stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כנסיית גבירתנו של ארון הברית
היסטוריה > המנזר והכנסייה המודרנית

הכנסייה המודרנית הניצבת כיום על התל הוקמה על ידי האחות ז'וזפין רומב, חברת מסדר האחיות "יוסף הקדוש של ההתגלות". ז'וזפין רומב נולדה בשנת 1850 והגיעה לארץ ישראל בשנת 1869. היא התוודעה למשמעותו ההיסטורית של התל, בו נותרו שרידי מבנים עתיקים והוא כונה בפי תושבי הסביבה בכינוי "ג'בל מוקדס", היינו "ההר הקדוש". בשנת 1901 ביקרה האם הראשית העולמית של מסדר הנזירות בארץ, ולאחר שצפתה על הנוף מהתל, החליטה לרוכשו. היא הפקידה את המשימה בידיה של ז'וזפין. חלק מהשטח נרכש בשנת 1903 תמורת סכום של 20,732 פרנק צרפתי, יותר מפי ארבעה מהסכום שהוקצה לכך מלכתחילה, וסביב עובדה זו נרקמה מסורת בדבר נס שבמהלכו התרבו מטבעות הזהב. בשנת 1905 רכשה ז'וזפין את יתרת שטח הפסגה לאחר שאיכר מקומי חשף בה, בין היתר, שרידים של קיר חצי מעגלי ופסיפס. ב-17 במאי 1911 קידש הפטריארך של ירושלים את אבן הפינה למנזר, והקמת מבני המנזר ובית ההבראה החלה. הקמת המנזר נשלמה תוך שנה, אך בית ההבראה הושלם רק בשנת 1935 בשל קשיי מימון. מלחמת העולם הראשונה שפרצה ב-1914 הביאה לגירוש כל הנתינים הצרפתים מארץ ישראל, ועבודות הבניה פסקו.
ז'וזפין שבה לארץ עם תום המלחמה והתמקדה בהקמת הכנסייה. ב-1919 היא הנהיגה תפילת מיסה שבועית על שרידי הכנסייה הביזנטית, וב-8 בינואר 1920 קודשה אבן הפינה למבנה החדש. הבנייה נמשכה כשלוש שנים ועלתה כמיליון פרנק שגויסו בצרפת מכספי תרומות. המבנה המודרני חופף לשרידי המבנה הביזנטי ההיסטורי, תוך שילוב קטעי פסיפס אותנטיים ברצפת הכנסייה ושילוב ממצאים עתיקים במבנה החדש. הכנסייה נחנכה ב-20 באוגוסט 1924 בידי הארכיבישוף של ירושלים, והוקדשה למרים, אם ישו הנמשלת בנצרות לארון הברית שנשא את ישוע המייצג את הברית החדשה. פסל המדונה והילד שעל גג המבנה נשלם והוצב במקומו בשנת 1931. הנזירה ז'וזפין נפטרה בשנת 1927 ונקברה תחילה בגן הכנסייה, אך לאחר מכן הועברו שרידיה אל החדר שמדרום לאפסיס.
במלחמת העצמאות שימש המנזר כבית חולים קדמי של חטיבת הראל, ואף הופעל בו חדר ניתוח, ללא מים וחשמל, בפיקודו של ד"ר יששכרי. מדי בוקר היו מגיעים פצועי והרוגי הקרבות מהלילה הקודם ולאחר מיון היו מטופלים ומנותחים.
עם השנים הפך בית ההבראה לאכסניה לעולי רגל. בכנסייה נערכים קונצרטים על בסיס קבוע.
מבנה הכנסייה

