stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שארית הפליטה
ועדות חקירה וגורל הפליטים

נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, הקים ועדה לבדיקת מצבם של העקורים. ארל הריסון, ראש המשלחת, עמד על מצבם הקשה של הפליטים הממתינים לפתרון מגורים. הזעזוע ממסקנות הוועדה, שגרר אחריו לחץ ציבורי ופוליטי בארצות הברית, גרם לאמריקאים ולבריטים להקים את ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית. בשל התנגדות ערבית בוטלו מסקנותיה, שקראו לעלייה של 100,000 יהודים לארץ ישראל. כדי למצוא מוצא מן הסבך, הוקמה ועדה מעורבת שנייה. הצעתה, שנתפרסמה בשם תוכנית מוריסון, דיברה בין היתר על הגירת 100,000 נפש רק לאזור יהודי קטן בארץ-ישראל, לאחר חלוקתה. הן המנהיגות הערבית והן ההסתדרות הציונית דחו את ההצעה. לבסוף החליטה בריטניה להביא את בעיית ארץ ישראל בפני האו"ם.
רק לאחר הקמת מדינת ישראל הורשו הפליטים במחנות השונים לעלות ארצה, כחלק מגל העלייה ההמונית. עוד לפני כן הועלו כ-20,000 פליטים מאנשי הגח"ל, שהיו נחוצים לעזור בקרבות מלחמת העצמאות. בינואר 1949, חצי שנה לאחר הקמת המדינה, הותר למעפילים שנכלאו בקפריסין להגיע לישראל.
בשנים 1953–1954 נסגרו סופית מחנות העקורים. בסך הכל, מתוך 250 אלף הפליטים ששהו בהם מאז סיום מלחמת העולם השנייה, עלו 136 אלף לישראל, 80 אלף היגרו לארצות הברית והאחרים עברו לקנדה, מדינות מערב ומרכז אירופה ומדינות נוספות בעולם. ניצולים שהתגוררו במדינות שעברו לשלטון קומוניסטי נשארו באותן מדינות למשך שנים עד שהורשו לעזוב מדינות אלו.
ראו גם

תנועת הבריחה
ניצולי השואה
נשים בתנועת הבריחה
אמא, כבר מותר לבכות?
זיכרון השואה
מחנות עקורים
הפליטים היהודים ממדינות ערב
לקריאה נוספת

עליזה אורבך, ניצולים, ירושלים : הוצאת יד יצחק בן-צבי, תש"ע 2010.
עירית קינן, לא נרגע הרעב, שארית הפליטה ושליחי ארץ-ישראל, גרמניה 1948-1945, תל אביב : הוצאת עם עובד, 1996.
ישראל גוטמן ועדינה דרכסלר (עורכים), שארית הפליטה 1944–1948, ירושלים : הוצאת יד ושם, 1991.
זאב מנקוביץ, בין זיכרון לתקווה ניצולי שואה בגרמניה הכבושה, ירושלים : הוצאת יד ושם, 2007.
אסתר פרבשטין, בסתר רעם - הלכה, הגות ומנהיגות בימי השואה, שער שישי "שארית הפליטה", ירושלים : הוצאת מוסד הרב קוק, 2002.
דוד נמרוד סימרוט, היישוב ושארית הפליטה בארץ ישראל, עבודת גמר, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1996.
יהויקים כוכבי, שורש לעקורים - תנועות הנוער במחנות העקורים בגרמניה 1945–1949, ירושלים : הספרייה הציונית, 1999.
עדה שיין, מעקורים חסרי בית לשותפים במפעל הציוני, שארית הפליטה במחנות העקורים בגרמניה ובאוסטריה וקרן קיימת לישראל, ירושלים 1997.
אלה פלורסהים, "אונדזער שטימע" (קולנו) ממחנה העקורים ברגן-בלזן ככלי לשיקום תרבותי, חוליות, 10, 2006, עמ' 239–260.
חנה הרצוג, אמיצות מכל ברבריות : קולן של נשים יהודיות יווניות ניצולות מחנה הריכוז ראוונסבריק, ילקוט מורשת, פ"א, תשס"ו, עמ' 39–64.
פנינה מייזליש, ’המזרחי’, ’תורה ועבודה’ ותנועות הנוער שלהן בפולין ובליטא בתקופת השואה ואחריה (1939–1949), בתוך: מאה שנות ציונות דתית, ב, תשס"ג, עמ' 189–244. (הספר בקטלוג ULI)
אלימלך שינטוך, "תחיית-המתים" : העיתון הראשון של שארית הפליטה ועורכו, חוליות, 10, 2006, עמ' 191–218.
לילך רוזנברג-פרידמן, זהויות בקונפליקט בין שואה לתקומה : שליחות היישוב בריכוזי שארית הפליטה באירופה, ישראל, 11, תשס"ז, עמ' 121–155.
אריה קיזל, אפלה תקשורתית : יחס ה"טיימס" וה"ניו יורק טיימס" לשאלת הפליטים והעקורים היהודים בשנה האחרונה למלחמת העולם השנייה, קשר, 36, 2007, עמ' 103–114.
ברוך פורמן, ספורט ופוליטיקה במחנות העקורים : הפעילות הספורטיבית של ארגון המכבי בשנים 1945–1949, ילקוט מורשת, פ"ד, תשס"ח, עמ' 111–132.
מיכל שאול, "ליצור חיים יהודיים טהורים בארץ האבות" : על העולים החרדים מקרב שארית הפלטה, בשביל הזיכרון, 4, תש"ע, עמ' 20–29.
קיירה קרגו-שניידר, אנטישמיות או ניגוד אינטרסים? : תפיסות גרמניות ואמריקאיות של עקורים יהודים פעילים בשוק השחור במלשטראסה במינכן, יד ושם, ל"ח, 1, תש"ע, עמ' 135–157.
טוביה פרילינג (עורך), ביקורים בגיא ההריגה: ביקוריו של דוד בן-גוריון בבולגריה, בשוודיה ובמחנות העקורים בגרמניה (זיכרונות מן העיזבון: ספטמבר 1944-אוקטובר 1946), הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2014.
התמודדות נפשית:
ה' קליין, "החיפוש אחר זהות ומשמעות בקרב ניצולי השואה", בתוך: העולם אחרי השואה, 1993.
הערות שוליים

