stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עלומים (אגודה)
פעילות האגודה > תמיכה וסיוע הדדי

ההיבט הפסיכולוגי: קבוצות תמיכה (שיחות) ובהן כל משתתף יכול להביע את עצמו ולחלוק את הרהוריו עם חברים אחרים בקבוצה. תמיכה מידי פסיכולוגים של עמך (עמותה המרכזת תמיכה נפשית וחברתית לניצולי השואה ולדור השני).
ההיבט האדמיניסטרטיבי: עזרה בהכנה ובהגשה של תיקים לצורך השבת רכוש שנגזל ובמילוי טופסי בקשה לקבלת פיצויי יתומים שהוריהם נספו בשואה, למוסדות שונים כמו Claims conférence.
ההיבט הסוציו-אקונומי: סיוע לאנשים במצוקה כלכלית, מקרים ההולכים נעשים שכיחים יותר ויותר במרוצת השנים. פעולה זו נעשית על ידי תמיכה כספית של הקרן לזיכרון השואה בפריז ( Fondation pour la Mémoire de la Shoah).
פול מוקאירו

פול אומו מוקאירו (באנגלית: Paul Omo Mukairu; נולד ב-18 בינואר 2000 באבוג'ה שבניגריה) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת פ.צ. קופנהגן מליגת העל הדנית.
קריירת מועדונים

מוקאירו גדל באקדמיית FC הארטס, ובשנת 2019 חתם באנטליהספור. ב-18 באוגוסט 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0–1 על גזטפה במסגרת הראשון בליגת העל הטורקית לעונת 2019/2020. ב-31 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד קוניאספור במסגרת המחזור השלישי בליגה. בסך ערך 44 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שישה שערים.
ב-5 באוקטובר 2020 הושאל מוקאירו למשך עונה אחת לאנדרלכט מליגת העל הבלגית. ב-1 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על רויאל אנטוורפן במסגרת המחזור ה-11 בליגה לעונת 2020/2021. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון. בסך הכל ערך מוקאירו 25 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-27 בינואר 2022 חתם מוקאירו בפ.צ. קופנהגן מליגת העל הדנית. ב-20 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על אולבורג בולדספילקלוב במסגרת הליגה לעונת 2021/2022. בסך הכל ערך מוקאירו 15 הופעות ליגה במהלך עונתו הראשונה במועדון, וזכה באליפות דנמרק.
תארים

אליפות דנמרק (1): 2021/2022
פולקסגרנדיר

חיילי פולקסגרנדיר עם רובי סער StG 44 במהלך הקרב על הבליטה.
פולקסגרנדיר (בגרמנית: Volksgrenadier) הוא השם הניתן ליחידות חיל רגלים של הצבא הגרמני, שהוקמו במהלך החודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
השם מורכב מהמילים "פולקס" (Volks): של העם, או למען ביטחון העם; ו"גרנדיר" (Grenadier): שם שניתן ליחידות חיל רגלים מובחרות בצבאות אירופאים במאות ה-18 וה-19, שנעשה בו שימוש גם ביחידות הפאנצרגרנדיר. השם פולקסגרנדיר נועד להעלות את המורל בעזרת שימוש במונחים השאובים מהמסורת הלאומית הגרמנית.
יחידות הפולקסגרנדיר הוקמו בעקבות הצורך הדחוף למלא את שורות הצבא הגרמני, כתוצאה מהאבדות הכבדות שהוא ספג במהלך הלחימה בחזית המזרחית ובמערכה נגד צבאות בעלות הברית בצרפת. יחידות אלו יועדו יותר לתפקידי מגננה ופחות לתמרוני תקיפה מורכבים. תקן כוח האדם שלהן היה נמוך ב-18 אחוז מהתקן המקובל בדיוויזיות חיל הרגלים הרגילות של הוורמאכט (הן כללו בדרך כלל פחות מעשרת אלפים חיילים), כדי לאפשר הקמת דיוויזיות רבות יותר מסוג זה, ובנוסף לכך, עוצמת האש שלהן הייתה פחותה ב-16 אחוזים בהשוואה לדיוויזיות התקניות. מספר דיוויזיות חיל רגלים וחי"ר ממוכן שספגו אבדות רבות במהלך הלחימה, הוקמו מחדש כדיוויזיות פולקסגרנדיר, ובנוסף להן הוקמו גם דיוויזיות חדשות, שבמרכזן היה גרעין קשה של חיילים וקצינים מנוסים, אשר אליהם צורפו חיילים ששירתו בדרגי העורף (כולל חיילים שהשתייכו במקור ליחידות שירותים של חיל הים וחיל האוויר הנאצי, ועברו הסבה), חיילים פצועים שחזרו מהחלמה, ואזרחים מבוגרים או נערים, שגויסו לצבא בעקבות הרחבת גיל הגיוס לגילאים 60-16.
יחידות הפולקסגרנדיר לחמו לצד יחידות הצבא הרגילות בלחימה החזית המזרחית והמערבית, במיוחד בקרבות שנערכו בשטח גרמניה הנאצית עצמה בשלבי הסיום של המלחמה. כמעט כל דיוויזיות חיל הרגלים, שנטלו חלק במתקפה הגרמנית בארדנים בדצמבר 1944, למשל, היו דיוויזיות פולקסגרנדיר. לעיתים השילוב בין החיילים המנוסים, שנכללו בדיוויזיות הפולקסגרנדיר, לבין המגויסים החדשים חסרי הניסיון, היה מוצלח, והן תיפקדו באופן טוב למדי בשדה הקרב. אולם במקרים רבים, הן נשלחו למערכה לאחר תקופת אימון קצרה ושטחית, וסבלו ממוטיבציה נמוכה, ולכן לא תיפקדו ביעילות בשדה הקרב, במיוחד כשהופעלו במשימות התקפה, ונשברו בקלות יחסית. בסך הכל בין סתיו 1944 ועד לכניעת גרמניה בתחילת מאי 1945, הוקמו או הוקמו מחדש (עברו הסבה) 78 דיוויזיות פולקסגרנדיר.
מבנה דיוויזיית פולקסגרנדיר

