stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיפור יציאת מצרים
הנימוקים למצוות סיפור יציאת מצרים

לפי התורה עצמה, ישנה מצווה להעביר את הסיפור מדור לדור, מכיוון שהוא מהווה את התשתית לחיוב החל על בני ישראל ללמוד את התורה ולשמור את המצוות.
לפי ספר החינוך, טעם המצווה הוא לזכור את הניסים שה' עשה לבני ישראל על מנת להוציא אותם ממצרים, ובכך לקבוע בליבם את האמונה בבריאת העולם ובמעורבות הבורא במתרחש בעולם ובהשגחתו. בדומה לכך, לפי הכוזרי, יציאת מצרים הוא האירוע המכונן את האמונה באל אחד, אל כל יכול המנהל את העולם, ומכאן החשיבות להעביר אותו מדור לדור.
לפי פרשנויות מודרניות, עיקר מטרת הסיפור הוא שבני ישראל יזכרו שהם היו פעם עבדים, ובכך יחזקו את תכונת החמלה, במיוחד כלפי הגר, הזר והחלש בחברה. "כי גרים הייתם בארץ מצרים" מוזכר מספר פעמים בתורה בתור נימוק המחזק את האיסור לצער את הגר.
אחרים מציעים שמטרת מצווה זו היא להדגיש דווקא את עניין החירות: לדעת פרופ' ג'רמי רוזן (אנ'), להדגיש את ההכרה בכך שבני ישראל לאורך ההיסטוריה היו לפעמים עבדים ולפעמים בני חורין, על מנת לחזק את הערך של חירות האדם ולחדד את הרגישות הרוחנית; ולדעת הרב זקס, על מנת לחזק את ערך החירות, כערך בסיסי ובאמת יסודית.
העם היהודי נקרא, כבר מראשיתו לחיות את האמת שהאל החופשי משתוקק לעבודתם החופשית של בני אדם חופשיים ואשר על כן עליו לבנות חברה שאנשיה לעולם לא יקבלו את החירות כמובנת מאליה... חווית העבדות הפכה, בעיני עם שלם, לדגם ותבנית של התשוקה לחירות. היא היתה לחלק מזיכרונם, שהתחדש מדי שנה בשנה ונמסר לילדיהם.
ראו גם

ליל הסדר
מה נשתנה
לקריאה נוספת

הרב ישראל דנדרוביץ, חובת סיפור יציאת מצרים לפי פשוטו של מקרא, בתוך: קובץ קול התורה, גיליון סה, ניסן תשס"ח, עמודים: צה-ק.
הערות שוליים

↑  לפי רוב השיטות בפוסקים המצווה חלה על גברים ונשים כאחד, אם כי ישנן דעות מיעוט בעניין.
↑  משנה, מסכת פסחים, פרק י', משנה ה'.
↑  על תחילת הזמן בו יש לספר ביציאת מצרים, ראו: הרב ישראל דנדרוביץ, מאימתי מספרים ביציאת מצרים, בתוך: קובץ בית אהרן וישראל, גיליון קיח, ניסן תשס"ה, עמ' מט-נד
1 2  משנה, מסכת פסחים, פרק י', משנה ד'
1 2  משנה, מסכת פסחים, פרק י', משנה ה'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות חמץ ומצה, פרק ז', הלכה ו'
↑  משנה, מסכת פסחים, פרק י', משנה ו'
↑  ספר שמות יג ח-ט
↑  ספר החינוך כא, באתר ויקיטקסט
↑  רבי יהודה הלוי, ספר הכוזרי מאמר ראשון (אבן תיבון), חלק ראשון, יא-כה
↑  Prof. Rabbi Burton L. Visotzky, Finding Redemption in the Passover Story (עמ' 52), The Torah.com
↑  לדוגמה: ספר שמות, פרק כ"ג, פסוק ט'
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף נ"ט, עמוד ב'
↑  A Conduit to the Divine That Enriches Our Lives, Dr. Rabbi Jeremy Rosen (עמ' 53-54), The Torah.com
| חג הפסח |
| --- | --- | --- |
| ערב פסח | קמחא דפסחא • אפיית מצות • שבת הגדול • הגעלת כלים • בדיקת חמץ • ביטול חמץ • ביעור חמץ • מכירת חמץ • תענית בכורות • ערב פסח שחל בשבת |  |
| סיפור יציאת מצרים | שעבוד מצרים • עשר מכות מצרים • יציאת מצרים • קריעת ים סוף • שירת הים |  |
| ליל הסדר | הלכות ליל הסדר • קערת ליל הסדר • חרוסת • כרפס • מצה • מרור • זרוע • ארבע כוסות • כוס של אליהו • הסבה • אפיקומן |  |
| סדר ההגדה | סימני הסדר • הא לחמא עניא • מא כ'בר • מה נשתנה • עבדים היינו • ארבעה בנים • והיא שעמדה • דצ"ך עד"ש באח"ב • דיינו • אמונים ערכו שבח • קריאת ההלל (התחלה) • שפוך חמתך • הלל (המשך) • הלל הגדול • ברכת השיר • חסל סידור פסח • לשנה הבאה בירושלים • ובכן ויהי בחצי הלילה • ובכן ואמרתם זבח פסח • אדיר במלוכה • אדיר הוא • אחד מי יודע • חד גדיא |  |
| מצוות החג | איסור חמץ • קורבן פסח • סיפור יציאת מצרים • אכילת מצה • אכילת מרור • ארבע כוסות • מנחת העומר |  |
| מהלך החג | ערב פסח • ליל הסדר • חול המועד פסח • שביעי של פסח • פסח שני |  |
| מנהגים | סעודת אסתר • סהרנה • אמירת שירת הים • סעודת משיח • מימונה |  |
| תפילות ופיוטים | קריאת ההלל • אבוא בחיל להתיצבה • תפילת טל • ליל שמורים אותו אל חצה |  |
| חמץ ומצה | מצה עשירה • מצה שמורה • שרויה • קטניות בפסח • חמץ נוקשה • חמץ שעבר עליו הפסח |  |
| שונות | מסכת פסחים • לא בד"ו פסח • מטבח פסח • רומפלנאכט |  |
חגי ישראל ומועדיו • שלוש רגלים
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
אב מלמד את בנו "מה נשתנה הלילה הזה", מתוך הגדת שיק, פולין, 1935
עודד בן-עמי

