stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אודומנטים

פאיוניה, שבטיה וסביבותיה
האודומנטים (ביוונית עתיקה: Ὀδόμαντες) היו שבט תראקי קדום.
יש הרואים בו כפאיוני (אנ'), ואילו אחרים טוענים כי השבט היה בוודאות תראקי. האודומנטים נזכרים על ידי הרודוטוס, תוקידידס, סטפנוס מביזנטיון ופליניוס הזקן.
המחוז בו ישבו נקרא על שמם, אודומנטיקה (Ὀδομαντική). השבט התיישב על כל ההר הגדול אורבלוס, המשתרע לאורך צפון-מזרח המישור הסטרמוני התחתון, בערך ממלניק (בולגריה) וסידירוקסטרו (אנ') (יוון) ועד זיכנה (Zikhne), שם גבלו בפנגאיון (אנ'), שבמכרות הזהב והכסף שבו הם עבדו יחד עם הפיירים (אנ') והסאטרים (אנ'). בטוחים במיקומם הבלתי נגיש, הם קראו תגר על מגבאזוס (אנ'). החלק הצפון מערבי של הטריטוריה שלהם נפרש לימינו של סיטאלקס (אנ') כשחצה את הר קרקיני (אנ'); ומצבם הכללי הולם את תיאורו של תוקידידס, שלפיו הם ישבו מעבר לסטרימון בצפון, כלומר מצפון לסטרימון התחתון. קליאון הזמין את פולס, ראש השבט שלהם, להצטרף אליו עם שכירי חרב תראקים רבים ככל שניתן היה להטיל.
בתקופה הרומית, רוב אדמתם הייתה שייכת לשטח ("כורה") של העיר העתיקה סירה (כיום סרס).
בסכוליה לקומדיה "האכארנים" מאת אריסטופאנס, מעיר מחבר הפרשנות על האודומנטים: "יש האומרים כי הם יהודים". ייתכן ותרם לכך הזיהוי המסורתי הישן בין האל התראקי סבאזיוס עם האל היהודי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  ODOMANTI, במילון לגאוגרפיה יוונית ורומאית (1854), עמ' 463.
↑  הרודוטוס, היסטוריות, ספר שביעי, סעיף 112.
↑  תוקידידס, תולדות המלחמה הפלופונסית, ספר שני, פרק 101; ספר חמישי, פרק 6.
↑  פליניוס הזקן, תולדות הטבע, ספר רביעי, פרק 18.
↑  אריסטופאנס, האכארנים, שורות 156, 158, 164.
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. III (1984), XV. Scholia in Aristophanem, pp. 59-60. Scholia in Acharnenses, 156
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אולם הבדים (קרקוב)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שוק
 כתובת:  Rynek Główny 
 מיקום:  קרקוב 
 מדינה:  פולין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־14
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־14 
 קואורדינטות:  50°03′42″N 19°56′15″E﻿ / ﻿50.061678°N 19.937384°E﻿ / 50.061678; 19.937384
 אתר רשמי
  (למפת קרקוב מוגדלת) אולם הבדים(למפת קרקוב רגילה) אולם הבדים
 
אולם הבדים של קרקוב (בפולנית: Sukiennice, "סוּקְייֶניצה") הוא מבנה בעיר קרקוב שבאזור פולין קטן, המתוארכת לרנסאנס הפולני והוא אחד מסמליה המוכרים ביותר של העיר. האולם הוא המבנה המרכזי בכיכר המרכזית של קרקוב שבעיר העתיקה של קרקוב (שהוכרזה על ידי אונסק"ו אתר מורשת עולמית ב-1978).
היסטוריה

