stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עופר לוי (קצין)

| --- | --- |

 לידה:  31 במרץ 1972 (בן 52) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1990–2019 (כ־29 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד פלנ"ט גבעתי   מפקד גדוד שקד   מפקד בא"ח גבעתי   סגן מפקד חטיבת גבעתי   מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה   מפקד חטיבת גבעתי   ראש מחלקת תכנון מבצעי באמ"ץ   ראש מטה פיקוד הדרום
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן
עופר לוי (נולד ב-31 במרץ 1972) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. שימש כראש מטה פיקוד הדרום, ראש מחלקת תכנון מבצעי באמ"ץ, מפקד חטיבת גבעתי ומפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה.
ביוגרפיה

לוי התגייס לצה"ל בשנת 1990, ושובץ ביחידת דוכיפת, ששימשה באותה העת כיחידת נ"ט. ביחידה עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב ליחידת דוכיפת ושימש כמפקד מחלקה. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה. בשנת 1996 עבר לחטיבת גבעתי ומונה למפקד פלוגה מסייעת בגדוד צבר. לאחר מכן מונה למפקד פלנ"ט גבעתי. בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד צבר. לאחר מכן מונה למפקד מחזור האימון המתקדם בבא"ח גבעתי.
בשנת 2004 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד שקד, ושימש בתפקיד עד שנת 2006. הוא פיקד על הגדוד במבצעים מורכבים כנגד תשתיות הטרור הפלסטיני במהלך האינתיפאדה השנייה. ב-16 בנובמבר 2004, החליט הרמטכ"ל, משה יעלון, על הערה פיקודית ללוי, בגין תפקודו באירוע חדירת מחבלים למוצב "מורג" בספטמבר 2004. בהמשך הוביל את הגדוד במהלך הנסיגה מהרצועה במסגרת תוכנית ההתנתקות. בשנת 2006 מונה למפקד בא"ח גבעתי, ושימש בתפקיד עד שנת 2008. לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת גבעתי בין השנים 2008–2009, ושירת בתפקיד בין היתר במהלך מבצע עופרת יצוקה.
ב-22 באפריל 2009 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה, ושימש בתפקיד עד 18 במאי 2011. ב-15 ביוני 2011 מונה למפקד חטיבת גבעתי, וכיהן בתפקיד זה עד 22 באוגוסט 2013. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"א (2014-2013). לוי לא סיים את הקורס ונרשמה לו הערה פיקודית בשל היענותו לבקשת רח"ט מבצעים אהרון חליוה בפרוץ מבצע צוק איתן להתייצב בתפקידו החדש ולסייע בלחימה[דרוש מקור]. בשנת 2014 מונה לראש מחלקת תכנון מבצעי באמ"ץ, ושימש בתפקיד עד שנת 2016. במאי 2016 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מטה פיקוד הדרום, ושימש בתפקיד עד 31 ביולי 2019. בסיום תפקידו פרש מצה"ל.
חיים אישיים

לוי גרוש ואב לילדים.
מתגורר בתל אביב-יפו.
הערות שוליים

↑  חיל השריון: חדשות ואירועים - 7 ביולי 2015: חטיבת קומנדו ומנויים חדשים בצה"ל - מקבץ כתבות, באתר www.yadlashiryon.com (ארכיון)
↑  מיכל קסטן קידר‏, המילים שלי קטנות מכדי לתאר את דולב, אז שאלתי את חבריו, באתר וואלה, 22 באפריל 2015
↑  אמיר בוחבוט‏, מפקד חטיבת גבעתי: "נהיה מוכנים למלחמה הבאה", באתר וואלה, 16 בספטמבר 2012
↑  מפקד גדוד שקד: ניסיון החדירה למוצב תוכנן בקפידה, באתר ynet, 23 בספטמבר 2004
↑  חנן גרינברג, האו"ם: צה"ל הרס 35 בתים בחאן יונס, באתר ynet, 25 בספטמבר 2004
↑  עמוס הראל, הערה לתא"ל זכאי בשל החדירה למוצב במורג, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2004
↑  רוני סופר, השער ננעל, הפצעים נפתחו: בשביל מה היינו שם?, באתר ynet, 12 בספטמבר 2005
↑  יותם קניספל, תפקידי סגולה, אתר מז"י, 2 ביולי 2008
↑  רון בן ישי, יום עם הלוחמים בעזה: תנועה זהירה בסמטאות, באתר ynet, 7 בינואר 2009
↑  פלורית שויחט, אל"מ וינטר מונה למפקד החטיבה הצפונית בעזה, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 19 במאי 2011
↑  מח"ט גבעתי על ה"זובור": אלו אירועים חמורים, נטפל בחיילים ביד קשה, באתר ynet, 16 במרץ 2012
↑  לילך שובל, סא"ל ג' יהיה מפקד שייטת 13, באתר ישראל היום, 5 בנובמבר 2013
↑  יואב זיתון, הוקמה חטיבת קומנדו, מפקדי צוק איתן יקודמו, באתר ynet, 6 ביולי 2015
שואת יהודי אסטוניה

