stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם בן-ארצי
ביוגרפיה > לאחר השחרור מצה"ל

בן-ארצי נישא מחדש לאסתר בשנת 1985, וב-1994 השתחרר כאלוף-משנה לאחר שבתפקידו האחרון שירת כעוזר קצין שריון ראשי לענייני כשירות. בן ארצי פרסם שני ספרים פרי-עטו, האחד, "אקלים צבאי"- ספר משיריו שחיבר טרם הפציעה, ו"נפילה מצוק גבוה", המגולל את סיפור הפציעה והשיקום שלאחריה. כמו כן, פרסם ספר לזכרו של חברו מסיירת מטכ"ל, אביתר כהן - "נחשול הוכה בסלע".
בן-ארצי נפטר כתוצאה מאירוע מוחי בגיל 62, בשנת 2010, והותיר שישה ילדים – יונתן בן ארצי ונעה רוטמן מנישואיו הראשונים, וארבעה נוספים מנישואיו השניים.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  מנחם רביצוב 1863–1896  מנחם רביצוב 1863–1896     |  מנחם רביצוב 1863–1896  מנחם רביצוב 1863–1896     |  מנחם רביצוב 1863–1896  מנחם רביצוב 1863–1896     |   |     |   |  לאה רביצוב 1864–1935  לאה רביצוב 1864–1935     |  לאה רביצוב 1864–1935  לאה רביצוב 1864–1935     |  לאה רביצוב 1864–1935  לאה רביצוב 1864–1935     |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  |   |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |  |  נחמיה רבין 1886–1971  נחמיה רבין 1886–1971     |  נחמיה רבין 1886–1971  נחמיה רבין 1886–1971     |  נחמיה רבין 1886–1971  נחמיה רבין 1886–1971     |   |     |   |  רוזה כהן 1890–1937  רוזה כהן 1890–1937     |  רוזה כהן 1890–1937  רוזה כהן 1890–1937     |  רוזה כהן 1890–1937  רוזה כהן 1890–1937     |  |  |  |  |  |  |
|   |   |  |   |   |   |   |     |   |   |   |   |  |  |  |  |  |  |
|   |   |  |  רחל רבין יעקב  רחל רבין יעקב     |  רחל רבין יעקב  רחל רבין יעקב     |  רחל רבין יעקב  רחל רבין יעקב     |   |   |   |  יצחק רבין 1922–1995  יצחק רבין 1922–1995     |  יצחק רבין 1922–1995  יצחק רבין 1922–1995     |  יצחק רבין 1922–1995  יצחק רבין 1922–1995     |   |     |   |  לאה רבין 1928–2000  לאה רבין 1928–2000     |  לאה רבין 1928–2000  לאה רבין 1928–2000     |  לאה רבין 1928–2000  לאה רבין 1928–2000     |
|   |   |  |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |     |   |   |   |   |
|   |   |  |  אברהם בן-ארצי 1947–2010  אברהם בן-ארצי 1947–2010     |  אברהם בן-ארצי 1947–2010  אברהם בן-ארצי 1947–2010     |  אברהם בן-ארצי 1947–2010  אברהם בן-ארצי 1947–2010     |     |  דליה רבין  דליה רבין     |  דליה רבין  דליה רבין     |  דליה רבין  דליה רבין     |   |  אבי פילוסוף  אבי פילוסוף     |  אבי פילוסוף  אבי פילוסוף     |  אבי פילוסוף  אבי פילוסוף     |   |  יובל רבין  יובל רבין     |  יובל רבין  יובל רבין     |  יובל רבין  יובל רבין     |
|   |   |  |   |   |   |     |   |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |  |  יונתן בן-ארצי  יונתן בן-ארצי     |  יונתן בן-ארצי  יונתן בן-ארצי     |  יונתן בן-ארצי  יונתן בן-ארצי     |   |  נעה רוטמן  נעה רוטמן     |  נעה רוטמן  נעה רוטמן     |  נעה רוטמן  נעה רוטמן     |   |  אלדד רוטמן  אלדד רוטמן     |  אלדד רוטמן  אלדד רוטמן     |  אלדד רוטמן  אלדד רוטמן     |   |  |  |  |
ספריו

נפילה מצוק גבוה, הוצאת משרד הביטחון, תשמ"ד, 1983
אקלים צבאי, הוצאת "טרקלין", תשל"ח, 1978
נחשול הוכה בסלע, הוצאת "צוות", תשל"א, 1971
לקריאה נוספת

יעקב ארז, להיות ציוני בסיני, מעריב, 24 בספטמבר 1976
דורית לנדס, "הקרב הממושך על הזהות האבודה", מוסף סופשבוע של מעריב, 1983
ניצן היימן, "הוא היה אדם של אהבה", ידיעות אחרונות (מקומונים), 9.7.2010
הערות שוליים

