stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות
האמנות של בצלאל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מרבית יצירות האמנות שנוצרו ב"בצלאל" היו יצירות של אמנות שימושית. ביניהן כלי קודש יהודיים, מזכרות מארץ הקודש וחפצים מעוצבים שונים. אלו נעשו בטכניקות מסורתיות, כמעט ללא שימוש במכונות מודרניות. לצידן נוצרו גם עבודות אמנות, בעיקר פורטרטים של דמויות מזרחיות בנוסף אקדמי.
העבודות שנוצרו, ביקשו לבסס את אידיאל הלאומיות היהודית. לשם כך גויסה איקונוגרפיה אוטופית המבטאת את רוח הציונות, שנשענה - מן הצד האחד - על מסורות שמקורן באמנות היהדות האירופית, ומן הצד השני על סמלים ציוניים, שחלקם פותחו בבית הספר עצמו. התנ"ך, הארכאולוגיה והמסורת האוריינטליסטית האירופית, היוו מקורות מרכזי לאיקונוגרפיה זו.
גדעון עפרת טען בחיבורו אודות בית-הספר כי אמני בצלאל המירו את הריאליזם האקדמי האירופי ב"ריאליזם של מקומות קדושים". ואכן, באיקונוגרפיה של יצירות בצלאל ניתן למצוא התייחסות רבה לטופוגרפיה ולמונומנטים הדתיים של ארץ-הקודש, כמו גם לדמויות מן המקורות היהודיים. אלו עוצבו כסמלים, ולא כתיאור ריאליסטי. בכך ניתן למצוא דמיון לאמנות הדתית היהודית שהתקיימה בא"י במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. יגאל צלמונה הצביע על התפיסה הסנטימנטלית של התיאורים, המשקפים חזון אוטופי סמלי.
ב"שטיח הר סיני, אשל אברהם וארז הרצל", לדוגמה, מובאת השוואה בין דמויותיהם של אברהם, משה ובנימין זאב הרצל. השוואה דומה הופיעה גם בעבודות כגון התבליט "לזכר הרצל" של בוריס שץ. מוטיב נוסף, המופיע בעיצובים כגון בגלויה "סמל בצלאל", הייתה התייחסות למוטיב הגלות, שהושאל מן האמנות היהודית של סוף המאה ה-19, והשוואתו אל מימוש הציונות בארץ-ישראל.
ארכיון

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ארכיון "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", מפוזר בין כמה מוסדות, ובה בית שץ, הארכיון הציוני, האגף לאמנות ותרבות יהודית במוזיאון ישראל, ארכיון עיריית ירושלים, ועוד.
הרפובליקה הסוציאליסטית העממית של אלבניה

הרפובליקה הסוציאליסטית העממית של אלבניה (באלבנית: Republika Popullore Socialiste e Shqipërisë) הייתה רפובליקה עממית שהתקיימה באלבניה בין השנים 1946–1991. בתחילה הייתה המדינה בקשרים הדוקים עם ברית המועצות וסין, אך במשך השנים נוצר קרע בין המדינות והאלבנים ניסו לעצב גרסה חדשה של קומוניזם, תוך שהם מבודדים עצמם משאר אומות העולם.
רקע

הממשלה הדמוקרטית של אלבניה הוקמה ב-20 באוקטובר 1944 על ידי תנועת השחרור הלאומית, כאשר ההתנגדות הפרטיזנית האלבנית בשנים 1940–1944 הסתיימה. ממשלה זמנית קיבלה את השלטון לאחר שחרור המדינה מהכוחות הגרמניים ב-28 בנובמבר. ראש הממשלה הזמני שלה היה המזכיר הכללי אנוור הוג'ה מהמפלגה הקומוניסטית של אלבניה. הממשלה הזמנית הייתה אמורה להתקיים עד לקיום הבחירות ולכינוס אספה מכוננת.
באוגוסט 1945 אימצה הממשלה הזמנית את הרפורמות החקלאיות הגורפות הראשונות בהיסטוריה של אלבניה. 100 בעלי הקרקעות הגדולים במדינה, ששלטו בקרוב לשליש משטחי השטחים של אלבניה, סיכלו את כל הצעות הרפורמה החקלאית לפני המלחמה. הרפורמות של הקומוניסטים נועדה להוציא את בעלי הקרקעות הגדולים מהעסקים, לזכות בתמיכת איכרים ולהגדיל את תפוקת המשק כדי למנוע רעב. הממשלה ביטלה חובות חקלאיים מצטיינים, העניקה לאיכרים גישה למים לא יקרים להשקיה, והלאימה שטחי יער ומרעה.
בראשות הממשלה הובילה תנועת השחרור הלאומית, אשר בתורה נשלטה על ידי המפלגה הקומוניסטית. מלכתחילה, הממשלה הדמוקרטית הייתה מדינה קומוניסטית. היא רדפה את המפלגה הלאומנית באלי קומבטאר, משימה שהוקלה מעט על ידי שיתוף הפעולה שלהם עם הנאצים. המלך זוג הראשון הורחק למעשה; הממשלה הדמוקרטית מנעה ממנו לחזור למדינה. ה-LNÇ יצר במהירות יחסים קרובים עם מדינות קומוניסטיות אחרות.
הבחירות התקיימו ב-2 בדצמבר 1945. בשלב זה, LNÇ הפך לחזית הדמוקרטית של אלבניה, שהייתה הארגון היחיד שהתמודד בבחירות. ב-10 בינואר 1946 הוכרזה הרפובליקה העממית של אלבניה.
היסטוריה > רפורמות ראשונות

