stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי אסטוניה–רוסיה
היסטוריה > סיפוח המדינה לברית המועצות

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, שאפה אסטוניה לנייטרליות בין המעצמות, אך החתימה על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ב-23 באוגוסט 1939, סימנה את תום העצמאות. ההסכם אפשר לברית המועצות להשתלט על אסטוניה, לטביה, חלק מפינלנד ומאוחר יותר על ליטא, בתמורה להשתלטות גרמניה הנאצית על למעלה ממחצית פולין.
ב-28 בספטמבר 1939 יוסיף סטלין כפה על קונסטנטין פטס (Konstantin Päts), נשיא אסטוניה דאז, לחתום על הסכם סיוע צבאי הדדי המכונה "הסכם הבסיסים". לפי ההסכם, ממשלת אסטוניה הייתה אמורה להסכים על הקמת בסיסי הצי הסובייטי בנמליה וכניסתן של יחידות ספורות של צבא יבשה לשטחה. פטס, בניגוד לנשיא פינלנד, נכנע ללחץ והורה לשר החוץ שלו לחתום על ההסכם, שכלל בין היתר גם את הסעיף הכלכלי לפיו אסטוניה הייתה אמורה להיהנות מהידוק קשרי המסחר בין שתי המדינות.
בחודש יוני 1940 הנהגת ברית המועצות דרשה ממשלת אסטוניה וזה באיומי הפעלת כוח צבאי כנגדה, לאפשר כניסתם של כ-10,000 חיילים לשטחה בנוסף לכ-25,000 חיילים רוסים, ששהו באסטוניה בהתאם להסכם הבסיסים. בנוסף לכך הסובייטים דרשו התפטרות כל השרים והרכבת ממשלה ידידותית. האולטימטום לווה באיומי הפעלת כוח צבאי כנגד המדינה. השרים התפטרו והממשלה החדשה הורכבה מאנשי השמאל, שאת מועמדויותיהם הוכתבו על ידי אנדריי ז'דאנוב, השליח המיוחד של סטלין, אשר היה אחראי על יישום תוכנית סיפוח המדינה לברית המועצות.
הממשלה החדשה נדרשה להכריז על בחירות חדשות לפרלמנט. אף מפלגה, חוץ מרשימת העם העובד, לא הורשתה להשתתף בבחירות. לאחר הבחירות, שתוצאותיהן זוייפו, הורכבה הממשלה העממית בראשותו של הסופר האסטוני השמאלני יוהנס וארס.
ב-21 ביולי 1940 חברי הפרלמנט החדש, שהורכב בעיקר מהקומוניסטים ואנשי השמאל, הצביעו פה אחד בעד הפיכתה של הרפובליקה האסטונית לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית. בהמשך פנה הפרלמנט החדש לסובייט העליון של ברית המועצות בבקשה לצרף את אסטוניה לברית המועצות.
ב-6 באוגוסט 1940 הסובייט העליון במוסקבה אישר פה אחד את בקשת הפרלמנט האסטוני לצרף את אסטוניה הסובייטית לברית המועצות. מהיחידות של הצבא האסטוני הורכבו שתי הדיוויזיות האסטוניות של הצבא האדום.
לאחר סיפוחה הסופי של אסטוניה לברית המועצות כל המפעלים והעסקים הולאמו, נעשתה סובייטיזציית החיים התרבותיים ופוליטיקה בנוסח הקומוניזם הסטליניסטי. ב-14 ביוני 1941 כ-10,000 תושבי אסטוניה מהמעמד הבורגני גורשו לסיביר.
היסטוריה > הכיבוש הנאצי

