stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס
גלריה > דמויות קומיקס בכניסה למוזיאון

יואב בן חלב
שרוליק מאת דוש
"מיהו יהודי", קריקטורה מאת יוסף בס
"יוסף" מאת דודו גבע
מהתערוכות שהוצגו במוזיאון

2008 קומיקס עברי - פרק א' השנים הראשונות 1975-1935 [קטלוג]
2009 יליד ארץ חלומותיי - שיחות בין דוש ושרוליק [קטלוג]
2010 X+Y, קומיקס ישראלי, 2010-1995 [קטלוג]
2011 גיבורים, ג'ו קיוברט, אדם קיוברט, אנדי קיוברט [קטלוג]
2011 לא רק סמל, סמל המדינה בקריקטורה [קטלוג]
2012 הייתי תיירת בארץ / פרידל שטרן [קטלוג]
2013 זאב ויונה, הקריקטוריסט שרדף שלום [קטלוג]
2013 פצעי בגרות // קומיקס עברי 1995-1975 [קטלוג]
2023 כל טוב הארץ
2024 העולם בדרכי נעם
2024 נירמו ואנלבוגן מזהים תהליכים
2024 בית 16 דירה 2
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298841105171  LCCN: n2009010052  VIAF: 135409357   WorldCat (עם VIAF): 135409357 
פרידל שטרן, בארי, מתוך "Israel in 14 Pictorial Maps", הוצאת קרן היסוד, 1953, מאוסף הארכיון
עזר ויצמן בקריקטורה מאת יואל בוכוולד. רישום מקור מאוסף הארכיון
מראה תצוגה בתערוכה "גיבורים" (2011) של ג'ו קיוברט
הנרי ראסל (אמרגן)

הנרי ראסל (באנגלית: Henry Russell;‏ 14 בנובמבר 1871–1937) היה אמרגן, מנצח, מנהל אופרה ומורה לשירה יהודי-אנגלי.
ביוגרפיה

הנרי רונלד ראסל נולד בלונדון. הוא היה בנו של הנרי ראסל, מלחין, פסנתרן וזמר בריטון, אחיו של ההיסטוריון והסופר ויליאם קלארק ראסל ואחיהם למחצה של המנצח לנדון רונלד והכומר האפיסקופאלי הנרי לויד ראסל. לאחר סיום לימודיו באנגליה יצא ללמוד  שירה וניצוח באיטליה.
ראסל החל את הקריירה המוזיקלית שלו כמורה לשירה, תחילה בלונדון ואחר ברומא. לאחר זאת עבד כמנצח בבתי אופרה שונים באיטליה. כמורה לשירה עזר בין השאר לשחקנית אליאונורה דוזה. ב-1904 ייסד את להקת האופרה סן קרלו, במקור השלוחה הנודדת של תיאטרון סן קרלו בנאפולי. הלהקה הייתה עד מהרה למוסד עצמאי ויצאה למסע הופעות בבית האופרה המלכותית,  קובנט גארדן בלונדון בסתיו 1905. ראסל ולהקתו היו אחראים לכל ההצגות בעונת 1905-06 בקובנט גארדו, וראסל היה המנהל ו/או המנצח בכל ההפקות הללו.
אחרי סיום העונה בלונדון, יצאו ראסל ולהקתו לארצות הברית וקבעו את מושבם בבוסטון. משם יצאו מדי שנה, מ-1906 עד 1909, לסיורים ברחבי ארצות הברית, ברפרטואר שכלל בעיקר אופרות איטלקיות, נוסף להופעות בבוסטון. עם פתיחת בית האופרה של בוסטון ב-1909, הייתה הלהקה למעשה לגרעין שממנו צמחה להקת האופרה החדשה של בוסטון, שראסל היה שותף להקמתה עם המיליונר הבוסטוני אבן ג'ורדן הבן. הוא המשיך לנהל את להקת האופרה של בוסטון עד שפשטה את הרגל בשנת 1915.
אחרי סגירת להקת האופרה של בוסטון, החל ראסל לעבוד במטרופוליטן אופרה בניו יורק כמנהל נלווה של הלהקה. בסופו של דבר חזר לאנגליה, שם לקח חלק בניהול הפקות בתיאטרון ולדורף בלונדון. כן ניהל עונת אופרות בתאטר דה שאנס אליזה בפריז.
הנרי ראסל היה נשוי לנינה דנדרייד. הוא מת בלונדון בגיל 65.
הערות שוליים

↑  רוסלי, מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  רוסלי, מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb147983801 (data)  ISNI: 0000 0000 7142 854X  LCCN: nr95026114  SNAC: w67p99fv  VIAF: 34347837   WorldCat (עם VIAF): 34347837
הזירה האירופית במלחמת העולם הראשונה

