stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זופה אינגלזה
מקור השם

המילה "זופה" (מרק) במטבח האיטלקי מתייחסת גם למנות מתוקות וגם למלוחות. מקור המילה הוא מהפועל "inzuppare" שמשמעותו המילולית היא "לטבול". כשם שעוגת הספוג או הבישקוטים שמהווים את הבסיס לקינוח טבולים בליקר, כך נקרא קינוח זה זופה. באופן דומה, דגים שמנים, שעועית עם תבשילי ירקות, ותבשילי דגים או פירות ים מתוארים במילים המכילות את המילה "זופה", כמו "zuppa di verdure" או "zuppa di pesce". מנות אלו המבוססות על טבילה שלהן מוגשות לרוב עם לחם.
ישנן תיאוריות נוספות לגבי מקור השם, כמה מהן:
"משמעותו של השם המתורגם באופן מילולי מאיטלקית הוא "מרק אנגלי" ואולי למעשה מסמל את הדמיון של קינוח זה לקינוח האנגלי, הטרייפל. אחרים מאמינים כי מדובר בשיבוש דיאלקטי של הפועל inzuppare, שמשמעותו "לגמוע" (באנגלית: to sop".
"קינוח שהומצא על ידי האופים הנפוליטניים של אירופה במהלך המאה ה -19. הקינוח הזה נוצר בהשראת פודינג אנגלי שהיה אז אופנתי (...)"
"הקינוח העשיר הזה היה חלק ממחוות רבות שהעניקו הנאפוליטנים אסירי התודה לאדמירל הוריישו נלסון לאחר ניצחונו על נפוליאון בונפרטה בקרב הנילוס בשנת 1798. "מרק אנגלי", כפי שהקינוח הזה כונה אז, היה יצירתו של טבח קונדיטור אנונימי שנמאס לו מהאדמירל, האנגלים והטרייפלים המוספגים באלכוהול"
ראו גם

טרייפל
חביצה
טירמיסו
סופנגלה
הערות שוליים

1 2  La Cucina del Bel Paese (883-885). La cucina del Bel Paese
↑  Gladys Gretton, The Englishwoman in Italy, Hurst and Blackett, 1860 (page 163).
1 2  "Zuppa Inglese (Traditional Italian Pudding)". Academia Barilla. נבדק ב-28 במאי 2016. Zuppa inglese was made for the first time in the 16th century for Dukes of Este, residing in Ferrara. Legend has it that the dessert was created by the court chefs when a diplomat from Ferrara asked for a trifle, a typical British dessert made with a sweet ring cake, cream and wine, after returning from a trip to England. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Zuppa inglese, La Cucina Italiana, ‏2018-09-05 (באיטלקית)
↑  "Gelato Zuppa Inglese". Gelato in casa. נבדק ב-28 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "FAQs: charlotte to millet".
↑  Mariani, John.
↑  Larousse Gastronomique, Completely Updated and Revised.
↑  American Heritage.
זונה (הלכה)

זונה בהלכה היא אישה האסורה בנישואים לכהן מחמת יחסי מין אסורים שקיימה, או מאחר שנולדה כגויה.
מושג הזנות במקרא

האיסורים העיקריים הקשורים לזנות במקרא הם:
נישואי כהן לזונה.
הבאת כספי הזנות לבית המקדש, "לא תביא אתנן זונה בית ה' אלהיך".
הגדרת הזנות בהלכה

התנאים נחלקו בהגדרה ההלכתית של זנות והביאו שש דעות מהי זונה. להלכה נקבע כי זונה היא ”גיורת, ומשוחררת, ושנבעלה בעילת זנות”. דהיינו, נוסף לגיורת ולשפחה ששוחררה, כל מי שנבעלה, בין מאונס ובין מרצון, למי שאסור לה להינשא לו – בין אם האיסור הוא חמור ועונשו כרת (כמו אשת איש שנבעלה לאחר או אישה שעשתה מעשה של גילוי עריות) ובין אם האיסור הוא קל, כמו אישה שנבעלה לממזר או לגוי, נעשית זונה.
להלכה פוסק הרמב"ם:
מפי השמועה למדו שהזונה האמורה בתורה היא כל שאינה בת ישראל, או בת ישראל שנבעלה לאדם שהיא אסורה להינשא לו איסור השווה בכול, או שנבעלה לחלל אף על פי שהיא מותרת להינשא לו. לפיכך הנרבעת לבהמה אף על פי שהיא בסקילה לא נעשת זונה ולא נפסלה לכהונה, שהרי לא נבעלה לאדם. והבא על הנידה, אף על פי שהיא בכרת, לא נעשת זונה ולא נפסלה לכהונה, שהרי אינה אסורה להינשא לו. וכן הבא על הפנויה - אפילו הייתה קדשה שהפקירה עצמה לכול, אף על פי שהיא במלקות לא נעשת זונה, שהרי אינה אסורה להינשא לו.
במקרה שהאישה נבעלה על ידי גבר שמותר לה והיא לא עונה על אחד התנאים שפורטו, היא מותרת לכהן ולא נחשבת לזונה. הגדרה זו נפסקה גם לעניין איסור אתנן, שאינו חל על תשלום שהתקבל תמורת יחסי מין שאינם בכלל המקרים הללו.
הגדרת הזנות בהלכה > איסור נישואים לכהן