הממשלה נקטה צעדים נרחבים בכדי להכניס כלכלה מתוכננת מרכזית בסגנון סטליניסטי בשנת 1946. היא הלאימה את כל הענפים, הפכה את סחר החוץ למונופול ממשלתי, הביאה כמעט את כל הסחר הפנימי תחת שליטת המדינה, ואסרה על מכירת קרקעות והעברות. המתכננים בוועדה לתכנון כלכלי שהוקמה לאחרונה שמו דגש על פיתוח תעשייתי ובשנת 1947 הציגה הממשלה את מערכת חשבונאות העלויות הסובייטית.
היסטוריה > הידרדרות היחסים עם המערב

יחסי אלבניה עם המערב החמירו לאחר סירובה של הממשלה הקומוניסטית לאפשר בחירות חופשיות בדצמבר 1945. אלבניה הגבילה את תנועתם של אזרחי ארצות הברית ובריטניה במדינה, בטענה כי הם עוררו התקוממות אנטי-קומוניסטיות בהרי הצפון. בריטניה הודיעה באפריל כי לא תשלח נציגות דיפלומטית לטירנה; ארצות הברית ביטלה את נציגותה בנובמבר; וגם ארצות הברית ובריטניה התנגדו להכניס את אלבניה לאו"ם. אלבניה חששה כי ארצות הברית ובריטניה, שתמכו בכוחות אנטי-קומוניסטיים במהלך מלחמת האזרחים ביוון, תתמוכנה בדרישות היווניות בדרום אלבניה; והחרדות גברו ביולי כאשר החלטת הסנאט של ארצות הברית תמכה בדרישות היווניות.
אירוע עיקרי בין אלבניה ובריטניה שפרץ ב-1946 לאחר שטירנה טענה לסמכות שיפוט על התעלה בין היבשת האלבנית והאי קורפו היווני. בריטניה ערערה על אלבניה בכך ששלחה ארבע משחתות לתוך התעלה. שתיים מהספינות פגעו במוקשים ב-22 באוקטובר 1946, ו-44 אנשי צוות מתו. בריטניה התלוננה בפני האו"ם ובית המשפט הבינלאומי לצדק, שבמקרה הראשון אי פעם פסק נגד טירנה.
לאחר 1946 החלו ארצות הברית ובריטניה ליישם תוכנית סמויה משוכללת להפלת הממשלה הקומוניסטית של אלבניה על ידי גיבוי לכוחות האנטי-קומוניסטיים והרויאליסטיים במדינה. בשנת 1949 ארצות הברית וארגוני המודיעין הבריטי עבדו עם המלך זוג ואנשי ההרים של משמרו האישי. הם גייסו פליטים ומהגרים אלבנים ממצרים, איטליה ויוון; הכשירו אותם בקפריסין, מלטה והרפובליקה הפדרלית של גרמניה; והחדירו אותם לאלבניה. יחידות גרילה נכנסו לאלבניה בשנים 1950 ו-1952, אך כוחות הביטחון האלבנים הרגו או תפסו את כולם. קים פילבי, סוכן כפול סובייטי שעבד כקצין קשר בין שירות הביון הבריטי לבין סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית, הדליף פרטים על תוכנית ההסתננות למוסקבה, וההפרה הביטחונית גבתה את חייהם של כ-300 מסתננים.
בעקבות גל של פעילות חתרנית, כולל ההסתננות הכושלת וההפצצה של השגרירות הסובייטית בטירנה במרץ 1951, יישמו השלטונות הקומוניסטיים אמצעי ביטחון פנים קשים. בספטמבר 1952 חוקקה האספה חוק עונשין המחייב עונש מוות לכל מי מעל גיל אחת עשרה שנמצא אשם בקשירת קשר נגד המדינה, בנזק לרכוש המדינה או בביצוע חבלה כלכלית. הוצאות להורג פוליטיות היו נפוצות ובין 5,000 ל-25,000 בני אדם נהרגו בסך הכל בתקופה הקומוניסטית.
היסטוריה > הפיצול הסובייטי-אלבני > פרישה מברית ורשה

