stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרדכי זברודסקי

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1903 טוקמק, אוקראינה 
 פטירה:  19 ביוני 1977 (בגיל 74) 
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 זרם באמנות:  באוהאוס 
 
חדר האוכל בקיבוץ איילת השחר
חדר האוכל בקיבוץ דורות
מרדכי זברודסקי (26 בנובמבר 1903 – 19 ביוני 1977) היה אדריכל ישראלי, בוגר הטכניון, אשר פעל בארץ ישראל החל מהמחצית השנייה של שנות ה-30 ועד לשנות ה-70.
גוף עבודותיו כולל עשרות מבנים שתכנן עבור המגזר הפרטי והציבורי, בתל אביב ומחוצה לה.
אחדים מבנייניו בתל אביב הוכרזו כמבנים לשימור ומהווים חלק מהעיר הלבנה של תל אביב.
ביוגרפיה

מרדכי זברודסקי, בן יעקב וצביה, נולד בבולשוי טוקמק, אוקראינה, למשפחה חקלאית ציונית. משפחת זברודסקי היגרה לארץ בשנת 1925 עם ששת ילדיה, והם התגוררו ברחוב פינסקר 40 בתל אביב. עם הגיעו לתל אביב עבד כפועל בבית החרושת 'סיליקט' בתל אביב. בשנת 1926 התקבל מרדכי ללימודי אדריכלות בטכניון בחיפה, והיה לאחד הבוגרים הראשונים בפקולטה לאדריכלות במוסד שנפתח זמן קצר קודם לכן. במהלך שנים אלו הכיר את אשתו לעתיד שרה לבית מרלנדר. שרה הייתה רופאת שיניים שקבלה את הכשרתה בוורשה, פולין. השניים התחתנו בשנת 1930 ונולדו להם שני ילדים: תמי (1931) ואלכסנדר (1936-1986). עד לשנת 1931 התגוררו בירושלים, ולאחר מכן עברו להתגורר תל אביב.
בשנת 1933 חבר לאדריכל יצחק בלקס, והשניים הקימו משרד תכנון זברודסקי את בלקס ברחוב יהודה הלוי 40 בתל אביב. יחדיו תכננו בנייני דירות, אך בשנת 1939 נאלצו לסגור את המשרד בשל מחסור בעבודה.
בשנות ה-40 שימש זברודסקי מתכנן בשירות המחלקה לעבודות ציבוריות (מע"צ) של הממשל הבריטי. לאחר קום המדינה עבר להתגורר עם משפחתו בתל אביב, ועבד תקופה קצרה במשרד השיכון.
החל משנות ה-50 ועד ליציאתו לגמלאות באמצע שנות ה-60 שימש זברודסקי כאדריכל הראשי של "איחוד הקבוצות והקיבוצים". הוא תכנן מבני ציבור רבים בקיבוצים ביניהם חדרי האוכל בקיבוצים איילת השחר, עין חרוד איחוד, דורות וחניתה.
הוא נפטר ביולי 1977 בגיל 74 ונקבר בבית הקברות בקריית שאול.
פרויקטים נבחרים

מבני מגורים:
רחוב מנדלסון 4 תל אביב
שדרות רוטשילד 131 תל אביב
שדרות ח"ן 7 תל אביב
שדרות בן ציון 30 תל אביב
רחוב מרכז בעלי מלאכה 22 תל אביב
רחוב יהודה הלוי 60 תל אביב
מבנים ציבור ומסחר:
בניין העירייה הראשון של נתניה
בניין החברה לפיתוח חוף נתניה
חדר אוכל בקיבוץ איילת השחר
חדר אוכל בקיבוץ רמת יוחנן
חדר אוכל בקיבוץ יזרעאל
חדר אוכל בקיבוץ דורות
חדר אוכל בקיבוץ דברת
חדר אוכל בקיבוץ עין השלושה
בית הכנסת הגדול של בודפשט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  ארז'בטווארוש 
 מדינה:  הונגריה 
 זרם:  נאולוגי
 רב בית הכנסת:  רוברט פרליך
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1854–1859 (כ־5 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  6 בספטמבר 1859 
 תאריך פירוק:  3 בפברואר 1939 
 אדריכל:  לודוויג פרסטר 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-מורית 
 
 קואורדינטות:  47°29′45″N 19°03′39″E﻿ / ﻿47.4959°N 19.0607°E﻿ / 47.4959; 19.0607
  (למפת בודפשט מוגדלת) בית הכנסת הגדול של בודפשט(למפת בודפשט רגילה) בית הכנסת הגדול של בודפשט
 