↑  על ישעיהו דרוקר ופועלו לאחר המלחמה, באתר יד ושם
↑  נחום בוגנר, הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  דוד חרמץ, פייק היסטורי סטורי, 471, העיתון האזורי לציבור הדתי, עמ' 6–8. חרמץ מתבסס על אמונה נחמני-גפני, אשר כתבה דוקטורט על הוצאת ילדים מבתי נוצרים לאחר השואה
↑  ראו: מחנות העקורים בגרמניה, אוסטריה ואיטליה, באתר יד ושם.
↑  על הוועד המרכזי לשארית הפליטה בתערוכת האינטרנט "החודש הזה בתקופת השואה" באתר יד ושם
↑  אגודת ישראל ברומניה - דין וחשבון. אתר היברובוקס.
↑  יצחק זאב כהנא, ספר העגונות, ירושלים תשי"ד 1954, עמ' 50, באתר היברובוקס.
↑  מחנות העקורים וקיבוצי ההכשרה באיטליה אחרי המלחמה - תערוכה באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007406666905171 
יתומים ניצולי השואה במחנה העולים בעתלית
אסירות שמחות לאסוף את קצבת הלחם שלהן במחנה העקורים ברגן-בלזן לאחר שחרור מחנה הריכוז ברגן-בלזן.
ויווק מרת'י

ויווק האלגר מרת'י (באנגלית:
Vivek Hallegere Murthy, בקאנדה: ವಿವೇಕ್ ಮೂರ್ತಿ; נולד ב-10 ביולי 1977) הוא רופא אמריקאי וסגן אדמירל בחיל הנציבות של שירותי הבריאות הציבורית, המכהן כמנתח הכללי של ארצות הברית, משרה רפואית מהבכירות בארצות הברית ומכונה ראש שירותי בריאות הציבור של ארצות הברית. מרת'י, שהקים את ארגון "רופאים לאמריקה" בשנת 2008 והיה הגנרל המנתח הראשון ממוצא הודי ובעודו מכהן בתפקיד, היה קצין דגל התפקיד הפעיל הצעיר ביותר בשירות הכוחות המזוינים.
קורות חיים והשכלה

מרת'י נולד ב-10 ביולי 1977, בהדרספילד, אנגליה, למהגרים מקרנטקה, הודו. בשנת 1978 עברה המשפחה את האוקיינוס האטלנטי לניופאונדלנד, שם עבד אביו כקצין רפואה מחוזי. כשהיה בן שלוש עברה המשפחה להתגורר במיאמי, פלורידה, שם ביססו הוריו את הפרקטיקה הרפואית שלהם. מרת'י גדל והשלים את לימודיו המוקדמים במיאמי וסיים את לימודיו כמתנדב בבית הספר התיכון הבכיר של מיאמי פלמפטו בשנת 1994 לאחר מכן למד בקולג' באוניברסיטת הרווארד, שם סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1997 עם תואר ראשון במדעים ביוכימיים. בשנת 2003 מרת'י קיבל תואר דוקטור מבית הספר לרפואה של ייל ותואר שני במנהל עסקים מבית הספר לניהול ייל, שם הוא קיבל מלגות פול ודייזי סורוס לאמריקאים חדשים.
קריירה

בהיותו סטודנט לתואר ראשון בהרווארד ב-1995, ייסד מרת'י את VISIONS Worldwide, אותו הוביל במשך שמונה שנים. העמותה התמקדה בחינוך למניעת HIV / איידס בארצות הברית ובהודו. בשנת 1997 הוא ייסד את שותפות הבריאות הקהילתית Swasthya להכשרת נשים כעובדות בריאות בקהילה בהודו הכפרית.
קריירה > קריירה רפואית

