stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוסגז (סדרת טלוויזיה)
שידור

באופן רשמי, יש בסדרה 8 פרקים. 6 פרקים באורך של 40 עד 50 דקות ו-2 פרקים (1 ו-8) שנמשכים למעלה מ־80 דקות. בערוץ הטלוויזיה האוקראיני אינטר, הסדרה נמשכה ארבעה ימים, בין 8 ל-11 באוקטובר באוקטובר 2012. שהסדרה שודרה בערוץ הראשון היא שודרה החל מ-29 באוקטובר עד 2 בנובמבר 2012, כאשר שבעת הפרקים הראשונים באורך 40 הדקות הועלו כארבעה פרקים באורך 120 דקות בערך.
עובדות

באחד הראיונות הצהירה התסריטאית זויה קודריה כי היא פיתחה את דמותו של צ'רקסוב באנלוגיה עם גלב ז'גלוב מהסרט "מקום המפגש לא ניתן לשינוי" כאשר אלכסנדר בלוייב נבחן באודישן גם הוא לתפקיד זה.
הערות שוליים

↑  "История первого советского серийного маньяка — в сериале «Мосгаз»". Официальный сайт телеканала «Интер» (Украина) // inter.ua. 3 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Детективный телесериал «Мосгаз» (Россия, 2012)" (ברוסית). Официальный сайт «Первого канала» // 1tv.ru. 29 באוקטובר 2012. אורכב מ-המקור ב-2012-12-29. נבדק ב-2012-11-04. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Елена Костомарова (12 בינואר 2015). "Сериал «Палач»: по следам Тоньки-пулемётчицы" (ברוסית). Газета «Аргументы и факты» // aif.ru. נבדק ב-2015-01-16. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Егор Арефьев (28 בינואר 2016). "Кризис «Шакалу» не помеха" (ברוסית). Газета «קומסומולסקאיה פראבדה» // kp.ru. נבדק ב-2016-04-19. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ольга Сабурова (31 באוקטובר 2012). "Сериал «Мосгаз»: Первый канал и уловка для зрителя" (ברוסית). Собеседник. אורכב מ-המקור ב-2012-12-29. נבדק ב-2012-11-04. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Евгения Коробкова, Елена Мотренко (4 בנובמבר 2012). "Сотрудники МУРа о сериале «Мосгаз»: Из пальца высосано – все очень долго и мутно" (ברוסית). Вечерняя Москва. אורכב מ-המקור ב-2013-03-16. נבדק ב-2013-03-03. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Совет ветеранов, сотрудники и слушатели ЦПП ГУ МВД России по г. Москве. "НЕКРОЛОГ СОФЬЯ ИСААКОВНА". Петровка 38 (ברוסית). אורכב מ-המקור ב-2013-03-16. נבדק ב-2013-03-03.
↑  "История первого советского серийного маньяка — в сериале «Мосгаз»" (ברוסית). Официальный сайт телеканала «Интер» (Украина) // inter.ua. 3 באוקטובר 2012. אורכב מ-המקור ב-2012-12-29. נבדק ב-2012-11-04. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Детективный телесериал «Мосгаз» (Россия, 2012)" (ברוסית). Официальный сайт «Первого канала» // 1tv.ru. 29 באוקטובר 2012. אורכב מ-המקור ב-2012-12-29. נבדק ב-2012-11-04. {{cite web}}:  (עזרה)
| מייג'ור צ'רקאסוב |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מוסגז (2012) | התליינית (2014) | העכביש (2015) | התן (2016) | מבצע שטן (2018) | נוסחת הנקמה (2019) | קוצן נקוד (2020) | מוסגז: מלכודת (2021) | הפרשה האחרונה של מייג'ור צ'רקאסוב (2023) | מוסגז: מטרונום (2024) | מוסגז: הגרלה (2025) |
בן ברננקי

| --- | --- |

 לידה:  13 בדצמבר 1953 (בן 70) אוגוסטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  דילון 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד (1975)  תיכון דילון (1971)  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 מעסיק:  אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת ניו יורק, מכון ברוקינגס 
 תפקיד:  יושב ראש הבנק הפדרלי
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית (עד 2015) עצמאי (מ-2015)
 השקפה דתית:  יהדות 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1999)  פרס אדם סמית (2014)  עמית החברה האקונומטרית (1997)  פרס נובל לכלכלה (2022)  פרס חזית הידע של קרן BBVA  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 חתימה:   
 
בן שלום ברננקי (באנגלית: Ben Shalom Bernanke; נולד ב-13 בדצמבר 1953) הוא כלכלן יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2022, שכיהן כיו"ר פדרל ריזרב, הבנק המרכזי האמריקני, בין השנים 2006 – 2013. כיהן גם כיו"ר מועצת היועצים הכלכליים לנשיא ארצות הברית וחבר דירקטוריון בבנק הפדרלי. ב-24 באוקטובר 2005 הוא מונה על ידי ג'ורג' בוש הבן להחליף את אלן גרינספן בתפקיד יו"ר הבנק הפדרלי וב-1 בפברואר 2006 הושבע לתפקיד לאחר שמינויו אושר בסנאט ב-31 בינואר.
קורות חיים