מפקדת הדיוויזיה
פלוגת פוסיליירים - פלוגת סיוע וסיור הכוללת מחלקות סיור, סיוע כבד ומרגמות.
3 רגימנטי גרנדיירים - הרגימנט הרגלי הלוחם העיקרי של הדיוויזיה, כולל שני גדודי רגלים, פלוגת ארטילריה ופלוגת נ"ט.
גדוד קשר
רגימנט ארטילריה - הכולל גדוד ארטילריה 75 מ"מ, שני גדודי 105 מ"מ וגדוד 150 מ"מ.
גדוד נגד טנקים - הכולל פלוגת נ"מ ושתי פלוגות נ"ט, אחת ממוכנת (עם תותחי נ"ט נגררים) ואחת על בסיס משחיתי טנקים.
גדוד הנדסה
גדוד אספקה - הכולל מחלקות רפואה, חימוש, תחזוקה ואדמיניסטרציה.
לקריאה נוספת

Nigel Thomas, The German Army 1939-45 (5): Western Front 1943-45, Oxford, UK: Osprey Publishing, 2000.
הערות שוליים

↑  Thomas, 2000, עמ' 6-7.
פולקסווגן 411

| --- | --- |

פולקסווגן 411, סטיישן
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  קבוצת פולקסווגן 
 מודל אחריו:  פולקסווגן פאסאט 
 אורך:  4,553 מ"מ 
 רוחב:  1,636 מ"מ 
 גובה:  1,475 מ"מ 
 בסיס גלגלים:  2,500 מ"מ 
 
פולקסווגן 411
פולקסוגן 411 (בגרמנית: Volkswagen 411) הייתה מכונית משפחתית שייצרה חברת פולקסווגן הגרמנית בשנים 1968–1972. הפולקסווגן 411 הורכב גם בדרום אפריקה משנת 1969. דגם הפולקסווגן 411 התחרה בדגם הפולקסווגן K70.
פולקסווגן 411 שווק בישראל.
פולקסווגן 411
פולקסווגן 411, מבט לתא הנהג
פולקסווגן 411, 2 דלתות
דגמים

פולקסווגן 411 - 2 דלתות
פולקסווגן 411 - 4 דלתות
פולקסווגן 411 - 2 דלתות סטיישן
פולקסווגן 411 - 2 דלתות קבריולה
מפרט טכני ומידות

מנוע אחורי, קירור אוויר, 4 צילינדרים, 1,679 סמ"ק המפתח 51 כ"ס
מנוע הזרקת דלק, 1,679 סמ"ק המפתח 60 כ"ס, (משנת 1969–1972
יחס דחיסה - 1:7.8 (1968-1969)
יחס דחיסה - 1:8.2 (1969-1972)
תמסורת ידנית - 4 מהירויות
תמסורת אוטומטית 3 מהירויות (משנת 1969)
קרבורטור Twin (בשנים 1968–1969)
בלמים דיסק מקדימה, תוף מאחור
מתלי מקפרסון
מערכת הזרקת דלק אלקטרונית Bosch D-Jetronic (בשנים 1969–1972)
מהירות שיא - 145 קמ"ש לדגם תמסורת ידנית, 142 קמ"ש לדגם תמסורת אוטומטית (1968–1969)
מהירות שיא - 155 קמ"ש לדגם תמסורת ידנית, 152 קמ"ש לדגם תמסורת אוטומטית (1969–1972)
אורך הרכב - 4,553 מ"מ
בסיס גלגלים - 2,500 מ"מ
גובה - 1,475 מ"מ
רוחב - 1,636 מ"מ
קיבולת דלק - 50 ליטר
משקל - 1,020-1,080 ק"ג לדגם 2 דלתות
משקל - 1,040-1,100 ק"ג לדגם 4 דלתות
ראו גם

פולקסווגן
פולקסווגן 412
פולקסווגן ברזיליה
פייטרו פולאני

פייטרו פולאני (באיטלקית: Pietro Polani; נפטר בשנת 1147) היה הדוכס ה-36 של ונציה. פייטרו כיהן כדוג'ה משנת 1130 ועד פטירתו.
חייו

