stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'וזף פורקר

ג'וזף בנסון פורקר (באנגלית: Joseph Benson Foraker;‏ 5 ביולי 1846 –  10 במאי 1917) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו ה-37 בשנים 1886–1890 וכסנאטור מטעם מדינתו בשנים 1897–1909.
פורקר נולד באזור הכפרי של אוהיו. בגיל 16, כאשר פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית, הוא התגייס לצבא האיחוד. הוא לחם במשך כמעט שלוש שנים, והגיע לדרגת קפטן. לאחר המלחמה הוא היה אחד מתלמידי המחזור הראשון של אוניברסיטת קורנל והוסמך כעורך דין. ב-1879 הוא נבחר כשופט ונודע כנואם פוליטי. בהתמודדות הראשונה שלו למשרת מושל אוהיו ב-1883 הוא נוצח, אך שנתיים לאחר מכן עלה בידו להיבחר. כמושל אוהיו, הוא כרת ברית עם התעשיין מקליבלנד מארק האנה, אך ב-1888 הוא הסתכסך עמו. בבחירות לכהונה שלישית כמושל של 1889 נוצח פורקר, אך ב-1896 הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית על ידי האספה הכללית של אוהיו, לאחר שב-1892 לא עלה בידו להיבחר למשרה זו.
כסנאטור, תמך פורקר במלחמת ארצות הברית-ספרד ובסיפוח הפיליפינים ופוארטו ריקו. חוק פורקר העניק לפוארטו ריקו את הממשלה האזרחית הראשונה שלה תחת השלטון האמריקאי. הוא נקלע למחלוקת עם הנשיא תאודור רוזוולט על הרגולציה של הרכבות ועל הפטרונות הפוליטית. המחלוקת הגדולה ביותר שלהם הייתה בנוגע לפרשת בראונסוויל, שבה חיילים אפרו-אמריקאים הואשמו בהטלת טרור על עיירה בטקסס, ורוזוולט הדיח משירות את כל חיילי הגדוד. פורקר התנגד בקנאות לצעדיו של רוזוולט כבלתי הוגנים, ונאבק להחזרתם לשירות של החיילים. המחלוקת בין השניים הגיעה לידי עימות בארוחה במועדות גרידירון ב-1907, שלאחריה פעל רוזוולט לגרום לתבוסתו של פורקר בבחירות לכהונתו השלישית כסנאטור.
פורקר נפטר ב-1917. ב-1972 ביטל צבא ארצות הברית את צעדי ההדחה של החיילים וניקה אותם מכל חשד. ב-1899 נקרא על שמו של פורקר הר פורקר, הפסגה השנייה בגובהה ברכס אלסקה והשלישית בגובהה בכל ארצות הברית.
ראשית חייו

ג'וזף פורקר נולד בחווה השוכנת מייל אחד מצפון לריינסבורו, מחוז היילנד, אוהיו. הוא היה בנם של הנרי ומרגרט (לבית ריס) פורקר, ואחד מ-11 ילדיהם, שמתוכם תשעה הגיעו לבגרות. מוצאו של הנרי פורקר היה ממחוז דבון שבאנגליה עם השפעות גרמניות וסקוטיות-איריות. הוא היה הראשון שאיית את שם המשפחה באופן זה. אביו, ששמו היה ג'ון, איית את השם Fouracre או Foreacer. מוצאו של דייוויד ריס, סבו של ג'וזף פורקר מצד אמו, היה אנגלי והוא הגיע ממחוז גרייסון, וירג'יניה כדי להיות טוחן ואיכר.
הבית בו נולד פורקר היה מעון נוח בעל שתי קומות. פרסומים ממסעות הבחירות שלו תיארו אותו לימים כבקתת עץ. כאשר היה פורקר בן שנתיים, נפטר סבו, דייוויד ריס, והמשפחה רכשה את הטחנה וחווה סמוכה. שם גדל ג'וזף כנער חווה טיפוסי. הוא זכה לחינוך פורמלי בהיקף מועט, וביקר בבית הספר במשך שלושה או ארבעה חודשים בכל חורף. על כל פנים, הוא טעם את טעמה של ההיסטוריה הצבאית וניחן בכישרון דיבור. כבר מגיל צעיר הוא החל לגלות עניין בפוליטיקה. בגיל עשר הוא היה לאוהד של המפלגה הרפובליקנית שהוקמה אז. ארבע שנים לאחר מכן הוא תמך במועמד המפלגה, לשעבר חבר בית הנבחרים מטעם אוהיו, אברהם לינקולן בבחירות לנשיאות של 1860, צעד בתהלוכות של ארגון הנוער "התעוררות רחבה" (Wide Awakes) ושל קבוצות אחרות שתמכו בלינקולן, ונכח בעצרות רבות ככל שהתאפשר לו. כאשר התרשם מאחד הנואמים ועקב אחריו לעיירה הסמוכה, הוא למד שאין לשאת את אותו נאום תוך יומיים, לכל הפחות לא במקומות כה סמוכים זה לזה.
