stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאב הים (ספר)
דמויות > מוד ברוסטר

מוד ברוסטר נשבית על ידי קפטן לארסן באופן דומה לזהו של ואן ויידן. היא עשירה ועבודתה כוללת כתיבה: היא אומרת להאמפרי ולוולף שהיא מרוויחה 1,800 דולר בשנה, אך בשביל להיות מסוגלת לעבוד על הספינה היא תזדקק למכונת כתיבה, עט ונייר. היא אינה מורגלת בעשיית דברים בעצמה. היא בת 27 ויפהפייה. כשבוייה על ספינתו של לארסן, היא משתמשת באינטליגנציה שלה כדי לשרוד. לגב' ברוסטר יש את היכולת לנעוץ מבטה באנשים ולדעת את תחושותיהם. אמונותיה מקבילות לאלו של ואן ויידן והיא אשת ספר.
עיבוד לקולנוע

עיבודים של הספר לקולנוע הופקו ב-1913, 1920 1926, 1930, 1941 ו-1993 (סרט טלוויזיה).
הערות שוליים

↑  The Cambridge History of American Literature: Volume 3,  Prose Writing, 1860-1920
↑  Letter to George Sterling, Feb. 18 1905, A much misunderstood man, Selected Letters of Ambrose Bierce, ed. S. T. Joshi, Tryambak Sunand Joshi, David E. Schultz, Columbus: Ohio State University Press, 2003
↑  "Washington University Press on Alex MacLean". Washington.edu. August 16, 2011. Retrieved 2011-08-25.
↑  MacGillivray, Don. "http://www.ubcpress.ca/books/pdf/chapters/2008/CaptainAlexMacLean.pdf" (PDF). Alex MacLean. UBC Press. p. 15. Archived from the original (PDF) on 2011-05-15. Retrieved 2009-07-08
↑  MacNeil, Neil, The Highland Heart of Nova Scotia, Breton Books (1998)
↑  "Jack London's Wolf House". Archived from the original on 2009-08-30. Retrieved 2009-07-22.
↑  דמות מפורסמת נוספת של לונדון שעברה תהליך אוטודידקטי דומה היא גיבור הספר "מרטין עדן", יצא לאחרונה בהוצאת כרמל, ירושלים, 2012.
↑  Jack London, Letter to Mary Austin, Nov 5 1919, cited in No Mentor But Myself, Jack London, Dale Walker, Jeanne Reesman, Second Edition, 1999
↑  "Alex Catalogue of Electronic Texts". Infomotions.com. Retrieved 2011-08-25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007579068005171  GND: 4386377-2  LCCN: no97072901  NLA: 35311203  SUDOC: 183310934  VIAF: 176813612   WorldCat (עם VIAF): 176813612
זבונשין

זבונשין (בפולנית: Zbąszyń) היא עיירה במערב פולין, באזור פולין גדול, במחוז נובי טומישל. זהו מקום מושבה המנהלי של גמינת זבונשין (Gmina Zbąszyń), חלק מאזור פומרניה הפולנית-גרמנית.
גאוגרפיה

העיירה שוכנת על נהר אוברה (Obra) באזור פולין רבתי, כ-75 קילומטרים (47 מיל) ממערב לפוזנן.
תרבות

בזבונשין יש מוזיאון היסטורי ואתנוגרפי (Muzeum Ziemi Zbąszyńskiej i Regionu Kozła).
ספורט

מועדון הכדורגל המקומי הוא אוברה זבונשין. הוא מתחרה בליגות הנמוכות.
תושבים בולטים

מרסין צ'כוביץ' (1532–1613), תאולוג פולני
סטפן גרצ'ינסקי (1690–1756), אציל וסופר פולני
אוטו שמירגל (1900–1944), פוליטיקאי גרמני
הנס פטרסון (1902–1984), מתמטיקאי גרמני
סטניסלב אולייניצ'ק (נולד ב-1938), כדורסלן עבר פולני, חבר נבחרת פולין בכדורסל
הנריק רולירד, חסיד אומות העולם
הערות שוליים

