stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רומא ראיין
שפת הלוקסיאן

בשנת 2005, ראיין יצרה שפה חדשה המכונה לוקסיאן (אנ'), בהשראת השפה האלווית של ג'. ר. ר. טולקין, לאלבום Amarantine של אניה. את השפה הזו אפשר לשמוע בשלוש רצועות מתוך Amarantine: "Less than a Pearl", "The River Sings" ו-"Water Shows the Hidden Heart". אניה הזכירה בראיונות שראיין פיתחה את שפת הלוקסיאן תוך כדי כתיבת מילים לרצועה "Water Shows the Hidden Heart"; היא ואניה ניסו לכתוב מילים לרצועה בלטינית, גאלית ואנגלית והתאכזבו מהתוצאות. הביטוי הלוקסיאני הראשון שיצרה ראיין – "Syoombraaya" – הוא השם של השיר הזה ("Water Shows the Hidden Heart"). כמו כן, נעשה שימוש בשפה באלבום האולפן השמיני של אניה, Dark Sky Island, שיצא לאור ב-20 בנובמבר 2015, בשירים "The Forge of Angels" ו-"The Loxian Gates". השירים הללו מתמקדים במיוחד בסיפורים עולמיים אחרים ועתידניים שיצרה ראיין.
עבודת סולו

ראיין ביצעה מספר פרויקטים ללא אניה, כולל כתיבת ספר המתאר את השפה הלוקסית בשם Water Shows the Hidden Heart ("מים מראים את הלב הנסתר"). הספר מכיל גם שירה וסיפורים שכתבה ראיין. "Water Shows the Hidden Heart" הופץ בשתי מהדורות שונות ברחבי העולם: המהדורה הראשונה הופצה במיוחד כפריט עצמאי, זמן קצר לאחר יציאתו של Amarantine ב-2005. המהדורה הראשונה כוללת הקדמה קצרה מאת אניה. המהדורה השנייה הוגדרה כמהדורת דלוקס של אספנים, שהופצה באריזתו של Amarantine בתחילת 2006. עם זאת, המהדורה אינה כוללת את ההקדמה של אניה, אך כוללת תמונות צבעוניות, כמו גם מבחר שונה משירתה של ראיין. אף אחת מהגרסאות אינה הודפסה.
ב-1 בספטמבר 2017 ראיין פרסמה שני ספרים, Islands No 2&3: Dark Sky Islands ו-Little Historys and The Messenger's Origin. הראשון מתמקד בשירה שכתבה ל-Dark Sky Island. השני בשפת הלוקסיאן. נכון ל-21 באוגוסט 2017, כמה זוכים בתחרויות שנערכו קיבלו את הספרים ופרסמו תמונות של העותקים החתומים ב-Unity הפורום הרשמי של אניה. אניה, ראיין ובעלה חתמו כולם על הספרים שהוענקו לזוכים. הספרים יצאו לאור בהוצאת "תושבי העמק".
חיים אישיים

לראיין ולבעלה יש שתי בנות, אבוני ופרסיה, שגם תרמו צילומים שונים ל-Amarantine.
דיסקוגרפיה > אלבומים שכתבה

1985: The Frog Prince – אניה
1987: Enya – אניה
1988: Watermark – אניה
1991: Shepherd Moons – אניה
1995: The Memory of Trees – אניה
1997: Paint the Sky with Stars – אניה
2000: A Day Without Rain – אניה
2001: The Lord of the Rings: The Fellowship of the Ring (Original Motion Picture Soundtrack)
2005: Amarantine – אניה
2006: Sounds of the Season: The Enya Collection – אניה
2008: And Winter Came... – אניה
2009: The Very Best of Enya – אניה
2015: Dark Sky Island – אניה
הערות שוליים

↑  Roma Ryan, archive.ph, ‏2004-10-21
↑  Enya: Amarantine: Enya, the invisble star., enyabookofdays.com
↑  Enya, IMDb
↑  Enya: Amarantine. Enya Expands Lyrical Language, enyabookofdays.com
↑  "Enya Official Biography"
↑  The Enya.com Discography, web.archive.org, ‏2007-11-03
↑  Be Independent! - Enya : Amarantine, archive.ph, ‏2013-01-17
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007330038305171  BIBSYS: 9013398  GND: 1081102810  ISNI: 0000 0003 5517 6137  LCCN: no96007103  MusicBrainz: 1fbfd4da-67f6-4cbc-9c9c-8a3b0207e297  NKC: xx0035022  NTA: 258184841  VIAF: 85517639   WorldCat (עם VIAF): 85517639
דונלד נורקרוס