בכנסייה שתי קומות, והיא כוללת שלוש ספינות. הספינה האמצעית רחבה וגבוהה במידה ניכרת משתי הצדדיות. על הספינה המרכזית גג רעפים משופע, אך דבר זה אינו ניכר מתוככי המבנה שתקרתו ישרה ויוצרת עליית גג. גגות מעברי הצד משופעים ומצופים רעפים גם הם, ודבר זה נראה גם בתוככי חלל הכנסייה. בקירות הספינה המרכזית קבועים חלונות מעל לגגות מעברי הצד. בחזית הכנסייה המערבית אכסדרה מצופה באבן ירושלמית וקבועות בה חמש קשתות הנפרדות זו מזו באמצעות ארבעה עמודים. הקשת האמצעית גבוהה ורחבה מיתר הארבע, ומעליה כרכוב בצורת משולש. מעל לכרכוב שלושה חלונות שמשני צדדיהם חקוקה הכתובת "A LA VIERGE MARIE - ARCHE D'ALLIANCE" ("לבתולה מריה - ארון הברית"). בחזית קבועים עיטורים צבעוניים וצלב ניצב על הנקודה הגבוהה ביותר. החזית המזרחית עשויה מאפסיס גדול ומשני צדדיו שני חדרים צדדיים. מבחוץ חולש פסל המדונה והילד על החזית המזרחית. המדונה ניצבת על ארון הברית שבשני צידיו כרובים מכונפים הצופים דרומה וצפונה. הפסל משקיף לכיוון מזרח, לעבר מרכז הכפר אבו גוש ולעבר ירושלים, והוא נראה היטב מכל הסביבה. ראשה של הבתולה נוטה מעט כלפי מטה, לכיוון האדמה, "כמו כדי לשמוע את תחנוניה".
פנים הכנסייה מעוצב בפשטות. קירות המבנה צבועים בלבן, ובאפסיס הגדול קבוע צלב לטיני פשוט. הקומה השנייה של הספינה המרכזית נתמכת על יד שתי שורות עמודים בעלי כותרות קורינתיות, וביניהם קשתות. האור החודר לחלל המבנה דרך החלונות הסמוכים לתקרה, והקירות הלבנים, מדגישים את תקרת העץ המעוטרת בדמויות מלאכים. אלה לבושים בגלימות בגוון שנהב, והם סובבים דוגמאות של צלבים. הרקע לדמויות הוא כחול וביניהן קורות עץ בגוון ורוד. תקרות מעברי הצד משופעות והן מעוטרות במוטיבים מעולם הצומח. בקצה המזרחי של מעברי הצד, משני צדדי האפסיס, קבועים מזבחות, וברצפה שמתחתיהם שולבו פסיפסים מהכנסייה הביזנטית המקורית. מעבר למזבחות אלו נבנו שני חדרים צדדיים - ברצפת החדר הדרומי (מימין לאפסיס) מספר קברים, ובהם גם קברה של ז'וזפין רומב. החדר הצפוני (משמאל לאפסיס) משמש כמחסן. אבן הפינה של הכנסייה משולבת בעמוד הדרומי של האפסיס, וברצפת האפסיס עצמו שולבה אבן ששכנה בקדמת הבימה של הכנסייה הביזנטית ההיסטורית. בקיר המערבי שולבה אבן באורך של שמונה מטרים מהכנסייה הביזנטית ואשר הונחה מעל משקוף הכניסה. משמאל לכניסה ניצב פסלון מכונף של דוד המלך, כשהוא לבוש בשריון ואוחז בדגל ובחרב. הסיבה למיקומו של הפסל בכנסייה היא בכך שדוד המלך היה זה שהביא את ארון הברית מקרית יערים לירושלים:
" וַיָּקָם וַיֵּלֶךְ דָּוִד, וְכָל-הָעָם אֲשֶׁר אִתּוֹ, מִבַּעֲלֵי, יְהוּדָה--לְהַעֲלוֹת מִשָּׁם, אֵת אֲרוֹן הָאֱלֹהִים, אֲשֶׁר-נִקְרָא שֵׁם שֵׁם ה' צְבָאוֹת יֹשֵׁב הַכְּרֻבִים, עָלָיו. וַיַּרְכִּבוּ אֶת-אֲרוֹן הָאֱלֹהִים, אֶל-עֲגָלָה חֲדָשָׁה, וַיִּשָּׂאֻהוּ, מִבֵּית אֲבִינָדָב אֲשֶׁר בַּגִּבְעָה"
גלריה

פסל המדונה והילד ומאחוריו מתחם הכנסייה
האפסיס בקצה הספינה המרכזית. אור חודר מהחלונות הדרומיים (מימין), ומאיר את תקרת המבנה המעוטרת
מבט אל חלל המבנה ואל שורות העמודים התומכים בקומה השנייה של הספינה המרכזית
תקריב של תקרת המבנה ועיטורי המלאכים שעליה
העיטורים על תקרתו של מעבר הצד הדרומי
תקרת האכסדרה בכניסה למבנה
הקברים בחדר שמדרום לאפסיס
שרידי פסיפסים ביזנטיים על הרצפה סמוך למזבח הצפוני
מיסת פסחא בכנסייה (2011)
שלט בכנסייה: "כאן נחה האחות ז'וזפין רומב; ראשונת נזירות מסדר יוסף הקדוש של ההתגלות; באה להתגורר במקום זה, גבעת קריית יערים, בשנת 1901
מבט על אחד ממבני הכנסייה מבחוץ
מבנה כנסיית גבירתנו של ארון הברית 2024
ראו גם

המנזר הבנדיקטיני באבו גוש
הערות שוליים

↑  המוסדות הנוצריים באבו גוש בעת החדשה, מאת חיים גורן
לה לוקל

לה לוקל (בצרפתית: Le Locle) היא עיר תעשייה שווייצרית הנמצאת בקנטון נשאטל, ברכס הרי היורה, קרוב לגבול עם צרפת. העיר ידועה בתעשיית השעונים המסורתית שלה, המתקיימת בה מאז המאה ה-18.
היסטוריה

