stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארז גרשטיין
גלריה

סרן גרשטיין מימין לצידו: דן שומרון ומח"ט גולני דאז אל"ם גבי אשכנזי
ארז גרשטיין כמח"ט גולני סוקר את לוחמיו בתנוחה אופיינית
ארז גרשטיין עם רפיק סעיד בביקור בכפר שבעא, שעה לפני שנהרג
דברי ההספד של הרמטכ"ל רא"ל שאול מופז לגרשטיין כפי שפורסמו בגיליון במחנה.
טקס השקת רכב שטח של איחוד הצלה לעילוי נשמת תת-אלוף ארז גרשטיין
הרמטכ"ל אביב כוכבי מעניק למשפחתו של גרשטיין את אות המערכה ברצועת הביטחון בהיותו בכיר הנופלים במערכה, יוני 2021
לקריאה נוספת

אהוד ערן, תמצית געגוע - סיפורו של ארז גרשטיין והמלחמה בלבנון, ידיעות ספרים, 2007.
משה (צ'יקו) תמיר, מלחמה ללא אות, הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 2005, עמודים 217–223.
בצל הארז - חלק א חלק ב, חלק ג, חלק ד, חלק ה, חלק ו, סרט הנצחה, אתר יוטיוב
מקגאפין

מקגאפין (באנגלית: MacGuffin) הוא מונח קולנועי שטבע התסריטאי הבריטי אנגוס מקפייל, אך פורסם והפך למוכר על ידי הבמאי אלפרד היצ'קוק. המושג מתאר מכשיר עלילתי המקדם את העלילה, ומניע את פעולות הגיבורים, בעוד אין לו כל רלוונטיות נוספת לסיפור כשלעצמו. המקגאפין יכול להיות מזוודה המכילה פרט טכנולוגי מתקדם, פריט מידע מסווג, ספר נדיר הכולל סוד מסתורי, וכיוצא באלה. הגיבורים מייחסים לו חשיבות עצומה, ומבלים חלק ניכר מהסרט במרדף אחריו, בניסיון להשיגו, או לשמור עליו משהושג, אך מנקודת ראותו של הצופה אין לו כל משמעות, ולעיתים מסתיים הסרט מבלי שהפריט נחשף לצופה, וזאת מבלי שהעלילה נפגמת ומבלי שהצופה חש כי דבר מה חסר לו.
מהו מקגאפין?

האלמנט המבדיל בין המקגאפין לסוגים אחרים של כלים עלילתיים הוא שאין כל חשיבות לשאלה מהו בדיוק אותו "מקגאפין". כל דבר המשרת את מטרת קידום העלילה יכול להיות המקגאפין. מקגאפין אמיתי הוא כלי שתכולתו אינה חשובה. חשיבותו מקובלת על כל הגיבורים בעלילה, ולא ניתן לה כל הסבר. מנקודת ראותו של הצופה, בניגוד לזו של הגיבורים, המקגאפין אינו תכלית העלילה.
טכניקת ה"מקגאפין" מקובלת בסרטי קולנוע ובמיוחד במותחנים. לרוב, אם כי לא תמיד, המקגאפין הוא מוקד העלילה בתחילתה, ובהמשך העלילה מאבד מחשיבותו, כאשר מאבקי הגיבורים מסביבו ומניעיהם הפנימיים מקבלים את מרכז הזירה. לעיתים, בסוף הסרט, נשכח המקגאפין כליל.
משום שהמקגאפין, על פי הגדרתו, הוא חסר כל חשיבות לסיפור, השימוש בו יכול לבחון את נכונותו של הצופה להתעלם מפגמים מבניים בעלילה. תסריט הכולל סיפור מעניין, גיבורים בעלי מניעים פנימיים אמינים, ומשחק משובח, יכסו על ריקנותו של המקגאפין. סרט שאינו כולל אלמנטים אלו אך ידגיש את ריקנותו של המקגאפין, ויציג אותו במלוא הגיחוך שבו. לרוב ייראה המקגאפין מגוחך לאנשים הבקיאים בנושא (כגון מקגאפין המסתמך על טכנולוגיה מסוימת, או פרט היסטורי נשכח).
היסטוריה

