stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שולה רווח
קורות חייה

נולדה בשם שולמית ירון בחיפה. היא בוגרת בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי" ובוגרת סדנת פסיכודרמה ב"לסלי קולג'". כמו כן, היא בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב.
במהלך השנים שיחקה במספר סרטי קולנוע ישראלים. בשנת 1977 שיחקה בסרט "הגונב מגנב פטור". בשנת 1979 גילמה את דמותה של "גילה זינגר" בסרט הקולנוע "שלאגר" לצדם של חברי הגשש החיוור ועפרה חזה. באותה שנה לוהקה לשחק בסרט הקולנוע "טעות במספר", את דמותה של שולה.
בשנת 1982 שיחקה בסרטו של יקי יושע "כביש ללא מוצא". בשנת 1985 שיחקה בסרט "הרימו עוגן", סרט שישי בסדרת סרטי אסקימו לימון. בשנת 1986 לוהקה לשחק בסרטים "אלכס חולה אהבה" ובסרט "הטוב, הרע והלא נורא". בשנת 1987 שיחקה בסרט הקולנוע "היפהפייה הנרדמת". בשנת 1988 גילמה את דמותה של "אנה" בסרט הקולנוע "בלוז לקיץ", סרט שמיני בסדרת הסרטים של "אסקימו לימון".
בשנת 1989 הופיעה בסרט הטלוויזיה "הצטמצמות", שהוקרן בערוץ הראשון. בשנת 1990 שיחקה בסרט הקולנוע "נשיקה במצ"ח", שהופק על ידי יהודה ברקן ובוים על ידי שמוליק פירסטנברג. בשנת 1992 שיחקה בסרט הקולנוע "סיפורי תל אביב".
היא שיחקה במספר מחזות, בהם "משפט פיתגורס", "אסתר המלכה", "גן הדובדבנים", "האדרת", "פרח הקקטוס", "הדבורה מאיה", "דודי שמחה", "מר שמח", "מיסטריה אמריקאית", "הקטקטים", "עלילות שמישמיל", "כוכבים עם שחר" ו"אלוף הבונים".
חיים אישים

רווח הייתה נשואה לשחקן והקומיקאי זאב רווח, ולהם שתי בנות שחזרו בתשובה.
שושבין

כלה ושושבינותיה במדינת וושינגטון (1910)
דיאנה מיטפורד (אנ') ושושבינותיה בחתונתה עם אוסוואלד מוסלי (1929)
שושבינים בחתונה אוקראינית בשנות ה-30 של המאה ה-20
חתן, כלה ושושבינות בחתונה מינהאסנית (אנ') באי סולאווסי
שושבינות ושושבינים בחתונה סלובקית בוויבודינה באמצע המאה ה-20
שושבינות אינדונזיות בסומטרה
כלה הודית ושושבינותיה (2019)
שׁוּשְׁבִין (מילולית: "חבר", "ידיד") או שושבינה, הוא מי שמלווה את החתן או הכלה לחופה בטקס נישואיהם, על פי רוב קרובי משפחה או ידידים קרובים. בהשאלה מכונה שושבין מי שפורש חסות כספית או רוחנית על פעילות מסוימת או מדרבן אותה.
המילונאי ראובן אלקלעי הציע במילוניו את חידושו שִׁשְׁבֵּן במובן "שימש שושבין", אולם חידושו זה לא נקלט.
השושבינים ביהדות > בעבר

בתקופת המשנה, השושבינים ביהדות היו חברי החתן או הכלה, המלווים אותם לחופה והשמחים אתם בסעודתם. השושבינים היו שולחים מתנות לחתן ביום החופה, והוא בתורו היה שולח מתנות שוות ערך כשחבר אחר מן השושבינים מתחתן. דבר זה, הנקרא שושבינות, נחשב כהלוואה וכהתחייבות ממונית לכל דבר.
התוספתא מספרת על הבדלי המנהגים בין הגליל ליהודה בעניין השושבינים:
ביהודה בראשונה היו מעמידין שושבינין שנים: אחד משל בית חתן ואחד משל כלה, ואף על פי כן לא היו מעמידין אלא לנישואין, ובגליל לא נהגו כן. ביהודה בראשונה היו שושבינין ישנין במקום שחתן וכלה ישינין, לא נהגו כן.
לפי פרשנות התלמוד הבבלי, תפקידם של השושבינים היה גם למטרות פיקוח הלכתי, כדי למנוע בעיות ב"טענת בתולין" של מוציא שם רע:
בראשונה היו מעמידין להם שני שושבינין – אחד לו ואחד לה, כדי למשמש את החתן ואת הכלה בשעת כניסתן לחופה, ובגליל לא היו עושין כן... וכל שלא נהג כמנהג הזה, אינו יכול לטעון טענת בתולים.
השושבינים ביהדות > כיום

