stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'יטה (שימפנזה)

צ'יטה ג'יגס
צ'יטה, המכונה גם ג'יגס, (1932 ליבריה שבאפריקה – 24 בדצמבר 2011) היה שימפנזה מצוי ממין זכר שהופיע בסרטי קולנוע רבים ובסדרות טלוויזיה רבות.
הידועים בסרטים בהם השתתף הם סרטי טרזן, משנות ה-30 וה-40 בהם הופיע לצידו של ג'וני וייסמילר אשר גילם את דמותו של טרזן. הסרט הראשון בו הופיע צ'יטה הוא טרזן ובת זוגו משנת 1934, בו הופיע כגור שימפנזה צעיר נטול שם, אשר רכב על גבה של שימפנזית ששיחקה את צ'יטה המקורית. בסרטים הבאים גילם את דמותו של צ'יטה, ולימים הפך הכינוי לשמו. השימפנזה כיכב ב-12 סרטי טרזן לצידם של ג'וני וייסמילר ולקס ברקר.
צ'יטה הופיע גם בתפקידים נוספים, ובהם השימפנזה רמונה בסרט בלה לוגוסי פוגש בגורילה מברוקלין (1952), וכצ'י-צ'י בדוקטור דוליטל (1967) - תפקידו האחרון בטרם "פרש לגמלאות".
ב-31 במרץ 1995 זכה צ'יטה בכוכב על שמו ב"שדרת הכוכבים" בפאלם ספרינגס. מאז 2004 נעשה (ללא הצלחה בינתיים) מאמץ להעניק לו מקום של כבוד בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בסוף חייו התגורר צ'יטה בבית מחסה לקופי אדם הקרוי על שמו בפאלם ספרינגס שבמדינת קליפורניה. צ'יטה העביר את זמנו בצפייה בטלוויזיה, עילעל בספרים ו"ניגן" על פסנתר. כמו כן הוא צייר ציורים אבסטרקטיים, שההכנסות ממכירתם מוקדשות לעמותות הפועלות לרווחת קופי האדם.
ב-1996 בגיל 64, הפך צ'יטה לשימפנזה המבוגר ביותר בעולם ונכון לשנת 2008 הוא מופיע בספר השיאים של גינס כפרימט המבוגר ביותר שאינו אדם. תוחלת החיים של שימפנזים בטבע היא 40-45 שנה ובשבי היא כ-60 שנה.
ב-24 בדצמבר 2011 מת צ'יטה בגיל 79.
הערות שוליים

↑  http://suncoastprimate.homestead.com/
↑  כתבה באתר טלגרף. קום
↑  צ'יטה באתר IMDb
↑  ynet, צ'יטה (הקוף מסרטי טרזן) מת בגיל 80, באתר ynet, 28 בדצמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549938305171  LCCN: sh2009000750
פרדוקס ברס

פרדוקס בְּרָס (Braess's paradox), הנקרא על שם המתמטיקאי הגרמני דיטריך ברס, הוא דוגמה למצב שבו הוספת קשת נוספת לרשת שבה הישויות הנעות בוחרות את מסלול הזרימה האופטימלי באופן אנוכי, יכולה לגרום לירידה בביצועים הממוצעים של הרשת (זאת כמובן על אף האינטואיציה שאומרת שיותר מסלולים תמיד יובילו לביצועים משופרים).
הגדרה

נתבונן ברשת כבישים. נניח שעבור כל צומת ברשת ידוע מספר המכוניות שיוצאות ממנו (דרגת היציאה) ומספר המכוניות שנכנסות אליו (דרגת כניסה). תחת תנאים אלה נרצה לשערך את התפלגות התנועה ברשת. ההחלטה אם לנסוע בכביש כזה או אחר תלויה לא רק באיכות הכביש, אלא גם בצפיפות התנועה עליו. אם כל נהג יבחר בדרך שנראית לו אופטימלית (עבורו בלבד) התוצאה לא בהכרח תהיה אופטימלית עבור כל הנהגים. יתר על כן, קיימת דוגמה שבה הרחבת רשת הכבישים אינה גורמת לקיצור זמני הנסיעה ואף מאריכה אותם.
דוגמה

