stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זארה מהמט יאקוב
ביוגרפיה

בילדותה, רצתה יאקוב להיות עורכת דין. בפועל, היא למדה תקשורת באוניברסיטת צ'אד, ולאחר מכן התמחתה במדיה אור-קולית ב-Institut national de l'audiovisuel בברי-סור-מארן, שבצרפת.
עם חזרתה לצ'אד, יאקוב החלה לעבוד בתור שדרנית ועיתונאית ברדיו. לאחר הקמתה של תחנת הטלוויזיה הראשונה בצ'אד, Télé Tchad, היא עברה לתחום זה, ושימשה בתור מנהלת התוכניות. היא הייתה האישה היחידה בכל התחנה. בהמשך, התקדמה יאקוב לתפקיד ראשת מנהל הטלוויזיה הלאומית של צ'אד. היא גם עבדה כעיתונאית עבור רשת הטלוויזיה הדרום אפריקאית Channel Africa.
במשך מספר שנים, יאקוב עבדה באגודת תחנות הרדיו הפרטיות של צ'אד (Union des Radios Privées du Tchad, URPT). היא גם עמדה בראש תחנת הרדיו Dja FM. היא הייתה האישה הראשונה שהשיקה תחנת רדיו עצמאית בצ'אד. היא טענה שתחנות הרדיו בצ'אד משחקות תפקיד חיוני בהתפתחות של צ'אד, והצביעה על כך שהן לא מקבלות תמיכה משמעותית מן המדינה.
בנוסף לקריירה הניהולית שלה ברדיו ובטלוויזיה הצ'אדית, יאקוב גם מפיקה סרטים קצרים, בעיקר דוקומנטריים, דרך חברת ההפקה שהיא יסדה ב-2001, Sud Cap Production. בעבודתה על המסך ובאופן כללי, יאקוב מחויבת לקידום זכויות אדם, במיוחד בנושא שוויון לנשים בצ'אד, דבר אשר הפך אותה למטרה להתעמרות. סרטה הקצר "Dilemme au féminin" אשר מותח ביקורת על השחתת איבר המין הנשי היה שנוי במחלוקת במיוחד. הסרט עורר מחאות חריפות ולהוצאת פתווה.
בשנת 2015, יאקוב נעצרה לאחר קטטה שפרצה בין משפחתה לבין סוחרים שרצו לקנות את ביתה. היא שוחררה לאחר התערבות שכניה.
פילמוגרפיה

1994: Dilemme au féminin
1995: Les Enfants de la rue
1996: La Jeunesse et l'emploi
1996: Les Enfants de la guerre
1999: Enfance confisquée
2002: Marad Al Ma Inda Daw
הערות שוליים

↑  Beti Ellerson (2000). "Zara Mahamat Yacoub". African Women in Cinema.
↑  "Tchad : Zara Mahamat Yacoub reçue par le chef du gouvernement". Alwihda Info (בצרפתית). 12 באפריל 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Luidor Nono (5 באפריל 2012). "Mme Zara Mahamat Yacoub, femme de médias au Tchad". Journal du Tchad (בצרפתית). אורכב מ-המקור ב-2016-10-27. נבדק ב-2018-11-12. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Edouard Takadj (28 באוקטובר 2011). "Tchad: Le 5ème congrès de l'URPT s'est ouvert à N'Djaména". Journal du Tchad (בצרפתית). אורכב מ-המקור ב-2016-10-27. נבדק ב-2018-11-12. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Tchad: Zara Mahamat Yacoub, arrêtée puis relâchée, la population de Ndjaména reste mobilisée". Makaila.fr (בצרפתית). 6 ביוני 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Zara Mahamat YACOUB Tchad". Africultures.
↑  Derek Jones (2001). Censorship: A World Encyclopedia. Routledge. p. 437. ISBN 978-1579581350.
↑  "THE WOMEN'S WATCH, Vol. 9, No. 3". International Women's Right Action Watch. 1996.
↑  "Des journalistes tchadiens en formation sur la couverture des élections". Africa Time (בצרפתית). 2 בנובמבר 2016. אורכב מ-המקור ב-2016-11-05. נבדק ב-2018-11-12. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16693601m (data)  VIAF: 304708495   WorldCat (עם VIAF): 304708495 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "זארה מהמט יאקוב".
כולנו צריכים להיות פמיניסטים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מסה
 נושא:  פמיניזם 
 הוצאה
 הוצאה:  Fourth Estate
 תאריך הוצאה:  2014
 מספר עמודים:  64
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  כנרת זמורה-ביתן
 תאריך:  2017
 סדרה
 ספר קודם:  איך להיות אישה 
 הספר הבא:  Dear Ijeawele, or A Feminist Manifesto in Fifteen Suggestions 
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 978-0008115272
 
