stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משפחת הכהן
דור רביעי

יצחק רבין – בנם של נחמיה ורוזה רבין. ראש ממשלת ישראל ורמטכ"ל מלחמת ששת הימים. נישא ללאה רבין. אחותה אביבה נישאה לאברהם יפה.
רחל רבין-יעקב – בתם של נחמיה ורוזה רבין. מראשוני קיבוץ מנרה, מורה ואשת חינוך, נישאה לרפי יעקב.
יחזקאל הכהן - בנו של דוד הכהן. מלונאי. נישא לקרובתו, שולמית, נכדתו של ארתור רופין. נפטר בינואר 2017.
אהרון ידלין - נישא לעדה, בתו של דוד הכהן. שר החינוך לשעבר. איש קיבוץ חצרים.
עוזי נרקיס -  נישא לאסתר, בתו של דוד הכהן. אלוף פיקוד המרכז במלחמת ששת הימים ומייסד המכללה לביטחון לאומי.
פרופ' יגאל ידין - נישא לכרמלה, בתם של ארתור וחנה רופין. הרמטכ"ל השני של צה"ל, ארכאולוג ויושב-ראש התנועה הדמוקרטית לשינוי. בנו של פרופ' אליעזר ליפא וחסיה סוקניק. אחיו של השחקן יוסי ידין.
צבי דינשטיין - נישא לאיה, בתם של ארתור וחנה רופין. היה חבר כנסת, סגן שר הביטחון וסגן שר האוצר. אחיו הוא פרופ' יורם דינשטיין, מומחה למשפט בינלאומי, לשעבר נשיא אוניברסיטת תל אביב.
רפאל רופין - בנם של ארתור וחנה רופין. איש משרד החוץ לשעבר, כיהן כשגריר ישראל בטנזניה. ממקימי היישוב מכמורת.
דור חמישי

יובל רבין – בנם של יצחק ולאה רבין. איש היי-טק. עמד בראש תנועת דור שלום, שקמה לאחר רצח רבין.
דליה רבין – בתם של יצחק ולאה רבין. הייתה חברת כנסת וסגנית שר הביטחון. הייתה נשואה לאברהם בן-ארצי ולעו"ד אבי פילוסוף.
עמוס ידלין - בנם של אהרון ועדה ידלין. אלוף, כיהן כראש אגף המודיעין.
פרופ' איתן רופין – בנו של רפאל רופין. פרופסור לרפואה וכן פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
יראון רופין – בנו של רפאל רופין. מנהל שירותי המינהל וכוח אדם ברשות השידור.
אורלי ידין - בתם של יגאל וכרמלה ידין. במאית סרטי אנימציה.
ליטל ידין – בתם של יגאל וכרמלה ידין. אדריכלית ומתכננת ערים, וכן מתרגמת. נשואה לעו"ד דן עברון, בנו של אפרים עברון.
גילי דינשטיין-ישפה - בתם של צבי ואיה דינשטיין. עיתונאית וסופרת ילדים, עורכת המהדורה העברית של המגזין הכלכלי פורבס. הייתה נשואה לגדעון ישפה, איש עסקים, שהיה שותפו לעסקים של חותנו לשעבר - בן למשפחת מייסדי פרומין.
תמר מלצר - בתם של עוזי ואסתר נרקיס. נגנית אבוב בהתזמורת הפילהרמונית הישראלית. נשואה לפיזיקאי ד"ר עזר מלצר.
ד"ר שירלי הר-צבי (הכהן) - בתם של יחזקאל ושולמית הכהן. מרצה במכללת תלפיות ומרכזת את הפורום לחינוך מיוחד במופ"ת. נשואה לד"ר שי הר-צבי.
עו"ד יורם הכהן -  בנו של גדעון הכהן (נכדו של מרדכי בן הלל דרך אביו הלל). עורך דין ומומחה אבטחת מידע ישראלי. מנכ"ל איגוד האינטרנט הישראלי (משנת 2015). הקים ועמד בראש הרשות למשפט, טכנולוגיה ומידע (רמו"ט) במשרד המשפטים בין השנים 2006–2013.
עו"ד דן הכהן -  בנו של כרמל הכהן (נכדו של מרדכי בן הלל דרך אביו שמואל). עורך דין ושותף מייסד במשרד אגמון ושות' רוזנברג הכהן ושות'. אחד מעורכי הדין המובילים בישראל בתחום האנרגיה וגז טבעי. נשוי לרותי הכהן אשר הקימה עם אחייה את רשת מועדוני הזאפה.
מרסן (אסטרואיד)