מרתי השלים את הסטאז' ברפואה פנימית בבית החולים בריגהאם אנד וימנ'ס ובבית הספר לרפואה בהרווארד, בוסטון, מסצ'וסטס, שם הוביל וניהל גם צוותי טיפול רפואי כחבר סגל.
הוא גם מייסד ונשיא רופאים לאמריקה, קבוצה של יותר מ-15,000 רופאים וסטודנטים לרפואה התומכים בטיפול איכותי במחיר סביר לכולם. במסגרת עבודה זו פיתח והוביל יוזמות לאומיות ומקומיות שבמרכזן כיסוי ומניעה.
בשנת 2011 מונה על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה לכהן במועצה המייעצת לנשיאות ארצות הברית בנושא מניעה, קידום בריאות ובריאות ציבורית אינטגרטיבית ובריאות הציבור במחלקת הבריאות ושירותי האנוש בארצות הברית. הקבוצה מייעצת למועצה הלאומית למניעה בפיתוח אסטרטגיות ושותפויות לקידום בריאות האומה באמצעות מניעה.
מרת'י הוא גם המייסד והיושב ראש של TrialNetworks, מערכת אופטימיזציה לניסויים קליניים מבוססי ענן לניסויים פרמצבטיים וביוטכנולוגיים המשפרת את איכות היעילות של הניסויים הקליניים כדי להביא תרופות חדשות לשוק במהירות ובבטחה רבה יותר. הוא הקים חברה בשם Epernicus בשנת 2008, במקור, כדי להוות פלטפורמת רשת משותפת ברשת עבור מדענים להגברת פרודוקטיביות המחקר.
קריירה > המנתח הכללי של ארצות הברית

בנובמבר 2013 היה מועמד מטעם הנשיא אובמה לתפקיד המנתח הכללי של ארצות הברית. מועמדותו נתקלה בהתנגדות בסנאט מצד כמה דמוקרטים, רפובליקנים ועמותת הרובים הלאומית בנוגע להערות קודמות של מרת'י על אלימות נשק כאיום על בריאות הציבור.
המועמדות של מרת'י זכתה לתמיכה רחבה ביותר מ-100 ארגונים רפואיים ובריאותיים בארצות הברית, כולל איגוד הלב האמריקני, הקולג' האמריקאי לרופאים, האגודה האמריקאית לבריאות הציבור, החברה האמריקנית לסרטן ואיגוד הסוכרת האמריקני. מועמדותו אושרה גם על ידי מספר רב של אנשי מערכת ועורכי מערכת, כולל כתב העת לרפואה של ניו אינגלנד. הוא קיבל את המלצותיהם של שני גנרלים מנתחים לשעבר: דייוויד סאצ'ר ורג'ינה בנג'מין. גנרל מנתח לשעבר אחר, ריצ'רד קרמונה, התנגד למינוי בשל גילו של מרת'י.
ב-15 בדצמבר 2014 אושר מינויו של מרתי למנתח כללי בהצבעה בסנאט ברוב של 51–43.
במהלך כהונתו ייצר מרת'י יוזמות להתמודדות עם סוגיות בריאות דחופות ביותר במדינה. הוא עבד עם החוקרים המובילים במדינה כדי לחבר את הנתונים המדעיים האחרונים בנושא התמכרות והוציא קריאה לפעולה לאומה להכיר בהתמכרות לסמים ואלכוהול כמחלה כרונית ולא כישלון מוסרי. הוא עבד עם נבחרי ציבור רפובליקנים ודמוקרטים ומאות ארגונים שותפים כדי להפנות את תשומת הלב לנושא קריטי זה ולהרחיב את הגישה למניעה וטיפול. הוא גם פרסם הודעת שירות ציבורי עם צוות השחקנים של סדרת הטלוויזיה ממי שהכפילה את מספר האנשים שחייגו למוקד לשימוש בחומרים כדי לבקש עזרה.
בנוסף, הוא פתח את קמפיין "TurnTheTide" ושלח מכתב אישי למיליוני אנשי מקצוע בתחום הבריאות שקרא להם להצטרף לתנועה כדי להתמודד עם מגפת האופיואידים. המכתב חסר התקדים עורר יוזמות הקשורות לאופיואידים במסגרות הבריאות ברחבי הארץ. בתגובה לקריאה הולכת וגוברת של שאלות של הורים, מורים ומחוקקים, הוא גם פרסם את דו"ח המנתח הכללי הראשון בנושא השימוש בסיגריות אלקטרוניות בקרב בני נוער והדגיש את הסיכונים הבריאותיים של שימוש בסיגריה אלקטרונית לנוער.
מראשית כהונתו דיבר מרתי על החשיבות של יצירת תרבות מניעה באמריקה, כזו שמבוססת על פעילות גופנית, תזונה ורווחה רגשית. כחלק ממאמץ זה, הוא הוציא את Step It Up!, קריאתו של המנתח הכללי לפעולה לקידום קהילות מהלכות והליכה והוביל שותפות ציבורית-פרטית בת שבועיים בשם Step it Up Challenge שהעסיקה יותר מ-600,000 אנשים שנועדה להגדיל את הפעילות הגופנית שלהם. הדו"ח הכללי של המנתח הכללי משנת 2016 על שימוש בסיגריות אלקטרוניות בקרב בני נוער הדגיש את פגיעותם של צעירים למוצרים והמליץ לשלב סיגריות אלקטרוניות במדיניות הקיימת ללא עשן כדי למנוע מבני נוער גישה לסיגריות אלקטרוניות. הדו"ח עורר תגובה חריפה מצד תומכי הסיגריות האלקטרוניות.
מרת'י עבד על ההשפעות של שינויי אקלים גם על בריאות המדינה והתבטא נגד טיפולי המרה.
ב-21 באפריל 2017 שוחרר מרת'י מתפקידו על ידי הנשיא הנבחר החדש דונלד טראמפ. סגנית המנתח הכללי שלו, האדמירל סילביה טרנט-אדמס, התמנה לממלא מקום המנתח הכללי. לאחר מכן, מונה ג'רום אדמס.
במרץ 2021 מונה על ידי ג'ו ביידן לכהונה נוספת כראש שירותי בריאות הציבור.
קריירה > הממונה על הטיפול במגפת הקורונה

