stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ ראסל (1901)
היסטוריית שירות > לפני מלחמת העולם הראשונה

ראסל נקראה על שמו של אדוארד ראסל, הרוזן הראשון מאורפורד, קצין לשעבר בצי המלכותי ומפקד הצי במאה ה-17. היא הונחה על ידי פאלמרס בניית ספינות וחברת ברזל בג'ארו ב-11 במרץ 1899 והושקה ב-19 בפברואר 1901. היא הגיעה לשירנס מאוחר יותר באותו החודש ונסעה למספנת צ'טם לניסויים בקיטור ובתותחים. בנייתה של ראסל הושלמה בפברואר 1903. במהלך ניסויי הים שלה, היא נצבעה בסכמת הצבע השחור והחום ששימשה בתקופה הוויקטוריאנית, אם כי לאחר שנכנסה לשירות היא נצבעה מחדש בסכמת הצבע האפורה החדשה.
ראסל נכנסה לשירות במספנת צ'טם ב-19 בפברואר 1903 לשירות בצי הים התיכון, בו שירתה עד אפריל 1904. ב-7 באפריל 1904 היא הוסמכה מחדש לשירות בצי הבית. כשצי הבית הפך לצי התעלה בינואר 1905, היא הפכה ליחידת צי התעלה. היא עברה לצי האטלנטי בפברואר 1907. ביולי 1908, ראסל ביקרה בקנדה במהלך יום השלוש מאות של קוויבק, יחד עם אוניות האחות שלה אלבמארל, דאנקן ואקסמות'. כשהייתה שם ב-16 ביולי היא התנגשה בסיירת ונוס מול קוויבק, אך ספגה נזק קל בלבד.
ב-1909 עברה ראסל שיפוץ חימוש שלה, שכלל התקנת ציוד מעבר והגבהה וציוד ראייה חדשים. כמו כן צוירו לה פסי זיהוי על הארובות שלה. ב-30 ביולי 1909 עברה ראסל לצי הים התיכון. תחת ארגון מחדש של הצי ב-1 במאי 1912, שייטת הקרב של צי הים התיכון הפכה לשייטת אוניות המערכה הרביעית, צי הבית, שבסיסה בגיברלטר ולא במלטה; ראסל הועברה למים הביתיים באוגוסט 1912. בספטמבר 1913, ראסל צומצמה לצוות שלדי במילואים והוצבה בשייטת אוניות המערכה השישית, הצי השני. החל מדצמבר 1913, היא שירתה כאוניית דגל, שייטת אוניות המערכה השישית ואוניית דגל, אדמירל משנה, צי הבית, בנור. במהלך תקופה זו, הסירה האונייה את הרשתות נגד טורפדו.
ב-7–8 ביולי 1914, העבירה ראסל את נציגי הממשלה הבריטית, בראשות לורד בושאמפ, מדובר לגרנזי כדי להשתתף בחשיפת האנדרטה לויקטור הוגו. נציגי ממשלת צרפת נישאו על ידי הסיירת הצרפתית Dupetit-Thouars.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > הים הצפוני והתעלה

כשפרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, התוכניות קראו במקור לראסל ואוניות המערכה אגממנון, אלבמארל, דאנקן, אקסמות', קורנווליס וונג'נס להתאחד בשייטת אוניות המערכה השישית ולשרת בצי התעלה, שם הייתה אמורה השייטת לפטרל בתעלת למאנש ולחפות על תנועת חיל המשלוח הבריטי לצרפת. עם זאת, היו תוכניות גם לשייטת אוניות המערכה השישית שתוקצה לצי הגדול, וכשהחלה המלחמה, המפקד העליון, הצי הגדול, אדמירל סר ג'ון ג'ליקו, ביקש שראסל וארבע האוניות האחיות שלה ששרדו (אלבמארל, דאנקן, אקסמות' וקורנווליס) ישובצו בשייטת אוניות המערכה השלישית בצי הגדול לתפקידי סיור כדי לפצות על המחסור של הצי הגדול בסיירות. בהתאם לכך, שייטת אוניות המערכה השישית בוטלה זמנית. ראסל, אקסמות' ואלבמארל היו האוניות היחידות שהיו כשירות להצטרף מיד לג'ליקו, אז הן עזבו ללא שאר השייטת ב-5 באוגוסט. הן הגיעו לסקפה פלו בלילה שבין 7 ל-8 באוגוסט. האוניות פעלו עם סיירות הצי הגדול בסיורים הצפוניים כדי לאכוף את המצור הרחוק על גרמניה.
ראסל ואחיותיה, כמו גם אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי, הועברו זמנית לצי התעלה ב-2 בנובמבר כדי לתגבר את האחרון מול פעילות הצי הקיסרי הגרמני באזור צי התעלה. למחרת, הצי הגרמני פשט על ירמות'; באותו זמן, ראסל ושאר השייטת השלישית היו מפוזרות בסיורים הצפוניים, ולכן לא היו זמינים במהלך המתקפה הגרמנית. ב-13 בנובמבר חזרו אוניות הסדרה קינג אדוארד השביעי לצי הגדול, אך ראסל ושאר אוניות המערכה מסדרת דאנקן נשארו בצי התעלה, שם הקימו מחדש את שייטת אוניות המערכה השישית ב-14 בנובמבר, כשראסל שימש כאוניית הדגל של השייטת. השייטת התבססה בפורטלנד, אם כי היא עברה לדובר מיד ב-14 בנובמבר. עם זאת, עקב היעדר הגנות נגד צוללות בדובר, במיוחד לאחר שהרשתות נגד צוללות של הנמל נסחפו בסערה, חזרה השייטת לפורטלנד ב-19 בנובמבר.
שייטת אוניות המערכה השישית קיבלה משימה להפגיז בסיסי צוללות גרמניים בחוף בלגיה, וראסל השתתפה בהפגזת מתקני צוללות גרמניות בזבריחה ב-23 בנובמבר 1914 יחד עם אקסמות'. שתי האוניות יצאו מפורטלנד ב-21 בנובמבר בליווי שמונה משחתות, קבוצת מכמורת וזוג ספינות אוויר כדי לצפות בנפילת הפגזים, אם כי ספינות האוויר לא הגיעו בזמן למבצע. ראסל ואקסמות' צמצמו טווח ל-6,000 יארד (5,500 מטרים) מהנמל והפגיזו את הנמל, תחנת הרכבת והגנת החוף. שתי האוניות ירו כ-400 פגזים בסך הכל וצפו בכמה שריפות בחוף; דיווחים של משקיפים הולנדים הצביעו על נזק משמעותי שנגרם, אך המתקפה השיגה מעט מאוד והרתיעה את הצי המלכותי מלהמשיך בהפצצות כאלה.
שייטת אוניות המערכה השישית חזרה לדובר בדצמבר 1914, ולאחר מכן הועברה לשירנס ב-30 בדצמבר כדי להחליף שם את שייטת אוניות המערכה החמישית בשמירה מפני פלישה גרמנית לבריטניה. בין ינואר למאי 1915 פוזרה שייטת אוניות המערכה השישית. ראסל ואלבמארל נשארו עם הצי הגדול עד אפריל; ב-19 באפריל, הם נותקו מבסיס הצי ברוזית' כדי לבצע אימונים בסקפה פלו. הם הצטרפו שוב לצי לגיחה ב-21 באפריל. ראסל עזבה את השייטת באפריל 1915 והצטרפה שוב לשייטת אוניות המערכה השלישית בצי הגדול ברוזית'. היא עברה שיפוץ בבלפסט באוקטובר-נובמבר 1915. במהלך השיפוץ הזה היא קיבלה זוג תותחי נ"מ 3 אינץ' (76 מילימטרים) על הסיפון שלה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > הים התיכון

ב-6 בנובמבר 1915, פלגה של שייטת אוניות המערכה השלישית המורכבת מאוניות המערכה היברניה (אוניית הדגל), זילנדיה, אלבמארל וראסל נותקה מהצי הגדול כדי לתגבר את שייטת הדרדנלים הבריטית במערכת גליפולי בחצי האי גליפולי. ראסל שהתה באותה תקופה בבלפסט, והיא הצטרפה לשאר האוניות בזמן שהן היו בדרך. אלבמארל נאלצה לחזור כמעט מיד בגלל נזקי מזג האוויר הכבדים, אבל האוניות האחרות המשיכו לים התיכון, שם ראסל החלה את תפקידה בדרדנלים בדצמבר 1915, שהתבססה במודרוס עם היברניה וחיכתה עם התמיכה. פעולתה היחידה במערכה הייתה השתתפותה בפינוי כף הלס מ-7 בינואר עד 9 בינואר 1916, והיא הייתה ספינת הקרב האחרונה של שייטת הדרדנלים הבריטית שיצאה מהאזור. היא החליפה את היברניה כאוניית דגל של הפלגה, אדמירל משנה, בינואר 1916.
לאחר סיום מערכת הדרדנלים, ראסל נשארה במזרח הים התיכון. ראסל הפליגה ממלטה מוקדם בבוקר 27 באפריל 1916 כאשר פגעה בשני מוקשים ימיים שהונחו על ידי הצוללת הגרמנית U-73. שריפה פרצה בחלק האחורי של האונייה וניתנה פקודה לנטוש את האונייה; לאחר פיצוץ ליד צריח התותחים בקוטר 12 אינץ' (305 מילימטרים), היא החלה לנטות בצורה מסוכנת. עם זאת, היא שקעה באיטיות, ואפשרה לרוב אנשי הצוות שלה להימלט. בסך הכל אבדו 27 קצינים ו-98 מלחים. ג'ון קנינגהם שירת עליה באותה תקופה כלוטננט קומנדר ושרד את טביעתה; בהמשך הוא הפך ללורד הים הראשון.
לפי ההיסטוריון הימי ר.א. ברט, חלוקה פנימית לא מספקת, שהגבילה את יכולת הצוות להצפה נגדית כדי לקזז נזקים תת-מימיים, תרמה משמעותית לאובדן של ראסל ואחותה קורנווליס, ששניהם נטו בצורה מסוכנת לפני טביעתן.
שרידי האונייה נבדקו לראשונה בשנת 2003 על ידי צוות צלילה בריטי; האונייה שוכנת בעומק של 115 מטרים (63 פאתום) כ-6 קילומטרים (3.2 מיל ימי) מחצי האי דלימארה. הירכתיים שלה הועפו על ידי המוקש.
תוכנית גובה והסיפון הימני כפי שמתואר ב-Brassey's Naval Annual 1915
ראסל בחגיגות השלוש מאות של קוויבק
תותחי 12 אינץ' הקדמיים של ראסל ב-1908 בחגיגות השלוש מאות של קוויבק
אוליבר טוויסט (סדרה, 1985)

