stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנה אחמטובה

| --- | --- |
פורטרט של אנה אחמטובה, מאת קוזמה פטרוב-וודקין
פורטרט של אנה אחמטובה, מאת קוזמה פטרוב-וודקין
 לידה:  11 ביוני 1889 (יוליאני) אודסה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 במרץ 1966 (בגיל 76) מוסקבה, ברית המועצות ברית המועצות 
 שם לידה:  Анна Андреевна Горенко 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות בקומארובו 
 מקום מגורים:  אודסה, טשקנט, סנקט פטרבורג, קייב 
 השכלה:  Women's Higher Courses (Kyiv)  Tsarskoye Selo Girls School  גימנסיה פונדוקליי לבנות  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 תקופת הפעילות:  1911–1966 (כ־55 שנים) 
 השקפה דתית:  נצרות אורתודוקסית 
 בן או בת זוג:  ניקולאי גומיליוב (1910–1918)  Vladimir Shileyko (1918–8 ביוני 1926)  Nikolay Punin (1922–1935)   Nikolay Punin 
 פרסים והוקרה:  Taormina prize (1964)  מדליה לציון 250 שנה ללנינגרד (1957)  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945 (1946)  מדליה על הגנת לנינגרד 
 חתימה:   
 
אַנָּה אַחמַטובה (ברוסית: Анна Ахматова), שם העט של אַנָּה אנדרייבנה גורנקו (А́нна Андре́евна Го́ренко ; ‏23 ביוני 1889 – 5 במרץ 1966), הייתה משוררת רוסייה, מגדולי היוצרים בשפה הרוסית במאה ה-20 ומהבולטים שביוצרי המאה הזו. הייתה מהדמויות המרכזיות במה שמכונה "תור הכסף בשירה הרוסית".
יצירתה של אחמטובה כוללת הן שירים ליריים קצרים, דוגמת "שירת הפגישה האחרונה", והן מחזורים שיריים ארוכים, דוגמת המחזור "רקוויאם" (1935–1940), המגולל את גורלו של העם הרוסי תחת שלטון הטרור של סטלין. שירתה עוסקת במגוון נושאים, החל מזמן וזיכרון, עבור דרך גורלה של האישה היוצרת, וכלה בקורותיו של העם הרוסי.
חיים ויצירה > השנים הראשונות

אחמטובה נולדה באודסה במשפחת קצין צי בדימוס. בשנת 1890 עברה המשפחה להתגורר בלנינגרד.
ספר שיריה הראשון "ערב", יצא לאור ב-1912. ספר זה ייצג את זרם האקמאיזם - לו השתייכה אחמטובה, יחד עם בעלה הראשון, המשורר ניקולאי גומיליוב - בתיאוריו הפסיכולוגיים המינימליסטיים ובהקפדתו על לשון שירית קלאסית. הוא היה לאחד מספרי השירה החשובים הראשונים שנכתבו ברוסית על ידי אישה, והניע נשים רבות לכתוב שירה. עד מהפכת אוקטובר ועליית הבולשביקים לשלטון ב-1917, הספיקה אחמטובה לפרסם שני קובצי שירה נוספים וקנתה לה שם מרכזי בעולם השירה הרוסי.
חיים ויצירה > תחת השלטון הסובייטי

לאחר התבססות השלטון הסובייטי בחרה אחמטובה, בניגוד לרבים מאנשי הרוח, שלא לעזוב את רוסיה. ב-1918 היא התגרשה מגומיליוב ובאותה שנה נישאה למתרגם, משורר מזרם האקמאיזם והאשורולוג ולדימיר שיליקו (Влади́мир Казими́рович Шиле́йко). החל מהמחצית הראשונה של שנות ה-20 היא סבלה מהתנכלות של המשטר החדש. בעלה הראשון, גומיליוב, הוצא להורג ב-1921 באשמת קשירת קשר נגד השלטונות. היא עצמה הוכרזה כ"אלמנט בורגני", והואשמה בכך ששירתה נוגדת את רוח הסוציאליזם. בגלל חוסר היכולת לפרסם את שיריה, היא נאלצה להתפרנס מתרגומי שירה משפות שונות. במהלך שנות ה-20 התגרשה משיליקו ונישאה לסופר ניקולאי פונין (Николай Николаевич Пунин) ממנו התאלמנה ב-1953 אחרי שמת בגולאג. ב-1938 נעצר בנה, ההיסטוריון לב גומיליוב, ונשפט לעשר שנות מאסר במחנות עבודה. חוויותיה מאותם ימים שימשו בסיס למחזור השירים "רקוויאם", שהיה אחד התיאורים הספרותיים הראשונים של תקופת ה"טיהורים" תחת שלטונו של סטלין. ב-1940 היא התחילה לכתוב את ה"פואמה ללא גיבור", בה ניסתה לשחזר את אווירת "תור הכסף" של ימי נעוריה; על גרסאותיה השונות של יצירה זו, היא עתידה לעבוד - עם הפסקות - במשך 25 שנה, ולמעשה עד סוף חייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשארה אחמטובה בלנינגרד המכותרת על ידי הגרמנים. היא חולצה משם במטוס בפקודתו של סטלין - שעל אף כל הרדיפות החשיב אותה כ"נכס" חשוב של התרבות הרוסית - ופונתה לטשקנט, שם שהתה עד סוף המלחמה.
חיים ויצירה > לאחר מלחמת העולם השנייה