| --- | --- |

עודד בן-עמי, 31 בדצמבר 2014
 לידה:  22 בנובמבר 1952 (בן 72) ד' בכסלו ה'תשי"ג רחובות, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1971
 מעסיק:  חברת החדשות בעבר: צה"ל   תת-אלוף קול ישראל רשות השידור
 סוג כתב:  כתב צבאי, כתב מדיני, יועץ תקשורת, מנחה
 בן או בת זוג:  אורנה בן-עמי 
 צאצאים:  יובל בן-עמי 
 מספר צאצאים:  3
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  6With
 טוויטר (X):  BenamiOded
 
עודד בן-עמי (נולד ב-22 בנובמבר 1952, ד' בכסלו ה'תשי"ג) הוא עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי המגיש את מגזין "שש עם" של חברת החדשות. עודד בן עמי כיהן בעבר כדובר צה"ל בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה

עודד בן-עמי נולד ב-1952 לשמואל בן-עמי, יליד צ'כוסלובקיה, ולשולמית, ילידת רומניה, והוא גדל והתחנך בעיר רחובות ולמד בבית הספר התיכון ע"ש עמוס דה-שליט. הוא בעל תואר ראשון ושני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
בן-עמי החל את שירותו בחיל התותחנים בתפקיד משנה טכני. לאחר שנתו הראשונה בצבא עבר בשנת 1971 לגלי צה"ל והחל לשמש בתפקידי עריכה והגשה שונים. בהמשך מונה לכתב לענייני צבא וביטחון של התחנה ואף שימש בתפקיד זה במהלך מלחמת יום הכיפורים. מאוחר יותר המשיך בתפקידו בשירות קבע. שימש כעורך ומגיש תוכניות בקול ישראל ובהמשך ככתב לענייני צבא בערוץ הראשון. בשנת 1977 הנחה את פסטיבל הזמר המזרחי השמיני.
בן-עמי שימש ככתב המדיני של קול ישראל בין 1985 ל-1989. במהלך תקופה זו נודע בזכות יחסיו הקרובים עם ראש הממשלה יצחק שמיר. בהמשך מונה לשליח רשות השידור בוושינגטון בין השנים 1989–1992, לרבות במהלך מלחמת המפרץ. בן-עמי שימש כיועץ התקשורת לראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין בשנים 1992–1995.
בשנת 1996 מונה על ידי הרמטכ"ל אמנון ליפקין שחק לדובר צה"ל והוענקה לו דרגת תת-אלוף. במסגרת תפקידו כיהן כחבר המטה הכללי של צה"ל, במהלך ממשלת נתניהו הראשונה וממשלת ברק.
לאחר פרישתו מצה"ל בינואר 2001 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 2. בתחילה שימש כמבזקן, והחל מינואר 2005 הוא משמש כמנחה קבוע של תוכנית האקטואליה "שש עם". החל מיולי 2006 החל למנות בכל סוף תוכניתו את הימים לנפילתם בשבי של אלדד רגב, אהוד גולדווסר וגלעד שליט, ובין ראיונותיו הבולטים הריאיון עם קרנית גולדווסר, רעייתו של אהוד גולדווסר, כשבועיים לאחר החזרת גופתו מלבנון והריאיון עם יובל ארד, בתו של הנווט הנעדר רון ארד, בעניינו של החייל השבוי גלעד שליט.
עם היבחרו של בנימין נתניהו לתפקיד ראש ממשלת ישראל בפעם השנייה ב-2009, הציע לו נתניהו לשמש כיועצו, אולם בן עמי דחה את ההצעה.
באוגוסט 2024 פתח את אחת מתוכניותיו בדברי תודה לנשיא ארצות הברית ג'ו ביידן על התנהלותו במהלך מלחמת חרבות ברזל. בתגובה לדברים התקשר אליו ביידן, שוחח עמו ארוכות והודה לו על דבריו.
חיים אישיים

בן-עמי נשוי לפסלת אורנה בן-עמי ואב לשלושה ילדים, בהם העיתונאי והסופר יובל בן-עמי והשחקנית תמר לבני. אחיו הבכור היה חיים בן-עמי, ששימש בתפקיד בכיר במשרד הביטחון.
הערות שוליים

