stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לופה-אוקנדה
תיאור

לופה-אוקנדה נמצא במרחק 300 קילומטרים דרומית-מזרחית לליברוויל, בירת גבון. שטחו של האתר המוכרז הוא 5,120 קמ"ר, הפארק הלאומי לופה-אוקנדה משתרע על פני 4,913 קמ"ר מתוך השטח הזה ועל יתרת השטח משתרעים ארבעה אתרים היסטוריים, כאשר שלושה מתוכם (דודה, מוקקו ואלארמקורה) נמצאים בחלק הצפוני של הפארק (מתוכם שניים סמוכים לפארק ואילו השלישי מופרד ממנו) ואילו הרביעי (הר איבונדג'י) נמצא במרחק מה מהחלק הדרום-מזרחי של הפארק. בין האתרים ההיסטוריים הללו לבין הפארק עצמו מפריד אזור חיץ ברוחב 5 קילומטרים.
לפיכך, האזור המוכרז כאתר מורשת עולמית מורכב משלושה אזורים שונים. ההגדלה של האזור המקורי שהיה אמור להיות מוכרז כללה את ארבעת האתרים ההיסטוריים.
הפארק הלאומי גובל בצפון בנהר אוגווה (Ogooué) הזורם במקביל לקו המשווה עד לליברוויל שלחוף האוקיינוס האטלנטי. דרומית לפארק נמצא רכס ההרים צ'אילו המאופיין ביער גשם טרופי צפוף, פני שטח מחוספסים ורשת של אפיקי נחל. במזרח ובמערב הפארק גובל באופווה ומינגווה שהם היובלים של נהר אוגווה.
עמק נהר אוגווה הוא אזור המאופיין בסוואנה פתוחה וביערות ששטחם כ-1,000 קילומטרים רבועים. הגבעות הנמצאות משני צדדיו של העמק גבוהות מהצמחייה ומאפשרות דרך מעבר מהחוף אל פנים הארץ שאיננה עוברת בתוך יערות הגשם הצפופים, האפשרות נוצלה מאז התקופה הפרהיסטורית. המישור הפתוח הוא ככל הנראה תוצאה של פעילות אנושית רצופה מאז תקופת האבן: שרפות היער גרמו ליצירתה של צמחיית הסוואנה שמשכה לאזור מתיישבים נוספים. במהלך הדורות עברו דרך האזור אנשים רבים שהותירו אחריהם שרידים משומרים היטב של התיישבויות על ראשי הגבעות, מערות ומקלטים, ראיות ליכולת עיבוד של ברזל וכ-2,000 פטרוגליפים.
רוב האתרים בפרק התגלו החל מתחילת שנות ה-80. הממצאים מהאזור מצביעים על כך שהחלק המרכזי של עמק אוגווה, ובייחוד בנקודת ההתמזגות של הנהרות מ'פאסה (Mpassa) ולבומבי (Lebombi), היה אזור סחר חשוב ביותר שדרכו עברו מהגרים רבים, וכן אזור מעבר הכרחי עבור בני הבנטו, חקלאים מהאזור שמדרום למדבר סהרה, שהיגרו דרומית-מזרחית למרכז, מזרח ודרום אפריקה. בשלושת האזורים המוכרזים בעמק יש אתרים ארכאולוגיים רבים המכילים דוגמאות אמנות סלע.
החלק של אפריקה הנמצא דרומית לסהרה עשיר מאוד בממצאים ארכאולוגיים. הממצאים הללו כוללים את האתרים הגאולוגיים במזרח אפריקה ואת ציורי הסלע במזרח, מרכז ודרום אפריקה. האתרים הידועים באזור זה, ובייחוד אלה הנכללים ברשימת אתרי המורשת העולמית, משופעים בדרך כלל במישורים מיוערים במידה מועטת ולא ביערות גשם צפופים. עד לפני זמן מה היה מעט מאוד מידע על ההתיישבויות המוקדמות במישורי יערות הגשם הצפופים של מרכז אפריקה, שנחשבים לעוינים עבור ההתיישבות האנושית. המחקרים האחרונים במרכז גבון שינו את הדעה הזו וסיפקו עדויות משמעותיות שהראו כיצד בני האדם הראשונים באזור הצליחו לעקוף את הביצות של אגן נהר קונגו והקימו את ההתיישבויות על גדות האוגווה.
האתרים התרבותיים מחולקים לחמישה סוגים לפי התקופה הארכאולוגית.
תיאור > תקופת האבן הקדומה האפריקאית

קשה לנוע בתוך יערות הגשם ירוקי העד הצפופים. אוכלוסיית הפילים החיה באזור זה נוטה לנוע בנתיבים עוקפי גבעות ונראה כי גם בני האדם עשו כך: רוב השרידים מתקופת האבן הקדומה האפריקאית (באתר זה, לפני כ-400,000 - 120,000 שנים לפני זמננו) נמצאים בראשי הגבעות וניתן לזהות טביעות רגליים המובילות אליהם ומהם. עד כה נמצאו בעמק אתרים רבים מתקופה זו כולל כלי אבן מהתרבות האשלית שהתגלו על פני טראסה הנמצאת על גדת הנהר אלארמקורה (Elarmékora).
תיאור > תקופת האבן התיכונה האפריקאית ותקופת האבן המאוחרת האפריקאית

