stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב ניר עם
מהלך הקרב

לקיבוץ ניר עם ניסו לחדור לפחות 65 מחבלים. סביב השעה 6:30 התקבלו ידיעות על חדירת מחבלים לשטח מדינת ישראל. בעקבות כך הנחתה רבש"צ הקיבוץ, ענבל ליברמן, את כיתת הכוננות להיערך לקרב הגנה כנגד המחבלים. ליברמן הכינה תוכנית קרב להגנת הקיבוץ. היא הציבה מארבים סביב גדר הקיבוץ, וגייסה חמושים נוספים (שלא השתייכו לכיתת הכוננות) לתגבר את כיתת הכוננות. בנוסף, בשל נפילת רקטות נפסק החשמל בניר עם, הורתה ליברמן שלא להפעיל את הגנרטור של הקיבוץ, על מנת למנוע אפשרות של פתיחת שערי הקיבוץ.
הפלוגה האחראית על הגזרה, פלוגה א׳ מגדוד 13 של חטיבת גולני תחת פיקודו של רס״ן יוני כהן, תפסה את הגזרה מסוף חודש יולי 2023. כארבעים מחיילי הפלוגה שסגרו את החג בבסיס קמו סביב השעה 5:00 למטלות הבוקר. עם טיווח עמוד התצפית שבמוצב ק׳2 והתחלת ההרעשה הארטילרית על המוצב הבין רס״ן כהן כי מתרחש אירוע גדול ומוציא את מרב כוח הפלוגה להגנה על קיבוץ ניר עם תוך שהוא משאיר את מחלקת המרגמות להגנה על המוצב, שם נהרג סמל ירון זוהר ז"ל, לאחר שטען מאות מרגמות וחיסל מחבלים, עד שנפגע מרסיס כתוצאה מנפילת פצמ"ר. הקרב להגנת הקיבוץ החל ב-6:30 וארך כשמונה עשרה שעות. במהלך הקרב שלושה כוחות בפיקודו של רס"ן יוני נלחמו בחרוף נפש למנוע מהמחבלים להגיע לגדר הקיבוץ. במהלך הקרב הצליחו המחבלים להגיע עד המדגרה, מערבית לקיבוץ. המחבלים נבלמו במדגרה בעקבות מחסום כלי רכב ומארב שהניח רס״ן יוני על מנת לחסום את ציר ההגעה לקיבוץ.
בקרב לקח חלק טנק מגדוד 77, בפיקודו של סגן גיא חיון, אשר היה במרחב הלחימה, והופנה לנקודה המתאימה. אף על פי שהטנק נפגע מאש נ"ט ומפקד הטנק נכווה בפניו, הטנק וצוותו המשיכו בלוחמה והיה להם חלק מרכזי במניעת חדירת המחבלים לקיבוץ.
שני מחבלים בלבד הצליחו לעבור את החסימה שפלוגה א׳ העמידה על הציר. הם החלו במרוצה דרך שדה חרוש לעבר הקיבוץ. כיתת הכוננות וחיילי גולני ירו לעברם. אחד המחבלים נהרג מירי כיתת הכוננות והשני חוסל על ידי כוח גולני. אזרח ישראלי אחד, סאמר פואד אל-טלאלקה, תושב חורה שעבד במדגרה, נחטף לעזה ולאחר כחודשיים בשבי נהרג בשוגג על ידי כוחות צה"ל.
במהלך הקרב זרק מחבל רימון לתוך נמ"ר של לוחמי גדוד 13. רב"ט מתן אברג'יל קפץ על הרימון והציל את חייהם של 6 חיילים שהיו עימו. הוא עצמו נהרג.
בהמשך הוקפצו לקיבוץ לוחמי החטיבה הטקטית של משמר הגבול. הם הגיעו לקיבוץ בשעה אחת עשרה וחמש דקות והמשיכו מערבה לעבר המדגרה. לחיילי גולני לא נותרה תחמושת כמעט והגעת הכוח הזה הצילה אותם ואת הקיבוץ. היחידה הטאקטית ניהלה קרב מול המחבלים שנותרו וחיסלה אותם. בנוסף חילצו את חיילי גולני אשר היו פצועים בתוך הנמ"ר. לוחם מהחטיבה הטקטית, רומן גנדל, מדריך לוט"ר, נהרג בקרב. כל תושבי הקיבוץ ניצלו מטבח.
מפקד גדוד 13, סא"ל תומר גרינברג, הורה לפלוגה א' להמשיך במצוד אחר המחבלים שנמלטו מהקרב על ניר עם ולא לאפשר להם לשוב לעזה. לוחמי פלוגה א' והטנק מגדוד 77 רדפו אחרי המחבלים וחיסלו אותם. בחצות החליפו כוחות מגדוד 12 של גולני את חיילי פלוגה א', שחזרו לבסיסם.
ראו גם