ב-22 ביוני 1941, פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות. אסטונים רבים בירכו את חייליה בתקווה לזכות שוב בעצמאות. הגדודים הגרמנים עצרו כ־5,500 אסטונים, בעיקר אנשי השמאל, קומוניסטים ומשתפי הפעולה עם המשטר הסובייטי וכלאו אותם. בתחילת דצמבר 1941 הפכה אסטוניה לחלק מ"אוסטלנד" ונוהלה בידי ממשל אזרחי. הנאצים גייסו צעירים רבים לוורמאכט וכ-5,000 אסטונים נמלטו לפינלנד כדי להימנע מגיוס. באסטוניה לא היו יהודים רבים, אך גרמניה רצתה לנצל את שטחה להקמת מחנות, כך שנהרגו על אדמתה כ-10,000 יהודים. לאחר המלחמה נשפטו שבעה אסטונים על פשעים כנגד האנושות.
באוקטובר 1943 שלחו הנאצים לצפון החזית הרוסית בריגדת וואפן אס אס של "מתנדבים" אסטונים, שגויסו ברובם בכפייה (Arbeitsdienstpflicht). בינואר 1944 תוגברה היחידה ונקראה "הבריגדה האסטונית מס' 1".
היחידה לחמה בצבא האדום ויצאה לפעולות ענישה כנגד פרטיזנים. עם החלשות הגרמנים והתקדמות הצבא האדום עברה הבריגדה ללחום בשטח אסטוניה וחוסלה ברובה בקרבות באוגוסט בסביבות טרטו. שארית הלוחמים נשלחו ללחום בשלזיה.
בסך הכל לחמו קרוב ל-70,000 אסטונים לצד הנאצים (באס אס, בוורמאכט ובמשטרה) וכ-50,000 מהם נהרגו בקרבות.
בשנת 1944 החל הצבא האדום לדחוק את הנאצים מערבה ודרומה. הפצצות אוויר רוסיות השמידו את נרבה, ושליש מאזור המגורים בטאלין הושמד גם הוא. עד סוף ספטמבר גירש הצבא האדום את הגרמנים מאסטוניה.
לגרמנים הנסוגים הצטרפו משתפי פעולה למיניהם (ביניהם גם מתנדבים אסטונים לוואפן אס אס) וכן אזרחים מן המעמד הבינוני ובעלי הון, שחששו מן המשטר הקומוניסטי.
במלחמת העולם השנייה, סבלה אסטוניה מנזקים עצומים: נמלי-ים הושמדו, 45% מהתעשייה ו־40% ממסילות הברזל ניזוקו. אוכלוסיית אסטוניה קטנה בחמישית (כ־200,000 איש) ו־10% מהאוכלוסייה (מעל 80,000 איש) גלו למערב, חלקם לשוודיה וחלקם נסוג עם הצבא הגרמני. יותר מ־30,000 חיילים אסטונים נהרגו במהלך הקרבות.
היסטוריה > תחת השלטון הסובייטי

מיד לאחר תפיסת אסטוניה בידי הצבא האדום נערכו החל מאוקטובר 1944 מעצרים מסיביים של אנטי-קומוניסטים ותומכים בפועל בכיבוש הגרמני.
בשנת 1945 ערך השלטון במוסקבה חלוקה מנהלית חדשה של אסטוניה ובמסגרתה העביר למחוז פסקוב את נפת פטסרי האסטונית, שרוב התושבים בו היו רוסים (כיום נפת פצ'ורסקיי). בנוסף סופחו למחוז לנינגרד השטחים בגדה המזרחית של הנהר נרבה, שהיו שייכים למחוז וירו ההיסטורי.
לאחר מות סטלין, המפלגה הקומוניסטית האסטונית, שרוב חבריה היו רוסים, הרחיבה את בסיסה החברתי כדי לכלול יותר אסטונים, ועד אמצע שנות ה־60, אחוז חברות האסטונים האתניים התייצב על 50%.
באפריל 1988 נוסדה החזית העממית האסטונית (Eestimaa Rahvarinne), שצברה פופולריות. ב-1989, הספקטרום הפוליטי התרחב כשמפלגות חדשות רבות החלו לפעול במדינה. ב-16 בנובמבר 1988 הפרלמנט (המועצה העליונה) של רפובליקת אסטוניה הסובייטית קיבל החלטה, שקבעה את עליונותם של החוקים האסטונים המקומיים על חוקי ברית המועצות וזה רק במקרים, שיש סתירה ביניהם. בעקבות ההחלטה, מתח מיכאיל גורבצ'וב, מנהיג ברית המועצות דאז, ביקורת חריפה על הנהגת הרפובליקה המורדת.
אסטוניה ערכה בחירות חופשיות עבור 105 חברי המועצה העליונה ב-18 במרץ 1990. כל התושבים היו זכאים להשתתף בבחירות, ובהם המתיישבים הרוסים הרבים וכ-50,000 החיילים והקצינים הסובייטים (ובני משפחותיהם), ששהו על אדמתה. לבסוף, קואליציית החזית העממית, שהורכבה ממפלגות שמאל ומרכז זכתה בבחירות אלה ברוב בפרלמנט.
היסטוריה > אסטוניה העצמאית

