stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלאכת לש
הגדרת המלאכה

בתלמוד מובאת ברייתא שבה מחלוקת תנאים בשאלה מתי אדם חייב מהתורה במלאכת לש: ”אחד נותן את הקמח ואחד נותן לתוכו מים - האחרון חייב, דברי רבי. רבי יוסי בר יהודה אומר: אינו חייב עד שיגבל.”
אם כן, דעת רבי יהודה הנשיא היא שהאיסור הוא הנחת שני החומרים בכלי אחד. לעומת זאת, דעת רבי יוסי ברבי יהודה היא שעוברים על האיסור רק כשהאדם מגבל (=לש) את שני החומרים.
להלכה, פסקו הרמב"ם, הרא"ש ורוב הראשונים לקולא כרבי יוסי ברבי יהודה, וכך פסק גם השולחן ערוך. אולם הרב ישראל איסרלן בספרו "תרומת הדשן" ועוד ראשונים מאשכנז פסקו לחומרה כרבי יהודה, וכך נראה שפסק הרמ"א{{רמ"א שכ"א סעיף י"ד בסוגריים כתב "פירוש נתינת מים בקמח נקרא גיבול" ובפשטות משמע שפוסק כרבי, אולם במשנ"ב הביא "האי לישנא לאו דווקא דהמחבר איירי פה בלישה גמורה, שנותן המים ומגבל. ובשער הציון אות ס"א הסביר בארוכה דדעת השו"ע דבנתינה לבד אין איסור, וסיים "אחר כך מצאתי שכן כתב בנשמת אדם שאיזה תלמיד טועה הגיה כן בשולחן ערוך}}.
דבר שאינו בר גיבול

הגמרא מסבירה שמחלוקתם של רבי ורבי יוסי ברבי יהודה בהגדרת האיסור מהתורה היא רק בדבר שהוא "בר גיבול", כלומר דבר שניתן ללוש אותו לעיסה אחידה. אולם בדבר ש"אינו בר גיבול" – כלומר שאינו הופך לעיסה אחידה (כגון "מורסן", שהוא תערובת של קליפות התבואה ומים) – הדין שונה. מצד אחד לא מתחייבים בו באיסור מהתורה, שהרי לא לשים אותו לעיסה אחידה, אולם כבר בנתינת המים לתוך התערובת עוברים על איסור מדרבנן, שהרי זה דרך הערבוב שלו.
תוספות רי"ד פסק שעל כל תרכובת עוברים באיסור מהתורה, לדוגמה כבר בהכנת דיו עובר באיסור לש מהתורה. לדעתו כבר בנתינת המים לתוך חומר הדיו מתחייב באיסור אף אם לא ערבב. אולם רוב הפוסקים פסקו שכל בלילה רכה היא רק איסור של חכמים. מכאן נובע גם האפשרות להכין כזו תערובת בשינוי, דהיינו שלא כדרך הרגילה - צורת עשייה שבה מותרים איסורי חכמים רבים.
לישה בשינוי

התלמוד מביא ברייתא שבה מחלוקת תנאים האם מותר לגבול קלי, דהיינו גרעינים קלויים, שאינם ניתנים להגעה לעיסה אחידה, והוא מביא את דברי רב חסדא שלדבריו המתיר במחלוקת זו הוא רבי יוסי ברבי יהודה. התלמוד מגביל את ההיתר רק למקרה שבו הגיבול נעשה בשינוי, ורב חסדא מסביר שהשינוי הוא "על יד על יד", דהיינו מעט מעט. לאחר מכן ממשיכה הברייתא ואומרת שהצדדים החולקים מסכימים שמותר לבחוש "שתית", שהוא מאכל העשוי מקמח קליות (על פי המשך האמור בתלמוד, הבחישה היא בחומץ). התלמוד מסביר שההיתר הוא בבלילה רכה בלבד, וגם במקרה זה מעמיד את ההיתר בשינוי, שאותו מסביר רב יוסף שהוא שינוי סדר מתן החומרים (נתינת החומץ לתוך השתית במקום להפך). לאחר מכן מובא היתר גיבול מורסן, וגם הוא מוגבל בכך שנעשה בשינוי. באשר לשינוי זה מובאים דברי רב יימר בר שלמיא בשם אביי, שהשינוי הוא גיבול של "שתי וערב", דהיינו בצורה מוצלבת ולא סיבובית.
מדברי התלמוד עולים אם כן כמה סוגי שינויים: "על יד על יד" (מעט מעט); שינוי סדר נתינת החומרים; ו"שתי וערב".
בחיי היום-יום

ישנן פעולות מצויות שיש בהן חשש לישה: הוספת מיונז או שמן לביצים מרוסקות,  ו(לחלק מהפוסקים) הכנת מטבל טחינה.
הערות שוליים

