stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מייקל מוסמאנו
ראשית חייו וחינוכו

מוסמאנו נולד למשפחה ממוצא איטלקי בעיירה סטו (Stowe) בפנסילבניה, בשכונה תעשייתית מערבית לפיטסבורג. הוא עבד עם אביו במכרות הפחם, החל לימודי משפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בשנת 1915, ועזב לשרת כחיל רגלים במלחמת העולם הראשונה.  לאחר המלחמה השלים תואר ראשון במשפטים ותואר שני באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, ותואר שני נוסף במשפטים. הוא היה עורך דין לענייני עבודה.
קריירה > פוליטיקה ושיפוט

בשנת 1923 החל לעבוד כעורך דין בעיירת מולדתו סטו. הוא השתלב בפוליטיקה ובשנת 1926 התמודד בבחירות לבית הנבחרים בפנסילבניה כרפובליקני, אך הפסיד. הוא התנדב להיות עורך דין לערעורים במהלך תיק סאקו וונצטי ועבר לבוסטון. השניים הורשעו עוד קודם לכן, בשנת 1921, באווירה של עוינות כלפי מהגרים. הערעורים נדחו, וסאקו וונצטי נידונו למוות בשנת 1927. בשנת 1939 כתב מוסמאנו את הספר לאחר 12 שנים  בו כתב על המקרה, וכן שני מאמרים בשנת 1963, שפורסמו בין השאר בניו ריפבליק".
לאחר שובו לפנסילבניה נבחר מוסמאנו בשנת 1928 כמחוקק מטעם המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים בפנסילבניה.  הוא נבחר מחדש בשנת 1930.
ב-1929 הוכה למוות הכורה ג'ון ברקוסקי (אנ') בפנסילבניה על ידי משטרת הפחם והברזל במהלך שביתה. בתגובה יזם מוסמאנו הצעת חוק שביקשה למנוע את קיומו של גוף משטרתי פרטי זה. מושל פנסילבניה הטיל וטו על החוק, ובתגובה התפטר מוסמאנו. הוא כתב על הפרשה ספר שעובד לסרט קולנוע ב-1935, בכיכובו של פול מוני.
בשנת 1931 הפך מוסמאנו לשופט הצעיר ביותר בבית המשפט המחוזי. הוא מונה למועמדות על ידי הדמוקרטים והרפובליקנים כאחד, ומינויו אושר על ידי ארגוני העובדים. הוא עבר למפלגה הדמוקרטית בשנת 1932 בעודו פועל לבחירתו של פרנקלין רוזוולט לנשיאות.
בשנת 1943 נפרד מחובותיו השיפוטיות כדי להשתתף במלחמת העולם השנייה. לאחר שחזר לפיטסבורג בשנת 1948, מונה שוב כשופט וכיהן עד 1951.
קריירה > מלחמת העולם השנייה

בשנת 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכנס מוסמאנו לצי האמריקני כעורך דין צבאי, בדרגת קצין, ואת מכיוון שהצי עדיין לא הקים את חיל הפרקליטות הצבאית שלו (פעולה שלא ננקטה עד 1967). בתפקיד זה עלה לדרגת תת-אדמירל (rear admiral) . הוא היה מושל צבאי מטעם בעלות הברית בחצי האי סורנטו (אנ') באיטליה.
בשנת 1946 מונה מוסמאנו לראש המועצה לרפטריאציה הסובייטית של החזרת העקורים הסובייטים באוסטריה. הוא התנגד להחזרה בכוח לברית המועצות של הקוזקים והפליטים, שרבים מהם לא רצו לחזור. הוא הצליח לסייע לחלקם. מאוחר יותר נודע כי ממשלתו של סטלין רדפה רבים מהשבים והגלתה רבים לגלות פנימית או למחנות עבודה - גולאגים - בסיביר, שם מתו רבים.
החל משנת 1947 שימש מוסמאנו כשופט במשפט האיינזצגרופן בבית הדין הצבאי האמריקני בנירנברג, בו נשפטו מואשמים בהריגתם של יותר ממיליון אנשים מאחורי קווי החזית הגרמניים, כולל יהודים, פולנים ומיעוטים.  מוסמאנו היה גם חבר בית המשפט במהלך המשפטים הצבאיים של ארהרד מילך ואוסוואלד פוהל. בשנת 1961 העיד מוסמאנו כעד תביעה בירושלים במשפטו של אדולף אייכמן.
בשנת 1948 ערך מוסמאנו ראיונות, בעזרת המתורגמנית הסימולטנית אליזבת ביליג,  עם אנשים שעבדו בצמוד להיטלר בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה. ראיונות אלה שימשו בסיס לספרו עשרה ימים לפני המוות (1950).  ראיונות אלו צולמו אך אבדו עד תחילת 2013, אז התגלה עותק בארכיונים של אוניברסיטת דוקין (Duquesne University) (אנ').
לאחר המלחמה