עם תום המלחמה חזרה אחמטובה ללנינגרד. תחילה נראה היה שהשלטונות עזבו אותה לנפשה, בייחוד בהתחשב בעובדה שבמהלך המלחמה היא כתבה שירים פטריוטיים שנועדו לעודד את רוח העם. אולם דבר זה השתנה במהרה; ב-1946 היא נפגשה בביתה עם ישעיה ברלין שעבד באותה עת בשגרירות הבריטית בברית המועצות. ככל הנראה (כך לפחות טענה אחמטובה עצמה), קיומה של פגישה זו, בלא אישור מהשלטון, עוררה את חמתו של סטלין. ב-1946, יצא צו מיוחד של המפלגה הקומוניסטית, שתקף בחריפות את יצירתה של אחמטובה. ב-1949 בנה, לב גומיליוב, נעצר שוב ונשפט ל-10 שנות מאסר במחנות עבודה. בעקבות מעצרו שרפה אחמטובה שירים רבים, ואף את טיוטת המחזה "אנומה אליש" (על שם המילים שבהן נפתח סיפור הבריאה הבבלי). למרות הכול, אחמטובה לא התחרטה על הפגישה עם ברלין; חלק מהביוגרפים שלה מדברים על יחסה אליו כעל אהבה נכזבת. דמותו של ברלין מופיעה ככל הנראה בגרסאות המאוחרות של ה"פואמה ללא גיבור", ואחמטובה אף הקדישה לו את מחזור השירים "פריחת ורד הבר". אחמטובה וברלין היו עתידים להיפגש שוב רק ב-1965 בעת ביקורה של אחמטובה באנגליה.
חיים ויצירה > שנות החיים האחרונות

לאחר מות סטלין ב-1953 פסקו הרדיפות נגד אחמטובה. ספריה שבו והודפסו בברית המועצות (אם כי בגרסאות מצונזרות) והיא פרסמה קובצי שירה חדשים. שיריה המאוחרים כתובים בשפה חופשית יותר, וניכר בהם המאמץ להחיות את קולם של אלה שהיו יקרים לה ואינם עוד בחיים.
כמו כן, המשיכה אחמטובה להפיק תרגומים לשירים בשפות שונות, בהם את שירתו של משורר היידיש הסובייטי שמואל הלקין.
ב-1964 הורשתה אחמטובה לבקר באיטליה שם הוענק לה פרס טאורמינה היוקרתי. בשנה שלאחר מכן היא ביקרה באנגליה, שם הוענק לה תואר כבוד מטעם אוניברסיטת אוקספורד.
אנה אחמטובה נפטרה מהתקף לב בבית מרגוע שבו שהתה. פרסומה המשיך לגדול לאחר מותה. ברוסיה ישנן אנדרטאות לזכרה ומוזיאונים על שמה.
השפעות על הספרות העברית

שירתה המוקדמת של אחמטובה השפיעה על שתיים מהמשוררות המרכזיות בספרות העברית - רחל, ולאה גולדברג. רחל תרגמה כמה שירים של אחמטובה, ואילו לאה גולדברג הוציאה, יחד עם אברהם שלונסקי את האנתולוגיה "שירת רוסיה", שבה כלולים גם שיריה של אחמטובה, שהשפיעה מאוד על משוררי שנות ה-40 וה-50 בארץ. ניתן להבחין בהשפעתה גם בשירים של הפזמונאית רחל שפירא.
המלחינה הישראלית זלטה רזדולינה מבצעת שירים למילותיה של אחמטובה בעברית בתרגומם של שלונסקי, רחל, עזרא זוסמן, אורה רונן ואחרים במופע שלה "אנה אחמטובה".
ספריה שתורגמו לעברית

הכפפה של יד שמאל, שירים של אנה אחמטובה ומרינה צווטאייבה, תרגמו ריטה קוגן וסיון בסקין, הוצאת אפרסמון, 2022.
אנה אחמטובה, מבחר שירים, תרגמה מירי ליטווק, גוונים תל אביב 2007
שירים, מרוסית - שלמה אבן שושן, דבר על המשוררת - דוד מרקיש, הקיבוץ המאוחד תש'ס 2000
רקוויאם, תרגם עזרא זוסמן, עקד תל אביב, 1973
שירים בעברית