↑  גיבול בוץ הוא תולדה
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ע"ד, עמוד ב'
↑  ראו תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף צ"ו, עמוד ב' ועוד
↑  רש"י על תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף מ"ט, עמוד ב', דיבור המתחיל 'הם זרעו'.
↑  משנה, מסכת שבת, פרק א', משנה ה'
↑  משנה, מסכת שבת, פרק כ"ד, משנה ג'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קנ"ה, עמוד ב'
↑  שבת קנה ד"ה "אין נותנין".
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קנ"ו, עמוד א'
| הלכות ואיסורי שבת |
| --- | --- | --- |
| כללים | מזיד עם התראה • מזיד • שוגג • דבר שאינו מתכוון • פסיק רישא • מלאכה שאינה צריכה לגופה • מלאכת מחשבת • שניים שעשאוה • שינוי • גרמא בשבת • מקלקל • מתעסק • חצי שיעור • מסייע אין בו ממש • פיקוח נפש דוחה שבת. |  |
| מוקצה | מוקצה מחמת גופו • מוקצה מחמת איסור • מוקצה מחמת חסרון כיס • מוקצה מחמת מיאוס • מוקצה מחמת מצווה • כלי שמלאכתו לאיסור • ביטול כלי מהיכנו • בסיס לדבר האסור • נולד • טלטול על ידי דבר אחר • מיגו דאתקצאי • גרף של רעי |  |
| שבות | שבות דשבות • אמירה לנוכרי • עובדין דחול • מראית עין • ממצוא חפצך • ודבר דבר • הכנה משבת לחול • טרחא יתירה • מקח וממכר בשבת • שכר שבת • שטרי הדיוטות • מוליד • רחיצה בשבת • רדיית הפת • גזירת סנדל המסומר |  |
| עונשים | סקילה • כרת • קורבן חטאת • מלקות • מעשה שבת |  |
| שונות | מחמר • תחום שבת • שביתת כלים • שביתת בהמתו |  |
| מלאכות שבת | מלאכות שבת |  |
| צביעת יריעות המשכן | זורע • חורש • קוצר • מעמר • דש • זורה • בורר • טוחן • מרקד • לש • מבשל |  |
| הכנת היריעות | גוזז • מלבן • מנפץ • צובע • טווה • מיסך • שתי בתי נירין • אורג • פוצע • קושר • מתיר • תופר • קורע |  |
| הכנת כיסויי עורות | צד • שוחט • מפשיט • מעבד • ממחק • משרטט • מחתך |  |
| הקמת המשכן | כותב • מוחק • בונה • סותר • מכבה • מבעיר • מכה בפטיש • הוצאה מרשות לרשות |  |
| תולדות מלאכות שבת | מפרק • השקיה • הגבנה • חליבה בשבת |  |
| הלכות עירובין | הלכות עירובין |  |
| רשויות השבת | רשות הרבים • רשות היחיד • כרמלית • מקום פטור • (מדרבנן: קרפף יותר מבית סאתיים שלא הוקף לדירה) |  |
| המלאכה והאיסורים | עקירה והנחה • הוצאה מרשות לרשות • טלטול ארבע אמות ברשות הרבים • איסור טלטול בין רשויות היחיד • איסור טלטול בין רשויות היחיד |  |
| תיקוני החצר והמבוי | עירוב (על ידי צורת הפתח, לחי או קורה) • תיקון חצרות ומבואות • עירוב חצירות • שיתוף מבואות • פסי ביראות • ביטול רשות • חילוק רשויות |  |
מיסנום

| --- | --- |

 מדינה:  איטליה איטליה
 מחוז:  קמפניה קמפניה
 קואורדינטות:  40°47′11″N 14°05′11″E﻿ / ﻿40.786389°N 14.086389°E﻿ / 40.786389; 14.086389 
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןמיסנום(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןמיסנום(למפת קמפניה רגילה) נאפולי סלרנו קזרטה אבלינו בנוונטו וזוב לאציו מוליזה פוליה בזיליקטה ק. הים הטירנימיסנום(למפת קמפניה מוגדלת) נאפולי סלרנו קזרטה אבלינו בנוונטו וזוב לאציו מוליזה פוליה בזיליקטה ק. הים הטירנימיסנום  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מבט על כף מיזנו
מיסנום (באיטלקית: Misenum) היא עיר נמל עתיקה במחוז קמפניה שבדרום איטליה. היא ממוקמת בכֵּף בחלקו המערבי של מפרץ פוצואולי שבים הטירני. כיום המקום נקרא כֵּף מִיזֶנו (Miseno).
מקור השם

על-פי המיתולוגיה, מיסנום נקראת על שמו של מיסנוס, חברו של הקטור והחצוצרן של איניאס. כמסופר באיניאדה של ורגיליוס, מיסנום טבע בסמוך למקום זה לאחר שהזמין את אל ים טריטון לתחרות נשיפה בחצוצרה. בתגובה, טריטון הטיל אותו אל תוך הים כעונש על גאוותו.
היסטוריה

