stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המנון ברית המועצות
מילות השיר

| --- | --- |
עברית: רוסית
 הברית שלא תיהרס של רפובליקות חופשיות איחדה לנצח את רוס הגדולה. תחי את שנוצרת על פי רצון העמים, חזקה ומאוחדת – ברית המועצות! פזמון: התפארי, מולדתנו החופשית, מעוז נאמן של אחוות העמים! המפלגה של לנין – הכוח של העם מובילה אותנו לניצחון הקומוניזם! במהלך הסערות זרחה לנו שמש החירות, ולנין הגדול האיר את דרכנו: לעניין הנכון הוא הוביל את העמים נתן השראה לעמל ומעשי גבורה! פזמון בניצחון הרעיונות בני האלמוות של הקומוניזם אנו רואים את עתיד מדינתנו, לדגל האדום של מולדת יקרה נהיה נאמנים ללא סייג! פזמון:   Союз нерушимый республик свободных Сплотила навеки Великая Русь! Да здравствует созданный волей народов Единый, могучий Советский Союз! ПРИПЕВ: Славься, Отечество наше свободное, Дружбы народов надёжный оплот! Партия Ленина — сила народная Нас к торжеству коммунизма ведёт! Сквозь грозы сияло нам солнце свободы, И Ленин великий нам путь озарил На правое дело он поднял народы, На труд и на подвиги нас вдохновил! ПРИПЕВ В победе бессмертных идей коммунизма Мы видим грядущее нашей страны, И Красному знамени славной Отчизны Мы будем всегда беззаветно верны! ПРИПЕВ
ראו גם

המנון רוסיה הכולל את היסטוריית ההמנונים של רוסיה וברית המועצות
דגל ברית המועצות
סמל ברית המועצות
גטו לוברטוב

| --- | --- |

קבר יהודי בלוברטוב
 מידע כללי
 סוג:  גטו, למאסר, עבדות, רעב, הובלה למחנות השמדה
 מדינה:  פולין
 מחוז:  לובלין
 מחנות נלווים:  אושוויץ
 אוכלוסייה
 השתייכות האסירים:  יהדות פולין
 נתונים
 מספר הנספים:  4,500 יהודים פולנים
 קואורדינטות:  51°28′00″N 22°36′00″E﻿ / ﻿51.4667°N 22.6°E﻿ / 51.4667; 22.6
  (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיגטו לוברטוב(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיגטו לוברטוב
 
גטו לוברטוב (בפולנית: Getto w Lubartowie) הוא גטו נאצי אשר הוקם על ידי גרמניה הנאצית בפולין הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה, והתקיים באופן רשמי מ-1941 עד אוקטובר 1942. יהודי פולין של העיירה לוברטוב נכלאו בגטו. אסירי הגטו כללו גם יהודים שגורשו מערים אחרות בסביבה, כולל לובלין, צ'חנוב ושאר אירופה הכבושה על ידי הגרמנים. בסך הכל הכיל הגטו 3,500 יהודים בשלבים הראשונים, כולל 2,000 יהודים מסלובקיה. במאי 1942 הגיע טרנספורט נוסף מסלובקיה עם 2,421 יהודים.
גטו לוברטוב היה אחד ממאות גטאות שהוקמו במהלך השואה בפולין הכבושה. המספר המרבי של אסירים בכל זמן נתון היה 4,500 על פי השטעטל הווירטואלי. הגטו התפרק כאשר כל אסיריו - גברים, נשים וילדים - נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ ומרכזי הרג המוני חשאיים אחרים, שהקים האס אס, כדי לרצוח במסווה של "יישוב מחדש".
רקע > לפני הפלישה

האזכור הראשון אודות קיומה של קהילה יהודית בלוברטוב מגיע משנת 1592. עד 1676 היו בעיירה 80 יהודים, שהפעילו 15 מבשלות בירה. כמו כן הוקם בית דין רבני בעיר. במאות ה-17 וה-18 קיבלו היהודים הרשאות רבות ממיכל קוריבוט וינסניובייצקי (ב-1678), יוזף לובומירסקי (ב-1688) ומשפחת יאנוש אלכסנדר סנגושקו (ב-1780, ו-1796). היו בעיר שלושה בתי כנסת ושני בתי קברות יהודיים, אחד מהם לא היה בשימוש מאז המאה ה-19.
בין שתי מלחמות העולם, התיישבו בלוברטוב כ-3,300 יהודים – יותר ממחצית אוכלוסייתה (53.6%). הם התפרנסו ממלאכה זעירה, בעיקר בענפי ההלבשה, המזון, הבניין והעץ. בעיירה פעלו מוסד הלוואה וחיסכון וקופת גמילות חסדים. רבים מילדי הקהילה למדו בחדר המסורתי ובתלמוד תורה, ובנות למדו בבית ספר של רשת בית יעקב. לצד סניף של אגודת ישראל פעלו בלוברטוב מפלגות ותנועות נוער ציוניות רבות.
רקע > אחרי הפלישה