המבנה הוקם באמצע המאה ה-14, בתקופת שלטונו של קז'ימייז' השלישי מלך פולין, כמבנה גותי במקום דוכני השוק שהיו קיימים במקום מהמאה ה-13 ושימש לסחר בדים. המקום נשרף כליל ב-1555, ונבנה מחדש בין 1556 ל-1560 בסגנון רנסאנס על ידי ג'ובאני איל מוסקה (Giovani il Mosca) מפדובה. הוא שימש אז כמרכז מרכזי של סחר בינלאומי. סוחרים נודדים נפגשו בו כדי לדון בעסקים ובסחר חליפין. בתור הזהב של פולין במאה ה-15, היה האולם מקור למגוון של סחורות יבוא אקזוטיות מהמזרח - תבלינים, משי, עור ושעווה - בעוד שקרקוב עצמה ייצאה טקסטיל, עופרת ומלח בישול ממכרות המלח בווייליצ'קה.
סמוך לאולם הבדים התקיימו עד המאה ה-19 שני מבנים קשורים אליו "בית השקילה הגדול" (Wielka Waga Miejska) ו"בית השקילה הקטן" (Mała Waga Miejska). אולמות בדים אחרים דומים היו קיימים בערים אחרות בפולין, כדוגמת ורוצלב ופוזנן, כמו גם בערים אחרות באירופה דוגמת אולם הבדים של איפר בבלגיה, בבראונשוויג ובלייפציג בגרמניה, שבהן המבנה מכונה גוונדהאוס (Gewandhaus) (המקור לשם תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג) ובלידס באנגליה (st White Cloth Hall‏1).
קרקוב הייתה עיר הבירה של פולין, והיא הייתה בין הערים הגדולות ביותר באירופה כבר לפני שהחלה תקופת הרנסאנס. עם זאת, החלה הידרדרות במצבה עם מעבר הבירה לוורשה בסוף המאה ה-16. דעיכתה של העיר הואצה בשל מלחמות ופוליטיקה שהובילו לחלוקת פולין בסוף המאה ה-18. עד השיפוץ האדריכלי שהוצע לאולם הבגדים בשנת 1870 תחת השלטון האוסטרי, חלק גדול ממרכז העיר ההיסטורי היה במצב רעוע. שינוי במצב הפוליטי והכלכלי של מלכות גליציה ולודומריה ב-1860 הביא לתחייה מחודשת של העיר בשל האספה המחוקקת החדשה (סיים, בגרמנית Landtag von Galizien und Lodomerien, בפולנית Sejm krajowy). ב-1877 החל שיפוץ אולם הבדים על פי עיצובו של טומאש פרילינסקי (Tomasz Pryliński) ובפיקוח של ראש העיר מיקולאי זיבלקייביץ' (Mikołaj Zyblikiewicz), יושב ראש האספה המחוקקת, והוא נחנך ב-3 באוקטובר 1879. השיפוץ, שכלל את הוספת הקשתות בחזית המבנה, היה אחד ההישגים הבולטים של תקופה זו.
האולם אירח אורחים מכובדים רבים במשך מאות שנים, ועדיין משמש לארח מלכים ונכבדים, כדוגמת צ'ארלס, נסיך ויילס ואקיהיטו, קיסר יפן, שהתקבלו באולם ב-2002. בעבר התקיימו כאן נשפים, בעיקר לאחר שהנסיך יוזף פוניאטובסקי שחרר את העיר לתקופה קצרה מהשלטון האוסטרי ב-1809. מעבר לערכו ההיסטורי והתרבותי, המבנה עדיין משמש כמרכז מסחר. כשקומת הכניסה משמשת ברציפות למסחר ובה דוכני מזכרות ובתי קפה, ובקומת העליונה שוכן מוזיאון הסוקייניצה.
מוזיאון הסוקייניצה

מוזיאון הסוקייניצה, רשמית "גלריה של אמנות פולנית מהמאה ה-19 בסוקייניצה" (Galeria Sztuki Polskiej XIX wieku w Sukiennicach), השוכן בקומה העליונה של אולם הבדים הוא שלוחה של המוזיאון הלאומי של קרקוב. הוא כולל את התצוגה הקבועה הגדולה ביותר של ציורים ופסלים פולניים מהמאה ה-19, בארבעה אולמות גדולים המסודרים לפי התקופה ההיסטורית והנושאים המוצגים המקיפים את כל התקופה האמנותית. המוזיאון שודרג ב-2010 ונוספו לו אמצעים טכניים חדישים, מחסנים, אזורי שירות כמו גם פריסה משופרת של התצוגה על פי נושאים.
הגלריה של אמנות פולנית מהמאה ה-19 הייתה מקום תרבותי מרכזי מהרגע שבו נפתחה ב-7 באוקטובר 1879. בגלריה מוצגים פורטרטים וסצנות של קרבות משלהי סגנון הבארוק, סגנון הרוקוקו והסגנון הקלאסי של המאה ה-18 שנעשו בידי אמנים פולניים ואחרים מהתקופה שקדמה לתקופה הרומנטית. האמנות של פולין המחולקת שנציגה הידוע ביותר הוא הציור של יאן מטייקו המכונה "מחווה פרוסית" (Hołd pruski), המתאר את אלברכט, דוכס פרוסיה נשבע אמונים לזיגמונט הראשון, מלך פולין בכיכר המרכזית של קרקוב. ציורים נוספים כולל סצנות מיתולוגיות ותנ"כיות כדוגמת לפידי נרון (Pochodnie Nerona) מאת הנריק שמירדזקי (Henryk Siemiradzki). האמנות של נציגים מתנועת פולין הצעירה (Młoda Polska) מתחילת המאה ה-20 מיוצגת על ידי עבודות של יאצק מלצ'בסקי (Jacek Malczewski) ויוזף חלמונסקי (Józef Chełmoński), אימפרסיוניסטים בולטים דוגמת יוזף פנקייביץ' (Józef Pankiewicz) ולאון ויצ'לקובסקי (Leon Wyczółkowski). ציורים של וויצ'ך גרסון (Wojciech Gerson) ויוליאן פאלאט (Julian Fałat), כמו גם הציור הגדול והשנוי במחלוקת טירוף הצהלות (Szał uniesień) מאת ולדיסלב פודקובינסקי (Władysław Podkowiński).
גלריה