ברננקי נולד באוגוסטה שבג'ורג'יה, וגדל בעיירה דילון שבדרום קרוליינה. הוא הבכור מבין שלושה ילדים (יש לו אח ואחות צעירים ממנו). אביו פיליפ היה רוקח ואמו עדנה הייתה מורה בבית ספר יסודי. משפחתו הייתה אחת ממספר משפחות יהודיות באזור ונהגה לפקוד את בית הכנסת "אוהב שלום". בילדותו למד בן עברית מפי אבי אמו, שהיה בעל קורא מקצועי בתורה ומורה לעברית. אביו ודודו של בן החזיקו וניהלו במשותף בית מרקחת שרכשו מאביהם, שהיגר לארצות הברית מגליציה לאחר מלחמת העולם הראשונה וב-1940 עבר מניו יורק לדילון.
קריירה

לאחר סיום התיכון, בשנת 1971, החל ברננקי את לימודי התואר הראשון שלו באוניברסיטת הרווארד וב-1975 הוענק לו תואר ראשון בכלכלה בהצטיינות יתרה, כראשון במחזורו. ארבע שנים לאחר מכן, ב-1979, הוא סיים את לימודי הדוקטורט שלו ב-MIT בהנחייתו של סטנלי פישר, לימים נגיד בנק ישראל וסגן יושב ראש הבנק הפדרלי. הוא החל ללמד בבית הספר למנהל עסקים של  סטנפורד. במקביל כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק. ב-1985 עבר לחוג לכלכלה של פרינסטון, בה כיהן כראש המחלקה מ-1996 ועד שנת 2002. ברננקי כתב שלושה ספרי לימוד במקרו-כלכלה ועוד אחד במיקרו-כלכלה. הוא נחשב לאחד מחמישים הכלכלנים המצוטטים ביותר לפי דירוגים שונים.
בשנת 2002 עבר לבנק הפדרלי והחל לכהן במועצת הנגידים שלו.
ב-17 בספטמבר 2008, במהלך משבר הסאבפריים (כאשר ברננקי יו"ר הבנק הפדרלי), נתן הבנק הפדרלי ל-AIG הלוואת הצלה בת 85 מיליארד דולר תמורת 79.9% ממניות החברה, כדי למנוע את קריסתה ולשמור על יציבות השווקים. בכך קיים ברננקי את אמירתו למילטון פרידמן ב-2002, ומנע שפל גדול נוסף.
דעותיו

ברננקי מתעניין מאוד בתקופת השפל הגדול, תקופה שעליה הוא ביסס רבים מאוד ממאמריו. ביום הולדתו ה-90 של מילטון פרידמן, ב-2002, אף התבטא בבדיחות הדעת ואמר "הרשו לי לנצל מעט את מעמדי כנציג רשמי של הבנק המרכזי של ארצות הברית ולומר למילטון: כן, נכון, אתה צודק, אנחנו (הבנק הפדרלי) אשמים בשפל הגדול, אבל הודות לך - זה לא יקרה שוב".
ב-2002, כאשר מאמרים שונים החלו לדון על דפלציה, הודיע ברננקי בראיון טלוויזיוני כי המדינה היא זו שמדפיסה את הכסף וכי הדרך הפשוטה ביותר להוריד את הדפלציה ולייצב את השוק היא על ידי הדפסת עוד כסף, שתייצר אינפלציה מבוקרת ותמתן את הדפלציה. באותה ההזדמנות הוא גם התייחס לניסוח של מילטון פרידמן שהתייחס למצב כזה כאל הצנחת כסף מהליקופטר ("helicopter drop") ומאז כונה על ידי מתנגדיו "הליקופטר-בן".
הוא נחשב לפחות נוקשה אידאולוגית מקודמו בתפקיד גרינספן, שהרבה להביע את דעתו גם כאשר הייתה מנוגדת למדיניות הכלכלית שהכתיבו פוליטיקאים, למשל כאשר הביע תמיכה נחרצת בתוכנית קלינטון למלחמה בגירעון וברפורמות המס של בוש. ברננקי, לעומתו, ענה כי "אין זה מענייניו" כאשר נשאל על מדיניות המיסוי.
הערות שוליים

