stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אישטוואן השני, מלך הונגריה

אישטוואן השני, מלך הונגריה (בהונגרית: II. István; בגרמנית : Stephan II; באנגלית: Stephen II; סקשפהרוואר, 1101 – סקשפהרוואר, 1 במרץ 1131) היה מלך הונגריה וקרואטיה בין 1116 לבין 1131. "המלך הצעיר" מ-1105 עד 1116, מלך דלמטיה מ-1105 עד 1119 ומ-1124 עד 1125. אביו היה קלמן, מלך הונגריה, אמו הייתה אשתו הראשונה של קלמן, המלכה פליסיה (אנ'), נסיכה נורמנית סיציליאנית.
שלטונו של אישטוואן היה רווי סכסוכים. הוא הפסיד את דלמטיה, וגם מלחמתו נגד הנסיכויות הרוסיות לא צלחה; מצד שני, במלחמת ממלכת הונגריה-האימפריה הביזנטית בשנים 1127–1129, הוא השיג הצלחה והביס את הניסיונות להפיל את שלטונו. בנוסף לסכסוכי המלחמה, חייו הוקשו גם בשל היעדר יורש עצר, ולאחר מותו ניתן היה להציב את הכתר על ראשו של בלה השני (העיוור), כך נעשה "הפסול לשלוט" על ידי המלך קלמן, למלך הונגריה. ההערכה המאוחרת לגבי שלטונו של אישטוואן הייתה שלילית מאוד בגלל זה, למרות שניתן לומר כי שלטונו היה מוצלח בסך הכל. את מה שהיה יכול להשיג כמלך הונגרי בעיצומם של תנאי התקופה, הוא השיג ברובו.
ביוגרפיה

אין מידע על חינוכו של אישטוואן. אין כל אינדיקציה לכך שהאב קלמן, שהיה ידוע בהשכלתו הענפה, העניק לבנו השכלה ברמה זהה לשלו. לאחר מסע הניצחון שלו בדלמטיה בשנת 1105, הכתיר קלמן את הילד כ"מלך צעיר", ובכך הבהיר כי הוא מחשיב את בנו כיורש החוקי שלו, בניגוד לנסיך אלמוש. לאחר מכן הגביר אלמוש את מאמציו להשיג את הכתר, שהוביל בסביבות 1115 שהוא ובנו (לימים בלה השני, מלך הונגריה). יעוורו בפקודת המלך קלמן. מעשהו האכזרי של קלמן הוכיח את עצמו כיעיל, משום שכמה ימים לאחר מותו ב-3 בפברואר 1116, הכתיר בעיר סקשפהרוואר הארכיבישוף לרינץ מאסטרגום את אישטוואן למלך.
קשיים במדיניות החוץ

אישטוואן השני קיבל את השלטון במצב של מדיניות חוץ לא נוחה. באימפריה הרומית הקדושה, (הגרמנית) היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עדיין היה בשלטון, ובשנת 1108 הוא תמך בדוכס אלמוש במערכה. יחסי הונגריה-גרמניה הוחמרו על ידי העובדה שמלחמת מאבק האינווסטיטורה כמו אביו, גם אישטווון עמד לצדו של האפיפיור. (הדבר מוכח גם על ידי העובדה שבתחילת שנות ה-20 של המאה ה-12, אישטוואן נישא לבתו של הדוכס הנורמני רוברט מקפואה. ברית הנישואים בהחלט נוצרה בתיווכו של האפיפיור קליקסטוס השני, משום שהנסיכות הנורמנית הייתה התומכת הנאמנה ביותר של האפיפיור במאבק נגד הקיסרות) יחסי הונגריה-בוהמיה הידרדרו גם כן ב-1108, משום שהנסיך הצ'כי דאז לקח חלק במסעו של היינריך החמישי. כיבוש הדרום של קלמן - בעיקר דלמטיה - העמיד את ממלכת הונגריה מול הרפובליקה של ונציה. כשאישטוואן עלה לכס המלכות, כבר היה סכסוך מזוין עם ונציה בדלמטיה ולכן מדיניות החוץ ההונגרית ביקשה לצאת מהבידוד על ידי שיפור יחסי הונגריה-בוהמיה.
הקרב על אולסאבה

הנסיך הצ'כי ולדיסלב, נסיך בוהמיה (אנ') ואישטוואן השני החלו במשא ומתן לשלום בנהר אולסאבה בגבול הונגריה-מוראביה, שאליו צעדו שני השליטים עם צבאותיהם. מקורות צ'כיים וגם הונגרים מדווחים על האירועים. שני הדיווחים לא בכל דבר חופפים, אבל מה שבטוח זה שהם לא הסכימו בגלל חוסר אמון גדול ביניהם. במקום זאת, התרחש קרב עקוב מדם ב-13 במאי 1116, שבו צבאו של אישטוואן השני הובס. הכרוניקאי של הכומר בן זמננו קוזמס מפראג (אנ'), בהתייחסו לקרב אוגסבורג משנת 955, ציין שכה הרבה הונגרים "מתו שם, כמו שלא ניספו אפילו לאורך נהר הלך". פעולת מדיניות החוץ הראשונה של אישטוואן הסתיימה אפוא בכישלון, יחסי הונגריה-בוהמיה נותרו עוינים. מאוחר יותר קיבל אישטוואן לארצו מהגרים ממלחמות הכס הצ'כיות שפרצו זמן לא רב לאחר מכן.
הקרב על דלמטיה

