stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גזרות ת"ח–ת"ט

ערך זה עוסק בפרעות ביהודים בעת התקוממות הקוזאקים. אם התכוונתם להתקוממות עצמה, ראו .
המהדורה המקורית של יון מצולה לרבי נתן נטע הנובר, 1653: "ועתה אתחיל לכתוב הגזרות רעות שסיבב חמי"ל ימ"ש במדינת רוסי"א ולי"טא ופולי"ן בשנת ת"ח ות"ט ות"י ותי"א ותי"ב לפ"ק"
בוגדן חמלניצקי
גזֵרות תַ"ח–תָ"ט או פרעות ת"ח–ת"ט הוא הכינוי המקובל במסורת היהודית לפרעות שנערכו ביהדות פולין (בשטחי אוקראינה של ימינו, לרבות באזור קייב ובחבלים ההיסטוריים גליציה, ווהלין ופודוליה) בשנת 1648, במהלך התקוממות הקוזאקים והצמיתים שהנהיג בוגדן חמלניצקי, או "חמיל הרשע" בפי היהודים, נגד האיחוד הפולני-ליטאי. מעשי טבח ביהודי פולין, בלארוס ואוקראינה, התחוללו במשך כל תקופת המרד, שנמשך עוד שנים, וגם אחריו, במהלך מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667) והמלחמה הצפונית הקטנה עם האימפריה השוודית שהביא להצתתן.
אלפים נטבחו או מתו ברעב ובמגפות, ורבים אחרים נמלטו, נמכרו לעבדות או המירו את דתם. מספר ההרוגים היהודים מידי הקוזאקים המורדים ב-1648 נאמד בין כמה אלפים ל-20,000. בכלל הסכסוכים שעברו על פולין וליטא מ-1648 ועד השבת השלום בהסכם אנדרוסובו ב-1667, מוערך שנהרגו בין 40,000 ל-50,000 יהודים בסך הכול, שנטבחו בידי הקוזאקים, הרוסים, השוודים, בעלי-בריתם, וגם בידי הפולנים, שטבחו ביהודים בחשד לשיתוף פעולה עם הפולשים.
אטימולוגיה

החורבן הפתאומי שהומט על קהילות רבות מתחילתו באפריל-מאי 1648, אייר ה'ת"ח, עד הפסקת התקדמות הקוזאקים בנובמבר אותה שנה, כסלו ה'ת"ט, הוא המקור לשם. על פי ההיסטוריון אדם טלר: ”בזיכרון הקולקטיבי היהודי, האירועים בקיץ ובסתיו 1648 הם המגדירים את ההתקוממות ככלל, ולכן הפרעות נודעו כגזרות ת"ח ת"ט.”
רקע

ב-1569, עם הקמת האיחוד הפולני-ליטאי, הועברו שטחים נרחבים באוקראינה של היום מידי הדוכסות הגדולה של ליטא לממלכת פולין. האצולה הפולנית (השלאכטה), שנהנתה מעצמאות רבה ואף בחרה את המלך, השליטה את מרותה באזור שהיה נתון עד אז למשיסת הטטרים מחאנות קרים ("קֵדָרים" בלשון המקורות העבריים בני התקופה). בנחלות ממערב לנהר הדנייפר התיישבו רבבות שבאו מיתר חלקי האיחוד. השלאכטה, בעיקר המגנאטים הגדולים שרובם היו צאצאי האצולה המקומית, הקימו אחוזות חקלאיות עצומות וכפו חוקי צמיתות נוקשים על האיכרים הרותנים המקומיים.
בין המתיישבים היו יהודים בשיעור ניכר; הם נדחקו מפולין גופא בלחץ תושבי הערים שתבעו להפחית את התחרות הכלכלית מצדם. רבים מהם הועסקו על ידי האצולה כחוכרים ומנהלי אחוזות. עשרות קהילות חדשות הוקמו באוקראינה, בעיקר בגדה הימנית (ממערב) של הדנייפר. הצד המזרחי היה אזור ספר פראי יחסית, שהיה סמוך יותר לקרים ומסוכן להתיישבות, אם כי גם שם התקיימו אחוזות וערים אליהן נמשכו יהודים. מדרום לעיקול הנהר התגוררו הקוזאקים מהסיץ' הזפורוז'י, חברה נוודית-למחצה שקיימה שגרה של לחימה מתמדת עם הטטרים. האיחוד קיים יחסים מתוחים עם הקוזאקים וניסה להכפיף אותם למרותו תוך ניצולם לצרכים צבאיים.
האצולה נגשה ללא רחם באוכלוסייה הכללית, בעיקר בצמיתים. המתח הכלכלי והחברתי, שהוליד גם עוינות עזה כלפי החוכרים היהודים, הוחרף על ידי ממד דתי. בשלהי המאה ה-16, במסגרת הקונטרה-רפורמציה, הגיעו לאזור הישועים. על אף שהתכוונו ללחום בכל גילוי של פרוטסטנטיות, הפנו במהרה את תשומת לבם אל הרותנים, שהיו רובם ככולם נוצרים אורתודוקסים ("יוונים" במקורות העבריים בני התקופה). המלך זיגמונט השלישי היה קתולי אדוק וכמוהו גם רוב השלאכטה הפולנים. בהשפעת לחצים אלה המירו רבים מהאצילים הרותנים את דתם. ניסיונות דומים, שהתבטאו גם בהקמת כנסייה אוניאטית מקומית וברדיפת הכמרים האורתודוקסים שסירבו להסתפח אליה, נעשו כלפי העם הפשוט. הזעם העממי על כל זאת תועל במהירות למעשי מרד שהובלו בידי הקוזאקים, שהיו לוחמים מנוסים; אלה התקוממו שמונה פעמים בין 1592 ל-1638.
המרקם החברתי של אוקראינה ביובל השנים לפני אירועי 1648 היה סבוך. במאה ה-19, עם יצירת הלאומיות האוקראינית, ניסו היסטוריונים רבים לתאר עימות בין תנועת עצמאות רותנית מקומית לאצולה פולנית זרה ולמשרתיה היהודים. לאמיתו של דבר, המגנאטים הגדולים באזור אמנם נעשו קתולים או אוניאטים ברובם אך היו נצר ליושביו המקוריים, כמו משפחת אוסטרוגסקי. הווייבוד ירמי וישניובייצקי ("הדוכס וישנעווצקי" מיוון מצולה), גדול אויביו של חמלניצקי ובעל אחוזות ענק, היה בן למשפחה רותנית אורתודוקסית ידועה והמיר את דתו בגיל 20. ישנם דיווחים ברשומות על שיתוף פעולה בין יהודים למקומיים נגד האצולה, ועל השתתפות הראשונים בפשיטות קוזאקים. כמו כל תושבי הערים באזור, היו היהודים מחויבים להשתתף בהגנתן במקרה של מצור. בגדה המזרחית היו רבים מחויבים לשאת נשק למקרה של מתקפות טטרים.
המאורעות > גזירות בשנת ת"י והלאה