לימודים וראשית הקריירה

עוד כשעבד כפקיד אצל דודו, שאף פורקר להיות עורך דין. עם תום המלחמה הוא נרשם ללימודים של שנה באקדמיית סיילם, וב-1866 הוא החל ללמוד באוניברסיטת אוהיו וסליין שבעיר דלאוור. הוא ראה בסטודנטים שלא שירתו במלחמה כלא בוגרים. הוא בחר במסלול לימודים יוצא דופן, רובו בלימודים קלאסיים, עם כמה קורסים במדעים, ונרשם לעבוד כפקיד אצל עורך דין מקומי. באותה תקופה הוא חיזר אחר ג'וליה בנדי, בתו של חבר בית הנבחרים הזקיה בנדי, וסטודנטית בקולג' וסליין אוהיו לנשים הסמוכה. ב-1870 נישאו השניים. ב-1868 נודע לפורקר שאוניברסיטת קורנל, שנפתחה אז באית'קה, ניו יורק, הציעה למעוניינים לעבור אליה להרשם לבחינות כניסה. יחד עם חבריו לספסל הלימודים בווסליין אוהיו, מוריס ליון בוקוולטר וג'ון אנדרו ריאה, נרשם פורקר לקורנל. השלושה הקימו את הסניף הראשון במדינת ניו יורק של אחוות פי-קאפא-פסי, וב-1869 סיימו את לימודיהם כחלק מהמחזור הראשון של קורנל שכלל שמונה סטודנטים. בשנות בגרותו היה פורקר חבר בחבר הנאמנים של קורנל.
לאחר סיום לימודיו בקורנל עבר פורקר לסינסינטי, שם הוא חידש את לימודי המשפטים שלו כמתלמד במשרד עורכי דין מקומי. באוקטובר 1869 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. משרתו הראשונה כעורך דין הייתה כנוטריון ציבורי. בזכרונותיו הוא כתב על הזמן הרב שהצריכה כתיבת התצהירים בימים שלפני שמכונות הכתיבה היו נפוצות. פורקר כתב שהוא הרוויח 600 דולר בשנתו הראשונה כעורך דין, אך בשנת עבודתו הרביעית הגיעה הכנסתו ל-2,700 דולר. "לאחר מכן זה היה קל יותר", הוא כתב.
בשנתיים הראשונות לאחר נישואיהם חיו בני הזוג פורקר בבית הארחה ברחוב אלם שבסינסינטי. לאחר מכן הם עברו לבית בפרבר נורווד, וב-1879 הם בנו בית במחוז מאונט אובורן היוקרתי. בתחילה התכוון פורקר להתמקד בעבודתו כעורך דין, אך בראשית שנות ה-70 הוא היה לדובר בולט של הרפובליקנים. ב-1872 הוא היה פעיל במסע הבחירות של הנשיא יוליסס ס. גרנט במערכת הבחירות לכהונתו השנייה. ב-1875 הוא היה לראשונה נציג לוועידה הרפובליקנית המדינתית, שם הוא תמך בבן עירו אלפונזו טאפט לתפקיד מושל אוהיו. טאפט בכל אופן הפסיד בהתמודדות על מועמדות המפלגה למושל המכהן רתרפורד הייז, שבאותו סתיו קבע תקדים בהיסטוריה של אוהיו כשנבחר לכהונה שלישית (לא רצופה) כמושל. בשנה שלאחר מכן השתתף פורקר בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית כמשקיף, והקשיב קשב רב כאשר הסנאטור ממיין רוברט אינגרסול הציג באופן דרמטי את ג'יימס בליין כמועמד המפלגה לנשיאות וכינה אותו "האביר שיש להתגאות בו". אף על פי שהכינוי שהדביק אינגרסול לבליין בנאומו דבק בו כל השנים, הוא לא זכה בסופו של דבר במועמדות המפלגה למשרת המושל, והבחירה נפלה על הייז. פורקר תמך בהייז, שנבחר באותו קיץ בבחירות צמודות ושנויות במחלוקת.
ב-1876 התמודד פורקר בבחירות לתפקיד שופט שלום. הונאת בחירות של המנהיג הפוליטי הדמוקרטי אף האוורד, גרמה לתבוסתו של פורקר ושל כל המתמודדים מטעם המפלגה הרפובליקנית. ב-1878 הוא התמודד למשרת התובע המדינתי של מחוז המילטון (המחוז בו שוכנת סינסינטי), אך הובס שוב על ידי הדמוקרטים. ב-1879 זכה פורקר במשרתו הנבחרת הראשונה כשופט בבית המשפט הגבוה של סינסינטי. הוא כיהן על כס השיפוט שלוש שנים מתוך תקופת כהונה של חמש שנים, והתפטר ב-1882 עקב מחלה, אם כי לאחר כמה חודשי מנוחה הוא החלים.
