stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסי גנוסר
ביוגרפיה > תפקידיו בשב"כ

בשנת 1968 התגייס לשב"כ, ושינה את שם משפחתו לגנוסר. סיים אולפן ערבית כשפה שנייה ושלט ברהיטות בעברית, ערבית, רוסית ואנגלית.
החל ממאי 1970, עבד באגף לענייני ערבים בירושלים כאיש שטח במגזר הערבי. ב-1972 עבר למרחב דרום, בו התקדם עד לראש צוות באגף החקירות. ב-1975 מונה לראש מחלקה במטה השב"כ וב-1978 לראש מחלקה באגף האבטחה של הארגון. ב-1979 מונה לסגן וממלא מקום ראש אגף החקירות וב-1981 לראש מרחב צפון. בשנת 1984 יצא לשליחות בת שנתיים בצפון אמריקה כאחראי על תחום הביטחון בצפון ומרכז אמריקה. עם שובו לישראל השתקע בכוכב יאיר. בהמשך עמד בראש אגף לענייני זרים, ובתפקידו זה נטל חלק חשוב במאות חקירות, ביניהם גם באיתורו של "מרגל האטום" מרדכי ואנונו, ב-1986, חקירת איש מודיעין רוסי בכיר שנשלח למשימות בישראל, חקירת עיזאת נאפסו, קצין צה"ל ממוצא צ'רקסי, שנעצר בחשד לקשר עם סוכן אויב והעברת אמל"ח וחקירת חוליית הריגול של אודי אדיב ודן ורד שנחשדו בקשר עם המודיעין הסורי.
ב-1979 נשלח לארצות הברית ללמוד את תחום הפוליגרף. עבר קורס ארוך בצבא ארצות הברית וסיים בהצטיינות יתרה. הוא הכניס את הפוליגרף לארץ ולשב"כ ככלי בעבודת החוקרים בשב"כ, וכתב את תורת הלחימה לשימוש בפוליגרף. יעקב פרי כינה את גנוסר כ"הפוליגרפיסט הטוב ביותר שהיה בשירות".
בין היתר, היה ראש המחלקה לסיכול פח"ע וריגול ערבי וראש מרחב צפון של השב"כ. בתפקיד האחרון היה ממונה על בניית תשתית המודיעין של השב"כ בלבנון לאחר מבצע "שלום הגליל" וניהל מבצעי סיכול טרור רבים.
ב-26 באפריל 1984, מונה לבקשת יצחק שמיר, כנציג השב"כ בוועדת זורע, ועדת בירור שמונתה לחקר נסיבות מותם של שני מחבלים שהיו מעורבים בחטיפת אוטובוס "אגד", לאחר שנלקחו חיים לחקירת אנשי השב"כ. אירועים אלו כונו פרשת קו 300.
בעת פרשת קו 300 היה גנוסר מפקד מרחב צפון בשב"כ, ולא נכח באירוע.
במהלך הישיבות, משהתפוצצה פרשת קו 300, הסביר גנוסר שהתבקש על ידי ראש השב"כ, אברהם שלום, להסתיר את מעורבות השב"כ בחיסול המחבלים, ולדווח לשב"כ על עדויות שעלו בדיוני הוועדה.
גנוסר הודה בכך ואמר כי שלום אמר לו שהדבר נעשה על דעת ראש הממשלה עצמו.
בסופו של דבר, קיבלו כל המעורבים בפרשה, ובכללם ראש השב"כ, גנוסר, היועצים המשפטיים ואנשי השב"כ שהיו מעורבים פיזית בהמתת המחבלים, חנינה מראש, מנשיא המדינה חיים הרצוג, בטרם להגשת כתב אישום או הרשעה.
גנוסר ביקש להימנע מקבלת חנינה, בטענה שהיא תכתים את מקבליה, אך בסופו של התרצה לאחר לחץ מחבריו בארגון.
לאחר הפרשה, גנוסר מונה לתפקיד חדש בשב"כ. למרות זאת, לאחר זמן לא רב, הוא החליט לפרוש מהשב"כ, לאחר שהעריך כי בנסיבות שנוצרו לא יתמנה לתפקיד ראש הארגון.
עם פרישתו, מינה אותו אריאל שרון ליו"ר מכון הייצוא, ותמונתו פורסמה בעיתונות בינואר 1987. התמונה זוהתה על ידי קצין צה"ל עיזאת נאפסו שהגיש באותו זמן ערעור לבית המשפט העליון על הרשעתו בריגול, כראש צוות החוקרים שהוציאו ממנו הודאת שווא בעינויים.
לטענת נאפסו, גנוסר נקט כלפיו בטקטיקות חקירה קשוחות, שהובילו אותו להודות גם בעבירות שאותן הוא לא עשה. בדיקה חוזרת שנעשתה על ידי הפרקליטות בעקבות טענות נאפסו ומשבר האמון בין הפרקליטות והשב"כ בעקבות פרשת קו 300 מצאה כי נאפסו אכן עונה בחקירותיו וכי חוקרי השב"כ שיקרו בבית המשפט כאשר הכחישו את העינויים. על גינוסר נמתחה ביקורת קשה לגבי אופן התנהלותו בחקירה, שבה חריגה מהפקודות על ידי קצין צה"ל הובילה להרשעת שווא בריגול חמור.
בעקבות הפרשה, הוקמה ועדת לנדוי אשר לראשונה קבעה כללים מוסדרים לשימוש בשיטות החקירה, הכוללות לחץ פיזי בחקירות השב"כ.
בהמשך פנה גנוסר לעסקים פרטיים.
פעילות ציבורית