מוסמאנו ניסה לשוב לפוליטיקה, והתמודד ללא הצלחה על תפקיד מושל בשנת 1950. הוא שב לעסוק במשרות שיפוט.
מוסמן היה אנטי-קומוניסט לאחר המלחמה, והיה דובר לא רשמי למען המלחמה בקומוניזם באמריקה. הוא העיד לטובת התביעה בפרשת המרדה אנטי קומוניסטית ב -1950 נגד סטיב נלסון, שהוביל סניף אזורי של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.  הקומוניסטים מכרו חוברות עם טקסטים פוליטיים ומוסמאנו הכריז על חנותם כ"שוות ערך לעמדה קדמית של הצבא האדום". נלסון נדון ל-20 שנות מאסר בפועל, קנס של 10,000$ ותשלום הוצאות התביעה בסך 13,000$. בית המשפט העליון של ארצות הברית פסל את התיק, את החוק בפנסילבניה וחוקי אנטי-הסתה אחרים במדינה, באומרו שהחוק הפדרלי עליון על חוק המדינה לפיו הועמד לדין נלסון.
מוסמאנו התפרסם עקב חלקו במשפט נלסון. הוא נבחר בשנת 1951 לשופט בית המשפט העליון בפנסילבניה, וכיהן משנת 1952 עד למותו בשנת 1968. במהלך הקריירה הארוכה שלו "התפרסם כנציגם של האנדרדוג".
מוסמאנו ניכר גם בדעותיו החולקות; במהלך חמש שנותיו הראשונות בבית המשפט העליון בפנסילבניה, כתב דעות נפרדות יותר מכל שאר השופטים בבית המשפט ביחד ב-50 השנים הקודמות.  כשנשאל אם קרא את דעותיו החולקות של מוסמאנו, אמר שופט פנסילבניה, הוראס שטרן, כי הוא אינו "מעוניין בספרות בדיונית בת זמננו."  אולם זמן לא רב לאחר מכן, פסק בית המשפט בו היה חבר שופט זה, פסק דין שנוסחו היה דומה לנוסח אחת מחוות הדעת החולקות של מוסמאנו. ב-Perpetua v. Philadelphia Transportation Company, כתב מוסמאנו את חוות הדעת החולקת, ואילו ב-Koehler v. Schwartz כתב את דעת הרוב, אליה הצטרף שטרן. בספר העוסק בתביעות נזקי גוף ומקרים אלה, הוסיף עורך הדין מלווין בלי כי השופט הראשי שטרן "זכה להצטער" על דבריו המעליבים.
באחד המקרים, מכיוון שמוסמאנו לא הצליח להפיץ דעה נפרדת בין שאר השופטים לפני שהגיש אותה, היצירה לא פורסמה בדוחות הרשמיים של מדינת פנסילבניה. הוא ביקש צו עשה כדי להשיג את פרסומו. בית המשפט שלל זאת. כששמע בית המשפט העליון בפנסילבניה את המקרה, ייצג את עצמו מוסמאנו כתובע; בית המשפט אישר את החלטת בית המשפט בערכאה הנמוכה.
מוסמאנו היה שנוי במחלוקת בגין מעשים מסוג זה. עם זאת, הוא רכש מוניטין של תומך בזכויות העובדים. בנוסף, במהלך שנות השישים הוא תמך בצועדים למען זכויות האזרח.
מוסמאנו חלק בחריפות על פסק הדין משנת 1966 לפיו ספרו של הנרי מילר חוג הסרטן אינו מגונה. הוא כתב:
"חוג הסרטן" אינו ספר. זוהי בריכת שופכין, ביוב פתוח, בור של תועבה, התכנסות דוחה של כל הרקוב שבפסולת השפלות האנושית. ובמרכז כל הבזבוז והסירחון הזה, כשהוא מורח עצמו בטומאתו הפסולה ביותר, מתיז, קופץ, משתולל ודוהר, דגימה משוננת המגיבה לשם הנרי מילר. ניתן לתהות כיצד יכול היה המין האנושי לייצר אדם כה, מגעיל וא-מוסרי, כמו הנרי מילר. האדם תוהה מדוע הוא מתקבל בחברה מנומסת. . . .
ספרים

