stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועדת שביתת הנשק

ועדת שביתת הנשק ישראל-מצרים נפגשת בשטח לקביעת תוואי הגבול
בית ועדת שביתת הנשק הישראלית-מצרית בשנים 1955–1967 ליד גבול רצועת עזה. עד מבצע הר געש בנובמבר 1955 התכנסה הוועדה באזור המפורז בעוג'ה אל-חפיר
פגישה של ועדת שביתת הנשק ישראל-ירדן בשער מנדלבאום
במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות הוקמו ועדות שביתת הנשק לשם פתרון מחלוקות בין ישראל למדינות ערב החתומות על הסכמים אלה: מצרים, ירדן, סוריה ולבנון.
הוקמו ארבע ועדות:
ועדת שביתת הנשק ישראל–מצרים
ועדת שביתת הנשק ירדן–ישראל
ועדת שביתת הנשק ישראל–סוריה
ועדת שביתת הנשק ישראל–לבנון
בכל אחת מהוועדות השתתפו נציגים של שתי המדינות הרלוונטיות, ובראש כל ועדה עמד נציג של האו"ם.
בהסכם בין ישראל למצרים נקבע שהוועדה תהיה "מורכבת משבעה חברים, אשר כל צד להסכם זה, ימנה שלושה מהם ואשר היושב-ראש שלה יהיה ראש המטה של ארגון או"ם לפקוח על ההפוגה, או קצין גבוה מקרב משקיפי או"ם, אשר יתמנה על ידי ראש המטה לאחר התייעצות עם שני הצדדים להסכם זה. הוועדה המעורבת לשביתת הנשק תקיים את מושבה באל-עוג'ה ותכנס את ישיבותיה במקומות ובזמנים שתמצאם לנחוצים לשם ניהול יעיל של עבודתה."
בהסכם בין ישראל לירדן נקבע שהוועדה תהיה "מורכבת מחמישה חברים, אשר כל צד להסכם זה ימנה שניים מהם ואשר היושב-ראש שלה יהיה ראש המטה של ארגון האו"ם לפיקוח על ההפוגה, או קצין גבוה מקרב משקיפי או"ם, אשר יתמנה על ידי ראש המטה לאחר התייעצות עם שני הצדדים להסכם זה. הוועדה המעורבת לשביתת הנשק תקיים את מושבה בירושלים, ותכנס את ישיבותיה במקומות ובזמנים שתמצאם לנחוצים לשם ניהול יעיל של עבודתה." בהסכם בין ישראל לסוריה נקבע לוועדה הרכב דומה, ונקבע שמושבה יהיה בתחנת המכס ליד גשר בנות-יעקב ובמחניים. גם בהסכם בין ישראל ללבנון נקבע לוועדה הרכב דומה, ונקבע שמושבה יהיה בתחנת הגבול מצפון למטולה ובתחנת הגבול הלבנונית בנקורה.
החלטה 89 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-17 בנובמבר 1950, ביקשה מוועדת שביתת הנשק ישראל-מצרים להקדיש תשומת לב דחופה לתלונה על גירושם של אלפי ערבים פלסטינים מארץ ישראל. המועצה קראה לשני הצדדים להפעיל את כל יכולתה של הוועדה, ולהחזיר את כל הערבים שהוועדה סבורה כי הם זכאים לשוב.
נושא עיקרי שבו עסקו הוועדות היה תלונות על הפרה של הסכם שביתת הנשק, בעיקר בעקבות תקריות הגבול הרבות שבין ישראל לשכנותיה. תלונות אלה הסתיימו לפעמים בגינוי למדינה המפרה, ופעמים אחרות הסתיימו ללא הכרעה.
בתקרית שאירעה ב-26 במאי 1958 בהר הצופים, נהרגו ארבעה חיילים ישראלים שנתקלו במארב ירדני בגן הבוטני של מתחם האוניברסיטה העברית, ונהרג גם היושב ראש הקנדי של ועדת שביתת הנשק, לויטננט קולונל ג'ורג' פלינט, שבא לתווך בין הצדדים.
פעולת הוועדות נפסקה במלחמת ששת הימים, שבעקבותיה הודיעה ישראל על ביטול הסכמי שביתת הנשק.
כל גבולות הסכמי שביתת הנשק השתנו במלחמת ששת הימים למעט גבול ישראל לבנון.
הערות שוליים

↑  הסכמים על שביתת נשק כללית 1949, באתר הכנסת
↑  הסכם מצרים-ישראל על שביתת נשק כללית, סעיף 10, באתר הכנסת
↑  הסכם ממלכת הירדן ההאשמית-ישראל על שביתת נשק כללית, סעיף 11, באתר הכנסת
↑  הסכם סוריה-ישראל על שביתת נשק כללית, סעיף 7, באתר הכנסת
↑  הסכם לבנון-ישראל על שביתת נשק כללית, סעיף 7, באתר הכנסת
↑  נוסח ההחלטה, באתר האו"ם (באנגלית)
↑  4 שוטרים וקול. פלינט נרצחו בהר הצופים, דבר, 27 במאי 1958
מדרחוב קרן קיימת לישראל