על אף שהיסטוריונים של הקולנוע מוצאים שרידים להתייחסות למקגאפין (בשמות שונים, לרבות "יוויני") כבר בימי הראינוע, מקובל כי המושג התפרסם בידי אלפרד היצ'קוק בהרצאה באוניברסיטת קולומביה בשנת 1939.
בריאיון שערך פרנסואה טריפו עם היצ'קוק בשנת 1966, הסביר היצ'קוק את הביטוי תוך שימוש בסיפור הבא:
"המקגאפין יכול להיות שם סקוטי הנלקח מסיפור בו שני אנשים נוסעים ברכבת. האחד שואל 'מהי החבילה המונחת בתא המטען?', והשני עונה 'זהו מקגאפין.' הראשון שב ושואל 'מהו מקגאפין?' והשני משיב: 'זהו אמצעי ללכידת אריות ברמות סקוטלנד'. הראשון מקשה: 'אבל אין אריות בהרי סקוטלנד', והשני משיב: 'ובכן, זה אינו מקגאפין!'. אתה רואה, המקגאפין הוא שום דבר."
בראיונות טלוויזיוניים הסביר היצ'קוק כי המקגאפין הוא האובייקט סביבו נסובה העלילה, אך מהו בדיוק אובייקט זה "לא אכפת לצופים בכלל!".
דוגמאות > סרטי היצ'קוק

ב"הנודעת" (1946) האוראניום המוסתר בתוך בקבוקי יין הוא מקגאפין. זו הסיבה להשתלשלות העניינים המובילה את העלילה, אך ניתן היה להשתמש באותה מידה ביהלומים, זהב או כל חפץ יקר ערך אחר.
ב"מזימות בינלאומיות" (1959) המקגאפין הוא המידע הסודי הידוע לג'ורג' קפלן, הדמות שהאנטגוניסטים בסרט סבורים שגיבור הסרט, רוג'ר ת'ורנהיל (קרי גרנט) מתחזה לה. ת'ורנהיל מבלה את הסרט בניסיון לאתר את קפלן האמיתי, אך לבסוף מסתבר כי דמות זו, והמידע אותו היא כביכול יודעת, אינם קיימים, וכי הן גיבור הסרט, והן הרשעים הרודפים אחריו, אינם רודפים אחר דבר ממשי, אלא אחר "מקגאפין". על כך אמר היצ'קוק לטריפו:
"המקגאפין הטוב ביותר שלי – וכשאני אומר הטוב ביותר, אני מתכוון לריק ביותר, לבלתי קיים ביותר, למגוחך ביותר – הוא המקגאפין במזימות בינלאומיות. זהו סרט ריגול והשאלה היחידה שמעלה התסריט היא: 'מה מחפשים המרגלים?' ואולם, במהלך הסצינה בשדה התעופה בשיקגו, האדם מהסי-אי-איי מסביר הכל לקרי גראנט, וזה שואל אותו לגבי הדמות של ג'יימס מייסון: 'מה הוא עושה?' הוא עונה: 'בוא נאמר שהוא טיפוס שעוסק ביבוא-יצוא'. 'אבל מה הוא מוכר?', 'אה, סתם סודות מדינה!'. אתה רואה שכאן צמצמנו את המקגאפין לצורתו הטהורה ביותר: שום כלום".
ב"פסיכו" (1960) משמש הכסף שגנבה מריון קריין (ג'נט לי) ממעבידה כמקגאפין. לאחר היעלמותה, סבורה אחותה כי היא נרצחה בשל כספה, אך מסתבר כי נורמן בייטס (אנתוני פרקינס) לא ידע כלל כי הכסף קיים. הכסף היה רק אמצעי עלילתי להביא את הדמויות למלונו של בייטס.
דוגמאות > בסרטים אחרים

המניע לעלילה בסרט "האזרח קיין" הוא הרצון להבין מהי "רוזבאד", המילה האחרונה שאמר קיין בטרם מת. הניסיון להבין את המילה מביא את העיתונאי להיפגש עם כל מכריו וידידיו של קיין, ומניע שורה של פלאשבקים המהווים למעשה את הסרט, וסוקרים את חיי קיין מילדות ועד למותו. רק בסוף הסרט אנו מגלים כי "רוזבאד" היא המגלשה שהייתה לקיין בילדותו. המגלשה נשרפת מבלי שאיש ידע על כך שזוהי "רוזבאד", ולאחר שמילאה את תפקידה כמניע העלילה. על אף שזו אחת הדוגמאות המפורסמות ביותר למקגאפין, ניתן לטעון שזהו לא מקגאפין "טהור", מפני שמעבר להנעת העלילה המגלשה מסמלת את כמיהתו לילדותו ולהוריו ברגעיו האחרונים, וצובעת אותו בגוון אנושי יותר מכפי שהוא מוצג לאורך הסרט.
בסרטו של דייוויד מאמט "העוקץ הספרדי", החבילה שהגיבור מתבקש להעביר משמשת כמקגאפין.
בסרטו של ג'ון פרנקנהיימר "רונין", מנסה קבוצת סוכנים חשאיים לגנוב מזוודה מסתורית. תוכנה של המזוודה אינו מתגלה לצופה, והעלילה אינה נסבה כלל על תוכן המזוודה, אלא רק על המאמצים להשיגה.
בסרט "הנץ ממלטה" משמש פסלון הנץ כמקגאפין. ההתייחסות לפסלון כ"חומר ממנו עשויים החלומות" אינה מפצה על כך שלא ניתן הסבר של ממש מדוע מבלות הדמויות את הסרט במעשי רצח שנועדו להשיג פסלון של ציפור.
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט רואה באישורי המעבר אותם מנסים כל הגיבורים להשיג בסרט "קזבלנקה" כמקגאפין.
המזוודה אותה מנסים הרוצחים השכירים להשיג בסרט "ספרות זולה" היא מקגאפין. פרט לכך שהמזוודה בוהקת באור צהבהב כשהיא נפתחת, אין לצופים כל מידע על תוכנה.
דוגמאות > בטלוויזיה

