stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זלמן סנדר כהנא שפירא
קורות חייו

זלמן סנדר נולד ליעקב (יענקלי וולוז'ינר). סבו הרב משה כהנא שפירא, נישא לרלקה בתו של הרב חיים מוולוז'ין.
בשנת תרפ"א (1921) עלה לארץ ישראל והתיישב בשכונת שערי חסד שבירושלים.
הרב זלמן סנדר היה מפורסם כגאון וכצדיק שברכותיו מתקיימות. כמו כן היה מלחין שירים וכן נוסחאות (נעימות) לתפילה, חלקם מושרים עד היום בישיבות ובבתי הכנסת הליטאיים המתפללים בנוסח ישיבת חברון.
בשנת תרמ"ה התמנה לרבה של מילטש (מלאץ, מאלטש בעגה הרבנית המקובלת) והקים בה את ישיבת "ענף עץ החיים". בשנת תרס"ג עזב את הישיבה והעיירה עקב רוח ההשכלה והציונות במקום, והחל לכהן כרבה של קרינקי, ובמקומו מונה הרב שמעון שקופ, שעזב אף הוא לאחר 4 שנים. אחד התלמידים הראשונים בישיבת ענף עץ חיים היה הרב איסר יהודה אונטרמן, שהיה ילד בן 12.
בעת מלחמת העולם הראשונה, כשהתקרבה החזית לקרינקי, נדד עם ישיבתו לטולה שבפנים רוסיה. בתום המלחמה, עברה קרינקי לשלטון פולין, אך הרב זלמן סנדר החליט לעלות לארץ ישראל. הוא התיישב בשכונת מאה שערים בירושלים, ובה חי עד פטירתו ביום חמישי כ"ט בשבט תרפ"ג.
חידושי תורתו על סדר נשים וסדר קדשים יצאו בשם "חידושי הגרז"ס", על ידי מפעל תורת חכמי ליטא שעל ידי מכון ירושלים, ירושלים תשנ"ג.
לימד תלמידים רבים מבני ליטא. מבין תלמידיו המפורסמים היו הרב יעקב קמינצקי ראש ישיבת תורה ודעת שבברוקלין, והרב איסר יהודה אונטרמן, לימים הרב הראשי לישראל.
משפחתו

הרב זלמן סנדר הוא צאצא של רבי חיים מוולוז'ין.
רעייתו צאצאית של רבי אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא בעל יסוד ושורש העבודה.
משפחתו > בניו

הרב אברהם דוב כהנא שפירא, רבה של קובנא מחבר שו"ת דבר אברהם, נפטר בגטו קובנה
הרב יעקב כהנא שפירא, מחבר הספר "נאות יעקב"
הרב חיים שפירא הכהן
הרב יהודה כהנא שפירא, חתנו של הרב מאיר אטלס אב"ד שאוועל
הערות שוליים

↑  isheiisraeladmin, רבי זלמן סנדר כהנא שפירא, באתר אישי ישראל, ‏2019-08-15
↑  כמו 'ובשופר גדול יתקע' ו'מה נאמר לפניך'.
↑  ירחון בית יעקב.
↑  יונתן רוזנבלום, רבי יעקב, תרגם הרב נתן קמנצקי, ירושלים תשנ"ז, עמ' 80.
↑  שער ספר נאות יעקב
↑  Haim Shapiro (-abt.1925) | WikiTree FREE Family Tree, www.wikitree.com (באנגלית)
↑  דורות האחרונים - חלק א - א-ו - איזנשטט, בנציון בן משה, 1873-1951 (page 108 of 140), באתר hebrewbooks.org
↑  עיין בחליפת המכתבים בינו לבין אביו בתשובות הגרז"ס סימן כ"ב (נדפס בתוך חידושי הגרז"ס).
צבי שיסל

| --- | --- |

צבי שיסל בהלוויית עלי מוהר, 3 בדצמבר 2006
 לידה:  15 ביולי 1946 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  28 ביולי 2021 (בגיל 75) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1968
 עיסוק:  שחקן, מפיק קולנוע וטלוויזיה, מפיק מוזיקלי ובמאי קולנוע
 פרופיל ב-IMDb
 
צבי שיסל, 1969
צבי שיסל (15 ביולי 1946 – 28 ביולי 2021) היה שחקן, מפיק קולנוע וטלוויזיה, תסריטאי, במאי קולנוע ואמרגן ישראלי.
ביוגרפיה