הדוג'ה אורדלאפו פאליירו מוונציה נקט פעולה עוד במהלך חייו של קלמן, באוגוסט 1115, על מנת לרכוש את השטחים הדלמטיים בשלטון הונגרי, והוא הצליח בכך באופן חלקי. להתקפה הבאה שלו, שהושקה במאי 1116, הוא כבר זכה לתמיכה הפוליטית של היינריך החמישי, הקיסר הגרמני-רומי, ושל אלקסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. ב-29 ביוני 1116, הביסו הוונציאנים את הכוחות ההונגרים בראשות באן קלדין ליד זאדאר ומספליט אזרחי העיר גירשו את ההונגרים החוצה, כך שדלמטיה כולה נפלה לידי הדוג'ה.
מלחמה עם הנסיכויות הרוסיות

אישטוואן המשיך את מדיניות החוץ של אביו בכך שהתערב בעימות הפנימי של הנסיכים הרוסים ב-1123. נגד הדוכס הגדול ולדימיר מונומך, לימים ולדימיר השני, נסיך קייב ששאף לאיחוד - והיה חמו לשעבר של קלמן. המלך ההונגרי תמך בנסיך ירוסלב, שגורש מווליניה. צבאות הונגריה בפיקודו של אישטוואן כבר החלו במצור על ולדימיר כאשר ירוסלב מת באופן בלתי צפוי. אישטוואן רצה להמשיך במצור, אך חברי המועצה המלכותית החליטו שלא להילחם עוד. אם המלך לא ייסוג, הם יחזרו הביתה ויבחרו מלך חדש. אישטוואן נאלץ לסגת. האירוע כבר בישר כי לאישטוואן יהיו בקרוב קשיים פוליטיים פנימיים בשל כישלונותיו בענייני חוץ.
בעיות פוליטיות מקומיות

בשל שורת הכישלונות, חלק ניכר מהלורדים ההונגרים לא היו מרוצים משלטונו של המלך ובהיעדר מועמד אחר - צידדו בדוכס העיוור אלמוש. אישטוואן השני לא היה פופולרי גם בקרב מנהיגי הכנסייה, כי המשיך את מדיניות אביו גם בזה שהוא לא הקים קרנות משמעותיות. כתוצאה מכל זה, בסביבות 1125–1126, חש אלמוש שתומכיו חזקים מספיק כדי לנסות שוב להשיג את השלטון. יחד עם זאת, לאחר אירועים שאינם ידועים לפרטי פרטים, פעולתו של הנסיך לא לוותה במזל גם הפעם ואלמוש ברח לביזאנטיון, בנו בלה לפצ'וואראד. האירועים שכנעו את אישטוואן ותומכיו שכדי לשמור על שלטונם נדרש שינוי משמעותי, בעיקר במדיניות החוץ.
נקודת מפנה במדיניות החוץ ההונגרית

בספטמבר 1122 נחתם קונקורדט וורמס שסיים את המאבק בין האפיפיורות לבין הקיסרות הרומית הקדושה (למעשה הגרמנית) למשך זמן רב. הדבר השפיע לטובה על האפשרויות של מדיניות החוץ ההונגרית, משום שהיא סיפקה דרך להונגריה לשמור על יחסים טובים באותה מידה עם שתי המעצמות. בסתיו 1126 נפגש אישטווא השני באופן אישי עם הנסיך הצ'כי סובסלאב הראשון, דוכס בוהמיה (אנ'), והיחסים בין שתי המדינות הוסדרו. יחסי הונגריה-בוהמיה היו טובים במשך כמה עשורים לאחר מכן. בסביבות שנת 1126 התבסס הפיוס ההונגרי-אוסטרי בתיווכו של הארכיבישוף של זלצבורג. לעומת זאת, במקביל לפיוס במערב, הניגודים ההונגריים-ביזנטיים התחדדו יותר ויותר.
מלחמה עם ביזנטיון

