stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלעזר אזכרי
הערות שוליים

↑  זאב ולינאי, אריאל, אנציקלופדיה לידיעת א"י, כרך חוקרים תיירים,, עם עובד, 1984, עמ' 52-51
↑  סיפור מציאת הקבר, באתר nrg
| פרשני התלמוד הירושלמי |
| --- | --- | --- |
| המאה ה-16 | רבי שמואל יפה אשכנזי • רבי אלעזר אזכרי • רבי שלמה סיריליו |  |
| המאה ה-17 | רבי יהושע רפאל בנבנישתי (שדה יהושע) • רבי משה בן שלמה אבן חביב |  |
| המאה ה-18 | רבי אליהו מפולדא • רבי דוד פרנקל (קרבן העדה) • רבי יעקב כהנא • רבי משה מרגלית (פני משה) • הגאון מווילנה • רבי נחום טרייביטש (שלום ירושלים) |  |
| המאה ה-19 | רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין • רבי אברהם אשכנזי (נחמד למראה) • רבי מאיר מארים שאפיט • רבי יוסף שאול הלוי נתנזון • רבי יהושע אייזיק שפירא (נועם ירושלמי) • רבי יעקב דוד וילבסקי (הרידב"ז) • רבי ישראל משקלוב |  |
| המאה ה-20 | רבי יחיאל בר לב • רבי ישראל חיים דייכס • רבי חיים קניבסקי • רבי יצחק אייזיק קרסילשציקוב • רבי חיים אלעזר שפירא • רבי שאול ליברמן • רבי ישכר תמר • רבי משה פיינשטיין |  |
| פירושים אבודים | הרמב"ם • רבי יהודה בר יקר • רבי מנחם זמבה |  |
| פירושים שלא פורסמו | רבי משה זכות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306747005171  BnF: cb14495607j (data)  GND: 132710463  ISNI: 0000 0000 6687 1985  LCCN: nr91003918  MusicBrainz: 69d03666-77a6-452d-8f49-91f9789705a3  NTA: 226848760  RERO: 02-A006605400  SELIBR: 175780  SUDOC: 143186647  VIAF: 40544148   WorldCat (עם VIAF): 40544148
מפ"ם

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 שם רשמי:  מפלגת הפועלים המאוחדת
 מנהיגים:  מאיר יערי, יעקב חזן, מאיר תלמי,  ויקטור שם-טוב, יאיר צבן, חיים אורון
 תקופת הפעילות:  1948–1997 (כ־49 שנים)
 אפיון:  מפלגה ציונית סוציאליסטית-מרקסיסטית
 אידאולוגיות:  ציונות סוציאליסטית, צדק חברתי, פתרון שתי המדינות, הפרדת הדת מהמדינה, חופש מדת
 כנסות:  הראשונה עד הארבע עשרה  (מזה: 7 עד 11 במסגרת המערך השני,   ו-13 עד 14 במסגרת מרצ)
 ממשלות:  7 - 9, 13 - 17, 25 - 26
 אותיות:  מ, מפם
 שיא כוחה:  20 מנדטים* (הכנסת ה-1)  *נוסף מנדט בעת כהונת הכנסת
 שפל כוחה:  3 מנדטים (הכנסת ה-12 וה-14)
 רשימה פוליטית:  המערך (השני), מפ"מ, מרצ
 נוצרה מתוך:  השומר הצעיר והתנועה לאחדות העבודהפועלי ציון (שפרשה ב-1954) יוצאי הפלמ"ח
 התמזגה לתוך:  מרצ
 מטה:  ירושלים 
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל
 
מַפָּ"ם (ראשי תיבות: מפלגת הפועלים המאוחדת) הייתה מפלגה ציונית סוציאליסטית ישראלית, אשר הוקמה בינואר 1948 כאיחוד בין "מפלגת פועלים השומר הצעיר" ובין "התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון". המפלגה קיימה קשר הדוק עם תנועת הנוער השומר הצעיר ועם תנועת הקיבוץ הארצי. מאיר יערי ויעקב חזן היו מנהיגי המפלגה ומתווי דרכה במשך מרבית שנותיה.
במחצית הראשונה של שנות ה-1950 המשיכה מפ"ם באורינטציה הפרו-סובייטית של מפלגות האם שלה ועד 1955 הייתה מפלגת אופוזיציה לשלטון מפא"י. 
בעקבות משפט פראג והתערערות הזיקה לסטליניזם ולברית המועצות בשנים 1954-1952 עזבו את המפלגה חלק מחבריה שמקורם היה באחדות העבודה-פועלי ציון כדי להקים את סיעת אחדות העבודה שנכנסה בהמשך לממשלות בראשות מפא"י. מיעוט הצטרף למפלגה הקומוניסטית הישראלית  - מק"י.
ב-1969 יצרו מפ"ם ומפלגת העבודה גוש פרלמנטרי משותף בשם המערך. בשנת 1992 הצטרפה מפ"ם לרצ ושינוי במסגרת רשימת מרצ. משנת 1997 מרצ הפכה למפלגה מאוחדת ומפ"ם הפסיקה להתקיים כמפלגה עצמאית, לאחר כהונה בת כ-48 שנה כמפלגה ב-14 כנסות שונות.
שורשים אידאולוגיים ופוליטיים