מוסמאנו היה מספר מחונן  וכתב שישה עשר ספרים, חלקם משקפים את תיקי בית המשפט שלו. הוא תיאר את מקרה ההמרדה בספרו מעבר לרחוב מבית המשפט (1954). יצירות אחרות כוללות תעתיק בן 30 עמודים של דיוניו משנת 1932 עם קלרנס דרו, סיפורם של האיטלקים באמריקה (1965), ו"תהילה וחלום: אברהם לינקולן, לפני ואחרי גיטסבורג (1967). בשנת 1966 פרסם גרסת רומן לסרט משנת 1935, זעם שחור, באותו שם.
מוסמאנו היה גאה במורשתו האיטלקית. בין הספרים שכתב היה אחד שבו טען כי כריסטופר קולומבוס היה האירופי הראשון שגילה את העולם החדש. זאת בתגובה למחקר מדעי שהראה כי הוויקינגים הגיעו לחוף הצפון-מזרחי של צפון אמריקה לפני זמנו של קולומבוס.
מוסמאנו היה קתולי והיה חבר בכנסיית הר סנט פטרוס בניו קנסינגטון. ב-11 בנובמבר 1951, הוא היה הנואם הראשון מעל דוכן הבניין עם חנוכתו.
מוסמאנו היה דתי ביותר. האחרונה מבין דעותיו החולקות הרבות הייתה נגד ביטול ההרשעה בתיק של תקיפה וניסיון אונס. הוא הורה לחבר המושבעים לבקש את הדרכתו של אלוהים כדי להגיע להחלטתם. הוא כתב בדעת המיעוט:
פחדתי שזה יגיע לידי כך. זה הופך לאופנה, להקל ראש באמונה הדתית. מתפרסמים ספרים ששואלים האם אלוהים מת. ובכן, אלוהים אינו מת, ושופטים המבקרים את השימוש בסיוע האלוהי, מוטב היה שיתחילו להכין תקציר לשימוש כאשר יעמדו בעצמם בבית המשפט הנצחי ביום הדין.
השופט מוסמאנו סיכם:
"אני מוכן לחלוטין לעמוד בשערי פטרוס הקדוש ולהשיב למצוקה האנושית בכך שתמיד היינו מוכנים לעורר את שמו של האל בבקשת עצה בנוגע להחלטה רמת משקל על כדור הארץ, כפי שלדעתי הוא הדבר במקרה זה."

 - Miserere nobis Omnipotens Deus! [רחם עלינו, האל הכל יכול! - לטינית]
מוסמאנו נפטר למחרת, 12 באוקטובר 1968, יום קולומבוס.
מורשת ואותות כבוד

מוסמאנו קבור בבית העלמין הלאומי בארלינגטון.
ביתו הקודם בעיירה סטו הוגדר כציון דרך היסטורי של מדינת פנסילבניה.
בשנת 1993 הוצב לכבודו סמן היסטורי בסמוך למקום מגוריו בפנסילבניה.
מאמרים וספרים

רשומות קטלוגיות של כתביו זמינות בספריה הדיגיטלית של האתי (Hathi Trust Digital Library).
The Library for American Studies in Italy, [Rome], 1925.
Proposed Amendments to the Constitution (monograph), U.S. Government Printing Office, 1929.
After Twelve Years (about Sacco–Vanzetti case), Knopf, 1939.
The General and the Man (biography of Mark W. Clark), Mondadori, 1946.
Listen to the River (novel), Droemersche Verlagsanstalt, 1948.
War in Italy (autobiographical), Valecchi, 1948.
Ten Days to Die, Doubleday, 1950 (about Adolf Hitler).
Across the Street from the Courthouse, Dorrance, 1954.
Justice Musmanno Dissents (compilation), foreword by Roscoe Pound, Bobbs–Merrill, 1956.
Verdict!: The Adventures of the Young Lawyer in the Brown Suit, Doubleday, 1958.
The Eichmann Kommandos, Macrae, 1961 (about the Einsatzgruppen trial), full text online.
The Death Sentence in the Case of Adolf Eichmann: A Letter to His Excellency Itzhak Ben-Zvi, President of the State of Israel, Jerusalem, [Pittsburgh], 1962.
"Man with an Unspotted Conscience: Adolf Eichmann's Role in the Nazi Mania Is Weighed in Hannah Arendt's New Book" (pamphlet), [New York], 1963.
"Was Sacco Guilty?", [New York]: The New Republic, March 1963.
"The Sacco–Vanzetti Case," Kansas Law Review, [Lawrence, KS], May 1963.
The Story of the Italians in America, Doubleday, 1965.
Black Fury (novel), Fountainhead, 1966.
Columbus Was First, Fountainhead, 1966.
That's My Opinion, Michie Company, 1967.
The Glory and the Dream: Abraham Lincoln, Before and After Gettysburg, Long House, 1967.
לקריאה נוספת

פול ב' בירס, פוליטיקה בפנסילבניה: היום ואתמול, אוניברסיטת פארק: הוצאת פן סטייט, 1980 .
הערות שוליים

