stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוכסות בראונשווייג-לינבורג

| --- | --- |


 
 ממשל
 שפה נפוצה:  גרמנית 
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1235 
 תאריכי פירוק:  1806 
 ישות קודמת:   דוכסות סקסוניה
 ישות יורשת:  נסיכות הבוחר מהנובר נסיכות הבוחר מהנובר   דוכסות בראונשווייג דוכסות בראונשווייג
 
דוכסות בראונשווייג-לינבורג (בגרמנית: Herzogtum Braunschweig-Lüneburg), או יותר נכון דוכסות בראונשווייג ולינבורג, הייתה דוכסות היסטורית שהתקיימה משלהי ימי הביניים ועד לתקופה המודרנית המאוחרת בתוך האימפריה הרומית הקדושה, עד למועד פירוקה. הדוכסות הייתה ממוקמת בצפון מערב גרמניה של ימינו. שמה הגיע משתי הערים הגדולות בשטח: בראונשווייג ולינבורג.
הדוכסות הוקמה בשנת 1235 מהנחלות האלודיאליות של בית ולף בסקסוניה והוענקה כנחלה אימפריאלית לאוטו הילד, נכדו של היינריך הארי. הדוכסות חולקה מספר פעמים במהלך ימי הביניים בין ענפים שונים של בית ולף, אך כל שליט כונה "דוכס בראונשווייג-לינבורג" בנוסף לתואר המיוחד שלו. עד 1692, השטחים התאחדו לשניים: נסיכות הבוחר מבראונשווייג-לינבורג ונסיכות בראונשווייג-וולפנביטל.
בשנת 1714 עלה הענף של המשפחה בהנובר על כס המלכות של ממלכת בריטניה הגדולה, בה הם שלטו באיחוד אישי עם הנובר עד 1837. מסיבה זו, ערים ומחוזות רבים במושבות הבריטיות לשעבר נקראות על שם בראונשווייג או לינבורג. ההנוברים מעולם לא שלטו בבראונשווייג בזמן שהם החזיקו בכס המלכות הבריטי, שכן העיר הייתה חלק מבראונשווייג-וולפנביטל השכנה. לאחר קונגרס וינה ב-1814/15, הפכו שטחי בראונשווייג-לינבורג לממלכת הנובר ולדוכסות בראונשווייג.
היסטוריה

כאשר הוטל החרם הקיסרי על היינריך הארי ב-1180, הוא איבד את תאריו כדוכס סקסוניה ודוכס בוואריה. הוא יצא לגלות לכמה שנים, אבל אז הורשה להישאר בנחלות (האלודיאליות) שירש מצד אמו עד סוף ימיו.
בדיאט הקיסרי של 1235 במיינץ, כחלק מהפיוס בין משפחות הוהנשטאופן ו-וולף, העביר נכדו של היינריך, אוטו הילד, את אחוזותיו לקיסר פרידריך השני ובתמורה קיבל את דוכסות בראונשווייג-לינבורג שזה עתה הוקמה, אשר נוצרה מהאחוזות שהועברו לקיסר כמו גם אזורים גדולים אחרים של הפיסק הקיסרי. לאחר מותו בשנת 1252, ירשו אותו בניו, אלברכט הגבוה ויוהאן, ששלטו בדוכסות במשותף.
בשנת 1269 חולקה הדוכסות, אלברכט קיבל את החלק הדרומי של המדינה סביב בראונשווייג ויוהאן את השטחים הצפוניים באזור לינבורג. הערים לינבורג ובראונשווייג נותרו ברשותו הכוללת של בית ולף עד 1512 ו-1671 בהתאמה. בשנת 1571 הפך ה- אזור של קלוורדה למובלעת של הדוכסות. חלקיה השונים של הדוכסות נחלקו עוד יותר והתאחדו מחדש במשך מאות שנים, כולם נשלטו על ידי בית ולף או גאלף, ששמרו על יחסים הדוקים זה עם זה - לא פעם על ידי נישואים עם בני דודים - מנהג שהיה נפוץ הרבה יותר מהיום, אפילו בקרב האיכרים של האימפריה הרומית הקדושה, מאחר שהחוק הסאלי שהיה בתוקף, עודד את הנוהג של שמירה על שליטה על אדמות והטבות. מושבי השלטון עברו בינתיים מבראונשווייג ולינבורג לצלה ולוולפנביטל כשהערים קבעו את עצמאותן.
היסטוריה של הנסיכויות הכפופות

ההיסטוריה שלאחר מכן של הדוכסות והנסיכויות הכפופות לה התאפיינה בחלוקות ובאיחודים רבים. המדינות הכפופות שנוצרו שוב ושוב, והיה להן מעמד חוקי של נסיכויות, נקראו בדרך כלל על שם מקום מגוריהם של שליטיהן.
האחוזות של ענפי השושלות השונים יכלו לעבור בירושה על ידי ענף צדדי כאשר משפחה מסוימת מתה. לדוגמה, במהלך מאות השנים התקיימו הבתים העתיקים, התיכונים והחדשים (או הענפים) של בראונשווייג, והבתים הישנים, התיכונים והחדשים של לינבורג. מספר השושלות ששלטו בו-זמנית השתנה בין שניים לחמישה.
היסטוריה של הנסיכויות הכפופות > נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל

