stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המוזיאון הספרותי פטפי
הערות שוליים

↑  https://pim.hu/hu/esemenyek/petofi-tarsasagtol-petofi-hazig-1876-1909-hommage-petofi#
↑  Bártfay László naplói; sajtó alá rend., tan. Kalla Zsuzsa; Ráció, Budapest, 2010
↑  "A-I-30 A Károlyi család levéltára". MTA BTK Művészettörténeti Intézet. נבדק ב-2023-02-17.
↑  https://pim.hu/hu/kiallitas/kiallitasok-1954-2000#
↑  https://www.google.com/maps/place/Budapest,+József+nádor+tér+7,+1051/@47.4973045,19.050734,3a,75y,26.31h,102.45t/data=!3m6!1e1!3m4!1sJNl75m2aehJoooifnj_Wfw!2e0!7i13312!8i6656!4m5!3m4!1s0x4741dc407401b955:0x5f358c83a7bb8ab0!8m2!3d47.497601!4d19.0508048
↑  "Mozaik Múzeumtúra". www.mozaikmuzeumtura.hu. נבדק ב-2023-02-17.
↑  "10 éves a Magyar Nyelv Múzeuma". magyarmuzeumok.hu (בהונגרית). נבדק ב-2023-02-17.
↑  "Címlap | Mesemúzeum". mesemuzeum.hu (בהונגרית). נבדק ב-2023-01-03.
↑  https://haromcsorukacsa.hu/hu
↑  "Archivált másolat". אורכב מ-המקור ב-2018-05-24. נבדק ב-2018-03-04.
↑  http://oszmi.hu/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266408305171  PLWABN: 9812404691905606  BIBSYS: 98003718  BnF: cb12074898m (data)  CiNii: DA16682715  GND: 13840-X  ISNI: 0000 0001 2186 691X  LCCN: n50053644  NKC: ko2004260163  SUDOC: 02903941X  ULAN: 500306659  VIAF: 152132060   WorldCat (עם VIAF): 152132060 
עותק של כתב היד של השיר הלאומי
פנים ספריית המוזיאון
הסטר לוסי סטנהופ

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1776 צ'בנינג, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  23 ביוני 1839 (בגיל 63) ג'ון (כפר), לבנון 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  Dahr el Sitt 
 
הסטר לוסי סטנהופ (באנגלית: Hester Lucy Stanhope;‏ 12 במרץ 1776 – 23 ביוני 1839) הייתה אשת חברה בריטית. בשנת 1815 חפרה באשקלון במטרה למצוא אוצר, ובכך הייתה לאדם הראשון שסיפורו תועד, שנעץ את חפירה באדמת ארץ ישראל, כדי לחשוף עתיקות.
ביוגרפיה

ליידי הסטר נולדה וגדלה באחוזת צ'בנינג של אביה עד תחילת המאה ה-19, אז נשלחה על ידי אביה להתגורר אצל סבתה, הסטר פיט, הרוזנת מצ'תאם, בברטון פינסנט. באוגוסט 1803 מונתה לאחראית משק הבית של דודה, ויליאם פיט הבן.
פיט, בתוקף תפקידו כראש ממשלת בריטניה, היה זקוק למארחת בביתו כיוון שלא היה נשוי. ליידי הסטר ישבה בראש השולחן שלו וסייעה בקבלת האורחים; היא נודעה בזכות יופייה ויכולתה להשתתף בשיחות; אף על פי שסגנונה הקליל עודד את פיט באותה תקופה ושיעשע את רוב ידידיו הפוליטיים, היא צברה לעצמה גם מספר יריבים. היא הייתה בעלת כישורים טובים בתחום העסקים, וכאשר פיט היה מחוץ ללשכתו היא שימשה בתפקיד הדומה למזכירתו האישית. היא הייתה גם היזמת מאחורי הגנים בטירת וולמר בתקופת כהונתו של פיט כלורד חמשת הנמלים. היא שהתה לצידו גם כשגסס ממחלה. פיט היה מודאג ממצבה הכלכלי לאחר מותו, אם כי ללא בסיס כיוון שהוחלט להעניק לה גמלה שנתית בגובה 1,200 לירות שטרלינג לשארית חייה, החל מינואר 1806.
מותו של דודה הביא אחריו לשינויים במעמדה בחברה. לאחר שאחיה ואדם נוסף שאולי עמדה להינשא לו מתו בקרב, יצאה למסע למזרח כדי למצוא מנוח. לסטנהופ הייתה רוח הרפתקנית, והמזרח המתעורר הציע לה שדה פעולה נרחב. כדי להקל על עצמה בדרכים, יצאה בשנת 1810 למסעה כשהיא לבושה בבגדי גבר, ללא רעלה, רכובה על האוכף כדרך הגברים. במסעה התלווה אליה הרופא צ'רלז לואיס מריון. וכך נדדה מאתונה לאיסטנבול, מצרים, דמשק ולבסוף קבעה את מקום מגוריה בכפר ג'ון שבהר הלבנון. מסעותיה הביאו אותה עד לתדמור, והיא הוכתרה על ידי הבדואים כ"מלכת תדמור".
ביוגרפיה > הפרק הארכאולוגי