חטיבת גולני במלחמת חרבות ברזל
הערות שוליים

1 2  אסף קמר, אלכסנדרה לוקש, שרון כידון, ניר כהן, "היה אמור להתחתן ולבנות בית": סאמר עבד בקיבוץ ניר עם - ונחטף לעזה, באתר ynet, 10 בנובמבר 2023
↑  ※ ישראל במלחמה - תמונת מצב, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי (טבח ה-7 באוקטובר, שקף 4) מעודכן ל-20 באוקטובר 2024
↑  ※ 100 ימי לחימה: 779 אזרחים נרצחו, 52,571 נפגעו, באתר ערוץ 7, 13 בינואר 2024
↑  ※ ישראל במלחמה - תמונת מצב, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי מעודכן ל-20 באוקטובר 2024
↑  ※ עמית סגל, ‏הבקשה של פיקוד הדרום בלילה שלפני הטבח - והסירוב, באתר ‏מאקו‏, 26 בפברואר 2024
↑  ※  מערכת את"צ, סיכום מספר הנפגעים בצה"ל בשנתיים החולפות, באתר צה"ל, 2 בינואר 2025
↑  ※ אלון חכמון, ‏גיבורים בכחול: 67 שוטרים ושוטרות חירפו נפשם בהגנה על ישראל בשנת המלחמה, באתר מעריב אונליין, 7 באוקטובר 2024
↑  ※ יואב זיתון, ההקפצה של צוות "טקילה" והאובדן של שב"כ, באתר ynet, 13 באוקטובר 2023
↑  פודקאסט על המלחמה, הפרק ״שבעה באוקטובר – סרן שחר בטנק בודד, בלי אנטנות ובלי מפות, אבל עם המון נחישות בלב״
↑  מתן צורי, המחבלים הסתערו, חברי כיתות הכוננות נלחמו על הבית: כל הקרבות ההירואיים, באתר ynet, 11 באוקטובר 2023
↑  צה"ל, "היינו טנק בודד בגזרה, הבנו שאין שם מישהו אחר", באתר צה"ל - גבורת המעשה ועוצמת הרוח, ‏יולי 2024
↑  תמר מור סלע, עקורים: "יעבור זמן עד שנפסיק להלקות את עצמנו על האדישות, חוסר תשומת הלב ועל כך שנאחזנו בסיפור שסיפרנו לעצמנו, שרוב הזמן אנחנו חיים בגן עדן", באתר זמן ישראל, 23 בפברואר 2024
↑  סמל מתן אברג'יל, באתר יזכור
↑  אלשיע בן קימון, מתן קפץ על רימון והציל את חבריו: "ניסיתי לעשות הכל כדי להגן על עם ישראל", באתר ynet, 13 באוקטובר 2023
↑  יניר יגנה‏, 13 לוחמים מול עשרות מחבלים, בקרב של שעות: כך נמנעה כניסת מחבלים לקיבוץ ניר עם, באתר וואלה, 29 באוקטובר 2023
↑  רב נגד רומן גנדל, באתר יזכור
↑  קובי אטינגר, ‏תיעוד דרמטי: לוחמים הסתערו וחיסלו 35 מחבלים בניר עם, באתר כיכר השבת, 12 באוקטובר 2023
↑  ישי אלמקייס, הסיפור שמעולם לא סופר: קרב הגבורה של לוחמי גולני בניר עם, באתר www.makorrishon.co.il, ‏5 יולי 2024
היסטוריה של אירופה

תמונת לוויין של יבשת אירופה
ההיסטוריה של אירופה מתחילה בהתיישבות האנושית הראשונה ביבשת אירופה ועד לימינו אלה. נהוג לחלק את ההיסטוריה של אירופה לתקופות זמן  הניתנות לניהול מבחינה מחקרית. החלוקה לתקופות נעשית על פי מאפיינים בולטים.
כרונולוגיה

החלוקה המקובלת לתקופות הנה:
התקופה הפרה-היסטורית: מהופעת האדם ביבשת, לפני יותר ממיליון שנה, בתקופה הפלאוליתית התחתונה, ועד הופעתו המחודשת של הכתב ביוון העתיקה בשנת 700 לפני הספירה לערך.
העת העתיקה: מהופעתו המחודשת של הכתב ביוון העתיקה, בשנת 700 לפני הספירה ועד לנפילתה של הקיסרות הרומית המערבית בשנת 476.
ימי הביניים: מפאת אורכה, מעל ל-1,000 שנה, מחולקת תקופה זו לשלושה חלקים:
ראשית ימי הביניים: מנפילתה של הקיסרות הרומית המערבית, בשנת 476 ועד סיום נדידת העמים, במהלך המאה האחת עשרה.
שיא ימי הביניים: שנמשכו בין המאה האחת עשרה למאה השלוש עשרה (1000–1300).
סוף ימי הביניים: תקופה מתפרסת על פני המאה הארבע עשרה והמאה החמש עשרה (1300–1499).
ראשית אירופה המודרנית מגילוי "העולם החדש", בשנת 1492 ועד המהפכה הצרפתית, בשנת 1789.
1789–1914 מהמהפכה הצרפתית, בשנת 1789 ועד תחילת מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914.
1914–1991 מתחילת מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914 ועד נפילת ברית המועצות, בשנת 1991.
התקופה הפרהיסטורית