ב-1654 העניק צאר מוסקובי סוזרניות לחמלניצקי וצבאותיהם פלשו יחד לאיחוד, הן באוקראינה והן בצפון, בבלארוס ובליטא. בראשית אוגוסט 1655 נפלה וילנה לידי הכובש ונערך טבח המוני, אם כי בני הזמן דיווחו שרוב היהודים הספיקו לברוח מבעוד מועד. באוקטובר נלכדה לובלין, שם מוסרות הכרוניקות על כ-2,000 יהודים שמתו, האסון הגדול ביותר של המערכה החדשה. ההיסטוריון דב ויינריב, בהתבסס הן על רשומות פולניות והן על עדויות משו"תים, קבע כי המספר הנכון הוא כנראה כמה מאות. הרוסים נטו גם הם ללקיחת שבויים רבים, וגל חדש של עבדים יהודים הגיע לשווקים ב-1655 וב-1656. שוב החל מאמץ גדול לגייס תרומות לפדיונם.
בקיץ 1655 פלש לרפובליקה אויב החדש, האימפריה השוודית בראשות המלך קרל גוסטב. מלחמה זו הייתה ההרסנית מבין המאבקים שעברו על פולין-ליטא בהפרש ניכר; היא מוערכת עד היום כגרועה ממלחמת העולם השנייה בהיקף הנזק היחסי שנגרם לארץ. במה שנודע בדיעבד כ"מבול השוודי" הוחרבו כליל הנחלות העשירות והמאוכלסות ביותר של פולין גופא. הנסיבות הובילו לרעב גדול באותה שנה. בני הזמן היהודיים דיווחו על הפולשים כאוהדים יחסית אליהם. אף כי הם לא נקטו בפעולות מיוחדות כנגדם למעט הרג אקראי, מתו יהודים רבים יחד עם שאר העם ברעב, במגפות ובחרב. כך, לדוגמה, רובע קז'ימייז' היהודי בקרקוב נהרס כליל במצור על העיר בספטמבר-אוקטובר 1655 והניצולים נמלטו לבוהמיה ומוראביה.
האיחוד כמעט והתפורר: אצילים רבים האמינו שקרל גוסטב יטיב עמם והחליפו צדדים עם צבאותיהם. המגנאט יאנוש ראדזיוויל נשבע לו אמונים בתמורה להגנה מן הרוסים וניתק את ליטא מן האיחוד. אך הכף הוטתה עקב מעשי הטבח והביזה של השוודים ובעיקר התעוררות הרגש הקתולי עם ההגנה המוצלחת על מנזר יסנה גורה מנובמבר. השלאכטה החלו להתמרמר נגד המלך השוודי, שהזניח את ענייניהם, ורובם חידשו את נאמנותם ליאן קז'ימייז'. המוני העם והאצולה הזוטרה, בראשות ההטמאן סטפן צ'רנייצקי, פתחו במלחמת גרילה נגד הכובשים הלותרנים. בסתיו 1656 העריך הצאר כי שוודיה עשויה להתעצם יתר על המידה ועבר לתמוך במלך פולין.
המורדים, שהונעו גם על ידי בגידתו של ראדזיוויל הקלוויניסטי, ניהלו את מה שתפסו כמאבק עבור הכנסייה הקתולית. לותרנים, קלוויניסטים, נאו-אריאנים, אורתודוקסים ויהודים כולם סומנו כאויבים ונחשדו כמשתפי-פעולה עם השוודים. מיליציות עממיות, בלתי-סדירים וכוחות הכתר טבחו בהם לעיתים מזומנות. ב-22 בינואר 1656 הפקיע המלך את שרידי קז'ימייז' והעניק את כל הביזה שניתן יהיה לחלץ ממנו לצבא, לאחר שהכריז כי היהודים שיתפו פעולה עם האויב. בפברואר 1656 הרג צ'רנייצקי 600 יהודים, לפי הרשומות, כששחרר את טירת סנדומייז'. שלום בין פולין-ליטא לשוודיה נחתם ב-1660, והלחימה בין האיחוד למוסקובי התחדשה. היא נמשכה בקנה-מידה מצומצם יחסית עד חתימת הסכם אנדרוסובו ב-1667, שהביא שלווה לממלכה לראשונה מזה 19 שנים. הקהילות בליטא שילמו סכום גדול כדי לכלול בחוזה סעיף שאפשר לכל השבויים היהודים ברוסיה, למעט מומרים ונשים שנישאו שם, לשוב הביתה.
ההיסטוריון ברנרד דב ויינריב כתב כי לפי הרשומות לגבי גודל הקהילות היהודיות בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-17, שמצביעות יחד עם נתונים נוספים על כך שרבים שרדו על ידי המרת דת או הגירה, "הערכה סבירה" לגבי כלל היהודים שנהרגו – הן בחרב, מידי כל הצדדים, והן במגפות ורעב – בתקופה הסוערת שעברה על פולין מ-1648 ועד ל-1667 תהיה ”בין 40,000 ל-50,000, על אף שהיסטוריונים נוקבים באומדנים מוגזמים הגדולים בהרבה. מספר זה גבוה דיו, וכולל בין חמישית לרבע מהאוכלוסייה היהודית בפולין-ליטא ערב המרד.”
בעקבות הגזירות