אין ממצאים רבים מהעמק שניתן לתארך לתקופת האבן התיכונה האפריקאית. במהלך תקופת האבן המאוחרת האפריקאית (באזור זה כ-12,000 - 4,500 שנים לפני זמננו) האקלים הפך חם יותר ובני האדם החלו להשתמש בטכנולוגיה מפותחת יותר על מנת לייצר כלי אבן קטנים ממיקרוליתים ולצוד בעזרת חצים וקשתות. נמצאו שרידים רבים מתקופה זו המדגימים את מה שמכונה התעשייה הטשיטוליאנית, והם נמצאו גם לאורך נהר קונגו על מישור טק, במישור קינשאסה ובעמק ניארה.
בעמק אוגווה נמצאו כלי אבן מתקופה זו בראשי הגבעות, במחסות-סלע ובמערות. על ראשי הגבעות, שהיו המקום שבו סותתו הכלים, יש אזורים נרחבים של פסולת הסיתות - שברי אבן שניתן לראות בתצלומי אוויר. האזורים שמסביב למגורי האדם אופיינו בפסיפס של יער וסוואנה; בני האדם בחרו לגור במקומות הגבוהים, צדו עם חצים וקשתות, השתמשו בעץ מהיערות על מנת להדליק אש, וככל הנראה גם ניזונו מהצמחים שגדלו ביערות.
תיאור > התקופה הנאוליתית

השרידים הקדומים מרמזים על אוכלוסייה קטנה ומתפתחת. לעומת זאת, השרידים שהותירו אחריהן התרבויות שהופיעו בתקופה הנאוליתית ובתקופות הברזל משקפים את גלי ההגירה שעברו דרך האזור. אחת התוצאות הבולטות של גלי ההגירה הייתה הקמת יישובים גדולים באופן יחסי.
בתקופת ההולוקן הראשונה החלה הגירה של בני הבנטו מהרמות המדושאות לאורך הגבול בין ניגריה לקמרון. לפי העדויות הנדידה התבצעה בשני נתיבים ראשיים. הראשון היה בכיוון מזרח לעבר האגמים הגדולים של מזרח אפריקה ומשם דרומה, והוא היה לאורך רצועה צרה של סוואנה על החוף האטלנטי; הנתיב השני היה בכיוון דרום-מזרח והתפצל לשניים, תוך כדי מעבר באזורים הגבוהים ובסוואנה של עמק אוגווה על מנת לעקוף את יערות הגשם המשווניים.
בני האדם בתקופה זה הכינו אבנים חלקות, גרזנים וכלי חרס. ההשערה היא כי ייתכן והשיטות להכנת הכלים התפתחו בלופה-אוקנדה, אך ההופעה הפתאומית והנרחבת בשנת 4,500 לפנה"ס מעידה בסבירות גבוהה על כך שהשיטות יובאו למקום מאזורים אחרים. האתרים הארכאולוגיים הקדומים ביותר בעמק נמצאים בהרי מאסוסו. שני אתרי אוקנדה מתוארכים לשנת 4,500 ו-3,560 לפנה"ס.
במקום נמצאו דוגמאות רבות של גרזנים חלקים שהוכנו מאמפיבוליט (סלע מהחלק המרכזי של העמק). הממצאים הללו פזורים בכל רחבי גבון, דבר המעיד על גבולות הסחר הנרחבים באותה תקופה.
בני האדם באותה תקופה התיישבו גם כן על ראשי הגבעות, חיו ביישובים קטנים והקימו אזורים מיוחדים שבהם נקברה האשפה. ההשערה היא כי צורכי הקיום באותה תקופה התבססו על משאבים מהיער כיוון שלא נמצאו עדויות לפעילות חקלאית כלשהי.
אתרי תקופת האבן החדשה מפוזרים לאורך העמק בין אפונה (Epona) לאוטומבי (Otoumbi) במערב ולאוגווה במזרח.
תיאור > תקופת הברזל המוקדמת