בשנת 2009 הוכרזה העיר, יחד עם שכנתה לה שו-דה-פון, כאתר מורשת עולמית, בשל התכנון העירוני הייחודי שלהן, המותאם להיותן ערי תעשייה ויצור שעונים. ייחוד זה כולל שימוש ברשת רחובות שתי וערב – גריד, שילוב של בתי סדנאות ומגורים, ורבעי מלאכה ייעודיים.
מוזיאון להיסטוריה ולעיצוב שעונים של לה לוקל נמצא בשאטו דז מונטס. שנת 1868 סימנה את פתיחתו של בית הספר לעיצוב השעון בלה לוקל. מסיבות פדגוגיות, אוספי השעונים של מוזיאון לה לוקל הועברו לבית הספר החדש. חנוכת מוזיאון השעון בלה לוקלה התרחשה ב-23 במאי 1959.
הערות שוליים

↑  MUSEE D'HORLOGERIE DU LOVLE, the museum
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564657105171  BnF: cb12413609t (data)  GND: 4269692-6  HDS: 007627  LCCN: n84099706  MusicBrainz: 58f892ea-da5d-45e9-8dac-496abbbda55b  SUDOC: 261918435  VIAF: 170477231   WorldCat (עם VIAF): 170477231 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בשווייץ ובנושא אתרי מורשת עולמית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כנסיית ג'ובאני הקדוש של הנזירים

הכנסייה ומגורי הנזירים
כנסיית ג'ובאני הקדוש של הנזירים המתבודדים (באיטלקית: Chiesa di San Giovanni degli Eremiti) היא כנסייה בלתי פעילה בסגנון נורמני, שהוקמה בשנת 1132 על ידי המלך רוג'רו השני, מלך סיציליה, קרוב למתחם האדריכלי של פאלאצו דיי נורמני בפלרמו בירת האי סיציליה באיטליה. זהו אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, בתוך האתרים הערביים-נורמניים בפלרמו והקתדרלות של צ'פלו ומונריאלה.
היסטוריה

הבניין מורכב מכמה חלקים מתקופות שונות. בתחילה הייתה הכנסייה מבנה פגני, מאוחר יותר, בשנת 581, בתקופת האפיפיור גרגוריוס הראשון הוסב המבנה למנזר, שהוקדש להרמס הקדוש (אנ'), והוא שימש נזירים בנדיקטינים. ההתייחסות ל"נזירים המתבודדים" (באיטלקית Eremiti) בשם הנוכחי של הכנסייה הוא כנראה עיוות של שמו המקורי של המנזר. במאה העשירית, בתקופת השלטון הערבי בסיציליה, נבנה במקום מסגד בסגנון ערבי. הוא כלל חצר מלבנית מוקפת חומה, עם שורת עמודים בצד הצפוני ואולם גדול שממדיו 6 × 18 מטרים בצד המזרחי. בציר המרכזי של אולם ערבי זה היו חמישה עמודים מרובעים, אשר חילקו את האולם לשתי ספינות, שתקרתן כללה שנים עשר קמרונות צולבים.
הכנסייה נבנתה, תוך שימוש בחלקים מהמסגד, על ידי רוג'רו השני, מלך סיציליה, זמן קצר לאחר הכתרתו כמלך סיציליה בשנת 1130, כחלק מהמנזר הלטיני העתיק ביותר בפלרמו, והושלמה בשנת 1143.
הקיר הצפוני של החצר הקדומה שימש כחומה הדרומית של הכנסייה. הטרנספט נבנה בתוך האולם הערבי, שאר האולם שימש כחדר תשמישי הקדושה. הכנסייה הוענקה למסדר נזירים בנדיקטיני "מסדר הנזירים המתבודדים של מונטוורג'ינה" (Congregazione degli eremiti di Montevergine).
בשנת 1464 הוענקה הכנסייה למנזר הבנדיקטיני של סן מרטינו דלה סקאלה (San Martino delle Scale), ובשנת 1524 לבנדיקטינים ממונריאלה. לאורך מאות שנים, נוספו מבני מנזר ומגורים סביב הכנסייה.
בשנת 1877 בוצעו שפוצים נרחבים על ידי האדריכל ג'וזפה פטריקולו (אנ') שרצה להשיב לכנסייה את המראה המקורי מהמאה ה-12. בין היתר, נחשפו האפסיס והחזית הצפונית של הכנסייה והוסר כיסוי הסטוקו שנוצר אחר כך. בהזדמנות זו נהרסו הבניינים שלאחר ימי הביניים. הכיפות קיבלו את הצבע האדום רק במאה העשרים, כאשר אדריכל מצא קטעים של טיח אדום על כיפות והחליט לצבוע את כולן באדום.
החלק החיצוני של הכנסייה