|  כוכב האם |
| --- | --- |
 כוכב אם:  השמש
 מידע כללי
 סוג:  אסטרואיד
 קטגוריה:  חגורת האסטרואידים 
 מיקום:  חגורת האסטרואידים
 שמות חלופיים:  OX9 ‏1993
 תאריך גילוי:  20 ביולי 1993
 מגלה:  אריק וולטר אלסט (Eric Walter Elst)
 על שם:  8191, מרן מרסן 
 מקום גילוי:  טלסקופ החלל לה סילה 
 מאפיינים מסלוליים
 אפואפסיד:  375,802,777 ק"מ (2.5120864 AU)
 פריאפסיד:  301,430,884 ק"מ (2.0149410 AU)
 ציר חצי-ראשי:  2.2635153 יחידה אסטרונומית, 2.26336065573429±0.00000000057263 יחידה אסטרונומית
 אקסצנטריות:  0.1098172
 זמן הקפה:  1,243.8646377 ימים
 נטיית מסלול:  2.82986°
 מאפיינים פיזיים
 ממדים:  2.89±0.58 קילומטר
 אלבדו:  0.306 
 בהירות מוחלטת:  14.4
 
מרסן (שם מלא: 8191 מרסן) הוא אסטרואיד בחגורת האסטרואידים שבמערכת השמש. מרסן התגלה ב-20 ביולי 1993 על ידי אריק וולטר אלסט ממצפה הכוכבים לה סילה שבצ'ילה והוא  קרוי על שם המתמטיקאי מרן מרסן.
מספרו הסידורי 8191 נקבע באופן סמלי, היות ש-8191 הוא מספר מרסן הראשוני החמישי, ואסטרואידים עם מספרי מרסן ראשוניים שלפניו כבר היו קרויים בשמות; מספר 3 יונו, מספר 7 איירס, מספר 31 Euphrosyne ומספר 127 Johanna.
נאנסי (כדורגל)

נאנסי (בצרפתית: Association Sportive Nancy-Lorraine) הוא מועדון כדורגל צרפתי מהעיר נאנסי שמשחק בליגה הצרפתית השלישית.
בשנת 1967 הוקמה אגודת הכדורגל של נאנסי כמחליפתה של מועדון הכדורגל של נאנסי אשר פורק שנתיים קודם לכן. המועדון מחזיק בזכייה אחת בגביע הצרפתי בשנת 1978 לאחר ניצחון 0–1 על ניס משער של מישל פלאטיני. המועדון העפיל לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1978/1979 והגיע לשלב שמינית גמר. המועדון זכה פעם אחת בגביע הליגה הצרפתית בשנת 2006 במשחק שהתקיים בסטאד דה פראנס נגד ניס (2-1), אשר העניק לקבוצה כרטיס לגביע אופ"א. בעונת 2006/2007 המועדון שיחק בגביע אופ"א והגיע לשלב 32 האחרונות שם הפסיד לקבוצת שחטאר דונצק.
בסיום עונת 2021/2022 נשרה הקבוצה לליגה השלישית.
מאמנים בולטים

ארסן ונגר
איימה ז'אקה
שחקנים בולטים

צרפת מישל פלאטיני
מרוקו מוסטפא חאג'י
אירלנד טוני קסקרינו
אוקראינה אלכסנדר זאברוב
מרליון

פסל המרליון על רקע מרינה ביי סנדס בשקיעה
העתק המרליון בהר פבר
המרליון במיקומו המקורי, 1994
מרליון (באנגלית: Merlion, במנדרינית: 鱼尾狮, במלאית: Singa-Laut, בטמילית: மெர்லயன்) הוא הסמל הלאומי של סינגפור. המרליון הוא בעל חיים בעל ראש אריה וגוף של דג והוא מופיע בסמלי קבוצות הספורט של המדינה, לשכות התיירות, וכסמל פטריוטי כללי של האומה הסינגפורית. מקור השם "מרליון" הוא הלחם בסיסים של המילים "Mer" (ים), שאותו מייצג גוף הדג ומייצג את השורשים של המדינה ככפר דייגים, ו-"Lion" (אריה), המיוצג על ידי ראש האריה ומייצג את שמה המקורי של סינגפור, "סינגפורה" - עיר האריה. המרליון עוצב על ידי הבריטי אלק פרייז'ר ברונר, אוצר אקווריום ואן קליף (אנ') שבמדינה, על מנת לשמש כחלק מהלוגו של לשכת התיירות הסינגפורית. אף על פי שהמרליון הוצא מהלוגו בשנת 1997, ממשיכה לשכת התיירות הסינגפורית להחזיק את הזכויות עליו.
פסל המרליון

הקמת פסל המרליון נהגתה על ידי סגן הדיקן של אוניברסיטת סינגפור ונבנה בין נובמבר 1971 לאוגוסט 1972. הפסל שוקל 70 טון ומתנשא לגובה 8.6 מטרים, מחירו 165,000 דולרים אמריקאים.
ב-15 בספטמבר 1972, התקיים טקס מיקום פסל המרליון במעמד ראש ממשלת סינגפור לי קואן יו. פסל המרליון המקורי עמד בשפך נהר הסינגפור, עם גשר אנדרסון מאחוריו.
לאחר השלמת גשר אספאלנדה בשנת 1997, נחסם מראה פסל המרליון ממפרץ מרינה. בעקבות זאת, הועבר פסל המרליון למקום במרחק 120 מטרים משם בשנת 2002, לפארק המרליון של ימינו שנמצא בקרבת מלון מרינה ביי סנדס. ב-1998 נוספו למרליון מזרקות המים, וב-2006 שופץ ונוקה פעם נוספת.
פסל המרליון > העתקי המרליון