ראשיתה של מיסנום הייתה כאתר קיט בחסות העיר קומאי, וכך נשארה עד לסופה של הרפובליקה הרומית.
מיסנום הוקמה לראשונה כבסיס ימי בשנת 27 לפנה"ס על ידי מרקוס ויפסניוס אגריפה, יד-ימינו של הקיסר אוגוסטוס, והפכה לבסיס הגדול ביותר של הצי הרומי בעת העתיקה. בזכות הנופים המרהיבים באזור מפקדת הצי והסמיכות לערים הרומיות הגדולות פוצואולי וניאפוליס, הפכה מיסנום לאתר של וילות יוקרה מפוארות. בסוף המאה הראשונה חיו בה כעשרת אלפים חיילים ועוד עשרת אלפים תושבים אזרחים.
חשיבותה של מיסנום פחתה עם הירידה בכוחו של הצי הרומי במהלך המאה ה-4, והעיר הוחרבה סופית בסוף המאה ה-8 על ידי הסרצנים.
אירועים היסטוריים במיסנום

בשנת 39 לפנה"ס נכרתה במקום ברית מיסנום – הסכם שלום בין הטריומווירט השני בראשות אוקטביאנוס (יורשו של יוליוס קיסר ולימים הקיסר אוגוסטוס) ליריבו סקסטוס פומפיוס (בנו הצעיר של פומפיוס מגנוס). ברית זו שהבטיחה לפומפיוס שליטה על סיציליה, סרדיניה, קורסיקה ופלופונסוס בתמורה להסרת הסגר ימי מעל חצי האי האפניני ואספקת התבואה לרומא, החזיקה מעמד זמן מועט בלבד.
ב-16 במרץ 37 מת הקיסר טיבריוס בוילה שלו במיסנום, לאחר שחלה במהלך טיול בקמפניה.
פליניוס הזקן היה מפקד הצי הרומאי במיסנום בשנת 79, בזמן התפרצות הר הגעש וזוב, הנמצא בצידו השני של המפרץ. פליניוס חצה את המפרץ עם ספינותיו במטרה לחקור מקרוב את התופעה ונהרג בהתפרצות. את תיאור מותו של פליניוס הזקן מביא אחיינו, פליניוס הצעיר, שגם כן היה תושב מיסנום בזמן ההתפרצות.
מנוע מגח סילון

שרטוט של מנוע מגח
מנוע מגח סילון (באנגלית: Ramjet, רמג'ט) הוא מנוע כלאיים בין מנוע סילון למנוע רקטי. מנוע המגח סילון הוא מנוע סילון שאינו משתמש בטורבינה לדחיסת תערובת הדלק והאוויר.
דחיסת תערובת הדלק והאוויר מתבצעת במנוע זה על ידי תנועתו באוויר. כאשר מהירות האוויר קרבה למהירות הקול, נוצרת תופעת המגח. תופעת המגח היא דחיסה עצמית של פרודות האוויר, כלומר, דחיסה ללא כוח חיצוני.
יתרונותיו של מנוע זה כוללים: הספק גדול יותר ביחס למנוע סילון, יכולת לעבודה בלחץ אטמוספירי נמוך, המנוע אינו מכיל חלקים נעים כך שהשחיקה נמוכה וכן יכולת לעבוד במהירות גבוהה ממהירות הקול. בין חסרונותיו: מסוגל לפעול רק בתנועה, או כשקיימת זרימת אוויר חזקה, וכן הצורך במבנה מנוע שיעמוד בלחצים הפנימיים הגבוהים השוררים בו.
ראו גם

מנוע על-מגח סילוני
מנוע כוכבי

ערך זה עוסק במנוע בעירה פנימית. אם התכוונתם למבנה-על תאורטי, ראו .
אנימציה המדגימה פעולת מנוע רדיאלי. באיור זה טלטל הבוכנה העליונה הוא הראשי ושאר הטלטלים מחוברים אליו
מנוע כוכבי במטוס סטירמן של בואינג
מנוע כוכבי (מגרמנית: Sternmotor) או מנוע רדיאלי (מאנגלית: Radial engine) הוא תצורה של מנוע בעירה פנימית, שבה הצילינדרים ממוקמים בהיקף המנוע, סביב ציר הסיבוב שהוא מפיק ופונים כלפי ציר זה. הבוכנות שבצילינדרים מחוברות באמצעות טלטלים לארכובה, בדומה לחישורי גלגל המחוברים לטבורו. הארכובה היא זו הממירה את התנועה הקווית של הבוכנה והטלטלים לתנועה הסיבובית שמפיק המנוע. תצורה זו הייתה נפוצה בעבר בתעופה מנועי כלי טיס, לפני שרבים מהם עברו להנעה באמצעות במנועי סילון.
במנוע כוכבי הבוכנות מקושרות לארכובה במבנה של טלטל בוכנה ראשי וטלטלי משנה. הטלטל הראשי מחבר את הבוכנה באופן ישיר לארכובה, בעוד שאר הטלטלים מחברים את הבוכנות לטבעות הממוקמות מסביב לחיבור הטלטל הראשי (ראו אנימציה). במנועים רדיאליים של מחזור ארבע פעימות מספר הבוכנות בכוכב אחד הוא כמעט תמיד אי זוגי, על מנת לאפשר סדר הצתה המספק חלקות ורציפות של כוח המנוע. רוב המנועים הכוכביים עושים שימוש בגל זיזים מרכזי המניע מוטות דחיף שמתזמנים את פתיחת השסתומים בראש הצילינדר.
מבחינה חיצונית עשוי מנוע כוכבי להראות דומה מאוד למנוע סיבובי מטיפוס 'בוכנות בסידור מעגלי'. ההבדל ביניהם הוא שבמנוע סיבובי שכזה הצילינדרים מקובעים לתושבת שעליה מותקן המדחף ומסתובבים ביחד איתו ואילו במנוע כוכבי הצילינדרים מקובעים לגוף המטוס ואינם נעים כאשר המדחף מסתובב.
ראו גם

