חוקת לקומפטון

סטיבן דאגלס היה שרוי במחלוקת עם הנהגת המפלגה הדמוקרטית בגלל חוקת לקומפטון.
חוקת לקומפטון (באנגלית: The Lecompton Constitution; ‏1857) הייתה השנייה מתוך ארבע חוקות שהוצעו עבור מדינת קנזס. חוקה זו מעולם לא נכנסה לתוקף.
חוקת לקומפטון נוסחה על ידי תומכים בעבדות וכללה חקיקה להגנה על עבדות במדינה ולהוצאת שחורים חופשיים מגדר הזכאים להימנות על המוגנים על ידי כתב הזכויות שלה. העבדות הייתה נושא סעיף 7, שהגן על זכותו של בעל הרכוש, כשההגדרה "רכוש" כללה "עבדים", ומנע מהמחוקק לשחרר עבדים ללא הסכמת בעליהם, וללא פיצוי מלא לבעליהם. תחילה אושרה החוקה בבחירות מושחתות בדצמבר 1857, אך הובסה באופן גורף בהצבעה שנייה בינואר 1858 ברוב קולותיהם של המצביעים בשטח קנזס. דחיית חוקת לקומפטון, וכניסתה של קנזס לאיחוד כמדינה חופשית (ללא עבדות) לאחר מכן, הדגישו את שיטות ההצבעה הלא סדירות וההונאות שסימנו מאמצים מוקדמים יותר של כוחות חצי צבאיים למחצה, לא סדירים (Bushwhacker) (אנ') ומסתננים מעבר לגבול, ליצור חוקה ממלכתית בקנזס שהתירה עבדות.
לפני חוקת לקומפטון הייתה חוקת טופקה ובעקבותיה הגיעו חוקות ליוונוורת' ו-וויאנדוט. חוקת וויאנדוט (Wyandotte Constitution) (אנ') הפכה לחוקת מדינת קנזס. המסמך נכתב בתגובה לעמדתה של התנועה לביטול העבדות, עמדה שהתבטאה בחוקת טופקה משנת 1855 של ג'יימס ה' ליין (James H. Lane) (אנ') ותומכי מדינה חופשית אחרים. בית המחוקקים הטריטוריאלי, שבגלל הונאות בחירות נרחבות כלל בעיקר בעלי עבדים, התכנס בבירה הייעודית לקומפטון בספטמבר 1857 כדי לייצר מסמך שכנגד. תומכי מדינת חופש, שהיו רוב גדול של מתיישבים בפועל, החרימו את ההצבעה. רוברט ג'ון ווקר היה מינוי של הנשיא ג'יימס ביוקנן לתפקיד המושל הטריטוריאלי של קנזס. ווקר היה מתומכי העבדות, אך התנגד לחוסר הצדק הבוטה שבחוקה והתפטר במקום ליישם אותה. חוקה חדשה זו אישרה את העבדות במדינה המוצעת והגנה על זכויות בעלי העבדים. בנוסף, החוקה קבעה משאל עם שאיפשר לבוחרים לבחור הרשאה להכניס עבדים נוספים לשטח הטריטוריה.
הן חוקת טופקה והן חוקת לקומפטון הונחו בפני אנשי הטריטוריה בקנזס להצבעה, ושתי ההצבעות הוחרמו על ידי הסיעה המתנגדת, שתמכה בקיומה של טריטוריית קנזס ללא הכנסת עבדים נוספים, מה שהיה אמור להתוות את מסלולה של קנזס לעתיד כמדינה ללא עבדות. במקרה של חוקת לקומפטון, לעומת חוקת טופקה, ההצבעה התבצעה על סוגיה אחת, שהובעה בהצבעה כ"חוקה עם עבדות" נגד "חוקה ללא עבדות". סעיף "חוקה ללא עבדות" לא היה הופך את קנזס למדינה ללא עבדים; הוא רק היה אוסר על ייבוא עתידי של עבדים לקנזס (דבר שנחשב בעיני רבים כבלתי ניתן לאכיפה). משאל העם הוחרם על ידי תומכי קנזס כמדינה ללא עבדות, סבל מאי סדירויות קשות, ולמעלה ממחצית 6,000 הקולות נחשבו להונאה. עם זאת, גם חוקת לקומפטון וגם חוקת טופקה נשלחו לוושינגטון לאישור הקונגרס.
הנשיא ג'יימס ביוקנן היה תומך נחרץ בזכויות בעלי העבדים, תמיכה שלדעתו הייתה נחוצה למניעת התנתקות הדרום מהברית. ביוקנן אישר את חוקת לקומפטון. הוא קיבל את תמיכתם של הדמוקרטים הדרומיים, אך דמוקרטים רבים בצפון, ובראשם סטיבן דאגלס, התייצבו עם הרפובליקנים בהתנגדות לחוקת לקומפטון. למרות התנגדויותיו של דאגלס, הצעת החוק להכרזת קנזס כמדינה בארצות הברית אושרה בסנאט ב-23 במרץ 1858 בהצבעה של 33 נגד 25. דאגלס נעזר במידה ניכרת בעבודתו של תומאס יואינג ג'וניור, פוליטיקאי ועורך דין ידוע בקנזס, שתמך בהיותה של קנזס ללא עבדות, ושהוביל חקירת החקיקה בקנזס כדי לחשוף את פתקי ההצבעה המזויפים. הוצע משאל עם חדש על גורלה של חוקת לקומפטון, אף על פי שהדבר היה מעכב את כניסתה של קנזס לאיחוד. יתר על כן, חוקה חדשה, החוקה נגד עבדות של לוונוורת', כבר נוסחה. ב-4 בינואר 1858, המצביעים בקנזס דחו באופן גורף את חוקת לקומפטון בהצבעה של 10,226 נגד 138. בוושינגטון נדחתה על ידי בית הנבחרים הפדרלי קבלתה של מדינת קנזס עם חוקת לקומפטון בשנת 1858. אף שהובסה חוקת לקומפטון, הדיון על החוקה המוצעת קרע את המפלגה הדמוקרטית. קנזס התקבלה לאיחוד כמדינה חופשית בשנת 1861, ברגע שסנאטורים תומכי עבדות שחסמו את קבלתה פרשו מהסנאט, כשמדינותיהם עזבו את הברית.
חוקת לקומפטון נוסחה ונחתמה באולם החוקה בלקומפטון, קנזס. כיום זהו מוזיאון המופעל על ידי האגודה ההיסטורית של קנזס.