הזירה האירופית במלחמת העולם הראשונה הייתה זירת הלחימה ביבשת אירופה במלחמת העולם הראשונה. זירה זו הייתה הזירה המרכזית והחשובה ביותר מבין זירות המלחמה, הן מבחינת היקף הלחימה בה והן מבחינת תוצאותיה. הזירה, שהייתה הראשונה להיפתח עם הכרזת המלחמה של האימפריה האוסטרו-הונגרית על סרביה ב-28 ביולי 1914, התפשטה עד מהרה לחלקים נוספים ביבשת ונחלקה לארבע חזיתות: החזית המערבית, החזית המזרחית, החזית האיטלקית והמערכה בבלקן. ההכרעה בזירה, כמוה כשל המלחמה כולה, הושגה ב-11 בנובמבר 1918 עם חתימת הסכם הכניעה של האחרונה מבין מעצמות המרכז, הקיסרות הגרמנית, וניצחונן של מדינות ההסכמה.
חזיתות > החזית המערבית

החזית המערבית התחוללה בשטחי בלגיה וצפון-מזרח צרפת בין הקיסרות הגרמנית לבין בלגיה, צרפת, האימפריה הבריטית, לרבות מושבותיה שמעבר לים, ובהמשך גם ארצות הברית. מדינות נוספות שלחו כוחות בהיקף מצומצם יותר. החזית נפתחה בשעטה גרמנית דרך בלגיה לכיוון צרפת אשר נבלמה לאחר כחודש על נהר המארן. לאחר ניסיונות איגוף הדדיים בדרך אל הים הצפוני, שנודעו בשם המרוץ אל הים, שקעה החזית במלחמת חפירות סטטית וממושכת לאורך קו החזית אשר נמתח מחוף הים הצפוני לגבול שווייץ. מלחמת התשה זו ידעה קרבות עקובים מדם, כגון הקרב על הסום וקרב ורדן, אשר לא הייתה להם השפעה משמעותית על קו החזית. פריצת הדרך בחזית הושגה בעקבות פיתוח טכנולוגיות לחימה חדשות שהצליחו במידת מה להתגבר על הלוחמה בחפירות, וכן בעקבות הצטרפות חיל המשלוח האמריקאי לצד מדינות ההסכמה. הסטת כוחות גרמניים מן החזית המזרחית, שהגיעה לכדי סיום לאחר יציאת האימפריה הרוסית מהמלחמה, אל החזית המערבית, אפשרה לגרמנים לפתוח במתקפת האביב, אולם מתקפה זו, הגם שהצליחה לגרום לתזוזה של כ-100 ק"מ בקו החזית, לא הצליחה לשבור את הקו כולו. בסופו של דבר, מתקפת הנגד של כוחות מדינות ההסכמה, שאוחדו תחת פיקוד אחד, אילצה את הגרמנים להכיר בתבוסה ולבקש שביתת נשק.
חזיתות > החזית המזרחית

החזית המזרחית התחוללה על פני שטחים נרחבים במזרח אירופה, מן הים הבלטי ועד לים השחור, בין הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בולגריה וכוחות כוחות עות'מאניים לבין האימפריה הרוסית ורומניה. בניגוד לחזית המערבית, שלאורך רוב שנות המלחמה התאפיינה במלחמת חפירות סטטית, החזית המזרחית התאפיינה בקו חזית נזיל יותר. זאת בשל צפיפות החיילים הנמוכה לאורך קו החזית הארוך אשר אפשרה הבקעה של החזית בקלות רבה יותר. יתרה מזאת, לאחר שהובקעה החזית בנקודה מסוימת, הביא מיעוט דרכי התקשורת בצד המגן להעמקה של הפריצה, שכן הכוח המגן באזור שהובקע התקשה בגיוס תגבורת לאזור וביצירת מתקפת נגד.
החזית נפתחה עם הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית ולגליציה באוגוסט 1914. בעוד שהפלישה לפרוסיה המזרחית נהדפה בקרב טננברג, הרוסים הצליחו לכבוש את גליציה מידי אוסטרו-הונגריה, דבר שאילץ את הגרמנים לשלוח כוחות נוספים לסייע לבעלי בריתם האוסטרו-הונגרים. בשנת 1915, מששקעה החזית המערבית במלחמת החפירות, החליטו הגרמנים להפנות את מאמציהם לחזית המזרחית. הקרב השני על האגמים המזוריים, שלאחריו לחמו הגרמנים והאוסטרו-הונגרים תחת פיקוד משותף, ומתקפת גורליצה-טרנוב שבאה במאי באותה שנה הביאו, יחד עם מחסור בציוד והתחמושת לנסיגה גדולה של הצבא הרוסי אל מעבר לגבולות פולין. ביוני 1916 פתחו הרוסים במתקפת ברוסילוב שהביאה להתקדמות בעומק של עשרות קילומטרים. שנת 1917 התאפיינה בתמורות הפוליטיות שחלו ברוסיה ובמגננה גרמנית, למעט כיבוש ריגה. החתירה הרוסית לסיום הלחימה בחזית, עקב התמודדותם עם מלחמת האזרחים הפנימית, הביאה לחתימה במרץ 1918 על חוזה ברסט-ליטובסק. בשלב זה יכלו הגרמנים להעביר חלק ניכר מכוחותיהם למלחמה בחזיתות הנוספות. אולם למרות החתימה על ההסכם, הישגיהן של מעצמות המרכז בחזית זו נמחקו בחוזי הכניעה האחרים שנחתמו בתום המלחמה.
חזיתות > החזית האיטלקית