מתוך אתר פרויקט בן-יהודה.
תרגמה: המשוררת רחל בלובשטיין.
לקריאה נוספת

על מקורן המקראי של שורות מחוקות משל אנה אחמאטובה, מאמר מאת ע. רונן, נדפס ב"הספרות", 23 (1976)
שירת רוסיה, בעריכת ל. גולדברג וא. שלונסקי, תל אביב 1942 (מהדורה פקסימילית תשמ"ג)
שיריה של אחמטובה בתרגום עמינדב דיקמן בספרו "דור שלי חיה שלי", משירת רוסיה במאה העשרים, הוצאת שוקן (2003)
כמה תרגומים של "שירת הפגישה האחרונה" בספר השוואות התרגומים נשיקה מבעד למטפחת, בעריכת אשר רייך, עם עובד, (תשס"א/2001)
תיאורו של ישעיה ברלין את פגישותיו עם אחמטובה ועם בוריס פסטרנק, בספרו רשמים אישיים, עם עובד, (תשמ"ג)
Amanda Haight, Akhmatova - A Poetic Pilgrimage, Oxford University Press, London. 1976 - ביוגרפיה שנכתבה על ידי חוקרת בריטית שהספיקה להתקרב אל אחמטובה בשנת חייה האחרונה
החזית לשחרור אריתריאה

סמל הארגון.
החזית לשחרור אריתריאה (בתיגרינית: ተጋደሎ ሓርነት ኤርትራ; בערבית: جبهة التحرير الإريترية; באיטלקית: Fronte di Liberazione Eritreo; מוכרת באריתריאה ובאתיופיה בשם ג'בהה - جبهة, החזית בערבית) הייתה ארגון שנלחם למען עצמאות אריתריאה מאתיופיה במהלך מלחמת העצמאות האריתראית ומלחמת האזרחים האתיופית.
בשנות ה-70 השתלטה החזית העממית לשחרור אריתריאה על החזית, והיא הובסה באופן רשמי ב-1981.
היסטוריה

הארגון הוקם בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 במצרים  ונלחם כנגד אתיופיה ושליטה, הקיסר היילה סלאסי. התנועה הציבה אתגרים בפני הממשלה האתיופית אולם נכשלה בהשגת מטרתה העיקרית - עצמאות אריתריאה הערבית. אנשי הארגון היו בעיקר מוסלמים בני השבטים הנודדים ממערב אריתריאה ומאזורי החוף. בשנות ה-70 של המאה ה-20 פרשה קבוצה מאנשי הארגון והקימה ארגון שמאל מתחרה בשם שעביה. במהלך שנות ה-80, השעביה החליפה את הג'בהה בתור ארגון המתקוממים העיקרי. בעת הכרזת העצמאות של אריתריאה ב-1993, ארגון השעביה שינה את שמו לחזית העממית לדמוקרטיה וצדק והוכר כמפלגה היחידה באריתריאה. הג'בהה הפכה לארגון מתקוממים קטן הפועל בגבול עם סודאן. בכינוס הארגון ב-1995 בעיר גונדר שבאתיופיה הארגון הציג אידאולוגיה שונה מזו של המייסדים.
כיום הג'בהה הוא סיעה בברית הלאומית האריתראית שהיא ארגון גג שמאגד את כל קבוצות ההתנגדות לממשלה האריתראית. ארגון זה מקבל תמיכה צבאית מאתיופיה ומממשלת סומליה.
הערות שוליים

↑  ריאיון עם אחד מחברי הארגון
| המחתרות במלחמת האזרחים האתיופית |
| --- | --- | --- |
| כללי | המפלגה העממית-מהפכנית האתיופית • התנועה הסוציאליסטית הכלל-אתיופית • החזית העממית-מהפכנית הדמוקרטית |  |
| אריתריאים | החזית לשחרור אריתריאה • החזית העממית לשחרור אריתריאה |  |
| טיגראינים | הארגון לשחרור תיגראי • האיחוד הדמוקרטי-אתיופי • החזית העממית לשחרור תיגראי |  |
| אמהרים | התנועה העממית-דמוקרטית האתיופית • חזית קאפגן הפטריוטית |  |
| אורומו | החזית לשחרור אורומו • ארגון האורומו העממי-דמוקרטי • החזית האסלאמית לשחרור אורומיה |  |
| עפרים | החזית לשחרור עפר • החזית הלאומית לשחרור עפר • ארגון העפר העממי-דמוקרטי |  |
| סומלים | החזית לשחרור מערב סומליה • החזית לשחרור אבו סומלי • המפלגה הדמוקרטית של סומליה המערבית • החזית הלאומית לשחרור אוגדן • החזית לשחרור יאסה וגורגרה |  |
הטרור האדום
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007401982705171  ISNI: 0000 0001 2286 9071  LCCN: n82029034  NKC: kn20080129019  SELIBR: 404725  SUDOC: 028523415  VIAF: 133263757   WorldCat (עם VIAF): 133263757
יורי ניקולין

