stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חצי האי ג'טי
היסטוריה > גילוי חצי האי

מטוס מחקר של משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה גילתה את חצי האי בשנת 1956.
משלחות מחקר אוסטרליות ביקרו בחצי האי בשנים 1957, 1958, ו-1959; בפברואר 1969 הוקמה בקצה הצפוני של חצי האי תחנת מחקר ששימשה את משלחת הסקר של הרי הנסיך צ'ארלס.
היסטוריה > מקור השם

שמו של חצי האי ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
הוועדה לחצי האי בשם זה ("Jetty" - "מזח") בשל אורכו של חצי אי וצורתו השטוחה, המזכירה מזח.
לקריאה נוספת

• Hand, M., Scrimgeour, I.R., Stuwe, K., Arne, D., Carson, C.J., , Geoscience Australia, Canberra.
• M. HAND, I. SCRIMGEOUR, R. POWELL, K. STÜWE, C. J. L. WILSON, , https://doi.org/10.1111/j.1525-1314.1994.tb00042.x
• compiled by B. Reese, A. Spalding, , Geoscience Australia, Department of Sustainability, Environment, Water, Population and Communities, Australian Antarctic Division
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי
1 2  מידע היסטורי
חיים הנגבי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 במרץ 1933 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  2 במרץ 2018 (בגיל 84) 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  העולם הזה, מוניטין, כותרת ראשית, מעריב 
 
חיים ניסים הנגבי (19 במרץ 1935 - 2 במרץ 2018) היה עיתונאי ופעיל חברתי ופוליטי ישראלי, ממייסדי הארגון הסוציאליסטי הישראלי "מצפן" ומעורכי ביטאונו.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

חיים הנגבי נולד ב-19 במרץ 1935 בירושלים כחיים ניסים בג'איו למרדכי בג'איו, עובד עיריית ירושלים, ולציונה (צייטל) לבית בהר"ן-וייספיש.
סבו של הנגבי מצד אמו היה אשר לעמיל בהר"ן-וייספיש, בן נחום לעווי ומינה-לאה, בת משה ריבלין. בני דודיו היו נחום שריג, ממפקדי הפלמ"ח, ולייב וייספיש, ממנהיגי נטורי קרתא.
סבו של הנגבי מצד אביו היה חיים בג'איו, הרב האחרון והמנהיג האחרון של הקהילה היהודית-ספרדית בחברון, נצר למשפחת בג'איו, שמקורה מהעיר בז'ה בפורטוגל. במהלך מאורעות חברון, שכניו הערבים של הרב חיים בג'איו בחברון סיכנו את חייהם, והצילו אותו ואת משפחתו מרצח אפשרי. בעקבות המאורעות פונה הרב חיים בג'איו, ועבר להתגורר עם משפחתו בשכונת חצר בירושלים, שם חי עד סוף חייו.
חיים הנגבי מספר, כי בילדותו בבית סבו (חיים) וסבתו (מרקדה) בירושלים, למד לראשונה דבר או שניים על פליטים וחלומות השיבה שלהם.
בסרטו התיעודי של ערן טורבינר אודות "מצפן", מספר חיים הנגבי כי ילדותו עברה עליו בשכונה ירושלמית מעורבת (במערב מקור ברוך, בסמוך לרוממה ולליפתא). בשכונה חיו יהודים וערבים יחדיו, עד שיום אחד, כאשר היה בן 13 (ב-1948), שכניו הערבים נעלמו. בעבורו הייתה זו חידה, כי לא הבין לאן נעלמו שכניו. על סיפור היעלמות שכניו הערבים סיפר גם בכתבה שפרסם בכתב העת "מטעם", שם כתב על היעלמותו של בעל הבניין בו התגוררה משפחתו של הנגבי (הפלסטיני אדון ג'מיל), על היעלמות משפחתו של בעל הבניין, ועל היעלמותם של שאר השכנים הערבים שסבבו אותו. את לימודיו התיכוניים עשה בתיכון בית הכרם שבירושלים.
ביוגרפיה > הקמתה של מצפן