העדות הקדומה ביותר להגירת אדם מאפריקה לאירופה היא מאתר דמניסי שבגאורגיה, והיא כוללת מאובנים המתוארכים לגיל של 1.8 מיליון שנה לפני זמננו ומסווגים למין הומו גאורגיקוס או הומו ארקטוס, וכלי אבן מן התרבות האולדובאית. אתרים מאוחרים יותר מן התקופה הפלאוליתית התחתונה משויכים לתרבות האשלית, ומקושרים עם מיני ארקטוס והיידלברגנסיס. בכמה מאתרים אלו נמצאו עדויות לשימוש באש.
האדם הניאנדרטלי הופיע באירופה, בצורתו המובהקת, בתקופה הפלאוליתית התיכונה, לפני כ-200 אלף שנה, והוא מקושר עם הופעת התרבות המוסטרית באירופה. הוא התנהל בחברה של ציידים-לקטים והותיר שרידים ארכאולוגים וקברים במערות. האדם הניאנדרטלי נכחד לפני 45 אלף שנה עד 28 אלף שנה (אחרוני השרידים של התרבות המוסטרית נמצאו במערות בצוק גיברלטר) במקביל להגירתם של בני-אדם מן המין האנושי המודרני ליבשת. בני-אדם אלו השתמשו במגוון כלי אבן וכלי עצם משוכללים מתרבויות כמו התרבות האוריניאקית, התרבות הגרביטית והתרבות המגדלנית. מתקופה זו שרדו לראשונה יצירות אמנות פרהיסטורית כמו צלמיות ונוס וציורי קיר במערות.
נסיגת קרחוני היבשה הגדולים באזור צפון היבשת (סקנדינביה ודנמרק של ימינו), הביאה את ההתיישבות האנושית לראשונה לאזור בעקבות איילי הצפון שרעו בערבות הירוקות של דנמרק ובאזורים הדרומיים ביותר של שוודיה. באלף השביעי לפנה"ס, עם המשך נסיגת הקרחונים ועליית פני הים, המשיכו איילי הצפון לחדור צפונה ואחריהם חבורות הציידים-לקטים.
סימנים ראשונים להתיישבות קבע, לתחילתה של חקלאות וביות בעלי חיים הופיעו באירופה לראשונה באלף השביעי לפנה"ס. זוהי תחילתה של תקופת האבן החדשה, שהתפשטה אל מרכז היבשת באלף השישי לפנה"ס ולדרומה בין האלף החמישי לאלף הרביעי לפנה"ס.
התרבות הקוקוטן-טריפיליאנית בין השנים 5508–2750 לפנה"ס, הייתה התרבות הגדולה הראשונה שהופיעה באירופה ומהראשונות בעולם. התרבות פרחה באזור שבין הנהרות דניסטר ודנייפר. הקוקטני-טריפיליאן הקימו התיישבויות שבשיאן הגיעו לעד 15,000 תושבים והיו לגדולות באירופה בתקופתן.
התקופה הכלקוליתית, הידועה גם בשם תקופת הנחושת, החלה בסביבות שנת 4000 לפני הספירה. בתקופה זו החלה פלישתם של שבטים ממרכז אסיה אל תוככי היבשת והיטמעותם בשבטים המקומיים. תופעה נוספת הייתה הופעתם של מבני האבן הפרהיסטוריים שהחלו להופיע בכל רחבי היבשת[דרושה הבהרה].
העת העתיקה > יוון העתיקה

כאמור, התרבות ההלניסטית הורכבה מאוסף של פוליס, כאשר החשובות שבהם היו: אתונה, ספרטה, תבאי, קורינתוס וסירקוזה. התרבות היוונית הצטיינה בתחומים רבים, ביניהם פילוסופיה, מדע, פוליטיקה, ספורט, תיאטרון, אמנות ואחרים. אתונה, השליטה על עצמה צורת ממשל של דמוקרטיה ישירה שנוסדה בידי האציל האתונאי קלייסתנס. מעיר זו יצא סוקרטס, הנחשב לאחד המייסדים של הפילוסופיה המערבית. אפלטון, תלמידו של סוקרטס ומייסדה של האקדמיה האפלטונית, תיעד האירוע בכתביו וביסס את התאוריה הפילוסופית הייחודית שלו, הפלאטוניזם.
מושבות יווניות רבות נוסדו על חופי הים השחור, באגן המזרחי של הים התיכון, באסיה הקטנה, סיציליה ובדרום איטליה באזור שכונה יוון הגדולה. במהלך המאה ה-5 לפנה"ס נוצרה התנגשות בין הערים היווניות לבין האימפריה הפרסית המתפשטת מערבה, התנגשות שתחילתה במרד האיוני והמשכה במלחמת פרס–יוון, עת נאלצו הערים היווניות להקים ברית שבלמה את הפלישה הפרסית ליוון בקרב פלטאיה בשנת 479 לפנה"ס, ובהמשך הדפה את הפרסים מאדמת אירופה כליל.
חלק מערי יוון יסדו את הליגה האטית-דלית כדי להמשיך ולהילחם בפרסים. מעת שהפרסים נהדפו מיוון נוצרו חילוקי דעות בין ערים שונות לגבי ההכרח שבהמשך המלחמה. מעשיה של אתונה כמנהיגת הליגה הוביל לסכסוך עם הליגה הפלופונסית הוותיקה שבראשה עמדה ספרטה. בין שתי הליגות פרצה המלחמה הפלופונסית על הנהגתה של יוון, שבסופה נצחה הליגה הפלופונסית.
המלחמות הרבות בין ערי המדינה היווניות הפכו אותן לטרף קל בעבור פיליפוס השני ממוקדון, שאיחד את כל ערי המדינה היווניות. מסעות המלחמה של בנו אלכסנדר הגדול, הפיצו את התרבות היוונית לפרס, מצרים והודו, אך גם שאבו מתרבויות אלה ידע ופתחו תקופה טכנולוגית חדשה, הידועה כהלניזם. אלכסנדר מת בשנת 323 לפנה"ס ולא השאיר אחריו יורש והאימפריה האדירה שכבש התפרקה במהרה.
העת העתיקה > עלייתה של רומא