שיסל נולד בתל אביב בשנת 1946. הוא בוגר בית הספר היסודי "הר נבו" בתל אביב, ולאחר מכן למד בתיכון המקצועי שבח.
שירת בצה"ל בלהקת גייסות השריון והשתתף בתוכניותה "למה יויו" ו"כנר על הטנק".
לאחר שחרורו שיחק בהצגה "דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ" בבימויו של שייקה אופיר. שיחק בסרטים "השכונה שלנו" ו"הצד השני" בבימויו של אורי זוהר (1968), ובסרט "חצי חצי" בבימויו של בועז דוידזון (1971).
ב-1968 כשהוא בן 22 בלבד הפך לאמרגנו של אריק איינשטיין, לאחר שהגיע עם השחקן פופיק ארנון, לביתו של אריק, ומשם נוצר החיבור בין השניים. ב-1969 הקים עם איינשטיין ובועז דוידזון את חברת "הגר" והפיק חמישה מאלבומיו של איינשטיין, כמו כן הפיק, שיחק והיה שותף לכתיבת התסריט של סדרת הטלוויזיה "לול", שהוקרנה בערוץ הראשון בתחילת שנות ה-70, והיה חלק מחבורת לול. שיחק בסרטים "מציצים" (1972) ו"עיניים גדולות" (1974). הפיק את המוזיקה לסרט "צ'רלי וחצי" (1974). הפיק וביים לטלוויזיה ביחד עם אריק איינשטיין את התוכנית "סע לאט" (1977), הפיק ושיחק בסרט "שבלול" (1970), ביים ושיחק בסרט המתיחות "ישראלים מצחיקים" (1978). יזם והיה שותף להפקת פסטיבל נואיבה ב-1977 וב-1978. לאורך השנים הרבה שיסל לביים ולהופיע גם בסרטוני פרסומת. בשנת 1975 גילם שיסל את דמותו של גימפל בסרטו של דן וולמן "גימפל תם" על פי סיפור של בשביס זינגר, סרט טלוויזיה שהופק והוקרן בטלוויזיה הישראלית.
בשנים 1980–1987 שיסל נסע לארצות הברית, שם הפיק וביים סרטי פרסומת, הקים תחנת טלוויזיה ישראלית בשם Tel-aviv TV ועבד בחברת "קנון" של מנחם גולן ויורם גלובוס. ביים את הסרט "סבבה" (1983) המשך של "ספיחס" הסרט הרביעי מתוך סדרת סרטי אסקימו לימון. כשחזר לארץ יצר את הסרט "לול" (1988) על בסיס סדרת הטלוויזיה באותו שם משנות ה-70. הסרט זכה להצלחה בבתי הקולנוע. שיחק בסרט "המיועד" של דני וקסמן (1989).
ביים, שיחק והיה שותף לכתיבת התסריט ביחד עם אריק איינשטיין ומוני מושונוב של קלטות הילדים "כמו גדולים" (1991). ביים, שיחק והיה שותף לכתיבת התסריט ביחד עם אריק איינשטיין ומוני מושונוב של הסרט "כבלים" (1992) וכן ביים את קלטת הווידאו "ארץ ישראל הישנה והטובה" עם אריק איינשטיין (1994). ביים את הסרט "כוורת – תמונות מחיי להקה" על האיחוד של להקת "כוורת" ב-1990, (הופעות האיחוד באותה שנה נקראו בשם "כוורת חוזרת"). ביים לזכיינית קשת את סדרת הטלוויזיה הקומית "ספי" בכיכובו של ספי ריבלין (2000). ביים את הסרט האחרון בסדרת אסקימו לימון - "החגיגה נמשכת" (2001). בין השנים 2003–2006 השתתף בתוכנית ההומור "הרצועה" לצד אורי גוטליב ונתי קלוגר וכן ביים שם מערכונים.
בשנת 2005 שיחק בתפקיד משנה בסדרה "ברונו מאוהב". ב־2008 שיחק בסדרה "רד בנד" עבור הוט. ב-2009 ביים והפיק את הסרט הדוקומנטרי "יבי" על חיו של המשורר ואיש הבוהמה יונה בן יהודה. ב-2010 שימש כיועץ אמנותי לסרט התעודי "זו אותה האהבה" בהשתתפות אריק איינשטיין, מוני מושונוב וצבי שיסל ובהנחיתו של גורי אלפי, שהוקרנה בערוץ 2 (קשת) לרגל השקת הסרט "כבלים" ב-DVD. בשנים 2004–2010 שיסל ערך וביים את התוספות הבלעדיות של חומרים וצילומים נדירים שטרם נראו ואת 'מאחורי הקלעים' ל-DVD של "שבלול-לול", ל-DVD הכפול של "כמו גדולים" ולסרט "כבלים". באוקטובר 2014 שימש כמלווה ויועץ אמנותי למופע ההוקרה לאריק איינשטיין בפארק הירקון לציון שנה למותו בהשתתפות מיטב זמרי ישראל.
קריירה > טלוויזיה