בית הכנסת הנאולוגי שברחוב דוהאן (בהונגרית: Dohány utcai Zsinagóga/Nagy Zsinagóga) שבבודפשט, הונגריה, הוא בית הכנסת הגדול ביותר ביבשת אירופה והחמישי בגודלו בעולם. בית כנסת זה, השייך לזרם הנאולוגי, פעיל למעלה מ-150 שנה, והתקיים בו טקס בר המצווה של תיאודור הרצל, שביתו שכן בסמוך.
כיום בית הכנסת הוא אחת האטרקציות התיירותיות הבולטות בבודפשט ומהווה חלק מקומפלקס שבו גם מוזיאון לתולדות יהודי העיר, בית קברות יהודי, ואתר הנצחה ל-564,500 יהודי הונגריה שנספו בשואה. פעילות הקהילה היהודית המקומית קטנה בצורה משמעותית עקב העלייה, ההגירה, וההתבוללות, וכך גם פעילות בית הכנסת.
חזית בית הכנסת
אולם התפילה
ארון הקודש
בית הקברות
קטע מחומת הגטו
אנדרטת הערבה הבוכייה
בית הכנסת ניצב בכיכר הקרויה על שם בנימין זאב הרצל
אירועים יוצא דופן בבית הכנסת

בנוסף לתפילות החגיגיות במועדיי ישראל, שימש המבנה המונומנטלי גם לאירועים חברתיים חשובים. ב-1860 פורסם על ידי הקיסר מה שכונה "מסמך אוקטובר" (októberi diploma) ואשר הנהיג הקלות בשלטון האבסולוטי, העילית התרבותית והאריסטוקרטית ערכה נשף ב־19 בדצמבר במלון "אירופה" למען "האחווה" עם היהודים. בכינוס זה השתתפה שורה ארוכה של גדולי הכנסיות הנוצריות ושל אישים מהחיים הציבוריים, והשתתפו בו גם סלתה ושמנה של היהדות. משתתפי המפגש, שנערך בטקסים תיאטרליים, רצו להעלות על נס את מה שכונה "האחווה" בטקס שייערך באחד מבתי התפילה. בשל המחלוקות בין הכנסיות הנוצריות - מכיוון שלא בכולן היה אפשר להזמין יהודים - הוחלט לערוך את הטקס בבית הכנסת אשר ברחוב דוהאני. למחרת היום, ב־20 בדצמבר, התכנסו בבית הכנסת החדש של היהודים, משתתפי הנשף של הערב הקודם וחתמו על "האחווה", תוך הנפת דגל ענקי של האוסטרו-הונגריה, ושרו יחד את ההמנון הלאומי. ב-8 באפריל 1861 נערכה בבית הכנסת אזכרה לרוזן סצ'ני. בטקס זה הופיעו גם לסלו פאלוצי והרוזן לסלו טלקי. ב־13 יוני 1867 נערכה תפילת הודיה לרגל הכתרת פרנץ יוזף הראשון למלך הונגריה. ב־6 בפברואר 1876 חלקו כבוד בבית הכנסת לזכר פרנץ דיאק שהלך לעולמו. ב־1889 נערכה אזכרה ליורש העצר רודולף ובאפריל 1894 צוין מות של לאיוש קושוט. בטקס זה השתתפו גם בניו של קושוט.
בשנת 1939 התרחשה התנקשות בבית הכנסת.
המוזיאון היהודי

צמוד לבית הכנסת הגדול ניצב המוזיאון היהודי, שנבנה במקום בו עמד בית הולדתו של תיאודור הרצל. המוזיאון נבנה בשנים 1930–1931, והמוצגים בו לא השתנו מיום היווסדו. האוסף כולל חפצי יודאיקה של יהודי הונגריה, שנתרמו למוזיאון במהלך השנים. בין היתר ניתן למצוא בו כלים שהיו שייכים לחברה קדישא של פֶּשְט, חפצי קודש של שבת וחג, ספרי תורה, ופריטי לבוש יהודיים כמו טלית וכיפה. אחד מחדרי המוזיאון מוקדש להנצחת השואה, וכולל תמונות מן הגטו היהודי המקומי, פריטי לבוש מן המחנות, מודעות רחוב וכדומה. מחדר זה יורד גרם מדרגות לקומת המרתף, ובה פינת התייחדות קטנה.
בית הקברות