אולם הבדים לפני השיפוץ של המאה ה-19
אולם הבדים ב-1930
הדוכנים באולם הבדים
החזית המזרחית בלילה
ביאורים

↑  בגרמנית Königreich Galizien und Lodomerien, השם שנתנו האוסטרים לאזור בשליטתם שכלל גם את מערב אוקראינה של ימינו
הערות שוליים

↑  Aleksandra Krypczyk (2009). "History of the Gallery in the Sukiennice". About the Museum. National Museum in Krakow. אורכב מ-המקור ב-1 בנובמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gallery of Polish Art in Sukiennice
↑  National Museum in Krakow (2009). "Sala Chełmońskiego: Realism, Polish Impressionism and Symbolism". Gallery of Polish 19th century art in the Sukiennice. Official website.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4818692-2  VIAF: 234358000   WorldCat (עם VIAF): 234358000 
מוזיאון הסוקניצה
שבתי סגל

שבתי סגל
הרב שבתי סגל (תרמ"א, 1881 – כ"ב בכסלו תשי"ח, 15 בדצמבר 1957) היה ראש ישיבה חסידי, ממקימי ספריית הרמב"ם.
ביוגרפיה

נולד בפולין  ללייב וחיה לבית ולדמן סגל בעיירה חוליוב. נישא לשרה לשוזר. בגיל 22 היה רב והשתייך לחסידות סדיגורה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר יחד עם האדמו"ר מרדכי שלום יוסף פרידמן לווינה. בשנת תרע"ו (1916) החל ללמד בישיבה בצ'רנוביץ. בשנת תרפ"ג (1923), משהוקמה ישיבת "משיבת נפש" בפשמישל, הועמד הרב סגל בראשה, יחד עם הרב שמשון פוגלמן והרב צבי וייצנר. בפשמישל היה ממקימי המשמר היהודי (מטעם "השומר הצעיר") שהוקם ברובו מאברכים ובחורי ישיבה. בשנת תרפ"ז (1927) חזר לצ'רנוביץ וחזר ללמד שם. ב-1933 עלה לארץ.
ב-1935, שנת ה-800 להולדת הרמב"ם, אסף תרומות לאיסוף ספרים אשר היוו את הגרעין הראשוני של ספריית הרמב"ם ושימש כספרן הראשון של הספרייה. הספרייה שכנה ברחוב קלישר 50 בתל אביב (היום היא שוכנת בספריית בית אריאלה בתל אביב) והיא  מהווה ספרייה תורנית המכנסת את אוצרות המחשבה וההלכה של העם היהודי לדורותיו.
בשנת 1954 כתב את סיפרו "ציוני ש"ס" (ש"ס – שבתי סגל). עם כתיבת הספר, השמיט את האות "א" משמו, בהתאמה לנוטריקון הפסוק: "ברב שרעפי בקרבי תנחמיך ישעשעו נפשי".
על ספר זה כתב רבי מרדכי שלום יוסף, האדמו"ר מסדיגורה: "יפוצו מעיינותיו חוצה בארות מים חיים, נובעות ממקורות טהורים ומנפש טהורה לומדת תורה לשמה לעשות צדקה עם ישראל, להושיט להם ספר זה לתועלת כל המעיינים בו". הספר עוסק בפרשנות לנושאים עיקריים בתורה.
נפטר בכ"ב בכסלו תשי"ח, 15 בדצמבר 1957 ונקבר בהר המנוחות בירושלים. הניח אחריו אישה, חמישה בנים ושתי בנות.
הערות שוליים

↑  ספר תהילים, פרק צ"ד, פסוק י"ט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007510086605171  VIAF: 308280650   WorldCat (עם VIAF): 308280650
שגרירות ישראל בנואקשוט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 עיר:  נואקשוט
 מדינה:  מאוריטניה
 תאריך סגירה:  מרץ 2009
 מתקפות:  הפיגוע בשגרירות ישראל במאוריטניה
 דיפלומטיה
 חלק מ:  יחסי ישראל–מאוריטניה
 שטח האמנה:  מאוריטניה מאוריטניה
 מדינה מיוצגת:  ישראל ישראל
 
שגרירות ישראל בנואקשוט הייתה הנציגות הדיפלומטית של מדינת ישראל במאוריטניה. הנציגות פעלה מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ועד מרץ 2009, עם סיומו של מבצע עופרת יצוקה.
שגרירי ישראל במדינה היו גבי אזולאי, פרדי איתן ובועז ביסמוט.
היסטוריה

