שטפן לוקס
מותו

שטפן לוקס התאבד ביריית אקדח תופי באולם הישיבות של חבר הלאומים בז'נבה במהלך ישיבה ביום שישי, 3 ביולי 1936. בזמן נאום הפתיחה של בא הכוח הספרדי על כיבוש אתיופיה בידי איטליה תחת משטר הפשיזם של מוסוליני, עשה לוקס את דרכו מתא העיתונאים לרחבה השמורה לצלמי עיתונות, ובשולפו אקדח טעון, זעק "C'est le dernier coup" – "זוהי המכה הניצחת" – וירה בעצמו בחזה. הוא פונה לבית החולים, ומת עוד באותו היום, לאחר שעות של ייסורים. אחד ממכתבי ההתאבדות שלו הופנה לסר אנתוני אידן, שר החוץ הבריטי ובא הכוח האנגלי בחבר הלאומים, וזו לשונו:
סר אידן,

כאשר אדם דובר לפני מוות שבחר על דעת עצמו, לאחר שיקול זהיר, יש לו זכות להישמע. גם כאשר הנמען הוא נציגה של מעצמה אדירה עלי אדמות.

הרשה לי, אם כן, להניח לפרטים השוליים על עצמי, שגם בלעדי הנסיבות יוצאות הדופן של מותי ייתכן והיית מוצא אותי ראוי לפנות לאדם שכמותך בגללם. אם כן אגיע ישירות לליבו של העניין. מה שיש לי לומר חשוב כמו החיים ורציני כמו המוות.

לאמיתות דעתי אני נמצא במעמד המאפשר לי לבטא את ההרשעה הנחרצת לא רק של האישים המצויים פה, אלא מעל הכול, של מרב העמים אותם הם מייצגים. אני מבקש אותך, סר אידן, חסל מהר ככל האפשר את הבעיה האיטלקית-אתיופית. הסר את כל המכשולים הפרוצדורליים, בטל סנקציות אחרות כנגד איטליה ובסס שלום מוחלט עם איטליה ובכך תזכה בשיתוף פעולה מלא בנושאים הבוערים של אירופה.

כי ישנה בעיה חשובה ודחופה- שום דבר אין בחשיבותו כדי להפריע לפתרון בעיה זו, ואיננו רשאים לבזבז זמן – לא שבועות ולא ימים. בעיה ייחודית זו היא גרמניה.



סר אידן, כאשר מילותיו האחרונות של אדם שחרץ את מותו מתוך אמונה ודאגתו לאנושות מושמעות, אדם המתוודה על סודותיו הכמוסים ביותר כי אינו רואה דרך אחרת להישמע על ידי הרשויות, מילים אלו, קול נואש זה, ראויים שיאמינו בם. האמן לי, סר אידן. בעוד שנה, בעוד שישה חודשים אולי, תעמוד אתה בין חורבות. חורבות במובן המובהק ביותר, האמיתי שבמילים – חורבות עשנות אף בארצך שלך.



זוהי האחרונה, אחרונת הדקות, סר אידן. ההתפרצות הנוראה ביותר שידע העולם היא בלתי נמנעת אם לא נפעל כעת, בישיבה זו [הכוונה לישיבה שבה נכחו השניים ב-3 ביולי, כאשר שם לוקס קץ לחייו].

אינני מתיימר, סר אידן, לייעץ לך, מדינאי דגול של בריטניה האדירה. אך ישנן נסיבות שהן פחות מובנות במונחים פוליטיים מאשר במניעים אנושיים, ומכיוון שאני רואה במומנטום האנושי הזה את הנסיבות למגפה המכה את אירופה כיום עלי להפנות את תשומת לבך לכך:



שגרמניה התחמשה בהתרסה להסכמים בינלאומיים כפי שלא התחמשה אף מדינה מעולם – כל שגרירויות אירופה יודעות זאת; ואתה לבטח, סר אידן, יודע זאת טוב מכולם. אך אינך רוצה להכיר בעובדה האיומה הזאת, סר אידן. אינך רוצה להאמין. אתה ממשיך לקוות למניעת הפורענויות כי אתה מאמין לקריאות הממשלה הגרמנית לשלום. ואם אתה חווה תחושה מבשרת רעות אתה מפריח אותה ואינך נותן לה לחדור למודעות שלך, כשם שאינה חודרת למודעות עמך. זהו הדבר:

הממשלה הגרמנית, קבוצת האישים שכעת מניעה את גורלם של העם הגרמני בחוסר רחמים, בלי יוצאים מן הכלל, מורכבת מפושעים.