נסתכל על מערכת כבישים כמו בציור. יש 4000 מכוניות הנוסעות מהמקור אל היעד. הזמן שלוקח לעבור כל כביש מצוין באיור, כאשר T הוא מספר המכוניות שנמצאות על אותו הכביש. על שניים מהכבישים זמן הנסיעה קבוע, ואילו על השניים האחרים זמן הנסיעה תלוי בעומס.
נניח בתחילה שהכביש המקווקו אינו קיים. אם a נהגים עוברים דרך נקודה A זה לוקח  a/100+45 דקות ואם b נהגים בוחרים לעבור דרך נקודה B זה לוקח להם  b/100+45 דקות. המקרה הגרוע ביותר הוא כאשר כל הנהגים יבחרו לנסוע באותו הנתיב. אז ההאטה מקסימלית והנסיעה כולה לוקחת 85 דקות. אך בחירה אקראית באחד הנתיבים תוביל לתוצאה טובה יותר. אם מחצית מהנהגים יסעו בכל אחד מהנתיבים, זמן הנסיעה של כולם יתקצר ל- 2000/100+45=65 דקות. (זהו שיווי משקל נאש.)
כעת נניח שבונים כביש נוסף שמחבר את A עם B וזמן הנסיעה בו כל כך קצר שניתן אפילו לומר שהוא 0. לנהג יש עכשיו שלוש אפשרויות: הוא יכול לנסוע בדרך התחתית, ישירות ל-B ומשם ליעד; הוא יכול לנסוע בעקיפין, ל-B דרך A ומשם אל היעד; והוא יכול לנסוע בדרך העילית, ל-A  ומשם ישירות אל היעד. דרך העקיפין עדיפה על הדרך התחתית, משום שהדרך העוקפת ל-B היא קצרה יותר בכל מקרה מאשר הדרך הישירה לשם. דרך העקיפין עדיפה גם על הדרך העילית, משום שהדרך ליעד מ-B קצרה יותר מאשר ישירות מ-A. לכן כל הנהגים יסעו ראשית ל-A ואז ל-B, והדרך תיקח לכולם 80 דקות. הפתרון האופטימלי, שבו מחצית הנהגים נוסעים דרך B והמחצית השנייה ישירות דרך A (ב-65 דקות לכולם) אינו יציב, משום שלכל נהג בדרך העילית עדיף לקצר ולנסוע מ-A אל היעד דרך B, ולכל נהג בדרך התחתית עדיף לקצר ולנסוע ל-B דרך A. הוספת הכביש הרעה את ביצועי המערכת.
לקריאה נוספת

Katharina Belaga-Werbitzky: „Das Paradoxon von Braess in erweiterten Wheatstone-Netzen mit M/M/1-Bedienern“ ISBN 3-89959-123-2)
דוגמה לפרדוקס של ברס
פרי רוזנפלד

| --- | --- |

רוזנפלד בריאיון ל-BBC, 1960
 לידה:  ספטמבר 1912 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  11 באוגוסט 1991 (בגיל 78) תל אביב-יפו, ישראל 
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  ציור, קריקטורה 
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (1948)  פרס נורדאו (1966) 
 
דיוקן עצמי
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
דיוקן עצמי
פרנץ (פֶּרי) רוזנפלד (ספטמבר 1912 – 11 באוגוסט 1991) היה צייר וקריקטוריסט ישראלי.
חייו

רוזנפלד נולד בבודפשט בספטמבר 1912, למשפחה אמידה בעלת בית חרושת לנורות. כשהיה בן שנתיים, נהרג אביו במלחמת העולם הראשונה, והמשפחה נקלעה לקשיים כלכליים. כשהיה בן ארבע מסרה אותו אמו לבית היתומים היהודי, ושם גדל.
הוא החל ללמוד רפואה באוניברסיטת בודפשט, אך הלימודים לא עניינו אותו, והוא עבר לאקדמיה לאומנויות יפות. כדי לממן את לימודיו, עבד בין היתר כמאייר בבתי משפט עבור צהובון יומי הונגרי. לאחר שהוענק לו תואר דוקטור באמנות פלסטית, שימש כדוצנט בבית הספר לאומנויות בו פעלו גם הציירים הנודעים בהונגריה באותה תקופה, בהם וילמוש אבא-נובאק. בשלב זה החל בציור קריקטורות, שעוררו את זעמם של הפשיסטים בהונגריה. כשנקרא להתגייס לצבא, העדיף לעזוב את הונגריה.
ב-1939, לאחר תקופת נדודים באירופה, הצליח לעלות על ספינה יוונית שהפליגה בין נמלי הים התיכון. כשעגנה הספינה בארץ ישראל, לא התירו שלטונות הבריטים לנוסעים יהודים לרדת ממנה, אך רוזנפלד קפץ ממנה ושחה לחוף. עם הגיעו, איתרו אותו אנשי ההגנה, שהסתירו אותו בגבעת עדה. עד 1941 עבד בסלילת כבישים וכפועל בניין. במקביל, התקבל כחבר באגודת הציירים והפסלים. ב-1941 נתפס על ידי הבריטים, ונכלא בכלא עכו, אך שוחרר תוך זמן קצר ואף גויס בעצמו לצבא הבריטי, שנלחם במדבר המערבי. במהלך שירותו עסק בקישוט מועדוני הקצינים בציוריו.
עם הקמת מדינת ישראל התגייס רוזנפלד לחיל ההנדסה. בהמשך נמנה עם מייסדי במחנה במתכונתו כעיתון לחיילי צה"ל, ושימש כעורך הגרפי שלו עד 1968. במקביל לשירותו ב"במחנה" צייר קריקטורות גם עבור בטאון חיל האוויר. הקריקטורות עסקו בעיקר בהווי הצה"לי ובאורח החיים של החיילים. בספרם איפה היינו ומה עשינו כתבו על רוזנפלד אמנון דנקנר ודוד טרטקובר: ”...אבל בעיקר אהבנו את הקריקטורות של פרי על סיטואציות מחיי הצבא, עם הרס"ר שיש לו שפם ומקל והטירון המבולבל והמקומט, והרגשנו שמישהו לא ממש צוחק עלינו אלא צוחק ובוכה איתנו”.
לאחר שחרורו מצה"ל צייר קריקטורות פוליטיות עבור דבר, העולם הזה והשבועון לאשה, בו היה גם חבר מערכת. מדור הספורט של ידיעות אחרונות הציג קריקטורה שבועית שלו, וכן פרסם סיפור מאויר בהמשכים בשבועון דבר לילדים. בנוסף, אייר כרזות בחירות וכן סדרת כרזות עבור חברת אל על.
בנוסף לעבודתו כקריקטוריסט, יצא למספר שליחויות מחוץ לישראל, באחת מהן הביא אלבומים מגטו לודז' שהכילו צילומים של הנאצים. האלבומים שימשו כראיות במשפט אייכמן ומוצגים כיום ביד ושם.
כגמלאי, עסק פרי בהוראת ציור במתנ"סים ובסיוע לעולים חדשים, ובנוסף רשם וצייר בצבעי מים, בשמנים בפורמטים שונים, וכן על קירות. ציוריו זכו לשבחים והוא זכה בפרסים לציור. הקריקטורה האחרונה שצייר פורסמה בשבועון לאשה.
ב-1991 הלך לעולמו. הותיר אחריו בת, מיה.
תערוכות