לאחר חתימת הסכמי אוסלו ואווירת השלום במזרח התיכון מאוריטניה החליטה ללכת בעקבות מרוקו ותוניסיה שקשרו עם ישראל יחסים דיפלומטיים עם ייצוג נמוך ובשנת 1996, הוחלט לראשונה על פתיחת "משרדי אינטרסים" של שתי המדינות, בחסותן של שגרירויות ספרד בשתי המדינות. לאחר מספר שנים, ביקשה מאוריטניה לשדרג את היחסים לרמת שגרירות בייצוג מלא וכך היה עד מרץ 2009.
היסטוריה > הפיגוע בשגרירות

ב-1 בפברואר 2008 תקפו כמה חמושים לא מזוהים את השגרירות בעזרת רימונים ואקדח. בסביבות 2:20 לפנות בוקר בין שלושה לשישה חמושים הלבושים בטורבן התקרבו לבניין השגרירות הישראלית בהליכה וזאת לאחר שהורדו במועדון לילה סמוך לשגרירות. לאחר מכן, החמושים פתחו באש תוך כדי קריאת "אללה אכבר". שומרי השגרירות שהוצבו במקום השיבו תוך זמן קצר באש לחמושים. במהלך קרב היריות שנוהל בעקבות המתקפה נפצעו שלושה עוברי אורח בהם אישה צרפתייה שעברה בסמוך למועדון הלילה. לאחר מכן נמלטו התוקפים ברכב. בתגובה לפיגוע, הוחלט כי שגרירויות ישראלי ברחבי העולם יהיו במתכונת של כוננות ביטחונית מוגברת, בנוסף לכך איש ביטחון ישראלי הוזמן למאוריטניה כדי להעריך את רמת הסיכון של השגרירות. זמן קצר לאחר האירוע שוחח השגריר ביסמוט עם שרת החוץ הישראלית, ציפי לבני ומנכ"ל משרד החוץ, אהרון אברמוביץ'.
ארגון הטרור המוסלמי, אל-קאעידה במגרב האסלאמי את האחריות לפיגוע. כמו כן, הארגון הצהיר שהשגריר הישראלי, בועז ביסמוט היה המטרה והם התכוונו לרצוח אותו.
היסטוריה > סגירת השגרירות וניתוק היחסים בין המדינות

מבצע עופרת יצוקה הוביל למשבר חמור ביחסי שתי המדינות, בדומה ליחסיה של ישראל עם מדינות רבות במרחב הערבי-אסלאמי, כאשר עם תחילתו של המבצע מאוריטניה הודיעה על השעיית היחסים עם ישראל. בהמשך, במהלך חודש פברואר 2009, מאוריטניה החזירה את שגרירה מישראל, ובתחילת מרץ 2009 גירשה את סגל השגרירות. בתגובה לכך הודיע משרד החוץ על סגירת השגרירות הישראלית במקום "באופן זמני".
נכון ל-2023 לא מתקיימים יחסים רשמיים בין המדינות והשגרירות עדיין לא נפתחה בשנית.
שגרירים

פרדי איתן (1998–2001)
אריאל כרם (2002–2003)
גבי אזולאי
בועז ביסמוט (2004–2008)
מיכאל ארבל (2008-2009)
הערות שוליים

