stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייוויד מוריסי
תפקידים בתיאטרון

| שנה | שם ההצגה | תפקיד | בימוי | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1986 | WCPC | סיימון | פאם ברייטון | ליברפול פלייהאוס |
| 1986 | Jug | מאט ברדבורי | פיליפ הדלי | תיאטרון רויאל, סטרפורד איסט |
| 1986 | Le Cid (אנ') |  | דקלאן דונלן | סיבוב הופעות / להקת התיאטרון Cheek by Jowl |
| 1987 | הלילה השנים עשר | סבסטיאן | דקלאן דונלן | דונמאר ורהאוס |
| 1987 | Ghetto | ג'ורג'ו | ג'וליהפסקל | המרסמית' ריברסייד סטודיוס |
| 1987–1988 | The Cabinet Minister | ולנטיין וייט | ברהאם מארי | תיאטרון רויאל אקסצ'יינג' במנצ'סטר |
| 1988 | המלך ג'ון | בסטרד | דבורה וורנר | תיאטרון The Other Place |
| 1988 | הנרי השישי, חלק ראשון, חלק שני וחלק שלישי | ורנון | אדריאן נובל | תיאטרון רויאל שייקספיר |
| 1988 | אדוארד הרביעי (אנ') | דוכס קלרנס | אדריאן נובל | תיאטרון רויאל שייקספיר |
| 1988 | ריצ'רד השלישי | דוכס קלרנס | אדריאן נובל | תיאטרון רויאל שייקספיר |
| 1988 | The Plantagenets | ורנון / דוכס קלרנס | אדריאן נובל | תיאטרון רויאל שייקספיר |
| 1989 | ריצ'רד השלישי | דוכס קלרנס | דבורה וורנר | מרכז האמנויות ברביקן |
| 1989 | המלך ג'ון (אנ') | בסטרד | דבורה וורנר | תיאטרון The Pit |
| 1990 | פר גינט | פר גינט | דקלאן דונולן | התיאטרון הלאומי - אולם אוליבייה |
| 1990 | The School for Scandal (אנ') |  | פיטר ווד | התיאטרון הלאומי - אולם אוליבייה |
| 1993 | מהומה רבה על לא דבר | קלאודיו | מתיו וורקוס | תיאטרון קווינס |
| 1999–2000 | Three Days of Rain (אנ') | פיפ / תיאו | רובין להפוור | דונמר ורהאוס |
| 2008–2009 | In a Dark Dark House (אנ') | טרי | מייקל אטנבורו | תיאטרון אלמיידה |
| 2011 | מקבת' | מקבת' | ג'מה בודינץ | תיאטרון אברימן |
| 2015-2016 | Hangmen (אנ') | הארי וייד | מת'יו דאנסטר | תיאטרון רויאל קורט ותיאטרון וינדהאם |
דוני דארקו

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ריצ'רד קלי 
 הופק בידי:  אדם פילדס ננסי ג'ובונן שון מקקיטריק
 תסריט:  ריצ'רד קלי 
 עריכה:  סאם באוור אריק סטרנד
 שחקנים ראשיים:  ג'ייק ג'ילנהול דרו ברימור מגי ג'ילנהול ג'נה מאלון מרי מקדונל הולמס אוסבורן פטריק סווייזי נואה ויילי
 מוזיקה:  מייקל אנדרוז מייק באואר
 צילום:  סטיבן פוסטר 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Flower Films 
 חברה מפיצה:  ניומרקט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 בינואר 2001 (פסטיבל סאנדנס)
 משך הקרנה:  113 דקות גרסת הבמאי: 133 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  דרמה קומית, סרט אימה, סרט בלשי, סרט דרמה, סרט פנטזיה, סרט מדע בדיוני, סרט ריאליזם קסום 
 מקום התרחשות:  איווה 
 תקופת התרחשות:  October 1988, October 24, 1988, October 10, 1988, October 2, 1988, October 29, 1988 
 תקציב:  6,000,000 דולר
 הכנסות:  2,962,988 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   donniedarko
 פרסים:  אינדיפנדנט ספיריט
 סרט הבא:  ס. דארקו 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'ייק ג'ילנהול בתפקיד דוני דארקו, 2001
דוני דארקו (באנגלית: Donnie Darko) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה/מותחן פסיכולוגי/מדע בדיוני, אשר נכתב ובוים בשנת 2001 על ידי ריצ'רד קלי. הסרט בכיכובו של ג'ייק ג'ילנהול מתמקד בנער בשם דוני דארקו החווה הזיות שמקורן לכאורה בסכיזופרניה פראנואידית.
הסרט לא זכה להצלחה רבה כאשר יצא לראשונה לקולנוע ב-2001, אולם צבר פופולריות רבה לאחר שיצא ב-DVD ובמשך השנים אף זכה למעמד של סרט פולחן. בזכות המעמד שהסרט הגיע אליו, הופק לו סרט המשך שנקרא "ס. דארקו".
הנושאים העיקריים שבהם עוסק הסרט הם פרדוקסים הנוגעים למסע בזמן ולפילוסופיה. הצד הפילוסופי של הסרט נוגע בסתירה שבין דטרמיניזם לבין חופש הבחירה של האדם (הגישה הפטליסטית). הסרט מציג את שתי הגישות ומעמת אותן זו בזו.
פסקול