בנוסף לפסל המרליון הגדול והידוע, קיימים עוד ארבעה פסלי מרליון ברחבי סינגפור:
פסל מרליון בגובה שני מטרים, הממוקם בפארק המרליון, מאחורי הפסל הגדול.
פסל מרליון בגובה שלושה מטרים בלשכת התיירות של סינגפור.
פסל מרליון בגובה שלושה מטרים הממוקם בהר פבר, אחת הנקודות הגבוהות בסינגפור מהן ניתן לצפות על כל סינגפור.
זוג פסלי מרליון ב"Ang Mo Kio Residential Committee".
בעבר פעל פסל מרליון ענק בגובה 37 מטרים שמוקם באי סנטוזה והיה קיים בו מצפה.
לקריאה נוספת

Analysis of the mythology and meaning of the Merlion from the perspective of country branding in: Koh, Buck Song (2011). Brand Singapore: How Nation Branding Built Asia's Leading Global City. Marshall Cavendish, Singapore. ISBN 978-981-4328-15-9.
הערות שוליים

↑  "The Monstrous Merlion: In the Original Sense". Public Art. אורכב מ-המקור ב-10 בספטמבר 2014. נבדק ב-10 בספטמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "STB-owned Assets - Merlion Symbol | STB". www.stb.gov.sg. נבדק ב-2020-03-01.
1 2 3  "A new home for the Merlion" (PDF). Skyline (July/August 2000 ed.). URA: 6–8. אורכב מ-המקור (PDF) ב-9 באוגוסט 2017. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Merlion Restaurant and Bar <http://www.merlion.us/>
משוריין

ערך זה עוסק במשוריינים ממלחמת העצמאות. אם התכוונתם לרכב משוריין באופן כללי, ראו .
משוריין מטיפוס "סנדוויץ'" עם חרכי ירי וגג נפתח. שיירת יחיעם.
משוריין פורץ מחסומים שנבנה על בסיס משאית GMC 6,‏ 1948
המתקן לפריצת המחסומים ששימש את לוחמי הגדוד השני של חטיבת הנגב של הפלמ"ח בשיירות שליוו אל ומהנגב, 1948
המשוריינים בשיירה הדו-שבועית להר הצופים, שנות ה-50
אוטובוס משוריין של חברת הארגז בפתח המפעל, מרץ 1948
משוריין הוא כלי רכב ממוגן בלוחות פלדה אשר נבנה בצורה מאולתרת בישראל בתקופת קום המדינה ומלחמת העצמאות ושימש להעברת אנשים ואספקה, בעיקר בשיירות.
הסיבות והרקע להופעת הרכבים המשוריינים

המשוריינים הראשונים נבנו במסגריות היישובים השונים כתוצאה מפרוץ המרד הערבי בשנת 1936. באותה תקופה נעו המשמרות הנעים בטנדרים פתוחים ללא כל מיגון וסבלו מנפגעים. כתוצאה מכך החלו למגן את הטנדרים. בהמשך הם נבנו בצורה מוסדרת יותר באמצעות ארגון ההגנה בחברת "הארגז". המשוריינים הראשונים נבנו כאמור על מרכבים של טנדרים, משאיות קטנות ובהמשך גם על מרכב של משאיות בינוניות ואוטובוסים שעל גופם רותכו מבחוץ לוחות פלדה.
סוגי משוריינים