1941 - תערוכת המועצה הבריטית
1953 - תערוכות בגלריות בנאפולי
1955 - תערוכת יחיד בקייפטאון
1959 - התערוכה "קריקטורה בישראל" בבית סוקולוב
1967 - תערוכת אקוורלים בנושא מבצע קדש בשגרירות ישראל בלונדון
1986 - התערוכה "מול הראי" במוזיאון חיפה לאמנות
2011 - התערוכה "פרי מצייר את פרס" במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון.
בנוסף, הוצגו עבודותיו דרך קבע בגלריה לאמנות מודרנית בציריך בין 1967 ל-1991.
פרסים

פרס עיריית בודפשט, על האיור "הנמל החורפי של הדנובה" (1938)
פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, על האיור "שדרות קרן קיימת" (1947–1948)
פרס נורדאו (1966).
ספרים

ישראל במדים (הוצאת בירן, התשי"ז)
איוריו עיטרו את הספר פילים בקנה (הוצאת משרד הביטחון, 1973).
לקריאה נוספת

דורית קדר, "ד"ר פרי ומיסטר צייר" בתוך צוות: ביטאון גמלאי שירות הקבע בצה"ל גיליון 42, ינואר-פברואר 1999, עמ' 38–42.
הערות שוליים

↑  אמנון דנקנר ודוד טרטקובר, איפה היינו ומה עשינו, עמ' 160.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 277631  NLI: 987007463271105171  ISNI: 0000 0003 7009 0454  LCCN: no2020093119  ULAN: 500477158  VIAF: 235284087   WorldCat (עם VIAF): 235284087
פרס מרשל סקלאר

| --- | --- |
 תיאור:  עבור  תרומה ייחודית לחקר החברה היהודית
 מדינה:  ארצות הברית 
 הגוף המעניק:  האגודה לחקר היהודים במדעי החברה 
 תקופת הפרס:  1992–הווה (כ־32 שנים) 
 נקרא על שם:  מרשל סקלאר 
 אתר רשמי
 