היחסים בין ביזנטיון לממלכת הונגריה הידרדרו ב-1116, כאשר אלקסיוס הראשון תמך בוונציה במלחמת הדלמטיה. מכאן ואילך, ביזנטיון הקשתה על עבודתם של סוחרים הונגרים. הסיבה הישירה שהובילה למלחמה הייתה הנסיך אלמוש שיוחנן השני קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית קיבל אותו בברכה לממלכתו. אישטוואן ציפה שאלמוש יתקוף את ממלכתו בראש הצבאות הביזנטים והוא בהחלט רצה להגיע לכך שיגרשו אותו משטח יוון. פירושקה, בתו של לאסלו הראשון, מלך הונגריה, ניסתה לתווך, ללא הצלחה, בין הקיסר לבין המלך. מטרת המלחמה ההונגרית-ביזנטית בין השנים 1127–1129 לא הייתה לזכות בשטח, אלא בפלישה של זה לשטחו של זה, ובדרך זו ניסו הצדדים לכפות את רצונם על האחר. אישטוואן תקף לראשונה בקיץ 1127. מאחר שילד עדיין לא נולד לו, הוא הפך את שאול, נסיך הונגרי, בנה של אחותו, ליורש הרשמי שלו. אישטוואן כבש את בלגרד ולאחר מכן הרס אותה, ואז חדר דרך סופיה לפיליפופוליס (פלובדיב). בינתיים, הנסיך אלמוש מת ב-1 בספטמבר 1927, אבל זה לא שם קץ ללחימה, כי בשנת 1128 הקיסר צעד נגד הונגריה עם כוח עצום. הכוחות ההונגרים ספגו תבוסה קשה ליד טירת הראם. הביזנטים בזזו את סירמיה (אנ'), בזזו אותה כליל ולאחר מכן נסוגו.
מותו

לאחר מחלה ממושכת, המלך מת מדיזנטריה בגיל שלושים בלבד. לפי רצונו, הוא נקבר בנאג'וואראד, במנזר פרמונטרה שהקים, שנהרס בסערות הזמן, מקום מנוחתו ושרידיו עדיין לא מזוהים.
ראו גם

Grandpierre K. Endre (1991). Királygyilkosságok. Magyarok Titkos Története. p. 87. ISBN 963-7707-00-X.
לקריאה נוספת

פרנץ מאק : הונגריה במאה ה-12, גונדולה - 1986, מסת"ב 963-281-660-9
פרנץ מאק: אישטוואן השני (בתוך: Gyula Kristó - Ferenc Makk: The Árpáds - נסיכים ומלכים, Szukits Könyvkiadó - 2003, מסת"ב 963-9278-48-3 ) עמ' 161 - 173.
דיולה קרישטו: מלחמות ומלחמה בעידן הבית ארפאד Szukits Könyvkiadó – 2003, מסת"ב 963-9441-87-2
טמאש קאדאר: הנסיך שאול, הפלטין בורש ולורד איבאן. הערות. על ההיסטוריה של מאבקי הירושה סביב סוף שלטונו של המלך אישטוואן השני. מאות, כרך 151 מס' 4 (2017) עמ' 787 - 808.
הכתרתו של אישטוואן השני בסקשפהרוואר. מיניאטורה מתוך הכרוניקת המאוירת
II. החותם המלכותי של סטיבן
ציור של מוריץ פון שווינד על פי ליטוגרפיה מאת יוסף קריהובר
אמיר נחומי

| --- | --- |

 לידה:  1945 (בן 80 בערך) ירושלים, ארץ ישראל המנדטורית
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  בית הספר לטיסה 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל ( חיל האוויר הישראלי)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 טייס קרב   מפקד טייסת 110   מפקד טייסת 107   מפקד בסיס רמת דוד  ראש להק אוויר  מדריך טיסה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים    מלחמת יום הכיפורים     מבצע אופרה     מלחמת לבנון הראשונה   מבצע שלמה
 עיטורים
   עיטור המופת     פרס ביטחון ישראל
 
אמיר נחומי (נולד ב-1945) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף וטייס קרב לשעבר בחיל האוויר הישראלי. בתפקידו האחרון שימש ראש להק אוויר. נחומי הוא אלוף הפלות עם 13 הפלות של מטוסי אויב, בעל עיטור המופת וחתן פרס ביטחון ישראל. בנוסף השיג את הפלת הבכורה העולמית עבור מטוס ה-F-16 פייטינג פלקון והשתתף בתקיפת הכור הגרעיני בעיראק.
קורות חייו