באוקטובר 1964 בירך הוג'ה על הדחת חרושצ'וב מהשלטון, ומנהיגי ברית המועצות החדשים גילו פתיחות כלפי טירנה. אולם במהרה התברר כי אין בכוונת ההנהגה הסובייטית החדשה לשנות את מדיניותה הבסיסית כך שתתאים לאלבניה, והיחסים לא השתפרו. במשך עשרות שנים המשיכה התעמולה של טירנה להתייחס לפקידים הסובייטים כאל "רוויזיוניסטים בוגדניים" ו"בוגדים בקומוניזם", וב-1964 אמר הוג'ה כי תנאי הפיוס של אלבניה הם התנצלות סובייטית בפני אלבניה ופיצויים בגין נזקים שנגרמו למדינה. אלבניה גם הסתכסכה עם מוסקבה על הצעות לפיהן אלבניה צריכה להתמקד בחקלאות לרעת הפיתוח התעשייתי. בשנת 1968, אלבניה הרגישה כי ברית המועצות הפכה ליברלית מדי מאז מותו של יוסיף סטלין. הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה שימשה נקודת מפנה, ותוך חודש אחד (ספטמבר 1968) נסוגה אלבניה רשמית מברית ורשה. ליאוניד ברז'נייב לא ניסה לאלץ את אלבניה להישאר בברית.
נפילת הקומוניזם באלבניה

לאחר מותו של הוג'ה, רמיז אלייה שמר על שליטה איתנה במדינה ובמנגנוני הביטחון שלה, אך מצבה הכלכלי הנואש של אלבניה דרש מאליה לבצע כמה רפורמות. בהמשך למדיניות שנקבעה על ידי הוג'ה, אליה[דרושה הבהרה] ביסס מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה המערבית בתמורה לסיוע לפיתוח וגם חיזרה אחרי איטליה וצרפת. הרפורמות ההדרגתיות והקטנות מאוד הלכו והתעצמו כאשר מיכאיל גורבצ'וב הציג את מדיניותו החדשה של הגלסנוסט ופרסטרויקה בברית המועצות, שהגיעה לשיאה בנפילת חומת ברלין בנובמבר 1989 והתמוטטות ממשלות קומוניסטיות ברחבי מרכז ומזרח אירופה.
לאחר שניקולאה צ'אושסקו (מנהיג רומניה הקומוניסטית) הוצא להורג במהפכה בדצמבר 1989, אליה זירז את הרפורמות שלו, ככל הנראה הוא היה מודאג מאלימות וגורלו שלו אם לא יבוצעו שינויים קיצוניים. הוא חתם על הסכם הלסינקי (שנחתם על ידי מדינות אחרות בשנת 1975) אשר כיבד כמה זכויות אדם. ב-11 בדצמבר 1990, בלחץ עצום של סטודנטים ועובדים, הודיע אליה כי מפלגת העבודה נטשה את זכותה לשלוט במדינה, היתר להקים מפלגות אחרות, ובחירות חופשיות יתקיימו באביב 1991.
מפלגתה של אליה זכתה בבחירות ב-31 במרץ 1991 - הבחירות החופשיות הראשונות שנערכו מזה עשרות שנים. עם זאת, היה ברור שהשינוי לא ייעצר. עמדת הקומוניסטים אושרה בסיבוב הבחירות הראשון על פי חוק ביניים משנת 1991, אך כעבור חודשיים היא נפלה במהלך שביתה כללית. ועדה של "ישועה לאומית" השתלטה אך גם היא קרסה תוך שישה חודשים. ב-22 במרץ 1992, המפלגה הדמוקרטית ניצחה את הקומוניסטים בבחירות לאומיות. השינוי מדיקטטורה לדמוקרטיה בא עם אתגרים רבים. המפלגה הדמוקרטית נאלצה ליישם את הרפורמות שהבטיחה, אך הן היו איטיות מדי או שלא פתרו את בעיות המדינה, ולכן אנשים התאכזבו כאשר תקוותם לשגשוג מהיר לא התממשו.
בבחירות הכלליות ביוני 1996 המפלגה הדמוקרטית ניסתה לזכות ברוב מוחלט על ידי מניפולציה של התוצאות. ממשלה זו קרסה בשנת 1997 בעקבות קריסות נוספות של תוכניות פירמידה ושחיתות נרחבת, שגרמו לכאוס ולמרד ברחבי המדינה. הממשלה ניסתה לדכא את המרד בכוח צבאי אך הניסיון נכשל, בשל שחיתות ארוכת טווח של הכוחות המזוינים, ואילץ מדינות אחרות להתערב. בהתאם לחוק היסוד הזמני משנת 1991, אלבניה אישרה חוקה בשנת 1998, הקמת מערכת שלטון דמוקרטית המבוססת על שלטון החוק והבטיחה את ההגנה על זכויות האדם הבסיסיות.
הערות שוליים