פרס מרשל סקלאר (באנגלית: The Marshall Sklare Award) הוא פרס המוענק מדי שנה החל משנת 1992 מטעם האגודה לחקר היהודים במדעי החברה (ASSJ) לחוקר בכיר אשר תרם תרומה ייחודית לחקר החברה היהודית. הפרס מוענק לזכרו של "אבי הסוציולוגיה של היהודים", מרשל סקלאר.
הזוכים בפרס:
1992 - סידני גולדשטיין, דמוגרפיה
1993 - סימור מרטין ליפסט, סוציולוגיה
1994 - סליה הלר, היסטוריה
1995 - דניאל אלעזר, מדע המדינה
1996 - סמואל קלאוזנר, סוציולוגיה
1997 - וולטר זנר, אנתרופולוגיה
1998 - ברנרד רייסמן, שירות קהילתי
1999 - סרג'ו דלה-פרגולה, דמוגרפיה
2000 - ישעיהו ליבמן, סוציולוגיה
2001 - קלווין גולדשיידר, סוציולוגיה ודמוגרפיה
2002 - יונתן סרנה, היסטוריה
2003 - סמואל היילמן, סוציולוגיה
2004 - אגון מאייר, סוציולוגיה
2005 - אליהוא כ"ץ, תקשורת
2006 - דבורה דאש מור, היסטוריה
2007 - בארי צ'יסוויק, כלכלה
2008 - פול ריטרבנד, סוציולוגיה
2009 - צ'ארלס קדושין, ניתוח רשתות חברתיות
2010 - סטיבן מ' כהן, סוציולוגיה
2011 - ריב אלן-פרל, אנתרופולוגיה
2012 - לאונרד סייקס, פסיכולוגיה חברתית
2013 - מורטון ויינפלד, סוציולוגיה
2014 - סילביה ברק פישמן, סוציולוגיה
2015 - ברברה קירשנבלט-גימבלט, חקר ההופעה
2016 - ברוז פיליפס, סוציולוגיה
2017 - ג'ודית בוקסר ליוורנט, מדע המדינה
2018 - ארנולד אייזן, מדע הדתות
2019 - הרייט הרטמן, סוציולוגיה
2020 - ארנולד דשפסקי, סוציולוגיה וחיים וקסמן, סוציולוגיה
2021 - אריאלה קיסר, דמוגרפיה ובארי קוסמין, דמוגרפיה
2022 - דברה קאופמן, סוציולוגיה ולימודי נשים
2023 - בתמי הורוביץ, פסיכולוגיה חברתית ואירה שסקין גאוגרפיה
פתיחת ארבעת הפרשים

פתיחת ארבעת הפרשים היא פתיחה שמתחילה במסעים הבאים:
1.ה4 ה5
2.פ-ו3 פ-ג6
3.פ-ג3 פ-ו6
זה סדר המסעים הנפוץ ביותר, אך ניתן לבצע את המסעים גם בסדר אחר (ראו: פתיחה רוסית).
פתיחת ארבעת הפרשים פופולרית בקרב מתחילים, שפועלים על פי הכלל "מפתחים פרשים לפני רצים".
וריאנטים > ר-ב5

המסע המשוחק ביותר של הלבן הוא 4.ר-ב-5, הוריאנט הספרדי, שלאחריו יש לשחור שלוש אפשרויות עיקריות:
4...ר-ב4 מוביל לעמדה סימטרית, ובדרך כלל לתיקו.
4...פ-ד4 וריאנט רובינשטיין.
4...ר-ד6 שנוסה לאחרונה. מטרתו של המסע היא למנוע את איומו העיקרי של הלבן, 5.ר:ג6
וריאנטים > 4.ד4

לאחר 4...ה:ד4 5.פ:ד4 מוביל לפתיחה הסקוטית (1.ה4 ה5 2.פ-ו3 פ-ג6 3.ד4 ה:ד4 4.פ:ד4 פ-ו6 5.פ-ג3). נוסח זה שוחק בדו-קרב כחול עמוק-גארי קספרוב.
סיבה אחת שהלבן יעדיף להגיע לעמדה הזו דרך פתיחת ארבעת הפרשים ולא דרך הפתיחה הסקוטית, היא שלאחר 1.ה4 ה5 2.פ-ו3 פ-ג6 3.ד4 ה:ד4 4.פ:ד4 השחור יכול לשחק 4...ר-ג5 או אפילו מה-ח4.
וריאנטים > 4.ר-ג4?!

"ארבעת הפרשים האיטלקית". המשך אפשרי לשחור יהיה 4...פ:ה4 5.פ:ה4 ד5.
וריאנטים > 4.א3

מונע 4...ר-ב4
וריאנטים > 4.פ:ה5?!

גמביט האלווין. לאחר 4...פ:ה5 5.ד4, הלבן מנסה לשלוט במרכז בעזרת הרגלים שלו.
וריאנטים > 4.ז3

