stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלן דייוויד (שחקן)
הערות שוליים

↑  Trowbridge, Simon (2008). Stratfordians: A biographical dictionary of the Royal Shakespeare Company. Oxford: Editions Albert Creed. pp. 163–164. ISBN 978-0-9559830-1-6.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 1450 1250  LCCN: n00120642  NKC: nlk20040172978  VIAF: 84865659   WorldCat (עם VIAF): 84865659
אליפות העולם באופני כביש 2020

| --- | --- |
 ענף:  אופני כביש
 ארגון מפעיל:  האיגוד הבינלאומי לאופניים 
 תקופת התחרות:  24 בספטמבר – 27 בספטמבר
 מספר תחרות:  93 
 מספר מקצועות:  2
 עיר מארחת:  אימולה, איטליה
 יבשת:  אירופה
 imola-er2020.it
 → הרוגייט 2019 פלנדריה 2020 ← 
 קואורדינטות:  44°21′11″N 11°42′53″E﻿ / ﻿44.3531°N 11.7147°E﻿ / 44.3531; 11.7147
 he
 
אליפות העולם ה-93 באופני כביש, נערכה באימולה שבאיטליה בין ה-24 ל-27 בספטמבר 2020. תחילה תוכננה האליפות להתקיים במרטיני ואגל שבשווייץ, אך בשל התפרצות נגיף הקורונה האירוע נידחה מה-12 באוגוסט ושובץ מחדש באיטליה ובתאריך החדש.
בשל המצב החדש שנוצר ולוח הזמנים הצפוף שמקביל גם למרוצים אחרים, לא התקיימו מקצי עד גיל 19 ועד גיל 23.
מסלול

האליפות התקיימה בעיר אימולה, מקצי האליפות התקיימו במתכונת של הקפות שהסתיימו בתוך מסלול הפורמולה 1 באימולה, שכבר אירח בעבר את הג'ירו ד'איטליה, כשהקטע ה-12 של המרוץ במהדורה של 2018 הסתיים שם. מקצי נגד השעון כללו הקפה אחת בתוך המסלול במרחק זהה לגברים ולנשים. מקצה הכביש לגברים כלל 9 הקפות במרחק מצטבר של 258.2 קילומטרים, מקצה הנשים כלל 4 הקפות פחות ב-143 קילומטרים.
לוח זמנים

| תאריך | מקצה | מרחק | זמנים (CET) | הקפות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 24 בספטמבר | עלית נשים נגד השעון | 31.7 ק"מ | 14:40-16:35 | 1 |
| 25 בספטמבר | עלית גברים נגד השעון | 31.7 ק"מ | 14:30-16:35 | 1 |
| 26 בספטמבר | עלית נשים | 143 ק"מ | 12:35-16:45 | 5 |
| 27 בספטמבר | עלית גברים | 258.2 ק"מ | 09:45-16:45 | 9 |
טבלת מדליות > נשים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 מקצה:  

| כביש | אנה ואן דר ברחן   הולנד הולנד | 4:09:57 שעות | אנמיק ואן פלוטן   הולנד הולנד | 1:20+ | אליסה לונגו-בורגיני   איטליה איטליה | ז.ז |
| נגד השעון | אנה ואן דר ברחן   הולנד הולנד | 40:20 דקות | מרלן רויסר   שווייץ שווייץ | 0:15+ | אלן ואן דייק   הולנד הולנד | 0:31+ |
טבלת מדליות > גברים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 מקצה:  

| כביש | ז'וליאן אלאפיליפ   צרפת צרפת | 6:38:34 שעות | ווט ואן ארט   בלגיה בלגיה | 0:24+ | מארק הירשי   שווייץ שווייץ | ז.ז |
| נגד השעון | פיליפו גאנה   איטליה איטליה | 35:54 דקות | ווט ואן ארט   בלגיה בלגיה | 0:26+ | שטפן קינג   שווייץ שווייץ | 0:29+ |
הערות שוליים

↑  רוכבים בקטגוריית הגיל הזו הורשו להשתתף במקצי העלית
↑  זמן זהה
אלנה מושוק

| --- | --- |

 לידה:  יאשי
 מוקד פעילות:  רומניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1990 
 מקום לימודים:  George Enescu University of Arts of Iași 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  רומנית 
 www.mosuc.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אלנה מושוק (ברומנית:  Elena Moșuc; נולדה ב-18 בינואר 1964) היא זמרת אופרה, בעלת קול סופרן, רומנייה-שווייצרית.
קריירה

