stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי איראן – האיחוד האירופי
היסטוריה > תוכנית הגרעין האיראנית

האיחוד האירופי תומך באמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, שנכנסה לתוקף ב-5 במרץ 1970. איראן חתמה על האמנה והבטיחה לקהילה הבין-לאומית שהיא תשתמש באנרגיה גרעינית למטרות שלום.
בשנת 2003, התגלה על ידי הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) שאיראן מנהלת פעילות חשאית עם חומרים גרעיניים. סירובה של איראן לשתף פעולה באופן יזום עם סבא"א והתנגדותה לדווח למועצת הביטחון של האומות המאוחדות הובילו למאמץ דיפלומטי של המועצה האירופית ושלוש חברותיה צרפת, גרמניה והממלכה המאוחדת לפתור את הסוגיה באמצעות משא ומתן. אליהם הצטרף בשנת 2004 על ידי הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון, ובכך הציעו תמיכה מכל חברי האיחוד האירופי. לאחר מכן, בשנים 2005 ו-2006, שוב הוצגו בפני השלטונות האיראניים הצעות נרחבות להקל על שימוש בדרכי שלום באנרגיה גרעינית, אל למרות תמיכתן של סין, רוסיה וארצות הברית באמצעות הצעות אלה, לא ניתן היה לשכנע את איראן למלא אחר בקשותיה של סבא"א. כתוצאה מכך, ארבע החלטות (1696, 1737, 1747 ו-1803) התקבלו במועצת הביטחון של האו"ם ודרשו להשעות את כל העשרת האורניום-235 ופעילויות המים הכבדים והגבילו רכישה של חומרים גרעיניים ובליסטיים על ידי איראן. מדיניות זו הוחזרה בשנת 2008 על ידי האיחוד האירופי.
הסירוב המתמשך של השלטון האיראני להצהיר באופן ברור על כוונותיהם הגרעיניות ולאפשר בדיקות מספקות של מתקני הגרעין שלהם שכנע את האיחוד האירופי לאכוף סנקציות נוספות על סחורות ושירותים אזרחיים כגון פעילויות כלכליות וטכנולוגיות ומגבלות על תעשיית האנרגיה של המדינה. בשנת 2012, אמברגו נפט וחרמות כספיים מגבילים נאכפו על ידי האיחוד האירופי, בנוסף לסנקציות של האו"ם נגד איראן. רק ב-8 בדצמבר 2013, כאשר הרשויות האיראניות חתמו על הסכם ביניים בז'נבה ב-24 בנובמבר 2013 עם קבוצת P5+1 (הממלכה המאוחדת, סין, צרפת, רוסיה, ארצות הברית וגרמניה) אפשרה לפקחי הגרעין של האו"ם לבקר במתקן מים כבדים לאחר שהודיעו כי העשרת הפלוטוניום הופסקה. העסקה עיכבה את העשרת האורניום על ידי איראן למשך שמונה חודשים לפחות, וסללה את הדרך לשיחות ישירות בין ארצות הברית לרפובליקה האסלאמית. בנוסף, איראן נדרשת לדלל מאגרי אורניום מועשר קיימים לריכוז של 20%.
ב-14 ביולי 2015 איראן הגיעה להסכם תוכנית פעולה מקיפה משותפת על תוכנית הגרעין האיראנית בווינה, עם P5+1 (חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם - סין, צרפת, רוסיה, בריטניה, ארצות הברית - פלוס גרמניה), והאיחוד האירופי. ההסכם איפשר לאיראן לנרמל את יחסי הסחר שלה עם האיחוד האירופי. בשנת 2019 עזבה ארצות הברית באופן חד-צדדי את ההסכם והטילה מחדש סנקציות נגד איראן, שתוארה על ידי שגריר בריטניה בארצות הברית קים דארוך כ"וונדליזם דיפלומטי". האיחוד האירופי הקים את הכלי לתמיכה בסחר כדי לעקוף את הסנקציות האמריקאיות שהוטלו מחדש.
ב-13 במאי 2022, האיחוד האירופי הודיע כי הוא חש שהוא החיה את המשא ומתן התקוע להשבת הסכם הגרעין עם איראן משנת 2015.
סחר

