והפיכתה לסמל, לא סייעו לה.
לאחר שחרורה, נשלל ממנה היתר המגורים במוסקבה, שבה הייתה לה דירה בבעלותה. אף שבאופן רשמי היא סיימה את ריצוי עונשה, השלטונות המשיכו להתנכל לה. היא ניסתה להתיישב במקומות שונים ברחבי ברית המועצות, ובכולם אסרו עליה השלטונות לגור. שמונה חודשים נאלצה לנדוד, עד שלבסוף הרשו לה להתגורר בעיירה בינדרי במולדובה הסובייטית, סמוך לגבול רומניה. שם הצליחה להשיג דירה חרבה ללא מים וללא שירותים ונאלצה לשפץ אותה. את פרנסתה מצאה בטאטוא רחובות. נודל הייתה אז חולת לב וכליות, וסבלה מקשיים פיזיים. כמו כן הייתה בודדה, מרוחקת מביתה ומבני משפחתה שחיו בישראל. היא קיימה עם אחותה קשר לא סדיר, באמצעות טלפון במשרד הדואר ומכתבים.
גם שקיעתה של ברית המועצות ותהליך הגלאסנוסט, שהביאו לשחרור אסירי ציון רבים בשנת 6–1985 הותירו את נודל מאחור. בשנת 1985 התדרדר מצבה הגופני עוד. היא סבלה ממחלת לב, ומצב הכליות והכבד שלה היה בכי רע. היא לא יכלה לעבוד הלאה בעבודות דחק, ועדיין לא הגיעה לגיל הפנסיה, שעמד בברית המועצות על 55. היא הסתמכה במידה חלקית על משלוחי מזון ששלחה אליה אחותה והייתה מיואשת לגמרי.
ב-15 באוקטובר 1987, כ-16 שנים לאחר בקשת הויזה המקורית, לאחר מאבק נחוש מטעם גורמים בישראל, במדינות מערביות ובברית המועצות עצמה, למען שחרורה, מאבק שכלל לחצים מטעם ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר ושביתת רעב של יהודים בברית המועצות, שוחררה נודל ועלתה לישראל כשהיא בת 56.
לאחר העלייה לישראל

ביתה הראשון בארץ היה ברחובות, ולאחר מכן עברה להתגורר בבית בכרמי יוסף, ביחד עם אחותה אילנה.
היא ביקרה בפומבי ביקורת קשה את קליטת העלייה הרוסית בישראל בכלל, ואת זו הפרטית שלה בפרט. ב-1992 הקימה את ארגון "אם לאם", העוסק בקידום חינוכם של ילדי העולים מרוסיה, בעיקר בקרב מוקדי אוכלוסייה חלשה. הארגון הקים מרכזי למידה לשעות שאחרי בית הספר במקומות כערד, אופקים, שדרות, נתיבות, אשקלון, באר שבע, קריית גת ועפולה.
אידה נודל זוהתה עם חוגי הימין הפוליטי והייתה שותפה למחאה נגד תוכנית ההתנתקות.
בריאיון עיתונאי שעורר הדים ביוני 2005, הביעה תמיכה בתאוריית הקשר על רצח רבין של ברי חמיש.
אוטוביוגרפיה

אידה נודל, יד בחשכה: אוטוביוגרפיה של אסירת-ציון; מאנגלית: גילה וולף, תל אביב: אור עם, תשנ"ד 1994, (הספר בקטלוג ULI). בשנת 1990, ראה אור באנגלית, והיה לרב-מכר. הספר תורגם לאיטלקית (1993) ועברית (1994).
הוקרה

ב-1979, פרסמה נעמי שמר שיר לכבוד נודל בעיתון "דבר" בו היא הביעה תקווה כי נודל תשוחרר במהרה ותעלה לישראל.
מספר חודשים לפני שחרורה של נודל, יצא סרטו של הבמאי האיטלקי מאורו בולוניני (Bolognini) "להתראות מוסקבה" (אנ'), שבו גילמה ליב אולמן את דמותה.
במזכרת בתיה נקרא רחוב על שמה.
ב-2022 עלתה בתיאטרון הבימה ההצגה "אידה" המספרת את סיפורה של אידה נודל.
חיים אישיים

נודל הייתה רווקה ללא ילדים. נפטרה ב-14 בספטמבר 2021 בגיל 90, ונקברה בבית העלמין ירקון.
נודל נחשבה לאחת מאסירי ציון הוותיקים ביותר.
לקריאה נוספת

רחל גיני, 'איבדה את תואר הגיבורה' (ריאיון עם אידה נודל) נקודה 175 (1994), 32–34.
גדי בלום וניר חפץ, קליטת עליה - אידה נודל, ישראל לאן - 18 שיחות עם האישים שמעצבים את פני המדינה, ידיעות אחרונות ספרי חמד, תל אביב, 2008, עמ' 219–234
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  בן תובל (יבגני צירלין), אידה נודל אסירה בסיביר, סרטון תעודה מחתרתי על מאסרה של נודל בסיביר, 1979
1 2 3 4 5 6 7   עופר אדרת, אידה נודל, מסמלי המאבק לעליית יהודי ברית המועצות, מתה בגיל 90, באתר הארץ, 14 בספטמבר 2021
↑  שלמה גבעון, אסיר ציון ולדימיר מרקמן הגיע לאחר 3 שנים בסיביר, מעריב, 4 באוגוסט 1975
1 2  Segal, Sheila F. (September 1, 1996). Women of Valor: Stories of Great Jewish Women Who Helped Shape the Twentieth Century
↑  "גיבורה יהודית, לוחמת צדק": רק 40 איש נכחו בהלוויית אסירת ציון אידה נודל, באתר ynet, 14 בספטמבר 2021
↑   "Mosca addio", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית); אסתר אדלשטן, ליב אולמן תהיה אידה, מעריב, 31 בדצמבר 1986 (ריאיון עם ליב אולמן).
↑  אידה נודל, אסירת ציון ופעילה חברתית, הלכה לעולמה בגיל 90, באתר וואלה, 14 בספטמבר 2021
↑  מותה של אגדה: אידה נודל הלכה לעולמה בגיל 90, באתר ‏מאקו‏, 14 בספטמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300036205171  PLWABN: 9811266035805606  GND: 119001322  ISNI: 0000 0003 6959 7469  LCCN: n80056511  VIAF: 239258269   WorldCat (עם VIAF): 239258269