מכין פיתוח הרץ ל-ז2. אפשרות מעניינת לשחור תהיה 4...פ:ה4-כמו גמביט האלווין
| פתיחות שחמט |
| --- | --- | --- |
| פתיחות אב | משחק פתוח • משחק חצי פתוח • משחק סגור • משחק חצי סגור • פתיחת איגוף • פתיחה נדירה |  |
| פתיחות גמביט | גמביט אבנס • גמביט בודפשט • גמביט המלך • גמביט המלכה • גמביט המלכה הנדחה • גמביט המלכה הנרצה • פתיחה סקוטית • גמביט לטבי • הגנה אוסטרית • הגנת צ'יגורין • הגנה בלטית • הגנת מרשל |  |
| הגנה הודית | הגנת בנוני • גמביט בודפשט • פתיחה קטלאנית • הגנה נימצו-הודית • הגנת בנוני מודרנית • הגנה הודית של המלכה • הגנת גרינפלד • הגנה הודית של המלך • התקפת טורה • הגנה הודית מזרחית • התקפת טרומפווסקי • הגנה מקסיקנית |  |
| פתיחות הגנה | הגנה הודית של המלך • הגנה הודית של המלכה • הגנה הודית מזרחית • הגנה נימצו-הודית • הגנת נימצוביץ' • הגנה הולנדית • הגנה מודרנית • הגנת בנוני • הגנת פילידור • הגנת גרינפלד • הגנת אלכין • הגנת קארו-קאן • הגנת שני הפרשים • הגנה ברלינאית • הגנה צרפתית • הגנה סיציליאנית • פתיחת פירץ  • טנגו הפרשים השחורים • פתיחה רוסית |  |
| פתיחות התקפה | התקפת ריכטר-ורסוב • התקפת טרומפווסקי • התקפת טורה • התקפת הודג'סון • פתיחת לארסן |  |
| פתיחות שיטתיות | שיטת לונדון • שיטת קול |  |
| פתיחות ללא סיווג | פתיחה איטלקית • פתיחה אנגלית • פתיחת בירד • פתיחה ספרדית • פתיחה ספרדית, וריאצית ההחלפה • פתיחה וינאית (משחק וינה) •  פתיחת ארבעת הפרשים • פתיחת רץ המלך • פתיחה קטלאנית • פתיחת רטי  • פתיחת בארנס • פתיחת סארגוסה • פתיחה פולנית • פתיחת גרוב • פתיחת אנדרסן • פתיחת קלמנץ • פתיחת דורקין • פתיחת אמאר • פתיחת דאנסט • פתיחת וור • פתיחת דספרז • פתיחת מיזס • פתיחת ואנ'ט קרויג'ס |  |
| אחר | אנציקלופדיית פתיחות שחמט • מלכודות בפתיחה בשחמט |  |
ראו גם פורטל השחמט • קטגוריה:פתיחות שחמט • קטגוריה:שחמט
קוד הדמים

"קוד הדמים" (באנגלית: Bloody Code) הוא הכינוי למערכת העונשין באנגליה, שפעלה מהמאה ה-17 ועד לתחילת המאה ה-19. שמו ניתן במאה ה-20, בשל מספר האנשים הגבוה שקיבלו עונש מוות, אפילו בגין פשעים שנחשבו קלים או עוון בסטנדרטים של המאה ה-21.
היסטוריה

ב-1688, הוגדרו 50 עבירות בספר החוקים שעונשן מוות, אם כי מספר העבירות כמעט הוכפל עד ל-1776, והוא הגיע ל-220 עד לסוף המאה ה-18. מרבית החוקים החדשים שהוכנסו באותה תקופה עסקו בהגנה על רכוש, שפרשנים מסוימים פירשו כצורה של דיכוי מעמדי של העניים על ידי העשירים. ג'ורג' סביל (אנ') הביע מבט עכשווי כשאמר כי: "גברים אינם נתלים בשל גניבת סוסים, אם כי סוסים לא יכולים להיות גנובים". גניבה גדולה הייתה אחד מהפשעים שגררו עונש מוות. ההגדרה לגניבה גדולה היה גניבת סחורות ששווין עולה על 12 פני, בערך 1/12 מהשכר השבועי לעובד מיומן באותה תקופה. לא פעם העריכו המושבעים בכוונה תחילה את שווי הסחורה הגנובה על מנת למנוע עונש מוות.
בסופו של המאה ה-18, מחוקקים ביקשו עונש פחות קשה שעשוי להרתיע עבריינים פוטנציאליים; הגליה עם תקופת עבדות מוגבלת נהייתה העונש הנפוץ יותר. מגמה זו הומשכה על ידי חוק ההגליה 1717 (16 Geo. 3 c.43), שהסדיר את הנוהג, עד שהשימוש בו הושעה על ידי חוק החוק הפלילי 1776. השייה זו התרחשה בשל המרד הפעיל שהיה בשלוש עשרה המושבות. כשנחקק החוק, הפרלמנט טען כי ההמשך "נמצא כי הוא נוכח באי-נוחות שונה, במיוחד על ידי מניעת ממלכה זו מנבדקים רבים שעבודתם עשויה להועיל לקהילה, ואשר על ידי טיפול ותיקון נאותים עשויים לחזור ממסלולם הרע ". חוק זה התפרסם כחוק העבודה הקשה וכחוק ההולקס הן למטרתו והן לתוצאתו. עם הסרת חלופת ההגליה לעונש מוות, היא תדרוש בחלקה את השימוש בבתי הכלא במקום עונש, ותתחיל לתכנן לבנות בתי כלא. ב-1785, אוסטרליה תיחשב כמקום שומם הולם להגליית נידונים; הגלות תתחדש, אם כי עכשיו למושבת עונשין שתוכננה במיוחד, עם צאת הצי הראשון ב-1787. ההערכה היא כי למעלה משליש מכלל הפושעים שהורשעו בין השנים 1788–1867 הוגלו לאוסטרליה, כולל לארץ ואן דימן (כיום, טסמניה). חלק מהנידונים יכלו להימלט מהעונש שהוטל עליהם, אם יסכימו להצטרף לצבא. המשפטן ויליאם בלקסטון אמר על קוד הדמים כי:
זו אמת עגומה, שבין שלל הפעולות שגברים עלולים לבצע מדי יום, לא פחות ממאה ושישים הוכרזו על ידי חוק הפרלמנט כפלילים ללא תועלת הכמורה; או, במילים אחרות, להיות ראוי למוות מיידי.
ליאון רדזינוביץ' (אנ') מצא רישומים על פני 49 עמודים מתוך "חוקי ההון של המאה ה-18", וחילק אותם ל-21 קטגוריות:
בגידה גבוהה, כולל עבירות נגד סדר הירושה הפרוטסטנטית והממסד הפרוטסטנטי
עבירות אחרות נגד המדינה
עבירות נגד הסדר הציבורי, כולל התפרעות והרס הגנות שיטפונות וגשרים
עבירות נגד ניהול משפטי
עבירות נגד בריאות הציבור
עבירות נגד הכנסות ציבוריות, כולל הברחות
בגידה קטנטנה ורצח
דקירה, פגיעה וירי לעבר כל אדם
אונס, חטיפה בכוח ועבירות מין אחרות
גניבה גדולה ופשעים דומים
עבירות פריצה ופשעים דומים
גניבה מהאדם
גניבה ומעילה על ידי משרתים, עובדי הדואר, פקידים וסוכנים אחרים
סחיטה
עבירות על ידי פושטי רגל
זיוף שטרות, איגרות חוב, צוואות, שטרות חליפין, מניות, בולים, שטרות בנק וכו'.
התאוששות לא נכונה, בכוונה להונות
השמדת אוניות בשל דעות קדומות על חברות הביטוח
עבירות מטבע
פגיעות זדוניות ברכוש, כולל הצתה
פירטיות
ביטול עונש המוות