אמצעיה ההולכים ודלים, והסכנה באיבוד היכולת להמשיך ולנהל את חייה ברמה לה הייתה רגילה, הביאוה לחפש מקורות הכנסה בדרכים שונות. כאשר התגלגל לידיה כתב יד עתיק שציין קיומו של אוצר באדמותיה של אשקלון, היא פנתה אל הסולטאן העות'מאני וקיבלה ממנו פירמאן לחפירה, כשהיא מבטיחה להעניק את מחצית השלל לסולטאן. באביב 1815, יצאה בשיירה עם פמליה מעכו לאשקלון. את השיירה ליוותה יחידה מן הצבא הטורקי ופקיד הסולטאן. מושל יפו, אבו נבוט כפה על פלאחים מן הכפרים הסמוכים לבוא, בעל כורחם, כדי לסייע לחפירה. כאתר לחפירה נבחר השטח הסמוך למסגד.
החפירה העלתה שרידי עמודים וכותרות וחרסים רבים, להם התייחסה הליידי בביטול. גולת הכותרת של ממצאי החפירה היה פסל שיש גדול, חסר ראש, של גבר עטוי שריון מן התקופה הרומית - קרוב לוודאי של שליט. אוצר הזהב, משאת נפשה של הליידי, לא נמצא. למרבה ההפתעה הורתה סטנהופ לנתץ את הפסל לרסיסים. מריון, רופאה של סטנהופ, שנרעש מהחלטתה, מביא את גרסתה לאמור: שהורתה לנפץ את הפסל כדי שלא יעלה בדעתו של הסולטאן כי באה לחפש עתיקות, כפי שעשה הלורד אלגין לתבליטי הפרתנון האתונאי, אלא רק את האוצר עבורו קיבלה את הרישיון, אוצר שלא נמצא. משום כך, למרות שמעין חפירה הייתה כאן, אין היא נחשבת בתולדות הארכאולוגיה של ארץ ישראל ליותר מקוריוז.
זכרונותיה

ב-1846, כמה שנים לאחר מותה, פרסם מריון את זכרונותיה של ליידי הסטר סטנהופ בשלושה כרכים. שנה לאחר מכן, הוצא בשלושה כרכים "מסעותיה של ליידי הסטר סטנהופ".
לקריאה נוספת

צבי אילן, ליידי הסטר סטנהופ, והחפירה הארכאולוגית הראשונה בארץ, ספר זאב וילנאי, כרך א', ירושלים 1984, עמ' 407-401.
נתן שור, ספר הנוסעים לארץ-ישראל במאה הי"ט, ירושלים, 1988, עמ' 157-156.
Yehuda Ziv, Hester the Queen, Eretz Magazin, Winter 1988, pp. 55-59
הסדר האיאולי

| --- | --- |

עמודים איאוליים במקדש אתנה בסמירנה (כיום איזמיר)
 מידע כללי
 אזור גאוגרפי:  פיניקיה, ממלכת ישראל, אסיה הקטנה, קפריסין ויוון הארכאית
 תקופה:  תקופת בית ראשון ויוון הארכאית
 טווח תאריכים:  המאות ה־9–5 לפנה"ס
 מבנים עיקריים:  מקדש אתנה בסמירנה
 סגנון האדריכלות הבא:  אדריכלות רומית
כותרת איאולית ממקדש אתנה בסמירנה (איזמיר)
הסדר האיאולי הוא אחד מראשוני הסדרים הקלאסיים. הוא דומה במאפייניו לסדר האיוני, אך נבדל ממנו בצורת הכותרת, שכן הוא כולל בין הוולוטות מוטיב נוסף בצורת עץ הדקל.
רקע והיסטוריה > כותרות פרוטו-איאוליות