פולאני נבחר לדוג'ה, על אף המחאה של משפחות האצולה דאנדולו ובאדו, אשר התנגדו לבחירתו של פולאני לאור נישואיו לאדלאסה מיקלה, בתו של קודמו, דומניקו מיקלה. המתנגדים ראו בבחירתו הפרה של החוק האוסר העברה משרה בירושה.
תקופת כהונתו של פולאני מתאפיינת כתקופה בה איומים חיצוניים סיכנו את ונציה. בין השנים 1133–1135 תקפה ממלכת הונגריה שטחים שהיו בשליטת ונציה באזור דלמטיה, וכבשה את הערים סבניקה, טרוגיר וספליט.
בשנת 1141 ניסתה העיר פדובה לכבוש שטחים שהיו בשליטת ונציה, ולסחור במלח (לוונציה באותה עת היה מונופולין על הסחר במלח). במקביל ניסתה אנקונה לכבוש שטחים של ונציה בדרום שטחי הרפובליקה.
על מנת להתגונן מאיומים אלה הוקמה מועצת חכמים (sapientes) שנועדה לייעץ לדוג'ה. המועצה, שהייתה מועצה בלתי רשמית בראשיתה, כללה נציגים ממשפחות האצולה, וכן נציגי בנקאים וסוחרים. לימים מוסדה המועצה.
אחת ההחלטות הראשונות של המועצה והדוג'ה הייתה ההחלטה לא להשתתף במסע הצלב השני. סיועה של ונציה לאימפריה הביזנטית כנגד המתקפה שהובילו הנורמנים שבראשם רוג'רו השני, מלך סיציליה הביא לוונציה קישרי מסחר חדשים במזרח הים התיכון והשפעה באימפריה הביזנטית.
משפחות ונציאניות רבות התנגדו לקשרים עם המזרח, ופולאני אף נודה על ידי האפיפיור בשל קשרי המסחר עם הביזנטים במזרח (בעיקר עם קפריסין, רודוס וכרתים), אולם המועצה והדוג'ה לא שינו דעתם. פולאני אף עמד בראש הצי הוונציאני כנגד הנורמנים, אולם נאלץ לשוב לוונציה בשל מחלה, ממנה נפטר זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1147. הצי הוונציאני הביס את הצי הנורמני בכף מטפן בשנת 1148.
פולאני נקבר במנזר סן צ'יפריאנו שבמוראנו.
על דעת עצמו

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  נורית גרץ
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  ביוגרפיה
 הוצאה
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך הוצאה:  2008
 מספר עמודים:  528
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002623124
על דעת עצמו - ארבעה פרקי חיים של עמוס קינן, הוא מעין ביוגרפיה של האמן, הסופר והעיתונאי הישראלי עמוס קינן, שכתבה אשתו, נורית גרץ. הספר יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2008, כשנה לפני מותו של קינן.
על פי גרץ, החליטה לכתוב את הספר כ-37 שנה לאחר האירועים האחרונים המתוארים בו, שאירעו בשנת 1963, מכאן ניתן להבין כי כתיבת הספר החלה בסמוך לשנת 2000. כתיבת הספר ארכה, אם כן, כשמונה שנים.
אופי הספר

הספר הוא תערובת של אמת ובדיה. הוא מתאר לפרטיהם אירועים, שיחות ומעשים בהם לא נכחה גרץ, שהכירה את קינן רק לאחר האירועים המתוארים בספר, והוא מבוסס על ראיונות פרטיים שערכה עם קינן ועם אנשים שונים הנוגעים לחייו ולמעשיו, על כתביו של קינן, ועל ארכיונו האישי. התוצאה, עליה מעידה קינן ב"דבר לקורא" המקדים את הספר היא "בדיון, המנסה להגיע אל האמת". גרץ מודה כי "הנפשות הפועלות הן, אפוא, דמויות אמיתיות, אך רובן מופיעות בשמות בדויים וחוות חוויות שהן תערובת של מה שהיה ומה שלא היה". בהתאם לכך, הספר יצא לאור ב"ספריה לעם", סדרת הסיפורת של הוצאת עם עובד, ולא כספר עיון. חרף זאת, בין קוראי הספר יש המתייחסים אליו כאל ביוגרפיה לכל דבר (דורון קורן כותב: "היא [גרץ] כתבה ביוגרפיה מרתקת ורבת-גילויים על ארבעה פרקים מעצבים בחייו" ויזהר באר מכתיר את הספר כ"ספר העיון הטוב של השנה").
עם פרסום הספר היה קינן בשלבים האחרונים של מחלה ששללה ממנו את יכולתו הקוגניטיבית, מחלה המתוארת בחלקו האחרון של הספר. הספר מביא עדויות של קינן ושל אחרים לרגעי מפתח בחייו של קינן. ראיות אלו, עדויות שניתנו בעל פה, בראיונות המוגדרים "אישיים", קטעים מארכיונו וקטעים מכתביו, מובאים כציטוט בגוף הספר, הכולל מראה מקום, אם כאסמכתא לנכונות הדברים, ואם כדרך להראות את השפעת האירועים המתוארים בספר על קינן ועל כתיבתו העתידית.
אהרן פאפו רואה בספר ז'אנר מקורי שהמציאה נורית גרץ: "קולאז' של ספרות יפה מעורבת בקטעי יומן, ראיונות אישיים ומובאות מספריו של קינן עצמו".
גרץ העידה על הספר:
תוכן הספר