| --- | --- |

מדרחוב קרן קיימת לישראל
 מידע כללי
 על שם:  הקרן קיימת לישראל
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 עיר:  באר שבע
 רובע:  העיר העתיקה
 קואורדינטות:  31°14′20″N 34°47′25″E﻿ / ﻿31.238972222222°N 34.790305555556°E﻿ / 31.238972222222; 34.790305555556
  מפת מיקום  מפה מפורטת   מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת באר שבע מוגדלת) מדרחוב קרן קיימת לישראל (למפת באר שבע רגילה) מדרחוב קרן קיימת לישראל (למפת צפון הנגב רגילה) מדרחוב קרן קיימת לישראל (למפת צפון הנגב מוגדלת) מדרחוב קרן קיימת לישראל   he מדרחוב קרן קיימת לישראלhe מדרחוב קרן קיימת לישראלמפת  __ באר שבע (in English: Beersheba) [‌צפון הנגב‌]מצפון, ממזרח ומערב: __ מועצה אזורית בני שמעון (in English: Bnei Shimon Regional Council) ממזרח: __ עומר (יישוב) (in English: Omer, Israel), __ תל שבע (in English: Tel Sheva) מדרום: __ שגב שלום (in English: Shaqib al-Salam), __ מועצה אזורית מרחבים (in English: Merhavim Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;   לחצו כדי להקטין חזרה   לחצו להגדלה    העיר העתיקה בבאר שבע (ניתן להקיש על אתרים שונים כדי להגיע לערכים מורחבים המפרטים אודותם)   he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
באר שבע בשנות השלושים: רחוב ה-20 מטרים ובית הסראייה. בלבוש אירופאי: עמינדב אלטשולר (ימין) וחירם דנין
רחוב קרן קיימת לישראל הוא אחד הרחובות הראשונים בבאר שבע המודרנית שנבנתה על ידי העות'מאנים בתחילת המאה ה-20. הרחוב הנמצא בעיר העתיקה של באר שבע, הוסב למדרחוב והיה אחד הרחובות המרכזיים של העיר, עד אמצע שנות ה-90.
היסטוריה

בתקופת האימפריה העות'מאנית נקרא הרחוב "רחוב ה-20 מטרים" מאחר שרוחב הרחוב המקורי היה 20 מטרים והוא היה הרחוב הרחב ביותר בבאר שבע באותה תקופה. האורך המקורי של הרחוב הוא 600 מטרים וכיוונו הוא צפון מערב - דרום מזרח. בקצהו הצפוני של הרחוב, על גבעה, נמצא בית הסראייה ובקצהו הדרומי של הרחוב נמצאת באר אברהם.
אחד המבנים שהיטיב להשתמר ברחוב היה בית אמידים טורקי כיום בית מרקחת הנגב.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, היה הרחוב הראשי של העיר ובנוסף, שימש כציר מרכזי שחיבר את הדרכים שהובילו לעזה, חברון ועוג'ה אל חפיר (ניצנה). לאורך הרחוב היו חנויות רבות ששימשו את תושבי העיר ואת עוברי האורח. בשנת 1917, לאחר כיבוש העיר על ידי הבריטים, החלו להופיע ברחוב בתי קפה, מסעדות, בתי מלון ותחנת אוטובוס מרכזית לעזה ולחברון.
בשנות ה-80 הפך חלקו הצפוני של הרחוב למדרחוב אשר היה אחד הרחובות המסחרים המצליחים ביותר בבאר שבע עד אמצע שנות ה-90. קניון הנגב, שנפתח באותן שנים, ומאוחר יותר, מרכזים מסחריים נוספים, גרמו לנדידת הקהל אליהם ולסגירת חלק מהחנויות ברחוב קק"ל.
באמצע שנות ה-90, היה הרחוב עזוב וניסיונות שנעשו מדי פעם לשפצו לא נחלו הצלחה מרובה.
בתחילת שנות ה-2000 יצאה עיריית באר שבע בתוכנית חדשה בניסיון להפוך את העיר העתיקה למתחם בילויים. התוכנית הצליחה באופן חלקי. חלק מהבניינים העות'מאניים שופצו, נפתחו מסעדות וחנויות נוספות ברחוב ומדי פעם מארח הרחוב פסטיבלים שונים ומופעי רחוב.
בית עארף אל-עארף

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 על שם:  עארף אל-עארף 
 מיקום:  באר שבע 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1938
 תאריך פתיחה רשמי:  1938 
 קואורדינטות:  31°14′27″N 34°47′21″E﻿ / ﻿31.240777777778°N 34.789111111111°E﻿ / 31.240777777778; 34.789111111111
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת באר שבע מוגדלת) בית עארף אל-עארף(למפת באר שבע רגילה) בית עארף אל-עארף(למפת צפון הנגב רגילה) בית עארף אל-עארף(למפת צפון הנגב מוגדלת) בית עארף אל-עארף  he בית עארף אל-עארףhe בית עארף אל-עארףמפת  __ באר שבע (in English: Beersheba) [‌צפון הנגב‌]מצפון, ממזרח ומערב: __ מועצה אזורית בני שמעון (in English: Bnei Shimon Regional Council) ממזרח: __ עומר (יישוב) (in English: Omer, Israel), __ תל שבע (in English: Tel Sheva) מדרום: __ שגב שלום (in English: Shaqib al-Salam), __ מועצה אזורית מרחבים (in English: Merhavim Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;   לחצו כדי להקטין חזרה   לחצו להגדלה    העיר העתיקה בבאר שבע (ניתן להקיש על אתרים שונים כדי להגיע לערכים מורחבים המפרטים אודותם) 
 
