stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוקטור
הערות שוליים

↑  על פי האקדמיה ללשון העברית, את המילה דוקטור מקצרים ד"ר
דוקטור ובקיצור ד"ר, באזור ה"שאלות ותשובות" באתר האקדמיה ללשון העברית, 28 בפברואר 2012
↑  לממשיך במחקר קיימות מספר דרגות לסגל אקדמי בכיר, הניתנות בדרך כלל לאחר הדוקטורט.
↑  דוקטור
↑  התואר J.D האמריקאי, שפירושו Juris Doctor (מורה חוק), שקול לתואר ראשון במשפטים בישראל (ראו, למשל, תיאור של אוניברסיטת הרווארד).
↑  מרכז המחקר והמידע של הכנסת עסק בנושא, שם נכתב כי "התואר יוריס דוקטור מקביל לתואר מוסמך במשפטים בלבד" השימוש המטעה בתארים אקדמיים בישראל – אתר הכנסת
↑
↑  התוכנית צריכה לעבור בחינה של ועדה בין-לאומית, כדי שהמכללה תוכל לקבל בפועל את ההרשאה להענקת תואר שלישי.
↑  דנה ירקצי‏, אוניברסיטה פרטית ראשונה: הבינתחומי יוכל להעניק תואר דוקטור, באתר וואלה, 20 במרץ 2018
↑  בעלי תואר שלישי, באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה
↑  בעלי תואר שלישי שעסקו בבתר דוקטורט בישראל
| השכלה גבוהה |
| --- | --- | --- |
| סוגי מוסדות לימוד | אוניברסיטה (אוניברסיטה לאומית • אוניברסיטה פרטית • אוניברסיטה ציבורית) • מכללה (מכללה אקדמית • מכללה מקצועית) |  |
| תארים אקדמיים | תואר אקדמי • בוגר אוניברסיטה • תארים מתקדמים • מוסמך אוניברסיטה • דוקטור • פוסט-דוקטורט • דוקטור לשם כבוד |  |
| תפקידים ומקצועות | סטודנט • מרצה • סגל אקדמי • רקטור • נשיא • דקאן • פרופסור • מורה מן החוץ • עוזר הוראה ומתרגל • עוזר מחקר |  |
| פקולטות | אמנות • הנדסה • מדעי החברה • מדעי החיים • מדעי הטבע • מדעי הרוח • מדעים מדויקים • משפטים • ניהול • רפואה |  |
| מושגים נוספים | אגודת סטודנטים • אקדמיה • בית חרושת לתארים • חופש אקדמי • מעונות סטודנטים • סילבוס • סמינר • ספרייה אקדמית • עבודה אקדמית • קתדרה • קמפוס • שכר לימוד • תוכנית לימודים• תזה |  |
| מוסדות השכלה גבוהה בישראל | אוניברסיטאות בישראל • מכללות בישראל • מכללות אקדמיות בישראל • מכללות להכשרת מורים בישראל • מכללות מקצועיות בישראל |  |
| פיקוח על ההשכלה הגבוהה בישראל | המועצה להשכלה גבוהה • הוועדה לתכנון ולתקצוב • מרכז ארצי לבחינות ולהערכה • המועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון) (בעבר) |  |
| ארגונים אוניברסיטאיים בישראל | ועד ראשי האוניברסיטאות • המועצה המתאמת של הסגל האקדמי הבכיר • הפורום המתאם של ארגוני הסגל האקדמי הזוטר באוניברסיטאות • התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4150376-4  NDL: 00562864
רוטונדה

"נישואי הבתולה" על רקע רוטונדה בציורו של רפאל
רוֹטוֹנְדָה (באיטלקית: Rotonda) הוא מבנה אדריכלי, או חלק ממבנה, הבנוי בצורה של גליל. מבני רוטונדה מתאפיינים בסימטריה כללית לכל הכיוונים ובתכנון מרכזני המציב את מרכז חלל הרוטונדה כמקום החשוב ביותר. כלפי חוץ, מעצם היותו של המבנה עגול, יחס המבנה אל סביבתו הוא זהה לכל הכיוונים והוא הופך לצורה העומדת בפני עצמה ומרמזת על חשיבותו. לרוב, מבני רוטונדה מקורים על ידי כיפה או גג חרוטי המדגיש את מרכזיותו של המבנה.
היסטוריה