| --- | --- |

 לידה:  18 בדצמבר 1921 פאריצ'ה, רוסיה 
 פטירה:  21 באוגוסט 1997 (בגיל 75) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 שם לידה:  Юрий Владимирович Никулин 
 מדינה:  רוסיה 
 תקופת הפעילות:  1958–1997 (כ־39 שנים) 
 בן או בת זוג:  טטיאנה ניקולינה 
 צאצאים:  מקסים ניקולין 
 פרסים והוקרה:  עיטור לנין  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  פרס האחים וסילייב של הרפובליקה הסובייטית הרוסית  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה לציון 250 שנה ללנינגרד  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  קינוטאבר  מדליה להנצחת 50 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה על הגנת לנינגרד  גיבור העמל הסוציאליסטי  אמן העם של ברית המועצות  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה על שם ז'וקוב  מדליית ותיק העמל  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליה על גבורת העמל  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית  מדליית העוז  עיטור אות הכבוד  תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
יורי ניקולין (ברוסית: Юрий Никулин;‏ 18 בדצמבר 1921 – 21 באוגוסט 1997 מוסקבה) היה ליצן קרקס ושחקן קולנוע סובייטי ורוסי.
הוא היה בעל תואר אמן העם של ברית המועצות (1973), גיבור העמל הסוציאליסטי (1990), עוטר בשני עיטורי לנין (1980, 1990).
ביוגרפיה

יורי ניקולין נולד בעיירה במחוז סמולנסק למשפחת שחקני תיאטרון מקומי. בשנת 1925 המשפחה עברה למוסקבה. בשנת 1939 ניקולין גויס לצבא האדום. הוא שירת ביחידת נ"מ. ניקולין השתתף במלחמת החורף ובמלחמת העולם השנייה בקרבות בחזית לנינגרד. בשנת 1943 הוא נפצע ולאחר החלמה חזר לחזית. ניקולין השתחרר מהצבא בשנת 1946 בדרגת סמל (אנ').
לאחר סיום השרות הצבאי ניקולין ניסה להתקבל ל-VGIK אך ללא הצלחה. בסופו של דבר הוא התחיל ללמוד בבית הספר לליצנים ליד קרקס מוסקבה. לאחר סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד ליד קרנדאש. במהלך עבודתו ניקולין הכיר שחקן-ליצן מיכאיל שויידין. בשנת 1950 דרכיהם של ניקולין וקרנדאש נפרדו והוא המשיך להופיע כליצן ביחד עם מיכאיל שוידין. ניקולין הופיע בקרקס עד לשנת 1981. כאשר הוא הפסיק להופיע הוא התמנה למנהל הקרקס של מוסקבה וכיהן בתפקיד זה עד מותו.
במקביל להופעות בקרקס כליצן, החל משנת 1957 ניקולין הצטלם בסרטי קולנוע. על תפקידים בקולנוע הוא זכה לפופולריות רבה.
בשנות ה-90 ניקולין החל להיות מנחה בתוכניות טלוויזיה, בעיקר תוכניות בידור.
ניקולין נפטר בשנת 1997 במהלך ניתוח לב והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
שחקן קולנוע

בגיל 36 ניקולין הצטלם בפעם הראשונה. בשנים הראשונות ניקולין שיחק תפקידים קומיים תוך ניצול יכולות שלמד בקרקס. בשנות ה-60 הוא הצטלם בסרטים של לאוניד גאידאי שזכו לפופולריות עצומה ברחבי ברית המועצות:
מבצע חיריק והרפתקאות נוספות של שוריק (Операция «Ы» и другие приключения Шурика) ‏ (1965)
"השבויה מקווקז או ההרפתקאות החדשות של שוריק" (Кавказская пленница, или Новые приключения Шурика) ‏ (1967)
יד היהלום (Бриллиантовая рука) ‏ (1968)
"12 כיסאות" (12 стульев) ‏ (1971)
בנוסף לכך ניקולין הצטלם בסרטים בהם גילם תפקיד דרמטי:
"כאשר עצים היו גדולים" של לב קולידז'נוב
"אנדריי רובליוב" של אנדריי טרקובסקי
"הם לחמו עבור המולדת" של סרגיי בונדרצ'וק
"20 ימים ללא מלחמה"
בסך הכול ניקולין השתתף בכ-40 סרטים.
הנצחה

על שמו נקרא אסטרואיד (4434) ניקולין (רו')
מ-1996 הקרקס המוסקבאי על שדרת טצבטנוי נושא את שמו של יורי ניקולין
יורי ניקולין היה אוהד של דינמו מוסקבה כל חייו ועל שמו נקרא רחוב יורי ניקולין (רו') בקרבת אצטדיון דינמו
גלריה

