stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב גיל (גילה)
ביוגרפיה

גיל נולד בשכונת נחלאות בירושלים ירושלים בשם יעקב מזרחי למשפחה מרובת ילדים שמוצאה מעיירה שסמוכה לאתר העיר העתיקה אור מיהדות אורפה. שם המשפחה המקורי היה מזרחי, אבל במשפחה דבק הכינוי גולה (נמוך, בערבית), כי כולם היו קטני-קומה. כמה מבני המשפחה הפכו את שם משפחתם לגילה, אחרים קיצרו לגיל.
אב המשפחה, יוסף מזרחי (אבו סלים), היה קבלן בניין וצינורות שבנה את בתי הקולנוע קולנוע אדיסון וקולנוע אוריון. האב נחשב לפעיל ציוני, איש ההגנה, שעזר להעלות יהודים מאורפה, חלב ודמשק. אם המשפחה, רחל דיש, התחתנה עם אביו בגיל 13 בעיר אורפה.
גיל למד במוסד החינוכי "בית אלפא" והיה חבר תנועת השומר הצעיר. בשירותו בצה"ל היה בנח"ל ולאחר שחרורו, בשנת 1952, הצטרף לקיבוץ מגידו, בו היה חבר עד שנת 1954.
גיל למד עבודה סוציאלית. בשנת 1965 החל לעבוד בעיריית ירושלים, בה עבד עד שנת 1983. בין השאר הקים גיל את מחלקת נוער, ספורט וחברה של העירייה, והיה יו”ר ארגון עובדי הנוער והחברה בישראל. בנוסף לכך, הוא פעל במוסדות המועצה לקשרים בינלאומיים לנוער וצעירים. במסגרת עבודתו דאג להוציא קרובי משפחה שלו במשלחות של העירייה לחוץ לארץ, דבר שעורר עליו ביקורת בעיתונות ועל ידי מבקר העירייה.
בשנת 1964 הצטרף למפא"י ומילא בה תפקידים מגוונים. הוא היה חבר לשכת מחוז ירושלים של המפלגה, יו”ר אגף הנוער של מרכז המפלגה ויו”ר מועצת מחוז ירושלים. כמו כן מונה לחבר ועדת ראש הממשלה לילדים ולנוער במצוקה.
בשנת 1981 נבחר גיל לכנסת העשירית מטעם המערך, וכיהן כחבר בוועדת החינוך והתרבות. הוא הוצב במקום ה-45 ברשימת המערך לכנסת האחת עשרה, מקום שבמדמים נצפה כריאלי אך לאחר ספירת המעטפות הכפולות הוא נותר מחוץ לכנסת. במרץ 1988 התפטר שמחה דיניץ, שנבחר ליו"ר הסוכנות היהודית, מהכנסת וגיל שב לכנסת, בה כיהן כשמונה חודשים כחבר בוועדה לענייני ביקורת המדינה ובוועדת החינוך והתרבות (בין 15 במרץ ל-21 בנובמבר 1988).
כמו כן שימש כציר בשגרירות ישראל בקהיר והיה חבר מליאת רשות השידור.
בשנת 1997 מונה ליושב ראש העמותה המנהלת של בית החולים משגב לדך, ושימש בתפקיד עד לסגירת בית החולים בשנת 2001.
גיל נפטר ב-21 בינואר 2007.
חיים אישיים

גיל היה נשוי, ונולדו לו 3 ילדים.
הנצחה

בירושלים נקראת על שמו כיכר בגבעה הצרפתית בשם כיכר יעקב גיל.
הערות שוליים

1 2 3  חבר הכנסת לשעבר יעקב גיל הלך הלילה לעולמו, באתר ynet, 21 בינואר 2007
↑  ייקבעו נוהלים ברורים לשיגור משלחות לחו"ל, מעריב, 19 במאי 1974
↑  גיל: נשאר בחוץ, מעריב, 27 ביולי 1984
↑  כיכר יעקב גיל
יון פריבאגו

| --- | --- |

קריקטורה של יון פריביאגו על עטיפת הספר Mic şi al dracului Antologia unui rege al umorului  בהוצאה לאור Teşu, בוקרשט 2005
 לידה:  27 באוקטובר 1887 סוליצא, רומניה 
 פטירה:  25 יוני 1971 (בגיל 83) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  Isac Lazarovici 
 מדינה:  רומניה, ישראל 
 שם עט:  Ion Pribeagu, Ion Vraiște, Vasile Ispravă, Ivan Turbincă, Saky Disperatu-Buzău, Ion Palavră, Vasile Găină 
 שפות היצירה:  רומנית 
 