משוריין אזרחי - אוטובוס או משאית ממוגנים בלוחות פלדה ששימשו להעברת אנשים וסחורות בשיירות לנקודות יישוב מבודדות או נתונות תחת מצור וסכנה בדרך. ידועים במיוחד המשוריינים שנעו בשיירות לירושלים, אשר שרידיהם נמצאים באזור שער הגיא. קואופרטיב התחבורה "אגד" הפעיל אוטובוסים משוריינים במהלך מלחמת העצמאות הן בקוי שירות לירושלים ולנקודות מבודדות והן לצורך הובלת חיילים. שני אוטובוסים משוריינים היו בשימוש עד מלחמת ששת הימים ושימשו לנסיעה הדו-שבועית של המשמרות להר הצופים, על פי הסכמי שביתת הנשק ישראל-ירדן.
משוריין ללווי שיירות ("סנדוויץ'") - משוריין ייעודי שפותח בהגנה עבור לוחמים שליוו שיירות. המשוריין נבנה על בסיס משאית צבאית בריטית מסוג cmp-15. במסגרת התאמת המשאית נפתחה הקבינה וייצרו חלל אחד גדול עם קירות כפולים בהם נבנו חרכי ירי. הקירות הורכבו משני לוחות פלדה ובניהם לוח עץ עבה. בשלב מסוים מולאו הרווחים שבין הלוחות בחצץ כאשר היה מחסור בלוחות עץ עבים וקשים. במשוריין נקבעו חרכי ירי, דרכם יכלו הלוחמים להוציא את קנה הרובה. בניסיונות הראשונים לשימוש במשוריין זה התברר שהוא מהווה מלכודת מוות לשוהים בתוכו ושלא ניתן לתפעל את הנשק מבעד לחרך הצר, לפיכך פותח גג נפתח שדרכו יכלו לוחמים להשיב אש. ברצפה נבנה פתח מילוט במידת הצורך. נקרא גם משוריין פרפר על שום צורתו עם לוחות הגג הפתוחים שדמו ללוחמים לכנפי פרפר.
פורץ מחסומים ("מפלצת") - משוריין ליווי אליו חובר משולש שהיה בנוי משלד ברזל אליו רותכו לוחות פלדה. מתקן זה היה מחובר לחזית המשוריין במצב אנכי שניתן היה להרימו ולהורידו בשעת הצורך בעזרת גלגלת וכבל פלדה. בכך ניתן היה לפרוץ את מחסומי האבנים אשר חסמו את צירי התנועה. פיתוח המשוריין מיוחס לזרובבל הורוביץ.[דרוש מקור]
משוריין קרבי (שריונית) - משוריין הבנוי על מרכב משאית קטנה, בדרך כלל רכב סיור אמריקאי מסוג סקאוט M3, אוטר קנדית, או קומנדקר אמריקני. על גג המשוריין נבנה צריח מסתובב ובו הותקן מקלע מסוג MG 34 או M1919 בראונינג. כמו כן הותקנה עמדת מקלע מימין לנהג. משוריינים אלה שימשו את חטיבה 7, חטיבה 8 וחטיבת הנגב (פלמ"ח) במבצעי חורב ועובדה.
מבנה כללי

לכל המשוריינים השונים נבנו חרכי ירי כדי לאפשר ללוחמים לירות דרכם. גם באוטובוסים בהם היו חלונות גדולים, הוקטנו החלונות לגודל של חרך ירי. מידות חרכי הירי: רוחב-19 ס"מ, גובה-11 ס"מ. לרוב המשוריינים היו קירות מלוחות ברזל כפולים כאשר בשלב ראשון החללים שבין שני הלוחות מולאו בחצץ גרוס עקב מחסור בעץ ובהמשך מולאו בלוחות עץ קשים בעובי של 25 מ"מ. לרוב המשוריינים נבנה גג שניתן היה לפתוח ואפשר לירות מעליו. כמו כן הותקנו ברצפה כחצי מטר מהדלת האחורית פתחי מילוט לשעת הצורך. מידות פתחי המילוט: 42 X‏ 46 ס"מ.
חשיבות

ניתן לומר בוודאות שללא המשוריינים שנבנו בארץ והופעלו בתורת לחימה חדשה, לא היה ניתן לפרוץ את הסגר האלים שכפו הערבים על חלקי הארץ השונים שכללו את הגליל המערבי, ירושלים, הנגב ועוד. ללא המשוריינים לא היה ניתן היה לקיים את ירושלים ואת שאר היישובים שנותקו במהלך הסגר בו נקטה ההנהגה הערבית, החל מה-30 בנובמבר 1947 ואילך.
מיקומם של שרידים שנותרו בארץ

מוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל
קיבוץ חניתה (משוריין פרפר קטן, על בסיס משאית CMP-15)
שיירת יחיעם (אתר זיכרון לשיירה שנכדה - משוריין גדול על בסיס משאית 3 טון)
קיבוץ קריית ענבים (שריד השיירות לירושלים - משוריין גדול על בסיס משאית 3 טון)
שער הגיא (אתר זיכרון לשיירות לירושלים)
מזכרת בתיה (בסיס יציאת שיירות לירושלים - משוריין גדול על בסיס משאית 3 טון)
קיבוץ משמר הנגב (משוריין פרפר קטן)
קיבוץ גברעם (משוריין פרפר קטן על בסיס משאית CMP-15)
קיבוץ המעפיל
קיבוץ עין דור
לקריאה נוספת

מרדכי נאור (עורך ראשי), לכסיקון כוח המגן - ההגנה, משרד הביטחון ההוצאה לאור, 1992.
אוטובוס משוריין על בסיס סופר וייט של חברת "דרום יהודה", מוזיאון אגד, חולון
משוריין סנדוויץ' עם סמל חטיבת יפתח במוזיאון יד לשריון בלטרון
נאנטר

ערך זה עוסק בעיר בצרפת. אם התכוונתם לקבוצת כדורסל צרפתית, ראו .
| --- | --- |
סמל נאנטרסמל נאנטר