ב-17 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן החרמת רכוש, תשלומי כופר, חובת ענידת סרט זרוע, הגבלות תנועה וגיוס לעבודות כפייה. לאחר הפלישות הגרמניות, יהודים רבים היגרו לערים ומדינות אחרות ואחוז אוכלוסייתם בעיר ירדה ל-42%.
בנובמבר 1939, גורשו כ-2,500 מיהודי לוברטוב לאוסטרוב לובלסקי, פרצ'ב וקוצק. 800 היהודים שנותרו בעיר הועסקו בעבודות חיוניות לגרמנים.
רוב היהודים שגורשו שבו ללוברטוב עד סוף שנת 1940. ב-1940 ו-1941 נשלחו קבוצות יהודים מלוברטוב למחנות עבודה רחוקים מהעיר. בדצמבר 1940 הובאו ללוברטוב כ-1,000 פליטים יהודים שגורשו ממלאווה ומסביבתה. קצתם הועברו ליישובים אחרים בסביבה.
בסוף 1940 או בתחילת 1941 נתמנה בלוברטוב יודנראט של עשרה חברים מנכבדי הקהילה ובראשם י' פלדמן, פעיל ציוני. היודנרט הקים מטבח ציבורי, מחלקת בריאות ובית חולים בסיוע ארגון יס"ס, וסיפק עובדי כפייה לפי דרישות הגרמנים. ליד היודנרט פעל שירות סדר יהודי ובו עשרה חברים.
היסטוריה > הקמה

ביוני 1942 ישבו בלוברטוב 3,134 יהודים, כ-2,000 מהם פליטים. באותה תקופה הוקם בלוברטוב גטו.
בתחילת אוקטובר 1942 הועברו יהודי יהודי קמיונקה, אוסטרוב וצ'מיירניקי לגטו לוברטוב.
היסטוריה > גירוש

ב-9 באוקטובר 1942 גורשו למחנות השמדה כ-3,000 יהודים מגטו לוברטוב, רובם לבלז'ץ וקצתם לסוביבור. קרוב ל-500 יהודים נוספים נרצחו בבית העלמין היהודי.
הגירוש הראשון למחנה בלז'ץ על גבי רכבות השואה התרחש ב-9 באפריל 1942, היום האחרון של פסח. ביום הראשון נצטוו 800 יהודים שלא היו ברשותם כרטיסי עבודה להגיע לתחנת הרכבת, ממנה נלקחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. האחרון בגירושי הרכבת לבלז'ץ היה ב-11 באוקטובר 1942, בו 3,000 יהודים נשלחו למותם. חלק מהמגורשים הללו נשלחו למחנה הריכוז וההשמדה מיידנק, והאחרים נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. יהודים שנמצאו מסתתרים נורו.
בגטו לוברטוב נותרו כ-300 יהודים, ובהם אנשי היודנראט, אנשי שירות הסדר היהודי ובעלי מקצועות נדרשים; ב-24 באוקטובר 1942 הועברו כ-290 מהם לגטו פיאסקי לוטרסקיה, ובנובמבר 1942 גורשו ממנו עם יהודי המקום למחנה השמדה.
היסטוריה > הצלה

רק ארבעים יהודים שרדו את חיסול גטו לוברטוב. חלקם חולצו על ידי הפולנים, אחרים הסתתרו ביערות. יוסק הוניקסבלום ורעייתו בלומה מתו כשהסתתרו בעזרתם של משפחת צ'קנסקי בביתם ברחוב ליפובה 3. דורה ווינברט עם אחותה נומה ותינוקה בן השנה וחצי ניצלו על ידי יאן סינקייביץ' אשר התגורר ברחוב לגיונו 55. בין היהודים שנמלטו מהרצח ההמוני הודות לשכניהם הנוצרים היו ברק טונקילשווארק, דובה אפפלד, שלומה ודויד צינגל, יצחק פוד, יוסק ווינברג עם בתו פראג'דלה, עובדיה טולביאש, גרשון קופה עם אשתו רחלה ובתו סורא קופיין וחנה גולדשטיין ואשתו בלומה. כולם נשארו בלוברטוב. אחרים נהרגו בהסתתרות עם הפולנים בכפרים הסובבים את העיירה.
פרנק בלייכמן, שמשפחתו התגוררה בכפר סמוך ולבסוף גורשה לגטו לוברטוב, נמנע מגורלם, וקיבל סיוע מאלכסנדר וסטניסלבה גלוס, וכן מבולסלאב דוברובסקי ומשפחתו, כולם הוכרו מאוחר יותר כחסידי אומות עולם פולנים. דוברובסקי הוצא להורג על ידי הגרמנים על פשע עזרה ליהודים. בלייכמן לא נרצח והפך לחבר פעיל במחתרת היהודית שפעלה באזור לוברטוב. לא כל ניסיונות החילוץ הצליחו באותה מידה. משפחת החקלאים הפולנית של יאן גלאט ורעייתו מריאנה, שהעניקו מחסה לשני בני משפחת רוזגולד, נתפסו על ידי משטרת הסדר ב-20 בנובמבר 1942. הגרמנים רצחו את היהודים במקום, ויאן גלאט נלקח ללוברטוב שם זמן קצר לאחר מכן. הוא נתלה בפומבי על סיוע ליהודים.
הערות שוליים