ב-1823, חוקק החוק חוק עונש המוות 1823 (אנ'). חוק זה הפך את עונש המוות לשיקול דעת לכל הפשעים למעט בגידה ורצח. בהדרגה, באמצע המאה ה-19 הצטמצמו מספר עבירות ההון, וב-1861 מספר עבירות ההון ירד לחמש. ההוצאה להורג האחרונה בבריטניה התרחשה ב-1964, ועונש המוות בוטל באופן חוקי בשנים הבאות:
רצח, באופן זמני החל מ-1965, לצמיתות החל מ-1969, בצפון אירלנד החל מ-1973
הצתה במספנה ימית, 1971
ריגול, 1981
פירטיות, 1998
בגידה גבוהה, 1998
שש עבירות צבאיות, 1998
ראו גם

האימפריה הבריטית
בית הנובר
גנבה
לקריאה נוספת

Radzinowicz, Leon (1948). A History Of English Criminal Law and its Administration. Vol. I: The Movement for Reform. London: Stevens & Sons.
Brodeur, Jean-Paul; McCormick, Kevin R. E.; Visano, Livy A. (1992), "High Policing and Low Policing: Remarks about the Policing of Political Activities", Understanding Policing, Canadian Scholars’ Press, ISBN 1-55130-005-2
Glyn-Jones, Anne (2000), Holding up a Mirror: How Civilizations Decline (Revised 2nd ed.), Imprint Academic, ISBN 978-0-907845-60-7
Sharpe, Jim (2001), "Crime, Order and Historical Change",  in Muncie, John; McLaughlin, Eugene (eds.), The Problem of Crime (2nd ed.), Sage Publications, pp. 107–150, ISBN 978-0-7619-6971-6
Wade, Stephen (2009), Britain's Most Notorious Hangmen, Wharncliffe Local History, ISBN 978-1-84563-082-9
Wilf, Steven (2010), Law's Imagined Republic: Popular Politics and Criminal Justice in Revolutionary America, Cambridge University Press, ISBN 978-0-521-14528-2
הערות שוליים

↑  Wilf 2010, p. 139
↑  Wade 2009, p. 9
↑  Sharpe 2001, p. 116
↑  Wade 2009, p. 10
↑  Glyn-Jones 2000, p. 322
↑  "An act to authorise, for a limited time, the punishment by hard labour of offenders who, for certain crimes, are or shall become liable to be transported to any of his Majesty's colonies and plantations." (ארכיון)
↑  Drew D. Gray, Crime, Policing and Punishment in England, 1660-1914 (אורכב 13.04.2021 בארכיון Wayback Machine) p.298 (2016)
↑  Radzinowicz 1948, pp.xx–xxi and 611–659 ("Appendix I: Capital Statutes of the Eighteenth Century")
פרדוקס (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