שלט על ביתו של עארף אל-עארף
בית עארף אל-עארף (נבנה בין השנים 1938-1937) היה ביתו הפרטי של מושל נפת באר שבע, עארף אל-עארף, שבנה אותו והתגורר בו. הבית ממוקם בפינה הצפונית של הצטלבות הרחובות הרצל והעצמאות בבאר שבע, ובשעתו נחשב לבית הנאה ביותר בעיר.
בנייתו של הבית

בעת שלטונו בבאר שבע, רכש עארף מגרש מעבר לכביש, מול מעון המושל הישן (כיום מוזיאון הנגב לאומנות), והקים שם את ביתו. הבית מעיד על בעליו: בנוי בהידור רב, כראוי לאדם הנוטה להתגנדר בלבושו ולהתפאר במעשיו. בנייה שכזו הייתה מבליטה מסגרות וכרכובים באבן צחורה "מיזי חילו" והייתה מקובלת בבתי הערבים האמידים בעיקר בירושלים. חזית הבית המפואר נבנתה באבן גיר דולומיטית ("מיזי אחמר") האדמדמה, שהובאה מאזור ירושלים.
ביתו יוצא דופן בבאר שבע בעיקר בגלל סגנון הבנייה שהיה שונה מסגנון הבתים הישנים בעיר, שבנויים לרוב מאבן בהירה שמתפוררת בקלות.
הבית היה ממוקם במרכז העיר ומוקף חומה נמוכה דבר שעלול להעיד על מעורבותו של האדם המתגורר בו בחברה.
הבית השתמר היטב, ואף השינויים החיצוניים שנעשו בו מועטים. את שטחו הפנימי איחדו, הרסו את הקירות של חדרי בית המגורים, סגרו את הדלת שהובילה מהמרפסת ל-"דיוואן", שהיה חדר-האורחים הפרטי של עארף אל-עארף, והפכו אותו לחלון. הבית כלל גם חדר בקומה שנייה, והייתה אפשרות להוסיף קומה.
שימושיו של הבית

במקור שימש הבית בתור ביתו הפרטי של מושל הנפה (בשנים 1939-1929), העסקן הציבורי וההיסטוריון עארף אל-עארף. עארף שאף להמשיך ולנהל את ענייני הנפה, אך מאורעות המרד הערבי הגדול טפחו על פניו ובממשל גברו כנראה החשדות נגדו, וב-1939 הועבר עארף לנפת עזה.
לאחר שעזב את באר שבע, הושכר ביתו של עארף אל-עארף למגורי אישים רמי יחס במנהל הנפה ובמשטרה. בשנת 1948 התיישב בו המפקד של הכוח המצרי ששהה בעיר. לאחר כיבוש העיר על ידי צה"ל, שימש המבנה כחנות שקם של צה"ל, ולאחר מספר שנים צה"ל, שהזניח את המקום, ויתר עליו והוא הוצע לעיריית באר שבע. מפאת סכום הכסף שעמד על כחצי מיליון דולר, סכום בו עיריית באר שבע לא יכלה לעמוד, חברת האחים פרץ לוזון קנו את האתר והחליטו לשפץ אותו, להחזירו למראהו העתיק ולהעביר אליו את משרדי החברה שלהם. כיום נמצא שם בית ההשקעות "SHERY & ALEX"
הבית נחשב בשעתו כבית הנאה ביותר בעיר, ואף כיום הוא מרשים ביותר, ובולט על רקע בתי העיר הישנים, הבנויים אבן מקומית בהירה. הבניין הוכרז כ"בניין היסטורי לשימור" על ידי המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות, ושוחזר בשנת 2003.
מצאנו מים (באר)