מושל אוהיו > מדיניותו

ב-12 בינואר 1886 הושבע פורקר כמושל אוהיו. באותו יום התחוללה סופת שלגים שמנעה ממועדוני הצעידה הפוליטיים לכבד אותו לרגל הגעתו לבירת המדינה קולומבוס. בנאום ההשבעה שלו דחק פורקר בשינוי שיטת הבחירות, הקמת לשכה לרישיונות למכירת משקאות חריפים, ביטול החוקים שהפלו את השחורים, והקמת מועצת בריאות מדינתית. הרוב של הרפובליקנים בשני בתי המחוקקים של אוהיו, הוביל ליישום רוב הצעותיו, כולל החוק שדרש הרשמת מצביעים בקליבלנד ובסינסינטי (ובהמשך בכל הערים הגדולות), והחוק שעל פיו הוקמו מועצות בלתי מפלגתיות למינוי פקידי הבחירות. העיתון אוהיו סטייט ג'ורנל הגיב, "זה לא כל מה שנדרש לתיקון חוקי הבחירות של אוהיו, אך בתוך התחלה זה יועיל". חוק דאו הטיל מס שנתי על בתי עסק שמכרו משקאות חריפים, כשרוב ההכנסות ממנו הועברו לרווחת העניים ולמימון פעילות המשטרה. בתמיכתו של פורקר, בוטלו החוקים האחרונים שגרמו לאפליה גזעית.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, זכה פורקר לאהדה על "נפנוף בחולצה המוכתמת בדם", כלומר, האשמת הדרום במלחמת האזרחים. ב-1887 ביקש הנשיא קליבלנד ממושלי מדינות הצפון להשיב את דגלי הקרב של הקונפדרציה שנתפסו במלחמה. כאשר נשאל פורקר על ידי תומך שלו אם הוא יאפשר להשיב את הדגלים, הוא השיב במברק, "שום דגל של המורדים לא יושב כל עוד אני המושל". קליבלנד נסוג מבקשתו, ופורקר זכה לשבחים כגיבור על ידי רבים, וקיבל הודעות ברכה רבות. הוא מתח ביקורת על הנשיא על כך שהטיל וטו על הצעת חוק שהגדילה את הקצבאות לוותיקי המלחמה ועל כך שיצא לדיג ביום הזיכרון. כאשר ביקר פורקר בפילדלפיה מאוחר יותר באותה שנה לרגל האירוע לציון מאה שנה לכינון חוקת ארצות הברית, הוא רכב בראש מצעד של הרגימנט של המיליציה של אוהיו ועבר על פני הבימה שעליה עמד קליבלנד. כאשר הצדיע לו פורקר, הרים הנשיא את כובעו, אך לא קד קידה קלה כפי שעשה כאשר עברו לפניו שאר מושלי המדינות. מאוחר יותר באותו יום, הוביל פורקר כוח של ותיקי "הצבא הגדול של הרפובליקה" (Grand Army of the Republic) שעבר על פניו של קליבלנד במצעד אחר, ונשא מערך של דגלי הקונפדרציה שנשבו בקרבות.
עד אמצע 1888 זכה פורקר בתמיכתו הנלהבת של מארק האנה, שעדיין דחף לבחירתו של ג'ון שרמן לנשיאות, והיה תורם נדיב למסעות הבחירות של פורקר ב-1885 וב-1887. האנה קיווה שיתאפשר לו לשלוט על הפטרונות הפוליטית בצפון אוהיו. בכל אופן, לדבריו של הביוגרף של האנה, ויליאם ט. הומר, "לרוע מזלו של האנה, סירב פורקר להעניק לו את הסמכות שעל פי המסורת הוא קיבל ככל הנראה". דוגמה אחת לכך, שמאוחר יותר הובאה על ידי פורקר כסיבה לסיום ידידותם הקרובה, הייתה סוגיית משרת המפקח המדינתי על הנפט, ששכרו שולם לא על ידי משלמי המיסים, אלא על ידי חברות הנפט, והוא היה רשאי למנות מספר רב של סגנים. ב-1885, זמן קצר לאחר השבעתו של פורקר, דחף האנה למינויו של ויליאם מ. ביין, בעוד שחבר בית הנבחרים מקינלי לחץ למינויו של אדווין הארטסהורן. האנה הסכים לסגת ממינויו של ביין, לא כדי להתאים עצמו למקינלי, אלא כדי למנוע קשיים מפורקר. בכל אופן, פורקר מינה את המפקח המכהן, לואיז סמיתנייט. אחד האנשים שמונו כסגני המפקח היה הארי סמית', עורך העיתון האפרו-אמריקאי שתמך בפורקר בבחירות של 1885. מקינלי פנה שוב לפורקר לאחר הבחירות של 1887 וביקש ממנו שוב למנות את הארטסהורן. בכל אופן, פורקר מינה את ג'ורג' ב. קוקס, בוס פוליטי של הרפובליקנים בסינסינטי, וסמיתנייט המשיך להיות סגנו. בשנים הבאות רמז פורקר שעניין המפקח על הנפט היה הסיבה לניתוק היחסים שלו עם האנה וכריתת הברית שלו עם מקינלי, בציינו לאחר מותו של האנה ב-1904, "עלה בדעתי מאז לעיתים קרובות שכשמיניתי את קוקס, הפכתי את מקינלי לנשיא".