הפיק, השתתף בכתיבה ושיחק בסדרת הטלוויזיה "לול" (1969–1973).
ב-1973 הפיק את הסרט הדוקומנטרי "ג'ימי היפה" עבור שרות הסרטים, כחלק מהוועדה הבין-משרדית במלחמה בסמים, הסרט בוים בידי בועז דוידזון.
ב-1976 ביימו, כתבו ושחקו צבי שיסל ואורי זוהר ב"צבר" (צעיר, בריא ורענן), שלוש תוכניות קומיות לעידוד פעילות גופנית, עבור שרות הסרטים. ב-1977 ביים עבור הטלוויזיה הישראלית את התוכנית "סע לאט" עם אריק איינשטיין ולהקת תמוז. ב-1978 ביים ביחד עם ליהי חנוך עבור רשות השידור את התוכנית "ארץ ישראל הישנה והטובה".
ב-1988 ביים את "נוסטלגוש" עבור הכבלים.
ביים את הקלטת "כוורת – תמונות מחיי להקה" לכבוד איחוד הלהקה ב-1990,
ביים ושיחק בקלטת הווידאו "ארץ ישראל הישנה והטובה" עם אריק איינשטיין ומוני מושונוב.
ב-1996 ביים את "וידויים מהמושב האחורי", סדרה דוקומנטרית המצטלמת במונית, עבור הכבלים.
ב-1996 ביים את "סיפורים מהחבית", סדרת פינות על חיי הלילה של תל אביב, עבור החדשות המקומיות בכבלים.
ב-1998 ביים את "עיר לבנה", סדרת פינות על ההיסטוריה של תל אביב, עבור החדשות המקומיות בכבלים.
ב-1999 ביים את "ספי", סדרה קומית עם ספי ריבלין, עבור "קשת".
שיחק בתפקיד משנה בסדרת הטלוויזיה "כחול עמוק" (1997).
בין השנים 2003–2006 השתתף בתוכנית ההומור "הרצועה" לצד אורי גוטליב ונתי קלוגר וכן ביים שם מערכונים.
בשנת 2005 שיחק בתפקיד משנה בסדרה "ברונו מאוהב".
ב־2008 שיחק בסדרה "רד בנד" עבור הוט. בשנת 2016 שיחק בסדרה שהפיקה "אנחנו במפה" ב-HOT ובמיני-סדרה "תפוחים מן המדבר" ששודרה בערוץ הראשון.
בשנת 2020 השתתף בסדרה "קיבוצניקים". באותה השנה שיחק בתפקיד אורח בסדרה "הנחלה" שעלתה לשידור בערוץ קשת 12.
במהלך שנת 2020 החל לערוך שיסל את הסרט "צבי אומר: שיסל ואיינשטיין", סרט דוקומנטרי על חברותם של צבי שיסל ואריק איינשטיין, ועל תחילת דרכה של חבורת לול, בקטעי ארכיון, וקטעים נדירים שצילם שיסל במהלך הקריירה שלו כשחקן, מפיק ובמאי, ובדגש למקומות בהם עברו שיסל ואיינשטיין בתל אביב, ומחוץ לה. במהלך עריכת הסרט נפטר שיסל. השלמת הסרט בוצעה על-ידי אשתו נועה. זהו סרטו האחרון של שיסל, שודר לראשונה בערוץ 8 ב-HOT, במאי 2022.
קריירה > קולנוע

סרטו הראשון של שיסל היה "השכונה שלנו" (1968) באותה השנה שיחק בסרט הקצר "הצד השני" שניהם ביבמויו של אורי זוהר.
הפיק ושיחק בסרט "שבלול" (1970),
שיחק ב-"חצי חצי" (1971), "מציצים" (1972), "עיניים גדולות" (1974),
ביים ושיחק יחד עם בועז דוידזון את סרט המתיחות הראשון בישראל "ישראלים מצחיקים" (1978),
ביים ושיחק בסרט "אסקימו לימון: סבבה" (1983),
שיחק ב-"מצלמה בלי בושה" (1988),
ביים עם בועז דוידזון את סרט המתיחות "אוכלים לוקשים"
ב־1984, שיחק ב־1989 ב"המיועד", סרטו של דני וקסמן.
בשנת 1988 ביים והפיק יחד עם אריק איינשטיין את הסרט "לול", בסרט זה הוכנסו קטעים נבחרים מסדרת הטלוויזיה "לול", ששודרה בערוץ הראשון בשנים 1969 עד 1973. הוא יצר וביים בשנת 1991 את קלטת הווידאו לילדים "כמו גדולים" יחד עם אריק איינשטיין ומוני מושונוב, ושנה אחר כך בשנת 1992 יצר וביים עם השניים את הסרט "כבלים''. בעקבות ההצלחה של ''כמו גדולים", יצר וביים ב-1993 את "כמו גדולים 2'', קלטת המשך ל''כמו גדולים" (גם עם מושונוב ואיינשטיין).
בשנת 2001 ביים את הסרט: "אסקימו לימון 9: החגיגה נמשכת".
בשנת 2009 הפיק וביים צבי שיסל את הסרט "יבי", סרט תיעודי על איש הבוהמה והמשורר יונה בן יהודה, שהיה מוכר בשם קיצור של שמו הפרטי ושם משפחתו יב"י, הסרט הופק בשיתוף עם אחיו של יבי, פנחס (פטקה) בן-יהודה, שבו שימש חיים טופול כמספר. התסריט נכתב על ידי אגי פרידמן, צבי שיסל וזיו קרשן.
שיסל גילם תפקיד קטן בקומדיה הקולנועית "שושנה חלוץ מרכזי" (2014), תפקיד אורח בסרטו של רשף לוי "לצוד פילים". שיחק בסרט "תפוחים מן המדבר", שלאחר מכן שודר בערוץ כאן 11, כמיני-סדרה בת שלושה חלקים.
קריירה > מוזיקה