כותרות פרוטו־איאוליות הן כותרות עמודים המורכבות ממשולש מרכזי, שתי וולוטות מתעגלות כלפי חוץ (הגובלות לרוב בעלים מלמעלה ומלטה) ולעיתים גם לוח עליון ("אבקוס") (אנ') ועיגולים קטנים, ומסמלות עץ תמר. הכותרות היו נפוצות באדריכלות של ממלכות ישראל ויהודה החל מהמאה ה־10 לפנה"ס. עץ התמר המסוגנן (הן הכותרות הפרוטו־איאוליות, והן עיטורים אחרים כגון פלמטות (אנ')) מקושר לאלה אשרה ומסמל אותה.
כותרות מסוג זה התגלו במבנים מלכותיים ובשערי ערים מבוצרות מימי בית ראשון. במחקר מקובל לכנותן "כותרות פרוטו-איאוליות" או "כותרות פרוטו-איוניות". הן מכונות לעיתים גם "כותרות תימורה" על בסיס הטענה שהן מדמות כפות תמרים. היו שהציעו לכנותן בשם "כותרות וולוטיביות מתקופת הברזל בלבנט הדרומי", או פשוט "כותרות וולוטות".
עשרים ושבע כותרות אבן פרוטו-איאוליות התגלו בעריה המרכזיות של ממלכת ישראל: חצור, מגידו, דן ושומרון, וכן נתגלו מספר כותרות בהר גריזים. אחת עשרה כותרות נוספות התגלו באתרים המזוהים עם ממלכת יהודה, ובהם עיר דוד, רמת רחל ובמעיין עין א-ג'וויזה בסמוך לאל-ולג'ה. כותרות פרוטו-איאוליות נמצאו גם באתרים ארכאולוגיים בעבר הירדן המזרחי: שישה פריטים נמצאו באתרים המזוהים עם ממלכת מואב. במצודת רבת עמון, בירת ממלכתם של בני עמון, נמצאו רסיסים מכותרת נוספת. הכותרות שמקורן בממלכת ישראל מתוארכות לימי מלכות עמרי במאה ה-9 לפנה"ס, בעוד הכותרות שנמצאו באזור יהודה ובעבר הירדן מתוארכות לשלהי המאה ה-8 או לראשית המאה ה-7 לפנה"ס.
הקשר בין הכותרות הפרוטו-איאוליות לכותרות האיאוליות הוא מורכב, ונראה שהראשונות הן גלגול מאוחר של מוטיב עץ הדקל שהיה שכיח בעיטורים בכל רחבי המזרח הקדום עוד קודם לכן.
כיוון שהסגנון הפרוטו-איאולי מזוהה עם ממלכות ישראל ויהודה, הוא אומץ כמוטיב רשמי גם במדינת ישראל של ימינו. כותרת פרוטו-איולית מופיעה לצד סמל המדינה על מטבע חמישה שקלים חדשים. כותרת פרוטו־איאולית מופיעה גם בסמל מחלקת העתיקות של קפריסין (אנ').
רקע והיסטוריה > הסדר האיאולי באסיה הקטנה

הסדר האיאולי פותח בצפון-מערב אסיה הקטנה בהשראת כותרות פיניקיות. כותרות אלה התגלו גם באתרים בסיציליה. מקור שמן באיולים, אחד משבטי יוון העתיקה.
הדוגמות העתיקות ביותר ששרדו של הסדר האיאולי בעולם היווני הן מהמאה ה-6 לפנה"ס, התקופה בה התפתחו גם הסדר האיוני והסדר הדורי. היו חוקרים שהציעו שהסדר האיוני התפתח מן הסדר האיאולי, אך חוקרים רבים חולקים על דעה זאת.
השימוש בסדר האיאולי פסק בשלהי התקופה הארכאית.
ראו גם

הסדרים הקלאסיים
הסדר האיוני
ארכאולוגיה מקראית
פיניקים
יוונית איולית
לקריאה נוספת

Y. Shiloh, New Proto-Aeolic Capitals Found in Israel, Bulletin of the American Schools of Oriental Research, 1976, עמ' 67–77 doi: 10.2307/1356300
L. Y. Rahmani, A Votive Stele with Proto-Aeolic Capital, Israel Exploration Journal 32, 1982, עמ' 199–202
הערות שוליים