כולנו צריכים להיות פמיניסטים הוא שמה של מסה באורך ספר מאת הסופרת הניגרית צ'ימָמָנדָה נגוזי אדיצִ'יֶה. המסה התפרסמה לראשונה בשנת 2014 בהוצאה Fourth Estate, ועוסקת בהגדרת הפמיניזם במאה ה-21. הספר תורגם לעברית על ידי קטיה בנוביץ' ויצא לאור בעברית בשנת 2017 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
המסה היא עיבוד להרצאת TEDx באותו שם שנשאה אדיצ'יה לראשונה באירוע "TEDx Euston" בלונדון בשנת 2012, שזכתה ליותר מ-7 מיליון צפיות נכון ל-2022.
תוכן

המסה "כולנו צריכים להיות פמיניסטים" כוללת אנקדוטות מחיי הפמיניסטית ומנתחת את משמעות החיים בתור פמיניסטית. לטענתה, שם התואר "פמיניסטית" אינו עלבון, אלא תווית שעל כולנו לאמץ אל ליבנו. אף על פי שרעיון הפמיניזם דוגל בשוויון ללא משוא פנים לנשים ולגברים בכל היבטי החיים, המתנגדים המושבעים ביותר לשחרור האישה מאמינים שהפמיניזם הוא תנועה חברתית שמתמקדת בביטול תפקידי המגדר המסורתיים, ובהתייחסות לגברים כאל נחותים. המסה חושפת בתמציתיות את הצורך לערוך שינויים באמונות חברתיות ובהבניות מגדריות שמנציחות את הפער בין נשים לגברים. בעיקרון, על כולנו להיות פמיניסטים לא רק כדי לשקף את המחויבות שלנו לשחרור האישה, אלא גם כדי לעודד גברים לקיים שיחות עם נשים בכל הנוגע למיניות, להופעה חיצונית, לתפקידים ולהצלחה. להיות פמיניסט משמעו לדגול בזכויות האישה, ולנסות להפוך את העולם למקום טוב יותר עבור נשים. מאחר שייעודו היחיד של הפמיניזם הוא לערוך מהפכה באפליה המינית באמצעות יצירת שוויון הזדמנויות לנשים ולגברים, מטרתו אינה לערער לחלוטין על התפקידים הביולוגיים של כל אחד מהמגדרים, אלא לתקוף את חוסר הצדק שמשתיק את רצונם ופוגע בכוחם לחרוג מהציפיות שתולה בהם החברה. לכן, בעקבות אימוץ רעיון הפמיניזם ניתן להפוך את ההצלחה בקרב נשים לנורמה, ולאפשר לגברים לחתור להישגים גדולים אף יותר. ההשתתפות בתנועה הפמיניסטית העכשווית סוללת את הדרך לקראת חברה משגשגת וכוללנית בעתיד. העצמת נשים אינה באה על חשבון מתן הזדמנויות לגברים. חינוך הקהילה לכבד נשים בצורה שווה תורם ליצירת אווירת הצלחה. לכן, אימוץ הרעיון הפמיניסטי משחרר מהבניות תרבותיות וחברתיות שמגבילות את האופן שבו אנשים תופסים מיניות ותפקידים מגדריים, ומאפשר לנשים ולגברים להיות מי שהם רוצים להיות, ללא הגבלות. הספר מציג גישה ביקורתית לגבי הדרך שבה נבנית הגבריות, וטוען שהחברה בכללותה חייבת להשתנות אם ברצוננו להשיג שוויון.
ביקורות

הספר התקבל בהתלהבות וזכה להצלחה גורפת. האינדפנדנט בחר בו כ"ספר השנה", ובדצמבר 2015 הודיע לובי הנשים השוודיות שהספר יופץ בקרב כל הנערות והנערים בגיל 16 בבתי הספר התיכוניים בשוודיה. היוזמה זכתה לתמיכתם של ארגונים נוספים בשוודיה בתקווה שהמורים ישלבו את הספר ואת הדיון בו בתוכנית הלימודים.
הערות שוליים

↑  Chimamanda Ngozi Adichie: 'I decided to call myself a Happy Feminist', the Guardian, ‏2014-10-17 (באנגלית)
↑  We should all be feminists | Chimamanda Ngozi Adichie | TEDxEuston, נבדק ב-2022-06-27
↑  Caroline Framke, Every Swedish teenager is about to get a brilliant crash course in feminism, Vox, ‏2015-12-07 (באנגלית)
הטיגריס שבא לשתות תה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ג'ודית קר
 איורים:  ג'ודית קר
 שפת המקור:  אנגלית
 נושא:  ספרות ילדים
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1968 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  כנרת זמורה דביר
 