בשנות השלושים של המאה ה-20 עבר היישוב העברי בארץ ישראל סדרה של טלטלות פוליטיות ואידאולוגיות. בקרב תנועת הפועלים נסתמנו שני כיוונים מרכזיים. הראשון, הממוסד והפרגמטי, אותו ייצגה מפא"י, והשני, המהפכני, הרדיקלי, אליו הובילו אחרים.
מפא"י נוסדה בשנת 1930 מאיחוד מפלגות הפועל הצעיר ואחדות העבודה. איחוד זה הותיר מחוץ לשורות המפלגה החדשה את המפלגות "מפלגת השומר הצעיר" ו"פועלי ציון שמאל". "השומר הצעיר" לא עמדה מחוץ למחנה ולא פרשה מן ההסתדרות הציונית העולמית (כמו "פועלי ציון שמאל" והתנועה הרוויזיוניסטית). "מפלגת השומר הצעיר" ו""פועלי ציון שמאל", נשארו במסגרת ההסתדרות והמשיכו ליטול חלק במוסדות היישוב המאורגנים ובתנועות ההגנה הממוסדות. עם זאת הן ראו עצמן כממשיכות את מלחמת המעמדות באמצעות "בניין הארץ" ו"חלוציות", תוך שהן משלבות את תורתו של דב בר בורוכוב עם יסודות מרקסיסטיים לניניסטיים. חילוקי הדעות נגעו לעצם שאלות היסוד שעמדו אז במבחן - אנשי השומר הצעיר תמכו במדינה דו-לאומית כפתרון לבעיות השעה. אנשי מפא"י הסתייגו מכך. אנשי השומר הצעיר ראו עצמם כבעלי זיקה שאינה ניתנת לניתוק לברית המועצות ולעומד בראשה סטלין, דבר שהיה רחוק ממחשבתם של מנהיגי מפא"י כדוד בן-גוריון וברל כצנלסון. אנשי השומר הצעיר פעלו במספר ארגונים, בין היתר במסגרת מפלגה עירונית שנקראה "הליגה הסוציאליסטית" אשר קמה בשנת 1936, אם כי עיקר כוחם היה במסגרת הקיבוצים.
בבחירות לוועידת ההסתדרות שנערכו בשנת 1941 זכו אנשי מפא"י בכ-70% מן הקולות, בעוד שאנשי השומר הצעיר, פועלי ציון שמאל, ו"הליגה הסוציאליסטית" זכו בכ-25% מן הקולות.
במפא"י עצמה קמו ועלו קולות שמאליים, של חלק מאנשי תנועת "אחדות העבודה" שהתרכזו בעיקר במסגרת "הקיבוץ המאוחד" וכן בקרב כמה חוגים שמאליים עירוניים נלווים. מתחים אידאולוגיים בין אנשי השמאל הסוציאליסטי, בראשות יצחק טבנקין, לבין דוד בן-גוריון, אשר החל לחשוב במונחים "ממלכתיים", אשר היה בהם כדי להסיט הצידה את האינטרסים הצרים של הפועלים ושל אנשי הקיבוצים, לקראת הקמת המדינה ועיגון מוסדותיה, כמו גם יריבויות אישיות בין אנשי העלייה השנייה ואנשי העלייה השלישית הביאו בשנת 1944 לפרישת "סיעה ב'" בראשותו של טבנקין ממפא"י. בשנת 1946 התאחדו אנשי טבנקין ואנשי "פועלי ציון שמאל" ליצירת מפלגת "התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון". בתחום המדיניות הציונית היה הבדל גדול בין מפלגה זו לבין "השומר הצעיר". בעוד "השומר הצעיר" דגל במדינה דו-לאומית - מפלגת "אחדות העבודה - פועלי ציון" דרשה לפעול להקמת מדינה יהודית בכל ארץ ישראל והתנגדה לקו של בן-גוריון שדרש הקמת מדינה יהודית לאלתר אף במחיר חלוקת הארץ. רק סמוך ל-14 במאי 1948 הצליח בן-גוריון להביא לתמיכת שתי מפלגות אלה בהחלטה על הכרזת העצמאות ועם הקמת המדינה נראתה המחלוקת הקשה בין שתי המפלגות בנושא אופי הפתרון המדיני לשאלת הבית הלאומי היהודי כבלתי רלוונטית.
הקרבה האידאולוגית בין מפלגת "אחדות העבודה - פועלי ציון" ובין מפלגת "השומר הצעיר" ביתר התחומים (מלחמת מעמדות, מרקסיזם, תמיכה בברית המועצות), הביאה בשנת 1948 לאיחודן תחת השם "מפ"ם" - מפלגת הפועלים המאוחדת. כך הוקמה מפ"ם בחודש ינואר 1948. הניגודים שהיו בין המפלגות - נטייתם של אנשי "אחדות העבודה" לאקטיביזם ביטחוני (מקץ שנים רבות יהיו אנשים כטבנקין וישראל גלילי בין אנשי "ארץ ישראל השלמה") אל מול הפשרנות המדינית של אנשי השומר הצעיר - שנראו כבלתי רלוונטיים (לאחר החלטת האו"ם בדבר חלוקת הארץ, פרוץ מלחמת העצמאות וההכרזה על הקמת מדינת ישראל) באו לידי ביטוי מאוחר יותר ותרמו לפירוק השותפות בשנת 1955.
קרע ופילוג