| --- | --- |

 מבוסס על:  אוליבר טוויסט 
 סוגה:  סדרת דרמה, סדרה המבוססת על ספר 
 כותבים:  אלכסנדר בארון מבוסס על אוליבר טוויסט מאת צ'ארלס דיקנס
 בימוי:  גארת' דייוויס
 שחקנים:  ליזט אנתוני בן רודסקה אריק פורטר מייקל אטוול גודפרי ג'יימס פרנק מידלמאס
 פסקול:  דאדלי סימפסון
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית
 מספר פרקים:  12
 הפקה
 מפיק:  טרנס דיקס
 אורך פרק:  30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC1
 תקופת שידור מקורית:  13 באוקטובר 1985 – 29 בדצמבר 1985
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
אוליבר טוויסט (באנגלית: Oliver Twist) היא סדרת טלוויזיה של ה-BBC משנת 1985, עיבוד לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס. במאי הסדרה הוא גארת' דייוויס ואת התסריט כתב אלכסנדר בארון. סדרה זו נאמנה למקור הספרותי יותר משאר העיבודים שנעשו לרומן.
צוות השחקנים

אריק פורטר - פייגין
מייקל אטוול - ביל סייקס
בן רודסקה - אוליבר טוויסט
אמנדרה האריס - ננסי
גודפרי ג'יימס - מר באמבל
פרנק מידלמאס - מר בראונלו
ליזט אנתוני - רוז מיילי / אגנס פלמינג (ליזט אנתוני גילמה את דמות אמו של אוליבר בעיבוד לרומן משנת 1982)
פיפ דונאגי - מונקס
דייוויד גרליק - ארטפול דודג'ר
ניקולס בונד-אוון - צ'ארלי בייטס
דייוויד קינג - ג'יילס
ג'יליאן מרטל - גברת מיילי
אדוארד בורנהם - מר גרימוויג
ג'וליאן פירת' - נואה קלייפול
מרים מרגוליס - גברת קורני (בהמשך גברת באמבל)
טרי מולוי - בריטלס
כריסטיאן רודסקה - בארני
דומיניק ג'פקוט - הארי מיילי
קאריס לוולין - שארלוט
כריסטופר דריסקול - טובי קרקיט
ג'נט הנפריי - מרתה
דייוויד מק'קייל - ד"ר לוסברן
סקוט פאנל - אוליבר טוויסט הקטן
ג'ון בראון - גברת מאן
איי הישועה

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי 
 קואורדינטות:  5°17′09″N 52°35′09″W﻿ / ﻿5.2858333333333°N 52.585833333333°W﻿ / 5.2858333333333; -52.585833333333
 שטח:  0.62 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 מדינה:  צרפת 
  (למפת גיאנה הצרפתית מוגדלת) קאיין אי השדים בסיס החלל האירופי קורוברזיל סורינאם האוקיינוס האטלנטיאיי הישועה(למפת גיאנה הצרפתית רגילה) קאיין אי השדים בסיס החלל האירופי קורוברזיל סורינאם האוקיינוס האטלנטיאיי הישועה
 
מפת איי הברכה ביחס לגיאנה הצרפתית
איי הישועה או איי הברכה (בצרפתית: Îles du Salut) הם קבוצה של שלושה איים געשיים באוקיינוס האטלנטי הנמצאת כ-11 ק"מ מחופי גיאנה הצרפתית. קבוצת האיים מונה את אי השדים, האי המלכותי (שם שכן המרכז האדמיניסטרטיבי של האיים) ואי סן ז'וזף. קבוצת האיים שימשה כמושבת עונשין של צרפת בשנים 1852–1953 ונודעה באכזריות התנאים ששררו בה. בין הנידונים אשר הוגלו לאיים אלו ניתן למנות את אלפרד דרייפוס, אשר ריצה עונש מאסר של עשר שנים על אי השדים ואת אנרי שרייר, אשר ריצה תשע שנות מאסר באיים ולאחר שנמלט פרסם את זיכרונותיו בספר "פרפר".
בימינו משתייכים האיים לקומונה הצרפתית קאיין, ופועלים בהם מוזיאונים לתיעוד מושבת העונשין.
אורניום-235