↑  משה זונדר, "סיירת מטכ"ל", כתר ספרים, 2000, עמוד 12.
↑  תמר אבידר, רוג'רס שלח מתנה לרבין, מעריב, 24 במאי 1972
↑  עודד מאירון
↑  אין שינוי במצבו של אברהם בן ארצי, מעריב, 28 בנובמבר 1976
↑  נרי ליבנה, הספר הוא תוצאה של בטן מלאה במשפחת בן ארצי, חדשות, 10 ביוני 1992
↑  שוקי לבנון, בן ארצי מכחיש טענות אמו נגד משפחת רבין, חדשות, 12 ביוני 1992
↑  יואב זיתון ואולגה גורצקי, סוף "הנס הרפואי" מהסיירת: מת חתנו של רבין, באתר ynet, 2 ביולי 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313436005171  ISNI: 0000 0000 8430 8280  LCCN: n84072715  VIAF: 18620336   WorldCat (עם VIAF): 18620336 
בן-ארצי בימיו בסיירת מטכ"ל. סיני, 1967
בן-ארצי בתקופת שירותו בשריון כמפקד גדוד, סיני, 1976
קומדיית פעולה

קומדיית פעולה או קומדיית אקשן היא סוגה המשלבת אספקטים הן של קומדיה והן של פעולה.
סדרות טלוויזיה

| שנים | סדרות | הערות |
| --- | --- | --- |
| 1979–1985 | הרפתקאות בהזארד |  |
| 1982–1986 | אביר על גלגלים |  |
| 1982–1987 | רמינגטון סטיל |  |
| 1984–1985 | קיד וידאו |  |
| 1983–1987 | צוות לעניין |  |
| 2007–2012 | צ'אק |  |
| 2007–2013 | סוכן מחוק |  |
| 2016–2019 | נשק קטלני |  |
| 2016–2019 | פריצ'ר |  |
| 2017–2020 | איש העתיד |  |
| 2019–הווה | סיירת האבדון |  |
| 2019–הווה | מה שקורה בצללים |  |
| 2020 | נותנות בראש |  |
| 2022–הווה | לו הייתי פיראט |  |
| 2022–הווה | פיסמייקר |  |
הערות שוליים

1 2 3  Staff. "Action >> Action Comedy". allmovie.com. Allmovie. נבדק ב-2 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Buffam, Noelle (12 במרץ 2011). "Action". The Script Lab. נבדק ב-5 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gallagher, Mark (2006). "Restaging Heroic Masculinity". Action Figures: Men, Action Films, and Contemporary Adventure Narratives. Palgrave Macmillan. p. 163. ISBN 978-1-4039-7723-6.
↑  St. James, Emily (9 בדצמבר 2009). "The General". The A.V. Club. נבדק ב-2 בדצמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Vo, Alex (10 באוגוסט 2021). "The 50 Best Action-Comedy Movies, Ranked By Tomatometer". rottentomatoes.com. Rotten Tomatoes. נבדק ב-2 בדצמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  https://www.allmovie.com/movie/im-gonna-git-you-sucka-vm451660
1 2 3 4 5 6  Calderon, Jenna (28 בספטמבר 2020). "The Best Action Comedy Movies of All Time". Men's Health. נבדק ב-2 בדצמבר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2 3  Beard, Matthew (23 באוקטובר 2003). "'A-Team' is viewers' most-wanted oldie for prime-time revival". The Independent. אורכב מ-המקור ב-15 בדצמבר 2022. נבדק ב-15 בדצמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Perlmutter, David (2018). The Encyclopedia of American Animated Television Shows. Rowman & Littlefield. ISBN 978-1-5381-0374-6.
↑  Taylor, Larry (2018). "Nomads". John McTiernan: The Rise and Fall of an Action Movie Icon. McFarland. p. 17. ISBN 978-1-4766-3233-9.
↑  Proulx, Mike; Shepatin, Stacey (2012). Social TV: How Marketers Can Reach and Engage Audiences by Connecting Television to the Web, Social Media, and Mobile. Wiley. ISBN 978-1-118-23965-0.
↑  Staff (14 במרץ 2010). "Action Comedy TV: Showrunner Matt Nix". Deadline Hollywood. נבדק ב-2 בדצמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  "Action Comedy". hulu.com. Hulu. נבדק ב-2 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Butler, Karen (10 באוקטובר 2022). "Season 4 of 'Doom Patrol' to premiere on Dec. 8". upi.com. UPI. נבדק ב-12 בדצמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Nemetz, Dave (30 ביולי 2020). "Teenage Bounty Hunters Trailer: High School Girls Kick Ass After Class in Netflix's Edgy Action Comedy". TVLine. נבדק ב-12 בדצמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Shachat, Sarah (12 במרץ 2022). "How 'Our Flag Means Death' Built a Realistic but Farcical Pirate Ship". IndieWire. נבדק ב-12 בדצמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Truitt, Brian (13 בינואר 2022). "How HBO Max's 'Peacemaker' became a hair metal superhero spin on the ensemble comedy". USA Today. נבדק ב-12 בדצמבר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
לאופולד בלום