אלנה מושוק נולדה בעיר יאשי, שברומניה ולמדה בקונסרבטוריון ג'ורג'ה אנסקו בעיר זו. עוד בתקופת לימודיה השתתפה בתחרויות בינלאומיות והגיעה למקום הראשון. בשנת 2005 העניק לה נשיא רומניה את התואר "אביר האמנויות", שהוא תואר הכבוד הגבוה ביותר שיכול מוזיקאי לקבל ברומניה. בשנת 2009 קיבלה תואר דוקטור במדעי המוזיקה על עבודה ב"נושא השיגעון באופרה האיטלקית במחצית הראשונה של המאה ה-19". בשנת 2010 הוכתרה בתואר אזרחית כבוד של עיר הולדתה.
הקלטות

Notre Amour, שירים צרפתים ורומנים (עם טקסטים ותרגומים)
ג'ורג'ה אנסקו - שבעה שאנסונים של קלמנט מארו, אופוס 15
ארנסט שוסון - 5 שאנסונים
קלוד דביסי - Nuit d'Étoiles (ליל כוכבים)
גבריאל פורה - 6 שאנסונים
דיאמנדי גצ'יו (Diamandi Gheciu) ‏- Și dacă... (ואם...)
סאבין דרגוי (Sabin Drăgoi) ‏ Crizanteme (קריזנטמות)
כרמן פטרה באסאקופול (Carmen Petra Basacopol - (Zoril-și mână cerbii de foc (זוריל נוהג באיילי האש)
ואסילה ספטרלו (Vasile Spătărelu - (Somnoroase păsărele (ציפורים ישנוניות)
פליצ'יה דונצ'אנו (Felicia Donceanu) ‏ Note de primavara (הערות אביב)
פסקל בנטויו (Pascal Bentoiu) - אפריל
מיכאיל ג'ורה Mihail Jora) - Primavara) ‏ (אביב)
טיבריו ברדיצ'אנו (Tiberiu Brediceanu) - ‏ Floricica de pe apă, Doina Stâncuței (פרח קטן על המים, הדוינה של סטנקוצה)
אכים סטויה (Achim Stoia) - ‏ Cand treci, bade, pe la noi (כשתעבור, דוד, במקומותינו)
אדוארד קאודלה (Eduard Caudella) ‏ Ochi albaștri-s drăgălași (עיניים כחולות הן חביבות)
עם סבין ואטין, פסנתר.
"גיבורות דוניצטי"
הערות שוליים

↑  Elena Mosuc, Soprano (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007419830605171  PLWABN: 9810531095505606  BNE: XX5423938  BnF: cb14041947x (data)  CiNii: DA15762433  GND: 133119351  ISNI: 0000 0000 7840 1390  LCCN: no2004071310  MusicBrainz: 1d585cba-8e62-4bb3-a57f-dd6489f395f4  NKC: xx0189387  NSK: 000443865  RERO: 02-A014246470  SUDOC: 189161078  TLS: Elena_Moşuc  VIAF: 15988395   WorldCat (עם VIAF): 15988395
אלן דיקסון

אלן ג'ון דיקסון (באנגלית: Alan John Dixon; 7 ביולי 1927 –  6 ביולי 2014) היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת אילינוי בשנים 1981–1993, ולפני כן כמזכיר המדינה של אילינוי בין השנים 1977–1981. בתחילת דרכו הפוליטית כיהן גם כגזבר המדינה בשנים 1971–1977.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

דיקסון נולד בבלוויל שבאילינוי ב-7 ביולי 1927. הוא למד בבית הספר הציבוריים של אילינוי ולאחר מכן השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. הוא הוסיף להשלים לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. בעת לימודיו באוניברסיטת אילינוי הצטרף לאחוות דלתא אפסילון. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת דיקסון בצי ארצות הברית.
מ-1951 עד 1963 כיהן דיקסון כחבר בית הנבחרים של אילינוי. בשנים 1963–1971 היה חבר הסנאט של אילינוי, ובחלק מתקופה זו שימש כמצליף סיעת המיעוט.
בסתיו 1970, השתמש קארל רוב, לימים סגן ראש סגל הבית הלבן בממשל ג'ורג' ווקר בוש, בזהות בדויה כדי להיכנס למשרדי מטה הבחירות של דיקסון כאשר זה התמודד לתפקיד הגזבר המדינתי, וגנב 1,000 דפי נייר רשמיים של הקמפיין. לאחר מכן הדפיס רוב עלוני בחירות מזויפים בשמו של דיקסון המבטיחים "בירה חינם, אוכל חינם, בנות וזמן טוב עבור כלום" והפיץ זאת בהופעות רוק ובמקלטים לדרי רחוב – כל זאת במטרה לשבש את אירועי הבחירות של דיקסון. אמנם דיקסון ניצח בבחירות, אך מעורבותו של רוב במעשה הקונדס לא נחשפה עד אוגוסט 1973. ב-1999 התראיין רוב ל"דאלאס מורנינג ניוז" וטען כי "הייתה זו מתיחה של צעירים בגיל 19 ואני מתחרט על כך".
ביוגרפיה > מזכיר המדינה של אילינוי