אמנות הברזל במרכז ובמערב אפריקה החלה להתפתח בערך בשנת 2500 לפנה"ס באזור הרי מאנדארה (Mandara) על הגבול בין ניגריה לקמרון, ובאזור המקיף את יאונדה (Yaoundé) בדרום קמרון.
הממצאים הקדומים ביותר של ברזל מעובד בעמק אוגווה מתוארכים לתקופה של אמצע האלף ה-2 לפנה"ס, והם נמצאו באוטומבי ובלופה. בין 2300 ל-2100 לפנה"ס חלה התפשטות של השימוש בברזל לאוקנדה וללינדילי. התושבים החדשים במקום, שנעזרו בכלי הברזל שלהם, הצליחו ככל הנראה לגרש לחלוטין את אנשי תקופת האבן החדשה.
אנשי תקופת הברזל חיו גם כן בראש הגבעות אך ביישובים גדולים באופן יחסי, כאשר בסמוך אליהם נבנו מספר כבשנים, ומספר היישובים היה גדול גם כן: עד כה נמצאו כ-20 אתרים המתוארכים לתקופה שבין 2300 לפנה"ס ל-1800 לפנה"ס. במקום נמצאו עדויות לשימוש בתבואה ואגוזים ביחד עם עדויות לחקלאות פרימיטיבית (מטעים לגידול דקלים שמהם מפיקים שמן דקלים).
כלי החרס מהתקופה הזו שונים מאוד בהשוואה לאלו של תקופת האבן החדשה: מכלים בצורת פעמון, חלקם גדולים מאוד, שקושטו במעגלים קונצנטריים מתחת לידיות. אופי הקישוט הזה דומה לתחריטי סלע שנמצאו במקום סמוך וככל הנראה הם הוכנו באותה תקופה.
תיאור > פטרוגליפים

עד כה נמצאו למעלה מ-1,600 פטרוגליפים לאורך העמק, וכמה נוספים נמצאו מדרום לעמק. הפטרוגליפים נמצאים על סלעים סגלגלים ושטוחים, והם הוכנו באמצעות כלי ברזל שניקבו חורים קטנים דמויי גביע בסלע הקשה.
צברי פטרוגליפים נמצאים לאורך עמק אוגווה בדודה (Doda), איבומביל (Ibombil), קונגו בואמבה (Kingo Boumba), לינדילי, אפונה ואלארמקורה. האתרים הללו מתחלקים לשתי קבוצות: מסביב ללופה-אוקנדה במזרח ומסביב לאוטומבי במערב. האיקונולוגיה של התמונות דומה במידה רבה לציורים שנמצאו על כלי החרס מתקופת הברזל ולציורי גוף מודרניים. שני שלישים מהציורים הם מעגלים או מעגלים קונצנטריים, ובסך הכל 75% מהציורים הם של צורות גאומטריות שונות. ציורי בעלי החיים מהווים רק 8% ומתוארים בהם זוחלים או הולכי על ארבע קטנים. לא נמצאו דוגמאות של יונקים גדולים כגון פילים ואנטילופות (ציורים של בעלי חיים אלה כן נמצאו בסהרה ומזרח ודרום אפריקה). קבוצת ציורים שנודעת לה חשיבות רבה היא זו המתארת זריקת סכינים וזאת כיוון שבמרכז אפריקה כלי הנשק הללו אפיינו את בני הבנטו. סוג זה של סכינים עדיין נמצא בשימוש באזור.
הפטרוגליפים נמצאים ליד אתרי ההתיישבות מתקופת הברזל, ואם מקשרים ביניהם ניתן לומר כי הציורים מתוארכים לתקופה שבין 2300 ל-1400 לפנה"ס. מבחינה מספרית, הפיזור של הציורים הוא:
אלארמקורה: 140 ציורים בחמש קבוצות
אפונה: 410 ציורים
קונגו-בואמבה: 280 ציורים בחמש קבוצות
לינדילי: 20 תמונות
תיאור > תקופת הברזל המאוחרת

בין 1900 ל-1800 לפנה"ס היגרו תושבים חדשים לאזור, והחליפו את התושבים הקודמים. המהגרים הללו נשארו במקום במשך 400 שנים ואז היגרו דרומה. שרידי התנורים שנותרו מתקופה זו מצביעים על כיוון ההתפשטות מאוטומבי לאורך שני הצדדים של העמק ולעבר ההרים המיוערים בדרום. מרבצי פחם הם העדות הראשונה שנמצאה לקיומה של חקלאות המבוססת על קציר ושרפה.
מסיבות שאינן ברורות העמק היה נטוש בין 1400 ל-800 לפנה"ס. בתקופה זו חלו שינויים רבים בצמחיית העמק.
אבותיה של אוכלוסיית אוקנדה הנוכחית החלו להגיע לעמק בין המאה ה-14 למאה ה-15 לפנה"ס, וגם הם חיו בראשי הגבעות. שרידי כלי החרס שלהם נמצאו מפוזרים על פני שטח של 1,500 קמ"ר. ההשערה היא כי כושרם הגופני סייע להם לעבור את המרחקים הארוכים באזור.
שרידי התיישבות נמצאו גם במרחק רב יותר דרומית ליער והם מתוארכים לתקופה שבין המאה ה-14 למאה ה-19 לספירה, וניתן ללמוד מהם על השינוי באופן התכת הברזל. לפי העדויות נראה כי באזור התקיימו במקביל שתי תרבויות, בני הלופה בסוואנה ומסורת הללדי מסביב לעמק ללדי שביער.
במאה ה-20 הוזזו מספר כפרים והועברו אל מחוץ ליער לאורך הכביש הראשי ומסילת הרכבת הסמוכים לעמק נהר אוגווה.
עולם החי והצומח