דונלד נורקרוס (באנגלית: Donald W. Norcross; נולד ב-13 בדצמבר 1958) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת ניו ג'רזי, מאז 2014. בסיס המחוז באזור המטרופוליני של פילדלפיה. טרם היבחרו של נורקרוס, חבר המפלגה הדמוקרטית, היה חבר בסנאט המדינתי של ניו ג'רזי בשנים 2010–2014.
ביוגרפיה

נורקרוס נולד בדצמבר 1958 בקמדן שבניו ג'רזי, בנו של ג'ורג' א. נורקרוס הבן. הוא ושלושת אחיו גדלו בעיירת פנסאוקן (Pennsauken Township). במכללת מחוז קמדן השלים לימודי תואר ראשון בצדק פלילי, ולמד באוניברסיטת ראטגרס-קמדן. הוא התחנך על ברכי הלותרניזם. בשנת 1980 היה מתלמד באחווה הבינלאומית לעובדי החשמל (IBEW), ולאחר זמן מה מונה למנהל מקומי של האחווה. כמי שכיהן כנשיא מועצת המסחר בבנייה של דרום ניו ג'רזי, נורקרוס עמד בראשות מועצת העבודה המרכזית של הסתדרות העובדים האמריקאית AFL-CIO בדרום ניו ג'רזי במשך 16 שנה.
בשנת 2009, נורקרוס ועמיתו למרוץ אנג'ל פואנטז – נשיא מועצת עיריית קמדן – נבחרו אל בית המחוקקים של ניו ג'רזי לאחר שנציגי מחוז הבחירה החמישי נילאס קרוז-פרז וג'וזף ג'. רוברטס פרשו שניהם מהחיים הפוליטיים. זמן קצר לאחר מכן מונה נורקרוס למושב הסנאט שהתפנה על ידי דיינה רד שנבחרה לראשות העיר קמדן. נורקרוס זכה בבחירות המיוחדות לסנאט בשנת 2010 למילוי שארית תקופת כהונתה של רד, ואז נבחר מחדש לסנאט בניו ג'רזי ב-2011 וב-2013.
ב-4 בפברואר 2014, חבר הקונגרס רוב אנדרוז, הודיע כי יתפטר ממושבו בקונגרס של ארצות הברית עד סוף החודש, והתפטרותו נכנסה לתוקף ב-18 בפברואר. ב-5 בפברואר הכריז נורקרוס על התמודדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס הראשון של ניו ג'רזי, וחיש מהר זכה לתמיכתם של אישים בולטים במפלגה הדמוקרטית בהם מושל ניו ג'רזי לשעבר ג'ים פלוריו והסאנטור קורי בוקר. נורקרוס זכה בקלות בבחירות המקדימות שהתקיימו במפלגה הדמוקרטית עם 72% מקולות הבוחרים, התחרות האמיתית במעוז דמוקרטי זה. ב-4 בנובמבר 2014 נבחר בבחירות ביניים למלא את שארית כהונתו של אנדרוז, ולאחר מכן נבחר שוב בבחירות רגילות לתקופת כהונה מלאה.
נורקרוס הושבע לתפקידו ב-12 בנובמבר 2014 על ידי ג'ון ביינר, יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית. משום שהושבע לתפקידו שבועות ספורים טרם התפזרות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית, זכה לוותק רב יותר מעמיתיו שנבחרו אל הקונגרס ה-114 בבחירות 2014. זמן קצר אחרי כניסתו לתפקיד מונה נורקרוס לעוזר מצליף הסיעה הדמוקרטית, תפקיד שמילא גם אחרי בחירות 2016. הוא חבר בוועדת החינוך והעבודה ובוועדת הכוחות המזוינים.
הערות שוליים

↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)
↑  מישל קפרי, U.S. Rep. Rob Andrews says ethics investigation played 'no role' in decision to step down, באתר NJ.com‏, 4 בפברואר 2014 (באנגלית)
↑  כיסטין ואלדז, Donald Norcross Announces His Candidacy For Congress, באתר ניו ג'רזי ספוטלייט ניוז, 17 בפברואר 2014 (באנגלית)
↑  מישל קפרי, Donald Norcross on 1st Congressional District victory: 'We have to get America back to work', באתר NJ.com‏, 5 בנובמבר 2014 (באנגלית)
↑  מישל קפרי, Congressman-elect Donald Norcross to take office: What constituents can expect, באתר NJ.com‏, 12 בנובמבר 2014 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w6p66dw0  US Congress: N000188 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "דונלד נורקרוס".
הבחירות לסנאט של ארצות הברית בדלאוור (1972)