1 2 3 4  Historia - Społeczność żydowska przed 1989 - Lubartów - Wirtualny Sztetl, web.archive.org, ‏2016-03-04
↑  Historia - Społeczność żydowska przed 1989 - Lubartów - Wirtualny Sztetl, web.archive.org, ‏2016-03-04
1 2 3  Jewish Historical Institute Education, web.archive.org, ‏2012-02-16
1 2 3 4  לוברטוב (Lubartów), באתר יד ושם
↑  Martin Gilbert, The Holocaust : the Jewish tragedy, London : Collins, 1986, עמ' 5, ISBN 978-0-00-216305-7
1 2  Historia - Społeczność żydowska przed 1989 - Lubartów - Wirtualny Sztetl, web.archive.org, ‏2017-03-07
↑  Righteous Among the Nations Honored, יד ושם, 1 January 2016
1 2  The Encyclopedia of the Righteous Among the Nations: Rescuers of Jews During the Holocaust, Yad Vashem, 2004, עמ' 248. (באנגלית)
↑  Frank Bleichman, encyclopedia.ushmm.org (באנגלית)
↑  Story of Rescue - Dabrowski Boleslaw | Polscy Sprawiedliwi, sprawiedliwi.org.pl
↑  Ryszard Juskiewicz, Those who Helped: Polish Rescuers of Jews During the Holocaust, Agencja Wydawnicza Mako, 1993, עמ' 41, ISBN 978-83-900573-6-1. (באנגלית)
↑  Jan Gałat z żoną Marianną, córką Heleną i synem Czesławem Władysławem ze wsi Nasutów | זיכרון ומזהה | מרכז מידע בינלאומי, באתר pamiecitozsamosc.pl
הדיוויזיה ה-106 (ורמאכט)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  22 בנובמבר 1940 – 8 באפריל 1945 (4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
הדיוויזיה ה-106 (בגרמנית: 106. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-22 בנובמבר 1940, והועמדה תחת פיקוד ארנסט דהנר. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-42 כעתודת קבוצת ארמיות מרכז, ולאחר מכן במסגרת הארמייה התשיעית, עמה לחמה בקרב ביאליסטוק-מינסק וקרב סמולנסק. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה במהלך הקרב על מוסקבה כחלק מהקורפוס ה-5 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית וארמיית הפאנצר הרביעית, ובמאי 1942 נשלחה הדיוויזיה להתאוששות בצרפת. במרץ 1943 חזרה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרב חרקוב השלישי ובקרב קורסק כחלק מפלגת הארמייה קמפף. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות הקשים באוקראינה כחלק מהארמייה השמינית, ובהמשך לחמה הדיוויזיה ברומניה, ובכלל זה במבצע יאשי-קישינב הראשון ומבצע יאשי-קישינב, שבו הושמדה הדיוויזיה.
ב-24 במרץ 1945 נעשה ניסיון להקים את הדיוויזיה מחדש במסגרת הארמייה ה-19, אולם ב-8 באפריל בוטלה הקמת הדיוויזיה בשל התקדמות בעלות הברית.
מפקדים