|  כללי |
| --- | --- |
 סמל:  235U
 נייטרונים:  143
 פרוטונים:  92
 מידע גרעיני
 שכיחות יחסית:  0.72%
 זמן מחצית חיים:  704 מיליון שנה
 תוצרי דעיכה:  236U
 מסה איזוטופית:  235.0439299 u
 ספין:  3.5
אורניום-235 (או ː  {\ce {^235_U}})הוא איזוטופ של אורניום המכיל 235 נוקליאונים (92 פרוטונים ו-143 נייטרונים). הוא מהווה כ-0.72% מסך המסה של האורניום הטבעי המצוי במחצבים על פני כדור הארץ, ובכך הוא איזוטופ האורניום השני בשכיחותו לאחר אורניום-238 (או 238U)
כדוריות ומוט דלק גרעיני
למרות נדירותו היחסית, 235U הוא האיזוטופ החשוב ביותר בתעשייה הגרעינית, שכן בניגוד ל-238U הוא חומר בקיע: חומר שגרעינו יכול לעבור ביקוע גרעיני מאולץ כתוצאה מפגיעת נייטרון ובכך לאתחל תגובת שרשרת גרעינית. האנרגיה הרבה המשתחררת בתהליך היא ההופכת אותו לדלק בכורים גרעיניים ולמרכיב חיוני בפצצות גרעיניות. גם לשחרור הנייטרונים תפקיד חשוב בכורים גרעיניים המשמשים לייצור פלוטוניום.
יחד עם 239Pu ו-235U, 233U הוא אחד משלושת החומרים הבקיעים היחידים בשימוש, והיחידי המצוי באופן טבעי בכדור הארץ.
השיעור הנמוך של 235U באורניום טבעי מקשה על השימוש באורניום טבעי כדלק גרעיני. לשם כך יש לבצע תהליך ארוך, יקר ומורכב של העשרת אורניום, המעלה את ריכוז ה-235U באופן מלאכותי.
המסה של 235U במצב היסוד היא 235.0439299u, והספין של הגרעין הוא 7/2.
ביקוע גרעיני כתוצאה מפגיעת נייטרון

התכונה החשובה ביותר של 235U היא יכולתו לעבור ביקוע גרעיני כתוצאה מפגיעת נייטרון, ולהתפרק לשני גרעינים קטנים יותר, תוך שחרור נייטרונים הממשיכים לבקע גרעינים נוספים שלו באופן דומה, וכך הלאה בתהליך העשוי לייצר תגובת שרשרת גרעינית.
כאשר נייטרון פוגע בגרעין של 235U הוא יכול להתחבר אליו וליצור גרעין מעורר בלתי-יציב של 236U, המתפרק מיד לשני גרעינים קטנים יותר (ולעיתים נדירות לשלושה), תוך פליטת מספר נייטרונים, לרוב שניים או שלושה (בממוצע כ-2.5 נייטרונים לביקוע, לעומת ממוצע של כ-3 ב-239Pu).
קיימים מספר אופני ביקוע אפשריים, חלקם מומחשים בנוסחאות הבאות:
צסיום=Cs, רובידיום=Rb, באריום=Ba, קריפטון=Kr, אורניום=U, נייטרון=n
תוצרי הביקוע (הגרעינים שנוצרים בתהליך) אינם דומים במסתם. עבור אורניום-235 מספרי המסה של תוצרי הביקוע מתפלגים סביב 135 עבור תוצר הביקוע הכבד יותר, וסביב 95 עבור תוצר הביקוע הקל יותר.
בכל אחת מצורות הפירוק האפשריות, סך מסת תוצרי הביקוע קטנה מעט מזו של 235U והנייטרון הפוגע, הפרש המשתחרר בצורת אנרגיה. האנרגיה הממוצעת המשתחררת מביקוע גרעין אחד של 235U היא כ-200 MeV (לעומת כ-210 MeV עבור פלוטוניום).
חשיבות מיוחדת יש לאנרגיה הקינטית של הנייטרון הפוגע הנדרשת עבור ביקוע. קיימים איזוטופים כבדים רבים שגרעיניהם יכולים להתבקע מפגיעת נייטרונים מהירים, אולם עבור רובם, האנרגיה הקינטית של הנייטרון הנדרשת כדי שיהיה סיכוי משמעותי שהוא יבקע את הגרעין, גבוהה מהאנרגיה הממוצעת שיש לנייטרון שנפלט בביקוע (סדר גודל של למעלה מ-MeV). לכן בחומרים אלה לא מתפתחת תגובת שרשרת, כלומר הם אינם חומרים בקיעים.
לעומת זאת, ב-235U, הסיכוי לביקוע עם ירידת האנרגיה של הנייטרון הפוגע לא רק שאינו קטן, אלא אף עולה דרמטית: עבור נייטרון בעל אנרגיה של MeV (מיליון אלקטרון וולט), חתך הפעולה לביקוע כתוצאה מפגיעתו הוא בסדר גודל של 1b, לעומת נייטרון עם אנרגיה של מאית האלקטרון וולט, עבורו חתך הפעולה הוא בסדר גודל של כ-1000b, כלומר הסיכוי לביקוע עבורו גדל פי אלף . תכונה זו היא ההופכת את ה-235U (ועוד מספר מועט של איזוטופים כבדים) לחומר בקיע אשר ניתן להשתמש בו ליצירת תגובת שרשרת גרעינית. תכונה זו אף מאפשרת להגביר את תגובת השרשרת על ידי שימוש בחומרים המאיטים את הנייטרונים המבקעים. חומרים אלו, כמו מים כבדים או גרפיט, נמצאים בשימוש בכורים גרעיניים.
דעיכה ספונטנית