| --- | --- |
 :  ראו גם – מגפת הקורונה בארצות הברית
בנובמבר 2020 מונה על ידי ג'ו ביידן לאחראי הראשי לטיפול במגפת הקורונה בארצות הברית ולראש כוח המשימה לטיפול בקורונה (COVID-19 task force), בשיתוף פעולה עם דייוויד קסלר, מנהל DEA לשעבר ופרופסורית מרסלה נונז-סמית' מאוניברסיטת ייל.
קריירה > מעורבות ציבורית

מאז המחצית השנייה של 2017, מרת'י הופיע בתוכניות טלוויזיה ורדיו שונות ודיבר על בעיית הבדידות והוא כתב מאמרים רבים בנושא. מרת'י הצהיר כי הוא היה המום מכמה פעמים שהוא נתקל באנשים הסובלים מבדידות קשה במהלך הקריירה הרפואית שלו, וטען שהבדידות באמריקה הפכה לנפוצה מספיק כדי להיחשב כ"מגפה". מרת'י רואה בבדידות גורם שורשי הממלא תפקיד מהותי בבעיות חברתיות רבות אחרות. באפריל 2020 פרסם ספר על מה שהחברה וגם אנשים רגילים כיחידים יכולים לעשות כדי להפחית את הבדידות בעצמם ובאחרים, שכותרתו "יחד: הכוח המרפא של קשר אנושי בעולם בודד לפעמים".
חיים אישיים

מרתי נשוי לד"ר אליס צ'ן, רופאה פנימית שהשתלמה באוניברסיטת ייל, קורנל ו-UCLA והייתה המנהלת הבכירה של ארגון Doctors for America בשנים 2011–2017. ד"ר צ'ן משמשת גם כעוזרת קלינית באוניברסיטת UCLA ועוזרת לפרופסור קליני באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. בני הזוג גרים בוושינגטון הבירה עם בנם ובתם.
מנדאים

| --- | --- |
מנדאי מתפלל בעת טקס טבילה
מנדאי מתפלל בעת טקס טבילה
 שורשים, סיווג והנהגה
 זרם:  נצרות 
 דמויות מרכזיות:  אדם, הבל, שת, אנוש, נח, שם, ארם, יוחנן המטביל
 מספר מאמינים:  60,000 - 100,000
 שפות:  ארמית בבלית, מנדעית 
 תאולוגיה, טקסטים וטקסים
 תאולוגיה:  דואליזם-גנוסטי
 ארגונים ופעילות
 אזורי פעילות:  שוודיה, עיראק, הולנד, ארצות הברית, אוסטרליה, איראן 
 
מַנְדָּאִים (משעמדים, במנדאית: ࡌࡀࡍࡃࡀࡉࡉࡀ, מאנדאייא. [המילה למינדע בארמית פירושה לדעת]) הם בני קבוצה אתנו-דתית בעלת דת ולשון ייחודיים. דתם דוגלת בהשקפת עולם דואליסטית-גנוסטית. במרכז דתם עומדת הטבילה. המנדאים מאמינים כי יוחנן המטביל הוא הנביא החשוב ביותר, ורואים באדם, הבל, שת, אנוש, נח, שם וארם קדושים.
המנדאים ישבו בעיקר בדרום עיראק ובפרובינציה האיראנית ח'וזסתאן. מספרם הכולל אינו עולה על 50 עד 100 אלף איש. בשל רדיפות בעיראק ובאיראן היגרו אלפים רבים מהם לשוודיה, לירדן לאוסטרליה ולצפון אמריקה, הולנד, גרמניה ועוד, ולמעשה מיעוטם נותרו בעיראק ואיראן ורובם היגרו לפזורה בעקבות מלחמת האזרחים השנייה בעיראק.
חלק מההיסטוריונים סבורים כי מקורם של המנדאים מקבוצת יהודים מארץ ישראל שהגרה במאות הראשונות לספירה לאזור דרום מסופוטומיה. תיאוריה זו מבוססת על שלל עדויות: כהני הדת המנדאים מכונים "רבי", אתרי תפילה מכונים "משכנה", ואתרי טבילה מכונים "ירדנה". בנוסף, המנדאים עושים שימוש במושגים ורעיונות המזוהים עם כת האיסיים של תקופת בית שני, ועם מונחים המוזכרים במגילות מדבר יהודה. טענות לקשר מסוים לעם היהודי הועלו גם כן על ידי מספר מקורות ומנהיגי דת מנדאים.
אטימולוגיה

