stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של המחשב האישי
היסטוריה > למה זה טוב? תוכנה וציוד היקפי

כשהופיעו המחשבים האישיים הראשונים, לא היה שום דבר מועיל שניתן לעשות בעזרתם: לא רק נפח הזיכרון הזעום (האלטייר, סופק בתצורה בסיסית עם 256 בתים של זיכרון), והעדר ציוד הקפי כמו מדפסות, או אפילו מקלדת ומסך הגבילו אותם, אלא גם, ובעיקר, העדר כל תוכנה זמינה: הקונים הראשונים הצטרכו לכתוב תוכנה בעצמם.
הפערים החלו להתמלא: יצרני המחשבים וחברות נוספות החלו להציע ציוד היקפי לצד כרטיסי זיכרון, והמשתמשים החלו להחליף תוכנה זה עם זה - בתחילה על ידי העברת רשימת הפקודות כתובה על נייר, כך שהמקבל הצטרך להזין אותם למחשב בעזרת המפסקים בלוח הקדמי, אחר כך על גבי סרטי נייר מנוקבים, ובהמשך בקלטות.
אחת מחבילות התוכנה הראשונות שנמכרו היה מפרש הבייסיק של חברת מיקרו-סופט, בעזרת המפרש ניתן לכתוב ולהריץ תוכנה שכתובה בבייסיק, משימה פשוטה יותר מהזנת פקודות בשפת מכונה. יתרון נוסף לשימוש בבייסיק היא העובדה שרשימות בבייסיק לתוכנות פשוטות, שנכתבו במקור עבור מחשבי מיני, היו זמינות. למשל, ספר בשם "101 משחקים בבייסיק", של דייוויד אהל (David H. Ahl, (אנ')), הכיל רשימות מקור של עשרות משחקים, שהמשתמשים יכלו להזין למחשב בעצמם, ואחר כך גם לשנות ולהרחיב אותן.
אחת התוכנות הראשונות שאינה משחק או מפרש בייסיק, הייתה "העיפרון החשמלי" (Electric Pencil), שהיה מעבד התמלילים הראשון עבור מחשב אישי. התוכנה נכתבה במקור עבור מחשב אלטייר על ידי מיכאל שרייר, ובהמשך הוסבה על ידיו למחשבים נוספים - בסופו של דבר הוסבה התוכנה ל-78 מחשבים שונים. זו הייתה אחת התוכנות הראשונות, פרט למשחקים, שאפשרה למשתמש להפיק תועלת אמיתית מהמחשב האישי.
ב-1977, עם המחשבים של קומודור, רדיו שק ואפל, עדיין חסר מרכיב אחד חשוב לציוד ההיקפי: אמצעי אחסון נוח וזריז יותר מכונן קלטות: העבודה עם רשמקול חיצוני הייתה מסורבלת, ואטית, ודבר זה הפריע כפליים כאשר היה צורך לא רק לטעון את התוכנה (למשל עבור משחקים), אלא גם לאפשר לתוכנה עצמה לקרוא ולשמור נתונים, כמו במקרה של מעבד תמלילים, או תוכנה לניהול ספרי חשבונות.
ב-1978 הציגה אפל את "דיסק ]["(אנ') - כונן דיסקטים עבור אפל II, שהיה זול משמעותית מכל כונן שהיה זמין עבור מחשב אישי כלשהו, והפך במהרה לרב מכר. כתוצאה מכך, בתי תוכנה יכלו להתחיל למכור תוכנה בדיסקטים, והתוכנה עצמה יכלה לשמור לדיסקט מידע ולקרוא אותו חזרה, בלי שהמשתמש יידרש לפעולה כלשהי (בשימוש בכונן קלטות, המשתמש נדרש לגלגל את הקלטת למקום הנכון, להפעיל, ולעצור את הרשמקול לפי הוראות מהמחשב).
היסטוריה > למה זה טוב? תוכנה וציוד היקפי > VisiCalc