בשנת 1991 התקיים משאל עם לגבי עצמאות מלאה והתנתקות מברית המועצות. במשאל העם הצביעו 82% בעד עצמאות. בניגוד לליטא ולטביה, מאבקה של אסטוניה לעצמאות התקבל על ידי השלטון הסובייטי ללא שימוש בכוח צבאי וללא שפיכות דמים. ב-20 באוגוסט 1991, בו-זמנית עם ההפיכה הצבאית, שהתרחשה במוסקבה ואיימה בהפעלת כוח צבאי נגד המדינות הבלטיות, הכריזה המועצה העליונה של אסטוניה על חידוש העצמאות. ב-6 בספטמבר ברית המועצות הכירה באסטוניה כמדינה עצמאית וב-17 בספטמבר אסטוניה התקבלה לארגון האומות המאוחדות. לאחר אישור של החוקה החדשה בספטמבר 1992 נערכו בחירות לנשיא המדינה ולנרט מרי נבחר לתפקיד. הוא מינה את מארט לאר לראש הממשלה. הממשלה תפקדה עד לשנת 1994 ואז נפלה באי-אמון כתוצאה מפרשיות שחיתות והאשמות באי-סדרים כלכליים. כתוצאה מכך, הוקמה ממשלה חדשה בראשות של אנדרס טאראנד שתפקדה עד לבחירות של שנת 1995.
אולם כוחות הצבא של הפדרציה הרוסית שהיו מוצבים במדינה עזבו את אסטוניה רק לאחר יותר משלוש שנות משא ומתן, ב-31 באוגוסט 1994. מאז עצמאותה, יצרה אסטוניה קשרים מצוינים במערב והתקבלה לנאט"ו ולאיחוד האירופי. עם זאת, יש למדינה חיכוכים חוזרים ונשנים עם רוסיה.
בשנת 2022, אסטוניה סגרה את הקונסוליה שרוסיה החזיקה במדינה.
יחסים כלכליים

החל משנת 2012 חלקה של רוסיה ביבוא מאסטוניה הסתכמם ב-7.3%, ואילו חלקה ביצוא לאסטוניה עמד על 12.1%.[דרוש מקור]
יחסים דיפלומטיים

אסטוניה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ו-2 קונסוליות בערים פסקוב וסנקט פטרבורג. מאידך, רוסיה מחזיקה באסטוניה שגרירות בטאלין ו-2 קונסוליות בטרטו ונרבה.
יחסי ארצות הברית – מקדוניה הצפונית

| יחסי ארצות הברית – מקדוניה הצפונית |
| --- | --- |
ארצות הברית: מקדוניה הצפונית


ארצות הברית: מקדוניה הצפונית
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 25,713
אוכלוסייה
346,514,652: 1,817,574
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 14,761
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,960: 8,121
משטר
רפובליקה נשיאותית: רפובליקה

יחסי ארצות הברית–מקדוניה הצפונית הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין רפובליקת מקדוניה הצפונית. ארצות הברית ומקדוניה הצפונית נהנות מיחסים דו-צדדיים מצוינים.
על פי דוח המנהיגות הגלובלית של ארצות הברית לשנת 2012, 44% מקדונים תומכים בהנהגת ארצות הברית, עם 23% שהסתייגו ו-33% לא היו בטוחים.
היסטוריה

ארצות הברית הכירה רשמית במקדוניה כמדינה ב-8 בפברואר 1994, ושתי המדינות יצרו יחסים דיפלומטיים מלאים ב-13 בספטמבר 1995. משרד הקישור האמריקני שודרג לשגרירות בפברואר 1996, והשגריר האמריקני הראשון לסקופיה הגיע ביולי 1996. התפתחות היחסים הפוליטיים בין ארצות הברית ומקדוניה הובילה למגוון שלם של מגעים נוספים בין שתי המדינות.
ארצות הברית, יחד עם בנות בריתה האירופיות, גינו בחריפות את יוזמי ההתקוממות של מקדוניה ב-2001 ותמכה באופן הדוק במאמצים המוצלחים של הממשלה ושל המפלגות הגדולות לגבש פתרון שלום, פוליטי, למשבר באמצעות במסגרת הסכם אוחריד. בשותפות עם האיחוד האירופי ועם ארגונים בינלאומיים אחרים הפועלים במקדוניה, ארצות הברית מקדמת את יישום הסכם מקדוניה של ממשלת מקדוניה, ומטפחת שלום ויציבות ארוכי טווח במדינה. מקדוניה ממשיכה לתרום תרומה חשובה ליציבות האזורית על ידי סיוע באספקה הלוגיסטית של כוחות השלום של נאט"ו (כולל ארצות הברית) בקוסובו.
כיום מקדוניה הצפונית וארצות הברית נהנות ממערכת יחסים משותפת במגוון רחב של נושאים פוליטיים, כלכליים, תרבותיים, צבאיים וחברתיים. ארצות הברית תומכת בשאיפותיה של מקדוניה לבנות חברה דמוקרטית בטוחה, ותרמה כמויות גדולות של סיוע זר לדמוקרטיה ולרפורמות כלכליות, רפורמות ביטחוניות ופרויקטים לחיזוק שלטון החוק ושיפור החינוך. סיוע דו צדדי שהוקצב למקדוניה במסגרת חוק התמיכה הכלכלית באירופה (SEED) הסתכם ב-320 מיליון דולר בשנים 1990–2004, כולל תמיכה תקציבית וסיוע נוסף לסיוע למקדוניה להתאושש מהמשבר ב-2001. מקדוניה קיבלה כ-37 מיליון דולר במסגרת פעולת הסיוע של SEED בשנת 2005.
הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי (USAID) מחזיקה בתוכניות לקידום צמיחה מואצת במקדוניה, תמיכה במוסדות דמוקרטיים חזקים, ולסייע לחנך מקדונים לכלכלה מודרנית. USAID מתמקדת בבניית יכולות עבור פקידי ממשל מקומיים, אשר יזכו ליותר סמכות ואחריות מהממשלה המרכזית.
השגריר המקדוני הנוכחי בארצות הברית הוא וסקו נאומובסקי. בשנת 2008 חתמה ממשלת הרפובליקה של מקדוניה על הסכם מנהליים לשותפות אסטרטגית ושיתוף פעולה הדדי. ההסכם נחתם על ידי מזכירת המדינה קונדוליזה רייס ושר החוץ של מקדוניה אנטוניו מילוסוסקי.
שגרירויות