לאחר שירותו הצבאי החל בלימודים באוניברסיטה העברית, שם הכיר את משה מחובר ועקיבא אור, שני מתמטיקאים חברי מק"י.
השניים עזבו את מק"י וב-1962 הצטרף הנגבי אליהם להקמת הארגון הסוציאליסטי הישראלי (אס"י), שנודע על שם ביטאונו - "מצפן". הנגבי סיפר כי אף על פי שלא היה חבר במפלגה הקומוניסטית הישראלית, היה אוהד רשום של המפלגה שנים טובות לפני שחל הפילוג שיצר את מצפן. את הסיבות ליצירת מצפן, הגדיר כ"תהליך של אכזבה מן המפלגה, אכזבה מברית המועצות, חוסר אמונה במונופול של ברית המועצות על הסוציאליזם, וחוסר אמונה בכך שברית המועצות צריכה להיות המפקדה העולמית של הסוציאליזם". בנוסף ביקר בסרט זה את ברית המועצות, ואמר כי "ברית המועצות ניהלה מדיניות של מעצמה, והמפלגה הקומוניסטית הישראלית ניהלה מדיניות של חייל הנתון למרותה של המפקדה בקרמלין". עוד סיפר כי מייסדי הארגון התדיינו האם לאחר שיעזבו את מק"י, יש להם טעם להקים ארגון חדש, או שמא מוטב כי כל אחד ילך לביתו ויפרוש מן הפוליטיקה. על פי דבריו, הדעה הכללית הייתה שיש צורך "לעזוב את הישן ולהקים דבר חדש". בנוסף טען הנגבי כי שם הביטאון, "מצפן", היה רעיון שהוא הגה, לאחר כמה שבועות מיום ייסוד הארגון.
ביוגרפיה > פעילותו במצפן

עוד בסרטו התיעודי של טורבינר, מספר הנגבי על חמש שנות הפעילות הראשונות של מצפן, מ-1962 ועד מלחמת ששת הימים ב-1967: "העיסוק המרכזי שלנו היה כאילו בצידי הפוליטיקה, קבוצה קטנה שהתעסקה בדברים שנראו לאנשים אחרים "פנטסטיים", עד כדי כך שלא כעסו עלינו אלא רק גיחכו, גיחכו על קומץ ישראלים שמדברים על העם הפלסטיני, על בעיית הפליטים, על הזכויות הלאומיות של הפלסטינים, על האסון הפלסטיני ב-48'. אז עד 1967 זה נראה לא רלוונטי, ולא לעניין בכלל".
ב-29 בספטמבר 1967, כשלושה חודשים לאחר מלחמת ששת הימים פורסם בעיתון "הארץ" גילוי דעת ובו נכתב:
"זכותנו להתגונן מפני השמדה אינו מקנה לנו את הזכות לדכא אחרים.
כיבוש זר גורר אחריו שלטון זר, שלטון זר גורר אחריו התנגדות, התנגדות גוררת אחריה דיכוי, דיכוי גורר אחריו טרור וטרור נגדי.
קרבנות הטרור הם בדרך כלל אנשים חפים מפשע, החזקת השטחים תהפוך אותנו לעם של רוצחים ונרצחים. נצא מהשטחים הכבושים מיד!"
על גילוי הדעת היו חתומים שנים-עשר ישראלים: שמעון צבר, משה מחובר, דן עומר, דוד ארנפלד, ראיף אליאס, אלי אמינוב, אורי ליפשיץ, רפי זכרוני, אריה בובר, שניאור שרמן, יהודה רוזנשטראוך וגם חיים הנגבי.
על שנות פעילות "מצפן" לאחר מלחמת ששת הימים, מספר חיים הנגבי בסרט כך: "מתחילה אורגיה של שנאה, השמצות, איומים... בכלל לא הבנו איך כלי התקשורת, ואנשים שנחשבים לרציניים, מתעסקים בכזו אינטנסיביות בקבוצה שאנחנו ידענו את גודלה האמיתי...אני חושב שהיינו פחות מ-20 איש". מנגד, מספר הנגבי בסרט, על הצד המלהיב יותר של תקופת הפעילות שבאה לאחר מלחמת ששת הימים: "מחסום נפרץ בששת הימים כתוצאה מהכיבוש, שכבר לאחר שבועות ספורים, היינו בחברון, והכרנו אנשים עם אידיאלים כמו שלנו, והקשרים התגלגלו כמו מאליהם. ופה הייתה אורגיה של התלהבות - הנה אנשים שיש להם השקפה בינלאומית, יש להם השקפה שחוצה תרבויות וגבולות מדיניים, המוצאים אחד את השני . . וזה אמר בצורה מסוימת שלחלום האינטרנציונלי שלנו יש גם כיסוי במציאות".
במהלך שנות השבעים היה הנגבי פעיל גם בתנועת הפנתרים השחורים, פעילות בגינה נעצר בפעם הראשונה בחייו, בגין "הסתה להפרת החוק, הטפה לפריעת הסדר ואיום על שלום הציבור", והושם בתא מעצר של משטרת בית שמש למשך 48 שעות[דרוש מקור].
בשנות השמונים, בעקבות הקמת תנועות שלום ישראליות כמו "שלום עכשיו", עבר הנגבי מתמיכה ברעיון מדינת כל אזרחיה, לפתרון שתי מדינות לשני עמים, על פי דבריו, עשה זאת בקושי רב.
ב-1982, הנגבי וחברי "מצפן" נוספים נמנו, יחד עם גופים אחרים, עם מייסדי הרשימה המתקדמת לשלום. רשימה זו התמודדה בבחירות 1984, והייתה להתארגנות הלא-ציונית הראשונה, אשר שברה את המונופול של המפלגה הקומוניסטית הישראלית על ייצוג הערבים-הפלסטינים בכנסת. בהמשך, מונה הנגבי למזכיר המפלגה, והועמד במקום החמישי ברשימתה של המפלגה לכנסת בבחירות 1988, אך המפלגה זכתה במושב אחד בלבד.
הערות שוליים