↑  Dervishi, Kastriot (2012). Kryeministrat dhe ministrat e shtetit shqiptar në 100 vjet. Tiranë: Shtëpia Botuese "55". p. 273. ISBN 978-99943-56-22-5.
↑  Qafoku, Roland (2015). Historia e 33 kryeministrave të Shqipërisë. Tiranë: Shtëpia Botuese "Onufri". p. 350. ISBN 978-9928-186-72-0.
↑  Krasniqi, Afrim (2009). Sistemet Politike në Shqipëri 1912-2009. Tiranë: UFO Press. p. 390. ISBN 978-99956-19-36-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293064305171  LCCN: sh85003192  VIAF: 147147204   WorldCat (עם VIAF): 147147204
זיכרונות אחרי מותי

ערך זה עוסק בספר מאת יאיר לפיד. אם התכוונתם לספר מופת בצרפתית, ראו .
| --- | --- |

כריכת הספר
 מידע כללי
 מאת:  יאיר לפיד
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  ביוגרפיה
 נושא:  יוסף לפיד 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת כתר
 תאריך הוצאה:  2010
 מספר עמודים:  414
 עורך:  רונית ויס ברקוביץ
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 978-965-07-1792-6
 הספרייה הלאומית:  002690987
 
זיכרונות אחרי מותי: סיפורו של יוסף (טומי) לפיד הוא ספר מאת יאיר לפיד שיצא לאור בהוצאת כתר בשנת 2010.
תוכן

ספרו של יאיר לפיד מבוסס לדבריו על הקלטות של אביו. יאיר לפיד כותב בגוף ראשון על חיי אביו מנקודת מבט אישית, המזכירה במידה מסוימת את תוכנית הרדיו של לפיד האב, "השבוע שלי", ברשת ב'. תחילת הספר במלחמת העולם השנייה אז היה ילד שאביו נרצח וחי חיי פחד מתמיד, ועד עלייתו לארץ והיבחרו לתפקיד שר וסגן ראש ממשלת ישראל.
הספר מתאר בהומור את חייו הדמוקרטיים בישראל, מול חיי הפחד בשעות הנוראות בעת המלחמה. לפיד הבן מתאר כיצד, כאשר הצליחו הוא (לפיד האב) ואימו לברוח מידי הגרמנים, איימו הסרבים לרצוח אותם או להסגירם... וכאשר ברחו מהסרבים, תפסו אותם ההונגרים, כאשר השתחררו בכישרון מידי ההונגרים, החלו הפצצות הקומוניסטים והיה עליהם לברוח ולהיחבא, ולאחר מכן הפציצו בעלות הברית האחרות... אולי נס, אולי מקריות כיצד הצליח לפיד לחמוק מכל מכשולי המוות.
עוד מתואר בספר בפרטי השתלבותו בישראל, שירותו בצה"ל, ועד תחילת תפקידו ככתב בעיתון ההונגרי Ui-Kelet (מזרח חדש). לאחר מכן תפקידיו השונים בעיתון מעריב והקמת הירחון את. יחסיו הענפים במדינות שונות, בין השאר חזרתו לאותן ארצות בהן נרצחה משפחתו. כמו כן כתיבת ספריו, על הצלחותיו וכישלונותיו וכן עבודתו הענפה עם המיליארדר ההונגרי רוברט מקסוול.
הספר משולב בביקורת עצמית חדה, כמה הערות לתיקון ואף כמה בקשות סליחה. ניתן ללמוד כיצד ניהל את רשות השידור והיריבים שהתפקיד הקנה לו. כן מתבררים כמה אירועים אישיים עם שמות שונים ידועי שם. קטע מרכזי בספר הוא פופוליטיקה תוכנית הטלוויזיה הפופולרית בערוץ 1 שארכה כשש שנים, שמעט היו אדישים אליה בישראל.
כמו כן חייו הפרטיים והאבל הכבד שנפל על המשפחה עם מותה טרם עת של מיכל, בתו, בתאונת דרכים. גירושיהם של ילדיו מנישואיהם הראשונים ונישואיהם השניים ובספר מתואר בצורה רומנטית  סיפורי האהבה הראשונים, התמימים והצעירים של לפיד, לפני נישואיו וחייו עם אשתו הסופרת והמחזאית שולמית לפיד. כניסתו לפוליטיקה, היבחרו לחבר כנסת של מפלגת שינוי ועוד.
פוליטיקה של אב ובנו

הספר מדגיש את בחירות 1999, כאשר יוסף לפיד מוביל את מפלגת שינוי לניצחון ומביא שישה חברי כנסת בכנסת ה-15, ונותן פחות מקום לניצחון הגדול של האב לפיד בכנסת ה-16, בה עמד בראש רשימה של 15 חברי כנסת. וכך אנו למדים מהי תפיסת עולמו הפוליטיות המגובשות של האב. להלן דברי טומי לפיד לקראת הבחירות לכנסת ה-16:
אחרי דיון ארוך החלטנו להציב את הקמפיין על שלוש רגליים: המאבק בחרדים, המלחמה נגד השחיתות, ומצבו של מעמד הביניים. לבורגנות הישראלית נמאס... להיות היחידה שמשלמת מסים, היחידה שהולכת למילואים, היחידה שמקיימת את החוק, היחידה שמחזיקה את כל המדינה על כתפיה בעוד האחרים מנצלים את שתיקתה כדי להעשיר את קופתם.
הערות שוליים