הבחירות לסנאט של ארצות הברית בדלאוור 1972 (באנגלית: 1972 United States Senate election in Delaware) התקיימו ב-7 בנובמבר 1972. ג'יימס קיילב בוגס, הסנאטור הרפובליקני המכהן של דלאוור התמודד לתקופת כהונה שלישית בסנאט של ארצות הברית. בוגס התמודד מול ג'ו ביידן, אז חבר מועצת מחוז ניו קאסל. אף על פי שהסנאטור בוגס היה צפוי לזכות בקלות בקדנציה שלישית ולגבור על ביידן, היו בחירות אלו הצמודות ביותר בכל מערכת הבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1972, וביידן ניצח את בוגס בקושי אחרי שזכה בקצת יותר מ-3,000 קולות, וזכה בכהונתו הראשונה מתוך שבע תקופות כהונה נוספות בהן יזכה בעתיד.
סקירה כללית

הסנאטור הרפובליקני המכהן והוותיק, ג'יימס קיילב בוגס, שקל לפרוש מהחיים הפוליטיים אחרי קריירה עשירה שכללה את מושלות דלאוור וייצוגה בבית הנבחרים של ארצות הברית, ובאותה תקופה עלו השערות לפיהם חבר בית הנבחרים פיט דו פונט וראש עיריית וילמינגטון הארי האסקל הבן יתמודדו זה מול זה במאבק מלוכלך ועיקש. כדי למנוע זאת, נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון עזר לשכנע את בוגס להתמודד מחדש בהבטחה לתמיכה מלאה מהמפלגה הרפובליקנית.
אף אחד אחר במפלגה הדמוקרטית מלבד ג'ו ביידן, אז חבר מועצת מחוז ניו קאסל, לא רצה להתמודד נגד בוגס. למסע הבחירות של ביידן לא היה כמעט כסף ודומה היה שלא היה לו שום סיכוי לגבור עליו. מסע הבחירות נוהל בידי אחותו, ולרי ביידן אוונס (שתמשיך לנהל גם את מסעות הבחירות שלו בעתיד), אויש בסגל של בני משפחתו האחרים, ועיקר פרסומו היה בעיתון ולא בשלטי חוצות, עלונים ומודעות. ביידן קיבל סיוע כלשהו מהסתדרות העובדים האמריקאית AFL-CIO וממפרסם הסקרים הדמוקרטי פטריק קאדל. סוגיות הקמפיין של ביידן התמקדו בנסיגה מווייטנאם, סביבתנות, זכויות אזרח, תחבורה ציבורית, מיסוי הוגן, טיפולים רפואיים וחוסר שביעות הרצון של הציבור מהפוליטיקאים הנוכחיים.
במהלך הקיץ פיגר ביידן בכמעט 30% אחרי בוגס, אם כי רמת האנרגיה שלו, משפחתו הצעירה והמושכת, ויכולתו להתחבר לרגשות הבוחרים, העניקו לביידן - שהחל להתרומם בסקרים - יתרון על פני בוגס שכבר הכין עצמו לפרישה. בסופו של דבר, ביידן זכה בבחירות שהתקיימו ב-7 בנובמבר 1972 בפער של 3,162 קולות.
בזמן הבחירות, גילו של ביידן היה קצת פחות מ-30 שנה. משום שגיל 30 הוא הגיל המינימלי לסנאטור בסנאט של ארצות הברית לפי חוקת ארצות הברית, ביידן הושבע לתפקידו כסנאטור אחרי שב-20 בנובמבר 1972 מלאו לו 30, בזמן שהקונגרס של ארצות הברית התכנס ב-3 בינואר 1973. לאחר בחירתו הוא הפך לסנאטור השישי בצעירותו בהיסטוריה של ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  Youngest Senator, באתר הסנאט של ארצות הברית (באנגלית)
את לי הנצח

"את לי הנצח" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי איל גולן. הסינגל יצא לאור ב-8 באוקטובר 2024 בהוצאת חברת התקליטים ליאם הפקות, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
רקע