אמיר נחומי נולד ב-1945 בירושלים, בן להורים יוצאי האימפריה הרוסית שעלו לארץ בעלייה השלישית. הוא החל מסלול בעתודה האקדמאית אך החליט לעזוב את הלימודים והתנדב לקורס טיס, ממנו הודח בשלב המכין. הוא עבר לסיירת שריון ושם השלים את שירות החובה. לאחר השירות למד כימיה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. במלחמת ששת הימים לחם כשריונאי, ולאחריה ניסה להתקבל בשנית לקורס טיס. הוא נקלט ישירות לשלב הראשוני בקורס וסיים אותו בנובמבר 1968 כטייס קרב. הוא הוצב בטייסת אוראגנים והדריך בבית הספר לטיסה. ב-1971 עבר לטייסת 107, טייסת מטוסי F-4 פנטום.
בתחילת מלחמת יום הכיפורים (1973) הוביל נחומי את המבנה הישראלי בקרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים, בסמוך לבסיס חיל האוויר אופיר בשארם א-שייח' בדרום סיני. בקרב השתתפו שני מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר הישראלי, שהיו בכוננות יירוט והגנה רגילה, ומולם עשרים ושמונה מטוסי מיג-17 ומיג-21 מצריים שהיו בדרכם לתקוף מטרות של צה"ל באזור. בסיומו של הקרב, שנמשך כשש דקות, הופלו שבעה מטוסי מיג, מהם ארבעה על ידי נחומי. יתר מטוסי המיג נמלטו ומטוסי הפנטום נחתו בשלום. על פועלו בקרב זה קיבל נחומי את עיטור המופת. הוא הפיל שני מטוסים נוספים במהלך שירותו על מטוסי הפנטום.
נחומי שירת בתפקידי מטה בחיל, היה ראש מדור תקיפת טילים במחלקת מבצעים (רמ"ד עליונות אווירית בענף קרב) והיה שותף בצוות פיתוח מערכת לחיל האוויר בזכותה זכו בפרס ביטחון ישראל. בהמשך חזר לטייסת 107 כמפקדה.
ב-1980 עבר הסבה למטוסי F-16 פייטינג פלקון (שקיבלו בחיל האוויר את השם "נץ"), והתמנה למפקד טייסת "אבירי הצפון". במסגרת תפקיד זה השתתף בתקיפת הכור הגרעיני בעיראק ביוני 1981 כמוביל המבנה השני. ב-14 ביולי 1981 היה לטייס הראשון בעולם שביצע הפלת מטוס קרב עם מטוס F-16, כשהפיל מטוס מיג-21 סורי. ב-1982 הפיל במהלך קרבות אוויר שישה מטוסים נוספים. ב-1986 מונה למפקד בסיס רמת דוד ולאחר מכן המשיך לתפקיד ראש להק אוויר. במאי 1991 פיקד על החלק האווירי של מבצע שלמה להעלאת כ-14 אלף מיהודי אתיופיה לישראל. הוא כיהן כראש אגף אמצעים מיוחדים במשרד הביטחון. נחומי השתחרר בדרגת תת-אלוף ולאחר שחרורו המשיך לשרת במילואים כמדריך בבית הספר לטיסה. בשנת 2005 פרש מטיסה מבצעית בחיל.
ב-11 בספטמבר 2021 נפצע נחומי כשהדריך טיול ג'יפים (אנ') בסכיני מנקושיה העולים מנחל חצצון שבלב מדבר יהודה. הוא פונה על ידי מסוק והוגדר כפצוע בינוני.
הפלותיו

| מספר | תאריך הקרב | המטוס המפיל | המטוס שהופל | החימוש | פרטי ההפלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 6 באוקטובר 1973 | F-4 פנטום | מצריםמיג 17 מצרי |  | קרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים. |
| 2 | 6 באוקטובר 1973 | F-4 פנטום | מצריםמיג 17 מצרי |  | הפלה שנייה באותו הקרב |
| 3 | 6 באוקטובר 1973 | F-4 פנטום | מצריםמיג 17 מצרי |  | הפלה שלישית באותו הקרב |
| 4 | 6 באוקטובר 1973 | F-4 פנטום | מצריםמיג 17 מצרי |  | הפלה רביעית באותו הקרב |
| 5 | 13 באוקטובר 1973 | F-4 פנטום | סוריה (1980–2024)מיג 21 סורי |  | יומה השמיני של מלחמת יום הכיפורים |
| 6 | 14 באוקטובר 1973 | F-4 פנטום | מצריםמיג 21 מצרי |  | יומה התשיעי של מלחמת יום הכיפורים |
| 7 | 14 ביולי 1981 | F-16 | סוריה (1980–2024)מיג 21 סורי | AIM-9 סיידוויינדר | במהלך משימת חיפוי על תקיפת מטרות מחבלים בלבנון. הפלת בכורה עולמית של מטוס F-16 |
| 8 | 9 ביוני 1982 | F-16 | סוריה (1980–2024)מיג 21 סורי | AIM-9 סיידוויינדר | מעל בקעת הלבנון |
| 9 | 10 ביוני 1982 | F-16 | סוריה (1980–2024)מיג 21 סורי | ללא ירי | מעל אגם קרעון |
| 10 | 10 ביוני 1982 | F-16 | סוריה (1980–2024)מיג 23 סורי | AIM-9 סיידוויינדר | מעל אגם קרעון. הפלה שנייה באותו הקרב |
| 11 | 10 ביוני 1982 | F-16 | סוריה (1980–2024)מיג 23 סורי | AIM-9 סיידוויינדר | מעל אגם קרעון. הפלה שלישית באותו הקרב |
| 12 | 11 ביוני 1982 | F-16 | סוריה (1980–2024)מיג 21 סורי |  |  |
| 13 | 11 ביוני 1982 | F-16 | סוריה (1980–2024)מיג 21 סורי | AIM-9 סיידוויינדר |  |
לקריאה נוספת