ב-1979 בית תוכנה קטן במסצ'וסטס בשם "Software Arts"(אנ'), הוציא לאור תוכנה מסוג חדש, שכמוה לא נראתה לפני כן.
VisiCalc(אנ') היה הגיליון האלקטרוני הראשון, והופעתו שינתה את כללי המשחק: קונים חדשים החלו להופיע בחנויות, אנשים שלא היו מעוניינים ב"מחשב", אלא ב"מכונה שמריצה ויזיקלק". רבים, וביניהם סטיב ווזניאק, מייחסים משקל רב בסיפור הצלחתו של האפל ][ לעובדה שבמשך שנה שלמה, אפל היה המחשב היחיד שהריץ גיליון אלקטרוני. בשנים הבאות נכתבו גיליונות אלקטרוניים לכל המחשבים האישיים. יתרה מזאת: הגיליון האלקטרוני, עם ממשק המשתמש שלו, לא מתאים למחשבים גדולים, שצורת העבודה המועדפת עליהם הוא עיבוד באצווה. בשנים הבאות הופיעו גיליונות אלקטרוניים גם למחשבי מיני, דוגמת VAX. הגיליון האלקטרוני היה הדוגמה הראשונה למה שבשנים הבאות קיבל את הכינוי "Killer application"(אנ'), או בתרגום חופשי, "יישום המחץ". הכוונה ליישום, שמצדיק את קניית המערכת שיכולה להריץ אותו, או להעדפת מחשב או מערכת הפעלה מסוימים: בשנים הבאות הופיעו "יישומי מחץ" נוספים, כמו הגיליון האלקטרוני 1-2-3 עבור ה-PC, מיקרוסופט אקסל ו-Powerpoint עבור המקינטוש, דפדפן נטסקייפ ואחריו אינטרנט אקספלורר, ועוד.
ויזיקלק ידעה לעשות מה ששום מכונה עסקית אחרת לא יודעת לעשות, כולל מחשבי מיני ומיינפריים. והצדיק בפני עצמו רכישת מחשב אפל ושימוש בו בסביבה משרדית, ובכך חצה אפל את הסף בין "מחשב ביתי" ל"מחשב עסקי". בשנים הבאות המחשבים האישיים דרכו על קו הגבול הזה ולמעשה מחקו אותו - אין הבדל עקרוני בין מחשב אישי ביתי ומחשב אישי עסקי.
היסטוריה > המשחק משתנה: IBM-PC

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  דגם מחשב 
 מפתח:  פיליפ דון אסטרידג' 
 יצרן:  IBM 
 תאריך הכרזה:  12 באוגוסט 1981 
 תאריך הפצה:  12 באוגוסט 1981 
 סדרה:  IBM PC 
 הקודם בסדרה:  IBM System/23 
 הבא בסדרה:  IBM Personal Computer XT 
 מידע טכני
 מערכת הפעלה:  IBM PC DOS 
 מעבד:  אינטל 8088
היסטוריה > המשחק משתנה: IBM-PC > רקע

חברת IBM מכרה ציוד משרדי להנהלת חשבונות, ובפרט לאוטומציה של הנהלת חשבונות, החל מהמאה ה-19.
כאשר הופיעו המחשבים הראשונים, החברה מיהרה להבין שתוך זמן קצר מוצריה לא יוכלו להתחרות במחשבים, וביצעה הימור גדול, שהשתלם בגדול: החברה החלה לפתח מחשבים בעצמה, ובמהרה כבשה מעמד של בכורה בשוק הזה, אף על פי שלא הייתה הראשונה: ב-1970 הייתה לה הגמוניה בשוק המחשוב, בארצות הברית ובעולם כולו, עם נתח שוק של קרוב ל-70%.
במחצית השנייה של שנות השישים הופיע זן חדש של מחשבים: מחשבי מיני. IBM לא מיהרה להיכנס לשוק הזה, ובמהלך שנות ה-70 הצטמצם נתח השוק שלה לפחות מ-40%. החברה הייתה רווחית, המשיכה לגדול, אבל לא הדביקה את קצב הגידול של שוק המחשבים כולו. החברה עשתה כמה ניסיונות לפתח מחשב קטן וזול יותר, ואפילו ייצרה ומכרה מחשב בשם IBM 5100(אנ') שהוצג ב-1973, והקדים את המחשבים האישיים. מחשב זה יכול היה להיחשב "מחשב אישי", אך מחירו הגבוה (בין $9000 ל-$20,000) הציב אותו בעמדה של "מחשב משרדי", ומחוץ להישג ידם של החובבים שיצרו את שוק המחשבים האישיים יש מאין, שנתיים לאחר מכן. בשנים הבאות הוציאה IBM גרסאות חדשות, 5110, 5120, ולבסוף DataMaster, כשבדורות הבאים, היו למערכות ביצועים דומים פחות או יותר למה שהציעו המחשבים האישיים, אך במחיר גבוה יותר: המפרט של ה-DataMaster דומה למדי למפרט של מחשב Kaypro (אנ') מבוסס CP/M מאותו הזמן, אך המחשב של IBM עלה כ-$9000, לעומת $1800 למכונת CP/M (כלומר פי חמישה), ובנוסף, לא זו בלבד שלמחשב ה-CP/M היה שוק ענף ועשיר של תוכנה, אלא שהמחשב אפילו הגיע עם חבילת תוכנה כלולה במחיר, שהכילה את מעבד התמלילים, הגיליון האלקטרוני, ותוכנת בסיס נתונים המובילים, ומאמצי IBM לחדור לשוק הזה לא צלחו.
לקראת סוף שנות ה-70, וליתר דיוק, מאז הופעת ויזיקלק, החלו אנשי IBM לפגוש מחשבי אפל אצל לקוחותיהם, והיו גם עובדים שרכשו מחשבים אישיים מדגמים שונים לשימושם האישי. הנהלת החברה הייתה נחושה בדעתה לא להפסיד את שוק המחשבים האישיים, אחרי שבמידה רבה הפסידה את שוק ה"מיני" לחברות קטנות ו"רעבות" יותר. ההנהלה החליטה להעמיד כניסה לשוק המחשבים האישיים, בעדיפות גבוהה.
מחלקות החברה השונות התבקשו להציע הערכות מחיר למרכיבים הדרושים לבניית מחשב אישי חדש, שיהיה תחרותי בשוק, והיה ברור שבנוהלים על פי הם פעלה IBM, היא פשוט לא יכולה לייצר מחשב אישי תחרותי בעצמה - מבנה העלויות שלה לא התאים למשימה. היו ב-IBM אנשים שחשבו שלא כדאי לחברה להיכנס לשוק הזה, אך נשיא החברה, ג'והן אופל, והמנכ"ל פרנק קרי, לא נמנו עמם: השניים כבר הקימו מספר פרויקטים שנוהלו כמעין "חברת הזנק פנימית" (גישה שאומצה על ידי חברות נוספות בשנים הבאות), וקיבלו החלטה נועזת, להקים עוד פרויקט כזה, עם משימה לפתח מחשב אישי שישיג שליטה בשוק.
היסטוריה > המשחק משתנה: IBM-PC > תואמים