בשנת 2008, היצוא האיראני לאיחוד האירופי הסתכם ב-11.3 מיליארד אירו והיבוא מהאיחוד האירופי הסתכם ב-14.1 מיליארד אירו. היצוא של האיחוד האירופי לאיראן הוא בעיקר של מכונות וכלי תחבורה (54.6%), סחורות מיוצרות (16.9%) וכימיקלים (12.1%). בשנת 2011 איראן דורגה במקום ה-7 בייצוא נפט גולמי לאירופה ודו"ח Eurostat קבע כי 27 מדינות אירופיות ייבאו 11.4 מיליארד יורו סחורות מאיראן בתשעת החודשים הראשונים של 2011. הסכם סחר ושיתוף פעולה נחתם בשנת 2002 אך הוא מושהה מאז 2005 בגלל המחלוקת. אין אמנות דו-צדדיות בין המדינות מכיוון שאיראן אינה חברה בארגון הסחר העולמי. ב-23 ביוני 2016, הצביעה הממלכה המאוחדת בעד עזיבת האיחוד האירופי, מהלך שזכה לשבחים מבכירים איראנים כשער פוטנציאלי להתרחבות הסחר עם אירופה, כשהממלכה המאוחדת הייתה.
בפורום הבנקאות והעסקים איראן-אירופה השישי בטהראן באפריל 2018, שגריר איראן בגרמניה עלי מג'די הודיע כי בנק המזרח התיכון, בנק סמאן ובנק סינה מתכננים לפתוח סניפים בערים בגרמניה כדי להגביר את יחסי הסחר של איראן עם אירופה.
ב-20 באוקטובר 2018, איגוד הבנקים הגרמניים הצהיר כי היצוא מגרמניה לאיראן ירד ל-1.8 מיליארד אירו מאז ינואר באותה שנה. בשנת 2019, הכלי לתמיכה בחילופי סחר הפך לכלי העיקרי לסחר בין האיחוד האירופי ואיראן, כשהוא עוקף את הסנקציות של ארצות הברית.
יחסי החוץ של איראן עם מדינות האיחוד האירופי

אוסטריה אוסטריה
איטליה איטליה
אירלנד אירלנד
אסטוניה אסטוניה
בולגריה בולגריה
בלגיה בלגיה
גרמניה גרמניה
דנמרק דנמרק
הולנד הולנד
הונגריה הונגריה
יוון יוון
לוקסמבורג לוקסמבורג
לטביה לטביה
ליטא ליטא
מלטה מלטה
סלובניה סלובניה
סלובקיה סלובקיה
ספרד ספרד
פולין פולין
פורטוגל פורטוגל
פינלנד פינלנד
צ'כיה צ'כיה
צרפת צרפת
קפריסין קפריסין
קרואטיה קרואטיה
רומניה רומניה
שוודיה שוודיה
אלכס סטפני

אלכסנדר סיריל סטפני (באנגלית: Alexander Cyril Stepney; נולד ב-18 בספטמבר 1942) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת השוער.
סטפני שיחק לאורך מרבית הקריירה במנצ'סטר יונייטד, במדיה זכה בין היתר בגביע אירופה לאלופות, אליפות אנגליה וגביע ה-FA. סטפני נכלל בסגל נבחרת אנגליה לטורנירי יורו 1968 ומונדיאל 1970, אך לא שותף במהלכם ורשם הופעה אחת בלבד במדי הנבחרת.
קריירת משחק > נבחרת אנגליה

על אף הצלחתו ויציבותו במדי מנצ'סטר, סטפני לא זכה לקריירה ארוכה במדי נבחרת אנגליה. גורדון בנקס היה השוער הבכיר בנבחרת במשך תקופה ארוכה, וסטפני היה לשוער שני, ולעיתים קרובות גם שוער שלישי בסדר העדיפויות של אלף ראמזי, מאמן הנבחרת בתקופת השיא של סטפני בקריירה. מאוחר יותר, השתלט פיטר שילטון על אפודת השוער, ושוב סטפני נותר כאופציית גיבוי בלבד.
לאחר העפלתה של אנגליה ליורו 1968, זכה סטפני לזימון לסגל האנגלי לטורניר. ב-22 במאי 1968, במסגרת ההכנות לטורניר ושבוע לפני שזכה עם מנצ'סטר בגביע אירופה, ערך סטפני את הופעתו היחידה במדי אנגליה, בניצחון הביתי 3-1 על שוודיה במשחק ידידות. הוא נכלל בסגל הנבחרת גם לטורניר מונדיאל 1970, אך בשני הטורנירים לא זכה להופיע ונותר על הספסל בלבד.
תארים

גביע אירופה לאלופות: 1967/1968
אליפות אנגליה: 1966/1967
גביע ה-FA‏: 1976/1977
מגן הצדקה (2): 1967, 1977
אודיטוריום סמולרש

אודיטוריום סמולרש הוא אודיטוריום השוכן באוניברסיטת תל אביב ברמת אביב. האודיטוריום, שהוא הגדול ביותר באוניברסיטה, משמש לעריכת אירועים וכנסים, והוא הוקם בראשית המאה ה-21 מכספי תרומות של אדולפו ומרים סמולרש ושל משפחת קוקי וסרחיו גרוסקופ. בנוסף לאירוח אירועים של האוניברסיטה, מושכר האודיטוריום לאירועים עסקיים וציבוריים נעדרי זיקה לאוניברסיטה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל אברהם יסקי והמעטפת החיצונית שלו עשויה סגסוגת אלומיניום. אל האולם מובילה מבואה בשטח של 800 מ"ר שרצפתה עשויה מאבן טבעית. החזית הצפונית של המבואה עשויה מזכוכית והיא פונה אל מרפסת הצופה אל הים התיכון. מרפסת נוספת נמצאת בצדו האחר של המבנה ושטח שתי המרפסות ביחד הוא 500 מ"ר.
באולם 20 שורות ובהן 916 מושבים, ומעליו יציע שבו 255 מושבים נוספים הערוכים בתשע שורות. במת האולם אליפטית, היא עשויה עץ ורוחבה נע בין 21 ל-29 מטר. עוד קיימים במבנה חדרים לאמנים, חדרי מקלחת ושירותים, חדרי הלבשה, חדר הקרנה ומסך הקרנה.
גלריית תמונות