החזית האיטלקית התחוללה בצפון איטליה ואזור האלפים היוליאניים בין ממלכת איטליה ובעלות בריתה לאימפריה האוסטרו-הונגרית וכוחות מן הקיסרות הגרמנית. החזית נפתחה בהצטרפות איטליה למלחמת העולם לצד מדינות ההסכמה ובהכרזתה מלחמה על אוסטרו-הונגריה ב-23 במאי 1915. איטליה, שהייתה חתומה עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה על הברית המשולשת ההגנתית, חתמה במהלך המלחמה על הסכם עם מדינות ההסכמה שבתמורה להצטרפותה למלחמה לצדן היא תקבל שטחים מן האימפריה האוסטרו-הונגרית. בראשית הלחימה החזית ניסתה איטליה להבקיע את קווי ההגנה האוסטרו-הונגריים דרך ערוץ נהר האיזונצו, אולם סדרת הקרבות שניטשו באזור זה לא הביאו לשינוי משמעותי במצב החזית, למעט כיבוש גוריציה בידי האיטלקים. אופי הלחימה הסטטי בחפירות הזכיר מאוד את הלחימה בחזית המערבית. התזוזה בחזית זו החלה עם הגעת כוחות גרמניים שהופנו מהחזית המזרחית לתגבור הכוחות האוסטרו-הונגריים. במהלך קרב קפורטו הצליחו מעצמות המרכז להבקיע חורים גדולים בקו החזית האיטלקי, אולם התארכות קווי האספקה הובילה להפסקת ההתקדמות. חילופי גברי בראשות הצבא האיטלקי ותגבורת שהגיעה מבעלות בריתה של איטליה – בריטניה, צרפת וארצות הברית – הניעו שינוי בחזית לטובת מדינות ההסכמה. האיטלקים בלמו התקפות אוסטרו-הונגריות נוספות ויצאו למתקפה מכרעת ששיאה בקרב ויטוריו ונטו שסיים את הלחימה בחזית לטובת מדינות ההסכמה.
חזיתות > המערכה בבלקן