↑  ניר שועלי, כל הפנים והשמות: רחובות זוכרת את המורה יונה להב, באתר nrg‏, 17 בינואר 2012
↑  רוני סופר, נתניהו בונה לשכה: פנה לאבי בניהו ועודד בן עמי, באתר ynet, 27 במאי 2009
↑  גיל משעלי, ‏עודד בן עמי חושף: "ביידן התקשר להודות לי", באתר ‏מאקו‏, 11 באוגוסט 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007379520705171  ISNI: 0000 0003 8556 6515  LCCN: n97076722  VIAF: 23885312   WorldCat (עם VIAF): 23885312 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עודד בן-עמי מתראיין בתפקידו כדובר צה"ל 1997
עודד בן-עמי וראש הממשלה יצחק רבין בכנס "סיירת שקד" לדורותיו
משקים שנתגלו

| --- | --- |
 משנה:  מסכת תרומות, פרק ח',  משניות ד'–ו'
 תלמוד בבלי:  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף מ"ט, עמוד ב'
 משנה תורה:  הלכות רוצח ושמירת נפש, פרק י"א, הלכות ו'–ט"ז
 שולחן ערוך:  יורה דעה, סימן קט"ז, סעיף א'
 מקורות נוספים:  תוספות, מסכת עבודה זרה, דף ל"ה, עמוד א', ד"ה חדא, פסקי הרא"ש, מסכת עבודה זרה,  פרק ב', סימן י"ג
 
משקים שנתגלו או מים שנתגלו הוא מושג הלכתי לפיו מים, חלב או יין ששהו מגולים (לא מכוסים) ללא השגחת אדם, אסורים בשימוש.
חז"ל כתבו שטעם האיסור הוא, מחשש שנחש שתה מהם והטיל בהם ארס, ולכן משקים נאסרים רק הם היו מגולים לפחות כמשך הזמן שיכול נחש לשתות מהם.
לדעת השולחן ערוך, דין זה אינו נוהג כיום, ומשקים מגולים מותרים בשתייה, מאחר שכיום אין נחשים מצויים בינינו.
מקור הדין ודעות הפוסקים

מקור הדין הוא מהמשנה במסכת תרומות, פרק ח', משנה ד': ”שלושה משקין אסורין משום גילוי: המים והיין והחלב; ושאר כל המשקין מותרין. כמה ישהו ויהו אסורין? כדי שייצא הרחש ממקום קרוב וישתה” בנוסף לכך, מוזכרת הלכה זו בתלמוד במקומות רבים. בילקוט שמעוני מביא אסמכתא לאיסור משקים אלה ממדרש ילמדנו: ג' משקים אסורים משום גילוי, מים וחלב ויין. מים מנין, לרוקע הארץ על המים. חלב מנין, ותפתח את נאד החלב. יין מנין, דכתיב כל נבל ימלא יין.
לדעת בעלי התוספות, כל מה שאסרו היה רק בארץ ישראל שמצויים בה נחשים. אך בארצות אירופה הקרירות יותר, אין להנהיג הלכה זו.
אף אם שתה אדם בפנינו מן המים ולא ניזוק אין לאחרים לשתות מן הנותר, כיוון שישנם שלשה מיני ארס, ארס של נחש זקן ארסו צף על המשקה, נחש בינוני מפעפע עד חצי גובהו ונחש צעיר מפעפע ושוקע עד למטה, לכן אפילו שהראשון שתה ולא ניזוק, ייתכן שהארס שקע במשקה והשותה מכאן ואילך עלול להינזק.
כמו כן נאסר להשתמש במים שנאסרו בגילוי לרחצה ולכיבוד הבית שמא ינזק מן הארס וכן נאסר לשפכם לרשות הרבים שמא יעבור עליהם אדם יחף וינזק. אף להשקות מהם לבהמה נאסר, הן לבהמה שלו הן לשל חבירו, כיוון שמזיקם. מותר להשקות מהמים לחתול, כיוון שאין הארס ממיתו אלא רק מכחישו לזמן מה ולאחריו הוא חוזר לאיתנו.
להלכה

מנהג העולם להקל, על פי פסקו של השולחן ערוך, שאין דין זה נוהג בזמנינו, משום שאין נחשים מצויים בינינו. אולם, בפתחי תשובה הביא בשם השל"ה ש"שומר נפשו ירחק משתיית משקין אלו", וציין שהנהגת הגר"א הייתה להחמיר בכך ביותר כי "גם אם בטל הטעם לא בטל הדין", וישנם טעמים על פי הסוד.
יש אחרונים שחילקו בין מקומות שהנחשים מצויים גם בזמנינו למקומות שאינם מצויים כלל. וכוונתם לאסור בארצות החמות שבהן יש יותר נחשים מאשר בארצות אירופה. ידוע שהחזון איש החמיר בכך לעצמו ובעקבותיו החמיר גם הגר"ח קנייבסקי. בכף החיים הביא בשם הפוסקים שיש לחשוש גם למשקה שהיה מגולה ביום בלי שראו אותו.
בכוס של קידוש או הבדלה וכדומה כתב השולחן ערוך שיש להקפיד על משקים שנתגלו, משום הקריבהו נא לפחתך. וכתבו אחרונים שזה דווקא כאשר המשקים התגלו לזמן ממושך, אבל אם התגלו לזמן קצר, מותר לקדש עליהם.
באילו משקים נוהג גילוי