 סוגה:  דרמת מתח מדע בדיוני סדרת משטרה
 יוצרים:  אליזבת' "ליזי" מיקארי
 כותבים:  אליזבת' "ליזי" מיקארי
 בימוי:  סיימון סלאן ג'ונס (פרקים 1 - 3) עומר מדחה (פרקים 4 - 5)
 שחקנים:  טמזין אאוטווייט מארק בונאר אמון אליוט צ'יקה אוקונקוו
 פסקול:  אדריאן ג'ואנסטון
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  5
 הפקה
 מפיק:  מרקוס וילסון
 מפיקים בפועל:  מאריי פרגוסון פטריק ספנס
 חברת הפקה:  BBC
 הפצה:  הולו 
 עורכים:  לוק דנקלי
 אתר צילומים:  מנצ'סטר
 צלמים:  קרייג פית'ר
 מוזיקה:  אדריאן ג'ונסטון 
 אורך פרק:  60 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC
 רשת שידור בישראל:  BBC Entertainment
 תקופת שידור מקורית:  24 בנובמבר 2009 – 22 בדצמבר 2009
 קישורים חיצוניים
 אתר הסדרה
 דף התוכנית ב-IMDb
 
פרדוקס (באנגלית: Paradox) היא דרמת פשע מדע-בדיונית שנוצרה על ידי ה-BBC. היא עוסקת במספר שוטרים, ובראשם פקחית הבילוש רבקה פלינט, הפועלים למען מניעת אירוע שעומד להתרחש בעתיד - ובמקביל לגלות מה עומד מאחורי "ראיית העתיד" הזו. הסדרה, ששודרה לאורך 5 פרקים בשנת 2009, במעין מצב פשוט של פרדוקס - כאשר השוטרים יודעים, כביכול, מה הולך לקרות בעתיד, אך עדיין מנסים למנוע זאת - ולפעמים גם מצליחים.
בעקבות ביקורות שליליות על הסדרה ותוכנה, החליט ה-BBC שהסדרה לא תמשיך לעונה נוספת, אף על פי שסופה של העונה הראשונה משאיר סימני שאלה פתוחים וציפייה להמשך. פרסום של ה-BBC מסביר את ההחלטה: "למרות צוות שחקנים והפקה נהדר, 'פרדוקס' לא תפסה את הקהל שלה בדרך שבה קיווינו". כמו כן, התוכנית לא זכתה לנתוני רייטינג טובים במיוחד (בפרק האחרון צפו כמיליון וחצי צופים פחות מבפרק הראשון), ואנשים מהפקת הסדרה התאכזבו מהביקורות השליליות.
עלילה

במחשבו של האסטרופיזיקאי ד"ר כריסטיאן קינג (אמון אליוט), מועלות 8 תמונות אקראיות, המציגות דימויים שונים מכדור הארץ. פריצת האבטחה לא מובנת, ועל כן מזומנת למקום פקחית הבילוש רבקה פלינט (טמזין אאוטווייט) - שם כריסטיאן מסביר לה במה הדברים אמורים. הוא משער, שבעוד זמן מוגבל של שעות, יתרחש אירוע, כנראה אסון, בכדור הארץ, ושהתמונות האלו לקוחות מזירת האירוע, בשנייה שבה הוא בוצע (לכל הנקודות אותו ציון-זמן). היא מגיבה בזלזול, אך לאחר מכן חושבת שנית על מעשיה, וחוזרת למשרדו של קינג, מלווה בסמל הבילוש בן הולט (מארק בונאר) איתו גם תפתח יחסים רומנטיים בהמשך העונה, וכן בשוטר קאלום גאדה (צ'יקה אוקונקוו). ביחד, הם עוקבים אחרי המסקנות הנובעות מן התמונות, בתקווה שאלו יובילו אותן אל האסון, ויעזרו להם במניעתו.
במקביל, כריסטיאן, בליווי אחראים על המבצע מטעם משרד ההגנה, מנסה להבין מה פשר התמונות הללו - מאין הגיעו וכיצד הן יודעות לנבא את העתיד בדיוק בצורה שתוביל את החוקרים אל מקום האירוע. הוא מצטרף אל חוקי המשטרה בניסיונותיהם למנוע את האסונות העתידיים, ובכך מבין יותר על מהות התמונות, והעתיד שהן מנבאות.
העיסוק במדע

במהלך כל הסדרה אנו עדים לתופעת ה"פרדוקס" - מצב לוגי שלכאורה בלתי-אפשר להגיע אליו. כלומר, כיצד ייתכן שהחוקרים ישנו את מה שקורה בעתיד, אם הוא מוצג לפניהם בתמונות ברורות, שידוע שהיו אכן קורות כך ללא התערבות. כמו כן, מוצגת גם התייחסות לתופעת ה"חור תולעת (גשר איינשטיין-רוזן)" בפיזיקה, כחלק מההשערות ליוצר תופעת התמונות שמנבאות את העתיד. כריסטיאן מלווה את הסבריו בנימוקים מתחום תורת היחסות, בעיקר במידע העוסק ביקומים מקבילים.
הערות שוליים

↑   פרסום מתוך "The Geek Files"
↑   לפי נתוני ויקיפדיה מתוך אתר הרייטינג BARB
↑   מתוך כתבה על השחקנית
קוד המטפחת