ארנסט דהנר (22 בנובמבר 1940 – 3 במאי 1942)
אלפונס היטר (3 במאי 1942 – 1 בנובמבר 1942)
ארתור קולמר (1 בנובמבר 1942 – 1 בינואר 1943)
ורנר פורסט (1 בינואר 1943 – 20 בפברואר 1944)
זיגפריד פון רקובסקי (20 בפברואר 1944 – 13 באוגוסט 1944)
קרל רינגנברג (13 באוגוסט 1944 – 1 בספטמבר 1944)
דיוויזיית היגר ה-118 (ורמאכט)

| --- | --- |

סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  חיל רגלים
 בסיס האם:  המנהל הצבאי הנאצי בסרביה 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באפריל 1943 – 8 במאי 1945 (שנתיים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
דיוויזיית היגר ה-118 הייתה דיוויזיית חי"ר קלה של הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1943, לאחר ארגון מחדש ועיצוב מחדש של דיוויזיית הרגלים ה-718. היא השתתפה בקרב על הסוטיזקה ביוני 1943, ונלחמה בפרטיזנים בבוסניה לפני שנשלחה לחוף הדלמטי כדי לשמור מפני נחיתות בעלות הברית בקיץ 1944. לאחר מכן היא נלחמה בחזית המזרחית במתקפת וינה במהלך החודשים האחרונים של המלחמה לפני שנכנעה לבריטים בקרינתיה במאי 1945.
המטרה העיקרית של דיוויזיות ה-jäger הגרמניות הייתה להילחם בשטח קשה שבו יחידות קטנות ומתואמות היו מסוגלות להילחם בקלות רבה יותר מאשר הכוח הכבד שהציעו דיוויזיות חיל הרגלים הסטנדרטיות. דיוויזיות ה-jäger היו מצוידות יותר מדיוויזיית הרים, אך לא חמושות כמו דיוויזיית חי"ר גדולה יותר. בשלבים המוקדמים של המלחמה הם היו הכוחות שנלחמו בשטחים קשים ובמרגלות גבעות וכן באזורים עירוניים, בין ההרים והמישורים. ה-jägers (ציידים בגרמנית), הסתמכו על רמה גבוהה של הכשרה ותקשורת מעט עדיפה, כמו גם על התמיכה הארטילרית הלא מבוטלת שלהם. בשלבי הביניים של המלחמה, עם צמצום דיוויזיות החי"ר הסטנדרטיות, הפך מבנה ה-Jäger של דיוויזיות עם שני רגימנטים חי"ר לצורת הארגון הסטנדרטית.
מפקדים

יוזף קיבלר (1 באפריל 1943 – 10 ביולי 1944)
הוברטוס לאמיי (10 ביולי 1944 – 8 במאי 1945)
הערות שוליים