אלינוער בן-עקיבא, ‏על המסלול - ריאיון עם אמיר נחומי (אל"מ א'), בטאון חיל האוויר 160, ספטמבר 1987, עמ' 11 - 13, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר
הערות שוליים

↑  קודם לכן הפילו טייסי חיל האוויר הישראלי באמצעות F-16 מסוקים סורים.
↑  Ofer Ogash, החילוץ מסכיני מנקושיה - סיכום ותחקיר, באתר 4X4 אתר השטח הישראלי, ‏15.09.2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007363753605171  VIAF: 47151963603300310150   WorldCat (עם VIAF): 47151963603300310150
מריה דל סרו

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1985 (בת 39) בואנוס איירס ארגנטינה ארגנטינה
 מדינה:  ארגנטינה 
 תקופת הפעילות:  מ-2002
 עיסוק:  דוגמנות עיצוב אופנה
 בן זוג:  בנחמין רוחאס 2008-2010 חיימה בואקט 2010-הווה
 צאצאים:  מילה בואקט וקאלה בוקט
 פרופיל ב-IMDb
 
מריה דל סרו (בספרדית: Maria Del Cerro; נולדה ב-20 במרץ 1985) היא שחקנית, דוגמנית, מנחת טלוויזיה ומעצבת אופנה ארגנטינאית. התפרסמה בשל תפקידה כמלודי פס בטלנובלה "כמעט מלאכים".
קריירת > דוגמנות

החלה את קריירת הדוגמנות בתוכנית המציאות SúperM לדוגמניות בשנת 2002, ובכך הפכה לאחת הדוגמניות המובילות של ארגנטינה.
קריירת > טלוויזיה וקולנוע

את קריירת המשחק החלה בשנת 2007 כאשר ביצעה תפקיד קטן בטלנובלה "רומיאו ויוליה".
בשנת 2008 הצטרפה לקאסט העונה השנייה של הטלנובלה המצליחה "כמעט מלאכים" פרי יצרה של כריס מורנה, בדמותה של מלודי פס, לצד אמיליה אטיאס, מריאנה אספוסיטו, אאוחניה סוארס, ניקולאס ריירה, ניקולס ואסקס, חואן פדרו לנסאני וגסטון דלמאו.
בשנת 2011 שיחקה בסדרה "Los únicos" ("היחידים") בתפקיד קרוליינה לצד מריאנו מרטינס, ניקולס ואסקס וחימנה ברון.
בשנת 2012 הצטרפה לצוות השחקנים באופרת הסבון "לובו", ובאותה שנה שיחקה בטלנובלה "אהבה מתוקה". בשנת 2013 שיחקה במיני סדרה "Sandiacon vino" והחלה לשחק בסרט הראשון שלה "Catolicos Chicos".
בשנת 2016 השתתפה בגרסה הארגנטינאית לתוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בעונה ה-11, והיא הודחה בחצי הגמר. בשנת 2018 השתתפה שוב בתוכנית בעונה ה-13 שלה, ושוב הודחה בחצי הגמר.
בשנת 2017 שיחקה בסדרה "אגרוף בלב" לצד חוליה קאלבו וויקטוריו ד'אלסנדרו.
בשנת 2024 החלה לשחק בסדרה של כריס מורנה, "מרגריטה" (אנ'), בשירות הסטרימינג "Max", סדרה זו מהווה ספין אוף לטלנובלה המצליחה "פלוריסיינטה".
חיים אישיים

מריה דל סרו מכונה כמרי על ידי חברים ובני משפחה.
בין השנים 2008–2010 הייתה בזוגיות עם השחקן בנחמין רוחאס.
בן זוגה כיום הוא חיימה בואקט. ב-23 באוגוסט 2015 נולדה בתם הראשונה, מילה, וב-15 באפריל 2020 נולדה בתם השנייה, קאלה.
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | תוכנית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2002 | הסופר M | מתחרה |  |
| 2007 | רומיאו ויוליה | קמילה דונטה |  |
| 2010-2008 | כמעט מלאכים | מלודי פס |  |
| 2011 | היחידים | קרולינה גוזמן |  |
| 2012 | לובו | פלורנסיה |  |
| 2012 | אהבה מתוקה | מלינה |  |
| 2013 | אבטיח עם יין | אריאנה |  |
| 2013 | מוניות אהבה מצטלבות | מילגרוס |  |
| 2016 | רוקדים עם כוכבים ארגנטינה | מתמודדת | עונה 11; הודחה בחצי הגמר |
| 2018-2017 | אגרוף בלב | לוקרסיה |  |
| 2018 | אח שלי הוא שיבוט (ספ') | סולדד |  |
| 2021 | ניצחונות קטנים (ספ') | נטליה |  |
| 2021 | מאסטר שף סלבריטי ארגנטינה | מתמודדת |  |
| 2024 | Coppola, el representante | קרינה רבוליני (אנ') | 2 פרקים |
| 2024–הווה | מרגריטה (אנ') | ימילה פואנטס | ראשי |
פילמוגרפיה > תיאטרון

| שנה | הצגה | במאי | תיאטרון |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | Pelota Paleta | Ezequiel Tronconi | Puerta Roja |
| 2010-2008 | כמעט מלאכים | כריס מורנה גרופ | Gran Rex |
| 2014 | יש נשים שדופקות את חייהן | Charly Nieto- Marcelo Cosentino | Picadilly |
| 2017 | Como el culo | מנואל גונזלס גיל | Teatro Tabarís and Multiteatro |
חסן עלי תורכמאני