↑  Paul Hannon, Nobel Prize in Economics Awarded to Trio Including Former Fed Chair Ben Bernanke, באתר וול סטריט ג'ורנל, ‏10 באוקטובר 2022
↑
↑  Economist Rankings at IDEAS
↑  FRB Speech, Bernanke - On Milton Friedman's ninetieth birthday - November 8, 2002
| זוכי פרס נובל לכלכלה |
| --- | --- | --- |
| 1969–1975 | פריש, טינברגן (1969) • סמואלסון (1970) • קוזנץ (1971) • היקס, ארו (1972) • לאונטיף (1973) • מירדאל, האייק (1974) • קנטורוביץ', קופמאנס (1975) |  |
| 1976–2000 | פרידמן (1976) • אולין, מיד (1977) • סיימון (1978) • שולץ, לואיס (1979) • קליין (1980) • טובין (1981) • סטיגלר (1982) דברה (1983) • סטון (1984) • מודיליאני (1985) • ביוקנן (1986) • סולו (1987) • אלה (1988) • הוולמו (1989) • מרקוביץ, מילר, שארפ (1990) • קוז (1991) • בקר (1992) • פוגל, נורת' (1993) • הרסני, נאש, זלטן (1994) • לוקאס (1995) • מירליס, ויקרי (1996) • מרטון, שולס (1997) • סן (1998) • מנדל (1999) • הקמן, מקפאדן (2000) |  |
| 2001 ואילך | אקרלוף, ספנס, שטיגליץ (2001) • כהנמן, סמית' (2002) • אנגל, גריינג'ר (2003) • קידלנד, פרסקוט (2004) • אומן, שלינג (2005) • פלפס (2006) • הורוביץ, מסקין, מאירסון (2007) • קרוגמן (2008) • אוסטרום, ויליאמסון (2009) • דיאמונד, מורטנסן, פיסרידס (2010) • סימס, סרג'נט (2011) • רות, שפלי (2012) • פאמה, הנסן, שילר (2013) • טירול (2014) • דיטון (2015) • הארט, הולמסטרום (2016) • ת'יילר (2017) • נורדהאוס, רומר (2018) • קרמר, באנרג'י, דופלו (2019) • מילגרום, וילסון (2020) • אימבנס, אנגריסט, קארד (2021) • ברננקי, דיימונד, דיבוויג (2022) • גולדין (2023) • אג'מולו, ג'ונסון, רובינסון (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258502705171  PLWABN: 9810569947005606  BIBSYS: 90899101  BnF: cb12517140q (data)  CANTIC: a10270243  CiNii: DA06739259  GND: 124848540  ISNI: 0000 0001 1064 7519  LCCN: n86116791  LNB: 000024343  MGP: 137443  NDL: 00835540  NKC: mzk2002160974  NLA: 36001481  NLG: 191024  NLK: KAC199602340  NSK: 000315217  NTA: 074784218  RERO: 02-A002996074  SELIBR: 381394  SUDOC: 034413367  Trove: 1179811  VIAF: 59191744   WorldCat (עם VIAF): 59191744
שלום אש

| --- | --- |

 לידה:  1 בנובמבר 1880 קוטנו, רפובליקת פולין 
 פטירה:  10 ביולי 1957 (בגיל 76) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ארצות הברית, ישראל, פולין, האימפריה הרוסית 
 שפות היצירה:  יידיש, פולנית 
 סוגה:  סיפור קצר, דרמה 
 תקופת הפעילות:  מ-1899 
 צאצאים:  Moses Asch, נתן אש 
 פרסים והוקרה:  פרס אניספילד-וולף (1947) 
 
שלום אש (1 בנובמבר 1880 – 10 ביולי 1957) היה סופר יידיש יליד פולין, שחי ופעל בעיקר בה ובארצות הברית. בסוף ימיו השתקע בישראל. אש היה אחד הסופרים היהודים המפורסמים והשנויים ביותר במחלוקת במאה ה-20, וספריו הציגו תיאורים קודרים וריאליסטיים של פשע, עוני וניוון בקרב יהודי מזרח אירופה. קהל הקוראים היידי נטש אותו לאחר שפרסם טרילוגיה שהתייחסה באופן אוהד לנצרות.
ביוגרפיה