מבני רוטונדה, העומדים בפני עצמם במרכז שטח כלשהו החלו להופיע באופן מינורי כמקדשים יווניים בתקופת יוון העתיקה אך הם היו נדירים. האדריכלות הרומית עשתה שימוש נרחב ברוטונדות, ובצורות מעגליות בכלל, כחלק מפיתוח שפה אדריכלית חדשה שצמחה בזכות המצאת הקשת. השימוש ברוטונדות, במיוחד כמקדשים, התאים לצורת הפולחן הדתי של הרומאים אשר בה פוזרו פסלים במעגל שסביב מרכז החלל וקידשו את מרכז המבנה, כדוגמת הצורה של הפנתיאון ברומא, שנבנה ב־27 לפני הספירה. שימוש זה היה נפוץ למדי גם באדריכלות הביזנטית, על אף שהיה מדובר במבנים נוצריים בהם צורת הפולחן היא בכיוון מסוים לאורך החלל.
בניית רוטונדות הייתה פופולרית מאוד בתקופת הרנסאנס האיטלקי. אדריכלי הרנסאנס אהבו במיוחד לבנות רוטונדות בשל היחס המיוחד שנוצר בין המבנה וסביבתו הטבעית. מעבר למבני רוטונדה שנבנו בפועל, מבני רוטונדה הוצגו פעמים רבות כחלק מקומפוזיציה של ציורי רנסאנס.
השימוש המודרני במושג נעשה גם עבור חלקי או אגפי מבנים עגולים המקובלים מאוד בשלל סגנונות בנייה.
טמפייטו "סן פייטרו אין מונטוריו" שברומא שתכנן דונטו ברמנטה
האקדמיה למוזיקה בשטוטגרט, שתכנן ג'יימס סטרלינג בסגנון פוסט-מודרני
אנדרטת ג'פרסון אליה מחובר גמלון בצד אחד, בדומה לפנתיאון, המדגיש את אחד מצדדיה של הרוטונדה.
רוטונדה קטנה במרכז בית חיים ויצמן המשמשת כחדר מדרגות מרכזי.
הרוטונדה של הקפיטול בעת אשכבה לנשיא ארצות הברית לשעבר, ג'רלד פורד
הפנתיאון ברומא - רוטונדה גדולה מאד
ראו גם

הפנתיאון ברומא
הרוטונדה של הקפיטול
המאוזוליאום של סנטה קונסטנצה
וילה קפרה "לה רוטונדה"
שארל-דני בורבאקי

| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1816 פו, ממלכת צרפת הרסטורציה 
 פטירה:  22 בספטמבר 1897 (בגיל 81) באיון, הרפובליקה הצרפתית השלישית צרפת 
 מקום קבורה:  Saint Étienne Cemetery 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  Prytanée National Militaire  האקדמיה הצבאית סן-סיר 
 השתייכות:  צבא צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1834 
 דרגה:  גנרל דיוויזיה 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת צרפת-פרוסיה 
 עיטורים
 צלב גדול של לגיון הכבוד  סנדק לקידום בית הספר הצבאי המיוחד בסיינט קייר 
 
שארל דני סוטר בורבאקי (בצרפתית: Charles Denis Sauter Bourbaki‏; 22 באפריל 1816 – 22 בספטמבר 1897) היה גנרל צרפתי.
ביוגרפיה > ראשית חייו

בורבאקי נולד ב-22 באפריל 1816 בפו, והיה בנם של הקולונל היווני קונסטנדינוס דיוניסיוס ווּרוואחיס (קונסטנטין דניס בורבקי), שנפטר במלחמת העצמאות היוונית בשנת 1827 ושל אשתו הספרדייה קרלוטה דה ריקה אי פונסוטי (Carlota de Rica y Ponzoti). הוא התחנך במכללה הלאומית הצבאית, ולאחר מכן בסנט סייר, ובשנת 1836 הצטרף לזואבות, והוסמך כלוטננט בהגיון הזר בשנת 1838 ולשליש של לואי פיליפ. בשנת 1842 הועלה לדרגת קפיטן בזואבים, ובשנת 1849 נשלח לאלג'יריה. בשנת 1850 הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ובשנת 1851 הועלה לדרגת קולונל. בשנת 1854 הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה, ובמלחמת קרים פיקד על חלק מהכוחות האלג'יריים; ואף התפרסם בקרבות אלמה אינקרמן וסבסטופול. בשנת 1857 הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה, ובשנת 1859 מונה למפקד בליון. הצלחתו במלחמה באיטליה הייתה שנייה רק לזו של מקמהון, ובשנת 1862 הוא הוצע כמועמד לכס המלכות היווני הפנוי, אך דחה את הכבוד שהוענק לו.
ביוגרפיה > מלחמת צרפת–פרוסיה