כיום הכינוי "שושבינים" הוא למלווי החתן והכלה. מנהג רווח הוא שהאבות של החתן והכלה מוליכים את החתן לכסות את הכלה בהינומה, ואחר כך ההורים מוליכים את החתן והכלה לחופה. בחלק מהמנהגים האב והאם של החתן – את החתן, והאב והאם של הכלה – את הכלה, למנהגים אחרים, שני האבות מובילים את החתן, ושתי האמהות מובילות את הכלה. בספר הזוהר נאמר: ”"ויביאה אל האדם – מהכא אוליפנא דבעאן אבא ואמא דכלה לאעלא ברשותא דחתן"” (=מכאן למדנו, שצריכים הוריה של הכלה להביאה לרשות החתן).
בקהילות רבות נהוג שהשושבינים מחזיקים נרות בידם בדרכם לחופה, כל שושבין נר אחד. יש הנוהגים להדליק את הנרות רק לאחר כיסוי הכלה בהינומה.
כשאין לחתן או לכלה הורים, נוהגים שהאח הגדול ואשתו משמשים כשושבינים, ואם אין אפשרות, קרוב משפחה אחר, אך בדרך כלל יהיה זה זוג נשוי.
בתרבויות אחרות

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
בתרבויות אחרות > בעבר

המקור למסורת השושבינות בעולם המערבי הוא ככל הנראה מהמשפט הרומי, שעל פיו נדרשו עשרה עדים בחתונה על מנת להערים על הרוחות הרעות (לפי האמונה שרווחה שהם משתתפים בטקסי נישואין), על ידי לבישת בגדים זהים לבגדי החתן והכלה, וכך הרוחות הרעות לא ידעו מי היה מתחתן. גם במאה ה-19 באנגליה, בתצלומים של חתונות ויקטוריאניות מופיעים לעיתים קרובות הכלה והחתן כשהם לבושים כמו יתר משתתפי החתונה.
בסקוטלנד לפני מאות שנים, היה השושבין יותר שותף לדבר עבירה. כשגבר חפץ באישה, היה מקובל לנסוע למקום מגוריה ולחטוף אותה. מכיוון שהיה צפוי שמשפחת האישה הצעירה תתנגד לחטיפה, בחר לו הגבר את האיש האמיץ והטוב ביותר (שושבין באנגלית: best man) מבין מכריו כדי לסייע לו במשימה.
בתרבויות אחרות > כיום

במדינות שונות, כמו בגרמניה, החובה המעשית היחידה של השושבין היא לחתום על תעודת הנישואין במשרד הרשם. לאחר החתונה נחשב השושבין כמי שפורש חסות על הנישואין, ואמור לשמור עין על הזוג ולסייע בעיתות משבר.
במדינות אחרות, כארצות הברית ואנגליה, השושבינה מצד הכלה היא בדרך כלל אישה צעירה, ולעיתים קרובות חברה קרובה או בת משפחה. באופן מסורתי, לשושבינות נבחרות נשים לא נשואות שכבר הגיעו לפרקן. השושבינה העיקרית, אם נבחרה כזו, מכונה בדרך כלל "השושבינה הראשית" או "שושבינת הכבוד" (באנגלית: maid of honor) אם היא לא נשואה. השושבינות מתבקשות בין היתר להשתתף בטקס, ולסייע לכלה ביום החתונה ובתכנון החתונה וקבלת הפנים.
את השושבינים מצד החתן בוחר בדרך כלל החתן מתוך חבריו הקרובים או קרובי משפחה, והדבר נחשב ככבוד גדול למי שנבחר. מתוך השושבינים, בוחר החתן אחד שישמש כשושבין הראשי. חובותיו הן להשתתף בטקס ולסייע במטלות שונות כסידור הסעות, נשיאת הטבעת וסיוע לאורחים למצוא את מקומותיהם לפני הטקס.
הערות שוליים

↑  ראובן אלקלעי, מלון עברי שלם, כרך 3, הוצאת גליל, 1994
↑  משנה, בבא בתרא ט, ד.
↑  בראשית ח"א מט ע"א.
↑  ראו עוד בעניין זה: שאל את הרב, באתר כיפה, וגם כאן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1052196160
ספר יהודית

| --- | --- |

 מידע כללי
 שפת המקור:  לא ידוע: עברית, ארמית או יוונית
 סוגה:  ספרות דתית, פסואודואפיגרפיה
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  המאה ה-4 עד ה-2 לפנה"ס
 