אש נולד בעיירה קוטנו שבפולין, למשפחה חסידית שהיה הצעיר מבין עשרת ילדיה. הוא קיבל חינוך מסורתי בחדר וישיבה. אחר כך החל לרכוש השכלה כללית; הוא לימד עצמו גרמנית בעזרת הביאור למנדלסון. המתח ביניהם הביא לכך שעזב את בית הוריו.
בגיל עשרים התיישב בוורשה והתחיל לכתוב סיפורים ומחזות בעברית ויידיש. הוא פרסם סיפורים בעברית ב"הדור", "הצופה", "הצפירה" ו"השילוח", ובשנת 1902 הוציא קובץ סיפורים ראשון. לאחר זמן לא רב עבר לכתוב ביידיש בלבד ומחזותיו התפרסמו והוצגו בארצות שונות באירופה ובארצות הברית.
בשנת 1907 הוא ביקר בארץ-ישראל יחד עם אחד העם ולאחר מכן בשנת 1908 השתתף בוועידת צ'רנוביץ, בה נחשב בין המתונים, והציע לתרגם ליידיש מאוצרות התרבות היהודית מתקופות שונות.
אש היה גם פעיל ציבורית וחבר במועצת הסוכנות היהודית. בזמן מלחמת העולם הראשונה שהה בארצות הברית, ולאחר מכן שב לפולין ואחר כך לצרפת. ב-1938 היגר לארצות הברית ובשנת 1955 עלה לישראל והתיישב בבת ים.
ב-10 ביולי 1957, במהלך ביקור אצל בתו בלונדון, הוא נפטר באופן פתאומי ונקבר שם. מותו קטע את תוכניתו לכתוב רומן על חיי הנוער בישראל. בנו של אש, נתן, היה גם הוא סופר.
לאחר פטירתו שימרה עיריית בת ים את ביתו. העירייה יצרה קשר של ערים תאומות עם העיר קוטנו בפולין, שבה נולד.
יצירתו

ב-1904 החל לפרסם את סיפורו "העיירה", בתחילה פרק אחר פרק ובסופו של דבר כספר. העיירה חזרה להופיע ביצירתו "רבי שלמה נגיד" (1913). בספרים אלו ניכרת התייחסות רומנטית ולא ביקורתית אל חיי היהודים בעיירה ואל תנועת החסידות. רבי שלמה נגיד הוא דמות אידיאלית של יהודי ירא שמים המעורה בחיים הארציים ושומר על טהרתו. אחריו יצר אש את "בעל התהילים", ר' יחיאל, מלא אהבת ה' ואהבת הבריות ומטיף לאמונה חסידית צרופה: "אהבו אפילו יצור קטן שבקטנים, אפילו אילן קטן או עשב, שהם יצורי כפיו של האלוהים. הוו יודעים, שכל דבר ביצירה יש לו נשימה שלו".
מחזה ידוע של שלום אש הוא "מאטקע גנב" (1917) על חיי העולם התחתון היהודי - גנבים, רוצחים וזונות. מוטק'ה הוא נוכל קטן וחסר תעודות ברוסיה הצארית, המוצא מחסה בתיאטרון יהודי נודד. מוטק'ה רוצח נוכל אחר בשם קנאריק, והוא מקבל לשם כך סיוע מפילגשו של קנאריק, נערה יהודיה מופקרת, אותה נהג קנאריק להכות. מוטק'ה לוקח את תעודותיו של קנאריק, וחי עם הנערה תחת שמו של קנאריק.
המחזה תורגם לעברית בשנת 1930 והוצג בבית העם בתל אביב.
בנוסף התייחס אש ביצירותיו להיסטוריה של העם היהודי. ספריו "קידוש השם" ו"המכשפה מקשטיליה" עוסקים בנושאים של קידוש השם. כן כתב על שבתי צבי ועל האנוסים.
בספרו "לפני המבול - שלוש ערים" כתב על החיים בתקופה שקדמה למהפכה הרוסית ובמהלכה (תרגמה מיידיש בלהה רובינשטיין, הוצאת כרמל, 2021).
הוא גם חיבר ספר על חיי החלוצים בארץ, "שירת העמק", שהושפע מהביקורים שערך בארץ ישראל.
הפילנתרופ פטר שוויצר הוציא לאור בארצות הברית את ספריו ב-12 כרכים.
פולמוסים סביבו > כתביו על הנצרות

כבר בשנת תרע"ב (1912) היה היחס אצל החרדים לשלום אש שלילי, משום שהציג את מצוות ברית מילה כאכזריות. אולם לאחר פרסום ספרו "האיש מנצרת" (1939), הרוקם סיפור על רקע מקורות הנצרות, התעוררה סביב אש שערורייה שהעיבה גם על היחס ליצירות אחרות שלו שנכתבו אחר כך. כתב העת "פארווערטס", בו פרסם קודם לכן רבות מיצירותיו, סירב לפרסם את "האיש מנצרת" בטענו שיחסו לישו אוהד מדי ותקף את אש בחריפות כמי שמטיף לנצרות. אצל החרדים התייחסו אל אש כאל משומד, מסית ומדיח, והביאו אותו כדוגמה לאדם שאף על פי שאהב את עם ישראל, ארץ ישראל ואת השפה העברית, היה משומד. העיתונאי חיים ליברמן אף כתב ספר שלם נגד אש וספריו. לאחר מותו סירב הרב ישראל ברודי, הרב הראשי של בריטניה, להביאו לקבר ישראל והוא נקבר בהלוויה מעוטת משתתפים בהנהלת רב רפורמי. מנגד יצאו להגנתו אישים רבים, בהם חיים גרינברג, מנהל מחלקת התרבות של הסוכנות היהודית. לאחר מותו התנגדו הדתיים לקריאת רחובות על שמו.
פולמוסים סביבו > אל נקמות