בשנת 1976 נבחר דיקסון למזכיר המדינה של אילינוי. בחירות 1976 באילינוי היו סוערות עבור המפלגה הדמוקרטית. מושל אילינוי היוצא דן ווקר איבד את תמיכת המפלגה והובס בבחירות המקדימות. היבחרו של דיקסון למזכיר המדינה הותיר פער בן שנתיים בכהונתו כגזבר המדינה. כדי למנוע מווקר למנות את עצמו או כל אדם אחר לתפקיד, הציע דיקסון למושל הרפובליקני הנכנס ג'יימס תומפסון שיתפטר מתפקידו לאחר שתומפסון יושבע לתפקידו במידה ויסכים למועמד שייבחר להחליפו כגזבר המדינה. הבחירה של דיקסון הייתה דונלד ר. סמית', רפובליקני בכיר בשירות המדינה של אילינוי שהסכים לא להתמודד לתקופת כהונה מלאה. דיקסון שירת כמזכיר המדינה עד ינואר 1981.
ביוגרפיה > בסנאט של ארצות הברית

בשנת 1980 התמודד דיקסון לסנאט של ארצות הברית באילינוי. הסנאטור עדלי סטיבנסון השלישי פרש מהחיים הפוליטיים, ובכך הפך את המירוץ לסנאט האמריקאי במושב זה לפתוח, לראשונה מאז 1938. בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית גרף דיקסון 66.88% מהקולות וגבר על ארבעה יריבים. יריבו הרפובליקני בבחירות הכלליות היה סגן המושל דייב או'ניל. דיקסון ניצח את או'ניל עם 56.01% מקולות הבוחרים, והושבע לתפקידו בראשית ינואר 1981.
דיקסון נחשב בדרך כלל למתון והיה פחות גלוי לאומית מכל אחד מעמיתיו לייצוג אילינוי בסנאט, צ'ארלס פרסי ופול סיימון, שהתמודדו שניהם לנשיאות ארצות הברית. ב-1992 הפסיד דיקסון בבחירות המקדימות של הדמוקרטים לקרול מוזלי בראון. התבוסה הזו זעזעה את הפרשנים הפוליטיים. באותה תקופה אף סנאטור לא הובס בפריימריז במשך למעלה מעשור ולדיקסון היה רקורד ארוך של הצלחות אלקטורליות. הצבעתו בעד אישור מינויו של קלרנס תומאס לבית המשפט העליון של ארצות הברית הייתה סיבה מכרעת בהפסד מועמדותו. דיקסון היה נתון לביקורת חריפה מצדה של בראון על שתמך במינויו של תומאס, חרף ההאשמות שהטריד מינית את אניטה היל.
בראון, אישה אפרו-אמריקאית, זכתה לתמיכה מוחלטת בקרב מצביעים אפרו-אמריקאים, ומשום שנודעה כליברלית רפורמיסטית קיבלה נתח גדול של מצביעים ליברליים, ומשכה אליה גם מצביעות רבות במערכת בחירות לאומית שכונתה בדיעבד "שנת האישה". גם התמודדותו של מועמד שלישי, אל הופלד, עורך דין מיליונר, הייתה בעוכריו של דיקסון. הופלד זכה לתמיכתם של דמוקרטים שמרנים ומתונים שלרוב תמכו בדיקסון, והוציא למעלה מ-4 מיליון דולר אמריקני בתשדירי טלוויזיה נגד דיקסון.
ביוגרפיה > בערוב ימיו ומותו

ב-1994 וב-1995 היה דיקסון יושב ראש ועדת ההיערכות מחדש והסגירה של בסיסי הצבא במסגרת תהליך התייעלות של מחלקת ההגנה של ארצות הברית. לאחר כהונתו בסנאט שב דיקסון לעסוק בעריכת דין, ועבד במשרד עורכי הדין "Bryan Cave Leighton Paisner" השוכן בסנט לואיס. ב-2013 יצא לאור ספר זיכרונותיו. בערוב ימיו התגורר בפיירוויו הייטס (Fairview Heights) שבאילינוי, יממה אחת טרם יום הולדתו ה-87.
הערות שוליים

↑  דאגלס מרטין, Alan J. Dixon, 86, Is Dead; U.S. Senator Who Championed Illinois, באתר הניו יורק טיימס, 7 ביולי 2014 (באנגלית)
↑  קים גיגר, Former Sen. Alan Dixon dead at 86. ‘He took really great care of people’, באתר שיקגו טריביון, 7 ביולי 2014 (באנגלית)
↑  נילס לסניווסקי, Illinois Mourns Former Sen. Alan Dixon (Updated), באתר Roll Call‏, 7 ביולי 2014 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007322541405171  LCCN: n82151715  SNAC: w69p3kb5  US Congress: D000366  VIAF: 72749137   WorldCat (עם VIAF): 72749137
אפולוניה אולדק

