stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרה גפי
הגשר בקליפטון

בשנת 1811 גפי הוציאה פטנט שקשור לבנייה של גשרים תלויים. הפטנט של גפי היה משמעותי ביצירת העיצוב המודרני של גשרים תלויים, אך לא היה פורץ דרך. בזמן הזה גפי עבדה על תכנון של גשר מעל נהר האייבון שידוע בשם גשר קליפטון על שם העיר שלידו. גפי לא קיבלה תמיכה מספקת על מנת לבנות את הגשר בזמנה. כמה שנים לאחר מכן ב-1820 החלה תחרות עיצוב לגשר שייבנה, אך העיצוב של גפי לא נבחר. מי שכן זכה היה איזמבארד קינגדום ברונל שהיה מקורב לגפי. גפי ככל הנראה הכירה את ברונל לא מעט זמן וככל הנראה חלק מרעיונותיה הגיעו אליו והשפיעו על התכנון שלו. בנוסף גפי עבדה קשה על מסע הפרסום של הגשר ותרמה חלק מהכסף שהלך לבנייתו. גפי לא תכננה את הגשר בקליפטון, אך תרמה רבות להקמתו.
ב-2016 יצא הערך שלה במילון אוקספורד לביוגרפיות אנגליות, שבו שויך לה בטעות התכנון של הגשר בקליפטון. המידע השגוי שאמר שגפי תכננה את הגשר הארוך ביותר בתקופה בזמן שהייתה אמא לשישה ילדים היה סיפור טוב ולכן התפשט מאוד מהר. מאוחר יותר, הערך תוקן, אך השמועה השגויה שגפי תכננה את הגשר בקליפטון עדיין נפוצה.
פעילותיה האחרות

גפי הייתה פעילה מאוד בחברה ועסקה בהמצאות רבות במטרה של שיפור איכות החיים. בשנת 1811, גפי כתבה מכתב לארתור יאנג שהיה מזכיר הוועדה לחקלאות, שבו היא מציעה תוכנית שבה ייצרו דשן לחקלאות מערמות צואה שהצטברו בצדדים של דרכים ופגעו בנוחות של השימוש בדרך. זו דוגמה טובה לאופי הפעיל של גפי שאומנם לא המציאה את הדברים הכי יוצאי דופן, אך ידעה להוציא לפועל את הפרויקטים הקטנים שלה בצורה שתרמה רבות לקהילה. באותה שנה גפי גם כתבה ללורד של ליברפול על התכנון מחדש של שוק הבשר בלונדון על מנת למנוע סכנות בריאותיות והתאכזרות לחיות.
בנוסף לפעולות החברתיות, גפי עבדה גם על המצאת פתרונות לבעיות מינוריות שגרמו בעיקר לחוסר נוחות. למשל בשנת 1812 הוציאה פטנט לקומקום שנועד לבשל ביצים ולחמם טוסט בנוסף לשתייה. גם לאחר שהתאלמנה המשיכה להוציא פטנטים הנוגעים בעיקר בשיפור איכות החיים לעקרות בית ביניהם, פמוט שמאפשר לנר לבעור לזמן ארוך יותר, בידוד לתנור בישול שכולא את החום בפנים ומקטין את חימום הסביבה, ותנור נייד.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Was Sarah Guppy the real inventor of the Clifton Suspension Bridge?, HistoryExtra (באנגלית)
1 2  IED | Sarah Guppy: bridging the present to the past, www.institution-engineering-designers.org.uk
1 2 3  Madge Dresser, Sarah Guppy, oxford dictionary of national biography
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5020 4512  LCCN: nr91034757  RERO: 02-A022947105  VIAF: 78636520   WorldCat (עם VIAF): 78636520 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שרה גפי".
שארל גלייר

| --- | --- |

 לידה:  2 במאי 1806 Chevilly, שווייץ 
 פטירה:  5 במאי 1874 (בגיל 68) ארמון בורבון, הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Marc, Gabriel Charles Gleyre 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 זרם באמנות:  Orientalist painting 
 הושפע על ידי:  Louis Hersent, ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר 
 יצירות ידועות:  Lost Illusions 
 
שארל גלייר (בצרפתית: Charles Gleyre‏; 2 במאי 1806 – 5 במאי 1874) היה אמן שווייצרי תושב צרפת מגיל צעיר. הוא השתלט על הסטודיו של פול דלארוש ב-1843 ולימד מספר אמנים צעירים שהפכו לאמנים בולטים, ביניהם הנרי-ליונל בריו, ג'ורג' דה מאוריאה, קלוד מונה, פייר-אוגוסט רנואר, לואי-פרדריק שוצנברגר, אלפרד סיסלי, וג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
ביוגרפיה