הספר מחולק לארבעה פרקים, המתארים שלבים בחייו של קינן בין 1939 כאשר היה תלמיד בבית הספר בתל אביב, ושנת 1962 עת היה בשלביה האחרונים של גלותו בפריז. הקטעים אינם רציפים ואינם מהווים את חלקה הראשון של ביוגרפיה שלמה של קינן, אלא שהם סוקרים לעומק תקופה בחייו של קינן, תוך שמה שאירע לפניה ואחריה נותר מחוץ לטווח הסקירה, לעיתים עמום, או לא ברור.
תוכן הספר > חלק ראשון - סמטת לאן א' סמטת לאן ב'

חלק זה מתאר את נעוריו של קינן בתל אביב, כעומדים בצִלה של מחלת הנפש שבה לקה אביו. אביו, יעקב לוין, איש גדוד העבודה, נפגע בתאונת עבודה, שהותירה בה את חותמו, וזאת בנוסף להשפעתם של המאבקים האישיים והאידאולוגיים שנקלע אליהם, ברוח התקופה. קינן הנער, איש השומר הצעיר, מתואר כצעיר בודד, רגיש וחד אבחנה, שאישיותו מתפתחת בהשפעת האירועים האישיים - מחלת אביו, מאבק ההישרדות הכלכלי של משפחתו, והאירועים בעולם, מלחמת העולם השנייה כפי שנראתה מבעד לעיניו של נער, בן היישוב, הער למתרחש סביבו, ומחווה עליו דעה. החלק מתאר את שורשי אהבתו של קינן לארץ ולנופיה, לעמיה השונים, להיסטוריה שלהם ולמורשתם.
תוכן הספר > חלק שני - כלבי הכפרים הרחוקים

חלק זה מתאר את התקופה בה לחם קינן בשורות ארגון הלח"י. המאבק האידאולוגי של הלח"י, שקיבל צורה מיוחדת אצל קינן, איש התנועה הכנענית, מתואר על רקע אירועי התקופה, כאשר בתחילה משוכנע קינן כי אך יסולק הכובש הבריטי הזר, ועמי הארץ יוכלו להסתדר ביניהם, ולאחר מכן נגרר, כחייל, אל המלחמה בערבים, היא מלחמת העצמאות. מאבק זה מקבל אופי אישי, כאשר מתוארת מערכת היחסים של קינן עם צעירה המכונה "מיקה כץ", בתו של בכיר בהגנה וחברת הגנה בעצמה. מעשיו של קינן בשירות הלח"י, מתוארים, על ההירואיקה והאכזריות שבהם. מתוארת ההתנקשות בקציני משטרה בריטים, מתוארת הוצאתה להורג של "משתפת פעולה" בשם ורה דוכס (בה לא לקח קינן חלק ישיר), וכן מתואר חלקו של קינן במלחמת העצמאות לרבות השתתפותו בכיבוש דיר יאסין, המתואר מנקודות מבט שונות, לרבות נקודת המבט של תושבי הכפר. גרסתו של קינן שנים רבות הייתה כי נפצע עם תחילת האירועים, ולא נטל חלק בטבח. לאחר שאלות רבות מצד המחברת מתברר סיפור מורכב יותר. הפרק מסתיים באמירתה של גרץ כי פעילותו רבת השנים של קינן בקידום השלום הישראלי-פלסטיני נובעת בחלקה מהשפעת אירועים אלו, ומביאה ציטוט של קינן לפיו "מי שפעם אחת החליט ובחר משהו כאשר לא הייתה לו ברירה, משום כך נבחר וזה הדבר שירדוף אותו כל ימיו עלי אדמות, ללא כל אפשרות להתחרט וללא כפרה".
תוכן הספר > חלק שלישי - היועץ המשפטי לממשלת ישראל נגד עמוס קינן ושאלתיאל בן יאיר