אין תמונה חופשית
אפולוניה אולדק (בפולנית: Ołdak Apolonia; נולדה ב-6 בפברואר 1904 - 29 בדצמבר 1997), תופרת ופקידת קבלה בבית חרושת לזהב בוורשה, שהצילה תינוקת יהודייה במהלך מלחמת העולם השנייה והוכרה כחסידת אומות העולם.
פעילות במהלך השואה

בזמן מלחמת העולם השנייה אפולוניה ואלכסנדר אולדק ברחו מוורשה לכפר דזיז'קוביצ'ה, ושכרו חדר בביתו של איכר מקומי. ב-1942 הגרמנים הוציאו פקודת גירוש לכל יהודי הכפר דזיז'קוביצ'ה, ובעקבותיה כ-300 מיהודי העיירה ברחו ליערות הסמוכים. בין המשפחות היו גם נחמיה ושרה טננבאום עם בתם זלדה התינוקת, שמצאו מקום מסתור באחד הבונקרים ביער שבו פעלו פרטיזנים פולנים. בסתיו 1942 גילו את מקומות המסתור ורצחו את כל יושבי הבונקר, פרט לתינוקת בת שמונת החודשים שבדרך נס לא נפגעה מהירי. לאחר פעולת ההשמדה, הורו הגרמנים לכסות את כל הבורות ביער. כשהגיע שומר היער אל הבור בו שכבה זלדה, נשמע בכי, ורחמיו נכמרו על התינוקת. הוא החליט שלא לכסות את הבור, ונשלח מסר אל הנאצים שהורו להלין את זלדה בבתי איכרים עד שתתבצע חקירה.
קיימת גרסה נוספת לפיה שרגא טננבאום, דודה של זלדה, שהיה פרטיזן יהודי, חילץ אותה מן הבונקר ומסר אותה לידי ראש הכפר. הדוד איים כי אם יאונה כל רע לילדה הוא ושאר הפרטיזנים ישרפו וישמידו את הכפר. היה ניסיון הלשנה לאס אס מאחת השכנות, אך אלה התעלמו מדבריה. בעקבות ההלשנה הוצת ביתה על ידי הפרטיזנים, והלשנות נוספות לא בוצעו בשנים לבוא.
אפולוניה ובעלה אלכסנדר, ששכלו את ילדיהם לפני המלחמה, ריחמו על הילדה כששמעו שהיא עוברת מיד ליד, והחליטו לאמץ אותה. בשנתיים הראשונות לחייה בחיק משפחת אולדק, זלדה, שקיבלה את השם הבדוי באסיה, הייתה חולנית ביותר לאחר ההזנחה הקיצונית שעברה. היא לקתה בדלקת ריאות ארבע פעמים, וסבלה מכינים, מגירויי עור ומדיזינטריה. למרות מחלותיה וחולשתה, אפולוניה אהבה אותה ודאגה לה במסירות על אף האמצעים הדלים והקושי להשיג חלב עבורה. פעם אחת הידפקו על דלתה של אפולוניה מספר איכרים שדרשו ממנה למסור לידיהם את באסיה, אך אפולוניה סירבה בתוקף בידיעה שגורל התינוקת בידיהם יהיה רע. לימים נודע לגסטפו אודות קיומה של התינוקת, והם דרשו מאפולוניה להתייצב עם הפעוטה במשטרת העיירה קרשניק. אפולוניה נחקרה על ידי הגסטפו במשך שלושה חודשים רצופים, במהלכם דבקה בטענה שהילדה נמצאה עזובה ושהיא גרמניה או פולניה.
לאחר המלחמה