יון פריבְיאַגו (ברומנית: Ion Pribeagu; ‏ 27 באוקטובר 1887– 25 ביוני 1971), היה שם העט העיקרי של הסופר, המשורר ההומוריסטן היהודי רומני יצחק לאזארוביץ' (Isac Lazarovici). החל משנת 1962 חי והתאזרח בישראל. המשיך לכתוב בשפה הרומנית.
חייו

איסאק (יצחק) לאזארוביץ' נולד בסוליצה, במחוז בוטושאן, ברומניה. יצחק לזרוביץ' נודע בסטירות המחורזות שלו, שהתפרסמו בכתבי עת רבים. הוא פרסם במספר שמות עט, תחילה כ-Sachi Disperatu (השם הפרטי, Sachi, הוא גרסה של שמו הפרטי ושם המשפחה, Disperatu, פירושו ברומנית "המיואש") ולאחר מכן Ion Palavră, Ivan Turbincă, Ion Vraiște, Vasile Ispravă, Vasile Găină עד שהתקבע ב"יון פריביאגו".
פריביאגו פרסם לראשונה ב-1912, בכתב העת Facla (הלפיד) והחל מ-1913 ערך את כתב העת ההומוריסטי Caricatura (קריקטורה). הוא היה פעיל בשבועון Pardon (סליחה) ויצירות אקטואליות שלו הוצגו על במות התיאטראות הרומניים Cărăbuş, Eforia, Colos ו-Alhambra. ב-1926, בתיאטרון החדש בבוקרשט, הציגו מופע שלו בשם Treanca, fleanca, mere acre, שהגיע לאלף מופעים ברחבי רומניה. הוא ערך גם את העמוד ההומוריסטי של העיתון Dimineaţa (הבוקר). הוא השתתף בכתבי עת רבים, בין היתר ב: Rampa, Dimineaţa, Curierul Israelit, Ordinea, Facla, Caricatura, Umorul, Israelitul, Raţiunea, Ilustraţiunea, Pagini literare, Junimea evree, Ţânţarul, Scânteia, Stampa, Tribuna, Scena, Hatikvah, Cronicarul, Glasul Bucovinei, Adevărul ועוד.
פריביאגו היה קצר קומה והרכיב משקפיים עם מסגרת עבה. הוא נהג להציג את עצמו כ-"Mic şi al dracului" (קטן אך שד משחת). בשנת 2005, שנים רבות אחר מותו של פריביאגו, הוציא לאור טשו סולומוביץ' ברומניה אנטולוגיה של כתביו תחת השם "Mic şi al dracului". בתקופת הרדיפות של המשטר אנטונסקו היה פריביאגו אחד מבני הערובה היהודים של השלטונות.
הוא כתב את הטקסטים ההומוריסטים עבור המופעים של קונסטנטין טנאסה בשנים 1939 - 1944. שידורי רדיו, בהם פריביאגו הקריא את שיריו הסטיריים, זכו לפופולריות רבה.
בנובמבר 1942 נכלל ברשימת הסופרים היהודים שנאסרו לפרסום ברומניה תחת משטר אנטונסקו.
בשנת 1962, בגיל 75, עלה לישראל, והצטרף לבנו ולשלוש בנותיו. בישראל פרסם משיריו בכתב העת הישראלי בשפה הרומנית ויאצה נואסטרה (Viaţa Noastră) וכתב את הטקסטים עבור שני מופעים ברומנית, שהועלו בארץ על ידי חתנו האמרגן טאופיל רולר, בעלה של בתו פויקה (שנפטרה ב-8 בספטמבר 2013), והשתתפו בו שחקנים שבאו מהתיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט, ביניהם חתנו פטר לייסט (אחד המופעים הוא Tablete din Ţara Sfântă רשימות מארץ הקודש). פריביאגו התגורר אצל בתו ביאנקה עד פטירתו בשנת 1971.
מיצירותיו

Vârfuri de spadă‏, 1914 "חודי חרבות"
București noaptea‏, 1922 "בוקרשט בלילה"
București Iași‏, 1922 "בוקרשט - יאשי"
Strofe ștrengare‏, 1934 "שירים שובבים"
Miere și venin "דבש וארס"
Puncte de foc‏, 1963 "נקודות אש" - הופיע בישראל
Mic și al dracului. Antologia unui rege al umorului, Editura Teșu, 2005,
לקריאה נוספת

Evrei din România, breviar biobibliografic, הוצאת HASEFER, בוקרשט, 2008, עמוד 303.
הערות שוליים

↑  יש גם מקורות הטוענים שנולד בבוזאו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266872505171  GND: 1112272585  ISNI: 0000 0000 4422 8286  LCCN: no2007039054  VIAF: 53923647   WorldCat (עם VIAF): 53923647
אלון קדם

| --- | --- |

 לידה:  22 במרץ 1982 (בן 42) ירושלים, ישראל 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  ציור, רישום 
 https://www.alonkedem.art/
 