יהודית עם הראש הכרות של הוֹלוֹפֶרְנֶס (ציור של שארל מלין - 1630)
יהודית והולופרנס (ציור של קאראווג'ו, 1598–1599)
כשיהודית הגיעה לבתוליה היא הודיעה לעם על מעשיה, הראתה להם את ראשו של הולופרנס והציעה להם לצאת למלחמה (ציור של ז'ול-קלוד זיגלר, 1847)
יהודית אוחזת בראשו הערוף של הולופרנס שר צבאו של נבוכדנצר (ציור של כריסטופנו אלורי מ-1613)
יהודית אוחזת בראשו הערוף של הולופרנס (ציור של ג'וזפה צ'זארי, העשור הראשון של המאה ה-17, המוזיאון לאמנות של ברקלי)
ספר יהודית הוא אחד הספרים החיצוניים לתנ"ך, שעוסק ככל הנראה בתקופת שלטון ממלכת פרס בארץ ישראל (המאות ה-6 עד ה-4 לפנה"ס).
גרסתו העיקרית של הספר שנשתמרה מצויה בתרגום השבעים, ולא ברור האם יוונית היא שפת המקור של החיבור או שמדובר בתרגום מעברית או ארמית. הספר מוזכר בדברי הגאונים, שהכירו את הספר בגרסתו הסורית. הספר נכלל בגרסאות של הכנסייה הקתולית והאורתודוקסית לביבליה כחלק מ"הברית הישנה", אך אינו כלול בתנ"ך היהודי או בגרסת הביבליה המקובלת על הנצרות הפרוטסטנטית.
תקציר הספר

הספר עוסק ביהודית ובהוֹלוֹפֶרְנֶס (או אולופרנא), שר הצבא האשורי של נבוכדנצר שנשלח למסע כיבושים ארוך כדי לנקום בעמי האזור. עמים אלו סירבו לסייע לנבוכדנצר במלחמתו נגד ארפכשד מלך מדי, שנערכה כשש שנים קודם לכן. במהלך מסע הנקם כבש הולופרנס ארצות רבות מפרס ועד צידון, שנכנעו לו בלי כל התנגדות. למסע הולופרנס היו גם השלכות דתיות, הולופרנס ניתץ את מקדשי העמים שכבש, והעמים היו צריכים לעבוד את נבוכדנצר כאל.
הולופרנס פלש לארץ ישראל מכיוון עמק יזרעאל והיה, כנראה, בדרכו לירושלים. בני ישראל, שחיו ביהודה, רצו למנוע את הגעת הולופרנס לירושלים, בעיקר מתוך חשש למקדש - שזה עתה "טוהר" לפי הסיפור. לכן יצאה קריאה מירושלים לכל ערי הצפון למנוע מהולופרנס את המעבר. בתגובה צר הולופרנס על העיר בתוליה (ייתכן שהכוונה לעיר בשם בית אלוה או בית אל) שנמצאת בשומרון. לאחר שהגברים בעיר איבדו תקווה והחליטו שאם תוך חמישה ימים האל לא יושיע אותם הם יסגירו את העיר, החליטה יהודית, שהייתה אלמנה עשירה ויפה, לעשות מעשה בעצמה. היא הגיעה למחנה הולופרנס בהצהירה שכיוון שהיהודים חוטאים היא יודעת שהם עתידים להפסיד וכי ברצונה לחסות במחנה ולהתפלל לאלוהים, וכך לדעת מתי ישראל יפלו בידי מחנה אשור. החיילים, שהתרשמו מיופייה ומאופייה של יהודית והאמינו בכנות דבריה, הביאו אותה לפני הולופרנס מפקדם. לאחר תחקור, נתן לה הולופרנס יד חופשית בתוך המחנה.
לאחר כמה ימים הוא יזם משתה, והזמינה אליו מתוך כוונה לפתותה. במהלך המשתה הוא שוחח עם יהודית, שיחה ששימחה אותו, והוא שתה יין בכמות יוצאת דופן והשתכר. בשלב מסוים עזבו כולם את המקום והשאירו אותו לבדו עם יהודית. בשכרונו נרדם הולופרנס על מיטתו, ויהודית לקחה את חרבו, המכונה ביוונית "אכינכי", כרתה את ראשו, הכניסה את ראשו לתרמילה, ויצאה מהמחנה לכיוון בתוליה. בהגיעה לבתוליה הודיעה לעם על מעשיה, הראתה להם את ראשו של הולופרנס, והציעה להם לצאת למלחמה. כאשר האשורים ילכו לקרוא לשר הצבא שיצא עמם למלחמה, אמרה יהודית, הם יופתעו לגלות שהוא מת, ויובסו. ואכן, משגילו האשורים שמפקדם נהרג, נפל עליהם פחד גדול, והם נסוגו.
תוכן פרקי הספר