הכינוי "מנדאים" הוא שמה של העדה בשפה המנדאית. פירוש המילה "מנדאים" בשפה המנדאית הוא ה"יודעים", מהמילה הארמית מַנְדַּע, ידע. הדת המנדאית חולקת מאפיינים רבים עם כתות גנוסטיות שהיו נפוצות במזרח התיכון, במאה הראשונה לספירה ובמאות שלאחר מכן. המנדאים הם העדה היחידה, מאז שלהי העת העתיקה, שמזהים את עצמם כגנוסטים ("גנוסיס" פירושו ביוונית "דעת"). יש להדגיש שהזיהוי כגנוסטים הוא בעיקר תוצאה של מחקר אקדמי מערבי, ולא היה מקובל בקהילה המנדאית עצמה עד לאחרונה.
השפה המנדאית

השפה המנדאית נחשבת לניב של הארמית הדרום-מזרחית והיא קרובה במיוחד לארמית הבבלית של התלמוד הבבלי ולנבטית. ניכרות בה השפעות מצד הארמית של התלמוד הירושלמי, של ארמית שומרונית, עברית, יוונית, לטינית, וכן אכדית ופרתית. שפה זו משמשת כיום בעיקר כשפת תפילה, ורוב המנדאים מדברים כיום בערבית ובפרסית, תלוי בארץ מגוריהם.
אמונת המנדאים

המנדאיזם היא דת גנוסטית עם השקפת עולם דואליסטית. דמותו של יוחנן המטביל היא המרכזית ביותר, אך חסידיה מעריצים גם את אדם, הבל, שת, אנוש, נח, שם וארם, אותם הם רואים כנביאים. אדם נחשב למייסד הדת המנדאית, בעוד יוחנן המטביל הוא הנביא האחרון והגדול מכולם. המנדאים אינם נוהגים למול את ילדיהם.
כתבי המנדאים

התיעוד הקדום ביותר של השפה המנדאית נמצא על גבי קערות השבעה מאגיות, מן המאות 5–6 לספירה.
למנדאים יש כמה כתבי קודש, שהחשובים בהם הם ה"גינזא רבא" (ࡂࡉࡍࡆࡀ ࡓࡁࡀ, "האוצר הגדול"), שבו אוסף של היסטוריה, תאולוגיה ותפילות. הגינזה רבה מחולקת לשני חצאים - ה"גינזא שמאלא" וה"גינזא יאמינא". על פי מידע שמצוי בכתבי יד של ספרים אלה, מקור הטקסט הוא בסוף המאה השנייה או תחילת השלישית לספירה. אמנם, כתבי היד עצמם הם מאוחרים הרבה יותר (מן המאה השביעית). על פי המסופר בכתבים אלה, המנדאים עזבו את ארץ ישראל במאה הראשונה לספירה לאחר חורבן המקדש בידי הרומאים ושכנו תחילה במדבר מזרחית לירושלים. המנדאים נמלטו מרודפיהם אל עבר הירדן ושכנו שם מאות שנים לפי מקורותיהם לפני שהתיישבו באימפריה הארסדית בבבל.
ספר חשוב אחר הוא הקולסטה (אנ'), ספר התפילה הקנוני של המנדאים. ספר אחר הוא ספר "יוחנן המטביל", שכולל דיאלוג בין יוחנן וישו.
מקס רייטר

| --- | --- |

מקס רייטר
 לידה:  24 באפריל 1886 פלך קורלנד, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  6 באפריל 1950 (בגיל 63) מוסקבה, ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השכלה:  Irkutsk Military School 
 השתייכות:   צבא האימפריה הרוסית הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1906–1950 (כ־44 שנים)
 דרגה:   גנרל פולקובניק
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית החוף ה-2 מפקד הדיוויזיה ה-36 מפקד הדיוויזיה ה-73 פקד הקורפוס ה-34 מפקד המחוז הצבאי צפון הקווקז מפקד הארמייה ה-20 מפקד חזית העתודה מפקד חזית קורסק מפקד חזית אוריול מפקד חזית בריאנסק מפקד המחוז הצבאי הערבה מפקד המחוז הצבאי דרום אורל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה מלחמת האזרחים ברוסיה המלחמה הפולנית-סובייטית מרד קרונשטאדט המלחמה הסינית-סובייטית (1929) מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
      
 
מקס אנדרייביץ' רייטר (ברוסית: Макс Андреевич Рейтер‏; 24 באפריל 1886 - 6 באפריל 1950) היה גנרל סובייטי ממוצא לטבי אשר שירת במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