האנדרלמוסיה ששררה בפולין בעקבות הגזירות, הביאה את מנהיגי הקהילות ורבניהם לפעולות רבות לרווחת הפליטים, הן בעזרה חומרית והן בדיונים הלכתיים להתרת נישואין לנשים עגונות שבעליהן אבדו. בעיית העגונות הגיעה לבתי-דין רחוקים בקהילות בהן שהו שבויות שנפדו ורצו להינשא מחדש. בקהיר, במקרה שהובא בשו"ת "דברי נעם", קבוצת נשים כזו שיגרה שליח לפולין שחזר עם גטין מכל בעליהן. הדיינים חשדו וקבעו שמדובר בזיוף.
בני הדור התלבטו בשאלת הסיבה לגזירות, אם הייתה זו שפיכת דם נקיים עבור חטאי כלל ישראל, או מידה כנגד המידות הרעות של הסובלים מהפרעות. רבים אימצו את הקביעה הראשונה, אך קונטרסים שיצאו באירופה תלו את האשמה בחטאי יהדות פולין: הלוואה בריבית, הפצת ספרות קבלה עממית להמון, גידול חזירים עבור הגויים, הפקרות ועוד. התוספות יום טוב קבע שהגזירות היו עונש על דיבורים בטלים בבתי הכנסת, ותיקן מי שברך מיוחד למי שהקפידו בכך. ההימלטות ההמונית מערבה הביאה גם לצמיחתה מחדש של האימפריה הרומית הקדושה כמרכז תורה חשוב, אחרי שנים בהן עמדה בצלה של שכנתה ממזרח. חוקרים בעבר הרבו להעלות את הפרעות כזרז לעליית השבתאות; גם שרה, אשתו של שבתי צבי, התייתמה בהן. אף כי קביעה זו איבדה מתוקפה עם הזמן, ישראל היילפרין סבר שהמאמץ לגייס תרומות לפדיון שבויים ברחבי היבשת החיש ידיעות זוועה על המאורעות לכל הגולה ואכן מילא בכך תפקיד כלשהו. בנוסף, היו יהודים שמצאו רמז בשמו של הצורר חמילנצקי, שנודע בקיצור כ-חמי"ל: "חבלי משיח יבואו לכם".
לזכר האבל הכבד גזרו הרבנים איסורים על שמחות ותלבושות מפוארות. נאסר ללבוש בגדי משי וקטיפה למשך שלוש שנים; נאסר על הנשים להתקשט בשרשראות זהב ובמרגליות במשך שלוש שנים; ונאסר לשורר בכלי זמר בשמחות למשך שנה, למעט שעת החופה. והרשות ניתנה ביד מנהיגי כל קהילה להאריך את תוקף האיסורים למשך שנים נוספות.
בפברואר 1650 התאסף ועד ארבע הארצות בלובלין. שם נקבע יום כ' בסיוון, יום גזירת בלוייש ב-1171, והיום בו נפלה נמירוב, כתענית ציבור לזכר כלל המתים בת"ח-ת"ט. התחברו קינות ותפילות מיוחדות לאומרן ביום זה. הרב יום-טוב ליפמן הלר תיקן אז את קינת "אלה אזכרה בדמעות שליש" עבור הנספים. כן חוברו גם נוסחים שונים של תפלות אל מלא רחמים, לאמרן בכ' בסיוון (נוסח כזה שנתחבר לזכר רבי יחיאל מיכל מנמירוב מזכיר כי ”יָוָן וְקֵדָר הִסְכִּימוּ יַחַד. לַעֲקוֹר בֵּיצָתָן בְּאֵימָה וָפַחַד”), ביום הכיפורים, בשבת שלפני חג השבועות ובשבת חזון.
על אף אי-הדיוקים הרבים שבו, התקבע יוון מצולה בזיכרון ההיסטורי בשל איכות הכתיבה של הנובר; הוא יצא ביותר מעשרים מהדורות בכמה שפות, ונותר מקור עיקרי עד למאה ה-20. גזירות ת"ח ת"ט נזכרות בכמה יצירות ספרותיות בעברית. המוכרות שבהן: "העבד" מאת יצחק בשביס-זינגר, "קידוש השם" מאת שלום אש, "עיר ומלואה" מאת ש"י עגנון, הבלדה "בת הרב" מאת שאול טשרניחובסקי, וביצירות נוספות כגון "בימי חמלניצקי: ציורים היסטוריים" מאת אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ (קרקוב: מוריה, תרס"ז), אייזיק מאיר דיק תרגם את ספרו של נתן נטע הנובר : "ספורי גזירות ת"ח ות"ט".
לקריאה נוספת