בעלי התפקידים בשגרירות האמריקאית כוללים את:
השגריר - פול די. ווהלרס
סגן ראש המשלחת - טום נברטיל
עניינים פוליטיים - דייוויד בורגר
עניינים כלכליים/מסחריים - דארן לאת'ם
קונסולי - קימברלי מקדונלד
עניינים ניהוליים - ברוס וילסון
יחסי ציבור - ראיין רולנדס
נספח ההגנה - קולונל כריסטופר בניה
שגרירות ארצות הברית במקדוניה הצפונית ממוקמת בסקופיה.
ראו גם

יחסי החוץ של ארצות הברית
יחסי ארצות הברית–קוסובו
יחסי אלבניה–ארצות הברית
יחסי ארצות הברית – מזרח טימור

| יחסי ארצות הברית – מזרח טימור |
| --- | --- |
ארצות הברית: מזרח טימור


ארצות הברית: מזרח טימור
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 14,874
אוכלוסייה
346,514,652: 1,411,142
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 2,243
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,960: 1,590

יחסי ארצות הברית–מזרח טימור הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית לבין הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור.
היסטוריה

למזרח טימור ישנה שגרירות בוושינגטון, וכן משלחת קבועה בניו-יורק באומות המאוחדות. ארצות הברית תמכה בתוכנית סיוע דו-צדדית גדולה לפיתוח מזרח טימור, ותרמה 20.6 מיליון דולר ב-2007, כמו כן היא תורמת כספים כחברה מרכזית במספר סוכנויות רב-צדדיות, ביניהן הבנק לפיתוח אסיה והבנק העולמי. חיל השלום האמריקני פעל במזרח טימור מאז 2002, אך הוא השהה את פעילותו במאי 2006 בשל אי שקט וחוסר יציבות.
שגרירות ארצות הברית במזרח טימור ממוקמת בפראיה דה קוקוירוס, דילי. כמו כן, שגרירת ארצות הברית במזרח טימור היא קרן קלארק סטנטון, מנהל משלחת הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) הוא מארק אנתוני, קצין המדיני / כלכלי / מסחרי הוא רוברטו קוירוז, ונציג מזרד ההגנה האמריקני הוא רס"ן רון סרג'נט.
סיוע > פיתוח תהליכים פוליטיים

הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי החלה לתמוך בפיתוח של תהליכים דמוקרטיים, אפקטיביים, דמוקרטיים ופוליטיים במזרח טימור בשנת 1999. בין השנים 2001 ו-2008 תרמה הסוכנות 2,215,997$ לקרן הבין-לאומית למערכות בחירות, 3,619,134$ למכון הרפובליקני הבינלאומי (IRI) ו-3,728,490$ למוסד הלאומי הדמוקרטי (NDI).
ראו גם

יחסי החוץ של ארצות הברית
יחסי החוץ של מזרח טימור
יחסי ארצות הברית – סנט וינסנט והגרנדינים

| יחסי ארצות הברית – סנט וינסנט והגרנדינים |
| --- | --- |
ארצות הברית: סנט וינסנט והגרנדינים


ארצות הברית: סנט וינסנט והגרנדינים
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 389
אוכלוסייה
346,514,652: 100,208
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 1,066
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,960: 10,638

יחסי ארצות הברית–סנט וינסנט והגרנדינים הם היחסים הדו-צדדיים, השיתופיים, הפוליטיים והמדיניים בין ארצות הברית וסנט וינסנט והגרנדינים.
היסטוריה