 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  איל-דה-פראנס איל-דה-פראנס
 מחוז:  רמות הסן
 רובע:  נאנטר
 ראש העיר:  פטריק ג'רי
 שטח:  12.19 קמ"ר
 גובה:  30 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  97,351 (1 בינואר 2021)
  ‑ צפיפות:  7,500 נפש לקמ"ר
 קואורדינטות:  48°53′55.68″N 2°11′48.84″E﻿ / ﻿48.8988000°N 2.1969000°E﻿ / 48.8988000; 2.1969000
 אזור זמן:  UTC+1
 https://www.nanterre.fr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי נאנטר(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי נאנטר(למפת איל-דה-פראנס רגילה) פריז ורסאי מלאן אוורי פונטואז נורמנדי סאנטר-עמק הלואר בורגון פראנש-קונטה  גר. אסט  או-דה-פראנס קרטיי מונאנטר(למפת איל-דה-פראנס מוגדלת) פריז ורסאי מלאן אוורי פונטואז נורמנדי סאנטר-עמק הלואר בורגון פראנש-קונטה  גר. אסט  או-דה-פראנס קרטיי מונאנטר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נאנטר (בצרפתית: Nanterre) היא עיר הנמצאת בחבל איל-דה-פראנס, צרפת, בה מתגוררים 90,903 תושבים.
בעיר ממוקמת אוניברסיטת פריז X - נאנטר בה לומדים כ-33 אלף סטודנטים. מתחם לה דפאנס נמצא בחלקו בתחומי העיר וכלל משרדים של סוסייטה ז'נרל.
חינוך וספורט

בנאנטר ישנם ארבעה בתי ספר תיכוניים. מועדון הכדורסל נאנטר פועל בעיר מאז 1927.
ערים תאומות

הרפובליקה העממית של סין צ'אנגצ'ון, הרפובליקה העממית של סין
רומניה קראיובה, רומניה
איטליה פזארו, איטליה
אלג'יריה תלמסאן, אלג'יריה
רוסיה תלמסאן, רוסיה
בריטניה ווטפורד, בריטניה
סלובקיה ז'ילינה, סלובקיה
משפחת האדם

התמונה "אם נודדת", צולמה על ידי דורותיאה לאנג ב-1936 ונכללה בתערוכת "משפחת האדם"
מודעה של תערוכת "משפחת האדם"
משפחת האדם (באנגלית: The Family of Man) הייתה תערוכת צילומים שנוצרה על ידי האמן והאוצר האמריקאי אדוארד סטייכן, והוצגה לראשונה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ב-24 בינואר 1955. התערוכה והספר שיצא בעקבותיה, שזכה לתפוצה גדולה ברחבי ארצות הברית והעולם המערבי כולו, היוו אבן דרך חשובה בהפיכת הצילום למדיום מוזיאלי וקבלתו כמדיום המבטא רגשות ומעביר מסרים אנושיים.
הרקע לתערוכה

עוד לפני מלחמת העולם השנייה החלו להופיע במגזין לייף, ואחריו במגזינים נוספים, כתבות מצולמות שהביאו את חדשות העולם אל הציבור הרחב במדינות דוברות האנגלית ובדרך זו הפכו למעצבות דעת קהל. תהליך זה הועצם במהלך מלחמת העולם השנייה בעת שחלק מהצדדים המשתתפים שלחו צלמים מטעמם להנציח את הקרבות מתוך מטרה להעצים את הרגשות הפטריוטים של הציבור. בשנים שלאחר המלחמה, החלה סוכנות הצילומים מגנום לשווק מקבצי תמונות ממקומות שונים בעולם למגזינים שונים. הפעם הראשונה בה יושם הרעיון של יצירת מקבץ תמונות מכל רחבי העולם סביב נושא אחד היה בכתבות שהתפרסמו בקביעות ב-1948 וב-1949 במגזין "Ladie's Home Journal" ונקראו "People Are People the World Over".
קיימת טענה כי סדר יום פוליטי עמד מאחרי סדרות הצילומים מרחבי העולם שהופיעו במגזינים בשנים שלפני התערוכה. אותן שנים היו שנות המלחמה הקרה ועורכי המגזינים ניסו לקלוע לטעם הציבור ולהציג את הדמוקרטיה כשיטה העדיפה על המשטרים הקומוניסטיים. הצגת חיי היומיום בארצות הברית לעומת חיי היומיום במדינות אחרות הפכה למעשה לטענה נוספת לעליונות האמריקאית.
שמה של התערוכה נלקח מתוך נאום של אברהם לינקולן והכנתה ארכה כמעט שלוש שנים. סטייכן אמר כי קיבל את הרעיון לתערוכה בעקבות זכרונותיו מאמו שהטיפה לו את חשיבותה של הסובלנות והכבוד לכל בני האדם. הרעיון לתערוכה זוקק וגובש בעקבות היותו עד לאימה ולסבל שנחוו במלחמות העולם הראשונה והשנייה, בשפל הגדול ובמלחמת קוריאה. סטייכן אף הצהיר כי התערוכה היוותה את פסגת הישגיו. 503 התמונות שהוצגו בה היו של 273 צלמים מ-68 מדינות והן נבחרו מתוך שני מיליון צילומים של צלמים מפורסמים ואלמונים. צילומים אלו הציגו מגוון מצבים של החוויה האנושית הכוללים בין היתר: לידה, אהבה, שמחה, מלחמה, מחסור ועוני, כאב, מחלה ומוות. כוונתו של סטייכן הייתה להוכיח באופן ויזואלי את האוניברסליות של החוויה האנושית ואת תפקיד הצילום בתיעוד חוויה זו.
התערוכה והביקורת