↑  מאת רן דגוני, וושינגטון, ‏הבטחות לסיוע והלוואות מהבנק העולמי הכשירו הקרקע ליחסי ישראל-מאוריטניה, באתר גלובס, 28 באוקטובר 1999
↑  יצחק לבנון, ‏ישראל צריכה להתרחק ממאוריטניה, זו כבר לא המדינה שהכרנו, באתר מעריב אונליין, 23 באוגוסט 2021
↑  Flynn, Daniel (2008-02-01). "Gunmen attack Israel embassy in Mauritania". U.S. נבדק ב-2018-02-19.
↑  רויטרס, אל-קאעידה לקח אחריות לפיגוע במאוריטניה, באתר ynet, 3 בפברואר 2008
↑  ניר יהב‏, מאוריטניה מאיימת: ננתק היחסים עם ישראל, באתר וואלה, 10 בינואר 2009
↑  פנחס וולף ורויטרס‏, מאוריטניה גירשה את שגריר ישראל, באתר וואלה, 6 במרץ 2009
↑  ברק רביד וסוכנויות הידיעות, מאוריטניה גירשה את צוות שגרירות ישראל מהמדינה, באתר הארץ, 11 בפברואר 2009
↑  מינויים לשירות החוץ | מספר החלטה 3304, באתר GOV.IL
| נציגויות דיפלומטיות של ישראל בארצות ערב ישראל |
| --- | --- | --- |
| נציגויות פעילות | שגרירות ישראל באבו דאבי (איחוד האמירויות הערביות) • שגרירות ישראל במנאמה (בחריין) • שגרירות ישראל בנג'מנה (צ'אד) • שגרירות ישראל בעמאן (ירדן) • שגרירות ישראל בקהיר (מצרים) • נציגות ישראל ברבאט (מרוקו) |  |
| נציגויות מתוכננות | שגרירות ישראל בח'רטום (סודאן) |  |
| נציגויות שאינן פעילות | שגרירות ישראל בנואקשוט (מאוריטניה) • נציגות ישראל בביירות (לבנון) • נציגות ישראל בתוניס (תוניסיה) • נציגות ישראל במסקט (עומאן) |  |
| נציגויות דיפלומטיות של ישראל ישראל |
| --- | --- | --- |
| המזרח התיכון | איחוד האמירויות הערביות • בחריין • טורקיה • ירדן • מצרים • (מרוקו) |  |
| אסיה | אוזבקיסטן • הפיליפינים • הודו (בנגלור • מומבאי) • (הונג קונג) • וייטנאם • טורקמניסטן • יפן • מיאנמר • נפאל • סין • סינגפור • קוריאה הדרומית • קזחסטן • תאילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • אירלנד • אלבניה • בולגריה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • יוון • לטביה • ליטא • נורווגיה • סלובקיה • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צרפת • קפריסין •  קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אפריקה | אנגולה • אתיופיה • גאנה • דרום אפריקה • חוף השנהב • ניגריה • סנגל • קמרון • קניה • רואנדה |  |
| אמריקה | אורוגוואי • אקוודור • ארגנטינה • ארצות הברית (סן פרנסיסקו) • ברזיל • גואטמלה • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • מקסיקו • פנמה • פרו • צ'ילה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • ניו זילנד |  |
| נציגויות שנסגרו | איראן • (לבנון) • מאוריטניה |  |
מתקפות נגד נציגויות דיפלומטיות של ישראל
טרפטו

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  ברלין 
 תאריך ייסוד:  1 באוקטובר 1920 
 שטח:  40.65 קמ"ר 
 אוכלוסייה:  50,000 (8 ביוני 2012)
 קואורדינטות:  52°29′03″N 13°28′46″E﻿ / ﻿52.484167°N 13.479444°E﻿ / 52.484167; 13.479444
  (למפת ברלין מוגדלת) טרפטו(למפת ברלין רגילה) טרפטו
 
צמד מגדלים בשכונה
טרפטו (בגרמנית: Treptow) היא שכונה גדולה בדרום מזרח ברלין, בירת גרמניה. היא גובלת בקפניק (Köpenick) במזרח, נויקלן (Neukölln) במערב, קרויצברג בצפון-מערב, פרידריכסהיין בצפון, ליכטנברג בצפון מזרח ובמדינת ברנדנבורג בדרום. בשכונה מתגוררים כ-120 אלף איש.
היסטוריה

השכונה נוצרה כתוצאה מחוק ברלין רבתי (1920), מאיחוד של מספר שכונות וכפרים אל תוך ברלין. רפורמת השכונות ב-2001 איחדה אותה יחד עם שכונה גדולה אחרת, קפניק, והיא כיום השכונה המאוחדת הגדולה ביותר בברלין. השכונה המאוחדת נקראת טרפטו-קפניק, למרות שבקרב התושבים והמבקרים נשמרים עדיין השמות הישנים.
השכונה מאופיינת ביערות ובשטחים פתוחים נרחבים רבים, בהם משובצים עשרות אגמים. הפארק הגדול, פארק טרפטו (Treptower Park), נמצא בגבולות השכונה, והוא כולל יער פראי, אגמים ונהר השפרה עובר בשטחו, ובקצהו נערך בסופי שבוע שוק הפשפשים הגדול ביותר בברלין. גם הפארק הגדול וולהיידה (Wuhlheide) נמצא בתחום השכונה, ובתוכו גם אצטדיון להופעות פתוחות גדולות, המארח להקות בינלאומיות רבות.
פארק המדע אדלרסהוף (Adlershof) הוא אחד מסימני ההיכר הנוספים של השכונה.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4087346-8  NKC: ge249729
שמרנות

.
שמרנות (בלועזית: Conservatism) היא פילוסופיה ואידאולוגיה פוליטית חברתית ותרבותית השואפת לקדם ולשמר מוסדות, מנהגים וערכים מסורתיים. שמרנים נוטים להעדיף מוסדות ומנהגים המבטיחים סדר חברתי והמשכיות היסטורית. השמרנות מעדיפה את מה שקיים על פני מה שחדש או אידיאלי, והיא מאמינה בהתפתחות ובשיפור הדרגתיים של הסדר הקיים, ולא ברעיונות חדשים או מהפכניים.
שמרנות כאידאולוגיה