235U הוא איזוטופ רדיואקטיבי, אולם זמן מחצית החיים שלו הוא ארוך ביותר: 703.8 מיליון שנים.
כמעט תמיד הוא דועך בהתפרקות אלפא ל-231Th תוך פליטת אנרגיה של 4.679 MeV. בנוסף, גרעין של 235U יכול לעבור ביקוע גרעיני ספונטני, בו הוא מתפרק לשני גרעינים קלים יותר תוך פליטת נייטרונים, אולם הסיכוי להתפרקות כזו קטן מאוד, רק כאחת מתוך 10 מיליארד התפרקויות. בנוסף, כאחת מתוך 100 מיליארד התפרקויות היא דעיכה בה נפלט גרעין ניאון והגרעין הופך לגרעין עופרת.
ייתכן שלפני מיליארדי שנים, כאשר ריכוזו של החומר הבקיע 235U היה גבוה יותר מאשר כיום, היו קיימים כורים גרעיניים טבעיים. מכרה האורניום באוקלו שבגבון הוא המקום היחיד שבו התגלו עד כה (2008) ראיות לקיומם של כורים גרעיניים טבעיים קדומים.
אוסורנו (הר געש)

| --- | --- |
הר הגעש אוסורנו, כפי שנראה מהעיירה פטרווה שלחוף אגם טודוס לוס סנטוס
הר הגעש אוסורנו, כפי שנראה מהעיירה פטרווה שלחוף אגם טודוס לוס סנטוס
 מידע כללי
 סוג הר:  הר געש
 גובה:  2,652
 מדינה:  צ'ילה 
 מיקום:  צ'ילה
 רכס הרים:  הרי האנדים
 מספר הר געש:  =1508-01
 התפרצות אחרונה:  1869
 העפלה ראשונה:  ז'אן רנו, 1848
 קואורדינטות:  41°06′00″S 72°29′35″W﻿ / ﻿41.1°S 72.493055555556°W﻿ / -41.1; -72.493055555556
  (למפת צ'ילה מוגדלת) סנטיאגו איקיקה טמוקו אנטופגסטה לה סרנה ולפראיסו קונספסיון פוארטו מונט פונטה ארנסארגנטינה בוליביה פרו האוקיינוס האטלנטי  האוקיינוס השקט אוסורנו(למפת צ'ילה רגילה) סנטיאגו איקיקה טמוקו אנטופגסטה לה סרנה ולפראיסו קונספסיון פוארטו מונט פונטה ארנסארגנטינה בוליביה פרו האוקיינוס האטלנטי  האוקיינוס השקט אוסורנו
 
אוסורנו (ספרדית: Osorno) הוא הר געש חרוטי פעיל במחוז לוס לאגוס בדרום צ'ילה.
גאוגרפיה

ההר שוכן בגדה הדרום-מזרחית של אגם יאנקיווה ומשקיף על אגם טודוס לוס סנטוס. הר הגעש מתנשא לגובה של 2,652 מ' מעל פני הים. אוסורנו ידוע ברחבי העולם כסמל של הנוף האזורי, וצורת החרוט שלו מזכירה את הר פוג'י שביפן.
אוסורנו הוא אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר באנדים של דרום צ'ילה, עם 11 התפרצויות מתועדות בין השנים 1575 ו-1869. הבזלת וזרימת הלבה שנוצרו בזמן התפרצויות אלו הגיעו לאגמים שלמרגלותיו. המורדות העליונים שלו מכוסים כמעט לגמרי בקרחונים, וזאת למרות גובהו הצנוע.
הר הגעש יושב מעל הר געש עתיק בן 250,000 שנה, לה פיקדה, בעלת קלדרה ברוחב 6 ק"מ. ההתפרצות האחרונה שלו הייתה בשנת 1869.
במורדותיו של ההר פועלים בחורף אתרי סקי.
גלריה

סקי באתר לה-ברבוחה למורדות האוסורנו.
הר הגעש מנמל פטרווה.
זריחת השמש מעל האוסורנו.
"המכתש האדום" על מורדות ההר.
האוסורנו מעל מפלי פטרווה.
הערות שוליים

↑  אתר Global Volcanism Program
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012403726505171  LCCN: sh2018000463 
מבט פנורמי על האוסורנו ואגם יאנקיווה
אבוליוסקופ