אנדרטה לניקולין (רו') בכניסה לקרקס ניקולין המוסקבאי על שדרת טצבטנוי במוסקבה
קברו של יורי ניקולין בבית העלמין נובודוויצ'יה שבמוסקבה
בול דואר רוסי לכבוד ניקולין
בול דואר לכבוד ניקולין בקירגיזסטן
טחורים

| --- | --- |

 תחום:  פרוקטולוגיה
 טיפול:  בנזוקאין  pramoxine  פנילאפרין  קורטיזול  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  195401 
 MeSH:  D006484
 סיווגים
 ICD-10:  I84
 ICD-11:  DB60 
 
טחורים (Hemorrhoids) הם מבנים אנטומיים המכילים רקמת חיבור וכלי דם הממוקמים באזור פי הטבעת, ומהווים חלק תקין של פי הטבעת. תפקידם הוא לסייע בשליטה על איטום של פי הטבעת. במצב פתולוגי הם מתנפחים, מודלקים ואף כואבים, ולעיתים הם באים לידי ביטוי כדימום אדום מבריק על משטח צואה, על נייר טואלט או באסלה.
החלוקה העיקרית של הטחורים היא בין חיצוניים (בליטה בדופן פי הטבעת) לבין טחורים פנימיים, בחלק התחתון של החלחולת (רקטום). לרוב הכאב נגרם בשל סדק בפי הטבעת (פיסורה) הנגרם בשל הטחורים, או בשל קריש דם הנוצר בטחור וגורם לו להתנפח.
סימנים ואבחון

ניתן לאבחן פתולוגיה של טחורים בקלות, הן על ידי התבוננות, והן על ידי מישוש. במקרה של דימום קל, אף שרוב הסיכויים שמדובר בדימום הנובע מטחורים, רופאים ירצו לבצע בדיקה של אנוסקופיה וסיגמואידוסקופיה כדי לשלול גידול באזור של המעי הגס התחתון. דימום משמעותי הגורם לאנמיה נדיר, ודימום מסכן חיים הוא נדיר אף יותר. בנוסף, נמצא קשר בין טחורים או נטייה לטחורים להתפתחות של גושים יבשים ברגלים.
אפידמיולוגיה

מחלות טחורים נפוצות מאוד בארצות המתועשות. אצל רוב האנשים מתחילים הטחורים להתפתח בשנות העשרים לחייהם, אך הסימפטומים אינם מובהקים עד העשור הרביעי לחיים. על פי הערכות שונות, כמחצית מהאנשים מעל גיל 50 סובלים ממחלת טחורים סימפטומטית, ועד שליש מכלל אוכלוסיית ארצות הברית, כשיקוף למצב במדינות העולם המודרני, סובלים במידה מסוימת מטחורים.
הטחורים נפוצים אצל נשים יותר מגברים. לפי אחת ההשערות אפיון זה נובע בשל ההיריון והלידה היוצרים לחץ מוגבר על אזור החלחולת ופי הטבעת.
הגורמים למחלת טחורים

באזור החלחולת ופי הטבעת קיימת מערכת ורידים מסועפת האמורה לנקז את הדם מהאזור. משערים כי גורמים המגבירים גודש ורידי, בדרך כלל לחץ מוגבר, עלולים להאיץ היווצרות טחורים. הגורמים להגברת הלחץ התוך-בטני הם:
תזונה לקויה - מחוסר בסיבים תזונתיים ומים. אכילה מרובה של סוכרים וסידן.
ישיבה ממושכת ואי-פעילות ספורטיבית.
מאמץ בזמן יציאה – עצירות או שלשול הגורמים לעליה בלחץ הוורידי.
היריון – נפח הדם עולה והפרוגסטרון מחליש את השרירים, הרחם כבד, ויש לחץ על הווריד הנבוב התחתון בשכיבה על הגב.
יתר לחץ דם פורטלי – מנקז את הטחורים, יכול להיגרם מצירוזיס.
שיעול, הקאה – מאמץ שמגדיל את הלחץ התוך-בטני – כל לחץ תוך-בטני יוצר לחץ על הוורידים שבהם לחץ הדם נמוך מאוד והדבר עוצר את הזרימה.
פעילות גופנית מאומצת.
מצב של דחק נפשי עלול לגרום להתעוררות של טחורים.
אי-ספיקת לב משמעותית יכולה להגביר טחורים בגלל בעיה בכלי דם, בעיה בניקוז של הדם הוורידי.
מחלת כבד שמעלה את לחץ הדם בווריד השער.
ארבעה שלבים לטחורים פנימיים

| שלב | דיאגרמה | תמונה |
| --- | --- | --- |
1: 
2: 
3: 
4: 
טחורים פנימיים לא מורגשים
יוצאים בזמן היציאה ונכנסים לבד
יוצאים ולא נכנסים לבד, דוחפים פנימה
יוצאים ולא ניתן להכניס אותם
כל שלב יכול לדמם, הכאבים במיוחד בשלב האחרון.
טחורים פנימיים נוצרים מעל הקו האנו-רקטאלי. לעיתים טחור פנימי יגדל עד לדרגה בה יעבור תמת וירד מתחת לספינקסטר האנאלי.
טיפול ומניעה