המערכה בבלקן התחוללה על פני אזורים מרובים בבלקן במספר חזיתות משנה, שכללו את סרביה, בולגריה, רומניה, מקדוניה ויוון. מערכה זו, שנחשבה לאורך שנות הלחימה לבעלת חשיבות פחותה יותר עבור המעצמות האירופיות, הייתה לגפרור שהצית את חבית אבק השריפה של אירופה וגרם לפרוץ מלחמת העולם.
עם פקיעת האולטימטום שהציבה אוסטרו-הונגריה לסרביה לאחר ההתנקשות ביורש העצר האוסטרי, הכריזה אוסטרו-הונגריה מלחמה על סרביה ב-28 ביולי 1914. הייתה זו יריית הפתיחה למלחמה כולה. למחרת הכרזת המלחמה פתחה אוסטרו-הונגריה בהרעשה ארטילרית של בלגרד, בירת סרביה, וכשבועיים לאחר מכן חצו כוחות אוסטרו-הונגריים את הגבול לסרביה מכיוון בוסניה. בסדרה של קרבות שנמשכו עד תום השנה הצליחו הסרבים להדוף את האוסטרו-הונגרים אל מחוץ לשטחם. לאחר ששכנעו את בולגריה להצטרף למלחמה לצדן, חידשו מעצמות המרכז את המתקפה שלהם על סרביה באוקטובר 1915. שבוע לאחר הפלישה המשולבת של גרמניה ואוסטרו-הונגריה, פלשו גם הבולגרים לסרביה. הסרבים, שטרם השתקמו מסבב הלחימה הקודם, ביקשו מבעלות בריתם במדינות ההסכמה סיוע, אולם הסיוע נחת בסלוניקי מאוחר מדי והיה מועט מדי. הצבא הסרבי נסוג וסרביה נכבשה בסוף אותה שנה.
משהוכרעה המערכה על סרביה לטובת מעצמות המרכז, הובילו חוסר היציבות הפוליטית ביוון ותנועת כוחות מעצמות המרכז לעבר שטחי יוון לחשש בקרב מדינות ההסכמה כי ייווצר גשר יבשתי רציף אל האימפריה העות'מאנית. כך נולדה ב-1916 החזית המקדונית, או חזית סלוניקי. כוחות אנגלו-צרפתיים ייצבו קו הגנה מסביב לסלוניקי ובהמשך, הצטרפו אליהם כוחות סרביים שהועברו מקורפו, גיס איטלקי ואוגדה רוסית. למעצמות המרכז מאידך, היה אינטרס לרתק את כוחות רבים ככל האפשר של מדינות ההסכמה לחזית זו, על מנת להקל על החזית המערבית. במהלך 1916 התייצב קו החזית והתפתחה מלחמת התשה ממושכת, שהובילה לרפיון ואובדן מוטיבציה הדרגתי בצבא הבולגרי שלא היה ערוך למלחמה ממושכת. במקביל, ביולי 1917 הצטרפה ממלכת יוון למדינות ההסכמה, לאחר הפיכה אשר במהלכה הודח המלך קונסטנטין הראשון, אשר נטה לתמוך במעצמות המרכז. ביוני 1918 מונה לואי פראנשה ד'אספרה למפקד כוחות מדינות ההסכמה בחזית והוא השלים את ההכנות למתקפת הבקעה כוללת על קווי כוחות מעצמות המרכז שהורכבו בעיקרם משתי ארמיות בולגריות. ב-14 בספטמבר 1918 נפתחה מתקפה כוללת של מדינות ההסכמה בחזית הווארדאר והבקיעה את קווי הבולגרים. הבולגרים החלו בנסיגה מהירה וחלק מכוחותיהם נטשו את החזית והכריזו על מרד נגד המלך פרדיננד הראשון. במצב עניינים זה לא נותרה לבולגרים ברירה והם פנו לבקשת שביתת נשק לשם כניעה. ב-29 בספטמבר נחתמה שביתת הנשק של סלוניקי. הכרעת החזית וכניעת הבולגרים הובילה לאפקט דומינו ולהכרעת המערכה בבלקן לטובת מדינות ההסכמה. בראשית נובמבר ביקשה גם האימפריה האוסטרו-הונגרית שביתת נשק.
במקביל, באוגוסט 1916 גייסו מדינות ההסכמה לצדן את רומניה, אשר פתחה יחד עם האימפריה הרוסית בחזית נוספת נגד אוסטרו-הונגריה ובולגריה, במה שנודע כמערכה על רומניה, מתוך רצון לכבוש את טרנסילבניה מידי אוסטרו-הונגריה. אולם, ידם של מעצמות המרכז הייתה העליונה, כאשר בסוף 1916 נותר בידי מדינות ההסכמה רק אזור מולדובה. למרות מספר ניצחון הגנתיים, יציאתה של האימפריה הרוסית מהלחימה לאחר המהפכה הבולשביקית מוטטה את הכוחות הרומניים, שחתרו להפסקת אש. בין רומניה למעצמות המרכז אז נחתם הסכם בוקרשט שהציב לרומניה מגבלות קשות. ב-10 בנובמבר 1918, יום לפני סיום המלחמה, חזרה רומניה ללחום.
תוצאות

פניה המדיניים של אירופה השתנו לבלי היכר בעקבות מלחמת העולם הראשונה. האימפריות של מעצמות המרכז התפרקו ליצירת רפובליקות לאומיות עצמאיות, והן חדלו מלהיות שחקניות מרכזיות במפה הגאופוליטית החדשה. הוצאות המלחמה הכבדות שהוטלו עליהן בחוזי השלום, יחד עם אגדת תקיעת הסכין בגב, טמנו את זרעי הפורענות לעליית הנאציזם בעשורים הבאים. גם בצד המנצח היו מדינות אשר תנאי חוזי השלום לא היטיבו עמן, ובהן צמחו במקביל אידאולוגיות טוטליטריות כמו הפשיזם באיטליה. על רקע המלחמה באירופה התחוללה ברוסיה מלחמת אזרחים שבה הודח הצאר מכסאו ואת השלטון תפסו הבולשביקים שכוננו את ברית המועצות.
ראו גם