↑  Mcoy, Breaker (2009). German Army 101st Light Division, 101st Jager Division 1941 – 42. אורכב מ-המקור ב-29 יוני 2009. נבדק ב-3 אפריל 2009.
| גרמניה הנאצית דיוויזיות הוורמאכט ורמאכט |
| --- | --- | --- |
| דיוויזיות חי"ר | 1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 10 • 11 • 12 • 13 • 14 • 15 • 16 • 17 • 18 • 19 • 20 • 21 • 22 • 23 • 24 • 25 • 26 • 27 • 28 • 29 • 30 • 31 • 32 • 33 • 34 • 35 • 36 • 38 • 39 • 44 • 45 • 46 • 47 • 48 • 49 • 50 • 52 • 56 • 57 • 58 • 59 • 60 • 61 • 62 • 64 • 65 • 68 • 71 • 72 • 73 • 75 • 76 • 78 • 79 • 81 • 82 • 83 • 84 • 85 • 86 • 87 • 88 • 89 • 90 • 91 • 92 • 93 • 94 • 95 • 96 • 97 • 98 • 99 • 100 • 101 • 102 • 111 • 112 • 113 • 121 • 122 • 123 • 125 • 126 • 129 • 131 • 132 • 134 • 137 • 141 • 148 • מילואים 148 • 151 • 153 • מילואים 153 • 157 • 158 • 161 • 162 • טורקסטנית 162 • 163 • 164 • 167 • 168 • 169 • 170 • 176 • 177 • 179 • 180 • 182 • 183 • 187 • 189 • 193 • 196 • 197 • 198 • 203 • 205 • 206 • 207 • 208 • 209 • 211 • 212 • 213 • 214 • 215 • 216 • 217 • 218 • 221 • 223 • 225 • 227 • 228 • 232 • 239 • 240 • 242 • 243 • 244 • 246 • 250 • 251 • 252 • 253 • 254 • 255 • 256 • 257 • 258 • 260 • 262 • 263 • 267 • 268 • 269 • 272 • 275 • 276 • 277 • 282 • 286 • 290 • 291 • 292 • 293 • 294 • 295 • 296 • 297 • 298 • 299 • 300 • 301 • 302 • 303 • 305 • 306 • 319 • 320 • 326 • 327 • 329 • 332 • 333 • 334 • 335 • 336 • 337 • 339 • 340 • 342 • 344 • 345 • 346 • 347 • 352 • 353 • 355 • 356 • 357 • 359 • 362 • 363 • 370 • 371 • 376 • 383 • 384 • 385 • 387 • 389 • 390 • 404 • 462 • 463 • 490 • 526 • 554 • 604 • 707 • 708 • 709 • 710 • 711 • 712 • 714 • 715 • 716 • 717 • 718 • 719 • 999 |  |
| דיוויזיות חי"ר הרריות | 1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 157 • 188 • סקי 1 |  |
| דיוויזיות חי"ר גרנדיר | 6 • 31 • 36 • 45 • 78 • 153 • 552 • 553 • 560 • 561 |  |
| דיוויזיות חי"ר פולקסגרנדיר | 6 • 9 • 12 • 16 • 18 • 19 • 22 • 26 • 31 • 36 •  46 • 47 • 61 • 62 • 167 • 183 • 211 • 212 • 246 • 256 • 257 • 272 • 276 • 277 • 320 • 326 • 337 • 340 • 347 • 352 • 363 • 462 • 553 • 560 • 561 • 564 • 565 • 566 • 568 • 570 • 571 • 572 • 573 • 574 • 575 • 577 • 578 • 579 • 580 • 581 • 582 • 583 • 586 • 587 • 588 • 708 |  |
| דיוויזיות חי"ר פאנצרגרנדיר | 3 • 10 • 15 • 16 • 18 • 20 • 25 • 29 • 60 • 90 • 233 • גרוסדויטשלנד |  |
| דיוויזיות שריון | 1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 10 • 11 • 12 • 13 • 14 • 15 • 16 • 17 • 18 • 19 • 20 • 21 • 22 • 23 • 24 • 25 • 26 • 27 • 116 • 178 • 232 • 233 • הולשטיין • טטרה • להר • פלדהרנהאלה • פלדהרנהאלה 2 • קורמארק • קלאוזביץ |  |
| דיוויזיות שריון מילואים | 155 • 179 • 233 |  |
| דיוויזיות שריון מוצנחות | 1 • 2 |  |
| דיוויזיות צנחנים | 1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 10 |  |
| דיוויזיות יגר | 5 • 8 • 28 • 42 • 97 • 100 • 101 • 114 • 117 • 118 |  |
| דיוויזיות אבטחה | 52 • 203 • 207 • 213 • 221 • 286 • 390 |  |
| דיוויזיות השדה של הלופטוואפה | 3 • 4 • 6 • 7 • 9 • 10 • 12 • 13 • 16 • 20 • 21 |  |
| דיוויזיות פרשים | 1 |  |
| דיוויזיות נ"מ | 9 • 19 |  |
| דיוויזיות ארטילריה | 18 |  |
| דיוויזיות אימונים | 286 • 404 |  |
האופטשטורמפיהרר

מקס זילה עם דרגות האופטשטורמפיהרר
אמון גת ב-1946, זמן קצר לפני הוצאתו להורג
האופטשטורמפיהרר (בגרמנית: Hauptsturmführer, מילולית: "מנהיג סער ראשי") הייתה דרגה של המפלגה הנאצית שהייתה בשימוש בארגוני האס אס, ה-NSKK וה-NSFK, והייתה שוות ערך לדרגת האופטמן בוורמאכט וכן לקפטן בצבאות זרים.
היסטוריה

דרגת האופטשטורמפיהרר התפתחה מדרגת שטורמהאופטפיהרר, שהייתה דרגה של האס אה (SA). אנשי האס אס השתמשו בדרגת שטורמהאופטפיהרר מ-1930 עד 1934, אולם בעקבות ליל הסכינים הארוכות, שונה שם הדרגה להאופטשטורמפיהרר, למרות שסמליה נשארו אותו הדבר. שטורמהאופטפיהרר נשארה דרגת SA עד 1945.
חלק מחברי האס אס הידועים לשמצה ביותר החזיקו בדרגת האופטשטורמפיהרר. ביניהם יוזף מנגלה, הידוע לשימצה כרופא שהוקצה לאושוויץ; קלאוס ברבי, מפקד הגסטפו של ליון; יוזף קרמר, מפקד מחנה הריכוז ברגן-בלזן; אלויס ברונר, ועוזרו של אדולף אייכמן; אמון גת, אשר נידון למוות ונתלה על ביצוע מספר גלים של רצח המוני (החיסולים של הגטאות בטרנוב וקרקוב, מחנה בSzebnie, פלאשוב, כפי שתואר בסרט רשימת שינדלר).
סימני הדרגה

