stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האימפריה הפרתית
שליטים פרתים

הערה: ישנן במחקר כמה שיטות באשר לרשימה זו; הרשימה הבאה מסודרת על פי גישה אחת בלבד.
ארסאקס הראשון (247–211 לפנה"ס)
ארסאקס השני (אנ') (211–191 לפנה"ס)
פירפיתוס (אנ') (191–176 לפנה"ס)
פראטס הראשון (אנ') (176–171 לפנה"ס)
מיתרידטס הראשון (171–138 לפנה"ס)
פראטס השני (138–127 לפנה"ס)
ארטבן הראשון (אנ') (127–124 לפנה"ס)
מיתרידטס השני (123–88 לפנה"ס)
גוטרזץ הראשון (אנ') (95–90 לפנה"ס)
אורודס הראשון (אנ') (90–80 לפנה"ס)
מלך לא ידוע – 80 לפנה"ס
מלך לא ידוע – 80–70 לפנה"ס
סנטרוקס (אנ') (77–70 לפנה"ס)
פראטס השלישי (70–57 לפנה"ס)
מיתרידטס השלישי (57–54 לפנה"ס)
אורודס השני (57–38 לפנה"ס)
פקורוס הראשון (אנ') (39–38 לפנה"ס; היו שני מושלים באותה השנה)
פאראתס הרביעי (אנ') (38–2 לפנה"ס)
תירידתס השני (אנ')
פראטס החמישי (אנ') (2 לפנה"ס – 4 לספירה)
תאה מוסה (2 לפנה"ס – 4 לספירה; היו באותן השנים שני שליטים)
הורדס השלישי (אנ') (6)
וונונס הראשון (אנ') (8–12)
ארטבן השני (אנ') (10–38)
תירידתס השלישי (אנ') (35–36)
ורדנס הראשון (אנ') (40–47)
גוטרזץ השני (אנ') (40–51)
סנברס (50–65)
וונונס השני (אנ') (51)
וולוגסס הראשון (אנ') (51–78)
ורדנס השני (אנ') (55–58)
וולוגסס השני (אנ') (77–80)
ורדנס השני (55–58)
וולוגסס השני (77–80)
פקורוס השני (אנ') (78–105)
ארטבן השלישי (אנ') (80–90)
וולוגסס השלישי (אנ') (105–147)
אוסרואס הראשון (אנ') (109–121)
פרתמספטס (אנ') (116)
מיתרידטס הרביעי (129–140)
מלך לא ידוע – 140
וולוגסס הרביעי (אנ') (147–191)
אוסרואס השני (אנ') (190)
וולוגסס החמישי (אנ') (191–208)
וולוגסס השישי (אנ') (208–228)
ארטבן הרביעי (אנ') (216–224)
לשליטים של הממלכה האינדו-פרתית, ראו בחלק השני של ההתרחבות לעבר הודו.
ראו גם

אסיה הקטנה בתקופה הרומית
המלחמות הפרתיות
הצבא הפרתי
האימפריה הסאסאנית
נסיך פרתי, כנראה סורנה
דיוקן של וולוגסס השלישי על גבי מטבע כסף
מסעותיו של גָ'אנְג צְ'ייֵן למערב, כפי שצוירו במערות מוגאו בסין
מטבע עם דיוקנו של גונדופרס, מלכה הגדול של הממלכה ההודו-פרתית.
ניסן זלדס

| --- | --- |

 לידה:  9 בספטמבר 1926 ירושלים, ארץ ישראל המנדטורית בריטניה 
 פטירה:  16 באפריל 2014 (בגיל 87) ירושלים, ישראל ישראל
 עיסוק:  פיזיקאי
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 מנחה לדוקטורט:  יואל רקח
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 תרומות עיקריות
 חקר מסות גרעיניות
 
ניסן זֶלדֶס (9 בספטמבר 1926 – 16 באפריל 2014) היה פיזיקאי ישראלי ופרופסור במכון רקח לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, תלמידו המובהק של יואל רקח. מלוחמי העיר העתיקה בתש"ח.
ראשית חייו

ניסן זלדס נולד בירושלים, בנם של נתן זלדס וחיה לבית שמעוני, אח לאורה. דודו היה המשורר והסופר דוד שמעוני.
גדל בשכונת רחביה. למד בבית הספר תחכמוני ולאחר מכן בגימנסיה העברית רחביה.
במלחמת העצמאות לחם כמפקד בשורות ההגנה, בגדוד מוריה של חטיבת עציוני. לחם בין היתר בקרב על הרובע היהודי כסגן מפקד קטע, ואף נפצע מכדור שפגע בירכו. ביוני 1948 נפל זלדס בשבי הירדני ושהה במחנה אום אל ג'מאל (בסמוך לעיר מפרק). הוא שוחרר במרץ 1949.
אביו, נתן זלדס, שבצעירותו היה ממגיני תל חי ובמלחמה זו התנדב לחיל המשמר, נהרג מירי צלף בראשית ההפוגה השנייה, תוך כדי תקופת השבי של בנו. לניסן נודע על נפילת האב רק לקראת חזרתו מהשבי.
פועלו המדעי