היסטוריה של אירופה
| הזירה האירופית במלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| החזית המערבית | קרב לייז' • המצור על אנטוורפן • המערכה על הגבולות • הקרב הראשון על המארן • המירוץ אל הים • קרב איפר הראשון • קרב שמפאן הראשון • הפסקת האש של חג המולד • קרב איפר השני • קרב ארטואה השני • קרב שמפאן השני • קרב לוס • קרב ארטואה השלישי • קרב ורדן • הקרב על הסום • קרב אראס (1917) • הקרב השני על האן • קרב מסין (1914) • קרב מסין (1917) • קרב פשנדל • קרב קמברה (1917) • מתקפת האביב • מתקפת מאה הימים |  |
| החזית המזרחית | הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית • קרב טננברג • קרב קרשניק • קרב קומרוב • קרב רווה • המצור על פשמישל • קרב ויסלה • קרב לודז' • קרב קובל |  |
| החזית האיטלקית | קרבות הנהר איזונצו • קרב אסיאגו • קרב קפורטו • קרב דוברדו • קרב מונטה אורטיגרה • קרב הנהר פיאווה • קרב סן מתאו • קרב ויטוריו ונטו |  |
| המערכה בבלקן | המערכה על סרביה • המערכה על רומניה • החזית המקדונית |  |
| זירות וחזיתות במלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| הזירה האירופית | החזית האיטלקית • הבלקן • גליפולי • החזית המזרחית • החזית המערבית |  |
| המזרח התיכון | הקווקז • המערכה במסופוטמיה • סיני וארץ ישראל • החזית הפרסית • המרד הערבי |  |
| הזירה האפריקאית | דרום-מערב אפריקה • מערב אפריקה • מזרח אפריקה • צפון אפריקה |  |
| אחרים | זירת מזרח אסיה והאוקיינוס השקט • האוקיינוס האטלנטי • הים התיכון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572641405171  LCCN: sh2010007579
הטבח בנובה סקוטיה

| --- | --- |

תחנת הדלק בה נורה הרוצח למוות, כפי שצולמה מספר חודשים לאחר הטבח
 תאריך:  18 באפריל 2020 – 19 באפריל 2020
 מקום:  פוטפיק, נובה סקוטיה, קנדה
 קואורדינטות:  45°24′17″N 63°42′11″W﻿ / ﻿45.404716666667°N 63.703194444444°W﻿ / 45.404716666667; -63.703194444444
 סוג:  טבח, מסע ירי, הצתה
 נשק:  long gun, אקדח 
 הרוגים:  23 (כולל היורה)
 פצועים:  2
 מבצע:  גבריאל וורטמן
 מספר מפגעים:  1 
 he
 
הטבח בנובה סקוטיה הוא רצח המוני שהתרחש בין 18 באפריל ל-19 באפריל 2020 בחלקו הצפוני של מחוז נובה סקוטיה, שבקנדה, כאשר חמוש בן 51 קטל ביריות 22 בני אדם, ביניהם קצינת משטרה ששירתה במשטרה הרכובה המלכותית של קנדה, ופצע לפחות שני אנשים לפני שחוסל על ידי כוחות המשטרה.
זהו אירוע הרצח ההמוני הקטלני ביותר שאירע בקנדה, כאשר מספר קורבנותיו עוקף את מספר קורבנות הטבח באקול פוליטכניק, שאירע במונטריאול בשנת 1989.
הטבח

ב-18 באפריל בשעה 23:32 התקבל במשטרה דיווח על אירוע ירי בקהילה הכפרית פוטפיק, צפונית לבירת המחוז הליפקס. כוחות משטרה שהגיעו למקום מצאו מספר הרוגים ופצועים מחוץ לאחד המבנים. חקירת המשטרה העלתה ממצאים בטווח של 50 קילומטר מאותו המקום, מה שהוביל את המשטרה למסקנה כי היורה עדיין מסתובב חופשי, ובעקבות כך, המליצה המשטרה לתושבי האזור להישאר בבתיהם בעוד שחלק מהתושבים פונו למקומות בטוחים יותר. באותו זמן התקבלו דיווחים על שרפה במספר בניינים וכלי רכב באזור.
עד מהרה היורה זוהה כגבריאל וורטמן, שעבד באזור הליפקס. המשטרה הזהירה את הציבור כי היורה עשוי להתחזות לשוטר ולנהוג ברכב משטרתי. עד מהרה התקבלו דיווחים כי היורה החליף את כלי הרכב בו נהג.
12 שעות לאחר הדיווח הראשוני, היורה אותר סמוך לתחנת דלק באנפילד, עיירה הממוקמת דרומית למקום הטבח וצפונית להליפקס, שם נהרג על ידי השוטרים.
היורה

היורה זוהה כגבריאל וורטמן, גבר בן 51 שבבעלותו מרפאה להתקנת שיניים תותבות באזור הליפקס, והיו בבעלותו בתים באזור דארת'מות ובפוטפיק, שם אירע הטבח. דווח כי וורטמן היה מעוניין עוד בילדותו להיות שוטר, ותואר כ"אובססיבי" לגבי הנושא. בין היתר, החזיק וורטמן ברשותו מזכרות הקשורות למשטרה, ועסק בשיפוץ רכבי משטרה ישנים כתחביב. את רכבי המשטרה ששימשו אותו במהלך מסע הרצח, החביא וורטמן סמוך לקליניקה שלו.
בנוסף לכך, שכניו טענו שהיה מכור לאלכוהול.
קורבנות הטבח