השואה באסטוניה מתייחסת לפשעים של גרמניה הנאצית ומשתפי פעולה בתקופת הכיבוש הנאצי של אסטוניה. לפני מלחמת העולם השנייה היו כ-4,300 יהודים באסטוניה. לאחר הכיבוש הסובייטי בשנת 1940 גורשו כעשירית מהיהודים באסטוניה לסיביר, יחד עם אסטונים אחרים. כ-75% מיהודי אסטוניה, שהיו מודעים לגורל הצפוי להם מגרמניה הנאצית, נמלטו לברית המועצות. כמעט כל אלה שנותרו (בין 950 ל-1,000 איש) נרצחו בידי איינזצגרופה A ומשתפי פעולה מקומיים לפני סוף 1941. הצוענים באסטוניה נרצחו ושועבדו בידי הכובשים הנאצים ומשתפי הפעולה עמם. הנאצים ובעלי בריתם הרגו גם כ-6,000 אסטונים אתניים ו-1,000 רוסים אתניים שהואשמו באהדה לקומוניסטים או שהואשמו שהם קרובים של אוהדי קומוניסטים. בנוסף, כ-25,000 שבויי מלחמה סובייטים ויהודים מחלקים אחרים של אירופה נרצחו באסטוניה במהלך הכיבוש הגרמני.
החיים היהודיים לפני השואה

לפני מלחמת העולם השנייה פרחו החיים היהודיים באסטוניה. יהודי אסטוניה זכו לאוטונומיה תרבותית ושלטו בחינוך ובהבטים אחרים של חיי התרבות. ב-1936 נכתב בעיתון היהודי-בריטי "ג'ואיש כרוניקל" כי "אסטוניה היא המדינה היחידה במזרח אירופה שבה לא הממשלה ולא העם מפלים נגד יהודים, היהודים חיים בשלום ומותר להם לנהל חיי חופש ללא הפרעה בהתאם לעקרונותיהם הלאומיים והתרבותיים".
רצח יהודים

רצח היהודים שנותרו באסטוניה החל מיד עם כיבוש אסטוניה בקיץ 1941, כשלב ראשון של תוכנית-האב למזרח שדרשה "פינוי" של 50% מהאסטונים. את הרצח ביצע איינזצקומנדו (זונדרקומנדו) 1 א תחת מרטין סנדברגר, חלק מאיינזאצגרופה א בראשותו של פרנץ ולטר שטאלקר, אחרי פלישת הכוחות הגרמניים הראשונים ב-7 ביולי 1941. מעצרים והוצאות להורג ברחבי אסטוניה נמשכו עם התקדמותם של הגרמנים, בסיוע משתפי פעולה מקומיים. אסטוניה הפכה לחלק מנציבות הרייך אוסטלנד. בשנת 1942 הוקמה באסטוניה משטרת ביטחון (Sicherheitspolizei) בהנהגתו של איין-ארווין מרה (Ain-Ervin Mere). אסטוניה הוכרזה יודנריין בשלב מוקדם למדי, על ידי משטר הכיבוש הגרמני - כבר בוועידת ואנזה, כחצי שנה לאחר כיבוש אסטוניה. כאלף היהודים שנשארו באסטוניה עם כיבושה נרצחו. ידוע על פחות מתריסר יהודים אסטונים ששרדו את המלחמה באסטוניה.
רצח יהודים > המדיניות הגרמנית כלפי היהודים באסטוניה

בארכיון המדינה האסטונית שמורות תעודות פטירה ורשימות של יהודים שנורו מיולי, אוגוסט וראשית ספטמבר 1941. לדוגמה, תעודת הפטירה הרשמית של רובין טייטלבוים, שנולד בטאפה ב-17 בינואר 1907, קובעת באופן לקוני במסמך משוכפל שהודפסו בו הפרטים, ורק התאריך נותר בו ריק: "נידון למוות לפי החלטת משטרת הביטחון ב-4 בספטמבר 1941, כשההחלטה התקבלה באותו יום בטאלין". פשעו של טייטלבוים היה "להיות יהודי", מה שמהווה "איום על הסדר הציבורי".
ב-11 בספטמבר 1941, ציווה ד"ר אוטו-הינריך דרכסלר, הנציב העליון של אוסטלנד, על כל יהודי אוסטלנד ללבוש מגן-דוד צהוב בעל שש אותיות, בקוטר לפחות 10 סנטימטרים (4 אינץ') בצד שמאל של החזה ועל הגב.
באותו יום הודיעה משטרת הביטחון לכל מחלקות המשטרה המקומיות כי חוקי נירנברג בתוקף באוסטלנד, חוקים שהגדירו מיהו יהודי, ומה נאסר על יהודים. בין היתר נאסר עליהם לשנות את מקום מגוריהם, ללכת על המדרכה, להשתמש בכל אמצעי תחבורה, ולהגיע לתיאטראות, למוזיאונים, לקולנוע או לבית הספר. מקצועות של עורך דין, רופא, נוטריון, בנקאי או סוכן נדל"ן הוכרזו אסורים על יהודים, כמו גם רוכלות. התקנות הכריזו על החרמת רכושם של תושבים יהודים. התקנות הדגישו כי יישום תקנות אלה יתחיל בהקדם האפשרי, וכי יהודים, כתובותיהם ורכושם יירשמו על ידי המשטרה עד 20 בספטמבר 1941.
תקנות אלה הכשירו את הקמתו של מחנה ריכוז ליד העיר טרטו שבדרום מזרח אסטוניה. החלטה מאוחרת יותר לבניית גטו יהודי ליד העיירה חרקו לא יושמה. במקום זאת הוקם שם מחנה ריכוז קטן. גנזך המדינה האסטונית מכיל חומר הנוגע למקרים של כ-450 יהודים אסטונים. הם נעצרו בדרך כלל בבית או ברחוב, נלקחו לתחנת המשטרה המקומית, והואשמו ב'פשע' היותם יהודים. הם נורו או נשלחו למחנה ריכוז ונורו מאוחר יותר.
יהודים זרים

