ליבוכוביצה
היסטוריה

לפי ממצאים ארכאולוגיים ניתן להיווכח שהאזור יושב בתחילת האלף הראשון על ידי שבט המרקומנים הגרמאני ועל ידי שבט הבוים הקלטי
האזור ליבוכוביצה מוזכר לראשונה ב-1272 כשייך למנזר של נזירים פרמונסטרטים בטפלה. בשנת 1292 היינריך פון ליכטנבורג העניק ליישוב את זכויות מגדבורג לממשל עצמי. בסוף המאה ה-13 ירש אותו הינקו מז'לבי וליכטנבורג. הינקו בנה על גבעה את מצודת קלפי (שנקראה אחר כך האזנבורג או האזמבורק). בשנת 1314 יאן מלוקסמבורג רכש את המקום מבנו של הינקו. באותה תקופה היישוב היה כבר על כנו מכיוון שב-1282 תועדה משפחה אצילית "מלובוכוביץ" ב-1336 מכר המלך יאן מלוקסמבורג את מצודת קלאפי יחד עם היישוב והמבצר ליבוכוביצה ועם הכפרים קלאפי, להוטו, רדובסיצה ופולזה לאדם בשם זבינק זאיץ מוואלדק. המצודה נודעה כ"האזנבורג" -מצודת הארנב, לפי שם משפחת זאיץ, שמשמעות שמה הוא "ארנב".
במלחמת ההוסיטים השתתפו בני זאיץ מהאזנבורג לצד הקתוליים ובשנת 1424 ההוסיטים בראשות יאן ז'יז'קה עברו מלוני לליבוכוביצה והציתו את היישוב. בעת הכיבוש העלו ההוסיטים על המוקד מול בית העירייה ארבעה כמרים קתוליים ועוד שניים ממגיני ליבוכוביצה. אחרי המלחמה ירדה חשיבות המצודה שעל האזנבורג ובמשך הזמן חרבה.
במהלך ארבע מאות השנים הבאות החליף היישוב בעלים רבים. לפי בקשת יאן השלישי זאיץ פון האזנבורג קיבלה העיירה מהמלך ולדיסלב השני לבית יאגלו זכות לקיים ירידים שנתיים ושבועיים. אחרי מות יאן השלישי זאיץ בשנת 1553 החלקות בהאזנבורג חולקו. ב-1558 מכרו קרישטוף זאיץ וב-1564 גם אחיו ייזי' את חלקם ליאן הזקן מבית לובקוביץ. עם עסקה זאת נעלם תואר האצולה האזנבורג.
בימי יאן הזקן הייתה אחוזת ליבוכוביצה מורכבת מעיר השוק בעלת אותו השם ומהכפרים דובאני, הורקה, קלאפי, קז'סין, לבוסי, לקאן, פולפזה, רדובסיצה, סדלץ, טז'טנו ווייניצה. ב-7 באוגוסט 1560 העלה הקיסר פרדיננד הראשון את היישוב למעמד עיר.
יאן הזקן החריב את הביצורים הישנים בליבוכוביצה ובשנים 1560–1564 בנה במקומם ארמון בסגנון רנסאנס. אחרי מותו של יאן ירש בנו גאורג פופל פון לובקוביץ את האחוזה. בשנת 1591 הוא העניק לעיר זכויות נוספות, ביניהן הזכות לייצר בירה.. ב-1594 הוא הסתבך בקשר נגד הקיסר רודולף השני, נעצר והוחזק עד יום מותו בשנת 1613 בטירת לוקט. נכסיו הופקעו.
בשנת 1606 ירש ז'יגמונד באטורי את האחוזה וב-1610 היא עברה לידי האציל הבוהמי אדם פון שטרנברג. ב-1676 מכר אותה ונצל ווייטך פו שטרנברג לגונדאקר פון דיטריכשטיין. הבעלים החדש פנה ב-1683 לאדריכל השווייצרי אנטוניו דלה פורטה ששיפץ את הארמון והרחיב אותו בסגנון בארוקי מוקדם.
לפי דרישותיו, ב-1685 תכנן יאן טוליפן אחר בסביבת הארמון גן צרפתי ובתוכו פרדס עצי הדר (אוראנז'רי). ב-1847 הוקם בליבוכוביצה גם בית חרושת לסוכר.
ב-1850 נפתח בעיירה בית משפט. אחרי שבשנת 1858 נשארה משפחת דיטריכשטיין ללא יורשים זכרים, את הטירה ירשו הרוזנים הרברשטייון.
ב-1882 חוברה ליבוכוביצה על ידי מסילת ברזל עם היישוב לובוסיצה וב-1902 נבנה קטע נוסף של פסי רכבת בין ליבוכוביצה ללוני.
ב-1893 נבנה גשר מברזל מעל הנהר אגר.
ב-1907 נבנו מסילות ברזל נוספות לכיוון ינישוביצ' ויאבלונצה נד ניסו, ואחר כך הוארכו עד לוראנאני. ב-1910 מנתה העיירה 2280 תושבים.
ב-1912 הוקמו גם בית חרושת לזכוכית ומפעל לרעפים מעגליים.
בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית התארגנו הפועלים ביישוב, רובם דוברי צ'כית, ונאבקו על שיפור תנאי עבודתם. בשנים 1939–1945 הפכה העיירה לחלק מהפרטקטורט בוהמיה ומורביה תחת השלטון הנאצי. בתקופה זו התנהלו רדיפות נגד האקדמאים הצ'כים והמיעוט היהודי נרדף באכזריות והושמד. במאי 1945 חזרה ליבוכוביצה להיות חלק מצ'כוסלובקיה. באותה שנה הפקיעה הממשלה הצ'כוסלובקית המחודשת את הטירה מידי הרוזן פרידריך פון הרברשטיין. ב-1949 הועבר בית המשפט ללובוסיצה.