מחוץ לתחומי העולם היהודי, העלאת המחזה "אל נקמות" (1923), שעלילתו מתרחשת בבית בושת ומתארת מערכת יחסים על במת ברודוויי, עוררה שערורייה בארצות הברית, וכל השחקנים שהופיעו הועמדו לדין על תועבה לפי החוקים שהיו נהוגים אז בארצות הברית. המחזה נכתב ב-1907, והועלה בהצלחה באירופה פעמים רבות ותורגם לגרמנית, רוסית, פולנית, עברית, איטלקית, צ'כית, הונגרית (על ידי זולטאן לייטנר), ונורווגית.
פולמוסים סביבו > יחסו לעולי המזרח

בשנת 1952 עורר אש שערורייה בישראל כאשר דיבר בעד עלייה סלקטיבית וטען שהעלייה המזרחית ללא הגבלה מחזירה את ישראל 25 שנה לאחור.
מיצירותיו בעברית

ילד של סתיו, סיפורים, תרגמה והוסיפה מבוא לאה אילון, איורים - ריטה זלובינסקי. מערכת, קיבוץ דליה, 2007.
האחות הבכירה, דרמה במערכה אחת, הוצאת אחיאסף תרס"ד.
האיש מנצרת, תרגם דוד סיון, תשי"ג וד"ר בלהה רובינשטיין, פרדס הוצאה לאור, 2023.
אל נקמות, מחזה, תרגמו משה סחר ואסתר איזביצקי, 1994.
אמריקה, סיפורים, תרגם אהרון צייטלין, תרפ"ח.
בהרי הטטרה, ורשה, תרס"ז.
בעל התהילים, רומן, תרגם י"ל ברוך, 1952.
ורשה, ורשה, תרגם י"ל ברוך, 1934.
יתומים, סיפור, הוצאת אמנות, תר"ץ.
מוסקבה, רומן, תרגם י"ל ברוך, 1935.
המכשפה מקשטיליה, רומן היסטורי, תרגם ה. ייבין, 1953.
מן המיצר, תרגם אהרון אמיר, 1955.
משה, תרגם אהרון אמיר, 1953.
על פי התהום, רומן, תרגם י"ל ברוך, 1938.
קידוש השם, תרגם י"ה ייבין, 1956.
הצדיק הכפרי, סיפור.
הנביא, תרגם דוד סיון, 1956.
שירת העמק, סיפורים, תרגם דוד סיון, 1957. * ארץ ישראל ערצהלונגען, ניו יורק, 1918
ממחזותיו שהוצגו

האחות הבכירה, במאי יבגני וכטנגוב, הוצג בנשף הבימה, אוקטובר 1918.
מוטקה גנב, הוצג בבית העם בתל אביב, נובמבר 1930. וגם על ידי בית לסין עם השם "מלך הכלבים" בשנים 2017/19
אל נקמות, המחזה הועלה בישראל מספר פעמים: בבימויה של מרים ברנשטיין-כהן בשנת 1922 ב"תיאטרון עברי בא"י"; בבימויה של אסתר איזביצקי בשנת 1982 בתיאטרון באר שבע; ביידיש בבימויו של מוטי אברבוך בשנת 2002 בתיאטרון יידישפיל; בבימויה של לילך סגל בשנת 2007 בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין; בבימויו של גיל ויינברג בשנת 2009 בבית צבי; בבימויו של איתי טיראן בשנת 2018 בתיאטרון הקאמרי.
מלך הכלבים, עיבוד חדש של יואב שוטן-גושן ועירד רובינשטיין למחזה "מאטקע (מוטקה) גנב", הועלה ב-2017 בתיאטרון בית לסין בבימויו של עירד רובינשטיין.
לקריאה נוספת

לאה איילון, דיון במעשה האמנות של שלום אש, סיפור ומבנה, באמצעות עיון מדגם ברומאן דער מאן פון נצרת (האיש מנצרת), חיפה, 2005.
ברל רוזן, "מקסים גורקי ושלום אש הצעיר", בתוך: הנ"ל, דמויות ומוטיבים יהודיים בספרות הרוסית, קיבוץ שמיר תשס"ג, עמ' 65–72.
גרשון בקון, "כפייה דתית, חופש ביטוי וזהות יהודית מודרנית בפולין : י"ל פרץ, שלום אש ו'שערוריית המילה' בוורשה, 1908", בתוך: דוד אסף ואחרים (עורכים), מווילנה לירושלים; מחקרים בתולדותיהם ובתרבותם של יהודי מזרח אירופה מוגשים לפרופסור שמואל ורסס, הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים תשס"ב, מסת"ב 9654931311.
עזריאל נקס, "שלום אש", חשבון 96 (תשמ"א), עמ' 10–13.
יצחק פאנער ."שלום אַש אין זײַן לעצטער היים " תל אביב : י.ל. פרץ ביבליאטעק, 1958.
הערות שוליים