בשנת 1269 הוקמה נסיכות בראונשווייג בעקבות החלוקה הראשונה של דוכסות בראונשווייג-לינבורג. בשנת 1432, כתוצאה מהמתיחות הגוברת עם תושבי העיר בראונשווייג, ענף בראונשווייג העביר את מגוריהם לוולפנביטל, לטירת המים, שהורחבה לשלוס, בעוד העיירה הפכה למושב מלכותי. השם וולפנביטל ניתן לנסיכות זו. משנת 1546 הפכה וולפנביטל למגוריו של הנסיך הבכיר של בראונשווייג-לינבורג, היינריך, דוכס בראונשווייג-דאננברג.
עם זכויות בלעדיות לדוכסות בראונשווייג-לינבורג, הוא סיפק חכירת משנה מותנית של נסיכות לינבורג לנסיכי קלנבורג עם תנאי התשלום ליורשי וולפנביטל (ראש הבית), יחד עם הערבות שרק צאצאים שלו יירשו את הנסיכות הבכירה הזו של וולפנביטל. רק ב-1753/1754 הועבר המגורים חזרה לבראונשווייג, לארמון בראונשווייג החדש שנבנה. בשנת 1814 הפכה הנסיכות לדוכסות בראונשווייג, עם נסיכויות כפופות משלה, כולן מלבד נסיכות קאלנברג שממנה יצאה למעשה ממלכת הנובר. הנובר היא הענף הצעיר, ווולפנביטל הענף המבוגר.
בשנת 1815 נהרג פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל במהלך קרב קאטר ברה, ובנו קרל השני, דוכס בראונשווייג עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, מונה דודו ג'ורג', נסיך ויילס לעוצר עד לבגרותו. כשהגיע קרל לגיל 18, פרצה מחלוקת בינו לבין ג'ורג', קרל טען שגיל הבגירות הוא 18, ואילו ג'ורג' טען שהוא גיל 21. לבסוף הושגה פשרה ביניהם, ובהגיעו לגיל 19 תפס קרל את השלטון. בשנת 1827 טען קרל שכמה מהחוקים שנחקקו בקטנותו אינם חוקיים, מה שהביא לסכסוך בינו לבין ממלכת הנובר. לבסוף התערבה בסכסוך הקונפדרציה הגרמנית, וכפתה על קרל לקבל את כל החוקים. שלטונו של קרל השני היה אבסולוטי, ובעקבות כך פרצו מהפכות בדוכסות בשנת 1830, וקרל נאלץ לברוח מהמדינה, ואחיו וילהלם, דוכס בראונשווייג עלה לשלטון במקומו. בתחילה פעל וילהלם רק כעוצר, אולם שנה לאחר מכן הכריז על עצמו כדוכס. קרל שברח מהדוכסות ניסה לחזור בכוח הדיפלומטיה לשלטון, אולם לא הצליח להשיג תמיכה מהמעצמות. קרל חי את שארית חייו בעיקר בפריז ובלונדון, ולאחר מלחמת צרפת–פרוסיה עבר לז'נבה, שם חי עד למותו ב-18 באוגוסט 1873, ובמותו הוריש לעיר את כל רכושו הרב.
בשנת 1866 סיפחה פרוסיה את השטחים וסירבה להכיר בממלכת הנובר או בכל אחד מאותם תארים חדשים. הנסיך קרל השני מבראונשווייג-וולפנביטל מחה גם על הסיפוחים האלימים הללו ממקומות הגלות שלו בפריז, כמו גם ז'נבה, שווייץ ומבריטניה. מחאותיו כללו דחיות של הישויות והתארים החדשים שנוצרו על ידי מועצת וינה, שרובם פורסמו בעיתון על בסיס שנתי. פרוסיה הכירה בדוכס קרל השני כדוכס החוקי, אם כי בגלות.
היסטוריה של הנסיכויות הכפופות > נסיכות קאלנברג (לימים נסיכות הבוחר מבראונשווייג-לינבורג)