מיכאל הנדל, גזרות ת"ח ת"ט, ירושלים: קריית ספר ('כתבי מקורות לתולדות ישראל'), תש"י
טוביה פרידמן (עורך), שואת יהודי אוקראינה בתקופת הצורר חמלניצקי בשנים ת"ח–ת"ט (1648–1649): אוסף דוקומנטרי, חיפה: המכון לדוקומנטציה, 1983
יוסף גולדשטיין, שנאת ישראל בפולין וברוסיה, בתוך: שנאת ישראל ואנטישמיות, יחידה 7, האוניברסיטה הפתוחה, 1987, עמ' 120–124
Amelia Glaser (עורכת), Stories of Khmelnytsky: Competing Literary Legacies of the 1648 Ukrainian Cossack Uprising, Stanford University Press, 2015
הערות שוליים

↑  Benjamin Nathans, Gabriella Safran (ed.). Culture Front: Representing Jews in Eastern Europe. University of Pennsylvania Press (2007). ISBN 9780812240559. עמ' 36
↑  Subtelny, Orest. Ukraine - A History. University of Toronto Press (2000). ISBN 9780802083906. עמ' 123–124
↑  שמואל אטינגר, חלקם של היהודים בקולוניזציה של אוקראינה (1569—1648). עמ' 112 וכו'. למקורות מצוטטים מספרות השו"ת: שאלה מג בתשובות מאיר מלובלין, על אודות יהודי שהרג אחר בעת מטווח בחצרו; ושאלה קלז על יהודי בשם ברכה, שנפל במלחמה לצד קוזאקים.
1 2 3 4 5  ישראל היילפרין, שבייה ופדות בגזירות אוקריינה וליטא שמשנת ת"ח ועד שנת ת"ך. (להלן :היילפרין).
1 2  מרדכי נדב, למשמעותה של שבועת אמונים של יהודים לקוזאקים בגזירת ת"ח בנמירוב.
↑  היילפרין, עמ' 24–25
↑  יחזקאל פראם, בין תתנ"ו לת"ח—ת"ט — עיון מחדש;‏ יחזקאל פראם, Creating a Tale of Martyrdom in Tulczyn, 1648. התפרסם בתוך: Jewish History and Jewish Memory, UPNE, 1998. עמ' 89-112.‏; על פקודת נייבבה, ראה: ויינריב, עמ' 188
↑  אטינגר, שמואל. בין פולין לרוסיה. מוסד ביאליק (1995). ISBN 9789652270931. עמ' 124
↑  שטמפפר, שאול.‏ ?What Actually Happened to the Jews of Ukraine in 1648.‏ Jewish History, מאי 2003, עמ' 207–227
↑  ויינריב, עמ' 195. ראה שתי עדויות בשו"ת "צמח צדק" למנחם מנדל קרוכמל: סימנים קג וקיג
↑  ויינריב, עמ' 185–191
↑  Robert I. Frost, After the Deluge: Poland-Lithuania and the Second Northern War, 1655-1660. Cambridge University Press, 2004. עמ' 54.; Daniel Stone, The Polish-Lithuanian State, 1386-1795: Volume 4, University of Washington Press, 2001. עמ' 168
↑  Weinryb, Bernard Dov. The Jews of Poland: A Social and Economic History of the Jewish Community in Poland from 1100 to 1800. Jewish Publication Society (1973). ISBN 9780827600164. עמ' 185–197, 317-318. (להלן: ויינריב).‏ Institute of Polish-Jewish Studies, Polin, כרך 10. עמ' 117–122
↑  ויינריב, עמ' 197
↑  מרדכי בן יהודה הלוי, ספר דרכי נעם, ויניציאה תנ"ז. אבן העזר, שאלה ה'
↑  משה רוסמן, דימויו של בית ישראל בפולין כמרכז תורה אחרי גזירות ת"ח–ת"ט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529287705171 
שמות של קרבנות שנרצחו בפרעות ת"ח ת"ט, מסמך באותיות כתב עבריות משנת 1648. מתצוגת המוזיאון לתולדות יהודי פולין.
קינה ביידיש על גזירות ת"ח-ת"ט, נדפסה באמסטרדם ב-1649.
אפרים סנה