מבנה הכנסייה הוא בצורת האות T. הספינה הרחבה משתרעת בכיוון מערב-מזרח ונושאת שתי כיפות גדולות על גבי "תוף" גלילי.
אורך הטרנספט הוא כמחצית מאורך הספינה, הוא מהווה את הצד המזרחי של הכנסייה וכיוונו צפון-דרום. גובהו משתנה, הזרוע הרוחבית הדרומית גבוהה כמו הספינה ובעלת כיפה על עמודים קטנה יותר מאשר הכיפות של הספינה. החלק האמצעי של הטרנספט הוא גבוה יותר מהספינה וגם לו יש כיפה קטנה על עמודים. מצדו המזרחי בולט אפסיס מהקיר. הזרוע הצפונית של הטרנספט נושאת מגדל עם פתחי חלונות גדולים בצורת קשת מחודדת, הממוסגרים בקומה העליונה על ידי קשתות עיוורות משולשות. גם על המגדל יש כיפה קטנה על עמודים.
בחזית המזרחית, קיר האולם הערבי לשעבר מתחבר לטרנספט מדרום. יש לו רק פתחי חלונות צרים. גם הקיר הדרומי של מתחם הבניין הערבי לשעבר נשמר, אך החומה המערבית חסרה.
מדרום למתחם נמצאת הכנסייה הבארוקית של סן ג'ורג'ו בקמוניה (Chiesa di San Giorgio in Kemonia).
פנים הכנסייה

בצד המערבי נכנסים לספינה, המחולקת לשני חלקים ריבועיים המופרדים על ידי קשת. מעל כל חלק מתנשאת מבחוץ כיפה גדולה. המעבר בין הבסיס המרובע לכיפה מתרחש באמצעות קשתות זוויתיות תלת-שלביות.
הטרנספט מחולק על ידי קשתות מחודדות לשלושה חדרים עם אפסיסים. מבין שלושת האפסיסים, האפסיס האמצעי כמעט עגול למחצה וניתן לראותו גם מבחוץ. שני האפסיסים הצדדיים, לעומת זאת, כל כך שטוחים שהם נבלעים בעובי הקיר החיצוני.
מזרוע הצלב הימנית של הטרנספט אפשר להגיע לאולם הערבי לשעבר, ששימש לימים כחדר תשמישי הקדושה. עדיין ניתן לראות את שרידי העמודים והקמרון המקורי. תקרת החדר נתמכת על ידי שלושה קמרונות צולבים. החלונות המקורים בצורת קשת מחודדת נסתמו בלבנים למעט פתח צר. בגומחה מקושתת ניתן לראות שרידים של פרסקו של מרים, אם ישו יושבת על כס המלכות ומוקפת בשני קדושים. יש גם כמה שרידים של כתובות אדומות על הקירות.
הקלויסטר

הקלויסטר, הכולל גן עשיר, ממוקם צפונית-מערבית לספינה. הוא מתוארך למאה ה-13 או עוצב אז מחדש. זה כנראה היה אחד הבניינים ההרוסים של המנזר. עמודי שיש כפולים עם כותרות מעוטרות במוטיבים מהצומח תומכים בארקדות עם קשתות מחודדות. באמצע הקלויסטר יש שרידי באר בסגנון ערבי.
גלריה

שרידי הפרסקו בחדר תשמישי הקדושה
קיר הטרנספט עם האפסיס הבולט
הקלויסטר
האולם הערבי
שרידי הבאר
לקריאה נוספת

Teresa Torregrossa, San Giovanni degli Eremiti a Palermo, Palermo, Edizioni Caracol, 2013, ISBN 978-88-98546-04-6
Nicola Giuliano Leone, Eliana Mauro, Carla Quartarone, Ettore Sessa, Siculo-Norman Art: Islamic Culture in Medieval Sicily, Museum With No Frontiers, MWNF (Museum Ohne Grenzen), 2013, ISBN 9783902782052
הערות שוליים

1 2  Arab-Norman Palermo and the cathedral churches of Monreale and Cefalù
↑  Filippo Liga, St.John of the hermits
↑  The church of San Giovanni degli Eremiti
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449187505171  GND: 4557543-5  LCCN: nr90020016  VIAF: 132959585   WorldCat (עם VIAF): 132959585
לה לונה נרה

| --- | --- |

 סוגה:  דרמה היסטורית
 בימוי:  Francesca Comencini 
 שחקנים:  Manuela Mandracchia  Astrid Meloni  Federica Fracassi  Roberto De Francesco  Lucrezia Guidone 
 ארץ מקור:  איטליה 
 שפות:  איטלקית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  6 
 הפקה
 חברת הפקה:  Fandango
 הפצה:  נטפליקס 
 שידור
 רשת שידור:  Netflix
 תקופת שידור מקורית:  31 בינואר 2020 – הווה 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
ירח שחור (באיטלקית: Luna Nera) היא סדרת טלוויזיה, דרמה איטלקית היסטורית שנוצרה על ידי פרנצ'סקה מניירי, לורה פאולוצ'י וטיזיאנה טריאנאנד, ובכיכובן של נינה פוטאראס, ג'ורג'יו בלי, גלוריה קארובאנה וג'אנדומניקו קופאיולו. העלילה מתרחשת במאה ה-17 באירופה ובצפון אמריקה וסובבת סביב ציד מכשפות.
עלתה לראשונה בנטפליקס ב-31 בינואר 2020.
שחקנים ודמויות

