תאיטטוס (דיאלוג אפלטוני)
תוכן > ידיעה כתחושה (151d-186e)

תאיטטוס מציע הגדרה לפיה ידיעה היא תחושה (aisthēsis), וסוקרטס טוען שהגדרה זו שקולה לטענה של פרוטגורס ש"האדם הוא מידת כל הדברים", אשר ניתנת לפירוש כך שעבור כל אדם תחושותיו הן ידיעות, והן אינן יכולות להיות מוטעות. אולם, עמדה כזו נדרשת להסביר כיצד ייתכן שלשני אנשים יהיו תחושות מנוגדות, למשל שאדם אחד יחוש שהרוח שנושבת היא קרה בעוד השני יחוש שאותה רוח אינה קרה. לשם כך סוקרטס מציע לעזרתם של תאיטטוס ופרוטגורס את תורת הזרם של הרקליטוס. הרקליטוס הוא הדמות המייצגת של העמדה לפיה הכל נמצא בתנועה, אליה משייך אפלטון את כל חכמי קדם מלבד פרמנידס, ובפרט את הומרוס (שקבע שאוקיינוס וטתיס הם הוריי האלים), אפיכרמוס ואמפדוקלס. על פי הירקליטוס, לא ניתן לומר שדברים "הינם" אלא רק שהם "מתהווים", כלומר נמצאים בשינוי תמידי. אם כך, לא נכון לומר שהרוח היא גם קרה וגם לא קרה, אלא שיש תהליך שבו הרוח נעשית קרה ותהליך אחר בו היא נעשית לא קרה. סוקרטס מחבר בין תורתו של הרלקיטוס לזו של פרוטגורס, על ידי הטענה שהתהליך בו דברים מתהווים ומקבלים את תכונותיהם המוחשיות הוא תהליך התחושה. כך למשל בתהליך הראייה האובייקט נעשה ללבן והעין נעשית לעין שרואה. לא ניתן לומר שהאובייקט היה לבן לפני התחושה, אך בתהליך התחושה הוא נעשה לבן באופן אמיתי. אם כך התחושה של האדם היא אמת המידה לתכונות המוחשיות של דברים, והיא מהווה ידיעה שלהן.
סוקרטס עונה להגדרה של ידיעה כתחושה בכמה שלבים:
מענה לסובייקטיביזם של פרוטגורס: סוקרטס מתחיל במענה לפרשנות של הטענה של פרוטגורס שהאדם הוא מידת כל הדברים, לפיה כל תחושה או שיפוט של האדם הם אמיתיים ומהווים ידיעה. הביקורת הראשונה של סוקרטס היא שגם אדם חולה או משוגע, או אדם שחולם, חושב שיש לו תחושות ושיפוטים שנראים לו אמיתיים, אך הם אינם אמיתיים. התשובה בשם פרוטגורס היא שהתחושות של האדם החולה או המשוגע דווקא כן אמיתיות, הן התחושות שבאמת נוצרות מהמפגש של מושא התחושה עם גוף או נפש חולים. סוקרטס מוסיף ביקורות נוספות, למשל שאדם שעוצם עין אחת גם רואה וגם אינו רואה אותו אובייקט, ולפיכך גם יודע וגם אינו יודע, או שאדם שרואה טקסט בשפה זרה אינו יודע מה כתוב בטקסט. סוקרטס מודה שבביקורות הללו יש מידה של התחכמות, ושאם פרוטגורס היה שומע אותן הוא היה אומר שסוקרטס מנהל את הדיון כמו חזיר. ביקורת מהותית יותר היא שלא כל אדם נתפס בעינינו כאמת מידה שווה לדברים, אלא שאנו תופסים בני אדם מסוימים כמומחים. השיפוט של המומחה לגבי מה שיועיל לאדם מסוים, עשוי להיות אמיתי יותר מן השיפוט של האדם עצמו. כך גם השיפוט של מומחה לגבי מה שיועיל לעיר מסוימת, עשוי להיות אמיתי יותר מן השיפוט של אזרחי אותה עיר. עמדתו של פרוטגורס יכולה להוביל גם לסתירה עצמית, שכן אם כל שיפוטיהם של כל בני האדם נכונים, הרי שכך גם השיפוט של בני האדם שחושבים שלא כל השיפוטים של בני האדם נכונים.
מענה לפרשנות רדיקלית של הרקליטוס: סוקרטס מסביר שהאנשים באפסוס נוקטים בפרשנות מחמירה של הרקליטוס, לפיה ההשתנות המתמדת של דברים לא מאפשרת אפילו לנקוב בשמם. איש אפסוס הידוע ביותר שהחזיק בעמדה זו הוא קרטילוס תלמידו של הרקליטוס, אשר מופיע גם בדיאלוג הקרוי על שמו קרטילוס. כתוצאה מן העמדה של האנשים באפסוס אי אפשר לייחס לשום דבר שום תכונה באופן אמיתי, שכן אותו דבר בהכרח ינוע ויקבל את התכונה ההפוכה. לפיכך אי אפשר לומר שתחושה מסוימת היא ראייה ולא אי־ראייה, ובאותו אופן אי אפשר לומר שתחושה היא ידיעה ולא אי־ידיעה.
מענה סופי להגדרת הידיעה כתחושה: סוקרטס עורך הבחנה בין הדבר שעמו אנחנו חשים (הנפש) לבין הדבר שדרכו אנחנו חשים (איברי החישה). בעוד שאיברי החישה יכולים להבחין רק במושאי החישה הישירים שלהם, למשל האוזניים בצלילים והלשון בטעמים, אנחנו יכולים להבחין בכך שצליל שונה מטעם. זו עדות לכך שהנפש היא זו שמקיימת את התחושה דרך איברי החישה, ולא איברי החישה לבדם. הנפש מסוגלת להשוות תחושות שונות ולזהות מאפיינים שלהן שאינם מושאים ישירים של החישה ולכן איברי החישה אינם יכולים להכיר אותם. כך למשל אנחנו יכולים לשפוט שתחושה כלשהי שונה מתחושה אחרת או דומה לה. סוקרטס מגיע למסקנה שהתחושה עצמה איננה יכולה להיות ידיעה, שכן תכונות חשובות כמו קיום, הבדל ודמיון לא מוכרים על ידי התחושה, אלא רק על ידי השיפוט של הנפש.