ב-1432 התפצלו הנחלות של נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל בין ה-Deister ל- Leine כנסיכות קאלנברג. מצפון המדינה החדשה הזו גבלה ברוזנות הויה שליד נינבורג ומשם התפרשה ברצועה צרה ומתפתלת דרומה במעלה נהר הליין דרך וונסטורף והנובר שם הגיעה לנסיכות וולפנביטל. בשנת 1495 היא התרחבה סביב גטינגן. בשנת 1584 היא חזרה לענף וולפנביטל.
בשנת 1634, כתוצאה מחלוקת הירושה, היא הועברה לבית לינבורג, לפני שהפכה שוב לנסיכות עצמאית ב-1635, כאשר היא ניתנה לג'ורג', אחיו הצעיר של ארנסט השני, נסיך לינבורג , שבחר בהנובר כמקום מגוריו. טריטוריה חדשה נוספה ב-1665 בסביבת גרובנהאגן וב-1705 סביב נסיכות לינבורג. בשנת 1692 הדוכס ארנסט אוגוסטוס מענף קאלנברג רכש את הזכות להיות נסיך בוחר בתור הנסיך הבוחר מבראונשווייג-לינבורג,או כפי שהיה ידוע גם בתור הנסיך הבוחר מהנובר. בשנת 1814 הפכה נסיכות הבוחר לממלכת הנובר.
היסטוריה של הנסיכויות הכפופות > נסיכות לינבורג

נסיכות לינבורג צמחה לצד נסיכות בראונשווייג בשנת 1269 כאשר נחלקה הירושה של הדוכסות. לאחר מותו של גאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג ב-1705, גאורג הראשון ירש את נסיכות לינבורג, בשל ויתורו של גאורג וילהלם ב-1658 לטובת אחיו הצעיר ארנסט אוגוסט ובעלה של בתו המורגנטית, סופיה דורותיאה, שנודעה לימים כ"נסיכת אהלדן". היא אוחדה עם נסיכות קאלנברג, שהועלתה בשנת 1692 לנסיכות הבוחר מהנובר.
היסטוריה של הנסיכויות הכפופות > נסיכות גטינגן

הנסיכות הדרומית ביותר בדוכסות בראונשווייג-לויבורג השתרעה ממונדן בדרום במורד נהר הווזר עד הולצמינדן. במזרח הוא עבר דרך גטינגן לאורך נהר הליין דרך נורדהיים עד איינבק. היא קמה ב-1345 כתוצאה מחלוקה של נסיכות בראונשווייג ואוחדה ב-1495 עם קאלנברג.
היסטוריה של הנסיכויות הכפופות > נסיכות גרובנהאגן

מ-1291 עד 1596 הייתה גרובנהאגן נסיכות עצמאית, והשליט הראשון שלה היה היינריך הנערץ, בנו של אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג. המדינה השתרעה מהחלק הצפוני של גבעות סולינג ומנהר הליין ליד איינבק ומצפון לאיכספלד בדרום-מערב הרץ ובדרום-מערב הרי ההארץ. לאחר שפוצלה במהלך השנים לנסיכויות קטנות יותר ויותר, חזרה גרובנהגן לבסוף ב-1596 לבראונשווייג-וולפנביטל.
היסטוריה של הנסיכויות הכפופות > ענפים אחרים

ענפים אחרים שלא הייתה להם ריבונות מלאה היו קיימים בדאננברג, הרבורג, גיפהורן, בפרן, אוסטרודה, הרצברג, זלצדרהלדן ואיינבק.
בעוד שבסך הכל התקימו כתריסר חלוקות משנה, חלקן היו רק שושלות ולא הוכרו כמדינות האימפריה, שבזמן מסוים היו לה למעלה מ-1500 ישויות מוכרות בחוק. ברשימת משתתפי הרייכסטאג (1792), ארבע השושלות הבאות של בראונשווייג-לינבורג קיבלו ייצוג:
נסיכות לינבורג.
נסיכות קאלנברג-גטינגן, התמזגה תחת אריך הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ב-1495.
נסיכות גרובנהאגן.
נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל.
עד 1705 שרדו רק שני דוכסים בבראונשווייג-לינבורג, האחד שלט בקאלנברג, לינבורג ונחלות נוספות, והשני שלט בוולפנביטל.
היסטוריה של הנסיכויות הכפופות > מלינבורג להנובר