בנוסף לכל המקרים המובאים לעיל, דעת רבי אליעזר היא שהזונה האסורה לכהן היא כל אישה שקיימה יחסי מין ללא נישואין. לכל הדעות, הגדרת הזנות הפוסלת לכהונה אינה תלויה בתשלום עבור יחסי המין או אפילו בהסכמה להם. כמו כן, אף שבת גיורת כשרה לכהן, יש כוהנים שנהגו לא להתחתן איתה אם גם אביה הוא גר. השאלה האם ילדיו של כהן שנשא גיורת הם חללים, כלומר פסולים מכהונה כדלעיל, שנויה במחלוקת הפוסקים. בכל מקרה אין הם ממזרים.
ראו גם

אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות
לא תנאף
איסור קדשה
הערות שוליים

↑  בתלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ס"א, עמוד ב'
↑  שו"ע, אורח חיים סימן קנ"ג כ"א
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568255005171
זופיה בוצ'קובסקה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1906  (בת 118 בערך) 
 מדינה:  פולין 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (28 ביוני 1966) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  זופיה בוצ'קובסקה
 
זופיה בוצ'קובסקה (בפולנית: Zofia Boczkowska; 1906 – ?) הייתה אגרונומית פולנייה מלבוב, שהצילה יהודים בתקופת השואה והוכרה כחסידת אומות עולם.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

זופיה למדה את לימודיה היסודיים בוורשה. ולאחר מכן, למדה בפקולטה לחקלאות. בשנת 1936 התחתנה עם סטניסלב בוצ'ובסק, ועברה לגור אצל משפחתו. בשנת 1938 זופיה ובעלה סטניסלב (Boczkowski Stanisław), עברו להתגורר ולעבוד כאגרונומים באחוזתו של הרוזן באדני ליד בוסקו-זדרוי.
ב-1942 זופיה הייתה בדרכה הביתה ולפתע הבחינה באסירים יהודים שעסקו בחפירת בורות שנועדו לגופות של היהודים לאחר הוצאתם להורג. זופיה הבחינה בילדה קטנה כבת חמש, שהשתייכה לקבוצת עובדי הכפייה. לבה של זופיה יצא אל הילדה וזופיה החליטה להציל אותה. היא פנתה אל קצין המשטרה הגרמני האחראי וביקשה ממנו לכאורה בתמימות, לקחת את הילדה מכיוון שהילדה מוכרת לה כבת להורים נוצרים. הקצין ביקש ממנה טפסים המאשרים כי הילדה היא נוצרייה אולם גם רמז שתמורת שוחד, יסכים לשחרר אותה. אף על פי שלבני הזוג הייתה כבר ילדה יהודיה שאספו לביתם ואף על פי שלא היה להם כסף רב הם החליטו להשתמש בחסכונותיהם המעטים על מנת להציל גם אותה. מעבר לבעיה הכספית, סטניסלב חשש מאוד מפני הלשנה מצד שכנים ועוברי אורח. למרות חששותיו, זופיה הייתה נחושה לפעול להצלת הילדה. היא נסעה ללבוב, הסדירה את התיעוד המתאים ובעזרתו הוכיחה שהילדה לכאורה אכן בת להורים נוצרים. לאחר מתן שוחד לקצין הנאצי הוא מסר לה את הילדה. הילדות, ינקה שטיגליץ (חנה שמולביץ) הנקה פודושין (מרי ברון), נשארו בחיים הודות לטיפול המסור של בני זוג, שדאגו לכלתן ולבושן, והסיתרו אותן במקומות שונים ודאגו לבריאותן. בנוסף לטיפול המסור עזרו ליהודים רבים נוספים בכך שסיפקו להם מזון והסתירו אותם בדירות מכריהם.
לאחר המלחמה

הנקה פודושין עלתה לישראל בשנת 1957 ומסרה את עדותה בשנת 1961. גם ינקה שטינגליץ עלתה לארץ ומסרה את עדותה ליד ושם. השתיים התגוררו בחיפה. ב -31 במאי 1966 זופיה וסטניסלב הוכרו כחסידי אומות עולם. בנוסף נטעו עץ לכל אחד מהם.
לקריאה נוספת

נחום בוגנר, בחסדי זרים: הצלת ילדים בזהות שאולה בפולין. ירושלים: הוצאת יד ושם, 2000, עמ' 54–55.
הערות שוליים