סטייכן הגדיר את התערוכה במילים אלו: ""משפחת האדם" מקיפה את מכלול החיים, מלידה ועד מוות, בדגש על יחסי היומיום של האדם עם עצמו, משפחתו, הקהילה והעולם בו אנו חיים".
התערוכה, שהועלתה עשר שנים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, ניסתה להראות כי למרות זוועות המלחמה והמתחים הבין גזעיים, הגזע האנושי הוא למעשה משפחה אחת. גישה זו אף גררה ביקורת שטענה כי המסר ההומני המועבר בתערוכה הוא מגויס מטרה ומזויף. למשל, לא הוצגו בתערוכה צילומים שתיעדו רוע מכוון, כדברי המבקרת פיבי-לו אדמס: "יש מתים אך לא רוצחים".
כבר בשנת 1957, בזמן שהוצגה התערוכה בפריז בעת מסעה סביב העולם, כתב עליה מבקר התרבות והסמיוטיקאי, רולאן בארת:
הלידה, המוות? כן, אלו עובדות טבעיות, עובדות אוניברסליות. אך אם מעקרים מהן את הממד ההיסטורי, אין עוד דבר לומר עליהן, כל פרשנות לגביהן תהפוך לטאוטולוגיה טהורה; הכישלון של הצילום כאן נראה לי זועק לשמיים: לומר שוב את המוות או את הלידה – אין בכך ללמד, פשוטו כמשמעו, דבר. כדי שהעובדות הטבעיות יגיעו לכלל ביטוי לשוני אמיתי, יש לשלבן במערכות של ידע, כלומר להניח שניתן לשנות אותן, להכפיף את טבעיותן לביקורתנו [...] ודאי, הילד נולד תמיד, אך בתוך הנפח הכללי של הבעיה האנושית, איזו חשיבות יש ל'מהות' של פעולה זו לעומת אופני קיומה, שהם דווקא היסטוריים לחלוטין? אם הילד נולד בתנאים קשים או נוחים, אם הוא מכאיב או לא מכאיב לאימו בלידתו, אם סיכוני תמותת הילדים בסביבתו גבוהים או נמוכים, אם נשקף לו עתיד כזה או אחר – הרי לכם מה שהתערוכות שלנו היו צריכות לעסוק בו, ולא באיזו ליריקה נצחית של הלידה
בארת טען, בנוסף, שהתערוכה מציבה לא רק את הלידה והמוות כדבר "טבעי", אלא גם את סדר העבודה, שמקבל אף הוא משמעות פטאלית וקבועה, ללא יכולת שינוי (כך, למשל, באותו עמוד בקטלוג התערוכה נראים הגברים עמלים בעבודות פיזיות קשות והנשים מכבסות ותולות כבסים): "לכן, אני חושש שההצדקה הסופית לכל ה'אדמיזם' הזה טמונה בניסיון להעטות על נייחותו של העולם אצטלה של 'חוכמה' ו'ליריות' שאיננה מנציחה את פעולות האדם אלא כדי לנטרל את חומר הנפץ שבהן".
בהעלאת התערוכה סייעו הצלם ויין מילר, שהיה עוזרו של סטייכן, והאדריכל פול רודולף שהיה אחראי על עיצוב התערוכה. התערוכה עוצבה כך שהמבקר עבר במסלול בין 32 נושאי החוויות האנושיים השונים: לידה, אמהות, משחק, עבודה, מלחמה, מוות ועוד נושאים רבים ושונים. לצד הצילומים הוצגו קטעי מלל מתוך יצירתם של סופרים ומשוררים, טקסטים דתיים ומתוך מסורות של עמים שונים. היו שטענו כנגד קטעי המלל כי בשעה שבדרך כלל הצילומים אמורים לדבר עבור עצמם, כאן הם מכוונים את הצופה אל תפיסת התמונה של יוצרי התערוכה. ביקורת זאת הצטרפה לביקורת על המגמתיות של התערוכה. חלק גדול מהצלמים שהשתתפו בתערוכה היו צלמים שעבדו עבור סוכנויות ידיעות וניתן היה להבחין כי סגנון חלק ניכר מהצילומים בתערוכה דמה לסגנון שאפיין את הצילומים במגזין לייף שזכה באותן שנים לפופולריות.
השפעת התערוכה