חלק זה מתאר את השנים 1952–1954, בהן עמד קינן למשפט על השלכת פצצה לביתו של שר התחבורה, דוד צבי פנקס. עם תחילת הפרשה היה קינן עיתונאי מצליח, בעל הטור הסאטירי "עוזי ושות'" בעיתון הארץ, שאת כתיבתו קיבל לאחר פרישת בנימין תמוז. תיאורה של תרבות הפנאי והבילוי התל אביבית בתחילת שנות החמישים, מקומות המפגש, הבילוי והשיחה, נושאי הדיון והכתיבה, ומערכות היחסים שפיתח קינן עם שתי נשים המכונות "גילה" ו"ימימה", משולב בתיאור ההליכים המשפטיים שבסופם קינן זוכה מחמת הספק מאשמת השלכת הפצצה. קינן מתואר כמי שנתפס על ידי חלק מן הציבור כצעיר ריקני, המבלה ושותה, כאשר אורח חיים ריקני זה, המנוגד לקולקטיביזם השולט אז, בנוסח מפא"י, הוא שהביא לפעולת השלכת הפצצה. למעשה, מתאר החלק את האכזבה העמוקה שחש קינן מהדרך בה התנהלו העניינים, מהאופי אותו קיבלה המדינה, ומהתחושה כי מה שלמענו לחם לא התגבש לצורה הרצויה. על רקע זה מסיים הפרק בעדויות, המובאות מפיו של שאלתיאל בן יאיר, שהואשם כי הוא שותפו של קינן למעשה, לפיהן אכן ביצע קינן את המיוחס לו.
תוכן הספר > חלק רביעי - מנוחת הלוחם

חלק זה מתאר את חייו של קינן כגולה בפריז, המנסה לקנות לעצמו שם כאמן, סופר ומחזאי. מערכת היחסים של קינן עם הסופרת כריסטיאן רושפור מתוארת לפרטיה, ונרמז כי עלילת הספר שהביא לה הצלחה ותהילה בשנים אלו, "מנוחת הלוחם", מבוססת, לפחות בחלקה, על מערכת היחסים שלה עם קינן. על רקע זה מתוארת הסצנה הספרותית והתרבותית בפריז בשנות ה-50, ואירועי התקופה, ובמיוחד אירועי אלג'יר ונפילת הרפובליקה הצרפתית הרביעית, כמו גם מלחמת סיני, מתוארים לפרטיהם.
תוכן הספר > אחרית דבר

גרץ מסיימת את הספר בתיאור כללי של חיי קינן, שהפך לאיש משפחה, הורה ובעל. היא מתארת את כתיבתו והצלחתו, כמו גם את הרגלי השתייה שלו, וכיצד חדל מהם ביום אחד, כאשר חשב על ההשפעה שיש להם על ילדיו. הספר מסתיים בתיאורו של קינן כאיש זקן, שאינו מסוגל עוד לתקשר עם סביבתו, אלא במשפט "אני לא עשיתי שום דבר" והמילה "ירושלים", מתוך תקווה שבמצב זה מצא מנוחה לנפשו.
התקבלות הספר

את יציאת הספר לאור ליווה מסע יחסי ציבור, במסגרתו התראיינה גרץ למוסף "שבעה ימים" של ידיעות אחרונות, וסיפרה ליגאל סרנה על חייה עם קינן ועל כתיבת הספר. הספר התקבל בביקורות נלהבות על ידי מרבית המבקרים. הספר קיבל ביקורות נלהבות מאישים כנתן זך ויהונתן גפן. פחות נלהב היה המבקר יצחק לאור, שרואה בספר רומן חניכה. הספר היה מועמד לפרס ספיר לשנת 2009, ורבים, בהם אלון חילו שזכה בפרס, סברו כי יזכה בפרס. באותה שנה בוטל הפרס, עקב טענות על ניגוד עניינים של יושב ראש חבר השופטים, יוסי שריד. גרץ זכתה על ספרה בפרס ברנר לשנת תש"ע.
בנימוקי השופטים לפרס ברנר נכתב:
"נורית גרץ כתבה ביוגרפיה ספרותית מרתקת המעלה פרקים מרכזיים בחייו, עשייתו ויצירתו של עמוס קינן, כתיבתה נועזת [...] יצירה ספרותית – ביוגרפית מרתקת, כתובה ביד אמן, המצליחה לרקום יחד תיעוד של התרחשויות היסטורית תוך נגיעות עמוקות בפרשיות חשובות והארתן המרוכזת, הארה שקודה של פרשת חיים, כתיבה ציורית בהירה ועשירה, העלאה של פרקים נבחרים בתולדות היישוב וכל זאת תוך שילוב קטעים מתוך יצירתו של קינן, הארה פסיכולוגית, גביית עדויות מן הדמויות שהיו חלק מן הביוגראפיה של קינן, כאשר כל אלה מועלים בכתיבה ספרותית בהירה, נקייה מפאתוס, מדויקת מאד, ממזגת בכישרון אמפתיה ומרווח אסתטי ראוי ויכולת ליצור סיפור מרתק, עשיר ומאלף."
ראו גם

שירים ליואל
הערות שוליים

↑  על דעת עצמו, עמ' 9
↑  דורון קורן, הספר הכי טוב שקינן לא כתב, באתר ynet, 7 באוקטובר 2008
↑  יזהר באר, שבוע הספר, ספרים מומלצים: טרוריסט והחומה, באתר הארץ, 10 ביוני 2009
↑  אהרן פאפו, עמוס קינן: הפנתר הוורוד ברוטשילד, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2008
↑  נורית גרץ, הביוגרפיה של עמוס קינן, לשמוע את קול הפעמונים, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2008
↑  על דעת עצמו, עמ' 211
↑  יצחק לאור, "דיוקנה של האם כרעיה", הארץ, 21/11/2008
↑  אסתי סגל ושירי לב ארי, ‏"גם אני הימרתי על גרץ", באתר גלובס, 17 ביוני 2009
↑  הוכרזו הזוכים בפרס ברנר, באתר ynet, 13 בדצמבר 2009
על האידאות