חלק גדול מהמלומדות היוונית נטמע בתוכה של המדינה הרומאית הצעירה בשעה שהיא החלה לצאת מגבולות חצי האי האפניני. המכשול היחיד בדרכה של רומא הגיע מכיוונה של המושבה הפיניקית קרתגו, תבוסתה של האחרונה במלחמות הפוניות (המאה ה-3 לפנה"ס והשנייה לפנה"ס) יחד עם כיבוש המזרח ההלניסטי במהלך המאה ה-2 לפנה"ס סימן את תחילתה של ההגמוניה הרומית במרחב הים התיכון.
רומא, שבתחילת דרכה נשלטה בידי מלכים, הפכה לרפובליקה אוליגרכית, ובסופו של דבר לקיסרות בשלהי המאה ה-1 לפנה"ס, תחת שלטונו של אוגוסטוס ויורשיו האוטוריטרים. שלטונה של הקיסרות הרומית היה בים התיכון ובכל המדינות שלחופיו ובדרום ומערב אירופה. את גבולה הצפוני סימנו נהרות הריין והדנובה.
תחת שלטונו של הקיסר טראיאנוס במאה ה-2, הגיעה הקיסרות לשיא התפשטותה, שלטה על שטח בגודל של כמעט 6 מיליון קמ"ר, כולל חלקים בבריטניה, רומניה ומסופוטמיה. הקיסרות נהנתה משלום בית, גבולות יציבים וממשל מרכזי יעיל, אך במהלך המאה ה-3 ערערו סדרה של מלחמות אזרחים, מגפות ופגעים אחרים את הכלכלה ואת החוסן החברתי. במאה ה-4, הצליחו הקיסרים דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס להאט את ההידרדרות על ידי חלוקתה של הקיסרות לשתיים, מזרחית ומערבית. בעוד דיוקלטיאנוס רדף קשות את הנצרות, קונסטנטינוס הכריז באופן רשמי על סיום הרדיפות בצו מילאנו בשנת 313, וכך הציב את הבסיס לקבלת הנצרות כדת הרשמית בקיסרות.
העת העתיקה > שלהי העת העתיקה והתמוטטותה של הקיסרות הרומית המערבית

כאשר כבש מחדש הקיסר קונסטנטינוס את רומא תחת דגל הצלב בשנת 312, הוא הוציא את צו מילאנו (313), שהפך את הנצרות לדת חוקית בקיסרות. בנוסף, העתיק קונסטנטינוס באופן רשמי את בירתה של הקיסרות מרומא אל העיר היוונית ביזנטיון, שאת שמה שינה לקונסטנטינופול ("עירו של קונסטנטינוס").
הקיסר תאודוסיוס הראשון, הפך בשנת 380 את הנצרות לדת הרשמית בקיסרות ובשנת 393 הכריז עליה כדת המותרת היחידה בקיסרות. הוא היה האחרון שאיחד את שני חלקי הקיסרות ועם מותו בשנת 395 היא חולקה שוב לשניים, הקיסרות הרומית המערבית שמרכזה ברוונה, והקיסרות הרומית המזרחית (שבשלב מאוחר יותר יתייחסו אליה ההיסטוריונים כקיסרות הביזנטית) שמרכזה בקונסטנטינופול.
הקיסרות הרומית המערבית הותקפה שוב ושוב בידי שבטים גרמאניים בוזזים, לבסוף בשנת 476 נפלה הקיסרות לאחר שהקיסר האחרון רומולוס אוגוסטולוס הודח בידי המנהיג הגרמאני אודואקר. ההיסטוריון הבריטי אדוארד גיבון טען בחיבורו המפורסם שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית משנת 1776 כי הרומאים הפכו למנוונים ואיבדו את מעלותיהם האזרחיות. גיבון טען עוד כי אימוצה של הדת הנוצרית על ידי הרומאים הייתה מאמונה כי ישנם חיים טובים יותר לאחר המוות, ומכיוון שכך הפכו לעצלנים ושווי נפש להתמוטטות סביבם.
העת העתיקה > נדידת העמים