1 2  Chris Potter, You Had to Ask: "I heard that Duquesne University's library has a Michael Musmanno room...", Pittsburgh City Paper, 12 May 2005, accessed 12 September 2013
↑  Musmanno is Buried at Arlington, Gettysburg Times, October 18, 1968
↑  fn 3 supra
1 2 3 4  "Michael Musmanno Historical Marker", Explore Pennsylvania History
↑  Michael Musmanno. After Twelve Years. New York: Alfred A Knopf, 1939.
↑  Harold Cox-Wilkes University
↑  LaGumina, Salvatore J. The Italian American Experience: An Encyclopedia. New York: Garland Pub, 2000.
↑  LaGumina, Salvatore J. The Humble and the Heroic: Wartime Italian Americans. Youngstown, NY: Cambria Press, 2006, p. 227.
↑  See: Earl, Hilary C. The Nuremberg Ss-Einsatzgruppen Trial, 1945–1958: Atrocity, Law, and History. Cambridge: Cambridge University Press, 2009.
↑  "Guide to the Elisabeth Billig Papers". library.osu.edu. נבדק ב-2019-02-24.
↑  Musmanno, Michael Anthony (1951). Ten Days To Die: the Authoritative and Dramatic Story of Hitler's Mad Finale Told for the First Time in this Sensational Account Drawn from Direct Eye-Witnesses. London: Peter Davies. pp. 310 pages.
↑  Documenting Hitler's dying day: A new documentary on the Nazi leader's death is based on testimony collected by Michael Musmanno, the legendary Pittsburgh judge, Pittsburgh Post-Gazette, November 15, 2015
↑  Korea gunfire started raid on reds here, Musmanno tells court, Pittsburgh Post-Gazette, February 17, 1951
1 2 3  Philip Jenkins.
↑  Pennsylvania v.
↑  Chris Potter, You Had to Ask: "I recently read an obituary of John McTernan.
↑  Jesse Dukeminier & Stanley M. Johanson, Wills, Trusts, and Estates 211 n.25 (4th ed. 1990).
↑  New Republic, 3 February 1968, p. 14
↑  Melvin Belli, Blood Money: Ready for the Plaintiff!
↑  Musmanno v.
↑  Commonwealth v.
↑  Guberman, Ross.
↑  Centennial Committee (2004).
1 2  Commonwealth v.
↑  Author: "Mussmano, Michael Angelo", Hathi Trust Digital Library, accessed 12 September 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265600005171  PLWABN: 9810621327405606  BNE: XX1376134  BnF: cb112090971 (data)  CiNii: DA1660046X  GND: 138984727  ISNI: 0000 0000 6636 3585  LCCN: n50027653  LNB: 000289309  NLA: 36556559  NTA: 126979960  RERO: 02-A003620683  SNAC: w6sj3k30  SUDOC: 105667102  Trove: 1290558  VIAF: 27566816   WorldCat (עם VIAF): 27566816 
מייקל מוסמאנו כשופט יושב ראש במשפט האיינזצגרופן
קברו של מוסמאנו בבית הקברות הלאומי בארלינגטון
CVS

| --- | --- |
 מפתח:  The CVS Team 
 מחזור חיים:  19 בנובמבר 1990 – הווה (34 שנים) 
 גרסה אחרונה:  1.11.23 (8 במאי 2008) 
 מערכת הפעלה:  מערכת הפעלה דמוית יוניקס 
 נכתבה בשפות:  C 
 סוג רישיון:  GNU General Public License, version 1.0 or later 
 קוד מקור:  https://savannah.nongnu.org/projects/cvs 
 www.nongnu.org/cvs/
 
CVS (ראשי תיבות של Concurrent Versions System - מערכת גרסאות מקבילית, השם המלא כמעט שאינו בשימוש) היא מערכת ניהול גרסאות מסוג שרת–לקוח שהייתה המערכת החופשית הראשונה מסוגה והפכה לפופולרית החל מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. כיום עדיין בשימוש נרחב אולם מוחלפת בהדרגה על ידי מערכות מתקדמות יותר כגון Subversion וגיט.
היסטוריה

CVS פותחה על בסיס RCS, שהיא מערכת פשוטה לניהול גרסאות של קובץ בודד. החל משנת 1984 פיתח דיק גרון (Dick Grune) מעטפת ל-RCS שמספקת אפשרות לעבודה במקביל וכן במספר קבצים ביחד. הגרסה המקורית נכתבה כאוסף של סקריפטי Bourne Shell, ופורסמה ב-23 ביוני 1986 תחת השם CVS.
בהמשך שוכתבה CVS בשפת C על ידי בריאן ברלינר ואחרים. CVS נותרה בשימוש פנימי בעיקר של המפתחים עד שנת 1990, כשהיא הוצגה בכנס USENIX. בנובמבר 1990 שוחררה גרסה 1.0 ברישיון GPL. בשנת 1994 נוספה תמיכה בעבודה מרוחקת: התחברות דרך TCP/IP לשרת שיכול להיות במחשב אחר.
האפשרות להוסיף שרת מרוחק שיספק גישה מהירה לגרסה הנוכחית של קוד המקור של התוכנה התבררה כתכונה מועילה. פרויקטי תוכנה שונים (לדוגמה: OpenBSD) שמו שרתים ונתנו גישת CVS אנונימית, כלומר פתוחה לכל מי שיכול להתחבר מהאינטרנט. השימוש ב־CVS הפך לסטנדרטי בין פרויקטי תוכנה חופשית
בעיות

