פנאטיות דתית
קנאות דתית יהודית

תופעות של קנאות לאלוהי ישראל אנו מוצאים במסורת ישראל מימי המקרא ועד ימינו, תופעות שמתאפיינות במעשי אלימות בשם האלוהים כולל מעשי רצח. אמנם ההלכה היהודית רואה ברצח ללא משפט פשע חמור נגד האלוהים ונגד האדם, אבל הסיפור המסופר במסגרת מסורת זו מכיל לצד ערך קדושת החיים גם מקרים של רצח בשם האלוהים או למען שמו שזכו לשבח ולשכר רבתי.
פנחס בן אלעזר הכהן הגדול הרג ללא משפט את זמרי בן סלוא והמדיינית שהתייחדו בקרבת אהל מועד וזכה על כך לשכר שמשרת הכהונה הגדולה תימסר לו ולמשפחתו לדורות. (במדבר, כ"ה) אליהו התשבי, נביא האלוהים, שחט את ארבע מאות וחמישים נביאי הבעל. (מלכים א, י"ח) הוא נרדף על מעשהו בידי מלכות אחאב, אבל זכה לשם גדול במסורת ישראל לדורות. מתתיהו החשמונאי שחט את שליח המלך שבא לזבוח זבח אלילי במודיעין במצוות המלך ואף הוא זכה, כנאמר שם, לשבח ולשכר פנחס, כהונה גדולה לדורות.
וככלותו לדבר את הדברים האלה קרב איש יהודי לעיני כולם לזבח על הבמה במודיעים כמצות המלך. וירא מתתיהו ויקנא וישתונן כליותיו וישלח חרונו כמשפט וירץ ויזבחהו על הבמה. ואת איש המלך המאלץ לזבח המית בעת ההיא ואת הבמה הרס. ויקנא לתורה כאשר עשה פנחס לזמרי בן סלוא. ויקרא מתתיהו בעיר בקול גדול לאמר כל המקנא לתורה העומד בברית ילך אחרי. (מקבים א', ב')
הקנאות שבה להופיע כהתנגדות לשלטון הרומאי ומרכיב משמעותי בפרוץ "המרד הגדול" בשנת 66 לספה"נ. אנו מכירים שתי קבוצות של קנאים, משפחת יהודה הגלילי שממנה יצאה קבוצת הסיקריים, וקבוצת הקנאים הירושלמיים, מחוגי הכהונה. קבוצות אלו הובילו את המרד, תוך סירוב מוחלט לקבלת עולם ובסופו של דבר לחורבן ירושלים. בין מנהיגי הקנאים בלטו יוחנן מגוש חלב ושמעון בר גיורא. הסיקריים, שמוצאם גלילי, הטילו טרור על אנשי ירושלים תוך רצח באמצעות הפיגיון המכונה סיקאר, ומכאן שמם. הם גורשו מירושלים בידי קנאי ירושלים והתבססו במבצר מצדה עד לנפילתם בשנת 73.
[...] וכאשר טהרה הארץ מהשודדים האלה צמח וגדל בירושלים מין שודדים אחרים, אלה הנקובים סיקריים. הם היו רוצחים את האנשים בעצם היום ובראש חוצות העיר ובחרו להם להתערב ביום מועד בקרב ההמון החוגג, בהסתירם תחת בגדיהם חרבות קצרות, ובהן המיתו את אנשי חרמם, וכאשר נפלו האנשים חללים, היו הרוצחים צועקים חמס יחד עם כל ההמון... יונתן הכהן הגדול היה הראשון שנשחט בידיהם ואחריו נרצחו אנשים רבים מדי יום ביומו.... כמו בעת מלחמה ירא כל איש, פן יבוא מותו פתאום, ומרחוק נזהר מאנשי ריבו, וגם חדל לבטוח באוהביו הקרובים... כה מהירים היו האורבים האלה במלאכתם וכה השכילו להיעלם מן העין! (יוספוס פלוויוס, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ב, פרק י"ג, פסקה ג' (תרגום שמחוני)
יוסף בן מתיתיהו מתייחס בשלילה מוחלטת לתופעת הקנאות בכלל וקבוצת המתנקשים הסיקריים בפרט. כך הוא גם מתאר את מותם על אמונתם במצדה. (ספר תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר ז', פרק ט', פסקה א') אולם, הקנאות באותה העת היא תופעה אותנטית בקרב הציבור היהודי.