בסדרה "טווין פיקס" מונעת העלילה על ידי חקירת מותה של לורה פאלמר. החקירה עצמה היא מקגאפין, כאשר הסדרה מאבדת את העניין בשאלה מי רצח את לורה פאלמר, ומתמקדת במוזרויות של אנשי העיירה הקטנה הנחשפות בחקירה.
עמית ליאור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 בדצמבר 1959 (בן 65)
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית צבי 
 פרופיל ב-IMDb
 
עמית ליאור (נולד ב-21 בדצמבר 1959) הוא תסריטאי ושחקן ישראלי, המכהן גם כיושב ראש איגוד התסריטאים בישראל וכמרצה לתסריטאות.
ביוגרפיה

סיים את לימודי המשחק בבית הספר "בית צבי" בשנת 1987. שיחק בין היתר בתיאטרון בית ליסין, בפסטיבל עכו ובתיאטרון חזית.
זוכה פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה עבור "חצוצרה בואדי" ו"מרחק נגיעה". ב-2003 זכה בפרס אמנות הקולנוע.
בשנים 2004-2005 שימש כיו"ר איגוד התסריטאים בישראל, ומאז ינואר 2011 משמש שוב כיו"ר האיגוד.
בשנים 2007-2008 שימש כמנהל מחלקת הדרמה של ערוץ 10. שימש כיועץ דרמה למספר סדרות דרמה בערוץ. סדרות בולטות שהיה מעורב בהן: "מתי נתנשק", "המקום", "חמישה גברים וחתונה", "לאהוב את אנה" (יועץ אמנותי) ו"החברים של נאור" (עורך תסריט).
משמש כמרצה לתסריטאות בבתי הספר סם שפיגל, מנשר לאמנות, מעלה ובצלאל.
סרטים וסדרות פרי עטו

ב-1993 שודרה בערוץ 1 סדרת הטלוויזיה "סטרייט ולעניין" שביים ערן ריקליס.
ב-1997 עלה לאקרנים הסרט אותו כתב "עפולה אקספרס" בבימויה ג'ולי שלז.
ב-1998 עלה לאקרנים הסרט "סופר בוי" בבימויו של חנוך רוזן ובכיכובו של תום אבני.
ב-2000 שודרה הסדרה "האישה האחרת" שביימו אורי ענבר ושמי זרחין, בכיכובן של גילה אלמגור ויונה אליאן.
ב-2002 עלה לאקרנים הסרט אותו "חצוצרה בואדי" שהיה עיבוד לספרו של סמי מיכאל בבימויים של סלבה ולינה צ'פלין.
ב-2003 עלה לאקרנים הסרט "סיפורי בית קפה" אותו כתב וביים. באותה השנה שודרה גם סדרת הטלוויזיה "פרנקו וספקטור" שביימו עמליה מרגולין ויוסף פיצ'חדזה, סדרת פרקליטים תל אביבית בכיכובם של משה איבגי, רונית אלקבץ, רותי בורנשטיין ומארק איווניר.
ב-2006 עלה לאקרנים הסרט "NO אקזיט" אותו כתב לצד ברק סלונים ודרור סבו שגם ביים.
ב-2007 שודרה הסדרה "מרחק נגיעה" שביים רוני ניניו בכיכובם של הנרי דוד וגאיה טראוב. באותה שנה עלה לאקרנים סרט הקולנוע אותו כתב לצד לין רות' (שביים את הסרט) "הבוגד הקטן" ע"פ הסיפור "פנתר במרתף" מאת עמוס עוז, בכיכובם של גיליה שטרן ורמי הויברגר.
ב-2009 שודרה סדרת הטלוויזיה "שירות חדרים" שביים איתן ענר, בכיכובם של אסי לוי ונלי תגר.
ב-2012 שודרה סדרת הטלוויזיה "המיוחדת" בבימוי עודד רסקין בכיכובו של עפר שכטר.
ב-2017 שיחק בסרטו של צחי גראד, "הבן-דוד".
כמו כן כתב עבור הסדרות "בלש בירושלים", "החיים זה לא הכל", "צה"ל אחת", "האישה באפור", "מוסיכף" ועוד.
קריירת משחק