תקופת המדבר > הבחירות לסנאט ומעורבותו בבחירות לנשיאות

מעורבותו של פורקר בפוליטיקה הייתה מצומצמת בשנים 1893–1894 והוא התרכז יותר בעיסוקו בעריכת דין. עם זאת, הוא עדיין שאף להיבחר לסנאט, ותכנן בזהירות את האסטרטגיה שלו לקראת ועידת המפלגה המדינתית שהתקיימה בזיינסוויל. אנשיו של פורקר ריכזו את כל כוחותיהם, הציגו את מועמדותו של בושנל כמושל במקומו של מקינלי, ודאגו להציב את בעלי בריתו של פורקר במשרות נוספות במדינה. הוועידה גם אישרה את מועמדותו של פורקר לסנאט. לדבריו של וולטרס, "ועידת זיינסוויל ייצגה את שיא כוחו של פורקר בפוליטיקה של אוהיו. הוא בחר את המצע, בחר את המושל הבא, והבטיח לעצמו את בחירתו לסנאט של ארצות הברית". פורקר נטל לעצמו תפקיד מוביל כדובר במסע הבחירות, והבחירות בנובמבר הסתיימו בניצחון לבושנל וברוב רפובליקני בבית המחוקקים המדינתי. רוב זה בחר ב-15 בינואר 1896 את פורקר כחבר הסנאט של ארצות הברית.
עוד לפני הבחירות לסנאט, הסיעות היריבות במפלגה הרפובליקנית באוהיו נאבקו זו בזו במידה פחותה מהרגיל, אך רק ביום הבחירות הגיעו מקינלי ופורקר להבנה מוחלטת לשלום ביניהם בבחירות של 1896. פורקר הסכים לתמוך במועמדותו של מקינלי לנשיאות, ולנסוע לניו יורק כדי להיפגש עם הבוס הפוליטי של המפלגה במדינת ניו יורק, סנאטור תומאס פלאט, בתקווה להשיג את תמיכתו במקינלי. במרץ פנה פורקר לוועידת המפלגה המדינתית בנאום תמיכה במקינלי שזכה לפרסום רב. עם זאת, הוא היסס אם להיות נציג לוועידת המפלגה הארצית, מתוך חשש שהוא יואשם במקרה בו ישתבש משהו בנוגע למועמדותו לנשיאות של מקינלי. רק לאחר מאמצי שכנוע כבירים מצד מקינלי הסכים פורקר לשמש כנציג בוועידה, ולהציג את שמו של מקינלי כמועמד. מקינלי שאף שפורקר יציג את שמו כדי להראות שתמיכת המפלגה מאחוריו שלמה. בסופו של דבר הסכים פורקר ונשא את נאום הצגת המועמדות של מקינלי, שחלק ממנו שמע מקינלי דרך הטלפון בביתו בקנטון.
כמועמד הדמוקרטים נבחר חבר בית הנבחרים לשעבר מנברסקה ויליאם ג'נינגס ברייאן, שחשמל את ועידת המפלגה הדמוקרטית ב"נאום צלב הזהב" שלו. כאשר קיבל ברייאן את המועמדות בנאום ארוך בניו יורק, העיר פורקר, "מר ברייאן בנה את עצמו בנאום אחד, וכעת הוא הרס את עצמו בנאום אחד". אף על פי שפורקר יצא לאירופה לארבעה שבועות (הפעם היחידה בה הוא יצא את גבולות ארצות הברית), הוא נשא כמעט מאתיים נאומים עבור הרפובליקנים בשובו. בבחירות הכלליות ניצח מקינלי ונבחר כנשיא.
סנאטור

ב-4 במרץ 1897, באותו יום בו הושבע ויליאם מקינלי כנשיא ארצות הברית, הושבע פורקר כסנאטור מטעם אוהיו. השבעתו סייעה ליצור רוב צנוע לרפובליקנים בסנאט. פורקר המשיך לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי, נוהג שלא היה בלתי רגיל באותה תקופה כאשר סנאטורים רבים המשיכו בעת כהונתם לעבוד בעיסוקיהם הפרטיים. גם העושר שהוא צבר בזכות עיסוקו הפרטי לא בלט בנוף האנושי של הסנאט, שכן הוא חלק מ"מועדון העשירים של הסנאט", שבאותה תקופה מנה כ-25 מיליונרים.