1 2 3 4  Schroer, Silvia (2018). Die Ikonographie Palastinas/Israels und der Alte Orient: eine Religionsgeschichte in Bildern, Band 4: Die Eisenzeit bis zum Beginn der achämenidischen Herrschaft (בגרמנית). Schwabe Verlag. p. 286. ISBN 978-3-7965-3879-7. (ניתן להוריד גם בקישור הבא: )
↑  Madeleine Mumcuoglu, Yosef Garfinkel, Royal Architecture in the Iron Age Levant, Jerusalem Journal of Archaeology 1, 2021, עמ' 450–481
↑  אפרים שטרן, יצחק מגן, השלב הראשון של המקדש השומרוני בהר גריזים: עדויות ארכיאולוגיות חדשות, קדמוניות לג, 2000, עמ' 119–124
↑  Yigal Shiloh, The Proto-Aeolic Capital and Israelite Ashlar Masonry, Qedem 11, 1979, עמ' 26–28
↑  S. Gsell, Histoire ancienne de l'Afrique du Nord IV, Librairie Hachette, 1920, עמ' 369
1 2  YIGAL SHILOH, THE PROTO-AEOLIC CAPITAL AND ISRAELITE ASHLAR MASONRY, Qedem 11, 1979, עמ' III–95
↑  עודד ליפשיץ, זמנן ומקורן של כותרות האבן המעוטרות מיהודה, ממואב ומעמון, קתדרה 131, עמ' 5–24
1 2 3  Oded Lipschits, Lipschits, O. 2011. The Origin and Date of the Volute Capitals from the Levant. in: Finkelstein, I. and Na'aman, N. eds. The Fire Signals of Lachish. Winona Lake: 203-225.
↑  Proto-Aeolic Capital Associated with Judah’s Longest Spring Tunnel, Biblical Archaeology Society, ‏2014-05-01 (באנגלית)
↑  W. H. Goodyear, Egyptian Origin of the Ionic Capital and of the Anthemion, The American Journal of Archaeology and of the History of the Fine Arts 3, 1887 doi: 10.2307/496236, PL. XIX
↑  BRAU4 Patronages, BRAU (Biennial of Architectural and Urban Restoration); 20 Jahre Zypern-Studien in Münster, WWU Münster - Institut für Interdisziplinäre Zypren-Studien; וכן באתר מחלקת העתיקות של קפריסין מימין למעלה
↑  Jeffrey M. Hurwit, The Art and Culture of Early Greece, 1100-480 B.C., Cornell University Press, 1985, ISBN 978-0-8014-9401-7. (באנגלית)
שער מצודה מלכותית מאבן גיר, מתוארך למאה ה-9 לפנה"ס. מחצית ימנית של שער כפול שהיה קבוע בכניסה למצודת חצור בימי המלך אחאב. השער בנוי אבני גזית מסותתות ומעוטר בשתי כותרות פרוטו־איאוליות מגולפות
כותרת פרוטו־איאולית מרמת רחל וביאור שמות חלקי הכותרת
פתח קבר מלכותי בטמסוס, עם כותרת פרוטו־איאולית; כותרת כזאת מופיעה בסמל מחלקת העתיקות של קפריסין
כותרת מסוגננת מאידליון שבקפריסין
וריאציות שונות של כותרות פרוטו־איאוליות
מטבע חמישה שקלים חדשים, ובמרכזו כותרת פרוטו-איאולית
העיקר זה הרומנטיקה

העיקר זה הרומנטיקה - מתוך ערב שירים של יוני רכטר הוא אלבום הופעה בהשתתפות יוני רכטר, גידי גוב, מזי כהן, יהודית רביץ, יובל זמיר, חיים צינוביץ' ומקהלת העפרוני בניצוחה של מיה שביט, שיצא לאור בשנת 1991. האלבום מתעד את המופע "העיקר זה הרומנטיקה" שהופק על ידי רשות השידור עבור פסטיבל ישראל לשנת 1990. כל השירים הוקלטו בהופעה חיה באולפן קול ישראל בבית המורה, תל אביב.
לחני האלבום, העיבודים וניהולו המוזיקלי כולו של יוני רכטר שגם שר בחלק גדול מן השירים במופע.
רשימת רצועות

המוזיקה לשירים הולחנה על ידי יוני רכטר.
| העיקר זה הרומנטיקה - מתוך ערב שירים של יוני רכטר> מס' | העיקר זה הרומנטיקה - מתוך ערב שירים של יוני רכטר> שם | העיקר זה הרומנטיקה - מתוך ערב שירים של יוני רכטר> מילים | העיקר זה הרומנטיקה - מתוך ערב שירים של יוני רכטר> ביצוע | העיקר זה הרומנטיקה - מתוך ערב שירים של יוני רכטר> משך | העיקר זה הרומנטיקה - מתוך ערב שירים של יוני רכטר>  | העיקר זה הרומנטיקה - מתוך ערב שירים של יוני רכטר>  | העיקר זה הרומנטיקה - מתוך ערב שירים של יוני רכטר>  | העיקר זה הרומנטיקה - מתוך ערב שירים של יוני רכטר>  | העיקר זה הרומנטיקה - מתוך ערב שירים של יוני רכטר>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | עד מחר  | נתן זך | יוני רכטר | 2:39 |  |  |  |  |  |
| 2. | הרצינות היא ממני והלאה  | עלי מוהר | יוני רכטר | 2:02 |  |  |  |  |  |
| 3. | הכל קלוי  | עלי מוהר | מזי כהן, חיים צינוביץ', יובל זמיר, יוני רכטר | 1:53 |  |  |  |  |  |
| 4. | אם יוולד לי ילד  | עלי מוהר | גידי גוב | 3:10 |  |  |  |  |  |
| 5. | תיבת הזימרה נפרדת  | נתן אלתרמן | יובל זמיר וחיים צינוביץ' | 4:11 |  |  |  |  |  |
| 6. | שיר באמצע הלילה  | נתן זך | יוני רכטר ומקהלת העפרוני | 4:04 |  |  |  |  |  |
| 7. | נמה יפו  | יעקב שרת ויוסף מילוא | מזי כהן ויוני רכטר | 2:38 |  |  |  |  |  |
| 8. | דג הזהב  | לאה גולדברג | מזי כהן, חיים צינוביץ', יובל זמיר ויוני רכטר | 4:18 |  |  |  |  |  |
| 9. | ערב עירוני  | נתן אלתרמן | מזי כהן, גידי גוב, חיים צינוביץ', יובל זמיר, יוני רכטר ומקהלת העפרוני | 4:48 |  |  |  |  |  |
| 10. | שיר התעוררות  | דן מינסטר | יובל זמיר | 3:33 |  |  |  |  |  |
| 11. | שירו של מקס  | עלי מוהר וחיים מרין | גידי גוב, חיים צינוביץ', יובל זמיר | 3:10 |  |  |  |  |  |
| 12. | שיר התשובה  | עלי מוהר וחיים מרין | חיים צינוביץ' | 1:43 |  |  |  |  |  |
| 13. | אם תתאהב אי פעם  | ויליאם שייקספיר | מזי כהן, יובל זמיר ויוני רכטר | 4:06 |  |  |  |  |  |
| 14. | נגיעה אחת רכה  | עלי מוהר | גידי גוב | 4:48 |  |  |  |  |  |
| 15. | עטור מצחך  | אברהם חלפי | יהודית רביץ | 4:10 |  |  |  |  |  |
| 16. | בלעדייך  | דן מינסטר | חיים צינוביץ' | 2:32 |  |  |  |  |  |
| 17. | העיקר זה הרומנטיקה  | עלי מוהר | גידי גוב | 3:20 |  |  |  |  |  |
| 18. | זה כל מה שיש  | עלי מוהר | יוני רכטר | 2:11 |  |  |  |  |  |
| 19. | שיר נבואי קוסמי עליז  | יוני רכטר ועלי מוהר | מזי כהן, גידי גוב, חיים צינוביץ', יובל זמיר, יוני רכטר ומקהלת העפרוני | 3:56 |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 1:03:12 |  |  |  |  |  |
משתתפי האלבום