אחד הענפים השושלתיים היה זה של נסיכי לינבורג, אשר בשנת 1635 רכשו את קלנברג עבור גאורג, בן זוטר במשפחה שכונן את מגוריו בעיר הנובר. בנו כריסטיאן לודוויג ואחיו ירשו את צלה ב-1648 ולאחר מכן חלקו אותה ואת קאלנברג בינם לבין עצמם; ענף קרוב של המשפחה שלט בנפרד בוולפנביטל.
כהתפתחות מאוחרת יותר, האזור שהפך לנסיכות הבוחר מהנובר נקרא בתחילה נסיכות הבוחר מבראונשווייג-לינבורג כאשר קיסר האימפריה הרומית הקדושה מינה את ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג לנסיך בוחר ב-1696 (שנתיים לפני מותו) במחלוקת במקצת. מהלך להגדלת מספר האלקטורים הפרוטסטנטים - ובכך לפגוע באינטרסים המושרשים של הנסיכים-הבוחרים הקיימים שכבר לא יהיו כל כך מעטים. כמו ברוב העניינים באירופה בתקופות אלו, זה היה חלק מהתסיסה הדתית של מאות שנים מלווה במלחמה מוחלטת (ראה מלחמת שלושים השנים) שהופעלה על ידי התומכים הקנאים משני הצדדים של הרפורמציה הפרוטסטנטית והקונטרה-רפורמציה הקתולית.
השטחים של קאלנברג ולינבורג-צלה הפכו לנסיכות בוחר על ידי הקיסר לאופולד הראשון בשנת 1692 בציפייה לירושה הקרובה של צלה על ידי הדוכס מקאלנברג, אם כי האיחוד השושלתי בפועל של השטחים התרחש רק ב-1705 תחת בנו גאורג לודוויג, ונסיכות הבוחר לא אושרה רשמית על ידי הדיאט הקיסרי עד 1708.
המדינה שהתקבלה הייתה ידועה בשמות רבים ושונים (בראונשווייג-לינבורג, קאלנברג, קאלנברג-צלה; שליטה נודע לעיתים קרובות כ"הנסיך הבוחר של הנובר". במקרה, בשנת 1701 מצא את עצמו דוכס בראונשווייג-לינבורג בסדר הירושה לכתר הבריטי, שאושר מאוחר יותר ב-1707 על ידי חוק האיחוד, אותו ירש לאחר מכן, ובכך יצר איחוד אישי של שני הכתרים ב-20 באוקטובר 1714.
לאחר קצת יותר מעשור, עניינה של נסיכות הבוחר השנוי במחלוקת הוכרע, והדוכס החדש מבראונשווייג-לינבורג (הצטרף כדוכס ב-23 בינואר 1698), גאורג הראשון לודוויג קיבל את התואר הנסיך הבוחר של בראונשווייג-לינבורג משנת 1708. לא רק במקרה, אלא פוליטיקה דתית דומה, הביא לנסיבות שהוא גם הוכנס לסדר הירושה לכתר הבריטי על ידי חוק ההסדר 1701 - שנכתב כדי להבטיח ירושה פרוטסטנטית לכיסאות סקוטלנד ואנגליה בתקופה שבה הסנטימנט האנטי-קתולי היה גבוה בחלק גדול מצפון אירופה ובחלק גדול מבריטניה הגדולה.
ג'ורג' הראשון ירש את בת דודתו השנייה אן, מלכת בריטניה - השליטה האחרונה מבית סטיוארט, ולאחר מכן כונן איחוד אישי מה-1 באוגוסט 1714 בין הכתר הבריטי לדוכסות בראונשווייג-לינבורג (נסיכות הבוחר מהנובר) שנמשך עד הרבה לאחר תום מלחמות נפוליאון, יותר ממאה שנה מאוחר יותר - ושרד אפילו את פירוק האימפריה הרומית הקדושה ועלייתה של ממלכה יורשת חדשה. באופן זה, הורחבה "נסיכות הבוחר מהנובר" (דוכסות הליבה) עם תוספת של אדמות אחרות והפכה לממלכת הנובר בשנת 1814 בוועידות השלום (קונגרס וינה) שקבעו את צורתה העתידית של אירופה לאחר מלחמות נפוליאון.
היסטוריה של הנסיכויות הכפופות > היסטוריה של הקשר לכתר הבריטי

מלך הנובר הראשון של בריטניה הגדולה, ג'ורג' הראשון מבריטניה, היה הדוכס המכהן מברונסוויק-לונבורג, ולבסוף מונה לנסיך-בוחר רשמי ומוכר של האימפריה הרומית הקדושה ב-1708. רכושו הוגדל בשנת 1706 כאשר אדמות התורשה של סניף קלנברג של הדוכסים מברונסוויק-לונבורג התמזגו עם אדמות הסניף של לונבורג-סל ויצרו את מדינת הנובר. לאחר מכן, ג'ורג' הראשון כונה אלקטור של הנובר.
בשנים 1700 ו-1701, כשהפרלמנט האנגלי התייחס לשאלה של ירושה מסודרת, עם הטיה דתית מסוימת כלפי שליט פרוטסטנטי, מהשליטה חסרת הילדים המלכה אן (בית סטיוארט), הוא העביר את הוראות חוק ההסדר 1701 לסופיה מהנובר, נכדתו של ג'יימס הראשון. סופיה מתה לפני את המלכה אן בכמה שבועות, אך בנה ויורשה, ג'ורג' הראשון, הוכתר כמלך בריטניה הגדולה כאשר אן, בת דודתו השנייה, מתה באוגוסט 1714. בריטניה והאנובר נותרו מאוחדות באיחוד אישי עד להכתרת המלכה ויקטוריה ב-1837.
אחרי ג'ורג' הראשון שלטו בנו ג'ורג' השני ונכדו ג'ורג' השלישי. האחרון שמר על תפקיד הנסיך הבוחר גם לאחר פירוק האימפריה הרומית הקדושה על ידי הקיסר האחרון שלה ב-1806. ג'ורג' השלישי ערער על תוקפו של פירוק האימפריה והחזיק משרדים קונסולריים וצוות נפרדים עבור נסיכות הבוחר מהנובר עד לוועידות השלום בתום המלחמה. לאחר נפילת נפוליאון, ג'ורג' השלישי החזיר לעצמו את אדמותיו בצירוף אדמות מפרוסיה כמלך הנובר, תוך שהוא מוותר על כמה שטחים מפוזרים קטנים יותר.
היסטוריה של הנסיכויות הכפופות > לאחר קונגרס וינה