לאחר הפלישה למדינות הבלטיות ביקשו הנאצים להשתמש במדינות הבלטיות כאזור מרכזי לרצח עם. לשם כך גורשו למדינות הבלטיות יהודים מארצות שמחוץ להן. כ-10,000 יהודים נרצחו באסטוניה לאחר שגורשו למחנות במדינה זו ממקומות אחרים במזרח אירופה. המשטר הנאצי הקים 22 מחנות ריכוז בטריטוריה אסטונית כבושה, עבור יהודים זרים, שם היו יהודים אלה עובדי כפייה. מחנה הריכוז הגדול ביותר, ואיווארה, שימש מחנה מעבר ל-20,000 יהודים מלטביה ומהגטאות הליטאים. למשל, בקיץ 1943 נשלחו אלפי יהודים מגטו וילנה שבליטא למחנה ואיווארה. באוקטובר 1943 גורשו אלפי יהודים מגטו קובנה למחנות עבודה באסטוניה. לגברים בעלי כושר גופני נבחרו בדרך כלל לעבוד במכרות הנפט בצפון מזרח אסטוניה. נשים, ילדים וזקנים נרצחו עם הגעתם.
לפחות שתי רכבות של יהודי מרכז אירופה גורשו לאסטוניה ונרצחו בהגיעם לאתר קאלבי-ליווה (Kalevi-Liiva) שליד מחנה הריכוז יאגאלה (Jägala).
יהודים זרים > רצח יהודים זרים בקאלבי-ליווה

על פי עדויות ניצולים, לפחות שני טרנספורטים עם כ-2,150 יהודים ממרכז אירופה הגיעו לתחנת הרכבת בראסיקו (Raasiku) - אחד מטרזין ובו יהודים מצ'כוסלובקיה ואחד מברלין ובו יהודים גרמנים. 1,750 מהם נלקחו מיד לאתר רצח בדיונות החול של קאלבי-ליווה ונורו. כ-450 איש נבחרו לעבוד במחנה יאגאלה.
טרנספורט זה הגיע לתחנת ראסיקו ב-5 בספטמבר 1942, לאחר נסיעה של חמישה ימים. על פי עדותו של ראלף גרץ, אחד הנאשמים במשפטי פשעי המלחמה ב-1961, הגיעו מטאלין שמונה אוטובוסים ובהם שוטרי משטרת העזר האסטונית. הסלקציה בוצעה בפיקוחו של איין-ארווין מרה, מפקד משטרת הביטחון באסטוניה. מועמדים שלא נבחרו לעבודת כפייה נשלחו באוטובוס לאתר הרג בסמוך למחנה. מאוחר יותר, המשטרה, בצוותים של 6 עד 8 גברים, הרג יהודים אלה באש מקלעים. בחקירות מאוחרות הכחישו חלק משומרי המחנה כי המשטרה השתתפה ואמרו כי הוצאות להורג בוצעו על ידי אנשי המחנה. ביום הראשון נרצחו בדרך זו 900 איש. על המבצע פיקחו מפקדי האס-אס היינריך ברגמן ויוליוס גזה (Geese). כמה עדים הצביעו על ברגמן כדמות המרכזית בהשמדת הצוענים האסטוניים. בשילוח שהגיע מטרזין, מעט נשים צעירות נבחרו לעבודה ושרדו את המלחמה. הן עברו מספר מחנות ריכוז באסטוניה, פולין וגרמניה ושוחררו בברגן-בלזן.
שיתוף פעולה אסטוני