עוד לפני המלחמה החל זלדס את לימודי הפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובהיותו בשבי אף לימד מתמטיקה ופיזיקה (יחד עם חברו יעקב בורדה, לימים פרופסור). השניים הסתמכו על ספרים שנשלחו להם על ידי משפחת זלדס וע"י מורם, פרופ' יואל רקח.
ב-1956 השלים זלדס את לימודי הדוקטורט בהנחיית רקח. עבודת הדוקטורט שלו נשאה את הכותרת "התחרות בין הקלפות הגרעיניות לפי המודל של מאייר". עם סיום הדוקטורט נסע לאוניברסיטת ברמינגהאם ושימש כעמית פוסט-דוקטורט של פרופ' רודולף פיירלס (אנ').
עם חזרתו לישראל ב-1959 החל לשמש כאסיסטנט וכמדריך לפיזיקה עיונית באוניברסיטה. ב-1964 הועלה לדרגת מרצה, ב-1969 התמנה לפרופסור חבר וב-1978 לפרופסור מן המניין.
לאורך הקריירה המחקרית שלו, היה זלדס מומחה לחקר מסות גרעיניות, תחום שהתפתח שנים אחדות לפני ראשית לימודיו, ובכך היה לאחד מראשוני הפיזיקאים הגרעיניים העיוניים בישראל.
את פרסומו בקהיליית פיזיקאי הגרעין בעולם קנה בזכות שורה של עבודות העוסקות בחישובים מפורטים ומבוססים של כל המסות הגרעיניות, ממימן ועד מייטנריום. באחרית ימיו כתב מאמר רחב ומקיף, על ראשית החוג לפיזיקה באוניברסיטה העברית.
עם תלמידיו לאורך השנים נמנים הפרופסורים פליקס דותן, שלמה ניר ושמואל אליצור מהאוניברסיטה העברית, פרופ' יאיר זרמי מהמכונים לחקר המדבר, פרופ' יוסף אורג מהקריה למחקר גרעיני, ופרופ' מיכאל (מיכה) בר מהמרכז למחקר גרעיני שורק.
שהה בשבתונים ובביקורי עבודה בין היתר במכון נילס בוהר בקופנהגן, באוניברסיטת פריז-סאקלה, באוניברסיטת מישיגן, באוניברסיטה הטכנית של דרשמטאדט ובאוניברסיטה הלאומית של מקסיקו (אנ').
חיים אישיים

זלדס היה נשוי לקרלה לבית לוי, ילידת פירנצה, ונולדו להם שלושה בנים. גיסו (הבעל של אחותו אורה) היה פרופ' שאול יציב, שכיהן גם הוא כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
התגורר בשכונת ניות. נפטר באפריל 2014 ונטמן בהר המנוחות.
לקריאה נוספת

ניסן זלדס, יואל רקח והפיזיקה העיונית בירושלים, בתוך: חגית לבסקי (עורכת), תולדות האוניברסיטה העברית בירושלים, כרך ג: "התעצמות אקדמית תוך מאבק לאומי", ירושלים: מאגנס, תשס"ט 2009, עמ' 279–300. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  דוד שמעוני (1891 - 1956), באתר geni
↑  רשימת השבויים בעבר-הירדן, באתר על המשמר, ‏23 ביוני 1948
↑  אחרוני הפדויים שבים, באתר דבר, ‏4 במרץ 1949
↑  ניסן זלדס, התחרות בין הקלפות הגרעיניות לפי המודל של Mayer, באתר האוניברסיטה העברית בירושלים, ‏תשט"ז 1956
↑  מינויים באוניברסיטה העברית, באתר למרחב, ‏7 ביוני 1959
↑  העלאות באוניברסיטה העברית בירושלים, באתר הצופה, ‏8 ביולי 1964
↑  האוניברסיטה העברית בירושלים מודיעה על ההעלאות והמינויים הבאים, באתר על המשמר, ‏30 באפריל 1969
↑  חיה זלדס ז"ל, באתר מעריב, ‏23 ביולי 1979
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270217505171  VIAF: 297885392   WorldCat (עם VIAF): 297885392
קזווין (עיר)