↑  פרק 47 עמ' 293 ואילך
↑  פרק 52 עמ' 329
↑  דברי לפיד האב בהכנות לבחירות שבהן זכתה מפלגתו ב-15 מושבים בכנסת עמוד 352
גאפור גולאם

| --- | --- |

 לידה:  27 באפריל 1903 (יוליאני) טשקנט, Sirdaryo Region, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  10 ביולי 1966 (בגיל 63) טשקנט, ברה"מ 
 שם לידה:  Gʻafur Gʻulomovich Gʻulomov
 מדינה:  ברית המועצות 
 מקום קבורה:  Chigʻatoy cemetery 
 מקום לימודים:  Tashkent Pedagogical University 
 שפות היצירה:  רוסית, אוזבקית 
 סוגה:  long poem, סיפור קצר 
 תקופת הפעילות:  1923–1966 (כ־43 שנים) 
 צאצאים:  Kadyr Gulamov, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  פרס לנין  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור לנין  עיטור אות הכבוד  Order of Outstanding Merit 
 
גאפור גולאם (10 במאי 1903 – 10 ביולי 1966) היה משורר, סופר ומתרגם ספרותי אוזבקי. גולאם נחשב לאחד מהסופרים האוזבקים המשפיעים ביותר של המאה ה-20. הוא נודע כאחד ממייסדי השירה האוזבקית המודרנית, יחד עם חאמזה חאקמזודה ניוזי. גאפור גולאם קיבל את פרס סטלין היוקרתי בשנת 1946 והפך ל"משורר הלאומי של הרפובליקה הסובייטית האוזבקית" בשנת 1963. בשנת 1970 הוענק לו פרס לנין.
שירו "הנני יהודי"

בשנות מלחמת העולם השנייה כיוון את שירתו לתמוך במאבק הסובייטי בנאציזם ובפשיזם. שירו הנודע פואמה | הַמִּקְדָּשׁ! קוּם מִטַּחַב שכונתה גם "הנני יהודי (תשובה להיטלר)" חובר ברוח זאת.
הדובר בשיר קורא לעצמו יהודי מתוך תחושת הזדהות עם העם היהודי ועם תרבותו העתיקה מתוך השוואה לתרבות הגזענית של גרמניה הנאצית.
השיר תורגם לעברית על ידי אמנון גינזאי. קראית ההזדהות הנועזת של השיר הובילה להשפעתו העצומה של השיר ולכך שעורר הדים רבים, הן בקרב יהודים והן בקרב לא יהודים.
ילדותו ויצירתו

גאפור גולאם נולד למשפחה ענייה ב-10 במאי 1903 בטשקנט. אביו, גולם מירזה אוריף, ידע רוסית, אהב לקרוא שירים ויכול היה לכתוב בעצמו שירה. הוא נפטר כשגאפור גולאם היה רק בן תשע.
הוא זכור בעיקר בזכות סיפוריו שום בולה (הילד השובב) (שהותאם לסרט ב-1977) ויודגור . ג'עפור ג'ולום ידוע גם בתרגום יצירותיהם של סופרים זרים רבים ומשפיעים, כמו אלכסנדר פושקין, ולדימיר מיאקובסקי וויליאם שייקספיר. הוא תרגם את לה מריה דה פיגארו של פייר בומרשה, את אותלו של וויליאם שייקספיר וגוליסטאן מסעדי שירזי לאוזבקית.
הנצחה בישראל

עיריית קריית גת בעידוד ישראלים יוצאי אוזבקיסטן הנציחה את שמו בכיכר בעיר. באוגוסט 2023, בנוכחות שגרירת אוזבקיסטן בישראל ונציגת אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל, התקיים אירוע לזכרו בכיכר גאפור גולאם שבו הוקרא שירו המפורסם והונחו זרים לזכרו.
לקריאה נוספת

גאפור גולאם, פואמה | הַמִּקְדָּשׁ! קוּם מִטַּחַב, באתר הארץ, 23 במאי 2023
אודותיו בארכיון יד יערי
ברנאר פיבו

| --- | --- |

 לידה:  5 במאי 1935 Hôpital de la Croix-Rousse, הרובע הרביעי של ליון, צרפת 
 פטירה:  6 במאי 2024 (בגיל 89) ניי-סיר-סן, או-דה-סן, צרפת 
 שם לידה:  Claude Bernard Pivot 
 מדינה:  צרפת 
 שם עט:  Antoine Dulac, Jean-René Savernes 
 מקום לימודים:  המרכז להכנת עיתונאים של פריז, אוניברסיטת ליון (1896-1969), Collège-lycée Ampère 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 יצירות בולטות:  Apostrophes, Bouillon de culture 
 בן או בת זוג:  Monique Pivot 
 צאצאים:  Cécile Pivot 
 פרסים והוקרה:  פרס השפה הצרפתית (2000)  Prix de la critique (1983)  אביר המסדר הלאומי של קוויבק (2001)  7 d'Or (1985)  קצין במסדר קנדה  אביר במסדר ההצטיינות החקלאית 
 