הגרמנים גייסו עשרות אלפי אסטונים לוואפן אס-אס ולוורמאכט. גייסות משמעותיים בכוחות אלה היו הלגיון האסטוני, חטיבת המתנדבים השלישית של אסטוניה, ואגף הגרנדירים ה-20 של האס-אס.
יחידות של Eesti Omakaitse ("משמר הבית" של אסטוניה), 1,000 עד 1,200 גברים, היו מעורבים במעשים פליליים, באיסוף 200 צוענים ו-950 יהודים. יחידות של משטרת העזר האסטונית השתתפו בהשמדת יהודים באזור פסקוב שברוסיה ובשמירה על מחנות ריכוז לחיילים יהודים מהצבא האדום שנפלו בשבי הגרמני, מחנות בוואיווארה, יאגאלה, קלוגה, ולגאדי.
במהלך חיסול מחנות כגון מחנה הריכוז קלוגה, נרצחו כאלפיים אסירים על ידי יחידות גרמניות השייכות למשטרת הביטחון (Kommandeur der Sicherheitspolize ‏ - KdS). ניצולים מדווחים כי במהלך הימים האחרונים לפני השחרור ניסו חלקים באוכלוסייה האסטונית לעזור לעובדי כפייה יהודים על ידי מתן מזון וסוגים אחרים של סיוע.
משפטיהם של פושעי מלחמה

ארבעה אסטונים בכירים שנחשבו אחראים לרצח בקאלבי-ליווה הואשמו במשפטי פשעי המלחמה ב-1961 . שניים הוצאו להורג מאוחר יותר, אך שניים אחרים חיו מחוץ לתחומי השליטה השלטונות הסובייטיים ולכן לא הוגשו נגדם כתבי אישום. שבעה אסטונים (ראלף גרץ, איין-ארווין מארה, יאן ויק, יוהאן יוריסטה, קרל לינאס, אלכסנדר לאק וארווין ויקס) עמדו לדין על פשעים נגד האנושות שבוצעו במהלך הכיבוש הנאצי באסטוניה. הם הואשמו ברצח עד 5,000 יהודים גרמנים וצ'כוסלובקים וכן צוענים. מארה, מפקד משטרת הביטחון האסטונית (קבוצה ב' של משטרת הביטחון) נשפט בהיעדרו. בזמן המשפט הוא הוחזק במעצר באנגליה. הוא מעולם לא גורש ומת אדם חופשי באנגליה ב-1969. מתוך מאות שומרי משטרת אסטוניה הועמדו לדין ראלף גרץ, סגן המפקד במחנה יאגאלה, וכן יאן ויק, שומר במחנה, בגין אכזריות יוצאת דופן. מפקד המחנה אלכסנדר לאק התגלה בקנדה אך התאבד בטרם הועמד לדין.
בינואר 1962 נערך משפט נוסף בטרטו. יוהאן יוריסטה, קארל לינאס וארווין ויקס הואשמו ברצח 12,000 אזרחים במחנה הריכוז טרטו.
מספר הקורבנות

מקורות אסטוניים מהעידן הסובייטי מעריכים את מספר האזרחים הסובייטים והזרים שנרצחו ברפובליקה האסטונית הסובייטית הכבושה ב-125,000. רובם יהודים ממרכז אירופה וממערב אירופה וכן אסירי מלחמה סובייטים שנרצחו או הורעבו למוות במחנות שבויי מלחמה באסטוניה. ועדת היסטורית אסטונית העריכה כי סך הקורבנות היה כ-35,000, ובהם:
1,000 יהודים אסטונים.
כ-10,000 יהודים זרים.
1,000 צוענים באסטוניה.
7,000 אסטונים אחרים.
15,000 שבויים סובייטים.
אנדרטאות מודרניות

מאז עצמאותה של אסטוניה הוקמו אתרי הנצחה לציון 60 שנה להוצאות להורג המוניות שבוצעו במחנות לאגדי, ויוארה וקלוגה (קאלבי-ליווה) בספטמבר 1944. בשנת 2002 החליטה ממשלת הרפובליקה של אסטוניה להנציח את השואה באופן רשמי. באותה שנה סיפק מרכז שמעון ויזנטל לממשלה האסטונית מידע על פושעי מלחמה אסטונים לכאורה, כולם חברים לשעבר בגדוד המשטרה האסטונית ה-36.
המלחמה על המים