בשנת 1992, תמך גנוסר ביצחק רבין בבחירות לראשות העבודה (1992), יחד עם יאנוש בן-גל, אורי אור ואפרים סנה. בבחירות לכנסת השלוש עשרה, הוצב גנוסר במקום 53 של רשימת העבודה, אך לא נכנס לכנסת.
בשנת 1993 פסל בג"ץ את מינויו למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון נוכח מעורבותו בפרשת קו 300, אך הוא מונה ליושב ראש חברת הדיור הממשלתית "עמידר", תפקיד אותו מילא עד 1997.
ב-1998 עמד בראש ועדה ציבורית שהמליצה על רפורמה במערך שירותי הכבאות וההצלה, שעיקרה שינוי ארגוני והפיכתו ממבנה של איגודי ערים למערך ארצי, וכן הכפלת מספר הכבאים. המלצות הוועדה יושמו לבסוף לאחר השרפה בכרמל.
פעילות ציבורית > תהליך השלום

משנת 1985, שימש גנוסר כשליח בין ראשי ממשלות ישראל לרשות הפלסטינית.
בשנת 1985, נשלח לשליחות לתוניס על ידי שמעון פרס להיפגש עם יאסר ערפאת. ב-1988, הצהיר כי הוא "מוכן לדבר עם אש"ף".
בהמשך, פעל גנוסר כאיש קשר מטעם ראש הממשלה יצחק רבין ליאסר ערפאת.
בשנת 1992, מינה אותו יצחק רבין לתפקיד מתאם הפעולות לענייני השבויים והנעדרים. בתקופה זו, הקפיא גנוסר את פעילותו העסקית, כדי למנוע ניגוד עניינים.
לגנוסר היו קשרים עסקיים הדוקים עם בכירים ברשות הפלסטינית, ולטענת העיתון "מעריב" הוא קישר אותם לבנקים בשווייץ ובעסקאות שונות. כמו כן היה שותף עסקי קרוב של איש העסקים האוסטרי מרטין שלאף, ותיווך בינו לבין ראש הרשות יאסר ערפאת ויועצו הכלכלי מוחמד ראשיד. בין השאר, דווח בעיתונות כי היה מעורב בהקמת קזינו אואסיס ביריחו.
בשנת 1999 שימש גנוסר יועץ לראש הממשלה אהוד ברק בשיחות על הסכם שארם. בעקבות מעורבות זאת הוגשה עתירה לבג"ץ על ניגוד עניינים עקב קשריו העסקיים ברשות, אך העתירה נדחתה. גנוסר השתתף בועידת קמפ דייוויד, במסגרתה נערך משא ומתן בין ראש ממשלת ישראל, אהוד ברק ליושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת, בחסותו של ביל קלינטון.
בדצמבר 2002 נפתחה, בהוראת היועץ המשפטי לממשלה, חקירת משטרה נגד גנוסר, שהתמקדה בשאלה, אם גנוסר מסר מידע מטעה על קשריו העסקיים במסגרת העתירה לבג"ץ. בנובמבר 2003 פרקליטת המדינה, עדנה ארבל, החליטה לסגור את תיק החקירה נגד גנוסר מחוסר אשמה.
משפחתו

היה נשוי בשנית לניצה (אמנית), ואב לארבעה. בנו הבכור, שחר, נהרג ב-1991 במהלך שירותו בצה"ל ברצועת עזה.
גנוסר נפטר בשנת 2004 בביתו שבכוכב יאיר מסרטן, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
לקריאה נוספת