בשנת 1870 הפקיד אותו הקיסר נפוליאון השלישי על פיקוד המשמר הקיסרי, והוא מילא חלק חשוב בסבב הלחימה במץ. אולם התנהלותו בקרב גרבלוט הייתה מוטלת בספק, לאחר שהפרוסים היו מותשים מהלחימה והנפגעים הכבדים, הצרפתים היו מוכנים לפתוח התקפת נגד, אך מפני שבורבאקי סירב להטיל את המשמר הקיסרי הצרפתי לקרב מכיוון שהוא ראה בכך תבוסה, ובשל כך הסתיים הקרב בניצחון פרוסי.
אירוע מוזר של המצור על מץ, במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, קשור בשמו של בורבאקי. אדם שכינה את עצמו רג'נייר, בסביבות 21 בספטמבר, הופיע בהאסטינגס, כדי להשיג ריאיון עם הקיסרית אז'ני, ולא הצליח להשיג זאת, אולם הוא הצליח להשיג מהנסיך הקיסרי הצעיר תמונה חתומה עם הודעה לקיסר נפוליאון. תחת אישורו של ביסמרק, הוא התייצב בפני המרשל פרנסואה אשיל בזן, ואמר לו בסמכותה של הקיסרית כי השלום עומד להיחתם ושמרשל קאנובר או הגנרל בורבאקי צריכים לנסוע להסטינגס. בורבאקי נסע מיד לאנגליה, רק כדי לגלות מהקיסרית בהאסטינגס שעבדו עליו, וברגע שהצליח להסתדר הוא חזר לצרפת.
הוא הציע את שירותיו לגמבטה וקיבל את פיקוד צבא הצפון, אך ב-10 בנובמבר הועבר לצבא הלואר. בפיקודו על צבא המזרח המאומן והלא מאובזר בחופזה, ניסה בורבאקי להסיר את המצור על העיר בלפור, אך לאחר ניצחון ראשוני בקרב ווילרסקסל ב-9 בינואר 1871, הובסו הצרפתים בקרב בן 3 ימים (15 עד 17 בינואר 1871) בליסאין. כוחות גרמנים אחרים תחת פילדמרשל מנטויפל סגרו כעת על בורבאקי, והוא נדחק אל גבול שווייץ עם שארית כוחותיו. כוחותיו היו במצב נואש ביותר, בגלל חוסר מזון; מתוך 150,000 לוחמים שהיו תחתיו בתחילת הקרב, נותרו 87,000 חיילים עם 12,000 סוסים הצליחו להימלט לשטח שווייץ. הם חצו את הגבול המערבי של שווייץ בלס ורייר, סיינט-קרואה, וולורבה ובוואלה דה ז'וקס בתחילת פברואר 1871. פורקו מנשקם ועוכבו במשך שישה שבועות לפני שהוחזרו במרץ 1871. במקום להיכנע להשפלת כניעה אפשרית, בורבאקי האציל את סמכויותיו לגנרל קלינשאן ב-26 בינואר 1871 וניסה להתאבד באותו לילה. הוא ירה באקדח במצחו שלו, אבל הכדור איכשהו "השתטח כנגד לוח ברזל יצוק"  וחייו ניצלו. קלינשאן נשא את בורבאקי לשווייץ, שם התאושש דיו כדי לחזור לצרפת.
נסיגת צבא בורבאקי לשטח שווייץ מונצחת בפנורמה של בורבאקי, ציור פנורמי גדול ממדים בלוצרן, שווייץ.
ביוגרפיה > אחריתו

ביולי 1871 הוא שוב לקח את הפיקוד על ליון ובהמשך הפך למושל צבאי. בשנת 1881, בגלל דעותיו הפוליטיות, הוא הוצב פרש מהצבא. בשנת 1885 הוא היה מועמד לסנאט, אך לא נבחר, וב-22 בספטמבר 1897 הוא מת בבאיון.
הערות שוליים

↑  באתר הגניאלוגי genanet
↑  תבנית:HDS. URL last accessed 10 October 2006.
↑  Citation of Bourbaki's own account given in Gambetta et la défense nationale, 1870–1871 by Henri Dutrait-Crozon (Nouvelles Editions Latines, 1914), p. 18, consulted on Google Books.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810569533205606  BnF: cb10711140b (data)  GND: 117623113  ISNI: 0000 0000 2321 6331  LCCN: n82131432  Léonore: 48726  SUDOC: 155518291  VIAF: 49216543   WorldCat (עם VIAF): 49216543
יוסי לבוק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 באוקטובר 1938 ישראל ישראל
 פטירה:  26 בנובמבר 2019 (בגיל 81)
 תפקידים בשירות
 מייסד יחידת הכלבנים "עוקץ"
 תפקידים אזרחיים
 בעל חברת שמירה, ממציא פטנטים ביטחוניים, תעשיות ביטחוניות בארצות הברית
 
יוסי לבוק (18 באוקטובר 1938 – 26 בנובמבר 2019) הוא מייסד יחידת הכלבנים "עוקץ"בצה"ל, מאלף כלבים, ממציא ואיש ביטחון ישראלי. לבוק היה האחראי על הקמת יחידת הכלבנים בצה"ל בעקבות הפיגוע במעלות בשנת 1974, והוביל את פיתוח השימוש המבצעי בכלבים בלוחמה בטרור.
ביוגרפיה > ראשית חייו ותחילת דרכו

יוסי לבוק נולד בשכונת גבעת רמב"ם בגבעתיים. אמו הייתה דור תשיעי בארץ ושורשיה מצפת, ואביו עלה ארצה מרוסיה בגיל שנתיים. בשנת 1955, בגיל 17 וחצי, עזב את בית הספר המקצועי "שבח" בתל אביב והתגייס לצנחנים. במהלך מבצע קדש בשנת 1956 נפצע בידו וברגליו, הוכר כנכה ושוחרר מצה"ל. לאחר שחרורו, נסע לקניה שם עסק בהצלת חיות בר נדירות והעברתם לגני חיות. בשנות ה-60 שב לישראל, עבד במספר תחומים, כולל הוראת נהיגה וניהול בית ספר לנהיגה, והיה מאלף ושופט בתחרויות יופי לכלבים במסגרת "אגודת חובבי הכלבים".
ביוגרפיה > כניסתו לשירות הביטחון