מערכת CVS משתמשת באוסף כלים קיימים (RCS, patch), אולם היא לא הצליחה להתמודד עם מספר בעיות שנבעו מתכנונה הבסיסי. מכיוון שכל המידע על הגרסאות נאגר על כל קובץ בנפרד, אין תמיכה פשוטה בפעולת הזזת קבצים. אין גם אפשרות להבטיח שפעולת commit תצליח או תיכשל כולה (atomic commit) - יכול להיות שפעולת commit שכוללת שינויים בכמה קבצים תיכשל באמצע ותשאיר חלק מהקבצים עם השינויים החדשים וחלק עם הגרסה הישנה.
הערות שוליים

↑  ההכרזה על CVS בקבוצת הדיון mod.sources, 23 ביולי 1986
↑  Dick Grune, Concurrent Versions System, a method for independent cooperation, IR 113, Vrije Universiteit, Amsterdam, pp. 9, 1986
↑  B. Berliner, CVS II: Parallelizing Software Development, Proceedings of the USENIX Winter 1990 Technical Conference, 1990
↑  קובץ ה־NEWS מהפצת CVS
1 2  אריק ריימונד, הבנת מערכות בקרת תצורה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009950843105171  BnF: cb135668548 (data)  GND: 4597700-8  LCCN: n99833687  SUDOC: 052592642  VIAF: 179955429   WorldCat (עם VIAF): 179955429
מנגנון אנטיקיתרה

| --- | --- |

 פרטי הממצא
 חומרים:  ארד 
 פרטי האתר והחפירה
 תאריך גילוי:  17 במאי 1901 
 מיקום אתר:  הספינה הטרופה מאנטיקיתרה 
 קואורדינטות:  35°51′51″N 23°18′18″E﻿ / ﻿35.864167°N 23.305°E﻿ / 35.864167; 23.305 
 פרטי הממצא כיום
 אוסף:  המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה 
 מיקום נוכחי:  המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה 
 מיפוי ועוד
  (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןמנגנון אנטיקיתרה(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןמנגנון אנטיקיתרה
 
מנגנון אנטיקיתרה (ביוונית: Αντικυθήρων) (באנגלית: Antikythera-הגייה: אַנְטִיקַתִּרָה) הוא מכונת חישוב אנלוגית קדומה, שהתגלתה על קרקעית הים סמוך לאי היווני אנטיקיתרה, בין קיתרה לכרתים, וקרויה על שמו. מנגנון זה מתוארך לתקופה שבין 150 ל־100 לפנה"ס, ונבנה ככל הנראה כדי לחשב מיקומים אסטרונומיים של גרמי שמיים, ליקויי חמה ולבנה, ואירועים נוספים הקשורים בלוח השנה, כמו זמן המשחקים האולימפיים כל ארבע שנים.
גילוי המנגנון

בשנת 1900 גילה צולל יווני בשם אליאס סטאדיאטיס את שרידיה של אוניית משא עתיקה - הספינה הטרופה מאנטיקיתרה סמוך לאי אנטיקיתרה בעומק 42 מטרים. צוללים שָלו ממעמקים מספר פסלים ושרידים אחרים. המנגנון עצמו התגלה ב-17 במאי 1902, כאשר הארכאולוג ואלריוס סטייס שם לב לכך שעל אחד הסלעים שנחשפו באתר היה גלגל שיניים. בחינה מדוקדקת יותר העלתה כי ה"סלע" הוא למעשה מנגנון חלוד מאוד, אשר התפצל בעת הטביעה לשלושה חלקים ראשיים ועשרות חלקים קטנים. ההתקן עצמו דק, אורכו כ-33 סנטימטרים, רוחבו כ-17 סנטימטרים ועוביו כ-9 סנטימטרים. הוא עשוי ברונזה ובמקור היה מונח בתושבת מעץ. על המנגנון חקוקות כתובות בנות יותר מ-2,000 תווים, שמרביתן פוענחו רק בתחילת המאה ה-21, לפיהן משוער שהמנגנון הכיל 37 גלגלי שיניים שונים.
המנגנון מוצג כחלק מאוסף הברונזה של המוזיאון הארכאולוגי הלאומי באתונה, מלווה במספר דגמים שנבנו לפי שחזורים משוערים. דגמים נוספים נבנו במקומות נוספים בעולם, ביניהם דגם שנמצא במוזיאון האמריקאי למחשוב במונטנה.
סוגיית מקור המנגנון ונסיבות היותו על הספינה