הטיגריס שבא לשתות תה (באנגלית: The Tiger Who Came To Tea) הוא סיפור קצר לילדים שפורסם לראשונה בשנת 1968 באנגלית, ומאז נמכר במיליוני עותקים ברחבי העולם.
את הספר כתבה ואיירה ג'ודית קר, סופרת ומאיירת בריטית ממוצא גרמני־יהודי, אשר ספריה זוכים להצלחה עולמית עד היום.
עלילה

סופי הקטנה ואימה יושבות לשתות תה במטבח ולפתע נשמע צלצול בדלת אשר קוטע את טקס השתייה והאכילה של הבת ושל האם. כאשר סופי פותחת את הדלת, עומד לפניה בפתח הדלת טיגריס גדול עם חיוך מאוזן לאוזן ומספר שהוא רעב.
אימה של סופי מזמינה אותו להצטרף, הטיגריס מתיישב ליד השולחן ואוכל כל דבר מאכל אשר נמצא בשולחן. בסיום הארוחה הטיגריס מודה להן ועוזב את הדירה.
מאוחר יותר, כאשר אביה של סופי חזר לדירה, לא נותר לו מה לאכול, ולכן הוא לוקח את סופי ואימה לבית קפה. למחרת, סופי ואימה קונות אוכל רב בחנות וקונות אוכל לטיגריסים למקרה שהוא ישוב, אך הוא לא שב.
תרגומים שונים

הספר תורגם למספר שפות, וביניהן עברית, גרמנית, וולשית, יפנית, ערבית ופורטוגזית.
הספר אף מונגש לעיוורים ועובד גם לברייל.[דרוש מקור]
עיבודים למדיה ולתיאטרון

בשנת 2008 עובד הספר להצגת תיאטרון באנגליה על ידי דייוויד ווד בכיכובם של השחקנים דוון בלאק, אלאן אטקינס ואבי נורמן.
בשנה 2019, הספר עובד לטלוויזיה הבריטית בדיבובם של דייוויד ויליאמס כמספר, דייוויד אוילואו כטיגריס, קלרה רוס כסופי, מריה דרלינג כילד מהמכולת, טזמין גרג בתפקיד האמא, בנדיקט קאמבקרבאץ׳ בתפקיד האבא ופול ווייטהאוס בתפקיד החלבן.
הקשר לשואה

כותבת הסיפור, ג'ודית קר, היא ילידת ברלין ממוצא גרמני־יהודי. עקב עליית הנאצים לשלטון והעובדה שאביה היה מבוקש על ידיהם, עזבה משפחתה את גרמניה בשנת 1933. הפרשנות הקלאסית לסיפור "הטיגריס שבא לשתות תה" היא שהטיגריס מייצג את הנאצים. מיכאל רוזן, סופר ילדים, אשר ערך השוואה בין חייה של ג'ודית לספרה, טוען שהטיגריס יכול להתבסס על זיכרון מאיים שלה מהעבר בברלין. פרשנות זו שנויה במחלוקת. פרופ' שי רודין חוקר ומרצה לספרות עברית ולספרות ילדים ונוער, חושב שהפרשנות הקלאסית לסיפור שגויה, משום שהטקסט והאיורים מובילים למשמעות הפוכה. הטיגריס הוא ה”אחר” - יהודי או כל אדם שהשלטון הנאצי מייצר הסתה נגדו וזורע כלפיו שנאה. אותה החפצה שעושים ל”אחר” גורמת לאנשים לחשוב שהוא מסוכן כטיגריס, אך בפועל, מדובר בנפש עדינה שבאה לאכול ומשתוקקת למעט חום ומשפחתיות. על אף הפרשנויות הרבות המקשרות את הסיפור לשואה, קר הצהירה מספר פעמים כי הטיגריס לא מייצג כלום חוץ מטיגריס וכי אין קשר בין הסיפור לילדותה.
ביקורות על הספר

ישנן ביקורת רבות על הספר. באתר "מקור ראשון" הוצג הספר הילדים כסיפור שיש בו משהו נקי ופשוט, המזמין גם לקריאה שיש לה משמעות מעבר לתוכן הגלוי והמפורש שמצוי בה. מעבר לכך, נכתב שקוראים גדולים וקטנים יכולים למצוא בספר הזה פנים מוכרות, כלומר "לשתות כוס תה ולהרגיש בו בבית".
ביקורת נוספת לספר מציג את האירוע המרכזי בסיפור כאירוע מרעיש ובלתי צפוי.
הערות שוליים