חסן עלי תורכמאני (בערבית: حسن توركماني, בתעתיק לעברית: חסן תרכמאני; ‏1 בינואר 1935 – 18 ביולי 2012) היה שר ההגנה של סוריה בשנים 2004–2009 וראש המטה הכללי של צבא סוריה בשנים 2002–2004, בדרגת עימאד (המקבילה לדרגת רב-אלוף).
קורות חיים

תורכמאני נולד בחלב ובשנת 1954 הצטרף לצבא סוריה. בתפקידו הפיקודי הראשון שימש כמפקד אגד ארטילרי, ומאוחר יותר, בשנים 1968–1973, שימש כמפקד הארטילריה של דיוויזיית חי"ר. בשנת 1973, במהלך מלחמת יום הכיפורים, שימש כמפקד דיוויזיה 9 חי"ר ממוכן. בשנים 1977–1978 השתתף מטעם הצבא הסורי במלחמת האזרחים בלבנון. בשנת 1978 הוענקה לו דרגת לואא' (המקבילה לדרגת אלוף).
תורכמאני החזיק בתפקידים שונים במטה הכללי של צבא סוריה: ראש האגף לענייני קצינים (1978–1980), ראש האגף הפוליטי בצבא סוריה (1980–1982) וסגן ראש המטה הכללי (1982–2002). לאחר מכן מונה לראש המטה הכללי, עד מינויו בשנת 2004 לשר ההגנה על ידי הנשיא בשאר אל-אסד. לפי החוקה הסורית שר ההגנה הוא סגנו של הנשיא בתפקיד מפקד הכוחות המזוינים. ביוני 2009 סיים את כהונתו, והוחלף בעלי חביב מחמוד, שהיה רמטכ"ל הצבא בתקופתו.
קודם למינויו כשר כבר היה תורכמאני חבר מפלגת הבעת' ומשנת 2000 היה חבר מזכירות המפלגה.
ב-18 ביולי 2012 נהרג תורכמאני בפיגוע במטה הביטחון הלאומי במהלך ישיבה בבניין הביטחון הלאומי בדמשק, המשמש את שירותי המודיעין הסורי. בפיגוע נהרגו בכירים נוספים מהצמרת הביטחונית והמדינית של סוריה.
הערות שוליים

↑  , עמ' 94
↑  הידיעה על סיום תפקידו באתר Syria Today
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5314 7007  LCCN: nr99038404  SUDOC: 243876505  VIAF: 41765259   WorldCat (עם VIAF): 41765259
אמלריך הראשון, מלך ירושלים

הכתרת אמלריך הראשון
הכתרת אמלריך הראשון. כתב יד מהמאה ה-14
בחלק העליון, שליטי מצרים נכנעים לאמלריך. בחלק התחתחון, אמלריך מגיע לקונסטנטינופול
למעלה, אמלריך וקיסר ביזנטיון. למטה, ההתקפה על מצרים
ההתקפה על מצרים. כתב יד מהמאה ה-14
קבורתו של אמלריך הראשון והכתרתו של בלדווין הרביעי. כתב יד צרפתי מהמאה ה-13
אמלריך הראשון (Amaury Ier de Jérusalem, מכונה גם אמאורי או איימרי) (1136 – 11 ביולי 1174) היה מלך ממלכת ירושלים משנת 1162 ועד למותו. לפני הכתרתו למלך נשא בתואר רוזן יפו ואשקלון.
ילדות