גלייר נולד ליד לוזאן הוריו מתו כשהיה בן שמונה או תשע, והוא חונך על ידי דוד בליון, צרפת, ששלח אותו לבית הספר התעשייתי של העיר. הוא החל את השכלתו האמנותית הפורמלית בליון לפני שעבר לפריז, שם נרשם לאקול דה בו-ארט. הוא גם למד באקדמיה סוויס ולמד טכניקת צבעי מים בסטודיו של ריצ'רד פארקס בונינגטון. לאחר מכן נסע לאיטליה, שם הכיר את הוראס ורנה ולואי ליאופולד רוברט.
בהמלצתו של ורנה הוא נבחר על ידי הנוסע האמריקני ג'ון לואל ג'וניור ללוות אותו במסעותיו במזרח הים התיכון, תוך תיעוד הנופים והנושאים האתנוגרפיים אותם פגשו. הם עזבו את איטליה באביב 1834 וביקרו ביוון, טורקיה ומצרים, שם נשארו יחד עד נובמבר 1835, אז עזב לואל להודו. גלייר המשיך במסעותיו ברחבי מצרים וסוריה, ולא חזר לצרפת עד 1838. הוא חזר לליון במצב בריאותי ירוד, לאחר שהותקף במחלת עיניים בקהיר, ונפגע מחום בלבנון.
עם החלמתו הוא המשיך לפריז, ולאחר שהקים סטודיו צנוע, החל לחשב בקפידה את הרעיונות שעיצבו את דרכו. הציור שבאמצעותו פתח למעשה את הקריירה האמנותית שלו היה "החזון האפוקליפטי של ג'ון הקדוש", שנשלח לסלון של 1840.
לאחר מכן ב-1843 הציור "לפנות ערב", קיבל מדליה מדרגה שנייה. הוא הפך לצייר פופולרי מאוד בציור "אשליות אבודות". בו הוא מתאר משורר היושב על גדת נהר, ראשו שמוט ותנוחה עייפה ומתבונן בעצב בחברת נשים צעירות זוהרת ששירתן גוועה לאט ונעלמת לאט מעיניו.
למרות הצלחת העבודות הראשונות האלה, פרש גלייר מתחרות ציבורית, ובילה את שארית חייו בהתמסרות שקטה לאידיאלים האמנותיים שלו, ולא חיפש את תהילת הקהל, ולא הפך את האמנות שלו לקרדום לחפור בה.
עם זאת הוא עבד בהתמדה והיה פרודוקטיבי, ושלח מספר פעמים עבודות לסלון.
גלייר הפך למורה רב השפעה, והשתלט על הסטודיו של פול דלארוש - שהיה אטליית ההוראה הפרטית המוביל בפריז - ב-1843. תלמידיו כללו את ז'אן-לאון ז'רום, ז'אן לואי האמון, אוגוסט טולמוש, ויסלר וכמה מהאימפרסיוניסטים: מונה, רנואר, סיסלי ובזיל. הוא לא גבה מתלמידיו כסף, אף שציפה שהם יתרמו לשכר הדירה ולתשלום לדוגמנים. כמו כן ניתנה להם דעה בניהול בית הספר.
אף על פי שהוא חי בפרישה כמעט מוחלטת מהחיים הציבוריים, הוא גילה עניין רב בפוליטיקה, והיה קורא אדוק של כתבי עת פוליטיים. במשך זמן מה, הסטודיו שלו היה מפגש של מועדון ליברלי.
במהלך ביקור בתערוכה, שנפתחה מטעם הגולים מאלזס ולוריין, הוא מת בפתאומיות ב-5 במאי 1874.
הערות שוליים

↑  Émile Bellier de la Chavignerie, Dictionnaire général des artistes de l'école française, continué par L. Auvray, 1885. (בצרפתית)
↑  "Dictionary of National Biography, 1901 supplement/Du Maurier, George Louis Palmella Busson"
↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Gleyre, Marc Charles Gabriel" . Encyclopædia Britannica. 12 (11th ed.). Cambridge University Press. pp. 121–122.
↑  Stevens, Mary Anne, ed. (1984). The Orientalists: European painters in North Africa and the Near East (Exhibition Catalogue). Royal Academy of Arts. pp. 150, 178–9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007426425705171  PLWABN: 9810683539405606  BnF: cb14974832h (data)  CiNii: DA11150388  GND: 118717766  HDS: 021882  ISNI: 0000 0001 1571 9833  LCCN: n80067420  NGV: 18013  NKC: jn20031021013  NLA: 35375795  NTA: 069047022  RERO: 02-A003301855  RKD: 32125  SELIBR: 210840  SIKART: 4022808  SNAC: w6zd5mft  SUDOC: 050549154  Trove: 930775  ULAN: 500115734  VIAF: 59878964   WorldCat (עם VIAF): 59878964 
שארל גלייר, אשליות אבודות
שביתת עובדי הפלדה למכוניות