| --- | --- |

השער למקדש חוסיין מהמאה ה-19 בקזווין
 מדינה:  איראן איראן
 מחוז:  קזווין
 ראש העיר:  עלי ספארי
 שטח:  64.132 קמ"ר
 גובה:  1,278 מטרים
 דת:  אסלאם
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  402,748 (2016)
  ‑ צפיפות:  9,030 נפש לקמ"ר (2016)
 קואורדינטות:  36°17′08″N 50°00′15″E﻿ / ﻿36.285436666667°N 50.0041°E﻿ / 36.285436666667; 50.0041 
 אזור זמן:  UTC +3:30
 http://www.shahrdariqazvin.com/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איראן מוגדלת) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פקיסטן טורקמניסטן אוזבקיסטן אזרבייג'ן ארמניה טורקיה עיראק כווית ערב הסעודית  קטר איחוד האמירויות הערביות ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןקזווין(למפת איראן רגילה) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פק. טורקמניסטן או. אזר. א. ט. עיראק כ. ערב הסעודית  ק. אי. ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןקזווין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קזווין (בפרסית: قزوین) היא עיר הבירה של מחוז קזווין באיראן. למשך מעל 40 שנה (1555–1598) הייתה קזווין עיר הבירה של האימפריה הספווית. כיום ידועה העיר כעיר הבירה הקליגרפית של איראן. העיר ידועה גם בשל הבקלווה, דפוסי שטיח, משוררים והשפעת האתנולקט הפהלוי על המבטא הפרסי המקומי.
העיר ממוקמת בצפון איראן, 165 ק"מ צפונית-מערבית לטהראן, בגובה 1,278 מטר מעל פני הים.
היסטוריה

ממצאים ארכאולוגיים מעידים על התיישבות באזור זה לפני כ-9,000 שנה. שם העיר קזווין נגזר משמם של אנשי כספיאן (אנ'), אשר על שמם נקרא גם הים הכספי. העיר הנוכחית הוקמה ככל הנראה על ידי שאפור השני כשבנה לעצמו טירה על מנת להשליט סדר באזור.
בשנת 644, נכבשה העיר על ידי ערבים. העיר נחשבת כאחת מ"ערי הספר" המוסלמיות דהיינו כעיר קדושה שאיננה מכה מדינה או ירושלים. במהלך הפלישה המונגולית במאה ה-13 נפלה העיר לידי המונגולים ונחרבה על ידי הולאגו חאן.
מ-1548 עד 1598, קזווין הייתה עיר הבירה של האימפריה הספווית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, הופצצה העיר בידי ברית המועצות. בשנת 1921, הוביל רזא ח'אן יחידת פרשים מקזווין לטהראן להפיכה צבאית וייסד את שושלת פהלווי.
בשנת 1962 התרחשה רעידת אדמה קשה בחבל קזווין, אשר הרסה את כל התשתיות האזרחיות והחקלאיות. בעקבות רעידת האדמה נשלחה לעיר קזווין משלחת של מומחים ישראלים מטעם חברת תה"ל במסגרת פרויקט חקלאי שנועד לסייע בשיקום האזור. בראשיתו מנה צוות הפרויקט אחת עשרה משפחות ישראליות. בהיעדר מערכת חינוך מתאימה הוקם בעיר גן ילדים ובית ספר ישראלי - בית הספר הישראלי בקזווין, אירן. במהלך שנות השישים גדל צוות הפרויקט, שמנה בשיאו כשישים משפחות, אשר קיימו בעיר חיי קהילה ישראלית מלוכדת.
הכנסייה הרוסית
ארמון צ'הל סותון בקזווין
המסגד העתיק
מגדלי ח'רקאן
אתרים

מיימון קלעה - שרידי מבנה מסוף התקופה הסאסאנית
ארמון צ'הל סותון (אנ') - מבנה מתקופת שאה תהמאספ. כיום הוא מאכלס את מוזיאון הקליגרפיה
המסגד העתיק של קזווין - נבנה בפקודת הארון א-רשיד על בסיס מקדש אש קדום
מגדלי ח'רקאן (אנ') - שני מבני מאוזוליאום מהתקופה הסלג'וקית בהם קבורים שני נסיכים סלג'וקים
הכנסייה הרוסית - נבנתה ב-1905 לרווחת הנוצרים שעבדו בעיר
מוזיאון החקלאות
חמאם בלוור
הערות שוליים

↑  עופר לבנה כפרי, עיונים במעמדה של ירושלים באיסלאם הקדום, ירושלים: יצחק בן צבי, תשסא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4251682-1  MusicBrainz: e921c4b6-e130-496c-9632-42fa77dd9d3f
אמנות קינטית