במהלך מסע הירי, רצח וורטמן לפחות 22 בני אדם, ביניהם קצינה במשטרה הרכובה, בת 23 במותה. קצין משטרה אחר נפצע קשה, בנוסף לעוד אדם אחד לפחות. על פי מפקדת המשטרה ברנדה לוקי, קורבנותיו הראשונים של וורטמן היו מכריו, אך ככל שהתקדם מסע הירי, קורבנותיו הפכו לאקראיים יותר ויותר.
הערות שוליים

↑  נטע בר, טבח בקנדה: 17 הרוגים במתקפת ירי, באתר ישראל היום, ‏20 באפריל 2020
↑  16 killed in shooting rampage, deadliest in Canadian history, AP NEWS, ‏19 באפריל 2020
↑  At least 18 people killed in N.S. shooting; deadliest such attack in Canada: police, Atlantic, ‏2020-04-19 (באנגלית)
↑  'Just unbelievable': Neighbours of Nova Scotia shooting suspect shocked by news, Atlantic, ‏19 באפריל 2020 (באנגלית)
↑  "Nova Scotia mass shooter was a denturist with an obsession for policing". נבדק ב-2020-04-20.
↑  22 victims confirmed dead in N.S. mass shooting, CBC News, ‏21 באפריל 2020
↑  Bilefsky, Dan; Diaz, Johnny (2020-04-19). "Nova Scotia Shooting Kills at Least 16, Police Say". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-04-20.
הקברים של אטואן

| --- | --- |

עטיפת הספר בעברית, 1983.
 מידע כללי
 מאת:  אורסולה ק. לה גווין
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה
 מקום התרחשות:  ארץ ים 
 הוצאה
 מקום הוצאה:  ארצות הברית 
 תאריך הוצאה:  1971
 מספר עמודים:  163
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  זמורה ביתן
 תרגום:  תמי כץ-מושיוב
 פרסים
 אות ההערכה של ניוברי (1972) 
 סדרה
 סדרת ספרים:  ארץ ים
 ספר קודם:  הקוסם מארץ ים
 הספר הבא:  החוף הרחוק ביותר
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 0-689-20680-1
 הספרייה הלאומית:  000973843
 
הקברים של אטואן (אנגלית: The Tombs Of Atuan) הוא ספר פנטזיה מאת אורסולה ק. לה גווין. הספר הוא השני בסדרת ארץ ים. הספר זכה בשנת 1972 באות ההערכה של ניוברי.
תקציר