↑  חיים הנגבי, חברון שלי: סיפור של אהבה אחרת, כותרת ראשית, 20 ביולי 1983
↑  חיים הנגבי, צאו לי מהשוק, באתר הארץ, 17 בינואר 2006.
↑  "מצפן: ישראלים אנטי-ציוניים", סרטו של ערן טורבינר
↑  חיים הנגבי, הדבש שגנבנו, באתר "מטעם"
↑  Haim Hanegbi. Establishing Matzpen, באתר יוטיוב
↑  Haim Hanegbi. The name: Matzpen, באתר יוטיוב
↑  המודעה
1 2  ארי שביט, תשכחו מהציונות, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2003.
↑  חיים הנגבי, למה אצביע לשרון, באתר הארץ, 13 בדצמבר 2005.
↑  יוסף אלגזי. "פוליטיקה נטולת עקרונות". מיומנו של תבוסתן. 4 באוקטובר 2011
↑  דרור ניסן, הזוג המוזר, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2005
↑  ליאה לוין, תערוכה חדשה על בתים ערבים במערב העיר, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 21 במרץ 2009
↑  חיים הנגבי ז"ל. אבלים. 4 במרץ 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279133005171  GND: 1153831538  ISNI: 0000 0000 2179 6993  LCCN: n80009601  VIAF: 67754660   WorldCat (עם VIAF): 67754660
חצי האי גסט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  76°18′S 148°00′W﻿ / ﻿76.3°S 148°W﻿ / -76.3; -148
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחצי האי גסט(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחצי האי גסט
 
מפה טופוגרפית של חצי האי גסט.
חצי האי גסט (באנגלית: Guest Peninsula) הוא חצי אי מכוסה שלג, הבולט מהחלק הצפון מערבי של ארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
חצי האי גסט ממוקם בין מדף הקרח סלצברגר המכסה את מפרץ סלצברגר לבין מפרץ בלוק.
אורכו של חצי האי 83.3 קילומטרים.
היסטוריה > גילוי ומיפוי חצי האי

פסגת מיטשל, הממוקמת בחצי האי, התגלתה מרחוק בשנת 1929, על ידי משלחת בירד הראשונה לאנטארקטיקה, שנערכה בפיקודו של ריצ'רד בירד.
בשנת 1940 מופה חצי האי על ידי משלחת חקר של השירות האנטארקטי של ארצות הברית (United States Antarctic Service Expedition). במיפוי זה מופיע חצי האי, בטעות, כאי, והוא נקרא בשם "האי גסט" (Guest Island).
במהלך מיפוי שבוצע על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1962–1965, התגלה כי מדובר בחצי אי ולא באי.
היסטוריה > מקור השם

חצי האי נקרא על שמה של איימי גסט (Amy Guest), שתרמה למשלחת בירד השנייה לחקר אנטארקטיקה (Second Byrd Antarctic Expedition), שנערכה בין השנים 1933–1935.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  מידע גאוגרפי והיסטורי
חוסיין אמיר עבדאללהיאן

חוסיין אמיר עבדאללהיאן (בפרסית: حسین امیرعبداللهیان, נהגה: הוֹסֵיין אָמִיר אַבְּדוֹלְלָהִיָאן; 23 באפריל 1964 – 19 במאי 2024) היה פוליטיקאי ודיפלומט איראני שכיהן כשר החוץ של איראן. נהרג בהתרסקות מסוק יחד עם נשיא איראן אבראהים ראיסי.
ראשית חייו, חינוך וחיים אישיים

עבדאללהיאן נולד בשנת 1964 בדמע'אן שבמחוז סמנאן. בגיל 6 או 7 התייתם מאביו. הוא התחתן ב-1994 ויש לו בן ובת. הוא היה בעל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת טהראן ביחסים בין-לאומיים. שלט בערבית ובאנגלית, בנוסף לשפת אמו, פרסית.
קריירה