הספר מחולק ל-16 פרקים קצרים (כ-21 פסוקים בממוצע לכל פרק).
פרק א' - בשנה ה-12 למלכותו נלחם נבוכדנצר מלך אשור בארפכשד מלך מדי ושולח שליחים לארצות האזור, בבקשת עזרה, ואף לירושלים ולארצות עד לגבול אתיופיה. השליחים חוזרים כלעומת שבאו לאחר שעמי האזור אינם נשמעים אליו.
פרק ב' - בשנה ה-13 למלכותו של נבוכדנצר. נבוכדנצר מבטיח לנקום ושולח צבא רב בראשותו של הולופרנס. מתחיל מסע כיבושים עד לדמשק.
פרק ג' - מלכי מסופוטמיה, סוריה ולוב נכנעים לנבוכדנצר.
פרק ד' - בארץ יהודה גובר הפחד מנבוכדנצר שמא יהיה גורלם כשאר הערים שכבש. הכהן הגדול אליקים מורה לעם להתכונן למלחמה והעם כולו מתפלל להצלה.
פרק ה' - הולופרנס שר צבאו של נבוכדנצר בשערי ארץ יהודה. מלכי מואב ועמון מתארים בפניו את סוד כוחם של בני ישראל, האמונה באל אחד.
פרק ו' - הולופרנס מתכוון להראות ליהודים שאין אל אחר מלבד נבוכדנצר.
פרק ז' - הולופרנס פוקד על צבאו לכבוש את ביתאיליה שביהודה. למראה הצבא הרב בני ישראל מתפללים ולאחר מכן מתבצרים בעמדות הגנה. בני מואב ועמון מציעים עזרה להולופרנס אשר צר על העיר. הולופרנס מורה לחייליו למנוע ממי הבארות להגיע לאנשי העיר. אנשי העיר הגוועים בצמא מתחננים אל עוזיה, ראש העיר, שייכנע, כי עדיף להם שיבזזו את העיר מלמות בצמא. עוזיה אומר שאם בתוך 5 ימים לא תבוא ישועה הוא ייכנע.
פרק ח' - יהודית, אלמנה עשירה משבט שמעון, מנסה לשכנע את עוזיה לא להיכנע.
פרק ט' - יהודית מתאבלת ומתפללת לאלוהים.
פרק י' - יהודית, יוצאת מהעיר הנצורה עם צידה לעבר מחנה האשורים, מציעה את עזרתה בכיבוש העיר.
פרק י"א - פגישתם של יהודית והולופרנס.
פרק י"ב - יהודית מפתה את הולופרנס. אוכלת מהמזון אותו הביאה בשעה שהולופרנס שותה לשוכרה.
פרק י"ג - יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס.
פרק י"ד - האשורים מגלים את גופתו הערופה של הולופרנס.
פרק ט"ו - הצבא האשורי נס בבהלה.
פרק ט"ז - תפילת ההודיה של יהודית ומותה.
ספר יהודית במסורות > במסורת הנוצרית

כמו חיבורים אחרים שעסקו בהיסטוריה של עם ישראל בבית שני, ספר יהודית נדחק לשולי השוליים של המסורת הרבנית אך נשמר על ידי הכנסייה, שם מילא תפקיד בלתי מבוטל. ספר יהודית נכלל בברית הישנה; וסיפורה של יהודית מונצח ביצירות רבות באמנות הנוצרית. שתיים מהמפורסמות שבהן הן "יהודית והולופרנס" מאת הצייר האיטלקי קאראווג'ו (1599) ו"יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס" מאת הציירת האיטלקייה ארטמיזיה ג'נטילסקי (1612).
אמיתות היסטוריות