הנסיבות שהביאו להעמסת המנגנון על הספינה נותרו בגדר חידה, כמו גם מקור המנגנון. הספינה הייתה רומית אולם אין ספק שהמנגנון נבנה ביוון. השערה אחת גורסת כי המנגנון נבנה באקדמיה אשר נוסדה על ידי הפילוסוף פוסידוניוס באי היווני רודוס - המרכז לחקר האסטרונומיה והנדסת המכונות באותה תקופה. החוקרים העלו אפשרות שייתכן כי הספינה העבירה את המנגנון לרומא, יחד עם אוצר נוסף אשר נשדד מהאי כדי להיות חלק ממצעד ניצחון שערך יוליוס קיסר.
התקנים דומים בספרות העתיקה

מרקוס טוליוס קיקרו מציין בדיאלוג הפילוסופי שלו (De re publica), שתי מכונות אשר מזכירות את מנגנון אנטיקיתרה. המכונה הראשונה נבנתה על ידי ארכימדס והובאה לרומא על ידי הגנרל הרומי מרקוס קלאודיוס מרקלוס לאחר מות ארכימדס במצור על סירוקסאי בשנת 212 לפנה"ס. מרקלוס העריך מאוד את ארכימדס והמכונה הייתה הפריט היחיד שהאיש הצליח להחביא בעת המצור. ההתקן עבר בירושה, ועל פי קיקרו, פילוס (Philus, אחד המשתתפים בשיחה שקיקרו דמיין שהתרחשה בווילה של סקיפיו איימיליאנוס בשנת 129 לפנה"ס) אומר כי גאיוס סולפיקיוס גאלוס (אנ') (קונסול ביחד עם אחיינו של מרקלוס (אנ') בשנת 166 לפנה"ס, שפליניוס הזקן אמר עליו כי היה הראשון שכתב ספר שהסביר את תופעת ליקוי חמה וליקוי ירח) העניק לשניהם "הסבר מלומד" והדגים את פעולת המנגנון. ההתקן הציג את תנועת השמש, הירח וחמישה כוכבי לכת. כאשר גאלוס הזיז את הגלובוס, הירח עקב אחר השמש כפי שמתרחש בעולם הממשי.
אם עדותו של קיקרו נכונה, אזי טכנולוגיה כזו הייתה קיימת כבר במאה השלישית לפנה"ס. ההתקן של ארכימדס מוזכר על ידי סופרים רומיים מאוחרים יותר כמו לקטאנטיוס (אנ'), קלאודיאנוס ופרוקלוס במאה הרביעית ובמאה החמישית. קיקרו גם מציין שהתקן נוסף נבנה על ידי ידידו פוסידוניוס. הסבירות שאחת ממכונות אלה היא המנגנון שהתגלה בספינה נמוכה. הסיבה לכך היא ששתי המכונות שהוזכרו על ידי קיקרו היו ממוקמות ברומא לפחות 50 שנים מאוחר יותר מהתאריך המוערך של טביעת הספינה. מכאן שקיימים שלושה התקנים. מדענים ששיחזרו את המנגנון של אנטיקיתרה מסכימים שהמנגנון היה מורכב מדי מכדי להיות יחיד במינו, ללא דגמים מוקדמים יותר, פחות מורכבים.
הסברה שמנגנון אנטיקיתרה לא היה יחיד במינו, תומכת ברעיון שהייתה מסורת יוונית עתיקה של טכנולוגיה מכנית מורכבת; מסורת אשר מאוחר יותר הועברה לעולם המוסלמי, שם נבנו התקנים דומים אך פשוטים יותר במהלך ימי הביניים. ספר מהמאה ה-9 המכונה בערבית "כיתאב אל-חייל" (אנ') מזכיר מעל מאה התקנים מכניים שנשמרו במנזרים. ייתכן שידע כזה שולב בימי הביניים עם ידע אירופאי בבניית שעונים ועגורנים.
עקרון פעולה ותפקיד