בפארק חיים מגוון גדול מאוד של צמחים ובעלי חיים כגון שימפנזות, גורילות, פילי יערות, נמרים, חתול זהוב אפריקני, גחניים, זבד דקלים אפריקני, פנגולין עצים, שפן עצים, תנין צר-חרטום, תנין גמדי, פיתון סלעים אפריקני, ממבה ג'יימסונית, פרפרים, פנינייה מצויצת, אפרור אפריקני, טוראקיים, קלאוניים, טנרק לוטרה ענק, לוטרה חסרת-טופר קונגולזית, תאו היער, קודו מסורטט, קודו הביצות, חזיר יער ענק, חזיר נהרות ואיילון המים.
בפארק חיים מספר מינים של צביונים ובהם צביון צהוב-גב, צביון כחול, צביון לבן-גחון, צביון פיטרס וצביון חום. בנוסף מתקיימים בו 14 מינים של פרימטים ובהם מנדריל, מנגבי אפור-לחיים, קולובוס שחור, גנון לבן-אף גדול וגנון לבן שפה.
היסטוריה מודרנית

החפירות הארכאולוגיות באתר החלו ב-1987 וממשיכות מאז.
רצועת הסוואנה שמשכה מספר רב של אנשים במהלך הדורות עדיין משמשת כמקום מגורים. באזור זה מדוברות כמה שפות ובהן אוקנדיס, מאקינה, אקלה, סאקה ומאסאנגו.
במקביל לתחילת השלטון הקולוניאלי במאה ה-19 ובמאה ה-20 החלה מגמה בקרב תושבי האזור לעבור מכפרים משפחתיים קטנים לכפרים גדולים יותר ולעיירות. ב-1967 נבנתה לאורך העמק הדרך הלאומית מספר 3, על מנת לסייע בניצול משאבי היער. היישובים המודרניים באזור ממוקמים בסמוך לכביש. ב-1976 נבנתה מסילת רכבת המחברת את ליברוויל שעל החוף עם פרנסוויל השוכנת ליד היער. מטרת המסילה היא ניצול משאבי העץ ומרבצי המנגן. מסביב לתחנות הרכבת איים (Ayem) ולופה הוקמו יישובים חדשים.
כיום, יש בתוך אתר המורשת העולמית שישה כפרים קטנים שבהם גרים כ-2,000 תושבים. שלושה כפרים שוכנים לאורך עמק אוגווה: בולקו (Boléko), קונגובומבה (Kongoboumba) וקאזאמאביקה (Kazamabika). שלושת הכפרים האחרים שוכנים ליד פלג אופווה של נהר אובווה: מאקוגהה (Makoghé), באדונדה (Badondé) ומיקונגו (Mikongo). ליד הכפרים הללו נמצאים שני כפרים נוספים, ראמבה (Ramba) ומאסנגואלאני (Massenguelani) שאוכלוסייתם מורכבת מבני הבנטו ומפיגמים. ששת הכפרים הגדולים נחשבים כאזורים מתפתחים, ומשמעות הדבר היא שממשלת גבון מעניקה להם תמיכה עבור עידוד תיירות אקולוגית ופיתוח שווקים של מוצרים מקומיים.
אזור לופה-אוקנדה הוכרז כשמורת טבע ב-1946, ובשנת 2002 שונה מעמדו החוקי והוא הפך לפארק לאומי.
הערות שוליים

↑  Oslisly, R. (2001). The history of human settlement in the middle Ogooué valley (Gabon). African rain forest ecology and conservation, 101-118.
↑  מעגלים קונצנטריים הם שני מעגלים או יותר בעלי נקודת מרכז משותפת
פטרוגליף, הפארק הלאומי לופה, גבון
עלות הפשיעה

עלות הפשיעה היא אמדן לנזק הכלכלי אשר נגרם למשק הלאומי מהפשיעה.
עלות הפשיעה כוללת שלושה מרכיבים עיקריים:
הנזק שנגרם מאיום הפשיעה. עיקרו של הנזק הוא ההוצאות הכרוכות בצעדי מנע הדרושים להקטנת ההסתברות לפגיעה מהפשיעה (הוצאות אבטחה, ביטוח, התנהגות אישית מתגוננת, פעילות מניעתית, חרדה ועוד).
נזק ישיר מהפשיעה (אובדן רכוש, הפסד תפוקה והכנסה, הוצאות רפואיות, עלות טיפול פסיכולוגי ועוד).
נזקים מהתגובה לפשיעה (הוצאות אכיפה, הוצאות תביעה, עלות תפעול של בתי המשפט, עלות אחזקה של אסירים בבתי סוהר ועוד).
באמדן עלות הפשיעה לא נהוג להכליל את הנזק הנגרם בגין עבירות תעבורה.
השוואה של עלות הפשיעה בין מדינות שונות או תקופות שונות נעשית על ידי חילוק במספר התושבים במדינה לקבלת "עלות הפשיעה לנפש".
עלות הפשיעה בישראל