הניגודים הבסיסיים בין אנשי "אחדות העבודה" ובין אנשי "השומר הצעיר" במפ"ם, אך התגברו ככל שסערת מלחמת העצמאות חלפה, והמפלגה מצאה עצמה באופוזיציה, כאשר אנשי השומר הצעיר דוחפים לכיוון שהם ראו כאינטרנציונליסטי ולהזדהות עם מדיניות ברית המועצות, בעוד שאנשי אחדות העבודה, אקטיביסטים ובעלי דעה עצמאית, מתקשים להתיישר לפי קו זה ולעיתים מביעים תמיכה במדיניותו של בן-גוריון. בימיה הראשונים של המדינה הביא המתח בין אנשי מפא"י ואנשי מפ"ם למשבר בתנועת הקיבוץ המאוחד, אשר הביא אף לפילוגים בקיבוצים. עם חלוף הזמן החלו אנשי אחדות העבודה רואים יותר ויותר את המשותף בינם ובין אנשי מפא"י, ואת ההבדלים בינם ובין אנשי השומר הצעיר, והאיחוד בין אחדות העבודה והשומר הצעיר החל להראות מלאכותי יותר ויותר.
בסוף 1952 חל קרע במפ"ם בעקבות משפטו בפראג של מרדכי אורן. אורן, שליח השומר הצעיר לפראג, נעצר והואשם בריגול על לא עוול בכפו, באווירה הכללית של ציד מכשפות ששררה בגוש הקומוניסטי בימיו האחרונים של סטלין. אורן היה בשר מבשרה של התנועה, ומעצרו היווה מכה קשה לאמונותיהם של חבריה. יש שטענו כי מדובר בשגיאה, יש שטענו כי מדובר בעלילה, אך שניים מראשיה הבולטים של מפ"ם, משה סנה ויעקב ריפתין, התבטאו בפומבי בזכות מעצרו של אורן והצדיקו את פעולות המשטר הקומוניסטי בפראג. סנה (יחד עם אברהם ברמן ורוסתם בסתוני) פרש מן המפלגה והקים בינואר 1953 את סיעת שמאל. בסתוני חזר כבר במרץ 1953 למפ"ם, וב-1954 הצטרפו סנה וחבריו למק"י, המפלגה הקומוניסטית הישראלית. רק בשנת 1956 שב מרדכי אורן לארץ, לאחר ששוחרר מכלאו, והמשיך בפעילותו במפ"ם, תוך שהוא מצהיר כי החוויות הקשות שעבר בכלא הצ'כי לא ערערו את אמונתו בצדקת הדרך.
פרישת אנשי סנה ממפ"ם לא הביאה לאיחוד השורות עם אנשי אחדות העבודה, אלא להפך, הדגישה את הקרע בין מחנה השומר הצעיר השמאלי, בעל הזיקה לברית המועצות והעיוורון הסלקטיבי באשר לפשעי המשטר הסטליניסטי, ובין אנשי אחדות העבודה. בשנת 1954 הקימו אנשי אחדות העבודה עיתון יומי בשם "למרחב" אשר התחרה עם עיתונה של מפ"ם "על המשמר". אנשי השומר הצעיר דרשו כי הופעת העיתון תיפסק. הייתה זו העילה הרשמית לפרישת אנשי אחדות העבודה ממפ"ם, שנותרה מגובשת כמפלגה בה אנשי "השומר הצעיר" היו המרכיב העיקרי.
בין פרישת אחדות העבודה להקמת המערך