מאחורי המוזיאון היהודי, בצד בית הכנסת, שוכן בית קברות קטן שנבנה בשולי הגטו של בודפשט במהלך מלחמת העולם השנייה. הנאצים לא התירו לדיפלומט השוודי ראול ולנברג, שניהל את הגטו, לבנות דבר במקום, חוץ מבית קברות. בניגוד להלכה על פיה אין מקימים בית קברות בתוך העיר (ובוודאי לא בצמוד לבית הכנסת) נאלצו היהודים לקבור את מתיהם במקום. הקבורים הם כאלפיים יהודים שמתו מרעב וקור בתחומי הגטו, ונקברו יחד ללא מצבות הנושאות את שמם. עם שיפוץ בית הכנסת ב-1996 עלתה ההצעה להעביר את קבר האחים לבית הקברות היהודי הרשמי של בודפשט, אך לבסוף הוחלט להשאירם במקומם. משפחותיהם של כמה מן הקבורים הציבו במקום לוחות זיכרון מאבן.
בית הכנסת הגדול לא נכלל בתחומי הגטו, והנאצים השתמשו בו, כאמור, לצרכיהם. חומת הגטו הקיפה, אפוא, את בית הקברות, והותירה את בית הכנסת בחוץ. קטע מחומה זו, כולל הריצוף הנסמך אליה, נשתמר במקומו בצמוד לבית הקברות עד ימינו. על גבי קטע חומה זו מוצב לוח הנצחה, ועליו המילה 'זכור'. מילה זו אינה מתייחסת לתפילת יזכור הידועה, אלא לקטע מהתנ"ך, הדורש את זכירת הדברים הרעים שעשה עמלק לעם ישראל, כהקבלה בין עמלק והנאצים:
זָכ֕וֹר אֵ֛ת אֲשֶׁר־עָשָׂ֥ה לְךָ֖ עֲמָלֵ֑ק בַּדֶּ֖רֶךְ בְּצֵאתְכֶ֥ם מִמִּצְרָֽיִם׃ אֲשֶׁ֨ר קָֽרְךָ֜ בַּדֶּ֗רֶךְ וַיְזַנֵּ֤ב בְּךָ֙ כָּל־הַנֶּחֱשָׁלִ֣ים אַֽחַרֶ֔יךָ וְאַתָּ֖ה עָיֵ֣ף וְיָגֵ֑עַ וְלֹ֥א יָרֵ֖א אֱלֹהִֽים׃ וְהָיָ֡ה בְּהָנִ֣יחַ ה' אֱלֹהֶ֣יךָ׀ לְ֠ךָ מִכָּל־אֹ֨יְבֶ֜יךָ מִסָּבִ֗יב בָּאָ֙רֶץ֙ אֲשֶׁ֣ר ה'־אֱ֠לֹהֶיךָ נֹתֵ֨ן לְךָ֤ נַחֲלָה֙ לְרִשְׁתָּ֔הּ תִּמְחֶה֙ אֶת־זֵ֣כֶר עֲמָלֵ֔ק מִתַּ֖חַת הַשָּׁמָ֑יִם לֹ֖א תִּשְׁכָּֽח
אתר ההנצחה ליהודי הונגריה ולראול ולנברג

החצר האחורית של בית הכנסת, הפונה אל הרובע היהודי, מוקדשת להנצחת שואת יהודי הונגריה, וכוללת רחבת זיכרון לראול ולנברג, ואנדרטה בצורת ערבה בוכייה. החצר פונה אל רחוב קטן בשם פאל, המוזכר בספר 'הנערים מרחוב פאל' מאת הסופר היהודי-הונגרי פרנץ מולנר. בספר מתואר הגטו היהודי, ובמיוחד המגרש הריק ובו ערמות עצים של המנסרה הסמוכה, בו ניצב היום אתר ההנצחה.

רחבת הזיכרון כוללת ארבעה עמודי שיש ועליהם שמותיהם של כ-240 חסידי אומות העולם שסייעו בהצלת יהודי הונגריה. ברצפה בין העמודים משולבת מצבה, ועליה שמותיהם של ולנברג ועוזריו הקרובים ביותר, אף הם חסידי אומות העולם, שסייעו לו בהצלת יהודי בודפשט. סביב המצבה פזורות אבנים רבות, שהונחו על ידי מבקרים. בצד המצבה ניצב ויטראז מרהיב, שיצרה האמנית הישראלית הונגרייה, קלייר סילארד המתארת להבות שמתוכן בוקע נחש. לוח זה מבטא את האש ששרפה את היהודים במחנות ההשמדה, והנחש מסמל את הרוע שהביא למעשה זה.
אנדרטת הערבה הבוכייה עשויה מתכת, ומורכבת מאלפי עלים קטנים, שעל כל אחד מהם כתוב שמו של אחד מיהודי הגטו בבודפשט שנספה בשואה. הערבה מסמלת את החורבן והצער על הקהילות שנספו, והיא מעוצבת כמנורת שבעת קנים הפוכה. האנדרטה עוצבה על ידי האמן ההונגרי אימרֶה ורגה (Imre Varga), ובחזיתה ניצב עמוד שחור גבוה, אשר שני חללים בתוכו יוצרים את דמותם של לוחות הברית. בראש עמוד זה מצוטט חלק מפסוק קינה מספר איכה: "אִם יֵשׁ מַכְאוֹב כְּמַכְאֹבִי אֲשֶׁר עוֹלַל לִי" (איכה, א', י"ב). האנדרטה מומנה בחלקה על ידי השחקן היהודי-אמריקאי טוני קרטיס, שהוא ממוצא הונגרי.
גלריית תמונות

הכיתוב בחזית המבנה
בית הכנסת מימין והמוזיאון משמאל
צדו האחורי של בית הכנסת
אולם התפילה - מראה כללי
חלון ויטראז' עם מגני דוד
כיפת ארון הקודש
עמדת הדרשן
סורג הבמה
כתובת הקדשה
תקרת חדר המבואה
דוכן התפילה של החזן על הבמה
העוגב הנוכחי
המוזיאון היהודי
קערת ליל הסדר ייחודית במוזיאון היהודי
תשליבי אבן
שמות נספים על עלי הערבה הבוכייה
שמות נספים על עלי אנדרטת הערבה הבוכייה
כיתוב בכניסה למוזיאון היהודי
חדר ההנצחה לקורבנות השואה במוזיאון היהודי
מוצגים במוזיאון היהודי
מרים דוקר