מכיוון שעלילת הסרט מתרחשת בשנות ה-80 פסקול הסרט מכיל רפרנסים רבים לעשור זה. ומלבד קאבר של גארי ג'ולס לשיר Mad world של להקת Tears for Fears הוא מכיל שירים מהגל החדש, בין השאר של ג'וי דיוויז'ן, אקו והבאנימן ועוד.
הדמויות הראשיות

דוני דארקו (ג'ייק ג'ילנהול) - הדמות הראשית. נער החווה הזיות שמקורן בסכיזופרניה פראנואידית עליו מוטלת המשימה להציל את היקום מקריסה.
אליזבת' דארקו (מגי ג'ילנהול) - אחותו הגדולה של דוני.
גרטשן רוס (ג'נה מאלון) - חברתו של דוני.
פרנק (ג'יימס דובאל) - החבר של אליזבת'.
רוז דארקו (מרי מקדונל) - אימו של דוני.
אדי דארקו (הולמס אוסבורן) - אביו של דוני.
סמנתה (סם) דארקו (דביי צ'ייס) - אחותו הקטנה של דוני.
קארן פומרוי (דרו ברימור) - המורה לספרות אנגלית של דוני.
פרופסור מוניטוף (נואה ויילי) - המורה למדעים בבית ספרו של דוני.
ג'ים קאנינגהאם (פטריק סווייזי)
קיטי פארמר (בת' גראנט) - מורה בבית ספרו של דוני.
רוברטה ספארו (פיישינס קליבלנד) - אישה זקנה וסנילית אשר מתגוררת בעיירה של דוני.
גרסת הבמאי משנת 2004

סופו של הסרט המקורי מ-2001 לא היה ברור והשאיר פרשנויות רבות שרובן פורסמו באינטרנט. ההתעסקות הרבה בסרט העניקה לו מעמד של סרט פולחן.
בעריכה המחודשת של הסרט (גרסת הבמאי מ-2004) ניסו יוצריו לספק פרשנות רשמית להתרחשויות בגרסה המקורית: הם הוסיפו קטעים חדשים לסרט, וכן קטעים נבחרים מהספר הבדיוני "הפילוסופיה של המסע בזמן" מאת רוברטה ספארו, שאף מאוזכר מספר פעמים בסרט המקורי. קטעים אלו מוצגים תוך כדי הסרט בגרסה המחודשת, וכמו כן ניתן לקרוא אותם באתר הסרט.
ראו גם

ס. דארקו
ג'וזף מונטויה

ג'וזף מנואל מונטויה (באנגלית: Joseph Manuel Montoya‏; 24 בספטמבר 1915 – 5 ביוני 1978) היה פוליטיקאי אמריקאי וחבר במפלגה הדמוקרטית ששימש כסגן מושל ניו מקסיקו (1947–1951 ו-1955–1957), כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית (1957–1964) וכסנאטור אמריקאי מניו מקסיקו (1964–1977).
ביוגרפיה > ראשית חייו והשכלה

מונטויה נולד ב-24 בספטמבר 1915 בפניה בלנקה, ניו מקסיקו. הוריו, תומאס ופרנסס מונטויה, היו צאצאים קתולים של מתיישבים ספרדים בניו מקסיקו במאה ה-18. הוא קיבל את השכלתו המוקדמת בבתי ספר ציבוריים במחוז סנדובל וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון ברנאלילו ב-1931. הוא המשיך את לימודיו ב-אוניברסיטת ריג'יס בדנוור, קולורדו. ב-1934 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון הבירה.
ב-1936 בגיל 21, בזמן שמונטויה עדיין היה בג'ורג'טאון, הוא הפך לאדם הצעיר ביותר בתולדות המדינה שנבחר לבית הנבחרים של ניו מקסיקו. ב-1938 סיים מונטויה את לימודי המשפטים ונבחר מחדש. בשנה שלאחר מכן, הוא נבחר למנהיג הרוב הדמוקרטי בבית.
ביוגרפיה > קריירה