שירה - מזי כהן, גידי גוב, חיים צינוביץ', יובל זמיר, יהודית רביץ, יוני רכטר ומקהלת העפרוני
לחנים, עיבודים, הפקה מוזיקלית - יוני רכטר
מנצחת על מקהלת העפרוני - מיה שביט
סקסופון סופרן ואלט, קלרינט, קלרינט בס - גורי אגמון
קלידים - עדי רנרט
גיטרה בס - אלון נדל
חליל - אילן סאלם
תופים - ישראל נחום
כלי הקשה - יובל שפריר
פסנתר - יוני רכטר
המוזיאון המרכזי של הצי על שם הקיסר פיוטר הגדול

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  naval museum 
 מיקום:  סנקט פטרבורג 
 מדינה:  רוסיה 
 מייסדים:  פיוטר הגדול 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1709
 תאריך פתיחה רשמי:  1709 
 קואורדינטות:  59°55′47″N 30°17′43″E﻿ / ﻿59.92969°N 30.29522°E﻿ / 59.92969; 30.29522
 navalmuseum.ru
 he
 
המוזיאון המרכזי של הצי על שם הקיסר פיוטר הגדול (ברוסית: Центральный военно-морской музей имени императора Петра Великого) הוא אחד המוזיאונים הוותיקים ביותר ברוסיה ואחד המוזיאונים הימיים הגדולים בעולם, הממוקם בסנט פטרסבורג ומהווה אתר מורשת היסטורית ותרבותית ימי. מקורו של המוזיאון מחדר הדגמים הפטרבורגי שהיה מאגר של מודלים ורישומי בניית ספינות, שהוזכר לראשונה במכתבו של פיוטר הראשון ב-13 בינואר 1709.
האוסף המודרני של המוזיאון מונה למעלה מ-700,000 פריטים, כולל יותר מ-2,000 דגמי ספינות. למוזיאון שישה סניפים: אברורה, צוללת D-2 נארודובולץ, מבצר קרונשטאדט בסנקט פטרבורג; "דרך החיים" (באגם לדוגה, שבמחוז לנינגרד), מוזיאון הצי הבלטי (בעיר בלטייסק בקלינינגרד), ספינת הטילים "מיכאיל קוטוזוב " (בעיר נובורוסייסק), מוזיאון צי הים השחור (בסבסטופול).
היסטוריה