ד"ר מרים דוקר
ד"ר מרים דוקר וילדי המושבה, בהם שמואל בן בסט. שנות ה-30
מרים דוקר (6 בדצמבר 1898 – 18 בינואר 1977), הייתה הרופאה של המושבה הר-טוב והסביבה. משנת 1925 לערך ועד שנת 1948 פעלה כרופאה יחידה במרחב הכפרי הגדול של מערב הרי יהודה. שמה נודע בין יהודים וערבים כאחד בזכות מסירותה לתפקידה ונכונותה והגיע למקומות מרוחקים ולטפל בחולים וביולדות בכל שעה ובכל תנאי מזג אוויר. מכתביה לבנה מהווים מקור ראשוני תיעודי לשנים מעצבות אלה במרחב הרי יהודה.
תולדות חייה

נולדה ב-1898 לשלום דוקר במינסק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית, ברוסיה הלבנה (כיום בבלארוס), אך בגיל צעיר עברה עם משפחתה למוסקבה. מרים, או בשמה המקורי המלא מריה סלימובנה דוקור, גדלה עם אחיה ושתי אחיותיה במשפחה אמידה שעסקה במסחר ביערות, הקמת מנסרות לעיבוד עצים והשטת קורות העץ בנהרות בכל רחבי אירופה.
בשנת 1915 התקבלה ללימודים באוניברסיטת מוסקבה, וזאת למרות תקנות הנומרוס קלאוזוס שהגבילו מאוד את כניסת היהודים לאוניברסיטאות ברוסיה ולמרות שבאותו זמן לימודי אישה באוניברסיטה היו דבר נדיר. בשנת 1917 התחוללה המהפכה הבולשביקית, משפחתה ירדה מנכסיה ומאז המשיכה את לימודיה בתנאי מחסור ומצוקה.
באותו זמן, בהשפעת ספרו של צבי גרץ "דברי ימי עם ישראל" התחילה להתעניין בהיסטוריה של העם היהודי והתקרבה לחוגים ציוניים במוסקבה. בחוגים אלה הכירה את ניסן גרדי, לו נישאה לאחר עלייתה ארצה. בשנת 1922 עלתה באנייה ארצה, לבדה מכל משפחתה, והתקבלה לעבודה בהדסה שהקימה אז רשת של מרפאות במושבות.
באמצע שנות העשרים התחילה לעבוד במושבה הר-טוב, במסגרת קופת חולים עממית. במאורעות תרפ"ט, 1929, התפנתה לתל אביב יחד עם כל תושבי המושבה ועבדה תקופה מסוימת בנתניה ובמקומות אחרים. מנישואיה באותה התקופה לניסן גרדי נולד בנה היחיד שלום גרדי (שלומי). בכ"ב באייר תר"צ (22 במאי 1930) התגרשו מרים וניסן.
בשנת 1931 חזרה ד"ר דוקר להר-טוב, שהוקמה מהריסותיה ושוקמה בסיוע קרן העזרה של יהודי ארצות הברית שפעלה לבנייה מחדש של המושבות שנהרסו במאורעות. היא נקשרה למקום ולתושבים שהחזיקו מעמד במושבה המבודדת בעקשנות בתנאים קשים, התערתה בחיי המושבה ואף רכשה קרקע מאחד התושבים.
שמה של ד"ר דוקר התפרסם בכפרים הערבים מסביב וחולים היו מגיעים ל "סית ריפאה", כפי שנקראה בפיהם, מכפרים רחוקים ואף מעזה, איסדוד ואל מג'דל הגיעו, מהלך כמה ימים על פרדה, חמור או גמל. חולים ומשפחותיהם היו מגיעים בשעות היום או בלילה, לאחר שעות רבות, ואף ימים, של רכיבה, ומחכים בחצר לזריחת השמש ופתיחת המרפאה.
לא פעם ולא פעמיים נקראה ד"ר דוקר לאחד הכפרים בסביבה לעזור לחולה או ליולדת שהתקשתה בלידתה, ואז יצאה לדרך, רכובה על פרדה או חמור, בימי חמסין או בלילות חורף גשומים, לדיר אבאן, לדיר אל האווה, לאישוע (היא אשתאול) ולכפרים אחרים בסביבה. עד שנות השמונים עוד חיו נזירים במנזר בית ג'מאל שזכרו אותה.
גם בתקופת מאורעות תרצ"ו – תרצ"ט המשיכה בשגרת עבודתה. לימים סיפר בנה שלומי לחוקר יהודה בן בסט, כי פעם שאל אותה, אם לא פחדה לרכוב בתקופת המאורעות לכפר העוין דיר אבאן, כדי לטפל בחולים. תשובתה הייתה: "תמיד הייתה עמי גלולת ציאניד".
ד"ר דוקר התגוררה עם בנה בבנין הציבורי היחיד שהיה במושבה בו שכנו גם בית הספר, המרפאה, בית הכנסת ומגורי המורה. בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות עוד שהתה ד"ר דוקר במושבה, וטיפלה בפצועים. עם התעצמות הקרבות הוחלפה על ידי רופא צבאי ועזבה את המושבה באחת השיירות האחרונות.
אחרי המלחמה ועד יציאתה לגמלאות המשיכה לעבוד בקופ"ח עממית במושבות ובין השאר עבדה במרפאת סמים ביפו.
ד"ר דוקר הלכה לעולמה בתל אביב בשנת 1977.
מלחמת העצמאות ופרשת הל"ה