נינה פוטארס בתפקיד אדה
ג'יאדה גגליארדי בתפקיד ואלנטה
ג'ורג'יו בולי בתפקיד פייטרו
אדלגיסה מנפרידה בתפקיד פרספוליס
ברברה רונצ'י בתפקיד אנטליה
גלוריה קרובנה בתפקיד סזריה
ג'אנדומניקו קופאיולו בתפקיד סנטה
רוברטו דה פרנצ'סקו בתפקיד מרציו אורגי
קמיל דוגאי קומנצ'יני בתפקיד אקוויליה
מרטינה לימונטה בתפקיד סגסטה
נתן מקשיוני בתפקיד אדריאנו
פיליפו סקוטי בתפקיד ספירטו
פדריקה פראקסי בתפקיד ג'נארה
מנואלה מנדראצ'יה בתפקיד טבה
אסטריד מלוני בתפקיד אמיליה
פאולו ברנרדיני בתפקיד מרציו אורגי
סוניה גסנר בתפקיד נטליה
שחרור

הסדרה שוחררה ב-31 בינואר 2020 ברשת נטפליקס.
הערות שוליים

1 2  "Stream It Or Skip It: 'Luna Nera' On Netflix, An Italian Drama About Women Who Are Accused Of Being Witches". Decider. נבדק ב-2020-03-24.
↑  "Luna Nera – Netflix Full Season 1 Review". The Review Geek. נבדק ב-2020-03-24.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לה לונה נרה".
מאוריטניה במשחקים הפאראלימפיים

מאוריטניה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בסידני (2000), כששלחה למשחקים אצנית ומרים כוח ומאז השתתפה לסירוגין בחלק ממשחקי הקיץ. במשחקי החורף לא נטלה מאוריטניה חלק מעולם.
הספורטאים הנכים אותם שלחה מאוריטניה למשחקים מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
ראו גם

מאוריטניה במשחקים האולימפיים
מאוריטניה במשחקים האולימפיים לנוער
יחסי ארצות הברית – טובאלו

| יחסי ארצות הברית – טובאלו |
| --- | --- |
ארצות הברית: טובאלו


ארצות הברית: טובאלו
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 26
אוכלוסייה
345,891,750: 9,607
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 62.3
תמ"ג לנפש (בדולרים)
79,103: 6,483
משטר
רפובליקה נשיאותית פדרלית: מונרכיה חוקתית

יחסי ארצות הברית–טובאלו הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית של אמריקה לבין טובאלו. לארצות הברית אין שגרירות בטובאלו והשגרירות שלה בפיג'י אמונה גם על היחסים עם המדינה. לטובאלו אין שגרירות בארצות הברית והנציגות שלה באו"ם מתפקדת גם כשגרירות טובאלו בארצות הברית.
היסטוריה

במהלך המאה ה-19 הייתה אינטראקציה בין אזרחי ארצות הברית לבין העם בטובאלו,. וספינות ציד לווייתנים פעלו במי הארכיפלג של טובאלו.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוצבו כמה אלפי חיילים בטובאלו (שנקראה אז איי אליס). החל משנת 1942 בנו כוחות צבא ארצות הברית בסיס חיל אוויר באיים פונפוטי, ננומה ונוקופוטו. המסלול שנבנה בפונפוטי, עדיין בשימוש.
בשנת 1978 הפכה טובאלו למדינה עצמאית וב-1979 היא חתמה על הסכם ידידות עם ארצות הברית, אשר בו הכירה בבעלותה של טובאלו על ארבעה איים שבעבר תבעה ארצות הברית לבעלות עליהם. שתי המדינות עבדו כשותפות בנושאים אזוריים וגלובליים לקידום השלום וחיזוק הדמוקרטיה והביטחון. במסגרת השותפות מנסות שתי המדינות למנוע את שינויי האקלים, סוגיה רגישה במיוחד לטובאלו, אשר נמצאת בסכנת היעלמות באם גובה פני הים ישתנה. כמו כן שתי המדינות עוסקות בחיזוק הביטחון הימי וחיזוק הפיתוח הכלכלי של המדינות.
יחסים כלכליים

לארצות הברית אין סחר משמעותי עם טובאלו. טובאלו היא צד לאגודת הדיג הרב-צדדית של ארצות הברית באוקיינוס השקט, ומספקת גישה לאניות הדיג של ארצות הברית תמורת דמי רישיון.
יחסים כלכליים > דיג טונה באוקיינוס השקט