מונטויה נבחר לסנאט של ניו מקסיקו ב-1940, והפך שוב לחבר הצעיר ביותר בגוף זה שנבחר אי פעם. עד שעזב את הסנאט ב-1946, מונטויה נבחר פעמיים לסנאט של המדינה ומילא תפקידים של מצליף הרוב ויושב ראש ועדת המשפט. מ-1947 עד 1957 הוא נבחר לסגן מושל ניו מקסיקו שלוש פעמים וכן כיהן שתי קדנציות נוספות בסנאט של המדינה.
בשנת 1957, מונטויה נבחר לבית הנבחרים האמריקאי בבחירות מיוחדות לאחר מותו הפתאומי של חבר הקונגרס מניו מקסיקו שנבחר לאחרונה מחדש, אנטוניו מ. פרננדס. בקונגרס זכה מונטויה להכרה כמתון פוליטי, דמוקרט מסור ומחוקק חרוץ - תכונות שהקנו לו את ההערכה של חבריו המחוקקים והפכו אותו לחבר קונגרס יעיל. בשנת 1962, הוא ניצח את הרפובליקני ג'ק ק. רדמן.
בשנת 1963, הוא הפך לחבר בוועדת ההקצאות של הבית, שם היה תומך חזק בצעדי חינוך ועד מהרה חיבר את חוק החינוך המקצועי. בשנת 1964, הוא העניק חסות לחוק המדבר, שהגן על אזורי השממה. מונטויה זכה בבחירות לסנאט של 1964 כדי להשלים את כהונתו של דניס צ'אבס, שמת במהלך תפקידו. מונטויה ניצח למרות שמושל ניו מקסיקו, אדווין ל. מקם, התפטר מתפקיד המושל כדי למלא את המושב באופן זמני. כך החלה קריירה של שתים עשרה שנים בסנאט, שם כיהן בוועדת ההקצאות, הוועדה לעבודות ציבוריות, הוועדה המשותפת לאנרגיה אטומית וועדת ווטרגייט של הסנאט.
ב-1976, שנה שבה היה ניצחון דמוקרטי בכל רחבי הארץ, הובס מונטויה על ידי האריסון שמיט הרפובליקני ב-57% מול 42%.
ביוגרפיה > מותו

מונטויה מת בוושינגטון הבירה ב-5 ביוני 1978 בגיל 62.
ג'ון קלהון (1793–1852)

ג'ון קלהון (באנגלית: John Calhoon‏; 13 באפריל 1793 – 15 באוקטובר 1852) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקנטקי.
ביוגרפיה

קלהון נולד במחוז הנרי, קנטקי ב-13 באפריל 1793. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק בעריכת דין.
קלהון היה חבר בבית הנבחרים של קנטקי בשנים 1820, 1821, 1829 ו-1830. הוא ניסה להיבחר לקונגרס ה-20 אולם לא הצליח. הוא קיבל את אישורי הבחירות כמועמד אדמס לקונגרס ה-20, שהתקיימו ב-5–7 בנובמבר 1827, כדי למלא את המשרה שהתפנתה בשל מותו של חבר בית הנבחרים ויליאם ס. יאנג, אך, כדי להימנע מתחרות, התפטר ויחד עם יריבו, תומאס צ'ילטון, עתר למושל קנטקי לבחירות חדשות. הוא שוב לא הצליח להיבחר בבחירות האלו.
קלהון נבחר כאנטי ג'קסוני לקונגרס ה-24 וכוויגי לקונגרס ה-25, וכיהן מ-4 במרץ 1835 עד 3 במרץ 1839 ולא הועמד לבחירה מחדש לקונגרס ה-26. לאחר שעזב את הקונגרס, הוא עבר לסנט לואיס, מיזורי ב-1839 וחזר לעסוק בעריכת דין. הוא חזר לקנטקי ומונה לשופט של המחוז השיפוטי הארבעה עשר בינואר 1842. הוא מת ב-15 באוקטובר 1852 בלואיוויל, קנטקי.
על שמו נקראה העיר קלהון, קנטקי, בירת מחוז מקלין.
ביקורת פנימית