עם הצלחת ה-PC, מחשבים תואמים החלו להופיע. מחשב "תואם" נחשב למחשב שיכול להריץ כל תוכנה שנכתבה עבור ה-PC, ומאפשר להשתמש בכל כרטיס הרחבה שנוצר עבור ה-PC. אחד התואמים הראשונים היה ה-Compaq Portable(אנ'), שיצא ב-1982, קצת יותר משנה אחרי הופעת ה-PC. החוזה של מיקרוסופט עם IBM איפשר למיקרוסופט למכור את מערכת ההפעלה DOS ישירות, לצרכנים ולחברות אחרות, ובעזרת הארכיטקטורה הפתוחה (והמתועדת) של ה-PC, היה קל למדי ליצור תואם מושלם. אחד האתגרים היחידים שנותרו הייתה הקושחה (BIOS), ומספר יצרני תואמים זולים העתיקו בפשטות את ה-BIOS של ה-PC. בעקבות תקדים מפסק דין שניתן בתביעה של חברת אפל נגד חברת פרנקלין, שייצרה ומכרה מחשבים תואמי אפל II, החלה IBM לתבוע יצרני תואמים שהעתיקו את ה-BIOS.
ב-1984 פיתחה חברת פניקס טכנולוגיות (Phoenix Technologies(אנ')) ערכת BIOS "נקייה", תוך שימוש בטכנולוגית הנדסה הפוכה שמכונה לעיתים "חדר נקי": קבוצה אחת של מהנדסים כתבו בקפדנות את מפרט התוכנה של ה-BIOS, תוך שימוש בתיעוד ובקוד המקור ש-IBM פרסמה, וקבוצה שנייה (למעשה מהנדס יחיד, שמעולם לא ראה את הקוד של ה-BIOS, ולמעשה מעולם לא כתב תוכנה עבור מעבדי אינטל), פיתחה את ה-BIOS על סמך המפרט שהקבוצה הראשונה יצרה. זמינות הקושחה הנקייה פתחה את הדלת לתואמים זולים, ותוך זמן לא רב ה-PC הפך לאחת המכונות המשרדיות הנפוצות ביותר.
עם הזמן, אפיק ה-PC התפתח, מהאפיק המקורי, שעם הזמן קיבל את הכינוי Industry Standard Architecture, או (כינוי שמציין גם את האפיק המורחב של ה-AT), דרך ניסיון כושל של IBM להגדיר מחדש את הסטנדרט, בשם מיקרו-צ'נל(אנ'), סטנדרט מתחרה של מספר יצרניות תואמים בשם EISA, ובהמשך התייצבות על אפיק נתונים שהוגדר על ידי אינטל, בשם PCI.
דגמים חדשים עשו שימוש במעבדים חדשים, דרך 80286, 80386, 80486, פנטיום, Core 2, וכן הלאה. ציוד היקפי כמו מדפסות המשיך להשתפר, תוך ירידה מתמשכת במחיר.
מערכות הפעלה נוספות הופיעו, חלקן נכתבו ל-PC, וחלקן הותאמו אליו, ביניהן OS/2, חלונות, לינוקס, ועוד. לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21, ה-PC הוא המחשב הנפוץ ביותר הן במשרד, הן בבית, והן בחוות שרתים. למעשה, כמעט כל תשתית מחשוב הענן בעולם עושה שימוש במחשבים המבוססים על ארכיטקטורת ה-PC, עם מעבדים של אינטל או תואמיהם.
היסטוריה > גלריה 2: PC