ככלל, נחלק המחקר בשאלה האם יש ביסודו של הספר גרעין היסטורי, או שמדובר בבדיה ספרותית. מחלוקת זו קשורה לסוגיית תאריך כתיבת הספר. המחקר מציע שתי אפשרויות מרכזיות: התקופה הפרסית (בערך במאה הרביעית לפני הספירה) או תקופת החשמונאים (החל מהמאה השנייה לפני הספירה).
חוקרי מקרא רבים טוענים שספר יהודית נכתב למטרות תאולוגיות-לימודיות, ואין בו אמת היסטורית. כך, למשל, טוען אדולפו רויטמן, שכתב דיסרטציה על ספר יהודית. לפי רויטמן ספר יהודית נכתב בין המאה השנייה לראשונה לפני הספירה (תקופת החשמונאים). לעומת זאת, יש חוקרים הטוענים כי הספר מתבסס על מעשים אמיתיים. י"מ גרינץ טען כי הספר נכתב בתקופה הפרסית וכי הוא מבוסס על מאורעות אמיתיים. (גרינץ פרסם בשנת 1957 את הספר "יהודית: תחזורת הנוסח המקורי" שאמור להוות תרגום לעברית הקרוב ככל האפשר לאופן בו הטקסט היה כתוב במקור).
כולם מבחינים בכך שנתונים רבים בספר סותרים עובדות היסטוריות ידועות. יש המסבירים זאת במטרה למקד את תשומת הלב במסר הדתי ויש הטוענים (ובראשם גרינץ) כי הדבר נובע מאימת השלטון הזר בתקופה שבה נכתב הספר ומההכרח לצנזר את הספר.
הסתירה ההיסטורית המרכזית היא הצגת דמותו של המלך היוזם את המלחמה על ישראל כ"נבוכדנצר מלך אשור היושב בנינוה". נבוכדנצר השני היה מלך בבל ומעולם לא הוצג כמלך אשור, ובירתו לא הייתה נינווה שבאשור (אשר נהרסה על ידי אביו). כמו כן, מבחינה כרונולוגית השתתפותו של נבוכדנצר בעלילה בלתי אפשרית: נבוכדנצר מת בשנת 562 לפנה"ס בעוד העלילה מתרחשת לפי המסופר לאחר שיבת ציון בשנת 538 לפנה"ס. אך גם כאן אין בהכרח סתירה כיוון שבאותה תקופה ישב דריווש, הארתחששתא הפרסי בבבל (אשר מתחלפת עם אשור לא פעם)[דרושה הבהרה] לאחר שדיכא מרד בבלי בראשותו של נבוכדנצר שלישי (נידין בל).
כמו כן, כפי שמסביר ליכט במאמרו, ישנן סתירות טופוגרפיות וקשה ליישב את תיאור הערים בישראל כפי שהן מופיעות בספר עם הטופוגרפיה הישראלית הידועה לנו. פנחס חורגין טען שסתירות אלו, כמו טעויות אחרות בספר נובעות מכך שהמחבר חי בגולה, בארץ שהייתה נתונה תחת שלטון פרסי.
לדברי גרינץ הספר משקף אירועים מהתקופה הפרסית: "נבוכדנצר" הוא דריווש, "הולופרנס" הוא שם פרסי מובהק, והספר עצמו מייחס עצמו לתקופה זו. גרינץ מראה גם כי הטופוגרפיה של הספר משקפת את הטופוגרפיה והדמוגרפיה בתקופה הפרסית בצפון השומרון.
לאורך השנים היו מספר ניסיונות נוספים להעריך את התקופה בה נכתב הספר, ולגלות את זהותו של "נבוכדנצר". חלק מאבות הכנסייה סברו אף הם שהספר נכתב בתקופה הפרסית וכי נבוכדנצר הוא ארתחשסתא השלישי. מלומדים וחוקרים נוספים העלו דעות נוספות המקדימות את זמן חיבורו של הספר לתקופת ממלכת יהודה המאוחרת ומזהים את נבוכדנצר כאשורבניפל, או מאחרים אותו לשלהי התקופה ההלניסטית ומזהים את נבוכדנצר כטיגראנס הגדול (95–55 לפנה"ס) מלך ארמניה.
לפי השערת מיכאל אבי-יונה, ספר יהודית נכתב בימי המצור על שומרון בידי יוחנן הורקנוס הראשון בשנת 108–107 לפנה"ס. השערתו מבוססת על רוח הספר שיש בה רגש לאומי-דתי חזק, ובעיקר על הגבולות של "ישראל" הדמיונית שבספר, המשקפים לדבריו מצב מדיני שהיה קיים רק בעת המצור על שומרון ולפני כיבוש בית שאן בידי החשמונאים. לדעת אבי-יונה, מחבר הספר ביקש לעודד את היהודים בזמנו, כי יוכלו לנצח את ה"אשורים" (הסורים תחת השלטון הסלאוקי), וללעוג למפקדים הסלאוקים באמצעות דמותו של הולופרנס, הנופל בידי אשה.
אמיתות היסטוריות > העיר בתוליה

גם שם המקום וגם מקום העיר נתונים לוויכוח בין החוקרים. רויטמן טוען כי השם סמלי ומרמז לבתולים, במטרה להבהיר שיהודית, גיבורת הספר, היא אישה טהורה וחסודה. לעומתם, יש הטוענים שמדובר בשיבוש של שם אמיתי.
תיאור העיר: עיר גדולה באזור ההרים של שומרון, השוכנת במקום השולט על מעבר חשוב, במרחק כמה שעות מגבע. גבע עצמה ממוקמת במרחק של שעתיים עד שלוש שעות הליכה משומרון. גרינץ מראה כי התיאור בספר מפורט מאוד ומתאים בעיקר לקבטיה או לסנור.
יש הגורסים כי השאיפה לפשטות והשיבוש היווני מצביעים על העיר בית אל, שאינה בשומרון (מיכאל אבי-יונה סבור כי זהו שם סמלי ליהודה). פרופסור אדם זרטל מזהה את בתוליה בעיר הפרסית ששרידיה נראים ב"חירבת ח'ראייק" שהנמצא במרחק קטן מכפר דאן.
ראו גם

מלחמת סיסרא ויעל אשת חבר הקיני
איגרת אתנסיוס
יהודית (ספר יהודית)
לקריאה נוספת

מבוא ותרגום לעברית של ספר יהודית, מאת משה סימון, הופיע בכרך ב' של מהדורת הספרים החיצוניים שהפיק אברהם כהנא. תרצ"ז/ 1937.
יהודית - שושנה: נוסחאות חדשות / מוציאן לאור על פי כ"י שבבודפשט ד. ש. לוינגר, בודפשט: [דפוס F. GEWUERCZ], שנת ת"ש
יהודית, בתוך: הספרים החיצונים, כרך "ספורים ודברי חכמה", מתורגמים ומפורשים על ידי א. ש. הרטום, הוצאת יבנה תל אביב. 49 עמ'.
ספר יהודית: תחזורת הנוסח המקורי בצירוף מבוא, פירושים ומפתחות, מאת יהושע מ. גרינץ, ירושלים, מוסד ביאליק, תשי"ז/ 1957.
מהדורה שנייה: תשמ"ו/ 1986. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
יעל שמש, "'ולא עשה עמי חטא לטֻמאה ולבֹשת' (יהודית יג, טז): סיפור יהודית כסיפור מתקן לסיפור יעל וסיסרא", שנתון למקרא ולחקר המזרח הקדום טז (תשס"ז), עמ' 159–177.
אדולפו דניאל רויטמן (es'), המבנה והמשמעות של ספר יהודית, חיבור לשם קבלת תואר דוקטור, האוניברסיטה העברית, תשנ"ב/ 1992.
אפרים סטן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1928 פולין פולין
 פטירה:  2004 (בגיל 76 בערך)
 שם לידה:  שטרנשוס
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  שחקן, במאי, סופר
 פרופיל ב-IMDb
אפרים סטן (במקור שטרנשוס; 1928 – 2004) היה שחקן, במאי, וסופר ישראלי.
ביוגרפיה