בין 1997 ל-2001 היה עבדאללהיאן דיפלומט בשגרירות איראן בעיראק, וב-2007 שימש ראש צוות המשא ומתן האיראני בפגישה המשולשת בין איראן, עיראק וארצות הברית בבגדאד. הפגישה נערכה בעקבות המשך מלחמת עיראק והחמרת המצב הביטחוני בה.
בתקופת נשיאותו של מוחמד ח'אתמי היה חבר בוועדה המדינית והביטחונית של המשא ומתן על הגרעין.
ב-21 באוגוסט 2007 מונה לשגריר איראן בבחריין. בנובמבר אותה שנה נערך ביקור ראשון של נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, במדינה, והיחסים בין המדינות השתפרו בתקופת כהונתו. הוא סיים את תפקידו ב-4 בספטמבר 2010.
ב-2011 מונה לסגנו של שר החוץ עלי אכבר סאלחי לענייני המזרח התיכון ואפריקה, והמשיך בתפקידו גם עם מינויו של מוחמד ג'וואד זריף לתפקיד השר תחת נשיאותו של חסן רוחאני ב-2013. הוא פוטר מתפקידו ב-2016, בעקבות היותו מזוהה עם הקו הקיצוני של משמרות המהפכה, בניגוד לקו המתון יחסית שהובילו זריף ורוחאני.
זמן קצר מאוחר יותר הוא מונה ליועץ מיוחד ליושב ראש המג'לס (הפרלמנט האיראני) לעניינים בין-לאומיים, ובתפקידו זה אף נפגש עם נשיא סוריה בשאר אל-אסד ב-2019.
קריירה > שר החוץ

באוגוסט 2021, לאחר בחירת אבראהים ראיסי לנשיא איראן, מונה עבדאללהיאן לשר החוץ של איראן. מינויו נחשב להקצנה ביחסי החוץ של איראן ולעדות נוספת לשמרנותה וניציותה של ממשלת ראיסי.
במהלך כהונתו נפגש, בין היתר, עם מזכירת המדינה של הממלכה המאוחדת ליז טראס, עם הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון ז'וזפ בורל ועם ראש ממשלת יפן פומיו קישידה.
בנובמבר 2022 הצהיר כי איראן אכן סיפקה לרוסיה כלי טיס בלתי מאוישים לפני מלחמת אוקראינה–רוסיה, אך הכחיש שמאז פרוץ המלחמה העבירה נשק, ובפרט טילים ומל"טים, לרוסיה.
קריירה > שר החוץ > חידוש היחסים עם ערב הסעודית

תחת כהונתו של עבדאללהיאן המשיכו בעיראק השיחות בין איראן לערב הסעודית שהחלו באפריל 2021 לאחר ניתוק היחסים בין המדינות ב-2016 בעקבות המתקפה על הנציגויות הדיפלומטיות הסעודיות באיראן. ב-10 במרץ הודיעו איראן וערב הסעודית על חידוש היחסים ביניהן בעקבות עסקה בתיווך הרפובליקה העממית של סין, צעד שעשוי להוביל להפחתה בסכסוך האיראני–סעודי ולהביא יציבות לתימן, לסוריה, לעיראק, ללבנון ולבחריין.
ב-6 באפריל 2023 נפגש עבדאללהיאן בבייג'ינג, סין, עם שר החוץ של ערב הסעודית פייסל בן פרחאן אאל סעוד, המפגש הראשון בין שרי החוץ של המדינות מאז ניתוק היחסים ביניהן. ב-18 באוגוסט נפגש בג'דה עם יורש העצר של ערב הסעודית, מוחמד בן סלמאן אאל סעוד.
קריירה > שר החוץ > יחסים עם ישראל

עבדאללהיאן נחשב לתומך גדול של ציר ההתנגדות, הכולל ארגונים ומדינות המקושרים לאיראן ומתנגדים לישראל, ביניהם ניתן למנות את חזבאללה בלבנון, ממשלו של בשאר אל-אסד בסוריה, חמאס ברצועת עזה והחות'ים בתימן.
ב-28 באפריל נפגש עבדאללהיאן בלבנון עם חסן נסראללה ועם זיאד נח'אלה, מזכ"לי ארגוני הטרור חזבאללה והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני (בהתאמה), טען כי "הציונים מבינים רק כוח", ותצפת על גבול ישראל–לבנון מהכפר מארון א-ראס.
ב-14 באוקטובר 2023, שבוע לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל בין ישראל לחמאס ועם התקיפות האוויריות של חיל האוויר הישראלי ברצועת עזה, איים עבדאללהיאן בפגישה עם המתאם המיוחד מטעם האומות המאוחדות לתהליך השלום במזרח התיכון, תור ונסלן, שאיראן עלולה להתערב בלחימה אם ישראל תיכנס קרקעית לעזה. למחרת נפגש בדוחה, בירת קטר, עם ראש הלשכה המדינית של חמאס אסמאעיל הנייה.
עמדות פוליטיות והשתייכות

עמדותיו של עבדאללהיאן בנושאי חוץ שיקפו את דעותיו הנציות של המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי, אך לא השתלבו בבירור בין רפורמיזם או פונדמנטליזם בפוליטיקה של איראן. הוא נחשב מקורב למשמרות המהפכה האסלאמית ובפרט למפקד כוח קודס שלה בעבר, קאסם סולימאני.
מותו