אפרים סנה (נולד ב-19 בספטמבר 1944) הוא איש ציבור ישראלי, כיהן כחבר הכנסת מטעם סיעת העבודה-מימד, רופא במקצועו. כיהן כשר הבריאות, שר התחבורה וסגן שר הביטחון. ב-2008 פרש ממפלגת העבודה והקים את מפלגת ישראל חזקה, שלא עברה את אחוז החסימה. סנה הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, והיה בעבר מפקד יחידה 669.
קורות חייו

אפרים סנה נולד בתל אביב למשה סנה (במקור קליינבוים), שהיה ראש המטה הארצי של ההגנה וחבר הכנסת מטעם מפ"ם ומק"י ולד"ר חנה (ניוטה) לבית ויינברג. למד בבית חינוך לילדי עובדים ובתיכון עירוני א'.
קורות חייו > שירותו הצבאי

סנה שירת בנח"ל בגרעין מתנועת בנק"י בקיבוץ יד חנה בשנים 1962–1964. למד רפואה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב, והתמחה ברפואה פנימית. עם סיום לימודיו חזר לשירות סדיר כרופא גדודי, ואחר כך רופא חטיבתי בחטיבת הצנחנים. במלחמת יום הכיפורים פיקד על פלוגת הרפואה החטיבתית של הצנחנים בקרב החווה הסינית ובקרבות ממערב לתעלת סואץ. כמו כן פיקד על צוות הרפואה במבצע אנטבה.
בהמשך שירת כרופא גדודי בגדוד 890 של הצנחנים והשתתף בזיהוי ופינוי ההרוגים באסון הנ"ד. לאחר מכן מונה כמפקד היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669). תחת פיקודו לקחה היחידה חלק בפשיטות ומארבים בלבנון. לאחר מכן החליף את מאיר דגן בפיקוד על אד"ל - רצועת הביטחון בדרום לבנון. בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כראש המנהל האזרחי ביהודה ושומרון, וסיים את שירותו הצבאי בדרגת תת-אלוף. בתפקידו האחרון החל לקיים קשרים עם אנשי אש"ף בשטחים באישורו של שר הביטחון יצחק רבין וסגן ראש הממשלה שמעון פרס.
קורות חייו > פעילותו הפוליטית