מסורת השבח לרוצחים ממשיכה גם במאה העשרים כאשר הד"ר ברוך גולדשטיין מבצע טבח במתפללים מוסלמים במערת המכפלה בחברון, קברו נהיה מוקד לעליה לרגל ושמו זוכה לעטרת צדיקים בעיני רבים. גם רוצחו של ראש הממשלה יצחק רבין בשם ערך דתי של "דין רודף" זוכה לשבח בציבורים שונים. גם במאה העשרים ואחת ישנם פרטים יהודים שמצדיקים בשם אמונתם מעשי אלימות ורצח של ערבים.
מסורת קידוש השם הלכה והתפתחה מימי בית שני, אל תוך מסורת היהדות הרבנית והביאה את הקנאות לאלוהי ישראל לניסוח קיצוני חדש של מוות על קידוש השם של המאמין עצמו או של בני משפחתו. כבר בספר מקבים א; מסופר על נכונות יהודי ארץ ישראל למות על אמונתם ולא להיענות לגזרות אנטיוכוס.
ורבים מבני ישראל דבקו בתורת ה' ויישמרו מאכול כל דבר טמא. וייבחרו את המוות משקץ את נפשותם, ומחלל את ברית ה', וימותו. (מקבים א', א',
בהמשך מסופר שהיהודים שברחו למערות מפני הגזרות, לא נלחמו בשבתות והעדיפו למות ולא לחלל את אמונתם. (מקבים א', ב') הטקסט מביא את בדברי מתתיהו לבניו טרם מותו, "לכן קומו בני וקנאו לתורת אלוהינו" (מקבים א', ב') והוא מונה את קנאי השם, שבזכות מסירות הנפש המוחלטת שלהם זכו לשכר גדול ובהם פנחס הכהן ואליהו הנביא ואחרים.
ספר מקבים ב' המאוחר יותר, ממשיך את תיאור המרטירולוגיה היהודית בסיפור אלעזר הזקן שסירב לאכול מבשר החזיר (מקבים ב', ו') ואת סיפור "אם הבנים" שעודדה את שבעת בניה למות ולא לחלל ולו למראית עין את אמונתם. (מקבים ב', ז') הסיפור זכה להתחדשות במהדורות רבות, בספר מקבים ד', ובספרות התלמודית ובימי הביניים קיבל את השם המוכר כעת לכל ילד בישראל, "חנה ושבעת בניה". כך גם סיפורם של "עשרת הרוגי מלכות", עשרת חכמי ישראל שמתו על אמונתם ובראשם רבי עקיבא, סיפור שנהיה לסיפור מכונן במסורת היהודית. בסיפור התלמודי על מותו של רבי עקיבא (ברכות ס"א, ע"ב) אומר עקיבא שכל ימיו הוא ייחל לכך שיוכל למות על קדושת השם.
בשעה שהוציאו את רבי עקיבא להריגה זמן קריאת שמע היה, והיו סורקים את בשרו במסרקות של ברזל, והיה מקבל עליו עול מלכות שמים. אמרו לו תלמידיו: רבינו, עד כאן? אמר להם: כל ימי הייתי מצטער על פסוק זה בכל נפשך - אפילו נוטל את נשמתך, אמרתי: מתי יבא לידי ואקיימנו, ועכשיו שבא לידי לא אקיימנו? היה מאריך באחד עד שיצתה נשמתו באחד. יצתה בת קול ואמרה: אשריך רבי עקיבא שיצאה נשמתך באחד. (בבלי, ברכות ס"א, ע"ב)
התלמוד הבבלי מביא את סיפורם של ארבע מאות "ילדים וילדות" שנשבו בידי הרומאים לקלון, ז.א. לעבודת זנות והם בחרו להשליך עצמם לים ולטבוע ורק לא להגיע לכך (תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף נ"ז, עמוד ב'). הסיפור זכה להדהוד בספרות העברית. יל"ג בשירו המר "במצולות ים" כותב:
[...] וּכְמוֹ הַשַּׁחַר עָלָה לַהֲדֹף לָיִל
וַתָּקֹמְנָה כַּלְּבָאוֹת אִשּׁוֹת הֶחָיִל
וּבְרֶגֶל יְשָׁרָה עַל קִיר הַסְּפִינָה דָּרָכוּ
וּבְלֵב קָרוּעַ וּמָרְתָּח שִׂיחָן שָׁפָכוּ:
"אֲדֹנָי אֶחָד, אֲדֹנָי אֱלֹהֵינוּ
הִנְנוּ אָתָאנוּ לָךְ, אָנָּא קַבְּלֵנוּ,
אִם דָּמֵנוּ יֶעֱרַב כַּקָּרְבָּן עָלֶיךָ
הִנְנוּ לָמוּת בִּנְדָבָה עַל מִזְבְּחֶךָ!"