רון מיברג, צד גימ"ל: חייו ומלחמתו של יוסי גנוסר, אור יהודה : כנרת זמורה-ביתן דביר, תשע"ד 2014, במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  רונית ויס-ברקוביץ, לא מתגעגעים, חדשות, 29 במאי 1992, תמונה, חדשות, 29 במאי 1992 (הכתבה המלאה עמוד 9, עמוד 11)
1 2  מיברג 2014, פרק 4 - טבילת אש, עמודים 45–54
1 2 3 4  מיברג 2014, פרק 13 - החוקר הטוב היותר בשירות, עמודים 139–150
↑  רון מיברג, חשיפה: מה היה חלקו של יוסי גנוסר בלכידתו של מרדכי ואנונו, סופהשבוע, 16 בדצמבר 2013
1 2  מיברג 2014, פרק 5 - הדג מסריח מהראש, עמודים 55–70
↑  בן כספית, 300 טון: פרשת השב"כ בגרסת איציק מרדכי, באתר nrg‏, 29 באוקטובר 2011.
↑  אדם ברוך, מה נשמע בבית, עמ' 100.
↑  מיברג 2014, פרק 22 - החנינה ושברה, עמודים 234–250
↑  אחד ממקבלי החנינות לתפקיד בכיר בשב"כ, מעריב, 17 באוגוסט 1986, המשך
↑  חשיפה, מעריב, 14 בינואר 1987
↑  רונן ברגמן, איתי אילנאי, "החוקר איים שיעצור את אשתי ויפשיט אותה מולי": כך הצליח השב"כ להפליל קצין בצה"ל, באתר ynet, 31 במרץ 2023
↑  רונן ברגמן ואיתי אילנאי, המסמכים החשאיים נחשפים: כך תפר שב"כ פרשת ריגול ובגידה לקצין מצטיין, באתר ynet, 30 במרץ 2023
↑  מיברג 2014, פרק 26 - החונטה בדרכים, עמודים 273–284
↑  רשימת המועמדים לכנסת השלוש עשרה, י"פ 4017 מ-14 ביוני 1992
↑  בג"ץ 6177/92 אייזנברג ואח' נ' שר הבינוי והשיכון ואח', פ"ד מז(2), 229.
↑  מעריב, ‏יוסי גנוסר התפטר מתפקידו כיו"ר עמידר, באתר גלובס, 14 באפריל 1997
↑  אילן ליאור, שריפה בכרמל, 15 שנות ועדות ודו"חות, אך כמעט דבר לא נעשה, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2010
1 2  מיברג 2014, פרק 27 - הזונה מאחורי הווילון, עמודים 285–298
↑  שמעון כהן, פרס והחוק  קווים מקבילים?, באתר ערוץ 7, 13 בינואר 2004
1 2  רמי טל, איש הסוד, ידיעות אחרונות, המוסף לשבת מתאריך 9.1.200
↑  שירות גלובס, ‏תחקיר "מעריב": יוסי גנוסר, שליח רה"מ ברק לערפאת, ניהל עבור ראש הרשות הפלסטינית חשבון בסך 300 מיליון דולר, באתר גלובס, 6 בדצמבר 2002
↑  גידי וייץ, שלאף והפוליטיקה הישראלית, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2010
↑  אורה קורן ואביבה קרול, ‏מקורות בטחוניים: יוסי גנוסר ושמעון שבס מעורבים בהקמת הקזינו ביריחו, באתר גלובס, 25 באוקטובר 1998
↑  יואב יצחק, ‏יוסי גנוסר סייע לברק במו"מ שארם, באתר גלובס, 6 בספטמבר 1999
↑  שמואל דקלו, ‏יוסי גנוסר לבג"ץ: לא מוכן להציג בפומבי המידע על פעילותי העיסקית, באתר גלובס, 27 ביולי 2000
מאת שמואל דקלו, ‏בג"ץ סירב להוציא צו מניעה נגד שיתוף יוסי גנוסר במו"מ עם הפלשתינים, באתר גלובס, 18 ביולי 2000
↑  מיברג 2014, פרק 33 - הקונסיליירי המבמבם, עמודים 342–351
↑  מיברג 2014, פרק 32 - קמפ בקלאווה, עמודים 329–341
↑  עתי"ם, ‏היועץ המשפטי לממשלה הורה למשטרה לפתוח בחקירה פלילית נגד המעורבים בפרשת יוסי גנוסר, באתר גלובס, 18 בדצמבר 2002אסף זוהר, ‏המשטרה בוחנת פתיחת חקירה נגד יוסי גנוסר ועזרד לב, באתר גלובס, 6 בדצמבר 2002
↑  אסף זוהר, ‏עוזרד לב, שותפו לשעבר של יוסי גנוסר, העיד היום במשרדי היחידה הארצית לחקירות הונאה, באתר גלובס, 10 בדצמבר 2002
↑  הדס מגן, ‏נסגר התיק נגד יוסי גנוסר בנוגע לעסקיו עם הרשות הפלשתינית בעת שייעץ לברק, באתר גלובס, 4 בנובמבר 2003
↑  מיברג 2014, פרק 20 - הכל נשאר במשפחה, עמודים 212–221
↑  פיסול ציור אמנות, באתר של ניצה גנוסר
↑  מיברג 2014, פרק 25 - שחר הומה יונה, עמודים 265–272
↑  יוסי גנוסר, שהיה מבכירי השב"כ, נפטר ממחלת הסרטן, באתר גלובס, 13 בינואר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507592605171  BnF: cb17005759x (data)  ISNI: 0000 0000 2074 0939  LCCN: no2014133496  VIAF: 25663434   WorldCat (עם VIAF): 25663434
ארז גולן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 בינואר 1972 (בן 52) ישראל
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  צילום, צילום דיגיטלי
 