לטחורים קיימים טיפולים להקלה וטיפולי מניעה מסוגים למיניהם. בחלק מהטיפולים קיים הבדל באופן הטיפול בטחורים פנימיים וחיצוניים:
טיפול ומניעה > הקלה זמנית

אצל רוב הסובלים מטחורים, המחלה אינה קריטית וניתנת להקלה באותם אמצעים המומלצים גם כגורמי מניעה:
אמבט ישיבה להרפיית האזור הכואב
שימוש בבידה במקום בנייר טואלט
שימוש ידני באמצעות ראש מקלחת נמתח
תחבושת קרה
שימוש במשככי כאבים מקומיים ובחומרים שמכווצים כלי דם
טיפול ומניעה > מניעה

שמירה על היגיינה באזור פי הטבעת באמצעות שטיפתו מספר פעמים ביום
מניעת תנוחות היוצרות לחץ מקומי, שיפור היציבה ומתח השרירים (טונוס) באזור האגן
הימנעות מעצירות באמצעות שתייה מרובה של נוזלים, תזונה עשירה בסיבים תזונתיים, כמו סובין ופסיליום, כגון בליעת חומרים המרככים את הצואה, החלפת מאכלים עתירים בסוכר בכאלו שאינם (לדוגמה במקום לחם לבן צריכת לחם מלא), פעילות גופנית מספקת, וכן הימנעות מצריכת מאכלים חריפים או משקאות אלכוהוליים, מקלות על היציאות ובכך מפחיתות את הכאבים.
הימנעות מישיבה מרובה על האסלה והרמת משאות כבדים.
ירידה במשקל - לאנשים בעלי עודף משקל.
בזמן הטלת הצואה הרמה של הרגליים ליותר מ-90 מעלות כלפי מעלה.
טיפול ומניעה > טיפול רפואי קונבנציונלי

שימוש בסטרואידים (לתקופה מוגבלת, עקב תופעות הלוואי).
ריפוי בחשמל (Electrotherapy) - ספיגת כלי הדם הנפוחים באמצעות זרם חשמלי. טיפול זה נחשב ליעיל ואינו כואב.
הרחבת שריר פי הטבעת (Dilation) - טיפול הנחשב יעיל במקרים רבים אולם אינו פופולרי עוד עקב תופעות לוואי לא רצויות.
ניוון כלי הדם הטחוריים באמצעות קשירתם בגומיה. לאחר מספר שבועות כלי הדם המנוונים מופרשים עם הצואה באופן טבעי. טיפול זה אינו כרוך בניתוח והוא נפוץ יחסית. (טחורים פנימיים)
ניוון כלי הדם הטחוריים באמצעות הטרשה (Sclerotherapy) - הזרקת חומר הגורם לחסימת וניוון כלי הדם, בשימוש גם לטיפול בדליות.
צריבת כלי הדם הפגועים באמצעות לייזר או קרינה תת-אדומה או בהקפאה שהוכחו כיעילים במקרה שהשיטות הקודמות נכשלו.
כריתת טחורים באמצעות מכלב. סגירת אספקת הדם לעורקי הטחורים, וקיבוע בסיס הטחורים בעזרת סיכות, שנעשה בהרדמה מקומית/אזורית או כללית. זמן החלמה ממוצע הוא כשבוע.
קשירת טחורים מודרכת דופלר. זיהוי של עורקים המספקים דם לטחורים באמצעות דופלר וקשירתם בהרדמה מקומית.
ניתוח כירורגי להסרת הטחורים (Hemorrhoidectomy). ניתוח זה כרוך בהחלמה ממושכת ובכאב רב שנמשכים בדרך כלל לפחות כחודש.
טיפול ומניעה > טיפול טבעי