בקונגרס וינה שסיים את המלחמה הנפוליאונית, נוספו קאלנברג-צלה לנסיכות הבוחר מהנובר, והיא קיבלה את השם ממלכת הנובר. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19, ממלכת הנובר נשלטה כאיחוד אישי על ידי הכתר הבריטי מאז הקמתה תחת ג'ורג' השלישי מהממלכה המאוחדת, הבוחר האחרון של הנובר עד למותו של ויליאם הרביעי ב-1837. בשלב זה, הכתר של הנובר הלך לאחיו הצעיר של ויליאם, ארנסט, הדוכס מקמברלנד וטביוטדייל תחת החוקים הסאליים המחייבים את היורש הגברי הבא לרשת, ואילו את כס המלכות הבריטי ירשה בתו היחידה של אח מבוגר יותר, המלכה ויקטוריה.
לאחר מכן, הממלכה אבדה בשנת 1866 לבנו ג'ורג' החמישי מהנובר במהלך מלחמת אוסטרו-פרוסיה כאשר היא סופחה לפרוסיה, והפכה למחוז הפרוסי של הנובר.
דוכסות בראונשווייג

ענף וולפנביטל שמר על עצמאותו, למעט 1807 עד 1813, אז אוחדה הנסיכות יחד עם הנובר לממלכת וסטפאליה של נפוליאון. קונגרס וינה של 1815 הפך אותה למדינה עצמאית תחת השם דוכסות ברונסוויק. הדוכסות נותרה עצמאית והצטרפה תחילה לקונפדרציה הצפון-גרמנית ובשנת 1871 לאימפריה הגרמנית .
כאשר הענף הראשי נכחד בשנת 1884, הקיסר הגרמני מנע מהיורש החוקי, נסיך הכתר של הנובר, לרשת את הדוכסות, ומינה במקומו עוצרים. עשרות שנים מאוחר יותר, המשפחות התפייסו על ידי נישואי בנו של נסיך הכתר לבתו היחידה של הקיסר, והקיסר התיר לחתנו לשלוט בשלטון (אביו ויתר על זכותו).
הערות שוליים

↑  "Royal Arms of Britain". Heraldica. נבדק ב-10 במאי 2016. The House of Brunswick Luneburg being one of the most illustrious and most ancient in Europe, the Hanoverian branch having filled for more than a century one of the most distinguished thrones, its possessions being among the most considerable in Germany; {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Riedesel, Friedrich Adolf (1868).  von Eelking, Max (ed.). Memoirs, and Letters and Journals, of Major General Riedesel During His Residence in America. Vol. 1. תורגם ע"י Stone, William L. Albany: J. Munsell. p. 29. I remain ever, Your affectionate Charles, Duke of Brunswick and Lüneburg. Brunswick, February 14, 1776. To Colonel Riedesel.
1 2 3 4 5  "Le Duc de Brunswick: Sa vie et ses moeurs. Extraits der notes et ..." pgs 411-412 etc.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562355605171  GND: 17444-0  LCCN: n85116957  VIAF: 148339086   WorldCat (עם VIAF): 148339086 
אוטו הילד מקבל את בראונשווייג-לינבורג מהקיסר פרידריך השני, Lüneburg Sachsenspiegel, 1448
החלוקה הטריטוריאלית של ציבור הבוחרים של ברונסוויק-לונבורג ויחסים שושלתיים בתוך דוכסות ברונסוויק-לונבורג וממלכת בריטניה הגדולה .
גביע אסיה בכדורגל

| --- | --- |


 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1956
 ארגון מפעיל:  קונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC)
 מספר מתמודדים:  47 (רשאיות להתמודד במוקדמות) 24 (בטורניר הגמר)
 יבשת:  אסיה
 זוכה:   קטר  (תואר שני; 2024)
 הכי הרבה זכיות:   יפן (4 תארים)
 www.the-afc.com/asiancup/
 