1 2  חלקים מעדותה של זופיה בוצ'קובסקה, תיק חסידי אומות העולם, ארכיון יד ושם.
↑  מכתבה של חנה שטיגליץ אל מדור חסידי אומות העולם, חיפה, 18 באפריל 1966, ועדותה של אנקה פודושין, תיק חסידת אומות העולם, ארכיון יד ושם.
↑  Boczkowska, Zofia., VIAF
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויניפרד פק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1882 Headington, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  20 בנובמבר 1962 (בגיל 80 בערך) Mortonhall, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Winifred Frances Knox 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום לימודים:  ליידי מרגרט הול, אוקספורד 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  ג'יימס פק 
 
ויניפרֶד פֶּק לבית נוקס (1882–1962) הייתה סופרת ומחברת ביוגרפיות אנגלייה.
חייה

ויניפרד פרנסס נוקס נולדה בהדינגטון, אנגליה בשנת 1882. אביה היה אדמונד ארבאת'נוט נוקס, הבישוף של מנצ'סטר. נוקס הייתה אחת מ־40 התלמידות הראשונות שלמדו בבית הספר ויקאם אבי (אנ'), וממנו המשיכה לתואר בהיסטוריה מודרנית בליידי מרגרט הול, אוקספורד.
ספרה הראשון של נוקס, שנכתב ב־1909, היה ביוגרפיה של מלך צרפת לואי התשיעי. ב־1911 נישאה לג'יימס פק, עובד מדינה בריטי.
עשר שנים לאחר כתיבת ספרה הראשון, החלה ויניפרד פק קריירה של כתיבת רומנים, שלאורכה פרסמה עשרים וחמישה ספרים על פני תקופה של ארבעים שנה, ובהם House-bound ‏(1942), אשר הודפס מחדש ב־2007 בהוצאת "פרספונה ספרים". כמו כן חיברה בשנות החמישים שני ספרי זכרונות על ילדותה.
לפק היו שלושה בנים, וכאשר הוענק לבעלה תואר אבירות ב־1938, קיבלה את התואר ליידי פק.
פק הייתה אחותם של אדמונד ואלפי נוקס, משורר ועורך כתב העת הסאטירי פאנץ'; של רונלד נוקס, תאולוג וסופר; של דילי נוקס, פפירולוג וקריפטוגרף; של וילפרד לורנס נוקס, איש דת; ושל את'ל נוקס. אחייניתה הייתה הסופרת זוכת פרס בוקר פנלופי פיצג'רלד, שחיברה ביוגרפיה של אביה, אדמונד ואלפי נוקס, ושל דודיה, בשם "האחים נוקס".
ליידי פק מתה ב-20 בנובמבר 1962.
ספרים

טרם תורגם ספר מספריה של פק לעברית.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  |  The Court of a Saint, 1909  Twelve Birthdays, 1918  The Closing Gates, 1922  A Patchwork Tale, 1925  The King of Melido, 1927  A Change of Master, 1928  The Warrielaw Jewel, 1933  The Skirts of Time, 1935  The Skies are Falling, 1936  They Come, They Go, 1937  Coming Out, 1938  Let Me Go Back, 1940  Bewildering Cares, 1940  |  A Garden Enclosed, 1941  Housebound, 1942  Tranquillity, 1943  There is a Fortress, 1945  Through Eastern Windows, 1947  Veiled Destinies, 1948  Arrest the Bishop, 1949  A Clear Dawn, 1949  Facing South, 1950  Unseen Array, 1951  Winding Ways, 1952  A Little Learning, 1952  Home for the Holidays, 1955 |
הערות שוליים

1 2 3 4  Obituary, The Times, 22 November 1962, p.18
↑  "Peck, Winifred Frances, (Lady Peck)", Who Was Who, online edition, Oxford University Press, 2014, retrieved 9 May 2014 (נדרשת הרשמה)
↑  Peck, Winifred 1882–1962 WorldCat, retrieved 9 May 2014
↑  Year Book of the Royal Society of Edinburgh, 1963-4, Royal Society of Edinburgh, 1965, p. 32
↑  "Peck, Sir James Wallace", Who Was Who, online edition, Oxford University Press, 2014, retrieved 9 May 2014 (נדרשת הרשמה)
↑  ביקורת אלמונית ב־The Spectator שיבחה את הספר עם יציאתו, על אופן תיאורו את חייהם של זוג צעיר, שגדל בשפע יחסי לפני מלחמת העולם הראשונה, ונאלץ להסתגל לחיים דחוקים יותר בעקבותיה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6428 9174  LCCN: nr2006018752  NTA: 217099912  SUDOC: 23449218X  VIAF: 278814146   WorldCat (עם VIAF): 278814146
ויה באוויירה