ב-19 במאי 2024 התרסק מסוקם של נשיא איראן אבראהים ראיסי ועבדאללהיאן, עם אישים נוספים שהיו על סיפונו ובהם נציג המנהיג העליון בפרובינציית מזרח אזרבייג'ן מוחמד עלי אל-האשם ומושל הפרובינציה, לאחר שעבר נחיתת חירום בוורזקאן. מסוק הבל 212 החזיר את הפמליה מפגישה עם נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב בגבול בין המדינות, ובשל התנאים המטאורולוגיים והטופוגרפיים הקשים דווח כי קיים חשש כבד לחייהם של הנשיא ושר החוץ. ב-20 במאי 2024 הודיעה איראן רשמית כי הנשיא ראיסי, שר החוץ עבדאללהיאן ושאר חברי המשלחת נהרגו בהתרסקות.
הערות שוליים

1 2  "Amir-Abdollahian: The Soft Face of Iran's Hard Power". מכון המזרח התיכון.
↑  ראיסי הציג את שר החוץ שלו: קיצוני שאיים "להחריב את ת"א", באתר ynet, 11 באוגוסט 2021
↑  מהרזאד בורוג'רדי, What will Raisi’s cabinet look like? Hardline and full of war vets, Atlantic Council, ‏23 ביוני 2021
↑  Iran: Ahmadinejad's Bahrain Visit New Piece In Complex Pattern, רדיו אירופה החופשית, ‏15 בנובמבר 2007
↑  צבי בראל, רוחאני נגד משמרות המהפכה, באתר הארץ, 26 ביוני 2016
↑  רועי קייס, דיווח: אסד דן עם בכיר איראני בתקיפות הישראליות, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 16 ביולי 2019
↑  דמיאן פצ'טר, איראן: אושר מינויו של עבדאללהיאן לשר החוץ, באתר ישראל היום, 25 באוגוסט 2021
1 2  דורון יצחקוב, מי ומי בממשלת אבראהים ראיסי, באתר מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים, ‏2 בספטמבר 2021
↑  אמיר בר-שלום, שובו של עבדולחיאן: המועמד לתפקיד שר החוץ האיראני הוא רמז לבאות, באתר זמן ישראל, 15 באוגוסט 2021
↑  רז צימט, לימין, שור: ממשלתו המוצעת של הנשיא ראיסי, 17 באוגוסט 2021, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי
↑  עומר כרמי, חודשיים לממשלתו של נשיא איראן ראיסי: הצצה לעמדותיהם של שריו הבכירים, באתר הפקולטה למדעי הרוח ע"ש לסטר וסאלי אנטין באוניברסיטת תל אביב, ‏13 באוקטובר 2021
↑  שרת החוץ הבריטית לשר החוץ האיראני: שובו מהר למו"מ על חזרה להסכם הגרעין, באתר ynet, 23 בספטמבר 2021
↑  גיא אלסטר‏, שרי החוץ של איראן והאיחוד האירופי נפגשו בירדן: "צריך לחזור להסכם הגרעין", באתר וואלה, 20 בדצמבר 2022
↑  שר החוץ האיראני יבקר ביפן: בטוקיו יעבירו מסר - להפסיק לספק נשק לרוסיה, באתר ynet, 4 באוגוסט 2023
↑  דניאל סלאמה, איראן הודתה לראשונה שהעבירה מל"טים לרוסיה - וביצעה ניסוי חריג במשגר לוויינים, באתר ynet, 5 בנובמבר 2022
↑  אחרי 5 שנים: "שיחות בין סעודיה לאיראן על שיקום היחסים", באתר ynet, 18 באפריל 2021
↑  איתמר אייכנר ומורן אזולאי, בצעד דרמטי: איראן וסעודיה מחדשות את היחסים אחרי שנים של נתק, באתר ynet, 10 במרץ 2023
↑  מרואן בישארה (12 במרץ 2023). "The Saudi-Iran détente and its regional implications". אל-ג'זירה. נבדק ב-2023-11-13. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  גיא אלסטר‏, אחרי הסכם הפיוס: שרי החוץ של איראן וסעודיה נפגשו בסין, באתר וואלה, 6 באפריל 2023
↑  גיא אלסטר‏, שר החוץ האיראני נפגש עם בן סלמאן בערב הסעודית: "היחסים בדרך הנכונה", באתר וואלה, 18 באוגוסט 2023
↑  הדר עדי ואיתמר אייכנר, תצפית לעבר שטח ישראל ופגישה עם נסראללה: שר החוץ האיראני מבקר בלבנון, באתר ynet, 28 באפריל 2023
↑  ברק רביד, ‏האיום של איראן שהגיע לישראל והמפגש של שר החוץ עם הנייה, באתר מעריב אונליין, 14 באוקטובר 2023
↑  פסגת רשע בדוחא: מנהיג חמאס נפגש עם שר החוץ של איראן, באתר ynet, 15 באוקטובר 2023
↑  ליאור בן ארי, דרמה באיראן: "תקרית אווירית למסוק של הנשיא ראיסי", צוותי החילוץ מתקשים להגיע לזירה, באתר ynet, 19 במאי 2024
↑  גיא אלסטר‏, גורם איראני: חיי הנשיא ראיסי ושר החוץ האיראני בסכנה בעקבות תאונת מסוק, באתר וואלה, 19 במאי 2024
↑  ליאור בן ארי, איראן מודיעה רשמית: נשיא המדינה ראיסי ושר החוץ נהרגו בהתרסקות המסוק, באתר ynet, 20 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1330066839  VIAF: 5165705582248930180   WorldCat (עם VIAF): 5165705582248930180 
עבדאללהיאן עם שר החוץ של ערב הסעודית פייסל בן פרחאן אאל סעוד בבייג'ינג, 6 באפריל 2023
טפיר בירדי