ימים ספורים אחרי כ"ט בנובמבר 1947 נכנסה הר-טוב אל מערבולת האירועים האלימים שליוו את תקופת הקמת המדינה. החלו תקיפות נגד עורקי התחבורה ועד מהרה מצאה המושבה את עצמה במצור. ד"ר דוקר סירבה להתפנות עם רוב הנשים והילדים. על כך היא כותבת באחד ממכתביה לבנה הנער שלומי ששהה באותה תקופה עם קרובי משפחה בפתח תקווה:
אני קשורה עכשיו להר-טוב ולא יכולה לעזוב אפילו לחצי יום, מפני שאני הרופאה היחידה
מאז ועד סוף ינואר 1948 נשארה ד"ר דוקר בתפקידה במסגרת המושבה המתארגנת להמשך העמידה במצור. במהלך המלחמה שלחה לבנה שלומי מספר מכתבים מהם ניתן ללמוד על המצב במושבה מצד אחד, וגם על מחשבותיה והרגשותיה האינטימיות במהלך התקופה הסוערת:
באחד בינואר 1948 היא כותבת לבנה:
... עכשיו בהר-טוב יש הכול. יש כוח די חזק ואפילו יש אלחוט. יהודה בן בסט, ישראל לוי ויצחק ארדיטי לומדים זה מספציאליסט אחד פה. כשבא הערב כל המשפחות מתאספות בבנין אחד כמו שהיה בשנת 1936-1939. פעם בשבועיים בערך בא אוטו משוריין ומביא דברים. מחליף אנשים ואז נוסעים העירה, אבל יש פה גם אוטו של דיסקין. ויש פה למטה שני אנשים אמיצים מלאי מרץ, שפתאום לוקחים אוטו ונוסעים לירושלים, כולם מביטים על זה כמו שיגעון איך הם נוסעים
ובהמשך:
היום הראשון בינואר, ואני על פי מנהגי מברכת אותך בשנה חדשה שנת 1948. השנה החדשה פגשה אותנו באופן די עצוב. כמה פצועים, כמה הרוגים, יש רק קרן אור אחת, אידיאל מדינה יהודית קטנטונת. ועוד דבר התבשרנו בפגישה עם השנה החדשה, קרוב ל-15,000 מעפילים...
אירוע מ-13 בינואר: בשעות המוקדמות של הלילה נפתחה אש לכיוון המושבה מהכפר ערטוף. כיתת הפל"ם המקומית, שהייתה ממוקמת במפקדה, חשה למקום כדי לעצור התקפה אפשרית על המושבה. בחילופי האש נפגע שמואל בן בסט בראשו, והובל במהירות למרפאה. ד"ר דוקר, רופאת המושבה, ניסתה להציל את חייו באמצעים הדלים שעמדו לרשותה. פניות באלחוט למפקדה בירושלים להחיש אמבולנס לא נענו, ושמואל בן בסט נפטר.
ב-15 בינואר 1948 הגיעה להר-טוב מחלקה של אנשי פלמ"ח וחי"ש בפיקוד דני מס. זמן רב לאחר רדת החשיכה יצאה המחלקה לעבר ארבעת יישובי גוש עציון הנצור. לאחר כמה שעות חזר אחד הבחורים כשהוא פצוע ברגלו, בליווי שניים מחבריו. ד"ר דוקר טיפלה בו במרפאה. למחרת יצאה מחלקה נוספת לחפש את המחלקה האבודה. במכתב מרגש (ראו במסגרת משמאל) סיפרה ד"ר דוקר לבנה שלומי על האירועים הדרמטיים.
בסוף ינואר עזבה ד"ר דוקר באחת השיירות האחרונות את הר-טוב.
דוקר נפטרה ב-1977 ונקברה בבית העלמין קריית שאול.
לקריאה נוספת

יהודה בן בסט, הר-טוב, מושבה מבודדת בהרי יהודה, ישראל: בהוצאת המחבר, 2008
ד"ר יובל בן בסט, המושבה הר-טוב במאבק 1929 – 1948, שדה בוקר: עבודת גמר, בית הספר לחינוך סביבתי, 1990
הערות שוליים

1 2  מרים דוקר באתר GRAVEZ
↑  מודעת אבל שפורסמה בעיתון "מעריב" ב-19 בינואר 1977
1 2  גרושין: גרדי ניסן - גרדי דוקר מרים, באתר ארכיון המדינה
שלומיק, מצב עצוב מאד; שלשום בערב באו 40 בחורים שמחים, עליזים, מלאים חיים וכוח. הלכו מפה ברגל לכפר עציון; והיום בבוקר באה קבוצה גדולה והלכה לחפש ואנחנו נשארנו מלאים פחד, שגם אלה לא יאבדו.