עלות הפשיעה בישראל בשנת 2007 הוערכה על ידי המשרד לביטחון פנים לסך של כ-12.9 מיליארד ש"ח שהם 1,792 ש"ח לנפש לשנה או כ-2% מהתמ"ג.
ובשנת 2011 הוערכה עלות הפשיעה על ידי המשרד לביטחון פנים לסך של 14.4 מיליארד שקל שהם 1842 ש"ח לנפש לשנה או 1.7% מהתמ"ג.
VinFast LUX SA2.0

| --- | --- |

VinFast LUX SA2.0
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  VinFast (אנ')
 שנות ייצור:  2019 – הווה
 הרכבה:  וייטנאם וייטנאם 
 חברת אם:  Vingroup (אנ')
 מרכב:  מנוע קדמי, הנעה כפולה 4x4  מנוע קדמי, הנעה אחורית 4x2
 פלטפורמה:  SUV דגם "BMW X5 (F15)" (אנ') מתוצרת BMW
 אורך:  4,940 מ"מ
 רוחב:  1,960 מ"מ
 גובה:  1,773 מ"מ
 משקל:  1,992-2,005 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,933 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 2.0 ליטר המפיק 231 כ"ס (מגדש טורבו), מנוע BMW, מסדרה "BMW N20" (אנ') סוג מנוע "N20B20"  V8 צילינדרים, 6.2 ליטר המפיק 455 כ"ס (מגדש טורבו) (דגם "Vinfast Lux V8" מיוצר ממרץ 2019)  הילוכים=תמסורת אוטומטית - 8 מהירויות מתוצרת "ZF Friedrichshafen" (אנ'), סוג תמסורת "ZF 8HP transmission" (אנ')
 מהירות מרבית:  300 קמ"ש (דגם "Vinfast Lux V8" מנוע V8 המפיק 455 כ"ס)
 מעצב:  פינינפארינה
VinFast LUX SA2.0 הוא SUV (ראשי תיבות של Sport utility vehicle) מהודר ובגודל בינוני, מתוצרת יצרנית הסטארט אפ המתמחה בתעשיית הרכב VinFast (אנ') חברת בת של הקונגלומרט הווייטנאמי Vingroup (אנ') המיוצר משנת 2019 בווייטנאם.
דגם "VinFast LUX SA2.0" מבוסס על דגם SUV גרמני "BMW X5 (F15)" (אנ') מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית BMW (פלטפורמה ושלדה).
"VinFast LUX A2.0"

דגם "VinFast LUX SA2.0" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות הבינלאומית בפריז (אנ') באוקטובר 2018.
דגם "VinFast LUX SA2.0" משווק בסין מיוני 2019. הדגם הראשון שיצא ממפעל הייצור היה בתאריך 6 במרץ 2019.
5 דלתות.
מנוע קדמי - אורכי.
מנוע בנזין, מגדש טורבו.
סוגי הנעה: הנעה אחורית 4x2, הנעה כפולה 4x4.
תמונות

דגם VinFast LUX SA2.0
דגם VinFast LUX SA2.0
דגם VinFast LUX SA2.0
דגם VinFast LUX SA2.0
דגם VinFast LUX SA2.0
דגם VinFast LUX SA2.0 - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
דגם VinFast LUX SA2.0 - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
דגם VinFast LUX SA2.0
ראו גם

VinFast LUX A2.0
הערות שוליים

אתר האינטרנט הרשמי של VinFast LUX SA2.0
↑  היצרן vinfast vinfast.vn/vi/vinfast-ban-giao-lo-xe-lux-sa20-va-lux-a20-dau-tien-cho-khach-hang
↑  דגם "Vinfast Lux V8" מנוע V8 המפיק 455 כ"ס carscoops.com/2019/03/vinfast-lux-v8-is-a-posh-455hp-vietnamese-suv
↑  דגם "VinFast LUX SA2.0" netcarshow.com/vinfast/2020-lux_sa2.0_suv
↑  דגם "VinFast LUX SA2.0" aseancap.org/v2
↑  דגם "VinFast LUX A2.0" בבתערוכת המכוניות הבינלאומית בפריז באוקטובר 2018 (צרפתית) auto-moto.com/nouveautes/vinfast-devoile-nouveautes-mondial-de-lauto
↑  דגם "VinFast LUX SA2.0" paultan.org/2018/10/03/vinfast-debuts-lux-suv-and-sedan-at-2018-paris-motor-show
↑  דגם "VinFast LUX SA2.0" הראשון שיצא בשערי מפעל היצרן ב-6 במרץ 2019  vietnaminsider.vn/the-first-trial-production-of-vinfast-lux-sa2-0-car-rolled-off
↑  דגם "VinFast LUX SA2.0" vingroup.net/tin-tuc-su-kien/bai-viet
↑  דגם "VinFast LUX SA2.0" car.info/en-se/vinfast/lux-sa20/lux-sa20-2019
מרקורי XM-800

| --- | --- |

Mercury XM-800
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  מרקורי (רכב)
 שנות ייצור:  1953
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת אם:  פורד
 מרכב:  מנוע קדמי, הנעה אחורית
 אורך:  5,268 מ"מ
 רוחב:  2,001
 גובה:  1,412
 בסיס גלגלים:  3,022 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  8V צילינדרים,  5,113 סמ"ק
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות מסוג "Merc-O-Matic"
 מעצב:  John Najjar  Elwood Engle
מרקורי XM-800 (באנגלית : Mercury XM-800) היא מכונית קונספט בתצורה קופה, אשר יוצרה על ידי חטיבת מרקורי בקונצרן המכוניות האמריקאית פורד, בשנת 1953 והוצגה בשנת 1954
נתונים