"את לי הנצח" נכתב והולחן על ידי רותם חן, מאור תיתון, משה בן אברהם ואופק יקותיאל, והופק על ידי בן אברהם, יקותיאל וגיא דאן. הוא יצא לאחר יום הזיכרון לחללי מלחמת חרבות ברזל ב-7 באוקטובר 2024, ומוקדש למדינת ישראל. השיר משקף את הקשר העמוק והכואב בין מדינת ישראל לאזרחיה על רקע המלחמות והמאבקים המתמשכים בשטחיה. הוא נכתב בהקשר ישיר למלחמת חרבות ברזל ולכאב הלאומי שהתגבר בעקבותיה, כשהוא מדגיש את שנות הלחימה הרבות שידעה המדינה ועמה. ישנו חיבור עמוק של אהבה למדינה, המתבטא במילים "את לי כאב, את נחמה".
החלק השני של השיר מעביר מסר של תקווה ושיקום לאחר הכאב הלאומי, שמתבטא במילים "ועכשיו את בוכה וכואבת" המתייחסות לאבל הקולקטיבי על הנפגעים וההרס בעקבות המלחמה. עם זאת, חל ניסיון עידוד, ו"את לי הנצח" מבטיח שיבואו ימים טובים יותר, בהם נחזור "לרקוד ברחובות" (כאזכור לטבח בפסטיבל נובה) ולחוות שוב אושר ושמחה. השיר מדגיש את החשיבות על שמירת צביונה של ישראל – "תהיי מי שאת רק אל תשתני" – תוך שהוא מכיר בתפקיד המכריע שיש למדינת ישראל בזהותם ובחייהם של אזרחיה.
הצלחה מסחרית

"את לי הנצח" הושמע רבות בתחנות הרדיו בישראל. הוא הגיע בשיאו למקום החמישי במצעד הפזמונים השבועי של מדיה פורסט, המבוסס על נתוני איירפליי. במצעד ההיטליסט דורג במקום ה-64.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 5 |  |
|  ישראל | היטליסט | 64 |  |
התרבות המינואית

התרבות המינואית או התקופה המינואית היא תרבות שהתפתחה באי כרתים, והייתה נפוצה באי זה בתקופת הברונזה. ניצני התרבות החלו להיראות באלף ה-3 לפנה"ס והיא התפתחה ושגשגה עד למחצית השנייה של המאה ה-15 לפנה"ס. החוקרים חלוקים באשר לסיבה להתמוטטות התרבות המינואית, ההשערות העיקריות כוללות פעילות געשית, רעידת אדמה, בצורת, פלישת גויי הים או שילוב של כל אלה.
היסטוריה

העדויות הראשונות לתרבות חקלאית בכרתים קיימות החל מ-7000 לפנה"ס, במהלך התקופה הנאוליתית.
באלף השלישי ובאלף השני לפנה"ס החלה להתפתח ציוויליזציה המכילה ערים המוקפות בכפרים חקלאיים.
נהוג לחלק את התרבות המינואית לתקופות באמצעות הארמונות שנמצאו ותוארכו על ידי הארכאולוגים. החלוקה המקובלת היא:
התקופה הקדם-ארמונית (3000 לפנה"ס – 1900 לפנה"ס)
התקופה הארמונית הישנה (1900 לפנה"ס – 1700 לפנה"ס)
הרס הארמונות (1700 לפנה"ס – 1600 לפנה"ס)
תקופת ההתחדשות הארמונית (1600 לפנה"ס – 1450 לפנה"ס)
התקופה הפוסט-ארמונית (1450 לפנה"ס – 1100 לפנה"ס)
הרס הארמונות ב-1700 לפנה"ס מיוחס לפעילות געשית או לפלישה מאנטוליה. לאחר מכן החלה תקופת זוהר של פאר והתחדשות, שסיומה בסביבות 1450 לפנה"ס, סימל את קץ הדומיננטיות המינואית בים האגאי.
ההיסטוריונים עדיין חלוקים ביניהם באשר לסיבה להתמוטטות התרבות המינואית. ההשערות כוללות רעידת אדמה חזקה, התפרצות געשית בסנטוריני וצונאמי שהגיע בעקבותיה, פלישת גויי הים ועוד. למרות הרצון לתלות את שקיעת התרבות המינואית בגורם יחיד, ההשערה הסבירה יותר היא צירוף של כמה גורמים (טבעיים ואנושיים), שעל כל אחד מהם בנפרד היו המינואים מסוגלים להתגבר, אולם התרחשותם בטווח זמן קצר יחסית, לא הותירה להם סיכוי להתאושש.
התרבות המינואית

השם "מינואית", מלשון מינוס – מלכהּ האגדי של כרתים, נטבע על ידי הארכאולוג ארתור אוונס שגילה את התרבות בחפירות ארכאולוגיות של קנוסוס.
התרבות המינואית > מסחר וכלכלה

בתקופה זו הייתה בכרתים מדינה חזקה, שהיוותה מרכז שלטוני של חלקים נרחבים באגן המזרחי של הים התיכון. בני כרתים היו ימאים מעולים, ובתקופתם היה מסחר מפותח בין חלקיו השונים של הים התיכון המזרחי. למעשה, במשך תקופה ארוכה הם היו היחידים בעלי יכולות שיט בים ולכן הארמון קנוסוס לא היה מוגן בחומות שכן לא הייתה תרבות המסוגלת להגיע לאי. בין היתר סחרו המינואים עם מצרים העתיקה ומסופוטמיה, והללו הושפעו מציורי הקיר המינואים. המינואים סחרו בעיקר בשמנים מהולים עם בשמים ששימשו לרחצה, שהמשאבים לייצורם היו נפוצים יחסית באזור כרתים. האי כפתור שבמקורות ממסופוטמיה ומצרים מזוהה עם כרתים, ואזכוריו מעידים על הקשרים הפוריים של התרבות המינואית עם הסהר הפורה.
התרבות המינואית > אמנות