אמלריך היה בנם השני של מלכי ירושלים פולק ומליסנדה. לאחר מותו של פולק שלטו בממלכה מליסנדה יחד עם בנה הבכור בלדווין השלישי. עם הגעתו של בלדווין לבגרות סירבה מליסנדה לוותר על כיסאה ובין השניים התפתחה יריבות שהגיעה לשיאה בשנות החמישים של המאה ה-12, לאחר שהממלכה חולקה לשני חלקים: בצפון שלט בלדווין ואילו ביהודה ושומרון המשיכה לשלוט מליסנדה. מיד לאחר חלוקת הממלכה פתח בלדווין בעימות מזוין מול אימו שהתפתח לכדי מלחמת אזרחים.
אמלריך, שהוכרז כרוזן יפו עם הגיעו לגיל הבגרות (15 שנים), נשאר נאמן למלכה, ויחד איתה נמלט למצודה הצלבנית במגדל דוד שבירושלים כאשר צבאו של בלדווין צר עליהם מסביב לחומות העיר. סופה של מלחמת האזרחים היה בניצחונו של בלדווין, ששלט כמלך ממלכת ירושלים משנת 1152 ועד למותו בשנת 1162.
בשנת 1153 כבש בלדווין את העיר אשקלון מידי המצרים, והוסיף אותה לנחלתו של אחיו, בכך מחזק את מעמדה כאחת מהיישויות הפיאודליות החשובות והחזקות בממלכה כולה, דבר שחיזק את מעמדו של אמלריך.
בשנת 1157, בגיל 21, נשא אמלריך לאישה את אגנס מקורטניי, בתו של ז'וסלין השני רוזן אדסה, אשר התגוררה בירושלים החל משנת 1150 לאחר נפילת מרביתה של הרוזנות בידי המוסלמים. באותה התקופה גיל הנישואים המקובל היה שנות העשרה המאוחרות, וככל הנראה נערכו נישואיו של אמלריך בגיל מאוחר לאור התנגדותו החריפה של הפטריארך הירושלמי לאישור הנישואים. סיבת התנגדותו של הפטריארך הייתה נעוצה בכך שבני הזוג היו בעלי קרבת דם (סב סבו של אמלריך היה סב סבה של אגנס). לאחר מותו של הפטריארך התחתנו השניים, והביאו לעולם שני צאצאים, סיבילה ובלדווין הרביעי, שניהם עתידים למלוך בממלכה לאחר מותו של אמלריך.
העלייה לשלטון

בשנת 1162, לאחר מותו של בלדווין, החלו תהליכי המלכתו של אמלריך למלך, וזאת חרף התנגדותה של המועצה הפיאודלית להמלכתו לפני שיבטל את נישואיו. המועצה, שאישרה את הנישואין כאשר בלדווין השלישי היה בין החיים ויכל להעמיד יורש, סירבה לאחר מותו להכיר בהם, מהסיבות הידועות של נישואי קרובים. הסלידה מפני אגנס כפי שזכורה בהיסטוריה נזקפת רבות לזכותו של ההיסטוריון ויליאם מצור, אשר הכפיש את דמותה לאחר שמנעה ממנו, מספר עשורים לאחר המלכתו של אמלריך, להתמנות למשרת הפטריארך הלטיני של ירושלים. ההיסטוריון אנרול, שנחשב לממשיך דרכו של ויליאם, כתב על אגנס: "אין זה ראוי כי מלכה שכזו תמלוך בעיר קדושה כירושלים".
ההתנגדות הציבורית גברה ואמלריך הומלך לאחר שביטל את נישואיו לאגנס. אגנס מצידה המשיכה להחזיק בתואר רוזנת יפו ואשקלון, ואף קיבלה קיצבה חודשית מהכנסות הרוזנות. זמן קצר לאחר ביטול הנישואין והמלכתו של אמלריך, נישאה אגנס לאיג מבית איבלין, מי שהיה ארוסה טרם נישואיה לאמלריך. על אף ביטול הנישואים הוכרזו ילדיהם של אמלריך ואגנס כצאצאים חוקיים וכך הוסר החשש כי לא יוכלו לרשת את המלך בשעת הצורך. דרך ילדיה המשיכה אגנס להחזיק בהשפעה רבה על החצר בירושלים, וזאת למשך שנים רבות.
העימותים מול המוסלמים

ממלכת ירושלים, שהייתה מדינה צלבנית וככזאת הייתה נטע נוצרי זר בקרב המוסלמים, הייתה נתונה מאז היווסדה במצב מתמיד של מלחמה, מצב שאך החמיר לאחר שבלדווין השלישי תקף את דמשק במהלך מסע הצלב השני. אחרי התקפה זו, שביטלה את הברית שהייתה לדמשק המוסלמית עם ממלכת ירושלים, היה גבולה הצפוני של הממלכה חשוף להתקפותיו של השליט המוסלמי נור א-דין, שהלך וחיזק את מעמדו ממקום מושבו בסוריה. גם ההשפעה שהייתה לירושלים על המדינות הצלבניות האחרות הלכה ופחתה, בעיקר לאחר החלת ריבונותה של האימפריה הביזנטית על נסיכות אנטיוכיה.
עקב חולשתם היחסית של הצלבנים מול נור א-דין בצפון, עיקר העימותים מול המוסלמים בתקופתו של אמלריך התרחשו במצרים, שם שלטו בזה אחר זה ח'ליפים צעירים וחסרי ניסיון, שהביאו את המדינה לכדי מלחמת אזרחים. שאיפתם של הצלבנים לכבוש את מצרים הייתה קיימת עוד מימיו של המלך בלדווין הראשון, ואפילו קודמו בתפקיד גוטפריד מבויון הבטיח לפטריארך הירושלמי כי יעניק לו את ירושלים כממלכה דתית לאחר שיכבוש את קהיר ויקים בה ממלכה חילונית. לאחר כיבוש אשקלון מידי המצרים הפכה ההזדמנות לכיבוש מצרים לממשית, ומלאכת תכנון ההתקפה הוטלה על אבירי המסדר ההוספיטלרי.
העימותים מול המוסלמים > הפלישה למצרים