↑  Atlas historyczny Polski. Wielkopolska w drugiej połowie XVI wieku. Część I. Mapy, plany, Instytut Historii Polskiej Akademii Nauk, Warszawa, 2017, p. 1a (in Polish)
↑  "Deutsche Verwaltungsgeschichte Posen Brandenburg, Kreis Meseritz". treemagic.org. נבדק ב-2021-05-09.
↑  Olszewski, Wiesław; Jastrząb, Łukasz (2008). Lista strat Powstania Wielkopolskiego od 27.12.1918 r. do 8.03.1920 r. (בפולנית). Koszalin: Wydawnictwo Uczelniane Politechniki Koszalińskiej. p. 175.
↑  "Zbąszyń (miasto w powiecie nowotomyskim)". Instytut Pamięci Narodowej (בפולנית). נבדק ב-30 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Wojciech Grobelski, Działalność społeczna Straży Granicznej na pograniczu polsko – niemieckim na przykładzie komisariatu SG w Zbąszyniu, p. 41-42 (in Polish)
↑  Michael Burleigh, Wolfgang Wippermann, The Racial State: Germany 1933–1945, Relevant page available via Google Book Search:
↑  Grobelski, p. 55
1 2  Joseph Marcus Social and Political History of the Jews in Poland, 1919–1939
↑  Grobelski, p. 55-57
↑  Grobelski, p. 57
↑  Wardzyńska, Maria (2017). Wysiedlenia ludności polskiej z okupowanych ziem polskich włączonych do III Rzeszy w latach 1939-1945 (בפולנית). Warszawa: IPN. p. 156. ISBN 978-83-8098-174-4.
↑  "NS-Gefängnis Bentschen". Bundesarchiv.de (בגרמנית). נבדק ב-30 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Zwangsarbeitslager für Juden Bentschen". Bundesarchiv.de (בגרמנית). נבדק ב-30 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Zbąszyń (miasto w powiecie nowotomyskim)". Instytut Pamięci Narodowej (בפולנית). נבדק ב-30 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "obrazbaszyn.pl" (בפולנית). נבדק ב-15 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007487132005171  GND: 4796908-8  LCCN: n2005030675  MusicBrainz: 4dbb2838-9254-458f-8999-423a0743129f  NKC: xx0321802  VIAF: 145627555   WorldCat (עם VIAF): 145627555 
כנסיית עלייתה של מרים, אם ישו, לשמיים (Church of the Assumption). הכנסייה היא בעיצוב בסגנון הבארוק
תחנת הרכבת זבונשין בשנות ה-30
מוזיאון בזבונשין
זופיה אבני

קברה של חסידת אומות העולם זופיה אבני
אבן זיכרון לכבודה של זופיה אבני חסידת אומות העולם בגן חסידי אומות העולם בחיפה
זופיה (מרטה) אבני (בפולנית: (Zofia Avni (Wieczorek); ‏25 באפריל 1915- 22 בינואר 2006), ישראלית שהוכרה כחסידת אומות העולם מפולין, בעקבות הצילה יהודים במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה.
קורות חיים

זופיה נולדה בפולין למשפחה נוצרית-קתולית והשתייכה למעמד הבינוני. אמה עסקה בסיוע לנזקקים ואביה עבד במפעל להכנת כובעים, ונפטר כאשר זופיה הייתה בת 17. לאחר מות אביה עבדה זופיה בעבודות מזדמנות כמוכרת בחנות בגדים וכעוזרת צלם. בשנת 1937 התחתנה זופיה עם יהודי בשם פרץ, ולשניים נולדה בת.
קורות חיים > פעילות בתקופת השואה

