שמואל מיכאלי
קבוצת "קלוטילד"

לפי ספרו בנתיבי המאבק, בחחודש ספטמבר 1944 הצטרף שמואל מיכאלי לקבוצת הפרטיזנים "קלוטילד", יחד עם חבר יהודי נוסף בשם טומי. בהנהגתם של ג'יאורג' סקאטישיטש ובלה סטולר. הקבוצה שכנה ברחוב "קלוטילד" בבודפשט, בבית מספר 22.
"המטרה האמיתית של הקבוצה, כפי שהגדירה החזית הדמוקרטית למען עצמאות הונגריה, הייתה לכבוש את בית הדפוס לגרדי" (בנתיבי המאבק, עמוד 63). "דפוס לגרדי היה היחיד בעיר שלרשותו עמדה אספקת חשמל שהייתה בלתי תלויה בחברת החשמל המרכזית. לפיכך, ההנחה הייתה שהדפוס יוסיף לעבוד גם אם הנאצים יחליטו לפוצץ, לפני נסיגתם, את תחנת החשמל העיקרית של העיר" (בנתיבי המאבק, עמוד 63). "הצבא האדום והשלטון החדש יהיו זקוקים, מיד אחרי שחרור העיר, לבית דפוס לשם הוצאת עיתון ולהדפסת מודעות וכרוזים. תפקידה של הקבוצה היה להסתער על בית הדפוס, לגבור על כוחות הביטחון ששמרו עליו, בטרם יהיה סיפק בידם לפוצצו" (בנתיבי המאבק, עמוד 63).
בתחילת הכשרתם כלוחמי המחתרת, החליט חברו של מיכאלי, טומי, לערוק מן היחידה ולשוב להסתתר עם בן דודו. מיכאלי, שהביא את טומי ליחידה, נדרש על ידי מפקדי היחידה לאתר את טומי ולהורגו. מיכאלי איתר את חברו, הזהירו כי היחידה דנה אותו למוות וכי עליו לשמור על פרופיל נמוך. מיכאלי שב ליחידה בתואנה שלא איתר את טומי (בנתיבי המאבק, עמוד 63).
הכנות הקבוצה למשימתה כללו תכנון קפדני של המשימה וכן סיורים ליליים. הימים הוקדשו לאימונים ומשימות מיוחדות והליולת לסיורים, לצורך הדבקת כרוזים או התנפלויות להשגת נשק. (בנתיבי המאבק, עמוד 65). "במהלך התנפלויות להשגת נשק, היו חברי הקבוצה מאתרים חייל מדינות הציר שהינו חמוש ובגילופין כאשר אחד מחברי הקבוצה היה מתחזה לקצין, בעוד הסמל, סאקי, היה מתגנב מאחוריו ובעוד 'הקצין' היה בודק תעודותיו, היה סאקי נועץ את הסכין בעורק הקרוטיד שבצאוורו. לימים נהג מיכאלי לאמן את נכדו בשיטת הריגה זו בילדותו בירושלים תוך שהוא אומר כי הסכין היא הנשק הכי חשוב של הלוחם בשל פעולתה השקטה, הקלות בהשגתה וקטלניותה כאשר מופעלת נכון (בנתיבי המאבק, עמוד 66. ועדות הנכד, ד"ר עמית מיכאלי).