שביתת עובדי הפלדה למכוניות הייתה שביתה של כ-8,000 פועלים מהגרים בעיירה מקי רוקס, פנסילבניה ב-1909 אשר נוהלה על ידי ארגון הפועלים ה-IWW (פועלי התעשייה של העולם). השביתה זכתה לתשומת לב לאומית בעקבות הידרדרות דרמטית  שארעה ביום ראשון 22 באוגוסט 1909. מאבק פרץ בין השובתים לבין משטרת פנסילבניה וכוח שמירה פרטי שהגיע למקום אשר הסתיים במותם של לפחות 12 אנשים, רובם מקרב השובתים. השביתה נודעה כסכסוך העבודה המשמעותי ביותר באזור פיטסבורג עד לאותו הזמן.
הרקע לשביתה היה סביב תנאי מחיה ושכר קשים לעובדים. רובם מהגרים מלפחות 16 מוצאים שונים. החברה העסיקה את העובדים וגבתה מהם תשלום עבור מגורים דחוקים שניתנו להם במקום. רבים מהעובדים התלוננו על רעב, וקושי פיזי. הערכות היו שעובד מת כל שבוע בעקבות נוהלי עבודה רופפים. כמו כן היו תלונות רבות מצד עובדים על הטרדות מיניות של נשות וילדות העובדים מידי מנהלי העבודה. בנוסף שיטת השכר הייתה של עבודה קבלנית בזמן קבוע מראש. איחורים גררו קנסות, ויצרו מצב בו עובדים נאלצו לשלם למנהלי העבודה על איחורים כדי לשמור את מקום עבודתם. השיטה גרמה לירידה בשכר ליום עבודה מ 5$-3$ בממוצע לשכר של 1$ ומטה בממוצע. השליטה הכלכלית של החברה המעסיקה היה כה רב, עד כדי שהחנויות מסביב למגורי הפועלים, אשר סיפקו לפועלים אוכל וכלי עבודה, היו אף הן בבעלות החברה וגבו מחירים מופקעים.
תחילת השביתה

השביתה התחילה ב 10 ביולי, יום משכורות שבו גילו רבים מהעובדים כי משכורתם קוצצה. הפועלים ביקשו הסברים, אולם ההנהלה סירבה לשוחח עם נציגי הפועלים. בתגובה ספונטנית, הפסיקו הפועלים את עבודתם בדרישה שההנהלה תגיע לדון עם נציגיהם. ג'יימס ריידר, מנהל מטעם חברת הפלדה למכוניות הגיב למעשי הפועלים בשכירתו של פרל ברגוף, הבעלים הידוע של חברת שבירת שביתות להשכרה. לאחר 4 ימי שביתה, ברגוף ניסה להביא למפעל 500 מאנשיו, ושלוש מהומות פרצו. המהומה הראשונה התחילה כאשר הפועלים גילו שברכבת מלאה במכוניות שהגיעו למפעל, היו מוסתרים פועלים מפירי שביתה. במהומה היו עימותים בין השובתים אשר זרקו אבנים וככל הנראה השתמשו באופן מוגבל בנשק כדי לעצור את הכניסה של מפירי השביתה למפעל, לבין השוטרים אשר השתמשו באלות ובנשק כדי לפנות את השובתים מהמקום. מהומה נוספת פרצה שעתיים לאחר מכן, כאשר חלק ממפירי השביתה הביעו מורת רוח מהעבודה והמצב וביקשו לצאת מהמפעל. עם צאתם, החלו השובתים בשנית את ההתפרעויות. המהומה השלישית, והמשמעותית ביותר ארעה עם הגעתה של ספינת קיטור בבעלות החברה לפלדה למכוניות אשר נשאה 300 פועלים נוספים ניסתה להגיע למפעל דרך נהר אוהיו. הספינה הופנתה לגדה השנייה של הנהר על ידי השובתים, אשר ירו יריית אזהרה כלפי הספינה על החוף. לאחר הירייה, השיבו אנשי החברה על הסיפון בירי מסיבי לכיוון השובתים, אשר פגע ברבים. אולם השובתים לא עזבו את הגדה, ולבסוף הספינה נאלצה לעגון בגדה השנייה.
ביום למחרת, 200 שוטרים מפנסילבניה ו-300 סגני שריף אבטחו את כניסתם החופשית של מפירי השביתה ובמקביל התחילו לפנות חלק מהשובתים מבתי החברה. הדיווחים בעיתונות התמקדו בהאשמת השובתים הזרים בעידוד אלימות ”הזרים האנלפאבתים במפעל מקי-רוקס, התנהגו כמו פראים אחרים בימינו כאשר ראו לראשונה את אנשי החוק.. ..הם זרקו את עצמם על אויביהם, נציגי החוק”
השביתה הסתיימה בניצחון של הפועלים. ההנהלה קיבלה באופן מוגבל את דרישותיהם להעלאת השכר, על ידי פשרה שהחוזים הנוכחיים לעבודות פלדה במפעל יושלמו לפי התעריף שנקבע עם פרוץ השביתה (חוזים אשר השלמתם תיקח 5 ימי עבודה), ולאחר יוחזרו תנאי השכר של 1907, אשר היוו למעשה עלייה של 15% בשכר הממוצע. כמו כן, התקבלו דרישותיהם של העובדים כי יונהגו תעריפים קבועים עבור מוצרים בחנויות המפעל ויוצב שלט עם המחירים המוצהרים בכל עת, השוטר של המפעל מטעם החברה יפוטר/יפסיק לעבוד במפעל, לא תהיה כל עבודה בימי ראשון, ובימי שבת יונהג חצי יום חופש והבטחה לשיפור התנאים במפעל (הן במגורים והן במפעל עצמו).
לקריאה נוספת