| --- | --- |

לאופולד בלום כפי שראה אותו בעיני רוחו יוצרו, ג'יימס ג'ויס
 שם ספר:  יוליסס
 יוצרים:  ג'יימס ג'ויס
 גילום הדמות:  זירו מוסטל, מילו או'שיי, סטיבן ריאה 
 מידע
 תאריך לידה:  1866 
 מקצוע:  פרסומאי, אסטרונום
 מקום מגורים:  דבלין 
 
לאופולד בלום (באנגלית: Leopold Bloom) הוא גיבור ספרו של ג'יימס ג'ויס, "יוליסס". בלום נמנה עם הדמויות הבדיוניות המוכרות והחשובות בספרות המודרנית. הוא מקביל באופן פארודי לדמותו של הגיבור המיתולוגי אודיסאוס.
בלום הוא תושב דבלין, אירלנד, בן 38, נשוי ואב לבת. מוצאו יהודי, אך הוא נוצרי בדתו. ב"יוליסס" מוצג בלום כאדם בעל חולשות, עם נטייה לגרגרנות ולמציצנות, אך עם זאת כאדם אנושי ובעל חמלה. מוצאו היהודי של בלום מציב אותו בקונפליקט מתמשך בין לאומיותו האירית לבין זהותו היהודית. "יוליסס" מתמקד בעלילותיו של בלום על פני יום אחד, 16 ביוני 1904, במהלכו משוטט בלום ברחבי דבלין. דמותו של בלום נחשפת לעיני הקורא באמצעות טכניקת זרם התודעה, שבה מבטא בלום באמצעות מחשבותיו את תחושותיו, לבטיו ומאווייו.
מאז 1954 מצוין 16 ביוני כיום חג על ידי מעריצי ג'ויס, וקרוי על שמו של בלום, "בלומסדיי" ("יומו של בלום").
רקע

בלום נולד בדבלין, אירלנד, ב-1866, כבנו היחיד של רודולף ויראג, מהגר יהודי מסומבטהי שבהונגריה, שהמיר את דתו לנצרות הפרוטסטנטית, שינה את שמו לרודולף בלום, והתאבד לבסוף. אימו של בלום, אלן היגינס, הייתה אירית פרוטסטנטית.
בלום נשא לאישה את מריון (מולי) טווידי בשנת 1888, ונולדו להם שני ילדים, מיליסנט (מילי) ורודולף (רודי), אך האחרון מת מספר ימים לאחר לידתו. המשפחה חיה בדבלין, ברחוב אקלס מספר 7. בלום הוא בן 38, מוכר מודעות פרסום במקצועו.
על אף היותו אחד משני גיבורי הספר, מופיע בלום לראשונה רק בפרק הרביעי, "קאליפסו". מרבית העלילה מתמקדת בקורותיו של בלום ביום אחד, 16 ביוני 1904, הנקרא כיום על שם גיבורו, "בלומסדיי" - יומו של בלום. במשך אותו יום משוטט בלום ברחובות דבלין, משתתף בלווייתו של חברו פאדי דיגנאם, עוסק מעט בעסקי המודעות מהם הוא מתפרנס, מבקר בחוף הים ומגיע שם לסיפוק מיני, ומסתובב עם בן-לווייתו הצעיר ממנו בשש-עשרה שנים, סטיבן דדאלוס, שהוא גם גיבור ספר אחר של ג'ויס, "דיוקן האמן כאיש צעיר", ברובע הזונות, בעוד אשתו מתנה אהבים עם מאהבה.
האתרים בהם מסתובב בלום הם אמיתיים. כך, למשל, מתרחש הפרק השישי "האדס", שבו מובא דינגאם לקבורה, באזור בית הקברות גלאסנווין בדבלין. בפרק השמיני "לסטריגונים" מובא במדויק מסלול הליכתו של לאופולד בלום לאורך מספר רחובות בעיר, מסלול שהונצח על ידי אבני מרצפת בהן חקוקים ציטוטים מהספר.
דמותו של בלום > המקורות לעיצוב דמותו של בלום