1 2 3 4  שי רודין, הטיגריס שבא לשתות תה מאת ג'ודית קר, באתר קריאת חובה: ספרות ילדים מומלצת מאת ד"ר שי רודין, ‏2020-01-31
1 2 3  הטיגריס שבא לשתות תה : דף דף, ספרות ילדים : ספרים : ביקורות חדשות, באתר www.dafdaf.co.il
↑  הטיגריס שבא לשתות תה ג'ודית קר, באתר המתלהבת | עטרה אופק
↑  British Comedy Guide, Comedy actors to voice The Tiger Who Came To Tea, British Comedy Guide, ‏2019-07-29 (באנגלית)
↑  "Judith Kerr and the story behind The Tiger Who Came To Tea". BBC News (באנגלית בריטית). 2013-11-26. נבדק ב-2023-05-02.
↑  ג'ודית קר, באתר www.kinbooks.co.il
↑  הטיגריס שבא לשתות תה: מעניק לקוראיו פיסת אמת, באתר מקור ראשון
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הטיגריס שבא לשתות תה".
עמוס גיתאי

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1950 (בן 74) חיפה, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1973 
 עיסוק:  במאי קולנוע תסריטאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  Grand Officer of the Order of the Star of Italy (2019) 
 http://www.amosgitai.com
 פרופיל ב-IMDb
 
עמוס גיתאי (נולד ב-11 באוקטובר 1950) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק וצלם ישראלי, מהבמאים הישראלים הידועים בעולם.
בכ-50 שנות יצירה, יצר יותר מ-90 סרטים, יצירות תיאטרון ומיצגים. עשרה מסרטיו השתתפתו בתחרויות הרשמיות על פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, ועל פרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים בוונציה. עבודות התיאטרון ומיצגיו הוצגו במספר תערוכות ורטרוספקטיבות במוסדות מרכזיים דוגמת מרכז פומפידו, ו-Palais de Tokyo שבפריז, מוזיאון לאומנות מודרנית ומרכז לינקולן שבניו יורק, מכון הסרטים הבריטי שבלונדון ועוד.
גיתאי עבד עם השחקנים נטלי פורטמן, יעל אבקסיס, חנה לסלאו, ז'ולייט בינוש, רוזמונד פייק, לירון לבו, ז'אן מורו, תומר רוסו, שרה אדלר, חנה מרון, ליא קניג, אסי דיין, אן פריו ולאה סדו. הוא שיתף פעולה עם הצלמים נורית אביב, הנרי אלקן, רנטו ברטה (צר'), אריק גוטייה (צר') וקרולין שמפלטייה (צר') ומשנת 2000 עובד עם התסריטאית הצרפתייה מרי-ג'וזה סאנסלם.
הוא זכה במספר פרסים יוקרתיים ביניהם פרס Roberto Rossellini בשנת 2005, פרס לאופר הזהב על מפעל חיים בפסטיבל לוקרנו 2008, פרס Robert Bresson בפסטיבל הסרטים בוונציה 2013, ופרס Paradjanov בשנת 2004. בשנת 2000 קיבל עיטור אביר ממסדר האומנויות של צרפת ובשנת 2015 עיטור מפקד.
בשנת 2017 קיבל את התואר אביר לגיון הכבוד בצרפת וב-2018 נבחר להיות פרופסור בקולז' דה פראנס. בשנת 2019 קיבל את התואר האיטלקי Grande Ufficiale dell'Ordine della Stella Italia.
נעוריו

עמוס גיתאי נולד בחיפה למוניו גיתאי-וינרויב, אדריכל חניך הבאוהאוס, ולאפרתיה מונצ'יק-מרגלית, מורה ומחנכת, וסיים את לימודיו בבית הספר הריאלי העברי בחיפה בשנת 1968. הוא למד אדריכלות לתואר ראשון בטכניון והמשיך ללימודי תואר שני ושלישי באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה. בזמן לימודי התואר הראשון, פרצה מלחמת יום הכיפורים (1973) וגיתאי נאלץ לקטוע את לימודיו ולהתגייס לשירות מילואים ביחידת החילוץ של חיל האוויר הישראלי. במהלך המלחמה השתמש במצלמת הסופר-8 שקיבל מתנה מאמו והחל לתעד את שראה - נופים, דימויים, אירועי חילוץ ועוד. המצלמה הייתה עבורו כפילטר וכחיץ בינו לבין המלחמה. פעולת התיעוד מיקמה אותו כחיצוני לאירועים הקשים בהם לקח חלק, ומבחינות רבות עזרה לו בהתמודדות הנפשית עם המלחמה. הוא נפצע כאשר המסוק בו טס נפגע מטיל נ"מ סורי והופל. שנים מאוחר יותר ביים את הסרט העלילתי כיפור, המבוסס על חוויותיו של גיתאי במלחמה. בעקבות המלחמה ותיעודה ובעקבות פציעתו, בחר גיתאי להתמקד בעשיית סרטים.
דרכו הקולנועית > עיבודים קולנועיים לטקסטים ספרותיים