"כוכב הטוויסטר הענק" מאת ליימן ויטקר - פסל קינטי עם תנועה ממשית במרחב, המבוסס על רוח ואיזון עדין
פסל דו-ממדי מאת ויקטור וסרלי, אשליית התנועה נוצרת בתודעת הצופה
אומנות קינטית (מהמילה היוונית κίνηση, תנועה) היא סוגה באמנות פלסטית שהמרכיב המרכזי בה הוא תנועה או התפתחות אמיתית או מדומה של צורות בחלל לאורך זמן. התנועה יכולה להיווצר על ידי ניצול כוחות וגורמים פיזיקליים עם או ללא מגע של הצופה (כגון שימוש במגנט, רוח, מטוטלות, שיווי משקל, מנועים חשמליים או אחרים, מנגנונים המבוססים על התזת מים, אנרגיה סולארית ועוד), לרוב תוך ניצול תגובות שרשרת וזיקות בין תנועות שונות במרחב. גישה אחרת לאמנות הקינטית היא השגת תחושה של תנועה בדרך של אשליה אופטית. אופן נוסף להגדיר אמנות קינטית הוא כ"יצירה בארבעה ממדים", כאשר המימד הרביעי הוא הזמן.
האמנות הקינטית היא תוצר של המאה ה-20 ומהווה התמודדות וניצול של המפגש בין אמנות וטכנולוגיה. האמנות הקינטית באה לידי ביטוי במספר אסכולות שונות שצמחו במאה ה-20 בהם הפוטוריזם, שהדגיש את הזיקה למכונה, למקצב ולתנועה אמיתית של אלמנטים תלת־ממדיים מחד והאסכולה של אופ ארט, העושה שימוש באשליה אופטית ליצירת אשליה של תנועה בציורים ועבודות גרפיקה דו-ממדיים, מאידך. בנוסף, משיקה האמנות הקינטית לגישת שיתוף הצופה ביצירה, כמניע אותה או כמי שאשליית התנועה נוצרת ברוחו.
היצירה הקינטית הראשונה הייתה גלגל אופניים מאת מרסל דושאן, אף שהוא לא הגדיר אותה ככזו. היה זה הפוטוריסט נחום גאבו (Naum Gabo) שיצר ב-1920 את היצירה הקינטית המודעת הראשונה, "מבנה קינטי ("גל עומד").
האמן אלכסנדר קלדר היה הראשון שמרכז עשייתו היה אמנות קינטית. משנת 1931 יצר מוביילים אמנותיים והיה הראשון ליצור יצירות מסוג זה. בעקבות קלדר יצרו אמני הדאדא יצירות מובייל מחפצים יומיומיים (רדי מייד) כאמנות קינטית. יצירתו החשובה הנוספת היא "יקום" (1934), מודל של היקום המונע על ידי מנוע.
ב-1955 פרסם ויקטור וסרלי את "המניפסט הצהוב", המגדיר את האמנות הקינטית הבנויה על אשליה אופטית. יצירותיו הדו-ממדיות יוצרות, יחד עם תודעת הצופה, אשליה של תנועה.
יעקב אגם שילב ביצירה הקינטית מרכיבים חדשים כאלומות אור, אש, מים, נגינת מוזיקה ועוד.
לקריאה נוספת

אמנות בעידן הטכנולוגי, יחידות 5,6, האוניברסיטה הפתוחה רמת אביב, 1982
הערות שוליים

↑  אמנות קינטית במילון אמנותי
↑  "יקום" מאת קלדר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543425705171  BnF: cb119693483 (data)  LCCN: sh85072384  LNB: 000067016 
פסל קינטי בגבעת רם, בהפרש של דקה
הנרי פולדס

| --- | --- |

 לידה:  1 ביוני 1843 Beith, צפון איירשייר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  19 במרץ 1930 (בגיל 86) Wolstanton, סטפורדשייר, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  רפואה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גלאזגו  אוניברסיטת סטרת'קלייד 
 תרומות עיקריות
 טביעת אצבע
 
הנרי פולדס
הנרי פולדס (באנגלית: Henry Faulds;‏ 1 ביוני 1843 – 24 במרץ 1930) היה רופא, מיסיונר ומדען סקוטי, ידוע בעיקר עבור הפיתוח של טביעת אצבע.
שנותיו הראשונות

פולדס נולד בביית' (Beith), איירשייר, למשפחה בעלת אמצעים צנועים. בגיל 13, הוא נאלץ לעזוב את בית הספר, ונסע לגלאזגו כדי לעבוד כפקיד כדי לסייע בפרנסת משפחתו; בגיל 21 הוא החליט להירשם ללימודים במתקן לאמנויות באוניברסיטת גלאזגו, בו למד מתמטיקה, לוגיקה ולימודים קלאסיים. מאוחר יותר הוא למד רפואה במכון אנדרסון שבאוניברסיטת Strathclyde, וסיים את לימודיו עם רישיון רופא.
לאחר סיום לימודיו, פולדס הפך למיסיונר רפואי לכנסייה של סקוטלנד. ב-1871, הוא נשלח להודו הבריטית, שם עבד במשך שנתיים בדרג'ילינג, בבית חולים לעניים.
ב-23 יולי 1873, הוא קיבל כתב מינוי מהכנסייה הפרסביטריאנית של סקוטלנד להקים שליחות רפואית ביפן. הוא נישא לאיזבלה וילסון בספטמבר, והזוג הטרי יצא ליפן בדצמבר.
חיים ביפן