בשנת 1941 זופיה עברה לוורשה יחד עם בעלה, פרץ, כדי להיות קרובים למשפחתם. בשל היותו של פרץ יהודי, נאלצה המשפחה להתגורר בגטו ורשה. במשך כשנתיים זופיה, שהייתה נוצרייה, יכלה לצאת ולהיכנס לגטו באופן חופשי. כאשר המצב בגטו החמיר, עברו זופיה ובתה אל הצד הארי בשל הסכנה במגורים בגטו. לפני שעזבה את הגטו, תכננה זופיה תוכנית, לפיה התכוונה לרכוש דירה בצד הארי ולהסתיר בה את בני משפחות מכנבאום ובליימן. לאחר יציאתה מהגטו, לא ראתה את פרץ שוב. אמה של זופיה, אלכסנדרה ויצ'ורק, סייעה לנזקקים, ובמסגרת פעילותה הפעילה בית תמחוי לילדי הגטו בתקופת המלחמה.
מיד לאחר יציאתם מהגטו, אחיה של זופיה, אנטוני, בנה קיר מלאכותי שמאחוריו ניתן היה להסתתר. במסתור שמאחורי הקיר היה מקום בעמידה ל-6 אנשים.לאחר השמדת גטו ורשה בשנת 1943, משפחת מכנבאום נשארה והתחבאה במרתפי הבניינים. טובה מכנבאום שילמה לגרמני בשביל שיוציא את בתה אירנה בעגלה מכוסה. מספר ימים לאחר הבריחה הגיעה זופיה, ולקחה את אירנה. זופיה הובילה את אירנה שהתחזתה לנוצרייה לדירת מסתור. בדירה התגוררו גוסטב, דודה של אירנה, מרים דודתה ושני ילדיהם. לאחר כמה ימים הצטרפה גם טובה אמה של אירנה. הבעיה העיקרית של זופיה, מעבר לסכנה היומיומית, הייתה אספקת אוכל ל-8 אנשים. מאחר שרשמית התגוררו בבית רק היא ובתה. זופיה לא יכלה להכניס סלים מלאים באוכל מבלי לעורר את חשדם של השכנים. זופיה, אמה ואחיה נאלצו להביא אוכל לדירה בכמויות קטנות בכל פעם. זופיה דאגה להעסיק את שלושת הילדים שהתחבאו בדירתה ולשם כך הביאה להם ספרים שהשיגה ולימדה את אירנה לסרוג.
כאשר הופיעו הגרמנים, כנראה בעקבות הלשנה, זופיה מיהרה להסתיר את היהודים מאחורי הקיר, כך שהגרמנים לא מצאו כלום ועזבו את הדירה. אפרים, הילד הצעיר ביותר אשר הסתתר בדירת המסתור, חלה בדלקת ריאות. זופיה הצליחה להביא רופא בכיר מבית החולים המרכזי בוורשה שיבדוק אותו, אך זה לא עזר, והוא נפטר. זופיה דאגה להוציא את גופתו מהדירה, ולפי בקשת אמו, קברה אותו בקבר זמני בחצר. זופיה שיתפה פעולה עם המחתרת הפולנית, ובעזרת קשריה הצליחה להבריח יהודים מחוץ לפולין. זופיה גם סייעה בהסתרת יהודים רבים נוספים כמו ליליאן שטרן, שהסתתרה תקופה קצרה באותה דירת מחבוא עם אירנה ומשפחתה, וזוג רופאי שיניים ואישה נוספת.
במהלך אוגוסט 1944 הרוסים פלשו לוורשה, והמחתרת הפולנית החלה במרד ורשה. פולין הופגזה מכל כיוון, ודירת המסתור, שבה הסתתרו היהודים במשך שנה וחצי תחת חסותה של זופיה, נהרסה. תושבי הבניין תפסו מחסה במרתף הבניין במשך מספר ימים, אך לאחר מכן כל אחד הלך לדרכו.
קורות חיים > לאחר המלחמה

לאחר שדירתה נהרסה, זופיה יצאה מוורשה לאחת העיירות הקרובות. אמה אלכסנדרה ובתה פונו לעיירה אחרת מחוץ לוורשה. זופיה לא ראתה אותן במשך 4 חודשים. כעבור 4 חודשים עברה זופיה ללודז' על מנת למצוא עבודה, ושם פגשה את היהודים אשר הסתירה בדירת המסתור במהלך המלחמה. אמה ובתה נשארו להתגורר בכפר בעוד שהיא נשארה בלודז' כדי לעבוד. בעקבות האווירה הקשה בפולין, האנטישמיות המתגברת והשלטון הקומוניסטי הנוקשה החליטה זופיה לעלות לישראל. היא ובתה עלו לארץ בשנת 1949 והתיישבו בחיפה. באותה השנה עלו לארץ גם טובה מכנבאום ובתה אירנה, אותן הצילה במהלך המלחמה. זופיה התגוררה רוב חייה בחיפה ובשנותיה האחרונות עברה להתגורר בתל אביב כדי להיות בקרבת נכדותיה. היא נפטרה בשנת 2006.
הכרה והנצחה

זופיה אבני הוכרה ב-25 בדצמבר 1984, על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם. טקס נטיעת העץ לכבודה התקיים ב-12 באוגוסט 1985, בירושלים בגן חסידי אומות העולם ביד ושם. בשנת 2005 קיבלה את אות יקירת העיר תל אביב-יפו. זופיה מונצחת באבן זיכרון בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה שהוקם בשכונת רמת אלון בחיפה. אלכסנדרה ויצ'ורק ובנה אנטוני וצ'ורק, אמה ואחיה של זופיה, הוכרו גם הם כחסידי אומות עולם, על עזרתם לזופיה במאמצי ההצלה ומתן מסתור לפליטים יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של זופיה, ואותר קברה בחלקת חסידי אומות העולם בקריית שאול. על המצבה נכתב: "כמו היית כף יד בתוך אגרוף הזעם"..
לקריאה נוספת