| --- | --- |
בית הבאר, מדרחוב רוטשילד פינת מדרחוב זד"ל. בחזית: בית המרחץ (כיום מסעדה), בעורף: הבאר ומוצגי המוזיאון
בית הבאר, מדרחוב רוטשילד פינת מדרחוב זד"ל. בחזית: בית המרחץ (כיום מסעדה), בעורף: הבאר ומוצגי המוזיאון
 מידע כללי
 סוג:  באר מים
 כתובת:  מדרחוב רוטשילד פינת מדרחוב זד"ל
 מיקום:  ראשון לציון
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  23 בפברואר 1883 – הווה (141 שנים)
 קואורדינטות:  31°57′51″N 34°48′18″E﻿ / ﻿31.96405°N 34.80494°E﻿ / 31.96405; 34.80494
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) מצאנו מים(למפת גוש דן רגילה) מצאנו מים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצאנו מים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצאנו מים  he מצאנו מיםhe מצאנו מיםמפת  __ ראשון לציון (in English: Rishon LeZion)  __ בית דגן (in English: Beit Dagan) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממזרח: __ מועצה אזורית שדות דן (in English: Sdot Dan Regional Council) מדרום: __ באר יעקב (in English: Be'er Ya'akov), __ נס ציונה (in English: Ness Ziona), __ מועצה אזורית גן רווה (in English: Gan Raveh Regional Council) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) תחום בתוך שטח העיר: __ שפד"ן (in English: Shafdan) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מבט אל פנים הבאר
הגלגלת בה נעזרו להעלאת הדליים בעת החפירה
מכונה ששימשה לקידוח בארות בראשון בשנות ה-30
באר "מצאנו מים" (ע"ש יוסף פיינברג) היא הבאר הראשונה בה נמצאו מים בראשון לציון. חפירת הבאר הושלמה ב-23 בפברואר 1883, עם ההגעה לעומק של 48 מטרים. הקריאה "מצאנו מים!", שעלתה ממעמקי הבאר, נחקקה בסמל העיר והעניקה לבאר את שמה. לצד הבאר נבנו בית מרחץ ומקווה, בריכות מים ומגדל מים. ב-1977 נפסקה השאיבה מהבאר, וכיום היא משמשת כאתר תיירותי במסגרת מוזיאון ראשון-לציון. מבנה הבאר הוא אתר מורשת מוכרז.
רקע

עם העלייה לקרקע התמודדו מייסדי המושבה ראשון לציון עם מצוקת מים קשה. תחילה ניסו להשתמש במי "עיון קרא" שבחולות, אך זה היה מזוהם והשימוש בו הביא לתחלואה בקדחת. אספקת המים השוטפת בוצעה בחביות ממקווה ישראל ובית דג'אן. ניסיון ראשון לחפירת באר בוצע במעלה הגבעה שבה התיישבו, במקום בו נמצאת כיום כיכר המייסדים. הבאר התמוטטה אחרי חפירה של כ-20 מטרים וננטשה.
חפירת הבאר

ניסיון חפירה שני בוצע בחלקה התחתון של הגבעה (פינת רוטשילד–זד"ל של ימינו). החפירה נעצרה לאחר שנגמרו הכספים שהוקצו למשימה זו. ב-15 באוגוסט 1882 (ל' באב תרמ"ב) נשלח יוסף פיינברג לאירופה על מנת לגייס כספים למושבה. לפנייתו נענה הברון רוטשילד, שהלווה לתושבים 25,000 פרנק להמשך החפירה ולמטרות נוספות. על מלאכת החפירה הופקדו פקיד הברון האגרונום ז'סטין דיגור והביל"ויים, שזה עתה הגיעו למושבה. החפירה התבצעה באתים ומכושים, את האדמה הוציאו החופרים בדליים, תוך כדי שימוש בגלגלת, ובניית הדפנות נעשתה מלמעלה למטה עם התקדמות החפירה.
בנובמבר–דצמבר 1882 (כסלו תרמ"ג) עמד עומק הבאר על כ-30 מטרים. לזירוז החפירה נרכשו שני מקדחים, האחד בעל קוטר צר, מיפו, והשני מקדח ארוך מפריז. בינואר 1883 (שבט תרמ"ג) הגיע המקדח מפריז. כאחראי מקצועי על החפירה מונה יעקב פאפו, והוחל בבחינת דרכים אפשריות להוצאת המים מהבאר עם הימצאם.
בהגיעם לעומק של 46 מטרים נתקלו החופרים בשכבת סלע קשה, עליה גברו בתום 12 ימים. ב-23 בפברואר 1883 (ט"ז באדר א' תרמ"ג), לאחר כ-6 חודשי חפירה, נמצאו מים בעומק של 48 מטרים, ומן הבאר עלתה הקריאה "מצאנו מים!". המאורע הונצח בסמל העיר, המציג באר ותחתיה הכיתוב "מצאנו מים". עבור שתיית כוס המים הראשונה מהבאר תרם צבי ליבונטין 40 פרנק.
המבנים והפעילות במתחם

שאיבת המים מהבאר התבצעה באמצעות משאבת קיטור. ב-1884 הוקם מעל הבאר בית באר ובו מקווה לטבילה ובית מרחץ. המבנה המקורי נבנה מאבני כורכר בחיפוי טיח. לצדה של הבאר הוקמו בריכה סגורה עם מים לשימוש ביתי ובריכה פתוחה כשוקת לבהמות וכבריכת שחייה. ב-1888 נחפרו תעלות השקיה מהבריכה הפתוחה אל שדה הניסויים ופרדס המושבה הסמוכים. מגדל מים, ובראשו בריכה סגורה עם מי שתייה, נבנה לצד הבאר ב-1898.
ב-1927 עברה הבאר, יחד עם מפעלי מים נוספים בראשון, לידי חברת "אביבה", שקיבלה זיכיון לאספקת המים במושבה למשך 20 שנה.
ב-1967 הוחלט להעביר ממקומו את בית המרחץ שפעל במקום. השאיבה מהבאר נפסקה ב-1977.
ב-1987 שוקם המבנה. שיקום חיצוני נוסף התבצע בשנים 2009–2010. האתר הוא חלק ממוזיאון ראשון-לציון, שמפעיל בו מיצג אורקולי על הבאר. מבנה הבאר הוא אתר מורשת מוכרז.
לקריאה נוספת