ארז גולן (נולד ב-1972) הוא אמן ישראלי העוסק בצילום ובצילום דיגיטלי.
ביוגרפיה

ארז גולן נולד ברחובות בשנת 1972 בתקופה בה התגוררה משפחתו בבסיס ח"א, תל נוף. בהיותו בן שנתיים נהרג אביו, טייס בחיל האוויר, בפעולת חילוץ פצועים בחרמון – עובדה שהשפיעה רבות על תחילת דרכו ויצירותיו בסוף שנות ה-90. יצירותיו הראשונות התאפיינו בגישה רומנטית לתפיסת האדם ושאיפותיו מול כוחות הטבע תוך חקירה של יסודות הצילום ומרכיביו בשחור לבן.
במרבית יצירותיו עושה גולן שימוש בהפשטה ובמינימליזם באופן מוצהר – תחילה בגישה מסורתית ובהדפסות שחור לבן גדולות ובהמשך בצבעוניות מונוכרומטית דוגמת סדרת "אבק" שהוצגה בגלריה נלי אמן ובמוזיאון הרצליה לאמנות. "אף שנוכחות הגוף האנושי אינה גלויה בעבודות, הרי שרידיו ותבנית התנהלותו במרחב הם המייצרים אותן מלכתחילה. וכך, חרף הגנאלוגיה השונה של תהליך היווצרותן והעמדה האידאולוגית השונה שבבסיסן, הגדלת העבודות מייצרת דימויים המזכירים מבחינה פורמליסטית את דינמיות עבודתם של אמני האקספרסיוניזם המופשט האמריקאי ואת ציורי הפעולה של ג'קסון פולוק במיוחד". הדס מאור מתוך קטלוג התערוכה "רקמת פעולה".
בשנת 1997 סיים תואר ראשון באקדמיה לאומנות ועיצוב בצלאל. בין השנים 1999–2006 התגורר גולן בסן פרנסיסקו, שם סיים תואר שני, היה אוצר בגלריית דיאגו ריביירה (Diego Rivera Gallery) ולאחר מכן כיהן כראש המחלקה ללימודי חוץ במכון האמנות של סן פרנסיסקו (San Francisco Art Institute). באותה תקופה החל ליצור סדרות של צילומי נוף, אותם הפך בעבודה דיגיטלית לצילומים היפר-ריאליסטים גדולי ממדים. בסדרות אלו המשיך גולן להדגיש את המימד האנושי הקטן אל מול איתני הטבע, בהשפעת היסטוריית צילומי הנוף של צלמי החוף המערבי.
יצירותיו של גולן נרכשו לאוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה, כולל המוזיאון היהודי העכשווי בסן פרנסיסקו. ארז גולן חי ויוצר בישראל, הקים וניהל את בית הספר לצילום דאדא בתל אביב וניהל את המחלקה לצילום ב"מנשר לאמנות" בשנים 2007–2012. בתקופה זו אצר מספר תערוכות, כולל התערוכה "אני אמת/אני שקר", תערוכה קבוצתית לגיל יפמן, שני נחמיאס ואליס שאו ואת תערוכת "שר היער", תערוכת יחיד לאילון גנור. שתי התערוכות התקיימו בגלריית מנשר לאומנות.
פרסים

1996 - פרס קרן שרת מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל
1998 - פרס קרן שרת מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל
1999 - פרס אמן צעיר מטעם משרד החינוך והתרבות
תערוכות > תערוכות יחיד