אלון קדם (נולד ב-22 במרץ 1982) הוא אמן ציור ורישום ישראלי.
ביוגרפיה

אלון קדם נולד ב-1982 בירושלים לאם ילידת בגדאד ואב יליד שכונת התקווה בדרום תל אביב. קדם החל לצייר מגיל צעיר  בעידוד אמו. בין השנים 2005–2009 למד לתואר ראשון במחלקה לאמנות בבצלאל. בשנים 2012–2014 למד תואר שני באמנות בבצלאל.
עבודותיו

עבודותיו של קדם מתאפיינות בקומפוזיציות מורכבות בצבעים בהירים על בד ועץ בהן נראים מרכיבים שונים שעברו פירוק, כמו אברי גוף, חפצים וחומרים שונים בפיזור אקראי ו-"אי סדר". הפירוק ביצירתו משמש לביקורת על סביבת חייוועל הקיום הווירטואלי בעידן הטכנולוגי הנוכחי. עבודתו של קדם מתוארת כסטרוקטורות חזותיות מורכבות, האוצרות נראטיבים פתוחים לפרשנות, יצירה רוחנית עם ממדים של התבוננות פנימית, וכתוצאה של מחשבה פנומנולוגית.
בשנת 2011 זכה קדם בפרס על שם אסנת מוזס לאמנים צעירים, הוענקה לו מלגה ללימודים ונפתחה תערוכת יחיד לעבודותיו בבית האמנים בירושלים ב-2012. העבודות בתערוכה עסקו בסוגיות החזותיות אשר מלוות ומפותחות על ידי קדם גם בהווה. מערומי סלעים, חלקי גוף כרוכים זה בזה והצטברויות מעורפלות עיטרו את הבד בגווני פסטל. הקומפוזיציות בציורים גירו את המתבונן לפענח את מה שאולי ניתן לתאר בתור ה"ארכיטקטורה של קריסה". אלברט סוויסה כתב בקטלוג התערוכה, קדם מצייר על מנת לסמן ולהמחיש את מה שהמילים מתאמצות מדי לבטא ולכן גם בה בעת להשתיק. סגנון יצירתו של קדם מתמקד במתחים שבין נראטיב לאקראיות תוך שימוש בבניה ופירוק לסירוגין. מתחים אלה מורגשים בציורים הבודדים וכן ביחסים שבין ציור לציור בתערוכה.
עבודותיו של קדם עוסקות במגוון נושאים, כמו גבולות המחשבה הפילוסופית ושאלות של זהות תרבותית. סוגיה מרכזית ביצירתו היא הרעיון של אי-סדר תרבותי וחלק גדול מיצירתו מתבסס על עיסוק בזהותו של קדם כאמן ישראלי.
בשנת 2019 הציג קדם את תערוכת היחיד "חמודי טורס" בגלריה חזי כהן לאמנות בתל אביב. התערוכה סובבת את הדמות "חמודי" שסטריאוטיפים על הקיום הישראלי-מזרח תיכוני- ערבי- מוסלמי משמשים בה בערבוביה. לדברי אוצרת התערוכה, דליה לוין, עבודתו של קדם היא תוצר של אמן "מספר סיפורים" אשר עורג את פירוק המורשת והזהות בציוריו. לבסוף, קדם מאפשר לצופה להרכיב את זהותו של חמודי ממרכיבי הזהות הישראלית המפורקת.
בשנת 2016 הציג מוזיאון פתח תקווה לאמנות את עבודותיו של קדם במסגרת תערוכה קבוצתית בשם "ציור, למשל' שאצר לארי אברמסון. תערוכה קבוצתית זו ריכזה עבודות מופשטות של ציירים ישראליים עכשוויים אשר התייחסו אל פרספקטיבות מודרניסטיות, בהקשרים של הרס, חורבן ובניה. בתערוכה הוצגו שלוש עבודות של קדם, Deep Floating (2016), Hold (2015) ו-Touch Screen (2016). בעבודות נראה סגנונו האופייני של קדם, עם קומפוזיציות בגווני פסטל ובהן פיזור כמו אקראי של איברי גוף, חפצים, פיסות של חומרים וצורות.
מ-2016 החלו ציוריו של קדם לזכות לפופולריות בקרב משקיעים סינים שגילו עניין ורכשו רבות מיצירותיו. כמו כן, עבודותיו הוצגו בגלריות בבייג'ינג.
השכלה

2005–2009: תואר ראשון באמנות, בצלאל – אקדמיה לאמנות ועיצוב
2010–2012: תעודה הוראה באמנות, מכון כרם
2012–2014: תואר שני באמנות, בצלאל – אקדמיה לאמנות ועיצוב
פרסים ומלגות

2011: פרס לציור לאמן צעיר ע"ש אסנת מוזס, בית האמנים ירושלים
2018: מלגה יצירה, סדנת ההדפס ירושלים, ירושלים
תערוכות יחיד נבחרות