מפת אזור מקורות הירדן בה מסומנים הנחלים המזינים את נהר הירדן
מפת הסכם שביתת הנשק עם סוריה 1949. מסומנים בגוון כהה שלושת האזורים המפורזים כולם בגבולות מדינת ישראל על פי הסכמי שביתת הנשק, בגבולות המדינה היהודית על פי החלטת החלוקה ובגבולות הסכם ניוקומב-פולה – הגבול המנדטורי הבין-לאומי 1923: הצפוני, רמת הבניאס מול הקיבוצים דן, דפנה ושאר ישוב, המרכזי, רצועה צרה המתחילה בחופה המזרחי של ימת החולה, ממשיכה מדרום לימה במשולש גאוגרפי ובמרכזו המושבה משמר הירדן, ולאחריו רצועת שטח צרה לאורך נהר הירדן (הגבול הבין-לאומי לאורך רצועה זו נמתח על הגדה המזרחית של הנהר) המתרחבת מעט בקרבת שפך הנהר לכנרת, והדרומי, הגדול מכולם, בשיפולי דרום רמת הגולן, הנושק לגדה המזרחית של הכנרת, קודקודו הצפוני בעין גב, מזרחו במפגש הגבולות ישראל, סוריה וירדן (אל-חמה) – שפך הירמוך לירדן ודרומו בסמוך למעגן (קיבוץ).
אזורים מפורזים בין ישראל ושכנותיה ב-1949
"המלחמה על המים" או "הקרב על המים" היו סדרת המאבקים בין ישראל למדינות ערב הגובלות בה, בעיקר סוריה, בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, סביב ניצול מקורות נהר הירדן ומוביל המים הארצי של ישראל.
בעיני העולם הערבי הייתה שאלת מי הירדן מרכיב חשוב של הבעיה הפלסטינית בכללותה ושל הסכסוך הערבי-ישראלי. המלחמה על המים תרמה להידרדרות למלחמת ששת הימים, הייתה גורם חשוב בקביעת האסטרטגיה הערבית ולעיצוב תוכנית צבאית לחיסולה של מדינת ישראל.
על פי הגדרה רחבה, הקרב על המים התרחש בשנים 1951–1966. הגדרה צרה יותר מתייחסת לניסיונן של סוריה ולבנון בשנים 1964–1966, במקביל להפעלת המוביל הארצי במחצית השנייה של 1964, להטות את מקורות הירדן – נחל דן, בניאס וחצבאני – כך שלא יזרמו לירדן ההררי בשטח ישראל, ולהעבירם בתעלה מזרחית לכנרת (על גבי השלוחות המערביות של הגולן) אל הירמוך והירדן הדרומי, שהיו מחוץ לשטחה של ישראל.
הניסיון נכשל, ומדינות ערב לא הצליחו להוציא לפועל את תוכניותיהן, הן בשל המאבק הפנים-ערבי, הן בשל התגובה הישראלית והבין-לאומית.
רקע > גאוגרפיה

באותה תקופה שימש נהר הירדן כמקור המים המתוקים הגדול בישראל. הוא נוצר מאיחודם של שלושה נהרות: החצבני – שמקורותיו בלבנון; הבניאס – שמקורותיו היו בזמנו בסוריה; והדן – שמקורותיו בישראל וסוריה עד למלחמת ששת הימים. שלושת הנחלים חוברים אל הירדן באזור כפר בלום שבעמק החולה. עד מלחמת ששת הימים נכח הצבא הסורי על הגדה המזרחית של נהר הירדן ממערב לקו הגבול הבין-לאומי בין ישראל לסוריה, שנמצא על הגדה המזרחית של הנהר, בקטע המתחיל בתל דן ומסתיים בכנרת ופעל נגד צה"ל והיישובים גם באזורים המפורזים וממערב להם.
רקע > רקע מדיני

ב-1949 נחתמו הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לבין מצרים, ירדן, לבנון וסוריה. הסכם זה הביא לסיומה של מלחמת העצמאות. סוריה הייתה האחרונה מבין המדינות עימה הגיעה ישראל להסכם, כאשר סלע המחלוקת היה מיקומו של קו שביתת הנשק. סוריה הייתה הפולשת היחידה לשטחה הריבוני של מדינת ישראל שבתום הקרבות נותרו בשליטתה שטחים שעל פי תוכנית החלוקה וקו הגבול הבין-לאומי נועדו להיות בתחום המדינה היהודית. ישראל טענה שקו שביתת הנשק צריך לחפוף לגבול הבין-לאומי, לכן, בחזיתות האחרות, הסיגה את כוחותיה משטחים שלא יועדו לה וכך ציפתה שתנהג גם סוריה. בהסכם שביתת הנשק, שנחתם ב-20 ביולי 1949, נקבע כי השטחים שעליהם השתלטו הסורים ממערב לגבול הבין-לאומי ושטחים נוספים יהיו במעמד של שטחים מפורזים, דהיינו, אין להכניס אליהם כוחות צבא. בנוסף, נקבע בהסכם שיש להחזיר את החיים האזרחיים באזורים אלה למסלול רגיל. ישראל נתנה לסעיף 'נורמליזציה של החיים האזרחיים' פירוש מרחיב, כלומר, פיתוח; ואילו סוריה אימצה פירוש סטטי – שימור המצב הקיים.
עד 1967 סבלה ישראל מנחיתות טופוגרפית לאורך הגבול עם סוריה, למעט באזור כורזים. השליטה הישראלית בגבול עם סוריה ולבנון הושגה באמצעות שני גושי הגנה: גוש תל-חי – שכלל את הגליל העליון המזרחי עד קיבוץ עמיעד; גוש כנרת בדרום – שכלל את הכנרת וחופיה, עמק הירדן ועד קיבוץ גשר. המפקדה שכנה במשטרת צמח. השליטה הסורית נעשתה דרך מפקדה שישבה בקוניטרה ועוד מספר מפקדות חטיבה שישבו בפיק שבדרום הרמה, בבית המכס העליון ובזעורה שבצפון רמת הגולן. בתקופה שבין 1953 ל-1967 התגוררו באזור הגבול כ-25 אלף ישראלים ב-35 יישובים.
רקע > עבודות ההטיה