ב-1989 גילם את רמי ברוורמן, התפקיד הראשי בסרט "שדות ירוקים" שביים יצחק צפל ישורון.
בין השנים 1992-1996 גילם את המורה מתי הראל בסדרת הטלוויזיה "עניין של זמן" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
ב-1997 גילם את יאיר בסרט "עפולה אקספרס".
ב-1998 גילם את אבא של אביגיל בסרט "סופר בוי" והוא אף כתב את שיר הנושא של הסרט ביחד עם נועה ברנר.
ב-2003 גילם מורה לנהיגה מונעת בסדרה "החיים זה לא הכל".
ב-2008 גילם את אבא של טוהר בסדרת הטלוויזיה "משמורת".
בשנים 2008-2009 גילם את גידי לוין (אבא של שחר) בעונה הרביעית והחמישית של סדרת הטלוויזיה "ראש גדול".
ב-2009 גילם את סבי כוכבי בסדרה "תיכון השיר שלנו".
ב-2010 גילם את דור בסדרה "עד החתונה".
ב-2012 גילם את דני גטניו בסדרה "המיוחדת".
ב-2013 גילם את גידי בסרטו של איתן גפני "בשר תותחים". באותה השנה התארח בסדרה הקומית ששודרה בערוץ 2, ״שנות ה-80״ גילם רופא צבאי.
בשנים 2015 ו-2017 התארח בסדרת הילדים הקומית של ערוץ הילדים ״אלישע״ בתפקיד מפקח.
כמו כן שיחק ב"שביל קליפות התפוזים", "הבטליון הגדול", "גבעת צקלג", "פרנקו וספקטור", "NO אקזיט", "2.3 בשבוע", "הבן-דוד" ועוד.
ב-2022 שיחק בעונה השנייה של "מנאייכ".
עמית ליאור בהפגנת תעשיית התרבות בירושלים, 15 ביוני 2020.
העיירה הוויקטוריאנית בליסטס היל

| --- | --- |

הרחוב הראשי ב"רובע העירוני"
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון פתוח
 מיקום:  Madeley 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 בעלים:  קרן מוזיאוני איירונברידג'
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1973
 
 קואורדינטות:  52°37′44″N 2°27′04″W﻿ / ﻿52.629°N 2.451°W﻿ / 52.629; -2.451
 אתר רשמי
  (למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי המוזיאון הפתוח של בליסטס היל(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי המוזיאון הפתוח של בליסטס היל(למפת שרופשייר רגילה) שרוסברי טלפורד אוסווסטרי ברידנורת' לודלאוהמוזיאון הפתוח של בליסטס היל(למפת שרופשייר מוגדלת) שרוסברי טלפורד אוסווסטרי ברידנורת' לודלאוהמוזיאון הפתוח של בליסטס היל
 
המוזאון הפתוח של בליסטס היל (באנגלית: Blists Hill open-air museum), הנקרא גם העיירה הוויקטוריאנית של בליסטס היל (Blists Hill Victorian Town), נמצא בעיירה מָדֶלֶי (Madeley) במחוז שרופשייר שבאזור מערב המידלנדס במערב אנגליה. המוזיאון הוא חלק מאתר המורשת העולמית "עמק איירונברידג'".
היסטוריה

בליסטס היל הייתה אזור תעשייתי עשיר. היו שם מכרות פחם, ברזל וחרסית. תנורי רם, ומפעלים לייצור לבנים ואריחים דקורטיביים. האזור קושר לנהר סוורן באמצעות תעלת שרופשייר שהסתימה ב"פוניקולר הדוברות" (The Hay Inclined Plane)(אנ') - מערכת שאפשרה להעלות ולהוריד את דוברות הפחם בהפרש הגבהים של 63 מטר שבין התעלה לנהר.
המוזיאון

המוזיאון, שנפתח ב-1973, משחזר את המראות, הצלילים והריחות של עיר ויקטוריאנית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. רוב המבנים במוזיאון נמצאים במקומם המקורי, אולם מספר מבנים ייחודיים הועברו אליו ממקומות אחרים באזור.
ב-1985 הוסרטה במוזיאון הסדרה The Mark of the Rani של דוקטור הו.
זהו אחד מהמוזיאונים המנוהלים על ידי קרן מוזיאוני איירונברידג'.
במוזיאון שני רבעים:
המוזיאון > הרובע הוויקטוריאני