סנאטור > המלחמה והאפשרויות לסיפוחי שטחים

בשנה שבין השבעתו כסנאטור ובין פרוץ מלחמת ארצות הברית-ספרד, היה פורקר תומך נלהב בעצמאותה של קובה מספרד. מושב מיוחד של הקונגרס, שזומן לבקשתו של הנשיא מקינלי, התכנס החל ממרץ 1897 כדי לשקול חקיקת מיסוי חדשה. סנאטורים ניציים, כולל פורקר, שהיה לחבר בוועדת החוץ של הסנאט, ניצלו את ההזדמנות להפעיל לחץ לתמיכה במורדים הקובנים. פורקר היה חסר סבלנות כלפי מדיניותו של מקיני כלפי ספרד, והפגין זילזול כלפי נאום מצב האומה שנשא הנשיא בדצמבר אותה שנה וכלפי מה שכונה "הודעת המלחמה" שלו, שהיו כאלו שהחשיבו אותה כבלתי תוקפנית דייה, שאותה הוא מסר באפריל 1898. פורקר הצהיר בפני עיתונאי על הצהרת המלחמה של הנשיא, "אין לי סבלנות להצהרה זו ואתה יכול לצטט אותי. לא שמעתי דבר מלבד גינוי של ההצהרה מכל עבר".
פורקר הגיש הצעה שקראה לספרד לסגת מקובה, ולהכרה במורדים כממשלה החוקית של קובה העצמאית. ההחלטה שעברה בקונגרס באפריל קראה לביצוע כל הצעדים הללו למעט ההכרה במורדים, שנמחקה מנוסח ההחלטה לבקשת הממשל, והסמיכה את הנשיא לעשות שימוש בכוח כדי להשיג את המטרות הללו. חתימתו של מקינלי על ההחלטה המשותפת של שני בתי המחוקקים גרמה לספרד לנתק את היחסים הדיפלומטים עם ארצות הברית ועד מהרה פרצה המלחמה. פורקר עקב מקרוב אחר מהלכי המלחמה - בנו הבכור היה מגויס - והוא היה מראשוני התומכים בהחזקת המושבות הספרדיות על ידי ארצות הברית משעה שהן נכבשו, כמו הפיליפינים ופוארטו ריקו.
מקינלי ניסה לספח את הרפובליקה של הוואי, אך הסכם הסיפוח לא אושר על ידי הסנאט. מנהיגי הקונגרס החליטו לנסות שוב, הפעם תוך קבלת החלטה משותפת שתעקוף את הצורך ברוב של שני שלישים בסנאט. הניצחון האמריקאי בקרב מפרץ מנילה בראשית מאי החיה את האינטרס בהוואי. פורקר היה התומך המרכזי בהחלטה בוועדת החוץ והיה חבר הוועדה היחידי שנשא דברים בדיון. ההתנגדות לא באה בעיקר מהדמוקרטים, שהתנגדו להפיכה ב-1893 שבה נתפסה השליטה על האינטרסים האמריקאים באיים, צעד שזכה לתמיכתו של פורקר. בראשית יולי עלה בידם של התומכים בהחלטה בשני בתי הקונגרס להעביר אותה, וב-8 ביולי חתם עליה הנשיא מקינלי.
הנחלה האמריקאית החדשה בפוארטו ריקו נקלעה לקשיים כלכליים זמן קצר לאחר סיפוחה. ענף הייצוא העיקרי שלה, קפה, היה כעת חסום בשל מכסים גבוהיים הן מצד הספרדים והן בשווקים האמריקאים. פורקר הוביל את ניסוח החקיקה ואת הלחצים לקבלתה שעל פיה תוקם ממשלה אזרחית באי. אף על פי שהוא הציע לבטל את המכסים על יבוא מפוארטו ריקו, כדי להבטיח את העברת החוק, היה עליו לקבל שער של 15 אחוזים למשך שנתיים כאשר תתפתח באי מערכת מיסוי, כשלאחר מכן לא יוטלו שום מכסים והכספים ישמשו לפיתוח האי. ב-19 באפריל 1900 חתם הנשיא מקינלי על "חוק פורקר". בחוק נקבע שיכהן באי מושל אמריקאי ממונה ובית מחוקקים שבו הרוב בבית העליון יהיה ממונה על ידי האמריקאים, ושלא תוענק לתושבי פוארטו ריקו אזרחות אמריקאית. פורקר היה מעוניין להעניק לתושבי האי אזרחות אמריקאית, אך הן הממשל והן הקונגרס התנגדו לכך. ב-1901 אושר חוק פורקר על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית, שפסק בפסק הדין "דאונס נגד בידוול" (Downes v. Bidwell) שחוקת ארצות הברית לא חלה על פוארטו ריקו, ושהקונגרס לא יכול לחוקק חוקים שנוגעים לו.