הגביע האסייתי בכדורגל, נקרא גם גביע אסיה לאומות של AFC (באנגלית: AFC Asian Cup), הוא תחרות הכדורגל המרכזית לנבחרות שחברות ב-קונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC). גביע זה הוא טורניר היבשת השני הכי עתיק אחרי הקופה אמריקה. מנצחת הטורניר מוכתרת לאלופת אסיה בכדורגל, ועד ל-2015 השתתפה גם בגביע הקונפדרציות.
כאשר הוא נערך כל ארבע שנים החל מטורניר 1956.
בתחילת דרכו של הטורניר הוא נערך כל ארבע שנים החל מטורניר 1956 שנערך בהונג קונג, ועד לטורניר 2004 שנערך בסין, אולם מאז מאחר שלוח הטורנירים הגדולים השנתי היה עמוס בין היתר באולימפיאדת הקיץ ואליפות אירופה, החליט ה-AFC להזיז את הטורניר למחזור עונתי עמוס פחות, והטורניר הבא התקיים 3 שנים לאחר מכן ב-2007 ובו השתתפו באירוח 4 מדינות: אינדונזיה, מלזיה, תאילנד ווייטנאם, ומאז הטורניר מתקיים כל 4 שנים.
בטורניר הראשון השתתפו ארבע נבחרות בלבד, אולם כיום משתתפות בו 24 נבחרות מתוך 43 נבחרות שמתחרות במוקדמות.
נבחרת קוריאה הדרומית זכתה בטורניר הראשון. נבחרת יפן היא המצליחה ביותר במסגרת זו ובעלת מספר הזכיות הגבוה ביותר עם 4 זכיות. נבחרת איראן ונבחרת ערב הסעודית זכו שלוש פעמים כל אחת בטורניר. נבחרת ישראל השתתפה בטורנירים הראשונים, סיימה כסגנית פעמיים, ואף זכתה בטורניר 1964. ישראל, שהשתייכה אומנם מבחינה גאוגרפית לאסיה, הוצאה בלחץ מדינות ערב מה-AFC בשנות ה-70, ואחרי זמן מה הצטרפה לקונפדרציית הכדורגל של אירופה במקום (אופ"א), שם היא נמצאת עד היום.
פורמט

מאז 1972, תחרות הגמר מתקיימת בשני שלבים: שלב הבתים, ולאחר מכן שלב הנוקאאוט.
מאז 2019 כל נבחרת משחקת 3 משחקים בבית של 4 נבחרות (6 בתים סך הכל), כאשר אלופת הבית וסגניתה מעפילות לשלב הנוקאאוט, ובנוסף מצטרפות אליהן ארבע הנבחרות שסיימו במקום השלישי בבית עם המאזן הטוב ביותר, כך שבסוף מעפילות 16 נבחרות לשלב הנוקאאוט בשמינית הגמר.
סיכום הזוכות בגביע אסיה

| דירוג | מדינה | זכיות | סגנויות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  יפן | 4 (1992*, 2000, 2004, 2011) | 1 (2019) |
| 2 |  ערב הסעודית | 3 (1984, 1988, 1996) | 3 (1992, 2000, 2007) |
| 3 |  איראן | 3 (1968*, 1972, 1976*) | – |
| 4 |  קוריאה הדרומית | 2 (1956, 1960*) | 4 (1972, 1980, 1988, 2015) |
| 5 |  קטר | 2 (2019, 2024) | – |
| 6 |  ישראל1 | 1 (1964*) | 2 (1956, 1960) |
| 7 |  כווית | 1 (1980*) | 1 (1976) |
| 8 |  אוסטרליה | 1 (2015*) | 1 (2011) |
| 9 |  עיראק | 1 (2007) | – |
| 10 |  סין | – | 2 (1984, 2004*) |
| 11 |  הודו | – | 1 (1964) |
| 12 |  מיאנמר | – | 1 (1968) |
| 13 |  איחוד האמירויות הערביות | – | 1 (1996*) |
בזכיות שמסומן * - הנבחרת אירחה את הטורניר
1 = ישראל הורחקה בלחץ מדינות ערב מה-AFC בתחילת שנות ה-70, ולבסוף הצטרפה לאופ"א.
פוליטיקה שנוייה במחלוקת בטורניר