ברנאר פִּיבוֹ (צרפתית: Bernard Pivot;‏ 5 במאי 1935 – 6 במאי 2024) היה עיתונאי, מבקר ספרות צרפתי ומנחה בשורת תוכניות תרבות בטלוויזיה הצרפתית.
שנותיו הראשונות

יליד ליון, הוריו של פיבו ניהלו מכולת משפחתית בעיר עד למלחמת העולם השנייה, שבמהלכה נפל אביו בשבי. אמו שבה לבית הוריה בכפר קנסייה-אן-בוז'ולה (Quincié-en-Beaujolais), שם החל ברנאר את לימודיו בבית ספר. בשנת 1945 שוחרר אביו ומשפחתו שבה לליון. בגיל 10 נכנס פיבו לפנימייה קתולית, שם הוא גילה תשוקה לספורט, אשר סייעה למוריו להתעלם מבינוניותו בכל מקצועות הלימוד המסורתיים, להוציא השפה הצרפתית והיסטוריה. לאחר שהחל בלימודי משפטים בליון, פיבו פנה ל"מרכז להכשרת עיתונאים" (CFJ) בפריז, שם פגש באשתו לעתיד, מוניק. הוא סיים בהצטיינות במקום השני בכיתתו.
קריירה

עם סיום תקופת ההתמחות שלקח בעיתון "לה פרוגרה" (Le Progrès) בליון, הוא למד עיתונאות כלכלית במשך שנה, ולאחר מכן הצטרף לעיתון "פיגארו ליטרר" (Figaro littéraire) בשנת 1958. בשנת 1970 שימש כמארח בתוכנית רדיו הומוריסטית יומית שעסקה בסוגיות פוליטיות, דבר שלא היה לרוחו של ז'ורז' פומפידו. לאחר סגירת ה"פיגארו ליטרר" בשנת 1971 הצטרף ל"לה פיגארו", אך עזב בשנת 1974 בשל חילוקי דעות עם המנהל ז'אן ד'אורמסון אחרי שהעיתון עבר לידי בעלים חדש, רובר ארסאן. העיתונאי ז'אן-ז'אק סרוואן-שרייבר הזמין אותו להצטרף לפרויקט חדש, שהוביל כעבור שנה ליצירתו של מגזין חדש המוקדש לספרים, "ליר" (Lire).
באפריל 1973 החל פיבו להנחות תוכנית אירוח בשם "תחילת ציטוט" (Ouvrez les Guillemets) בערוץ הראשון בטלוויזיה הצרפתית (ORTF). בשנת 1974 פורק הערוץ, ופיבו ייסד את תוכניתו "אפוסטרוף" שהפכה לאחת מתוכניות הטלוויזיה הנצפות ביותר בצרפת מאז ומעולם, ובה אירח בין השאר את אלכסנדר סולז'ניצין, מרגריט דיראס, מרגריט יורסנאר, צ'ארלס בוקובסקי, יצחק בשביס זינגר, אלבר כהן, נשיא צרפת פרנסואה מיטראן ועוד. אפוסטרוף שודרה לראשונה בערוץ "אנטֵן 2" ב-10 בינואר 1975, והופיעה עד שנת 1990. לאחר מכן יצר את התוכנית "מגזין התרבות" (במקור - "מרק תרבות" (Bouillon de culture) במגמה לסקור תחומי תרבות רחבים מעבר לספרים, אך בסופו של דבר שב לעסוק רק בספרים.
בשנת 1985 יצרו פיבו והבלשנית מישלין סומאן (Sommant) את התחרות "אליפות האיות בצרפת" (Championnats d'orthographe), שהפכה לאחר מכן ל"אליפות האיות העולמית" בשפה הצרפתית. ב-10 אפריל 2008 קיבל פיבו חברות כבוד במסדר קנדה.
השפעה

מעבר לחשיבותו של פיבו בעולם ביקורת הספרות בצרפת, התוכניות בהנחייתו, שבהן אירח מאות אישים – בהם הסופר יצחק בשביס-זינגר לאחר זכייתו בפרס נובל לספרות – התפרסמו גם מחוץ לצרפת בשל הסגנון הייחודי של פיבו, שהוכיח כי ניתן לדבר בטלוויזיה על נושאים אינטלקטואליים מבלי להפיל תרדמה על הצופים. התוכניות הרבות ששודרו בטלוויזיה בהנחייתו הגבירו את מכירות הספרים בצרפת, חשפו קהלים חדשים לספרות והפכו כותבים שונים לידוענים.
תוכנית הטלוויזיה האמריקאית "סטודיו למשחק", המארחת במאים ושחקנים בהוליווד, נוצרה לאחר שמנחה התוכנית, ג'יימס ליפטון, נתקל באקראי בתוכנית "אפוסטרוף" ושאב ממנה השראה. ליפטון אף אימץ את "שאלון פרוסט" שאותו נהג פיבו להציג לאורחיו. כשפיבו התוודע לכך הוא הזמין את ליפטון לתוכניתו "מגזין התרבות".
הערות שוליים