מנוע V
מנוע טורי בוכנאי
פורשה סוג 12
לאפיט (מכונית)
מניפתה של ליידי וינדרמיר (סרט, 1916)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  המחזה "מניפתה של ליידי וינדרמיר" מאת אוסקר ויילד
 בימוי:  פרד פול 
 תסריט:  בנדיקט ג'יימס
 שחקנים ראשיים:  מילטון רוסמר נטה וסטקוט נייג'ל פלייפייר ארתור וונטנר
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  Ideal Film Company 
 חברה מפיצה:  Ideal Film Company
 הקרנת בכורה:  יולי 1916 
 משך הקרנה:  66 דק' 
 שפת הסרט:  סרט אילם (כתוביות באנגלית)
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט דרמה, סרט אילם 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מניפתה של ליידי וינדרמיר (באנגלית: Lady Windermere's Fan) הוא סרט קומדיה אילם בריטי משנת 1916, בבימויו של פרד פול ובכיכובם של מילטון רוסמר, נטה וסטקוט ונייג'ל פלייפייר. זה היה העיבוד הקולנועי הראשון של המחזה "מניפתה של ליידי וינדרמיר" מאת אוסקר ויילד שיצא לאור ב-1892. קיים עותק של הסרט, והוא יצא על גבי DVD בהוצאת מכון הסרטים הבריטי.
צוות השחקנים

מילטון רוסמר – לורד וינדרמיר
נטה וסטקוט – ליידי וינדרמיר
נייג'ל פלייפייר – לורד אוגוסטוס לורטון
איירין רוק – גברת ארלין
ארתור וונטנר – לורד דרלינגטון
אליס דה וינטון – הדוכסית מברוויק
אי. ויוויאן ריינולדס – מר דאמבי
ג'ויס קר – אגאתה
אוון תומאס – ססיל גרהם
סידני ואוטייר – הופר
הערות שוליים

↑  Lady Windermere's Fan (1916) at BFI
↑  Progressive Silent Film List: Lady Windermere's Fan at silentera.com
מניפת סחף

מניפת סחף נרחבת המלבלבת לרוחב הנוף השומם שבין רכסי ההרים של קונלון ואלטון המהווים את הגבול הדרומי של מדבר טקלה מקאן במחוז האוטונומי שינג'יאנג שבצפון מערב סין. הצד השמאלי הוא החלק הפעיל במניפה, ונראה כחול בשל המים הזורמים מנחלים רבים. קרדיט: NASA/GSFC/METI/ERSDAC/JAROS/ASTER
מניפת סחף היא הצטברות של סחף בצורת מניפה שנוצרה כאשר נחל שזרימתו מהירה מאט, נעשה רדוד, ומתפשט בצורה אופיינית של משולש במוצא של קניון למישור שטוח, כאשר קודקוד המשולש בשער המוצא של הקניון ובסיסו פונה אל בסיס הסחיפה של הנחל. התלכדות של כמה מניפות סחף שכנות לכדי משטח רצוף של סחף הצמוד למדרון מכונה "בחאדה" (bajada), או מניפת סחף משולבת.
היווצרות