תיק ארכיון יד ושם מספר M.31.2/3119 של זופיה מרטה אבני
פינצ'בסקי גרשון, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים: יד ושם, 2023, עמ' 33.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  יד ושם, Avni Zofia (Wieczorek), The Righteous Among the Nations Database
1 2  גדעון רפאל בן מיכאל, מעשי ההצלה של חסידי אומות העולם תושבי חיפה, ביטאון פורום שמירת זיכרון השואה, 2007
1 2  אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021
↑  עיריית תל אביב, יקירי העיר בשנים 1976–2006, באתר תל אביב יפו
↑  חגית הורנשטיין, הסודות של גן חסידי אומות העולם, באתר כלבו חיפה והקריות, ‏2.4.2020
חיים בסוק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 ביוני 1923
 פטירה:  28 בנובמבר 2006 (בגיל 83)
 מדינה:  ישראל 
 ידוע בשל:  סגן ראש עיריית תל אביב, יועץ משפטי של הרבנות הראשית ומשרד הדתות, חבר בהנהלת יד ושם
 מקצוע:  משפטים
 מפלגה:  המפד"ל
 
חיים מנחם בסוק (16 ביוני 1923 - 28 בנובמבר 2006) היה משפטן, חבר הנהלת המפד"ל ומלוחמי הפרטיזנים וגטו וילנה, סגן ראש עיריית תל אביב.
קורות חייו

בסוק למד בישיבה ובית ספר תיכון בווילנה והיה בוגר תנועת הנוער הדתית לאומית - "השומר הדתי".
במלחמת העולם השנייה, בסוק היה חבר במחתרת הציונית בגטו וילנה, ישב בכלא הנאצי ואף השתתף במרד גטו וילנה. בתום המרד ברח מהגטו והצטרף לפרטיזנים. בסוק היה לוחם וחבלן בגדוד "וילגיוס" שלחם בנאצים מיערות ליטא.
לאחר המלחמה חזר לפולין בשליחותה של תנועת תורה ועבודה והמזרחי. בסוק היה מפעילי הבריחה ועלייה ב' לארץ ישראל. ביוזמתו הוקמו 18 הכשרות, שיצאו למערב אירופה. בתקופה זו היה מראשי תנועת תורה ועבודה והמזרחי באירופה המזרחית והיה ממייסדיה של התנועה במחנות העקורים. במשפטי נירנברג דיווח למאות אלפי ניצולים בעיתון ביידיש על ההליכים המשפטיים.
בסוק עלה ארצה בשנת 1947, והצטרף לקבוצת יבנה (שם עבד כעגלון - דבר שהתגאה בו ובמקביל החל לימודי משפטים). הוא פעל בהגנה כחבלן בדרום הארץ ובמלחמת העצמאות שימש חבלן ומפקד פלוגת חי"ר. בסוק נמנה עם מייסדי הנח"ל. לאחר לימודיו השתלב בפרקליטות הצבאית ובין תפקידיו הרבים בצבא היה גם קצין ייעוץ וחקיקה למטכ"ל, קצין הדרכה משפטית בצה"ל, נשיא בית המשפט הצבאי הראשון בעיר העתיקה ב-1967 ואחר כך נשיא בית המשפט הצבאי בגדה המערבית.
בסוק סיים את שירותו בצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
נישא לנחמה בן דב, מתלמידותיה של נחמה ליבוביץ, שעבדה כמורה בקבוצת יבנה.
בסוק למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה. בשנת 1956 הוסמך כעורך דין. בנוסף למד באוניברסיטה העברית בירושלים סוציולוגיה ומנהל ציבורי. הוא כיהן גם כיועץ המשפטי של הרבנות הראשית ושל משרד הדתות.
בסוק כיהן כחבר הנהלת המפד"ל, ובשנת 1969 נבחר למועצת עיריית תל אביב וכיהן כסגן ראש העיר. משנת 1973 ועד שנת 1989 כיהן כראש האגף לחינוך בעירייה ובנוסף עסק בפעילות ציבורית נרחבת:
ממייסדי בית התפוצות וחבר הנהלת המוזיאון
חבר בהנהלת יד ושם
חבר הנהלת קרן תל אבי לספרות ואומנות
נמנה עם חבר הנאמנים של אוניברסיטת בר-אילן
חבר בוועדה המייעצת של בנק ישראל
בשנת 1982 הוא הוסמך כדוקטור לשם כבוד למשפטים מטעם אוניברסיטת אדלפי בארצות הברית. פרסם מאמרים בכתבי עת בתחומים חוק ומשפט, חברה וזיכרונות אישיים.
הוא זכה בפרס החינוך ובאות יקיר תל אביב. בשנת 2006 נפטר ד"ר חיים מנחם בסוק בביתו בשיבה טובה והשאיר אחריו אישה, 5 ילדים, 17 נכדים, ביניהם ענת כהן אשת מאור כהן (איש הלגו) משיא המשואה ביום העצמאות ה-73 למדינת ישראל ו-20 נינים.
חיים בסוק היה ידיד נפש של הצייר משה ברנשטיין. הם הכירו בווילנא, בה למד ברנשטיין באקדמיה לאמנות הציור. הוא ליווה אותו לאורך כל דרכו בארץ ותמך בו תמיכה מורלית, חומרית וציבורית. כתב והפיק את הספר "אור הסמטאות האבודות" - עולמו של מ. ברנשטיין. הספר המקיף ביותר על חייו ויצירתו של האמן. ברנשטיין נפטר שבוע וחצי לאחר מותו של בסוק.
לקריאה נוספת