מחשבי PC
מחשב IBM PC (דגם 5150), בתצורה של שני כונני דיסקטים
לוח האם של ה-PC המקורי, עם חמישה חריצי הרחבה. מימין ניתן לראות 32 שבבי זיכרון (256K), ומשמאלם הקושחה, שכוללת, בנוסף ל-BIOS, גם תוכנת BASIC של מיקרוסופט, שהוסרה בדגמים הבאים. משמאל שקעים למקלדת וכונן קלטות.
Compaq Portable. המחשב המיטלטל של Compaq, אחד התואמים הראשונים, מ-1982, מכונה שזכתה לתשבחות המבקרים והצלחה בשוק
PC-AT, מ-1984. כונני הדיסקטים "התכווצו" לפורמט שכונה "חצי גובה", תוך הגדלת הנפח, מ-360K ל-1.2MB. ה-AT תמך גם בכונן קשיח. מעבד אינטל 80286
"מחשב להב": מחשב כזה או דומה למעשה נושא את גבו את "מחשוב הענן" של העולם לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21. הלהב הזה מכיל שני לוחות אם, שכל אחד מהם הוא למעשה PC מודרני, בלי מסך או מקלדת (תצורה המכונה לפעמים Headless)
חוות השרתים של קרן ויקימדיה, המשרתת את ויקיפדיה. ניתן לראות עשרות "מחשבי להב" מסודרים אחד מעל השני. תצורה זו אופיינית לחוות שרתים ולמחשוב ענן
Toshiba T1100, מ-1985. אחד מהמחשבים הניידים הראשונים. מסך LCD "שחור לבן" (למעשה ה"לבן" הוא אפור בהיר, וה"שחור" סגול כהה). לפי חברת טושיבה, זהו המחשב הנייד הראשון שיוצר בייצור המוני וזכה לתפוצה נרחבת. מעבד: 80C88, כונן דיסקטים: 3.5"
היסטוריה > תחנות עבודה

תחנות עבודה הן מחשבים המיועדים למשתמש יחיד, דומות בגודלן למחשב אישי, אבל במחיר שאינו מתאים לצריכה פרטית, וביצועיהן עולים על הביצועים של מחשב אישי מאותו זמן. בדרך כלל, תוך שנים ספורות מהופעת תחנת עבודה, הביצועים של מחשב אישי סטנדרטי משתווים לביצועיה.
תחנות העבודה היו נפוצות בשני העשורים האחרונים של המאה ה-20, אך במאה ה-21 הן נעלמו בהדרגה, וכיום אין למעשה שוק פעיל של תחנות עבודה. רוב תחנות העבודה הציעו מסכים גדולים (יחסית למחשבים אישיים מתקופתן) עם רזולוציה גבוהה, ולכן מוכרות גם כ"תחנת עבודה גרפיות". פרט למספר קטן של יוצאי דופן, תחנות עבודה מריצות גרסה זו או אחרת של מערכת ההפעלה יוניקס.
מספר תחנות עבודה מפורטות להלן. הרשימה חלקית:
זירוקס אלטו (1973)(אנ'): אחת מתחנות העבודה הראשונות, אולי הראשונה. פותחה בפרויקט פארק של חברת זירוקס, כפלטפורמה לבדיקת טכנולוגיות חדשות, ללא כוונה להפוך אותה למוצר, אם כי בסופו של דבר ייצרה זירוקס כ-2000 יחידות, האלטו הופיע לפני שהיו מיקרו מעבדים זמינים, והמעבד שלו, כמו מיני-מחשבים מהתקופה, מומש בעזרת מספר רכיבים בדידים.
זירוקס סטאר (1981)(אנ'), פותח כמוצר מסחרי שנועד לממש את הטכנולוגיות שפותחו בפארק, שרבות מהן הופיעו לראשונה על האלטו. הסטאר לא זכה להצלחה, אף על פי שהיה אחד המחשבים הראשונים, אם לא הראשון, שהיה זמין מסחרית והציג טכנולוגיות כמו ממשק משתמש גרפי, עכבר, ומסך ברזולוציה גבוהה. מעבד ‏Am2900 AMD.
אפולו/דומיין(אנ') (1981) אפולו הייתה אחת החברות הראשונות שהציעו תחנות עבודה שהצליחו מסחרית. הדגמים הראשונים השתמשו במעבד 68000 של מוטורולה, דגמים מאוחרים יותר במעבד RISC מפיתוח עצמי, בשם PRISM(אנ') . החברה נקנתה ב-1989 על ידי היולט פקארד, שהמשיכה לפתח ולמכור תחנות עבודה תחת המותג עוד זמן מה.
סאן מיקרוסיסטמס (1982). תחנות העבודה של סאן היו מהראשונות להציע את מערכת ההפעלה יוניקס (שעד אז הייתה זמינה על מיני מחשבים בלבד). הדגמים הראשונים השתמשו במעבד מוטורולה 68000. בהמשך, תחנות העבודה של סאן התבססו על מעבד RISC בשם SPARC שפותח בחברה. ב-1987 נטלה סאן את ההובלה בשוק תחנות העבודה מחברת אפולו, ומאז הייתה החברה המובילה בשוק תחנות העבודה. כששוק תחנות העבודה נעלם המשיכה סאן לפתח ולייצר שרתים מבוססי SPARC. סאן נקנתה ב-2010 על ידי אורקל.
סיליקון גרפיקס (1981), מוכרת גם כ-SGI. החברה התמחתה בתחנות עבודה עם יכולות גרפיות משוכללות, מסכים גדולים, ויישומים שדורשים יכולות כאלו, כמו אנימציה, הוצאה לאור שולחנית, ו-CAD . הדגמים הראשונים התבססו על מעבד 68000 של מוטורולה, ודגמים מאוחרים יותר על מעבד MIPS. תחנות העבודה כונו "איריס" (IRIS), ומאוחר יותר בשמות נוספים, כמו "אינדיגו", "אוקטן" ועוד.
DEC הציעה תחנות עבודה שונות, בין השאר תחת המותג VAXstation (החל ב-1984), בתחילה עם מעבדים הבנויים ממספר רכיבים, ובהמשך על מעבד אלפא(אנ')
חברת IBM הציעה מספר קווי מוצר של תחנות עבודה, המשמעותית מהן היא RS/6000(אנ'), שהריצו גרסת יוניקס IBM AIX, והשתמשו במעבד POWER או PowerPC .
חברות נוספות הציעו תחנות עבודה, ביניהן NEC,‏ Fujitsu,‏ NeXT, דאטה ג'נראל(אנ') (Aviion(אנ')), ו-AT&T(אנ'). בדרך כלל תחנת עבודה לא נחשבות ל"מחשב אישי", אף על פי שההבדל נעוץ בעיקר במחיר ובמיצוב בשוק, כשהמכונות עצמן לא שונות מהותית ממחשבים אישיים. יש מקרים גבוליים, למשל הליזה של חברת אפל, מתאימה יותר להגדרה של "תחנת עבודה", אך אפל בחרה לשווק אותה כ"מחשב אישי", ובדרך כלל אינה נחשבת תחנת עבודה.
היסטוריה > גלריה 3: מקינטוש