עקרון הפעולה של המנגנון הוא גלגל שיניים דיפרנציאלי. המנגנון מציג רמות מזעור ומורכבות יוצאות דופן, שדומות למה שניתן למצוא בשעונים שנבנו במאה ה-18. למנגנון יותר מ-30 גלגלי שיניים בעלי שיניים משולשות. כאשר הוזנו תאריכים בעבר או בהווה באמצעות ידית (שלא נמצאה), חישב המנגנון את מיקום השמש, הירח וכן מיקומי כוכבי לכת אחרים. השימוש בגלגלי שיניים דיפרנציאליים איפשר למנגנון לבצע פעולות חיבור וחיסור של מהירויות זוויתיות. ייתכן שהמנגנון מבוסס על עקרונות הליוצנטריים ולא על ההשקפה הגאוצנטרית שאומצה על ידי אריסטו ואחרים. הדבר מצביע על כך שההשקפה ההליוצנטרית באותה תקופה הייתה ככל הנראה שכיחה יותר משסברו בתחילה.
המנגנון מכיל שלוש חוגות עיקריות, אחת בחזית ושתיים מאחור.
מטרה

השימושים שנעשו בהתקן אינם ברורים. הם עשויים היו להיות:
אסטרולוגיה - על מנת לייצר טבלה אסטרולוגית, דרוש מיפוי הרקיע בנקודת זמן מסוימת. הדבר יכול להיות מורכב לביצוע ידני. המנגנון המוצע היה מקל את המלאכה.
חישוב ליקויי ירח וליקויי חמה.
קביעת התאריכים לחגים דתיים.
חקירת ההתקן ושחזורו

המנגנון הוא אחד ההתקנים המכניים העתיקים ביותר הידועים, והוא עורר סקרנות בקרב היסטוריונים מאז גילויו. לאחר עשרות שנים של עבודה נוקה ההתקן. בשנת 1951 היסטוריון המדע הבריטי דרק דה סולה פרייס (אנ') ביצע מחקר שיטתי אודות המנגנון.
בשנת 1959, פרסם פרייס, במגזין סיינטיפיק אמריקן, מאמר ראשי בשם "מחשב יווני עתיק". במאמר, קידם פרייס את התאוריה שמנגנון אנטיקיתרה היה התקן שנועד לחשב את תנועת הכוכבים וכוכבי הלכת. אם התאוריה נכונה אזי ההתקן הוא המחשב האנלוגי הראשון שידעה האנושות. עד אותה שנה, כל שהיה ידוע אודות המנגנון היה שהוא סוג כלשהו של התקן אסטרונומי או אצטרולב.
בשנת 1971, פרייס, חבר לצ'רלמפוס קאראקלוס, פרופסור לפיזיקה גרעינית במכון היווני לחקר המדע. קאראקלוס ביצע אנליזת קרני רנטגן וקרני גמא על המנגנון. הדבר חשף מידע חיוני אודות הקונפיגורציה הפנימית של ההתקן.
בשנת 1974, הציג פרייס מודל שתיאר כיצד סביר שפעל המנגנון בעבר. פריצות דרך מחקריות שהתרחשו לאחר מכן תמכו בתאוריה של פרייס.
חקירת ההתקן ושחזורו > המודל של פרייס

המודל שהציג פרייס, היה הניסיון התאורטי הראשון לשחזר את ההתקן. לפי המודל, החוגה הקדמית מראה את ההתקדמות השנתית של השמש והירח דרך גלגל המזלות לעומת לוח השנה המצרי. החוגה האחורית עליונה מציגה תקופה בת ארבע שנים וכן מחזור מטוני של 235 חודשים סינודיים שמשתווים בערך ל-19 שנים שמשיות. החוגה האחורית התחתונה משרטטת את המחזור של חודש סינודי יחיד. חוגה שניונית מציגה את השנה הירחית של 12 חודשים סינודיים.
אחת הסברות של פרייס הייתה שהמנגנון עשה שימוש בדיפרניציאלים שאפשרו למנגנון לחבר ולחסר מהירויות זוויתיות. הדיפרנציאל שימש לחשב את המחזור הסינודי על ידי חיסור ההשפעות של תנועת השמש מההשפעות של תנועת הירח.
חקירת ההתקן ושחזורו > ברומלי ופרסיבל

גרסה שונה של השחזור של פרייס נבנתה על ידי איש מדעי המחשב האוסטרלי אלן ג'ורג' ברומלי מאוניברסיטת סידני ועל ידי השען פרנק פרסיבל מהעיר סידני. ברומלי הצליח לייצר תמונות קרני רנטגן מדויקות יותר בשיתוף עם מייקל רייט. חלק מהתמונות נבחנו על ידי תלמידו של ברומלי, ברנארד גרדנר בשנת 1993.
חקירת ההתקן ושחזורו > רייט