כשהמלחמה הסתיימה, חששו אפולוניה ואלכסנדר לשלומה של באסיה לנוכח חשדות בדבר יהדותה, ולכן החליטו לחזור לוורשה, שם התגוררו בבית קטן שרכשו באחד מפרברי העיר. באסיה גדלה אצלם כנוצריה לכל דבר. כאשר אלכסנדר חלה בשחפת, ביקשה ממנו אפולוניה לעזוב את הבית כדי שלא ידביק אותה ואת באסיה. בשנת 1952 נפטר אלכסנדר ממחלת השחפת. כאשר באסיה חלתה והיה צורך לרכוש עבורה תרופות, מכרה אפולוניה חפצי ערך לצורך מימון התרופות. מאוחר יותר נישאה אפולוניה מחדש.
בשנת 1958 הגיע לביתה של אפולוניה נציג שגרירות ישראל, שחשף בפני באסיה את זהותה היהודית. הוא סיפר לה שדודים שלה בישראל נאבקים על קבלת אישור עלייה עבורה. באסיה - זלדה, שהייתה באותו הזמן בת 15 הסכימה לעלות רק בתנאי שאמה המאמצת אפולוניה תוכל להצטרף אליה. חשיפת זהותה היהודית של באסיה גררה תגובות אנטישמיות מצד השכנים אשר החלו להציק לה. גם בעלה של אפולוניה לא קיבל את דבר יהדותה של באסיה בעין יפה ובני הזוג התגרשו.
אפולוניה החליטה להגר לישראל, מתוך הבנה שבישראל יהיה להן עתיד טוב יותר ובאסיה תוכל להיות קרובה לדודים, איתם הייתה בקשר מכתבים. עוד באותה שנה, 1958, עלו אפולוניה ובאסיה לישראל. הן נסעו ברכבת מוורשה לנאפולי, ממנה הפליגו באוניה לנמל חיפה. באסיה הופנתה למוסד של עליית הנוער ופגשה את קרובי משפחתה. שתי הנשים השתקעו בדירה בבת ים, ושמה של באסיה שונה בשנית, לשם העברי בתיה. דודה אשר הציל אותה ביערות הפרטיזנים טען כי עוד בשנת 1946 ניסה לקחת אותה ולשכנע את אפולוניה להביאה אליו. הדבר לא צלח, אך הם נשארו בקשר מכתבים כאשר הוא עצמו עלה לארץ באותה השנה. באמצעות הדוד התבררו לה שמות הוריה נחמיה ושרה טננבאום.
בשנות ה-70 נולדו לבתיה שני ילדים, ואפולוניה נהגה לבקרם מדי יום. ב־20 בדצמבר 1997 נפטרה אפולוניה ונקברה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
הכרה והנצחה

ב-18 באוקטובר 1966, יד ושם הכיר באפולוניה ובאלכסנדר אולדק כחסידי אומות העולם. הטקס התקיים ביד ושם בירושלים ב-30 באוקטובר 1967 ובו הוענקו מדליות ותעודות הוקרה לשישה חסידי אומות העולם מפולין ומהונגריה, שכמו אפולוניה אולדק, השתקעו בישראל.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) אותר קברה של אפולוניה בקרית שאול.
לקריאה נוספת

תיק ארכיון יד ושם מספר M.31/272 ע"ש אפולוניה אולדק.
גרשון, פינצ'בסקי. חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל. הוצאת יד ושם, ירושלים 2023.
הערות שוליים

↑  גרשון פינצ'בסקי, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, 2023, עמ' 27-28
1 2 3 4  אפולוניה אולדק, באתר יד ושם
↑  י. ינאי, עדות שרגא טננבאום, תיק ארכיון יד ושם מס' M.31/272
1 2 3 4  עדות אפולוניה אולדק, תיק ארכיון יד ושם מס' M.31/272
1 2  עדות בתיה לייכט, תיק ארכיון יד ושם מס' M.31/272
↑  כתבה על טקס הענקת מדליות מתוך עיתון "למרחב", באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏31.10.1967
↑  אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אפולוניה אולדק".
אני, אימא

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 מבוסס על:  עלילה מאת גרנט ספטור ומייקל לויד גרין
 בימוי:  גרנט ספטור 
 הופק בידי:  טימותי וויט, קלווין מונרו 
 תסריט:  מייקל לויד גרין 
 עריכה:  Sean Lahiff 
 שחקנים ראשיים:  הילרי סוונק רוז ביירן קלרה רוגארד לוק הוקר 
 מוזיקה:  דן לוסקומב (אנ') אנתוני פטרוס (אנ')
 צילום:  סטיב אניס 
 מדינה:  אוסטרליה 
 חברת הפקה:  Penguin Empire Southern Light Films Mister Smith Entertainment (אנ') Endeavor Content
 חברה מפיצה:  נטפליקס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 בינואר 2019 (פסטיבל הסרטים סאנדנס) 7 ביוני 2019 (אוסטרליה
 משך הקרנה:  115 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  מתח סייברפאנק
 הכנסות:  $643,593
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אני, אמא (מאנגלית: I am Mother) הוא סרט מתח – סייברפאנק אוסטרלי שיצא בשנת 2019. הסרט בוים על ידי גרנט ספטור והתסריט שלו נכתב על ידי מייקל לויד גרין, בהתבסס על עלילה שהשניים יצרו. בסרט מככבים קלרה רוגארד (אנ'), לוק הוקר, רוז ביירן והילרי סוונק. עלילת הסרט עוקבת אחר "בת", ילדה החיה בתוך בונקר בעולם פוסט אפוקליפטי ומגודלת על ידי "אמא" – רובוט שאחראי על אכלוס מחדש של כדור הארץ. הקרנת הבכורה התקיימה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-25 בינואר 2019. לאחר מכן, הסרט הופץ ברחבי העולם על ידי חברת הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-7 ביוני 2019.
עלילה