סנאטור > התנגדותו לרוזוולט

באופן כללי שמר פורקר על יחסים ידידותיים עם רוזוולט בתקופות כהונתו הראשונה כנשיא. בהיותו נשיא שלא נבחר בבחירות, היה רוזוולט מחויב להמשיך במדיניותו של מקינלי לאחר הרצחו. בנובמבר 1904, לאחר שנבחר בזכות עצמו, חש רוזוולט חופשי יותר לתמוך בצעדי מדיניות פרוגרסיביים. כאשר סיפר רוזוולט לפורקר על תוכניותיו לאחר הבחירות, לא נזעק פורקר בתחילה, אך לדבריו של וולטרס, "היריבות שהתעוררה כתוצאה מכך הובילה לחיסולו הפוליטי של פורקר ב-1908".
מערכת היחסים בין השניים החלה להתדרדר על רקע שאלת הפיקוח על ענף הרכבות. ב-1905 דחף רוזוולט לחקיקה שתעניק לנציבות הסחר הבין-מדינתי את הסמכות לקבוע את תעריפי התובלה. פורקר החשיב את החוק המוצע כסותר את החוקה, והגיש הצעת חוק שעל פיו חברות הרכבת תוכלנה לקבוע את התעריפים בעצמן, ואם נציבות הסחר תמצא שהם חריגים, היא תוכל לבקש מהתובע הכללי של ארצות הברית להגיש עתירה. פורקר דיבר שוב ושוב נגד הצעת החוק שהועדפה על ידי הממשל כאשר זו נדונה בסנאט, והיה אחד משלושת הסנאטורים היחידים (והרפובליקני היחידי) שהתנגדו לחוק הפבורן בשלבי החקיקה הסופיים שלו בסנאט. כשבית המחוקקים של אוהיו קיבל החלטה שקראה לפורקר ולדיק להצביע בעד הצעת החוק, הוא נתקל בזעם מבית. באחד העיתונים נכתב שפורקר חיסל את סיכוייו להיבחר כנשיא בהצבעה זו. בשנה שלאחר מכן, נקלע פורקר לעימות עם הממשל בשאלת קבלתן של אריזונה וניו מקסיקו כמדינות באיחוד, בתחושה ששתי הטריטוריות לא צריכות להתאחד למדינה אחת, אלא אם כן יאושר האיחוד במשאלי עם. עמדתו של פורקר שלטה בקונגרס. על אף עמדתו חתם רוזוולט על החוק. השניים גם היו חלוקים בשאלת הפטרונות הפוליטית, ובנוגע לסדרה של הסכמים בינלאומיים שהצריכו את אישור הסנאט. רוזוולט כתב לאחד מידידיו שנראה לו שפורקר נחוש בדעתו להאבק בו בכל סוגיה, לטוב ולרע.
סנאטור > התנגדותו לרוזוולט > פרשת בראונסוויל

בליל ה-14 באוגוסט 1906 נשמעו יריות בעיירת הגבול בראונסוויל שבטקסס. אחד מתושבי העיירה נהרג ושוטר נפצע. כמה ממצאים כולל תרמילי קליעי רובה, הוגשו על ידי ראש העיר כעדות לכך שכוחות של רגימנט הרגלים ה-25, שחנו מחוץ לעיר ושכוח האדם שלהם כלל אפרו-אמריקאים, היו אחראים לירי. כאשר הם נחקרו הכחישו כולם את מעורבותם. אף על פי כן, קציני הרגימנט הלבנים דיווחו למחלקת המלחמה שאנשים לא מזוהים שהשתייכו לרגימנט היו אחראים למעשה ושאחרים בגדוד שלהם ידעו מי הם, אך נצרו את לשונם. אף על פי שלא הייתה שום עדות, ב-5 בנובמבר הורה הנשיא רוזוולט להדיח מהשירות 167 חיילים כך שלא יהיו זכאים להתקבל לעבודה בממשל הפדרלי, כולל חיילים מעוטרים כמו סמל ראשון מינגו סנדרס, שלחם לצד רוזוולט בקובה. הנשיא דבק בהחלטתו על אף פניות הן מלבנים והן משחורים.
בתחילה היה פורקר משוכנע באשמתם של האנשים, אך שקל את דעתו מחדש לאחר שבחקירה פרטית שבוצעה על ידי ארגונים פרוגרסיביים עלו עדויות שהוצגו בפניו. עורך הדין שהציג את העדויות לא התקבל לשיחה עם רוזוולט. לדברי הביוגרף של רוזוולט, אדמונד מוריס, "פורקר היה להוט לצדק גזעי". בהזכרו בשאיפתו של פורקר כחייל, לראות את העבדות מבוטלת ואת השחורים מקבלים את אותם זכויות אזרחיות ופוליטיות כמו אלו של הלבנים, הסביר מוריס, "הסנאטור פורקר חש את אותה תחושה כלפי החוקה ב-1906 כפי שטוראי פורקר חש ב-1862". בנוסף לשאיפתו לראות את הצדק נעשה, פורקר גם ראה את היתרון הפוליטי שבהתעמתות עם רוזוולט על רקע פרשת בראונסוויל. הוא היה עשוי לקדם את שאיפותיו לנשיאות ב-1908 על ידי כך שיגרום הן לרוזוולט והן ליורשו המיועד, מזכיר המלחמה ויליאם האוורד טאפט, להראות באור שלילי.