בשנת 1967, בעקבות המלצה של בן משפחה בעל דרגה בכירה בצה"ל, הוצע ללבוק להצטרף לצבא כאחראי על מערך אבטחה באמצעות כלבי שמירה. הוא הצטרף לצה"ל כאזרח עובד צה"ל, כדי לשמור על עצמאותו המבצעית והיכולת להוציא לפועל רעיונות חדשניים בתחום הביטחון. במסגרת תפקידו, שימש כאחראי על כלביית יחידת 8200, שסיפקה כלבי שמירה לאבטחת מוקדי האזנה.
ביוגרפיה > רקע להקמת יחידת הכלבנים

בשנת 1974 התרחש הפיגוע במעלות, שבו נרצחו 22 בני ערובה וחייל צה"ל. בעקבות כשל בזיהוי הקומה שבה התבצרו המחבלים, הובילה פעולת החילוץ לכישלון. לבוק, שנחשף לתחקיר המבצעי, הבין כי שימוש בכלבים מאומנים היה מונע את המחדל. הוא הציג את רעיונותיו בפני הרמטכ"ל דאז, רב-אלוף מרדכי (מוטה) גור, וקיבל הנחיה להקים יחידה ייעודית ללוחמה בטרור בעזרת כלבים תוך שלושה חודשים.
הקמת יחידת "עוקץ"

לבוק, שהופקד על הקמת היחידה, נתקל באתגרים תקציביים ולוגיסטיים רבים. לימים יספר לבוק: "הוקצה לי מתחם להקמת כלבייה בצמוד לבסיס של סיירת מטכ"ל, אך לא קיבלנו רכב, בגדי אימונים, או חדר." בשל המחסור במשאבים, השיג כלבים בדרכים 'יצירתיות', ולבסוף הצליח לאמן 10 כלבים מבין 100 שנבחרו בקפידה.
לבוק פיתח שיטות אימון מיוחדות לכלבים, שבהן נבחנו אופיים, כישוריהם ומידת התאמתם למטרות שונות כמו תקיפה, גישוש, איתור עקבות וגילוי אמצעי לחימה. היחידה פעלה בסודיות במשך שנים רבות, וחשיפתה לציבור אירעה רק בשנת 1997 בעקבות אסון המסוקים, כאשר בין ההרוגים נמצאו גם כלבי היחידה. המבצע הראשון של היחידה היה חילוץ בני הערובה מהפיגוע במלון סבוי בתל אביב ב-1975.
תרומתו למערכת הביטחון ולתחום המיגון

לאחר פרישתו מצה"ל בשנת 1975, המשיך לבוק בפיתוח טכנולוגיות ביטחוניות ורשם כ-40 פטנטים בתחום האבטחה. בין ההמצאות שפיתח:
חלון חסין ירי – המאפשר השבת אש מתוך הרכב.
"תיק ג'יימס בונד" נגד גניבות – אשר נותן מכת חשמל לגנב ומשמיע קריאות "גנב".
צבע מגן חסין חום – שאינו נשרף ומונע העברת חום.
במהלך האינתיפאדה הראשונה, הקים מפעל למיגון כלי רכב צבאיים ואזרחיים. בתחילה, התמקד המיגון בהגנה מפני אבנים ובקבוקי תבערה, ובהמשך הותאם גם כנגד ירי ומטעני צד.
הנצחה הוקרה והשפעה

לבוק המשיך ללוות את יחידת "עוקץ" ולספק לה ייעוץ מקצועי. בשנת 2016 יצא לאור הספר "לחשוב בשש רגליים", המתעד את סיפורו ואת הקמת יחידת הכלבנים בצה"ל. הספר מחולק לכל חיילי היחידה כחלק מהכשרתם.
יוסף לבוק זכה להוקרה מעיריית פתח תקווה על הנצחת רחוב על שמו ברובע סירקין" החדש.
יחידת "עוקץ" היא אחת מיחידות ההתנדבות המבוקשות בצה"ל במאבק בטרור. היא משתתפת במגוון רחב של פעילויות מבצעיות. הכלבים ביחידה מסייעים באיתור מטעני חבלה, חילוץ נעדרים, לכידת מבוקשים, חקירות ביטחוניות ומשימות מורכבות אחרות. היחידה תורמת רבות לביטחון ישראל ומצילה חיי אדם רבים.
ראו גם

הפוסט של עיריית בת ים
יוסי לבוק ויחידת עוקץ
יוסף לבוק
יוסי לבוק, מקים יחידת הכלבנים של צהל, יחידת 'עוקץ', הלך לעולמו והוא בגיל 81 יהי זכרו ברוך
יוסי לבוק יום הולדת 80
RIVIERA PARLIAMENT 11 29 2019. YOSI LABOCK MEMORIAL
מורשתו