על האידאות (ביוונית עתיקה: Περὶ Ἰδεῶν) הוא טקסט פילוסופי המיוחס לאריסטו, אף שייחוס זה מוטל בספק. הטקסט כולל ביקורת על תורת האידאות של אפלטון. הטקסט לא נשמר, אך חלקים ממנו מצוטטים בחיבורו של אלכסנדר מאפרודיסיאס אודות המטאפיזיקה של אריסטו.
ייחוס לאריסטו

אלכסנדר מאפרודיסיאס מייחס את הציטוטים מתוך "על האידאות לאריסטו". ידוע ממקורות נוספים, ביניהם סיריאנוס, שלאריסטו היה חיבור בשם זה. דיוגנס לארטיוס מציין חיבור של אריסטו בשם "על האידאה". השאלה המרכזית במחקר היא האם אלכסנדר מדווח באופן מהימן על התכנים של "על האידאות". ישנה אפשרות שאלכסנדר שואב גם ממקורות אחרים שאינם אריסטו. נוסף על כך ייתכן שאפילו אריסטו עצמו מתאר ב"על האידאות" טיעונים שאינם שלו אלא של אנשי האקדמיה האפלטונית.
תוכן > ספר ראשון

הספר הראשון של החיבור כולל כמה טיעונים להצדקת קיומן של האידאות, והפרכות של הטיעונים הללו. הטיעונים אכן מוזכרים בקצרה בפרק 9 של ספר I של המטאפיזיקה של אריסטו, וכמו כן בפרק 4 של ספר XIII. אולם הטיעונים בצורתם המלאה נמצאים בהערות של אלכסנדר לפרק 9 של ספר I של המטאפיזיקה.
תוכן > ספר ראשון > הטיעון מן המדעים

המושא של כל מדע הוא דבר יחיד וקבוע. לפיכך הוא אינו יכול להיות אף אחד מן הדברים הפרטיקולריים, הן כי הם מרובים והן כי הם בלתי מוגדרים ובלתי קבועים. למשל, המושא של הרפואה איננו הבריאות של אדם ספציפי, אלא הבריאות עצמה. לכן המושא של כל מדע צריך להיות אידאה.
המענה לטיעון זה הוא קודם כל שייתכנו מושאים של המחשבה שאינם דברים פרטיקולריים, אך גם אינם אידאות. בנוסף, טיעון זה יוכיח לא רק שישנן אידאות של מושאי המדעים, אלא גם של מושאי האומנויות. התוצאה תהיה שישנן אידאות לספסלים ולמיטות, דבר שהפלטוניסטים ידחו.
תוכן > ספר ראשון > הטיעון על פי "אחד לעומת רבים"

אם ישנו ריבוי של בני אדם, למשל, הרי שצריך להיות משהו שחל על כל בני האדם וגורם לכך שנכון להחיל עליהם את התיאור "בני אדם" באותו אופן. דבר זה צריך להיות האידאה של אדם.
הבעיה בטיעון זה היא שהוא גורר את קיומן של אידאות של שלילה. כפי שיש דברים רבים שהם בני אדם כך ישנם דברים רבים שהם "לא־בני אדם". אם כך נצטרך לקבוע שישנה אידאה של "לא־אדם".
תשובה מסוימת שניתנת מפי הפלטוניסטים היא שגם על פי החלה של שלילה על דברים רבים אפשר לקבוע שישנה אידאה מסוימת שנשללת. למשל אם נאמר שאדם מסוים אינו לבן וגם סוס מסוים אינו לבן, הרי שבשני המקרים המחשבה שלנו תצביע על האידאה של "לבן", ולא על אידאה של שלילה.
תוכן > ספר ראשון > הטיעון מן המחשבה

כאשר אנחנו חושבים על משהו, כמו אדם או חיה, אנחנו חושבים על משהו שקיים. אם כך, המחשבה שלנו איננה יכולה להיות אודות דבר פרטיקולרי, שכן דבר זה עשוי להפסיק להתקיים בעוד שהמחשבה ממשיכה להתקיים. אם כך המחשבות שלנו נסובות על דברים נצחיים, האידאות.
טיעון זה מוביל, לדעת מחבר "על האידאות", לקיומן של אידאות של דברים פרטיקולריים כמו סוקרטס ואפלטון. אנחנו יכולים לחשוב על סוקרטס ואפלטון, ולהמשיך לעשות זאת גם אחרי שהם מתו. כמו כן, אנו יכולים לחשוב על דברים שלא היו מעולם, כמו כימרה וקנטאור.
תוכן > ספר ראשון > הטיעון מן היחסים