בקרב המצדדים בטיפול טבעי נפוצים תכשירים טבעיים שונים המחזקים את כלי הדם (כגון Horse Chestnut ו-Butcher's Broom), תכשירים המונעים גירוי ונפיחות (כגון מיץ המופק מצמח האלוורה), ותכשירים המכווצים את כלי הדם.
בדומה, טיפול ברפואה סינית נחשב יעיל ומפחית את הגירוי. 
יש הממליצים על ישיבה שפופה (כלומר, בהתכופפות קמעה), בעת עשיית הצרכים.[דרוש מקור]
במקרה של טחורים חיצוניים (טחורים טרומבונים) ניתן להשתמש בתמיסת מגנזיום ובכך להעלים במהירות וביעילות את הבצקות סביב פי הטבעת .
מחקרים אחרונים ממליצים להימנע משימוש בתרופות משלשלות כנגד עצירות מכיוון שמנגנון הפעולה של רוב התרופות הטבעיות, כמו תה צמחים, סנה, אלוורה וכדומה, עובד על גירוי כימי של רירית המעי אשר גורם לרירית המעי להפריש נוזלים, היוצרים מין שלשול. מחקרים הראו כי החומרים הללו גורמים למעי להפוך לעצל ולתפקד פחות טוב.
הטיפול המומלץ הוא לאכול יותר סיבים, תאית, תאית מלאכותית של סובין, או סיבים סופגים. כל אלו יוצרים ניפוח של תוכן המעי וגורמים לו להתכווץ בצורה יותר אפקטיבית ומקלים על היציאה.
ראו גם

פיסורה אנאלית
לקריאה נוספת

ד"ר רוברט ברקוב (עורך ראשי), מֶ‏רְק - המדריך הרפואי השלם, בהוצאת כנרת זמורה ביתן דביר והד ארצי, 2002, עמ' 500-501
תועמלנות רפואית

תועמלנות רפואית (באנגלית: medical pharmaceutical sales) הוא תחום העוסק בשיווק תרופות.
תפקיד התועמלן

תפקידו של התועמלן הוא לעמוד ביעדים של החברה, עליו להיות עצמאי בשטח, לקבוע לעצמו את סדר יומו, ליזום פגישות ולנהלן בכוחות עצמו. עם הזמן, הוא צובר מעגל לקוחות קבוע המכיר אותו.
במסגרת עבודתו הוא נפגש עם רופאים ואנשי מקצוע, הוא חושף בפניהם תרופות חדשות ומעניק להם ידע מקיף עליהן. תפקיד התועמלן להעלות את המודעות לתרופה ולחזק את מעמדה בקרב הרופאים הרושמים אותה, באמצעים הסברתיים כמו מאמרים רפואיים, כנסים מקצועיים ובעיקר דרך קשרים בין התועמלן הרפואי לרופא שנועדו להוות תמיכה בידע המקצועי של הרופא. נכון לשנת 2019 בהוראת משרד הבריאות אסורה פגישה בין תועמלנים רפואיים לרופאים בארבע עיניים, ולכן עליהם ליצור מפגשים מול הרופאים בדרכים אחרות, למשל, בכנסים מקצועיים.
התועמלנים בתחום זה לומדים את יסודות הפרמקולוגיה בשילוב עם טכנולוגיה עתידנית, דרכי פרסום תרופה וקדמה בשוק. על התועמלן הרפואי סדרי עבודה צפופים, והוא משלב את יומו בסדר יומם של הרופאים. תועמלן רפואי לומד את מקצוע הביולוגיה מהבסיס עד למקצוע הפרמקולוגיה, ואחר כך את תחום השיווק. על מנת להיות תועמלן רפואי נדרשים להיות בוגרי תואר ראשון בפרא רפואי.
התועמלנים, הרופאים, וחברות התרופות השוכרות את התועמלנים - מחויבים כולם בכללי אתיקה, הקובעים למשל על איסור במתן טובות הנאה לרופאים בתמורה בהעדפת תרופה מסוימת. תחקיר שפורסם בתוכנית המקור בערוץ 10 בשנת 2018 המחיש סיטואציות בהן לכאורה נמתחו ואף הופרו כללי אתיקה אלו.
הערות שוליים

↑  הילה ויסברג, ‏יו"ר הר"י לרופאים: "אל תקיימו החוזר של משרד הבריאות", באתר גלובס, 6 בדצמבר 2018
↑   רוני לינדר, רופא לנציגת חברת תרופות: "אם תוציאי אותי לכנס, אולי אתן את התרופה", באתר TheMarker‏, 10 בינואר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00999988
צ'ינגיז אייטמטוב