זהו שחזור של רובע בעיר תעשייתית אנגלית בחילופי המאות ה-19 וה-20. לצורך השחזור הועתקו למקום מבנים ומתקנים מיישובים בסביבה. המתקנים מופעלים על ידי אנשים בתלבושות של התקופה. בין השאר יש ברובע:
בנק שבו גם ניתן לרכוש "כסף ויקטוריאני" לשימוש בחנויות של הרובע.
סניף דואר הכולל גם מוזיאון של ההיסטוריה של הדואר באנגליה עם תצוגות אינטראקטיביות.
מאפיה, חנות מכולת, חנות ממתקים, חנות כלי בית, צלם ועוד. בכל אלו אפשר לרכוש מוצרים תקופתיים.
המוזיאון > הרובע התעשייתי

הרובע התעשייתי כולל בחלקו מתקנים שפעלו במקום כבר במאה ה-18 ביניהם תעלת שרופשייר, "פוניקולר הדוברות", התנור הרם.
מתקנים אחרים הועתקו ממקומות אחרים באזור. ביניהם: בית יציקה, מבנה העל של פיר של מכרה, מפעל ללבנים ורעפים, פחח, נפח, מנעולן,
אתר מורשת עולמית

המוזיאון הוא חלק מאתר המורשת העולמית התרבותי של עמק איירונברידג, שהוכרז על ידי אונסק"ו בשנת 1986.
מתוך ההכרזה: "איירונברידג ידועה בעולם כסמל של המהפכה התעשייתית. יש בה את כל המרכיבים שתרמו להתפתחות המהירה של האזור התעשייתי הזה במאה ה-18. החל במכרות עצמם וכלה במסילות הברזל. התנור רם שבקולברוקדייל הוא תזכורת להמצאת הקוק. גשר הברזל על נהר הסוורן היה גשר הברזל הראשון בעולם והייתה לו השפעה רבה להתפתחות בתחומי הטכנולוגיה והארכיטקטורה. מדרום לעיירה מָדֶלֶי נמצא מוזיאון פתוח גדול שבו נמצאים שרידים של תנורי רם, ומפעלים לייצור לבנים ואריחים דקורטיביים.
גלריה

המבנה העילי של מכרה פחם ותעלת שרופשייר.
שחזור של קטר מ-1803.
יריד שעשועים "ויקטוריאני".
שחזור של קטר מ-1803.
בילי המכבש בפעולה.
אופניים מוקדמים של דוור
תיבת דואר.
סברי מרנן (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |
  
 שיר הנושא:  "מי אוהב את השבת"
 סוגה:  קומדיית מצבים
 יוצרים:  רובי דואניאס יניב פולישוק
 כותבים:  רובי דואניאס יניב פולישוק ימית סול אלי דראי חן קלימן
 בימוי:  רובי דואניאס
 שחקנים:  דביר בנדק   רותם אבוהב   סנדרה שדה   טוביה צפיר   תום אבני   יניב פולישוק   יונה אליאן   יהורם גאון   ימית סול   עמי סמולרצ'יק   עדנה בליליוס   קובי מאור (עונות 1–6)   תמרה קליינגון (עונות 1–6, אורחת בעונות 7–8)   נינה קוטלר (עונות 1–4, 8–7, אורחת בעונה 6)   ליאת הר לב (עונה 1–2, אורחת בעונה 3)   ירדן ברכה (עונה 3–8)   גלית גיאת (עונה 4–7)   קובי פרג' (עונות 4–8, אורח בעונה 2)
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  8
 מספר פרקים:  323
 הפקה
 מפיק:  נאוה קולטון עינת זילבר-דמארי טמירה ירדני (מפיקה אחראית) דודו ירדני (מפיק אחראי, עונות 1–2)
 מפיקים בפועל:  תמר זילבר-ענבר  יעל גולדשטיין
 חברת הפקה:  טדי יזמות והפקות
 עורכים:  ליבי בן עמוס
 אתר צילומים:  אולפני ברודקאסט, חולון
 מוזיקה:  טל ירדני 
 אורך פרק:  23–35 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 (קשת) (עונות 1–3)  קשת 12 (עונות 4–8) שידורים חוזרים: yes קולנוע ישראלי (ש.ח, 3 בדצמבר 2017–) קומדי סנטרל (ש.ח) Netflix (עונות 1–4, 2018–2020) זום (ש.ח, 3 בפברואר 2019–) ערוץ ההומור (ש.ח)
 תקופת שידור מקורית:  4 באוגוסט 2011 – 14 במרץ 2025
 קישורים חיצוניים
 אתר הסדרה, בפורטל "mako"
 דף התוכנית ב-IMDb
 