דגם "מרקורי XM-800" הוצג לראשונה בתצוגת המכוניות בשיקגו (אנ') בשנת 1954
מרכב עשוי מפיברגלס
2 דלתות
4 מושבים
מנוע קדמי-אורכי 5.1 ליטר
מנוע בנזין
סוג הנעה : הנעה אחורית
בתחילת 1957 תרם פורד את דגם ה- "מרקורי XM-800" למעבדת הנדסת הרכב של אוניברסיטת מישיגן לשימוש בהכשרת מהנדסי רכב "עתידיים"
ב-22 בינואר 2010 נמכר הדגם ללקוח פרטי תמורת 429,000 דולר
תמונות

"מרקורי XM-800"
"מרקורי XM-800"
"מרקורי XM-800"
"מרקורי XM-800"
ראו גם

מרקורי וויאג'ר
מרקורי טרנפיק קרוזר
הערות שוליים

↑  כלי רכב שעוצבו על ידי "Elwood Engle" kustomrama.com/wiki/Elwood_Engle
↑  "מרקורי XM-800" kustomrama.com/wiki/1954_Mercury_XM-800
↑  "מרקורי XM-800" supercars.net/blog/1954-mercury-monterey-xm-800
↑  "מרקורי XM-800" hemmings.com/users/155243
↑  "מרקורי XM-800" - תמונות conceptcarz.com/vehicle/z7469/Mercury-Monterey-XM-800-Concept
↑  "מרקורי XM-800" rmsothebys.com/en/auctions/AZ10/Automobiles-of-Arizona/lots/r130-1954-mercury-xm-800-dream-car
↑  "מרקורי XM-800"  automobilemag.com/news/2012-chicago-1954-mercury-xm-800-concept-still-working-auto-show-circuit
הגיבור שלי (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של העונה השנייה
 סוגה:  סיטקום
 יוצרים:  פול מנדלסון 
 כותבים:  פול מייהו-ארצ'ר
 בימוי:  ג'ון סטראוד 
 שחקנים:  ארדל או'הנלן ג'יימס דרייפוס אמילי ג'ויס יו דניס ג'רלדין מקנולטי ליל ראפלי טים וילטון
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת 
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  6 
 מספר פרקים:  51 
 הפקה
 מפיק:  ג'ון סטראוד  ג'יימי ריקס
 מפיקים בפועל:  ג'פרי פרנקינס  מרכוס מורטימר  סופי קלארק-ז'רבויס
 חברת הפקה:  Big Bear Films
 עורכים:  מיקולה פאלוק  גרהם האצ'ינגס
 מוזיקה:  פיליפ פופ
 אורך פרק:  30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC One
 רשת שידור בישראל:  BBC Entertainment
 פורמט (תמונה):  16:9 (576i)
 תקופת שידור מקורית:  4 בפברואר 2000 – 10 בספטמבר 2006
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הגיבור שלי (באנגלית: My Hero) הוא סיטקום בריטי שיצר וכתב פול מנדלסון. הסדרה שודרה ברשת ה-BBC במשך שש עונות משנת 2000 עד 2006.
עלילה