בשל האטה בזרימה שוקע כל חומר מוצק הנישא על ידי המים (טעונת). מכיוון שתופעה זו גורמת להקטנת הקיבולת של ערוץ הנחל, ישנה הערוץ בסופו של דבר את מסלולו, כשהוא בונה בהדרגה תצורה חרוטית דמוית מניפה, שטוחה, או מוגבהת מעט. המוצקים השוקעים הם בדרך כלל ממוינים רע (כלומר הם בעלי גדלים שונים). ניתן להסביר צורת מניפה זו בעזרת התרמודינמיקה: מערכת ההרבדה שב"ידית" המניפה שואפת למצב המביא למינימום את סך אנרגיית ההסעה הכרוכה בהזזת המשקעים והאנרגיה הפוטנציאלית הנובעת מהכבידה של החומר בחרוט. צורת קווי אנרגיית ההסעה היא של קשתות קונצנטריות שמרכזן נקודת פליטת החומר ב"ידית" המניפה. לכן החומר יטה להיות מרובד באופן שווה על פני קווים אלו, כשהוא יוצר את תצורת החרוט האופיינית.
בתוך מניפת הסחף מופיעים לעיתים ערוצים מסועפים מרובים כאשר יש זרימת מים.
מניפות סחף מצויות בדרך כלל באזורים מדבריים כשהן ניזונות משיטפונות שמקורן בסופות גשם בהרים הסמוכים. מניפות סחף נפוצות סביב שולי אגן ההשקעה של האזור הגאולוגי המכונה "פרובינציית אגן ורכס" (Basin and Range province) שבדרום מערב אמריקה הצפונית. בישראל יש מניפות סחף בשולי הערבה. לערוצי נחלים האופייניים לאקלים צחיח יש אגן היקוות גדול דמוי משפך המוביל למעבר צר ועמוק הנפתח למניפת סחף בתחתיתו.
פריאטופיטים (Phreatophyte מיוונית פריאטו - באר, פיט - צמח) הם צמחים, המרוכזים לעיתים קרובות בבסיס מניפות הסחף, שיש להם שורשים ארוכים מאוד (בין 10 ל-15 מטרים) המאפשרים להם להגיע לשכבת מים. מקור המים בעומק זה הוא מים שחלחלו דרך המניפה ונעצרו בשכבה אטומה למים (אקוויקלוד) שניתבה את המים לבסיס המניפה, שם הם מתרכזים. לעיתים, אם המים קרובים מספיק לפני השטח, הם יוצרים מעיינות. קבוצות שיחים אלו נצמדות לקרקע בבסיסן ולאורך זמן, כאשר פעולת הרוח מעיפה חול מסביבם יוצרים שיחים אלו אי של בית גידול לבעלי חיים רבים.
גלריה

מניפת סחף בעמק המוות שהתרוממה עקב העתק
מניפת סחף זעירה עם טביעות רגליים. עמק המוות.
מניפת סחף שנוצרה ממפולת סלעים, מעליה היישוב רנדה (Randa), עמק מטרטל (Mattertal), שווייץ.
הערות שוליים

↑  American Geological Institute.  Dictionary of Geological Terms.  New York:  Dolphin Books, 1962.
↑  American Geological Institute.  Dictionary of Geological Terms.  New York:  Dolphin Books, 1962.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294078205171  LCCN: sh85003730  NDL: 00575768
מניפסט ראסל-איינשטיין

מניפסט ראסל-איינשטיין פורסם בלונדון ב-9 ביולי 1955 על ידי הפילוסוף ברטראנד ראסל בעיצומה של המלחמה הקרה. המניפסט הדגיש את הסכנות בשימוש בנשק גרעיני וקרא למנהיגי העולם לחפש פתרונות שלום לסכסוכים בינלאומיים.
על המניפסט חתמו 11 מדענים אינטלקטואליים, ביניהם אלברט איינשטיין, שחתם על המניפסט מספר ימים לפני מותו ב-18 באפריל 1955.
הרקע לכתיבת המניפסט

השימוש הראשון בנשק גרעיני נעשה ב-16 ביולי 1945 במדבר ניו מקסיקו. באוגוסט אותה שנה הטילה ארצות הברית את פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי. יותר מ-100,000 בני אדם נהרגו בשתי ההפצצות.
ב-18 באוגוסט 1945 פרסם ברטראנד ראסל מאמר דעה בעיתון נגד הנשק הגרעיני, אותו החל לכתוב ביום בו נגסאקי הופצצה. חלק מהדברים שכתב הופיעו מאוחר יותר במניפסט.
יוסף רוטבלט, שעבד כמדען בפרויקט מנהטן לפיתוח נשק גרעיני, הצטרף אף הוא לפעילותו של ראסל לאחר ההפצצות ביפן, והיה למדען היחיד שעזב את הפרויקט מטעמי מצפון.
במהלך השנים שלאחר מכן ראסל ורוטבלט עבדו יחד במאמץ משותף לרסן את הפצת הנשק הגרעיני, בשיתוף פעולה עם אלברט איינשטיין ומדענים נוספים כדי לחבר את מה שנודע לאחר מכן כמניפסט ראסל-איינשטיין.
תקציר