במויזאון ג'ויס בטריאסטה קובעים שהשם לאופולד בלום נקבע בעקבות השותפים (היהודים) לאופולדו פופר ואדולף בלום. משפחות פופר ובלום החזיקו חברת ספנות ושילוח בינלאומית ולאופולד ואדולף ניהלו את הסניף שלה בטריאסטה. ג'ויס שהה בטריאסטה ולאופולד פופר שכר את שירותיו כמורה לאנגלית לבנותיו וביניהן עמליה פופר (לימים ריזולו). קיימות טענות שלעמליה ולג'ויס הייתה פרשיית אהבים, שהונצחה בספרו "ג'אקומו ג'ויס".
חברו של ג'ויס, פדריג קולום, העיד כי ג'ויס עצמו לא הכיר אף יהודי מקהילת דבלין, ותר אחרי כאלה כאשר חיפש בשנת 1902 מקורות למימון עיתון יומי חדש שרצה להקים. המקור הראשוני לדמותו של בלום היה כפי הנראה דבלינאי בשם אלפרד ה. האנטר (Alfred H. Hunter), שג'ויס חשבו ליהודי, אשר סייע לג'ויס בעת שנקלע לקטטה ב-22 ביוני 1904. ב"יוליסס", בסצנה המשחזרת את האירוע, מחלץ בלום את סטיבן דדאלוס מקטטה שאליה נקלע, והם ממשיכים לביתו של בלום.
התקרית הביאה אותו ככל הנראה לידי הרעיון לכתוב יומן מסע חד-יומי על שיטוטיו של יהודי בדבלין. בספטמבר 1906, בעת שהותו ברומא, כתב ג'ויס לאחיו סטניסלאוס כי "יש לי סיפור חדש ל'דבלינאים'. הוא עוסק במר האנטר". חודשיים מאוחר יותר חשף את שמו, "יוליסס", ובסופו של דבר לא כלל אותו ב"דבלינאים" (אוסף סיפורים קצרים של ג'ויס) אלא הפך אותו לספר בפני עצמו.
שמו של האנטר נזכר כמי שהשתתף בהלווייתו של מת'יו פ. קיין (Matthew F. Kane), חבר של אביו של ג'ויס, ג'ון. קיין עצמו היה הבסיס לדמותו של מרטין קנינגהאם, המופיע הן ב"דבלינאים" והן ביוליסס. ריצ'רד אלמן (Richard Ellmann), הביוגרף של ג'ויס, כתב ב-1982, שנים רבות לאחר כתיבת הביוגרפיה, כי הוטעה לחשוב שהאנטר היה יהודי.
קיימת סברה, כי ג'ויס טווה את עיקר דמותו של בלום סביב איטלו זבבו, סופר איטלקי ממוצא יהודי, שג'ויס התוודע אליו בעת שהותו בטריאסטה שבאיטליה בין השנים 1904 ל-1915. זבבו ביקש לשפר את האנגלית שבפיו, ונרשם לבית הספר לשפות "ברליץ", שם עסק ג'ויס בהוראת אנגלית למחייתו. בין זבבו לג'ויס התפתחו יחסי ידידות עמוקים, למרות הבדלי הגיל, וג'ויס נהג להגיע לבית משפחת זבבו כדי ללמד את בני המשפחה אנגלית.
לזבבו היו מספר מאפיינים שמזכירים את דמותו של בלום: אשתו הייתה נוצרייה, הוא המיר את דתו לנצרות, ואביו היה ממשפחה שמוצאה מאוסטרו-הונגריה. בתו של זבבו, שלמדה אף היא אצל ג'ויס, טענה כי אביה היווה עבור ג'ויס מקור השראה לדמותו של בלום. היא ציינה כי גם אימהּ הייתה דמות שהשפיעה על עיצוב דמותן של חלק מהנשים שברומן. עם זאת, בריאיון שנערך עמה לשם הפקת סרט דוקומנטרי, היא אמרה כי נחישותו של ג'ויס לדלות פרטים על יהודים גרמה לאביה אי-נוחות. זבבו עצמו צוטט כמי שביקש מאחיו של ג'ויס, סטניסלאוס, כי יגלה לו סודות על אירים - שכן "אחיך שאל אותי שאלות כה רבות על יהודים, עד כי הייתי רוצה להשתוות עמו."
דמויות נוספות שייתכן שג'ויס הסתמך עליהן בעיצוב דמותו של בלום, היו תיאודורו מאייר (Teodoro Mayer) מטריאסטה, שאביו היה הונגרי, כמו אביו של בלום, שהיה הבעלים של העיתון "Il Piccolo della Sera", שבו כתב ג'ויס מאמרים.
נטען גם לא אחת כי בעיצוב דמותו הנשית קמעא של בלום הושפע ג'ויס גם על ידי הפילוסוף היהודי המומר אוטו ויינינגר, ובעיקר מספרו "מין ואופי", חיבור אנטי-פמיניסטי בו השווה ויינינגר את היהדות לנשיות, תוך הדגשת נחיתותן של השתיים. ויינינגר, ששם אביו היה לאופולד, המיר את דתו לנצרות, ומאוחר יותר שם קץ לחייו.
מוצאו היהודי של בלום