לאחר אירוע הכחדה המונית, בונקר המופעל על ידי מכונות שמטרתו לאכלס מחדש את כדור הארץ מופעל. רובוט בשם "אמא" מגדלת עובר אנושי ומטפלת בה לאורך השנים. 38 שנה לאחר מכן, הצופים חוזים בילדה אנושית בשם "בת" מתקנת את זרועה של אמא. אמא מלמדת את בת שיעורים פילוסופיים בנושא אתיקה ומוסר ומכינה אותה לבחינה שעתידה להגיע. אמא אוסרת על בת לצאת מהבונקר אל העולם שבחוץ מכיוון שלטענתה העולם הזדהם בצורה מסוכנת. למרות האזהרות, בת נשארת מסוקרנת.
בזמן שהיא חוקרת את הבונקר, בת שומעת אישה זרה מבחוץ המתחננת לעזרה. בת מכניסה את הזרה לבונקר בעודה לובשת חליפה נגד קרינה (אנ') ומסתירה אותה מפני אמא. כשבת שואלת את הזרה לגבי הזיהום שבחוץ, הזרה טוענת שלא קיים זיהום כזה. השתיים מתחילות לריב על האקדח שהזרה נושאת ומושכות את תשומת הלב של אמא, שלוקחת את האקדח מהזרה ותחת תחנוניה של בת לוקחת אותה למרפאה. הזרה מסרבת לקבל את עזרתה של אמא ומספרת לבת שרובוטים מאותו הדגם של אמא נמצאים בעולם שבחוץ וצדים בני אדם. האנשים ששרדו מסתתרים מהרובוטים בתוך מכרות תת-קרקעיים. בת מנתחת את הצלעות של הזרה (לאחר שהאחרונה ספגה פצע ירי) במטרה לעזור לה. לאחר שצפתה בבת מתיידדת עם הזרה, אמא מצהירה שהגיע הזמן למבחן של בת, אותו היא עוברת. לאחר המבחן, אמא נותנת לבת אפשרות לבחור עובר ולגדל אותו בעצמה.
בת מנסה לברר אודות סיפוריה של הזרה על הרובוטים ומסיקה שהזרה נורתה בנשק ששונה משלה. בנוסף, בת מגלה שהיא הילדה השלישית של אמא ושאמא הרגה את הילדים הקודמים לאחר שאלו נכשלו במבחן שהיא עברה קודם לכן. בת מנסה לעזוב את הבונקר ביחד עם הזרה, אבל אמא לוכדת אותן ומענה את הזרה במטרה לקבל מידע על ניצולים נוספים. בת מפעילה את אזעקת האש בבונקר כדי ליצור הסחת דעת ובכך היא נותנת לזרה הזדמנות לקחת אותה כבת ערובה ולתת לשתיים לעזוב את הבונקר. הזרה מובילה את בת ברחבי השממה הפוסט אפוקליפטית שמלאה ברובוטים ומתוודה בפניה שהיא עזבה את המכרות לפני תשע שנים ושאין עוד ניצולים מלבדה.
מבינה שאין עתיד עבורה בעולם שבחוץ, בת חוזרת אל הבונקר. לאחר שהיא מתפייסת עם אמא, בת מורשית לטפל בעובר ולגדלו כאחיה. אמא מסבירה לבת שהיא לא רובוטית, אלא בינה מלאכותית ששולטת על כל הרובוטים. אמא הכחידה את המין האנושי לאחר ששוכנעה שהאנושות בסופו של דבר תשמיד את עצמה. במטרה למנוע זאת, אמא החליטה לייצר את האנושות מחדש וללמד אותה אתיקה ומוסר, בתקווה שאלו יעריכו את החיים. בת מבקשת מאמא לסמוך עליה בגידול אחיה ובטיפול בשאר העוברים בבונקר. אמא מסכימה ובת יורה בגופה הרובוטי של אמא. רובוט נוסף של אמא מאתר את הזרה בחוץ ומסביר לה שהוא נתן לה לחיות מכיוון שהיא שירתה את מטרתה של אמא, אך כעת אין בה צורך. בבונקר, בת מביטה בכל העוברים שנמצאים תחת טיפולה ומבינה שכעת היא אמא בעצמה.
שחקנים

קלרה רוגארד (אנ') – בת
לוק הוקר – אמא (לכידת תנועה)
רוז ביירן – אמא (דיבוב)
הילרי סוונק – האישה הזרה
הייזל סנדרי וסאמר לנטון – ילד
מאדי לנטון – תינוקת
טהילה סטורצקר – ילדה
ג'ייקוב נולאן – אח
הפקה והפצה