ח.מ. בסוק, בשערי שאול, ספרית אלינר, 1986
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  דני זקן, ‏רס"ן מאור כהן, "איש הלגו", ישיא את משואת צה"ל בטקס יום העצמאות, באתר גלובס, 30 במרץ 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310118205171  GND: 1146403569  ISNI: 0000 0000 2736 629X  LCCN: n88030651  VIAF: 60622883   WorldCat (עם VIAF): 60622883
חיים פלטנר

| --- | --- |

חיים פלטנר
 לידה:  25 במאי 1937 (בן 87) פתח תקווה, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל ישראל
חיים פלטנר (נולד ב-25 במאי 1937) הוא עיתונאי ישראלי, היה כתב קול ישראל וכן כתב הטלוויזיה הישראלית.
ביוגרפיה

פלטנר נולד בפתח תקווה בשנת 1937, בנם של שמואל ומלכה פלטנר, שעלו לארץ מבלגיה בשנת 1934. הוא גדל והתחנך במושבה פרדס חנה, למד בבית הספר היסודי "אלונים" במושבה ואת לימודיו התיכוניים עשה בתיכון בחדרה. בשנת 1955 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד 13 (גדוד גדעון) בחטיבת גולני כמפקד כיתה ולאחר מכן כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה. לאחר שחרורו בשנת 1959, החל ללמוד בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בחוגים למדעי המדינה וסוציולוגיה וברבות השנים השתתף גם בקורסים בנושאי כלכלה ושוק ההון. במקביל התחיל גם לכתוב לכמה עיתונים. בשנת 1961 התמנה לסגן עורך ביטאון "במחנה נח"ל", ובמקביל לעבודתו שם ערך כתבות בגלי צה"ל. בשנת 1965 עשה את צעדיו הראשונים בקול ישראל בעריכת תוכניות בתחום החברתי. בשנת 1968 קיבל מלגה מממשלת גרמניה ויצא להשתלמות בתחנת הטלוויזיה הגדולה בגרמניה דאז Z.D.F. עם שובו לארץ השתלב במחלקת החדשות של קול ישראל והיה כתב לענייני מפלגות. במקביל השתתף בקורס הפקה בטלוויזיה הלימודית (כיום הטלוויזיה החינוכית), בהנחיתו של פרופ' סטאשף, פרופסור ללימודי טלוויזיה ב-MIT בארצות הברית. אתו בקורס למדו איש הרדיו והטלוויזיה דן כנר, והבמאי והתסריטאי אילן מושנזון.
במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים היה חיים פלטנר כתב צבאי בחזית הדרום. בשנת 1974 החל לעבוד בטלוויזיה הישראלית - תחילה ככתב לענייני עבודה והסתדרות ולאחר מכן ככתב כלכלי, תפקיד שבמסגרתו סיקר את התחום הכלכלי ושוק ההון בתל אביב. בתחילת שנות ה-80 התמנה לראש הדסק הכלכלי של מחלקת החדשות בירושלים ובמסגרת זאת סיקר את משרד האוצר, בנק ישראל והדיונים הכלכליים בכנסת וועדותיה ובכלל זה את פרשת ויסות מניות הבנקים ב-1983. ואת שלבי הכנת תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 שהונהגה על ידי משרד האוצר בעקבות האינפלציה הגואה שהגיעה בשנת 1984 לשיעור שנתי של כ-400 אחוז. בסוף שנות ה-80 חזר פלטנר לפעילות מלאה במערכת החדשות של הטלוויזיה בתל אביב ובין השאר כיהן גם כראש מערכת החדשות. במקביל לכיסוי התחום הכלכלי ערך שורה של כתבות ל"יומן השבוע" וכן לתוכנית "רואים עולם", בהן כתבות על טאיוואן, סלובניה וצ'ילה, שבהן ביקר.
בשנת 2002 פרש לגמלאות ומאז הוא עוסק בכתיבת מאמרים וכתבות בעיתונים וביטאונים שונים. בנוסף, הצטרף גם לתנועת של"מ (שרות לאומי למבוגר), תנועה של גמלאים מתנדבים הפועלת בכל רחבי הארץ ובה הוא מכהן כרכז תקשורת וחבר הנהלה.
חיים היה  נשוי לרינה שמש, מורה במקצועה, עד לפטירתה ב-2024. רינה כיהנה במשך 15 שנים במועצת גבעת שמואל, תחילה כחברת מועצה ובהמשך כסגנית ראש המועצה. היא הייתה מיוזמי הקמת המשמר האזרחי בשכונת רמת אילן בגבעת שמואל ואף הייתה מפקדת השכונה בהתנדבות. לזוג חיים ורינה פלטנר שלושה ילדים ונכדים.
ויליאם דניס באטרשיל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 ביוני 1896 הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  11 באוגוסט 1959 (בגיל 63) קפריסין, האימפריה הבריטית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 
ויליאם דניס באטרשיל (באנגלית: William Denis Battershill;‏ 29 ביוני 1896 - 11 באוגוסט 1959) היה איש צבא ופקיד קולוניאלי בריטי שכיהן כמזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל בשנים 1939-1937.
חייו