אהרן מרדכי פריימן, ספר היובל לקורות המושבה ראשון לציון, כרך א, ירושלים – יפו: דפוס א' אתין, תרס"ז, עמ' 10, 16, 18; כרך ב, תרע"ג 1993, עמ' 226.
אמיר שהם, תוכנית מס' רצ/4/40/1, מלון בוטיק במדרחוב: תיק תיעוד מקדים – נספח מנחה, "בית הבאר", דצמבר 2010, עמ' 95–125.
דב חביב לובמן וזרובבל חביב, קורות ראשון לציון: מיום ייסודה עד פרוץ מלחמת ששת הימים, ראשון לציון: הוצאת המחבר, תשל"א 1971, עמ' 26.
דוד יודילוביץ (עורך), ראשון לציון: התרמ"ב 1882 – התש"א 1941, מהדורה ב (דפוס צילום של מהדורת תש"א), ראשון לציון: אביבים, 1991, עמ' 44–45, 56–58.
רן אהרנסון, הבארון והמושבות ההתיישבות היהודית בארץ-ישראל בראשתייה 1882–1890, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1990, עמ' 30.
הערות שוליים

↑  הנתון הוא על פי פרסומים מאוחרים ועל פי מוזיאון ראשון-לציון. ישנם מקורות ישנים שמציינים מספרים נמוכים יותר.
↑  מקורות שונים מדווחים לעיתים על חפירה במקביל של הבארות, לפחות בחלק מהזמן, ולעיתים על חפירה של הבאר העליונה במועד מוקדם וחפירה שנייה שהחלה רק אחרי כישלון הראשונה.
↑  על פי גרסה אחרת – 43 מטרים.
לשון הקודש

ערך זה עוסק בלשון הקודש ביהדות. אם התכוונתם ללשון קודש בהקשרים אחרים, ראו .
קריאה בתורה
ביהדות, לשון הקודש היא לשון קדושה וכינוי לשפה העברית, שבה דיברו אבות האומה, בה ניתנה התורה למשה, ואשר שימשה במהלך הדורות לתלמוד תורה, תפילה, פסיקת הלכה, חיבור ספרים ופיוטים, וכלשון דיבור לכל אורחות החיים (למעט הגלות בה רוב העם דיברו בשפות יהודיות, כגון יידיש או לאדינו, או קודם לכן בארמית).
מקור הביטוי

בלשון חז"ל לשון בני ישראל, לשון התורה, נקראת "לשון הקודש" או "לשון עברי".
במדרש בראשית רבה נאמר:
“לזאת יקרא אשה כי מאיש לוקחה זאת” (בראשית ב, כג), מכאן שניתנה התורה בלשון הקודש. רבי פנחס ורבי חלקיה בשם רבי סימון אמרי: כשם שניתנה תורה בלשון הקודש, כך נברא העולם בלשון הקודש.
בתוספתא נאמר:
יודע לדבר, אביו מלמדו שמע ותורה ולשון הקודש
במדרש ספרי על ספר דברים נאמר:
היה ר' מאיר אומר: כל הדר בארץ ישראל, וקורא ק"ש שחרית וערבית, ומדבר בלשון הקודש - הרי הוא בן העולם הבא.
במשנה נאמר:
וְאֵלּוּ נֶאֱמָרִין בִּלְשׁוֹן הַקֹּדֶשׁ [ולא בשפה אחרת]: מִקְרָא בִּכּוּרִים, וַחֲלִיצָה, בְּרָכוֹת וּקְלָלוֹת, בִּרְכַּת כֹּהֲנִים, וּבִרְכַּת כֹּהֵן גָּדוֹל, וּפָרָשַׁת הַמֶּלֶךְ, וּפָרָשַׁת עֶגְלָה עֲרוּפָה, וּמְשׁוּחַ מִלְחָמָה בְּשָׁעָה שֶׁהוּא מְדַבֵּר אֶל הָעָם.
בתרגום ירושלמי לפסוק "כִּי פִי הַמְדַבֵּר אֲלֵיכֶם" (בראשית מה יב) נכתב: בְּלִישַׁן בֵּית קוּדְשָׁא מְמַלֵל עִמְכוֹן (בלשון בית המקדש מדבר אני עמכם). מכאן, שד"ל הסיק שלשון ישראל, שקודם לכן נקראה "יהודית", נקראה לשון הקודש רק אחרי שחדלה מהיות לשון חול (בתקופת בית שני), כאשר הלשון העברית לא היה לה מקום כי אם בקודש: בלימוד התורה ובתפילה; כלומר הלשון אשר ידובר בה בכל מקום קדוש: בבית המקדש, בבית הכנסת ובבית המדרש.
משמעותו המדויקת של המושג "לשון הקודש" מתבארת גם לפי המושג המנוגד לו. במשנה ובתלמוד בא המושג להוציא את הלשונות הלועזיות שהיו מדוברות בסביבת היהודים: "אמר רבי, בארץ ישראל לשון סורסי למה? או לשון הקודש או לשון יוונית. ואמר רב יוסף, בבבל לשון ארמי למה? אלא או לשון הקודש או לשון פרסי". לפי רבי הונא בשם בר קפרא, אחד מארבעה דברים שבזכותם ישראל נגאלו ממצרים היה שלא שינו את לשונם (כלומר, המשיכו לדבר בלשון הקודש).
מדוע הלשון העברית נקראת לשון הקודש?