אבוליוסקופ וידל
אֶבּוּלְיוֹסְקוֹפּ (ebullioscope) או מד־רתיחה הוא מכשיר מדידה למדידת תכונתו או הרכבו של חומר על ידי מדידת סטיות בנקודת הרתיחה שלו. למשל אחוז הכוהל בתמיסה יש בו כדי לשנות את נקודת הרתיחה, כך שעל ידי מדידת נקודת הרתיחה ניתן לקבוע את ריכוז הכוהל בתמיסה.
האבוליוסקופ הראשון הומצא בשנת 1838 על ידי ברוסרד-וידל ונועד למדידת רמת אלכוהול. היתרון בשיטה זו היא שנקודת הרתיחה לא רגישה לנתונים אחרים כמו רמת סוכרים. מד אלכוהול ישן יותר מדד את רמת האלכוהול לפי צפיפות הכוהל והיה רגיש לנתונים אחרים.
גרסה חדשה יותר של אבוליוסקופ נבנתה על ידי הכימאי הצרפתי פרנסואה-מרי ראולט, אולם היה קשה למצוא באמצעותו את הטמפרטורה המדויקת. לאחר המצאת תרמומטר בקמן על ידי ארנס אוטו בקמן ב-1887, נפתרה בעיית הדיוק של הטמפרטורה. שיפור זה, הפך את האבוליוסקופ לכלי הסטנדרטי לקביעת משקל מולקולרי, על ידי שימוש בקבוע אבוליוסקופ של ממס.
ראו גם

מד רתיחה
הערות שוליים

↑  מַד־רְתִיחָה במילון כימיה כללית (תשמ"ה), באתר האקדמיה ללשון העברית
ערך זה הוא קצרמרבנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אבולישניזם (תנועת זכויות בעלי חיים)

אַבּוֹלִישֵׁנִיזְם (abolitionism), המכונה לעיתים גם התנועה לשחרור בעלי חיים, היא תנועה חברתית הדוגלת במימוש זכויות בעלי חיים באמצעות שלילת כל שימוש בהם בידי בני אדם, מתוך ההשקפה כי לכל היצורים החיים, בני אדם ובעלי חיים כאחד, יש זכות יסוד: הזכות שלא יתייחסו אליהם כאל רכוש של אחרים. בין הדוברים הבולטים של תפישה זו הם גארי פרנציון, פרופסור למשפטים באוניברסיטת ראטגרס, והפילוסוף האמריקאי טום ריגן.
שם התנועה לקוח משמה האנגלי של התנועה לביטול העבדות, שתבעה לשים קץ לבעלות האדם על בני אדם אחרים. האבולישניזם מתנגדת לרווחת בעלי חיים בטענה שגישה זו מעגנת את זכות הקניין על בעלי חיים במקום להתנגד לה. ביטוי לכך הוא בדבריו של ריגן: ”"התנועה לשחרור בעלי חיים רוצה כלובים ריקים, לא כלובים גדולים יותר."” מטרת הדוגלים באבולישניזם היא ליצור שינוי בתפישה המוסרית והמשפטית המקובלת, שתגרום לשינוי המעמד המשפטי של בעלי חיים, והם לא ייחשבו יותר כחפצים שאפשר לרכוש אותם ולהשתמש בהם.
עיקרי האבולישניזם

פעילי האבולישניזם קוראים לאתגר את התפישה המקובלת כי בעלי חיים מיועדים לשימוש ולניצול, על ידי קידום טבעונות ופתיחת דיון חברתי רחב בנושא זכויות בעלי החיים.
התנועה קבעה לעצמה שישה עקרונות יסוד:
האבולישניסטים גורסים כי לכל היצורים החיים, בני אדם ובעלי חיים, יש הזכות הבסיסית שלא יתייחסו אליהם כאל רכוש של אחרים.
בעקבות ההכרה בעיקרון הראשון, יש לבטל כל ניצול ממוסד של בעלי חיים, ולא לתמוך בפעילויות נקודתיות המקדמות את רווחתם.
אנשי התנועה גורסים כי טבעונות היא הבסיס המוסרי לתפיסתם, ומימושה יתרחש באמצעים חינוכיים לא אלימים.
לפי גישתם, לכל בעלי החיים מעמד מוסרי שווה, רק על בסיס היותם בעלי תחושתיות וללא תלות במאפיינים קוגניטיביים (הכרניים) אחרים.
האבולישניסטים דוחים את האפליה על כל צורותיה, ובהן גזענות, סקסיזם, אפליית להט"ב, גילנות, יכולתנות, ואפליה מעמדית - כשם שהם דוחים סוגנות.
האבולישניסטים מכירים בעֶקרון האי-אלימות כעֶקרון ליבה של התנועה לזכויות בעלי החיים.
פרנציון טוען שארגונים כמו "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים", הדואגים לזכויות בעלי החיים אך גם לרווחת בעלי חיים, גורמים לציבור הרחב להרגיש בנוח עם התפישה שבעלי החיים הם רכוש המיועד לניצול. לטענתו אין הבדל גדול בין ארגונים אלה לארגונים ותיקים, כמו עמותות צער בעלי חיים, שמטרתם העיקרית היא מניעת צער וסבל מבעלי חיים אך אינם מעוניינים בשחרורם.
יש הטוענים כי אין סתירה לוגית או מעשית בין שתי הגישות. תומכי גישת ה"רווחה" רואים את פעולותיהם כצעדים הדרגתיים למען אותה מטרה, אשר תושג בטווח הארוך, בזמן בטווח הקצר הם מתמקדים בהפחתת הסבל של בעלי חיים, מטרה שלרוב הציבור קל יותר להזדהות איתה.
בישראל אימצה תנועת שב"י את עקרונות התנועה לשחרור בעלי החיים, והיא פועלת באופן דומה לה.
הערות שוליים