לארצות הברית ולסנט וינסנט יש יחסים בילטרליים מוצקים. שתי הממשלות עוסקות בהשמדת גידול מקומי במריחואנה ובמאבק בסחר בסמים. ב-1995 חתמו ארצות הברית וסנט וינסנט על הסכם אכיפת חוק ימי. ב-1996 חתמה ממשלת סנט וינסנט והגרנדינים על הסכם הסגרה עם ארצות הברית. בשנת 1997 חתמו שתי המדינות על הסכם סיוע משפטי הדדי.
ארצות הברית תומכת בממשלת סנט וינסנט והגרנדינים ובמאמציה להרחיב את הבסיס הכלכלי שלה ולספק רמת חיים גבוהה יותר לאזרחיה. הסיוע האמריקני מתועל בעיקר באמצעות סוכנויות רב-צדדיות כמו הבנק העולמי. לארצות הברית יש 10 מתנדבים של חיל השלום בסנט וינסנט והגרנדינים, שעובדים בחינוך האוריינות הראשוני. צבא ארצות הברית אף מספק סיוע באמצעות בנייה ופרויקטים אזרחיים הומניטריים. מספר קטן יחסית של אמריקאים - פחות מ-1,000, מתגוררים באיים.
ייצוג

לארצות הברית אין נוכחות רשמית בסנט וינסנט, למעט משרד חיל השלום. השגריר ופקידי השגרירות הם תושבי ברבדוס ולעיתים קרובות נוסעים סנט וינסנט. שגרירות ארצות הברית כוללת, בין היתר:
שגרירת ארצות הברית - לינדה ס. טאגליאטלה
סגן ראש המשלחת - ו. פ. גארזה
יועץ פוליטי/כלכלי - איאן קמפבל
קונסול כללי - קלייד הווארד ג'וניור
נספח עבודה אזורי - ג'ייק אדלר
עניינים מסחריים - ג'ייק אדלר
קצין יחסי ציבור - ג'ון רוברטס
מנהלת חיל השלום מנהל - קייט ראפטרי
ראו גם

הסכם הסחר החופשי הצפון אמריקאי
הקריביים הקהילה
יחסי החוץ של ארצות הברית
יחסי ארצות הברית–סנט לוסיה
יחסי ארצות הברית–סנט קיטס ונוויס
משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה

משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה (באנגלית: British Australian (and) New Zealand Antarctic Research Expedition (BANZARE)) הייתה משלחת חקר לאנטארקטיקה בשנים 1929 ו-1931, שכללה שני מסעות בשתי עונות קיץ דרומי עוקבות. היוזמה למשלחת הייתה של חבר העמים הבריטי, מתוך מניעים גאופוליטיים ולאו דווקא מדעיים, במימון של הממלכה המאוחדת, אוסטרליה וניו זילנד.
הצוות של דגלאס מוסון תובע חזקה על ארץ רוברטסון לכתר הבריטי במהלך המשלחת הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית.
בראש המשלחת עמד סר דאגלס מוסון ותחתיו היו כמה מפקדי משנה (קפטן ק. נ. מקנזי, שהחליף את קפטן ג'ון קינג דייוויס לקיץ השני באונייה "דיסקברי", האונייה ששימשה לפנים את רוברט פלקון סקוט. המשלחת, שביצעה גם כמה טיסות קצרות במטוס קטן, מיפתה את קו החוף של אנטארקטיקה וגילתה את ארץ רוברטסון ואת ארץ הנסיכה אליזבת (שנכללו בהמשך בתביעות הטריטוריאליות של אוסטרליה באנטארקטיקה).
המסעות הוגדרו בראש ובראשונה כ"משלחת חקר רכושנית", ומוסון הכריז חגיגית על ריבונות בריטית על שטחי אנטארקטיקה בכל אחת מחמש הנחיתות שביצעה המשלחת - מתוך הבנה, שהטריטוריה תימסר בהמשך לאוסטרליה (כפי שקרה ב-1933). הכרזה כזאת הושמעה ב-5 בינואר 1931 בכף דניסון, האתר שמשלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה של מוסון השתלטה עליו בשנים 1913-1912. עותק כתוב ביד של ההכרזה הושאר באתר, סגור במכל שנוצר מפחיות מזון ונקבר מתחת לגל אבנים. המכתב הוצא והושב בשנת 1977 בידי משלחת אוסטרלית לאנטארקטיקה, והוא מוצג באוסף מוסון במוזיאון הלאומי של אוסטרליה.
המשלחת הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית עסקה גם במחקר מדעי וסיפקה 13 כרכים של מאמרים על גאולוגיה, אוקיינוגרפיה, מטאורולוגיה, מגנטיות של כדור הארץ, זואולוגיה ובוטניקה, בין 1937 ל-1975. רוברט פאלה היה עוזר הזואולוג.
לקריאה נוספת

B.A.N.Z. Antarctic Research Expedition 1929–1931 Reports (1937–1975), Adelaide: BANZAR Expedition Committee & Mawson Institute for Antarctic Research, University of Adelaide.
Collis, Christy (2004) The Proclamation Island Moment: Making Antarctica Australian. Law Text Culture 8:1–18.
Price, A. Grenfell (1962) The Winning of Australian Antarctica: Mawson's BANZARE voyages, 1929–31: based on the Mawson Papers, Sydney: Angus & Robertson
.
הערות שוליים