אבל הם באו חזרה, אבל 1 נהרג, 3 פצועים נמצאים אצלי בקליניקה יחד עם רופא מנתח שבא איתם. ועם ד"ר זה אני שולחת מכתב אליך. אך כמה נהרגים;

כמובן, זוהי מלחמה, זה בשביל מדינה יהודית, אבל קשה לי להתרגל עוד למחשבה שכל הבחורים שראיתי אותם – כולם, כולם הלכו.

הר-טוב עכשיו מעט דומה לעיר במצור בזמן מלחמה, כולם מנותקים מכל העולם, אפילו עיתונים אין. טוב שיש רדיו. יהושע ארדיטי חולה 5 ימים ואני שולחת אותו בהזדמנות זו ל"הדסה". אלום עזב את הר-טוב ונמצא בירושלים.

זה הכול. שלום חביבי תהיה בריא ושלם. דרישת שלום לכולם. מאמא שלך שאוהבת אותך תמיד. חמודי אני ממהרת מפני שהד"ר נוסע עם כולם.
בית הכנסת פארדסי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  קוצ'י 
 מדינה:  הודו 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1568
 תאריך פתיחה רשמי:  1568 
 
 קואורדינטות:  9°57′26″N 76°15′34″E﻿ / ﻿9.95722222°N 76.25944444°E﻿ / 9.95722222; 76.25944444
 he
 
פנים בית הכנסת שפונה לכניסה.
בית הכנסת פארדסי בקוצ'י, קראלה בדרום הודו, הוא בית הכנסת העתיק ביותר שעדיין פעיל בחבר העמים הבריטי. הבניין נבנה בשנת 1567,[דרושה הבהרה] והוא אחד משבעת בתי הכנסת של קהילת יהודי קוצ'ין בתחומי מה שהיה פעם ממלכת קוצ'ין. "פארדסי" היא מילה שקיימת במספר שפות רשמיות בהודו, ומשמעותה המילולית "זרים". בית הכנסת קיבל את שמו מאחר שהוא נבנה בידי יהודים ספרדים, חלקם ממשפחות שגלו מחלב, מצפת ומאזורים נוספים במזרח התיכון. יש גם מי שקוראים לו "בית הכנסת היהודי קוצ'יני" או "בית הכנסת מאטאנצ'ארי".
בית הכנסת ממוקם ברובע של קוצ'ין העתיקה הידוע בשם ג'ו טאון (”עיר היהודים”), והוא היחיד מבין שבעת בתי הכנסת באזור שעדיין נמצא בשימוש. קומפלקס בית הכנסת מורכב מארבעה בניינים. הוא נבנה סמוך למקדש ארמון מאטאנצ'ארי, על אדמה שניתנה לקהילה היהודית בידי הראג'ה של קוצ'י, ראמה וארמה. מקדש ארמון מאטאנצ'ארי ובית הכנסת חולקים קיר משותף.
היסטוריה