| טפיר בירדי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מפריטי פרסה
משפחה:: טפיריים
סוג:: טפיר
מין:: טפיר בירדי
שם מדעי
 Tapirus bairdii ‏גיל, 1865
תחום תפוצה


טפיר בירדי (שם מדעי: Tapirus bairdii) הוא אחד משלושת מיני הטפיר החיים באמריקה הטרופית.
שם

הטפיר הבירדי קרוי על שמו של חוקר הטבע האמריקאי ספנסר פולרטון בירד (Spencer Fullerton Baird) אשר טייל במקסיקו ב-1843 והבחין בחיות אלו. עם זאת, הטפיר הבירדי תואר לראשונה על ידי חוקר טבע אמריקאי אחר, ו. ט. וייט. בדומה לטפירים האחרים באמריקה הלטינית, מכונה הטפיר "דנטה" על ידי האוכלוסייה באזור זה. באזור אואחאקה ווראקרוס מכונה הטפיר הבירדי anteburro. בקוסטה ריקה, פנמה וקולומביה נקרא הטפיר macho de monte, ובבליז, שבה הטפיר הבירדי הוא החיה הלאומית הוא מכונה פרת הרים.
תפוצה ומקום חיות

הטפיר הבירדי חי ביערות עבותים במרכז אמריקה, כולל דרום מזרח מקסיקו, בליז, גואטמלה, הונדורס, קוסטה ריקה, ניקרגואה, פנמה, וייתכן שגם בקולומביה ובאקוודור. ניתן למצוא את הטפיר הבירדי בגבהים של 3,350 מטרים.
תיאור

על פניו וצווארו אזור בעל צבע קרם, ונקודה כהה על לחיו, מתחת ומאחורי עינו. שאר גופו בצבע חום כהה או חום אפרפר. הטפיר הבירדי הוא הגדול שבשלושת מיני הטפיר האמריקניים, והוא היונק היבשתי הגדול ביותר לאחר היגואר החי באזור שממקסיקו ועד דרום אמריקה. אורך גופו של הטפיר הבירדי מגיע לשני מטרים, גובהו 1.2 מטר, ופרטים בוגרים שוקלים בין 240 ל-400 ק"ג. בדומה למיני טפיר אחרים, לטפיר הבירדי זנב קצר ועבה וחוטם ארוך וגמיש. להם ארבע בהונות בכל אחת מרגליהם הקדמיות, ושלוש בכל אחת מרגליהם האחוריות.
רבייה ומחזור חיים

משך ההיריון של נקבת הטפיר הבירדי כ-400 יום, ובסופו נולד גור יחיד (לידת מספר גורים נדירה ביותר). צבע פרוותו של הגור הצעיר הוא חום אדמדם, עם נקודות ופסים לבנים, צבע המשמש כהסוואה. במהלך השבוע הראשון לחייו נשאר הגור במחסה, מבודד, בעוד שאמו תרה אחר מזון ושבה אליו מזמן לזמן להניקו. לאחר מכן מצטרף הגור לאמו בחיפושים אחר מזון. בהגיעו לגיל שלושה שבועות מסוגל הגור לשחות. הגור נגמל מיניקה לאחר כשנה, ומגיע לבגרות מינית שישה עד שנים עשר חודשים לאחר מכן. תוחלת חייהם יכולה להגיע עד שלושים שנה.
התנהגות

הטפיר הבירדי עשוי להיות פעיל במהלך כל שעות היממה, אולם לרוב הוא פעיל בעיקר בלילה. הוא ניזון מעלים ומפירות שנפלו על הקרקע. הטפיר הבירדי נוהג להימצא בקרבת מים ונהנה לשחות ולהשתכשך בהם, ובימים חמים במיוחד הם עשויים לשהות במים כשרק ראשם מעל פני המים.
הטפיר הבירדי הוא לרוב סוליטרי (חי בבדידות), אף שאין זה נדיר שמתקיימות קבוצות הניזונות יחד ולעיתים קרובות ניתן לצפות בפרטים, במיוחד בגילאים שונים, הנמצאים ביחד (אמהות עם צאצאיהן, צעירים עם בוגרים). הטפירים מתקשרים באמצעות שריקות חדות וציוצים.
שימור