בשנת 1969 הפיק את אלבומו של אריק איינשטיין "פוזי".
בשנת 1970 הפיק את אלבומיהם המשותפים של אריק איינשטיין ושלום חנוך - "שבלול" ו"פלסטלינה".
בשנת 1971 הפיק את אלבום שירי הילדים של אריק איינשטיין ורוב האקסלי "שירי ילדים", ואת אלבומם המשותף של אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב "בדשא אצל אביגדור".
בשנת 1972 הפיק את אלבומו של אריק איינשטיין "יסמין".
בשנת 1973 הפיק צבי שיסל עם שמוליק בורנשטיין את אלבומו של אריק איינשטיין "ארץ ישראל הישנה והטובה".
כמו כן, מוזכר שיסל בשירו של אריק איינשטיין "סע לאט" מספר פעמים, וגם בשיר "סע לאט ב" (נוסעים במכונית הישנה הפעם לגליל...) בשירים אלו מתוארת נסיעתם של איינשטיין ושיסל להופעה, וכן מוזכר שיסל בשירו של איינשטיין לגרסה העברית לשיר "אובלדי אובלדה", ששרו הביטלס. שיסל הפיק את המוזיקה שהלחין יאיר רוזנבלום לסרט "צ'רלי וחצי", בבימויו של בועז דוידזון.
חיים אישיים

היה נשוי לנועה (לבית דרום), עורכת ומורה למדיטציה, ואב לשניים. הוא התגורר בתל אביב.
שיסל נפטר ב-28 ביולי 2021 בבית החולים איכילוב כתוצאה מקריסת מערכות, שהתפתחה מהרעלת מזון. נטמן בבית העלמין מנוחה נכונה כפר סבא.
הנצחה

ב-28 באוקטובר 2022 נערך מופע הצדעה לאריק איינשטיין, אורי זוהר וצבי שיסל – חבורת לול, בו גם קבל אות גיבור תרבות הבימה (2022).
הערות שוליים

↑  אגי פרידמן לא הפיקה את הסרט על יבי
↑  מאיה כהן, דן לביא, השחקן צבי שיסל הלך לעולמו, באתר ישראל היום, 28 ביולי 2021
↑  השחקן האהוב נפטר באיכילוב: משפחתו תובעת 2.5 מיליון שקל, באתר אייס, 21 באפריל 2024
↑  אריק איינשטיין, אורי זוהר וצבי שיסל – חבורת לול – הבימה, באתר www.habima.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500942005171  BnF: cb16083607f (data)  ISNI: 0000 0000 3748 7298  LCCN: n98109009  MusicBrainz: d095f6b1-e8f9-4f89-94b9-1694ba8b7d48  VIAF: 14093180   WorldCat (עם VIAF): 14093180
קורבן עולה

| --- | --- |
 מקרא:  ספר ויקרא, פרק א'; ו', א'–ו'
 משנה:  מסכת זבחים, פרק ה', משנה ד'
 משנה תורה:  ספר עבודה, הלכות מעשה הקרבנות, פרק ו'
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה ס"ג ספר החינוך, מצווה קט"ו
 
קָרְבַּן עוֹלָה הוא אחד הקורבנות שהיו מקריבים בבית המקדש. קורבן עולה הוא מקבוצת הקרבנות הקרויים "קדשי קדשים" עליהם נהוגים דינים חמורים משאר הקורבנות. פעמים קורבן עולה בא כקורבן יחיד ופעמים כקורבן ציבור, פעמים הוא בא כחובה ופעמים כנדבה. קורבן עולה מובא מן הבהמה, או מן העוף.
עולת בהמה באה מפרים (בקר), כבשים או עזים (צאן) ממין זכר. כאשר הקורבן בא מן העוף, ניתן להביא תור בוגר או גוזל של יונה, ממין זכר או נקבה. ביחד עם העולה מקריבים מנחת נסכים – סולת בלולה בשמן המוקטרת על אש המזבח, ויין הנשפך על גג המזבח.
לפי הדעה המקובלת, הקורבן נקרא "עולה", משום שבניגוד לכל שאר הקורבנות – בשר העולה עולה כליל ונשרף באש על המזבח, ואין בו חלקים שנאכלים לכהנים או לבעלי הקורבן. במדרשים מובא פירוש אחר לשם "עולה" – מלשון ‎"והעולָה על רוחכם היה לא תהיה" – פסוק המדבר על מחשבתם של בני ישראל שלא לקיים את מצוות התורה, ומכאן שהעולה מכפרת על מחשבת הלב (ראו להלן).
הסוגים השונים של העולה > עולת נדבה