יהודי קוצ'ין פיתחו קהילת מסחר משגשגת בקראלה, ושלטו בחלק נכבד מהמסחר העולמי בתבלינים. ב-1568 בנו היהודים הפארדסים (היהודים הספרדים) מביניהם את בית הכנסת פארדסי סמוך לארמון מאטאנצ'רי שבקוצ'ין, אשר נמצא כיום בתחומי העיר ההודית ארנאקולאם, על אדמה שנתן להם הראג'ה של קוצ'י. בית הכנסת המקורי נבנה במאה הרביעית בקודונגאלור (קראנאגנור), בעת שליהודים היה תפקיד מרכזי במסחר באזור דרום הודו (שנקרא כיום קראלה), לאורך חוף מלבר. כאשר עברה הקהילה לקוצ'י במאה ה-14, היא בנתה את בית הכנסת החדש שלה שם.
בית הכנסת הראשון של יהודי קוצ'ין נהרס במאה ה-16 בשל הרדיפה הפורטוגזית של יהודים ונוצרים סורים, ובית הכנסת פארדסי הוא בית הכנסת השני שבנתה הקהילה ב-1558, בחסותו של הראג'ה במאטאנצ'רי במהלך השלטון הפורטוגזי בקוצ'ין. בית כנסת זה עדיין פעיל, וניתן לכנס בו מניין. הוא נקרא פארדסי משום שנבנה על ידי היהודים הפארדסים: דוברי הספרדית, ה"זרים" בפי הקהילה הקדומה של יהודי קוצ'ין. בנוסף לאותם יהודים ספרדים שמקורם במזרח התיכון, באזורים כחלב וצפת, הצטרפו לקהילה גם יהודים ספרדים שהגיעו ישירות מחצי האי האיברי. הקהילה היהודית המלברית העתיקה והיהודים הספרדים חלקו מנהגים דומים, והספרדים אף למדו את הניב המלאיאלאם-יהודית המקומי, אולם הספרדים החדשים התעקשו לשמר את תרבותם ואת השפה הספרדית לפחות עוד שלוש מאות שנים. ב-1660 שלטו ההולנדים באזור קוצ'י, וקראו לה "מלבר ההולנדית", ובשנים שחלפו מאז, בית הכנסת הפארדסי שימש בעיקר את הספרדים ואת צאצאיהם, ומאוחר יותר גם יהודים גולים מאירופה.
בבית הכנסת פארדסי היו שלושה מעמדות של חברים:
יהודים לבנים היו חברים מלאים. היהודים הלבנים, או יהודים פארדסים, היו הצאצאים של ספרדים שהגיעו לא מכבר מספרד, מפורטוגל ומהולנד.
יהודים שחורים, או יהודי מלבר, אשר הורשו להתפלל בו (אם כי היו להם בתי כנסת שלהם עתיקים יותר.) יהודים אלו היו המתיישבים היהודים העתיקים של קוצ'ין.
"משוחררים", שהיו קבוצה של עבדים משוחררים וצאצאיהם, אשר הובאו על ידי הספרדים. לא היו להם זכויות קהילתיות, ולא היו להם בתי כנסת משלהם, והם ישבו על הרצפה או על המדרגות בחוץ. בחצי הראשון של המאה ה-20 מחה בהצלחה אברהם ברק סאלם ממעמד המשוחררים כנגד האפליה.
ב-1968 נחגגו חגיגות 400 שנה לבית הכנסת, בטקס בו השתתפה אינדירה גאנדי, ראש ממשלת הודו.
כיום

כמקובל בבתי הכנסת של היהדות האורתודוקסית, בבית הכנסת פארדסי היו עזרת גברים ועזרת נשים.
כיום בית הכנסת פארדסי הוא בית הכנסת היחיד שעדיין פועל בקוצ'י ומחזיק מניין (אף על פי שלשם יצירת המניין נדרשים יהודים מחוץ לקוצ'י, כי מספר הגברים היהודים בקוצ'י עצמה נמוך מעשרה). בדומה למסורות של התושבים ההינדים, הנוצרים והמוסלמים בקראלה, המאמינים נדרשים להיכנס לבית הכנסת פארדסי יחפים. מנהגים נוספים ייחודיים ליהודי קוצ'ין, ושמקורם בהשפעה הינדית, הם צבע בגד ייחודי לכל חג, טקסי ברית מילה הנערכים במסגרת תפילה פומבית, וחלוקה של עלי הדס ספוגים מיץ ענבים בחגים מסוימים. בנוסף, ליהודי קוצ'ין אין רבנים, והקהילה מונהגת על ידי הזקנים.
בית הכנסת פתוח בתשלום למבקרים כאטרקציה היסטורית. מוכרת הכרטיסים, יאהה האליגווה, היא היהודיה הפארדסית האחרונה בקוצ'ין בגיל הפוריות. בית הכנסת סגור בימי שישי, בשבתות ובימי ראשון, כמו גם בחגים היהודיים. נכון לאפריל 2016, רק חמישה יהודים חיים בפורט קוצ'י, ושני יהודים חיים בצ'נאי.
עתיקות

בבית הכנסת פארדסי יש ספרי תורה, מספר כתרי זהב שניתנו כמתנה, הרבה נברשות מזכוכית בלגית, ובמה בעלת מעקות נחושת. בבית הכנסת נמצאים לוחיות הנחושת מהמאה העשירית שמתעדות את הזכויות שניתנו ליוסף רבן, היהודי הקוצ'יני הראשון שידוע דבר על אודותיו. שתי לוחיות אלו נכתבו בטמילית על ידי השליט של חוף מלבר. רצפת בית הכנסת מורכבת ממאות אריחי חרסינה סיניים מהמאה ה-18, צבועים בעבודת יד, שכל אחד מהם ייחודי. בבית הכנסת ישנו גם שטיח מזרחי קשור בעבודת יד שניתן כמתנה מקיסר אתיופיה האחרון, היילה סלאסי. לבית הכנסת יש מגדל שעון מן המאה ה-18, שגם הוא, בדומה לחלקים אחרים של המתחם, שופץ בין 1998 ל-1999 תחת פיקוח של הקרן העולמית למונומנטים.
לוח מבית הכנסת של 1345 הותקן בקיר החיצוני של בית הכנסת פארדסי. הכתובת מציינת כי המבנה נבנה ביום שלישי ה' בכסלו 5105 ליצירה, ומצטטת מתוך ספר מלכים א', פרק ח', פסוק י"ג, את דבריו של שלמה המלך עת חנך את בית המקדש הראשון: ”בנה בניתי בית זב(ו)ל לך מכון לשב[תך] עולמים”.
בית הכנסת תהקומבהאגום