↑  גארי פרנציון ואנה צ'רלטון, The Six Principles of the Abolitionist Approach to Animal Rights, באתר התנועה האבולישניסטית (באנגלית).
אברהם אילוני

| --- | --- |
אברהם אילוני
אברהם אילוני
 לידה:  17 בדצמבר 1921
 פטירה:  1 במרץ 2000 (בגיל 78) ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  משטרת המנדט   חיל הספר העבר-ירדני    ההגנה   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1939–1968 (כ־29 שנים)
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד יחידה 515
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות     מלחמת סיני
 
אברהם אילוני (17 בדצמבר 1921 – 1 במרץ 2000) היה אלוף-משנה בצה"ל, ממייסדיה של יחידה 8200 (קודם שנקראה בשם זה) ומפקדה במשך שלוש תקופות.
ביוגרפיה

שירת במשטרת המנדט. במלחמת העולם השנייה שירת בדרגת סמל במחלקת הקשר של חיל הספר העבר-ירדני. שירת בש"י – שירות הידיעות של "ההגנה", ביחידה שלאחר הקמת צה"ל נקראה "ש.מ.2", בפיקודו של מרדכי אלמוג. בשנת 1949 עמד בראש צוות של היחידה למשא ומתן על שביתת הנשק ברודוס, והצליח להאזין לשיחות המצרים ולהעביר את המידע לנציגים הישראלים. עד 1952 שירת כסגן מפקד היחידה, ובשנה זו מונה למפקד היחידה, תפקיד אותו מילא עד 1957. למד הנדסת חשמל באוניברסיטת ניו יורק, וכשחזר הקים את ענף האלקטרוניקה באמ"ן. בשנת 1959 חזר לפקד על יחידת האיסוף, ששמה שוּנה ליחידה 515, ושירת בתפקיד עד שנת 1961. פיקד על היחידה בקדנציה שלישית בשנים 1966–1968 ובכלל זה במלחמת ששת הימים. פרש מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
נפטר ב-1 במרץ 2000.
STS-120

STS-120 היא משימה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, ששוגרה ב-23 באוקטובר 2007 לתחנת החלל הבינלאומית. משימה זו הביאה את יחידת "הארמוני" (Node 2), היחידה המרכזית של התחנה המכילה ארבע יחידות המספקות חשמל לתחנה, שתהווה חלק מההכנות לחלקים נוספים שיורכבו בעתיד בתחנת החלל הבינלאומית. את המשימה ביצעה מעבורת החלל דיסקברי, וזו המשימה ה-23 במספר לתחנת החלל הבינלאומית. עד השלמת ההרכבה תחנת החלל הבינלאומית נשארו עוד 11 משימות שיבוצעו על ידי מעבורות החלל האמריקאיות עד סוף שנת 2010.
צוות

מפקדת המשימה:ארצות הברית פמלה מלרוי (3)
טייס:ארצות הברית ג'ורג' זאמקה (George D. Zamka) (1)
מומחה למשימה:ארצות הברית סטפני וילסון (Stephanie Wilson) (5)
מומחה למשימה:ארצות הברית סקוט פרזינסקי (Scott E. Parazynski) (2)
מומחה למשימה: ארצות הברית דאגלס וילוק (Douglas H.Wheelock) (1)
מומחה למשימה: איטליה פאולו נספולי (Paolo A. Nespoli) (1) (סוכנות החלל האירופית)
מהנדס טיסהארצות הברית דניאל טאני (Daniel Tani), בהמראה בלבד (2)
מהנדס טיסהארצות הברית קלייטון אנדרסון (Clayton Anderson), בנחיתה בלבד (1)
המספר בסוגריים מסמן את הטיסות בחלל של כל אסטרונאוט, כולל משימה זו.
פמלה מלרוי היא האישה השנייה המפקדת על משימת מעבורת חלל, אחרי איליין קולינס, והאישה השלישית הנבחרת כטייסת (סוזן סטיל קילריין סיימה את שירותה בנאס"א מבלי שפיקדה על משימה). בנוסף, פגי ויטסון, שפיקדה על המשלחת מס' 16 לתחנת החלל הבין-לאומית שהגיעה במשימת STS-120 היא האישה הראשונה לפקד על צוות בתחנת החלל. עם עגינתה של משימת STS-120 בתחנת החלל הבינלאומית, הייתה זו הפעם הראשונה ששתי נשים מפקדות במסלול הקפה באותו הזמן.
טלאי המשימה עוצב על ידי מייקל פורמן לפני שהוצב מחדש במשימת STS-123.
צוות > צוות גיבוי