↑  הנער משהלע, הצפירה, 27 במרץ 1901
↑  מחיי היהודים בפולין, הצפירה, 26 באפריל 1901
↑  ערב חורף, הצפירה, 24 בנובמבר 1901
1 2 3  ח. גליקשטיין, שלום אש נפטר, דבר, 11 ביולי 1957; המשך
↑  מערי המדינה - אודיסה, הזמן, 11 ביוני 1907
↑  גדעון קוץ, ‏סיקור מותו של שלום אש בעיתונות הישראלית, קשר 54, אביב 2020
↑  ביידיש: מאטקע גנב
↑  לכרזת המחזה, ארכיון הספרייה הלאומית
↑   רבקה איילון, הוא אינו אלא טיפה בים אינסופי שנגע במקור שממנו הוא נובע, באתר הארץ, 1 בספטמבר 2021
↑  המנוח פיטר שוויצר ז"ל ניו יורק, ג' בנובמבר 1922
↑  שלום הכהן, ציונים רשאים לא יראים, מחזיקי הדת, י' אלול תרע"ב, עמוד 3
↑  יהושע אייבשיץ, משכו ידיכם פרופסורים צרי מבט וקטני אמונה, בית יעקב, אייר, תשל"ז, עמוד 40
↑  משה חיים אפרים בלאך, הנחשב המשומד ליהודי, המאור, חשון תשי"ח, עמוד 27
↑  חיים ליברמן, נצרותו של שלום אש: תגובה על כתביו המיסיונריים, תרגם מיידיש ומאנגלית: דוד יוסיפון, ערך, קידם והעיר: צבי הרכבי. הדפס שני. הוצאת נצח, תל אביב, 1954
↑  אותו אש, הצופה, 19 ביולי 1957
↑  ע. שמחוני, חיים ליברמן ומלחמתו עם המסית ומדיח - אש, הפרדס, אפריל 1951, עמודים 23-25
↑  אושרו שמות רחובות בפ"ת ע"ש אצ"ל, לח"י ו'עולי הגרדום', הַבֹּקֶר, 21 בפברואר 1962
↑  על דברי שלום אש, חרות, 15 במאי 1952
↑   רבקה איילון, לא הזיכרון, אלא השִכחה היא תנאי לקיומנו, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257948605171  PLWABN: 9810652545205606  BIBSYS: 90213582  BNE: XX1197929  BnF: cb12051934h (data)  CiNii: DA0764239X  GND: 118646036  ICCU: CFIV100518  ISNI: 0000 0000 8135 2016  LCCN: n79114270  LNB: 000025590  NDL: 00519648  NKC: ola2002149978  NLA: 36512398  NLK: KAC201112060  NSK: 000060013  NTA: 070494304  RERO: 02-A000010067  SELIBR: 175999  SNAC: w60h48cr  SUDOC: 028746392  Trove: 1264966  VcBA: 495/315453  VIAF: 56628030   WorldCat (עם VIAF): 56628030 
שלום אש בצעירותו
ג'ורג'ו באסאני

| --- | --- |

 לידה:  4 במרץ 1916 בולוניה, איטליה 
 פטירה:  13 באפריל 2000 (בגיל 84) רומא, איטליה 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 שם עט:  Giacomo Marchi 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בולוניה 
 שפות היצירה:  איטלקית 
 תקופת הפעילות:  מ-1940 
 פרסים והוקרה:  פרס סטרגה (1956)  פרס פלטרינלי (1992)  פרס נלי זק"ש (1969)  פרס בגוטה (1983)  פרס ויארג'יו (1962)  פרס קמפיאלו (1968) 
 אתר רשמי
 
ג'ורג'ו באסאני (באיטלקית: Giorgio Bassani;‏ 4 במרץ 1916 – 13 באפריל 2000) היה יהודי-איטלקי, סופר, משורר, מסאי, עורך ואינטלקטואל. מחבר סדרת "הרומנים של פרארה" ובהם הרומן "גן פינצי-קונטיני".
קורות חיים