ביקורת פנימית היא מקצוע, הכולל פעילות מעין שיפוטית (ראה בג"ץ 7805/00 רוני אלוני נגד מבקרת עיריית ירושלים) של בדיקה והערכה עצמאיות ואובייקטיביות, המתייחסות לתהליכים ולפעולות בארגון, לרבות תהליכי בקרה, ניהול סיכונים וממשל תאגידי, לשם השגת מטרותיו, ולשם שמירה על האינטרס הציבורי על-פי דין. תפקידי הביקורת הפנימית מפורטים בחוק הביקורת הפנימית תשנ"ב-1992 והם כוללים, בין היתר, שמירה על החוק, מינהל תקין, טוהר מידות, יעילות וחיסכון ומועילות.
בעידן הממשל התאגידי הפכה הביקורת הפנימית בעיני הציבור, הרגולציה, המחוקק ובתי הדין, לאחת מאבני הבניין המרכזיות בשמירה ובהגנה על האינטרס הציבורי.
הביקורת הפנימית היא הזרוע הארוכה והפנימית של הציבור אשר רואה בה גורם פיקוח, בקרה וביקורת פנימיים בחברות, בתאגידים ובארגונים אשר יש בהם עניין לציבור, במישרין או בעקיפין. אי לכך, ניתן להגדירה כ"עין הציבורית הפנימית". כמו כן, לביקורת הפנימית תרומה חשובה בפיקוח על הניהול המיטבי של כספי הציבור.
ביקורת פנימית היא פעילות המתבצעת על ידי מבקר פנימי בארגון ציבורי. פעילות זו נועדה להפנות קשב של מנהלים ועובדים בארגון לסיכונים בתפקוד הארגון ולצורך בשיפור הבקרות הניהוליות כדי לצמצם את הסיכונים הללו. ניתוח הסיכונים והצעת הבקרות הניהוליות המתאימות נועדו להבטיח קידום מועיל, יעיל ומוסרי של יעדי הארגון, ולשמור על כספו ורכושו.
הגורמים אשר זקוקים לביקורת הפנימית הם: תושבי המדינה, הממשלה, הכנסת, בעלי חברות, גורמי הנהלה ונושאי משרה בארגון, העובדים, הלקוחות המשקיעים וכדומה בגופים הציבוריים. מכאן אנו למדים כי ביקורת פנימית חיונית לצורך שמירת האינטרס הציבורי, ולכן יש צורך בקיום ביקורת פנימית בגופים הציבוריים.
המבקר הפנימי חייב לבצע את עבודתו במירב המקצועיות והזהירות, לשאוף למצוינות בעבודתו, זאת תוך קיום תוכנית אבטחת איכות ושיפור מתמשכת – כל זאת, על פי אמות המידה של חוקיות, סדירות, חיסכון, יעילות, אפקטיביות, הגינות כלפי הסביבה, מנהל תקין וטוהר מידות.
הצלחתם של המבקרים הפנימיים נובעת מהיותם אנשי יושרה וצדק, מהמקצועיות שלהם, אך לא פחות מכך, מהגיבוי הניתן להם כמי שמתמנים ופועלים על פי החוק, אשר נחקק עקב הצורך בקיום ביקורת פנימית בגופים הציבוריים.
כיום, יותר מתמיד רואים הרגולטורים והמחוקקים בעולם ובארץ, את הנחיצות של הביקורת הפנימית "כזרוע שמתפקידה לבצע פיקוח, בקרה וביקורת על התהליכים המתבצעים בארגון, תוך שקיפות ושמירה על האינטרס הציבורי, בייחוד בנושא הניהול התקין וטוהר המידות."
יעוד הביקורת הפנימית

הביקורת הפנימית מהווה את אחד ממרכיבי היסוד של הבלמים והאיזונים בארגון והיא תורמת לשיפור המנהל התקין וטוהר המידות בארגון.
יעודה של הביקורת הפנימית הוא בתרומתה לאיכות ולמצוינות ארגונית, המכוונת את הארגון ערכית ומקצועית להשיג שלמות בכל מה שהוא עושה כלפי כלל בעלי העניין. כמו כן, לסייע להנהלת הארגון באיתור כשלים בתהליך במטרה לצמצם בעתיד את העלויות שיצרו הכשלים בעבר ולהמליץ על שיפורים בתהליך בשאיפה להביא את הארגון לביצועים טובים יותר.
בחלקה של הביקורת נופל החלק הקשה והמורכב, להיות "שומרת סף" התורמת את חלקה לאיכות ולמצוינות בכך, שהיא חושפת לאור אזורים בהם הארגון צפוי להיכשל כתוצאה מליקויים מערכתיים, מקצועיים או נורמטיביים.
בישראל