Donald Cole, Immigrant City: Lawrence, Massachusetts 1845-1921. Chapel Hill: University of North Carolina Press, 1963.
Bruce Watson, Bread and Roses: Migrants, and the Struggle for the American Dream. New York: Penguin Books, 2005.
Howard Zinn, A People's History of the United States. Revised Edition. New York: HarperCollins, 2005.
Bread and Roses, Too a young adult historical novel about the Lawrence Strike by Katherine Paterson
כתבות מהניו-יורק טיימס
‏ 100 פצועים במהומות של שובתים כתבה מתוך ה-ניו יורק טיימס מתאריך 15 ביולי 1909
אנשי הפלדה תוקפים שוב שוטרים, ונורים בתגובה - מאות פצועים, כתבה מתוך ה-ניו יורק טיימס מתאריך 16 ביולי 1909
שובתים נאבקים עם שוטרים בנהר; נשים מכות שוטרים, כתבה מתוך ה-ניו יורק טיימס מתאריך 17 ביולי 1909
יש לשובתים דינמיט - כורים גנבו אותו בשביל השובתים, המדינה מחפשת את מיקומו, כתבה מתוך ה-ניו יורק טיימס מתאריך 19 ביולי 1909
השובתים נכשלו מלהשיג את תמיכת בית המשפט, כתבה מתוך ה-ניו יורק טיימס מתאריך 21 ביולי 1909
הגנה על השובתים ההונגרים, מכתב לעורך של ה-ניו יורק טיימס מאת הקונסול ההונגרי מתאריך 20 ביולי 1909
בקשה להתערבות כנגד שני הצדדים בשביתה, כתבה מתוך ה-ניו יורק טיימס מתאריך 25 ביולי 1909
אין רגע דל הקיץ במפעל הפלדה, כתבה מתוך ה-ניו יורק טיימס מתאריך 26 ביולי 1909
סיכום הפסקת השביתה - הסוגיה האחרונה שנותרה במחלוקת היא חנינה של 100 מהמנהיגים של השביתה על ידי חברת הפלדה, כתבה מתוך ה-ניו יורק טיימס מתאריך 27 ביולי 1909
יריות במקי רוקס - התנגשות בין סגני שריף ושובתים מסתיים בפצועים, כתבה מתוך ה-ניו יורק טיימס מתאריך 27 ביולי 1909
שריף מסרב לפנות בתי שובתים ללא קבלת כוח אדם לסיוע בהובלת הריהוט מחברת הפלדה למכוניות, כתבה מתוך ה-ניו יורק טיימס מתאריך 13 באוגוסט 1909
‏ 5 נהרגים במהומות השביתה: סגן שריף, שוטר מדינה ושובתים נורו על ידי השובתים של מקי רוקס, כתבה מתוך ה-ניו יורק טיימס מתאריך 23 באוגוסט 1909
לא נמצאה הוכחה לעבודה בכפייה במפעל המכוניות; דבס פונה למפגינים, כתבה מתוך ה-ניו יורק טיימס מתאריך 26 באוגוסט 1909
משכורות מתוקנות במקי-רוקס - פירוט על הישגי הפועלים יום לפני הסיום הצפוי של השביתה, כתבה מתוך ה-ניו יורק טיימס מתאריך 8 בספטמבר 1909
הערות שוליים