לבוק פרש מצה"ל בשנת 1975 והקים חברת שמירה.
הקים מפעל מיגון ורשם פטנטים בתחום האבטחה.
בנו, דורון לבוק, הוא מנכ"ל חברת "טופ קאר שריון", העוסקת בפיתוח מערכות מיגון מפני ירי לכלי רכב.
הספר "לחשוב בשש רגליים" מתאר את סיפור הקמת יחידת "עוקץ".
נפטר ב-27 בנובמבר 2019, בגיל 81. השאיר אחריו את אשתו ניצה, 2 בנים ובת ונכדים.
הערות שוליים

↑  ניב רווח,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'עוקץ – יחידת הכלבנים, באתר הכנה למיונים לצה"ל
↑  מבט שני | תחרויות יופי לכלבים, באתר כאן | תאגיד השידור הישראלי, ‏2024-05-15
↑  Instagram, www.instagram.com
↑  מאירה גונט, לחשוב בשש רגלים, באתר עברית, ‏יולי 2016
↑  מערכת האתר, שמות הרחובות ברובע סירקין: "נותנים כבוד למורשת הקרבית של ישראל", באתר נוף ירקון, ‏2024-03-20
↑  LABOCKTECHNOLOGIES (2009-08-09), HISTORYCHANNEL / ONE WAY BULLET PROOF GLASS, נבדק ב-2025-02-19
↑  Yoseph Labock, inventor of a special bullet-proof glass and vice..., Getty Images, ‏2009-12-19 (באנגלית אמריקאית)
↑  Labock Technologies 2025 Company Profile: Valuation, Investors, Acquisition | PitchBook, pitchbook.com (באנגלית)
↑  Labock Technologies Inc - Company Profile and News, bloomberg
↑  Labock Technologies Inc. ships armor kits, buses to Iraq | Aviation Week Network, aviationweek.com
↑  RhinoRUNNER Armoured Bus, Army Technology (באנגלית אמריקאית)
ליזה מייטנר

| --- | --- |

מייטנר, 1946
 לידה:  7 בנובמבר 1878 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  27 באוקטובר 1968 (בגיל 89) קיימברידג', הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Elise Meitner 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  אוסטריה, גרמניה, בריטניה
 מקום קבורה:  St James Churchyard 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה (1 בפברואר 1906)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מנחה לדוקטורט:  פרנץ אקסנר, לודוויג בולצמן 
 מוסדות:  המכון המלכותי לטכנולוגיה (1953)  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת וינה  אוניברסיטת פרידריך וילהלם  המכון המלכותי לטכנולוגיה  האוניברסיטה הקתולית של אמריקה 
 תלמידי דוקטורט:  Rudolf Jaeckel, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (1967)  פרס אנריקו פרמי (1966)  מדליית וילהלם אקסנר (1960)  חבר זר של החברה המלכותית (28 באפריל 1955)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  פרס אוטו האן לכימיה ופיזיקה (1955)  מדליית מקס פלאנק (1949)  פרס וינה למדע (1947)  פרס ליבן (1925)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  מדליית לייבניץ מכסף (1924)  פור לה מריט 
 הערות:  נולדה למשפחה יהודית, היסוד הכימי מייטנריום (מספר אטומי 109) נקרא על שמה
 תרומות עיקריות
 גילוי הביקוע הגרעיני על סמך תוצאות ניסויים שביצע אוטו האן
 חתימה:   
 
לִיזֶה מַיְיטְנֶר (בגרמנית: Lise Meitner;‏ 7 בנובמבר 1878 – 27 באוקטובר 1968) הייתה פיזיקאית אוסטרית יהודייה מומרת, שהתמחתה בפיזיקה גרעינית וברדיואקטיביות. יחד עם אחיינה, אוטו פריש, גילתה מייטנר את תהליך הביקוע הגרעיני, ותיארה כיצד חדירת הנייטרון הנוסף לגרעין איזוטופ האורניום מערערת את יציבותו, עד שהוא מתפלג למספר גרעינים קטנים יותר. פרסום זה ב-1939 סלל את הדרך לפיתוח הפצצה האטומית במהלך מלחמת העולם השנייה. היסוד הכימי מייטנריום (מספר אטומי 109) נקרא על שמה.
קורות חיים

מייטנר נולדה בשם אליזה בווינה, שלישית מבין שמונה ילדים, למשפחה יהודית. אביה היה עורך הדין והשחמטאי פיליפ מייטנר, ואמהּ הדוויג לבית סקובראן. משפחת אמהּ היגרה מרוסיה לסלובקיה.
האב הקפיד להעניק לבנותיו חינוך פרטי ברמה שווה לזו שזכו לה בניו. לימים, רכשו שלוש אחיותיה תואר דוקטור כל אחת. ליזה קיבלה חינוך לותרני, וגילתה עניין במתמטיקה כבר בילדותה. היא הוכשרה כמורה לצרפתית.
ב-1901 החלה ללמוד באוניברסיטת וינה.
כשהתבגרה זנחה מייטנר את היהדות, והוטבלה לנצרות ב-1908.
קורות חיים > עבודתה בברלין