סטן נולד בגליציה שבמזרח פולין (כיום אוקראינה). סטן נולד למשפחה חילונית בעלת נטייה לתרבות הגרמנית. אביו, שהיה עורך-דין, למד משפטים בווינה. סטן תחת השם שטרנשוס. כשפרצה מלחמת העולם השנייה השתלטה ברית המועצות על מזרח-פולין, כולל זלוצ'וב. הגרמנים כבשו את האזור בפלישתם לברית המועצות בקיץ 1941, ואביו, שנאלץ לעבוד בפרך עם שאר היהודים המקומיים, נפטר אחרי זמן קצר. הוא ואמו שרדו את השואה בזכות מקום מסתור שהעניקה להם פולנייה סמוך לעיירת הולדתו, זלוצ'וב. מקום המחבוא היה בביתו של איכר אוקראיני, שלימים החביא שם גם קרובי משפחה אחרים שלהם. במחבוא הזה כתב סטן יומן במחברת בית ספר, שבו תיאר את חוויותיו בזמן ההוא. לאחר שנים רבות תרגם את היומן מפולנית לעברית עבור בנו ובתו, והוסיף תגובות והארות.
בקיץ 1944 שחרר הצבא הסובייטי את זלוצ'וב, שסופחה עם שאר חבלי מזרח-פולין לאוקראינה הסובייטית. סטן ואמו עברו לפולין, שם השלים את לימודיו לבגרות ולמד שנתיים הנדסה בטכניון בטרם פנה ללימודי תיאטרון. במקביל ביים והפיק הצגות ומופעי סטודנטים, כתב תסכיתים לרדיו הפולני, וב-1954 לאחר המלחמה למד תיאטרון באוניברסיטה של ורשה ובגיל 26 התמנה למנהל אמנותי של התיאטרון העירוני בגדנסק.
כעבור שלוש שנים ב-1957 כש היה בן 29 עלה ארצה ועבד בתחילת דרכו כשרטט בעיריית תל אביב, ושיחק זמן קצר בתיאטרון "הקאמרי" והחל לפרסם טור שבועי ב"על המשמר", שבו ביטא את חוויותיו כעולה חדש. במרוצת הזמן עבר לכתיבת סיפורים קצרים על חיי העולים, ופרסם אותם בעיתונים ובכתבי עת. חלק נכבד מהם כונס בספרו "זכרונות לברכה" (תג, 1995). כעבור שש שנים יצא לאור ספר נוסף שלו, רומן מתח בשם "פומפיי נחרבת שוב". סטן גם כתב את הספר "1111 ימים בחיי ועוד ארבעה".
שנתיים אחרי עלייתו ארצה ב-1959 התקבל סטן ל"קול ישראל" ועבד כבמאי של תסכיתים דרמטיים ובתוך שנים אחדות מונה למנהל מחלקת הדרמה, הספרות והאמנות והיה אחראי לכל תוכניות התרבות ששודרו אז ברדיו. תחת הנהלתו שודרו מחזות קלאסיים וספרים שתורגמו לעברית וכן מחזות סאטיריים עדכניים לאותה תקופה, בעיקר כאלה שתורגמו מפולנית. לאחר מכן עבד גם בטלוויזיה הישראלית, כתב, עיבד, הפיק וביים מאות תסכיתים, היה במאי ראשי ומנהל מדור הדרמה בטלוויזיה, כמו כן עסק בהוראה בבתי ספר לתיאטרון.
ב-1971 עבר לעבוד בטלוויזיה, מונה לעמוד בראש מחלקת הדרמה, ויזם את מגזין התרבות הראשון בטלוויזיה הישראלית - "שמונה וחצי". בסוף שנות ה-80 שב לעבוד ברדיו, משום שלא היה יכול להסכים ליחס של הנהלת הטלוויזיה לתרבות ואמנות. בדצמבר 1993 פרש סטן לגמלאות.
קריירה