אפל מקינטוש
מחשב המקינטוש המקורי, עם כונן 3.5" (המחשב הנפוץ הראשון שעשה שימוש בגודל זה. תוך זמן לא רב הפכו כוננים אלו לסטנדרט, גם במחשבים אחרים. מעבד מוטורולה 68000, 128K זיכרון, מסך 9" שחור לבן, אודיו 3 קולות, ללא אפשרות להרחבה.
לוח האם של המקינטוש המקורי. בדומה ללוח האם של אפל ][, שפיתח סטיב ווזניאק, גם תכנון זה, של בורל סמית (Burrell Smith(אנ'), מצטיין בחסכוניות מרשימה: פרט לזיכרון ולמעבד 68000 עצמו, פחות מ-30 שבבים מימשו את המחשב, כולל בקר וידאו, אודיו, מקלדת, עכבר, כונן דיסקטים, ומקמ"שים לתקשורת טורית עבור מדפסת ומודם.
מקינטוש II‏ (1987). המק הראשון עם צבע, והראשון שניתן להרחבה, בעזרת שישה חריצי הרחבה בערוץ NuBus(אנ').
מחשבי IMac. הראשון, משמאל, הוצג ב-1997, זמן קצר אחרי חזרתו של סטיב ג'ובס לחברת אפל, והיה המוצר הראשון שפותח תחת הנהגתו.
מחשב נייד MacBook Air. בהשקתו הוצג כ"המחשב הנייד הדק ביותר בעולם"
היסטוריה > גלריה 4: מחשבים אישיים, 1975–1987

אלטייר במוזאון (1975)
אימסאי 8080 (1975)
סול-20 (1976)
קומודור PET ‏(1977)
אפל II ‏ (1977)
TRS-80, השלישי ב"שלישיית 77",
אטארי 400 (1979)
טקסס אינסטרומנטס TI 99/4 (1979)
קומודור VIC-20 ‏ (1980)
אוסבורן-1 (1980)
סינקלייר ZX80‏ (1980)
סינקלייר ZX-81
‏ IBM-PC ‏ (IBM-5150) ‏ (1981)
אקורן BBC מיקרו (1981)
מחשב קומפק מיטלטל (1982)
קומודור 64 ‏(1982)
סינקלייר ZX ספקטרום (1982)
מחשב MSX של חברת סוני
IBM PC/AT ‏ (1984)
אפל מקינטוש (1984)
אטארי ST‏ (1985)
קומודור אמיגה (1985)
אקורן ארכימדס (1987)
היסטוריה > המשחק משתנה שוב: חלונות