לאחר שחרורו מהשירות הסדיר בצה"ל ב-1964, היה פעיל במפלגה הקומוניסטית הישראלית וסייע בתחום הארגון בבחירות לכנסת השישית ב-1965. בדצמבר 1987, עם שחרורו משירות הקבע, הצטרף למפלגת העבודה ושאף להתמודד לכנסת כבר בבחירות של שנת 1988 אולם הדבר נמנע ממנו על ידי אנשי המפלגה, שלא שיבצו אותו ברשימה בטענה שהוא חסר ותק מספיק כחבר מפלגה. בשנים 1988–1994 ביצע שליחויות מדיניות, בעיקר מול ההנהגה הפלסטינית מאש"ף.
תמך ביצחק רבין בהתמודדותו על ראשות מפלגת העבודה בשנת 1992 ועמד בראש מטה ההסברה שלו בבחירות המקדימות. באותה שנה נבחר לכנסת, וכיהן ברציפות עד מאי 2008. בשנת 1994 התמנה לשר הבריאות במקום חיים רמון, היה לרופא הראשון שכיהן בתפקיד זה, וכיהן בו עד לאחר הבחירות ב-1996. במהלך כהונתו היה אחראי על הבראת קופת חולים כללית ממשבר שכמעט הוביל לקריסתה. הוא העביר את חוק ביטוח בריאות ממלכתי, שהבטיח לראשונה כי כל אזרחי ישראל ייהנו מביטוח בריאות מקיף ומלא ודאג ליישומו. אחרי כישלונו של שמעון פרס מול בנימין נתניהו בבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה ב־1996, התמודד על ראשות מפלגת העבודה מול אהוד ברק, יוסי ביילין ושלמה בן עמי, וקיבל את מספר הקולות הנמוך ביותר, 6% מהקולות בלבד. הפרשנים תיארו אותו כמי שלא הצליח להתגבר על תדמיתו האפורה.
לאחר ניצחון אהוד ברק בבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה ב־1999 והקמת ממשלת ישראל העשרים ושמונה מונה לסגן שר הביטחון. במהלך כהונתו בלט בהתנגדותו ליציאה מדרום לבנון, אם כי השלים עימה בעקבות החלטתו של ראש הממשלה. לאחר הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה ב־2001 מונה לשר התחבורה בממשלת שרון, וכיהן בתפקיד זה עד לפרישת מפלגתו מהקואליציה ב-2 בנובמבר 2002. במהלך כהונתו הוכנה תוכנית החומש של רכבת ישראל.
ב-2005, בעקבות בחירתו של ח"כ איתן כבל למזכ"ל מפלגת העבודה, מונה אפרים סנה לתפקיד יו"ר סיעת העבודה בכנסת.
ב-30 באוקטובר 2006 אישרה ממשלת אולמרט את מינויו של סנה בשנית לתפקיד סגן שר הביטחון, במקביל לצירופו של אביגדור ליברמן לממשלה. עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה התנדב לשירות מילואים בגבול הצפון כרופא בחטיבת הצנחנים. לאחר המלחמה, בעקבות הטיפול הלקוי בעורף, הקים את רשות החירום הלאומית ובמהלך כהונתו עסק בשיפור היחסים עם הרשות הפלסטינית. ב-18 ביוני 2007, עם כניסת אהוד ברק לתפקיד שר הביטחון במקום עמיר פרץ, חדל סנה מלכהן כסגן שר. הוא לא מונה לתפקיד בשנית, והוחלף במתן וילנאי, ככל הנראה על רקע יחסיו העכורים עם ברק והעובדה שתמך בעמיר פרץ בהתמודדות לתפקיד יו"ר המפלגה.
קורות חייו > ישראל חזקה

ב-25 במאי 2008 הודיע על פרישה ממפלגת העבודה והתפטרותו מהכנסת, על מנת להקים מפלגה בהנהגתו שתיקרא "ישראל חזקה". לדבריו אז, ”למפלגת העבודה אין כוח להיחלץ מן המשבר שהיא נתונה בו וגם ליו"ר ברק יש חלק בכך. המערכת הפוליטית איבדה את אמון הציבור ויש לקום לאנשים חדשים”. יממה לאחר מכן הניח על שולחנה של יושבת ראש הכנסת, דליה איציק מכתב התפטרות.
לסנה הצטרפו חברי הכנסת לשעבר מיכאל בר-זוהר ממפלגת העבודה, ואראלה גולן ממפלגת חץ (מפלגה של פורשי שינוי).
קורות חייו > ישראל חזקה > אידאולוגיה

"ישראל חזקה" תמכה במדיניות של רווחה עם כלכלה מודרנית, בה הממשלה אחראית לרווחת האזרח בכל התחומים: חינוך, בריאות, סיעוד, פנסיה, שכר מינימום. המפלגה תומכת בחיזוק עליונותה הצבאית של ישראל מול כל האיומים באזור, בדגש על סיכול האיום האיראני. "ישראל חזקה" קראה לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני על בסיס שתי מדינות לשני עמים. כמו כן, המפלגה תומכת בשימור ארץ ישראל ונופה, איכות הסביבה, המים והאוויר.
מצע המפלגה נכתב על ידי 60 כותבים מתנדבים מרחבי הארץ ומתחומי מומחיות שונים. במסיבת העיתונאים שבה הוצג המצע, אמר סנה כי בחן את סיבת שקיעתן של מפלגות ד"ש, הדרך השלישית, צומת ושינוי ומצא כי לא הייתה למפלגות הללו השקפה מגובשת בנושאים רבים. סנה טען כי בניגוד למפלגות שמנה, מצע מפלגתו מתמקד בכל תחומי החיים: כלכלה וחברה, חינוך, בריאות, דיור ושיכון, ביטחון הפנים ואכיפת החוק, שיפור השירות הציבורי, עלייה וקליטה, זכויות אדם, דת ומדינה, תחבורה, איכות הסביבה, אנרגיה ותשתיות, חקלאות וביטחון.
קורות חייו > ישראל חזקה > התמודדות בבחירות

בחירות פנימיות למפלגה התקיימו ב-10 בדצמבר 2008. הבחירות התקיימו, לראשונה בישראל, ברשת האינטרנט, והושג בהן אחוז הצבעה של 92.7% מבעלי זכות ההצבעה.
מתוך רשימת המתמודדים שהתפרסמה באתר המפלגה נבחרו האנשים הבאים:[דרוש מקור]
אפרים סנה
פרופ' גל איפרגן
עומר סלע
סיני ברזני
אראלה גולן
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת ה-18, קיבלה 6,722 קולות (0.2% מהקולות) ולא עברה את אחוז החסימה. המפלגה לא השתתפה במערכות הבחירות שלאחר מכן.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-116 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
חיים אישיים