המניפסט קרא למדענים מכל העולם להתכנס ולמחות כנגד הסכנות הנשקפות לאנושות בעקבות השימוש בנשק להשמדה המונית. מחברי המניפסט טוענים כי למרות חילוקי הדעות הפוליטיים, הבאים לידי ביטוי במלחמה, על האנושות להבין כי המשך המלחמה באמצעים הטכנולוגיים החדישים עלול להביא לסופה של האנושות. 
מחברי המניפסט קוראים לממשלות העולם להתעלות מעל חילוקי הדעות והאינטרסים הפוליטיים, ולנסות להביא ליישוב הסכסוכים בדרכי שלום.
החתומים על המניפסט

מקס בורן
פרסי ברידג'מן
אלברט איינשטיין
לאופולד אינפלד
פרדריק ז'וליו-קירי
הרמן מולר
לינוס פאולינג
ססיל פאוול
יוסף רוטבלט
ברטרנד ראסל
הידקי יוקאווה
מערכת הוכחת עבודה

מערכת הוכחת עבודה (באנגלית: Proof-of-work system) היא שיטה באמצעותה ניתן למנוע התקפת מניעת שירות (התקפת DoS) ושימושים לא תקינים אחרים בשירותים כגון גנבת מטבעות קריפטוגרפיים. השיטה הומצאה על ידי סינתיה דוורק ומוני נאור, ופורסם במאמר בשנת 1993..
דוגמה מוקדמת לשימוש במערכת הוכחת עבודה שנועדה להעניק ערך למטבע הוא מטבע הקונכייה שמקורו באיי שלמה.
תכונת מפתח של שיטות להוכחת עבודה היא האסימטריה שלהם: העבודה חייבת להיות קשה (אבל אפשרית) בצד של המבקש אבל קלה לבדיקה מבחינת ספק השירות.
שימוש

מערכת שממומשת ב-Hashcash (מערכת למניעת דואר זבל), משתמשת בפונקציות גיבוב הופכי חלקיות כדי להוכיח שנעשתה עבודה, ורק אז ניתן לשלוח הודעת דואר אלקטרוני. למשל, הדוגמה הבאה מייצגת כ-252 חישובי גיבוב (האש) שנועדו כדי לשלוח מייל ל: calvin@comics.net ב-19 בינואר 2038:
X-Hashcash: 1:52:380119:calvin@comics.net:::9B760005E92F0DAE
זה מאומת על ידי חישוב יחיד, באמצעות הבדיקה שגיבוב באמצעות SHA-1 של החותמת (משמיטים את הכותרת X-Hashcash: כולל הנקודתיים, וכל כמות של רווחים עד לספרה '1') מתחיל עם 52 אפסים בבסיס בינארי, או 13 אפסים בבסיס הקסדצימלי:
0000000000000756af69e2ffbdb930261873cd71
כדי להגיע למספר האפסים הגדול הזה, התוכנה מנסה כל פעם רצף אותיות שונה שמתווסף לאימייל (אחרי שלושת הנקודתיים), עד שתוצאת הגיבוב תיתן את מספר האפסים המבוקש (שמופיעים בראשית תוצאת הגיבוב). לכן, תוקף אפשרי יצטרך להשקיע הרבה זמן ומשאבים חומריים וכספיים כדי לשלוח כמות גדולה של דואר זבל, ושיטה זו אמורה למנוע זאת ממנו.
מערכת הוכחת עבודה בביטקוין

בשנת 2009, מערכת הביטקוין עלתה לאוויר. ביטקוין הוא מטבע קריפטוגרפי מבוזר, מגנון הקונצזוס של ביטקוין מבוסס על הוכחת עבודה. מבוצע גיבוב על כותרת של בלוק חדש שכורה רוצה להוסיף לבלוקצ'יין וקושי הוכחת העבודה (הכרייה) נקבע במספר האפסים שתוצאת הגיבוב צריכה להתחיל איתם.
התקפת ניצול כפול נפתרת, תחת הנחות מסוימות, על ידי שימוש בשרשת "בלוקים" מבוזרת המכונה "בלוקצ'יין" שבה נמצא התיעוד של העברות הכספים. המטבע "נכרה" על ידי שימוש בפונקציית ה-Hash שלרוב מבוצע על ידי מחשבים ייעודיים לכריה, וה"בלוקים" שנוצרים מתעדים את העברות המטבעות מכתובת לכתובת ומאושרים על ידי רשת מבוזרת של "צמתים".
בביטקוין הקושי (מספר האפסים שמופיע בתחילת תוצאת הגיבוב) משתנה בהתאמה לכוח הכרייה (יכולת העיבוד של הכורים) כך שבממוצע ייווצר בלוק חדש כל 10 דקות.
ככל שגדל מספר הבלוקים המשורשרים בבלוקצ'יין, כך מערכת הוכחת העבודה מתחזקת, כי כדי לשנות בלוק שנמצא למשל במקום העשירי מסוף שרשרת הבלוקים העכשווית, נצטרך לשנות ולחשב מחדש את גיבוב כל הבלוקים שמתחתיו, כלומר התשיעי מהסוף עד האחרון, כדי שגיבובם יתחיל במספר האפסים הנדרש. (גיבובם משתנה כי כל בלוק מכיל את גיבוב ראש הבלוק שקדם לו, ולכן אם השתנה הבלוק הקודם נצטרך לשנות גם את הבלוק שאחריו כדי שהוא יכיל את ראש הבלוק החדש של קודמו וכדי שגיבוב הבלוק יחזיר את מספר האפסים הרצוי, וכך הלאה).
הערות שוליים