אמנם כבר בשנים שלפני כן הוצגו תערוכות צילום במוזיאונים, אולם הייתה זו הפעם הראשונה בה תערוכה בהיקף כה גדול הוצגה במוזיאון מרכזי והציבה את אמנות הצילום כאירוע תרבותי מהשורה הראשונה. אלין סארינן, מבקרת התרבות של הניו יורק טיימס, כתבה בעקבות פתיחת התערוכה: "האם הצילום החליף את הציור כאמנות החזותית החשובה של תקופתנו?".
יש הרואים בתערוכה את אחד הגורמים התרבותיים שהביאו להתפתחותה ולקבלתה של התנועה לזכויות האזרח בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20.
גם בישראל הייתה לתערוכה, לנושאיה ולסגנון הצילום שבה השפעה רבה. הדבר ניכר בשנתונים לאמנות הצילום שיצאו לאור בשנות ה-60.
תערוכות ההמשך והספר

לקראת סיום הצגת התערוכה בניו יורק יצא לאור ספר שנשא את שם התערוכה ושילב את תמונותיה ואת טקסטים שליוו אותה. הספר אף כלל הקדמה שכתב קרל סנדברג שהיה גיסו של סטייכן. ויין מילר סיפר בראיון שנערך ב-1994, כי כמעט לא היו קיימים באותה עת ספרים שכללו צילומים במתכונת שהפכה לפופולרית בשנים שלאחר מכן. הרעיון להוצאת הספר היה של ג'רי מייסון שהיה באותה עת בעל הוצאת ספרים קטנה והוציא לפני כן מספר ספרים שכללו צילומים מלווים בטקסט. סטייכן וצוות המוזיאון לא האמינו בסיכויי הספר להצליח אך סטייכן רצה מאוד שהתערוכה תונצח בצורה כלשהי ולכן שיתף פעולה עם מייסון. הספר זכה להצלחה גדולה ויצא לאור במספר עיצובים בשנות ה-50 - הנפוץ ביניהם יצא לאור כספר כיס. במלאת 40 שנים לתערוכה יצא הספר בפורמט גדול. הספר נמכר ביותר מארבעה מיליון עותקים.
לאחר סגירת התערוכה בניו יורק, ב-8 במאי 1955, הוצגה התערוכה, במשך שמונה השנים הבאות, בערים נוספות בארצות הברית וב-37 מדינות נוספות ויותר מתשעה מיליון איש צפו בה. ביפן לבדה בקרו כמיליון איש בתערוכה. בשנת 1957 אף הוצגה התערוכה במוזיאון תל אביב לאמנות. עותק התערוכה היחיד שנשאר הועבר ללוקסמבורג - מולדתו של סטייכן, ומוצג בתערוכה קבועה במוזיאון הנושא את השם The Family of Man ומצוי בעיירה הקטנה קלרוו. בעקבות הצלחת התערוכה, הועלו בשנים שלאחר מכן מספר מיזמים בעלי אופי דומה: "משפחת הילדים" (The Family of Children) ו"משפחת הנשים" (The Family of Women) הועלו על ידי ג'רי מייסון ותערוכת הצילום העולמית הראשונה הועלתה בשנות ה-60 על ידי קרל פווק עבור המגזין הגרמני שטרן. ב-2003 צורפה התערוכה לתוכנית זיכרון עולם של אונסק"ו.
צלמים מפורסמים שתמונותיהם הוצגו בתערוכה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  אנסל אדמס  יואיצ'י אוקמוטו (אנ')  רות' אורקין (אנ')  אלפרד אייזנשטט  יסוהירו אישימוטו (אנ')  אמי אנדרייס (אנ')  אלן ודיאן ארבוס  אליוט ארוויט  איב ארנולד (אנ')  אסתר בבלי (אנ')  אדואר בובה (אנ')  ויין בולוק (אנ')  מרגרט ברק-וייט  ורנר בישוף (אנ')  יו בל (אנ') |  לולה (אנ') ומנואל אלוורס בראבו  בראסאי  ארנסט ברונר (אנ')  מת'יו בריידי  ביל ברנדט (אנ')  ברט גלין (אנ')  אלן גרנט (אנ')  ויליאם גרנט (אנ')  רובר דואנו  נל דור (אנ')  ג'ק דילנו (אנ')  רוי דקראווה (אנ')  ארנסט האס (אנ')  פרנק הורווט (אנ')  ברט הרדי (אנ') |  ריצ'רד הרינגטון (אנ')  סבין וייס (אנ')  גארי וינוגרנד  אד ון דר אלסקן (אנ')  אדוארד וסטון  רומן וישניאק  אוגוסט זנדר  יקוב טוגנר (אנ')  יוסוקו ימהטה (אנ')  דורותיאה לאנג  לורנס לה גאי (אנ')  ראסל לי (אנ')  נינה לין (אנ')  אלמה לייוונסון (אנ')  ארתור לייפציג |  ליסה לרסן (אנ')  דייוויד מור (אנ')  רלף מורס (אנ')  קרל מיידנס (אנ')  לי מילר  לנארט נילסון (אנ')  יוג'ין סמית'  אנדראס פיינינגר  ג'ון פלוראה (אנ')  מריון פלפי (אנ')  אירווינג פן  נט פרבמן (אנ')  קרל פרוץ (אנ')  טוני פריסל  רוברט פרנק |  אל צ'נג (אנ')  רוברט קאפה  הארי קלהאן (אנ')  קלמנס קלישר (אנ')  קונסואלו קנאגה (אנ')  דמיטרי קסל (אנ')  אנרי קרטייה ברסון  ג'ורג' רודגר (אנ')  וילי רוניס (אנ')  אנה ריבקין-בריק  סטיאג'יט ריי  גוטהרד שו (אנ')  בן שאן  פרנק שרשל |
הערות שוליים