| --- | --- |

 מדינה:  צ'ילה צ'ילה
 מחוז:  מאולה מאולה
 תאריך ייסוד:  1961
 שטח:  137 קמ"ר
 גובה:  309 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  500 בערך
 קואורדינטות:  36°23′15″S 71°35′15″W﻿ / ﻿36.3875°S 71.5875°W﻿ / -36.3875; -71.5875
 http://villabaviera.cl/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צ'ילה מוגדלת) סנטיאגו איקיקה טמוקו אנטופגסטה לה סרנה ולפראיסו קונספסיון פוארטו מונט פונטה ארנסארגנטינה בוליביה פרו האוקיינוס האטלנטי  האוקיינוס השקט ויה באוויירה(למפת צ'ילה רגילה) סנטיאגו איקיקה טמוקו אנטופגסטה לה סרנה ולפראיסו קונספסיון פוארטו מונט פונטה ארנסארגנטינה בוליביה פרו האוקיינוס האטלנטי  האוקיינוס השקט ויה באוויירה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ויה באוויירה (בספרדית: Villa Baviera; מילולית: עיירת בוואריה) הוא כפריר במרכז צ'ילה, כ-200 ק"מ דרומית לבירה סנטיאגו, ו-35 ק"מ דרומית-מזרחית לפאראל, לגדות נהר פרקילאוקן. במשך כארבעים שנה שימש הכפר את קהילת קולוניה דיגנידאד (Colonia Dignidad, "מושבת הכבוד"), שפעלה ככת בהנהגתו של פאול שפר, שכפה על חבריה אורח חיים בדלני ונצלני, והתעלל מינית בילדיהם. בתקופת שלטונו של אוגוסטו פינושה פעל בכפר גם מתקן חקירות של DINA, בו עונו מתנגדי משטר. שטחו של הכפר 137 קמ"ר, ומתגוררים בו כ-500 תושבים.
קולוניה דיגנידאד

קולוניה דיגנידאד הוקמה ב-1961 בידי פאול שפר, כומר בפטיסטי שנמלט מגרמניה המערבית שנתיים קודם לכן, לאחר שהוגש נגדו כתב אישום בגין התעללות מינית בילדים. 60 מחברי הקהילה של שפר עזבו איתו, ועם הקמת הכפר, הצטרפו אליהם מהגרים גרמנים נוספים, בהם פושעים נאצים שנמלטו מגרמניה בתום מלחמת העולם השנייה. עד 1966 הגיע מספר תושבי הכפר לכ-230. לפי הערכות שונות, גם יוזף מנגלה שהה בכפר תקופה מסוימת. תושבי הכפר עסקו בעיקר בחקלאות, אך הפעילו גם בית ספר, בית חולים, מאפייה, מחלבה, טחנת קמח, מפעל לייצור בשר, מפעל לבנים, צי משאיות, מתקן שידור ואף תחנת כוח.
בית החולים שהוקם בכפר לא גבה תשלום מהחולים, אם כי תושבי הסביבה נמנעו בדרך כלל מלהשתמש בשירותיו. בנוסף, פעלו בכפר בית יתומים ופנימייה עבור ילדים בסיכון, בתמיכת הכנסייה האנבפטיסטית. בזכות מוסדות אלה, יכול היה הכפר ליהנות מהגדרה של ארגון צדקה.
התושבים התנהלו כקהילה סגורה, בעלת מאפיינים של כת. הכפר הוקף בגדר תיל ובמגדלי שמירה, קליטת שידורי רדיו וטלוויזיה חיצוניים נאסרו, וכך גם חלוקת עיתונים. נשים לא הורשו ללבוש מכנסיים או חצאיות קצרות, וסגנון הלבוש המקובל היה הסגנון האופייני לגרמניה בשנות ה-40, ונשאר כך עד שנות ה-90. הילדים הופרדו מהוריהם, וכינו אותם "דוד" ו"דודה". הם חיו בחדרים משותפים עם בני גילם, אך תוך הפרדה מגדרית. בשלב מסוים אסר שפר על קיום יחסי מין ועל נישואים, וילדים הגיעו לכפר רק באמצעות אימוץ. גברים ונשים הופרדו זה מזה, ויצרים מיניים דוכאו באמצעות סמים.
אף שהקהילה הגדירה את עצמה כקהילה בפטיסטית-דתית, כללו מנהגיה ריטואלים שאינם מקובלים אצל הבפטיסטים. חלק מהמנהגים הזכירו מנהגים טווטוניים פגנים. התושבים קידשו את ערך העבודה. כדבריו של אחד הרופאים בכפר, הרמוט הופ: "עבודה צריכה להיות מטרת החיים, ואף אחד לא אמור להרגיש שהוא חייב לנוח אחרי שמונה שעות עבודה. יש עיוות אצל האדם המודרני, שגורם לו לחשוב שהוא חייב לנוח וליהנות אחרי שמונה שעות עבודה."
במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 הופצו סרטי וידאו שצולמו בכפר, ובהם נראו התושבים שמחים ומאושרים. עם זאת, מעדויות של תושבים שחיו בו באותה העת, עולה תמונה שונה. תושבים שגילו נטיות מרדניות, או ניסו לעזוב את הכפר הוכו, סוממו וספגו מכות חשמל. לפי עדויות נוספות, לבנים צעירים ניתנו זריקות באשכים.
קולוניה דיגנידאד > מתקן החקירות