תוכניות למפעל מים ארצי הוכנו עוד בימי המנדט הבריטי, והתבססו על ניצול מי האזור כולו ובתוך זה הליטני. בתחילת שנות החמישים התגבשה תוכנית לפיה יוטה חלק ממי הירדן באזור גשר בנות יעקב ויובל בתעלות ובצינורות עד לנגב.
ב-1950 הוקם הוועד לתכנון המים הארצי. ב-1952 הוגשה הצעה להקים מפעל להטיית מי הירדן לנגב. עוד טרם האישור הסופי של הממשלה, החלה חברת תה"ל (תכנון המים לישראל) יחד עם "סולל בונה" להתארגן לעבודה. בספטמבר 1953 הוחל בעבודות על תעלת ההטיה, אך בעקבות ההתנגדות הסורית ממשלת ישראל הפסיקה את העבודות.
כדי למצוא פתרון לחלוקת מי הירדן ולהנחת יסוד למפעלי פיתוח אזוריים, שיגר הנשיא האמריקני אייזנהאואר ב-1953 את איש העסקים אריק ג'ונסטון בתור "שגריר מיוחד לענייני מים", שינסה להגיע לפשרה בשאלת חלוקת מכסות המים. על פי תוכנית ג'ונסטון לישראל הוקצבו מעל 38 אחוזים ממכסת מי הירדן והיתר הוקצו למדינות ערב, כאשר ירדן קיבלה את מכסת המים הגדולה ביותר. חלוקת מכסות המים נועדה להביא לשיתוף פעולה, לפחות מוגבל, בין ישראל למדינות הגובלות.
ביולי 1955 אישרה ממשלת ישראל את התוכנית וגם הוועדה הטכנית של הליגה הערבית קיבלה אותה. אולם שלושה חודשים לאחר מכן דחתה אותה הוועידה המדינית של הליגה הערבית, בטענה כי קבלת התוכנית פירושה הכרה בישראל.
ישראל וירדן החלו בפעילות לפיתוח מפעלי המים לאחר מערכת סיני. ממלכת ירדן הייתה הראשונה לפעול ובאוגוסט 1958 החלה, בסיוע כלכלי אמריקני, בפיתוחה של תעלת הע'ור, מנחל הירמוך לאורך הצד המזרחי של הירדן, להשקיית 120 אלף דונמים. בעקבות העבודות בירדן נקטה ישראל יוזמה משלה להטיית מי הירדן דרומה. ראש הממשלה דוד בן-גוריון הביא בחשבון את מדיניותה של ארצות הברית בשאלת המים, לפיה כל תוכנית לניצול מי הירדן חייבת לעמוד במכסת המים שנקבעה בתוכנית ג'ונסטון. ממשלת ישראל, בתמיכה וגיבוי מהאמריקנים, העדיפה הסכם לשיתוף פעולה עם שאר מדינות האזור בנושא המים, אולם הייתה נחושה להטות את מי הירדן אל הנגב בהסכמת הערבים או בלעדיה.
רקע > העמדה הסורית

הסורים הציגו בפני מוסדות הליגה הערבית מספר טיעונים להתנגדות למפעל המים שיזמה ישראל:
מפעל המים ישפר את תשתיות המים של מדינת ישראל ובכך יאפשר גידול כללי של האוכלוסייה.
בפרט יאפשר המפעל עיבוי האוכלוסייה היהודית בנגב, ובכך ימנע מהערבים ליישם את תוכניתם לכיבוש הנגב ליצירת רצף טריטוריאלי בין מצרים לירדן.
תוספת האוכלוסייה הצפויה תחזק את כוחה הכלכלי של ישראל וכך תקשה אף יותר על השמדתה.
תוספת האוכלוסייה וחיזוק הכלכלה יאפשרו את התחזקותה הצבאית של ישראל, ויאפשרו לה לפעול ביתר קלות כנגד מדינות ערב.
המפעל, מעצם קיומו מהווה חלק מהפעילות האימפריאליסטית הציונית.
המפעל הוא רק שלב ראשון בהגשמת תוכנית ישראלית להשתלט על כלל השטח שבין הנילוס לבין הפרת ולנשל את כלל האוכלוסייה הערבית היושבת שם.
השתלשלות האירועים

המלחמה על המים התנהלה במשך 15 שנים, בארבע גזרות:
באגם הכנרת – שמירה על חופש הדיג.
באגם החולה – הגנה על הפעולות לייבוש האגם בשנים 1953–1957.
מדרום לאגם החולה בשטח המפורז המרכזי וממערב לו – הקמת תשתית ישראלית להטות את מי הירדן לבקעת בית נטופה והקמת מפעל הידרואלקטרי ליצור חשמל במפל המים לכנרת בטבחה כחלק מהמוביל הארצי, בשנים 1953–1956.
לאורך הגבול עם הגולן – ניסיון סורי להטות את החצבני והבניאס, בשנים 1964–1966, בתעלת מים פתוחה ובצינורות הולכה. פעולה זו הייתה גוזלת מישראל כ-50 אחוז ממי הירדן.
השתלשלות האירועים > גזרת אגם הכנרת (1951–1957)