גיתאי יצר מספר עיבודים קולנועיים לטקסטים ספרותיים לאורך הקריירה שלו:
בשנת 1995 יצר את הסרט זכרון דברים, עיבוד לספרו הקאנוני של יעקב שבתאי 'זיכרון דברים' (שראה אור במקור בשנת 1977). בסרט מככב אסי דיין בתפקיד צזאר, עמוס שוב בתפקיד ישראל וגיתאי עצמו משחק בתפקיד גולדמן.
בשנת 2003 יצר גיתאי את הסרט עלילה, עיבוד לספרו של יהושוע קנז 'מחזיר אהבות קודמות'. זהו סיפור טראגי-קומי המתרחש בבית דירות בתל אביב המציג טיפוסים שונים ואקסצנטרים. בסרט השתתפו חנה לסלאו, אורי קלאוזנר, רונית אלקבץ, עמוס לביא, לופו ברקוביץ' ויעל אבקסיס. הסרט הוצג במסגרת התחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים בוונציה, 2003.
בשנת 2008 יצר גיתאי את הסרט מאוחר יותר, בהשראת הספר 'מאוחר יותר אתה תבין', רומן אוטוביוגרפי של ז'רום קלמנט, נשיא רשת הטלוויזיה ARTE ומבכירי אישי התרבות של צרפת, המספר את סיפור התחקותו של סופר צרפתי אחרי עברה של אמו היהודייה (ז'אן מורו) ומשפחתה במלחמת העולם השנייה.
בשנת 2008 יצר גיתאי את הסרט כרמל בהשראת מכתביה של אמו אפרתיה (2004-1909). זהו סרט יומני השוזר בצורה אסוציאטיבית זיכרונות מההיסטוריה המשפחתית בהשתתפות בני משפחתו של גיתאי - אפרתיה, קרן, בן, רבקה ועמוס גיתאי, לצד השחקנים קרן מור, מכרם ח'ורי, הלל לוסקי ואסי דיין.
בשנת 2010 ביים גיתאי את הסרט ורדים בתשלומים שהוא עיבוד לרומן מאת אלזה טריולה בכיכובה של השחקנית לאה סדו. העלילה מתרחשת בתקופת "שנות הניילון", אלה שסימנו את תחילתה של מגפת הצרכנות האובססיבית שהניחה יסודות לחברת השפע שביקשה להימלט הרחק מזיכרון המלחמה והמחסור שהביאה עמה.
בשנת 2014 ביים גיתאי את הסרט צילי, בהשראת הסיפור 'צילי' מתוך קובץ הסיפורים הקצרים של אהרן אפלפלד 'הכותונת והפסים'. הסיפור מספר על הנערה צילי, המסתתרת ביער ליד טשרנוביץ' בזמן מלחמת העולם השנייה, לאחר שכל משפחתה נשלחה למחנות. "החלטתי לגלם את סיפורה של צילי עם שלוש דמויות מגילאים שונים ושלושה קולות שונים של שרה אדלר, משי אולינסקי, וליה קניג. כאילו היו לדור הזה של נשים צעירות בשואה חורים גדולים בביוגרפיה שלהן ושבעצם הן איבדו את השנים היפות של חייהן ולעולם לא יוכלו לחזור אליהן", סיפר גיתאי. הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים בוונציה 2014.
באוגוסט 2024, פורסם כי הסרט "למה מלחמה" בבימויו של גיתאי, הוקרן בבכורה עולמית ב-31 באוגוסט 2024 בפסטיבל הסרטים של ונציה, במסגרת התחרות הלא רשמית. הסרט הוא בכיכובם של אירן ז'קוב, מתייה אמלריק, מישה לסקו וג'רום קירשר. הסרט מבוסס על חילופי מכתבים בין אלברט איינשטיין וזיגמונד פרויד, העוסקים בשאלה כיצד ניתן להימנע ממלחמות. כמו כן, הוא מתבסס על יצירתה של וירג'יניה וולף, "Three Guineas", ומאמר של סוזן סונטג, "Regarding the Pain of Others", הדן באיקונוגרפיה של המלחמה. גיתאי הסביר כי בעקבות טבח שבעה באוקטובר, הוא שב לקרוא טקסטים שונים כדי להבין את השורשים של הרצון האנושי למלחמה והרג. הסרט מציג דיאלוג יוצא דופן בין איינשטיין ופרויד, וגיתאי בנה סביבו סרט שבו המלחמה אינה נראית בפועל. הסרט היה נושא למכתב עליו חתמו יותר מ-300 אמנים, ביניהם במאים כמו האני אבו אסעד, שקראו להחרמת הסרט בשל מעורבות של חברות הפקה ישראליות שנאשמות בתרומה ל"כיבוש, אפרטהייד וג'נוסייד". גיתאי ציין במסיבת עיתונאים שהסרט לא קיבל מימון מישראל, וטען כי אלו שקוראים להחרמה לא ראו את הסרט.
תערוכות ומיצגים