באסאני נולד בבולוניה שבצפון איטליה, אך ילדותו ונעוריו עברו עליו בפרארה. את השכלתו הגבוהה רכש באוניברסיטת בולוניה אצל המרצה לתולדות האמנות רוברטו לונגי, וכן למד באופן פרטי אצל ההיסטוריון והפילוסוף בנדטו קרוצ'ה.
משנת 1937 עסק בפוליטיקה והיה פעיל במחתרת האנטי-פשיסטית, פעילות שבגינה נאסר בפרארה במאי 1943 ושוחרר ביולי של אותה שנה. לאחר מכן עבר לרומא ושם ערך את כתב העת הספרותי בוטגה אוסקורה, מאז ייסודו בשנת 1948 עד 1960. כמו כן ערך את פאראגון, כתב עת שייסדו לונגי ואשתו אנה בנד.
באסאני עבד כעורך בבית ההוצאה פלטרינלי והיה הראשון שהכיר בחשיבותו של הברדלס מאת ג'וזפה תומאזי די למפדוזה. הוא עודד סופרים איטלקים מן המשמרת הצעירה והיה מרצה מן המניין באקדמיה האיטלקית הלאומית לאמנות הדרמה.
באסאני נקבר בבית הקברות היהודי בעירו פרארה, סמוך לאחוזת הקבר של משפחת פינצי-קונטיני.
כתיבתו הספרותית

הוא פרסם כבר רומנים וקובצי שירה, אבל הקריירה שלו המריאה בשנת 1956 עם כרך סיפורים קצרים, סיפורי פרארה, שזיכה אותו בפרס סטרגה לשנת 1956. אז הגיע למסקנה, שפרארה היא נושא כתיבתו האמיתי, עם היסודות הנוצריים והיהודיים שבה, זוויות הראייה שלה ונופיה. מתוך הבנה זו הוציא מתחת ידו את סדרת הרומנים המהווים את "הרומנים של פרארה", ובהם "מאחורי הדלת", "גן פינצי-קונטיני", ו"משקפי הזהב".
ספרים אלה מתארים בסגנון ריאליסטי את הקהילה היהודית באיטליה תחת השלטון הפשיסטי, בסגנון הממחיש את קשיי החיפוש אחר האמת בנתיבים הנפתלים של זיכרון ומצפון מוסרי.
כתיבתו הספרותית > גן פינצי-קונטיני

בספרו "גן פינצי-קונטיני" מתאר הדובר, בן דמותו של באסאני, את קשריו עם ילדי פינצי-קונטיני, משפחה יהודית גאה ונבדלת מן הקהילה היהודית של פרארה. אלברטו ומיקול לומדים בבית אצל מורים פרטיים, וג'ורג'ו הילד פוגש אותם רק פעמיים בשנה - כשהם באים לבית הספר לבחינות סוף השנה, במרכבת המשפחה המפוארת, ובתפילות יום הכיפורים בבית הכנסת. פגישתו הראשונה הממשית עם מיקול מתרחשת כאשר ג'ורג'ו, החושש לחזור הביתה אחרי כישלון בבחינה, מגיע רכוב על אופניו אל סוללת העפר שמאחורי הגן עצום הממדים של בית פינצי-קונטיני. מיקול מגלה אותו שם כשהיא מטפסת על סולם אל ראש חומת הגן ומזמינה אותו להיכנס אל הגן, אך הוא חושש לאופניו, כשבינתיים עוברת שעת הכושר - מישהו מהמבוגרים הבחין בתעלוליה והיא נאלצת לחזור הביתה. רק כעבור עשר שנים ייכנס לראשונה אל הגן ואל הבית, ואז גם יתחיל הקשר המיוחד בינו לבין מיקול - ספק אהבה, ספק ידידות, שיסב לו כאב וצער רב. משפחת פינצי-קונטיני, כולה מלבד אלברטו, שנפטר קודם לכן במחלה, נלקחת למחנות הריכוז ואיש מהם אינו שב משם.
על ספרו זה זכה באסאני בפרס ויארג'ו. הספר עובד לסרט הקולנוע "הגן של פינצי קונטיני" בבימויו של ויטוריו דה סיקה ובכיכובה של דומיניק סנדה שזכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
כתיבתו הספרותית > משקפי הזהב

בספרו "משקפי הזהב" מתאר באסאני איש ממעמד מכובד בפרארה המושפל עד עפר ואף מגיע עד להתאבדות בגלל השמועות על נטיותיו ההומוסקסואליות.
תרגומים לעברית

גן פינצי-קונטיני, תרגם ראובן קריץ, הוצאת עם עובד, 1965. תרגום נוסף: דליה עמית, הוצאת עם עובד, 2010.
מאחורי הדלת , תרגמה דליה עמית, הוצאת זמורה ביתן, 2002.
משקפי הזהב, תרגמה ענת שפיצן, אחרית דבר אריאל רטהאוז, כרמל, ירושלים, 2006.
בין החומות - סיפורי פרארה, תרגם אריה אוריאל, הוצאת שוקן, 2019.
הערות שוליים