בשנת 1955 הצטרפה מפ"ם לראשונה לקואליציה בראשותו של דוד בן-גוריון, וזאת לאחר שבבחירות לכנסת השלישית קיבלה המפלגה תשעה מנדטים (בעוד שאחדות העבודה קיבלה עשרה). בעוד שבשנים הקודמות ראה בן-גוריון באנשי מפ"ם סכנה, והדבר הגיע לידי כך שהשב"כ התקין מכשירי האזנה לראשי המפלגה, עתה נראה כי עוקצה של הסכנה הוקהה. אירועים פנימיים, כפרישת אנשי סנה, ואירועים בינלאומיים כמותו של סטלין והתנערותה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מן הסטליניזם בועידתה העשרים, גרמו לחשיבה מחודשת בנוגע לכשרותה של מפ"ם להשתתף בקואליציה. תוצאות הבחירות בהן הכפילה מפלגת חירות את כוחה, הביאו למסקנה כי למען שלמות הקואליציה יש לצרף אליה את מפ"ם. בשנים אלו התגבשה המפלגה כתנועה ציונית סוציאליסטית, בעלת גישה פרגמטית, ואידאולוגיה שמאלית מגובשת, הנמצאת מעט שמאלה למפלגת השלטון.
האידאולוגיה המפ"מית בשנים אלו כללה אחווה יהודית ערבית (מפ"ם הייתה המפלגה הציונית הראשונה אשר מטעמה נבחר חבר כנסת ערבי, רוסתם בסתוני. חברי כנסת ערבים כמוחמד ותד וחסין פארס ייצגו את מפ"ם במשך שנים רבות, ומפ"ם התנגדה לממשל הצבאי שהושת על ערביי ישראל, ופעלה לביטולו), הפרדה בין דת ומדינה, סוציאליזם, ופשרנות מדינית. גישתה של מפ"ם אל בעיות הביטחון הייתה כי על אף שעל המדינה לשאוף לשלום עם אויביה, עליה להיות מוכנה להגן על עצמה.
בנובמבר 1958 הזדעזעו אנשי המפלגה ממעצרו של אחד ממנהיגיה וממנהיגי הקיבוץ הארצי, אהרון "אהרונצ'יק" כהן, באשמת מגע עם סוכן זר, לאחר שנמצא כי כהן היה במגע עם דיפלומטים סובייטיים. כהן נדון לשנתיים וחצי שנות מאסר לאחר ערעור.
ממסמכי מיטרוחין שנחשפו ב-2016 עולה שהקג"ב ניהל מבצע לחדירה למפ"ם, ושבין הישראלים שהופיעו בארכיון שלו כסוכנים היו חברי הכנסת משה סנה (עוד לפני פרישתו), אלעזר גרנות ויעקב ריפתין. לא ניתן לדעת האם הם העבירו מידע סודי, ואיסר הראל כתב בספרו ""ריגול סובייטי — קומוניזם בארץ ישראל" שלהערכתו סנה לא היה מרגל.
בשנת 1961 הוקמה ממשלה ללא מפ"ם, לאחר שדרישותיה הקואליציוניות (שהיו רובן במישור הפרסונלי) לא נענו. מפ"ם שבה אל הקואליציה לאחר הבחירות לכנסת השישית בשנת 1965, לממשלתו של לוי אשכול.
המערך

ככל שחלפו השנים הפכה המפלגה למתונה ופרגמטית יותר. לאחר מלחמת ששת הימים הביעו מנהיגי המפלגה את דעתם כי יש להחזיק בשטחים שנכבשו במלחמה עד להשגת הסכמי שלום עם מדינות ערב. מפ"ם נראתה כאגף השמאלי של מפלגת העבודה. למצב זה ניתנה גושפנקה בשנת 1969 כאשר הסתפחה מפ"ם למפלגת העבודה ליצירת גוש פרלמנטרי משותף בשם המערך (השני). על אף רצונם של רבים באיחוד מלא של המפלגות, התעקשו אנשי האגף השמאלי במפ"ם לשמור על מסגרות נפרדות.
עם עליית הליכוד לשלטון, הפך המערך ממפלגת שלטון למפלגת אופוזיציה. במסגרת זו היו אנשי מפ"ם פעילים באופוזיציה לממשלות הליכוד השונות, ובהתנגדות למדיניות הכלכלית הליברלית, למדיניות החוץ ולמלחמת לבנון הראשונה.
חברי מפ"ם היו משובצים באופן קבוע במקומות: 5, 10, 19, 26, 33, 40, 46 ,59 ומקומות כבוד בעשיריות האחרונות. גם אם חבר כנסת נוסף הצטרף למפלגת העבודה, הוא שובץ תחת המכסה של מפלגת העבודה מבלי לפגוע בשיבוצי מפ"ם.
הפרישה מן המערך והאיחוד לתנועת מרצ