לאופולד בלום הוטבל לנצרות שלוש פעמים, ואימו הייתה נוצרייה, כך שעל פי ההלכה אינו יהודי. הוא גם לא נימול. למרות זאת, מוצאו היהודי מוזכר פעמים רבות בעלילת הספר. לפי המתואר, בראשית חייו קיבל חינוך יהודי. בפרק "אאולוס" הוא עוצר בבית דפוס, מביט בסַדָּר המסדר את האותיות בכיוון ההפוך, מימין לשמאל, ונזכר בליל הסדר שבו היה אביו מקריא את ההגדה בעברית (בחלונית משמאל).
בפרק "איתקה" הוא מביע חרטה על כי זלזל באמונות ובמנהגים של היהדות, כמו עירוב בשר בחלב, שמירת שבת ואיסור על השמעת השם המפורש.
יחסו ליהדותו הוא אמביוולנטי. מחד, הוא אינו יהודי בדתו, ומאידך, הוא נרתם להגן על מוצאו היהודי. לאורך כל הרומן הוא משתדל להימנע משימוש בשמו של ישו הנוצרי. מאידך, בפרק "אוכלי הלוטוס" הוא מגיע לכנסייה קתולית ומשתתף במיסה, אלא שבמהלך התפילה הוא מהרהר על האפשרות להיפגש עם מרתה, האישה עמה הוא מתכתב, ביום ראשון לאחר התפילה.
בפרק "הקיקלופים" נקלע בלום לעימות עם אירי לאומני ואנטישמי המכונה "האזרח" ומשיב לו כגמולו:
"מנדלסון היה יהודי וקרל מרקס ומרקאדנטה ושפינוזה. והמושיע היה יהודי ואביו היה יהודי, האלוהים שלהם..."
האנטישמי שואל: "האלוהים של מי?". "טוב, אז הדוד שלו היה יהודי", עונה בלום. "אלוהים שלכם היה יהודי. ישו היה יהודי בדיוק כמוני."
בתגובה לדבריו מאיים האנטישמי לפצפץ את גולגולתו, ובלום נמלט מהמקום בכרכרה כל עוד נפשו בו. בפרק "אמאוס" מצטדק בלום על התקרית בפני סטיבן דדאלוס ואומר:
"הוא התרגז על משהו, לא ברור מה... הוא קרא לי יהודי ובצורה מעליבה, בכעס. אז אני, בנאמנות גמורה לעובדות כמו שהן, אמרתי לו שהאלוהים שלו, זאת אומרת ישו, היה גם כן יהודי וכל המשפחה שלו כמוני אף על פי שבעצם אני לא."
מוצאו היהודי של בלום > לאומיות אירית מול זהות יהודית

ג'ויס מעמיד את גיבורו בקונפליקט מתמשך בין מוצאו היהודי ללאומיותו האירית. קודם העימות עם "האזרח" האנטישמי, שואל אותו "האזרח" לאיזו אומה הוא משתייך, ותשובתו של בלום היא: "אירלנד... אני נולדתי כאן. אירלנד". עם זאת, בהמשך הוא מוסיף: "גם אני שייך לגזע שסבל משנאה ומרדיפות. גם עכשיו. ממש ברגעים אלה. בשנייה הזאת".
בהמשך הפרק שואל אחד מהנוכחים, "אחרי הכל, למה שיהודי לא יוכל לאהוב את ארצו כמו כל אחד אחר?", ונענה: "בתנאי שהוא יהיה בטוח קודם איזו ארץ היא ארצו".
בפרק "איתקה", בתשובה לשאלה "איזה המנון זימר בלום?", מוזכרות שתי השורות הראשונות של "התקווה" (והיחידות שבלום זוכר מההמנון), ולא המנון אירלנד:
KOLOD BALEJWAW PNIMAH NEFESCH, JEHUDI, HOMIJAH
גם בהשוואה לידידו סטיבן דדאלוס האירי, בלום הוא היהודי. בפרק "איתקה" מדקלם דדאלוס בלדה אירית עממית, ובלום מדקלם כנגדו קטע משיר השירים.
בלומסדיי

16 ביוני, הנקרא על שם בלום (בלומסדיי), הפך במקומות מסוימים בעולם, ובאירלנד בפרט, ליום חג. ביום זה נערכות בדבלין פעילויות הקשורות לספר "יוליסס", כגון כנסים אקדמיים, הצגות והקראות פומביות מ"יוליסס", טיולי פאבים וסיורים לאורך המסלול שעשה בלום באותו יום ועוד.
העיר ההונגרית סומבטהי, שבה על פי הספר נולד רודולף ויראג, אביו הבדיוני של בלום, חוגגת אף היא מדי שנה את בלומסדיי.
בלום בתרבות