טובאלו משתתפת בפעילויות של פורום הדיג באוקיינוס השקט (FFA). במאי 2013 הסכימו נציגי ארצות הברית וארצות האוקיינוס השקט לחתום על מסמכי הסדר ביניים כדי להרחיב את אמנת הדיג הרב צדדית וכדי לאשר את האמנה. האמנה היא הרחבה של הסכם נאורו ומאפשרת לספינות אמריקאיות לדוג 8,300 ימים באזור תמורת 90 מיליון דולר.
יחסים כלכליים > הסיוע האמריקאי לטובאלו

ארצות הברית מספקת מדי שנה לטובאלו 21 מיליון דולר.
חברות משותפת בארגונים בינלאומיים

שתי המדינות חברות בכמה ארגונים בינלאומיים, בהם האו"ם, קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי.
יחסי טובאלו עם קובה

טובאלו מכירה בממשלת קובה וממשלת טובאלו, מאז שנת 2008, הודיעה על שאיפתה כי ארצות הברית תבחן מחדש את יחסיה עם קובה. סגן ראש ממשלת טובאלו, וטה סקאיו, הצהיר בנאומו ב-2013 בפני האו"ם כי "טובאלו תומכת באופן מלא בהסרת האמברגו על קובה. הדבר יאפשר לרפובליקה של קובה לחזק ולשפר את שיתוף הפעולה עם איים קטנים מתפתחים כמו טובאלו".
לומניצקי שטיט

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  2,634 מטרים
 מדינה:  סלובקיה 
 מיקום:  סלובקיה סלובקיה
 רכס הרים:  הטאטרה הגבוהים
 העפלה ראשונה:  בסביבות 1760-1790
 מסלול ההעפלה הקל:  רכבל
 קואורדינטות:  49°11′45″N 20°12′46″E﻿ / ﻿49.19583°N 20.21278°E﻿ / 49.19583; 20.21278
  (למפת סלובקיה מוגדלת) ברטיסלאבה טרנבה טרנצ'ין ניטרה באנסקה ביסטריצה  פרשוב קושיצה צ'כיה פולין אוק. רו. הונגריה א ו ס ט ר י ה לומניצקי שטיט(למפת סלובקיה רגילה) ברטיסלאבה טרנבה טרנצ'ין ניטרה באנסקה ביסטריצה  פרשוב קושיצה צ'כיה פולין אוק. רו. הונגריה א ו ס ט ר י ה לומניצקי שטיט
 
לומניצקי שטיט (בסלובקית: Lomnický štít) הוא הר השייך לרכס הרי הטטרה, כחלק מרכס הרי הקרפטים. גובהה של פסגת ההר 2,634 מ' מעל פני-הים. זהו ההר השני בגובהו ברכס הטטרה וכן השני בגובהו בסלובקיה (אחרי גרלחובסקי שטיט – 2,654 מ' מעל פני-הים). להר ניתן להגיע באמצעות רכבל ובטיפוס רגלי. ההר מכוסה שלג בכל ימות השנה, ובמדרונותיו מספר שלוליות גדולות.
נישאותו הטופוגרפית של ההר היא 434 מטרים מעל פני-השטח.
ההר ממוקם בצפון סלובקיה. העיר הקרובה ביותר אליו היא פופרד.
לאזאר לוי

| --- | --- |

 לידה:  18 בינואר 1882 בריסל, בלגיה 
 פטירה:  20 בספטמבר 1964 (בגיל 82) פריז, צרפת 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז 
 זרם:  מוזיקה קלאסית 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
לאזאר לוי עם התזמורת הסימפונית NHK, אוקטובר 1950
לאזאר לוי (בצרפתית: Lazare Lévy; מוכר יותר בצורה ממוקפת: כלאזאר-לוי; 18 בינואר 1882 – 20 בספטמבר 1964) היה פסנתרן, מלחין ומורה יהודי-צרפתי, שהופיע במסעות קונצרטים ברחבי אירופה, בצפון אפריקה, בישראל, בברית המועצות וביפן.
קורות חיים