בשנת 1984, לאחר שהתיקו בבחירות לכנסת האחת עשרה הביא להקמת ממשלת אחדות לאומית פרשה מפ"ם מן המערך (כן פרש ח"כ יוסי שריד אשר הצטרף לתנועת רצ), מכיוון שסירבה לשבת בממשלה אחת עם הליכוד. מפ"ם נותרה באופוזיציה, שם הייתה השפעתה שולית ביותר, מכיוון שהקואליציה הייתה חזקה מאוד וכללה 97 חברי כנסת. הבחירות לכנסת השתים עשרה היו משמעותיות ביותר בדרכה של המפלגה, שכן זו הפעם הראשונה שהתמודדה באופן עצמאי מאז שנת 1965, כעשרים ושלוש שנים. בבחירות אלו, בהן הנהיגו את המפלגה יאיר צבן וחיים אורון זכתה המפלגה ב-3 מנדטים.
במהלך כהונת הכנסת השתים עשרה הפך שיתוף הפעולה בין מפ"ם, רצ ושינוי להדוק יותר, כאשר בשאלה העיקרית שעמדה אז על הפרק, שאלת עתיד השטחים והמשא ומתן עם אש"ף - לא היה כל שוני בין המפלגות. רצ כללה גם גורמים כרן כהן בעלי דעות כלכליות וחברתיות הדומות מאוד לאלו של אנשי מפ"ם. מפ"ם מצידה תמכה בחיזוק זכויות האדם ושלטון החוק להם הטיפו חברי רצ ושינוי. ההבדלים האחרים בין המפלגות נראו כמשניים, אל מול היתרון שבהליכה אל הבחירות לכנסת ה-13 כגוף שמאל מאוחד. ואכן בשנת 1992 התחברה מפ"ם ה"שמאלית" עם שינוי ה"ליברלית" ועם רצ הרדיקלית, מיסודה של שולמית אלוני במסגרת התאגדות יונית חילונית, מרצ ומאז היא מתמודדת בבחירות לכנסת בשורות מפלגה זו, עמה התמזגה בסופו של דבר מיזוג מלא בשנת 1997. בשנת 1994 נסגר עיתונה של מפ"ם, "על המשמר". בראשית המאה ה-21, מפ"ם הייתה חלק ממפלגת מרצ-יחד ובשנת 2008 אף נבחר חיים אורון, נציגה של מפ"ם ההיסטורית במרצ-יחד, ליו"ר המפלגה.
תוצאות הבחירות לכנסת השש עשרה בשנת 2003 העניקו למפלגה המאוחדת שישה מנדטים בלבד. המצב אף החמיר לאחר הבחירות לכנסת השמונה עשרה, בהן זכתה התנועה החדשה מרצ בשלושה מנדטים בלבד. עם זאת, מתוך שלושת נציגי מרצ לכנסת השניים הראשונים (חיים אורון ואילן גילאון) היו אנשי מפ"ם במקורם. לאחר הבחירות לכנסת התשע עשרה בשנת 2013 נותר בסיעת מרצ בכנסת רק חבר אחד (מתוך שישה), שהיה בעבר חבר מפ"ם (אילן גילאון) ואף לא חבר קיבוץ אחד מקיבוצי הקיבוץ הארצי השומר הצעיר לשעבר. רוב יחסי של חברי קיבוצים אלה הצביע בבחירות של 2013 עבור מפלגת העבודה. בבחירות 2015, בחירות מרץ 2019 ובחירות ספטמבר 2019 שוב נבחר רק נציג אחד חבר מפ"ם, אילן גילאון. לאחר בחירות 2020 לא נבחר כל חבר מפ"ם לכנסת, אך לאחר התפטרותו של עמיר פרץ בשלהי כהונת הכנסת העשרים ושלוש חזר גילאון לכהן בכנסת. לאחר בחירות 2021 והתפטרותו של השר עיסאווי פריג' מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי, נכנס חבר מפ"ם לשעבר עלי סלאלחה לכנסת.
תפקידה ההיסטורי של מפ"ם בא לביטוי בימי בניית המדינה ובמאבק על זהותה האידאולוגית של המדינה בשנותיה הראשונות, כמו גם שותפותה במסגרת מרצ, ובממשלתו השנייה של יצחק רבין. כיום נראה כי המפלגה, אשר התבססה על בסיס כוח במסגרת הקיבוצים, על סוציאליזם ועל מדיניות של פשרה טריטוריאלית, איבדה את בסיס כוחה ככל שחלקם היחסי של הקיבוצים בכלל האוכלוסייה הלך והצטמצם. לכך הוסיפו תקופות המשבר בקיבוצים, עד כדי פירוק המסגרת הקיבוצית במקרים רבים, ומפנה של החברה הישראלית ימינה בעקבות אירועי האינתיפאדה השנייה. במסגרת החברה הישראלית כפי שהיא כיום, נראה כי מפלגה זו שהייתה השנייה בגודלה, ובעלת השפעה של ממש בכל תחומי החיים, נעלמה מהמפה הפוליטית, וכי גם במסגרת המאוחדת עם גופים נוספים, בחלקם בעלי שוני מהותי מן האידאולוגיה המפ"מית, מהווה המפלגה המאוחדת גוף בעל השפעה שולית בפוליטיקה הישראלית. לאחר הבחירות לכנסת העשרים וחמש מרצ לא עברה את אחוז החסימה דבר שהוביל לכך שבפעם הראשונה מקום המדינה מפ"ם ומרצ שירשה אותה ללא נציגות פרלמנטרית בכנסת.
שרים שכיהנו מטעם מפ"ם