הסדרה עוקבת אחר ההרפתקאות היומיומיות של גיבור-על טיפש מכוכב אולטרון הידוע בכינוי "תרמומן", בגילומו של ארדל או'הנלן, ושל אשתו האנושית, ג'נט, בגילומה של אמילי ג'ויס. "תרמומן" הוא גיבור-על בעל כוחות מרובים שמקורו בכוכב אולטרון. במאמץ להשתלב בחיים על כדור הארץ הוא קורא לעצמו ג'ורג' סנדיי. אבל בשל חוסר ההיכרות שלו עם החיים האנושיים, המוזרויות שלו גורמות לאי הבנות לרוב. אף על פי שתרמומן הוא אינטליגנטי במהותו, הקושי שלו להבין את המנהגים של בני האדם גורמים לו להיראות כמו אידיוט לאלה שאינם יודעים מיהו.
בשנת 2006 הודיע או'הנלן שהוא מפסיק לגלם את הדמות של ג'ורג' סנדיי. בעקבות החלטתו, לוהק ג'יימס דרייפוס לגלם את האלטר-אגו של "תרמומן" בעונה השישית והאחרונה של הסדרה. על אף שהסדרה זכתה לנתוני צפייה קבועים, הם החלו לרדת אחרי ליהוקו של דרייפוס. הליהוק שלו תואר ב-Broadcast Magazine בסגנון של "דוקטור הו", ומכיוון שכך הסדרה הורדה.
בשש העונות של הסדרה שודרו 51 פרקים. הסדרה נכתבה בידי צוות של כותבים, תכונה האפיינית לקומדיות מצבים אמריקאיות. צוות הכותבים העיקרי כלל את יוצר הסדרה פול מנדלסון, פול מייהו-ארצ'ר, פול אלכסנדר, ג'יימס קארי, סיימון בריית'ווייט, גארי לוסון, ג'ון פלפס, איאן בראון וג'יימס הנדרי. כל הפרקים בוימו בידי ג'ון סטראוד וצולמו לפני קהל חי באולפני טדינגטון בלונדון. אתר צילומים נוסף היה העיירה פינר שבלונדון. מספר הפרקים השתנה מעונה לעונה. בעונות הראשונה והשנייה היו שישה פרקים, בעונות השלישית עד החמישית היו 10 פרקים לעונה, והעונה השישית כללה שמונה פרקים. העונה הראשונה כללה גם פרק ספיישל לחג המולד. שמות כמה מהפרקים היו משחקי מילים לשמות ספרים וסרטים ידועים. כגון: "How Green Was My Ollie" הוא משחק מילים של הספר "How Green Was My Valley" ("מה יפית עמק נוי"), והפרק "First Husbands Club" הוא משחק מילים על שם הסרט "The First Wives Club" ("מועדון האקסיות").
הסדרה שודרה בשידורים חוזרים בערוץ Gold הבריטי. בארצות הברית שודרה הסדרה ברשת PBS, וכן לזמן קצר בערוץ BBC America. באוסטרליה שודרו פרקי הסדרה בערוץ BBC UKTV. ערוץ BBC Entertainment שידר את הסדרה בארצות סקנדינביה וכן בישראל. שלוש עונות של הסדרה הופצו על גבי DVD.
צוות השחקנים

ארדל או'הנלן – ג'ורג' סנדיי "ת'רמומן" (עונות 1–5)
ג'יימס דרייפוס – ג'ורג' סנדיי "ת'רמומן" (עונה 6)
אמילי ג'ויס – ג'נט דוקינס, אשתו של ג'ורג'
ליל ראפלי – אלה דוקינס, אמה של ג'נט
טים וילטון – סטנלי דוקינס, אביה של ג'נט
לו הירש – ארני קובלסקי, בן דוד של ג'ורג'
יו דניס – ד"ר פירס קריספין, רופא כללי בנורהולט
ג'רלדין מקנולטי – גברת רייבן, פקידת קבלה במרפאה של ד"ר פירס
פיליפ ויטצ'רץ' – טיילר, שכן של משפחת סנדיי
מוירה בריידי – אבריל, עוזרת בחנות של ג'ורג' (עונה 1)
פאט קלמן – Ultron Postie, הדוור מאולטרון (עונות 3–6)
פינלי סטראוד – אפולו "אולי" סנדיי, הבן של ג'ורג' וג'נט (עונות 2–6)
מדלן מורטימר – קסנדרה "קאסי" סנדיי, בתם של ג'ורג' וג'נט (עונות 5–6)
סקירת סדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (הממלכה המאוחדת)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (הממלכה המאוחדת)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 7 | 7 | 4 בפברואר 2000 | 22 בדצמבר 2000 |
|  | 2 | 6 | 6 | 22 בדצמבר 2000 | 18 ביוני 2001 |
|  | 3 | 10 | 10 | 7 ביוני 2002 | 23 באוגוסט 2002 |
|  | 4 | 10 | 10 | 8 באוגוסט 2003 | 10 באוקטובר 2003 |
|  | 5 | 10 | 10 | 7 בינואר 2005 | 25 במרץ 2005 |
|  | 6 | 8 | 8 | 21 ביולי 2006 | 10 בספטמבר 2006 |
מדיה ביתית

בארצות הברית הופצה הסדרה ב-DVD באמצעות BBC Video. העונה הראשונה יצאה לאור ב-16 בינואר 2007, והשנייה ב-7 באוגוסט 2007.
בממלכה המאוחדת רק העונה השלישית יצאה ב-7 באוקטובר 2002 על גבי וידאו בפורמט VHS באמצעות IMC Vision. ואילו סט של שני DVD הכולל את העונה הראשונה והשנייה יצא לאור באותו יום. סט DVD הכולל גם את העונה השלישית יצא לאור ב-IMC Vision ב-14 במאי 2012.
הערות שוליים