פולדס הקים את המיסיון הסקוטי הראשון ביפן בשנת 1874, עם בית חולים ומתקן הוראה לסטודנטים יפניים לרפואה. הוא עזר ללמד את שיטות החיטוי של ד"ר ג'וזף ליסטר למנתחים יפניים. ב-1875, הוא לקח חלק בייסוד Rakuzenkai, החברה הראשונה של יפן לעיוור, ובהקמת תחנות הצלה כדי למנוע טביעה בתעלות סמוכות. הוא עצר מגפת כלבת שבה נהרגו ילדים קטנים ששיחקו עם עכברים נגועים, ועזר בעצירת ההתפשטות של כולרה ביפן. הוא אפילו ריפא נגע אשר הדביק את אוכלוסיית דגי הקרפיון המקומית. בשנת 1880 הוא עזר לייסד בית ספר לעיוורים. עד שנת 1882, בבית החולים צוקיג'י בטוקיו טופלו 15,000 מטופלים בשנה. פולדס הפך דובר יפנית באופן שוטף ובנוסף לעבודתו במשרה מלאה כרופא, הוא כתב שני ספרים על נסיעות במזרח הרחוק, כתב מאמרים אקדמיים, וייסד שלושה מגזינים.
תוך ליווי חברו הארכאולוג האמריקאי אדוארד ס ' מורס (אנ') לחפירה ארכאולוגית פולדס שם לב שניתן להבחין בטביעות האצבעות העדינות שהותירו בעלי מלאכה על גבי שברי חרס עתיקים. לאחר שבחן את קצות האצבעות שלו ושל חברים, הוא השתכנע כי הדפוס של הרכסים (תלמי חיכוך) הוא ייחודי לכל פרט.
זמן קצר לאחר שביצע את התצפיות הללו בית החולים שלו נפרץ. המשטרה המקומית עצרה חבר בצוות שפולדס האמין שהיה חף מפשע. נחוש בדעתו לטהר את האיש, הוא השווה את טביעות האצבעות שנשארו מאחור בזירת הפשע לאלו של החשוד ומצא שהן שונות. על סמך ראיות אלה המשטרה הסכימה לשחרר את החשוד.
בניסיון לקדם את הרעיון של זיהוי טביעת אצבע, הוא ביקש את עזרתו של חוקר הטבע הנודע צ'ארלס דרווין. דרווין סירב לעבוד על הרעיון, אבל העביר אותו לפרנסיס גלטון קרובו, שהעביר אותו לחברה האנתרופולוגית של לונדון. כאשר גלטון חזר לנושא כשמונה שנים לאחר מכן, הוא הקדיש מעט מאוד תשומת לב למכתבו של פולדס. כתוצאה מכך התפתחה מחלוקת לגבי זהות הממציא של טביעת אצבע לזיהוי פלילי מודרנית. עם זאת, לא היה ספק לגבי פרסום מאמרו של פולדס בנושא בכתב העת המדעי Nature ב-1880; כל הצדדים הודו בכך.
בחודש הבא סר ויליאם הרשל, עובד מדינה בריטי בהודו, כתב ל־Nature ואמר כי הוא השתמש בטביעות אצבעות (כצורה של הברקוד) כדי לזהות פושעים מאז 1860. עם זאת, הרשל לא הזכיר את הפוטנציאל שלהם לשימוש לזיהוי פלילי. במהלך השנים, פולדס היה במחלוקת חריפה עם הרשל על השימוש בטביעות אצבעות, בדרישה הוכחה בשנת 1894 שהרשל אי פעם השתמש בטביעות אצבעות באופן רשמי, שהרשל סיפק כדין, ולאחר מכן בכתיבת סדרה של ספרים וחוברות כעבור שנים רבות המכילים וריאציות של טענה כי קיפחו אותו בזכות ראשונים המגיעה לו (ראה פקסימיליות מלאות של אלה ויצירות יסוד אחרות בטביעת אצבע, ומכתבי הרשל / פולדס). ספרים אלה פורסמו מ-1905 ואילך, זמן רב לאחר טביעת האצבע שנכנסה לשימוש נרחב.
לשוב לבריטניה