כל השחזורים הקודמים התבססו על נתונים אשר נלקחו מתוך התיאורים של פרייס. מייקל רייט, בעברו אוצר במוזיאון המדע בלונדון, ביצע מחקר חדש לחלוטין אודות המנגנון יחד עם אלן ברומלי. למטרה זו, תכנן רייט התקן עבור טומוגרפיה ליניארית, שאפשר רזולוציה של תמונות רדיוגרפיות בתלת מימד.
הנתונים החדשים שנאגרו עולים באיכותם על אלו של פרייס. בהתבסס עליהם הצליח רייט בין השנים 2002 ו-2005 לפתח שיחזור שונה בתכלית. הסידור של גלגלי השיניים וכן תפקידן של החוגות האחוריות שונים מהסידור שהציע פרייס. קיימות עדויות שחלק מהמנגנון שמתחת לחוגה הקדמית אבד ושתצוגת החוגה הייתה מורכבת בהרבה משסברו קודם לכן. המודל של רייט מדגים את האפשרות שההתקן היה פלנטריום, הדומה לאלו שמוזכרים בספרות העתיקה.
רייט מציין שחשיבותו ההיסטורית של המנגנון עולה על חשיבות פרטי אופן פעולתו. המנגנון מהווה עדות ארכאולוגית מוחשית למסורת הלנית עתיקה של בניית מנגנונים בעלי גלגלי שיניים. מעבר לכך קיימת עדות רק באזכורים בספרות. ניתן למתוח קו התפתחותי ממנגנונים אלה למנגנונים דומים אשר תוארו במקורות הערביים ועד למנגנונים המכניים באירופה המערבית של ימי הביניים.
חקירת ההתקן ושחזורו > פרויקט המחקר בנושא מנגנון אנטיקיתרה

בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 נחקר המנגנון על ידי קבוצת מחקר פרי שיתוף בין אוניברסיטת קארדיף, האוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה, אוניברסיטת אריסטו בסלוניקי, המוזיאון הארכאולוגי הלאומי באתונה, חברת X-Tek Systems הבריטית וכן חברת היולט פקארד האמריקנית בסיוע קרן התרבות של הבנק הלאומי של יוון ובמימון פיקדון לברהולמה.
עדינותו של המנגנון מונעת את שינועו מהמוזיאון וזו הסיבה שקבוצות המחקר של היולט פקארד ושל X-Tek systems היו צריכות להביא את התקניהן ליוון. היולט פקארד בנתה התקן דימות תלת-ממדי המכונה "כיפת PTM" אשר עוטף את האובייקט הנבחן.‏X-Tek systems פיתחה במיוחד עבור המנגנון מכונת טומוגרפיה ממוחשבת במשקל 12 טון. ב-21 באוקטובר 2005 הוכרז באתונה כי אותרו חלקים חדשים השייכים למנגנון. כיום קיימים 82 חלקים.
ב-30 במאי 2006, הוכרז שמכונת הדימות מאפשרת להתבונן בחלקים גדולים יותר מהכתב היווני. כך גדל הטקסט הקריא מ-1,000 תווים לכ-2,000 תווים. הממצאים החדשים הטילו אור חדש בנוגע למהות המנגנון. התוצאות הראשונות הוכרזו במסגרת כנס בינלאומי באתונה בין 30 בנובמבר ו-1 בדצמבר 2006.
ב-30 בנובמבר 2006, פרסם עיתון המדע Nature קטע אודות שחזור של המנגנון בהתבסס על טומוגרפיה ברזולוציה גבוהה. הגילויים החדשים מאשרים שהמנגנון הוא סוג של מחשב אסטרונומי למטרת חיזוי מיקומם של גרמי השמיים. הסברה שמועלית היא שהמנגנון הכיל במקור כ-37 גלגלי שיניים שמהם נותרו כ-30 בלבד. התגליות החדשות איפשרו לחשב את מידת הדיוק של תחזיות המכשיר ונמצא שהן סוטות בכשתי שניות ליום בלבד. כמו כן ניתן חיזוק במאמר להשערה שהמנגנון יוצר בידי פוסידוניוס על פי ידע אסטרונומי שהתקבל מהיפרכוס.
במרץ 2021 פרסמה קבוצת מדענים מיוניברסיטי קולג' לונדון בראשות פרופסור טוני פרית' מאמר בסיינטיפיק ריפורטס(אנ') ובו דווח שעלה בידם לתאר את חלקו הקדמי של המנגנון. לטענתם, הישג זה מאפשר את שחזור המנגנון במלואו.
ראו גם

היסטוריה של המחשוב
אצטרולב
לקריאה נוספת

Lienhard, John H., Antikythera Mechanism. "The Engines of Our Ingenuity". KUHF-FM, Houston.
Mueller-Maerki, Fortunat F.,
Pastore, Giovanni, Antikythera E I Regoli Calcolatori, Rome, 2006, privately published
The Antikythera Calculator (Italian and English versions)
Phillips, Tony., The Antikythera Mechanism I and The Antikythera Mechanism II (Java Animation by Bill Casselman).
YAAS-Yet Another Antikythera Simulator. A 3D Simulator in VRML
תוכנית בת שעה של ערוץ BBC על מנגנון אנטיקיתרה ביוטיוב 10 במאי 2012.