חזית הזכוכית של המבואה והמרפסת
מראה האודיטוריום מזווית אחרת
מראה צדו המערבי של הבניין
פאנל המומחים שהשתתף בהקרנת טרום-בכורה של הסרט הדוקומנטרי אפולו 11 לרגל יום השנה ה-50 שנה לנחיתה על הירח, שנערך באודיטוריום, מימין: נציג שגרירות ארצות הברית, פרופ' יצחק בן ישראל, פרופ' שי צוקר, פרופ' ליאו קורי, ד"ר דוד פולישוק וד"ר יואב פרומר, יולי 2019
חוסטו ויאר

חוסטו וילמאר ויאר ויוורוס (בספרדית: Justo Wilmar Villar Viveros; נולד ב-30 ביוני 1977) הוא שוער עבר פרגוואי, ששימש כשוערה של קבוצת נסיונל, וכשוערה הראשון של נבחרת פרגוואי והקפטן שלה.
קריירה

ויאר נולד בעיירה סריטו שלגדות נהר פרנה בדרום פרגוואי. ב-1996 החל לשחק בקבוצת סול דה אמריקה מהליגה הראשונה בפרגוואי, ובשנת 2001 עבר למועדון גדול יותר, ליברטד. במדיה של קבוצה זו זכה פעמיים באליפות פרגוואי (2002 ו-2003), וב-2003 גם העפיל עמה לשלב רבע גמר הקופה סודאמריקנה, בו הודחה בידי ריבר פלייט הארגנטינאית.
בסיום אותה עונה עזב את פרגוואי והצטרף למועדון הארגנטינאי ניואלס אולד בויס. במדי מועדון זה זכה באליפות האפרטורה של ליגת העל הארגנטינאית, שהייתה האליפות הראשונה של המועדון מזה 12 שנים. באותה שנה (2004) בחרו בו כלי התקשורת בארגנטינה לשוער העונה וכלי התקשורת בפרגוואי בחרו בו לכדורגלן השנה.
בשנת 2008 הצטרף ויאר לקבוצת ריאל ואיאדוליד, מהליגה השנייה בספרד. לאחר שלוש שנים שוחרר ויאר מהמועדון וחתם בשורות אסטודיאנטס לה פלאטה הארגנטינאית.
נבחרת פרגוואי

ויאר זומן שיחק במדי הנבחרת הצעירה של פרגוואי בטורניר גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנערך ב-1997 במלזיה.
במונדיאל 2002 שימש כשוערה השני של נבחרת פרגוואי, כמחליפו של חוסה לואיס צ'ילאברט. במונדיאל 2006 היה השוער הראשון, אך נפצע כבר לאחר 7 דקות במשחק הראשון מול נבחרת אנגליה. הוא הוחלף בידי אלדו בובאדייה, ולא שב עוד לשחק בטורניר.
במונדיאל 2010 שוב היה לשוערה הראשון של הנבחרת ולקפטן שלה. במהלך הטורניר ספג רק שני שערים (במשחק הראשון, מול נבחרת איטליה, וברבע הגמר, בו הודחה פרגוואי בידי נבחרת ספרד). במהלך המשחקים שמר על רשת נקייה במשך 410 דקות, יותר מכל שוער אחר. בקופה אמריקה 2015 הגיע עם נבחרתו עד לחצי הגמר שבו הודחה לאחר הפסד 6-1 לנבחרת ארגנטינה.
משבר הספוטניק

משבר הספוטניק היה נקודת מפנה במלחמה הקרה שהחל ב-4 באוקטובר 1957, עם שיגור הלוויין ספוטניק 1 על ידי ברית המועצות. למרות כישלונם של שני שיגורים אמריקאיים, ארצות הברית האמינה שהיא המובילה בתחום פיתוח הטילים וטכנולוגיית החלל, אך שיגור הספוטניק על ידי ברית המועצות הוכיח שהיא טעתה. אחרי משבר זה החל המירוץ לחלל, שהוביל לתוכנית אפולו ולנחיתה על הירח.
לאחר פרוץ המשבר, ארצות הברית יזמה מגוון פעולות, בעיקר על ידי משרד ההגנה, כולל חישוב מהיר של מסלול הספוטניק, הקמת נאס"א, הגדלת תקציב המחקר הממשלתי, ובניית 1,000 טילים בליסטיים בין-יבשתיים. בנוסף, בציבור האמריקני התעורר חשש שלימודי המדעים במערכת החינוך של ברית המועצות מתקדמים מאלו שבארצות הברית. כתוצאה מכך, בשנת 1958 יזם הנשיא דווייט אייזנהאואר את "חוק ההגנה הלאומית לחינוך" ((National Defense Education Act)), באמצעו השקיע למעלה ממיליארד דולר בלימודי מדעים במערכת החינוך האמריקאית.
ראו גם