↑  אוסף סר דגלאס מוסון, המוזיאון הלאומי של אוסטרליה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011426276305171  LCCN: n85059025  TePapa: 7105  VIAF: 149547886   WorldCat (עם VIAF): 149547886
יחסי ארצות הברית – נפאל

| יחסי ארצות הברית – נפאל |
| --- | --- |
ארצות הברית: נפאל


ארצות הברית: נפאל
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 147,181
אוכלוסייה
346,514,652: 29,631,649
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 40,908
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,960: 1,381

יחסי ארצות הברית–נפאל הם היחסים הבילטרליים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של נפאל.
על פי דוח המנהיגות העולמי של ארצות הברית לשנת 2012, 41% מהנפאלים תומכים בהנהגת ארצות הברית, 12% מתנגדים לה ו-47% לא בטוחים. נכון לשנת 2012, הסטודנטים הנפאלים הם הקבוצה ה-11 הגדולה ביותר של סטודנטים זרים הלומדים בארצות הברית, המהווים 1.3% מכלל הסטודנטים הזרים הלומדים באמריקה.
היסטוריה

ארצות הברית כוננה יחסים רשמיים עם נפאל בשנת 1947 ופתחה את שגרירותה בקטמנדו בשנת 1959. היחסים בין שתי המדינות תמיד היו ידידותיים. יעדי המדיניות של ארצות הברית כלפי נפאל מתמקדים בסיוע בבניית חברה שלווה, משגשגת ודמוקרטית.
מאז 1951, סיפקה ארצות הברית לנפאל יותר מ-791 מיליון דולר כחלק מהסיוע הכלכלי בין השתיים. בשנים האחרונות, הסיוע הכלכלי הדו-צדדי השנתי של ארצות הברית דרך הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) עמד על כ-40 מיליון דולר. הסוכנות האמריקאית תומכת בפיתוח החקלאות, הבריאות, תכנון המשפחה, הגנת הסביבה, הדמוקרטיזציה, הממשל, והאנרגיה בנפאל. הסוכנות תמכה גם בתהליך השלום של נפאל, וכן בהכנות לקראת הבחירות לאספה המכוננת. ארצות הברית אף תורמת למוסדות בינלאומיים ולארגונים וולונטריים פרטיים הפועלים בנפאל. עד כה, סך התרומות מארצות הברית לארגונים רב-צדדיים הפועלים בנפאל מתקרב ל-725 מיליון דולר נוספים. חיל השלום השהה זמנית את פעילותו בנפאל בשנת 2004 בשל חששות ביטחוניים, והפסיק באופן רשמי את פעילותו בנפאל ב-2006.
רנדי ו. ברי (אנ') התמנה לשגריר נפאל ב-25 באוקטובר 2018. ברי החליף את הדיפלומטית אליינה ב. טפליץ (אנ'), שמשמשת כיום כשגרירה האמריקאית בסרי לנקה והמלדיביים.
להלן בעלי התפקידים בשגרירות האמריקאית בנפאל:
שגריר – רנדי ו. ברי
סגנית ראש המשלחת – פטרישיה א. מהוני
יועצת לענייני ניהול – קטלין מ. צ'ו
מנהל הסוכנות האמריקאית – דייוויד אטנברי
מנהל כלכלי-פוליטי – מייקל ב. גולדמן
ראש הקונסוליה – פטריק מקניל
קצינת יחסי הציבור – סוזן פרקר-ברנס
קצינת הביטחון האזורי – קארן א. לאס
קצינת איכות הסביבה האזורית – טרייסי א. הול
מפקד פוליטי / צבאי – קווין קוסטנזי
נספח ההגנה – קולונל גרגורי וינסטון
ראו גם

יחסי החוץ של ארצות הברית
יחסי ארצות הברית – סנט לוסיה

| יחסי ארצות הברית – סנט לוסיה |
| --- | --- |
ארצות הברית: סנט לוסיה


ארצות הברית: סנט לוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 616
אוכלוסייה
346,514,652: 179,982
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 2,520
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,960: 14,001

יחסי ארצות הברית–סנט לוסיה הם היחסים הדו-צדדיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית ובין סנט לוסיה. לארי לאון פאלמר מכהן כיום כשגריר ארצות הברית בסנט לוסיה.
היסטוריה