פורקר נאבק לפתיחה בחקירה של הסנאט בפרשת בראונסוויל, והצליח לגרום לקבלת החלטה שדרשה מטאפט להעביר את המידע המתאים. בסוף ינואר 1907, לאחר חקירה נוספת, ביטל רוזוולט את החלק בהוראתו לשלול מהחיילים המודחים את האפשרות לתעסוקה בממשל הפדרלי, והצהיר שהוא ישקול מחדש את המקרה של כל אחד מהם שיציג עדויות לחפותו. פורקר טען שלנשיא לא הייתה הסמכות להדיח את האנשים. כדי שתתקבל החלטה על הקמת ועדת חקירה, היה עליו לסגת מטענתו זו.
הפרשה הייתה לנושא שיחה בארוחה השנתית של מועדון גרידירון ב-27 בינואר. בתוכנית הערב הוצגו קריקטורות שהציגו את המשתתפים המרכזים. המלל שהושם בפיו של פורקר בקריקטורה היה "כל השחורים נראים לי דומים", ורימז על כך שעמדתו בפרשת בראונסוויל נועדה למשוך מצביעים שחורים. לדבריו של וולטרס, "הבדיחות היו מחודדות והקריקטורות היו צורבות". נראה היה שהנשיא רוזוולט זעם. על כל פנים, כאשר עלה רוזוולט לנאום, כל מה שצופה ממנו היו כמה דקות של הערות מבדחות. תחת זאת, בנאומו תקף רוזוולט את פורקר והגן על התנהלותו בפרשת בראונסוויל. היה נהוג להתיר לכל מי שיחפוץ בכך לעלות לנאום לאחר נאומו של הנשיא, ופורקר הורשה להגיב. העיתון וושינגטון פוסט דיווח שפורקר "הטיח בנשיא את המסר הגלוי ביותר שאי פעם הוטח בו". הוא הצהיר שסמל סנדרס הודח מהשירות אף על פי ש"הוא היה נקי מכל הפרת חוק מכל סוג שהוא בדיוק כמו הנשיא עצמו", והוא האשים את רוזוולט על כך שהיה מודע באופן מלא לכך שלחיילים נגרם עוול. הוא הכחיש את הטענה שהוא שאף לזכות בקולות מצביעים שחורים, "ביקשתי לתת לאנשים הללו את ההזדמנות להשמיע את קולם למען הגנתם, לתת להם את ההזדמנות להתעמת עם מאשימיהם ולחקור את העדים חקירה נגדית, ולבסס את העובדות האמיתיות במקרה זה". רוזוולט הכחיש את הדברים בזעם, אך לדבריו של הביוגרף שלו מוריס, "אף פעם קודם לכן בארוחה של מועדון גרידירון או בשום מקום אחר, לא נקרא תיגר בצורה כזאת על הנשיא בפני קהל".
שנותיו האחרונות

כמו לאחר תבוסתו בבחירות לכהונה נוספת כמושל עשרים שנים קודם לכן, שב פורקר לסינסינטי לאחר תבוסתו בבחירות ועסק בעריכת דין. הוא השיג מספר תאגידים ששכרו את שירותיו בשכר נאה. הוא ייצג את חברת מולטיגרף האמריקאית בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית, מתוך תקווה להפוך על פניו את החוק שחוקק בתמיכת ממשל טאפט שבו הוטל מס חברות. כמה תיקים אוחדו לפסק הדין "פלינט נגד חברת סטון טרייסי" שבו אישר בית המשפט העליון את תאימותו של החוק.
אף על פי שתחושתו הייתה מרירה כאשר סיים את כהונתו בסנאט, ואמר שהלוואי שהוא מעולם לא היה עוזב את החווה במחוז היילנד, עד מהרה חידש פורקר את מעורבותו בפוליטיקה, ונאם לטובתו של וורן הרדינג שניסה ללא הצלחה להיבחר כמושל אוהיו ב-1910. הרדינג נמנה קודם לכן על תומכיו של פורקר, אם כי ב-1908 הוא תמך בטאפט. בבחירות לנשיאות של 1919 נשא פורקר נאומים במסע הבחירות של טאפט לכהונה שנייה, זאת על אף תחושתו שטאפט לא נהג בו כשורה במערכת הבחירות הקודמת. עם זאת, פורקר סירב לתקוף את מועמד המפלגה השלישית, יריבו משכבר הימים, הנשיא לשעבר רוזוולט, שמועמדותו פילגה את המפלגה והובילה לבחירתו של הדמוקרט וודרו וילסון.