דִּבְּרוּ – וַתִּשֶּׂאנָה עֵינֵיהֶן הַשָּׁמַיְמָה
וַתַּחֲלֵקְנָה מִמִּכְסֵה הָאֳנִיָּה הַמָּיְמָה…
רָאָה הַיָּם וַיָּנֹס, מֵימָיו הִתְפַּלָּצוּ,
הָמוּ גַלָּיו סָבִיב, הָמוּ וַיִּתְרֹצָצוּ;
וּשְׁתֵּי הַנְּפָשׁוֹת הַטְּהֹרוֹת כִּזְהַב פַּרְוָיִם
צָלְלוּ כַּעוֹפֶרֶת בִּמְצוּלוֹת הַמָּיִם.[...] (יל"ג, במצולות ים, פרויקט בן יהודה)
הסיפור מהדהד, בגרסה מעט שונה, גם במגילת האש של ח"נ ביאליק, שם מסופר על מאתים בחורים ומאתים בחורות שנתפסו לקלון (חלק ד', פרויקט בן יהודה).

מסורת "עשרת הרוגי מלכות ורעיון המוות הקדוש במגוון ביטוייו ממשיכים להדהד בספרות היהודית וגם ללוות את ההיסטוריה היהודית וכך אנו מוצאים גם את פרשות האיימה של קידוש השם ההמוני של יהודים בימי הביניים, במיוחד בקהילות שו"ם בעת מסע הצלב הראשון 1096 לספה"נ, ימי גזרות תתנ"ו, עת בחרו יהודים להתאבד ולא לעבור על דתם ואף להמית את בני משפחתם. וכך נאמר באחת הכרוניקות מאותה תקופה על הרג ילדים בידי הוריהם כדי שלא יפלו לשמד:
מי ראה ומי שמע, מה שעשתה זאת הצדקת אשה החסידה מרת רחל... ותאמר אל חברותיה: ארבעה בנים יש לי, גם עליהם אל תכסו, פן יבואו הערלים הללו ויתפשום חיים ויהיו מקויימים בתעתועם... והנער אהרון, כשראה שנשחט אחיו, והיה צועק: 'אמי אל תשחטני' והלך לו ונחבא תחת תיבה אחת, וכשהשלימה הצדקת לזבוח שלושת בניה לפני יוצרם, אז הרימה קולה וקראה לבנה: אהרון, אהרון, איפה אתה. גם עליך לא אחוס ולא ארחם. ותמשכהו ברגלו מתחת התיבה אשר נחבא שם ותזבחהו לפני אל רם ונישא. (מתוך התיעוד של האנונימי ממיינץ 4H)
סיפור ידוע נוסף הוא סיפורו של ברוך ממגנצא, בן המאה ה-11, שלו מיוחס לפי המסורת חיבור פיוט "ונתנה תוקף". רבי אמנון, אישש קהילת מגנצא, אחת מקהילות שו"ם, מת על קידוש השם בסרבו לדרישת ההגמון להמיר את דתו.
מושג הערך קידוש השם ממשיך ומתגלגל גם אל ימי השואה ואל מערכות ישראל.
מנגד, בעת המודרנית,; מתנערים יהודים רבים ממסורת זו של מוות בשם האמונה. בולטת בין הקולות הללו הפואימה של טשרניחובסקי "ברוך ממגנצא" שמעלה את האבסורדיות שבאמונה זו. המושג "צאן טבחא" שמקורו בספר תהילים והמשכו כתואר לשבח לעם היהודי מקבל תפנית בכרוז שחיבר אבא קובנר בינואר 1942 בווילנה ובו קרא ליהודים "אל נלך כצאן לטבח", אבל גם משמעו שלה כרוז הוא שיהודים נדרשים להתגונן ואולי להילחם על כבודם ולכן למות על קדושת שמם הלאומי.