שמרנות היא תפיסה פוליטית המעדיפה את מה שקיים על פני מה שחדש או אידיאלי. השמרנים מאמינים שהחברה היא אורגניזם חי המורכבת מחברים התלויים זה בזה והיא אינה רק אוסף של אנשים. השמרנים מעדיפים מוסדות ומנהגים שהתפתחו בהדרגה והם ביטויים של המשכיות ויציבות והם מאמינים שהממשלה צריכה לשמור על המצב הקיים, ולא לשנות אותו.
שמרנות כאידאולוגיה > עקרונות הבסיס של השמרנות

אף על פי שקיימות גישות שונות המתייחסות לנושא השמרנות, ישנם שלושה עקרונות העומדים בבסיס כלל הגישות:
המציאות האנושית מורכבת ממספר לא ידוע של משתנים, ולכן לא ניתן להסיק בוודאות את ההשלכות של כל שינוי משמעותי.
ה"מוסדות" והתרבות האנושית מתפתחים בתהליך אבולוציוני הכולל ניסוי וטעייה, ולכן כפיית שינויים דרסטיים צפויה להזיק יותר מאשר להועיל.
"הטבע האנושי", על מעלותיו וחסרונותיו, אינו צפוי להשתנות באלפי השנים הקרובות. לכן כל חזון אוטופי המתעלם מחסרונותיו של הטבע האנושי, נידון בהכרח לכישלון.
שמרנות כאידאולוגיה > ערך ה"חירות" בתפיסה השמרנית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ערך החירות בתפיסה השמרנית מתבסס על הבנה כי חירות היא תוצר של הסדרים פוליטיים וחברתיים המאפשרים לה להתקיים ולא זכות טבעית מולדת של האדם כפי שטוענת התפיסה הליברלית ולפי תפיסה זו החירות קודמת למדינה ולשלטון. לפי התפיסה השמרנית כיוון שחירות היא תוצר של המשטר האנושי היא מתפתחת מתוך שינויים חיוביים בהסדרים הפוליטיים הקיימים לפי התפיסה השמרנית כפי שמסביר אדמונד ברק בספרו מחשבות על המהפכה בצרפת לצד החירות יש חשיבות רבה ליציבות המשטר וההסדרים הפוליטיים והחברתיים שמשמרים את יציבותה של החברה לכן התפתחותה של חירות צריכה להיות מבוססת על ומתוך הסדרים פוליטיים שמאפשרים את קיומה ולא על בסיס זכויות טבעיות שקודמות להסדרים הפוליטיים כפי שגורסת התפיסה הליברלית.
פרשנות נוספת לערך החירות בהגות השמרנית הגדיר ד"ר משה מאיר לפיו ערך החירות העומד בבסיס התפיסה השמרנית; הסתכלות הרואה ביחיד, האטום האנושי, את מי שגלומים בו גם החיבורים למשפחה, לקהילה ולעם. במקום ה'אטום' (הקיים בתפיסת ה"חירות" הליברלית) ניצבת ה'מולקולה'. בהתאם לכך, "הגדרת החירות היא חירות של אדם הרקום במעגלי הזהות".
כפועל יוצא, במקרה של התנגשות ערכים התפיסה השמרנית תיטה להעדיף את חירויות המשפחה, הקהילה והעם עם פני חירויות היחיד. לכן הגישה השמרנית אינה נוטה לתמוך בזכות ההפלה, בהקלה על גירושין, במתן אפשרות נישואין בלי מגבלה של זהות ובהמתת חסד.
כהמשך לכך, התפיסה השמרנית תיטה לתמוך בפלורליזם המאפשר קיום מלא למשפחה, לקהילה ולעם. מאידך, במקרים רבים יש בתפיסה השמרנית התנגדות ל"אידיאה הפלורליסטית" הסבורה כי אין "אמת מוחלטת" ולכן "מצַווה לאפשר שימה של נרטיב ליד נרטיב".
שמרנות תרבותית וחברתית

שמרנות חברתית היא תפיסה פוליטית המאמינה שהממשלה צריכה לאכוף ערכי מוסר מסורתיים. שמרנים חברתיים ברחבי העולם שונים בנוגע לערכים הספציפיים שהם רוצים להגן עליהם. שמרנים חברתיים בארצות-הברית נוטים להיות יותר דתיים ונוטים להיות בקשר עם אנשים הדומים להם. שמרנות תרבותית הנה אידאולוגיה הקשורה לשמרנות חברתית. זוהי תפיסה פוליטית המאמינה שהמסורת והערכים התרבותיים הם הבסיס לחברה. שמרנים תרבותיים הם לאומנים ומסורתיים יותר משמרנים חברתיים, והם רואים בכלכלת שוק חופשית איום על התרבות שלהם. שמרנים תרבותיים נוטים יותר לשנאת זרים ולכן מואשמים לפעמים בגזענות.
מחקר בקנה מידה גדול מצא קשר בין אמונה דתית לשמרנות פוליטית. ב-15 מתוך 16 המדינות שנבדקו, אנשים שהצהירו על אמונה דתית היו בעלי סיכוי גבוה יותר להיות בעלי אידאולוגיות ימניות ושמרניות.
שמרנות בארצות הברית