מיד לאחר שקיבלה תואר דוקטור ב-1906, עברה לברלין, ועבדה בצמוד לכימאי אוטו האן במשך כשלושים שנה, אך מעולם לא קיבלה או ביקשה אזרחות גרמנית. השניים שילבו את תחומי המחקר שלהם, פיזיקה וכימיה, וחקרו את תופעת הרדיואקטיביות.
ב-1918 זיהו שני החוקרים את האיזוטופ של היסוד הכימי פרוטקטיניום (מספר אטומי 91), אולם רק ב-1923 הצליחה מייטנר לגלות את הגורם ליצירת האיזוטופ, במקביל לפייר אוז'ה הצרפתי, שעל שמו נקראה התופעה אפקט אוז'ה.
עם גילוי הנייטרון, בתחילת שנות ה-30 של המאה העשרים, התפתחה סברה בקהילה המדעית כי יהיה ניתן ליצור במעבדה יסוד כימי כבד מהיסוד הכבד ביותר הידוע אז, אורניום (מספר אטומי 92). המרוץ בין גדולי המדענים התחיל: ארנסט רתרפורד בבריטניה, אירן ז'וליו-קירי בצרפת, אנריקו פרמי באיטליה והצוות מייטנר-האן בגרמניה. כל החוקרים הללו ראו לנגד עיניהם את פרס נובל הנכסף, ולא שיערו כי בסופו של דבר יוביל מחקרם לפיתוח כלי נשק גרעיניים.
כשעלה היטלר לשלטון ב-1933 נשאה מייטנר בעמדה בכירה בפקולטה למדעים באוניברסיטת ברלין. כאזרחית אוסטרית, היא לא נאלצה לעזוב את משרתה ואת ביתה כשאר עמיתיה היהודים, בכללם אחיינה הפיזיקאי אוטו פריש. היא התעלמה מהמתרחש סביבה והשקיעה את מלוא זמנה ומרצה במחקריה. היא נשארה בתפקידה עד 1938, אז סופחה אוסטריה לגרמניה ומעמדה כאזרחית זרה חדל מלהגן עליה. באותה תקופה סייעה לפיזיקאית הדוויג קוהן לקבל אשרת עבודה מחוץ לגרמניה, ולאחר מכן החליטה מייטנר להיענות להצעתו של דירק קוסטר, עמית מאוניברסיטת חרונינגן בהולנד, שקבע עבורה ראיון עבודה באוניברסיטה. לאחר שהשלטונות הנאציים אסרו עליה לצאת מגרמניה, היא נאלצה לברוח, ובעזרת עמיתה ההולנדי, שכנעה במרמה את פקידי הגבול, כי יציאתה חוקית. כעת הייתה בטוחה, אך ללא רכושה. הריאיון לא התקיים בסופו של דבר, והיא החליטה לפנות לסטוקהולם, שם קיבלה הצעת עבודה ממעבדתו של מאנה סיגבאן. במהלך שהותה בשוודיה פיתחה יחסי עבודה הדוקים עם נילס בוהר, אשר עשה את הדרך מקופנהגן לסטוקהולם בתדירות גבוהה. כמו כן, המשיכה את מחקרה עם האן ועם הצוות הגרמני באמצעות חליפת מכתבים קבועה.
קורות חיים > גילוי ביקוע הגרעין