טלאי הצווארון של האופטשטורמפיהרר כלל שלושה כוכבים ושני פסי כסף, מרוכזים בצווארון השמאלי של מדי האס אס. בנוסף, כללו המדים דרגות כתף של האופטמן. האופטשטורמפיהרר הייתה זוטרה משטורמבאנפיהרר ובכירה מאובר-שטורמפיהרר.
סמל הדרגה - תג כתף
סמל הדרגה - תג צווארון
סמל הדרגה - תג שרוול
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| דרגה זוטרה אובר-שטורמפיהרר | דרגות האס אס האופטשטורמפיהרר | בכיר דרגה שטורמבאנפיהרר |
הערות שוליים

האופטשטורמפיהרר ס"ס קארל חמיילבסקי, מפקד מחנות גוזן עד 1942
בנגאזי-ברגן־בלזן

| --- | --- |

עטיפת הספר בעיצוב דורית שרפשטיין
 מידע כללי
 מאת:  יוסי סוכרי
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך הוצאה:  2013
 מספר עמודים:  304
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003588275, 003961659
בנגאזי-ברגן־בלזן הוא רומן מאת יוסי סוכרי, שיצא לאור בשנת 2013 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת "עם עובד". זהו הרומן הרביעי של יוסי סוכרי והרומן הראשון בעולם על שואת יהודי לוב. עם צאתו לאור באוקטובר 2013 עורר הספר הדים רבים וזכה להתייחסויות רבות בתקשורת.
הספר זכה בפרס ברנר לספרות לשנת 2014, מנימוקי השופטים: קולו הייחודי של יוסי סוכרי מספר בעלילה סוחפת, שגיבורתו היא בחורה צעירה, את גורלה של יהדות לוב בשואה. הוא פותח צוהר לקהילה יהודית עתיקה, כור היתוך של תרבויות, ושל שפות שונות (איטלקית, עברית וערבית-יהודית), יצירה שהיא נדבך חשוב בספרות העברית.". הספר נלמד במסגרת תוכנית הלימודים לכיתות י"א - י"ב במערכת החינוך.
הרומן "בנגאזי-ברגן־בלזן" עובד למחזה והוצג בתיאטרון לה מאמא בניו יורק במרץ 2017. הרומן עובד בידי הבמאית והמפיקה מיכל ג'מילי והמחזאי והבמאי להב תימור. מעצב הסאונד הוא אבי בללי.
עלילה

הספר מתאר את תלאותיה של משפחה יהודית מהעיר בנגאזי, לוב בתקופת השואה. קורות המשפחה מתוארים החל בכיבוש הגרמני של לוב, בשנת 1941 ועד לשחרורו של מחנה הריכוז ברגן-בלזן, בשנת 1945.
בני משפחת חג'ג', מהנכבדות והחשובות בקהילת יהדות בנגאזי, נעקרים מאורח חייהם וממולדתם האהובה. עם עוד יהודים לובים הם נלקחים אל הלא-נודע. את דרכם הם עושים בספינה עד לחופי איטליה ומשם נלקחים למחנה מעצר. לאחר מכן הם נשלחים ברכבות לגרמניה להיכלא ולמות במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
הספר מעמיד במרכזו דמות אוניברסלית של אישה, סילבנה, היכולה למוראותיה של האכזריות בהתגלמותה. סילבנה, בחורה צעירה, מבריקה ויפת תואר, מביעה התנגדות לערכים הפטריארכליים של החברה שהיא נולדה לתוכה. היא מגלה כושר מנהיגות יוצא דופן בשעה שהגברים קורסים במהלך התופת, שהיא המסע בין בנגאזי לברגן-בלזן.
ראו גם

שואת יהודי לוב
הערות שוליים

↑  ספרים, Newsflashes, באתר ישראל היום, 11 במאי 2014
↑  רשימת היצירות החדשות שנוספו לתוכנית הלימודים בתיכונים, באתר משרד החינוך
↑  עמר לחמנוביץ, "בנגאזי-ברגן־בלזן" על הבמה בניו יורק, באתר ישראל היום, 10 בינואר 2017
ג'ורג'ה רוסו

| --- | --- |

צילום של ג'ורג'ה רוסו בשנות ה-1930 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1 במרץ 1880 
 פטירה:  1977 (בגיל 96 בערך) 
 תחום יצירה:  ציור, פיסול 
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (3 באפריל 2006) 
 
ג'ורג'ה רוסו (ברומנית: George Russu או Gheorghe Rusu; ‏ 1 במרץ 1880 – 1 בינואר 1977) היה צייר ופסל רומני, שהתמחה בציור איקונות, איקונוסטאזיסים וציורי קיר של כנסיות אורתודוקסיות, באיור ספרי דת נוצריים ,בציור ובחיתוך עץ ובשיקומן ושימורן של יצירות אמנות, לפי מסורת האמנות הביזנטית. בשנת 2006 הוכר כחסיד אומות העולם על כי בימי השואה פעל תוך סיכון עצמי להצלת משפחה יהודית בעיר צ'רנוביץ.. כיהן כפרופסור לאמנות ביזנטית בבית ספר הפטריארכיה האורתודוקסית באוניברסיטת בוקרשט.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