ב-1982, חברת VisiCorp (משווקת VisiCalc, מוצר התוכנה הנמכר ביותר בעולם עד אז), הדגימה מוצר תוכנה מהפכני, שהבטיח לממש ממשק משתמש גרפי ל-PC, בשם Visi-On. המוצר יצא לשוק בסופו של דבר בתחילת 1984, כשהחברה כבר הייתה בשלבי התפרקות, ולמוצר עצמו הייתה השפעה מועטה. לעומת זאת, להדגמה שנערכה ב-1982 הייתה השפיעה חשובה. הנהלת חברת מיקרוסופט, החליטה להתחיל לפתח מוצר דומה. כשמחשב המקינטוש היה בשלב הפיתוח בחברת אפל, פנתה זו לחברת התכנה המובילה אז, מיקרוסופט, לפתח יישומים עבור המחשב. מיקרוסופט אכן פיתחה מספר יישומים, ביניהם מעבד התמלילים WORD (למיקרוסופט היה מעבד תמלילים בשם זה עבור DOS, אבל מדובר במוצר שונה לגמרי), והגיליון האלקטרוני אקסל (בשנים הבאות הסבה מיקרוסופט את שני המוצרים לחלונות, וגרסת חלונות שלהם דומיננטית כך שכמעט אין מוצרים מסחריים מתחרים בסביבה זו). למעשה, בשנה הראשונה אחרי יציאת המק, מיקרוסופט הייתה כמעט החברה היחידה פרט לאפל עצמה שהציעה מוצרי תוכנה למק, והיא המשיכה להיות יצרן התוכנה הגדול ביותר למק למספר שנים נוספות.
בעקבות העבודה על מוצרים אלו, החליטה הנהלת מיקרוסופט לשנות את כיוון הפיתוח של המוצר ולהעדיף ממשק דומה יותר לממשק של המק. באותה תקופה מספר חברות נוספות עבדו על מוצרים דומים, ביניהן IBM עם פיתוחן של תוכנות "מעטפת" שרצות בסביבת DOS, ותפקידן לפשט ולהקל על המשתמש את השימוש במחשב. תכנות מעטפת אלו אפשרו הרצת מספר תכנות על מחשב אחד, ומעבר מאחת לשנייה, תכונה שלא קיימת במערכת DOS בסיסית. כמה ממעטפות אלו, גרפיות או מבוססות טקסט, היו IBM TopView(אנ'), ‏DESQview(אנ'), ‏Visi-On, ותכנת "חלונות" של מיקרוסופט, שהוצגה ב-1985.
מידת השימושיות של הגרסאות הראשונות של המוצר הייתה מפוקפקת, אך שלא כמו המתחרים, חברת מיקרוסופט הוציאה גרסאות חדשות, יותר ויותר שימושיות. ב-1988 יצאה גרסה בשם windows-386, שכמו ששמה מרמז, דורשת מעבד אינטל 80386. הגרסה הזו ידעה לנצל את המעבד בצורה שמערכת ההפעלה DOS, שנכתבה כדי לרוץ על מעבדים פשוטים יותר, לא יכלה לנצל, ולדעת מבקרים רבים, גרסה זו של "חלונות" היא הראשונה המועילה באמת. בעקבותיה יצאו חלונות 3.0 ב-1990) ו-3.1 ב-1992, ובשלב זה המערכת הגיעה לתפוצה נרחבת: עד אז, הרוב המכריע של מחשבים שנמכרו היו מצוידים בחומרה מתאימה לשימוש במערכת (מעבד 386 או חדש יותר, מסך צבעוני ברזולוציה מספיקה, ובדיסק קשיח), הופיעו תכנות שלמעשה דרשו מערכת "חלונות" כדי לפעול, וקהל המשתמשים החל לצפות למערכת הפעלה עם ממשק משתמש גרפי. בשנים הבאות יצאה מיקרוסופט עם גרסאות חדשות: חלונות 95 ב-1995 (לפירוט מלא, כולל גרסאות חדשות יותר, ראו בערך המורחב).
אחרי יציאת 95, למעשה כל יצרני המחשבים האישיים תואמי PC הציעו את מוצריהם עם מערכת הפעלה "חלונות" מותקנת, כשבדרך כלל, אם יש ללקוח בחירה, היא תמיד בין מספר גרסאות של חלונות.
עד סיום המילניום, למעשה כל מערכת הפעלה של מחשב לשימוש כללי כללה ממשק משתמש גרפי, כאופציה או כאפשרות היחידה. כל התכנות לשימוש במחשב אישי עושות שימוש בממשק המשתמש הגרפי של מערכת ההפעלה.
היסטוריה > 2000 – 2010

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בעשור זה דרך כוכבו של הדור הבא, שממשיך לדחוק את רגלי המחשב האישי: מחשבי כף יד, וביתר שאת טלפונים חכמים. חברת אפל הציגה ב-2007 את האייפון, והגדירה בפועל סטנדרט שנשמר מאז עד לעשור השלישי של המאה: טלפון מלבני שטוח שאחד מצדדיו הוא מסך מגע צבעוני, ובצידו השני מצלמה, עליו ניתן להתקין אפליקציות נוספות שמוצעות ב"חנות", ומגיע עם דפדפן אינטרנט. לפני סוף העשור כבר הציעו יצרנים רבים נוספים מוצרים דומים, והשימוש בטלפונים חכמים כמחשב אישי נפוץ כיום (2024) הרבה יותר משימוש במחשב אישי "מסורתי", ורוב האנשים נושאים עליהם טלפון חכם בו הם משתמשים עשרות פעמים ביום. בעשור זה נעצרה העלייה במכירות מחשבים אישיים, ולקראת סופו החלה ירידה. במקביל, "חוות שרתים" שמריצים את תשתית האינטרנט המשיכו בהתרחבותם, כאשר כמעט כל השרתים הללו מבוססים על מעבדים של אינטל או תואמים (כמו AMD), ומייצגים התפתחות אבולוציונית ישירה של המחשב האישי IBM PC שהוצג ב-1981. לעומת המחשבים האישיים והשרתים, כמעט כל הטלפונים החכמים מבוססים על מעבד ARM, שפותח בשנות השמונים בחברת Acorn, יצרנית המחשב BBC Micro.
ציוד היקפי