↑  Marylynne Pitz, "Pressed Steel Car strike in McKees Rocks reaches centennial anniversary". Pittsburgh Post-Gazette, August 16, 2009, pg. E1.
↑  Crystal Eastman, Work-Accidents and the Law. New York: Russell Sage Foundation Publications, 1910.
↑  Charles McCollester, The Point of Pittsburgh: Production and Struggle at the Forks of the Ohio. Pittsburgh: Battle of Homestead Foundation, 2008; pg. 181.
↑  Charles McCollester, The Point of Pittsburgh: Production and Struggle at the Forks of the Ohio. Pittsburgh: Battle of Homestead Foundation, 2008; pg. 182
1 2 3  Louis Duchez, "The Strikes in Pennsylvania," The International Socialist Review, vol. 10, no. 3 (September 1909), pp. 194-195
↑  Edward Levinson, I Break Strikes: The Technique of Pearl L. Bergoff. New York: Robert M. McBride & Co., 1935
↑  ‏ 100 פצועים במהומות של שובתים, כתבה מתוך ה-ניו יורק טיימס מתאריך 15 ביולי 1909
↑  ‏ אנשי הפלדה תוקפים שוב שוטרים, ונורים בתגובה - מאות פצועים, כתבה מתוך ה-ניו יורק טיימס מתאריך 16 ביולי 1909
↑  משכורות מתוקנות במקי-רוקס - פירוט על הישגי הפועלים עם סיום השביתה, כתבה מתוך ה-ניו יורק טיימס מתאריך 8 בספטמבר 1909
שאנדור לוי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בפברואר 1906 מאד, הונגריה 
 פטירה:  27 באוקטובר 1929 (בגיל 23) ואץ, הונגריה 
 
שאנדור לוי (בהונגרית: Lőwy Sándor; מאד, 12 בפברואר 1906 – ואץ, 27 באוקטובר 1929) היה אופה יהודי-הונגרי, חבר ועובד מפלגת הקומוניסטים בהונגריה. נפטר במאסר בבית הסוהר.
ביוגרפיה

שאנדור לוי נולד במשפחה יהודית כבנם של מור לוי והרמינה פרידמן. בגיל 11, הוא עבר לקושיצה עם משפחתו. שם הפך לחבר באיגוד הנוער הצ'כוסלובקי בשנת 1922. בגיל 18 הפך למנהיג תנועת הנוער הסלובקית. מפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) שלחה אותו לבית הספר המפלגתי בברלין ולאחר שסיים שם חזר להונגריה בשנת 1926 ועמד בראש מחלקת הפועלים הצעירים של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית, והנהיג את תת-האגף של הפועלים הצעירים והפך לחבר בוועד המרכזי של האגף (KIMSZ) הבלתי חוקי. בהמשך עבד כחבר בוועד המרכזי של המפלגה עצמה. הוא נעצר בפברואר 1927, נידון לשלוש וחצי שנות מאסר, אותו נאלץ לרצות בבית סוהר בעיר ואץ. משם הצליח להבריח כמה מכתביו לעיתון בקושיצה. ב-21 באוקטובר 1929 כמה מהאסירים, כולל לוי, החלו בשביתת רעב בהנחיית ה-KMP. כדי לשבור את השביתה, השובתים הוזנו באופן מלאכותי. כך רצו שלטונות בית הסוהר לתת להם תובנה טובה יותר להפסקת השביתה. לוי קיבל דלקת ריאות עקב הטיפול הזה יחד עם שאנדור סטארון, ממנה לא התאושש. בהלוויה לוי ארגנה קטו האמאן (פוליטיקאית קומוניסטית) הפגנה.
זולטאן ואש (מקודם: ויינברגר), מנהיג קומוניסטי, כתב את הדברים הבאים בזכרונותיו על לוי וסטארון: "למפלגת הקומוניסטים בהונגריה יש שני קורבנות קדושים חדשים. לעולם לא נשכח את חברינו לנשק, שאנדור לוי ושאנדור סטארון."
משפחתו

גיסו היה מיהאי פרקש ואחיינו היה ולדימיר פרקש.
הנצחה

רחוב בסגד נקרא על שמו.
לקריאה נוספת

הלקסיקון ההיסטורי של תנועת הפועלים מסת"ב 963 09 0412 8
לקסיקון ביוגרפי הונגרי III : נפח נוסף (AZ). עורך ראשי. אגנש קניירש. בודפשט: Akadémiai. 1981 עמ '96. ISBN 9630525003
"Védnökség a mártírsírok felett: Lőwy Sándor". A Szabadság - Munkáspárti Hetilap. אורכב מ-המקור ב-2015-09-23.
"שאנדור לוי". המוזיאון הספרותי פטפי.
Gilicz Márta: Ifjúságunk példaképei. Válogatott bibliográfia a magyar munkásmozgalom nagy harcosairól. Bp., Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár, 1965.
Magyar életrajzi lexikon I-II. Főszerk. Kenyeres Ágnes. Bp., Akadémiai Kiadó, 1967-1969.
Révai Új Lexikona. Főszerk. Kollega Tarsoly István. Szekszárd, Babits, 1996-.
Liptai Ervinné: Lőwy Sándor élete és mártírhalála (Budapest, 1980. ISBN 9634222625)
Aranyosi Magda: L. S. 1906-1929 (Néphadsereg, 1954. okt. 27.)
Kara Anna: Megszólal a hegedű (Ifjú kommunista, 1959. II. sz.)
Jolsvay Vilmos: Éhségsztrájk 1929 (Élet és Irodalom, 1959. 43. sz.)
Vadász Ferenc: Tündöklő fiatal élet (Népszabadság, 1966. 47. sz.)
הערות שוליים