הספר מספר על ילדה קרגית שנלקחה ממשפחתה והוקדשה ככוהנת הגדולה של "אלה חסרי השם" על האי של אטואן. השם האמיתי שלה הוא טֵנַר אך כאשר היא מגיעה לאי אטואן היא עוברת טקס מיוחד, בו נלקח ממנה שמה באופן סמלי והיא הופכת ל"ארהה" (זו שאכלוה). כשהיא הופכת בצורה רשמית למשרתת האלים. בגיל שש, ניתנת לה הסמכות הגבוהה לראשונה.
הילדות של ארהה היא ניגוד בין רדיפת הרפתקאות קלילה ואפלה, לטקסים רשמיים. החבר האמיתי היחיד שלה הוא מָנָן, סריס שדואג לה. בהדרגה היא מקבלת תפקיד אנונימי משלה, להרגיש בבית במבוך תת-קרקעי חשוך, קברי אפונימוס, שם חסרי השם החזקים שוכנים, והיכן שאסירים נשלחים למוות אטי. ואכן, בעודה נעשית מודעת למריבות הפוליטיות בין הכוהנות המבוגרות ת'אר וקוסיל, הקברים הופכים למפלט בשבילה - היא היחידה שיכולה לשוטט בהם. כאשר ת'אר מתה, ארהה הופכת מבודדת יותר ויותר, מפני שאף שהיא בעלת כוח, ת'אר הייתה הוגנת איתה.
עכשיו נשארו רק ארהה וקוסיל, שבזה לארהה, והפולחן הוא תחת שלטונה של קוסיל.
השגרה המרדימה בעולמה של ארהה מופרת באופן דרמטי על ידי הגעתו של גד, הגיבור של הספר הקוסם מארץ ים, כאשר היא בת חמש עשרה. הוא מגיע לקברים על מנת למצוא את החצי האבוד של הטבעת של ארת'-אקבה, קמע קסום שהכרחי לשלום בארץ ים, שנשברה לפני מאות שנים (המחצית השנייה הגיע לידיו, אם כי נדרש דרקון כדי שגד יבין מהי מחצית הטבעת באמת). ארהה מוצאת אותו משוטט, אבוד בתוך מבוך קסום, והיא מניחה לו מלכודות מתחת לאדמה כדי להעניש את מה שהיא רואה כחילול הקודש. היא מתלבטת, האם היא צריכה להרוג אותו. אף על פי הבדידות שלה, היא נמשכת אליו ואל סיפוריו על העולם החיצון. ארהה חסה על חייו של גד, שומרת אותו אסיר הקברים ומביאה לו מזון ומים. עם זאת, היא אינה מסוגלת לשמור על כך בסוד לנצח, ועל קוסיל הכוהנת לדעת על קיומו של גד. ארהה לכודה בהבטחה כי גד יהיה קרבן לאלה שאין להם שם. היא מבינה שהיא אינה יכולה להמשיך עם הרג גד ומורה למנן לחפור קבר תת-קרקעי לשווא, בעוד היא לוקחת את גד למסתור באוצר הקברים שבו רק היא רשאית ללכת.
במשך הזמן, היחסים בין ארהה לבין קוסיל מתדרדרים עד לנקודת אל-חזור ויש להן נפילה ציבורית מול כוהנות הכפופות להן. קוסיל אומרת בגלוי לארהה שאף אחד כבר אינו מאמין באלה שאין להם שם וכי ארהה היא רק בובה חסרת אונים. הכוח האמיתי נמצא איתה, קוסיל, ככוהנת של האל-מלך. ארהה מקללת אותה בתגובה בשם אלה שאין להם שם.
בו בזמן, גד האסיר מגלה את מה שהוא בא למצוא - את החצי השני של הטבעת של ארת'-אקבה. הוא מתחנן בפני ארהה לנטוש את תפקידה ככוהנת ולברוח עמו מן הקברים. ארהה בוחרת בסופו של דבר לעזור לגד. היא מבינה כי אלה שאין להם שם מבקשים שתשרת אותם, אך אינם יוצרים ואינם נותנים לה שום דבר בתמורה. גד חייב להשתמש בכוחו על עצמו כדי להסתתר מאלה שאין להם שם, כי הם יהרגו אותו אם יזהו את נוכחותו. ארהה מבינה שאין לה עתיד בתפקידה ככוהנת, וחוזרת לקרוא לעצמה טנר, השם המקורי שלה. היא מסייעת לגד לברוח מן הקברים עם החצי השני של הטבעת, ואף משתחררת מן הכהונה. גד מביא אותה בחזרה להבנור ביחד עמו, שם הם מצליחים לאחד את הטבעת של ארת'-אקבה ונפתח עידן חדש של שלום בארץ ים.
דמויות ראשיות

טנר - גיבורת הספר, נלקחת ככוהנת הקברים של אטואן והופכת לארהה.
גד - קוסם המופיע גם בכל סדרת ארץ ים. מחבר בעזרת טנר את הטבעת של ארת' אקבה ומביא שלום לארץ ים.
קוסיל - כוהנת בקברים של אטואן. מתנשאת מעל טנר ומזלזלת באלה שאין להם שם.
מנן - סריס בקברים של אטואן. ידיד של טנר.
ת'אר - כוהנת של האלים התאומים בקברים של אטואן.
מאחורי הספר