2011 – "מערימים", תערוכה כפולה עם איילה לנדאו, גלריה אמנית טבי, תל אביב-יפו, אוצר סאגי רפאל
2012 – "Asking Images", בית האמנים ירושלים
2015 – "Self Production", פינברג פרוג'קטס, תל אביב-יפו
2016 – "TOUCH ME", רוזנבך קונטמפורארי, ירושלים
2019 – "חמודי טורס", גלריה הזי כהן, תל אביב-יפו
2019 – תערוכה יחיד במרכז לאמנות עכשווית בצ'אוצ'אנגדי, סין
תערוכות קבוצתיות נבחרות

2008 – בשורות ראשונות, בית האמנות מבשרת ציון, באצירת שי אזולאי וליהי שולוב
2009 – מנועי חיפוש, גלריה דולינגר, תל אביב, אוצרת טליה ישראלי
2011 – מערימים, תערוכה זוגית עם איילה לנדאו, גלריה טבי, באצירת שגיא רפאל
2012 – מרחבים חדשים, בית מאני – תל אביב, באצירת סמדר שפי
2014 – סלון חורף, גלריה פינברג פרוג'קסט, תל אביב-יפו
2014 – תהיה האורח שלי, גלריה הגף, חיפה
2014 – אומנים של מחר, One Art Space, ניו יורק
2015 – עכשיו, Rogue Space, צ'לסי, ניו יורק,
2015 – Summer Day Dream, גלריה פינברג פרוג'קסט, תל אביב-יפו
2015 – מרכז, גלריה לאמנות עכשווית רוזנבך, ירושלים
2016 – ציור, למשל, מוזיאון אמנות פתח תקווה, ישראל
2017 – ארנה, הגלריה החדשה, ירושלים
2017 – Aiming for Touch(down), גלריה P8, תל אביב-יפו
2018 – Fake News/Fake Truth, מוזיאון אמנות חיפה
2019 – אוברלואד, אוצרת רביטל סילברמן גרון, מוזיאון אמנות חיפה
הערות שוליים

↑  מה קורה // אלון קדם, באתר מגזין פורטפוליו, ‏2019-09-06
↑  OVERLOAD!, Haifa Museums - Six Museums in One Frame (באנגלית)
1 2 3  ׳׳אלון קדם – ציורים 2010 – 2011׳׳, אוצר מלווה אבי סבח, בית האמנים, ירושלים, 2011.
↑  אלון קדם זכה בפרס אסנת מוזס, באתר ערב רב, ‏4 ביולי 2011
↑  Kurt Beers, 100 painters of tomorrow, London, 2014, ISBN 978-0-500-23923-0
↑  "צבע העם", במחנה, 10/05/2012.
↑  ביוגרפיה, באתר חזי כהן גלריית אומנות
↑  לוין, דליה. "חמודי טורס", 2019. (באנגלית)
↑  אברמסון, לארי. ׳׳ציור, למשל׳׳, מוזיאון אמנות פתח תקווה, 2017.
↑  אולריך, חגי. “Internal Interactions”, תוהו, 2017.
↑  דור, אופיר. ׳׳התערוכה הסינית של אלון קדם׳׳, רדיו סין, 2017.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299003005171  LCCN: no2012053449  VIAF: 247437557   WorldCat (עם VIAF): 247437557
יוסף רום

יוסף רום (2 בספטמבר 1932 – 19 בנובמבר 1997) היה פרופסור להנדסה אווירונאוטית בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון וחבר הכנסת מטעם הליכוד. בשנת 1976 זכה בפרס ישראל לטכנולוגיה ולהנדסה.
ביוגרפיה

יוסף רום נולד כיוסף רובינוביץ' בוורשה שבפולין ועלה לארץ ישראל ב-1935. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון עירוני א' בתל אביב. אחר כך למד הנדסת מכונות והנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של אילינוי (אנ') בשיקגו, וקיבל דוקטורט בהנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה בפסדינה בשנת 1957.
לימד בפקולטה להנדסה אווירונאוטית של הטכניון וכיהן כדיקן הפקולטה. ב-1974 התמנה למופקד הקתדרה ע"ש ליידי דייוויס לאווירודינמיקה ניסויית. הרבה לפרסם מאמרים מדעיים בכתבי עת מקצועיים. היה יועץ למערכת הביטחון ודחף לייצור ישראלי של מערכות נשק מתוחכמות. בשנים 1970–1972 עמד בראש מינהלת נקבות הרוח והמעבדות האווירודינמיות.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית

אחרי מלחמת יום הכיפורים הזהיר בעיתונות נגד התחמשות גרעינית של מצרים, בסיוע ארצות הברית, והיה מהפעילים נגד הנסיגה בסיני.
באוגוסט 1976 הצטרף לתנועת החרות ושמו עלה כמועמד להתמודד על ראשות עיריית חיפה.
רום כיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד בשנים 1977–1988, מהכנסת התשיעית ועד לתום כהונתה של הכנסת העשירית. לאחר המהפך היה יו"ר הצוות להעברת הממשל ולייעול עבודת הממשלה.
בכנסת היה רום מתומכי המשך פיתוח האריה ופיתוח נשק בישראל בהיקף נרחב יותר ומתומכי הקמת התנחלויות.
ביוגרפיה > משפחתו

נפטר בחיפה. אשתו, יעל רום, הייתה הבוגרת הראשונה של קורס טיס במסגרת צה"ל. לזוג שלושה ילדים: בתם, ורד רום-קידר, היא פרופסור למתמטיקה, שהייתה ראש המחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע בין השנים 2014 ל-2016; בתם השנייה, דלית רום שילוני, היא פרופסור לחקר המקרא באוניברסיטת תל אביב; בנם, רמי רום, הוא בעל תואר דוקטור לכימיה ועורך פטנטים.
הערות שוליים

↑  תיכון עירוני א' בתל אביב חינך את תלמידיו לקריירה וזה מה שהם עשו, כותרת ראשית, 23 בנובמבר 1983
↑  כתבה, מעריב, 30 בספטמבר 1966
↑  התעשייה האוירית זקוקה לתגבורת אקדמאים, מעריב, 10 באפריל 1968
↑  קתדרה בטכניון לאווירודינמיקה ניסויית, דבר, 13 בפברואר 1974
↑  שמעון רפפורט, אנו מסוגלים וחייבים לפתח ולייצר לצה"ל את מעוכות הנשק של "הדור הבא", מעריב, 18 בינואר 1974
↑  השקעות נפל בעשרות מיליונים, דבר, 14 בנובמבר 1976
↑  פרופ' י. רום - חתן פרס ישראל בטכנולוגיה והנדסה, דבר, 13 באפריל 1976
↑  יהושע ביצור, דרושה הערכה מחדש בעניין סיני, מעריב, 19 ביוני 1974
↑  מגנה הפעלת המשטרה נגד המפגינים, דבר, 26 באוגוסט 1975
↑  חתן פרס ישראל פרופ' יוסף רום הצטרף לחרות, דבר, 4 באוגוסט 1976
↑  מיזוג משרדי הממשלה יימשך חדשים, דבר, 6 ביוני 1977
↑  כלכלנים בוועדת הכספים מתנגדים לייצור מטוס אריה, דבר, 6 בפברואר 1978
↑  השקעות נפל בעשרות מיליונים בתחום פיתוח מערכות נשק, דבר, 14 בנובמבר 1976
↑  אברהם תירוש, פועלים להחזרת הורוביץ, מעריב, 3 בנובמבר 1978
↑  Dalit Rom-Shiloni, באתר הפקולטה למדעי הרוח (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267242705171  BIBSYS: 90583323  CiNii: DA06059403  GND: 172335922  ISNI: 0000 0001 0916 4691  LCCN: n79061188  NTA: 13023916X  VIAF: 74515048   WorldCat (עם VIAF): 74515048
National Review

| --- | --- |


שער המגזין 30 באוגוסט 2010
 סוג:  מגזין
 מו"ל:  E. Garrett Bewkes IV 
 מייסד:  ויליאם פרנק באקלי
 תאריכי הופעה:  1955–הווה (כ־69 שנים)
 שפה:  אנגלית 
 מערכת:  ניו יורק
 תפוצה:  75,000 (נכון ל־2022) 
 מדינה:  ארצות הברית
 ISSN:  0028-0038
 www.nationalreview.com
 
National Review (תעתיק: נשיונל ריוויו, מילולית: סקירה לאומית) הוא מגזין שמרני-ליברטריאני-אמריקאי,המתמקד בחדשות ובמאמרי פרשנות בנושאים פוליטיים, חברתיים ותרבותיים. המגזין נוסד על ידי הסופר ויליאם פרנק באקלי בשנת 1955. עורך המגזין הראשי הוא ריץ' לורי, ועורך המגזין הוא ראמש פונורו.
מאז הקמתו, מילא המגזין תפקיד משמעותי בהתפתחות השמרנות בארצות הברית, סייע בהגדרת גבולותיו, וביסס את עצמו כקול מוביל בימין האמריקאי .
היסטוריה > רקע