במשך רוב שנותיה הייתה במפ"ם מסורת שמנהיגי המפלגה אינם מכהנים בממשלה, ורוב שרי המפלגה לא כיהנו במקביל כחברי כנסת.
אהרן ציזלינג - שר החקלאות (1948–1949)
ישראל ברזילי - שר הבריאות (1955–1961, 1966–1969), שר הדואר (1958–1959), שר בלי תיק (1969–1970)
מרדכי בנטוב - שר הפיתוח (1955–1961), שר השיכון (1966–1969)
ויקטור שם-טוב - שר בלי תיק (1969–1970), שר הבריאות (1970–1977), שר הסעד (1974)
נתן פלד - שר הקליטה (1970–1974)
שלמה רוזן - שר הקליטה (1974–1977), שר השיכון (1977)
יאיר צבן - שר הקליטה (1992–1996)
תוצאות הבחירות

| בחירות | מנהיג | מושבים | +/- | קואליציה/אופוזיציה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1949 | יצחק טבנקין | בתחילת הקדנציה:19 / 120בסוף הקדנציה:20 / 120 |  | אופוזיציה | במהלך הקדנציה הצטרף חבר כנסת אחד |
| 1951 | מאיר יערי | בתחילת הקדנציה:15 / 120בסוף הקדנציה:7 / 120 |  5 | אופוזיציה | במהלך הכהונה פרשו 8 ח"כים מהמפלגה |
| 1955 | מאיר יערי | 9 / 120 |  2 | קואליציה |  |
| 1959 | מאיר יערי | 9 / 120 |  | קואליציה |  |
| 1961 | מאיר יערי | 9 / 120 |  | אופוזיציה |  |
| 1965 | מאיר יערי | 8 / 120 |  1 | קואליציה |  |
| 1969 | מאיר יערי | 7 / 120 |  1 | קואליציה | במסגרת המערך השני. |
| 1973 | מאיר תלמי | 7 / 120 |  | קואליציה | במסגרת המערך השני. |
| 1977 | מאיר תלמי | 4 / 120 |  3 | אופוזיציה | במסגרת המערך השני. |
| 1981 | ויקטור שם-טוב | 7 / 120 |  3 | אופוזיציה | במסגרת המערך השני. |
| 1984 | ויקטור שם-טוב | 6 / 120 |  1 | אופוזיציה | ריצה בבחירות במסגרת המערך השני, אך התפצלו לאחר מספר חודשים מתחילת כהונת הכנסת. |
| 1988 | יאיר צבן | 3 / 120 |  3 | אופוזיציה |  |
| 1992 | יאיר צבן | 4 / 120 |  1 | קואליציה | במסגרת מרצ. |
| 1996 | חיים אורון | 3 / 120 |  1 | אופוזיציה | במסגרת מרצ, במהלך הקדנציה התאחדה עם רצ למסגרת מרצ המאוחדת וחדלה להתקיים עצמאית. |
לקריאה נוספת

ס. ש. יריב (דוד בן-גוריון), על הקומוניסם והציונות של השומר הצעיר, הוצאת מפלגת פועלי ארץ ישראל, 1953.
זאב לקויר, תולדות הציונות, הוצאת שוקן 1974.
דב בן מאיר, ההסתדרות, הוצאת כרטא, 1978.
יוסי אמיתי, אחוות-עמים במבחן: מפ"ם 1948–1954 – עמדות בסוגיית ערביי ארץ ישראל, הוצאת צ'ריקובר, 1988.
דוד שחם, ישראל 50 השנים, עם עובד 1998.
אלקנה מרגלית (עורך), השמאל המאוחד: דרכה החברתית של מפ"ם בראשית המדינה 1948-1954, קובץ מחקרים א', הוצאת יד יערי, 1991.
אלי צור, נופי האשליה : מפ"ם 1948–1954, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1998.
אלי צור (עורך), לא יוכלו בלעדינו: עמדות מפ"ם בשאלות חוץ וביטחון 1948-1956, קובץ מחקרים ב', הוצאת יד יערי, 2000.
אודי מנור, יגאל אלון - ביוגרפיה פוליטית 1980-1949, תל אביב: דביר, 2016.
טל אלמליח, אנשי האתמול: הקיבוץ הארצי-השומר הצעיר ומפ"ם, 1977-1956, שדה בוקר: מכון בן-גוריון, 2018.
הערות שוליים