אפרים סנה גר בהרצליה, נשוי ואב לשתיים.
ספריו

באחריות – ישראל בעולם שאחרי שנת 2000, הוצאת ידיעות אחרונות, 1996
ניווט בשטח מסוכן, הוצאת ידיעות אחרונות, 2002
שנותי עם אבא, ידיעות ספרים, 2022
לקריאה נוספת

איתי אילנאי, "669 - סיפורה של יחידה מיוחדת", כנרת זמורה-ביתן, 2014.
הערות שוליים

↑  איתי אילנאי, "669 - סיפורה של יחידה מיוחדת", כנרת זמורה-ביתן, 2014, עמוד 271.
↑  אלי אלון, 45 לאסון הנ"ד, באתר News1 מחלקה ראשונה, 26 במאי 2022
↑  מאת אמיר אורן, חפץ חשוד גולש במדרון, באתר הארץ, 28 בפברואר 2001.
↑  איתי אילנאי, "669 - סיפורה של יחידה מיוחדת", כנרת זמורה-ביתן, 2014, עמודים 286-291.
↑  גיל קיסרי, תא"ל אפרים סנה - התפוח והעץ, מעריב, 18 באפריל 1986
↑  על פי חוק יסוד: הממשלה - כהונת סגן שר פוקעת כאשר השר הממונה הועבר מתפקידו למשרד אחר, או שחדל להיות שר בממשלה
↑  איציק וולף, אפרים סנה הקים מפלגה: ישראל חזקה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 25 במאי 2008
↑  פריימריז ב"ישראל חזקה": בוחרים באינטרנט, באתר וואלה, 10 בדצמבר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312947905171  BnF: cb16276358c (data)  GND: 173989373  ISNI: 0000 0001 1876 0188  LCCN: no96041729  NTA: 308099672  SNAC: w69h32th  SUDOC: 106897799  VIAF: 51284299   WorldCat (עם VIAF): 51284299
שמשון ענבל

אין תמונה חופשית
שמשון ענבל (קלינגֶר) (30 בספטמבר 1929 – 1 בפברואר 2012) היה דיפלומט, עורך ומתרגם עברי פורה ומילונאי ישראלי.
ביוגרפיה

שמשון ענבל נולד בשנת 1929 בחיפה. למד בבית הספר הריאלי בעירו והמשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-3 ביוני 1955 הצטרף למשרד החוץ כמתמחה במחלקה הכלכלית ומחלקת המנגנון (מנג"ן). לאחר חופשה ללא תשלום (1956), הושאל לתפקיד מזכירו הפרטי של משה שרת (1956–1957).
לאחר שב-1957–1958 עבד כמתמחה במחלקה למוסדות בינלאומיים (מאו"ם), כיהן בשנים 1958–1960 כמזכיר שני בנציגות הקבועה של ישראל באו"ם בניו יורק.
ב-1960–1961 היה עוזר במחלקה לתכנון מדיני-כלכלי (מתמ"ך), ומ-1961 עד 1965 פעל כעוזר במחלקה לקשרי תרבות. במסגרת זו שימש עורך-משנה (לצד העורך הראשי יצחק הלוי-לוין) של הרבעון לאמנות ומדע בישראל "אריאל" שיצא מטעם המשרד החל ב-1962.
ב-1965 עבר לשמש כעוזר ראשי בלשכת הסמנכ"ל יעקב הרצוג, ומשם עבר באותה שנה לתפקיד עוזר ראשי במחלקת הקשר. בתפקיד זה עבד עד 1967, אז עבר לתפקיד עוזר ראשי לדובר המשרד, וב-1967–1968 כיהן כעוזר ראשי במחלקה לקשרי תרבות ומדע.
בשנים 1968–1970 כיהן כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בקנברה (אוסטרליה) וכמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בניו זילנד.
ב-1970 התמנה לקונסול (ומ-16 באוקטובר 1972: קונסול כללי) בבוסטון, תפקיד שאותו מילא עד 1976.

בשובו לארץ ב-1976 שימש כמרכז הצוות הבין-אוניברסיטאי לענייני הסברה עד 1977, אז יצא לחופשה ללא תשלום עד 1979 ופרש לגמלאות ב-31 ביולי 1980.
במקביל לעבודתו הדיפלומטית, שלח ענבל ידו בתרגום לעברית. במשך יותר מארבעה עשורים, החל באמצע שנות ה-50 וכלה באמצע שנות ה-90, יצאו תחת ידיו תרגומים של יותר מ-50 כותרים ממגוון סוגות: ספרי עיון, מתח, רומנים, שירה, רפואה אלטרנטיבית, עזרה עצמית, הגות ועוד.
בשנות ה-60, כאשר נמנה עם אנשי המחלקה לקשרי תרבות, ראו בהוצאת עקד אנתולוגיות מעוצבות של שירים מאפריקה בתרגומו: "אפריקה המתעוררת: מבחר שירים" (תשכ"ב), "גאנה: מבחר שירים" מאת המשורר מיכאל דיי-אננג (Dei-Anang)‏ (1964) ו-"טוטם: מבחר שירים" מאת נשיא סנגל לאופולד סדאר סנגור (תשכ"ה), וכן הקובץ "זר שירים" מאת מלך נפאל מהנדרה, שתרגמו ענבל ונשיא המדינה זלמן שזר לרגל ביקורו הממלכתי של הנשיא בנפאל בשנת תשכ"ה, והוגש למלך "לאות ברית מעם לעם".