סַבְרִי מָרָנָן היא קומדיית מצבים ישראלית, ששודרה מ-4 באוגוסט 2011 עד ל-14 במרץ 2025.  הסדרה שודרה בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת, ומנובמבר 2017 שודרה בקשת 12. היא נוצרה על ידי רובי דואניאס ויניב פולישוק, הופקה על ידי טדי יזמות והפקות, וצולמה באולפני ברודקאסט חולון.
בשנת 2018 הועלו עונות 1–4 של הסדרה לשירות של נטפליקס. ב-1 באוגוסט 2020, הורדו העונות משירות של נטפליקס פרט לעונה הרביעית. לאחר מכן ב-1 באוקטובר, הוסרה העונה הרביעית.
ב-1 במאי 2020, הפכה הסדרה "סברי מרנן" לקומדיית המצבים הארוכה ביותר ששודרה בישראל מבחינת מספר הפרקים. באותו יום במקביל שודר פרק ספיישל שצולם במיוחד לכך במתכונת שונה בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל בה כל אחד משחקני הסדרה צולם לראשונה בנפרד.
בשנת 2014 החל ביוון שידורה של גרסה מקומית ל"סברי מרנן" - "Το σόι σου" (יוו'), אשר ירדה משידור בשנת 2019. בשנת 2015 שודרה עונה אחת של גרסתה האמריקאית בשם "Your Family or Mine", ברשת TBS, עד לביטול הסדרה.
ב-17 בדצמבר 2024, הוכרז כי הסדרה תרד מהמסך, לאחר 14 שנים בהן שודרו 8 עונות ויותר מ-300 פרקים. עם ההכרזה נודע שיופק בהשראתה סרט קולנוע שנמצא בתהליכי כתיבה ופיתוח.
עלילה

העלילה מתארת את סיפורה של משפחה ישראלית בה מתקיימים נישואים בין-עדתיים, ובאופן קומי את הסטיגמות העדתיות. משפחת חסון היא משפחה ספרדית-מזרחית ממוצא צפון אפריקאי, ומשפחת רוזן היא משפחה אשכנזית, ממוצא מזרח אירופי (ארץ המוצא הספציפית היא מדינה מזרח-אירופאית דמיונית בשם "שווידניצה").
הסדרה עוקבת אחרי שי ושני, צאצאי שתי המשפחות תוך הצגת סיטואציות קומיות שמתרחשות בעת ביקוריהם אצל הוריהם בימי שישי בערב לצורך הקידוש המסורתי והארוחה המשפחתית המסורתית. מכאן נובע גם שם הסדרה "סברי מרנן" שמקורו בפנייה שפונה המארח אל האורחים לפני הקידוש. הביקורים מתקיימים לסירוגין אצל רחל, סילבן ומירב חסון, לשם מגיעים גם אורנה ומשה כץ ובנותיהם, ואלין ומני וילדיהם; ואצל פנחס וריקי רוזן, לשם מגיעים איתמר ובת זוגו, ואדם ובת זוגו.
כיוון שהסדרה עוסקת בשוני שבין שתי המשפחות הופקו לפתיח הסדרה שלוש גרסאות, כאשר בתחילת כל פרק מופיעה אחת הגרסאות הרומזת באיזו משפחה יעסוק הפרק ובגרסת הפתיח השלישית רואים את שי, שני, ובנותיהם מתפצלים לשתיים והולכים לשתי המשפחות. וזה אומר שבפרק יראו את שתי המשפחות. בעונה הרביעית, עקב הוספתם של הדמויות לירי, אהרון, ספיר, והבת הקטנה של שי ושני, צולם פתיח חדש. בעונה השביעית צולם פתיח שלישי.
עלילה > תבנית הפרקים