לפני הקמת נשיונל ריוויו ב-1955, הימין האמריקני היה אוסף לא מאורגן ברובו של אנשים שחלקו פילוסופיות שזורות זו בזו, אך היו להם מעט הזדמנויות לקול ציבורי מאוחד. הם רצו לדחוק לשוליים את הדעות האנטי-מלחמתיות, הלא-התערבותיות, של הימין הישן .
ב-1953 פרסם ראסל קירק את "המוח השמרני", בו התחקה אחר קשר דם אינטלקטואלי מאדמונד ברק ועד לימין הישן של תחילת שנות ה-50. הספר ערער את התפיסה בקרב אינטלקטואלים כי לא קיימת מסורת שמרנית קוהרנטית בארצות הברית.
ויליאם פרנק באקלי ג'וניור הושפע מאוד מהמושגים של קירק. לבקלי היה כסף; אביו התעשר משדות נפט במקסיקו. הוא ניסה בתחילה לרכוש את המגזין הימני אירועים אנושיים (אנ'), אך נדחה. לאחר מכן פגש את ווילי שלאם, העורך המנוסה של הפרימן; הם יקדישו את השנתיים הבאות בגיוס שלוש מאות אלף דולר כדי להקים מגזין שבועי משלהם, שנקרא במקור National Weekly (נשיונל שבועי).
ב-19 בנובמבר 1955, המגזין של באקלי החל להתגבש. באקלי הרכיב קבוצה אקלקטית של סופרים: מסורתיים, אינטלקטואלים קתולים, ליברטריאנים וקומוניסטים לשעבר.
כעורכים וכתורמים, באקלי חיפש אינטלקטואלים שהיו קומוניסטים לשעבר או שעבדו פעם בשמאל הקיצוני, כולל ויטקר צ'יימברס, ויליאם שלאם, ג'ון דוס פסוס, פרנק מאייר וג'יימס ברנהאם.
היסטוריה > עידן גולדווטר

ה-National Review תמך בבארי גולדווטר בתחילת שנות ה-60. באקלי ואחרים המעורבים במגזין לקחו תפקיד מרכזי בתנועת "דראפט גולדווטר" ב-1960 ובקמפיין הנשיאותי שלו בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1964.
באקלי ומאיר קידמו את הרעיון של הרחבת גבולות השמרנות, לפיו אסכולות שונות של שמרנים, כולל ליברטריאנים, יפעלו יחד כדי להילחם ביריביהם המשותפים.
באקלי ועורכיו השתמשו במגזין שלו כדי להגדיר את גבולות השמרנות - וכן להדיר אנשים או רעיונות או קבוצות שלדעתם לא היו ראויים לתואר שמרני. הם תקפו את אגודת ג'ון ברץ', ג'ורג' וולאס ואנטישמים.
בשנת 1957, התפרסם בנשיונל ריוויו מאמר מערכת לטובת מנהיגות לבנה במדינות הדרום, בטענה ש"השאלה המרכזית שעולה... היא האם הקהילה הלבנה בדרום זכאית לנקוט באמצעים הדרושים כדי לנצח, פוליטית ותרבותית, באזורים שבהם הוא לא שולט מבחינה מספרית? התשובה המפוכחת היא כן – הקהילה הלבנה זכאית כל כך, כי לעת עתה זהו הגזע המתקדם."   בשנות השבעים של המאה ה-20 , הנשיונל ריוויו תמך בחברה עיוורת צבעים ובסוף אף הביע תמיכה בהעדפה המתקנת .
בסוף שנות ה-60, המגזין גינה את תומך ההפרדה הגזעית ג'ורג' וואלאס, שהתמודד בפריימריז הדמוקרטיים ב-1964 וב-1972 והתמודד עצמאית לנשיאות ב-1968. במהלך שנות ה-50, באקלי פעל להסרת האנטישמיות מהתנועה השמרנית ואסר על בעלי דעות אלו לעבוד עבור National Review .  ב-1962 גינה באקלי את אגודת ג'ון בירץ' כ"רחוקים מהשכל הישר" ודחק במפלגה הרפובליקנית להרחיק את עצמה מהשפעתו של וולץ'.
היסטוריה > תמיכה ברייגן

לאחר שגולדווטר הובס על ידי לינדון ג'ונסון ב-1964, באקלי ונשיונל ריוויו המשיכו לדגול ברעיון של תנועה שמרנית, שהתגלמה יותר ויותר ברונלד רייגן, שהפך לדמות פוליטית בולטת במהלך הקמפיין של גולדווטר. הנשיונל ריוויו תמך בו כשאתגר את הנשיא ג'רלד פורד בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית ב-1976 ובקמפיין המוצלח שלו ב-1980.
במהלך שנות ה-80, הנשיונל ריוויו קרא לקיצוצי מיסים, כלכלת צד-היצע, יוזמת ההגנה האסטרטגית ותמיכה במדיניות החוץ של הנשיא רונלד רייגן נגד ברית המועצות.
היסטוריה > שנות התשעים