המירוץ לחלל
תוכנית ספוטניק
טום לנטוס

תומאס פיטר "טום" לנטוס (באנגלית: Thomas Peter Lantos‏; 1 בפברואר 1928 – 11 בפברואר 2008) היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוזות ה-11 וה-12 של קליפורניה, החל משנת 1981 ועד ליום מותו. הוא היה נציג חלקו הצפוני של מחוז סן מטאו בקליפורניה וכן חלק קטן מדרום מערב סן פרנסיסקו.
לנטוס, יהודי יליד הונגריה, היה ניצול השואה היחיד בקונגרס האמריקאי.
קורות חייו

טום לנטוס נולד בשם תמש פטר לנטוש (הונגרית: Lantos Tamás Péter) למשפחה יהודית בבודפשט, הונגריה. בעת מלחמת העולם השנייה היה לנטוס חבר בתנועת מחתרת אשר לחמה נגד הנאצים בעת הכיבוש הגרמני של הונגריה. בנאומיו בבית הנבחרים הוא התייחס לעצמו לעיתים כאחד מחברי הקונגרס המעטים אשר לחמו בפשיזם.
הוא מצא מקלט בבית מוגן שאותו הקים ראול ולנברג בהונגריה. בשנת 1981 יזם לנטוס חוק אשר הכריז על ולנברג כאזרח כבוד של ארצות הברית. בשנת 1947 היגר לנטוס לארצות הברית, לאחר שהוענקה לו מלגת לימודים ולשארית חייו בלט בדיבורו באנגלית מבטאו ההונגרי. לנטוס ראה עצמו יהודי חילוני. לאחר הגירתו למד באוניברסיטת וושינגטון שם סיים תואר ראשון ושני בכלכלה ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ממנה הוענק לו תואר דוקטור לכלכלה בשנת 1953. בעת לימודיו הוא היה חבר בארגון הסטודנטים היהודים הלל.
בין השנים 1950–1980 שימש לנטוס כמרצה לכלכלה, פרשן בנושא יחסים בינלאומיים בתחנת טלוויזיה ציבורית ויועץ למספר עסקים. הוא אף שימש כיועץ בכיר למספר חברי הסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1980 ניסה לראשונה להיבחר לקונגרס, והצליח להביס נציג רפובליקני ממחוז בחירתו בהפרש קטן של 5,700 קולות. מאז נבחר מחדש למשרתו 13 פעמים רצופות, תמיד בפערים ניכרים על פני יריביו. הוא היה ניצול השואה היחיד שנבחר אי פעם לקונגרס האמריקאי.
לנטוס נישא לאנט טילמן, גם היא גם היא ממוצא יהודי-הונגרי ובת דודתן של האחיות לבית גאבור (ז'ה ז'ה, אווה ומגדה). אף אשתו ניצלה בזכותו של ראול ולנברג. ללנטוס ואשתו אנט שתי בנות, אנט וקתרינה, ושבעה עשר נכדים; עשרה מבתו אנט ושבעה מבתו קתרינה. אשתו אנט ובנותיהן המירו את דתן והן חברות בכנסייה המורמונית.
קורות חייו > פרישתו ומותו

ב-2 בינואר 2008 הכריז לנטוס כי לא יתמודד בפעם ה-15 על משרתו בבית הנבחרים, זאת לאחר שאובחן כחולה סרטן הוושט. אולם, הוא תכנן להשלים את תקופת כהונתו האחרונה. בעת ההודעה על פרישתו אמר לנטוס: "רק בארצות הברית יכול ניצול שואה חסר פרוטה ולוחם במחתרת האנטי-נאצית לקבל השכלה, להקים משפחה ולזכות לשרת משך שלושת העשורים האחרונים לחייו כחבר קונגרס. אני לעולם לא אוכל להביע את עומק תודתי למדינה האדירה הזו."
לנטוס נפטר ב-11 בפברואר 2008, בבתסדה, מרילנד.
בטקס שנערך בבית הלבן לאחר מותו של לנטוס, העניק לו הנשיא ג'ורג' ווקר בוש את מדליית החירות הנשיאותית במוסרה אותה לאשתו.
עיריית נתניה החליטה לקרוא לאחד מרחובותיה הראשיים במזרח העיר - שד' לנטוס טום. ב-19 בדצמבר 2016 הוצב ברחוב פסל הנצחה לזכרו.
עמדותיו הפוליטיות