על חלק מתרגומיו חתם בשמות העט "שמשון אבידל", "שמשון אבידור" ו"שמשון אבי-ערד".
בסוף שנות ה-70 ובראשית שנות ה-80 היה חבר המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
בשנות ה-80 וה-90 ערך מילונים דו-לשוניים (עברית–צרפתית–עברית, עברית–גרמנית–עברית ועברית–אנגלית–עברית) בסדרת "מילוני זק" של הוצאת ש' זק.
היה נשוי לעדנה, פסיכולוגית, מוסמכת האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה (1972), עד מותה ב-2004. התגורר בירושלים.
שמשון ענבל נפטר בירושלים ב-1 בפברואר 2012, בגיל 82.
הותיר שלוש בנות וחמישה נכדים.
ספריו > מילונים

שמשון ענבל (עורך), מילון-כיס שימושי חדיש עברי–צרפתי צרפתי–עברי (בכתיב מלא) / Nouveau dictionnaire pratique Français-Hébreu Hébreu-Français, ירושלים: ש’ זק ('מילוני זק'), 1984.
שמשון ענבל (עורך), מילון שימושי חדיש בכתיב מלא: עברי–גרמני, גרמני–עברי / Neues Handwörterbuch: Deutsch-Hebräisch, Hebräisch-Deutsch, ירושלים: ש’ זק ('מילוני זק'), 1985.
מילון עברי–אמריקני-אנגלי–עברי לשנות האלפיים, ירושלים: ש’ זק ('מילוני זק'), 1988:
מילון אנגלי–עברי (בכתיב מלא) / User-friendly English-Hebrew dictionary,‏ 2 כרכים;
מילון עברי–אנגלי (בכתיב מלא) / User-friendly Hebrew-English dictionary.
מילון כיס עברי–אנגלי, אנגלי–עברי / The Pocket dictionary: English-Hebrew, Hebrew-English, ירושלים: ש’ זק ('מילוני זק'), 1989.
מיני-מילון עברי–אנגלי, אנגלי–עברי (בכתב מלא) / The Zack English Hebrew, Hebrew English mini-dictionary, ירושלים: ש. זק ('מילוני זק'), 1991.
ספריו > אחר

ספר הבדיחה והבישול של דידי מנוסי ושות’: מתכונים רציניים מכל העולם והומור גם; הנחתומים: עדנה ושמשון ענבל, צילה ודידי מנוסי; עיצוב ואיורים: צילה מנוסי, תל אביב: עידנים, תשמ"ח 1988. (הדפסה נוספת: הוד השרון: אסטרולוג, 2002)
הערות שוליים

↑  אושר הרכב משלחת ישראל לעצרת או"ם, דבר, 31 באוגוסט 1959.
↑  הממשלה תאשר היום מינויים בשירות החוץ, דבר, 16 באפריל 1972; Foreign consular offices in the United States, 1976 (Washington, D.C.: U.S. Department of State), p. 55.
↑  וראו: א. ח. א., גשר של נייר, דבר, טור 1, 29 במאי 1966.
↑  יעקב בראון, הצנזורה: "מושב זקנים", מעריב, טור 7, 26 ביולי 1979.
↑  יעקב העליון, הממשלה החליטה על ביטול הצנזורה, גולדה הצביעה נגד, פרס נמנע...: המועצה נעשתה יותר ליברלית, מעריב, טור 4, 29 באוקטובר 1982.
↑  אתר ההנצחה של משרד החוץ
↑  שמשון ענבל, באתר "אבלים".
↑  ד. ל., המשורר מחוף השנהב, מעריב, 27 ביולי 1962; יצחק וקסלר, אפריקה המתעוררת, דבר, 24 באוגוסט 1962; ספר שירים – שי לאורחים, דבר, 1 באוגוסט 1962.
↑  שירים מתוך הספר: הטוטם (תירגם מצרפתית: שמשון ענבל); שחרור (תירגם: חיים גורי); מה ליל הסופה (עברית: אהרן אמיר), דבר, 17 בדצמבר 1965.
↑  וראו: משה דור, מדינאים ודימויים, מעריב, 10 בספטמבר 1965.
↑  סקירה: אבי-טנא, דפדוף ראשון: ארבעה נגד הבנק, דבר, טור 6, 7 בנובמבר 1980.
↑  סקירה: מ. משב, ספרים חדשים עיון ראשון: אפופיאה אפריקנית, מעריב, טור 1, 11 באוקטובר 1985.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262805605171  CiNii: DA04542107  GND: 1147903344  ISNI: 0000 0000 8202 396X  LCCN: n87840598  VIAF: 16289717   WorldCat (עם VIAF): 16289717