חכמים הסבירו מדוע שפת התורה נקראת "לשון הקודש".
הרמב"ן הטעים הסבר המבוסס על השימוש שנעשה בלשון זו:
"וכן הטעם אצלי במה שרבותינו קוראין לשון התורה "לשון הקודש", שהוא מפני שדברי התורה והנבואות וכל דברי קדושה כולם בלשון ההוא נאמרו. והנה הוא הלשון שהקב"ה יתעלה שמו מדבר בו עם נביאיו ועם עדתו, "אנכי" ו"לא יהיה לך" ושאר דברות התורה והנבואה, ובו נקרא בשמותיו הקדושים אל, אלהים, צבאות, ושדי, ויו"ד ה"א, והשם הגדול המיוחד, ובו ברא עולמו, וקרא שמות שמים וארץ וכל אשר בם, ומלאכיו וכל צבאיו לכולם בשם יקרא מיכאל וגבריאל בלשון ההוא, ובו קרא שמות לקדושים אשר בארץ: אברהם יצחק ויעקב ושלמה וזולתם.
הרמב"ם נימק את העדפת העברית בתכונות פנימיות המאפיינות אותה:
יש לי גם הנמקה מדוע נקראת לשוננו זאת בשם לשון הקודש. ואל נא יחשבו שאלה דברים בטלים מצדנו או טעות. אלא זאת אמת, כי בלשון המקודשת הזאת לא נקבע כלל שם לאיבר המשגל, לא של הגברים ולא של הנשים, ולא לעצם המעשה המביא להעמדת צאצאים, לא לזרע, לא לשתן ולא לצואה. לכל הדברים האלה לא נקבעו כלל בשׂפה העברית מילים המציינות אותם במשמעותן הראשונה, אלא מביעים אותם בשמות מושאלים וברמזים. הכוונה בזאת הייתה שלא ראוי להזכיר דברים אלה. לכן לא נקבעו להם שמות. אלה דברים שיפה להם השתיקה. כאשר יש הכרח להזכירם מתחבלים לכנותם בכינויים מביטויים אחרים, כמו שכאשר ההכרח מביא לעשות דברים אלה עושׂים כל מאמץ לעשׂותם בסתר.
לדעת רבי יוסף אבן כספי, לשון העברי נקרא לשון הקודש, כי אין כמוהו בדיוק ובדקדוק.
לדעת רבי יצחק בן משה המכונה פרופייט דוראן הלוי, לשון העברי נכון לקוראו לשון ישראל או לשון ארץ ישראל, ולפי שמילת קודש כוללת שניהם, שנאמר קודש ישראל לה' (ירמיהו ב, ג), ונאמר ערי קדשך (ישעיהו סד, ט), לזה נקרא סתם לשון הקודש.
האברבנאל הסביר שלשון הקודש מתחילת הבריאה הייתה מוטבעת באדם מהקב"ה, והגיעה אליו בפועל כשהוא לימדו לאדם הראשון בדברו אתו. כלומר, לשון הקודש לשון המסכימה בטבעה לידיעות אמיתיות מהקב"ה ולנמצאים עצמם. רבי יהודה הלוי הסביר שלשון הקודש נקראת "עברית" על שם עבר, שהמשיך לדבר בלשון הקודש, גם אחרי שהתפלגו לשונות בני האדם בדור הפלגה. אברהם היה מצאצאי עבר, והנחיל את לשון הקודש לבני ישראל.
הלשון העברית לדורותיה כלשון הקודש > לשון המקרא