↑  Halálesete bejegyezve a váci állami halotti akv. 257/1929. folyószáma alatt.
↑  Fegyencek vagy politikai foglyok? Rákosi Mátyás börtönben História - 1992/03
↑  Vas Zoltán: Tizenhat év fegyházban. Budapest, 1949, Szikra.
↑  Lőwy Sándor utca irányítószám (Szeged)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n85052869  VIAF: 35878237   WorldCat (עם VIAF): 35878237
שארל ד'אלברה

| --- | --- |

 לידה:  דצמבר 1368 
 נהרג:  25 באוקטובר 1415 (בגיל 46) Azincourt, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 בן או בת זוג:  Marie de Sully 
 
סמלו של שארל הראשון
שארל ד'אַלְבֶּרֶה (בצרפתית Charles Ier d'Albret, מת ב-25 באוקטובר 1415) היה הקונסטאבל של צרפת (המפקד העליון של צבא צרפת) בין 1402 ל-1411 ושוב מ-1413 עד 1415. הוא פיקד על הצבא הצרפתי בקרב אז'נקור שבו נהרג בידי הצבא האנגלי תחת פיקודו של הנרי החמישי, מלך אנגליה.
ביוגרפיה

הוא נולד למשפחה גאסקונית עתיקה, בנו של ארנו אמניו, הלורד של אלברה, ושל מרגרט לבית בורבון. בצעירותו לחם תחת פיקודו של ברטראן די גקלאן. הוא השתתף בקרבות נגד האנגלים באקויטניה. ב-1402 מונה לקונסטאבל של צרפת בידי שארל השישי אך פוטר כשסיעת בורגונדי התחזקה בשלטון הצרפתי. הוא הושב לתפקידו ב-1413 כשסיעת ארמניאק חזרה לשלטון. 
הוא מונה להיות אחד הסנדקים של שארל השביעי.
משפחתו

ב-27 בינואר 1400 נישא למארי דה סולי, בתו של לואי דה סולי ואיזבל דה קראו. לזוג נולדו חמישה צאצאים:
ז'אן ד'אלברה (Jeanne) ‏ (1403-1433), נישאה ב-1422 לג'ון ה-I רוזן Foix.
שארל ד'אלברה השני (Charles) ‏ (1407-1471) נישא לאן מארמניאק. המלכה ז'אן השלישית מנאווארה היא אחת מצאצאיהם.
גיום ד'אלברה (Guillaume) ‏ (נולד 1429) לורד של אורבאל
ז'ן ד'אלברה (Jean ) ‏
קתרין ד'אלברה (Catherine) ‏ נישאה לז'ן דה מוטאגו הויסקונט של לאן, בנו הבלתי חוקי של שארל החמישי
בקולנוע

את דמותו של הקונסטאבל שארל ד'אלברה גילם ריצ'רד איסטון בסרט "הנרי החמישי" משנת 1989, סרט בביומו של קנת בראנה כעיבוד למחזה "הנרי החמישי" של שייקספיר.
שאנדור נאדאש

| --- | --- |

 לידה:  16 בינואר 1883 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  24 בפברואר 1942 (בגיל 59) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Neumann Sándor 
 מדינה:  הונגריה 
 
שאנדור נאדאש (במקור נוימן עד 1910, בהונגרית: Nádas Sándor;‏ בודפשט, 16 בינואר 1883 – ניו יורק, 24 בפברואר 1942) היה עיתונאי, סופר, במאי קולנוע, תסריטאי. בשל יהדותו וכתיבתו הבקורתית על המשטר הוא נכלל במלחמת העולם השנייה בצו הממשלתי של סופרים אסורים שיצירותיהם נאסרו להדפסה, להפצה ולקריאה, ולאיסור החזקתם אפילו בספריות ציבוריות, ודינן היה גריסתם (בדומה לשריפת הספרים בגרמניה הנאצית).
ביוגרפיה