בנובמבר 1938 נפגשו האן ומייטנר בחשאי בקופנהגן על מנת לתכנן מערך חדש של ניסויים, ולאחר הפגישה המשיכו השניים להתכתב בנושא. הניסויים שסיפקו ראיות לביקוע גרעיני נערכו במעבדתו של האן בברלין. מהמכתבים שנשמרו עולה כי האן האמין כי ביקוע גרעיני הוא בלתי אפשרי. מייטנר הייתה הראשונה להבין כי גרעין האטום יכול להתפצל לחלקים קטנים יותר: גרעינים של אורניום התפצלו ויצרו בריום וקריפטון, תוך שהם פולטים נייטרונים וכמות גדולה של אנרגיה (שארית מאנרגיית הייצוב היותר נמוכה, שנדרשת ביסודות אלה).
מכתב מבוהר, אשר ציין כי בניסויים שערך האנרגיה הנפלטת בעת הפצצת אטומי אורניום הייתה גדולה משמעותית מכפי שניבאו חישוביהם המבוססים על גרעין שאינו בקיע, הצית את השראתה בדצמבר 1938. תומכיה של מייטנר גורסים כי היא הייתה הראשונה לערוך את החישובים התאורטיים עבור גרעין בר-ביקוע, אך מעולם לא הצליחו לתמוך זאת בראיות. אוטו האן טען כי עבודתו הכימית היא האחראית היחידה לתגלית זו.
באירופה של שנת 1939 היה זה בלתי אפשרי מבחינה פוליטית עבור מייטנר, שגלתה מגרמניה על רקע מוצאה היהודי, לפרסם במשותף את עבודתה עם האן. האן פרסם תגליות כימיות בינואר 1939, ומייטנר פרסמה את ההסבר הפיזיקלי חודשיים לאחר מכן, יחד עם אחיינה הפיזיקאי אוטו פריש. השניים כינו את התהליך "ביקוע גרעיני". מייטנר הבינה כי ייתכן ותגובת שרשרת כזו תגרום לפיצוץ גדול.
המאמר עורר סערה בקהילה המדעית; שלושה פיזיקאים אמריקאיים יהודים – לאו סילארד, אדוארד טלר ויוג'ין ויגנר – נחרדו מפוטנציאל ההרס חסר התקדים הטמון בתגלית, ומכך שהוא נמצא בידיים גרמניות, והתאחדו לפעולה נגדית. השלושה צירפו לשורותיהם את אלברט איינשטיין, ששלח מכתב מתריע לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, מעשה שהוביל להקמת פרויקט מנהטן. מייטנר סירבה להצטרף לפרויקט, והצהירה:
I will have nothing to do with a bomb!‎
ב-1944 זכה אוטו האן בפרס נובל לכימיה על גילוי תהליך הביקוע הגרעיני. לדעת מדענים רבים, מייטנר הייתה צריכה לחלוק עמו את הפרס. מקור ההשמטה היא טענתו של האן כי הגילוי הוא תוצאה של חקר הכימיה שלו בלבד. ב-1966 זכו יחדיו האן ופריץ שטרסמן בפרס אנריקו פרמי. השיקולים להענקת פרס נובל נותרו חסויים למשך חמישים שנה. כאשר הותרו לפרסום הפרוטוקולים, התבררו הסיבות להענקת פרס נובל להאן בלבד. נראה שמבנה הוועדות הממליצות לא היה מתאים לשיפוט מחקר בינתחומי וכן הסתמכות על מקורות אירופיים בלבד.
מיד לאחר הטלת פצצת האטום על הירושימה, דיווחו בעיתונות בהרחבה על השותפים לייצור פצצת האטום, ומקום של כבוד ניתן למייטנר.
קורות חיים > לאחר מלחמת העולם השנייה

בביקור שערכה בארצות הברית ב-1946 התקבלה מייטנר על ידי התקשורת האמריקאית כסלבריטי, ותוארה כמי ש"עזבה את גרמניה עם הפצצה בכיסה". היא זכתה לכבוד רב מארגוני נשים, וזכתה בתואר "אשת השנה". מאוחר יותר, ב-1949, זכתה במדליית מקס פלאנק לפיזיקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה אמרה מייטנר כי הייתה זו טעות להישאר בגרמניה בשנים 1933–1938, והיה עליה לעזוב מיד כשעלה היטלר לשלטון. היא מתחה ביקורת קשה על מדענים גרמניים, בהם אף אוטו האן וורנר הייזנברג, ששיתפו פעולה עם הנאצים ולא יצאו נגד פשעי המשטר.
מייטנר קיבלה אזרחות שוודית ב-1949 אך עברה לקיימברידג' שבבריטניה, שם נפטרה ב-1968. לבקשתה היא נקברה בכנסייה בבראמליי בהמפשייר, לצד אחיה וולטר שנפטר כ-4 שנים לפניה. אחיינה אוטו פריש רשם על מצבתה:
"Lise Meitner : a physicist who never lost her humanity". ("ליזה מייטנר: פיזיקאית שמעולם לא איבדה את אנושיותה")
הנצחה

ב-1986 קיבל היסוד מייטנריום בעל מספרו האטומי 109 את שמו הנוכחי על שמה של ליזה מייטנר.
בברלין נקרא "מכון האן-מייטנר למחקר גרעיני" בשמה ובשם שותפה למחקר.
ראו גם

אפקט מטילדה
לקריאה נוספת

Frisch, Otto Robert (ed.) (1959). Trends in Atomic Physics: Essays Dedicated to Lise Meitner, Otto Hahn, Max von Laue on the Occasion of their 80th Birthday. New York: Interscience.
Rife, Patricia (1999). Lise Meitner and the Dawn of the Nuclear Age. Birkhäuser.
Lewin Sime, Ruth (1996). Lise Meitner: A Life in Physics. Berkeley: University of California Press. ISBN 0-520-08906-5.
Yount, Lisa (1996). Twentieth Century Women Scientists. New York: Facts on File. ISBN 0-8160-3173-8.
הערות שוליים