איסור שתיית משקה מגולה, נוהג במים, יין (ואפילו מעורבים בו מים, ואפילו התחיל טעמו להשתנות לחומץ), חלב, דבש וציר; ויש אומרים שגם שום כתוש.
משקה שעיקרו מבוסס על משקאות שנוהג בהם דין גילוי, אך טעמו נשתנה, כגון קפה, דעת הגר"ח קנייבסקי שאין נוהג בו דין גילוי.
באילו משקים אין דין גילוי

בגמרא מנו מספר משקים בהם אין נוהג דין גילוי, מאחר שאין דרכם של נחשים לשתות מאותן משקאות:
יין תוסס עד ג' ימים, יין מבושל, משקה חם, מי כבשים, מי שלקות ותורמוסין, וכן משקים חריפים או מרים שנשתנה טעמם.
הערות שוליים

↑  ראו להלן בפרק 'להלכה'.
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן קט"ז, סעיף א'
↑  יורה דעה, קטז, סעיף קטן א
↑  ראו פרי חדש וברכי יוסף, יורה דעה, קטז
↑  יורה דעה קטז אות ז
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן רע"ב, סעיף א'
↑  ראו משנה ברורה, סימן רע"ב, סעיף קטן ג' על פי המגן אברהם
↑  ראו משנה תורה לרמב"ם, הלכות רוצח ושמירת נפש, פרק י"א, הלכה ט'
| כשרות |
| --- | --- | --- |
| כשרות הבשר | אבר מן החי • טרפה • סירכא • גיד הנשה • צומת הגידים • סימני הכשרות • עופות טמאים • זרוע, לחיים וקיבה • איסור אכילת חֵלֶב • שחיטה • הכשרת בשר • איסור אכילת דם • בשר שנתעלם מן העין • כחל (כשרות) |  |
| מצוות התלויות בארץ | שמיטה • יובל • טבל • תרומות ומעשרות • חלה • איסור חדש • איסור ערלה • נטע רבעי • כלאי הכרם • פאה • מתנות עניים • ביכורים |  |
| הלכות הרחקה מגויים | חלב נוכרי, גבינת נוכרי וחמאת נוכרי • יין נסך • פת עכו"ם • בישולי גויים |  |
| הכשרת כלים | טבילת כלים • הכשרת כלים • ליבון • נעיצה |  |
| איסורי תורה | בשר בחלב • חמץ בפסח • איסור אכילת שרצים |  |
| איסורי דרבנן ומנהגים | איסור לינת לילה • משקים שנתגלו • איסור אכילת קטניות בפסח • איסור שתיית מים בחילופי תקופות • אכילת דג עם בשר • אכילת דג עם חלב • אוכלים ומשקים שתחת המיטה |  |
| דינים כלליים | איסור והיתר • תערובת • מיעוט המצוי • טעם כעיקר • נותן טעם • נותן טעם לפגם • נ"ט בר נ"ט • דבר דעביד לטעמא • מעמיד • ביטול איסור לכתחילה • איסורים מבטלים זה את זה • כבוש כמבושל • תתאה גבר • מליח כרותח • עבירה מטמטמת |  |
| כשרות בעת החדשה | ירקות ללא חרקים • ג'לטין • משגיח כשרות • שטירל • בראקל |  |
מערכת אום כתף - אבו עגילה (1956)

מערכת אבו עגילה הייתה סדרה של קרבות בין אוגדה 38 לבין כוחות של צבא מצרים. הקרבות שנערכו במהלך מלחמת סיני ("מבצע קדש") במתחם אום כתף - אבו עגילה, במזרח סיני, הסתיימו בניצחון ישראלי, למרות כישלונות מקומיים שנרשמו לחובת צה"ל. בצד המצרי נהרגו כ-260 חיילים. הקרב החל ב-30 באוקטובר בשעות הצהריים, והסתיים ב-2 בנובמבר בצהריים.
הרקע למערכה