שאנדור נאדש נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף נוימן מוכר פאלינקה (ברנדי פירות) ושל בורבלה (ברברה) הרצוג. בתחילה כתב ביקורות וסיפורים קצרים. אחר כך היה כתב המשטרה של היומון "היום" (A Nap). בשנת 1908 הקים את עיתון משלו "השליח של פשט" (Pesti Futár). ב-1916 הוא היה במאי הסרטים של שלושה סיפורים קצרים של צ'כוב. בין השנים 1908 לבין 1935 היה נשוי לרוזה האלאס. ב-3 באפריל 1935 נשא לאישה את מרגיט, בתם של אהרון רוט ושל אילונה באואר בבודפשט. נטען שהוא ואשתו המירו את דתם לדת הלותרנית ב-1938, אין לכך כל תיעוד. הוא עזב את הונגריה ב-1939 והתיישב בארצות הברית.
נאדאש היה חבר קרוב של האולימפי ינה פוקס (היה סייף הונגרי-יהודי. אלוף אולימפי בעל 4 מדליות זהב בחרב. נוסף לכך היה רופא).
כתב העת וילאג כתב עליו אחרי מותו:
"הוא הבין שאי אפשר לתקן את העולם. אתה יכול לשפר אותו אחד אחד, אבל הוא לא מוכן להשתפר לחלוטין. זה לא חשוב. חשוב שלאנשים יהיה עולם קטן מתוקן משלהם, אי קטן משלהם, שבו הם יכולים לעשות כרצונם."
כתביו

גנב סלמי זקן
מוזיקת לילה
גורלה של קריסטינה (רומן, 1919)
מלאכי האופרה
טיפשים חיים לנצח
עבור אלה שאתה רק צריך להושיט יד
בושם וריח דגים.
נאשמים ונאשמות
בית, בית מתוק
מוזיקה מבחוץ (מחזה, 1931)
ילד קטן בנעליים גדולות (מחזה, 1933)
בתו של העורך (רומן, 1934)
סרטיו

הנקמה
אחד המכרים
יצירות האמנות השערורייתיות
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
↑ Gallov: Gallov Rezső: Londoni olimpiák: 1908, 1948, 2012.. Budapest, 2011.
הערות שוליים

↑  A Belügyminisztérium 1910. évi 149160. sz. rendelete
↑  "Születési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség születési akv. 95/1883. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-11-26.
↑  "Nádas (Neumann) Sándor és Halász Róza házasságkötési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 1167/1908. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-11-26.
↑  "Nádas Sándor és Róth Margit házasságkötési bejegyzése a Budapest I. kerületi polgári házassági akv. 116/1935. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-11-26.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 8070 0445  LCCN: n95080878  VIAF: 21390996   WorldCat (עם VIAF): 21390996
שחיטה

ערך זה עוסק בשחיטה במובנה הכללי. אם התכוונתם לשחיטה על פי דתות שונות ומשמעויות נוספות, ראו .
שחיטת עוף בסופר מרקט באינדונזיה

שחיטת עוף
class=notpageimage|הצגה
שחיטה היא הריגת בעל חיים במטרה להכינו כבשר למאכל אדם. הפעולה מתבצעת לרוב בבתי מטבחיים (משחטות) על ידי שוחטים וקצבים, בעזרת טכניקות שונות, התלויות בסוג בעל החיים, חוקי המדינה וההנחיות הדתיות.
חוקי שחיטה במדינות שונות

ברוב מדינות העולם חוקי השחיטה הם חלק מחוקים שונים להגנת הציבור בההיבט הבריאותי. בעל החיים המיועד לשחיטה חייב להיות מגודל בתנאים  המוגדרים לתקנים שמחוברים על ידי ארגונים שונים ומעוגנים בחוקי המדינות השונות וכן חייב לעבור בדיקות רפואיות תדירות כדי להימנע מהפצת מחלות. לרוב מופרדים החוקים המתייחסים לאופן גידול בעל החיים מהחוקים המתייחסים לאופן שחיטתו. השחיטה חייבת להיעשות  בתנאים מסוימים של היגיינה כדי למנוע העברת מחלות הדדית בין בשרו של בעל החיים הנשחט לבין עובדי המשחטה. במדינות שונות קיימים חוקים המתייחסים לשיטות השחיטה המותרות כדי למנוע סבל קיצוני וממושך של בעל החיים הנשחט. לרוב לא מדובר על שיטות ספציפיות אלא על סטנדרטים מסוימים שבהם חייבות לעמוד שיטות השחיטה המיושמות. הפיקוח במדינות שונות בדרך כלל נתון בידיו של רופא וטרינר מטעם שירותי הבריאות ו/או שירותי החקלאות של המדינה.
קיימת ביקורת על תעשיית הבשר במדינות שונות בעולם בשל היעדר פיקוח מספק לכאורה על תנאי הגידול של בעלי החיים המיועדים לשחיטה ועל התנאים ההיגייניים של השחיטה.
עצם שחיטת בעלי חיים, וכן הסבל הממושך שנטען כי הם חווים בשיטות שחיטה מסוימות, מעוררת התנגדות עזה בקבוצות שונות, בעיקר בקרב צמחונים וטבעונים.
במדינת ישראל מותרת על פי חוק, שחיטת עופות מחוץ לבית מטבחיים, לצורך עצמי (בכפוף לחוקי עזר עירוניים). ושחיטת בהמות לצורך 'חגיגה מסורתית, קיום מנהג עממי או נדר' (למשל חג הקרבן, זבח פסח השומרוני) טעונה היתר שחיטה מיוחד, וכך גם שחיטה לצורך לימוד.
ביהדות