↑  ניצה פרילוק, משחק טניס ב"גן פינצי-קונטיני" בפרארה, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258353905171  PLWABN: 9810628759005606  BIBSYS: 90067126  BNE: XX951156  BnF: cb118904866 (data)  CANTIC: a12122622  CiNii: DA0106460X  GND: 118657496  ICCU: CFIV009156  ISNI: 0000 0001 2283 9972  LCCN: n50018417  LNB: 000040361  NDL: 00432488  NKC: jn20000600652  NLA: 36059205  NLG: 90663  NLK: KAC201613809  NTA: 069627894  SELIBR: 232732  SNAC: w68787rh  SUDOC: 026708493  Trove: 1204137  VcBA: 495/203109  VIAF: 108729325   WorldCat (עם VIAF): 108729325
רומן וידנפלר

רומן וידנפלר (בגרמנית: Roman Weidenfeller; נולד ב-6 באוגוסט 1980 בדייץ שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער בעיקר בבורוסיה דורטמונד. וידנפלר ערך חמש הופעות במדי נבחרת גרמניה, וזכה עמה במונדיאל 2014, בו שימש שוער משנה למנואל נוייר.
בתקופתו בנוער, שיחק וידנפלר בקבוצת "Eisbachtaler Sportfreunde", ואף היה חבר בנבחרת הנוער של גרמניה, איתה השתתף בגביע העולם עד גיל 17 בשנת 1997. בשנת 1998 הוא עבר לשחק בקבוצת הנוער של פ.צ. קייזרסלאוטרן, במדיה ערך 40 הופעות במשך שנתיים.
בשנת 2000 התקדם וידנפלר לקבוצה הבוגרת של קייזרסלאוטרן, אך בשתי עונותיו בקבוצה הוא מיעט לקבל דקות משחק.
בשנת 2002 עזב וידנפלר את קייזרסלאוטרן וחתם בקבוצת בורוסיה דורטמונד בהעברה חופשית, על מנת להחליף את שוער הקבוצה ינס להמן שעזב לטובת ארסנל ב-2003. על פי דיווחים, וידנפלר כעס על כך שבתחילת דרכו בקבוצה ישב רבות על ספסל המחליפים ושימש בעיקר כמחליפו של השוער הראשון גאורג קוך. את הופעת הבכורה במועדון הוא ערך רק ב-23 בדצמבר 2003 בהפסד 1:0 לקבוצתו הקודמת, קייזרסלאוטרן.
בשנת 2005 עבר וידנפלר ניתוח, עקב פציעה במיניסקוס במהלך אימון. בתחילת עונת 2007/2008 הוא הושעה ונקנס, לאחר קריאות גזעניות לעבר חלוץ שאלקה ג'רלד אסמואה. על פי דיווחים, פלט וידנפלר את הקריאות לעבר אסמואה לאחר המשחק בין הקבוצות, מאחר שהשניים התעמתו בדקה ה-51 של המשחק. וידנפלר התנצל בפני אסמואה, אך הכחיש את הדיווחים.
תארים

אליפות גרמניה (2): 2010/11, 2011/12
הגביע הגרמני (2): 2011/12, 2016/17
הסופר קאפ הגרמני: 2013
סגנית ליגת האלופות: 2012/13
גביע העולם: 2014
בי ארתור

| --- | --- |

ביאטריס ארתור בשנת 1987
 לידה:  13 במאי 1922 ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  25 באפריל 2009 (בגיל 86) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 שם במה:  Bea Arthur 
 שם לידה:  Bernice Frankel 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1947–2008 (כ־61 שנים)
 מקום לימודים:  מכללת בלקסטון לנשים  ניו סקול 
 בן או בת זוג:  רוברט אלן ארתור (1944–1950)  ג'ין סאקס (1950–1978) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  2 פרסי אמי   פרס טוני
 https://www.beatricearthur.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ביאטריס "בי" ארתור (באנגלית: Beatrice "Bea" Arthur; ‏13 במאי 1922 – 25 באפריל 2009) הייתה שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון יהודייה-אמריקאית, זוכת שני פרסי אמי ופרס טוני, עם קריירה שהשתרעה על פני שבעה עשורים. נודעה בעיקר בזכות גילום דמותה של דורותי זבורנק בסדרת הטלוויזיה "בנות הזהב".
קורות חיים > השנים הראשונות

ארתור נולדה בעיר ניו יורק שבניו יורק בשם ברניס פרנקל, להורים יהודים פיליפ ורבקה פרנקל. ב-1933, בהיותה בת 11, עברה עם משפחתה לעיר קיימברידג' במרילנד, שם הייתה להוריה חנות לבגדי נשים. היא למדה בבית ספר תיכון לבנות בלבד בפנסילבניה, ולאחר מכן המשיכה ללמוד במכללת בלאקסטון לבנות בעיר בלאקסטון שבוירג'יניה, שם השתתפה במספר הפקות תיאטרון. בזמן מלחמת העולם השנייה התנדבה לשירות בחיל-העזר לנשים של חיל הנחתים האמריקני. ב-1947 החלה ללמוד בסדנא לדרמה של הניו סקול בניו יורק, בניהולו של הבמאי הגרמני ארווין פיסקטור.