יחד עם התפתחות המחשבים האישיים, התפתחו גם רכיבים נוספים, שמתחברים למחשב בצורה זו או אחרת, ומכונים באופן כללי "ציוד היקפי". יש רכיבים שנחשבו בתחילה לציוד היקפי, ובהמשך נכללו כחלק מובנה מהמחשב.
ציוד היקפי > טלטייפ

המחשבים האישיים הראשונים, אלטייר, אימסאי, ואחרים, לא כללו מקלדת, או מסך, והמשתמשים שלא הסתפקו במפסקים המותקנים בפנל הקדמי השתמשו במסוף מחשב, שהתחבר למחשב דרך תקשורת טורית (לשם כך היה נחוץ להוסיף בקר תקשורת טורית, שגם הוא לא נכלל במחשב הבסיסי). המסוף המקובל היה למעשה טרמינל טלטייפ, בדרך כלל מסוג ASR 33. מסופים אלו בדרך כלל נמכרו לחברות, ולא נחשבו מוצרי צריכה, והחובבים מצאו דרכים מדרכים שונות לשים ידם על מסוף כזה - בדרך כלל עודפי ציוד וציוד משומש, כשחברות שהשתמשו במסופים כאלו חידשו ציוד. מאוחר יותר, חברת MITS הוסיפה לקטלוג שלה מסוף ASR 33 כדי להנגיש את האפשרות לחובבים (רק מי שקנה בחברה מחשב אלטייר היה יכול להזמין בה את המסוף).
הטלטייפ כולל מקלדת ומדפסת, שמאפשרים תקשורת עם המחשב: המשתמש שולח הוראות למחשב דרך המקלדת, והמחשב "עונה" דרך המדפסת. נוסף לשני אלו, הטלטייפ מצויד גם בקורא/מנקב סרטי נייר מנוקבים, ובכך מספק גם מערכת אחסון, ובעיקר דרך לטעון תוכנה. מצד אחד, הטלטייפ סיפק פתרון "מן המוכן" לשלוש פונקציות חשובות - קלט, פלט, ואחסון. פתרונות טובים יותר הגיעו בהמשך, ותוך פחות משלוש שנים מהופעת האלטייר, שימוש בטלטייפ בצמוד למחשב אישי למעשה נעלם.
בעד הופעת אמצעי אחסון טובים יותר, סרטי נייר היו הדרך הסטנדרטית להפצת תוכנה. האלטרנטיבה היחידה הייתה פרסום תוכנה, בשפת סף בצורה מודפסת, במגזין או כדומה, בלי דרך מעשית לטעון את התוכנה בלי שגיאות לזיכרון המחשב.
ציוד היקפי > מקלדת

בשלב הבא הופיעה חלופה למסוף: מסך ומקלדת. היצע המקלדות היה מוגבל, וגם כאן, החובבים בדרך כלל מצאו אותן בשוק העודפים והציוד המשומש. מקלדות אלו בדרך כלל התחברו, כמו המסופים, דרך קו תקשורת טורי.
ב-1976 הופיעו שני מחשבים שבישרו את השינוי: מחשב אפל I אמנם לא כלל את המקלדת עצמה, אבל הוא כבר הכיל את בקר המקלדת על הכרטיס (המחשב כולו היה "הכרטיס"), וחברת אפל עזרה למשתמשים לקנות מקלדת מתאימה. למחשב זה לא הייתה השפעה ממשית, ומאות ספורות בלבד יוצרו, וחשיבותו הוא בהיותו מעין אבטיפוס מוקדם של אפל ][, שהופיע בשנה הבאה. בערך באותו הזמן, קיץ 1976, הופיע מחשב נוסף, בשם SOL-20, של חברת פרוססור טכנולוגי, הסול היה המחשב האישי הראשון בתצורה שבמהרה הפכה סטנדרטית: המחשב הכיל בנוסף למקלדת (לא רק "בקר מקלדת" כמו האפל, אלא גם את המקלדת עצמה), גם בקר וידאו, מספר יציאות טוריות ומקביליות, וממשק לכונן קלטות שמע, שמאפשר לטעון תוכנה ולשמור נתונים. בשנה הבאה הופיעה "שלישיית 1977", קומודור פט, רדיו שק TRS-80, ואפל ][, שכל אחד מהם כלל מקלדת כחלק בלתי נפרד מהמחשב, ומאז ועד הופעת מחשבי כף היד, כמעט כל מחשב אישי כולל מקלדת, וכיום בדרך כלל מקלדת לא נחשבת "ציוד היקפי".
כשיצא ה-PC ב-1981, נקבע סטנדרט חדש למקלדת: מאז ה-SOL ב-1976 עד אז, מקלדות במחשבים אישיים היו בדרך כלל מחוברות באופן קשיח למחשב עצמו. מקלדת ה-PC, נפרדת מהמחשב, ומחוברת אליו בעזרת כבל, שהתחבר למחבר מסוג "דין"(אנ'). המקלדת כללה מקשים לShift, ‏Alt, וControl, לוח מקשים למספרים, ועשרה "מקשי פונקציות" F1 עד F10. פרט לתצורה, המקלדת קבעה סטנדרט חדש לאיכות, מעבר לכל מה שהיה מוכר עד אז בעולם המחשבים האישיים (מקלדות באיכות דומה היו מקובלות במסופי מחשב). תצורה זו הפכה סטנדרטית, בשינויים קלים: בדגמים הבאים מקשי הפונקציות עברו מצד שמאל של המקלדת לחלקה העליון, ומספרם גדל מ-10 ל-12, נוספו מקשי חיצים, שבדגם המקורי היו משותפים ללוח המקשים המספרי. בשנים הבאות, המחבר הוחלף ל"מיני דין", שמוכר יותר כ"מחבר PS/2", ובהמשך הופיעו מקלדות המחוברות ל-USB, שהפך בהמשך לסטנדרט, לצד מקלדות אלחוטיות, שאינן מחוברות למחשב בחיבור פיזי כלשהו.
ציוד היקפי > וידאו