נהר הירדן נשפך אל הפינה הצפון-מזרחית של אגם הכנרת. מי הנהר מביאים מן הגליל מזון עשיר לדגה, אשר מתרכזת בחלק זה של האגם. באזור עבר קו הגבול, 10 מטרים ממזרח לקו המים. הסורים הקימו ברצועה זו מוצבי לחימה, מהם התנכלו לדיג הישראלי באמצעות תפיסת רשתות וסירות דיג. תחילה היו חילופי אש מנשק קל, זה המשיך לירי מקלעים, תותחי 20 מ"מ מספינות משוריינות של חיל הים ועד שימוש סורי בטילים נגד טנקים. כדי לפגוע בכושר הצבאי הסורי ממזרח לכנרת, בוצעו מדי פעם פשיטות ופעולות תגמול, הבולטות שבהן: מבצע עלי זית ומבצע סנונית.
השתלשלות האירועים > ייבוש אגם החולה (1953–1957)

מדינת ישראל ביקשה לצרף לקרקעותיה החקלאיות כ-600 אלף דונם של אדמה חקלאית ופורייה, באמצעות ייבוש אגם החולה, שגרם לא מעט בעיות – מחלות, יתושים והצפות. ייבוש האגם נתפס כחשוב משום שיקטין את כמות המים המתאדים ויגדיל את כמות המים הניתנים לניצול, בין היתר לצורך מוביל המים הארצי. הוא גם יוסיף אדמות לעיבוד חקלאי ויגביר את אחיזתה של ישראל בשטח המפורז.
העבודות לייבוש החולה החלו בראשית 1951, חלקן היה אמור להתבצע באזור המפורז וחלקן על אדמות בבעלות ערבית. כבר לאחר חודשיים פתחו הסורים באש אל עבר טרקטורים שעבדו בשטח, שהיה כולו בריבונות ישראלית. שתי תקריות רחבות היקף התרחשו באזור: האחת, כאשר מוצבים סורים פתחו באש לעבר סיור ישראלי שעשה דרכו לאל-חמה והרגו שבעה מאנשיו. השנייה, הייתה בתל מוטילה, שמצפון לכנרת, במהלכה נהרגו 40 חיילי צה"ל.
נושא ייבוש החולה הועלה בפני מועצת הביטחון של האו"ם. בין השאר טענו הסורים שהם תוקפים משום שחלק מהשטחים המיועדים לייבוש שייכים לערבים פלסטינים, שגורשו על ידי ישראל במלחמת העצמאות, וכי שטח האגם המיובש יוכל לשמש כשטח תמרון לשריון ישראלי שיתקוף את הגולן. לבסוף נמצא פתרון לפיו, ישראל הצליחה לבצע את העבודות בלא להזדקק לאדמות שבבעלות ערבית. באוקטובר 1953 החלו לעבוד באגם שני מחפרי ענק משוריינים כדי לכרות את שתי התעלות – המזרחית (הירדן) והמערבית, שעתידות לנקז את מי האגם. באוקטובר 1957 הושלמו העבודות ונפתח ה"פקק" – סכר המים שהוקם זמנית במוצא הדרומי של הירדן מן האגם. בכל שנות העבודה הפריעו הסורים לעבודות על ידי אש שנורתה ממוצביהם, ובשני הצדדים היו נפגעים רבים.
השתלשלות האירועים > הטיית נהר הירדן בגשר בנות יעקב (1953–1956)

תוואי מוביל המים הארצי – חלופת תעלת ההטיה (או בשמה האחר חלופת תעלת הירדן ההררי), ראשיתה בשטח המפורז המרכזי, מדרום לימת החולה בגזרת גשר בנות יעקב שבגליל העליון המזרחי. התוכנית של ישראל נועדה להסיט את מי הירדן ההררי דרומית לגשר ולהפנותם את מרביתם בכוח הגרביטציה בתעלה פתוחה למאגר טבחה ומשם לבקעת בית נטופה – מאגר צלמון ומאגר אשכול ומשם לנגב. חלק מהמים יועדו לייצור חשמל הידרואלקטרי בנפילתם לכנרת ולחזור ולהישאב בשעות הלילה בתעריף חשמל מוזל למאגר טבחה ומשם לבקעת בית נטופה.
ב-2 בספטמבר 1953 החלו העבודות על "תעלת הירדן". הסורים התנגדו לפעילות ישראל באזור המפורז בגשר בנות יעקב, וטרפדו את העבודות שם באמצעות ירי. במקביל הם מחו לאו"ם על העבודות שמבצעת ישראל. ישראל הפסיקה את העבודות עד לקבלת החלטה בעניין במועצת הביטחון. בינואר 1954 הגישו מעצמות המערב הצעת החלטה שהתירה את המשך העבודות, לאחר הבטחת ערובות לזכויות הערבים בקרקע ובמים. אלא שברית המועצות הטילה וטו וההצעה נדחתה. לבסוף, כעבור שלוש שנים, נאלצה ישראל להפסיק את עבודות ההטיה ולהשאיר בשטח שמדרום לשטח המפורז תעלה חפורה מדופנת וסכרי מים.
ראו גם