לנטוס היה תומך נלהב במלחמת עיראק מעת תחילתה, אולם החל משנת 2006 החל בהתבטאויות ביקורתיות על אופן ניהול המלחמה ובכהונתו כיושב ראש ועדת יחסי החוץ של בית הנבחרים של ארצות הברית הוא קיים בשנת 2007 עשרים ישיבות לסקירת היבטים של המלחמה.
לנטוס יצא בקריאה לרפורמה במערכת הבריאות האמריקאית, לקיצוץ בגרעון התקציב הלאומי והחוב הלאומי, הוא התנגד ליוזמות הפרטה בתחום הביטחון הסוציאלי. לנטוס תמך בהכרה בנישואים חד-מיניים ובהתרת שימוש במריחואנה לצרכים רפואיים והביע תמיכה נמרצת בהגבלת רישוי הנשק בארצות הברית ובזכות האשה להפלה.
לנטוס היה ידוע בתמיכתו בקידום שימור הסביבה וזכה להערכה על פעילותו בתחום זה מארגונים סביבתיים. פעילותו הסביבתית במחוז בחירתו הביאה להגדלת השטחים הציבוריים הירוקים ולשימור החי והצומח בהם. לנטוס אף קידם בהצלחה פרויקטים גדולים בתחום התחבורה הציבורית במחוז בחירתו, זאת הודות לוותק וההשפעה שלו בבית הנבחרים.
פעילותו בתחום יחסי החוץ

לנטוס שירת כיושב ראש ועדת בית הנבחרים ליחסי חוץ ואף היה יושב ראש משותף לוועדה לזכויות אדם של הקונגרס. בתוקף תפקידיו הוא הגן על זכותם של נוצרים לשמור על אמונתם בערב הסעודית ובסודאן וכן תמך בזכותו של העם הטיבטי לשמר את תרבותו ודתו, כמו גם עמים נרדפים אחרים. ביטוי למאמציו של לנטוס להגן על חופש הדת חוק שהתקבל בבית הנבחרים לעצירת התפשטות אנטישמיות בעולם.
בתוקף חברותו בוועדת יחסי החוץ של בית הנבחרים לנטוס היה מעורב בהחלטות רבות אשר השפיעו על היבטים שונים במדיניות החוץ של ארצות הברית. לנטוס מתח ביקורת על הבזבוזים ומעשי המרמה המתרחשים במסגרת המאמצים לשקם את הכלכלה העיראקית וכן הזהיר כי ארצות הברית עלולה להפסיד במלחמה באפגניסטן אם לא תנקוט צעדים לייצוג המשטר המקומי. לנטוס ניסה להפסיק את הסיוע הצבאי האמריקאי למצרים בטענה כי הצבא המצרי לא עשה די מאמצים כדי לעצור זליגת כסף וכלי נשק לחמאס ברצועת עזה וכן לא שלח חיילים לכוחות שלום באפגניסטן ובמקומות אחרים.
לנטוס היה תומך נלהב במדינת ישראל, אולם הדגיש כי תמיכתו זו באה על רקע תמיכתו במדינות דמוקרטיות בעולם כולו ולא בגלל מוצאו היהודי.
מחלוקות שנקשרו בשמו

בשנת 1996 בעת שישב בוועדת חקירה של הקונגרס בפרשת השימוש שעשה ממשל קלינטון במידע של ה-FBI, אמר לנטוס לעד קרייג ליווינגסטון כי "לאחר שירות ציבורי העולה על שלך במידה רבה, אדמירל בורדה התאבד לאחר שייתכן וביצע שגיאה פעוטה." בורדה, שהיה ראש מחלקת מבצעים בצי האמריקאי, התאבד באותה שנה לאחר שהתעוררו ספקות באשר לזכותו לענוד מדליה המעידה על אומץ בשעת קרב. לנטוס ספג ביקורת ציבורית על אמירה זו אשר היו שפרשוה כקריאה לליווינגסטון להתאבד.
ב-3 במאי 2000 לנטוס היה מעורב בתאונת דרכים בעודו נוהג בבירה וושינגטון. בדרכו הוא דרס את כף רגלו של נער צעיר ולאחר מכן המשיך בנסיעתו מבלי לעצור. הוא נמצא אשם בנהיגה לא זהירה ונקנס.
בשנת 2002 בעת שלנטוס אירח את חברת הכנסת קולט אביטל, הוא נטל אותה בזרועו ואמר: "קולט יקירתי, הסירי דאגה מלבך. לא תהיינה לכם עוד בעיות עם סדאם. אנו נפטר מן הממזר בקרוב ובמקומו נשים דיקטטורה פרו-מערבית, שתהיה טובה לנו ולכם". לנטוס הכחיש מאוחר יותר את הדברים, אולם קולט אביטל אישרה אותם.
בחודש יוני 2007, בעת שנכח בטקס חנוכת אנדרטה לקורבנות הקומוניזם, לנטוס כינה את קנצלר גרמניה לשעבר גרהרד שרדר, "פרוצה פוליטית". דבריו גרמו לתגובה חריפה של ממשלת גרמניה. בדבריו כיוון לנטוס לקשריו ולעסקיו של שרדר עם תעשיית האנרגיה ברוסיה והעיר כי הכינוי בו השתמש מעליב את הפרוצות.
בחודש אוקטובר 2007 התלוננו חברי פרלמנט הולנדיים כי לנטוס העליבם בעת שדנו במלחמה בטרור, כאשר הכריז כי הולנד חייבת לסייע לארצות הברית, כיוון שזו האחרונה שחררה אותה מעול הנאצים במלחמת העולם השנייה, והוסיף כי המהומה באירופה בנושא מתקן הכליאה במפרץ גואנטנמו גדולה יותר מזו שהייתה בנושא מחנה הריכוז אושוויץ בזמנו.
הערות שוליים