שפר ניהל קשרים הדוקים עם קציני צבא ואנשי עסקים תומכי ימין בצ'ילה. לאחר ההפיכה הצבאית ב-1973, החל שיתוף פעולה בין משטר פינושה לבין שפר. מאז 1976 פעל בכפר מתקן חקירות של שירותי הביטחון הצ'יליאנים (DINA), שבו עונו מתנגדי המשטר. דו"חות של האו"ם ושל אמנסטי שבדקו את הנושא וכן עדויות שונות, העלו כי חלק משיטות העינויים נעשו בהשראתו של יוזף מנגלה, ולא היו אלא ניסויים שנועדו לבחון את גבולות הסבל האנושי. העצורים נחקרו כשהם ערומים, למעט ברדסי עור שהודבקו לפניהם, הוזרקו להם סמים והשתמשו נגדם במכות חשמל. כלבים שהובאו למקום אומנו במיוחד כדי לתקוף את איברי מינם. חלק מהאסירים ששרדו לאחר שהותם במתקן החקירות, זיהו את שפר עצמו כאחד החוקרים, בהתבסס על המבטא הגרמני שלו ועינו התותבת. ממצאי אמנסטי בנושא פורסמו בשבועון הגרמני שטרן כבר ב-1980. בעקבות הפרסום הגיש שפר תביעת דיבה נגד המגזין. המשפט נמשך כ-20 שנה, ובפסק הדין נפסק לטובת המגזין.
ב-1978 ערק אחד מסוכני DINA שנשלח לקולוניה דיגנידאד כדי ללמוד שיטות חקירה. לדבריו של אותו סוכן, במקום שהו לא רק חוקרים של DINA, אלא גם סוכנים של שירות המידע הלאומי הברזילאי ושל ה-CIA, בהם מייקל טאונלי, שהיה מעורב בהתנקשויות באנשי הנשיא המודח סלבדור איינדה, סגנו קרלוס פראטס ושגריר צ'ילה בארצות הברית, אורלנדו לטלייר. מעדות מאוחרת של טאונלי עצמו, עולה כי ידע על קיומו של המתקן, ואף על ניסויים ביולוגיים שנערכו בו.
בנוסף על מתקן החקירות, השתמשו סוכני DINA במתקן השידור של הכפר לצורכי הארגון.
קולוניה דיגנידאד גם הוזכרה בדו"ח רטיג (1991) של הוועדה הלאומית לאמת ולפיוס שחקרה את הפרת זכויות האדם שהובילו להיעלמות או למוות בצ'ילה במהלך שנות הדיקטטורה הצבאית של פינושה.
קולוניה דיגנידאד > היעלמותו של בוריס וייספיילר

ב-1984 טייל בסמוך לקולוניה דיגנידאד בוריס וייספיילר, מתמטיקאי יהודי-רוסי שהיגר לארצות הברית. עקבותיו של וייספיילר נעלמו, וממצאי החקירה הרשמית קבעו כי ככל הנראה טבע בנהר. בשנת 2000 פרסם הארכיון לביטחון לאומי בארצות הברית מסמכים מהם עולה כי בשגרירות ארצות הברית בסנטיאגו ידעו כבר ב-1985 כי וייספיילר הגיע לקולוניה דיגנידאד ונרצח בה, וכי דו"ח המשטרה פוברק. בשנת 2012 הורה שופט צ'יליאני לעצור 8 אנשי צבא ומשטרה לשעבר, בחשד למעורבות בחטיפתו והיעלמותו של וייספיילר.
קולוניה דיגנידאד > סוף דרכה של קולוניה דיגנידאד