איגוד השימור העולמי מסווג את הטפיר הבירדי כמין בסכנת הכחדה. ציד ואיבוד שטחי מחיה מהווים שני גורמים מרכזיים בירידה בגודל האוכלוסייה.
הערות שוליים

↑  טפיר בירדי באתר הרשימה האדומה של IUCN
טפיר בגן חיות באריזונה
חוות ההכשרה ע"ש ברוכוב בלודז'

פריסת קיבוצי ההכשרות בפולין
מפת קיבוץ ברוכוב בלודז' ופלוגותיו (מאי 1934)
מייסדי קיבוץ ברוכוב - חנן מאירי וזאב הדרי
בניין קיבוץ ברוכוב ברחוב לאשנו
המתפרה של קיבוץ ברוכוב שהיוותה מקום עבודה מרכזי לעשרות חברים
קבוצת החלוצים הראשונה שיצאה ב-1932 מקיבוץ ברוכוב ועלתה ארצה
חוות ההכשרה ע"ש ברוכוב בלודז' ("קיבוץ ברוכוב" וביידיש "קבוץ באראכוו") הייתה אחת מחוות ההכשרה שהוקמו על ידי ארגון החלוץ ומרכזה היה בעיר לודז' שבפולין. החווה (כמו החוות האחרות שהוקמו בפולין) נועדה להכשיר את הנוער היהודי לעליה ארצה ולתרומה להתיישבות החלוצית בארץ. החווה, שנקראה על שם בר בורוכוב, הוקמה ב-1931 והתקיימה עד תחילת מלחמת העולם השנייה כשבתקופה מסוימת היוותה את ליבו של "גוש ברוכוב" שכלל חוות הכשרה ביישובים שונים מסביב ללודז'.
רקע היסטורי

מתחילת המאה ה-20 שאפה התנועה הציונית להכשיר את הנוער היהודי בתפוצות לעבור למקצועות ולענפי עבודה יצרניים (תהליך שנקרא גם "פרודוקטיביזציה"). תהליך זה השתלב (בחלקו) עם הרצון להכין את היהודים לקראת העלייה ארצה והרחבת ההתיישבות החקלאית בארץ. ארגון החלוץ היה בין הארגונים שהובילו תהליך זה תוך הסתייעות בשליחים שהגיעו לאירופה מקיבוצים בארץ. תהליך המעבר למקצועות יצרניים התייחס למגוון של מלאכות כשאחד המקצועות להם ייחסו חשיבות גדולה היה החקלאות ולכן המאמץ המרכזי של ארגון "החלוץ" התמקד בהקמת חוות הכשרה חקלאיות אליהן הגיעו צעירים יהודים כדי לקבל הכשרה בחקלאות ולהתכונן לעליה. החווה הראשונה הוקמה בפברואר 1918 בעיר בנדין ובמהלך השנים הבאות הוקמו עשרות חוות נוספות בקרבת הערים וילנה, קילצה, לוצק, ברנוביץ', ביאליסטוק, צ'נסטוחובה, ראדום, קרקוב, וורשה ועוד. אחת מהן הייתה החווה שהוקמה ב לודז' שבדרום מערב פולין.
יישום רעיון ה"פרודוקטיביזציה" לווה במחלוקת בין התנועות הציוניות לבין חלק מהארגונים היהודיים בגולה וזאת על רקע הוויכוח על מטרות התהליך כולו. תומכי ה"פרודוקטיביזציה" ראו בשינוי תחומי התעסוקה של היהודים לכיוון יצרני את מטרתו העיקרית של התהליך, בעוד שארגונים אחרים ראו כמטרה עיקרית את ההכנה לקראת חיים בארץ-ישראל. גם בתוך ארגון "החלוץ" עצמו היו דעות שונות בנושא.
בקיבוץ בלודז' שהתבסס, כמעט לחלוטין, על עבודה תעשייתית אומץ גם הביטוי "אינדוסטריאליזציה".
עקרון "ההכשרה הקבועה"