עקב התרחשויות פוליטיות גאוגרפיות וצבאיות באסיה, גביע אסיה לאומות עמד במקרים רבים של התערבות פוליטית.
אחד מהמקרים היה המקרה של ישראל, שהייתה חברת הקונפדרציה מעצם היותה גאוגרפית על שטח אסיה. היא השתתפה בטורנירים הראשונים ואף אירחה וזכתה בטורניר של 1964. בעקבות מלחמת יום הכיפורים שהתחוללה ב-1973 בין ישראל למדינות ערב השכנות, הפעילו מדינות ערב לחץ באמצעות חברי ה-AFC שלהם להרחיק את ישראל מהקונפדרציה על מנת להחרימה. הלחץ הצליח וב-1974 ישראל עברה לזמן מסוים להתחרות בקונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה (OFC), עד שהתקבלה כחברה באופ"א ב-1990 (שם היא משחקת עד היום).
מקרה נוסף היה בטורניר האסיאתי של מוקדמות מונדיאל 2010 כאשר צפון-קוריאה לא הסכימה לארח את נבחרתה של דרום קוריאה, וסירבה להציג את דגלה של דרום קוריאה ולנגן את ההמנון שלה לפני המשחק כמתחייב בפיפ"א. כתוצאה מזאת הוחלט שצפון קוריאה תארח את טורניר זה בשאנגחאי.
עוד מקרה היה בטורניר אחר של ה-AFC בו סירבה ערב הסעודית להתחרות מול איראן ב-2016 עקב התקפה על השגרירות הסעודית באיראן ושריפת הבניין. הסעודים סירבו להתייצב ולשחק מול איראן ואף איימו לפרוש מה-AFC, אולם המחלוקת נפתרה.
דניאל מינץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1961 (בן 63 בערך) ריגה, ברה"מ 
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 פרסים והוקרה:  פרס רכטר (2012) 
 בן או בת זוג:  טליה טריינין 
 
דניאל מינץ (נולד ב-1961) הוא אדריכל ישראלי, מרצה בכיר במחלקה לארכיטקטורה בבצלאל.
ביוגרפיה

מינץ נולד בריגה לצבי ואולגה מינץ ובשנת 1972 עלה לישראל. לאחר שסיים את לימודיו בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון בחיפה בתחילת שנות ה-90, הצטרף מינץ לסגל ההוראה במחלקה לארכיטקטורה בבצלאל. הוא נשוי לציירת ד"ר טליה טריינין, ולהם שלושה ילדים. מתגורר בירושלים.
עבודותיו

המרכז להוראת השואה יד ושם ירושלים, בשיתוף משרד גוגנהיים-בלוך אדריכלים, ב-1996. מבנה זה זיכה את מינץ וגוגנהיים-בלוך אדריכלים בפרס רכטר בשנת 2013. בעבודה זו שולב המבנה עם הנוף באמצעות חלל ציבורי גדול - "כיכר המשפחה", כקצהו של ציר "דרך המשפחה" שבהמשכו מתמקם "רחוב". הביקור במרכז נערך דרך "קניון" חצוב בהר, שמפעיל מספר חושים במקביל: ראייה במצבי אור שונים, שמיעת צעדי ההליכה ומגע עם האבן, במטרה להרחיב את המצב תודעתי של המבקר.
אודיטוריום ג'ורג' אוונס באוניברסיטת בן-גוריון שדה בוקר 2006, בשיתוף משרד גוגנהיים אדריכלים.
מרכז לוגיסטי אוניברסיטת בן-גוריון שדה בוקר 2006, בשיתוף משרד גוגנהיים אדריכלים.
ביתו הפרטי של מינץ בגליל 2010–2015. ".פרויקט אהוב עלי במיוחד הוא הבית שאני בונה כבר שנים בגליל. בית ממשי מבטון וזכוכית.... בית שזוכר את אמא שלי ואת היערות של לטביה הרחוקה. קשה להיפרד מהאתר המקורי, קשה לי להיפרד משלוש הווריאציות שתכננתי לאותו אתר. קשה לי להיפרד משלד הבטון. שלד הבטון המטויח, המזוגג. כאילו אני מנסה לדחוק את המפגש עם הבית המתהווה – אני מתבונן בו והוא מביט בי בחזרה".
בית מיח"א מרכז ישראלי לחרשים אילמים ירושלים 2015, בתכנון משרד מינץ-מלמד. הבניין ממוקם בשכונת אבו תור על קו התפר, ונועד לאפשר שיתוף בין ילדים יהודים לערבים, חלקם לקויי שמיעה. בהתייחסו למבנה זה אמר מינץ: "רציתי להתקדם לאובייקט טוטאלי עם פרופורציות מושלמות - הקופסה". הוא תכנן את בית מיח"א כמעטפת המאפשרת בחלקיה שקיפות מלאה, כחלק מתפישתו כי האדריכלות מתפתחת לקראת היעלמות החומר לטובת עיסוק בפרופורציות, גמישות ושקיפות.
המכון הגאולוגי בגבעת רם 2015–2019, בשיתוף אלעד מלמד ואריאל שפילקה (עמית ביטון ליווה בשלבי הביצוע). מינץ פרש מהפרויקט עם פירוקו של משרד מינץ-מלמד ב-2015. הבניין עשיר בחומרים, בחלונות ופתחים, בחללים מגוונים, בשטחי שהייה ובחצרות מטופחות.
שיפוץ מוזיאון אנו (לשעבר בית התפוצות) 2020 בקמפוס אוניברסיטת תל אביב. המבנה המקורי נחנך ב-1978, ובשנת 2008 התחיל לעבוד משרד מינץ-מלמד על שיפוצו. מינץ מספר כי התמקד ב"ניקוי" אדריכלי מתוספות בנייה ועודף חללים, שהפך את הסיור בבית התפוצות לחוויה של מבוך חשוך. המוזיאון המחודש בנוי משלוש גלריות, במרכזן אטריום ומערכת מדרגות פיסוליות. בקצה האטריום מנסרת אור בצורת הלוגו הישן של בית התפוצות, שעד חסמו מוצגים שונים את כניסת האור דרכה לחלל. "יצחק ישר עשה גוף אור, וביום הראשון של הפתיחה של המוזיאון המקורי סגרו אותו וזו הפעם האחרונה שראו את מנסרת האור פתוחה", מספר מינץ. על גג המבנה נבנתה מרפסת עץ רחבה המיועדת לאירועים פרטיים ולכנסים.
השכלה