המוביל הארצי
תעלת ההטיה
לקריאה נוספת

שמחה בלאס, (1973). מי מריבה ומעש. רמת גן: מסדה
א' אזדרכת, (2004). "הניסיון להטיית מי הירדן ליד גשר בנות יעקב", בתוך: א. שילר, ג. ברקאי וג. הורוביץ (עורכים), נופים – עיונים בידיעת הארץ, ירושלים: אריאל, עמ' 134–148
ג' שריג ומאיר פעיל (2005). "המלחמה על המים למרגלות הגולן בשנים 1950–1967", בתוך: מ' ראובני ומ' לבנה (עורכים), הגולן – אדם ונוף, תל אביב: רמות – אוניברסיטת תל אביב, עמ' 155–162
שמעון גולן, "המאבק על מי הירדן", בתוך אבשלום שמואלי, ארנון סופר ונורית קליאוט (עורכים), ארצות הגליל, אוניברסיטת חיפה וההוצאה לאור של משרד הביטחון, 1983
הקרב על המים - סיכול פרויקט ההטיה בלבנון 1965-1964, באתר צה"ל, 15 בנובמבר 2021
ביאורים

↑  לאחר מלחמת ששת הימים היה הירדן הדרומי לגבולן בפועל של ישראל וירדן, וב-1994 לגבול על פי הסכם השלום, למעט הקטע שבו שטחי יהודה ושומרון גובלים בנהר, קטע שהגבול בו יסומן בהסכם עתידי עם הרשות הפלסטינית.
הערות שוליים

↑  משה שמש, המאבק הערבי על המים נגד ישראל 1959–1967, עיונים בתקומת ישראל 7, 1997, עמ' 103
↑  קע"ם, המאבק הסורי-מצרי, בעיקר
↑  גת, 2002, ע' 153.
↑  שריג ופעיל, 2005, ע' 156.
1 2 3 4  מיכלסון, ספטמבר 2008, עמ' 33–34.
↑  שריג ופעיל, 2005, ע' 157.
↑  אזדרכת, 2004, עמ' 136–141.
↑  גת, 2002, עמ' 153–155
↑  מיכלסון, ספטמבר 2008, ע' 35.
↑  גת, 2002. ע' 154.
↑  משה שמש, המאבק הערבי על המים נגד ישראל 1959–1967, עיונים בתקומת ישראל 7, 1997, עמ' 130
↑  שריג ופעיל, 2005, ע' 158.
1 2  שריג ופעיל, 2005, ע' 159
↑  א"א חברת 'מקורות'.
↑  שריג ופעיל, 2005, ע' 160.
↑  גת, 2002, ע' 161.
↑  גת, 2002, עמ' 163–168.
↑  אלי לנדאו ויעקב ארז, שקט מתוח שרר הלילה בצפון, מעריב, 15 ביולי 1966
↑  שריג ופעיל, 2005, ע' 160; גת, 2002, עמ' 163–168.
↑  שריג ופעיל, 2005, עמ' 155, 161.
גשר על נחל סמך שנבנה כחלק מתעלת ההטייה הסורית של מקורות נחל חרמון
יוסף קצבי

| --- | --- |
 לידה:  1620 ה'ש"פ
 פטירה:  1691 (בגיל 71 בערך)
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית
 מקום פעילות:  האימפריה העות'מאנית (1453–1844) קושטא, אדרינפולי, ברוסה
 רבותיו:  רבי יוסף מטראני
 אב:  הרב נסים קצבי
 
שער ספר רב יוסף (שו"ת מהר"י קצבי)
הרב יוסף קצבי (מהר"י או מוהר"י קצבי; 1620 – 1691) היה מגדולי רבני קושטא במאה ה-17. מחבר שו"ת מהר"י קצבי.
ביוגרפיה

נולד בשנת ה'ש"פ (1620) בקירוב לרבי נסים. תלמיד של המהרי"ט, עליו הוא כותב: ”הנה דברי מורינו הרב מקובלים אצלנו כאילו מסיני נאמרו” (רב יוסף, סימן ט') ושל רבי משה בנבנשת, אותו הוא מכנה "מרן" ואף הגיה את תשובותיו. כיהן כדיין בקושטא תחת הרב בנבנשת, ולאחר מכן כאב בית דין קושטא, יחד עם הרב יוסף אשכנזי ורבי אליעזר אבן שנג'י. היה מהמתנגדים לנתן העזתי.
בשנת תי"ט היה באדרינפולי, בשנת תכ"ה היה בברושה ובתל"ט היה בקושטא. רבני דורו כותבים עליו בכבוד רב, וביניהם הרב משה בנבנשת, מחבר ספר פני משה שקורא לו "”החכם השלם הדיין המצויין אריא דבי עילאי מארי דשמעתתא”, הרב יעקב אליפנדרי, שהיה חברו ועוד. רבני האחרונים מרבים לצטט מתשובותיו ולפלפל בהם.
בין תלמידיו היו רבי אליעזר אבן שנג'י, ואחיו, רבי יעקב אבן שנג'י.
נפטר בשנת ה'תנ"א.