הסרט נכתב ובוים על ידי גרנט ספטור ומייקל לויד גרין. הסרט הופק בתקציב זעום. צילומי הסרט הושלמו ב-2017 באולפני "Adelaide" שבאוסטרליה. תסריט הסרט היה ברשימה השחורה (אנ') (רשימה של תסריטים מומלצים להפקה) בשנת 2016. רובוט "האמא" מורכבת מחליפת גוף שנבנתה על ידי חברת האפקטים "Wētā Workshop (אנ')" והולבשה על לוק הוקר, עובד בחברה שבעברו עסק במשחק ובפעלולים בסרטים. חברת המדיה "Monkeystack" שבאוסטרליה הייתה אחראית על הסטים.[דרוש מקור][מפני ש...] חלק מהסרט שעבר עריכה הוצג בפסטיבל הסרטים "Adelaide" (אנ') ב-12 באוקטובר 2018 פסטיבל הסרטים עצמו מימן בחלקו את יצירת הסרט.[דרוש מקור][מפני ש...] הקרנת הבכורה התקיימה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-25 בינואר 2019. לאחר מכן, נטפליקס רכשה את הזכויות להפצת הסרט ברחבי העולם. הסרט עלה לנטפליקס ב-7 ביוני 2019. באוסטרליה, הסרט תוכנן במקור לעלות לאקרנים ב-18 ביולי 2019 בהפצת StudioCanal (אנ'), אך לבסוף עלה לנטפליקס במקום.
ביקורות

האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 89% טריות על סמך 75 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 64/100 על סמך 16 ביקורות.
הערות שוליים

↑  I Am Mother, Box Office Mojo
↑  Schager, Nick (2019-06-07). "Netflix's Stunning and Ambitious Killer-Robots Movie". The Daily Beast (באנגלית). נבדק ב-2023-05-10.
↑  Justice Hagan, I Am Mother (review), Science Fiction Film and Television 14, 2021, עמ' 101–103
1 2 3  Dave McNary, Hilary Swank to Star in Sci-Fi Thriller ‘I Am Mother’ (EXCLUSIVE), Variety, ‏2017-10-17 (באנגלית)
↑  Don Groves, Studiocanal sees bright prospects for Grant Sputore's 'I Am Mother', IF Magazine, ‏2018-10-02 (ב־Australian English)
↑  Jeremy Kay2018-11-29T05:00:00+00:00, Sundance 2019 unveils feature film line-up, Screen (באנגלית)
↑  i-am-mother | Sundance Institute, web.archive.org, ‏2019-05-10
↑  Patrick Hipes, Netflix Acquires Sci-Fi Thriller ‘I Am Mother’ – Sundance, Deadline, ‏2019-02-06 (באנגלית)
↑  Adam Chitwood, I Am Mother Trailer Reveals Twisty Netflix Sci-Fi Movie, Collider, ‏2019-05-09 (באנגלית)
↑  Patrick McDonald, Netflix drops trailer for Adelaide sci-fi film I Am Mother in the US, adelaidenow.com.au, ‏10 במאי 2019
↑  I Am Mother – Rotten Tomatoes, www.rottentomatoes.com (באנגלית)
↑  I Am Mother, נבדק ב-2023-05-10
↑  Winners & Nominees, www.aacta.org (ב־Australian English)
אנדרטת גדוד 17 בחרמון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אנדרטה 
 מיקום:  אתר החרמון 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1975
 תאריך פתיחה רשמי:  1975 
 אדריכל:  מרדכי כפרי 
 קואורדינטות:  33°17′29″N 35°45′37″E﻿ / ﻿33.291399678726°N 35.760222041603°E﻿ / 33.291399678726; 35.760222041603
 he
 
אנדרטת גדוד 17 בחרמון היא אנדרטה לחללי גדוד 17 (גדוד אריות הגולן) של חטיבת גולני שנהרגו בחרמון במהלך מלחמת יום הכיפורים. האנדרטה הוצבה בקרבת הכניסה לאתר החרמון, לזכר 19 חללי הגדוד שנהרגו בשני הקרבות שניהלה החטיבה במלחמה לכיבוש מוצב החרמון מידי הצבא הסורי.
האנדרטה היא סלע בגובה של כחמישה מטר, שהובא מהגלבוע והוצב על כן בטון על גבי גבעה. מדרגות מעפילות מתחתית הגבעה אל הסלע.
על פני הסלע מסותתת תבנית כף יד. כל אחד מפרקיה הוא כיתוב זיכרון לאחד מהנופלים, המציינת את שמו, דרגתו וישוב מגוריו. לידן נחצב הכיתוב "בהבקיעם אל השיא לעקור אויב נפלו בנים. טל נעורים על ראשם וטל חרמון" מאת המשורר יצחק שלו. משמאל מופיע שם הגדוד ומימין סמלו.
האנדרטה הוקמה ביוזמת הוריו של זהר בן ברק, אחד הנופלים. היא עוצבה על ידי הפסל מרדכי כפרי ונחנכה בשנת 1975.
בקרבת האנדרטה ניצבת אנדרטה ל-80 נופלים של החטיבה בקרבות על מוצב החרמון.
אלן גינתון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1951 (בת 73 בערך) 
 בן או בת זוג:  דוד גינתון 
 