מבחר מטפחות
קוד המטפחת
קוד המטפחת, המכונה גם קוד הבנדנה והסימון, הוא מערכת מקודדת צבעים (אנ') הנפוצה בדרך כלל בקרב גברים שמחפשים מין מזדמן עם גברים או מתרגלי BDSM. קוד זה נפוץ בעיקר בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ואירופה. המטפחת מציינת את ההעדפותה המיניות של האדם, את סוג יחסי מין שהאדם מחפש, והאקטיביות והפסיביות של האדם.
לבישת הממחטה בצד שמאל של הגוף מעידה בדרך כלל כי האדם אקטיבי, בעוד שלבישת הממחטה בצד ימין של הגוף מעידה בדרך כלל כי האדם פסיבי. קוד זה היה בשימוש נרחב בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים.
מקור

חבישת מטפחות צבעוניות שונות סביב הצוואר הייתה נפוצה באמצע ובסוף המאה ה-19 בקרב בוקרים, מהנדסי רכבות קיטור וכורים במערב ארצות הברית. נהוג לחשוב כי מקורם של חבישת מטפחות על ידי גברים הומוסקסואלים בסן פרנסיסקו לאחר הבהלה לזהב שהייתה בקליפורניה, שבאה ממחסור בנשים. גברים שרקדו זה עם זה בריקודים מרובעים (אנ') פיתחו קוד בו האיש שלבש את הבנדנה הכחולה לקח את התפקיד הזכרי בריקוד, בעוד שהאיש שלבש את הבנדנה האדומה לקח את התפקיד הנשי בריקוד (בנדנות אלו היו בדרך כלל נמצאות סביב הזרוע או תלויות מהחגורה או בכיס האחורי של מכנסי הג'ינס).[דרוש מקור]
נהוג לחשוב כי קוד המטפחת המודרני התחיל בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק שבארצות הברית בסוף 1970 או בתחילת 1971, כאשר עיתונאי מטעם וילג' ווייס התבדח שבמקום פשוט ללבוש מפתחות כדי לציין אם מישהו הוא אקטיבי או פסיבי, היה יותר יעיל להודיע בעדינות על המיקוד המיני הספציפי של אותו אדם על ידי לבישת מטבעות צבעוניות שונות. מקורות אחרים מייחסים את הרחבת המערכת המקורית בכחול ואדום לקוד של היום בגלל מאמצי שיווק סביב 1971 על ידי חנות הכלבו בסן פרנסיסקו לסחורה ארוטית, The Trading Post, שקידמה ממחטות על ידי הדפסת כרטיסים המפרטים את המשמעויות של צבעים שונים.
אלן סלבי (אנ'), מייסד Mr. S Leather בסן פרנסיסקו, טען כי הוא יצר את הקוד הזה עם שותפיו העסקיים ב-Leather 'n' Things ב-1972, כאשר ספק המטפחות שלהם הכפיל בטעות את ההזמנה שלהם והקוד המורחב עזר להם למכור את הצבעים הנוספים שקיבלו.
דוגמאות

טבלה זו שורטטה מתוך המהדורה השנייה של ספר הלימוד של לארי טאונסנד (אנ') הנקרא Leatherman's Handbook II שיצא ב-1983 (המהדורה הראשונה של 1972 לא כללה טבלה זו). ספר זה נחשב בדרך כלל למוסמך. ברשימה זו מובהק הרעיון של ימין ושמאל, כאשר צד שמאל מציין את בן הזוג האקטיבי, בעוד שצד ימין מציין את בן הזוג הפסיבי. המשא ומתן עם פרטנר פוטנציאלי נותר חשוב מאחר שכפי שציין טאונסנד, אנשים עשויים ללבוש מטפחות מכל צבע ”רק מאחר שהרעיון של קוד המטפחת מדליק אותם [או] אולי אפילו [אם אתם] לא יודעים מה זה אומר”
| צבע | משמעות |
| --- | --- |
  שחור: סאדומאזוכיזם
  כחול כהה: מין אנאלי
  כחול בהיר: מין אוראלי
  חום: קופרופיליה
  ירוק: זנות או זנות גברית
  אפור: קשירה
  כתום: הכל הולך
  סגול: פירסינג
  אדום: פיסטינג (אנ')
  צהוב: אורופיליה
הרשימות הארוכות יותר שנמצאות באינטרנט מורחבות יותר, וקודי הצבעים הרבים בהם משמשים לעיתים קרובות פחות נפוצים, אם כי חלק מהצבעים הללו מוצעים למכירה בחנויות יחד עם כרטיסים בחינם המפרטים את משמעותם.
ראו גם

הומוסוציאליזציה
בנדנה
לקריאה נוספת

Jacques, Trevor H. (1993). On the Safe Edge: A Manual for SM Play. Toronto: Whole SM Publishing. ISBN 978-1-89585-705-4.