גאורגה או ג'ורג'ה רוסו נולד בשנת 1880 במשפחה רומנית בכפר אידה מארה (או יודה מארה, כיום Viile Tecii ויאילה טצ'י) בטרנסילבניה, אז בממלכת הונגריה, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום ברומניה, במחוז ביסטריצה-נסאוד. .לפי מקור אחר, רוסו נולד בכפר צ'טאטיה דה באלטה במחוז אלבה). הוריו היו יואן רוסו (1857–1927) ומריה, לבית קריסטיה (1862–1944). אחד מאחי אמה היה איליה גאורגה קריסטיה (1868–1939), לימים מירון קריסטיה, הפטריארך הראשון של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית (1925–1939) וראש ממשלת רומניה (1938–1939).. עם אבות המשפחה מצד אמו נמנה קונסטנטין רומאנו-ויוו (1821–1849), מרטיר של מהפכת 1848–1849 בטרנסילבניה
רוסו למד בבית ספר יסודי ואחר כך בתיכון של משמר הגבול האוסטרו-הונגרי בעיר ביסטריצה, ואת השנתיים האחרונות של התיכון סיים בתיכון בעיר בראשוב. מכיוון שכבן למשפחה שבה מצד האם צמחו שבעה דורות של כמרים התעניין רוסו בדת ונרשם לאקדמיה התאולוגית הנוצרית-אורתודוקסית "אנדריאנה" בסיביו. אולם כעבור 4 סמסטרים גילה שאינו מעוניין בקריירה של כומר או נזיר אלא יותר נמשך אל האמנות הנוצרית המסורתית. כמזכיר של דודו, אז הבישוף מירון קריסטיה, ערך רוסו הצעיר מסעות שבהם חקר את מסורות הציור והתחריטים הכנסייתיים. בשנת 1905 קיבל בעזרת דודו מלגת לימודים לאמנות באקדמיה לאמנויות יפות במינכן. בעיר הזאת התוודע, בין היתר, לתאולוג דומיטרו סטנילואיה שלמד באוניברסיטה במינכן באותה תקופה.
עם מוריו במינכן נמנו יוליוס דיץ (1870–1957), (קומפוזיציה) פרנץ פון שטוק (1863–1928) ואנג'לו יאנק (1868–1940) (ציור בעלי חיים) ומקס דרנר (1870–1939), ממנו למד שיטות רסטורציה.. רוסו התיידד עם יוליוס דיץ שהיה לו למנטור ועודד אותו להשתכלל בציור הכנסייתי ובאיורים באמצעות חיתוכי עץ. כחבר בצוות של דיץ השתתף רוסו בציורי קיר במוסדות חשובים ברחבי אירופה.
ביוגרפיה > המשך פעילותו כאמן

עד שנת 1939 חילק רוסו את זמנו בין רומניה לגרמניה והמשיך לעסוק בציור איקונות, ברוח המסורת ארוכת השנים של הציורים הכנסייתיים של רומניה אך בסגנון אישי.
רוסו עבד בפרויקטים נוספים כמו "המוזיקה" ו"הזמן" (פרויקט לקישוט כיפת כנסייה), אלגוריית "השלום" במוזאיקה בטרגו מורש, שנהרסה ב-1940 בידי הכיבוש מחדש ההונגרי.
בסביבות שנת 1928 פנה אליו המכון לכתבי הקודש ולמיסיון אורתודוקסי בבוקרשט על מנת לגייסו למיזם שנועד לקדם הפצת איקונות לפי הגישה המקובלת בכנסייה המקומית.
רוסו צייר אז שני איקונות - של ישו ושל מרים, אמו, שהודפסו במינכן ובבוקרשט ונמכרו במחירים זולים במטרה חינוכית.
בשנת 1937 אייר רוסו בסגנון נאו-ביזנטי את ספר התפילות היומיות - הליטורגייר - הרומני החדש, שבערכיתם של הפרופסור יואן מיכלצ'סקו והכומר פרסקיב אנגלסקו.
עבודתיו של רוסו מקשטות כנסיות רבות ברחבי רומניה: בין היתר, לבקשת הפטריארך מירון קריסטיה, צייר רוסו ארבעה איקונות (לצד איקונות שצוירו על ידי אנסתסיה דמיאן ,1899–1977) ועיצב את פרויקט הפיסול (שבוצע על ידי הפסל מויסה שקיופו מן היישוב רופיה) באיקונוסטאזיס של הקתדרלה האורתודוקסית הרומנית "העלייה השמיימה של האם הקדושה" בעיר קלוז'. האיקונוסטאזיס הזה נחנך בשנת 1933 בנוכחות המלך קרול השני. בשנת 1923 הוא צייר את האיקונוסטאזיס החדש בכנסיית "אליהו הקדוש" של המנזר טופליצה מיסודו של מירון קריסטיה.
ב-1938 התמנה ג'ורג'ה רוסו מנהל אמנותי של בית הדפוס לספרי קודש של הפטריארכיה האורתודוקסית בבוקרשט.
מבחינה פוליטית הצטרף בשלב מסוים למפלגה הלאומית של האיכרים שבראשות יוליו מאניו.
בשנת 1939 חזר מגרמניה כדי להשתתף בבניית קתדרלה חדשה והשאיר את בתו ואשתו בגרמניה.
בעת הפגזות אוויריות על מינכן העבירו אשתו ובתו את אוסף תמונותיו מחוץ לבית המשפחה. אחרי ההפיכה ברומניה באוגוסט 1944 וכניסת רומניה למלחמה נגד גרמניה הנאצית ושוב אחרי עליית הקומוניסטים לשלטון ברומניה ב-1947–1948 לא התאפשרה חזרתו של רוסו לגרמניה.
ביוגרפיה > מעשיו בתקופת השואה להצלת משפחה יהודית