אלן גינתון (נולדה ב-1951, בגדרה) היא אוצרת אמנות ישראלית.
ביוגרפיה

אלן גינתון למדה תולדות האמנות והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים (1972–1976), והיא בעלת תואר ראשון בתולדות האמנות מאוניברסיטת תל אביב (1986).
גינתון החלה לעבוד במוזיאון תל אביב לאמנות בתפקיד עוזרת לאוצרת (של שרה ברייטברג סמל) בשנת 1977 ובשנת 1987 התמנתה לאוצרת לאמנות ישראלית במוזיאון. משנת 2008 ועד קיץ 2018 שימשה כראש המחלקה לאמנות ישראלית, כאוצרת בכירה וכחברה בוועדות פרסים, תערוכות ורכישות. משנת 2015 היא מלמדת את הקורס לאוצרות עיונית ומעשית במחלקה לתולדות האמנות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
גינתון מתגוררת בתל אביב. היא נשואה לאמן דוד גינתון ולהם שלושה ילדים: שלומית, לוטם ויהושע.
מאמרים

״הנוכחות הנשית: אמניות ישראליות בשנות השבעים והשמונים״, הנוכחות הנשית: אמניות ישראליות בשנות השבעים והשמונים, קט. תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1990, עמ' 5–12.
״״העיניים של המדינה״ אמנות חזותית במדינה ללא גבולות״, ״העיניים של המדינה״ אמנות חזותית במדינה ללא גבולות, קט. תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1998, עמ' 25–58.
״לתפור חקלאות״, נורית דוד: אני שנולדתי סינית, קט. תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2007, עמ' 7–9.
״הפסיון של עאסם אבו שקרה״, עאסם אבו שקרה, קט. תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1994, עמ' 9–11.
״דוד ריב עם שלום באופק״, דוד ריב ציורים 1994-1982, קט. תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1994, עמ' 18–21.
״הבת של לוט הייתה ציירת״, פמלה לוי ציורים 1994-1983, קט. תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1994, עמ' 10–14.
״הנרי שלזניאק: אור חשוך, שקט רועש״, הנרי שלזניאק, קט. תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1985, עמ' 7–18.
״המקום של הסתר הפנים״, מיכל נאמן ה׳ צבעים, קט. תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1999, עמ' 9–11.
״השם שלו מתחיל ב־T, משערי הגיהנום לשער הנשיקה: על הולדת האמנות מתוך המוות ביצירה של תומרקין״, תומרקין, פסלים 1992-1957, קט. תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1992, עמ' 9–17.
״אורי ריזמן: מהנוף אל האדם, מהנשגב אל הבזוי, ובחזרה״, אורי ריזמן: רטרוספקטיבה, קט. תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2005, עמ' 9–25.
״המגדר של הנפש״, דגנית ברסט: המזימה של הטבע, עבודות 1973-2013, קט. תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2013, עמ׳ 8-13, עברית/אנגלית
״הציור והזמן שתי הערות על עבודות של דוד ריב״, דוד ריב, 48-60-300, עבודות 1994-2014, קט. תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2014, עמ׳ 20-24, עברית/אנגלית.
״ציורי מחזור החיים של פמלה לוי״, פמלה לוי, 1949-2004, קט. תערוכה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2017, עמ׳ 18-22, עברית/אנגלית.
לקריאה נוספת

עפרת גדעון, ״אלן גינתון: הנוכחות האוצרותית״, המחסן של גדעון עפרת, יוני 2018
״כלבי אשמורת״, פורטפוליו, ספטמבר 2016
פוסט מורטם: האוצרת של מוזיאון תל אביב מגיבה לביקורות, אלון הדר, nrg, דצמבר 2011
מאחורי אוצרות אמנות ישראלית - עם אלן גינתון, ריאיון עם רותי קרן, כאן תרבות, מרץ 2018.
האוצרת אלן גינתון על התערוכה: פמלה לוי 2004-1949
לוי איתמר, ״300-60-48 ציורים ועבודות ווידאו 1994–2014, דוד ריב, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת אלן גינתון, פשט ודרש״, בצלאל, כתב עת לתרבות חזותית וחומרית, גיליון 2, יוני 2015
סיפור מסגרת // אלן גינתון, גל חוברה ברגמן, פורטפוליו, 4 ביוני 2022