בישראל מעוגנת פונקציית הביקורת הפנימית בגופים ציבוריים בחוק הביקורת הפנימית, התשנ"ב-1992. בגופים פיננסיים (בנק, חברת ביטוח), בחברות ציבוריות ובגופים נוספים נדרש מינוי מבקר פנימי מכוח החוקים המסדירים את פעולתם. בין יתר הגופים החייבים במינוי ע"פ חוק של מבקר פנימי הם: חברות ציבוריות (נסחרות בבורסה), חברות ממשלתיות, גופים ציבוריים (משרדי ממשלה וגופים נתמכים על-ידה), רשויות מקומיות ואגודת שיתופיות.
חוק הביקורת הפנימית מגדיר התאמה לתפקיד בזו הלשון (סעיף 3(א)(4)): "הוא בעל תואר אקדמי מאת מוסד להשכלה גבוהה בישראל או מוסד להשכלה גבוהה בחוץ לארץ שהכיר בו לעניין זה מוסד להשכלה גבוהה בישראל, או שהוא עורך דין או רואה חשבון". יש לשים לב שהמבקר הפנימי אינו חייב להיות עורך דין או רואה חשבון: המבקר הפנימי רשאי להיות בעל תואר אקדמי, או עורך דין, או רואה חשבון (כיוון שבעת חקיקת החוק, עריכת דין וראיית חשבון לא דרשו בהכרח תואר אקדמי).
קיימת לשכה מקצועית שהיא לשכת המבקרים הפנימיים בישראל ואשר מקיימת מסלולי לימודים לתואר ראשון ושני בביקורת פנימית ומנפיקה (באמצעות הלשכה העולמית IIA) תעודת מבקר פנימי מוסמך CIA.
סעיף 3(א)(5) מגדיר את דרישות הניסיון כחלק מדרישות ההתאמה, בין היתר ניסיון של שנתיים או שהשתתף בהשתלמות מקצועית שאישרה הוועדה לענייני השתלמויות – בראש הוועדה עומד נציג של לשכת המבקרים הפנימיים.
החוק מחייב מינוי מבקר פנימי אולם לא נקבעו כללים לשעות עבודה ומספר המבקרים ולכן לא פעם הארגון מעדיף לצמצם את עבודת המבקר. כאן חשובה מידת היכולת של המבקר להציג את ההשלכות והסכנות שבהיעדר שעות מספיקות של ביקורת (משאבים לביקורת). תקציב שעות של הביקורת הוא פונקציה, בין היתר לגודל הארגון, פעילותו וכדומה. שעות העבודה, מספר המבקרים והיקף הביקורת נשלטים על ידי הארגון וזה עלול לעיתים להקשות על ביקורת נאותה. החוק דורש את אי תלותו של המבקר הפנימי ולכן על תאגידים לפעול לכך, כגון הכפפתו של המבקר הפנימי לדרג הבכיר ביותר בארגון, לרוב ליו"ר הדירקטוריון. אישור תקציב הביקורת הפנימית נעשה על ידי ועדת הביקורת בהתאם להצעת תוכנית עבודה שנתית ורב-שנתית אותה מגיש המבקר על-סמך הערכת סיכונים – לעיתים ובחלק מן המבקרים הוא בעצמו עורך את הערכת הסיכונים – ובדיקת החשיפה למעילות – גם סקר שהמבקר לעיתים עורך בעצמו.
סעיף 45א(2) לחוק מבקר המדינה 1958 מעניק הגנה למבקר פנימי.
בישראל > הביקורת הפנימית באוניברסיטאות בישראל – מקרה מיוחד