↑  היום כינוס מפלגות השמאל הראדיקאלי לאישור האיחוד, הארץ, 22 בינואר 1948
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 196.
↑  א' כהן, "רשימות לווין ערביות באספה המכוננת", בתוך: מ' בר-און ומ' חזן, פוליטיקה במלחמה: קובץ מחקרים על החברה האזרחית במלחמת העצמאות, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשע"ד 2014, עמ' 538―542.
↑  Heller, Joseph. The Birth of Israel, 1945-1949: Ben-Gurion and His Critics. Gainesville: University Press of Florida, 2003. p. 346 ISBN 978-0813017327
↑  Nadav Heidecker, "The making of a mixed municipality in Israel: the case of Acre," Middle Eastern Studies 2021. DOI: 10.1080/00263206.2021.1958205.
↑  פרוטוקול הישיבה המאה ושלוש של הכנסת הראשונה (4 בינואר 1950 - ט"ו בטבת תש"י, עמ' 6–7 מתוך 33)
↑  רונן ברגמן, בשירות אמא רוסיה, באתר ynet, 28 באוקטובר 2016
↑  נתי יפת, ‏"אני יכול להביא חצי מ-70 אלף המצביעים הדרוזים, ומרצ תגיע למספר דו-ספרתי", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 12 בפברואר 2019
↑  יואב קרני, ‏ההספדים למרצ מחמיצים את גודל השבר שבמחיקתה, באתר גלובס, 10 בנובמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265321405171  GND: 217151-X  ISNI: 0000 0001 2150 9269  LCCN: n82125166  VIAF: 124759185   WorldCat (עם VIAF): 124759185 
סמל ועידת היסוד של מפ"ם
סמל מפ"ם בימי ראשית המדינה
פנקס חבר במפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם), ישראל, 1947
מאיר יערי, מהבולטים שבמנהיגי מפ"ם
יעקב חזן, מהבולטים שבמנהיגי מפ"ם
סמל מפ"ם בבחירות לכנסת השתים-עשרה
לרדת בגדול (תוכנית טלוויזיה אמריקאית)

| --- | --- |

 מבוסס על:  לרדת בגדול 
 סוגה:  תוכנית מציאות
 מנחים:  קרוליין ריאה (עונות 1-3) אליסון סוויני (עונות 4-16) בוב הרפר (עונה 17)
 שחקנים:  Bob Harper  Cara Castronuova  Brett Hoebel  Kim Lyons  Jillian Michaels  אנה קורניקובה 
 פרסים:  250,000 דולר
 פסקול:  "Looking Good, Feeling Gorgeous" (עונה 1) "Proud" (עונות 2-9) "Brand New Book" (עונות 12–13)
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  17
 מספר פרקים:  247
 הפקה
 הפצה:  NBCUniversal הפקות 
 אורך פרק:  80 דקות
 שידור
 רשת שידור:  NBC
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הבריאות
 פורמט (תמונה):  480i (SDTV) (2004-2010) 1080i (HDTV)(2010-2016)
 תקופת שידור מקורית:  19 באוקטובר 2004 – 22 בפברואר 2016
 קישורים חיצוניים
 האתר הרשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
לרדת בגדול (באנגלית: The Biggest Loser) היא תוכנית מציאות אמריקאית ששודרה לראשונה ב-19 באוקטובר 2004 ברשת NBC. המשתתפים בתוכנית הם אנשים שסובלים מהשמנת יתר חולנית או בעלי משקל כבד המתחרים ביניהם על תואר היורד בגדול, אשר מזכה אותם בפרס בשווי 250,000 דולר. היורד הגדול ביותר מבין המתמודדים המודחים זוכה אף הוא בפרס בשווי 100,000 דולר.
סקירה כללית

כל עונה של "לרדת בגדול" נפתחת בשקילה של המתמודדים עם הגיעם לחוות האימונים, זאת על מנת להגדיר את המשקל ההתחלתי איתו הם פותחים את התחרות (נתון זה עוזר בהמשך להכריע מיהו המתמודד שהשיל את המשקל הרב ביותר על ידי חישוב המשקל שהושל באחוזים ביחס למשקל הגוף הכולל). לאחר מכן המתמודדים מחולקים לקבוצות כך שלכל קבוצה צבע החולצה שלה ומאמן משלה, אם כי בחלק מהעונות כל הקבוצות התאמנו עם כל המאמנים. יחד עם צוות רפואי מטעם התוכנית, המאמנים אמונים על בניית תוכניות כושר ותזונה המותאמות אישית לכל משתתף, והם אחראים ליידע את המשתתפים עליהן במטרה שילמדו להטמיע את השינויים בחייהם גם לאחר התוכנית.
מדי שבוע המשתתפים מתאמנים בחדר הכושר על בסיס יומיומי, והם בנוסף מתמודדים עם אתגרים ופיתויים אשר חלקם מזכים אותם בפרסי מותרות, כמו כסף, חלקם מקנים להם בונוסים שיכולים לעזור להם או לקבוצתם להתקדם בתוכנית, וחלקם מאלצים אותם לבחור מבין השניים. בסוף כל שבוע הקבוצות נשקלות ומגלות מיהי הקבוצה שהשילה את המשקל הרב ביותר מבחינת אחוז כולל של המשקל שאיבדה. הקבוצה המפסידה נאלצת לבחור מתמודד אחד שיודח מהתחרות, על אף כי בחלק מההדחות גם לחברי הקבוצה המנצחת יש רשות לבחור את מי הם רוצים להדיח. בעונות מסוימות היורד הגדול ביותר של הקבוצה שהפסידה בשקילה מקבל אוטומטית חסינות מהדחה. כאשר כמות המשתתפים מצטמצמת למספר מסוים מתכונת הקבוצות בטלה, והמתמודדים מתחילים להתחרות אחד נגד השני כך שהשקילה הופכת יחידנית.
שלושת המתמודדים ששרדו את כלל השקילות וההדחות במשך שלושה חודשים עולים לגמר הגדול. הפיינליסטים חוזרים הביתה לתקופה של כחודש במהלכה הם מתבקשים ליישם את העצות והכלים שניתנו להם על ידי המאמנים והצוות הרפואי, ובדומה לשגרה בחווה להמשיך לנהל אורח חיים בריא מבחינה גופנית ותזונתית כאחד גם בבית. כלל המודחים התבקשו אף הם לשמר את השינויים לאחר עזיבתם. בתוכנית הגמר כלל המתמודדים בתחרות נשקלים בפעם האחרונה לעונה; מי מהמודחים שהשיל את המשקל הרב ביותר מבחינת אחוז כולל של המשקל זוכה בפרס משני על סך 100,000 דולר, ואילו מי מבין הפיינליסטים שעשה כן זוכה בתואר "היורד בגדול" (The Biggest Loser) ובפרס הגדול של 250,000 דולר.
ביקורת וסיכונים בריאותיים