תחילת ההיסטוריה של המוזיאון מתוארכת לשנת 1709, כאשר פיוטר הראשון הזכיר לראשונה את תא המודלים (מהולנדית: Model-kammer - חדר הדגמים), שם הוחזקו רישומי ספינות ודגמים. החדר היה ממוקם בבניין האדמירליות הראשי, שם נבנו ספינות הצי הבלטי.
בשנת 1722 פורסמה "התקנה לניהול האדמירליות והמספנה" ובה נכתב: "כאשר האונייה מתוכננת להיבנות, יש להורות לאדון שבונה את הספינה להכין חצי מודל על לוח, וזה יחד עם שרטוט הספינה, יש לתת אותו למועצת האדמירליות." ישנם כשמונים דגמים מהמאה ה-18, שנעשו בהתאם ל"תקנות" הללו ונשמרות באוספי המוזיאון.
התפתחות בניית הספינות הובילה לכך שמודלים של בניית ספינות הוחלפו בהדרגה בשרטוטים תאורטיים. האוסף איבד את משמעותו המעשית ובשנת 1805 הפך ל"מוזיאון הימי". המוזיאון נסגר בשנת 1827, הוא נבנה מחדש כמוזיאון ימי בשנת 1867. בסוף המאה ה-19 המוזיאון הימי הפך למרכז תרבותי ומדעי רוסי משמעותי וזכה לתהילה ברחבי העולם.
בשנים 1900–1904, תערוכת המוזיאון נבנתה מחדש והורחבה באופן משמעותי. בשנת 1908, לפני החגיגות לציון 200 שנה למוזיאון, הוא נקרא על שם מייסדו - פיוטר הגדול. לאחר ששינה מספר שמות, בשנת 1924 הפך למוזיאון הצי המרכזי.
באוגוסט 1939, אחד הבניינים היפים בלנינגרד - בניין הבורסה לשעבר - הועבר לאחריות מוזיאון הצי המרכזי. שחזור השטח לתצוגת המוזיאון, אחסון אוספים ופרויקט המוזיאון פותחו על ידי האדריכל מודסט שפילבסקי. בפברואר 1941 נפתחה תערוכה באולמות חדשים, אך כעבור ארבעה חודשים החלה המלחמה הפטריוטית הגדולה. המוצגים היקרים ביותר פונו לאוליאנובסק. ביולי 1946, המוזיאון פתח מחדש את שעריו למבקרים.
לאחר המלחמה החלה הקמת רשת סניפים מודרנית של מוזיאון הצי המרכזי. בשנת 1956 נפתח סניף בסיירת אברורה, מוזיאון האוניות הראשון בברית המועצות. בשנת 1972, בכפר אוסינובץ שעל שפת אגם לדוגה, נפתח סניף "דרך החיים". בשנת 1980 החלה פעילותו של סניף מבצר קרונשטאט לפעול בבניין הקתדרלה הימית בעיר קרונשטאדט. העבודה על יצירת סניף באחת הצוללות הראשונות שנבנו על ידי הסובייטים, ה-D-2 (נארודובולץ), הגיעה לשיאה בפתיחת מתחם הנצחה בשנת 1994, שהפך לצוללת-מוזיאון הראשונה ברוסיה.
בשנת 1977 נפתח סניף של המוזיאון בשם "ניצחון צ'סמה שתצוגתו הוקדשה כולה להיסטוריה של קרב צ'סמה ב-24–26 ביוני 1770. לאחר מכן, נבנתה כנסייה, בו שכנה ענף מוזיאון בצי, ובזכות קיומו של האנדרטה האדריכלית, שהייתה בהגנת אונסק"ו, הועבר לידי הכנסייה האורתודוקסית, כאשר תערוכת המוזיאון הועברה לביתן האדמירליות בפארק יקתרינה בצארסקויה סלו (רחוב פארקובאיה 7 בעיר פושקין), וכעבור כמה שנים סניף המוזיאון הזה פורק לחלוטין.
העבודה על קידום ההיסטוריה של הצי זכתה להערכה רבה: בשנת 1975, על פי צו נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות, הוענק למוזיאון אות מסדר הכוכב האדום.
בשנת 2012 הסניפים הקיימים של המוזיאון קיבלו מעמד כחטיבות מבניות של המוזיאון. אלה היו בעיקר מוזיאון הצי הבלטי (בעיר בלטייסק) וספינת התהילה הצבאית "מיכאיל קוטוזוב" (בעיר נובורוסייסק).
באפריל 2013 הושלמה העברת אוסף המוזיאונים למתחם המשוחזר של צריף קריוקוב. בקיץ 2013 החל לפעול מתחם תצוגה המורכב משישה אולמות, תערוכה באטריום והשלב הראשון של התערוכה המרכזית, המורכבת משישה אולמות. עד יום הצי הרוסי, ב-27 ביולי 2014, נערכה תערוכה המורכבת מ-19 חדרים שהייתה פתוחה לחלוטין לציבור.
אוסף המוזיאון