בית הכנסת תהקומבהאגום, הממוקם ברחוב היהודים במתחם ארנאקולאם בקוצ'ין, נבנה ב-1580 וחודש ב-1939.
ראו גם

יהודי קוצ'ין
קוצ'י, הודו
הערות שוליים

↑  Fernandes, Edna. The Last Jews of Kerala. London, United Kingdom: Portobello Books. p. 24. ISBN 978-1-84627-098-7.
1 2  The Paradesi Synagogue, Cochin, India. Database of Jewish Communities, Museum of the Jewish People. Accessed online 13 February 2007.
↑  "Cochin Jews", Overview Of World Religions, Philtar, St Martin's College (UK). Accessed online 13 February 2007
↑  Abram, David. The Rough Guide to Kerala (2nd ed.). London, United Kingdom: Penguin Books. p. 181. ISBN 978-1-84836-541-4.
↑  Photographs and Video Clips from South India, Easter 2003, Religious Education, Staffordshire Learning Net. Accessed online 13 February 2007.
↑  "Repairs and Planning Begin for Paradesi Synagogue in Cochin, India", Jewish Heritage Report, Vol. II, Nos. 1-2 / Spring-Summer 1998. Accessed online 13 February 2007.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007401161705171 
הכניסה
כתובת בעברית בבית הכנסת פארדסי.
מוריס סלובודסקוי

| --- | --- |

 לידה:  30 בנובמבר 1913 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  6 בפברואר 1991 (בגיל 77) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית העלמין וגנקובסקויה 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  סאטירה 
 תקופת הפעילות:  מ-1943 
 פרסים והוקרה:  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה  מדליית ההגנה על מוסקבה  מדליה על כיבוש קניגסברג  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליית ותיק העמל  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  עיטור הכוכב האדום  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  עיטור אות הכבוד  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות 
 
מוריס סלובודסקוי (ברוסית: Мори́с Рома́нович Слободско́й ;‏ 30 בנובמבר 1913, סנקט פטרבורג - 6 בפברואר 1991) היה מחזאי, תסריטאי, משורר סובייטי יהודי. מחבר המילים לשירים מפורסמים של לאוניד אוטיוסוב, קלבדיה שולז'נקו וזמרים אחרים.
קורות חיים

מוריס סלובודסקוי נולד בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית יוצאי וילנה. לאחר סיום בית הספר הוא התחיל לעבוד כעיתונאי. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה עיתונאי בעיתון צבאי בו פרסם את כתביו ויצירות ספרותיות. על פעילותו במהלך המלחמה הענקו לו מספר עיטורים.
בשנת 1945 הוא התחיל לשתף פעולה עם ולדימיר דיחוביצ'ני וביחד הם עבדו כ-18 שנים. בתקופה זו הם כתבו מילים למספר רב של שירים וזכו לפופולריות ברחבי ברית המועצות. הם גם כתבו תסריטים למספר הצגות סאטיריות.
בשנת 1947 הוא לראשונה כתב תסריט לסרט. מוריד סלובובדסקוי היה שותף לכתיבת תסריט לסרטים כמו מבצע חיריק והרפתקאות נוספות של שוריק ויד היהלום של לאוניד גאידאי.
בית הכנסת מגן שלום

| --- | --- |

בית הכנסת מגן שלום, 1893
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 שימוש:  תפילה
 מיקום:  קראצ'י
 מדינה:  פקיסטן
 זרם:  יהדות אורתודוקסית
 רב בית הכנסת:  שמשון בנימין מפגאוקר (אחרון בתפקיד)
 נוסח תפילה:  נוסח הספרדים
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1892–21.5.1893
 תאריך פתיחה רשמי:  1893 
 מידות
 קומות:  3
 
 קואורדינטות:  24°52′00″N 67°00′44″E﻿ / ﻿24.866761°N 67.012323°E﻿ / 24.866761; 67.012323
  (למפת קראצ'י מוגדלת) בית הכנסת מגן שלום(למפת קראצ'י רגילה) בית הכנסת מגן שלום
 
בית הכנסת מגן שלום (באורדו: مگین شلوم کنیسہ) היה בית הכנסת המרכזי של הקהילה היהודית בקראצ'י, פקיסטן. ב-17 ביולי 1988 נהרס בית הכנסת על ידי הממשלה הפקיסטנית בפקודת הנשיא מוחמד זיא אל-חאק (אשר נהרג חודש לאחר מכן), כדי לפנות מקום למרכז קניות.
רקע

קהילת קראצ'י היא הקהילה היהודית המרכזית בפקיסטן. רוב בני יהדות קראצ'י הם צאצאים לעדת בני ישראל מהודו השכנה שהחלו להגר בסוף המאה ה־18 לאזור פקיסטן של היום שהיה אז חלק מהודו הבריטית.