לפרקים בסדרה יש תבנית קבועה. בראשית כל פרק מוצג מבוא בן כדקה וחצי, שבו שי ושני יושבים בקדמת המכונית המשפחתית. לעיתים שי הוא הנהג, ולעיתים הנהגת היא שני. המצלמה מתמקדת בשיחתם של שי ושני, ובתחושותיהם ביחס למפגש המשפחתי אליו הם נוסעים. הבנות יושבות בספסל האחורי, ומצותתות לשיחה, והערותיהן הבלתי צפויות, משליכות אור קומי נוסף על הסיטואציה, שלעיתים השחקנים רומזים שהיא מבדחת אף אותם.
לאחר המבוא, בא הפתיח שבו יש מעין אירוע צילום משפחתי של כל בני שתי המשפחות המתגודדים לבושי מחלצות. שי ושני ניצבים במרכז במת הצילום. בני משפחת חסון, ובכלל אלו גם שני, הדורים בלבן, עומדים משמאלם של בני הזוג (ועל כן בצידה הימני של התמונה כשהיא מוצגת לצופה מנקודת ראותו של הצלם המשפחתי הבלתי נראה). מן הצד השני, ניצבים בני משפחת רוזן הדורים אף הם אך בשחור. אחת מהבנות של שי ושני לבושה בלבן ועומדת לפני שני, והבת האחרת הלבושה בשחור, עומדת לפני שי. בעונה הרביעית מופיעה בפתיח בתם השלישית של השניים שלבושה בבגד שחציו שחור וחציו לבן.
לאחר הבזקי הצילום, פונים בני משפחת חסון לצידה הימני של התמונה, ובני משפחת רוזן שמאלה. אם הפרק עתיד להתרחש בבית משפחת חסון או להיות קרוב יותר למשפחת חסון מאשר למשפחת רוזן שי, שני, ושלוש הבנות מצטרפים לבני משפחת חסון. ובכל זאת, שי מתמהמה מעט ואף מביט רגע לאחור אל משפחת רוזן המתרחקת. תמונת ראי של הכוריאוגרפיה מוצגת כאשר הפרק עתיד להתרחש בבית משפחת רוזן, או להתמקד יותר במשפחת רוזן על פני משפחת חסון. בחלק מהפרקים מופיעים שתי המשפחות, ואז שי מוצג הולך לבית משפחת חסון בעוד שני מוצגת נעה לבית משפחת רוזן, כאשר שלוש בנותיהם מתפצלות לשני כיוונים.
רוב הפרקים מציגים מפגש משפחתי אשר במרכזו הקידוש על היין ואמירת סברי מרנן על ידי המקדש, וסעודה משפחתית חגיגית. אולם, הפרקים בדרך כלל מתמקדים באירועים לפני הקידוש: הגעתם של בני המשפחה המורחבת לבית המארח, ו"נשנוש" מטעמים במטבח טרם הארוחה. בבית משפחת רוזן עטים הגברים על השניצלים, ובבית משפחת חסון, על מטעמי ה"מז'לוף" - שם אשר נטבע על ידי יוצרי הסדרה והמציין מאכל בלתי ידוע שצבעו צהוב. בבית משפחת רוזן, הארוחה עצמה מורכבת מ"שלופס" (ככל הנראה הכוונה ל"קלופס" מאכל קציץ בשר במילוי ביצים קשות) ומ"שלייקלעך" - אף הם מונחים שבריאתם במוח היוצרים, ואשר נתפסים כמבחילים באפרוריותם ומרקמם על ידי מרבית הסועדים.
בעונה השביעית שונה הרעיון העלילתי וכך בכל שבוע אחת מהמשפחות מתארחת אצל שי ושני.
בסוף כל פרק, שי ושני ובנותיהם יישובים במכונית, ומסכמים את רשמיהם מהמפגש, תוך שהבנות מצותתות, ומקניטות בהערותיהן. טעויות צילום (פיספוסים) מוצגות בתום צילום הדקה וחצי במכונית (הפספוסים אינם מוצגים בעת השידור בטלוויזיה וניתן לראותם רק בצפייה באינטרנט או בשידורים חוזרים).
בעונה הרביעית בפרק השמיני מוצג לצופים דרך האינטרנט לאחר הפספוסים קטע בונוס הקשור לעלילה ששודרה בפרק.
דמויות > דמויות ראשיות

שי רוזן (דביר בנדק): בנם הבכור של ריקי ופנחס רוזן, בעלה של שני רוזן. שי הוא אב ובעל אוהב. נוהג לפלרטט בעדינות עם הנשים שהתלוו לאחיו אדם ואיתמר, לביקור בבית משפחת רוזן. הוא נהג להציג את עצמו לנשים אלו, על ידי הושטת ידו ללחיצה, העלאת חיוך חם על פניו ובאמירה לבבית, "נעים מאוד, שי." הוא התקשה להסתפק בהצגת עצמו פעם אחת בלבד בפני אותה אישה. מרבה לספר בדיחות מילוליות. מוצג כאדם קמצן חסר תקנה אשר בכל הזדמנות מנסה לחסוך כסף ולהימנע מהוצאות באמצעות תירוצים שונים. בעונה השישית הופך לכוכב רשת, ובהמשך מפתח קריירה טלוויזיונית, כשבהמשך תוכניתו יורדת עקב מדרוג טלוויזיוני נמוך. הוא ושני הכירו בתקופת הצבא. בעונה השביעית כתב ספר על משפחתו שזכה להצלחה מרובה ואף עובד לסדרה במספר מדינות.
שני רוזן (רותם אבוהב): בתם של סילבן ורחל חסון. אשתו של שי רוזן. שני היא השפויה והחכמה במשפחות, לוקחת פיקוד על סיטואציות, צינית ולעיתים אף שתלטנית. שרויה בחרדה מתמדת מהביקורת לה היא זוכה מריקי. לשני ולשי שלוש בנות. שני ידועה בהיותה חמת מזג וכועסת על התערבותה של ריקי בגידול הבנות. עם זאת, שני בעצמה "סוחבת" על גבה את כל משפחתה ובעיותיהם, לפעמים אפילו ללא בקשתם. היא נוזפת בשי על יחסו לנשים אחרות כאשר הוא נוטה להציג את עצמו בפניהן מספר פעמים. בעונה השמינית נבחרה לראשות העיר.
הבנות (יעל, גאיה וללי) (גלי שמיר ושיר דויד בעונות 1–2, ניצן צוק ורוני ראובן בעונה 3, ירין פרי, גאיה גריאני ומיה אלקיים החל מעונה 4): בנותיהם של שי ושני אשר אינן מוצגות בשמן בסדרה עד עונה 6. שמה של הבת הגדולה יעל, האמצעית גאיה, והקטנה לילך/ללי (נולדה במהלך העונה השנייה), וניתן להן תפקיד מינורי ברוב הסדרה.
דמויות > דמויות נוספות מצד משפחת רוזן