רייטר נולד ב-24 באפריל 1886 למשפחה לטבית בפלך קורלנד שהשתייך אז לאימפריה הרוסית. שמו המקורי היה מרטינס רייטרס (בלטבית: Mārtiņš Reiters). בשנת 1906 התגייס רייטר לצבא האימפריה הרוסית, וב-1910 סיים את האקדמיה הצבאית באירקוטסק. במהלך מלחמת העולם הראשונה, פיקד רייטר על פלוגה, מילא תפקידי מטה והגיע לדרגת פולקובניק. הוא נפל בשבי צבא הקיסרות הגרמנית בפברואר 1918, במהלך מבצע אגרוף, ונשלח למחנה שבויים בפרוסיה המזרחית. הוא שוחרר מהשבי ב-1919, ועם שחרורו הצטרף למפלגה הבולשביקית והתגייס לצבא האדום. הוא לחם בשורות הצבא האדום במלחמת האזרחים ברוסיה, וב-1921 מונה למפקד בריגדה, ולאחר מכן לסגן מפקד הדיוויזיה ה-11, והשתתף גם במלחמה הפולנית-סובייטית ובדיכוי מרד קרונשטאדט. ב-1922 הוענק לו בפעם הראשונה עיטור הדגל האדום (הוא עתיד לזכות בעוד שלושה עיטורים כאלו).
ב-1924 מונה למפקד דיוויזיית החוף ה-2, וב-1929 מונה למפקד הדיוויזיה ה-36 והשתתף עמה במלחמה קצרה כנגד הרפובליקה הסינית באותה שנה. ב-1932 מונה למפקד הדיוויזיה ה-73, ובנובמבר 1935 סיים את האקדמיה הצבאית פרונזה, ומ-1936 עד 1939 היה ראש מחלקת ההדרכה הצבאית במטה הכללי, ולאחר מכן היה מפקד הקורפוס ה-34. בינואר 1940 מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי הקווקזי, וב-4 ביוני של אותה שנה הועלה לדרגת לייטנט גנרל. ביולי מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי צפון הקווקז.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם תחילתו של מבצע ברברוסה היה רייטר סגן מפקד המחוז הצבאי צפון הקווקז, וב-22 ביוני 1941 מונה למפקד המחוז. הוא החזיק בתפקיד עד דצמבר של אותה שנה, ובפברואר 1942 מונה לסגן מפקד חזית בריאנסק, ומאוחר יותר באותו החודש מונה לסגן מפקד החזית המערבית. ב-8 במרץ של אותה שנה מונה למפקד הארמייה ה-20, ופיקד עליה עד 2 בספטמבר 1942. ב-30 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל-פולקובניק ומונה למפקד חזית בריאנסק, אשר ב-12 במרץ 1943 הפכה לחזית העתודה. ב-23 במרץ פורקה החזית שוב, והפכה לחזית קורסק. חזית זו פורקה כבר ב-27 במרץ, ורייטר הועבר לפקד על חזית אוריול אשר פורקה יום לאחר מכן והפכה לחזית בריאנסק החדשה. רייטר פיקד על החזית עד 6 ביולי 1943 עת מונה למפקד המחוז הצבאי הערבה. ביולי של אותה שנה מונה לסגן מפקד חזית וורונז', והחזיק בתפקיד עד תחילת אוגוסט. ב-22 בספטמבר 1943 מונה למפקד המחוז הצבאי דרום אורל, והחזיק בתפקיד עד דצמבר 1945.
ביוגרפיה > אחריתו

מינואר 1946 עד אפריל 1950 פיקד על צכללה להכשרת קצינים בכירים, וב-6 באפריל של אותה שנה מת בביתו במוסקבה והוא בן 63.
מכשפות פנדל