עולת יחיד רגילה היא עולת נדבה – עולה שאדם מביא בנדר או בנדבה, כמתואר בספר ויקרא פרק א'. נדר הוא כאשר האדם אומר: "הרי עלי קורבן עולה" ובכך הוא מחייב את עצמו להביא קורבן. אם אדם זה מקדיש אחר כך בהמה לקורבנו, הרי שגם אם הבהמה תמות או תאבד - לא פקע ממנו חיובו להביא בהמה לקורבן, כיוון שחובו להקריב עולה אינו תלוי דווקא בבהמה שהקדיש. נדבה היא כאשר האדם אומר: "הרי בהמה זו עולה". באמירתו הוא מקדיש את הבהמה המסוימת הזו לעולה, ואם היא מתה או אבדה - הוא פטור מלהביא בהמה אחרת לקורבן, כיוון שהתחייבותו הייתה על בהמה זו בלבד.
עולת נדבה מוגדרת על ידי חז"ל כ"דורון" – מתנה שהאדם מביא לה'; מאידך, נאמר בתורה בעניינה: "וְסָמַךְ יָדוֹ עַל רֹאשׁ הָעֹלָה, וְנִרְצָה לוֹ לְכַפֵּר עָלָיו", ומכאן שיש בעולה גם צד של כפרה על חטא, אך התורה אינה אומרת על איזה חטא העולה מכפרת. חז"ל התייחסו לשאלה זו, ואמרו שהעולה מכפרת על מצוות קלות – מצוות עשה ומצוות לא תעשה שאין עליהם עונש מלקות או מיתה, ואין מביאים עליהם קורבן. העולה מכפרת אפילו על מי שעבר על איסורים אלו במזיד, וזאת בניגוד לחטאת ואשם, שאינם מכפרים אלא על העובר עבירה בשוגג. לפי דעה אחרת, העולה באה לכפר על הרהורי עבירה, כמו שנאמר באיוב (א, ה): "וַיִּשְׁלַח אִיּוֹב וַיְקַדְּשֵׁם, וְהִשְׁכִּים בַּבֹּקֶר וְהֶעֱלָה עֹלוֹת מִסְפַּר כֻּלָּם, כִּי אָמַר אִיּוֹב: אוּלַי חָטְאוּ בָנַי, וּבֵרֲכוּ אֱלֹהִים בִּלְבָבָם".
עולת נדבה באה מן הבקר, מן הצאן, או מן העוף.
הסוגים השונים של העולה > עולות חובה של יחיד

בכמה מקרים נקבעה חובה על יחידים להביא קורבן עולה:
עולת ראיה – קרבן יחיד שאדם חייב להקריב בעת העלייה לרגל בשלוש הרגלים, ככתוב: "שָׁלוֹשׁ פְּעָמִים בַּשָּׁנָה יֵרָאֶה כָל זְכוּרְךָ אֶת פְּנֵי ה' אֱלֹהֶיךָ בַּמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחָר, בְּחַג הַמַּצּוֹת וּבְחַג הַשָּׁבֻעוֹת וּבְחַג הַסֻּכּוֹת, וְלֹא יֵרָאֶה אֶת פְּנֵי ה' רֵיקָם" (כלומר: אין "להיראות לפני ה'" – לבוא לפניו למקדש – "ריקם" – ללא הבאת קורבן). לכתחילה יש להביא את הקורבן ביום הראשון של החג, אך אם האדם שגג או פשע ולא הביא את הקורבן ביום הראשון – הוא יכול להביא אותו בשאר ימי החג, כולל שמיני עצרת. גם בחג השבועות יש שישה ימים לתשלומין (ז'-י"ב בסיון), שבהם ניתן להביא את הקרבן. כך גם אם היום הראשון חל בשבת - מביאים את הקורבן באחד הימים הבאים. החובה להביא קורבן זה חלה על הגברים בלבד, ככתוב: "יראה כל זכורך". עולת ראיה באה מן הבהמה, ולדעת הרמב"ם ניתן להביאה אף מן העוף.
עולת יולדת – יולדת שמלאו ימי טומאתה וטהרתה (כלומר: לאחר שעברו ארבעים יום מלידת בן, או שמונים יום מלידת בת) חייבת להביא קורבן עולה וקורבן חטאת. קורבן העולה הוא כבש בן שנה (כלומר: כבש שנמצא בתוך השנה הראשונה ללידתו), אך אם היא ענייה, ואין היא יכולה להביא כבש, עליה להביא עולת עוף – תור או בן יונה.
איל כהן גדול ביום הכיפורים – כהן גדול מביא ביום הכיפורים, במסגרת עבודת יום הכיפורים איל לעולה משלו (מלבד הקורבנות שהוא מביא עבור הציבור כולו), ואותו הוא מקריב במהלך היום.
קרבן עולה ויורד – על שלוש עברות (שבועת ביטוי, שבועת העדות, וטומאת מקדש וקדשיו) קבעה התורה קורבן חטאת מיוחד, הקרוי קורבן עולה ויורד. בקורבן זה מביא החוטא את קורבנו בהתאם ליכולתו הכלכלית: עשיר מביא חטאת בהמה, עני מביא קורבן מן העוף, ועני מרוד – קורבן מנחה. כאשר עני מביא קורבן זה, הוא מביא שני תורים או שני בני יונה, כאשר אחד מהם קרב לחטאת, והשני הוא עולה.
עולת הגר – גר שמתגייר חייב להביא קורבן עולה, כחלק מהליך גירותו. הגר יכול להביא עולת בהמה, או עולת עוף. במקרה שהגר בוחר להביא עולת עוף, עליו להביא שני תורים או שני גוזלי יונה – ושניהם עולות. גר שהתגייר בזמן שאין בית המקדש קיים, ולאחר מכן נבנה המקדש – חייב אף הוא להביא קורבן עולה.
עולת מצורע – מצורע שנטהר מצרעתו מונה שבעה ימים, וביום השמיני הוא מביא כבש לעולה, ואם הוא עני – הוא מביא תור או בן יונה. בנוסף לעולה הוא מביא גם חטאת ואשם.
עולת נזיר – נזיר שנטמא למת מונה שבעה ימים בהם הוא נטהר מטומאתו, וביום השמיני הוא מביא תור או בן יונה לעולה, וכן חטאת ואשם. נזיר שסיים את ימי נזירותו בטהרה מביא כבש לעולה, וכן חטאת ושלמים.
עולת זב וזבה – זב או זבה שזיבתם פסקה, מונים שבעה ימים ומביאים שני תורים או שני בני יונה, אחד מהם לעולה והשני לחטאת.
הסוגים השונים של העולה > עולות ציבור