מוסדות ההשכלה הגבוהה בישראל הוחרגו מהחובה לקיים ביקורת פנימית ע"פי חוק. סעיף 1 בחוק, המפרט איזה גוף במדינה יחשב כגוף ציבורי ע"פי חוק זה, שחובה עליו לקיים ביקורת פנימית, מסתיים במשפט הבא: "והכל למעט מוסד להשכלה גבוהה שהוכר לפי סעיף 9 לחוק המועצה להשכלה גבוהה, התשי”ח-1958". הטעם להחרגה זו הוא עיקרון החופש האקדמי ממנו נהנים מוסדות אלה. למרות זאת, כל האוניברסיטאות ורוב המכללות, לקחו על עצמן מרצון לקיים ביקורת פנימית במוסדותיהן. החוק מסדיר אפשרות כזו בסעיף 15א' לחוק המועצה להשכלה גבוהה באומרו ש-"על המבקר של מוסד מוכר יחולו הוראות סעיפים 3, 4, 8 עד 10, 12, 14(ב) ו-(ג) ו-24(ג) לחוק הביקורת הפנימית, התשנ”ב-1992, בשינויים המחויבים לפי העניין.”כלומר, החוק מחייב את המבקר עצמו (משנבחר כזה) ולא את האוניברסיטה שאין להשית עליה חובה בעניין הזה. תנאי נוסף (מבין כמה) שהחוק מחייב בסעיף 3 בו הוא, שעל מבקר פנימי להיות "יחיד". דהיינו, המבקר לא יכול להיות "חברה" בע"מ או פרטית.
שאלה מידית שעולה מכל הנ"ל היא, כיצד מקיימים חופש אקדמי במוסד השכלה גבוהה במציאות של קיום ביקורת פנימית עצמאית. סוגיה זו של יחסי הגומלין בין הביקורת הפנימית באוניברסיטאות לבין עיקרון החופש האקדמי נדונה בפירוט במאמר שהופיע בספר שהוציאה אונ' בן-גוריון בנגב. בעניין זה יש שונות מסוימת בין האוניברסיטאות. סמכות מבקר האוניברסיטה לבדוק נושאים שבסמכות סנאט האוניברסיטה (במיוחד סוגיות אקדמיות ומינויים אקדמיים) היא מוגבלת בכל האוניברסיטאות, למעט באונ' בן-גוריון בנגב. באונ' בן-גוריון בנגב כתוב בחוקתה ובתקנון הכללי שלה: "אין מרות על המבקר אלא החוק, החוקה (של האוניברסיטה) והתקנון הכללי", וע"פי התקנון הכללי המבקר חייב (רק) "לכבד את החופש האקדמי המוענק לאונ' לרבות חברי הסגל שלה". מיד נשאלת השאלה: מי יקבע מה נהנה מחופש אקדמי ומה לא. אליבא דכותב המאמר, רק מבקר האונ' יקבע זאת ולאור שני כללים: 1. כל סוגיה שהתקנון האקדמי קובע אודותיה הלכה, אינה נהנית מהחופש האקדמי, מכיוון שעל חברי הסגל לפעול ע"פי המוכתב בתקנון; 2. מבקר האוניברסיטה יימנע מליזום ביקורת בתחומים המופיעים (כדוגמאות) בסעיף 15בחוק המועצה להשכלה גבוהה (עמ' 587 במאמר). עוד גורס מחבר המאמר, שהעובדה שהסעיף המציין את סמכותו של מבקר האוניברסיטה מכוח "חוק הביקורת הפנימית 1992" בחוק המועצה להשכלה גבוהה, מופיע כסעיף משנה בסעיף 15 – זה המעניק לאוניברסיטאות ולחברי הסגל שלה את החופש האקדמי, נותן משנה תוקף לגישתו. לאמור: חופש אקדמי מחד, אך לא בלתי מוגבל ונתון לביקורת מאידך, והכל כרוך בסעיף קצר אחד בחוק.
סיבה נוספת להיות האוניברסיטאות מקרה מיוחד בתחום זה היא העובדה, שמבקר האוניברסיטה בהן אינו כפוף לאיש. זאת להבדיל מהמבקרים הפנימיים במשרדי הממשלה ובגופים אחרים הכפופים לאחד מאנשי ההנהלה: בין אם מדובר בסגן השר, או בשר עצמו, או במנכ"ל או ביו"ר החברה/עמותה וכיוצא בזה. הגדילה אונ' בן-גוריון בנגב לעשות ולקבוע בחוקתה ש-"אין על המבקר מרות, אלא של החוק, החוקה (חוקת האונ') והתקנון הכללי". לעניין זה של התנגשות מול הרמוניה בין הביקורת הפנימית באוניברסיטאות לקיומו של החופש האקדמי, קיימת חוות דעת משפטית של פרופ' ברק מדינה, שניתנה לבקשתה של אונ' ב.ג. בנגב, אשר בצד מגבלות אודות החובה לקיום הליך הוגן כאשר המבקר מוצא חשש לחריגה של חברי סגל אקדמי בתחום האקדמי, מאפשרת חוות הדעת למבקר הפנימי באוניברסיטה להיכנס לסוגיות אקדמיות מובהקות, אם עולה חשש שהתקיימה פעולה בלתי אתית או לא תקינה אחרת מצד חבר הסגל האקדמי.
ראו גם

קצין ציות
לקריאה נוספת

ד"ר שלומית גלר, "הביקורת הפנימית – התאוריה ויישומה", הוצאת ש.י.ג. ספרות ומידע, מהדורה חמישית, 2015.
רו"ח עופר אלקלעי, "הונאות ומעילות פיננסיות – חקירה איתור ומניעה", לשכת המבקרים הפנימיים בישראל, 2001
רו"ח עופר אלקלעי, "המדריך השלם לביקורת חקירתית – חקירה, איתור ומניעת מעילות", הוצאת רונן, 2011
שלומית גלר, דן נתניהו, "איך נולד דוח ביקורת ?", לשכת המבקרים הפנימיים ישראל, 1999.
אריה גורמן, עמוס לביטוב, חוק הביקורת הפנימית 1992 : מדריך שימושי למבקר הפנימי ולגוף המבוקר, גור-אריה, חברה לייעוץ פיננסי ומינהלי, 1992.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  ד"ר שלומית גלר, הביקורת הפנימית – התאוריה ויישומה, מהדורה חמישית, ש.י.ג. ספרות ומידע, 2015
1 2  חוק הביקורת הפנימית התשנ"ב 1992, באתר "נבו", ‏1992
↑  רון אבני, הביקורת הפנימית באוניברסיטה והחופש האקדמי - בין התנגשות להרמוניה. בתוך: י. גרדוס ו- י. נבו (עורכים), מדע ורוח בנגב., באתר אונ' ב.ג. בנגב, 2024-07-23
↑  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, החוקה והתקנון הכללי (עמ' 6)
↑  קביעת תוכנית מחקר והוראה, מינוי רשויות המוסד, מינוי מורים והעלאתם בדרגה, קביעת שיטת הוראה ולימוד.
↑  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, החוקה והתקנון הכללי (עמ' 6).
↑  פרופ' ברק מדינה, סמכויות מבקר האוניברסיטה, ‏יולי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00567977  NKC: ph114785
ג'וזף או'מהוני