מיצבי קולנוע, הצבת תערוכות ופרסומי ספרים הן חלק בלתי נפרד מדרכו האמנותית של גיתאי. הוא הציג ופרסם במוסדות מובילים בארץ ובעולם כמו מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון תל אביב, מרכז פומפידו בפריז, MoMa שבניו יורק, מוזיאון Reina Sofia שבמדריד ועוד. רבות מתערוכותיו הוקדשו להוריו מוניו ואפרתיה, כגון הרטרוספקטיבה שיזם ב-1996 במרכז פומפידו, העוסקת בעבודתו של אביו (הרטרוספקטיבה היחידה שהוקדשה לאדריכל ישראלי במוזיאון הפריזאי) (הערת שוליים – אורי קליין) או פרסום מכתבי אמו אפרתיה גיתאי: התכתבות 1994-1929 בהוצאת גלימרד, שנקראו על ידי ז'אן מורו בתיאטרון אודאון.
בשנת 2011 הוא מציג את עקבות, תערוכה שהוצגה ב-Palais de Tokyo (פריז), במוזיאון הבאוהאוס בדסאו, גרמניה ובמשכן לאמנות בעין חרוד בישראל. בעקבות יוצר גיתאי הליכה חזותית וקולית באינטימיות יוצאת דופן דרך דימויים שהוצאו מארבעה עשר סרטיו. דימויים וצלילים, זה לצד זה, של החומות ההרוסות בתוכן נמצא רכושם של יהודים שנבזזו בזמן מלחמת העולם השנייה, או של קהל המזמר את "מוסוליני" במהלך מערכת הבחירות של נכדתו ועד השקט בווידאו שצולם באושוויץ. מעוויתות המזרח התיכון ועד הוואלס הרך של זוג ותיק בערב המעצר שלהם, המסע שהציע גיתאי מאתגר ומטלטל, ומעורר את אלימות ההיסטוריה וההדים שלה ומייצר השתקפות אישית על שנאת הזרים שמשנה גורלות. בכך, בונה גיתאי את התנאים הרגישים להעברת זיכרון של מקומות ואירועים.
באותה השנה חונך גיתאי את מוזיאון האדריכלות מוניו גיטאי וינרוב במשרדיו הישנים של אביו בחיפה.
לאחר בימוי סרטו 'רבין, היום האחרון' בשנת 2015, ממשיך גיתאי בחקירת רצח רבין בהצגת התערוכה כרוניקה של התנקשות ידועה מראש, שהוצגה במוזיאון MAXXI ברומא, איטליה, במוזיאון ה-BOZAR בבריסל, בלגיה וב- Fondation Lambert באביניון, בצרפת. דרך עבודה עם קרמיקה, צילומים ומיצבי וידאו, מאפשר גיתאי קריאה שונה וחדשה של המאורעות שהובילו לרצח.
הוא מציג גם כן את התערוכה לפני ואחרי, בה מוצגים שני סרטים ניסיוניים שצילם במצלמת סופר 8 במלחמת יום כיפור ב-1973 - לפני ואחרי ו-שחור ולבן - יחד עם צילומי סטילס. בלפני ואחרי חוזר גיתאי לאירוע התרסקות המסוק שממנו הצליח להימלט ולהינצל כאשר הוא בן 23 בלבד. מצלמת הסופר 8 מציגה את הז'קט הצבאי שלבש בזמן התאונה ההופך להיות 'הדמות' המרכזית של הסרט. יחד עם סדרת התצלומים שהוצגה, ממשיך גיתאי את עבודת הפענוח שלאחר המוות, של אותו הרגע בו החוויה הופכת לזיכרון אישי. זהו תהליך בו הנושא נעלם; מה שמופיע במקומו הוא דחיסות קיצונית של חומר עבה, גרגירי, המתרגם את הסטיגמטה של הזמן וגורם לתחושה ציורית להופיע. אילו מצבים אמנותיים יכולים לתת תיאור נאות לאותו אירוע, לטראומה ההיא? אילו עקבות נותרו בזיכרון - כמה שבועות אחרי, או ארבעים שנה אחרי? מסע האמן מוזן בהדדיות ובמקביל הן על ידי הסרט והן על ידי צילום הסטילס.
בשנת 2019 הוא מציג את המיצג שדות זיכרון ב-Theatre de la Ville, בפריז. דרך צילום וסאונד הוא מציג דיוקן עצמי, פנורמה של עבודתו, השזורה בסכסוך הישראלי-פלסטיני, בה שזורים מציאות ובדיון, אינטימיות והיסטוריה. זוהי יצירה על זיכרון, זיכרון מקום ודייריו.
תיאטרון