חרף הפרסומים מחוץ לצ'ילה אודות הנעשה בקולוניה דיגנידאד, שפר ואנשיו נותרו מוגנים בחסות משטר פינושה. תושבים שהצליחו להימלט והגיעו לגרמניה המערבית, סיפרו אף הם על הנעשה בכפר, וכתוצאה מכך החל לחץ ציבורי בגרמניה המערבית. בנובמבר 1987 נערך ביקור של השגריר הגרמני במושבה, שדיווח כי נראה היה כי התושבים אינם מדברים בחופשיות. ביקור נוסף, שאמור היה להיערך חודש לאחר מכן, בוטל לאחר שבית משפט מנע את קיומו לבקשתו של שפר. ב-1988 פרסם השבועון שטרן כתבה נוספת בנושא. פרסום הכתבה הוביל ללחץ גרמני נוסף על צ'ילה, בעקבותיו התאפשר ביקור של משלחת בה נטלו חלק גם נציגי אמנסטי. חברי המשלחת הצליחו לזהות, על סמך תיאורים של עצורים לשעבר, ארבעה חדרי חקירה של DINA. המשלחת גם ביקשה להיפגש עם גבר בן 24 שהוחזר למושבה חודש קודם לכן, לאחר שנמלט ממנה, אך לא הצליחה לאתרו.
ב-1988 הפסיד במפתיע פינושה במשאל עם על המשך כהונתו. כתוצאה מכך נערכו ב-1989 בחירות דמוקרטיות ראשונות מאז ההפיכה הצבאית, וב-1990 הושבע פטריסיו איילווין. חודשים ספורים לאחר השבעתו, הורה איילווין לחקור את הנעשה בקולוניה דיגנידאד, שבינתיים החליפה את שמה לוויה באוויירה. חקירה זו לא העלתה ממצאים פליליים חמורים, אך נחשפו עבירות מס ועבירות על דיני העבודה. מעמדו של הכפר כארגון צדקה בוטל, והוצא צו לסגירתו.
שפר יצא למאבק ציבורי למען הכפר, כשהוא נעזר באמצעי תקשורת תומכי ימין. בעיתון "אל מרקוריו" פורסמה כתבה המתארת את הכפר כחווה אידילית בהרים וערוץ הטלוויזיה של האוניברסיטה הקתולית שידר כתבה בה נראו ילדים משחקים ותושבים עובדים במחלבה ובמאפייה. ב-1994 אישר בית המשפט העליון של צ'ילה את הצו המורה על סגירת הכפר, ובעקבות זאת פתחו 53 מהתושבים בשביתת רעב. השביתה הסתיימה רק לאחר שחברי קונגרס מהימין התחייבו בפניהם לפעול להשארת בית הספר ובית החולים פתוחים.
ב-1995 אזרו לראשונה אומץ כמה מתושבי הכפר, והתלוננו נגד שפר על חמישה מקרים של אונס והתעללות מינית בילדים. בעקבות זאת הוגשו תלונות נוספות, וב-1997 חקרה המשטרה חשדות להתעללות מינית ב-26 ילדים. בעוד תושבי הכפר מתבצרים בו ומונעים מהמשטרה להיכנס, הצליח שפר להימלט מצ'ילה ולחמוק מהאישומים. ב-2005 נתפס שפר בארגנטינה והוסגר לצ'ילה. הוא נידון ל-20 שנות מאסר בגין עבירות של התעללות מינית בילדים, אך מת בכלא בשנת 2010. 22 חברים נוספים בקהילה הורשעו בסיוע להתעללות מינית.
ויה באוויירה כיום

גם לאחר עזיבתו של שפר נותרה המושבה במקום, אך היא החלה לשנות את פניה. מנהיג הקהילה החדש, פטר מילר, התיר לתושבים לצאת מהכפר, ואף פתח אותו לתיירות. עם זאת, שלטונות צ'ילה לא הסתפקו בכך. בשנת 2005 מצאה משטרת צ'ילה שני מחסני נשק בתחומי הכפר, שכללו מקלעים, רובים אוטומטיים, טילי כתף, תחמושת ואפילו טנק שהוסתר מתחת לפני הקרקע. בעקבות הגילוי, נגזרו על שפר שבע שנות מאסר נוספות.
זמן קצר לאחר מכן נטלה הממשלה את ניהול הכפר לידיה. צוות של פסיכולוגים נשלח למקום על מנת לסייע לתושבים להתגבר על העבר האפל של הכפר, ולפתוח בחיים חדשים.
בשנת 2006 פרסמו ארבעה חברי מושבה לשעבר מודעת התנצלות על הנעשה בכפר בארבעים שנות קיומו. לדברי הארבעה, הם היו נתונים תחת שטיפת מוח של שפר, שהביאה לכך שהניחו לו להתעלל אף בילדיהם שלהם. בהמשך, פורסמה הצהרה דומה מטעם תושבי ויה באוויירה כולם, בה הם מצהירים כי כוונותיהם היו טובות, אך הם הונו בידי שפר, שהפך אותם לכת סגורה ונהג בה כדיקטטור. לדבריהם, שפר ניצל את מעמדו כמקור הסמכות היחיד של ילדי הכפר כדי לבצע בהם את זממו, והם עצמם לא היו מודעים למעשים אלו. רבים מהתושבים חשים רגשות אשמה על כך שלא מילאו את תפקידיהם כהורים. התושבים התייחסו גם לארסנל הנשק שנמצא בכפר, וסיפרו כי שפר שכנע אותם כי יש להם אויבים רבים שמעוניינים בחיסול המושבה, ולכן יש צורך להתגונן מפניהם. התושבים הודו כי כל מי שלא נשא חן בעיני שפר, או לא ציית להוראותיו, נפל קורבן לחרמות ולבידודים שלעיתים נמשכו שנים, וכן לעינויים, בהם נעשה שימוש בסמים ובמכות חשמל. באמצעים אלו הצליח שפר לדכא כל מחשבה עצמאית בקרב התושבים. עוד צוין בהצהרה כי הם מודעים לכך ששפר התיר למשטר פינושה להפעיל בכפר מתקן חקירות לאסירים פוליטיים, והם מביעים צער על כך, אף שאיש מהם לא היה מעורב בפעולת המתקן. בסיכום הצהרתם, כותבים התושבים כי הונו ונוצלו על ידי שפר, וכתוצאה מכך הזיקו לעצמם ולמשפחותיהם, כי הם חשים אשמה על כך שלא מרדו בשפר, ושהניחו למתקן החקירות לפעול במקום. הם הביעו התנצלות בפני תושבי צ'ילה וגרמניה, ביקשו לקבל את ההזדמנות להיטמע בחברה הצ'יליאנית והביעו הערכה לרשויות בצ'ילה ובגרמניה, על פעולותיהן ביחס אליהם.
חלק מתושבי המושבה העדיפו להשאיר את עברם מאחור, ועברו להתגורר במקומות אחרים בצ'ילה, ואילו אחרים בחרו לשקם את חייהם בכפר. כיום מתגוררים בוויה באוויירה כ-500 תושבים, העוסקים בחקלאות ובתיירות. בכפר פועלים בית מלון ומספר מסעדות, ותושביו מארגנים טיולים באזור.
בתרבות