בשובו לבריטניה בשנת 1886, לאחר ריב עם החברה המיסיונרית שניהלה את בית החולים שלו ביפן, פולדס הציע את הרעיון של זיהוי טביעת אצבע לסקוטלנד יארד, אבל הוא נדחה, ככל הנראה משום שהוא לא הציג ראיות רבות הנדרשות כדי להראות שטביעות האצבע עמידות, ייחודייות וניתנות לסיווג. בהמשך לכך, פולדס חזר לחייו של מנתח משטרה, תחילה בלונדון, ולאחר מכן בעיר פנטון סטוק און טרנט. ב-1922 הוא מכר את הפרקטיקה שלו ועבר לרחוב ג'יימס ב-Wolstanton הסמוך, שם הוא מת במרץ 1930, בן 86, מריר בחוסר ההכרה שקיבל עבור עבודתו. בשנת 2007 נחנך שלט המכיר בעבודתו של פולדס בבית בנק, בסמוך לחצר הכנסייה של Wolstanton סנט מרגרט שבו ממוקם קברו. ב-2011, שלט נחנך בבית המגורים ברחוב ג'יימס לשעבר.
מורשת

השיטה של זיהוי עבריינים על ידי טביעות האצבעות שלהם הוצגה ב-1860 על ידי סר ויליאם ג'יימס הרשל בהודו, ופוטנציאל השימוש בהן בעבודה משפטית הוצע לראשונה על ידי ד"ר הנרי פולדס ב-1880. גלטון, בעקבות הרעיון שנכתב על ידי פולדס, וללא אזכור תרומתו של פולדס, היה הראשון להציב את המחקר על בסיס מדעי, אשר סייע לקבלת השיטה על ידי בתי המשפט. המשטרה היפנית אימצה את שיטת טביעת האצבע באופן רשמי בשנת 1911.
פרקט

ריצוף פרקט קלאסי בטירה בבמברג
אריחי פרקט אמיתי
ריצוף סקאומורפי דמוי עץ
פרקט (בצרפתית: Parquet) הוא שם של רצפה עשויה עץ. תחליף זול יותר ובעל מראה דומה נקרא פרקט למינציה. פרקט משמש בבתים פרטיים, מוסדות ציבוריים, שטחי מסחר, ארמונות ואולמות ספורט.
לפרקט מספר שימושים: ריצוף בסגנון פרקט היה מקובל בבתי מלוכה ובארמונות באירופה החל מן המאה ה-17, ואחת הדוגמאות המוקדמות לריצוף בפרקט הוא ארמון ורסאי. הוא ידוע עד היום כמשווה מראה רך, טבעי ועמוק לחללים.
ריצוף פרקט עשוי לעיתים עץ מלא, לעיתים עץ רבוד ולעיתים חומר במראה דמוי עץ. ריצוף זה נחשב קל להקמה, נוח לתחזוקה ובעל יתרונות רבים על פני ריצוף באבן – החומר רך יותר, קל לניקוי ביחס לשטיח, קל לתחזוקה בבתים עם ילדים קטנים או עם חיות מחמד, שומר היטב על טמפרטורה נוחה ומסייע בבידוד החדר, ועוד.
באולמות ספורט המשמשים למשחקי כדורסל מקצועני, רצפת הפרקט נבנית על גבי מתקן מיוחד שתפקידו לספוג ולשכך חלק מהמאמצים המופעלים נגד שלד השחקן.
בעשרים השנים האחרונות חלה עליה בפופולריות ריצוף הפרקט גם בבתים פרטיים, ובמבנים ציבוריים (כמו אולמות ספורט, ספריות, אולמות אירועים, ועוד). בשל עמידותו, יופיו, והנוחות שבתחזוקה, הפופולריות של ריצוף פרקט נמצאת בעליה מתמדת.
ישנם כמה סוגים עיקריים של פרקטים:
פרקט עץ מלא – הפרקט המסורתי, עשוי קורות עץ אציל.
פרקט עץ שכבתי (רבוד) – פרקט העשוי שיכבה עד שתיים מעץ לבן, OSB או HDF ושיכבה עליונה של עץ אציל. הפרקט השכבתי נועד להוזיל עלויות ועם זאת לשמר את הטקסטורה והתחושה הטבעית של העץ האציל.
פרקט סינתטי (למינציה) – עשוי מתשתית של HDF, עליו שכבה דקה וקשיחה של הדפס עץ אציל ושכבת מגן שקופה (ומכאן שמו). ניתן לרכישה גם בתוספת שכבת בידוד אקוסטי מתחת למצע הבסיסי. פרקט הלמינציה זול מפרקטי העץ למיניהם משום שאין משתמשים בעץ אציל שהוא המרכיב היקר בפרקט. מראהו ותחושתו נופלים מפרקט העץ, אולם מחירו הזול ודרישות האחזקה הנמוכות שלו, כמו גם נוחות ההתקנה והטכנולוגיה ההולכת ומשתפרת של ייצורו מציבים אותו כאלטרנטיבה טובה לפרקטי העץ.
פרקט פולימרי עמיד במים – בשנים האחרונות עם התפתחות הטכנולוגיה נוצר סוג חדש של פרקטים סינתטיים שהם אינם פרקט למינציה אלא פרקט פולימרי עמיד במים ורטיבות ב-100%. הפרקט הפולימרי מגיע בלוחות בעובי 3 מ"מ עד 8 מ"מ.
הערות שוליים