ב-1913 התקבל התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית ששינה את שיטת בחירת הסנאטורים מבחירה על ידי בתי המחוקקים לבחירה בבחירות כלליות על ידי הציבור. מעודד מהתגובות החיוביות להשתתפותו במסע הבחירות של 1912, ומתוך תקווה לנקום את תבוסתו ב-1908, הציג פורקר את מועמדותו בבחירות המקדימות של הרפובליקנים ב-1914 מול הסנאטור ברטון וחבר בית הנבחרים לשעבר רלף קול. כאשר פרש ברטון מהמרוץ, הפך פורקר למועמד המועדף. עם זאת, לפורקר היו אויבים, ואחרים האמינו שהיותו איש הדור הישן של המפלגה הפך אותו לבלתי רלוונטי. הרדינג היסס, אך בסופו של דבר שוכנע להציג את מועמדותו. אף על פי שהרדינג לא תקף את פורקר, תומכיו, כולל המוציא לאור מקליבלנד, דן האנה, בנו של הסנאטור המנוח, לא היססו לתקוף אותו. בבחירות המקדימות ניצח הרדינג כאשר זכה ב-88,540 קולות מול 76,818 הקולות שקיבל פורקר ו-52,237 הקולות שקיבל קול, ובסופו של דבר ניצח בבחירות הכלליות. הרדינג שלח לפורקר מכתב בנוגע לתוצאות הבחירות המקדימות, אך פורקר חש תחושת מרירות כלפי ציבור הבוחרים, וחש כפיות טובה מצידו על שירותו הציבורי בעבר.
כשהקריירה הפוליטית שלו הגיע לסיומה, החל פורקר לכתוב את זכרונותיו, וב-1916 הוציא ספר בשם "הערות על חיים עמוסים" (Notes of a Busy Life). לאחר שקרא רוזוולט את האוטוביוגרפיה של פורקר, הוא כתב שהוא התחרט על מתקפותיו כלפיו. את מכתבו סיכם רוזוולט בהזמנה לפורקר לבקרו בביתו בניו יורק. פורקר שמר את המכתב, וחש שהיה זה חידוש הידידות בין השניים, אם כי השניים לא נפגשו עוד עד למותו של פורקר.
פורקר תמך בנשיא וילסון כאשר זה הוביל את האומה לכניסה למלחמת העולם הראשונה. באפריל 1917 היה פורקר אחד מקבוצה של אישים מסינסינטי שארגנו את התמיכה בווילסון כאשר זה ביקש מהקונגרס להכריז מלחמה על הקיסרות הגרמנית. מצב בריאותו הרופף של פורקר, שסבל מכמה התקפי לב בחורף הקודם, הגבילו את השתתפותו באירועים. ב-7 במאי, בעת ששהה במרכז העיר סינסינטי, הוא לקה בהתקף לב נוסף, נלקח לביתו, ואיבד לסירוגין את הכרתו במשך שלושה ימים.
ג'וזף פורקר נפטר ב-10 במאי 1917. מאות מנכבדי סינסינטי נכחו בהלווייתו שהתקיימה ב-13 במאי בבית הקברות ספרינג גרוב שבעיר.
על שמו של פורקר נקרא הר פורקר, המתנשא לגובה של 5,304 מטרים מעל פני הים בפארק הלאומי דנאלי, 24 ק"מ מדרום-מערב להר דנאלי שברכס אלסקה. ההר נקרא על שמו עוד ב-1899, כאשר כיהן בסנאט, על ידי לוטננט ג'. ס. הרון. זהו ההר השני בגובהו ברכס אלסקה והשלישי בגובהו בארצות הברית.
לקריאה נוספת

Notes of a Busy Life. 1 (3rd ed.), Cincinnati: Stewart & Kidd Company, 1916, 1917.
Joseph Benson Foraker, Notes of a Busy Life. 2, Cincinnati: Stewart & Kidd Company, 1916.
Everett Walters, An Uncompromising Republican:Joseph Benson Foraker, Columbus, Ohio: The Ohio History Press, 1948.
John D. Weaver, The Senator and the Sharecropper's Son: Exoneration of the Brownsville Soldiers, College Station, Tex: Texas A&M University Press, 1997.
Merrill Edwards Gates, Men of mark in America, Washington, D.C: Men of mark publishing company, 1905-1906, עמ' 330-335.
Benjamin B. Kendrick, "McKinley and Foraker", Political Science Quarterly. The Academy of Political Science 31 (4), (December 1916), עמ' 590-604.
Percy E. Murray, "Harry C. Smith–Joseph B. Foraker alliance: Coalition politics in Ohio", The Journal of Negro History. Association for the Study of African American Life and History, Inc. 68 (2), Spring 1983, עמ' 171–184.