1 2 3 4   מנחה הטלוויזיה ואיש התרבות ברנאר פיבו מת בגיל 89, באתר הארץ, 6 במאי 2024
↑  אלון פרוכטר, העיתונאי ומבקר הספרות ברנאר פיבו הלך לעולמו בגיל 89, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 6 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279820005171  PLWABN: 9810660260105606  BIBSYS: 90650053  BNE: XX1161638  BnF: cb11919960k (data)  CiNii: DA03501997  GND: 118916645  ISNI: 0000 0001 1698 5893  LCCN: n81109174  NDL: 00473129  NKC: mub2017954268  NLA: 35818403  NLG: 79543  NTA: 073452068  RERO: 02-A003698118  SNAC: w6wx4xct  SUDOC: 027075575  Trove: 1101646  VIAF: 110457668   WorldCat (עם VIAF): 110457668
אם (שיר)

| --- | --- |

ספרון מקורי משנת 1910 ובו השיר "אם—"
 מידע כללי
 מאת:  רודיארד קיפלינג 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  פואמה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1910 
 
"אִם–" (באנגלית: "If—") הוא שיר מאת הסופר הבריטי חתן פרס נובל רודיארד קיפלינג. הוא נכתב בערך בשנת 1895 וראה אור לראשונה בשנת 1910 בספר "פרסים ופיות". השיר כתוב בצורה של עצה מאב לבנו הצעיר. סגנונו הלירי מאפיין את האסכולה הסטואית ואת התקופה הוויקטוריאנית.
רקע השיר

בספר פרסים ופיות מופיע אוסף של שירים וסיפורים קצרים שכתב קיפלינג ואשר פורסמו ב-1910, ביניהם השיר "אם—" המופיע בעקבות הסיפור "אח רבוע-בהונות". השיר נכתב כמחווה לקולוניאליסט הסקוטי ליאנדר סטאר ג'יימסון (אנ'). קיפלינג, אשר נודע בתמיכתו בשלטון קולוניאליסטי והרבה לפאר את גדולת האימפריה הבריטית (כמו גם בשיר "הדרך למנדליי"), סיפר באוטוביוגרפיה שפורסמה לאחר מותו Something of Myself (פורסמה ב-1937) כי בכתיבת השיר קיבל השראה מדמותו של ליאנדר סטאר ג'יימסון, מנהיג הפשיטה הכושלת נגד הרפובליקה הטרנסוואלית ואשר מטרתה הייתה להפיל את הבורים ואת ממשלו של פול קרוגר. הכישלון של אותה הפיכה החמיר את המתיחות הפוליטית בין בריטניה הגדולה לבין הבורים, ומתיחות זו היא שהובילה למלחמת הבורים השנייה (1899–1902).
תוכן השיר