בכרתים השתמרו מספר אתרים ארכאולוגיים מהתקופה המינואית שכוללים ארמונות, חצרות, חדרי כס, חדרי מגורים ומחסנים. הגדול מבין הארמונות המינואיים הוא הארמון בקנוסוס. הארמונות קושטו ועוצבו עם עמודים צבועים בעיקר בצבע אדום, והשתמרו בהם ציורי קיר צבעוניים ומרהיבים. ציורי הקיר של התרבות המינואית חשובים ביותר מבחינה ארכאולוגית, אמנותית ותיעודית.
התרבות המינואית > יחס לעירום נשי

תרבות הגוף המינואית בדומה לתרבויות יווניות אחרות באותה תקופה, ראתה בגוף האדם הטבעי כאידיאל יופי שיש להציג בפומבי. בניגוד לתרבויות רבות אחרות בהן העירום הגברי היה מקובל יותר מהנשי מסיבות דתיות ואחרות. בתרבות המינואית חשיפת החזה הייתה מקובלת אצל שני המינים. הנשים באותה תקופה נהגו להסתובב ללא חלק עליון או באירועים חגיגיים ללבוש שמלות טופלס פתוחות מלפנים. הגברים נהגו ללבוש לבוש חלציים בלבד כדי להציג את גופם.
התרבות המינואית > כתב

בתרבות המינואית היו בשימוש שלושה סוגי כתב: כתב ציורים, כתב ליניארי ב' (linear B) שפוענח בשנת 1952, וכתב ליניארי א' (linear A), שלא פוענח עד היום.
גלריה

חורבות המקדש בקנוסוס
פסל ראש של שור, סמל התרבות המינואית
ציורי קיר של גברים מינואים נושאים כדים. יש המאמינים כי ציורים אלה הם המקור להירוגליפים שהתפתחו במצרים העתיקה[דרוש מקור]
מימין לשמאל: פסלון של אלת הנחשים ושל כהנת מינואית, כרתים, סביבות 1600 לפנה"ס
הערות שוליים

↑  Beck, Roger B.; Linda Black, Larry S. Krieger, Phillip C. Naylor, Dahia Ibo Shabaka, (1999). World History: Patterns of Interaction. Evanston, IL: McDougal Littell. ISBN 0-395-87274-X.
↑  בנימין מזר, אנציקלופדיה מקראית כרך ד', מוסד ביאליק, 1962, ערך "כפתור, כפתר", עמ' 237
↑  Minoan Civilization Daily Life
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536128405171  BnF: cb11949592q (data)  GND: 4074845-5  LCCN: sh85085782  NKC: ph342348 
ציור קבר במצריים תחותמס השלישי מקבל מתנות מכריתים
דמויות נשים בפרסקו מכרתים לבושות בשמלות מסורתיות חשופות חזה
מארק פוקאן

מארק ויליאם פוקאן (באנגלית: Mark William Pocan; ‏נולד ב־14 באוגוסט 1964) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת ויסקונסין. פוקאן, חבר המפלגה הדמוקרטית, מייצג מחוז בחירה ובו בירת ויסקונסין מדיסון ופרווריה. טרם היבחרו לקונגרס שירת כחבר האספה המדינתית של ויסקונסין בשנים 1999–2013.
ביוגרפיה