↑  Vote Smart
↑  Janine Zacharia, Lantos's list. Jerusalem Post, כנראה פורסם בשנת 2001.
↑  California Dems Expected to Vie for Lantos Seat, CQ Today, 2.1.2008
↑  http://www.netanya.muni.il/?categoryid=237&articleid=3256
↑  נתניה מצדיעה לטום לנטוס, באתר של עיריית נתניה.
↑  Lantos the master storyteller, communicator. San Francisco Chronicle, 1.1.2007
↑  George Lardner Jr.,
Panel Sputters; Immunity Vote Fails. Washington Post, 14.5.1998.
↑  Jackie Kucinich, In trouble with the law: run-ins with police are fact of Capitol life, The Hill, 11.5.2006.
↑  עקיבא אלדר, לפניהם המבול. הארץ, 30.9.2002.
↑  US Lawmaker's "Prostitute" Remarks Provokes Germany. Deutsche Welle, 13.6.2007.
↑  The Associated Press, Senior US Democratic lawmaker offends Dutch counterparts with historical remarks. International Herald Tribune, 27.10.2007.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264248605171  BnF: cb123621557 (data)  GND: 1154715914  ISNI: 0000 0001 1488 6015  LCCN: n2004094479  NARA: 10613485  NKC: jo2002097138  SNAC: w6q061m3  SUDOC: 24394120X  US Congress: L000090  VIAF: 22218762   WorldCat (עם VIAF): 22218762 
פסל ההנצחה על שם טום לנטוס בנתניה
ויליאם הולמן האנט

| --- | --- |

 לידה:  2 באפריל 1827 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  7 בספטמבר 1910 (בגיל 83) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  קתדרלת סנט פול בלונדון 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנויות 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  האחווה הפרה-רפאליטית, סימבוליזם 
 יצירות ידועות:  אור העולם, שעיר לעזאזל, The Shadow of Death 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות 
 בן או בת זוג:  Fanny Waugh (1865–?)  Edith Holman Hunt (1875–?) 
 צאצאים:  Cyril Benoni Holman Hunt, Hilary Lushington Holman-Hunt, Gladys Mulock Holman Hunt 
 חתימה:   
 
ויליאם הולמן האנט
ויליאם הולמן האנט (באנגלית: William Holman Hunt;‏ 2 באפריל 1827 – 7 בספטמבר 1910) היה צייר אנגלי בעל אמונה נוצרית עמוקה, ממייסדי אחוות הפרה-רפאליטים.
ביוגרפיה

האנט היה בנו של מנהל מחסן. הוא התקבל לאקדמיה המלכותית באנגליה ב-1844, והציג לראשונה מיצירותיו בשנה שלאחר מכן במנצ'סטר. אי שביעות רצונו מן האופן בו לימדו באקדמיה הוביל אותו לחיפוש סגנון מתאים יותר. חיפושים אלו הובילו אותו להקים ב-1848, יחד עם האומנים ג'ון אוורט מיליי ודנטה גבריאל רוזטי, את אחוות הפרה-רפאליטים.
ציוריו של האנט זכו להצלחה, אך ב-1854 ויתר על הכול ויצא למסע למצרים. בדומה לאחרים, גם האנט חשב, שעל מנת לצייר נושאים מהברית החדשה עליו לנסוע לארץ הקודש, ולראות בעצמו את המקומות והאנשים. על כן נסע לירושלים, והצטרף ליהודים שבה, מתוך מחשבה שהציור בסביבה הטבעית בה חי ישו יצליח לשקף את אמונתו הרוחנית ויקרבו לאמת האלוהית. השהיה בארץ הקודש הייתה עבורו התגשמות חלום אפוקליפטי. הוא הטיף באמצעות ציוריו לחיי צניעות ומוסר, ולשינוי מנהגים שיכין את הנוצרי המאמין לחורבן, ולאחר מכן לגאולה. בספטמבר 1854 נפגש האנט עם החוזה הכריזמטי הנרי ונטוורת' מונק ובין השניים נקשרה ידידות אמיצה. צמד הידידים ניהלו מסעות ולילות ארוכים של שיחה בכפר ארטאס, בחברון ובירושלים. הם דנו בפירושים לתנ"ך והתרגשו יחדיו ממקומות בהם אירעו סיפורי המקרא והברית החדשה. מונק חידד בשיחות אלה את פירושו לספר חזון יוחנן כמדריך לשיבת היהודים לארצם והקמת מדינה יהודית בארץ ישראל והאנט החל להעניק לציוריו פרשנות מיסטית וסימבולית עמוקה יותר ששיאה בציורו "השעיר לעזאזל".
עם שובו לאנגליה ב-1856 הציג האנט עבודות שביססו סגנון חדש של ציור דתי, ריאליסטי וסימבולי. הוא שהה שוב בארץ הקודש בין השנים 1869–1872, וב- 1875–1878. ב-1876 בנה בית בירושלים ברחוב הנביאים 64, שקומתו הראשונה שימשה למגורי משפחתו וקומתו השנייה כסטודיו. בסוף ימיו תמך ברעיון הציוני ובבנימין זאב הרצל כחלק מאמונתו הדתית.
האנט נפטר בלונדון ב-1910 ונקבר בקתדרלת סנט פול.
מציוריו