בשלהי העת העתיקה התרחשה נדידת העמים הגדולה. היא החלה בשנת 374 עם פלישותיהם של ההונים, עם טורקי מאסיה. ההונים פלשו למרכז אירופה ולאחר מכן, בראשותו של אטילה ערכו פשיטות קשות על האימפריה הרומית. הרומאים הצליחו לבלום את ההונים, אך מבול של פלישות מצד העמים הגרמאנים ריסק לחלוטין את המבנה הרעוע של האימפריה שנחלשה עוד בתקופות הקודמות. הקיסרות הרומית המזרחית שעמדה בפני פלישות הגותים הצליחה לשמור על שלמותה, אך הקיסרות הרומית המערבית שעמים רבים יותר, בהם ויזיגותים, פרנקים ונדלים וסקסים פלשו לתוכה קרסה תחת הנטל. שטחים רבים נעקרו ממנה ובהן ונוסדו ממלכות ברבריות עצמאיות.
הממלכה הוויזיגותית נוסדה בחצי האי האיברי והצליחה להחזיק מעמד מאות שנים עד הפלישה המוסלמית והיא היסוד לספרד המודרנית. הפרנקים יסדו מדינה גדולה בצרפת ובגרמניה שעתידה להתפתח לאימפריה הרומית הקדושה בימי הביניים. מהאימפריה הפרנקית נוצרו מדינות מערב אירופיות רבות, אך צרפת היא המזוהה יותר מכל עם הפרנקים. אוסטרוגותים ייסדו ממלכה באיטליה במאה ה-5, אך היא לא האריכה ימים ונפלה פחות ממאה שנים לאחר יסודה לפלישה ביזנטית במאה ה-6. הממלכה הוונדלית שנוסדה בצפון אפריקה גם כן לא האריכה ימים ונכבשה על ידי הביזנטים. הסקסים הקימו מספר ממלכות בבריטניה ואלה התמודדו בהצלחה משתנה עם הפלישות הוויקינגיות עד שבאמצע המאה ה-11 נכבשו סופית על ידי הנורמנים, צאצאי הוויקינגים שהתיישבו בצפון מערב צרפת.
העת העתיקה > העמים הסלאביים

השטח בו התפתחו העמים הסלאבים הקדומים תחום על ידי נהרות אודר, דנובה ודנייפר. במסמכים ביזנטיים הסלאבים מוזכרים החל מהמאה ה-6 בשם אנטים וסקלבים. במקורות ביזנטים הוזכרו מלחמות עם העמים הסלאבים וגם גיוס בהיקף משמעותי של חיילים סלאבים לצבא ביזנטי. בלחץ האווארים חלק מהסלאבים נדדו מערבה לכיוון בולגריה ויוגוסלביה של היום. אמנם, הסלאבים היו גם בעלי ברית של האווארים נגד האימפריה הביזנטית ובכרוניקות הוזכר מצור משותף על קונסטנטינופול. בשנת 681 הוקמה הממלכה הבולגרית הראשונה על ידי אספרוך וחלק משמעותי של אוכלוסיית הממלכה היו סלאבים.
במהלך המאה ה-8 הסלאבים התפשטו בכל השטחים בין הדנובה ועד לים הבלטי, הדבר היה בסיס להסדרת דרך מסחרית מצפון אירופה לאימפריה הביזנטית והקמת רוס של קייב בהמשך.
ימי הביניים

ימי הביניים מתוארכים בדרך כלל משנת נפילתה של הקיסרות הרומית המערבית (476) ועד תחילת התקופה המודרנית במהלך המאה ה-16, את נקודת הציון לסיומם של ימי הביניים מציינים בעלייתן של מדינות הלאום, התפצלותה של הכנסייה הנוצרית על ידי הרפורמציה הפרוטסטנטית, עלייתו של ההומניזם והרנסאנס באיטליה ותחילתה של ההתפשטות האירופית אל מעבר לים שאיפשרה את תאוריית החילוף הקולומביאני, הטוענת כי מסעותיו של קולומבוס היוו את אות הפתיחה לחילוף צמחים, בעלי חיים, מזונות, אוכלוסייה (כולל עבדים), רעיונות ואף מחלות זיהומיות.
במהלך ימי הביניים החל תהליך של עיור בעיקר בצפון אירופה ובמערבה של היבשת. מדינות מודרניות רבות חבות את מקורותיהן לתהליכים שהחלו והתרחשו בימי הביניים. הגבולות המדיניים של אירופה הם, במובנים רבים, תוצאה של הישגים צבאיים ומדיניים שהתרחשו בתקופה סוערת ורוגשת זו.
ימי הביניים > ראשית ימי הביניים