משימה מיוחדת שהוטלה על מיכאלי על ידי ג'יאורג' סקאטישיטש הייתה לארגן התנגדות חמושה בקרב עובדי כפייה יהודים בגילאים 18–48. עובדי כפייה אלה עבדו על ביצורים סביב העיר כנגד הצבא האדום והיו בכושר כמעט מלא. השמירה על עובדי הכפייה הוטלה על כוח מילואים הונגרי שלא היה אידאולוגית נאצי ועל כן לא היה בעל מוטיבציה לפגוע ביהודים ובעל אחוז עריקה גדול. היחידה של סקאטישיטש הצליחה להשיג מפתחות של כמה מחסני נשק והסכמה שהסגל הנוכחי ששומר על היהודים לא יתנגד לחימושם. מיכאלי יצא למשימה עם הסמל, סאקי, כאשר יהדותו ועברו כעובד כפייה הייתה אמורה לעורר התנגדות בקרב עובדי הכפייה. מיכאלי חידד את ההזהרה כי הצבא האדום קרוב וכי כוונת הנאצים לאחר סיום העבודה להגלותם למחנה השמדה, ממנו סיכויי ההישרדות קלושים. להפתעתו של מיכאלי אף אחד מעובדי הכפייה לא התנדב. לימים הפך סיפור זה לנושא אותו לימד מיכאלי כמחנך, במהלך שיעורי יום השואה והגבורה על נושא התנגדות היהודים להשמדה באירופה (בנתיבי המאבק, עמ' 67–70). אולם בביתו לימד מיכאלי את בניו ונכדיו אחרת. מיכאלי מתח ביקורת נוקבת על היעדר ההתנגדות, חינך את נכדיו כי תפקידו של גבר הוא למות בקרב בטרם מתאפשרת פגיעה בנשים ובילדים של משפחתו. חינוך זה גרם לנכדו, ד"ר עמית מיכאלי להתמקד באמנויות הלחימה מילדותו ולהפוך לראש שיטת הקרטה שורין ריו, שידוקאן בישראל (עדותו של ד"ר עמית מיכאלי, נכדו של שמואל).
ב-25 בדצמבר 1944, נתגלתה הקבוצה בידי הנאצים, והתרחש הקרב האחרון של קבוצת "קלוטילד". הקרב התחיל באזהרתו של השוער, שהתריע על הגעת הנאצים באמצעות דפיקה מיוחדת על דלת בית המסתור של קבוצת "קלוטילד". והמשיך בכך שהנאצים חדרו לחצר הפנימית, שם התרחש קרב יריות בין לוחמי "קלוטילד" לבין הנאצים. לאחר מכן, נשארו חוליית חיפוי, בה היה שמואל מיכאלי, לחפות על נסיגת חברי הקבוצה. הקבוצה ברחה דרך חלון מילוט, עברה מספר בתים והגיעה לבית המרזח, דרכו פרצו את המצור הנאצי על בית המסתור של הקבוצה. במהלך הקרב, סאקי, הסמל שפיקד על חוליית החיפוי, נורה למוות בידי היחידה שלו, שבגלל בגדי ההסוואה שלו חשבו שהוא נאצי. בבית המרזח, פרצה הקבוצה את המצור תוך שימוש בשולחנות המקום כמחסה בזמן ירי במקלעים.("הפכתי את אחד השולחנות ותפסתי עמדה מאחוריו" – בנתיבי המאבק, עמוד 77)
לאחר הקרב, כותב שמואל בספרו בנתיבי המאבק שרק לאחר המלחמה גילה על גורל הקבוצה. שלפיו, היה מותם של 23 חברי הקבוצה מלבד שטולר. לאחר מכן, אישר שבקבוצה היו רק 23 לוחמים (ללא המפקדים) ולכן שלא יכלו למות 23 בקרב. הוא היה סבור שאביו, שכנראה בא לבקרו בזמן הקרב, מת ונספר כחבר קבוצה. חשד זה אושר כשהקרובה שאצלה התגורר אביו שלחה למיכאלי מכתב ובו כתבה שלאחר המלחמה היא הוזמנה לזהות את גופתו וזיהתה אותה בבירור. הוא הסיק מכך ששני חברי הקבוצה היחידים ששרדו היו ג'יאורג' סקאטישיטש ושמואל מיכאלי בעצמו, מכיוון שנודע בהקדשה שבלה סוטלר מת.
כיום, נקרא מחדש רחוב "קלוטילד" שבו הסתתרה הקבוצה, על שם בלה סטולר (Stollár Béla utca, בודהפשט, הונגריה). על דלת בית מספר 22, בית המסתור של הקבוצה, ישנה הקדשה לשוער בלה שובר (bella schober) ולמשפחתו.