1997 - תערוכת יחיד, בית האמנים בירושלים
1998 - תערוכת יחיד, מדרשה לאמנות, בית ברל
1999 - תערוכת יחיד, גלריה נלי אמן, תל אביב
2001 - Herbst Paviliion, San Francisco
2001 - Gallery Paule Anglim, San Francisco
2003 - אבק, גלריה נלי אמן, תל אביב
2005 - משחקי מלכים, גלריה נלי אמן, תל אביב
2008 - מכתבי אהבה, גלריה נלי אמן, תל אביב
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

1997 - תערוכת זוכי קרן שרת, גלריית הוראס ריכטר, יפו
1997 - תערוכת בוגרים בצלאל, גלריית המומחה, תל אביב
1998 - ארטלינק 98, סות'ביס
1999 - תערוכת זוכי פרס אמן צעיר, בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
2000 - ארטיק 2000, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2000 - 74th Annual Show, The Print Center, Philadelphia, PA
2001 - Nevada Plus, Diego Rivera Gallery, San Francisco Art Institute
2001 - Photography, Jernigan Wicker Fine Arts, San Francisco
2001 - Introduction - Refusalon Gallery, San Francisco
2003 - Art on Site 2, תל אביב
2004 - רקמת פעולה, מוזיאון הרצליה לאומנות עכשווית
הערות שוליים

↑  סמדר שפי, פרויקט אומנות ישראלית בסאן פרנסיסקו, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2003
↑  סמדר שפי, המלצות לסוף השבוע - תערוכה, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2003
↑  עוזי צור, חלום ליל סתיו, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2003
↑  דנה גילרמן, תערוכות חדשות, באתר הארץ, 30 בנובמבר 2005
↑  עוזי צור, משחק המלכים, באתר הארץ, 13 בדצמבר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312390405171
שפה בסכנת הכחדה

שפה בסכנת הכחדה היא שפה שלה דוברים מעטים ביותר, עד כדי סכנה שהשימוש בה יופסק לחלוטין והיא תיעלם, תהליך המכונה היכחדות שפה.
הגדרת שפה בסכנת הכחדה

למרות שאין כלל מוחלט להגדרת שפה כלשהי כ"בסכנת הכחדה", יש שני קריטריונים מרכזיים:
מספר הדוברים של השפה
גיל הדוברים
שפת איינו, לדוגמה, היא שפה בסכנת הכחדה: רק 300 דוברים שלה נותרו, ומתוכם רק 15 מדברים בה ביומיום. בני נוער מעטים דוברים אותה באופן שוטף.
ייתכן ששפה תוגדר בסכנה אף על פי שיש מאות אלפי אנשים שיודעים אותה, מכיוון שהילדים אינם לומדים אותה, או שיש מגמה כללית להחלפת השפה בשפה אחרת. באינדונזיה, למשל, יש כמה שפות הנמצאות בסכנה מפאת תהליך המעבר לשפה הלאומית או לניב מלאי מקומי.
לעומת זאת, שפה עשויה שלא להיחשב לשפה בסכנה למרות שיש לה רק 100 דוברים, אם היא השפה העיקרית של הקהילה, ואף הילדים בקהילה דוברים אותה.
הגורמים

הגורם העיקרי למיעוט השימוש בשפה הוא הגלובליזציה. בגלל הגלובליזציה יש השפעה גדולה יותר של אמצעי התקשורת גם על מקומות מרוחקים שלפני כן היה קשה להעביר אליהם מידע, ולכן השפות הנפוצות יותר - אלו שבשימוש על ידי רוב האוכלוסייה באזור - מחליפות את השפות המקומיות. בנוסף, ההורים לא מעבירים את השפה הלאה משום שהם רוצים להעניק לילדיהם כלים טובים יותר להצליח, כלכלית, בעתיד.
גורם נוסף עשוי להיות עמדת הממשל לגבי השפה. ביוון, לדוגמה, שרר שנים רבות איסור על דיבור או שירה במקדונית.
הוויכוח על השפות בסכנת הכחדה