ההלכה היהודית מייחסת חשיבות רבה להלכות השחיטה, וכשרותו של בשר בהמה, חיה או עוף מותנה, בין היתר, בפעולת "שחיטה" כהלכתה. מקור מצוות השחיטה הוא בפסוק: "וזבחת מבקרך ומצאנך אשר נתן ה' לך כאשר ציוויתיך, ואכלת בשעריך" (דברים י"ב, כ"א). חמש הלכות השחיטה (ראו להלן) אינן כתובות בתורה ומקורן, לפי היהדות הרבנית, בתורה שבעל-פה.
השחיטה על פי ההלכה מבוצעת על ידי חיתוך עמוק ומהיר בצווארו של בעל החיים בסכין חדה וחלקה מפגימות הנקראת חלף. מן המובחר, שבפעולת השחיטה ייחתכו גם  קנה וגם הוושט של הנשחט, אך השחיטה כשירה אם נחתך רובו של אחד מהם בעוף, ובבהמה ובחיה - רוב של שניהם. הקנה והוושט מכונים בהלכה "סימנים". לאחר השחיטה על השוחט לבדוק אם הקנה והוושט נחתכו כשיעור הנדרש, פעולה זו נקראת "בדיקת סימנים".
מטרת השחיטה ביהדות היא שבעלי החיים שיאכלו יעברו כמה שפחות סבל במותם, חיוב השחיטה הוא רק על בהמות חיות ועופות (כשרות) ולא על דגים.
באסלאם

השחיטה באסלאם מכונה ד'ביחה (בערבית: ذَبِيحَة). כל סוגי בעלי החיים, מלבד דגים ורוב החיים במים חייבים בשחיטה לפי החוק המוסלמי.
צורת השחיטה היא על ידי חיתוך עמוק ומהיר בסכין חדה בצוואר, את ורידי הצוואר ואת עורק הראש של שני הצדדים, תוך השארת חוט השדרה שלם.
פרטי השחיטה נובעים בעיקר מהסונה והחדית', ולא מהוראות מפורשות בקוראן.
השחיטה מבוצעת כדי לקיים את הציווי בקוראן: 
”לא תאכלו, נבילות, דם, בשר חזיר, ואותו שנזכר עליו שמו של אחר מלבד אללה. המומת בחניקה, או על ידי מכה חזקה, או על ידי נפילה, או שניגח למוות, וטריפת חיה אלא אם כן תוכל לשחוט אותו, ואשר הוקרב על אבן [מזבח?], גם חלוקה על ידי גורל בחצים [אסורה], זהו חילול הקודש.” (סורת אלמאידה 5:3)
על פי הקוראן, אין חובה כי הבהמה תישחט על ידי מוסלמי, וגם יהודי או נוצרי ("עמי הספר") יכולים לשחוט אותה. לפיכך, רוב המוסלמים מקבלים בשר הכשר ליהודים כחלאל ("חוקי", מותר באכילה). בשנים האחרונות טענו חלק מחכמי ההלכה המוסלמים אשר הושפעו מן הסכסוך הישראלי-ערבי, כי קביעה זו אינה נכונה. הם ניסו למצוא פגמים בטכניקות שבהן משתמשים היהודים, וכן העלו חשש כי כסף שיינתן ליהודים יגיע לישראל בסופו של דבר.
עם זאת, מרבית חכמי ההלכה המוסלמים כיום רואים בשחיטת בעל חיים על ידי היהודים כבשר חלאל. לאחרונה אף פורסם פסק הלכה מוסלמי הממליץ למוסלמים בארצות הברית לקנות בשר כשר שנשחט על ידי יהודים. הסיבה לכך היא שחלק ניכר מחכמי ההלכה המוסלמים אינם מחשיבים כ"חלאל" בשר אשר נשחט על ידי נוצרים. לטענתם, הנוצרים מאמינים בשילוש הקדוש ולכן אי אפשר להגדיר אותם כמונותאיסטים המאמינים באל אחד[דרוש מקור], בעוד אמונת היהודים קרובה יותר לאסלאם.
בהודו

האמונות ההינדואיסטית, הבודהיסטית והגייניסטית מאמינות במניעת סבל. חלק מאמונה זו יצר את הג'טקה, שחיטה בהנף בודד של סכין, חרב או גרזן כך שהבהמה תחוש בסבל המינימלי האפשרי.
כמו כן, שחיטה או אכילה של בשר בקר נחשב לטאבו בחלקים רבים בהודו, עקב היות הפרה קדושה על פי דת הרוב, הינדואיזם.