בשנת 1942 עבד רוסו כיועץ אמנותי של המיטרופוליה האורתודוקסית הרומנית של בוקובינה בצ'רנוביץ שבראשה עמד המיטרופוליט טיט סימדריה. בתוקף תפקידו ארגן מחדש את מוזיאון חפצי הקודש של המיטרופוליה.
בעת שהותו בצ'רנוביץ, הכיר ג'ורג'ה רוסו את הדפס, הצייר והמעצב הגרפי היהודי דוד שלקמן, פליט מהעיר יאש שעבד בשנים 1940–1941 בבית הדפוס בקתדרלה המטרופוליטנית הרומנית של צ'רנוביץ. אחרי הכיבוש מחדש של חבל בוקובינה על ידי הצבא הרומני בברית עם הצבא הגרמני, ביוני-יולי1941, גורשו שלקמן, אשתו אידה ושלושת ילדיו (מרצל-מאיר, גרי וביאטריס) לגטו בעיר, ולכשהתקיימו האקציות לגרוש היהודים למחנות טרנסניסטריה, התחבאו בני המשפחה במרתף בגטו.
ראש העיר של צ'רנוביץ, באותה תקופה, טראיאן פופוביץ', מחה נגד גירושי היהודים, ניסה להמתיק את רוע הגזרה והצליח להשיג פטור מגירוש לטרנסניסטריה עבור אלפים רבים של יהודים בגטו צ'רנוביץ בטענה שיהודים אלה נחוצים לעיר "בגין חשיבותם לכלכלתה".
דוד שלקמן ברח פעם מהגיטו וביקש מרוסו לעזור לו להשיג תעודה שתגן על משפחתו מפני הגירושים. כעבור מספר לילות, הסתנן רוסו בגטו, והעביר לשלקמן את התעודה תוך סיכון חייו. התברר שמושל בוקובינה, הגנרל קורנליו קלוטסקו סירב להוציא תעודת פטור, אבל רוסו הצליח להשיג את חתימת ראש לשכתו, מייג'ור סטרה מרינסקו ואת אישורו של ראש העיר. אף על פי שלפי החוקים תעודה זו לא הייתה תקפה, השומרים בגטו לא שמו לב לכך ובזכותה הצליחה משפחת שלקמן לחזור לביתם מוגנים מגירוש. לאחר החלפת ראש העיר פופוביץ' על ידי המשטר יון אנטונסקו, בשנת 1942 חודשו הגירושים ומשפחת שלקמן פנתה שוב לרוסו בבקשת עזרה. הפעם רוסו עזר להם למצוא מחבוא במרתף ארמון המיטרופוליט של צ'רנוביץ', טיט סימדריה, וכנראה בהסכמת המיטרופוליט. המשפחה התחבאה שם למשך חדשים רבים, ובמהלכם דאג להם רוסו ועוד אדם למים ואוכל.. ב-1943 אחרי החלפת הגנרל קלוטסקו, התאפשר למשפחת שלקמן לשוב לביתה שהיה קרוב לארמון המיטרופוליה.
בשנת 1944 בפני התקרבות הצבא האדום לצ'רנוביץ נמלט רוסו לחלק של טרנסילבניה שבשליטת רומניה ומשם לבוקרשט.