רוב הבלשנים מסכימים כי מבין בערך 6,000-7,000 שפות הקיימות בעולם כיום, כ-3,000 נמצאות בסכנת הכחדה.
יש הטוענים כי היכחדות השפות היא בעייתית וצריך למנוע אותה, אפילו במחיר גבוה מאוד אם יש צורך. יש סיבות שונות שתומכי דעה זו מביאים, וביניהן[דרוש מקור][מפני ש...]:
מספר עצום של שפות מייצגות שטח גדול ולא ממופה שעליו יכולים פילוסופים, בלשנים ומדענים קוגניטיביים לשרטט את היכולות והמגבלות המלאות של הנפש.
שפות מגלמות את התרבות והידע הייחודיים של האזור בו הן מדוברות.
שפות משמשות כעדות להבנת ההיסטוריה האנושית.
מאידך, יש החושבים שתהליך זה איננו בעייתי, ואף צריך לעודד אותו. מיעוט שפות יקל על התקשורת בין עמים, ויוזיל את עלויות פיתוח מוצרים למדינות שונות, וכך יחסוך לחברות כסף רב. תומכיה הקיצוניים של עמדה זו טוענים כי צריכה להיות שפה אחת בלבד שמשותפת לכל העולם, מה שייצור את היעילות הכלכלית הטובה ביותר - כי כך יימנעו העלויות הקשורות לשוני בשפה.
אוניברסיטת לונדון הקימה ארכיון דיגיטלי לשפות שבסכנת הכחדה ובראשו עומדת מנדנה סייפדיניפור.
ראו גם

אטלס השפות בסכנת הכחדה בעולם
החייאת שפה
שפה נכחדת
אימפריאליזם לשוני
8 המדינות הצבועות באדום מכילות יותר מחצי של כלל השפות האנושיות. האזורים הצבועים בכחול בהיר הם בעלי מגוון השפות הגדול ביותר בעולם
בית גולדשטיין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין 
 כתובת:  פינסקר 10, תל אביב
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1926–הווה (כ־98 שנים)
 אדריכל:  יוסף ברלין ושלמה גפשטיין
 סגנון אדריכלי:  נאו-קלאסי
 מידות
 קומות:  3 
 קואורדינטות:  32°04′25″N 34°46′10″E﻿ / ﻿32.07373056°N 34.76946111°E﻿ / 32.07373056; 34.76946111
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית גולדשטיין(למפת תל אביב רגילה) בית גולדשטיין(למפת גוש דן רגילה) בית גולדשטיין(למפת גוש דן מוגדלת) בית גולדשטיין  he בית גולדשטייןhe בית גולדשטייןמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית גולדשטיין המכונה גם בית מש"ק, ממוקם במרכז העיר תל אביב ברחוב פינסקר 10 פינת רחוב אידלסון 22.
הבית נבנה במקור עבור העסקן הציוני אלכסנדר גולדשטיין, במקום בו נפגשו תל אביב המרכזית ושכונת נחלת יצחק ההיסטורית. המבנה בן שלוש קומות, והוא גדול ממדים ביחס למבנים האחרים בסביבה.
המבנה

המבנה מורכב למעשה משני בניינים בעלי חדר מדרגות משותף. המבנה שבחזית רחוב פינסקר מעוצב בסגנון נאו-קלאסי, תוכנן בשנת 1925 על ידי האדריכל יוסף ברלין, לצורכי מגורים והבניה הושלמה בשנת 1926. המבנה מאופיין בקומת רוסטיקו מלאה כבסיס לשתי קומות נוספות בעלות קשתות בסגנון הרנסאנס.
הבניין שבחזית רחוב אידלסון תוכנן בשנת 1932 על ידי האדריכל שלמה גפשטיין כאגף מגורים חדש. המבנה הוא בעל חזית א-סימטרית וכולל הדגשות אופקיות באמצעות מרפסות אורכיות שקועות ברוח התנועה המודרנית.
היסטוריה

ביולי 1927 עברו להתגורר בבניין בשכירות דוד בן-גוריון ואשתו פולה. בדירה אחרת בבניין התגוררה הציירת ציונה תג'ר ובנה, אברהם כץ-עוז, לימים שר החקלאות. בדירה אחרת בבניין התגורר האדריכל בנימין צ'לנוב. גג המבנה שימש במשך שנים רבות כמקום מפגש לאגודת ציירי העיר תל אביב.
עיריית תל אביב-יפו קבעה כי על המבנה לעבור שימור מחמיר בהיותו חלק מאזור העיר הלבנה שהוכרזה כאתר מורשת עולמי על ידי אונסק"ו בשנת 2003.
בשנים 2009–2014 התנהל במבנה שיפוץ ושימור בניהול האדריכלית ניצה סמוק, אשר כלל את שימור החזיתות, ציורי קיר בחדר המדרגות ובמרפסות הפתוחות.
הערות שוליים

↑  אין להתבלבל עם שכונת נחלת יצחק במזרח העיר
↑  התיאור האדריכלי מבוסס על שלט ציון מטעם עיריית תל אביב הקבוע על החומה החיצונית
עוזי מחניימי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1952 (בן 72 בערך) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
עוזי מחניימי (נולד ב-כסלו תשי״ג 1952) הוא עיתונאי ישראלי המתגורר בלונדון.
ביוגרפיה