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא אין תיאור רחב והסטורי כל המונח ככתוב בערך באנגלית.
לארצות הברית מקום מיוחד בשל המאבק החברתי-תרבותי שמתחולל בתוכה בין שמרנים לפרוגרסיבים, אשר יחס הכוחות הפוליטי ביניהם נוטה לשוויון. במדינה זו, השמרנים, המזוהים עם המפלגה הרפובליקנית האמריקאית, דוגלים בכך שתהיה השפעה חזקה של הדת הנוצרית וערכיה, במיוחד של ערכי המשפחה, על החברה והמדינה. לעומתם, הפרוגרסיבים, אשר מזוהים עם המפלגה הדמוקרטית האמריקאית, שואפים לכך שארצות הברית תהיה מדינה פלורליסטית ככל האפשר, עם השפעה דתית מינימלית. שני נושאי המחלוקת הבולטים בין המחנות הם נישואים חד-מיניים והפלות. בשנת 2006 אנדרו שלפלי (שמרן אמריקאי), הקים את קונסרבפדיה, שהיא אנציקלופדיה מקוונת המיועדת לציבור השמרני בארצות הברית.
התנגדות הדת לליברליזציה של החברה הביאה לברית פוליטית בין המחנה הנוצרי-דתי-שמרני והנהגת היהדות החרדית במדינה כנגד הזרם הליברלי, אשר לדידם של השמרנים הדתיים, מאיים למעשה על שתי הדתות כאחד. למעשה, היהודים החרדים בארצות הברית הם מתומכיה המובהקים של המפלגה הרפובליקנית[דרוש מקור].
שמרנות בישראל

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא הגיגים ספקולטיבים חסרי משמעות, בתוספת ניימדרופינג של בעלי דעה חסרת חשיבות.
שמרנות קיימת גם בחברה החרדית ובמגזר הערבי, אך היא אינה מבוססת על ציונות אלא על שמרנות דתית, תרבותית וחברתית המתבטאת בקיום מנהגים מסורתיים ומבנה קהילתי ריכוזי ו/או סגור (כגון משפחה, חצר חסידית או חמולה).
בישראל יש מסורת שמרנית ארוכת שנים הגובלת לפעמים בריאקציה (רצון לחזור לעבר, להחזיר עטרה ליושנה).
בשנים האחרונות מתפתח זרם שמרני המגבש תפיסת עולם סדורה סביב השמרנות עצמה כעיקרון מנחה, במנותק מהמוסדות והמסורות הראויים לדעתם לשימור. זאת בין השאר כתגובת נגד למגמות פרוגרסיביות ופוסטמודרניסטיות בפוליטיקה הישראלית.
ביוזמת קרן תקווה נערך ב-16 במאי 2019 כנס "שמרנות ישראלית הראשון", בבנייני האומה. הכנס נועד לפתוח דיון בהגדרת ה'שמרנות' שמתאימה לחברה הישראלית ותוכנית הכנס כללה מושבים מקבילים שעסקו בהיבטים הפוליטיים, האינטלקטואליים והחברתיים של השמרנות בתחומי מדיניות, כלכלה ותרבות. העיתונאי יואב שורק הגדיר את מהות הכנס: ”נקודת התחלה ונקודת סיום - סיום שלב ארוך ומורכב של זריעת זרעים בערוגות שונות, והתחלה של שלב חדש, שבו מבקשים לאסוף את היבול הצנוע של אותם זרעים מן הערוגות השונות לכלל תנועה מוכרזת, כדי שלדברים יהיה כוח ותהודה וכדי שיוכלו להתברר עוד ועוד”.
נדב איל כתב על הקרן: "שמרנות היא קהילתנית. היא מקדשת את המקום, המסורת, הדרך בה תמיד נהגנו. קרן תקווה ושלוחותיה מחפשות לא שמרנות, אלא מהפכה של דיבוב אמריקני זול ... אם מביטים בחזקות שבמדינות המערב, באלה שטוב לחיות בהן, הרי שמדינות רווחה מאפשרות חיים טובים ויציבים, והשיטה האמריקנית במצוקות עמוקות. שמרנות ישראלית אמיתית הייתה מברכת על מדינת הרווחה, ערך מסורתי, קונצנזוס של הציונות, ושואלת איך לתקן אותה (באורח קפיטליסטי, לדידם של שמרנים, בוודאי)".
ראו גם

אדמונד ברק
שמרנות ליברלית
לקריאה נוספת

אירווינג קריסטול, מחשבות על השמרנות החדשה, הוצאת שלם, 2004
אדמונד ברק, מחשבות על המהפכה בצרפת, הוצאת שלם 1999.
תומאס סואל, עימות בין השקפות, הוצאת שלם 2001.
הערות שוליים