לשון הקודש, כלשון בה הקב"ה מדבר לנביאיו, ומשורריו אומרים את אמרי פיהם והגיוני לבם לפניו, ואשר בה חובר התנ"ך, התקיימה עד חורבן בית המקדש הראשון, ונקראת לשון המקרא. בלשון המקרא שלוש דרגות: לשון התורה שלפי המסורת היהודית ניתנה מן השמים, לשון הנביאים שבה חוברו ספרי הנביאים, ולשון הכתובים שחוברו ברוח הקודש. על שיר השירים אמר רבי עקיבא: כל הכתובים קודש, ושיר השירים קודש קודשים.
דוד תיאר במזמור תהלים י"ט את הבריאה כאומרת שירת קודש:
הַשָּׁמַ֗יִם מְֽסַפְּרִ֥ים כְּבֽוֹד־אֵ֑ל
 וּֽמַעֲשֵׂ֥ה יָ֝דָ֗יו מַגִּ֥יד הָרָקִֽיעַ׃
י֣וֹם לְ֭יוֹם יַבִּ֣יעַֽ אֹ֑מֶר
   וְלַ֥יְלָה לְּ֝לַ֗יְלָה יְחַוֶּה־דָּֽעַת׃
אֵֽין־אֹ֭מֶר וְאֵ֣ין דְּבָרִ֑ים
   בְּ֝לִ֗י נִשְׁמָ֥ע קוֹלָֽם׃
ובמזמור ק"ד ברך את הקב"ה על כלל הבריאה, שברא את האדם הגדול שהוא העולם, ואיך סידר הכל בחכמה ובהשגחה יתירה, שכל אחד תכלית לחברו, עד האדם שהוא תכלית כל הבריאה:
בָּרְﬞכִ֥י נַפְשִׁ֗י אֶת־ה'
  ה' אֱ֭לֹהַי גָּדַ֣לְתָּ מְּאֹ֑ד
    ה֖וֹד וְהָדָ֣ר לָבָֽשְׁתָּ׃
עֹֽטֶה־א֭וֹר כַּשַּׂלְמָ֑ה
  נוֹטֶ֥ה שָׁ֝מַ֗יִם כַּיְרִיעָֽה׃
הַ֥מְﬞקָרֶ֥ה בַמַּ֗יִם עֲֽלִיּ֫וֹתָ֥יו
 הַשָּׂם־עָבִ֥ים רְכוּב֑וֹ
    הַֽ֝מְﬞהַלֵּ֗ךְ עַל־כַּנְפֵי־רֽוּחַ׃
עֹשֶׂ֣ה מַלְאָכָ֣יו רוּח֑וֹת
  מְ֝שָׁרְתָ֗יו אֵ֣שׁ לֹהֵֽט׃
יָֽסַד־אֶ֭רֶץ עַל־מְכוֹנֶ֑יהָ
  בַּל־תִּ֝מּ֗וֹט עוֹלָ֥ם וָעֶֽד׃
כתב שמריהו לוין: "השירה העברית שירת הרוח היא, והרוח הזה בקודש יסודתו וממקום קדוש יהלך, וקדושתו הוא נותן על השירה, ותקדש גם היא, והייתה לשירת הנבואה... וזאת הנבואה - הלא כח דבריה כאש וכפטיש יפוצץ סלע, קולה הולך וסוף העולם ועד סופו, ומהדר גאונה עמים תחתם ירגזו ומלכי ארץ ממקומם יקומו; וזאת הנבואה - כולה קודש היא, וברוח האדם היא מושלת, ואל נפש האדם היא חודרת, ובתוך הנפש עמוק עמוק היא שמה משטרה, וישבה על כיסא מלכותה לצרף, לטהר ולזקק, ותחנונים לא תרבה וקולה לא תחנן, כי אם מצווה היא בקולה, קול נגיד ומושל, ובני אדם ובני איש, וגוים ועמים סרים למשמעתה, לה יכרעו ברך, לה ישתחוו, ומקבלים עליהם את עול מלכותה מכנף הארץ עד כנף הארץ, מן העולם ועד העולם!..."
הלשון העברית לדורותיה כלשון הקודש > לשון חכמים