זהו הטיעון המורכב ביותר בחיבור, ואריסטו טוען במטאפיזיקה שהוא גם המדויק ביותר. המבנה של טיעון זה נתון למחלוקת פרשנית. בקווים כלליים הטיעון קובע כי ישנן כמה דרכים שבהן דברים יכולים להיקרא באותו שם באופן שאינו הומונימי, כלומר באופן שאינו מקרי או עמום. מקרים אלו הם:
הדברים הם באופן מדויק מה ששם התואר מציין, כמו למשל כאשר סוקרטס ואפלטון נקראים "אדם".
הדברים הם חיקויים של דברים מן הסוג הראשון, כמו למשל כאשר אדם בתוך ציור נקרא "אדם".
אחד מן הדברים הוא הדגם ושאר הדברים חיקויים שלו, כמו למשל כאשר נקרא גם לסוקרטס וגם לחיקויים שלו "אדם".
אולם, דברים מוחשיים נקראים "שווים" רק באופן הומונימי, כלומר מקרי, עמום ולא מדויק. ראשית, ישנו הסבר ("לוגוס") שונה שמסביר מדוע דברים שונים הם שווים (למשל "כי שניהם באורך של שלושה סנטימטרים", או "כי שניהם באורך של חמישה סנטימטרים"). שנית, דברים מוחשיים נמצאים בשינוי מתמיד ולכן לא יכולים להיחשב באופן מדויק ל"שווים". בעקבות כך, ההגדרה "שווים" אינה חלה עליהם באופן מדויק.
כמו כן, הדברים המוחשיים אינם יכולים להיות שווים באופן לא־הומונימי על כך שאחד מהם יהיה באמת השוויון עצמו והשאר חיקויים שלו, שכן אף אחד מהם אינו "שווה" באופן מדויק מספיק כדי להיות פרדיגמה של שוויון. הדברים המוחשיים אכן שווים כחיקויים של פרדיגמה של השוויון, אך זו אינה מוחשית, אלא היא האידאה של השווה.
טיעון זה בעייתי כיוון שהוא מסתמך על קיומה של אידאת השווה, שהיא אידאה של יחס. לפלטוניסטים יש בעיה להסביר כיצד אידאה של יחס יכולה להתקיים כשלעצמה, באופן שלא תלוי בשום דבר אחר, שכן יחס הוא תמיד יחס למשהו אחר. כך למשל, אידאה השווה צריכה להיות שווה למשהו.
תוכן > ספר ראשון > בעיית האדם השלישי

אלכסנדר מצביע על שתי גרסאות של בעיית האדם השלישי, בעיה שמוכרת גם כביקורת שאפלטון בעצמו מעלה כנגד תורת האידאות בדיאלוג פרמנידס. הגרסה הראשונה שאלכסנדר מציע מיוחסת לאריסטו, והשנייה לאאודמוס מרודוס(אנ'). על פי הגרסה של אריסטו, הפלטוניסטים מניחים שאם אותה תכונה חלה על ריבוי של דברים, הרי שיש אידאה של אותה תכונה שמסבירה כיצד הדברים השונים יכולים לשאת בתכונה זו. למשל, בני האדם השונים נושאים את התכונה "אדם" כיוון שהם לוקחים חלק באידאת האדם. אולם, גם הקבוצה של כל בני האדם יחד עם אידאת האדם עצמה היא קבוצה של דברים שעל כולם חלה תכונת היות־אדם. אם כך, לפי אותו עיקרון של הפלטוניסטים, צריך להיות אדם שלישי (אידאת אדם גבוהה יותר), שמסביר כיצד כל בני האדם וגם אידאת האדם נושאים בתכונת היות־אדם. באותו אופן ניתן להמשיך עד אינסוף.
תוכן > ספר שני

אלכסנדר אינו מצטט בהרחבה מן הספר השני של "על האידאות". הוא מציין שבספר זה אריסטו בוחן בעיות שנובעות מכך שהאידאות קיימות באופן שנפרד לחלוטין מן הדברים המוחשיים.
תוכן > תכנים נוספים

ישנם פרשנים שזיהו תכנים נוספים מתוך ההערות של אלכסנדר כשייכים ל"על האידיאות", אפילו שהוא אינו מייחס אותם לטקסט זה במפורש. בפרט, מדובר בביקורת של אריסטו על הרעיון הפלטוניסטי לפיו ישנם שני עקרונות יסודיים שהם האחד והזוג הבלתי־מוגבל. רעיונות כאלו מיוחסים לפעמים לאפלטון במסגרת ה"דוקטרינות הלא כתובות"(אנ'). פרשנים אחרים מטילים ספק בכך שטענות אלו הופיעו ב"על האידיאות", ומציעים שאולי הופיעו בחיבור אחר של אריסטו שלא שרד, שנקרא "על הטוב". חיבור זה של אריסטו אכן מוזכר על ידי אלכסנדר בהקשר זה. אין לבלבל בינו לבין ההרצאה של אפלטון "על הטוב", שמסופר שאריסטו נכח בה.
הערות שוליים