↑  סוגי הריצוף הפופולריים ביותר – 9 בספטמבר 2015.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565501405171  GND: 4173361-7  LCCN: sh85098296 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משה רוסנק

| --- | --- |

 לידה:  21 במאי 1924 י"ז באייר ה'תרפ"ד קושיצה, צ'כוסלובקיה
 פטירה:  17 ביולי 2006 (בגיל 82) כ"א בתמוז ה'תשס"ו
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מדינה:  ישראל 
 תפקידים בשירות
 מפקד הרובע היהודי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 הנצחה
 "רחבת משה רוסנק" ברחוב היהודים
 
משה רוסנק (י"ז באייר ה'תרפ"ד - כ"א בתמוז ה'תשס"ו; 21 במאי 1924 – 17 ביולי 2006) היה מפקד הרובע היהודי במלחמת העצמאות. יקיר ירושלים לשנת 2005.
ביוגרפיה

משה רוסנק נולד בשנת 1924 בקושיצה (אז בצ'כוסלובקיה, כיום בסלובקיה), למשפחה דתית וציונית. סבו, יהושע רוסנק, שימש כציר בקונגרס הציוני. לאביו של רוסנק היה בית חרושת למגבעות, ואמו הייתה עקרת בית. בצעירותו היה חבר בתנועת בני עקיבא בעירו. כשהיה בן 9 עלו אביו ושני אחיו הגדולים לארץ ישראל, באופן בלתי לגאלי. רוסנק הצטרף אליהם יחד עם אמו, אחיו הצעיר ואחותו כעבור שנה.
משפחת רוסנק שינתה את שם המשפחה ל"לוי" כדי להתחמק מהשלטונות הבריטיים בארץ ישראל. המשפחה התגוררה בדירת חדר בשכונת בית ישראל בירושלים, ופתחה חנות מגבעות. רוסנק למד בתלמוד תורה מזרחי בעיר. בשנת 1938, נפטר אביו של משה מלוקמיה.
בגיל 15 הצטרף רוסנק לתנועת הנוער הציונית-דתית "ברית החשמונאים". מגיל 17 עבד בעבודות מזדמנות ובהמשך החל לעבוד בבנק למשך מספר שנים. בתקופה זו הצטרף לאצ"ל, ועבר קורסים והכשרות שונות. בהמשך עבר ללח"י, מסיבות אידאולוגיות, ולאחר תקופה מסוימת קיבל תפקיד פיקודי. כינויו המחתרתי היה "אברם". בשנת 1945 התגייס להגנה ועבר קורס מפקדי מחלקות, אותו סיים ב-29 בנובמבר 1947, ביום החלטת החלוקה, ויום לפני פרוץ מלחמת העצמאות.
מפקד העיר העתיקה בתש"ח

בתחילת מלחמת העצמאות נשלח לפקד על מחלקת חי"ש ברובע היהודי בירושלים. במרץ 1948 החליף את אברהם הלפרין בתפקידו כמפקד הרובע, ונערך עם לוחמיו להגנה על הרובע מפני תקיפות הלגיון הערבי. רוסנק פיקד על הרובע בתבונה ובגבורה בימי המצור הקשים כשהוא מתמודד עם בעיות חברתיות מורכבות, עם כוחות ערבים עדיפים מכוחותיו בעשרות מונים, ועם יחס אדיש יחסית מצד מפקדי ההגנה לרובע היהודי. תחת הנהגתו של רוסנק לחמו אנשי הרובע עד שכלתה כל תקווה. מתוך רצון למנוע טבח בתושבים, לאחר תקופה של מצור ולחימה מתמשכת ברובע, ובסיומו של קרב קשה, חתם רוסנק ב-28 במאי, יחד עם ההנהגה האזרחית על הסכם הכניעה, ויצא לשבי הירדני. לאחר מספר חודשים שוחרר מהשבי.
בשנת 2005 הוענק לרוסנק תואר יקיר ירושלים. בנימוקי הוועדה נכתב כי הפרס מוענק לרוסנק ”...על היותו מפקדו של קרב הגבורה על הרובע היהודי ושליחות חייו לספר על מורשת קרב זאת בירושלים... עמידת הגבורה של לוחמי הרובע בפיקודו הייתה השראה לחיילי הצנחנים שכבשו את העיר העתיקה במלחמת ששת הימים.”
משה רוסנק נפטר בכ"א בתמוז ה'תשס"ו (2006) ונטמן בהר הזיתים בסמוך לקבר האחים לחללי הרובע היהודי ושל לוחמי העיר העתיקה במלחמת העצמאות.
על שמו - "רחבת משה רוסנק" ברחוב היהודים ברובע היהודי בירושלים.
ראו גם