המגזין מתח ביקורת על מדינת הרווחה ותמך בהצעות הרפורמה במערכת הרווחה של ארצות הברית שהועלו בשנות ה-90. המגזין מתח ביקורת קבועה על הנשיא ביל קלינטון. מאמר מערכת ארוך משנת 1996 קרא לתנועה לקראת לגליזציה של סמים.
היסטוריה > עידן טראמפ

ב-2015, פרסם המגזין מאמר מערכת בתחת הכותרת "Against Trump" (נגד טראמפ), שכינה אותו "אופורטוניסט פוליטי לא מעוגן מבחינה פילוסופית" והכריז על התנגדותו הנחרצת לדונלד טראמפ ולאפשרות שיבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.  מאז בחירתו של טראמפ לנשיאות, מערכת הנשיונל ריוויו המשיכה למתוח עליו ביקורת.
עם זאת, בעקבות ניצחונו של טראמפ בבחירות ב-2016, כמה כותבים של נשיונל ריוויו נקטו עמדות מגוונות יותר לגבי טראמפ. הנסון, למשל, תומך בו,  בעוד שהעורך ראמש פונורו והכותב ג'ונה גולדברג נשארו ביקורתיים כלפי טראמפ.
National Review Online

גרסת אינטרנט פופולרית של המגזין, National Review Online ("NRO"), כוללת גרסה דיגיטלית של המגזין, עם מאמרים המתעדכנים מדי יום על ידי כותבי המגזין, ובלוגים המזוהים עמו.
National Review Institute

ה-National Review Institute, המכון הלאומי לביקורת, פועל בקידום מדיניות ומסייע בהקמת תומכים חדשים בתנועה השמרנית. המכון הלאומי לביקורת נוסד על ידי ויליאם פרנק באקלי ב-1991 כדי לעסוק בפיתוח מדיניות, חינוך ציבורי והסברה שיקדמו את העקרונות השמרניים שבהם דגל.
מאזן כספים

כמו ברוב מגזיני הדעות הפוליטיות בארצות הברית, נשיונל ריוויו מקבל מספר מועט של פרסומות. המגזין ממומן מדמי מנוי, תרומות וגיוסי תרומות.
באקלי אמר ב-2005 כי המגזין הפסיד כ-25 מיליון דולר במשך 50 שנותיו.
עורכים וכותבים

העורך הראשי של המגזין הוא ריץ' לורי. רבים מהפרשנים של המגזין קשורים למכוני מחקר כמו The Heritage Foundation ו-American Enterprise Institute. כותבים אורחים בולטים כללו את ניוט גינגריץ', מיט רומני, פיטר טיל וטד קרוז.
הערות שוליים

1 2 3 4  Perlstein, Rick (11 באפריל 2017). "I thought I understood the American Right". The New York Times. נבדק ב-7 ביוני 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Nash, George H. (1976, 2006).
↑  Frohnen, Bruce, Jeremy Beer, and Jeffrey O. Nelson (2006) American Conservatism: An Encyclopedia.
↑  Carl T. Bogus, Buckley: William F. Buckley Jr. and the Rise of American Conservatism, 2011, ISBN 9781608193554
↑  John P. Diggins, "Buckley's Comrades: The Ex-Communist as Conservative," Dissent July 1975, Vol. 22 Issue 4, pp. 370–386
↑  Buckley, William F. (24 באוגוסט 1957). "Why the South Must Prevail" (PDF). National Review. Vol. 4. pp. 148–149. נבדק ב-16 בספטמבר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Quoted in John B. Judis, William F. Buckley, Jr.: Patron Saint of the Conservatives (2001) p. 138
↑  Laura Kalman, Right Star Rising: A New Politics, 1974–1980 (2010) p. 23
↑  Judis, William F. Buckley, Jr.: Patron Saint of the Conservatives pp. 283–287
↑  William F. Buckley Jr. "Goldwater, the John Birch Society, and Me". Commentary. אורכב מ-המקור ב-8 במרץ 2008. נבדק ב-9 במרץ 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The War on Drugs is Lost". National Review. 12 בפברואר 1996. אורכב מ-המקור ב-25 באוקטובר 2000. נבדק ב-29 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Against Trump". National Review. 21 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Mouth That Toured". National Review. 17 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Against the Trump Trade Bill". National Review. 3 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Keep the Pressure on Kim". National Review. 2 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Beinart, Peter (13 ביולי 2018). "The 'To Be Sure' Conservatives". The Atlantic. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Robinsonw, Emerald (29 ביוני 2018). "The Collapse of the Never-Trump Conservatives". The American Spectator. נבדק ב-6 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "National Review". National Review Institute. אורכב מ-המקור ב-10 בינואר 2016. נבדק ב-18 ביוני 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Shapiro, Gary.
ויליאם פרנק באקלי, המייסד והעורך הראשון של נשיונל ריוויו, בתמונה ב-1985
עבדאללה אבו מערוף