אום כתף נמצא כ-15 קילומטרים ממזרח לצומת אבו עגילה במזרח סיני. במקום צומת כבישים, כביש אבו עגילה - ניצנה ממערב למזרח וכביש קוסיימה - רפיח מדרום לצפון.
באזור הצומת, הנמצא בין המכשולים הטבעיים של ג'בל דלפה ודיונות חול, הוקם על ידי הצבא המצרי מתחם צבאי. מתחם זה עמד במוקד הקרבות בין הצבא המצרי לבין צה"ל.
ב-26 ביולי 1956 הכריז נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, על ההלאמה של חברת תעלת סואץ, שהפעילה את התעלה וגבתה את הרווחים ממנה, ושהבעלות עליה התחלקה בערך באופן שווה, בין ממשלות בריטניה וצרפת. הצעד החריג נעשה כדי לגייס כסף לבניית סכר אסואן, שנתפס כחיוני לחקלאות המצרית. המעצמות האירופאיות, שלא היו מוכנות לוותר על הנכס הכלכלי ובעיקר האסטרטגי, תכננו פעולה צבאית כדי להשיב לעצמן את השליטה בתעלה.
ב-24 באוקטובר, בפרבר סוור שליד פריז, נחתם הסכם בין ישראל, בריטניה וצרפת, הסכם שזכה לכינוי "הקנוניה", ושקבע את מהלכי המבצע המשותף לשלוש המדינות. על פי ההסכם, ישראל תבצע מהלך צבאי בסיני שיהיה מוגבל בהיקפו, ושייראה כפעולת גמול, אחת מתוך שורה של פעולות דומות שבוצעו קודם לכן. מטרת המהלך תהיה לספק עילה לשתי המעצמות, לדרוש כביכול משני הצדדים, ישראל ומצרים, לחדול ממעשי האיבה ולסגת מאזור התעלה. מכיוון שמצרים לא ביצעה עד אז כל פעולה אלימה באזור התעלה, פרט להלאמה שלה - היה צפוי שמצרים תסרב לדרישה. במה שאמור להיראות כתגובה לסירובה, תתקופנה בריטניה וצרפת את מצרים באזור התעלה, תשתלטנה על התעלה ובכך תוכרח מצרים להשיב אותה לבעלותן. האופי המוגבל של המהלך הצבאי הישראלי אמור היה להטעות את המצרים לחשוב, שאין פניה של ישראל למלחמה כוללת.
הפעולה שנבחרה לפתוח את המערכה הייתה הצנחה של גדוד מחטיבת הצנחנים (חטיבה 202) בפתחו של מעבר המיתלה. בהמשך, התוכנית הייתה ששאר החטיבה תחבור אל הכוח הזה בתנועה יבשתית, ותתייצב במרחק מהתעלה שסוכם עם השותפות להסכם, 10 מייל ממזרח לתעלה, ולאחר הגשת האולטימטום הבריטי - צרפתי, לפתוח במתקפה כוללת לכיבוש חצי האי סיני.
סדר הכוחות > צה"ל

לרשות פיקוד דרום עמדו היחידות הבאות:
אוגדה 38, בפיקוד אל"ם יהודה ואלך - האוגדה כללה את היחידות הבאות:
חטיבת חי"ר 4 (חטיבת קרייתי), בפיקוד אל"ם יוסף הרפז - החטיבה כללה 3 גדודי חי"ר - גדוד 42 בפיקוד רס"ן יצחק טמיר, גדוד 43 בפיקוד רס"ן אוריאל אליצור, וגדוד 127 בפיקוד רס"ן נחמן ניר, פלס"ר חטיבתית בפיקוד סרן צבי בן צור, גמ"כ (גדוד מרגמות כבדות) 341 בפיקוד רס"ן מ. גרנות, וגונדת נ"ט 841.
חטיבת חי"ר 10 (חטיבת הראל), בפיקוד אל"ם שמואל גודר - החטיבה כללה 3 גדודי חי"ר - גדוד 104 בפיקוד רס"ן מנחם רוסק, גדוד 105 בפיקוד רס"ן יהודה תמיר, וגדוד 106 בפיקוד רס"ן סולל כהן, פלס"ר חטיבתית, גמ"כ 344 בפיקוד רס"ן אריה פינצ'וק, וגונדת נ"ט 852.
חטיבת שריון 7 סדיר (חטיבה 7), בפיקוד אל"ם אורי בן ארי - החטיבה כללה 3 צוותים גדודיים משוריינים: צג"ם 82 בפיקוד סא"ל אברהם אדן, צג"ם 52 בפיקוד סא"ל אורי רום, וצג"ם 9 בפיקוד רס"ן ישראל הדר. כל גדוד נחלק ל-3 פלוגות - פלוגת שריון ושתי פלוגות חיל רגלים, אחת חרמ"ש ואחת חרמ"ן (חיל רגלים ממונע על משאיות). בסדר הכוחות החטיבתי  גם נכללו סיירת חטיבתית - פלס"ר 135 בפיקוד רס"ן יצחק בן ארי, ופלוגת הנדסה. כמו כן תוגברה החטיבה בגדוד חרמ"ן 61 מחטיבה 16 בפיקוד רס"ן שמשון עופר.
חטיבת שריון 37 מילואים (עוצבת ראם), בפיקוד אל"ם שמואל גלינקא - החטיבה כללה 3 גדודים: גדוד 377 - טנקי שרמן בפיקוד אהרן נחשון, גדוד 266 - טנקי AMX-13 בפיקוד ישראל גרנית, וגדוד 278 - חרמ"ש בפיקוד זאב אשכולות. כמו כן תוגברה החטיבה בגדוד חרמ"ן 54 מחטיבה 11 בפיקוד ישראל גרמן. החטיבה שהייתה בהתארגנות מפרוץ המלחמה, הצטוותה ב-31 באוקטובר להעביר את צג"ם 278 לסיוע לחטיבה 11 בכיבוש עזה.
ארטילריה - לרשות האוגדה עמד אגד ארטילרי 213 בפיקוד סא"ל דב ארנון - האגד כלל 3 גדודי ארטילריית שדה (תותחי 25 ליטראות): גדוד 899 בפיקוד רס"ן צבי נשר (בסיוע לחטיבה 7), גדוד 835 בפיקוד רס"ן ברוך ברוכין (בסיוע לחטיבה 10), וגדוד 822 בפיקוד רס"ן ברק (בסיוע לחטיבה 4), גדוד ארטילריה בינונית 403 (תותחי 155 מ"מ) בפיקוד סא"ל נורברט זומפף, גונדת איכון 414, גונדת נ"מ 206, סוללה מגמ"כ 333, גונדת נ"ט כבד 409 (תותחי 17 ליטראות), גונדת נ"ט 207 (תותחי 6 ליטראות).
סדר הכוחות > צבא מצרים