ויליאם דניס באטרשיל נולד בבריטניה. בעת מלחמת העולם הראשונה וקודם לכן, בשנים 1908–1914, שירת כאיש צבא בהודו ובעיראק. לאחר המלחמה, בשנת 1920, החל לשרת בשירות הקולוניאלי בציילון, בתפקיד עוזר המזכיר הקולוניאלי (המזכיר הקולוניאלי במושבות היה ראש הרשות המבצעת. בארץ ישראל, שלא הייתה מושבה אלא מנדט בריטי, נקרא הנושא בתפקיד זה בשם המזכיר הראשי), וכפקיד המועצה המחוקקת, זאת עד לשנת 1928. בשנים 1929–1935 שירת בג'מייקה בתפקיד עוזר המזכיר הקולוניאלי. בשנים 1935–1937 שירת בקפריסין הבריטית בתפקיד המזכיר הקולוניאלי.
בשנת 1937 נתמנה באטרשיל לתפקיד המזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, השני במעלה בהירארכיה המנדטורית לאחר הנציב העליון. הוא הגיע לארץ ישראל ב 29 באפריל באותה שנה. היה זה בתקופת כהונתו של הנציב העליון ארתור ווקופ שהיה הנציב העליון האוהד ביותר של היישוב והתנועה הציונית. כהונתו בארץ ישראל החלה בשיאו של המרד הערבי הגדול. באותה עת חל מפנה ביחסה של ממשלת המנדט לערבים, אשר המרד שלהם, בניגוד למאורעות תרפ"א ותרפ"ט היה מכוון לא רק נגד היישוב היהודי, אלא היה מרד מזוין נגד שלטונות המנדט. משום כך, הבריטים החלו לנקוט ביד קשה נגד הערבים. באטרשיל היה האיש שביצע מדיניות זאת, הוא שחתם על פקודות המאסר נגד חברי הוועד הערבי העליון ועל הצווים לפירוקו של הוועד, צעדים שהביאו להגליית מנהיגי הערבים לאיי סיישל ולבריחת אחדים מהם ובהם המופתי חאג' אמין אל-חוסייני מן הארץ. כהונתו בארץ ישראל הסתיימה בשנת 1939, בראשית תקופת כהונתו של הנציב העליון הרולד מקמייקל שנחשב על ידי רבים לנציב העליון העוין ביותר את היישוב ואת התנועה הציונית, מבין כל הנציבים בארץ ישראל. בשנת 1939 נתמנה באטרשיל כמושל קפריסין וכמפקד הראשי של הצבא במושבה זאת, ושירת בתפקידים אלו עד לשנת 1941.
בשיאה של מלחמת העולם השנייה חזר לבריטניה ונתמנה לתפקיד עוזר שר המושבות ולאחר מכן לתפקיד תת-שר המושבות. עם תום המלחמה בשנת 1945 נשלח לטנגניקה (לימים טנזניה), כמושל וכמפקד הראשי של הצבא במושבה זאת. עקב בריאותו הלקויה פרש באטרשיל לגמלאות בשנת 1949 וקבע את ביתו בקפריסין שבו חי את עשר שנות חייו האחרונות. הוא הלך לעולמו בשנת 1959.
הערות שוליים