בשנת 1961 ביים את ההצגה "חולון ליל קיץ" ההצגה היא פרפרזה על "חלום ליל קיץ" של שייקספיר.
בשנת 1968 ביים את תקליט "סיפורי תנ"ך לילדים".
בשנת 1971 שיחק בסרט "השוטר אזולאי" בתפקיד הורוביץ.
בשנת 1973 ביים את סדרת הטלוויזיה "דרמות לפי ספרים" ששודרה בערוץ הראשון.
בשנת 1977 השתתף בסרט "חמש מאות אלף שחור" גילם את מר כספי.
בשנת 1997 תרגם לעברית את המחזה "הנסיכה איבון".
בשנת 1999 השתתף בסרט התיעודי "יום הולדת שמח, מר מוגרבי". באותה השנה גם תרגם לעברית את הספר "ואולי השמים ריקים" שכתב ברוך מילך.
בשנת 2003 גילם את דמותו של ד"ר שמעון אגרנט בסרט "שתיקת הצופרים".
סטן כתב את הספרים "זיכרונות לברכה", "פומפיי נחרבת שוב", ו"1111 ימים בחיי ועוד ארבעה".
חיים אישיים

סטן הותיר אחריו אשה, בן, בת וארבעה נכדים.
הערות שוליים

↑  סטריאו ומונו, סטריאו ומונו, אתר הדיסקוגרפיה של המוסיקה הישראלית
↑  דרמות לפי ספרים | האשמה, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 1 במרץ 1973
↑  הנסיכה איבון, באתר תיאטרון החאן
1 2 3  ענת באלינט, מת אפרים סטן, לשעבר ראש מחלקת הדרמה של קול ישראל וערוץ 1, באתר הארץ, 7 במרץ 2004
↑  1111 ימים בחיי ועוד ארבעה — אפרים סטן | ילדים בשואה, באתר ילדים בשואה, ‏1 במאי 2019
טרשת

| --- | --- |

צילום מיקרוסקופי של ליכן סקלרוזיס (טרשת חזזית), H&E
 שמות נוספים:  Sclerosus
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D012598
טרשת (ביוונית עתיקה: σκληρός,‏ sklērós, "קשה") היא התקשחות של רקמה, הנגרמת בדרך כלל על ידי החלפת רקמת האיבר ברקמת חיבור. ניתן לומר כי המבנה עבר שינויים טרשתיים או מציג נגעים טרשתיים, המתייחסים לתהליך הטרשת.
מצבים רפואיים שכיחים שהפתולוגיה שלהם כוללת טרשת כוללים:
טרשת אמיוטרופית צידית - מכונה גם "מחלת לו גריג" או מחלת הנוירון המוטורי (MND) - מחלה ניוונית סופנית, חשוכת מרפא, בדרך כלל קטלנית, הפוגעת בתאי מערכת העצבים המרכזית וההיקפית הקשורים לתנועה.
טרשת עורקים - הצטברות של פלאק הכולל משקעים שומניים וכדוריות דם לבנות בעורקים הגורמת לעיבוי דופן העורק והתקשחותו.
טרשת פקעיתית מוקדית מקטעית - היא מחלה התוקפת את הכליה, גורמת צלקות קשות ובכך נגרמת תסמונת נפרוטית בילדים ומתבגרים, וכן גורם מרכזי באי ספיקת כליות אצל מבוגרים.
טרשת בהיפוקמפוס - נזק מוחי הנראה לעיתים קרובות אצל אנשים הסובלים מאפילפסיה של האונה הטמפורלית.
ליכן סקלרוזוס (בעברית: יַלֶּפֶת טְרוּשָׁה, באנגלית: Lichen sclerosus) - מחלה אוטואימונית המקשה את רקמות החיבור של הנרתיק והפין.
טרשת נפוצה - מחלה במערכת העצבים המרכזית הפוגעת בתפקודם התקין של תאי העצב במערכת העצבים המרכזית על ידי פגיעה והפחתה במיאלין.
אוסטאוסקלרוזיס, מצב בו צפיפות העצם מוגברת משמעותית והיא מתקשה באופן חריג.
טרשת האוזן - זיהום דלקתי כרוני של מעטפת האוזן הפנימית, הגורם לספיגת עצם.
טרשת רב-מערכתית (סקלרודרמה מערכתית פרוגרסיבית) - מחלה אוטואימונית כרונית נדירה הפוגעת בעור, ובמקרים מסוימים גם בכלי דם ואיברים פנימיים.
טרשת גבשושית - מחלה גנטית נדירה הפוגעת במספר מערכות.
מחלת כבד כרונית חסימתית - מחלה כרונית של הכבד, הנגרמת על ידי דלקת והצטלקויות של דרכי המרה בכבד. הדלקת חוסמת את מעבר המרה למעיים, ועלולה לגרום בסופו של דבר לשחמת הכבד ולאי-ספיקה של הכבד. הסיבה למחלה זו היא ככל הנראה אוטואימונית, והטיפול בסופו של דבר עלול להיות השתלת כבד.
PLS - מחלה נוירולוגית מקבוצת מחלות הנוירון המוטורי הפוגעת בנוירון המוטורי וגורמת לחולשת שרירים מתקדמת אך לא קטלנית.
הערות שוליים