↑  סיריאנוס, על המטאפיזיקה של אריסטו, 120.33-121.4
↑  דיוגנס לארטיוס, חיי הפילוסופים, V.23
↑  Gail Fine, On Ideas: Aristotle's Criticism of Plato's Theory of Forms, Oxford, 1993, עמ' 30
↑  אלכסנדר מאפרודיסיאס, על המטאפיזיקה של אריסטו, 79.3-88.2
↑  Fine, pg. 70
↑  Fine, pg. 108
↑  אריסטו, מטאפיזיקה, 1079a11
↑  G. E. L. Owen, A Proof in the ΠΕΡΙ ΙΔΕΩΝ, The Journal of Hellenistic Studies 77(1), 1957, עמ' 105‏, JSTOR 628641
↑  Owen, pg. 103
↑  Fine, pg. 151
↑  Fine, pg. 153
↑  Owen, pg. 107-111
↑  Fine, pg. 203
↑  אלכסנדר מאפרודיסיאס, על המטאפיזיקה של אריסטו, 98.20-25 (הערות למטאפיזיקה 991a8)
↑  אלכסנדר מאפרודיסיאס, על המטאפיזיקה של אריסטו, 85.15-88.2
↑  Harold Cherniss, Aristotle's Criticism of Plato and the Academy, John Hopkins, 1944, עמ' 301
↑  Julia Annas, [4181944 Forms and First Principles], Phronesis 19(3), 1974, עמ' 257-283
↑  Konrad Gaiser, [4182081 Plato's Enigmatic Lecture 'On the Good'], Phronesis 25(1), 1980, עמ' 5-37
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507302705171  PLWABN: 9810627052805606  BnF: cb123516911 (data)  GND: 4468628-6  LCCN: n87817952  SUDOC: 101036663  VIAF: 193684855   WorldCat (עם VIAF): 193684855
עלוקות

ערך זה עוסק בתת-מחלקה של תולעים טבעתיות. אם התכוונתם למחלקה של תולעים שטוחות, ראו .
| עלוקות |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: תולעים טבעתיות
מחלקה:: Clitellata
תת־מחלקה:: עלוקות
שם מדעי
 Hirudinida ‏לאמארק, 1818
העלוקות (שם מדעי: Hirudinida) הן תת-מחלקה של תולעים טבעתיות. בתת-מחלקה זו מוכרים כ-600 מינים של עלוקות. גופן של העלוקות פחוס, מוארך וצבוע בצבעים זוהרים שונים: ירוק, חום, שחור, אדום או כחול. הן דומות במראן הכללי לחשופיות, עשויות טבעות-טבעות. אורכן של העלוקות נע בין סנטימטר בודד ל-15. עיני העלוקות סדורות בקדמת הראש בזוגות, מספרן משתנה בין המינים השונים ונע בין 4 ל-10 עיניים. העלוקה מתקדמת באמצעות שני כפתורי הצמדה, הן נאחזות בעצם בעזרת הכפתור האחורי ואז מתקדמות, נאחזות בעזרת הכפתור הקדמי, מושכות את גופן וכן פעמים רבות. פיה של העלוקה מכיל במינים מוצצי הדם כמה שורות של שיניים קטנות דמויות מסור ומנגנון שאיבה. הוא מצוי בחלק הקדמי של הראש, ליד כפתור ההצמדה הקדמי. העלוקות הן אנדרוגיניות, כלומר, לכל עלוקה יש איברי רבייה זכריים וגם איברי רבייה נקביים. הן מזדווגות זו עם זו, כשכל אחת מפרישה לגוף השנייה זרע ומפרה אותה.
תזונה

יש בין העלוקות אוכלות בשר (תולעים, שלשולים וזחלים), אוכלות פגרים, ועלוקות האוכלות פירורי חומר אורגני, אולם רובן הן טפילים המוצצים את דמם של בעלי חיים שונים, כגון יונקים, עופות ודגים. הן נצמדות אל הפונדקאי, נדבקות אליו ומוצצות את דמו אל תוך תאים מיוחדים בגופן המיועדים לאחסון דם. העלוקה מזרימה חומר מרגיע המונע מקורבנה לחוש בה ולאחר מכן מזרימה לפצע חומר בשם הירודיון המונע את קרישת הדם. לאחר שהיא מתמלאת, היא נושרת מעל הפונדקאי והדם שמילאה מספיק לה למשך כמה שבועות.
מקומות גידול

העלוקות זקוקות ללחות רבה כדי להתקיים, לכן, רוב העלוקות חיות ליד מקווי מים, יש החיות רק בתוך המים, יש החיות במים וביבשה, ויש החיות רק ביבשה. העלוקות הללו מצויות בג'ונגלים לחים וביערות גשם במזרח אסיה. הן נמצאות על הקרקע או בסבך וממתינות ליונקים שיתקרבו אליהן ונצמדות אליהם. אין לפונדקאי כל אפשרות להימנע מהן, בגלל החומר המאלחש שהן מפרישות ושבגללו לא ניתן להרגיש אותן. הן ניתנות לזיהוי על פי הדימום שהן גורמות, וגם אז יקשה על הפונדקאי לעצור את הדם עקב החומר המונע קרישה שהעלוקה מפרישה.