הכוחות המצריים בחזית זו היו היחידות הללו:
חטיבה 6 מוגברת כללה 3 גדודי חי"ר: גדוד 17, גדוד 18, וגדוד 289, 2 פלוגות משחיתי טנקים מדגם ארצ'ר, גדוד ארטילריה 3 (תותחי 25 ליטראות), וגונדת נ"מ קלה (ובה 2 סוללות) - החטיבה החזיקה במתחם אום כתף, וכן באבו עגילה.
חטיבת המשמר הלאומי 23, כללה 2 גדודי חי"ר מדרג ב' - החטיבה החזיקה במערכי קוסיימה והצבחה, ושימשה בתור השהיה לכוחות צה"ל.
גדוד מכוניות הגבול - שמרכזו היה בא-נח'ל, וסייע לחטיבת המה"ל 23.
מהלך הקרב > תחילת הקרבות

בליל 30 באוקטובר, החלה אוגדה 38 בכיבוש מערך קוסיימה. ההחלטה לפתוח בכיבוש מערך קוסיימה תחילה, התקבלה עקב היותו מערך חלש יחסית, שהוחזק רק על ידי כוחות המשמר הלאומי, ואשר עם כיבושו תיפתח הדרך לחבור לצנחנים במיתלה, וכן עקב האפשרות לתמרן כוחות לעבר עורף המתחמים באום כתף ובאבו עגילה.
המשימה הוטלה על חטיבה 4 שכבשה את המתחם במהלך הלילה, עד 08:30 בבוקר, ולאחר מכן נערכה בו להגנה.
ב-30 באוקטובר בבוקר, התברר כי הבריטים והצרפתים החליטו לדחות את האולטימטום ב-12 עד 24 שעות, אולם אף על פי כן, החליט אלוף פיקוד הדרום אסף שמחוני להחדיר את חטיבה 7 אל סיני דרך קוסיימה ולא להמתין (למרות הוראה של הרמטכ"ל משה דיין להמתין עם כניסת כוחות השריון), עקב החשש לכוחות הצנחנים במיתלה, החשש שהמצרים יצליחו לתגבר את כוחותיהם בסיני, והחשש מלחץ המעצמות שיגרום לשחיקת ההישגים במבצע. גם הרמטכ"ל משה דיין היה שותף לחששות האלה, ולכן הורה מיד עם כיבוש קוסיימה להפעיל את כל כוחות צה"ל שנועדו לכיבוש מרכז ודרום סיני.
בעקבות כך, כבש צג"ם 52 מחטיבה 7 במהלך היום את ראס אבו מטמיר שהיה ריק, עקב נסיגת הכוח המצרי ששהה במתחם לכיוון מתחם אום כתף, ולאחר מכן ניהל הגדוד מגע אש עם מתחם אום כתף שבמהלכו נגרמו לו כמה אבדות, וניתק מגע לפי פקודה.
בצהריים נשלח גדוד 9 מחטיבה 7 לעבר ביר חסנה, ובשעה 16:00 הצליחה יחידת הסיור לעבור דרך מעבר הדייקה, לאחר שניסיון מצרי לפוצץ את המעבר לא צלח. בעקבות כך החל צג"ם 82 לפנות ערב לחצות את המעבר, תוך שהוא מסתייע בפלוגת חרמ"ש מגדוד 52.
במהלך היום נפצע מח"ט 6 המצרי, והפיקוד הועבר אל מח"ט 4 שהגיע מאל עריש לקחת את הפיקוד.
בלילה גדוד מחטיבה 10 בסיוע גדוד ארטילריה 835 כבשו את טארת אום בסיס והתארגנו במקום, בזמן ששאר החטיבה נשארה בניצנה, ואילו כוחות חטיבה 7 עברו את מעבר הדייקה והגיעו לכביש אבו עגילה - ג'בל ליבני, תוך שגדוד 61 שסופח לחטיבה התארגן להגנה מדרום למתחם "בננה" (בדרום מערך אום כתף), על מנת לחסום את נסיגת המצרים דרומה. מאידך, המצרים קידמו במהלך הלילה את חטיבת השריון 1 לעבר ג'בל ליבני.
עם שחר 31 באוקטובר, יחידות הסיור של חטיבה 4 חברו עם הצנחנים בא-נח'ל.
בשעה 07:00 בבוקר כבש גדוד 82 את צומת אבו עגילה, וניהל קרב שריון עם כ-20 טנקי שרמן M50. בהמשך הבוקר לאור ידיעות על כוח שריון מצרי שנע מביר גפגפה אל ג'בל ליבני נשלח צג"ם 52 לג'בל ליבני וגדוד 9 כבש את ביר חסנה.
במשך היום ניסה גדוד 17 המצרי לתקוף את צג"ם 82 מכיוון מזרח, אך נכשל במשימתו.
בצהריים, כוח של חטיבה 10 שכלל את הסיירת החטיבתית ופלוגת זחל"מים, ניסה להתקדם מטארת אום בסיס לכיוון אום כתף, אך נסוג לאחר שספג אש ארטילרית מייד כשעבר את רכס אום טרפה.
מהלך הקרב > הקרב על סכר הרואיפה