↑  דוורק סינתיה; נאור מוני, pricing via processing or combatting junk mail advances in cryptology, Lecture Notes in Computer Science No. 740, Springer: 139–147
↑  On most Unix systems this can be verified with echo -n 1:52:380119:calvin@comics.net:::9B760005E92F0DAE | openssl sha1
↑  Ittay Eyal, Emin Gun Sirer, Majority is not Enough: Bitcoin Mining is Vulnerable, arXiv:1311.0243 [cs], 2013-11-15 doi: 10.48550/arxiv.1311.0243
מנזר וקרשט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מנזר 
 מיקום:  בוקרשט 
 מדינה:  רומניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1716
 תאריך פתיחה רשמי:  1716 
 תאריך פירוק:  1986 
 סגנון אדריכלי:  סגנון ברנקובאני 
 קואורדינטות:  44°14′05″N 26°04′18″E﻿ / ﻿44.2346°N 26.0718°E﻿ / 44.2346; 26.0718
  (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור מנזר וקרשט(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור מנזר וקרשט
 
מערך המבנים של מנזר ובית סוהר וקרשט ב-1987, לפני הריסתם
מנזר וֶקֶרֶשט (ברומנית: Mănăstirea Văcărești), הידוע גם כ"בית סוהר וקרשט", היה מערך מבנים בסגנון ברנקובאני, בבוקרשט, רומניה.
היסטוריה

המנזר והמבנים הנלווים נבנו בשנים 1716 - 1736 על ידי השליט של נסיכות ולאכיה באותן שנים, ניקולאה מברוקורדט. מברוקורדט ייעד את המקום להיות משכן תפילה ומעון נסיכותי. הבנייה נפסקה באמצע בגלל חטיפתו של מברוקורדט וחודשה כעבור שנים, כאשר שב מברוקורדט לכס השלטון. במגפת הדבר של 1730 מת גם מברוקורדט ונקבר באתר של כנסיית המנזר.
מברוקורדט, שהיה חובב תרבות, הקים במקום בית ספר בשפה היוונית, בית דפוס וספרייה, שבימיו הייתה מהגדולות והעשירות באירופה, שכללה יצירות של 237 מחברים. קונסטנטין מברוקורדט, בנו ויורשו של ניקולאה, הוסיף ב-1936 קפלה בעלת מבנה ארכיטקטוני מפואר בצלע המזרחית.
ב-1848, לאחר דיכוי המהפכה בבוקרשט, נכלאו במנזר וקרשט חלק ממשתתפי המהפכה ולשם כליאתם נעשו התאמות במבנים. ב-1864, לאחר מרידות האיכרים, נכלאו במנזר המשתתפים במרידות. במהלך השנים נכלאו בכלא וקרשט אישים רבים, חלקם מפורסמים, דוגמת: ליביו רבראנו, טודור ארגזי, יואן סלאביץ' וקורנליו זליה קודריאנו ושותפיו למזימות הרצח.
במהלך הזמן המבנים נזנחו ומצבם התדרדר וב-1985 התקבלה החלטה לפרק אותם ולפנות את השטח לבניית מבנים חדשים. קמה התנגדות לפירוק, בעיקר בגלל הערך ההיסטורי והאמנותי, אך החלטה נשארה בעינה וב-1986 התחיל הפירוק. לאחר המהפכה הרומנית ב-1989 נפסק פינוי השטח וכל התוכניות נעצרו.
מיקלוש בנצה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 ביוני 1911 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  24 בינואר 1992 (בגיל 80) דותן, ארצות הברית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 
מיקלוש בנצה (בהונגרית: Bencze Miklós; בודפשט, 19 ביוני 1911 – דותן, אלבמה, 24 בינואר 1992) היה זמר אופרה (בס) יהודי-הונגרי-אמריקאי.
קורות חיים