| --- | --- |

 לידה:  12 בדצמבר 1928 שקר, ברית המועצות 
 פטירה:  10 ביוני 2008 (בגיל 79) נירנברג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  ברית המועצות, קירגיזסטן 
 מקום קבורה:  Ata-Beyit 
 מקום לימודים:  מכון גורקי לספרות 
 שפות היצירה:  צרפתית, רוסית, קירגיזית 
 סוגה:  רומן קצר, נובלה 
 יצירות בולטות:  והיום איננו כלה, Farewell, Gulsary!, The Place of the Skull, ג'מילה, אונייה לבנה, The First Teacher, Cranes Fly Early 
 תקופת הפעילות:  1952–2006 (כ־54 שנים) 
 צאצאים:  Askar Aitmatov 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות (1968, 1977, 1983)  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין (1970)  מסדר הידידות (1995)  Order of Fatherland (1999)  מדליה להנצחת 1,000 שנים לייסוד קאזאן (2006)  פרס אוסטריה לספרות אירופית (1993)  אות מסדר הידידות (2008)  Order of Outstanding Merit (1998)  פרס לנין (1963)  אות מסדר ההצטיינות של הונגריה בדרגת קצין (2000)  גיבור הרפובליקה הקירגיזית (1997)  מסדר מאנאס, דרגה 1 (1999)  מדליה על ההצטיינות בעמל (1958)  עיטור הדגל האדום של העמל (1962, 1967)  פרס פרידריך ריקרט (1992)  עיטור מהפכת אוקטובר (1988)  עיטור לנין (1971, 1978)  גיבור העמל הסוציאליסטי (1978)  עיטור הידידות בין העמים (1984)  עיטור הידידות (רוסיה) (1998)  מסדר ההצטיינות של הרפובליקה ההונגרית  פרס אלכסנדר מן  מדליית קרופסקיה  מסדר החיוך  מדליית ותיק העמל 
 חתימה:   
 
צ'ינגיז אייטמטוב (קירגיזית: Чыңгыз Айтматов;‏ 12 בדצמבר 1928, קירגיזסטן - 10 ביוני 2008, גרמניה) היה סופר שכתב יצירות בקירגיזית וברוסית, שקצתן תורגמו לעברית, הנחשב לאחד הסופרים החשובים של ארצו קירגיזסטן. נקרא על שמו של ג'ינגיס חאן.
חייו

אייטמטוב נולד ב-1928 לנגינה וטורקול אייטמטוב שהיו עובדי ציבור ואחזו במשרות שונות במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, בשנת 1937 בזמן שלטון האימים של סטלין נאסר אביו במוסקבה נאשם ב"בורגנות לאומנית" והוצא להורג. כשהיה בן 14 הפסיק אייטמטוב את לימודיו והחל לעבוד בעבודות שונות בן השאר היה עוזר המזכיר של סובייט הכפר, גובה מיסים, עוזרו של מהנדס, סבל ועוד.
ב-1951 נשא לאישה את קרס שאמשיבב (Keres Shamshibaev), ואיתה נולדו לו שלושה בנים ובת אולם נישואיו לא נמשכו זמן רב והוא נישא בשנית ב-1981 למריה אורמטוב.
אייטמטוב סיים את הפקולטה לזוֹאוֹטכניקה במכון לחקלאות בקירגיזסטן והחל לעבוד כמומחה לחיות משק, בין 1956 ל-1958 למד במכון גורקי לספרות במוסקבה, ב-1958 החל לכתוב בפראבדה וכתב שם עד 1966. ב-1959 הצטרף למפלגה הקומוניסטית והמשך דרכו רצופה בתפקידים בשדה הפוליטיקה והרוח בין השאר מילא את התפקידים הבאים: יושב ראש אגודת הקולנועים (1964–1985) ויושב ראש אגודת הסופרים בקירגיזסטן (החל מ-1985), חבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית בקירגיזסטן, ציר בסובייט העליון של ברית המועצות, חבר מועצת הנשיאות ויועץ למיכאל גורבצ'וב נשיא ברית המועצות, שגריר רוסיה ללוקסמבורג ועוד.
בערוב ימיו שימש אייטמטוב כשגריר קירגיזסטן בבלגיה, באיחוד האירופי, בנאט"ו, באונסק"ו, בהולנד ובלוקסמבורג, והתגורר בבריסל.
אייטמטוב היה חבר האקדמיה האירופית לאמנות ומדעים, וחבר באקדמיה למדעים של קירגיזסטן.
הוא נפטר ב-10 ביוני 2008.
דרכו האומנותית

אייטמטוב החל את עבודתו האמנותית בתרגום מספר ספרים מרוסית לקירגיזית, לעוגמת נפשו גילה לאחר התרגום שאלו כבר תורגמו לפני כן, בין 1952 ל-1954 פרסם אייטמטוב שני ספרים ברוסית: "נער העיתונים דיזיניו" ו"אשים" ב-1954 פרסם את סיפורו הראשון בקירגיזית "גשם לבן". בשנת 1958 פרסם את סיפורו "ג'מילה" וזכה בזכותו לפרסום והערכה גם בארצות המערב. הסופר והמשורר הצרפתי, לואי אראגון אף הגדיל וכינה את הסיפור: "סיפור האהבה היפה בעולם". ב-1963 זכה בפרס לנין על קובץ סיפוריו "סיפורי ערבה והר" שהכיל בין השאר את "ג'מילה", כמו כן זכה בפרס המדינה על הנובלה שלו "שלום גלוסארי". ב-1993 זכה בפרס אוסטריה לספרות אירופאית. אייטמטוב כתב הן בקירגיזית והן ברוסית, אך עם השנים קטן נפח הכתיבה שלו בקירגיזית.