↑  Eric J. Sandeen, Picturing an Exhibition: The Family of Man. Albuquerque: University of New Mexico Press, 1995, James C. Curtis, Review of Picturing an Exhibition: The Family of Man and 1950s America, Winterthur Portfolio 31, 1996, עמ' 181–183
↑  Eric J. Sandeen, Picturing an Exhibition: The Family of Man. Albuquerque: University of New Mexico Press, 1995, p.26 James C. Curtis, Review of Picturing an Exhibition: The Family of Man and 1950s America, Winterthur Portfolio 31, 1996, עמ' 181–183
↑  The Edward Steichen Award
↑  Eric J. Sandeen, Picturing an Exhibition: The Family of Man. Albuquerque: University of New Mexico Press, 1995, pp.46-47 James C. Curtis, Review of Picturing an Exhibition: The Family of Man and 1950s America, Winterthur Portfolio 31, 1996, עמ' 181–183
↑  משפחות האדם, רותי דירקטור, 2003
↑  Phoebe-Lou Adams, Through a Lens Darkly, "The Atlantic", 1955
1 2  רולאן בארת, 1998 (1957). "המשפחה הגדולה של בני האדם", בתוך: מיתולוגיות, תל אביב: הוצאת בבל, עמ' 213-216
↑  Eric J. Sandeen, Picturing an Exhibition: The Family of Man. Albuquerque: University of New Mexico Press, 1995, p.51 James C. Curtis, Review of Picturing an Exhibition: The Family of Man and 1950s America, Winterthur Portfolio 31, 1996, עמ' 181–183
↑  Peter Wallenstein, Civil Rights and the Civil Rights Movement: An Overview, Encyclopedia of American Studies
↑  יוחאי רוזן, שנתון ישראל לאמנות הצילום, חלק א', בבלוג "ציורי אור", 2 באפריל 2012
↑  עטיפת ספר הכיס "The Family Of Man" באתר Amazon
↑  אתר ASMP (האגודה האמריקאית לצלמי עיתונות), ריאיון עם ויין מילר
↑  The Nuclear Family of Man, John O’Brian, The Asia-Pacific Journal
↑  Judith Wilkinson, 'Click, click, click, I never wait': the everyday genius of Sabine Weiss, באתר הגרדיאן, 3 ביולי 2018
↑  פרנק ון ריפר, Garry Winogrand: Huge Influence, Early Exit, וושינגטון פוסט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 7204 773X
משורה (יחידת מידה)

מְּשׂוּרָה היא מידה מקראית קדומה, ומוזכרת פעם אחת בתורה, בספר ויקרא, פרק י"ט, פסוק ל"ה "לֹא תַעֲשׂוּ עָוֶל בַּמִּשְׁפָּט בַּמִּדָּה בַּמִּשְׁקָל וּבַמְּשׂוּרָה". בתלמוד נאמר: "ומה משורה הקפידה עליו תורה, קל וחומר להין וחצי הין... ללוג וחצי לוג". מידת המשורה מזוכרת פעמים בנביא יחזקאל (ד', ט"ז) "וַיֹּאמֶר אֵלַי בֶּן-אָדָם הִנְנִי שֹׁבֵר מַטֵּה-לֶחֶם בִּירוּשָׁלִַם וְאָכְלוּ-לֶחֶם בְּמִשְׁקָל וּבִדְאָגָה וּמַיִם בִּמְשׂוּרָה וּבְשִׁמָּמוֹן יִשְׁתּוּ". וכן (ד', י"א) "וּמַיִם בִּמְשׂוּרָה תִשְׁתֶּה שִׁשִּׁית הַהִין מֵעֵת עַד עֵת תִּשְׁתֶּה".
כפי הנראה מהפסוקים שימשה מידה זו למדידת נוזל, וכך כתבו החזקוני והרשב"ם בפירושם לתורה. לעומתם, רש"י בפירושו לתורה כתב בפירוש המילה 'משורה' - היא מידת הלח והיבש.