ראשית ימי הביניים מתוארכת, בדרך כלל, לנפילתה של הקיסרות הרומית המערבית בשנת 476, וסיומה מתוארך לאמצע המאה ה-11. אין אירוע אחד היכול לסמן את סיומה של תקופה זו, אך יסודה של הקיסרות הרומית הקדושה והכתרתו של אוטו הראשון בשנת 962, פילוג הכנסייה הנוצרית בין הכנסייה האורתודוקסית המזרחית לבין הכנסייה הרומית-קתולית המערבית בשנת 1054, והכיבוש הנורמני של אנגליה בשנת 1066, מהווים שלוש נקודות ציון המסיימות תקופה זו לפי דעתם של רוב ההיסטוריונים. עם תחילת ימי הביניים התרחש מה שמכונה בפי היסטוריונים כ"תקופת החושך", המתייחסת להידרדרות התרבותית וההתמוטטות החברתית שהתרחשה במערבה של אירופה מנפילתה של הקיסרות הרומית המערבית ועד הרנסאנס הקרולינגי שהחל עם עלייתה של האימפריה הפרנקית בתחילת המאה ה-9 והתאוששותה של הלמידה.
אירופה עדיין נשארה מאחור בהשוואה לכוח העולה של העולם המוסלמי על רשת דרכי המסחר המפותחת שלו, או הודו שנמצאה תחת תקופת הזהב של ממלכת גופטה וסין, שבאותן הזמן הייתה האימפריה המאוכלסת ביותר בעולם תחת שושלת סונג. עם סופו של האלף הראשון מנתה אוכלוסיית העיר קונסטנטינופול כ-500,000 תושבים, לעומתה העיר רומא מנתה רק 35,000 תושבים ופריז כ-20,000 בלבד. העולם המוסלמי שלט על יותר מתריסר ערים גדולות כמו קורדובה, הגדולה בערי מערב אירופה עם 450,000 תושבים ובגדאד עם מעל 500,000 תושבים במרכז אסיה לפי הערכות.
ימי הביניים > ראשית ימי הביניים > שחר ביזנטי

היסטוריונים רבים מחשיבים את הקיסר קונסטנטינוס (שלט בין השנים: 306–337), לשליט הראשון של הקיסרות הביזנטית. היסטוריונים אחרים מתארכים את תאריך תחילתה של הקיסרות הביזנטית בזמן שלטונו של תאודוסיוס הראשון (379–395) והחלפתה הרשמית של הדת הפוליתאיסטית הרומית בדת הנוצרית, או עם מותו של תאודיסיוס בשנת 395 ופיצולה הסופי של הקיסרות הרומית למערב ומזרח.
הקיסרות, שנחשבה בימי הביניים לממשיכתה של הקיסרות הרומית, שמרה על המסורת הרומית-הלניסטית, אך בעקבות השתלטותה של השפה היוונית והפיכתה לשפה המדוברת בקיסרות, נודעה הקיסרות בקרב אנשי התקופה כקיסרות של היוונים, בקרב העולם המוסלמי היא הייתה ידועה בעיקר בשם רומא, בפי תושביה נקראה הקיסרות בשם "רומאנה" ולעצמם "רומאנים".
במשך אלף שנות קיומה נשארה הקיסרות הביזנטית אחד הכוחות הכלכליים, התרבותיים והצבאיים החזקים ביותר באירופה. למרות מפלות והפסדים טריטוריאליים, במיוחד בעת הפלישות המוסלמיות. לשיא התפשטותה הגיעה הקיסרות במאה ה-6, בימיו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון. פעולותיו של יוסטיניאנוס לא נשארו מוגבלות רק לתחום הצבאי. הוא הורה על יצירת שלושה קובצי חקיקה, רוב הידע הקיים על המשפט הרומי מגיע מקבצים אלה. הקודקס הראשון מכיל קובץ של חוקים מזמנו של הקיסר אדריאנוס ועד ימיו של יוסטיניאנוס והוא פורסם בשנת 529, הקודקס השני, והחשוב בין השלושה, מכיל את תמצית כתבי המשפטנים הקלאסיים, דעותיהם של המשפטנים קיבלו תוקף של חוק. הקובץ השלישי הוא אוסף מקורות למשפטנים מתחילים. בימי הביניים קבצים אלה וכמה אחרים שנוספו אליהם אוחדו ונקראו בשם "גוף החקיקה האזרחית", קובץ זה הפך לאחד החשובים בתולדות מדע המשפט והחשיבה המשפטית, והוא עדיין מהווה את הבסיס למשפט האזרחי במדינות מודרניות רבות.
במהלך שלטונו של יוסטיניאנוס סבלה הקיסרות מהתפרצות מגפה קשה של דבר ומכאן שמה "המגפה של יוסטיניאנוס". בין השנים 541–542 פגעה המגפה בעיר קונסטנטינופול ולפי עדויות גבתה את חייהם של כ-5,000 תושבים מדי יום. השפעתה החברתית והתרבותית הייתה דומה למגפת המוות השחור שהשתוללה באירופה במאה ה-14, המגפה התפשטה בכל רחבי העולם והופיעה לסירוגין מידי דור ודור במקומות שונים. חוקרים סבורים כי עד שנת 750 גבתה המגפה כ-100 מיליון קורבנות בכל רחבי העולם. כמה היסטוריונים טוענים כי יבשת אירופה איבדה 50%–60% מאוכלוסייתה בין השנים 541–700. וייתכן כי היא תרמה להצלחתם המהירה של המוסלמים במהלך המאה ה-7 ואובדן השטחים של הקיסרות כגון מצרים, ארץ ישראל, סוריה ואף חלקים מאסיה הקטנה.
בשנים 674–677 הטילו המוסלמים מצור על קונסטנטינופול ובשנת 717 הטילו מצור נוסף, בשני המקרים הצליחו הביזנטים להחזיק מעמד בעזרת יתרונם הטכנולוגי.
ימי הביניים > ראשית ימי הביניים > הפלישות הוויקינגיות