↑  My Hero at the BBC Comedy Guide.
↑  My Hero at the British Sitcom Guide
↑  British TV Comedy Guide
↑  My Hero at Big Bear Films home page
↑  My Hero episode guide and forum at TV.com
↑  My Hero at BBC America.
↑  "My Hero: Season One DVD". Blu-ray.com. נבדק ב-9 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "My Hero: Season Two DVD". Blu-ray.com. נבדק ב-9 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "My Hero: The Complete Series 3 [VHS] [2000]". Amazon.co.uk. נבדק ב-9 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "My Hero - BBC Series 3 - Episodes 1-5 - Starring Ardal O'Hanlon, Emily Joyce, Hugh Dennis and Lou Hirsch [DVD]". Amazon.co.uk. 2002-10-07. נבדק ב-9 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "My Hero - Complete Series 3 - BBC1 Starring Ardal O'Hanlon, Emily Joyce, Hugh Dennis & Lou Hirsch [DVD]". Amazon.co.uk. 2012-05-14. נבדק ב-9 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
שלמה קרליבך (משגיח)

| --- | --- |

 לידה:  17 באוגוסט 1925 המבורג, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  21 ביולי 2022 (בגיל 96) לייקווד, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1964 – 21 ביולי 2022 (כ־58 שנים) 
 רבותיו:  יצחק הוטנר 
 אב:  יוסף צבי קרליבך 
 צאצאים:  אלישבע קרליבך־יפהן 
 
הרב שלמה קרליבך (17 באוגוסט 1925, כ"ז באב ה'תרפ"ה - 21 ביולי 2022, כ"ב בתמוז תשפ"ב) היה משגיח בישיבת רבינו חיים ברלין ומחבר ספרי המחשבה 'משכיל לשלמה'.
ביוגרפיה

נולד בהמבורג, גרמניה לרב יוסף צבי קרליבך שהיה רבה של העיר.
בשנת 1941 גורשו כל יהודי המבורג למחנה הריכוז יונגפרנהוף בלטביה, בשואה איבד את הוריו ושלוש מאחיותיו, ארבע האחיות הגדולות ממנו ניצלו מהשואה וברחו לבריטניה ולארץ ישראל, ב־1945, לאחר שעבר תשעה מחנות ריכוז שונים, שוחרר קרליבך והיגר לארצות הברית, שם נכנס ללמוד בישיבת רבינו חיים ברלין והתקרב לרב יצחק הוטנר, בין השנים תשט"ז לתשכ"ד למד עמו בחברותא ספרא דצניעותא עם ביאור הגר"א, לימים הודפסו סיכומי לימוד משותף זה בספר מיוחד. לאחר נישואיו מונה לר"מ בישיבת זיכרון מלך בסטטן איילנד בניו יורק, תפקיד בו שימש כחמש עשרה שנים.
בשנת 1964 עזב רבי אביגדור מילר את ישיבת רבינו חיים והרב קרליבך נקרא על ידי רבו הרב יצחק הוטנר למלא את מקומו כמשגיח הישיבה, בתפקיד זה כיהן במשך שתים עשרה שנה, עם עליית הרב יצחק הוטנר לישראל הוא הותיר את ראשות הישיבה לרב אהרן שכטר, בשנת 1977 התגלע סכסוך סביב השליטה בישיבה בינו לבין הרב קרליבך, והגישה לישיבה נשללה מהרב קרליבך, שסירב לוותר על תואר משגיח הישיבה, הרב הוטנר טען שאם לרב קרליבך יש טענות על הנהלת הישיבה, הרי שהן מופנות אליו ולא לתלמידיו - מנהלי הישיבה בפועל. לאחר פטירת הרב הוטנר זימן הרב קרליבך את ראשי הישיבה לדין תורה אצל רבי משה פיינשטיין, ובהכרעתו שמר הרב קרליבך על תוארו כמשגיח הישיבה, על אף שבפועל לא נשא בישיבה שום תפקיד[דרוש מקור].
על תקופה זו כתב
והנה עברו עלי כמה שנים של דאבון נפש מרוב יסורים שגרמו לי כת של אינשי דלא מעלי ולא צייתי דינא, שקנאו אותי בשביל רב כוח השפעתי על תלמידי הישיבה, והצלחתי בהרבצת דברי תורה בעניני השקפה ומוסר ע"י שיחות וועדים והתפשטות הטייפס בעולם התורה. ואני תפילתי כדברי דוד: עשה עמי אות לטובה ויראו שונאי ויבושו ויושב ומצפה מתי יהי' האות הזה ויבוא עזרי מעם ה' העושה משפט לעשוקים. עד שהאירו לי מן שמיא שה"יושב ומצפה" אין נענין לו לתפילת "עשה עמי". אלא קום ועשה ואז יעשה ה' "עמך", כמו שדרשו בגמ' מעזוב תעזוב "עמו" ומוכרות "עמו" הברית, כידוע.
לאחר שהפסיק למסור שיחות בישיבה התמקד הרב קרליבך בכתיבת ספריו 'משכיל לשלמה' ובכתיבת הביוגרפיה של אביו 'איש יהודי'.
נודע בכושר דיבורו ושיחותיו ריתקו אליהן אלפי שומעים, והקלטות שיחותיו נמכרו באלפי עותקים, הרב קרליבך מסר גם שיחות רבות בסמינרים ובבתי יעקב בכל רחבי ארצות הברית.
נפטר בכ"ב בתמוז תשפ"ב ונקבר למחרת בהר המנוחות בירושלים.