שלמה/שלומית פינקוס (דב גליקמן) (עונה 1): אח של ריקי. הומוסקסואל וטרנסג'נדרית. שלמה/שלומית התגרשה מאשתו ורה וכעת נשואה לאלכס. בעלת חנות שמלות בשם "שמלמלון" באוסטריה יחד עם בעלה, אלכס. ידועה גם בתור "דודה שלמה" ו-"דוד שלומית", לעיתים בני משפחת רוזן נוטים להחליף "היא" ב-"הוא" או "הוא" ב-"היא" כאשר מדברים עליו/עליה.
חנה פינקוס (רות גלר) (עונה 1): אמם של ריקי, יפצ'וק ושלמה, סבתם של שי, איתמר, אדם ופול אשר מתוארת כ"פולנייה האולטימטיבית", אפילו יותר מבתה ריקי. נפטרה בסוף העונה הראשונה.
שמואל פינקוס (סימון רוזנפלד) (עונה 1): דוד של ריקי. מדובר כי היה איש עשיר, הוריש כמעט את כל ירושתו לאלמנות וליתומים. במהלך העונה נפטר.
מלי טננבלט (אפרת רייטן) (עונה 1): חברה של ריקי מהקאנטרי. אלמנה. מוזכרת רבות לאורך העונות ואף השתתפה בפרק בו היא יוצאת עם אדם רוזן, אך נפרדו באותו יום מפני שריקי סירבה להם להיפגש.
צבי (אלון דהן) (עונה 1): רופא של קבוצות כדורגל. חברו הטוב ביותר של שי. שי מכנה אותו "אחיץ" וצבי מכנה את שי "אחיץ".
כנרית (לירז צ'רכי) (עונות 1–2,‏ 4): האקסית של אדם המתקשה להיפרד ממנו לאחר שהתארס.
טובה יעקובסון (רבקה גור) (עונות 2, 5): אחותו של פנחס רוזן, שאינה מדברת עמו כבר כמעט שלושים שנה.
פאני (אביבה מרקס) (עונה 2): חברה של ריקי ופנחס רוזן מהקאנטרי. מוזכרת רבות לאורך העונות. בעלת מבטא בריטי די כבד, מוכרת גם כ-פאני והשקית.
פרופסור קליין (אלי גורנשטיין) (עונה 3): השכן החדש של פנחס וריקי. פנחס קינא ביחס של ריקי אליו. משלב פירות למאכל אחד מהונדס גנטית.
ורה ומרצ'ל זליג (מיקי קם ופולי רשף) (עונות 4, 5, 8): זוג חברים של ריקי ופנחס. מוזכרת רבות לאורך העונות.
שון גבריאל (תובל שפיר) (עונה 4): בנה של לירי אשר מתגורר בסן דייגו. לא אוהב את איתמר.
ירון טננבלט (רון ביטרמן) (עונה 6): בנה של מלי. הפיק לריקי סרט שינציח את מורשתה של ריקי.
דובה פינקוס (דב רייזר) (עונה 6): דודתה הסיעודית של ריקי ואחותה של חנה. משופמת. כולם חשבו שהיא מתה, אך מסתבר שלא הדבר כך. אומרת רק את המילה "שלום".
כרמלה (אודליה סגל) (עונה 6): השותפה של לירי בכלא, לא מסתדרת עם לירי.
יפעת (מיה צפיר) (עונות 7–8): חברה של רז. בעונה השמינית נפרדו, בהמשך שבו ועברו לגור ביחד. נכנסה להריון מרז, ולקראת סוף הסדרה יולדת את בנם המשותף.
רעות פלדמרשל (לירון וייסמן) (עונה 7): שכנה של ריקי ופנחס. מציגה את עצמה כגרושה וכבת לאותה עדה של ריקי, ומנהלת רומן עם איתמר. נעצרה לאחר שהתגלה שהיא גנבה את הכסף שלהם.