בשעות אחר הצהריים ב-31 באוקטובר הוטל על גדוד 82 בפיקוד אברהם אדן לכבוש את מתחם סכר הרואיפה עד שעות החשיכה. הגדוד כלל פלוגת טנקי שרמן M50 בפיקוד משה בריל (פלוגה א'), פלוגת טנקי שרמן M1 בפיקוד יוסוף (פלוגה ד'), פלוגת חרמ"ש בפיקוד ששון יצחקי, ופלוגת חרמ"ן (חי"ר ממונע).
המתחם שוכן כ-4 ק"מ מצומת אבו עגילה בכיוון ניצנה, מהכביש הראשי מסתעף כביש גישה קצר דרך המחנה המסתיים ליד תעלת מים. בחלקו הדרומי של המתחם מתנשא סכר בטון לגובה עשרות מטרים. המתחם אורגן כמערך המאבטח את מתחם אום כתף ומהווה לו עומק. השטח החיוני של המתחם היה רכס ועליו ניצב בית המושל. את המתחם הקיפו מדרום וממערב תעלות עמוקות, שהיו מכשול נגד טנקים, ומצפון השתרע שטח חולי, שהיה קשה ביותר לתנועת טנקים. במתחם היה ערוך גדוד חי"ר מצרי שכלל פלוגת חי"ר ופלוגה מגדוד מילואים 5, שלא הספיקו להצטרף לנסיגתה של חטיבה 9 לג'בל ליבני, וכן חלק מפלוגת המפקדה של גדוד 17, מתוגבר בגונדת תותחי 25 ליטראות, מחלקת ארצ'רים, תותחי נ"ט ונ"מ.
התוכנית לכיבוש המתחם הייתה: פלוגה ד' מוקטנת תהווה חסימה לעבר מגדבה, מחלקה מפלוגה א' ומחלקה מפלוגה ד' בפיקוד הקמב"ץ אדולף אברמוביץ' יהיו בסיס אש, ואילו פלוגה א' מוקטנת ופלוגת החרמ"ש יסתערו על המחנה, תוך סיוע מהארטילריה.
עם תחילת התנועה לעבר המתחם נפגע זחל"ם של פלוגת החרמ"ש ו-4 לוחמים נהרגו והיתר נפצעו, אולם שאר הכוח המשיך בהסתערות. כאשר גילו המצרים את פלוגת הטנקים, מיד החלו לרכז את האש נגדה, וטנקים החלו להיפגע, אולם הכוח המשיך להתקדם. בהסתערות הסופית לעבר המחנה נשארו רק טנק המ"פ וזחל"ם הסמ"פ כשאליהם מצטרף טנק נוסף מכוח החיפוי, הכוח הסתער לעבר בית המושל במרכז המתחם, תוך שהוא פוגע בחיילים מצרים רבים.
עם החשכה הסתיימה הלחימה, עם תפיסת קצהו הצפוני של המתחם, ועם שחר תפסה פלוגה ד' עמדות חסימה לעבר אום כתף.
לאחר הקרב נמצאו בסריקה של המתחם 14 ארצ'רים, 7 תותחי נ"ט 57 מ"מ, 6 תותחי 17 ליטראות, 4 תותחי נ"מ, ו-30 מקלעים, כמו כן נמצא במתחם ציוד רב וכ-170 כלי רכב.
אבדות הכוח הישראלי היו 14 הרוגים ו-30 פצועים, מתוכם הרוג אחד ו-15 פצועים מפלוגה א', כמו כן נפגעו בהסתערות רוב הטנקים.
מהלך הקרב > קרב אום כתף

עם חשיכה הוטל על חטיבה 10 לכבוש את מתחם אום כתף: גדוד 105 יופעל בציר דרב אל-טורקי ויכבוש את מתחמי "מלפפון" ו"בננה" מצפון מזרח, ואילו גדוד 104 יכבוש את "נקניק" בצפון אום כתף.
גדוד 105 שיצא עם חשיכה יחד עם הפלס"ר החטיבתי טעה בדרכו ולא תפס את המוצב המצרי עד למחרת ב-1 בנובמבר בשעה 11:00 בבוקר. ואילו גדוד 104 שיצא מאום טרפה בשעה 22:45 נע לאיטו על הכביש ואחר כך החל באיגוף מצפון, אך גם הוא טעה בזיהוי היעדים, ובשל כך רק בשעה 04:00 החל להסתער על מוצב "נקניק". הגדוד לא הצליח לכבוש את המוצב ובשעה 06:30 ניתק מגע, ובשעה 08:00 החל לסגת באישור המח"ט ומפקד האוגדה.
בניסיון לסייע לחטיבה 10 הוטל על חטיבה 37 לסייע במתקפה. כוח של 2 פלוגות טנקים ו-2 פלוגות חרמ"ש מגדוד 377 הובהל בחיפזון לסייע בהתקפה על אום כתף. מכיוון שפלוגות הטנקים התעכבו, הוכנסו לפעולה בשעה 04:00 לפנות בוקר 1 בנובמבר רק פלוגות החרמ"ש להתקפה חזיתית על המתחם. המתקפה נכשלה בשל תותחי הנ"ט, משחיתי הטנקים והמוקשים המצריים, והכוח ספג בקרב זה אבדות כבדות, 20 הרוגים ובכללם המח"ט שמואל גלינקא ו-65 פצועים. הפלוגות חולצו לפני עלות השחר בחיפוי ארטילרי.
מהלך הקרב > כיבוש המתחם