ג'וזף כריסטופר או'מהוני (באנגלית: Joseph Christopher O'Mahoney‏; 5 בנובמבר 1884 – 1 בדצמבר 1962) היה עיתונאי, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי. כדמוקרט, הוא כיהן ארבע קדנציות שלמות כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ויומינג בשתי תקופות כהונה, תחילה מ-1934 עד 1953 ואחר כך שוב מ-1954 עד 1961.
ביוגרפיה > ראשית חייו וקריירה

ג'וזף אומהוני נולד ב-5 בנובמבר 1884 בצ'לסי, מסצ'וסטס, לדניס ואליזבת (לבית שיהאן) או'מהוני, והיה אחד מאחד עשר ילדים. הוריו היו שניהם מהגרים אירים; אביו, שהגיע לארצות הברית ב-1861, עבד כפרוון. הוא קיבל את השכלתו המוקדמת בבית הספר הלטיני של קיימברידג'. הוא למד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק מ-1905 עד 1907, ולאחר מכן החל קריירה בעיתונאות. הוא היה כתב ב-Cambridge Democrat' לפני שעבר מערבה לבולדר, קולורדו, שם עבד עבור ה-Herald‏ (1908–1916). בשנת 1913 הוא התחתן עם אגנס ורוניקה או'לירי.
בשנת 1916, הוא עבר לשאיין, ויומינג, שם מונה לעורך עיתון העיר State Leader, שבעליו היה המושל ג'ון ב. קנדריק. על אף שתמך בתאודור רוזוולט בבחירות לנשיאות של 1912, או'מהוני עבר למפלגה הדמוקרטית באותה שנה שבה הצטרף לעיתון State Leader. המושל קנדריק מונה לחבר הסנאט של ארצות הברית במרץ 1917, ואו'מהוני ליווה אותו לוושינגטון הבירה כמזכירו הביצועי, תפקיד בו כיהן במשך שלוש שנים. בזמן שעבד בוושינגטון, הוא למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון וקיבל את התואר הראשון שלו במשפטים ב-1920.
או'מהוני התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1920, ולאחר מכן חזר לשאיין כדי להקים את משרד עריכת הדין שלו. הוא היה פעיל במיוחד בעניינים משפטיים שנבעו מחוק החכירה המינרלית ובאמצעות עבודתו נודע לו על חוזי חכירה צפויים על שמורת הנפט הימי של טיפוט; הוא עודד את הסנאטור קנדריק לערוך חקירה על חוזי החכירה הללו, אשר חשפו לאחר מכן את שערוריית טיפוט דום. או'מהוני נעשה פעיל בפוליטיקה הדמוקרטית, ושימש כסגן יו"ר המפלגה הדמוקרטית של ויומינג בין השנים 1922 ל-1930. הוא גם כיהן כציר לוועידות המדינות הדמוקרטיות מ-1924 עד 1932. כבעל תפקיד המייצג את ויומינג, הוא היה חבר בכנס החוקים המדינתיים האחידים בין השנים 1925 ל-1926. מאוחר יותר הוא שימש כפרקליט העיר שאיין מ-1929 עד 1931.
בשנת 1929, או'מהוני נבחר לוועדה הדמוקרטית הלאומית, וכיהן בה עד 1934. הוא היה ציר לוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1932 בשיקגו, אילינוי, שם היה חבר בוועדת המשנה שהכינה את מצע המפלגה. לאחר הכינוס הוא הפך לסגן יו"ר ועדת הקמפיין. לאחר בחירתו של פרנקלין ד. רוזוולט, יו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית, ג'יימס פארלי, נבחר לתפקיד מנהל הדואר הכללי של ארצות הברית. כפרס על עבודתו בוועידה של 1932, או'מהוני מונה על ידי פארלי להיות עוזר מנהל הדואר הכללי הראשון, תפקיד בו כיהן ממרץ עד דצמבר 1933.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית

ב-18 בדצמבר 1933, או'מהוני מונה כחבר הסנאט של ארצות הברית על ידי המושל לסלי א. מילר כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של הסנאטור קנדריק. הוא נבחר לכהונה מלאה של שש שנים ב-1934, והביס את חבר הקונגרס הרפובליקני וינסנט קרטר בהפרש של 57% ל-43%. הוא נבחר מחדש לכהונה שנייה על פני מילוורד ל. סימפסון ב-1940, והביס את הארי ב. הנדרסון במסע הבחירות לכהונה שלישית ב-1946.
במהלך כהונתו המוקדמת בסנאט, או'מהוני תמך ברוב תוכניות הניו דיל, למעט "תוכנית האריזה בבית המשפט" של הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט. הוא זכה למוניטין של מתנגד חזק לעסקים גדולים ולמונופולים, והיה מעורב מאוד בחקיקת הגבלים עסקיים. אחת מפעולותיו הראשונות כסנאטור הייתה הצגת חקיקה המחייבת רישוי פדרלי עבור תאגידים העוסקים במסחר בין-מדינתי. הוא היה תומך מוביל בהקמת הוועדה הלאומית הכלכלית הזמנית, שבראשה עמד בין 1938 ל-1941. הוא גם תמך בחקיקה בנוגע לצמר, בקר, שמן ושימורים, והעניק חסות לפרויקט הטיוב קספר-אלקובה. הוא כיהן כיו"ר הוועדה לענייני האינדיאנים (1943–1947), ועדת הפנים והבידוד (1949–1953), וכיו"ר משותף של הוועדה המשותפת לדוח הכלכלי (1949–1953).
או'מהוני היה בין 12 המועמדים בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1944 לרוץ כמועמד לסגן נשיא לצידו של רוזוולט בבחירות לנשיאות באותה שנה. ב-1952, כשהרפובליקני דווייט ד. אייזנהאואר ניצח בבחירות לנשיאות בגדול, או'מהוני הובס בהפרש קטן בניסיונו להיבחר מחדש על ידי המושל פרנק א. בארט בהפרש של 52% עד 48%. לאחר מכן הוא חזר לעיסוק הפרטי בעריכת דין בוויומינג. בעקבות התאבדותו של הסנאטור לסטר ק. האנט ביוני 1954, או'מהוני נבחר בנובמבר שלאחר מכן גם לכהן את שארית כהונתו של האנט וגם לתקופת כהונה מלאה. הוא ניצח את חבר הקונגרס ויליאם ה. הריסון, נינו של ויליאם הנרי הריסון (הנשיא התשיעי של ארצות הברית) ונכדו של בנג'מין הריסון (הנשיא ה-23 של ארצות הברית), בהפרש של 51% עד 48%.
עם שובו לסנאט, אומהוני הפך למתנגד נחרץ לחוזה דיקסון-ייטס, אשר סיפק לחברה פרטית לבנות תחנה לספק חשמל לרשות עמק טנסי (TVA) כדי להחליף את החשמל שמכרה TVA לוועדה לאנרגיה אטומית. הוא תמך בחקיקה אשר דרשה מ"תחומים מרוכזים" להודיע לציבור ולהסביר העלאות מחירים, לאסור על יצרני מכוניות להפעיל חברות מימון, להעניק לאלסקה והוואי מעמד של מדינה, ולדרוש מהמועמדים למשרות שיפוט פדרליות להישבע לפני האישור שהם לא יתנו החלטות מנוגדות לחוקת ארצות הברית. התמיכה שלו במשפטי חבר מושבעים בתיקים של זכויות אזרח סייעה להשיג מספיק קולות כדי להעביר את חוק זכויות האזרח של 1957, והוא התנגד לאישורו של לואיס סטראוס כמזכיר המסחר של ארצות הברית. אחת מהצעות החוק האחרונות שהציג הייתה לבטל את גוף תעריפי הביטוח של מחוז קולומביה, אותו ראה כמי שמבטיח שיעורים גבוהים לחברות ביטוח במקום לדאוג לרווחת הציבור.
ביוגרפיה > אחרית חייו ומותו

לאחר שלקה בשבץ מוחי ביוני 1959, או'מהוני החליט שלא להיבחר מחדש ב-1960. הוא נשא את נאומו האחרון במליאת הסנאט ב-29 באוגוסט 1960; הוא הובא למליאה בכיסא גלגלים על ידי הסנאטור וויין מורס, שחזה שאו'מהוני ייזכר כסנאטור "היעיל והמסוגל ביותר" לנסות להגן על יוזמה חופשית. הוא חידש את עריכת הדין שלו בוושינגטון ובשאיין.
או'מהוני מת ב-1 בדצמבר 1962 בבית החולים של הצי בבת'סדה, מרילנד, בגיל 78, ונקבר בבית הקברות הר הזיתים בשאיין.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  ג'וזף או'מהוני, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  "Statistics of the Congressional Election of November 6, 1934" (PDF). Clerk of the United States House of Representatives.
↑  Catledge, Turner (1944-07-22). "Truman Nominated for Vice Presidency". The New York Times. נבדק ב-2017-10-25.
↑  "Statistics of the Presidential and Congressional Election of November 4, 1952" (PDF). Clerk of the United States House of Representatives.
↑  "Statistics of the Congressional Election of November 2, 1954" (PDF). Clerk of the United States House of Representatives.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1177051915  ISNI: 0000 0000 8227 4582  LCCN: n95071271  NARA: 12165895  NTA: 073084794  SNAC: w64j0f6n  SUDOC: 091951518  US Congress: O000088  VIAF: 48477169   WorldCat (עם VIAF): 48477169
ג'ון שילדס

ג'ון נייט שילדס (באנגלית: John Knight Shields‏; 15 באוגוסט 1858 – 30 בספטמבר 1934) היה סנאטור דמוקרטי מטנסי בין השנים 1913 ל-1925. הוא גם כיהן כשופט עמית בבית המשפט העליון של טנסי.