ארצות הברית סנדרה מגנוס
מטען ייעודי > הארמוני (Node 2)

משימת STS-120 המריאה כשבמטענה יחידת "הרמוני" (הידועה בשמה הרשמי Node 2), המכילה בתוכה ארבע יחידות המרת חשמל (DC to DC) ושלושה כונני אחסון Zero-g, בנוסף Power and Data Grapple Fixture לזרוע הרובוטית של התחנה ויחידת כוח למעבורת. מודול "הרמוני" היא יחידת המגורים הראשונה בעלה ויסות לחץ אוויר מאז שנת 2001, בה הותקן מודול "קווסט".
"הרמוני" מהווה את יחידת החיבור השנייה לתחנת החלל הבינלאומית ותאפשר להרכיב במשימות הבאות את יחידת המחקר האירופאית, "קולומבוס" ואת יחידת המחקר היפנית, "קיבו". שתי יחידות אלו יעוגנו בעתיד ל"הרמוני", שתוחדר בין מודול המחקר האמריקאי, "דסטיני" ליחידת "Pressurized Mating Adapter" (בקיצור "PMA-2"). תהליך הרכבת "הארמוני" תתבצע בשני שלבים. בשלב הראשון תחובר היחידה למודול "יוניטי" ולאחר שהדיסקברי תעזוב את תחנת החלל, הזרוע הרובוטית של התחנה תנתק את יחידת PMA-2 ממודול המחקר "דסיטני" ותחבר אותה ל"הרמוני". לאחר מכן תזיז הזרוע את "הארמוני" מהמיקום ההתחלתי למיקומה הסופי, כשתחובר ל"דסטני".
מטען ייעודי > מערך סולרי P6

בנוסף, במשך משימה זו, המערך הסולרי, P6, נותק מ-Z1 truss ומוקם מחדש על גבי מודול "יוניטי", וזו עמדתו הסופית.
מטען ייעודי > מטען נוסף

STS-120 נשאה את חתימותיהן של 500,000 סטודנטים שהשתתפו במיזם "2007 Student Signatures in Space program", שנותני החסות לתוכנית זו הן נאס"א וחברת לוקהיד מרטין. בציון יום החלל בחודש מאי 2007, סטודנטים מלמעלה 500 בתי ספר ברחבי העולם חתמו על פוסטרי ענק. חתימותיהם נסרקו ונצרבו על דיסק, ודיסק זה היה כחלק ממטענה של המעבורת.
במהלך משימה זו, חרב האור ששימשה את השחקן מרק המיל בשנת 1983 בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'די עלתה גם כן על מטענה של המעבורת בדרכה לתחנת החלל הבינלאומית, וחזרה בשלום לכדור הארץ. החרב הייתה מאוחסנת בתא המטען של הדיסקברי במהלך המשימה, לכבוד יום השנה ה-30 לזיכיון של סדרת הסרטים, מלחמת הכוכבים, והבמאי, ג'ורג' לוקאס.
ב-28 באוגוסט 2007, צ'ובאקה מסדרת סרטי מלחמת הכוכבים הציג את חרב האור לפקידי נאס"א ממרכז החלל יוסטון בטקס רשמי בשדה התעופה הבינלאומי אוקלנד. משם טסה חרב האור ליוסטון, ושם התקבלה על ידי חיילי האימפריה. לאחר שנחתה בשלום, חרב האור תוצג במרכז החלל יוסטון.
הרקע למשימה

בזמן אסון מעבורת החלל קולומביה, תוארכה משימת STS-120 מחדש לרבע הראשון של שנת 2004. מאז נדחתה שוב ושוב עד ל-20 באוקטובר 2007. בשל צורכי תוכנית הרכבת תחנת החלל הבינלאומית, נדחה השיגור ל-23 באוקטובר 2007.
בעקבות הסדק הקטן בתחתית האנדוור שהתגלה בספטמבר 2007 בעת השיגור של משימת STS-118, הודיעו מנהלי נאס"א כי הם משערים שתדרש הליכת חלל חמישית במשימת STS-120, כדי לבחון את מגני החום בגחון המעבורת.  כלי התיקון, T-RAD (קיצור של thermal protection system - repair ablator dispenser) מעולם לא נבחן בחלל, וכך יכלו מנהלי נאס"א להעריך את יעילותה של ערכת התיקון גם בסביבות של חוסר כבידה.
המשימה היא הטיסה המאוישת ה-151 של תוכנית החלל האמריקאית.
המשימה > ההכנות לשיגור

בעקבות משימת STS-118, באוגוסט 2007, ערכו בנאס"א שינויים במכל הדלק החיצוני לקראת משימת STS-120, והצמידו את קו ההזנה של החמצן הנוזלי.