עוזי מחניימי הוא בן לאחת המשפחות הציוניות הוותיקות בישראל. נצר לחלוצי עמק יזרעאל. הוא בנו של תת-אלוף גדעון מחניימי יליד קיבוץ עין חרוד ורעיה (לבית שניידר) ילידת קיבוץ גבעת ברנר. אביו היה מפקד בפלמ״ח, מראשוני הצנחנים, וממקימי חיל המודיעין בצה״ל. בהמשך היה יועץ לענייני ״מלחמה בטרור״ של ראשי הממשלה מנחם בגין ויצחק רבין. סבו שלום מחניימי היה איש ״העלייה השניה״ וממקימי ״הקואופרציה״ מרחביה, היישוב הראשון בעמק יזרעאל. סבא רבא מצד אביו, חיים בר מחניימי היה עסקן ונדבן ציוני ותיק ומראשוני המושב בלפוריה. בני משפחתו הם מראשוני הקיבוצים עין חרוד, תל יוסף, בית קשת, גבעת ברנר, והמושבים מרחביה, בלפוריה וכפר ברוך.
משפחת סבתו, חנה לבית אילגובסקי הייתה מבעלי עיתון ״הבוקר״, מבוני שכונת ״קריית מאיר״ בתל אביב, ומהתורמים העיקריים לארגון האצ״ל. מצד אמו נצר ל-יהודה יום-טוב ליפמן הלוי נצר ליום טוב ליפמן הלוי שנודע בכינוי ״התוספות יום-טוב״, מגדולי חכמי אשכנז במאה ה-17.
מחניימי גדל בשיכון הצנחנים ברמת גן ולמד בתיכון בליך.
שירות צבאי

בשירותו הצבאי עוזי מחניימי היה רב-סרן ביחידה מבצעית של חיל המודיעין. השתתף במלחמת ״יום הכיפורים״ כסייר אוויר, במלחמת ההתשה בגולן ב-1973-1974, והיה בראש כח קטן של גדוד 13 של חטיבת ״גולני״ יחד עם המג״ד ברוך שפיגל שהגיע ראשון לפאתי ביירות בירת לבנון במלחמת לבנון 1982. לאחר המלחמה ובעת לווית אביו התפרסם בסירובו ללחוץ את ידו של אריאל שרון בו ראה אחראי למלחמת לבנון והשלכותיה.
עיתונות

עם שחרורו פנה לקריירה עיתונאית. בתחילה, בשנת 1984, ככתב לענייני המזרח התיכון בעיתון הקיבוץ הארצי ״על המשמר״ בו שימש גם ככתב העיתון בלונדון. בהמשך הוזמן ב-1987 על ידי עורך ״ידיעות אחרונות״ דב יודקובסקי לשמש כפרשן לענייני ערבים של העיתון. בתפקיד זה היה העיתונאי הישראלי הראשון שהגיע כאזרח ישראלי לראיין את יאסר ערפאת בתוניס. ב-1992 הוזמן על ידי אדם ברוך לכתוב לעיתונים ״שישי״ ו״גלובס״. באותה תקופה כתב גם עבור האקונומיסט הבריטי וכתב העת שלו ״פורין ריפורט״. ב-1996 הוזמן על ידי עורך ה-״סאנדיי-טיימס״ הלונדוני ג׳ון וידרוו לשמש ככתב ופרשן לענייני המזרח התיכון. במשך 18 שנה היה הכתב היחיד נושא תפקיד בעיתון שאינו מהעולם דובר האנגלית. בשנתו הראשונה ב״סאנדי-טיימס״ התגורר בעמאן, והיה העיתונאי הישראלי היחיד אי פעם שהתגורר בארץ ערבית וגם התקבל כתושב בממלכה. בעיתון זה פרסם ״סקופים״ רבים שזכו לתהודה ארצית ועולמית. ביניהם חשיפתה של סוכנת ה״מוסד״ שריל בנטוב שסייעה בחטיפת טכנאי הגרעין מרדכי ואנונו, וכבר בשנת 2000 פרסם את עובדת קיומם של טילי שיוט גרעיניים בצוללות חיל הים הישראלי.
בשנת 1994 כתב ספר אוטוביוגרפי פורץ דרך: Best of Enemies יחד עם בסאם אבו שריף, לשעבר אחד מראשי ארגון ״החזית העממית לשחרור פלסטין״. הספר שיצא לאור לראשונה באנגליה וארצות הברית בהוצאה היוקרתית Little Brown תורגם והופץ בלמעלה מעשר שפות. היה זה שתוף הפעולה הראשון בתחום הספרותי בין ישראלי לפלסטיני בחתירה למען שלום.
השכלה וחיים אישיים

בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בלימודי המזרח התיכון.
נשוי לאילנה לבית קרשיץ. אב לשתי בנות וסב לארבעה נכדים. מתגורר לסירוגין בתל אביב ולונדון.
לקריאה נוספת

עוזי מחניימי ובסאם אבו שריף, Best Of Enemies, בהוצאת ליטל בראון, 1994
הערות שוליים

↑  כתבה על הספר (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264821405171  GND: 119330695  ISNI: 0000 0001 1977 8400  LCCN: n95100479  LNB: 000033933  NTA: 142024317  SUDOC: 034533958  VIAF: 30344339   WorldCat (עם VIAF): 30344339 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כנסיית ניקולאי (לייפציג)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה 
 על שם:  ניקולאוס הקדוש 
 כתובת:  Nikolaikirchhof 4b, 04109 Leipzig, Deutschland 
 מיקום:  לייפציג 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1513
 תאריך פתיחה רשמי:  1513 
 חומרי בנייה:  סלע מסותת 
 אדריכל:  יוהאן קרל פרידריך דאוטה 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית 
 מידות
 גובה:  75 מ' 
 קואורדינטות:  51°20′25″N 12°22′43″E﻿ / ﻿51.340264°N 12.378564°E﻿ / 51.340264; 12.378564
 אתר רשמי
 he
 
כנסיית ניקולאי (בגרמנית: Nikolaikirche) בלייפציג נקראת על שם ניקולאוס הקדוש היא אחת מהכנסיות הלותרניות הגדולות והחשובות במרכז העיר. התפרסמה בגלל שיוהאן סבסטיאן באך ניצח בה על יצירותיו ובעיקר בגלל שבה החל המרי האזרחי במזרח גרמניה שהביא בסופו לקריסת השלטון במדינה זו ולאיחוד גרמניה.
היסטוריה

הכנסייה נבנתה לראשונה ב-1165 בסגנון רומנסקי עם שני מגדלים. במאה ה-16 הורחבה ונבנתה בסגנון גותי. המגדל הנוכחי נבנה ב-1730.
באך ניצח בכנסייה זו על יצירות רבות כמו יוהנס פסיון, אורטוריות, קנטטות שלו בהופעות בכורה עוד לפני שבוצעו בכנסיית תומאס.
אולם הכנסייה הענק מסוגל להכיל בתוכו 1700 איש. ב-2 בספטמבר 1989 נאספו אלפי אזרחים בכנסייה ובכיכר הסמוכה ובעידוד הכנסייה הם דרשו זכויות כמו החופש לטייל בכל מקום ודרישה לבחירת ממשלה דמוקרטית. סיסמת ההמון הייתה: "אנחנו העם" (בגרמנית: Wir sind das Volk). האירוע דווח בתקשורת ואספות דומות החלו להיערך בערי גרמניה המזרחית.
נקודת השיא הייתה ב-9 באוקטובר 1989. פרט לאנשים שגדשו את הכנסייה התאספו סביבה כ-70.000 (מתוך אוכלוסייה של 500.000). כוחות הביטחון הקיפו אותם אך לא קבלו הוראות לפתוח באש. ההפגנות תפחו והגיעו עד ל-320.000 עד שב-9 בנובמבר 1989 נפלה חומת ברלין.
באחד החדרים בכנסייה יש תערוכה של מסמכים וצילומים על אירועים אלה.
ממשלת גרמניה המזרחית הוציאה בול עם תמונת הכנסייה והסיסמה Wir sind das Volk.
האפסיס ובימת ההטפה בכנסיית ניקולאי
האורגן בכנסיית ניקולאי
מראה חיצוני של הכנסייה עם עמוד ניקולאי, עמוד זיכרון מקושט בכפות דקלים לציון ההפגנות השקטות של ימי ב' בכנסיית ניקולאי למען איחודה של גרמניה מחדש
שלומי צ'רקה

| --- | --- |
שלומי צ'רקה
שלומי צ'רקה
 לידה:  19 ביוני 1979 (בן 45) פתח תקווה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  יהודי
 עיסוק:  מאייר, קריקטוריסט
 שפות היצירה:  עברית
 תחום כתיבה:  קומיקס
 זרם ספרותי:  קומיקס ישראלי
 תקופת הפעילות:  מ-2004
 
שלומי צ'רקה (נולד ב-19 ביוני 1979) הוא קומיקסאי, קריקטוריסט ומאייר ישראלי.