הרובע היהודי במלחמת העצמאות
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  גיבור הרובע (משה רוסנק)
השלט שעל אבן ההנצחה ברחבת משה רוסנק ברחוב היהודים ברובע היהודי בעיר העתיקה, בירושלים
שלמה מוסאיוף (איש עסקים)

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1925 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  1 ביולי 2015 (בגיל 90 בערך) 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת בריטניה
 תקופת הפעילות:  מ-1950 
 
שלמה מוסאיוף (באנגלית: Shlomo Moussaieff; ‏1925 – 1 ביולי 2015) היה מולטי-מיליונר ישראלי ממוצא יהודי בוכרי, שחי בלונדון מאז 1963. הוא היה מייסדה של חברת "תכשיטי מוסיוף בע"מ" (Moussaieff Jewellers Ltd). הוא ואשתו עליזה, שהייתה שותפתו לעסקים, דורגו במקום ה-315 ברשימת עשירי הממלכה המאוחדת של הסאנדיי טיימס לשנת 2011, עם הון שמוערך ב-220 מיליון ליש"ט. מוסאיוף צבר את רוב הונו ממכירת תכשיטים יקרי ערך לבתי מלוכה ברחבי העולם ולחברה הגבוהה, בעיקר ללקוחות מערב הסעודית וממדינות המפרץ הפרסי. הוא דיבר ערבית באופן שוטף. בנוסף, היה ידוע מוסאיוף כאחד מאספני העתיקות הפרטיים הגדולים בעולם. הוא אסף בעיקר ממצאים הקשורים לתקופת התנ"ך ולמזרח הקדום ואוספו הפרטי מנה כ-60,000 מוצגים.
ראשית חייו

שלמה מוסאיוף היה השני מבין שנים עשר ילדיו של רחביה מוסאיוף, סוחר תכשיטים יליד ירושלים. הוא נקרא על שמו של סבו, שלמה מוסיוף, סוחר בוכרי שהיה אחד המייסדים של שכונת הבוכרים בירושלים ב-1891. רחביה, שמאוחר יותר היה מעורב בעסקי הסחר באבני חן בפריז, הכניס את בנו שלמה לעסקי הסחר בתכשיטים כבר בגיל צעיר. אחיו הצעיר של שלמה, אלון, נעשה גם הוא לסוחר תכשיטים ירושלמי. כמה מאחיותיו הן בעלות חנויות תכשיטים גם הן: חנה, במלון המלך דוד בירושלים, נעמי בלונדון ואביבה בז'נבה.
שלמה מוסאיוף לא הצליח להגשים את חלומו של אביו ולהיות מלומד, לדבריו הוא סבל מדיסלקסיה ולא היה מסוגל לרכוש את הקריאה והכתיבה. הוא החל לישון בבתי כנסת, באוטובוסים ואפילו ברחובות, ועבד כנגר בשכונת סנהדריה. לאחר שעות העבודה הוא היה מסתובב בקברי הסנהדרין הסמוכים. בתוך מערות הקבורה, שהיו אז פתוחות לציבור, הוא גילה מטבעות עתיקים שאותם הוא מכר לסוחרי עתיקות. הוא גם גילף ארונות קבורה שהיו עשויים מעופרת ומכר את העופרת ברובע הארמני. לאחר שנעצר והוכה על ידי שוטר ערבי, הוא הובא לפני שופט ערבי שדן אותו לתשעה חודשים במוסד לעבריינים בטולכרם. הוא ביקש ללמוד במדרסה, שם הוא גילה כי ניתן ללמוד בעל פה את הקוראן בקלות והתקרב לתרבות הערבית.
ב-1940 הצטרף מוסאיוף לאצ"ל כדי להיאבק בשלטון הבריטי בארץ ישראל. בהמלצת מפקדו באצ"ל, הוא התגייס לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה כדי להילחם בגרמניה הנאצית. הוא הוצב במצרים ובליבורנו שבאיטליה. בזמנו הפנוי שם הוא ערך חיפושים בגניזות של בתי הכנסת המקומיים ורכש כתבי יד עתיקים בנושאי הקבלה וכתובות שנכתבו על ידי רבנים מפורסמים. ב-1947 הוא חזר לאצ"ל והשתתף בקרב מול הלגיון הערבי בעיר העתיקה. ב-1948, עם נפילת העיר העתיקה בידי הירדנים, הוא נפל בשבי ובילה שנה במחנה שבויים בירדן. שבועיים לפני נפילתו בשבי, הוא נשא לאישה את רעייתו עליזה, ילידת אוסטריה.