↑  עשרים שנה לשלטון אזרחי בארץ, הצופה, 16 בספטמבר 1940
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PIC: 376336
ונדל (מכלית)

| --- | --- |

 
 תוכניות האונייה "ונדל"
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  מכלית נהר
 חברת ספנות:  ברנובל (Branobel)
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת סורמובו, ניז'ני נובגורוד
 הושקה:  1903
 תקופת הפעילות:  1903–1913 (כ־10 שנים)
 אחריתה:  הוצאה משירות ב-1913
 מידות
 תפוסה:  800 טון
 אורך:  745 מ'
 רוחב:  9.55 מ'
 שוקע:  2.4 מ'
 נתונים טכניים
 מהירות:  8.3 קשרים (13 קמ"ש)
 הנעה:  3 מנועי דיזל, 120 כוחות סוס (89 קילוואט) כל אחד הנע חשמלי מתוצרת ASEA
 צורת הנעה:  מדחפים
 
וַנְדָל (ברוסית: Вандал) הייתה מכלית-נהר שתוכננה על ידי קרל הָגֶלִין וג'ון ג'ונסון עבור חברת הנפט ברנובל (Branobel). "ונדל" הרוסית ו"פֶּטִיט-פְּיֶיר" הצרפתית (Petite-Pierre), שהושקו ב-1903, הן אוניות הדיזל הראשונות בעולם. המקורות חלוקים בשאלה מי מן השתיים היא החלוצה. "ונדל", מכל מקום, הייתה האונייה הראשונה בעולם שצוידה בהנע דיזל-חשמלי.
תולדותיה

בעשור האחרון של המאה ה-19 חיפשה תעשיית הנפט אחר מנוע-נפט חסכוני. את הפתרון מצא המהנדס הגרמני רודולף דיזל, אשר מכר את המצאתו לברוני הנפט ברחבי העולם. בפברואר 1898 העניק דיזל רישיונות בלעדיים לבניית מנועיו בשוודיה וברוסיה לאמנואל נובל, בן למשפחת נובל. הרישיון עלה לנובל 800,000 מארק במזומן ובמניות של חברת מנועי הדיזל הרוסית שהקים לצורך זה. מפעל המנועים בסנקט פטרבורג נחל הצלחה מיידית; הוא החל בונה משאבות מונעות על ידי מנועי דיזל להולכת נפט בצינורות, ועד מהרה חדר לשוק הכללי והחל משווק מנועים להנעת טחנות קמח. המפעל בנה בשעתו מספר מנועים רב יותר מכל מפעל אחר בעולם.
ב-1903 הציע קרל הגלין, "מבעלי הניסיון בוולגה ואיש בעל חזון", לצייד את ארבות הנהר במנועי דיזל. הוא ראה בעיני רוחו שילוח ישיר של נפט דרך הנתיב בן 1,800 המיילים ממורד הוולגה אל סנקט פטרבורג ופינלנד. תעלות השיט מהוולגה אל הים הבלטי התאימו לארבות קטנות יחסית, ואלה הונעו על ידי מנועי קיטור בזבזניים. מנוע הדיזל נראה אפוא כבחירה הטבעית. הגלין האמין, כי ניתן להפוך את כיוון הסיבוב של המדחף ולשלוט על מהירותו באמצעות הנע חשמלי, וחתם על חוזה עם החברה השוודית ASEA ‏(Allmänna Svenska Elektriska Aktiebolaget) כדי שתבדוק את היתכנותה של מערכת הנעה חשמלית. אחר כך גייס הגלין את שירותיו של הארכיטקט הימי ג'ון ג'ונסון מגטבורג כדי שיתכנן את האונייה. ג'ונסון הציב את מנועי הדיזל והגנרטורים החשמליים באמצעית האונייה, ואת המנועים החשמליים בירכתיה, והם סובבו את המדחפים ישירות. הספנות (מכלי המטען) היו מופרדות זו מזו על ידי מחיצות אורכיות (ולא על ידי מחיצות רוחביות, כמקובל), מאפיין מבני שנפוץ אחר כך למכליות אוקייניות.
מערכת ההנעה של האונייה (3 מנועים בהספק 120 כוחות סוס כל אחד) נבנתה בשוודיה על ידי החברות Aktiebolaget Diesels Motorer ו-ASEA. כל אחד מהמנועים היה בעל 3 צילינדרים בקוטר 290 מ"מ, אורך מהלך של 430 מ"מ ומהירות סיבוב קבועה של 240 סיבובים לדקה. המנוע החשמלי, שנשלט על ידי ידית דומה לזו שבחשמלית, שינה את מהירות המדחף מ-30 עד 300 סיבובים לדקה.  גוף האונייה נבנה במספנת סורמובו בניז'ני נובגורוד ונגרר אל סנקט פטרבורג להשלמת ההצטיידות והבנייה. אורכה של האונייה היה 244.5 רגל, רוחבה 31.75 רגל והשוקע 8 רגל, והיא הותאמה במיוחד לתעלות ונתיבי השיט מהוולגה אל הים הבלטי. לאונייה הוענק השם "ונדל", והיא החלה בהפלגות מסחריות באביב 1903.  היא ניזוקה בתאונה בהפלגת הבכורה שלה, תוקנה והוסיפה לשרת בנהר הוולגה עוד עשר שנים.
"סרמט" (Sarmat) הגדולה יותר, בעלת ארבעה מנועים בהספק 180 כוחות סוס כל אחד, הושקה בקיץ שנת 1904. שלא כמו "ונדל", מנועיה של "סרמט" שולבו ישירות אל המדחפים, וכך חסכו 15% מהספק המנוע שהלך לאיבוד בהנע החשמלי.  "סרמט" פעלה עד 1923; גוות האונייה הייתה רתוקה בניז'ני נובגורוד עד שנות ה-70 של המאה הקודמת.
האוניות החדשות עוררו את עניין הציבור ואנשי המקצוע והביאו הזמנות חדשות. המפעל התרחב והעסיק כעת למעלה מאלף איש, אבל הצמיחה עוררה מחלוקות בקרב ההנהלה. רולף נובל, לודוויג נובל הבן והגלין היו חלוקים עם אמנואל בשאלת עתידן של אוניות המנוע. הצעת הגלין להסב את צי ספינות הקיטור למנועי דיזל נדחתה על ידי אמנואל. הגלין התפטר וקיבל את משרת הקונסול הכללי של שוודיה בסנקט פטרבורג.  ב-1907 תכננו הגלין וג'ונסון מכלית בת 4,500 טונות, ושוב דחה אמנואל נובל את ההצעה. השניים מכרו את תוכניותיהם לאחים מרקולייב מקולומנה, אשר בנו על פיהן ב-1908 את מכלית הדיזל האוקיינית הראשונה בעולם, "מיסל". אירוע זה שכנע סוף סוף את אמנואל לאפשר להגלין לחדש את צי האוניות של החברה, שגדל והגיע ב-1915 ל-315 כלי שיט.
הערות שוליים