אחת מהדילמות איתן התמודדו רוב קיבוצי ההכשרה, שהיו מבוססי משק חקלאי, הייתה לגבי משך ואופן שהות החברים בהן. בתחילת הדרך פעלו רוב הקיבוצים במודל של הכשרות קצרות בתקופת הקיץ ושחרור החברים לבתיהם עם תחילת החורף. דבר זה הביא לשתי תופעות:
חלק מבוגרי הכשרה שחזרו לביתם, בהמתנה לעלייה, שוכנעו על ידי ההורים, שהתנגדו לעלייה, להישאר בפולין ולא לעלות ארצה.
ידע רב שצברו חברי ההכשרה הלך לאיבוד עם בוא החברים החדשים וזאת מחוסר תקופת "חפיפה" ראויה דבר שהביא לבזבוז כספים ומשאבים.
לאור זה עברו ההכשרות לפעול לפי מודל אחר לפיו המגיעים לחווה יישארו בה באופן קבוע ולאורך כל השנה עד שיקבלו סרטיפיקט ויעלו ארצה. בסופו של דבר אומץ מודל זה על ידי חלק גדול מחוות ההכשרה.
במקרה של קיבוץ ברוכוב, שהתבסס, בעיקר, על תעשייה ולא על חקלאות, ההשפעה העונתית הייתה קטנה יותר ולכן אומץ, מלכלתחילה, מודל ההכשרה הקבועה. בגלל עיכובים במתן סרטיפיקטים היו חלוצים ששהו בחווה מספר שנים.
ההיסטוריה של הקיבוץ > "כיבוש" לודז'

היוזמה להקמת החווה בלודז נולדה בשלהי שנות ה-20 בכנס של פועלי ציון (שנערך בוורשה) על ידי 2 חברי הארגון מלודז' אליעזר (לייזר) לוין ויצחק גולדין. מימוש היוזמה הוטל על וניה פומרניץ (איש ארגון פרייהייט) וחנן מאירי (קליקה) (מארגון החלוץ הצעיר) שהגיעו, ביולי 1931, מחוות הכשרה בקילץ כדי להקים את החוה ווהיו כבר בעלי ניסיון בהקמת חוות הכשרה. הבחירה בעיר לודז' נעשתה בגלל היותה מרכז תעשייתי דבר שסייע במציאת מקומות עבודה.
לאחר מציאת מספר מקומות עבודה במפעלים ובתי מלאכה (בעיקר אצל תעשיינים יהודים) החל ארגון החלוץ לשלוח צעירים למקום.
כמקום המגורים הראשון נבחר בית חרושת עזוב ברחוב אוגרודובה 9. בהמשך (ב-1934) עבר הקיבוץ לבית חדש ברחוב לאשנו 41 שהיה גדול יותר ואיפשר התרחבות הקיבוץ וקליטת חלוצים נוספים. בניגוד לבית ברחוב אוגרודובה, שהיה במרכז העיר, הבית ברחוב לאשנו היה בשכונה אנטישמית בשולי לודז' וסבל לא פעם מהתנכלות של לאומנים שנמנעו מלפרוץ לבית בגלל קרבתם של מחנות צבא.
ההיסטוריה של הקיבוץ > הגדלת הקיבוץ

בתוך זמן לא רב החל הקיבוץ לגדול בצורה משמעותית. דבר זה התאפשר כתוצאה מ:
היכולת למצוא עבודה במפעלים בעיר.
הקמת סדנאות שהיו שייכות לחברי הקיבוץ.
תמיכה מהקהילה היהודית בעיר.
בספטמבר 1933 כבר מנה הקיבוץ כ-300 חברים. מקומות המוצא העיקריים של חברי הקיבוץ היו ורשה רבתי (כ-24%), ווהלין (כ-17%), ביאליסטוק (כ-13%), פודלסיה (כ-13%), לובלין (כ-9%), קילץ ולודז' (כ-7% כל אחת).
ההיסטוריה של הקיבוץ > "גוש ברוכוב"

בעקבות הגידול בהיקף הקיבוץ בלודז' החליטה הנהלת הקיבוץ להקים את "גוש ברוכוב" דהיינו הקמת פלוגות הכשרה ביישובים מסביב לעיר וביניהם בקונסקיה, קונין (כ-20 חברים), קולו (כ-32 חברים), סומפולנו (כ-45 חברים, התפרקה ב-1936), פלוצק, בנדין, שרפץ (כ-17 חברים), ריפין (כ-30 חברים), רצ'ונז', ליפנו (התקיימה כשנה ונסגרה), גוסטינין (כ-20 חברים), דובז'ין (כ-6 חברים), קילצה, אלכסנדר לודז' (כ-35 חברים), קלצ'ב, פוזנן, זגייז' (כ-35 חברים) ועוד.
נראה שחברי הפלוגות סבלו מקשיים גדולים יותר ממרכז ה"גוש" בלודז'. קשיים אלו נבעו מבידוד חברתי (עקב גודלן המצומצם), מבעיות כלכליות (שנבעו ממחסור במקומות עבודה נאותים במהלך כל השנה בגלל אופי העבודות העונתי וכן מחוסר יכולת לספוג אי עבודה של חולים וחסרי תעסוקה) ומחוסר ניכר בפעילות תרבותית. גורמים אלו הביאו לחוסר יציבות בפלוגות, לנטישה של חברים ובמספר מקרים אף לסגירתן.