1985–1988 הפקולטה לארכיטקטורה הטכניון חיפה.
פרסים

1987: פרס שלישי בתחרות בינלאומית לסטודנטים של אגודת האדריכלים הבריטית RIBA "חדש בתוך ישן" לונדון 1987, בשיתוף עם האדריכל סולומון משה
1993: פרס ראשון בתחרות לשיקום מתחם האקדמיה לאמנות בצלאל, ירושלים, 1993, בשיתוף עם רוזנפלד ארנס אדריכלים
1996:פרס רכטר לאדריכלות עבור תכנון בית הספר ללימודי השואה, יד ושם, ירושלים
2003: פרס שני בתחרות בינלאומית לתכנון עיריית מוסקבה, בשיתוף עם האדריכל מיכאל וולמה ון דר מולן.
תערוכות קבוצתיות

1987 "חדש בתוך ישן" תערוכה לעבודות הזוכות מטעם אגודת הארכיטקטים הבריטית באקדמיה המלכותית לאמנות, לונדון.
הערות שוליים

↑  נעמה ריבה, הזוכה בפרס רכטר 2012: ביה"ס להוראת השואה ב"יד ושם", באתר Xnet‏, 14 ביוני 2005
↑  יד ושם - בית הספר ללימודי השואה, באתר archijob, ‏28.8.2000
↑  דניאל מינץ, חקוק באבן – האדריכל דניאל מינץ, באתר בלוג אבן קיסר, ‏28.1.15
↑  מיכאל יעקובסון, הרמוניה בירושלים: חירשים, שומעים, ערבים ויהודים נפגשים בגן ילדים חדש, באתר Xnet‏, 30 באוגוסט 2015
1 2   נעמה ריבה, המכון הגיאולוגי החדש - הציבור ישלם וזה בסדר גמור, באתר הארץ, 13 בינואר 2019
↑  מנור בראון, בית התפוצות החדש: לא רק פרעות ופוגרומים - ויהיו גם אירועים על הגג, באתר Xnet‏, 19 בינואר 2020
↑  מיכאל יעקובסון, סיבוב בכניסה המחודשת לבית התפוצות, באתר חלון אחורי
דניאלה ביאנקי (כלכלן)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 באוגוסט 1982 (בן 42) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בוקוני 
 מוסדות:  אוניברסיטת ווריק  אוניברסיטת קווין מרי בלונדון 
 
דניאֶלֶה ביאנקי (באיטלקית: Daniele Bianchi; נולד ב-31 באוגוסט 1982) הוא פרופסור חבר בבית הספר לכלכלה ומימון באוניברסיטת קווין מרי בלונדון.
הוא מתמחה באקונומטריקה ובמתודות בייסיאניות. לפני תפקידו הנוכחי שימש מרצה בכיר בבית הספר לעסקים (אנ') באוניברסיטת ווריק בקובנטרי. את הדוקטורט שלו השלים ב-2014 באוניברסיטת בוקוני.
דיר איבזיע

| --- | --- |

 מדינה / טריטוריה:  הרשות הפלסטינית (27% בשטח B והשאר בשטח C)
 נפה:  רמאללה ואל-בירה
 גובה:  568 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  2,590 (2017)
 קואורדינטות:  31°54′58″N 35°07′08″E﻿ / ﻿31.916111111111°N 35.118888888889°E﻿ / 31.916111111111; 35.118888888889 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.deiribzia.org
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) דיר איבזיע(למפת גוש דן רגילה) דיר איבזיע(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דיר איבזיע(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דיר איבזיע  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
דיר איבזיע (בערבית: دير إبزيع) הוא כפר פלסטיני, המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה בדרום השומרון. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 מנתה אוכלוסיית הכפר 2,069 תושבים.
מיקום

דיר איבזיע ממוקם 7.7 ק"מ מערבית לרמאללה. אדמות הכפר גובלות בעין עריכ ועין סיניא ממזרח, אל-ג'אנייה ועין סיניא מצפון, כפר ניעמה וצפא ממערב, ובית עור א-תחתא, בית עור אל-פוקא, עין עריכ וביתוניא מדרום .