משפסקה הנבואה, מתקופת בית המקדש השני ואילך, העברית הלכה וקיבלה צורה של לשון חכמים מדויקת ויבשה, כשפת כהנים השומרים דעת תורה, בה חכמים ותלמידי חכמים מדברים דברי תורה בבתי-מדרש, תוך השפעה של מילים זרות וכללי דקדוק מהשפה הארמית ומהשפה היוונית. בתקופת התנאים עדיין נשמרה תכונת הצמצום המאפיינת את לשון המקרא, ולשון חכמים נאמרה בסגנון מצוין בפשטותו, בצמצומו ובריכוזו, כשאופן ההרצאה עוד היה טבעי וישר, כי החכמים והעם היו מבינים זה את זה בעברית. לפיכך לשון המשנה לשון צח (לשון נכון לפי כללי הלשון העברית). לדוגמה, מתוך תיאור שמחת בית השואבה במשנה:
חֲסִידִים וְאַנְשֵׁי מַעֲשֶׂה הָיוּ מְרַקְּדִים לִפְנֵיהֶם בַּאֲבוּקוֹת שֶׁל אוּר שֶׁבִּידֵיהֶן, וְאוֹמְרִים לִפְנֵיהֶן דִּבְרֵי שִׁירוֹת וְתִשְׁבָּחוֹת. וְהַלְוִיִּם בְּכִנּוֹרוֹת וּבִנְבָלִים וּבִמְצִלְתַּיִם וּבַחֲצֹצְרוֹת וּבִכְלֵי שִׁיר בְּלֹא מִסְפָּר,
עַל חֲמֵשׁ עֶשְׂרֵה מַעֲלוֹת הַיּוֹרְדוֹת מֵעֶזְרַת יִשְׂרָאֵל לְעֶזְרַת נָשִׁים, כְּנֶגֶד חֲמִשָּׁה עָשָׂר שִׁיר הַמַּעֲלוֹת שֶׁבִּתְהִלִּים, שֶׁעֲלֵיהֶן לְוִיִּים עוֹמְדִין בִּכְלֵי שִׁיר וְאוֹמְרִים שִׁירָה. וְעָמְדוּ שְׁנֵי כֹּהֲנִים בַּשַּׁעַר הָעֶלְיוֹן שֶׁיּוֹרֵד מֵעֶזְרַת יִשְׂרָאֵל לְעֶזְרַת נָשִׁים, וּשְׁתֵּי חֲצוֹצְרוֹת בִּידֵיהֶן. קָרָא הַגֶּבֶר, תָּקְעוּ וְהֵרִיעוּ וְתָקְעוּ. הִגִּיעוּ לְמַעֲלָה עֲשִׂירִית, תָּקְעוּ וְהֵרִיעוּ וְתָקְעוּ. הִגִּיעוּ לָעֲזָרָה, תָּקְעוּ וְהֵרִיעוּ וְתָקְעוּ.
הָיוּ תּוֹקְעִין וְהוֹלְכִין, עַד שֶׁמַּגִּיעִין לְשַׁעַר הַיּוֹצֵא מִזְרָח. הִגִּיעוּ לְשַׁעַר הַיּוֹצֵא מִמִּזְרָח, הָפְכוּ פְנֵיהֶן לַמַּעֲרָב, וְאָמְרוּ: אֲבוֹתֵינוּ שֶׁהָיוּ בַּמָּקוֹם הַזֶּה, אֲחוֹרֵיהֶם אֶל הֵיכַל ה' וּפְנֵיהֶם קֵדְמָה, וְהֵמָּה מִשְׁתַּחֲוִים קֵדְמָה לַשֶּׁמֶשׁ; וְאָנוּ לְיָהּ עֵינֵינוּ. רַבִּי יְהוּדָה אוֹמֵר, הָיוּ שׁוֹנִין וְאוֹמְרִין, אָנוּ לְיָהּ, וּלְיָהּ עֵינֵינוּ.
לאחר חיבור המשנה, מתקופת התלמוד ואילך, הלכה ונתגברה השפעת הלשון הארמית ששימשה את רוב העם כשפה מדוברת, לשון חכמים כלשון פלפול התרחקה מדרכי לשון המקרא, עד שאמר רבי יוחנן: לשון תורה לעצמה, לשון חכמים לעצמו. לשון חכמים המשיכה להתקיים במהלך הגלות כשפה רבנית.
הלשון העברית לדורותיה כלשון הקודש > לשון הפיוט בימי הביניים בספרד

בתור הזהב של יהדות ספרד בימי הביניים, מאמץ בלשני ופרשני כביר בלימוד המקרא הביא לחיבור שירי-קודש (פיוטים) המבוססים על טהרת לשון הקודש. הפיוטים נוסדו על שיבוץ פסוקים מהמקרא, תוך הקפדה על צחות הלשון, ושימוש בכללי המליצה של השירה הערבית היפה. לדוגמה, פיוט מאת רבי יהודה הלוי:
יָקְרָה תְהִלָּתְךָ גִּילִי מְשׂוֹשׂ לִבִּי
צוּר, מִלְּסַפֵּר לוֹ שִׁירִים כְּיָם אַצְבִּיעַ.
הִנֵּה לְשֹׁנוֹת מִקְצָתָם לְהַגִּידָם
נִלְאוּ, וְלֹא מָצְאוּ עֵרֶךְ לְמִשְׂגַּבִּי.
וַאְנִי כְּפִי כֹּחִי אַגִּיד קְצָת גָּדְלָךְ
אַךְ לֹא כְפִי גָדְלְךָ כִּי אֵין יְכֹלֶת בִּי.
דָּבַק בְּךָ לִבִּי וְאֶשְׂמְחָה לִמְאֹד
צוּרִי, לְמַעַן כִּי בָךְ אֶשְׁכְּחָה עָצְבִּי.
הַיּוֹם לְךָ תַעְרֹג נַפְשִׁי וַיִּיטַב לָךְ
שִׁירִי, וְכָל עוֹד יֵשׁ רוּחִי בְּתוֹךְ קִרְבִּי.
רבי שם טוב בן יוסף אבן פלקירה הבחין בשלוש מדרגות של שירה. המדרגה העליונה, שירות הנאמרות בנבואה כשירת ים ושירת האזינו. המדרגה השנייה, שירות הנאמרות ברוח הקודש כשירות דוד וזולתם משירת תהלים ומשלי ושיר השירים. והמדרגה התחתונה, שירות אחרות שחיברו חכמי המשוררים בתשבחות הקב"ה ומעשיו הנפלאים, בה התעלו משוררי ספרד, קטלוניה ופרובאנס על קודמיהם, ביניהם רבי שלמה אבן גבירול, רבי שמואל הנגיד, רבי יהודה הלוי, רבי משה אבן עזרא, רבי אברהם אבן עזרא, רבי יצחק אבן גיאת, רבי משה קמחי, רבי יהודה אבן גיאת, רבי יוסף אבן אביתור, ואחרים רבים מהם; אלא שקבע כי אין ראוי לשיר משיריהם אלא מקצת פיוטים ולא כולם, ובשירי דוד לבדם ראוי לשׁבח השם יתברך ולהללו, והאמת כי דומיה תהילה לו.