לאורך השנים השמיעו מספר רופאים ביקורות על הפורמט של "לרדת בגדול", בטענה שהוא לא מהווה דרך אפקטיבית לירידה במשקל ואף עשוי להיות מסוכן. בעוד שקצב בריא לירידה במשקל הוא חצי קילוגרם עד קילוגרם בשבוע, התוכנית מעודדת משתתפים לאבד משקל בקצב גבוה פי עשרה ויותר.
משתתפי עבר בסדרה העידו על התנאים הקשים בהם העמידו את עצמם כדי להמשיך בתחרות. חלק מהמשתתפים העידו כי הביאו את עצמם להתייבשות באופן מכוון על מנת לאבד משקל מים. קאי היברד, שהגיעה לגמר העונה השלישית, העידה כי מאז התוכנית היא סובלת מהפרעות אכילה. ד"ר צ'ארלס בורנט, מנהל מרכז מישיגן למטבולומיה והשמנה, אמר על התוכנית כי הוא "מחכה לראשון שיחטוף התקף לב" וכי הוא ממליץ נגד תוכנית אימונים דומה עבור מטופליו המעוניינים להרזות.
ביקורת וסיכונים בריאותיים > עלייה מחדש במשקל

רבים ממשתתפי התוכנית עולים חזרה במשקל לאחר סיומה. חלק מהמשתתפים עלו במשקל אף יותר משירדו במהלך ההשתתפות בתוכנית. מחקר אורך שנעשה על משתתפי העונה השמינית של הסדרה מצא כי רובם עלו חזרה במשקל למשקל המקורי שלהם, וחלקם אף השמינו מעבר לו.
התוכנית לאורך השנים > מנחים ומאמנים

המנחה המקורית והבלעדית של התוכנית הייתה השחקנית הקנדית קרוליין ריאה, אשר החליטה לפרוש בתום העונה השלישית אחרי שנתיים בלבד, והיא הוחלפה על ידי אליסון סוויני. סוויני הנחתה את התוכנית למשך 8 השנים הבאות בין השנים 2007–2015. בסוף העונה ה-16 סוויני בחרה לעזוב מפאת רצונה להתחיל פרק חדש בחייה. סוויני הוחלפה עד ידי בוב הרפר, ששימש עד אותו הרגע כמאמן בתוכנית.
בוב הרפר וג'יליאן מייקלס שימשו כמאמנים המקוריים של התוכנית. בשנת 2006 מייקלס החליטה לפרוש אחרי שלקחה חלק בשתי עונות בלבד, אולם בחרה לחזור כמאמנת בעונה הרביעית. בעונה השלישית מייקלס הוחלפה על ידי קים ליונס, שהמשיכה גם לעונה הבאה. בעונות 5–10 הרפר ומייקלס חזרו להיות המאמנים הבלעדיים בתוכנית. בעונה 11 הצטרפו באופן חד פעמי המאמנים ברט הובל וקארה קסטרונואובה. בסוף עונה זו מייקלס עזבה בשנית את התוכנית, ובמקומה הצטרפו לעונה ה-12 אנה קורניקובה ודולווט קווינס, כאשר הראשונה נשארה למשך עונה אחת בלבד והשני ממשיך לשמש כמאמן בתוכנית עד היום. מייקלס חזרה שוב לתפקידה כמאמנת בעונה 14 ונשארה עד העונה הבאה, שלאחריה עזבה את התוכנית באופן סופי. בעונה 16 המאמנים ג'סי פאבלקה וג'ניפר ויידרסטורם תפסו את מקומה של מייקלס, כאשר הראשון נשאר למשך עונה זו בלבד והשנייה ממשיכה בתפקידה כמאמנת בתוכנית עד היום. בסוף עונה זו ואחרי 16 עונות, בוב הרפר החליף את תפקידו כמאמן בתוכנית לטובת הנחייתה בעונה ה-17.