מיקלוש בנצה היה תלמידו של מיקלוש לנדוואי. בשל יהדותו הותר לו להופיע בתקופת השואה רק בפני קהל יהודי במסגרת פעילות האומנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1947 המשיך את לימודיו במלגה אצל הטנור האיטלקי יליד פירנצה מנפרדי פולברוסי (Manfredi Polverosi) באיטליה.
הוא התקבל לבית האופרה של בודפשט בשנת 1946, שם ערך את הופעת הבכורה שלו כפרנדו (ורדי: הטרובדור). הוא נשאר חבר בלהקה עד 1957, אז ניצל את המרד ההונגרי וברח לארצות הברית, שם שיחק לראשונה על במת פטפי קצרת הימים בניו יורק, לאחר מכן קיבל מענק של קרן רוקפלר והופיע בקרנגי הול בניו יורק. בעודו ממשיך בקריירה האופראית שלו בבתי אופרה מרכזיים בתפקידים כמו Sparafucile, Leporello, Don Basilio ו-Mephisto, הוא קיבל תפקיד כמורה וכ"אמן תושב" (Artist-in-residence) באוניברסיטת ביילור בוואקו, טקסס. ב-1964 קיבל משרה דומה באוניברסיטת מיסיסיפי. בין תלמידיו נמנו זמרים ומורים בולטים רבים. לבסוף, ב-1977, פרש מהבמה ולימד פיתוח קול במכללת וואלאס קהילתית בדותן, אלבמה.
קולו

בנצה היה באסיסט מוכשר ואמיתי, שר הכול, החל מדמויות בופו (בופו, פשוטו כמשמעו "מצחיק", אלה הם תפקידי בס ליריים שדורשים מזמר הבס בופו טכניקת קולורטורה מוצקה, יכולת לשירת טפטוף ואיכויות טונאליות בשלות אם רוצים להביאם לתוצאה מקסימלית. הם בדרך כלל האנטגוניסט המפרגן של הגיבור/הגיבורה או השוטה הקומי באופרות בל קנטו) ושר גם עד לתפקידי בסו קנטנטה (Basso cantante שפירושו "בס שר". באסו קנטנטה הוא קול גבוה ולירי יותר. הוא מופק באמצעות הפקת קול ווקאלי איטלקי יותר, ובעל ויברטו מהיר יותר, מאשר המקבילה הגרמנית/האנגלו-סכסונית הקרובה לו ביותר, הבס-בריטון). אלמנתו הקימה קרן ופרס לזמרי בס צעירים הונגרים בשם לוח ההנצחה של מיקלוש בנצה.
תפקידיו

צ'ייקובסקי: יבגני אונייגין – הנסיך גרמין
גונו: פאוסט – מפיסטופלס
מאיהאוס: המשמר הצעיר – אנדריי וולקו
מוצרט: נישואי פיגארו – ד"ר ברטולו
מוצרט: דון ג'ובאני – לפורלו
מוסורגסקי: בוריס גודונוב – קצין משמר הגבול
טיבור פולגר: המבקשים – Baltafy
רוסיני: הספר מסביליה – דון בזיליו
ורדי: הטרובדור – פרנדו
ורדי: ריגולטו – Sparafucile
ורדי: נשף המסכות – טום
ורדי: אוטלו – לודוביקו
ורדי: פלסטף – פיסטולה
הערות שוליים

↑  "Adatai a Nemzeti sírkert oldalon". אורכב מ-המקור ב-2016-03-04.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 101487954X  VIAF: 185766320   WorldCat (עם VIAF): 185766320
מניפסט ה-343

מניפסט ה-343 (בצרפתית: manifeste des 343; מוכר גם כמנפיסט 343 השרמוטות) הוא מניפסט שנכתב בידי הסופרת הפמיניסטית הצרפתיה סימון דה בובואר, ונחתם בידי 343 נשים שהצהירו כי עברו הפלה מלאכותית בתקופה בה הפלות היו לא חוקיות בצרפת, ובכך חשפו עצמן לסכנת מעצר. במניפסט קראו הנשים להפיכת ההפלות המלאכותיות לחוקיות, והוא התפרסם לראשונה ב-5 באפריל 1971 במגזין הצרפתי לה נובל אובזרווטר.
המניפסט נפתח במילים "מדי שנה, כמיליון נשים בצרפת עוברות הפלות. דחיקתן לעשות הפלות בסודיות מובילה אותן לעשות זאת בתנאים מסוכנים, למרות שתחת השגחה רפואית מדובר באחד ההליכים הרפואיים הפשוטים ביותר. אנחנו משתיקים את מיליוני הנשים האלו. אני מצהירה שאני אחת מהן. אני מצהירה שעברתי הפלה. אנו דורשות את הזכות לעבור הפלה, בדיוק כפי שאנו דורשות את הזכות לגישה לאמצעי מניעה".
השפעה

שבוע לאחר פרסום המניפסט, הציג העמוד הראשי של השבועון שרלי הבדו, איור של הקריקטוריסט ז'אן קאבו, תחת הכותרת "מי הכניס את 343 השרמוטות ממניפסט ההפלות להריון?".
בהשראת מניפסט ה-343, פורסם ב-3 בפברואר 1973 מניפסט שנחתם בידי 331 רופאים שהצהירו על תמיכתם בזכות להפלות.
בשנת 2013 פורסם "מניפסט 343 המניאקים" הלועג למניפסט 343 השרמוטות, ובו קראו 343 עיתונאים, שחקנים וסלבריטאים, כולם גברים, להגן על מה שהם רואים כזכותם לצרוך מין.