ארצות הברית תומכת במאמציה של ממשלת סנט לוסיה להרחיב את הבסיס הכלכלי שלה. ממשלת סנט לוסיה שיתפה פעולה עם ארצות הברית בבעיות ביטחוניות. הסיוע האמריקני מועבר בעיקר באמצעות סוכנויות רב-צדדיות, כגון הבנק העולמי ומשרד הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי בברידג'טאון, ברבדוס. לחיל השלום, שמפקדתו המזרחית של הקאריביים ממוקמת בסנט לוסיה, יש 22 מתנדבים בה, שעיקרם פיתוח עסקי, חינוך ובריאות.
תוכניות סיוע ביטחוני של ארצות הברית מספקות הכשרה מוגבלת ליחידת השירותים הצבאיים למחצה, ולמשמר החופים. בנוסף, סנט לוסיה מקבלת סיוע אמריקני נגד סמים ובפרויקטים לבנייה אזרחית הומניטרית.
סנט לוסיה וארצות הברית משתפות פעולה במאבק בפשיעה בינלאומית ובסחר בסמים. סנט לוסיה היא נקודת מעבר מושכת לסוחרים בגלל מיקומה. שתי הממשלות חתמו על הסכמים בילטרליים שונים, כולל הסכם אכיפת חוק ימי, הסכם סיוע משפטי הדדי ואמנת הסגרה.
יותר אמריקנים מבקרים בסנט לוסיה מכל קבוצת לאום אחרת. בשנת 2005, מספר התיירים המבקרים הסתכם מעל ל-700,000, בעיקר מארצות הברית, מבריטניה, ומהקהילייה הקריבית.
ייצוג

ארצות הברית אינה מקיימת נוכחות דיפלומטית בסנט לוסיה. השגריר ופקידי השגרירות הם תושבי ברבדוס ולעיתים קרובות נוסעים לסנט לוסיה. ו. פ. גארזה הוא סגן ראש המשלחת, איאן קמפבל הוא היועץ המדיני/כלכלי, קלייד הווארד הבן הוא הקונסול הכללי, ג'ייק אלר הוא נספח העבודה האזורי והקצין לעניינים מסחריים, ג'ון רוברטס הוא קצין יחסי הציבור, וקייט ראפטרי הוא מנהלת חיל השלום.
ראו גם

הסכם הסחר החופשי הצפון אמריקאי
הקהילה הקריבית
יחסי החוץ של ארצות הברית
יחסי ארצות הברית–סנט קיטס ונוויס
יחסי ארצות הברית–גרנדה
נימיות

ערך זה עוסק ביכולתו של נוזל ל"טפס" בצינור דקיק, בהיעדר כוחות חיצוניים. אם התכוונתם למערכה של תולעים, ראו .
נימיוּת (או בלעז: קפילריוּת) היא יכולתו של נוזל לעלות במקום צר, כגון צינור דקיק, בהיעדר כוחות חיצוניים ולעיתים אף בניגוד אליהם, לדוגמה, בניגוד לכוח הכבידה.
התופעה מתרחשת עקב כוחות המשיכה של מולקולות הנוזל לדפנות הצינור (אדהזיה) אשר גורמים להתרוממות הנוזל במעלה הצינור. לצד כוחות אלה, פועלים כוחות נוספים הקושרים את מולקולות הנוזל אחת לשנייה (קוהזיה) ובכך אחראים לעלייה כלפי מעלה אף של חלק הנוזל שאינו מושפע ישירות מכוחות האדהזיה. הכוחות החיצוניים הפועלים על הנוזל, לדוגמה כוח הגרביטציה, מהווים מעכב עבור הזרימה אך לא עוצרים אותה. הזרימה נפסקת רק כאשר סך הכוחות הכללים משתווים.
בצינור המאפשר זרימה קפילרית (נקרא צינור קפילרי) ישנה חשיבות קריטית לקוטר הצינור, לחומר שממנו עשוי הצינור ולהרכב הנוזל שיזרום בתוכו.
היסטוריה

ההבחנה הראשונה של זרימה קפילרית עומדת לזכות לאונרדו דה וינצ'י. ניקולו אגיונטי, תלמידו הקודם של גלילאו חקר את הזרימה הקפילרית ובכלל הידרודינמיקה. בשנת 1660, התופעה הייתה חידוש, ורוברט בויל, כימאי אירי דיווח כי חוקרים צרפתיים הבחינו שכאשר מכל קפילרי מוכנס למים, המים מתרוממים מעט מעלה. בויל למעשה חשד שהתופעה קשורה לתופעה השלטת במד לחץ כספיתי, קרי ברומטר, לכן ביצע ניסוי דומה בדומה לחוקרים הצרפתים כאשר המכל נחשף לריק חלקי. הוא גילה שלריק אין השפעה על גובה הנוזל, דבר שהפריך את החשד.
לאחר מכן, חשבו יאקוב ברנולי והונרי פאברי כי התופעה קשורה בעובדה שהאוויר איננו יכול להיכנס קפילרית בקלות כמו הנוזל, ולכן הלחץ באוויר קטן יותר בתוך התא הקפילרי. מדענים גדולים אחרים באותה תקופה, חשבו כי החלקיקים של הנוזל נמשכו אחד לשני ולקירות הקפילריים.
אף על פי שניסויים נמשכו עד למאה ה-18, ניסוי כמותי מוצלח של התורה הקפילרית לא הושג עד לשנת 1805 על ידי תומאס יאנג ופיאר סימון לפלס. הם הגיעו למשוואת יאנג-לפלס, המתארת את קפיצת הלחץ בגבול בין 2 זורמים סטטיים עקב מתח פנים. עד 1830, המתמטיקאי הגרמני קרל פרידריך גאוס קבע את תנאי השפה השולטים בגבול הקפילרי, כלומר בגבול בשפת 2 הזורמים.
מסמכו הראשון של אלברט איינשטיין שפורסם בשנת 1900 עסק בנימיות. המאמר נקרא: "Folgerungen aus den Kapillaritätserscheinungen", בתרגום חופשי: "מסקנות מתופעת הנימיות".
תנועת נוזלים