באוסף המוזיאון החל מ-1 בינואר 2015 למעלה מ-719,000 פריטי מוזיאון, שאוחסנו בשמונה קרנות והוסבו ל-57 אוספי תערוכה, המגוונים ביותר מבחינת חומר הייצור, הגדלים והמידות.
קרן הספינות של המוזיאון מונה למעלה מאלפיים דגמים ייחודיים של ספינות, ואחת מתערוכות המוזיאון היקרות ביותר היא הסירה המפורסמת של פיוטר הגדול, המכונה לעיתים קרובות "סבו של הצי הרוסי". הצוללת של המעצב סטפן קרלוביץ' דז'בצקי משנת 1881, דגמי ספינות בקנה מידה 1:12 ודגמי ספינות ייחודיים של פרויקטים לא ממומשים מהתקופה הסובייטית מעניינים גם הם.
אוסף הנשק הוא אוסף כלי נשק מתקופות שונות וממדינות שונות. בין המוצגים היקרים ניתן למנות תותחים רוסיים עתיקים, שהופקו מנחושת על ידי סמיון צ'וגונקין בשנת 1618 והמאסטר יוסיף בלשביץ' בגלוכוב בשנת 1692, בין המוצגים יש גם כלי נשק אישיים של בני המשפחה הקיסרית ומפקדי חיל הים הרוסיים המפורסמים.
האוסף כולל גם יותר מ-62,000 עבודות ציור, גרפיקה ופיסול של אדונים מפורסמים כמו איוואן אייבזובסקי, פיוטר קלודט, אלכסנדר בריולוב, מארק אנטוקולסקי, מיכאיל מיקשין ואמנים ופסלים רוסים וזרים אחרים.
בנוסף לאוסף המדליות והדגלים, מדי המלחים של המאות 18–19, נשמרים כאן גם המדים המודרניים של הצי. מוצג אוסף סמלים צבאיים, נומיסמטיקה, מטבעות ושטרות נדירים.
באוסף התיעוד ישנם מסמכים אותנטיים שעליהם חתמו קיסרי רוסיה, כולל פיוטר הראשון, וכן אמנת הצי משנת 1720 ומכתבי הכרת תודה של פיוטר, מסמכים מתקופת המלחמה הפטריוטית הגדולה וחומרים ייחודיים עליהם חתמו מפקדי חיל הים הרוסי.
אוסף קרן התצלומים מכיל תצלומים ואלבומי תמונות, גלויות ותשלילים מאמצע המאה ה-19 ועד ימינו. זהו אוסף הצילום הימי הגדול ביותר ברוסיה (כ-280 אלף פריטים).
קרן השרטוט מכילה כ-18,000 רישומים של ספינות וכלי שיט, ספרים על ההיסטוריה של בניית ספינות, מסמכי עיצוב ספינות, רישומים של ספינות עם חתימות של פיוטר הגדול ודמויות בולטות נוספות של המדינה והצי.
הקרן המיוחדת היא אוסף פרסים, תכשיטים ומזכרות מחדרי הקצינים, העשויים מתכות יקרות ואבנים על ידי בעלי מלאכה מפורסמים כמו קרל פברז'ה ופאבל אובצ'ניקוב, אלכסנדר ליובאווין ותכשיטים אחרים. האוסף מכיל הזמנות, מדליות ושלטי הנצחה, לוחות משובצים ועוד.
תערוכות

תערוכת המוזיאון מורכבת מתשעה עשר אולמות מרכזיים ומתחם תצוגה של תערוכות זמניות.
תערוכות > קטעי התערוכות

היכל התהילה של הצי הרוסי
הצי הקיסרי הרוסי בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20
מלחמת רוסיה-יפן בשנים 1904–1905 קרב סיירת "וריאג"
מלחמת רוסיה-יפן בשנים 1904–1905 הגנת פורט ארתור וולדיווסטוק
מלחמת רוסיה-יפן בשנים 1904–1905 קרב צושימה
שחזור הצי הקיסרי הרוסי. 1905-1914
הצי הבלטי במלחמת העולם הראשונה. 1914-1917
צי הים השחור ושייטת האוקיינוס הארקטי במלחמת העולם הראשונה
הצי במהלך מהפכת 1917, מלחמת האזרחים והתערבות זרה בשנים 1917–1922
הצי הסובייטי בתקופה שבין המלחמות. 1922-1941
המלחמה הפטריוטית הגדולה. הצי הסובייטי בשנת 1941
המלחמה הפטריוטית הגדולה. הצי הסובייטי בשנת 1942
המלחמה הפטריוטית הגדולה. הצי הסובייטי בשנת 1943
המלחמה הפטריוטית הגדולה. הצי הסובייטי בשנים 1944–1945
בניית צי ברית המועצות והשלכות מלחמת העולם השנייה. 1945-1955
בניית צי מבוסס על המהפכה המדעית והטכנולוגית. 1955-1965
יצירת צי טילים גרעיניים שבברית המועצות. 1965-1975
צי טילים גרעיניים. 1975-1991
חיל הים של הפדרציה הרוסית
ראו גם

אברורה
פארק פטריוט
המוזיאון המרכזי של הכוחות המזוינים (רוסיה)
המוזיאון המרכזי של חיל האוויר (רוסיה)
הערות שוליים