בשנת 2015 יצא בגרמניה סרט קולנוע בשם המושבה (Colonia) בכיכובה של אמה ווטסון.
בסרט, מסופר סיפורו של דניאל (דניאל ברוהל), אזרח גרמני שמצטרף למאבק הפנימי בצ'ילה ערב ההפיכה הצבאית ב-1973. עקב ההפיכה נתפסים מתנגדי משטר הנשיא פינושה ודניאל נלקח לקלוניה דיגנידאד לחקירה. הוא עובר במקום חקירות רבות בעינוים ולאחר מכן נשאר שם כפגוע מוח. הוא משטה באנשי הצוות שהוא נפגע במוחו עקב מכות החשמל שקיבל במהלך החקירות. חברתו, לינה (אמה ווסטון), נכנסת לקולניה במסווה של נערה הרוצה להתקרב לאלוהים ולכנסייה, זאת על מנת לחלץ אותו מקולוניה. לאחר מאבק ארוך הם מצליחים לברוח דרך מנהרה, לא לפני שהם מתעדים בתמונות חלק מהזוועות על מנת לפרסמם בעולם כדי לסגור את הקולוניה ולהפסיק את הזוועות המבוצעות במקום.
הערות שוליים

1 2  ⁨300 גרמנים כלואים מרצון ועובדים עבודת כפיה בצ'ילה ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 13 February 1980 | Newspapers | The National Library of Israel, באתר www.nli.org.il (באנגלית)
ויליאם דייסון

| --- | --- |

 לידה:  3 בספטמבר 1880 בלאראט, אוסטרליה 
 פטירה:  21 בינואר 1938 (בגיל 57) צ'לסי, הממלכה המאוחדת 
 בן או בת זוג:  רובי לינדזי 
 
ויליאם הנרי דייסון (באנגלית: William Henry Dyson ‏; 3 בספטמבר 1880 – 21 בינואר 1938) היה מאייר וקריקטוריסט פוליטי אוסטרלי.
משפחתו

דייסון נולד לג'ורג' וג'יין שהיגרו מאנגליה לאוסטרליה. אחיו הם העיתונאי והסופר אדוארד 'טד' דייסון (1865–1931) והמאייר אמברוז דייסון (1876–1913). גם שלוש אחיותיו עסקו באמנות.
האמן נורמן לינדזי היה במעגל החברתי והמקצועי שלו. בשנת 1909, דייסון, לינדזי ואחותו המאיירת של לינדזי, רובי, עברו ללונדון. בשנת 1910 התחתן עם רובי. לזוג נולדה בת, בטי (1911–1956), מעצבת אמנותית. רובי נפטרה במגפת השפעת הספרדית בשנת 1919. דייסון חזר לאוסטרליה בשנת 1925, אך בגלל 'הבינוניות' של מלבורן, נסע לניו יורק ואז חזר ללונדון.
יצירה