↑  "Welcome To The NephCure Foundation". אורכב מ-המקור ב-2009-06-02.
↑  "Focal sclerosis definition - Medical Dictionary definitions of popular medical terms easily defined on MedTerms". Medterms.com. 2012-09-20. נבדק ב-2013-01-12.
חסמבה ונערי ההפקר

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  יואל זילברג
 הופק בידי:  יצחק נער
 תסריט:  יגאל מוסינזון
 עריכה:  נלי גלעד
 שחקנים ראשיים:  שלמה ארצי זאב רווח דובי גל אבי אוריה מני פאר עמוס טלשיר דודו ירדני
 מוזיקה:  מישה סגל
 צילום:  אדם גרינברג
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  סרטי נח
 הקרנת בכורה:  2 באוקטובר 1971
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סרט הבא:  חסמבה ושודדי הסוסים
 דף הסרט ב־IMDb
 
חסמבה ונערי ההפקר הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1971 של הבמאי יואל זילברג, על פי ספרו של יגאל מוסינזון "חסמבה וילדי ההפקר", הספר החמישי בסדרת חסמבה. בסרט מככבים שלמה ארצי וזאב רווח.
עלילה

חסמבה היא חבורת נערים הנלחמת בפשיעה, ממפקדתם, "המערה החשמלית", הנמצאת במקום סודי. בראש החבורה עומד ירון זהבי האמיץ (שלמה ארצי). ירון זהבי מקבל על עצמו את המשימה לעצור את הפושע אלימלך זורקין (זאב רווח).
זורקין מגייס נערי רחוב לכנופייתו, "המטפחת השחורה". עוזי הרזה (דובי גל) חודר אל הכנופיה, אך נחשף ונופל בשבי. תוכניתו של זורקין היא גאונית – לחדור דרך מנהרה אל הקיר האחורי של חדר הכספות בבנק, וכך לפרוץ את הבנק מבלי שניתן יהיה לדעת זאת מתוך הבנק עצמו.
חסמבה מסכלת את תוכניתו של זורקין, תוך שימוש באמצעים מתוחכמים כ"גז צחוק" ו"גז עצבים". ירון זהבי ואהוד השמן משחררים את עוזי, ושובים את זורקין וכנופייתו. זורקין נמלט, אך נתפס לאחר מרדף משטרתי.
ירון זהבי מחזיר לבנק את הכסף שנשדד, ובתמורה דורש עשרה אחוזים מן הכסף – 25,000 לירות. בכסף הוא רוכש מצרכים, ואנשי כנופיית "המטפחת השחורה" שחזרו למוטב מחלקים אותם לנצרכי תל אביב. במשאית המובילה את המצרכים, הנהוגה על ידי ירון, מתוודה תמר הסגנית באוזני ירון כי "אתה מוצא חן בעיני".
מעמדו של הסרט בקולנוע הישראלי

את המוזיקה לסרט הלחין ותיזמר מישה סגל, והוא גם שר בשיר "גם אנחנו רוצים". את שיר הפתיחה הלחין דן עמיהוד למילותיו של אהוד מנור ומבצעת שלישיית לא אכפת להם.
הסרט זכה לאהדת הקהל, והערוץ הראשון, שהיה ערוץ הטלוויזיה היחיד במשך עשורים רבים, נהג לשדר אותו פעם אחת בכל חופשת קיץ. מאוחר יותר הוא הוקרן מדי יום עצמאות בערוצי הטלוויזיה הישראליים. סרט חסמבה נוסף, משנת 1985 בשם "חסמבה ושודדי הסוסים" בו כיכב ספי ריבלין בתפקיד אלימלך זורקין הופק בהמשך.
שחקנים

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
שלמה ארצי: ירון זהבי
זאב רווח: אלימלך זורקין
דובי גל: עוזי הרזה
אבי אוריה: אהוד השמן
מני פאר: ירחמיאל הממושקף
עמוס טלשיר: דיליז'נס
גליה גופר: תמר הסגנית
איציק וייס: רפאל כדורי
עדית פאנק: שולמית החובשת
יעקב נוי: פרוייקה
דודו ירדני: ג'מוס
שלמה תרשיש: בוק ג'ונס
יוסי גרבר: מנהל הבנק
גד אורון: דני הנרדם
ז'אק כהן: נהג מונית
יעקב בנאי: סוחר התכשיטים
ציפורה פלד: נשדדה על ידי זורקין
דוד רם: קלמן גינזבורג
משה טל: 
לאה בלוך: 
נתן מרקו: 
מיה בן ציון: 
עטיפת ה-DVD
יצחק אייזיק רוזנבוים

ערך זה עוסק בהאדמו"ר מזוטשקא. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
רבי יצחק אייזיק רוזנבוים (כ"א בטבת ה'תרס"ו, 18 בינואר 1906 - י"ד בתמוז ה'תש"ס, 20 ביולי 2000) היה האדמו"ר הראשון מזוטשקא. מכונה ה"נחל יצחק" על שם ספרו.