עבדאללה אבו מערוף (בערבית: عبد الله أبو معروف; נולד ב-30 בדצמבר 1956) הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת העשרים בסיעת הרשימה המשותפת מטעם מפלגת חד"ש. רופא במקצועו.
קורות חיים

ד"ר עבדאללה אבו מערוף נולד ביישוב הדרוזי ירכא בגליל.
אבו מערוף נמנה עם ראשוני סרבני המצפון בעדה הדרוזית. למד רפואה בלנינגרד (כיום סנט פטרסבורג) שבברית המועצות באמצעות מלגה שקיבל מהמפלגה הקומוניסטית הישראלית וקיבל רישיון כללי לעיסוק ברפואה בישראל ב-1988, סיים התמחות באורולוגיה, וקיבל דוקטורט במדעים ופילוסופיה PhD בלנינגרד. נמנה עם מנהיגי ועד היוזמה הדרוזי. הוא פעיל בארגון רופאים לזכויות אדם. עובד בבית חולים כרמל ובשירותי בריאות כללית כרופא משפחה בירכא ואורולוג במרפאה המקצועית בעיר נהריה.
אבו מערוף התמודד במסגרת מפלגת חד"ש בבחירות לכנסות ה-17, ה-18 וה-19, אך לא נבחר בהן לכנסת עקב הצבתו במיקום לא ריאלי. בבחירות לכנסת ה-20, במסגרת התמודדות מטעם חד"ש ברשימה המשותפת, הוצב במקום ה-13 ונבחר לכנסת. מייצג גם את ועד היוזמה הדרוזי.
ב-9 באוגוסט 2017 הגיש את התפטרותו מן הכנסת, במסגרת הסכם רוטציה, במקומו נכנס סעיד אלחרומי מרע"ם.
חיים אישיים

אבו מערוף נשוי לג׳וליה, ומתגורר בירכא.
הערות שוליים

1 2  אתר משרד הבריאות
1 2  ח"כ עבדאללה אבו מערוף: מדוע עזבתי את המרפאה ובאתי לכנסת?, באתר המפלגה הקומוניסטית הישראלית, 25 במאי 2015
1 2  עבדאללה אבו מערוף באתר הכנסת, נצפה ב-5 בפברואר 2017
↑  ח"כ עבדאללה אבו מערוף מהרשימה המשותפת התפטר מהכנסת, באתר ynet, 9 באוגוסט 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1193487145  VIAF: 4156760592140852743   WorldCat (עם VIAF): 4156760592140852743
סמואל אמבנגולה

סמואל-ז'רמן קינדואלו אמבנגולה צ'יפונדה (בצרפתית: Samuel-Germain Kinduelu Mbangula Tshifunda; נולד ב-16 בינואר 2004 בבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת יובנטוס מהסרייה א'.
קריירת מועדונים

אמבנגולה נולד בבלגיה להורים ממוצא קונגולזי. הוא גדל במחלקות הנוער של קלאב ברוז' ואנדרלכט, וב-10 באוגוסט 2020 הצטרף למחלקת הנוער של יובנטוס. בשנת 2022 חתם על חוזה לארבע שנים במועדון. לאחר ששיחק בקבוצת הנוער של המועדון, בעונת 2023/2024 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון בסרייה ג'.
ב-19 באוגוסט 2024 ערך אמבנגולה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של יובנטוס, בניצחון 3-0 על קומו במסגרת המחזור הראשון בסרייה א' לעונת 2024/2025, בו הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון. ב-5 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בתיקו 1-1 נגד ליל במסגרת שלב הבתים לעונת 2024/2025.
קריירה בינלאומית

בחודש נובמבר 2024 זומן אמבנגולה לראשונה לסגל נבחרת בלגיה, לקראת משחקי ליגת האומות 2024/2025 נגד נבחרות איטליה וישראל.
הערות שוליים

↑  FOOT.CD, Youth League: Samuel Mbangula sauve la Juventus face au Benfica de Lisbonne, FOOT.CD, ‏2022-09-14 (ב־)
↑  Tommaso Morea, ESCLUSIVA – Juventus Under17, preso l’attaccante belga Samuel Mbangula, Giovani Bianconeri | Juventus Primavera | Settore giovanile | Calciomercato, ‏2020-08-10 (ב־)
1 2  Samuel Mbangula della Juventus Next Gen convocato dal Belgio Under 21 | Goal.com Italia, www.goal.com, ‏2023-10-07 (באיטלקית)
1 2  Chi è Mbangula, talento lanciato da Motta in gol all'esordio con il Como: "È pazzesco, è un sogno", La Gazzetta dello Sport (ב־)
↑  De Ketelaere, Doku, Fofana en Seys haken af bij de Rode Duivels, Sardella debuteert באתר Sporza, ‏ 11 בנובמבר 2024 (בהולנדית)