לאזאר לוי נולד בשנת 1882 בבריסל שבבלגיה להורים צרפתים. הפדגוג ווירטואוז הפסנתר לואי דיאמר (1843–1919) לקח את הילד המוכשר תחת חסותו בקונסרבטואר של פריז, ולוי זכה בפרס הראשון של הקונסרבטואר בשנת 1898. נוסף ללימודי הפסנתר למד גם הרמוניה וקונטרפונקט. בין חבריו ללימודים ולנגינה בצוותא היו אלפרדו קאזלה, אלפרד קורטו, ג'ורג'ה אנסקו, פייר מונטה, מוריס ראוול וז'אק טיבו. בגיל עשרים הופיע לוי בקונצרט הבכורה שלו בתזמורת קולון, בנגינת הקונצ'רטו בלה מינור של רוברט שומאן בניצוח אדואר קולון. לאזאר-לוי, פדגוג ברוך-השפעה, מלחין, נגן עוגב ופסנתרן וירטואוז, ניגן בביצועי בכורה יצירות מאת מלחינים צרפתיים בני זמנו, בהם פול דיקא ודריוס מיו. כמו כן היה מתומכיו המוקדמים של איסק אלבניס, שאת "איבריה" שלו (הספר הראשון) ניגן בשנת 1911.
ברסיטלים הראשונים של לוי היה נוכח קאמי סן-סנס, שחיווה את דעתו מן השורה הראשונה, כי לוי מחונן "בשילוב הנדיר של שלימות טכנית ומוזיקליות".
בשנתו העשרים וחמש היה לוי שותף לכתיבת Méthode Supérieure לפסנתר בהוצאת דיאמר (שלוי היה לעוזרו), אף כי בשנים הבאות המליץ על טכניקת פסנתר אישית וחדשנית בהרבה, שהייתה כרוכה במידה רבה יותר בטכניקת יד וזרוע מאשר בטכניקת אצבעות צרופה, כשכריות האצבעות לוחצות לעומק על הקלידים.
לוי היה פרופסור מכובד להוראת הפסנתר בקונסרבטואר של פריז, תחילה כמורה זמני (1914-16 ו-1921-23) ובהמשך כמחליפו של קורטו (1923-40; התמנה מחדש 1944-53).
כיהודי בצרפת הכבושה במלחמת העולם השנייה, היו חייו תלויים על בלימה, אך הוא שרד הודות לתנועה מתמדת, ערנות בלתי פוסקת, ישיבה במחבוא, חיים בשמות לא-לו ובמסמכים מזויפים. משרתו בקונסרבטואר נמסרה למרצ'ל קיאמפי ולא הושבה לו. בנו הצעיר, פיליפ, לוחם מחתרת בולט, הוסגר לגסטאפו בידי שני משתפי פעולה נאצים צרפתים, נאסר ונשלח למחנה הריכוז דראנסי, שם זוהה כיהודי ועונה בידי קצין האס-אס אלויס ברונר.
בין תלמידיו היו קלרה הסקיל, סולומון קוטנר, מוניק האס, לוקס פוס, ג'ון קייג', קזימייז' סרוצקי, מרסל דופרה ועוד וירטואוזים רבים, המוכרים בעיקר בצרפת של ימינו.
הערות שוליים

↑  צ'ארלס טימברל, "לאזאר לוי", מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286696405171  PLWABN: 9810611898705606  BNE: XX1717102  BnF: cb14825785v (data)  CiNii: DA07958655  GND: 1070609501  ISNI: 0000 0000 8130 9077  LCCN: no88000403  Léonore: 234191  MusicBrainz: e3c83f5c-0952-49e4-9c4a-7f713ff97c40  NDL: 00523799  NLG: 258006  NTA: 154404543  SUDOC: 081998465  VIAF: 51955780   WorldCat (עם VIAF): 51955780
לון טרייהולט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 ביולי 1958 (בת 66) לוקן, דנמרק 
 מדינה:  ממלכת דנמרק 
 השתייכות:   חיל האוויר המלכותי הדני
 תקופת הפעילות:  מ-1979
 דרגה:   בריגדה גנרל
 
לון טרייהולט (בדנית: Lone Træholt;‏ נולדה ב-15 ביולי 1958) היא בריגדה גנרל בחיל האוויר המלכותי הדני. האשה הראשונה בתולדות דנמרק שהגיעה לדרגת גנרל.
ביוגרפיה

טרייהולט נולדה בלוקן ב-15 ביולי 1958. היא סיימה את לימודיה ב-1977 ורצתה ללמוד ביולוגיה, אולם אחיה הבכור, שהיה טייס בחיל האוויר המלכותי הדני שכנע אותה ללכת בדרכו ולהתגייס לחיל האוויר.
ב-1979 החלה ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית של חיל האוויר. ב-1981 הועלתה לדרגת לויטננט. ב-1983 סיימה את לימודיה באקדמיה והועלתה לדרגת פרימייר לויטננט. ב-1986 הועלתה לדרגת האופטמן. ב-1992 החלה ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית, ב-1993 הועלתה לדרגת מאיור ובשנת 2000 הועלתה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-2003 מונתה למפקדת בסיס חיל האוויר אלבורג, וב-2007 מונתה למפקד פיקוד האוויר הטקטי. ב-2008 הועלתה לדרגת אוברסט ומונתה לראש אגף הבקרה האווירית. ב-11 בספטמבר 2017 הועלו במקביל לון טרייהולט ויטה אלבינוס לדרגת בריגדה גנרל. בכך הפכו שתיהן לשתי הנשים הראשונות בדנמרק שהגיעו לדרגת גנרל.
כיכר אלנבי