בין השנים 773–1066 פשטו לוחמים וסוחרים ויקינגים, שהגיעו מאזור סקנדינביה, על חלקים רבים מאירופה. הם נודעו בעיקר בזכות היכולות הימיות שלהם ובפרט כלי השיט המתקדמים. תחילה הפשיטות היו קצרות וכללו בעיקר ביזה ולעיתים גם טבח באוכלוסיות המקומיות והחרבת כפרים שלמים באזור בריטניה. עם הזמן הם גם החלו להתיישב במקומות אותם כבשו ולנהל שם קשרי מסחר ועבודה.
לפלישות היו מספר סיבות, וביניהן עוני של ארץ מוצאם, פיצוץ אוכלוסין וחיכוכים פנימיים. הפולשים הגיעו ברובם משלושה מחוזות עיקריים, נורווגיה, שוודיה ודנמרק. הוויקינגים הנורווגים הפליגו מערבה אל עבר איסלנד, גרינלנד ואף לאמריקה הצפונית; השוודים (ורנגים) הפליגו דרך הים הבאלטי אל עבר ארצות אירופה המזרחיות, ואחר כך גם לעבר הים השחור ועד לקיסרות הביזנטית. הדנים (נורמנים) כבשו את חלקה הצפוני של צרפת הידוע כיום בשם נורמנדי, ממנו התפשטו גם לאיטליה ובמאה ה-11 ניסו גם לכבוש את אנגליה.
על אף שמרבית פרסומם נבע מהיותם לוחמים, הוויקינגים נודעו גם כסוחרים, חוקרי יבשות ומתיישבים. הם קיימו קשרי מסחר ענפים עם הביזנטים בקונסטנטינופול, היו הראשונים להתיישב במה שהיא כיום בירת אירלנד – דבלין, והיו המקור לשגשוגה הכלכלי של יורק ולהפיכתה לאחד ממרכזי הסחר החשובים באנגליה. לקראת סוף המאה ה-11 דעך שלטון הוויקינגים, ולאחר כמה תבוסות בקרבות מכריעים, חדלו הפלישות כליל. בנוסף, המתיישבים הסקנדינבים נטמעו באוכלוסייה המקומית, מה שהתבטא גם בקבלת הנצרות וזניחת אמונותיהם הפגניות.
השפעתם של הוויקינגים על אירופה הייתה ניכרת; באירופה המזרחית הם החישו את התהוותן של מדינות סלאביות, ובייחוד זו של רוסיה (על פי הכרוניקה הרוסית הראשונה, המייסד של אחת מהשושלות החשובות במדינה, רוריק, היה ורנגי), ובמערב אירופה, הם האיצו באופן עקיף את תהליך הפיאודליזציה.
ימי הביניים > ראשית ימי הביניים > רוס של קייב והתפשטות הנצרות במזרח אירופה