כמעט כל קורבנות הציבור הם קורבנות עולה. אלו הן העולות הקרבות עבור הציבור:
קורבן התמיד – בכל יום מקריבים במקדש שני כבשים בני שנה לעולה, האחד בבוקר והשני אחר הצהריים. התורה אומרת כי יש להקריב מקורבן זה "כבשים בני שנה תמימים, שנים ליום עולה תמיד", ומכאן שם הקורבן – קורבן התמיד. הקרבת התמיד הייתה נעשית על ידי חבורת כוהנים, כאשר כל פעולה נעשית על ידי כוהן אחר. המשנה מקדישה מסכת שלמה – מסכת תמיד – לתיאור העבודה היום יומית במקדש, עבודה שבמוקדה נמצא סדר הקרבת התמיד.
מוספים – קרבנות הבאים לאחר התמיד (כתוספת, ומכאן שמם) בשבתות ובמועדים, כמפורט בספר במדבר פרקים כח-כט. בשבת מביאים שני כבשים לעולה (מלבד כבשי התמיד), ושניהם קרבים בבוקר. בראש חודש, בשבעת ימי הפסח ובחג השבועות מביאים שני פרים, איל אחד ושבעה כבשים, ואילו בראש השנה (בו יש כפל מוספים – של ראש חודש ושל ראש השנה), ביום הכיפורים ובשמיני עצרת – פר אחד, איל אחד ושבעה כבשים. בחג הסוכות מביאים כמות רבה יותר של עולות מוספים בהשוואה לשאר החגים: בכל אחד משבעת ימי החג מביאים שני אילים וארבעה עשר כבשים, ואילו כמות הפרים הולכת ופוחתת מיום ליום: ביום הראשון של החג מביאים שלושה עשר פרים, בשני שנים עשר, וכן הלאה – עד שביום האחרון מביאים שבעה פרים בלבד. בכל ימי המועדים (אך לא בשבת) מביאים גם שעיר עזים אחד לחטאת.
עולה הבאה עם העומר – ביום השני של חג הפסח (ט"ז ניסן), מביאים מנחת שעורים הקרויה "מנחת העומר" וביחד עימה מביאים כבש לעולה (מלבד שבעת הכבשים הקרבים ביום זה כמוספים).
עולה הבאה עם שתי הלחם – בחג השבועות מביאים מנחת חיטים הקרויה "שתי הלחם", וביחד עימה מביאים פר אחד, שני אילים ושבעה כבשים לעולה, ובנוסף קורבנות חטאת ושלמים (מלבד הפרים האיל והכבשים הקרבים ביום זה כמוספים).
איל ציבור ביום הכיפורים – הכהן הגדול מקריב ביום הכיפורים, במסגרת עבודת יום הכיפורים איל לעולה עבור הציבור.התנאים נחלקו בעניין איל זה – לדעת רבי מדובר באותו איל הקרב במסגרת המוספים של יום הכיפורים (ראו לעיל), ואילו לדעת רבי אלעזר ברבי שמעון מדובר באיל אחר. להלכה נפסק שמדובר באותו איל.
פר עבודה זרה – אם מרבית הציבור חטאו בעבודה זרה, על פי הוראה שגויה של הסנהדרין – הם מביאים פר לעולה, בנוסף לשעיר חטאת.
עולת קיץ המזבח – עולה זו היא עולת נדבה של הציבור, והיא קרבה כאשר המזבח "פנוי" מקרבנות.
תהליך ההקרבה > עולת בהמה