כשאדם נותן בייאושו את הקורבן האולטימטיבי על מנת למנוע אסון, אל לו להתיירא מפני אמירת אופיים הכן של דברים אותם אין לוחשים ברשויות אירופה. אני אינני לוחש, סר אידן, אני זועק בגרון ניחר – אתה מתעסק בגרמניה בפושעים! חבר מרעייך עימם אתה מתמקח, מתדיין, מחליף פתקים – הם פושעים ... פגומים מבחינה מוסרית ופסיכולוגית עם כל מאפייניו של המושחת שבליסטים. התיק הפלילי הטעון של פשעיהם מוכר לכול.

כיצד קבוצת פושעים זו יש ביכולתה להתבסס בדרכי מרמה באופן כה נרחב וחסר תקדים תפרש היסטוריית העתיד בקלות. מה שיתקשו היסטוריוני העתיד לפרש הוא כיצד העולם ישב באדישות מוחלטת מנגד להתרחשויות הלא אנושיות הללו, אדישות אותה לא שברה זעקת השבר והסבל של מאות אלפים.

אך אין בכוונתי להישמע סנטימנטאלי, סלח לי על הפרעה זו, סר אידן.

היה בכוונתי לומר שמאוד ברור האופן בו אתה, סר אידן, ומדינתך המשחקים תמיד בהגינות לא יכולתם לתפוס זאת, לא רציתם להאמין, שעם כה אדיר יובל על ידי אנשים שפלים שכאלה.

ומשום שאנגליה נסחפה בתמרונים הגרמניים, כי תמיד הייתה נותנת אמון, היסס העולם והמתין. והפשע הלך והתעצם עד שכעת הוא מאיים על העולם כולו.

סר אידן, אני מבקש אותך, בשארית כוחותיי, בחן את העובדות, התנער מאותה אדישות, אל תיתפס לאותה רשמיות ... קח יוזמה, הגב, פעל. ואם הקבינט שלך מסתבך בשיקוליו ולא תופס פוליטיקה אנושית אז שכח ממנו. איני דובר כחובבן, איום יוצא דופן מצדיק פעולות יוצאות דופן. הצג עצמך בפני מלכך הצעיר, בפני עמך, פקח את עיניהם. גם המלך וגם העם ילכו בעקבותיך. ומשמעו, סר אידן, הוא שעדיין יש סיכוי לגאולה...

אקווה שנס זה יתממש ומותו של סופר קטן ולא מאוד מוכר, "חייל בשורות החיים", ישפוך מעט אור על האמת, ובזאת אני נפרד ממך, סר אידן, בברכות האמיתיות ביותר שאי פעם ייחל לך איש.



באהדה כנה ונאמנות

שטפן לוקס
לוקס מת בבית החולים בסביבות השעה תשע באותו ערב בייסורים. לפני מותו דיבר עם הרב הראשי של ז'נבה וביקש להיקבר בין יהודים. כבקשתו נקבר לוקס בבית העלמין היהודי בז'נבה (צר'). במימון הקהילה. לוקס העביר גם מספר מכתבים לאשתו, ובהם הביע את רצונו שיטפלו בה ובבנו לאחר מותו. על קברו נחקקה הכתובת "Martyr D'Israël" (מרטיר ישראל). בהלווייתו נכחו אישים רבים. רוברט דל, עורך עיתון "המנצ'סטר גוארדיאן", נשא דברים אלו: ”שטפן לוקס, מה ביכולתנו לומר על מעשיך? מחווה חסרת תועלת אולי, אך מחווה הרואית של קורבן עצמי עליון. לכל הפחות נבטיח בפני קברך שלעולם לא ננטוש את הסולידריות האנושית עבורה הקרבת את חייך, ולעולם לא נקל ראש בפני פשע”.