באפילוג שכתבה לה-גווין להוצאה המחודשת של הספר ב-2001, ציינה כי מלכתחילה בעת שכתבה את 'הקוסם מארץ ים', שקודם כרונולוגית ועלילתית לעלילת הקברים של אטואן, לא התכוונה לכתוב לו ספר המשך או סדרה - זאת על אף שהספר כולל רמזים על עתידו של גד הקוסם, ובכללם מוזכר גם הסיפור כיצד קיבל גד את מחצית הטבעת של ארת' אקבה משני אנשים זקנים שחיו לבדם על אי בודד בלב ים, אליו הגיע במסעו - ונרמז כי את סיפורה השלם של הטבעת למד מאוחר יותר במסעו לקברים של אטואן. לדבריה, ההשראה לספר באה לה מטיול משפחתי לדרום-מזרח אורגון שם נחשפה לנוף המדברי שהשפיע עליה.
לה-גווין החליטה שגיבורת הספר תהיה ילדה, וזוהי הגיבורה-אישה הראשונה שלה בספריה. לדבריה, כשכתבה את הספר ב-1961 לא הכירה לדבריה גיבורות נשיות בסיפורי הרפתקאות מלבד בספריהם של טורקוואטו טאסו ולודוביקו אריוסטו מימי הרנסאנס. נדרש מצידה דמיון רב על מנת לכתוב על דמות ילדה שניתן או הוטל עליה לשאת כוח רב - ומכיוון שכתבה על נשים, אשר במרבית התרבויות הודרו ממוקדי הכוח, חשבה שיהיה זה נכון להציב את הדמות בסיטואציה שתגרום לה לבחון מחדש את טבעו וערכו של הכוח עצמו.
בעוד שבספרה הראשון רודף גד אחר הכוח, עד כדי כך שגאוותו וכוחו מכשילים אותו - על טנר הכוח דווקא נכפה. היא אמנם העניקה לטנר בספרה שליטה על בני אדם ותפקיד נישא, אולם הותירה את הדמות במסגרת שבה מרחב הבחירה שלה מוגבל ביותר, והיא כמעט כלואה בתפקידה, בדומה למצבן של נשים בכלל בחברה - כחלק מתפיסת עולמה על פיה תפקיד הפנטזיה הוא בין היתר לשקף את המציאות. הכוחות הקדומים, חסרי השם, שטהר נדרשת לשרת מוצגים ככוחות מסתוריים, מאיימים ועם זאת בלתי-פעילים - בקריאה לאחור, כ-40 שנה לאחר כתיבת הספר, ציינה לה-גווין כי דימויים אלו מתחברים לתפיסה הפטריאכלית של מהות האישה, וציינה כי הריסתם בסוף הספר מייצגת אולי את רצונה בהריסת סדר חברתי זה.
לדבריה רבים הצביעו על כך שטנר אינה יכולה להשתחרר מכלאה עד שהיא חוברת לקוסם גד שהופך לאסיר שלה, כהוכחה לכך שנשים תלויות בגברים על מנת להגשים את ייעודן. לדבריה, על אף שייתכן והוגות פמיניסטיות היו מעדיפות שדמותה של טנר תשחרר עצמה בלא צורך בקוסם הגבר, היא התקשתה לדמיין עלילה שכזו - משום ש'לבה אמר לה שאף אחד מהמגדרים לא יוכל להרחיק לכת בלא האחר', ושהמסע המשותף של הדמויות הוא גם מסע לגילוי רגש האמון והיכולת להישען על האחר. את נושא היחסים המגדריים ויחסי הכוח, חוקרת לה-גווין פעם נוספת דרך יחסיהם של טנר וגד בספר הרביעי בסדרה 'טהאנו', שנכתב כ-20 שנה לאחר הטרילוגיה.
הנריקה טאווי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בינואר 1978 (בת 46) 
 מדינה:  פינלנד 
 שפות היצירה:  פינית 
 פרסים והוקרה:  פרס קָלֵוִי יֶנְטִי (2011)  Helsingin Sanomat Literature Prize (2007) 
 
הנריקה טאווי (בפינית: Henriikka Tavi; נולדה ב-4 בינואר 1978) היא מורה, משוררת ומתרגמת פינית.
ביוגרפיה

הנריקה טאווי נולדה בנפת וֶהְקָלַהְטִי, שבדרום-מזרח פינלנד. למדה באוניברסיטת הלסינקי פילוסופיה תאורטית, אסתטיקה וספרות כללית. בעלת דוקטורט מאוניברסיטת ייבסקילה.
עובדת כמורה לפינית בתיכון שלשון ההוראה בו היא שוודית, ומתרגמת ספרות שוודית וגרמנית לפינית. גרה בהלסינקי.
תרגומים לעברית של אחדים משיריה ראו אור בספר "חסד ויערות", אסופה לשירה פינית צעירה, שראתה אור בשנת 2020, בתרגום רמי סערי ובהוצאת כרמל.
ספריה

"לדוגמה אֵסָה" (2007)
"מילון" (2010)
"התקווה" (2011)
"כל יום הוא יום הסוכריות" (2014).
פרסים והוקרה

פרס הספרות של העיתון הֶלְסִינְגִין סָנוֹמָט עבור "לדוגמה אֵסָה"
פרס קָלֵוִי יֶנְטִי ופרס "הדוב המרקד" מטעם רשות השידור הפינית עבור "התקווה".
לקריאה נוספת

רמי סערי (משורר, עורך ומתרגם), חסד ויערות – אסופת משוררים פינים צעירים, הוצאת כרמל, 2020, עמודים 45–54.
הנריקוס הנק הפנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בפברואר 1923 
 פטירה:  2006 (בגיל 82 בערך) 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (23 ביולי 1998) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  הנריקוס הנק הפנר
 
הנריקוס (הנק) הפנר (בהולנדית: Henricus Josef Anthonius Henk Huffener; 1923 – 2006), היה צייר הולנדי ומחסידי אומות עולם, שפעל מאז גיל 19 בשורות המחתרת ההולנדית שפעלה כנגד הנאצים אשר שלטו בהולנד. עיקר עזרתו הייתה בהברחת יהודים מהולנד, לשווייץ ולספרד.