↑  אנשי מדע יהודים שחקרו ומוסיפים לחקור את כח האטום, דבר, 21 בפברואר 1946
↑  שאלה בעניין ליזה מייטנר, דבר, 19 באוקטובר 1945
↑  מאמרם של ליזה מייטנר ואוטו פריש מ-1939, באתר Nature
↑  Ruth Lewin Sime, Lise Meitner: A Life in Physics (University of California Press, 1996), 305
↑  יהודים בין ממציאי פצצת האטום, הַבֹּקֶר, 8 באוגוסט 1945
אנשי מדע יהודיים - ממציאי הפצצה, המשקיף, 9 באוגוסט 1945
יהודיה שגרשה מגרמניה, הצופה, 9 באוגוסט 1945
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265235905171  PLWABN: 9810547326305606  BIBSYS: 90261910  BNC: 000411513  BNE: XX5306921  BnF: cb13494414w (data)  CANTIC: a10764951  CiNii: DA09444193  GND: 118580477  ISNI: 0000 0001 0909 3889  KulturNav: 259456eb-5b33-4d7c-a76a-5b3ce6c07d4f  LCCN: n81015638  MGP: 110960  NDL: 00621118  NKC: nlk20010097115  NTA: 078410541  RERO: 02-A003581511  SELIBR: 211830  SNAC: w6zg6v56  SUDOC: 028434390  VIAF: 64160163   WorldCat (עם VIAF): 64160163 
ליזה מייטנר, 1906
מייטנר והאן עובדים יחד במוסד על שם הקיסר וילהלם, 1913
אברהם רון

| --- | --- |

 לידה:  16 ביולי 1920 א' באב ה'תר"ף רוסיה
 פטירה:  28 במאי 2005 (בגיל 84) י"ט באייר ה'תשס"ה ירושלים
 שם לידה:  אברהם הלפרין
 מדינה:  ישראל
 מקום קבורה:  הר הזיתים
 תאריך עלייה:  ה'תרפ"ה
 השכלה:  תחכמוני, ישיבת היישוב החדש, בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה
 מעסיק:  חינוך ממלכתי דתי
 תפקיד:  ראש החמ"ד
 בת זוג:  צילה רון
 פרסים והוקרה:  פרס החינוך הדתי (1987)
 
אברהם רון (א' באב ה'תר"פ, 16 ביולי 1920 – י"ט באייר ה'תשס"ה, 28 במאי 2005) היה איש חינוך ישראלי.
בין השנים 1977–1984 עמד בראש החמ"ד.
ביוגרפיה

נולד ברוסיה לרב יצחק ולאה הלפרין. אביו היה מצאצאי רבי חיים מוולוז'ין, והמנהל הראשון של ישיבת היישוב החדש.
עלה ארצה בגיל חמש עם הוריו. הוא גדל ולמד בתל אביב בבית הספר תחכמוני, בישיבת היישוב החדש ובבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה אותו סיים בהצטיינות בשנת 1941.
ביוגרפיה > הוראה, חינוך ופיקוח

בשנת 1944 הוסמך להוראה.
בשנת 1951 מונה כמפקח חינוכי על בתי ספר של החינוך ממלכתי דתי בירושלים, ולאחר מכן באזור הנגב. בשנת 1956 ניהל את בית המדרש למורות אפרתה. בשנת 1957 עבר לעזתה ולימד וביסס את הישיבה ללימודי תורה ומלאכה לנערים עולים חדשים - בה למדו נגרות, שרטוט טכני, חשבון ועוד לצד לימודי יהדות.
ב-1962 נתמנה למפקח ארצי על בתי הספר היסודיים והמוסדות להכשרת מורים של החינוך ממלכתי דתי, במקומו של יהודה קיל. לאחר מכן מונה לסגן מנהל האגף לחינוך דתי.
ביוגרפיה > הוראה, חינוך ופיקוח > ראש החמ"ד

בשנת 1977 נתמנה לעמוד בראש החינוך ממלכתי דתי. הודות להשכלתו הרחבה ולידיעותיו בתחום התורני, החינוכי והפילוסופי, פיתח ושילב במהלך שנות עבודתו את מחשבת החינוך הממלכתי דתי.
בתקופתו התמודד עם אתגרים לחינוך הדתי: האתגר הראשון מצד האוכלוסייה המבוססת שהפגינה הישגים לימודיים אך אמונתה הדתית לא הייתה מבוססת, והאתגר השני מצד אוכלוסיית טעוני הטיפוח היציבה באמונתה אך טעונה השקעה בתחום הלימודי.
בנוסף, עמדו לעיניו מטרות ואתגרים נוספים, אותם מונה יעקב הדני בדברי הפתיחה לספר "פרקים במשנת החמ"ד" מאת אברהם רון:
התמודדות עם הדיכוטומיה הרווחת בעולמו של היהודי המודרני וחתירה לעיצוב זהות דתית הוליסטית.
התמודדות עם הפילוג והבדלנות בציבור הדתי לאומי והצבת מטרת על – לראות בחמ"ד קורת גג חינוכית למנעד הרחב של הזרמים.
גיבוש אמות מידה לעיצוב דמותו המוסרית של בוגר מערכת החמ"ד מול הלכי רוח קיצוניים.
בתקופת כהונתו כראש החמ"ד החל למנות לראשונה רבני בית ספר.
בשנת 1984 סיים את תפקידו כראש החמ"ד. בשנת ה'תשמ"ז (1987) קיבל תעודת הוקרה בטקס פרס החינוך הדתי.