הציור הראשון אותו תכנן לצייר בארץ ישראל היה "ישו מתווכח עם החכמים בבית המקדש", לפי הסיפור בברית החדשה לוקס ב' 41–52. על מנת לשוות לציורו אותנטיות חיפש האנט נערים יהודים על מנת שידגמנו לפניו את הדמויות בציור. פרשה זו, של צייר נוצרי התופש נערים יהודים על מנת לציירם בציור נוצרי, עוררה סערה ציבורית עזה ברחוב היהודי באותה עת.
לצורך עבודתו על הציור "מציאת ישוע בבית המקדש", השיג תמורת תשלום דיוקני יהודים בירושלים לכל הדמויות הראשיות, מלבד שתיים: של ישו עצמו ושל אמו. היהודים סברו שהתמונה מיועדת להיתלות בכנסייה, על-מנת שיסגדו לה, וסירבו לשתף פעולה עם חטא כזה.
דוגמה נוספת לדבקותו של האנט בציור ריאליסטי היא סיפור הציור "השעיר המשתלח לעזאזל": על מנת לצייר את השעיר לעזאזל, לקח האנט עמו עז אל מדבר יהודה (נתלוו אליו דרגומאן ומורה-דרך ערבי, וכדי לשוות לה מראה נטול חיים, כמתבקש מן האירוע, "ייבש" אותה האנט בשמש ורק אז החל לציירה. העז מתה אך הדבר לא עצר בעדו: הוא שב לירושלים, קנה עז נוספת, הדומה לקודמתה, ושב על מעשהו. גם עז זו מתה, ולמעשה שלוש עזים מצאו את מותן בעקבות הציור המדובר. רק העז הרביעית שרדה, ושבה לירושלים.
ציורו "שבת האור" הוא העדות הקדומה ביותר לטקס שבת האור בכנסיית הקבר בעידן שלאחר חתימת הסכם הסטטוס קוו בכנסייה.
ב-1850 צייר את הציור הסימבולי "אור העולם", בין-1900 ל-1904, כאשר הוא קרוב לעיוורון, צייר גרסה נוספת וגדולה יותר של הציור, אחד הציורים הסימבוליים המוכרים בתרבות הבריטית. בגרסה זו נעזר בעוזרו אדוארד רוברט יוז
ספסל הולמן האנט

הולמן האנט נהג לשבת ולצייר על גבעה ליד מנזר מר אליאס. לאחר מותו הקימה אשתו אדית, ספסל אבן שהוצב מול המנזר, בצד המערבי של כביש ירושלים - בית לחם. על הספסל יש כתובות באנגלית, יוונית, עברית וערבית.
על הספסל כתובים בעברית וביוונית הפסוקים: "ואהבת את ה' אלוהיך בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מאדך" (דברים, ו, ה) וכן: "ואהבת לרעך כמוך" (ויקרא, יט, יח). בצד אחד יש כתובת בעברית של דברי התפילה של דוד המלך: "האל מעוזי חיל ויתר תמים דרכו" (שמואל ב, כב, לג).
על משענת הספסל חקוקות המילים: "מושב זה הושם פה לזיכרון ויליאם הולמן האנט, צייר בירושלים, 1854–1902, בידי אשתו אדית וברשות הפטריארכיה היוונית - אורתודוקסית".
הספסל כיום מוזנח ובקושי אפשר לקרא את האותיות. שנים רבות הוא היה מול המנזר, בצד המערבי של כביש ירושלים - בית לחם. עם הרחבת הכביש ב-1997, הוא הועבר לצד השני בחזית המנזר והוצב בתוך גן קטן.
במאי 2019 הספסל ניזוק קשות בידי אלמונים.
"רועה צאן" ציור משנת 1851
שעיר לעזאזל
"מציאת המושיע", דוגמה לציור "אותנטי" של תמונה מהברית החדשה
ספסל הולמן האנט
ביתו של ויליאם הולמן האנט ברחוב הנביאים 64 בירושלים
לקריאה נוספת

אלכסנדר מישורי, ‏צייר אנגלי 'אוהב ציון' – ויליאם הולמן הנט, קתדרה 38, דצמבר 1985, עמ' 66-58
הערות שוליים