לאופולד בלום נבחר למקום הרביעי ברשימת "100 הדמויות הבדיוניות הטובות ביותר" במשאל שנערך על ידי המגזין Book בשנת 2002.
כמו כן זכה בלום להנצחות רבות בספרות ובתרבות הפופולרית:
הבמאי מל ברוקס בחר לקרוא בשם "לאו בלום" לרואה החשבון הנוירוטי בסרט "המפיקים", על שמו של לאופולד בלום. בסרט בלום והמפיק מקס ביאליסטוק נפגשים לראשונה ב-16 ביוני, בלומסדיי. באחת מגרסאות המחזמר הוא נקרא "לאופולד בלום".
השחקן זירו מוסטל גילם את בלום ב-1958 במחזה Ulysses in Nighttown.
ב-1967 הופק הסרט "יוליסס" בבימויו של ג'וזף סטריק ובהשתתפות מילו או'שיי (Milo O'Shea) בתפקיד בלום וברברה גיפורד בתפקיד מולי בלום. הסרט מציג את עלילת "יוליסס" תוך נאמנות גבוהה למקור, ומשתמש גם במשפטים הלקוחים מהספר. הסרט לא אושר להקרנה באירלנד עד שנת 2000.
ב-2003 הופק באירלנד הסרט "בלום" בבימויו של שון ולש, ובכיכובם של סטיבן ריאה בתפקיד בלום ואנג'לין בול. בסרט מושם דגש על העברה לפסים קולנועיים של זרם התודעה המאפיין את "יוליסס".
הזמר רוג'ר ווטרס הזכיר בשירו "להבה מהבהבת" (The Flickering Flame) את בלום יחד עם דמות בדיונית אירית נוספת, מולי מלון:
"על ספסל בירכתי אולם בית המשפט

ישבו מולי מלון ולאופולד בלום

עד שהמשטרה הגיעה עם מטאטא חדש

וטאטאה אותם משם"
גיבור ספרו של אלכסנדר טישמה, "ספר על בלאם", נוצר בהשראתו של בלום.
על שמו של בלום נקראו פאבים איריים ברחבי העולם, בכלל זאת בישראל.
ביאורים

↑  ויראג בהונגרית משמעותו "פרח"; רודולף ויראג שינה את שמו ל-bloom, שמשמעו בגרמנית "פרח" (blume), ומשמעותו באנגלית דומה. בעיר מולדתו של ויראג חוגגים כיום את בלומסדיי בביתה של משפחה מקומית בשם בלום שהתגוררה שם בעבר.
↑  הספר תורגם לעברית על ידי יעל רנן, ויצא לאור בהוצאת מחברות לספרות
↑  בספרו המקורי של ג'ויס לא נקראו הפרקים בשמות
↑  Henry Flower - וריאציה נוספת על תרגום השם "ויראג" מהונגרית
↑  בשנת 1915, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאלץ לצאת מטריאסטה בשל היותו נתין בריטניה, מדינת אויב לאוסטרו-הונגריה, והוא חזר אליה ב-1919.
↑  למעשה, מולי בלום הייתה ממוצא יהודי - לפי ג'ויס אמה הייתה יהודייה
↑  מנדלסון ומרקס המירו את דתם לנצרות, ואילו מרקאדנטה כלל לא היה יהודי.
↑  הטעות במקור
↑  משמעות השם היא "מקום השבת"
הערות שוליים