↑  Thomas, עמ' 70: "פטיט-פייר" הייתה אוניית הדיזל הראשונה. Gardiner and Greenway, עמ' 160: "ונדל" הייתה אוניית הדיזל הראשונה.
↑  במערכת הנעה דיזל-אלקטרית מסובב מנוע הדיזל גנרטור חשמלי, הגנרטור מזין מנוע חשמלי, וזה מסובב ישירות את המדחף, ללא מצמד (clutch).
↑  Tolf, עמ' 168.
↑  הרישיונות הראשונים הוענקו לויקרס, בורמייסטר אנד ויין ואדולפוס בוש.
↑  Tolf, עמ' 169
↑  Tolf, עמ' 170
↑  Tolf, עמ' 171
↑  Tolf, עמ' 171
↑  Tolf, עמ' 172
↑  Tolf, עמ' 172
↑  Tolf, עמ' 172
↑  Trials and tribulations of the marine diesel. The Motorship. November 01, 2003.
↑  Tolf, עמ' 172
↑  Tolf, עמ' 172
↑  Tolf, עמ' 172
↑  Tolf, עמ' 173
זיף (כפר)

| --- | --- |
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  חברון
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,120 (2016)
 קואורדינטות:  31°28′47″N 35°07′19″E﻿ / ﻿31.479827777778°N 35.121991666667°E﻿ / 31.479827777778; 35.121991666667 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הר חברון מוגדלת) זיף(למפת הר חברון רגילה) זיף(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום זיף(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום זיף  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
זיף (בערבית: زيف) הוא כפר פלסטיני הממוקם 7 ק"מ דרומית לחברון. הכפר נמצא בנפת חברון במרכז חבל יהודה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסייה הכפר מנתה 1,120 תושבים בשנת 2016.
בזיף הייתה אוכלוסייה יהודית עד לפחות עד המאה ה-4, אך היא התנצרה בתקופה הביזנטית. נתגלו בה שרידים של כנסייה מתקופה זו.
ב-1838 זיהה אדוארד רובינסון את העיר המודרנית זיף ואת תל זיף הסמוכה לה עם זיף המקראית.
זיף נמצא תחת שליטה ישראלית החל ממלחמת ששת הימים ב-1967.