שתיים מהמכשפות המואשמות: אן ויטל (שטוקס) ובתה אן רדפרן. איור מאת ג'ון גילברט ממהדורת 1854 של הספר The Lancashire Witches מאת ויליאם הריסון אינסוורת'.
משפטי מכשפות פנדל (באנגלית: Pendle witches) משנת 1612 נמנים עם משפטי המכשפות המפורסמים ביותר בהיסטוריה האנגלית, וגם עם המשפטים המתועדים בצורה הטובה ביותר מהמאה ה-17. שנים עשר המואשמים התגוררו באזור הסובב את גבעת פנדל בלנקשייר אנגליה, והם נאשמו ברצח של עשרה אנשים תוך שימוש בכשפים. כולם פרט לשניים, נשפטו בבית המשפט בלנקסטר בתאריכים 18 ו-19 באוגוסט 1612, יחד עם מכשפות סמלסברי ומכשפות נוספות, בסדרה של משפטים שלימים נודעו כמשפטי המכשפות של לנקשייר. אחת נשפטה בבית המשפט ביורק ב-27 ביולי 1612, ואחת מתה בכלא. מתוך האחד עשר שהגיעו למשפט – תשע נשים ושני גברים – עשרה נמצאו אשמים והוצאו להורג באמצעות תלייה, אחת נמצאה חפה מפשע.
הפרסום הרשמי של ההליכים בספרו של הפקיד המשפטי תומאס פוטס "The Wonderfull Discoverie of Witches in the Countie of Lancaster", ומספר המכשפות שנתלו יחדיו – תשע בלנקסטר ואחת ביורק – הפכו את המשפטים ליוצאי דופן באותה התקופה באנגליה. הוערך כי כל משפטי המכשפות האנגליים בין תחילת המאה ה-15 ותחילת המאה ה-18 הסתיימו בפחות מ-500 הוצאות להורג. ההוצאות להורג בסדרת המשפטים הללו היוו יותר משני אחוזים מסך ההוצאות להורג.
שש ממכשפות פנדל נמנו מאחת משתי משפחות, שבראשן עמדה אישה בשנות השמונים לחייה. משתי המשפחות הגיעו אליזבת סאות'רנס (הידועה גם בשם דמדייק), בתה אליזבת דוייס, ונכדיה ג'יימס ואליסון דוייס; אן ויטל (הידועה גם בשם שטוקס) ובתה אן רדפרן. הנאשמים האחרים היו ג'יין בולקוק ובנה ג'ון בולקוק, אליס נאטר, קתרין יואיט, אליס גריי וג'נט פרסטון. התפרצויות מעשי הכישוף בפנדל וסביבתה עשויות להמחיש עד כמה אנשים יכלו להתפרנס מהעמדת פני מכשפות ומכשפים. רבות מהטענות נבעו מהאשמות שהשמיעו בני משפחות דמדייק ושטוקס אחד כנגד השני, אולי משום שהם התחרו בניסיונותיהם להתפרנס מריפוי מחלות, קיבוץ נדבות וסחיטה.
האירועים שהובילו למשפטים

אחת מהמכשפות המואשמות, דמדייק, נחשבה בסביבה כמכשפה במשך חמישים שנים, וכמה ממקרי המוות בהן הואשמו המכשפות התרחשו שנים רבות לפני שהחוקר רוג'ר נוול החל לשים לב אליהן בשנת 1612. האירוע שככל הנראה הוביל לחקירתו של נוול, שהגיעה לפסגתה במשפטי מכשפות פנדל, התרחש ב-21 במרץ 1612.
בדרכה אל יער תרוודן, פגשה נכדתה של דמדייק, אליסון דוייס, את ג'ון לאו, רוכל מהליפקס וביקשה ממנו מספר סיכות. סיכות מתכת במאה ה-17 היו פריט בעבודת יד והיו יקרות למדי אבל הן היו נחוצות לכישופי ריפוי - בעיקר לטיפול ביבלות - הגדת עתידות וגם לקסמי אהבה, ואולי משום כך אליסון רצתה כל כך להשיג אותן ולאו הסתייג מלמכור לה אותן. לא ברור האם היא התכוונה לקנותן כפי שטענה ולאו סירב לפתוח את תיקו בשביל עסקה כה קטנה, או שלא היה לה כסף והיא התחננה עבורן כפי שבנו של לאו טען. מספר דקות לאחר מפגשם, אליסון ראתה את לאו מועד ונופל, אולי מאחר שחווה שבץ, הוא הצליח לחזור ולקום על רגליו ולהגיע לפונדק הקרוב. תחילה לא האשים לאו את אליסון, אבל היא האמינה שעשתה זאת; כאשר אברהם לאו לקח אותה לבקר את אביו מספר ימים לאחר האירוע, דווח שהיא הודתה באשמה וביקשה את סליחתו.
אליסון דוייס, אימה אליזבת ואחיה ג'יימס הוזמנו להופיע בפני נוול ב-30 במרץ 1612. אליסון הודתה שמכרה את נשמתה לשטן ואמרה לו להטיל מום בג'ון לאו מאחר שקרא לה גנבת. אחיה, ג'יימס, ציין שאחותו גם הודתה שכישפה ילד מקומי. אליזבת הייתה מאופקת יותר והודתה רק שלאימה, דמדייק, היה סימן על גופה, שאותו שרבים, כולל נוול, החשיבו כסימן שהשאיר השטן לאחר ששתה את דמה. כשתושאלה על אן ויטל (שטוקס), אם המשפחה השנייה שכביכול הייתה קשורה בכשפים בסביבת פנדל, אליסון כנראה ראתה הזדמנות לנקמה. ככל הנראה היה ריב בין שתי המשפחות שהתחיל ב-1601, כשבן משפחתה של שטוקס פרץ למגדל מלקין, ביתה של משפחת דוייס, וגנב טובין בשווי של פאונד 1, השווה לכ-117 פאונד בשנת 2018. אליסון האשימה את שטוקס ברצח של ארבעה אנשים בעזרת כשפים, והריגת אביה, ג'ון דוייס, שנפטר בשנת 1601. היא טענה שאביה כל כך פחד משטוקס הזקנה שהוא הסכים לתת לה 3.6 ק"ג קמח שיבולת שועל כל שנה תמורת הבטחתה שלא תפגע במשפחתו. הקמח הועבר לחזקתה אחת לשנה עד לשנת פטירתו של ג'ון, על ערש דווי, ג'ון טען ששטוקס גרמה למחלתו מכיוון שהוא ומשפחתו לא שילמו לה על הגנה.
בשניים באפריל 1612, דמדייק, שטוקס ובתה של שטוקס אן רדפרן, זומנו להופיע בפני נוול. דמדייק ושטוקס היו עיוורות ובשנות השמונים לחייהן, ושתיהן סיפקו לנוול וידויים מפלילים. דמדייק טענה שנתנה את נשמתה לשטן 20 שנה קודם לכן, ושטוקס אמרה שהיא נתנה את נשמתה ל"דבר הדומה לגבר נוצרי", כשהבטיח לה ש"היא לעולם לא תחסר בדבר והיא תזכה לנקמה שהיא חפצה בה." אף שאן רדפרן לא הודתה בדבר, דמדייק סיפרה שהיא ראתה אותה מכינה דמויות חימר. עדה נוספת שפגש נוול באותו היום היא מרגרט קרוק שטענה שאחיה חלה ונפטר לאחר מחלוקת עם רדפרן ושהוא לעיתים קרובות האשים אותה במחלתו. בהתבסס על ההוכחות וההודאות שהשיג, נוול העביר את דמדייק, שטוקס, אן רדפרן ואליסון דוייס כדי שישפטו עבור עוולות - גרימת נזק באמצעות כישוף - בכינוס בית המשפט הבא.
פגישה במגדל מלקין