בשיר "אִם—" מעביר אב לבנו מסר לגבי מודל האדם האידיאלי בעיניו, ומעניק לו שיעור כיצד עליו להתנהג. המודל שמשרטט האב מהווה דוגמה ספרותית לסטואיות מהתקופה הוויקטוריאנית. על פי תאוריה זו, האדם האידיאלי אינו נוטה לקיצוניות, אלא הוא מיושב בדעתו ומאוזן. התכונה העליונה שלו היא התבונה, שהיא בהכרח מוסרית (אמירה ברוח סוקרטס), היא השולטת על תשוקות ודחפים, והיא המכתיבה את התנהגות האדם. כל אלה יוצרים את ה"אטרכסיה" ("היעדר הזעזוע"), שהייתה לתכונתם הנודעת ביותר של הסטואיקנים.
בדבריו של קיפלינג המבוגר אל בנו הצעיר, הוא מצביע על תכונות שאם הבן יסגל לעצמו, הרי שהוא יצליח "לרשת את הארץ ואת כל העולם, ועוד יותר מזה, ילדי - תהיה אדם". הציטטות לקוחות מתוך תרגום השיר שנעשה על ידי יאיר לפיד.
בין תכונות אלה ניתן למנות:
קור רוח – "אם תדע לשמור על ראש צלול כשכולם סביבך, מאבדים את ראשיהם ואז מאשימים אותך"
ביטחון עצמי – "אם תוכל לסמוך על עצמך גם אם בך איבדו אמון, אבל לקחת בחשבון שהם חושבים שאין לך כיוון"
סבלנות מחושבת – "אם לחכות אתה יודע ולא חשוב לכמה זמן"
יושרה, מצפון, חוכמה וטוב לב – "או לתת שישקרו אותך, מבלי שתהפוך שקרן, או שישנאו אותך, מבלי שתהפוך שונא וגם להיות חכם וטוב מבלי להיראות שונה"
שאפתנות השלובה בראייה חדה ומפוכחת של המציאות – "אם אתה יכול לחלום, בלי לתת לחלומות את חייך לנהל, אם אתה יכול לחשוב, בלי לתת למחשבות את מטרותיך לבלבל"
שמירה על פרופורציות וקור רוח בכל מצב – "אם אתה יכול לפגוש בניצחון או באסון ומול שני המתחזים האלו לנהוג בהיגיון"
סובלנות ואורך רוח – "אם אתה יכול לסבול כשהמילים אותן אמרת הופכות מלכודת לטיפשים בידי נוכלים שלא הכרת"
אמונה במטרה ודבקות בה אף בתנאים קשים, תוך התעלמות ממחשבות ורגשות שאינם משרתים את המטרה – "או כשתראה איך נשברים כל הדברים שרק למענם שווה לחיות, ותתכופף, ותאסוף את הכלים הישנים, ושוב תתחיל לבנות..."
אינטליגנציה, ידיעת הלכות העולם ולצדן שמירה על אנושיות – "אם תוכל לנאום בפני קהל מבלי להסתחרר, ולצעוד עם מלכים - אבל פשוט ואנושי להישאר"
יציבות וחוזקה, עצמאו מחשבתית, נאמנות עצמית וביטחון בצדקת הדרך – "אם בחייך יריבים ואוהבים לא יכולים יותר מדי להתערב, אם אליך כל אחד יכול לגשת, אך לא יותר מדי להתקרב"
כושר התמדה – "אם תוכל למלא כל דקה במדויק, בשישים שניות שלמות של ריצה אל המרחק, תוכל לרשת את הארץ ואת כל העולם, ועוד יותר מזה, ילדי - תהיה אדם."
בסיום השיר "אם—" נאמרות המילים "!you'll be a man, my son" בהן קיימת פנייה אל בן זכר. עם זאת, התרגום לעברית "ילדי - תהיה אדם" מאפשר לחתור כנגד נימה זו, ולעשות את הדמות שמתווה השיר לאידיאל כלל-אנושי.
השפעות השיר

לדמות המופת ששורטטה בשיר "אם—" מאת קיפלינג הייתה השפעה חינוכית עצומה בבריטניה האימפריאלית ומחוצה לה. היא זכתה לפופולריות רבה ברחבי העולם, וידועה היטב גם כיום. בסקר הארצי של ה-BBC משנת 1996, נבחר "אם—" לשיר האהוב ביותר בבריטניה.
רוברט באדן פאוול, מייסד תנועת הצופים, היה ממעריציו של קיפלינג וחיזק את השפעת הדמות המשורטטת בשיר על חברי תנועת הצופים לדורותיהם בעולם ובכלל זה גם בישראל. בישראל היה השיר נפוץ גם בקרב מחזורים רבים של מתבגרים ושל צוערי בית הספר לקצינים של צה"ל, והיה להם למוטו.
טי אס אליוט כלל את השיר באוסף שלו משנת 1941, "A Choice of Kipling's Verse".
בהודו, עותק ממוסגר של השיר הודבק על הקיר לפני שולחן העבודה בבקתות הצוערים של הקצינים באקדמיה להגנה הלאומית בפונה ובאקדמיה הימית ההודית באז'ימאלה. בבריטניה, השורות "אם אתה יכול לפגוש בניצחון או באסון ומול שני המתחזים האלו לנהוג בהיגיון" כתובות על הקיר של כניסת השחקנים למגרש המרכזי באצטדיוני הטניס בווימבלדון, שם נערכת אליפות וימבלדון. אותן שורות מופיעות גם במועדון הטניס ווסט סייד בפורסט הילס, ניו יורק, שם מתקיימת אליפות ארצות הברית הפתוחה.
הסופר ההודי חושוונט סינג ראה בשיר "מהות המסר של הגיטא באנגלית".
צ'ארלס מקגראת', סגן עורך הניו יורקר לשעבר ועורך ה-New York Times Book Review, כתב שכאשר היה תלמיד בבית הספר, "הם היו צריכים לדקלם את 'אם—' של קיפלינג בכל יום, מיד לאחר שבועת האמונים האמריקאית: "אם תוכל למלא כל דקה במדויק, בשישים שניות שלמות של ריצה אל המרחק, תוכל לרשת את הארץ ואת כל העולם ועוד יותר מזה, ילדי - תהיה אדם".
המשורר הצ'יליאני וחתן פרס נובל פבלו נרודה, מצא עותק מקושט וממוסגר של השיר ליד מיטתו של הדוכס מאלבה בארמון דה ליריה. עם זאת, נרודה לא העריך במיוחד את השיר והתייחס אליו כאל "השירה הולכת-הרגל והקדושה הזו, הגרסה הקדומה ל-Reader's Digest, שרמתה האינטלקטואלית נראית לי לא גבוהה מזו של מגפיו של הדוכס מאלבה".