פוקאן נולד וגדל בקנושה שבוויסקונסין. הוא למד בבית הספר היסודי הארווי, חטיבת הביניים וושינגטון ובבית הספר התיכון מרי ד. ברדפורד (אנ') בשנת 1982, שם נבחר לנשיא המחזור. את לימודיו הגבוהים השלים באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם קיבל תואר ראשון בעיתונאות במהלך 1996. זמן קצר לאחר סום לימודיו האקדמיים הקים פוקאן בית עסק בבעלותו, חברת דפוס בשם "Budget Signs & Specialties", אותה הוא ממשיך להפעיל מאז 2012. הוא חבר בהסתדרות העובדים האמריקאית (AFL-CIO), אליה הצטרף כבעל עסק קטן. שנות הפעילות של פוקאן באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון כחבר בתא הסטודנטים של המפלגה הדמוקרטית הובילו ב-1991 להיבחרו אל מועצת הפיקוח של מחוז דיין, שם שירת את קהילת מרכז מדיסון במשך שלוש קדנציות, ועזב את הדירקטוריון בשנת 1996.
בשנת 1998, ידידה ובת בריתה ותיקה של פוקאן, תמי בולדווין, ויתרה על מקומה באספה המדינתית של ויסקונסין כדי להתמודד אל הקונגרס של ארצות הברית. בעקבות זאת פוקאן הכריז על התמודדותו להחליפהּ כנציג מערב מחוז מדיסון בבית המחוקקים המדינתי, ובבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ניצח עם 54% מקולות הבוחרים. בבחירות הכלליות לא ניצב בפני אף יריב רפובליקני וגרף 93% מהקולות נגד פוליטיקאי עצמאי. בשנת 2000 נבחר מחדש, והייתה זו הפעם היחידה שהציבה המפלגה הרפובליקנית מועמד מטעמה נגד פוקאן. מ-2002 ועד 2010 נבחר לכהונות נוספות אחת לשנתיים.
בבחירות 2012 תמי בולדווין עזבה את הקונגרס לשם התמודדותה אל הסנאט של ארצות הברית. פעם נוספת בחר פוקאן להחליף אותה, והכריז על התמודדותו אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של ויסקונסין. הוא זכה בפריימריז הדמוקרטים עם 72% מהקולות, תוך שהוא גובר על שלושה מתמודדים אחרים. הוא זכה בכל שבעת מחוזות ויסקונסין השוכנים בתחומי מחוז הקונגרס השני, כולל במחוז דיין מרובה-האוכלוסייה. מחוז הקונגרס השני של ויסקונסין הוא מעוז כה דמוקרטי כך שהתחרות האמיתית לקונגרס מתקיימת הלכה למעשה בשלב הבחירות המקדימות, וההערכה הרווחת הייתה שפוקאן ייבחר בין כה וכה אל בית הנבחרים האמריקאים משזכה בפריימריז. ב-6 בנובמבר 2012 ניצח פוקאן בבחירות הכלליות. הוא הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2013, עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית.
פוקאן תומך במיסוד חוק השוויון (אנ'), שירחיב את חוק זכויות האזרח מ-1964 וכפועל יוצא יאסור אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית. ביולי 2019 הצביע פוקאן נגד החלטת בית הנבחרים המתנגדת לתנועת ה-BDS, ושהוצגה בידי חבר הקונגרס הדמוקרטי בראד שניידר מאילינוי. בשלהי אותה שנה הצביע בעד שני סעיפי ההדחה של דונלד טראמפ. במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית 2020 הביע את תמיכתו במועמדותו של ברני סנדרס. במאי 2021 ניסח פוקאן לצד עמיתותיו חברות הסקווד, אלכסנדריה אוקסיו-קורטז ורשידה טליב, החלטה הקוראת לבלום מכירת נשק מונחה למדינת ישראל לאחר שממשל הנשיא ג'ו ביידן אישר את המכירה.
פוקאן הוא הומוסקסואל מוצהר. את פעילותו הפוליטי הוא זוקף בין היתר לאירוע שהתרחש לאחר לימודיו הגבוהים, במהלכו עקבו אחריו שני גברים בצאתו מבר להט"בי והכו אותו עם אלת בייסבול תוך שהם מקללים אותו בכינויי גנאי אנטי-להט"בים. ב-24 בדצמבר 2006 נישא פוקאן לבן זוגו פיליפ פרנק בטורונטו שבקנדה.
הערות שוליים

↑  House Debate on the Equality Act, באתר C-SPAN‏, 17 בדצמבר 2019 (באנגלית)
↑  קלייר פוראן, Who voted 'no' on the House resolution opposing Israel boycott movement, באתר CNN‏, 24 ביולי 2019 (באנגלית)
↑  שון או'קיי וזכארי ב. וולף, How each member of the House voted on impeachment, באתר CNN‏, 18 בדצמבר 2019 (באנגלית)
↑  AP‏, Rep. Mark Pocan announces he's endorsing Bernie Sanders in Wisconsin primary, באתר Milwaukee Journal Sentinel‏, 16 בינואר 2020 (באנגלית)
↑  U.S. House Democrats offer resolution blocking $735 million Israel weapons sale, באתר רויטרס, 19 במאי 2021 (באנגלית)
↑  מארק פוקאן, A Seat at the Table, באתר Our Lives Madison‏, 1 במרץ 2012 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w6gg1k9f  US Congress: P000607
הוספיס

מסדרון בהוספיס במרכז רפואי שיבא
הוספיס (מלטינית: Hospitium, בארמית "אושפיז", מילולית: "מלון", על פי האקדמיה ללשון העברית: מֶרְכָּז לְטִפּוּל תּוֹמֵךְ) הוא טיפול ופילוסופיית טיפול המתמקדת בפליאציה של חולים סופניים, הקלת הכאב והתסמינים מהם הם סובלים. השם הוספיס מתייחס בדרך כלל הן לטיפול, הן לפילוסופיה הטיפולית והן למוסד בו מוענק הטיפול.