אמלריך הוביל את המסע הראשון לעבר מצרים בשנת 1163, בהשתמשו בטענה כי המצרים מסרבים להעלות את המס אשר התחייבו לשלם לממלכת ירושלים עוד בתקופת כהונתו של בלדווין השלישי. לאור גילו הצעיר של הח'ליף המצרי, שלט בממלכה בפועל וזיר בשם דירג'אם, שהדיח זמן קצר לפני פלישתו של אמלריך את הווזיר הקודם שאוואר. צבאותיו של דירג'אם יצאו לקראת אמלריך אולם הובסו תוך זמן קצר. לאחר המפלה הצבאית פתחו המצרים את הסכרים שעל הנילוס במטרה להציף שטחים ולמנוע מאמלריך כל התקדמות נוספת.
תוכניתם של המצרים נשאה פרי ואמלריך שב לירושלים ללא כל השג משמעותי פרט להכאת הצבא המצרי. מיד לאחר הסרת האיום הצלבני ממצרים יצא הווזיר המודח שאוואר לסוריה, במטרה לבקש מהשליט נור א-דין שיעזור לו להחזיר את הגלגל לאחור ולמנותו לווזיר במצרים בשנית. נור א-דין שלח לעזרת שאוואר את המצביא הכורדי שירכוה שיצא לדרכו בשנת 1164. בשומעו על הצבא המתקרב אל ממלכתו נבהל דירג'אם, ופנה אל אמלריך כדי שיעצור את הצבא הסורי. אמלריך החל בהכנות ליציאה נוספת לעבר מצרים, אולם שירכוה הקדימוהו, הרג את דירג'אם והשיב את שאוואר למשרת הווזיר.
אולם שאוואר, שלאחר שובו לעמדת כח פחד שכעת ינסה שירכוה להדיחו במטרה להשתלט על הממלכה, גירש את המצביא ממצרים וכרת אף הוא ברית עם אמלריך כדי שהאחרון יגן על מצרים מפני ההתקפות הסוריות הצפויות לאחר גירושו של שירכוה. לבקשתו של שאוואר הגיע אמלריך למצרים בראש צבאו וצר על מחנהו של שירכוה עד לנסיגתו של המצביא חזרה לעבר סוריה.
בתחילה התכוון אמלריך להישאר במצרים ולפקח מקרוב על הפיכת הממלכה למדינה צמיתה לממלכת ירושלים, אולם התקפות חוזרות ונשנות של נור א-דין בצפון הממלכה חייבו אותו לשוב לירושלים. במהלך היעדרותו של אלמריך שבה נור א-דין את בוהמון השלישי נסיך אנטיוכיה וכן את ריימון השלישי רוזן טריפולי. לאחר שבייתם של השניים מיהר אמלריך להכריז על עצמו כעוצר באנטיוכיה וטריפולי ודאג לתשלום הכופר תמורת שחרורו של בוהמון בשנת 1165 (ריימונד נשאר בכלאו עד לשנת 1173).
שנת 1166 החלה כשנה שקטה יחסית, ואיפשרה לאמלריך לנסות ולהשיג הסכם שלום מול האימפריה הביזנטית, כמו גם כלה ביזנטית שתחזק את ההסכם העתידי. לקראת אמצע השנה חודשו פשיטותיו של נור א-דין בצפון ממלכת ירושלים, פשיטות במהלכן אבדה לצלבנים העיר בניאס.
בשנת 1167 שלח נור א-דין את שירכוה למסע כיבושים נוסף במצרים, ואמלריך, לבקשתו של שאוואר, יצא כדי לעצור את הצבא הסורי. אמלריך הקים את מחנהו בקרבת העיר קהיר, ושם חתם על הסכם הגנה מול מצרים, הסכם שאושר בידי הח'ליף אל-אדיל בעצמו. בהגיעו למצרים הקים שירכוה את מחנהו בגדה המזרחית של הנילוס, והתכונן לקרב מול הצבא הצלבני. בקרב שנערך זמן קצר לאחר מכן לא הושגה כל הכרעה, ושירכוה וצבאו נסוגו כדי לכבוש את אלכסנדריה. לאחר כיבוש אלכסנדריה בידי הסורים יצא אמלריך למקום וצר על צבאו של שירכוה, בעזרת צי ספינות שהגיע ממלכת ירושלים. שירכוה, שהבין את נחיתותו הצבאית, נשא ונתן עם אמלריך, משא ומתן שבסופו הותר לשירכוה לסגת עם צבאו חזרה לסוריה בעוד אמלריך מקבל את השליטה באלכסנדריה. לאחר שעשק את אוצרות העיר שב אמלריך לירושלים.