ב-1 בנובמבר נלקחה חטיבה 4 מפיקוד האוגדה, ונשלחה לעבר נח'ל, כמו כן נלקחה חטיבה 7 מפיקוד האוגדה ונשלחה לעבר תעלת סואץ. גדוד 82 נשאר באזור אבו עגילה וביצע חסימות לעבר אום כתף ואל עריש, אך למרות זאת נשאר תחת פיקוד חטיבה 7. גדוד 377 מחטיבה 37 הוכפף לחטיבה 7, למעט פלוגה אחת שהועברה לחטיבה 10. גדוד החרמ"ן 54 שהיה כפוף לחטיבה 37, נשלח לתפוס את פתחו הצפוני של סכר הדייקה, על מנת למנוע מחטיבה 6 המצרית לסגת לכיוון מערב.
בלילה שבין 1 ל-2 בנובמבר השלימו כוחות חטיבה 10 את כיתור מתחם אום כתף. חטיבה 6 המצרית קיימה באותו לילה פעילות אש מוגברת, ובסיומה נסוגו כוחותיה ברגל מהמתחם, לכיוון צפון מערב. רוב כוחות החטיבה התפזרו, נהרגו, או נלקחו בשבי על ידי גדוד 51 של חטיבת גולני בביר לחפן. גדוד 18 המצרי הצליח לסגת בצורה מאורגנת, והגיע במסע רגלי בחולות למצרים.
ב-2 בנובמבר בשעה 09:00 בבוקר נתן מפקד האוגדה פקודות לחטיבה 10 לכבוש את מתחם אום כתף, ובשעה 11:00 תפסו כוחות החטיבה את המתחם.
מהלך הקרב > ירי דו-צדדי

ב-2 בנובמבר בשעה 12:00 בצהריים, אירעה תקרית ירי דו-צדדי קשה: פלוגת טנקים בפיקודו של 
שמעון ליבר
מחטיבה 37 שסופחה לחטיבה 10 והייתה בדרכה לאבו עגילה, נתקלה עקב חוסר תיאום במארב של גדוד 82 שחסם לכיוון אום כתף, וחשב שמדובר בכוח מצרי שנסוג מהמתחם. הפלוגה שכללה 10 טנקים הושמדה למעט טנק אחד, וספגה 25 הרוגים.
לאחר המלחמה > קרב סכר הרואיפה כאירוע מכונן

הקרב על הסכר הפך לאחד מסיפורי הגבורה הבולטים ביותר בצה"ל. יום הקרב על הסכר - 31 באוקטובר הפך להיות יום גייסות השריון. מ"פ א' משה בריל קיבל על לחימתו את עיטור העוז, ואילו פלוגה א' זכתה לתואר 'הפלוגה ששינתה את ההיסטוריה בשריון', קיבלה צל"ש כללי ממפקד חטיבה 7 אורי בן ארי שהפך להיות לאחר המלחמה מפקד גייסות השריון.
הקרב הוכיח את חשיבות חיל השריון, ומכאן ואילך עברה הבכורה בצה"ל מחיל הרגלים לחיל השריון.
לאחר המלחמה > ביקורת

אוגדה 38 כשלה בביצוע משימתה לכבוש את מתחם אום כתף. עקב לוח הזמנים המדיני הדחוק האוגדה לא הוציאה לפועל התקפה אוגדתית מתואמת, ובשל כך נתפס המערך רק לאחר שפונה על ידי המצרים, לאחר שכותרו במהלך איגוף אופרטיבי שלא הופעל על ידי האוגדה.
השארת גדוד 82 תחת פיקוד חטיבה 7 במקום להעבירו תחת פיקוד האוגדה, כשהחטיבה נשלחה לעבר תעלת סואץ והגדוד נשאר בגזרת האוגדה, תחת שרשרת פיקוד לא ברורה, הייתה משגה חמור שגרם לירי דו צדדי שתוצאותיו קטלניות, 25 הרוגים והשמדת פלוגת הטנקים מחטיבה 37. בעקבות אירוע זה, כחלק מלקחי המלחמה, נקבע ערוץ חירום חש"ן 38.00 מגהרץ, שנועד לאפשר קשר מהיר בין כל שתי יחידות לוחמות של צה"ל. כמו כן, הוחל בסימון הכלים ביריעות זיהוי
לקריאה נוספת

ד"ר אפרים קם, "שלוש מערכות אבו עגילה - 1948, 1956, 1967", בספר: אריה שמואלביץ' (עורך), זירת קרב - קרבות הכרעה בארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2007.
משה בר כוכבא, "מרכבות הפלדה", הוצאת מערכות, 1989, "קרב טנקים בקדש", עמ' 133-121
משה בר כוכבא, "מרכבות הפלדה", הוצאת מערכות, 1989, "הקרב על הסכר", עמ' 145-135