הטיפול בהוספיס מתמקד בהרגעה של תסמינים של חולים סופניים או חולים חשוכי מרפא, בין אם התסמינים פיזיים, רגשיים, רוחניים או חברתיים. כניסה לטיפול הוספיס אין משמעו ויתור על טיפולים רפואיים, כי אם החלפת מטרות טיפולים אלו. מרכיב חשוב נוסף בתחום רפואה זה, מלבד הדאגה לחולה עצמו, הוא הטיפול במשפחתו של החולה והדרכתם בהתמודדות עם הקורה סביבם.

רפואת ההוספיס המודרנית כוללת טיפול מקל לאלו שאינם בני טיפול והבראה בבתי חולים, בתי אבות אך גם מספקת את הטיפול לאלו המעוניינים לבלות את ימיהם האחרונים בבתיהם שלהם. תפיסה זו כבר נוצרה במאה ה-17, אך מרבית העקרונות המנחים תחום זה, לפיהם עובדים העוסקים במקצוע, פותחו בשנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי סיסלי סאונדרס (אנ').
בארצות הברית, ההגדרה הרפואית של טיפול ההוספיס היא טיפול הניתן לכל אלו המעוניינים בו, בבית או בכל מוסד אחר, אשר מאובחנים כחולים סופניים עם תוחלת חיים קצרה משישה חודשים. נכון לשנת 2007, למעלה ממיליון איש קיבלו טיפול הוספיס בארצות הברית לבדה, כאשר האבחנה של רובם הגורף של החולים הייתה סרטן. אורך הטיפול הממוצע בשירותי ההוספיס של חולים אלו היה 65 יום.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

היסטוריונים מאמינים כי ההוספיס הראשון נוסד במאה ה-11, סביב 1065, עם התחלת מסעות הצלב, בהם קיבלו הצלבנים למוסדות ההוספיס את כל אלו שסבלו ממחלות חשוכות מרפא.
בתחילת המאה ה-14 פתחו מסדר אבירי ההוספיטלרים של הקדוש ג'ון בירושלים (Knights Hospitaller of St. John of Jerusalem) את ההוספיס הראשון ברודוס. מטרתו המוגדרת של המוסד הייתה לספק מקלט לנוסעים וצליינים, כמו גם דאגה לחולים סופניים.
לאורך ימי הביניים פרחו מוסדות ההוספיס השונים ברחבי יבשת אירופה, אך עם ירידת קרנם של המוסדות הדתיים בערוב ימי הביניים, נזנחו מוסדות אלו.
בצרפת של תחילת המאה ה-17 עבר ההוספיס תחייה רעיונית על ידי מסדר האחיות של הקדוש וינסנט דה-פאול (Daughters of Charity of Saint Vincent de Paul). הרעיון צבר תפוסה עם הקמת L'Association des Dames du Calvaire על ידי Jeanne Garnier בשנת 1843 ועם הקמתם של עוד שישה מוסדות נוספים עד השנה 1900.
במקביל, התפתחה רפואת ההוספיס במספר מקומות נוספים:
אנגליה: במהלך המאה ה-19 הציג העיתון הבריטי לרפואה (British Medical Journal) את הצורך בשיפור הרפואה הניתנת לחולים סופניים בתנאים סניטריים סבירים. המלצות אלו יושמו עם הקמתו של המוסד Friedenheim בלונדון בשנת 1892. המוסד הציע 35 מיטות לחולים נוטים למות משחפת. הקמתו והצלחתו של המוסד הובילו לפתיחתם של ארבעה מוסדות הוספיס נוספים עד 1905.
אוסטרליה: מספר הוספיסים שונים הוקמו במדינה, כאשר הבולטים בהם היו זה שהוקם באדלייד בשנת 1987 ו-Home of Peace שהוקם ב-1902.
באירלנד מוסד ההוספיס המרכזי היה "ההוספיס של גברתנו הקדושה" שהוקם בשנת 1845 על ידי מסדר האחיות הדתיות של הצדקה (Religious Sisters of Charity). לאורך 100 שנות פעילות המוסד (1845 – 1945) הוא טיפל בכ-20,000 אנשים שסבלו ממחלות חשוכות מרפא רבות, העיקריות בהם שחפת וסרטן. עם השנים הרחיב המוסד את פעילותו עם פתיחתם של סניפים בסידני (1890), במלבורן ובניו סאות' ויילס (1930). ב-1905 נפתח הסניף הלונדוני של המסדר, על שם סנט ג'וזף, בו עבדה סיסלי סנדרס בשנות ה-50 ופיתחה את תפיסתה הטיפולית.
היסטוריה > התפתחות רפואת ההוספיס המודרנית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
טיפול הוספיס