בגוף עבודתו של גיתאי ניתן למצוא גם עבודות לבמה. בדומה לעניינו הקולנועי, גם ביצירתו התיאטרונית, מתמקד גיתאי במתח שבין האישי וההיסטורי, בין המקומי והאוניברסלי. רבות מיצירותיו הוצגו במוסדות מובילים בעולם, דוגמת פסטיבל אביניון בצרפת, הפילהרמונית של פריז ומרכז לינקולן בניו יורק. בין יצירותיו, מטמורפוזה של מלודיה, בעקבות מלחמת בני אור ובני חושך, עם סמואל פולר וחנה שיגולה, מופע הפתיחה של הביאנלה בוונציה בשנת 1993, ומלחמת בני אור ובני חושך עם ז'אן מורו שהציגה בפסטיבל אביניון בשנת 2008.
הוא יצר את אפרתיה גיתאי: מכתבים, שעלתה בתיאטרון אודאון בפריז ב-2010, גם כן עם ז'אן מורו שהקריאה את מכתביה של אמו. בלנדין מאסון מ-France Culture כתבה: ”אפרתיה מונצ'יק-מרגלית, נולדה בחיפה בשנת 1909 ונפטרה בשנת 2003 בגיל 93. התכתבויותיה חושפים, מהמכתבים הראשונים משנת 1928, בהם פנתה לאביה ולאחיותיה, את עצמאות הרוח שלה, סקרנותה לעולם ולחיים הפוליטיים, עד למכתבי שנות התשעים, זמן קצר לפני מותה. אינטלקטואלית ומטיילת, אפרתיה מקסימה אותנו עם טעמה החד לחיים והאנרגיה שהיא מביאה עמה להתנסויות השונות בחיים, הטובות והטובות פחות. (...) ראייתה הפוליטית וההיסטורית החד משמעית, העונג שלה מהחיים, הטעם שלה לנופים, זה של הר הכרמל בו היא גרה עם בעלה מוניו, אך גם זה של הרחובות הקרים של לונדון, או אגם בפינלנד ... אלו חוויותיה שלה כאשה, וכל חוכמת החיים שעוברת על ידי רצונה הפשוט ללמוד ולהבין את העולם, מועבר אלינו באמצעות המכתבים האלה.”
יצירה נוספת היא רצח רבין - כרוניקה של רצח, שנוצרה בעקבות הסרט רבין, היום האחרון (2015) ועלתה בבכורה בפסטיבל אבניון ב-2016. בעבודה זו מתבסס גיתאי על זיכרונותיה של לאה רבין, אשת ראש הממשלה, ומייצר כמו משל משוחרר מכל פורמליזם. ארבע גיבורות נשיות, ארבעה קולות המדקלמים את הטקסט שהופך להיות טקסט שבין קינה לשיר ערש, משחזרים את מהלך ההיסטוריה והאלימות חסרת התקדים בה התנגדו הכוחות הלאומניים לפרויקט השלום שהוביל יצחק רבין, על ידי שיסוי והסתה. ארבעה קולות שצולמו, כאילו "בתא הד", בין דימויים דוקומנטריים לתמציות מהספרות הקלאסית - אותו זיכרון חי שתמיד ליווה את הקולנוען והבמאי בהבנתו את המדינה והחברה הישראלית.
ב-2019, הגרסה הבימתית של מכתב לידיד בעזה, הועלתה בבכורה בפסטיבל ספולטו בארצות הברית. היצירה היא מולטימדיה שובה לב, תובענית, מאתגרת ולירית. בתקופה זו בה אמנות ובידור נהפכים לעיתים למילים נרדפות, המחזה מחזיר את האמון ביכולתו של התיאטרון לשאול שאלות פוליטיות ותרבותיות קשות. הקהל אינו יכול להישאר פסיבי, ומקבל על עצמו את המשימה הקשה של הבנת החוויה התיאטרלית אל מול מחשבותיו, תפיסותיו ודעותיו בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני. במקום להציע תיאוריה או פתרון, המחזה משמש כטריגר חזק לדמיון פוליטי נחוץ. מכתב לידיד בעזה היה במקור סרט בן 34 דקות שהוקרן ב-2018 בפסטיבל ונציה. היה זה נייג'ל רדון, המנהל של פסטיבל ספולטו, שהציע לגיתאי לעבוד על גרסת במה לפסטיבל. הסרט והעיבוד הבימתי שלו חולקים טקסטים ושחקנים, ובכל זאת, באופן פרדוקסאלי, המבנה והתחושה של הסרט נראים תיאטרליים יותר ואילו האופק הפתוח והקומפוזיציה המרובדת של הגרסה התיאטרונית בת השעה וחצי מעניקים רושם של קולנוע.
הוראה אקדמית וכנסים