ברוב המקרים המוכרים לנו בטבע ניתן לראות כי תנועת נוזל מתקיימת בזכות כוחות חיצוניים הפועלים עליו. דוגמאות לכך – כיוון הזרימה של מפלי מים בטבע המושפע מכוח המשיכה של כדור הארץ (כוח הכבידה) והפרשי אנרגיה, או תופעת הגאות והשפל המושפעת גם כן מכוחות המשיכה הפועלים בין כדור הארץ והירח.
לעומת זאת, בזרימה קפילרית נראה תנועה המתקיימת ללא השפעת כוחות חיצוניים – דוגמאות לכך נוכל לראות בטיפוסם של מי התהום כלפי מעלה באדמה לחה, או אספקת המים לצמחים המגיעה מהשורש ועד לצמרות העצים, כל זאת בניגוד לכוח המשיכה. דוגמה נוספת לכך היא זרימת הדם בנימי הגוף השונים, ללא תלות ובזוויות מסוימות אף כנגד כוח הכבידה.
הכוחות הבין מולקולריים > אדהזיה

משיכה בין המולקולות בשטח הפנים של שני גופים מחומרים שונים. דוגמה נפוצה לאדהזיה היא התעקמות פני מים לדפנות מבחנה העשויה מזכוכית. במצב זה בין מולקולות המים בשולי דופן המבחנה ובין מולקולות הזכוכית בדופן נוצרים כוחות אדהזיה בשל הקשר בין המימן במולקולות המים ובין אטומי החמצן בזכוכית.
הכוחות הבין מולקולריים > קוהזיה

כוחות משיכה הקיימים בין מולקולות של אותו חומר. כאשר כוחות אלה חזקים יותר מכוח האדהזיה, מתקבלת צורה כדורית. דוגמה טובה לכך נוכל לראות עם כספית בכלי זכוכית: כוחות המשיכה בין מולקולות הכספית חזקים יותר מכוחות המשיכה בין מולקולות הכספית למולקולות הזכוכית, ולכן היא מקבלת צורה כדורית.
נגזרת של שני הכוחות הללו הוא מתח פנים של הנוזל, והוא מתאר את התנהגות פני השטח של הנוזל כחומר אלסטי (עד כמה פני הנוזל יהיו אלסטיים וכמה כוח יש להפעיל על מנת "לפרוץ" את פני הנוזל).
כאשר כוחות האדהיזיה יהיו גבוהים יותר תיווצר זווית חיובית היוצרת כיפה קעורה כתוצאה מקשרים חזקים בין מולקולות הנוזל והצינור. למעשה, הזרימה הקפילרית היא מעין "טיפוס" של מולקולות הנוזל על פני דפנות הצינור. במצב הפוך, כאשר כוחות הקוהיזיה גבוהים יותר תיווצר זווית שלילית היוצרת כיפה קמורה.
הקשר בין המשתנים המשפיעים על הזרימה

במסגרת הניסיון להבין את הפרמטרים המשפיעים על הזרימה, גילו המדענים תומאס יאנג ופייר-סימון לפלס כי ישנו קשר בין הפרש הלחצים של החומרים לבין זווית הממשק ביניהם.
על מנת לחשב את הגובה אליו יגיע הנוזל בתוך הצינור יש לדעת מהו מתח הפנים של הנוזל, מהו רדיוס הצינור, מהי צפיפות הנוזל, מהי זווית המגע בין הנוזל לצינור ומהי תאוצת הכובד (כוח המשיכה). החישוב מתבצע לפי הנוסחה הבאה (המסתמכת על משוואת יאנג-לפלס)
h={2{\gamma \cos {\theta }} \over {\rho gr}}
מתח הפנים (γ), זווית המגע (θ), צפיפות הנוזל (ρ), תאוצת הכובד (g) רדיוס הצינור (r )