↑  "Регламент Благочестивейшего Государя Петра Великого о управлении Адмиралтейства и Верфи и о должностях Коллегии Адмиралтейской и прочих всех чинов при Адмиралтействе обретающихся [1722]". militera.lib.ru. נבדק ב-2015-11-09.
↑  "Музей "Чесменская победа"".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 2232 2471  LCCN: n82223087  NKC: ko2004214244  VIAF: 158762219   WorldCat (עם VIAF): 158762219 
תערוכת המוזיאון הימי זמן קצר לפני המהפכה הסוציאליסטית באוקטובר.
האולם הראשי של המוזיאון
דגם צוללות מדגם דז'בצקי
הסירה של פיטר הגדול
מטוס I-16
תערוכה במוזיאון
הסדר הסורי בלבנון

הסדר הסורי בלבנון (מכונה גם הכיבוש הסורי בלבנון או הנוכחות הצבאית הסורית בלבנון) התקיים בלבנון בין השנים 1976–2005. כוחות צבא סוריה הסיגו את כוחותיהם מהמדינה בשנת 2005 לאחר מהפכת הארזים.
מלחמת האזרחים

במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית 1975–1990, לבנון ביקשה את סיוע סוריה ככח שמירת שלום ערבי. הליגה הערבית הסכימה לשלוח כח שמירת שלום המורכב ברובו מחיילים סורים. בתחילה, מטרת הסורים הייתה להגן על הנוצרים ולסייע להם אל מול המוסלמים, אשר חברו ל"תנועה הלאומית הלבנונית" (LNM). שנתיים לאחר מכן, ב-1978, סוריה שינתה את עמדתה וצידדה באש"ף.
כשבאים לבחון מתי הנוכחות הסורית הפכה לכיבוש כמוגדר על ידי החוק הבינלאומי, גרהארד פון גלהן כותב כי "המנדט של הכח הסורי חודש מספר פעמים עד לפקיעתו הרשמית ב-27 ביולי 1982, בעת המצור הישראלי על ביירות. הממשלה הלבנונית סרבה לבקש את חידושו של המנדט מהליגה הערבית. במקום זאת, בספטמבר 1986, ממשלת לבנון ביקשה לסיים את הנוכחות הסורית במדינה. וכך, כשהיא נעדרת סמכות חוקית הן מצד ממשלת לבנון והליגה הערבית, הנוכחות הצבאית הסורית נחשבה כיבוש לא חוקי של לבנון".
בשנות ה-80 המאוחרות, הגנרל מישל עאון מונה לנשיא מועצת השרים על ידי הנשיא אמין ג'ומאייל. היה זה מהלך בעייתי ומורכב מאחר שהתפקיד היה שמור ע"פ הסכמים שבע"פ למוסלמים הסונים. וכך, שרים מוסלמים סירבו לכהן תחת ממשלתו של עאון, אשר גם לא הוכרה על ידי סוריה. 2 אדמיניסטרציות יריבות נוצרו: האחת, צבאית תחת מישל עאון במזרח ביירות, והשנייה אזרחית, תחת סלים אל-חוס במערב ביירות. ממשלתו של סלים אל-חוס זכתה בתמיכת הסורים. עאון התנגד לנוכחות הסורית בלבנון, כשהוא מסתמך על החלטה מס' 520 של מועצת הביטחון של האו"ם, שקובעת כי יש להשיג את כל הכוחות הזרים שנמצאים במדינה, בראשם כוחות צה"ל. לאחר התקפה מוצלחת נגד מיליציית הכוחות הלבנוניים בנמל ביירות, עאון, שזכה כעת לתמיכה רחבה במזרח העיר, הכריז על "מלחמת חופש" כנגד הכוחות הסוריים.
הלחימה החלה ב-14 במרץ 1989. מספר הקורבנות הלא-מעורבים שנפגעו מהפצצות הארטילריה הלא מדויקות, היה גדול.
הגלייתו של מישל עאון

אם בתחילה עאון זכה בתמיכה בינ"ל נרחבת יותר מאשר אל-חוס, זה הסתיים עם הפלישה האמריקאית לכווית. עאון זכה לתמיכה מסוימת מהמשטר העיראקי, ששאף להחליש את המשטר הבעת'יסטי המתחרה בדמשק. ובתמורה לתמיכה הסורית בפלישה לכווית, ארצות הברית וישראל אפשרו לסוריה לגרש את עאון. כך באוקטובר 1990 כוחות סוריים כבשו את הארמון הנשיאותי בבעבדא בסערה. עאון נמלט לשגרירות הצרפתית ומאוחר יותר הוגלה מלבנון לצרפת.
נסיבות הגלייתו שנויות במחלוקת, ובדרך כלל מיוחסות לכוחות הסורים, צה"ל, המיליציות השיעיות והכוחות הלבנוניים של סמיר ג'עג'ע.
מ-1990 ועד 2005

הכוחות הסורים נותרו בלבנון, כשהם בעלי השפעה לא מבוטלת על ממשלתה משנת 1990 ועד 2005.
לאחר נסיגת ישראל מדרום לבנון ומותו של חאפז אל-אסד בשנת 2000, הנוכחות הצבאית הסורית בלבנון ספגה ביקורת קשה והתנגדות מהאוכלוסייה הלבנונית.