הקרבת עולת בהמה כוללת כמה שלבים, שרובם אינם מיוחדים לה.
1. סמיכה – סמיכה נוהגת בעולת בהמה של יחיד; עולת ציבור ועולת העוף – אינן טעונות סמיכה. הסמיכה היא הנחת ידי בעל הקורבן על ראש הבהמה, תוך כדי אמירת וידוי. המקריב עולה מתוודה על החטא שבגינו הביא את העולה (ראו לעיל, על אלו חטאים העולה מכפרת).
2. שחיטה - שחיטת העולה נעשית בצפון העזרה, כדין "קדשי קדשים".
3. קבלת הדם הנשפך מן הבהמה על ידי כהן, בכלי הנקרא "מזרק".
4. הולכת הדם על ידי הכהן למזבח העולה.
5. זריקת הדם על ידי הכהן בשתי זוויות של המזבח: הזווית הצפון מזרחית והזווית הדרום מערבית. הדם צריך להינתן בכל זווית כך שייראה בשתי הצלעות של הזווית ("שתי מתנות שהן ארבע").
6. שפיכת שיריים - אם נשאר דם במזרק, הוא נשפך במקום מיוחד ביסוד המזבח בפינה הדרום - מערבית.
7. הפשט וניתוח – הפשטת עור הבהמה מבשרה וחיתוך בשרה לאיברים. כמו כן, רוחצים במים את הקרבים ואת הכרעיים, כדי לנקותם מהלכלוך שבהם לפני ההקטרה. פעולות אלה נעשות ב"בית המטבחיים" שהיה בעזרה, מצפון למזבח, וגם מי שאינו כהן ("זר") רשאי לעשותן.
8. הקטרה – כהן מעלה את איברי העולה לראש המזבח, ומניח אותם על מערכת העצים הבוערת.
9. נסכים - יחד עם קורבן העולה מביאים יין, ומנסכים (שופכים) אותו על גבי המזבח. כמו כן מביאים מנחת נסכים - מנחה העשויה מסולת חטים ושמן המעורבים זה בזה, ומקטירים אותה על גבי המזבח. הכמויות המדויקות של הסולת, היין והשמן תלויות במין הבהמה הקרבה כעולה.
עור העולה ניתן לכהנים, והוא אחד מעשרים וארבע מתנות כהונה.
עולת העוף > מקור המצווה

יד וְאִם מִן הָעוֹף עֹלָה קָרְבָּנוֹ לַיהוָה וְהִקְרִיב מִן הַתֹּרִים אוֹ מִן בְּנֵי הַיּוֹנָה אֶת קָרְבָּנוֹ. טו וְהִקְרִיבוֹ הַכֹּהֵן אֶל הַמִּזְבֵּחַ וּמָלַק אֶת רֹאשׁוֹ וְהִקְטִיר הַמִּזְבֵּחָה וְנִמְצָה דָמוֹ עַל קִיר הַמִּזְבֵּחַ. טז וְהֵסִיר אֶת מֻרְאָתוֹ בְּנֹצָתָהּ וְהִשְׁלִיךְ אֹתָהּ אֵצֶל הַמִּזְבֵּחַ קֵדְמָה אֶל מְקוֹם הַדָּשֶׁן. יז וְשִׁסַּע אֹתוֹ בִכְנָפָיו לֹא יַבְדִּיל וְהִקְטִיר אֹתוֹ הַכֹּהֵן הַמִּזְבֵּחָה עַל הָעֵצִים אֲשֶׁר עַל הָאֵשׁ עֹלָה הוּא אִשֵּׁה רֵיחַ נִיחֹחַ לַיהוָה.
עולת העוף > אופן הקרבת העולה

עולת עוף נעשית בכמה שלבים:
1. מליקה – הכהן עולה על כבש המזבח, פונה לסובב (שטח בגובה שש אמות – כשלושה מטרים – וברוחב אמה – כחצי מטר – המקיף את המזבח, ועליו היו הולכים הכוהנים כדי להגיע למקומות שונים מסביב למזבח), פונה לימינו לקרן הדרומית מזרחית של המזבח. הכהן אוחז את העוף בין אצבעותיו וחותך את צוואר העוף מצד העורף (הצד המופנה לאחור) בציפורן אגודלו. הכהן צריך "להבדיל" כלומר לחתוך את שני ה"סימנים" (שני הצינורות העוברים בצוואר העוף) – הקנה והוושט (זאת בניגוד לחטאת העוף, בה נאמר בתורה ש"לא יבדיל", ודי בחיתוך אחד משני ה"סימנים").
2. מיצוי – הכהן מצמיד את ראשו של העוף לקיר המזבח, כך שדמו ייסחט על קיר המזבח, ולאחר מכן הוא עושה את אותה הפעולה בגוף העוף. אם מיצה רק את הדם שבגוף העוף – המיצוי כשר, אך אם מיצה רק את הדם שבראש העוף – המיצוי פסול, כיוון שעיקר הדם נמצא בגוף.
3. הקטרת הראש – הכהן מולח את ראש העוף ומקטירו על גבי המזבח.
4. הוצאת הקרביים – לאחר מכן, מוציא הכהן את קרבי העוף (הזפק ושאר בני המעיים) וזורקם לבית הדשן – מקום שהיה ממזרח לכבש המזבח, בו היו מניחים את הדשן שהיו מורידים בכל יום מהמזבח בשעת קיום מצוות תרומת הדשן.
5. שיסוע – הכהן אוחז בכנפי העוף (ואין צורך לתלוש את הנוצות) ומְשַׁסֵּעַ (קורע) אותו, אך אינו מבדיל (אינו מפריד את שני חלקי העוף זה מזה לגמרי, אלא קורע את גבו).
6. הקרבת הגוף – הכהן מולח את גוף העוף ומקטירו על המזבח.
אם הכהן לא עשה את הפעולות שלאחר המיצוי כדינן, או אף אם לא עשאן כלל – אין הדבר מעכב בדיעבד, והקרבן כשר.
המוזיאון היהודי בווינה

| --- | --- |


כניסה למוזיאון היהודי בווינה, בארמון אסקלס
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון יהודי
 מיקום:  אינרה שטאדט 
 מדינה:  אוסטריה 
 בעלים:  Wien Holding 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1987
 תאריך פתיחה רשמי:  1987 
 