עמוס גיתאי מרבה ללמד ולהשתתף בכנסים ברחבי העולם. בשנת 2017, היה פרופסור אורח באוניברסיטת ברקלי, בה למד בצעירותו, שהציגה לקהל את עשייתו התיעודית והבדיונית. דרך הקרנת חלק מסרטיו התאפשר לקהל לצלול לסוגיות הפוליטיות והחברתיות של ישראל, מעדשתו הייחודית של גיתאי. כאדריכל מיומן, לגיתאי יש דרך ייחודית להבין ולייצג חוויה אנושית באמצעות זמן ומרחב ודרך הסרטים בית, עיר וגבול, שהוצגו כחלק מהסדרה, מצליח גיתאי להציג נרטיב ודימוי שלם מורכב יותר של ישראל בהקשר של שיח עולמי גדול יותר.
בשנת 2018, לאחר שקיבל תואר פרופסור מקולג' דה פרנס בפריז, הוזמן גיתאי לתת סדרה של 12 שיעורים והרצאות שעסקו בגוף עבודתו הקולנועית, מבחינה אתית, פוליטית ואמנותית, בשם 'לחצות את הגבולות'.
ב-2019 היה פרופסור אורח באוניברסית קולומביה שבניו יורק.
פילמוגרפיה

| --- | --- |
 אחרי (קצר, 1974)  כריזמה (קצר, 1978)  שיכון (קצר, 1978)  מיתוסים פוליטיים (קצר, 1978)  ואדי רושמיה (קצר, 1979)  ארכיטקטורה (קצר, 1979)  מאורעות ואדי סאליב (קצר, 1979)  Cultural Celebrities (תיעודי, 1979)  ביקור קרטר בישראל (תיעודי קצר, 1979)  חיפוש אחר זהות (תיעודי, 1980)  בית (תיעודי, 1980)  ואדי (תיעודי קצר, 1981)  American Mythologies (תיעודי, 1981)  יומן שדה (תיעודי, 1982)  Regan: Image for Sale (תיעודי, 1984)  בנגקוק-בחריין (תיעודי, 1984)  אננס (תיעודי, 1984)  אסתר (1986)  יום חדש לגמרי (תיעודי, 1987)  ברלין ירושלים (1989)  ואדי 1981-1991 (תיעודי, 1991)  לידתו של גולם (1991)  גלגולו של ניגון (תיעודי, 1992)  גולם: נדודים (1992)  גולם: גן האבן (1993)  תיאטרון החיים (תיעודי, 1994)  עמק הוופר (תיעודי, 1994)  המלכה מרי (תיעודי, 1994)  בשם הדוצ'ה (תיעודי, 1994)  כיפור: זיכרונות מלחמה (תיעודי, 1994)  זיכרון דברים (1995)  מילים (1996):  זירת הרצח (תיעודי, 1996)  מלחמה ושלום בווזול (תיעודי, במשותף עם אליה סולימאן, 1997)  ציון, אוטו-אמנציפציה (תיעודי, 1998)  תפוז (תיעודי, 1998)  בית בירושלים (תיעודי, 1998)  יום יום (1998)  קדוש (1999)  כיפור (2000)  ואדי גרנד קניון 2001 (תיעודי, 2001)  עדן (2001)  קדמה (2002)  11-09-01: ישראל (קצר, 2002)  עלילה (2003)  הארץ המובטחת (2004)  ברוכים הבאים לסאו פאולו (במשותף עם עוד 12 במאים, 2004)  אזור חופשי (2005)  חדשות מהבית (תיעודי, 2006)  לכל אחד הקולנוע שלו: הדיבוק בחיפה (קצר, 2007)  התנתקות (2007)  מאוחר יותר (2008)  כרמל (2009)  מלחמת בני אור בבני חושך (2009)  ורדים בתשלומים (2010)  שיר ערש לאבי (2012)  אנה ערביה (2013)  צילי (2014)  רבין, היום האחרון (2015)  קיימות - אדם, טבע וסביבה (סדרת טלוויזיה, 2016)  מערב לירדן, (תיעודי, 2017)  מכתב לידיד בעזה (קצר, 2018)  רכבת קלה (2018)  לילה בחיפה (2020)  עדיין לא מאוחר (2024)  למה מלחמה (2024)