רוס של קייב, המדינה הרוסית הראשונה התגבשה לקראת שנת 880 והתקיימה עד למחצית המאה ה-13. היא הוקמה על ידי סוחרים ממוצא סקנדינבי ממשפחת רוריק ובירתה הייתה קייב. בסוף המאה ה-9 - המחצית הראשונה של המאה ה-10, בתקופת שלטונם של ולדימיר הראשון ויארוסלבאב הראשון, הגיעה רוס של קייב לשיא פריחתה. בתקופה זו היא קיבלה את הנצרות ופורסם קובץ חוקים מסודר. המדינה הייתה משולבת היטב במרקם האירופי וקיימה קשרים דתיים הדוקים עם האימפריה הביזנטית. כמו כן, התקיימו קשרי מסחר, תרבות וקשרי נשואים עם האצולה המערב אירופית. לקראת המאה ה-13 מרכז הכובד עבר בהדרגה מהשלטון המרכזי לנסיכויות רוסיות בצפון ובעיקר לנסיכות ולדימיר. רוס של קייב התפרקה סופית בעקבות פלישת המונגולים באמצע המאה ה-13.
התפשטות הנצרות למזרח אירופה התרחשה בשני צירים עיקריים: מהאימפריה הביזנטית האורתודוקסית ומהאימפריה הרומית הקדושה הקתולית. בשנת 862 מלך מוראביה פנה לקיסר האימפריה הביזנטית, מיכאל השלישי בבקשה לשלוח לו כמרים נוצרים. הקיסר בחר שני אחים קירילוס ומתודיוס לביצוע המשימה. כתוצאה מפעילותם, מוראביה, בולגריה וסרביה קבלו את הנצרות אורתודוקסית. כמו כן, הפיצו הכמרים באזורים האלה גם את האלפבית הקירילי המבוסס על האלפבית היווני שהיה מקובל באימפריה הביזנטית. לאחר הצלחה זו, במהלך המאה ה-10 נמשכו מאמצים לנצר גם את הרוסים. פעילות זו הסתיימה רשמית בשנת 989 בתקופת שלטון ולדימיר הראשון, נסיך קייב, עת קיבלה רוס של קייב את הנצרות.
בהשפעת האימפריה הרומית הקדושה, מלך פולין מיישקו הראשון התנצר בשנת 966. במהלך סוף המאה ה-9 הנצרות האורתודוקסית החלה להתפשט גם בהונגריה. ואכן, מייסד המדינה ההונגרית, אישטוון הראשון המיר את דתו ואת המדינה כולה לנצרות קתולית.
במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13 מלכי דנמרק, שוודיה ואבירים גרמנים החלו במהלך מסעי הצלב הצפוניים. כתוצאה מכך התנצרו עמים לאורך הים הבלטי למעט ליטא. תהליך התנצרות בליטא היה ארוך. בשנת 1250 הנסיך הגדול של ליטא מינדאוגס התנצר על ידי כמרים קתולים. אומנם יורשיו לא היו נוצרים ונושא זה היה כלי דיפלומטי בידיהם במאבקי כוח מול המדינות השכנות. במהלך המאה ה-14 שלטה ליטא על שטחים רבים שהיו שייכים בעבר לרוס של קייב ותושביהם היו נוצרים אורתודוקסים. בסופו של דבר ליטא קבלה על עצמה נצרות קתולית במסגרת התקרבות לפולין בשנת 1385.
ימי הביניים > שיא ימי הביניים > פלישת המונגולים לאירופה

הפלישה המונגולית הראשונה למזרחה של אירופה התרחשה בשנת 1223. כוחות ג'ינגיס חאן קבלו פקודה לנוע לכיוון קייב ובקרב על נהר קלקה בשנת 1223 הובסו הרוסים, אך המונגולים חזרו כלעומת שבאו.
בשנת 1237 המונגולים החלו במערכה חדשה, הפעם עם כוונות ברורות להשתלט על השטח הכבוש. במהלך מספר שנים כל הנסיכויות הרוסיות נכבשו וזאת למרות ההתנגדות העזה. העיר ולדימיר נהרסה ולא שבה למעמדה הבכיר לעולם. קייב נכבשה בשנת 1242. התוצאה העיקרית של הפלישה הייתה התפרקות סופית של רוס של קייב.
המונגולים לא שלטו במישרין ברוסים, אלא מינו שליטי בובה רוסים מקרב משפחות הנסיכים ששלטו לפני הכיבוש ברוסיה. נסיכים אלה הגיעו לחאן אורדת הזהב לקבלת אישור לתפקיד הנסיך. עד המאה ה-14 נסיך ולדימיר היה אחראי להעברת מיסים שנתיים לחאן מכל הנסיכויות הרוסיות. בקרב קוליקובו הכוחות הרוסים בהנהגת דמיטרי דונסקוי, נסיכי מוסקבה הצליחו להביס את הכוחות של אורדת הזהב והבכורה עברה באופן סופי למוסקבה. תהליך שחרור הנסיכויות הרוסיות משליטת אורדת הזהב היה ארוך והסתיים רק בשנת 1480 לאחר ההתקוממות הגדולה על נהר האוגרה.
גם מרכזה של אירופה סבלה מפלישות מונגוליות. פלישות המונגולים לפולין התרחשו ב-3 גלים – בשנת 1241 במסגרת המשך של המערכה נגד רוס של קייב, בשנים 1259–1260 ובשנים 1287–1288. על אף שחלק גדול מערי פולין, כולל קרקוב נכבשו המונגולים לא הצליחו להשתלט על המדינה ופולין שמרה על העצמאות.
בשנת 1241 המונגולים המשיכו גם להונגריה ולקרואטיה. מבחינת המונגולים המערכה הצבאית הייתה מוצלחת מאוד. הם כבשו רוב ערי הונגריה והגיעו עד לים האדריאטי. אומנם מסיבות שונות הם חזרו מזרחה. פלישות מאוחרות יותר, במהלך סוף של המאה ה-13 היו מוצלחות הרבה פחות והצבא המונגולי ספג תבוסות בפולין ובהונגריה.