לפני שעבר מאוסטרליה ללונדון, דייסון היה קריקטוריסט של The Bulletin ומדי פעם בעיתון הראלד במלבורן, הוא צייר בסגנון 'אכזרי ונושך'.
כשהגיע ללונדון דייסון הלך לעבוד בעיתון 'דיילי הראלד' המקומי. במהלך מלחמת העולם הראשונה התפרסם דייסון בזכות הפרטים המצוירים שלו שהיו בנימה סאטירית. הוא גויס כקצין ונשלח לחזית המערבית, המשימה הייתה להכין ציורים אופייניים לחיים בתעלות, מה שהפך אותו לאמן המלחמה הראשון מאוסטרליה. חוויית הקו הקדמי השפיעה עליו, ושינתה את כיוון הקריקטורות שלו מהמיליטריסטי ל"סובלני". מאוחר יותר דייסון ניהל דיון עם הגנרל האוסטרלי סר ג'ון מונאש על ציורו על חיילי אוסטרליה וניו זלנד (נקראו בסלנג צבאי Digger, בזמן מלחמת העולם הראשונה):
(מונאש) אני חושב שאמנים כמו ויל דייסון, נורמן לינדזי ואחרים לא הצליחו לשחזר את דמות ה"דיגר" האופייני. הם הפכו אותו לגבר מכובד ונבון עם קשיחות הכתובה על כל תוואי הפנים. הם טועים!
(דייסון) כמה דברים מרים נאמרו על חיילים אלה, אך עד כה שום דבר מריר כל כך לא נאמר כמו הצהרתו של סר ג'ון מונאש. הכל עניין של נקודת המבט - חיילים אלה הם "בעיקר ילדים של אמא מתוקה ועגולת פנים."
הוא חזר לאוסטרליה בין השנים 1925 עד 1930, לעיתון פאנץ של מלבורן שעמד להימכר.[דרוש מקור] בהמשך הוא היה הקריקטוריסט הראשי של 'דיילי הראלד' בלונדון.
פרסום

זמן קצר לאחר מות אשתו בשנת 1919, הוא צייר את מה שעתיד להיות אחד הציורים המפורסמים ביותר, שכותרתו היתה: 'יצרני תותחי שלום והעתיד'. ציור עם יכולת ראיית הנולד מיוחדת שבו. הציור פורסם ב"דיילי הראלד "הבריטי ב־13 במאי 1919, והראה את דייוויד לויד ג'ורג', ויטוריו אורלנדו וז'ורז' קלמנסו (ראשי ממשלת בריטניה, איטליה וצרפת בהתאמה), יחד עם וודרו וילסון, נשיא ארצות הברית, לאחר ישיבה בדיון בחוזה ורסאי. קלמנסו, שזוהה בכינויו 'הנמר' אמר לאחרים: "מעניין! נראה לי שאני שומע ילד בוכה!". ובציור, מאחורי עמוד, מצויר ילד בוכה ומעליו הכתובת - "1940 ". ציור שניבא כי תנאי חוזה ורסאי יובילו למלחמה נוספת ב 1940, כפי שקרה.
מותו ומורשתו

דייסון נפטר בפתאומיות ב־21 בינואר 1938, בן 55 מאי ספיקת לב.
חברו ועמיתו של דייסון, צ'ארלס בין, הציע כי במוסד הלאומי - "אנדרטת המלחמה" באוסטרליה תהיה גלריית דייסון מיוחדת, עקב חשיבות וגודל יצירתו של דייסון. בשנת 2016, "האנדרטה" החזיקה ביותר מ -270 מיצירותיו של דייסון, אך אף אחת מהן לא הוצגה.
גלריה

תעמולת בחירות
אין חופשות
אמנות כמשקפת את המציאות
הערות שוליים

1 2  "The great, neglected Will Dyson". The Canberra Times. Australian Capital Territory, Australia. 30 August 1980. p. 15.
↑  "Friend of underdog". News. South Australia. 14 March 1925. p. 1
↑  "The Real Digger Was Not Cherubic". The Herald. Victoria, Australia. 21 February 1929. p. 1
↑  "Everyday and everybody". The Labor Daily. New South Wales, Australia. 1 September 1931. p. 4.
↑  "View zoomable cartoon item: P0497 – The British Cartoon Archive – University of Kent". Cartoons.ac.uk. 12 May 1919
↑  "Will DYSON dead". Recorder. South Australia. 24 January 1938. p. 1.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278697605171  AAG: 1582  ADB: dyson-william-henry-will-6074  AGSA: 6001  BnF: cb11975824q (data)  CiNii: DA10595684  GND: 172547172  ISNI: 0000 0000 8436 2471  LCCN: n88253604  NLA: 36513212  NTA: 131038303  RKD: 25267  SNAC: w6s75ddm  SUDOC: 253193680  Trove: 628227  ULAN: 500113030  VIAF: 28638181   WorldCat (עם VIAF): 28638181 
אחד מחיילי המחלקה
הקריקטורה הנבואית על משמעות חוזה ורסאי., 1919