כשם שהמחשבים האישיים הראשונים לא כללו מקלדת, הם גם לא כללו התקן וידאו. בראשית 1976, כשנה אחרי הצגת האלטייר, הופיעו שני כרטיסי וידאו לאפיק S-100: הראשון נקרא Dazzler(אנ'), בתרגום חופשי "מהמם", שייחודו היה תמיכה בצבע. הרזולוציה של הדאזלר למעשה לא אפשרה להציג טקסט - מודי התצוגה של הכרטיס היו 32X32 ו-64X64 בצבע, או 128X128 שחור-לבן. השימוש העיקרי בו היה למשחקים, ומספר לא גדול של כרטיסים נמכרו. זה היה המוצר הראשון של חברת קרוממקו, שבהמשך הייתה יצרן חשוב במחשבים וציוד היקפי סביב אפיק S-100. הכרטיס השני, היה מבוסס באופן רופף על פרויקט TV-Typewriter, ונקרא VDM-1(אנ'). הכרטיס הציג טקסט בשחור לבן, 16 שורות של 64 תווים, עם מערכת תווים מלאה, כולל אותיות גדולות וקטנות (כלומר A-Z וגם a-z. אמצעי הפלט שהיה עד אז, הטלטייפ, מוגבל לאותיות גדולות בלבד, וכמוהו גם מחשבים שהופיעו אחר כך, כמו אפל ][ ורדיו שק TRS-80). כרטיס זה זכה להצלחה, ולמשך זמן מה היה מעין סטנדרט עבור מחשבי אלטייר ואימסאי, ואפילו נבנו עבורו "תואמים". שני הכרטיסים היו גדולים: הכרטיס של קרוממקו היה למעשה זוג כרטיסים, מחוברים ביניהם בכבל. ה-VDM-1 אמנם היה כרטיס בודד, אבל רוחב חלק מהרכיבים עליו גרם למעשה לכך שהכרטיס תפס שני חריצי הרחבה, כי מפאת רוחבו, לא היה ניתן להשתמש בחריץ שמשמאלו.
ה-SOL-20 ב-1976, בישר את הסטנדרט החדש: מחשב שלם כולל בקר וידאו (אם כי לא תמיד את המסך עצמו). "שלישיית 1977" קבעה את הסטנדרט סופית, ומאז לא הוצג שום מחשב משמעותי שלא כלל בקר וידאו, ומבחינה זו אפשר לחשוב על בקר וידאו כחלק מובנה מהמחשב, ולאו דווקא "ציוד היקפי".
בקרי וידאו היה אחד התחומים אליו נכנסו יצרני כרטיסים עצמאיים, שלא ייצרו או מכרו מחשבים מלאים, והציעו יכולות גרפיות שעלו על היכולות שהציעו המחשבים עצמם. דוגמאות מוקדמות הן למשל כרטיס עבור אפל ][, שתמך בהצגת 80 טורים (לעומת ה-40 של האפל), או כרטיס ה"הרקולס"(אנ') עבור ה-PC, שתמך בהצגת טקסט באותה איכות כמו הכרטיס של IBM, ובמקביל בתצוגה גרפית. מגמה זו נמשכה לעשור השני של המאה ה-21, כששני היצרנים העיקריים שנשארו הם ATI טכנולוגיות (נקנתה ב-2006 על ידי AMD), ו-NVIDIA.
ציוד היקפי > אחסון

ללא אמצעי אחסון, השימושיות של מחשב מוגבלת מאוד. כשהופיעו האלטייר, ואחריו IMSAI ואחרים, אמצעי האחסון הזמין היחיד היה קורא ומנקב סרטי נייר, המובנה במסוף טלטייפ.