המאסר והמשפט העוקב של ארבעת הנשים היה יכול להיות סיום העניין אלמלא הפגישה שאורגנה על ידי אליזבת דוייס במגדל מלקין, ביתה של דמדייק, ביום שישי הטוב בעשרה באפריל 1612. כדי להאכיל את המשתתפים, ג'יימס דוייס גנב כבשה משכן.
חברים ותומכי המשפחה השתתפו בפגישה, וכששמע על כך רוג'ר נוול, הוא החליט לחקור את הדבר. ב-27 באפריל 1612 נערכה חקירה על ידי נוול ושופט נוסף, ניקולס בניסטר, כדי להבין מה פשר הפגישה במגדל מלקין ומה התרחש שם. תוצאות החקירה הן ששמונה אנשים נוספים הואשמו בכשפים ונאסרו בציפייה למשפט: אליזבת דוייס, ג'יימס דוייס, אליס נאטר, קתרין יואיט, ג'ון בולוק, אליס גריי וג'נט פרסטון. פרסטון התגוררה מעבר לגבול יורקשייר כך שהיא נשלחה לבית המשפט ביורק, השאר נשלחו לכלא גאול והצטרפו לארבע האסורות.
הדעה הרווחת היא שמגדל מלקין היה קרוב לכפר ניוצ'רץ' בפנדל או שאולי היה בכפר בלקו, בו כיום נמצאת חוות מגדל מלקין, ושהוא נהרס מיד לאחר המשפטים.
המשפטים

מכשפות פנדל עמדו למשפט כקבוצה שכללה גם את מכשפות סמלסברי: ג'יין סאות'וורת', ג'נט בירלי ואלן בירלי שנאשמו בין היתר ברצח ילדים, וקניבליזם, מרגרט פרסון הידועה גם כמכשפה מפדיהם שהתמודדה עם משפטה השלישי בגין כשפים: הפעם בגין הריגת סוס, ואת איזובל רובי מוונדל שהואשמה בגין שימוש בכשפים כדי לגרום לחולי.
כמה ממכשפות פנדל המואשמות כגון אליסון דוייס באמת ובתמים האמינו שהן אשמות אך אחרות מחו על חפותן עד הסוף. ג'נט פרסטון הייתה הראשונה להישפט בבית המשפט ביורק.
בית המשפט ביורק, 27 ביולי 1612

ג'נט פרסטון התגוררה בגיסבורן, יורקשייר כך שהיא נשלחה לבית המשפט ביורק עבור משפט. שופטיה היו סר ג'יימס אלטהם וסר אדאורד ברומלי. ג'נט הואשמה ברצח תומאס ליסטר, בעל קרקע מקומי מווסבי הול, בעזרת כשפים ועל כך, היא טענה שאינה אשמה. היא כבר הופיעה בעבר בפני ברומלי בשנת 1611 כשהואשמה ברציחת ילד בעזרת כשפים אך נמצאה לא אשמה. הראיה המרשיאה ביותר נגדה הייתה: כשנלקחה לראות את גופתו של ליסטר, גופתו " מיד דיממה דם טרי לפני כל האנשים שנכחו במקום" לאחר שנגעה בה. לפי הצהרתו של ג'יימס דוייס אל נוול ב-27 באפריל, השתתפה ג'נט במפגש במגדל מלקין כדי לבקש עזרה ברצח ליסטר. היא נמצאה אשמה ונידונה למוות באמצעות תלייה. היא הוצאה להורג ב-29 ביולי בשטח נבסמייר, כיום מקום מרוצי הסוסים של יורק.