↑  Frank Budgen, James Joyce and the making of 'Ulysses', and other writings (1972), page 350
↑  Neil R. Davison & Antony Julius, James Joyce, Ulysses, and the Construction of Jewish Identity, page 102
↑  Marilyn Reizbaum, James Joyce's Judaic other, page 23
↑  James Joyce, Ulysses, Oxford University Press, 1993
↑  Neil R. Davison & Antony Julius, James Joyce, Ulysses, and the Construction of Jewish Identity, page 104
↑  The everlasting Bloom, smh.com.au, June 13 2003
↑  Anna Glazova, Joyce, Svevo and Weininger
↑  MIO PADRE, ITALO SVEVO, roma.indymedia.org (באיטלקית)
↑  Raphael Rothstein, Trieste - Gateway to Zion, KeyTreViaggi
↑  Marilyn Reizbaum, James Joyce's Judaic other, page 24
↑  למשל Marilyn Reizbaum, James Joyce's Judaic other, page 27
↑  Morton P. Levitt, “The Greatest Jew of All”: James Joyce, Leopold Bloom and the Modernist Archetype
↑  100 Best Characters in Fiction Since 1900, From Book magazine, March/April 2002
↑  נערה אירית אגדתית שעסקה בשעות היום במכירת דגים ובלילות בזנות.
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| יוליסס, מאת ג'יימס ג'ויס |
| --- | --- | --- |
| דמויות | לאופולד בלום • מולי בלום • סטיבן דדאלוס | יוליסס, המהדורה העברית |
| אתרים | מגדל מרטלו בחוף סנדיקוב • בית הקברות גלאסנווין • הספרייה הלאומית של אירלנד | יוליסס, המהדורה העברית |
| ניתוחים וערכים מורחבים | יוליסס - מבנה הספר והעלילה • סכמות גילברט ולינאטי ליוליסס • סכמת לינאטי ליוליסס | יוליסס, המהדורה העברית |
| מעורבים | אוליבר סנט ג'ון גוגארטי • ג'ורג' ויליאם ראסל • פרנק באדג'ן • סילביה ביץ' • הארייט שו ויבר | יוליסס, המהדורה העברית |
| שונות | בלומסדיי • ארצות הברית נגד ספר בשם יוליסס • המונולוג של מולי בלום | יוליסס, המהדורה העברית |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282678805171  LCCN: no2021024802   WorldCat (עם LCCN): no2021-024802 
דלת הכניסה לביתו (הבדיוני) של בלום ברחוב אקלס 7 בדבלין, שמורה במרכז ג'יימס ג'ויס. הבית המקורי נהרס, אך המקום מהווה אתר עלייה לרגל לחובבי ג'ויס.
"אדי מרק ראש-עגל והבל כיסני-ריבה שנאפו זה עתה נפלטו ממסעדתו של האריסון". לוחית הקדשה ליוליסס במדרכת רחוב או'קונל בדבלין. לוחיות ממין זה הונחו לאורך מסלול הליכתו הדמיוני של בלום בפרק "לסטריגונים".
איטלו זבבו
השחקן זירו מוסטל מגלם את בלום במחזה Ulysses in Nighttown. צילום מאת קארל ואן וכטן.
ישראל רוגוזין

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1887 וולוז'ין, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית 
 פטירה:  29 באפריל 1971 (בגיל 84) אלנהרסט, ניו ג'רזי 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 
רוגוזין (שני משמאל) בביקור בישראל בשנות ה-50. גולדה מאיר בימין התמונה
ישראל רוגוזין (באנגלית: Israel Rogosin‏; 15 במרץ 1887 – 29 באפריל 1971) היה תעשיין אמריקאי-יהודי ונדבן ציוני יליד בלארוס.
קורות חיים

ישראל רוגוזין נולד לשלום (שמואל) אליעזר ולחנה רשה לבית מלצר בוולוז'ין שבבלארוס (אז באימפריה הרוסית). אביו נסע ב-1890 על פי הוראת הרב הנצי"ב לשמש כשד"ר הקהילה (לאסוף כסף לישיבה) בארצות הברית. לפני שעזב, הוא קנה מכונת תפירה כדי שהמשפחה תוכל להתפרנס. ב-1895 הקים שלום רוגוזין מפעל טקסטיל קטן בניו יורק וב-1896 הצטרפה האם וארבעת ילדיה לאבי המשפחה.
האב החליט לשמש כרב וב-1904 הפך לראש ישיבת יעקב יוסף והעביר את ניהול המפעל לידי בנו, כאשר היה זה רק בן 16. בשנת 1912 עבדו במפעל 200 עובדים; ישראל רוגוזין הצליח בעסקיו והרחיבם, כך שבשנת 1920 כבר היו בבעלותו חמישה מפעלים, שבהם עבדו כ-1,000 עובדים.
ב-1950 היו בבעלותו 18 מפעלים, שבהם עבדו כ-5,000 עובדים. כ-50 עובדים מתו במפעליו השונים של רוגוזין בשל תנאי תעסוקה ירודים ומסוכנים. בשנת 1951 הגיע בפעם הראשונה לביקור בישראל, בעת שהיה בדרכו חזרה מהודו לארצות הברית. רוגוזין היה בהודו לחנוך מפעל שהקים שם ובעת שהיה בישראל טען שהרגיש מחויבות להשקיע גם בישראל.
קורות חיים > הקמת מפעלי רוגוזין