 קואורדינטות:  48°12′26″N 16°22′08″E﻿ / ﻿48.2072°N 16.369°E﻿ / 48.2072; 16.369
 http://www.jmw.at/
 he
 
המוזיאון היהודי בווינה (בגרמנית: Jüdisches Museum Wien) הוא מוזיאון העוסק בהיסטוריה של יהודי אוסטריה, בתרבות, ובחיי הדת והמסורת היהודית. המוזיאון שוכן בשני מבנים: ארמון אסקלס שממוקם בדורותירגאסה וביודנפלאץ. התערוכות והאירועים שהמוזיאון מקיים עוסקים בעבר ובהווה של התרבות היהודית באוסטריה.
רקע היסטורי

המוזיאון היהודי הראשון בווינה נוסד בשנת 1895, והיה המוזיאון היהודי הראשון מסוגו בעולם. המוזיאון הוקם על ידי קבוצה של יהודים אינטלקטואליים מוינה במטרה להציג ולשמר את ההיסטוריה והתרבות של היהודים ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובעיקר של יהודים מוינה ומגליציה. בשנת 1913, לאחר שהמוזיאון שינה את מקומו מספר פעמים, עבר למבנה של תלמוד-תורה ברובע השני (לאופולדשטאדט), ובו אוסף של כ-3,400 פריטים.
בשנת 1938, עם סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית (האנשלוס) נסגר המוזיאון על ידי הנאצים, והאוסף הוחרם ופוזר בין המוזיאון לאתנולוגיה, וינה (אנ'), המוזיאון הטבע, וינה (אנ') ומקומות נוספים.
חלק מפריטיו של המוזיאון הוצגו על ידי המחלקה לאנתרופולוגיה של מוזיאון הטבע בתערוכה האנטישמית "The Physical and Spiritual Appearance of the Jews", בתקופת השלטון הנאצי.
בראשית שנות החמישים של המאה העשרים הוחזר מרבית האוסף לרשות הקהילה היהודית בווינה. פריטים אחדים הוחזרו רק בשנות התשעים של המאה העשרים.
ב-31 בדצמבר 1964 נפתח מוזיאון יהודי קטן במבנה החדש שבטמפלגאסה 3, אך זכה לתשומת לב ציבורית מועטה. הוא נסגר בשנת 1976 לרגל עבודות שיפוצים ולא נפתח מחדש לאחר מכן.
בשנת 1986 הכריז ראש עיריית וינה, הלמוט צילק, על הקמה של מוזיאון יהודי חדש בווינה. הוא הכריז על הקמתו בפתיחה של תערוכה "Vienna 1900 - Art, Architecture and Design שהתקיימה בניו-יורק.
בוועדה המייסדת השתתפו נציגים של ממשלת אוסטריה, עירית וינה, הקהילה היהודית של וינה, הפילהרמונית של וינה, ליאונרד ברנשטיין והלמוט צילק. לאחר הקמתו בשנת 1988, בניהולו של כריסטיאן קאפ (Christian Cap), התקבלו למוזיאון אוסף מקס ברגר (Max Berger Collection) והאוסף של הקהילה היהודית בווינה.
בשנת 1993, התקבל למוזיאון האוסף של האספן מרטין שלאף (Martin Schlaff) אוסף הכולל כ-5,000 פריטים אנטישמיים משנת 1490 עד 1946. בשנת 1994 רכש המוזיאון אוסף אלי שטרן.
ארמון אסקלס

בשנת 1993 הוקצה ארמון אסקלס בדורותירגסה בווינה לשימושו של המוזיאון. יוליוס ה. שופס, מנהל מרכז משה מנדלסון ללימודים אירופים- יהודיים באוניברסיטת פוטסדאם מונה למנהל. ב-4 בנובמבר 1994 נפתחה ספריית המוזיאון על ידי פול גרוש, שהיה נשיא הקהילה היהודית. בשנים 1995- 1996, הותאם המבנה לצורכי המוזיאון ושופץ על ידי אדריכלים וינאים. חללי התצוגה הורחבו, הוגדל מרחב האחסון ונוספו בית קפה וחנות ספרים. בשנת 1998, הפך האוסף ההולך וגדל של ארכיון המוזיאון  נגיש לציבור. ב-25 באוקטובר 2000, נפתח המבנה הנוסף של המוזיאון יהודי ביודנפלץ, יחד עם חשיפתה של האנדרטה שהוקמה לזכרם של יהודי אוסטריה שנספו בשואה.