↑  ג'יימס פין, עתות סופה, עמ' 356-355.
↑  סיפור העזים נזכר גם אצל מרי אליזה רוג'רס, חיי יום-יום בארץ ישראל, עמ' 30-29.
↑  ניר חסון, ציור קדום שופך אור על טקס "האש הקדושה" שיערך היום, באתר הארץ, 14 באפריל 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262933305171  PLWABN: 9810561658305606  AGSA: 2710  BIBSYS: 90140212  BNE: XX995899  BnF: cb121116779 (data)  CiNii: DA01683179  GND: 118775332  ISNI: 0000 0000 8393 9822  LCCN: n83227381  MusicBrainz: 86135a18-1849-4482-b863-8c694acd02d3  NGV: 1038  NKC: ola2003192322  NLA: 35214356  NTA: 070222916  RERO: 02-A012053243  RKD: 40652  SNAC: w6dc8s2s  SUDOC: 029502608  Trove: 868307  ULAN: 500001633  VcBA: 495/372469  VIAF: 220946936   WorldCat (עם VIAF): 220946936
לידה במים

מיילדת, זוג הורים ויילוד שנולד בבריכת מים
הורים ותינוקם בסוף הלידה במים
הורים ותינוקם בסוף הלידה במים
לידה במים היא לידה אשר בה לאורך כל התהליך או לאורך שלב הלידה הראשון היולדת נמצאת בתוך בריכה רדודה, אמבטיה או ג'קוזי המלאים במים חמימים. התינוק יוצא מרחם אמו אל המים ולאחר מכן מוציאים אותו מן המים לאוויר העולם.
היסטוריה

תרבויות שונות השתמשו במים בלידות מזה אלפי שנים, ביניהן תרבויות מצרים ויוון, שבטים באפריקה והמאורים בניו זילנד. גם בשטחי השבטים האינדיאנים נמצאו בריכות ריפוי ליולדות שהיו פעילות כנראה בין השנים 1600–1700.
אמנם, השימוש במים בזמן הלידה פחת בהדרגה בזמן התבססות מערכת הבריאות המודרנית.[דרוש מקור]
שובו של תהליך הלידה במים החל כבר בשנות ה-70 המוקדמות בדרום גרמניה, צרפת והולנד, בעיקר באזורים בהם תרבות מרחצאות המים חמים והספא קיימות כבר מאות שנים. המיילדות באזורים אלו גילו כי היולדת חשה במים הקלה בכאב, הנוחות גבוהה יותר, הלידה מתפתחת בעדינות וישנם פחות נזקים לרצפת האגן.
משם התפשט התהליך למדינות נוספות, כבריטניה, ארצות הברית, אוסטרליה, ניו זילנד ועוד, עד שהפך לתהליך מקובל ברוב חלקי העולם המערבי.
בישראל, פרסם משרד הבריאות ביוני 2007 מסמך עמדה המאפשר חוקית קבלת לידות במים בבתי חולים בישראל.
התהליך החל כשימוש במים במהלך לידות רגילות, כגון הנחת רטיות הספוגות במים חמים או קרים על הבטן או על הגב, שימוש במקלחת או אמבטיה לפני היציאה לבית החולים, שימוש במקלחת בבית החולים בשלב הקודם לפעולות המחייבות שהות במיטה, הנחת רטיות על פתח הנרתיק וחיץ הנקביים בזמן הצירים ועוד.
הכניסה למים והיציאה מהם

באופן כללי, מומלץ לאישה להיכנס למים בזמן שהיא רואה זאת לנכון. עם זאת, ישנן מספר גישות שונות בנוגע לזמן האופטימלי לכניסה למים:
גישה אחת טוענת כי האישה יכולה לשהות במים מיד בזמן הציר הראשון, ובאפשרותה להעביר במים את כל הלידה, באם רצונה בכך.
גישה אחרת טוענת כי בשלב הלידה הראשון (פתיחה של כ-4–5 ס"מ) רצוי להסתפק במקלחות ולא להיכנס לבריכה, שכן השהות במים בשלב זה עלולה להאט את התהליך, ואף לעצור אותו.
גישה נוספת טוענת כי השלב הטוב ביותר להיכנס למים הוא שלב המעבר (פתיחה של כ-7–8 ס"מ).
ישנם הממליצים שלא לשהות במים יותר משעה וחצי ברצף, וכדאי לצאת מהם לסירוגין. כמו כן, באם המים התלכלכו מאוד, לחץ הדם של היולדת עולה או שהיא חשה בסחרחורת וחולשה – מומלץ לצאת מן המים. עם זאת, באם המיילדת מאפשרת זאת, ניתן לשהות במים ממש עד לסוף הלידה.
בכל מקרה, לקראת לידת השליה, כרבע שעה לאחר לידת העובר, חייבת היולדת לצאת מהמים, משום שבמים לא ניתן להעריך נכונה את מידת הדימום הנגרם כתוצאה מלידת השליה.