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  אדמונד אלנבי, מצביא בריטי, כובש ירושלים במלחמת העולם הראשונה
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 עיר:  ירושלים
 שכונה:  רוממה
 אירועים:  טקס כניעת ראש העיר העות'מאני לכוחות הבריטים, 1914
 קואורדינטות:  31°47′23″N 35°12′15″E﻿ / ﻿31.789682°N 35.204093°E﻿ / 31.789682; 35.204093
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים מוגדלת) כיכר אלנבי(למפת ירושלים רגילה) כיכר אלנבי(למפת הרי ירושלים רגילה) כיכר אלנבי(למפת הרי ירושלים מוגדלת) כיכר אלנבי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
האנדרטה, שבמרכז הכיכר, לזכר כיבוש ירושלים בידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה
כיכר אלנבי היא כיכר קטנה בלב שכונת רוממה במערב ירושלים. היא נקראת על שם אדמונד אלנבי ששימש כגנרל בצבא הבריטי וכבש את ארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה.
מיקום ומראה

כיכר אלנבי בנויה כאליפסה המשתרעת על פני שטח של כחצי דונם, ושוכנת במעלה גבעה מאחורי התחנה המרכזית החדשה בירושלים. הגישה ברכב אל הכיכר היא דרך הרחובות רוממה, הצבי, האור ותורה מציון. בלב הכיכר ניצבת אנדרטת זיכרון לזכר הפורצים לירושלים במלחמת העולם הראשונה, ושאר שטחה מוקדש לגן שעשועים לילדי השכונה.
היסטוריה > טקס הכניעה הראשון

במלחמת העולם הראשונה שמשה דרך יפו-ירושלים הסמוכה לכיכר אלנבי כציר ההתקדמות הראשי של הצבא הבריטי לירושלים. הפריצה הצבאית נחסכה עקב נסיגת הטורקים מהעיר בלילה שבין 8 ל-9 בדצמבר 1917. בבוקר יום המחרת יצא ראש העיר המוסלמי, חוסיין אל-חוסייני בליווי פמליה למסור את כתב הכניעה ואת מפתחות העיר לצבא הבריטי. הוא פגש בזוג סמלי מטבח מחיל החלוץ הבריטי סמוך לבית החולים שערי צדק (באזור בו הוקמה לימים שכונת רוממה) וקיים איתם את טקס הכניעה. האירוע ההיסטורי אף הונצח במצלמתם של צלמי המושבה האמריקנית.
היסטוריה > הטקסים הנוספים

האגדה מספרת כי מפקדם של השניים, שכעס מאוד על הטקס החפוז ונטול ההדר, דרש לקיימו מחדש בנוכחותו. באותו יום התקיים טקס שני על הגבעה סחופת הרוחות, אלא שמפקד בכיר יותר (אולי מפקד הדיוויזיה הגנרל ג'וֹן שֵיי) ביטלו במחי יד ודרש טקס חדש. למחרת היום, ב-10 בדצמבר 1917 התקיים באותה נקודה הטקס השלישי, אך גם הוא בוטל עם התערבותו של אלנבי, שדרש טקס "אמיתי" (בנוכחותו כמובן).
חוּסֵיינִי, שחלה בדלקת ריאות עקב העמידה בקור וברוח, נאלץ להיעדר מהטקס הרביעי, אך אלנבי כיבדו בטקס קצר בבית החולים שערי צדק בו אושפז. משם המשיך אלנבי בבוקר 11 בדצמבר לשער יפו, שם קיים את טקס הכניעה החמישי והאחרון.
האנדרטה > הקמתה

בתוכנית מקלין, תוכנית המתאר הראשונה של ירושלים שנכתבה בשנת 1918, הוצעו שתי כיכרות בירושלים כמקום מתאים להקמת אנדרטאות. לאור הביקורת על התוכנית הוזמן פטריק גדס לחבר תוכנית מתאר חדשה ב-1919. גדס תקף את המיקומים המוצעים הן משום שהם "ידקרו" את קו הרקיע של העיר והן משום שלא קרה בהן דבר הראוי להנצחה. במקום כיכרות אלו הציע גדס את הגבעה על אם הדרך לירושלים, בה התקיים טקס הכניעה ההיסטורי (ואולי גם השניים שאחריו). הגבעה הייתה שוממה וגבוהה מהדרך הראשית, וגדס ציפה שהאנדרטה שתיבנה בה תיראה על ידי הבאים לעיר ומנקודות מפתח בה.
האנדרטה המרכזית שהציע גדס לא נבנתה לבסוף על הגבעה (וגם לא בשום מקום אחר בירושלים) אך חיילים מהדיוויזיה ה-60 הלונדונית יזמו הקמת אנדרטה לחבריהם לנשק ובחרו בגבעה זו לצורך הקמתה. בשנת 1920 פורסם שרטוט של האנדרטה חתום בידי האדריכל א. וולקוזינס (Wallcousins). אחת הדרישות של מזמיני האנדרטה הייתה לחקות את הסנוטאף של לונדון, אך בסופו של דבר העיצוב רק מזכיר את הסנוטאף ואינו מהווה חיקוי מדויק שלו.