שירות ההוספיס יכול להינתן למטופל בבית אבות, במתקני הוספיס ייעודיים ואף בבתי חולים, אולם הנוהג הרווח הוא לטפל בחולים אלו בביתם. המטפלים העיקריים הם הרופא המטפל ואחות ההוספיס. שיטת הטיפול כוללת ביקורים תכופים לחולה, כמו גם ביקורי חירום.
בין הקשיים הכרוכים ברפואת ההוספיס ניתן למצוא התנגדויות מקצועיות, טאבו חברתי ופחד אנושי מהמוות. מרבית הקשיים הללו נובעים מהעיסוק הגלוי והפתוח בסוגיית המוות ואי הנוחות שהדבר גורם למטפלים, למטופלים ולבני משפחתם.
טיפול הוספיס בישראל

בישראל שירות ההוספיס הוא חלק מסל הבריאות. קיימות מספר מחלקות הוספיס, כאשר המוכרת בהן שוכנת במרכז רפואי שיבא, במבנה בן 18 מיטות. הוספיסים נוספים פועלים בבית החולים הדסה הר הצופים ובבית החולים הצרפתי.
כמו כן קיימים מספר שירותי הוספיס הפועלים מחוץ לבתי החולים.
ראו גם

חוק החולה הנוטה למות
הערות שוליים

↑  (http://www.cancer.gov/cancertopics/factsheet/support/hospice)
↑  Dame Cicely Saunders, St Christopher's (באנגלית)
↑  http://www.cdc.gov/nchs/data/nhsr/nhsr038.pdf
↑  ^ Jump up to: a b c Robbins, Joy (1983). Caring for the Dying Patient and the Family. Taylor & Francis. p. 138. ISBN 0-06-318249-1.
↑  ^ Connor, Stephen R. (1998). Hospice: Practice, Pitfalls, and Promise. Taylor & Francis. p. 4. ISBN 1-56032-513-5.
↑  a b c d e Connor, 5
↑  a b c d e Lewis, Milton James (2007). Medicine and Care of the Dying: A Modern History. Oxford University Press US. p. 22-25. ISBN 0-19-517548-4.
↑  ^ Lewis, 23-25.
↑  ^ Lewis, 20.
↑  לפי חוזר מנכ"ל משרד הבריאות משנת 2009.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529260605171  PLWABN: 9810636234405606  GND: 4126713-8  LCCN: sh85062231  NDL: 00575709  NKC: ph215911 
הוספיס ונסן דה פול הקדוש, בממילא, ירושלים
חצר ההוספיס בתל השומר
משנה ברורה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  הרב ישראל מאיר הכהן
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  ספרות הלכתית 
 נושא:  הלכה 
 הסכמות:  רבי יצחק אלחנן ספקטור  רבי מרדכי קלצקי  רבי יוסף סקוביץ ורבי שלמה הכהן מווילנה  רבי שמואל זנוויל קלפפיש  רבי בן ציון שטרנפלד  רבי חיים אלעזר וקס
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  (1884-1907) א': תרמ"ג, ב': תרנ"ו ג': תרנ"א, ד': תרנ"ט, ה': תרס"א, ו': תרס"ז
 מספר עמודים:  א': 303, ב': 295, ג': 392, ד': 191, ה': 307, ו': 329, סה"כ: 1817
 מהדורות נוספות
 מספר כרכים:  6
 קישורים חיצוניים
 ויקיטקסט:  משנה ברורה
 היברובוקס:  חלק א  חלק ב  חלק ג  חלק ד  חלק ה  חלק ו
 
משנה ברורה הוא חיבור הלכתי של רבי ישראל מאיר הכהן מראדין, (הנודע בכינויו "החפץ חיים"), שיצא לאור בשישה כרכים בין 1884 ל-1907. הספר הוא פירוש של חלק אורח חיים בשולחן ערוך, תוך סיכום ושקילה בין עמדות רבים מנושאי כליו של השולחן ערוך והאחרונים בכלל. מאז הדור שלאחר חיבורו, התקבל ה"משנה ברורה" כמקור ההלכתי המשפיע ביותר בעדות אשכנז והוא משמש נקודת ייחוס מרכזית לפוסקים, למורי ההלכה ולציבור הרחב.