בשנת 1956, החליט להקים בישראל מפעל לסיבי זהורית (וִיסְקוֹזָה), חומר גלם לצמיגים ובדים, כשלוחה של החברה האמריקאית שלו. במאי 1957 הגיע רוגוזין לישראל במטרה לאתר שטח למפעל, לקבל את האישורים הדרושים ולחתום על הסכם ההשקעה עם המדינה. הוא הגיע להסכם על פיו הממשלה תשקיע 7 מיליון דולר במפעל ורוגוזין, ומשקיעים נוספים, ישקיעו 13 מיליון דולר. באוקטובר 1957 הונחה אבן הפינה למפעל בעיר אשדוד (שהייתה אז בשלבי הקמה), על שטח של 800 דונם שנמסר לו על ידי המדינה, כדי לספק תעסוקה לתושבי העיר. אשדוד נבחרה גם עקב הנמל החדש שהיה בתכנון וזמינות חשמל מתחנת הכוח החדשה באשדוד. בפברואר 1958 הודיע במפתיע שהוא מבטל את התוכנית להקמת המפעל, לאחר שלא הצליח לגייס משקיעים בארצות הברית. עיתון הארץ דיווח שסיבה נוספת הייתה ירידה עולמית בביקוש לסיבי זהורית ועלייה בביקוש לסיבי ניילון, שהיו תחליף עודף. רוגוזין גם התלונן על הבירוקרטיה ועליות הייצור הגבוהות בישראל.
בעקבות בקשתו של שר האוצר לוי אשכול, חזר בו והחליט בכל זאת להקים את המפעל. כחלק ממאמצי השכנוע, סוכם עם רוגוזין, שהמדינה תממן הזמנה ניסיונית של סיבי זהורית ממפעליו בארצות הברית, עבור מפעלי הצמיגים אליאנס וג'נרל בישראל.
שלב א' של המפעל נחנך ב-1 בדצמבר 1958, בטקס בנוכחות שר המסחר והתעשייה פנחס ספיר, נשיא התאחדות התעשיינים אריה שנקר וראש העירייה עובד בן עמי. לכבוד האירוע נקרא רחוב באשדוד של שמו של רוגוזין. במרץ 1959, הודיע רוגוזין שירחיב את המפעל, לאחר שהגיע להסכם עם שני מפעלי הצמיגים בישראל לאספקת זהורית, למרות שמחירו היה מעט יקר יותר מיבוא מאירופה. המפעל החל גם לייצר זהורית לתעשיית הטקסטיל בישראל.
קורות חיים > בשנות השישים

ב-1960 הכריז רוגוזין על הקמתו של קו ייצור חדש לפוליפרופילן, ועל הקמת מפעל נוסף לעיבוד תאית. לצורך אספקת תאית למפעל החדש הודיעה הקרן הקיימת על נטיעת מאה אלף עצי אקליפטוס בנגב, ביער שיקרא על שמו של רוגוזין.
בפברואר 1961 ביקר שוב בישראל, ובמהלך ארוחת ערב חגיגת שערך לכבודו שר האוצר אשכול, במלון המלך דוד בירושלים, הכריז שהוא מבטל את כל השקעותיו בישראל. רוגוזין התלונן שוב על הבירוקרטיה ועלויות השכר בישראל. במפעל לא בוצעו השקעות נוספות, ויחסי העבודה בו היו מעורערים ופרצו בו לעיתים שביתות. ב-1965 אף פרצה בו שרפה. בשנת 1964, נחשף כי המפעל קיבל את 800 הדונם שלו במחיר אפסי, אך הם נרשמו בספרי החברה בשווי של מיליוני ל"י ורוב השטח לא נוצל מאחר שהמפעל הוקם על שטח של 100 דונם בלבד. רוגוזין גם הפסיק להיות מעורב במפעל. הוא העביר 70% מהמניות שהחזיק לחברה לנאמנות שהייתה בשליטת מדינת ישראל, 10% למוסדות מדע ו-20% הנותרים היו בידי קבוצת משקיעים מארצות הברית בראשות איש העסקים ארווין מלצר. בשנת 1969 נעשה ניסיון למכור את המניות שהיו בידי הממשלה ורוגוזין הודיע שאינו מתנגד.
בשנת 1965 פרש רוגוזין מ"בוניט" (Beaunit Corporation), התאגיד הרב-לאומי שהקים, העסיק 10,000 איש ושיווק סחורה בהיקף שנתי של 150 מיליון דולר. מאז הקדיש את זמנו לצדקה.
ב-1963 תרם מיליון וחצי ל"י להקמתם של שלושה בתי ספר בארץ. בשנה שלאחר מכן תרם 2.5 מיליון דולר לקרן החינוך בישראל. כמו כן הקים קרנות חינוך שסייעו לבניית בתי ספר ומוסדות נוספים. בישראל הוקמו שמונה בתי ספר תיכוניים על שמו — באשדוד (שניים), בקריית-גת, בתל אביב, במגדל-העמק, באור-יהודה, בקריית-אתא ובראש-העין. בית הספר הראשון על שמו היה בית הספר אורט ימי באשדוד ונחנך בנוכחותו. סכום תרומותיו לחינוך בישראל ובארצות הברית נאמד ב-50 מיליון דולר.
בפברואר 1967 ביקר בישראל לכבוד יום הולדתו ה-80, אך שוב התלונן על הכלכלה הישראלית ומוסר העבודה הירוד והודיע שזה ביקורו האחרון.
רוגוזין נפטר באלנהרסט (אנ') שבניו ג'רזי. הוא הותיר אחריו בן יחיד, ליונל רוגוזין, במאי קולנוע.