1 2  Conservatism | History, Intellectual Foundations, & Examples | Britannica, www.britannica.com, ‏2023-12-29 (באנגלית)
↑  Andy Hamilton, Conservatism, Spring 2020, Metaphysics Research Lab, Stanford University, 2020
↑  Conservatism | History, Intellectual Foundations, & Examples | Britannica, www.britannica.com, ‏2023-09-21 (באנגלית)
1 2 3  אלון שלו, ‏"על השמרנות: הדרך לטוב האפשרי", השילוח, גיליון 14, אפריל 2019
1 2 3  ד"ר משה מאיר, ‏"גדר על פי התהום", השילוח, 5, יולי 2017
1 2  What Do Cultural Conservatives Believe?, ThoughtCo (באנגלית)
↑  Nurit Novis-Deutsch, Ariela Keysar, Benny Beit-Hallahmi, Sławomir Sztajer, Maria Klingenberg, Thea Piltzecker, Conservative and Liberal Values in Relation to Religiosity, Cham: Springer International Publishing, 2022, עמ' 221–244, ISBN 978-3-030-94691-3. (באנגלית)
↑  כריסטופר סטוקר: ויקיפדיה לשמרנים נוצריים, מתוך דר שפיגל, אוחזר ב-19.06.15
↑  יואב שורק, ‏פתיחה חגיגית, השילוח, 15, יוני 2019
↑  ציוץ של נדב אייל, באתר טוויטר, 26 במאי 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555405805171  GND: 4032187-3  HDS: 017458  LCCN: sh85031272  NKC: ph121828
קונסטנטין איפסילנטי

| --- | --- |

 לידה:  בערך 1760 קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  24 ביוני 1816 קייב, אוקראינה, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית, מולדביה, ולאכיה 
 מקום קבורה:  לאוורת קייב-פצ'רסק 
 בן או בת זוג:  Ralou Callimachi Elisavet Ypsilanti 
 
ציור דמותו של קונסטנטין איפסילנטי
קונסטנטין איפסילנטי (יוונית: Κωνσταντίνος Υψηλάντης, רומנית: Constantin Ipsilanti, בערך 1760 - 1816) היה מהנסיכים הפאנאריוטים, שליט נסיכות מולדובה בין ה-8 במרץ 1799 ל-4 ביולי 1801, אוקטובר 1806 - נובמבר 1806; שליט ולאכיה בתקופה 1 בספטמבר 1802 - אוגוסט 1806, 27 בדצמבר 1806 - 31 במאי 1807 והמושל שלה מטעם רוסיה במהלך 3 שבועות באוגוסט אותה שנה.
קונסטנטין איפסילנטי היה בנו של השליט אלכסנדר וודה איפסילנטי ואביו של אלכסנדר איפסילנטי, מנהיג הפיליקי אטריה. הוא התחיל את הקריירה שלו כמתורגמן דיפלומטי (דרגומן) בחצר הסולטאן העות'מאני, בתקופת השלטון השנייה של אביו בארצות הרומניות. במהלך שירותו כמתורגמן קשר יחסים עם נציגים רוסים ואנגלים ובעזרתם הגיע לשלטון בנסיכות מולדובה ב-1799. בעקבות מדיניות פרו-רוסית מודגשת הודח ב-1801 ושב לקונסטנטינופול. לפי ההסכם הרוסי-טורקי מ-1802, הרוסים קיבלו אפשרות להשפיע על מינוי שליטים בארצות הרומניות לתקופה של שבע שנים והביאו למינויו של ניקולאה מברוקורדט לשליט נסיכות ולאכיה.
הוא הצטרף לפעילות לשחרור יוון וכשמעורבותו התגלתה הוא נמלט לווינה, ובשנת 1799 קיבל חנינה מידי הסולטאן ומונה לשליט של נסיכות ולאכיה. בשנת 1805 הודח ונמלט לסנקט פטרבורג, ובשנת 1806 חזר לבוקרשט בראש 20,000 רוסים, כדי לחדש את המאבק לשחרור יוון. בעת שלטונו בוולאכיה נעזר בשירותיו של הסוחר והחלפן הארמני מנוק מרזאיאן שנהנה מאמונם של הטורקים והרוסים כאחד. אולם תוכניותיו של איפסילנטי נקטעו בעקבות חוזה טילזיט. הוא חזר לרוסיה ונפטר בקייב.
בתחילת המאה ה-19 הגן על יהדות בוקרשט מפני עלילת דם.
בניו

אלכסנדר איפסילנטי (1792-1828)
דימיטריוס איפסילנטי (1793-1832)
לקריאה נוספת

* Constantin C. Giurescu, Istoria Românilor, volumul III