stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של ערב הסעודית

דגלה של ערב הסעודית
ערב הסעודית ממוקמת בחצי האי ערב. אף שישוב אנושי התקיים בחצי האי ערב זה אלפי שנים – לרבות הנבטים שפעלו במאה ה-1 לפנה"ס – הייתה זו צמיחתה של דת האסלאם במערב האזור בראשית המאה ה-7 אשר הביאה למפנה המכריע בתולדותיו. האסלאם היה לדת השנייה בגודלה בעולם, והערים המקודשות לו ביותר - מכה ומדינה - נמצאו בשטח עליו תקום בבוא היום הממלכה הסעודית. אותו שטח היה גם נקודת המוצא של הערבים המוסלמים אשר פתחו במסעות כיבושים דתיים מפרס ועד לספרד, באופן שהטביע חותם בל יימחק על ההיסטוריה של המזרח התיכון כולו.
במאות הבאות הייתה השליטה בחצי האי ערב במוקד מאבקיהם של פולשים זרים, אשר  הגיעו לקיצם בשנת 1517 כאשר האימפריה העות'מאנית השיגה דריסת רגל באזור. עם זאת, בהשוואה לטריטוריות עות'מאניות אחרות, נהנו הערבים בחצי האי ערב ממידה רבה של שלטון עצמי, שהלכה וגברה במקביל להיחלשותה של האימפריה.
היסטוריה קדומה

בני האדם הראשונים הגיעו לערב הסעודית לפני כ-20,000 שנה.
באלף ה-3 לפנה"ס אוכלס חצי האי ערב בשבטים דוברי שפות שמיות. שבטים אלו הגרו צפונה, ותחת הנהגתו של סרגון החריבו את האימפריה של לוגלזגיסי וייסדו את אכד (המאה ה-24 לפנה"ס) שנחרבה על ידי פלישות של שבטים גותים במאה ה-22 לפנה"ס. למרות קיומה הקצר של האימפריה האכדית, סרגון יצר מורשת של מלך כובש ששרדה אלפי שנים: דמותו של סרגון הייתה מודל למלכים אחרים שרצו להקים אימפריה. שני מלכים אשורים, סרגון הראשון (אנ') מהמאה ה-19 לפנה"ס וסרגון השני מהמאה ה-8 לפנה"ס, הוא מחריב ממלכת ישראל, קראו לעצמם על שמו. התרבות והשפה האכדיות דוברה באזור מסופוטמיה עד לתקופה ההלניסטית.
בדרום חצי האי ערב נוסדו ממלכות החל מהאלף הראשון לפנה"ס. אחת מהממלכות החזקות והחשובות הייתה סבא שבשיאה שלטה בצפון מזרח אתיופיה ובאריתריאה. ממלכות נוספות היו: חמיר, חדרמוות, ת'מוד (אנ') ודעמת. ממלכות אלו שגשגו עד המאות הראשונות לספירה. כמו כן בדרום ערב הייתה השפעה תרבותית חזקה של קיסרות אקסום שלאורך תקופות רבות שלטה בחלקים מהאזור.
הנבטים שמקורם בחצי האי ערב, עסקו במסחר בסוף התקופה הפרסית, בתקופה ההלניסטית  ובתקופה הרומית. הם סחרו בעיקר במור, לבונה ותבלינים. כוחם כסוחרים היה ידיעת סוד ההישרדות ומציאת המים במדבר והיו היחידים שמסוגלים לחצות אותו בשיירות של מאות גמלים. 

הנבטים ניהלו אורח חיים נוודי, אמנם במהלך המאות הראשונות הם החלו להתיישב ביישובי קבע. העיר פטרה נעשתה לבירת הנבטים במהלך המאה ה-1.  בשנת 106 ממלכת הנבטים סופחה לידי רומא והפכה לפרובינקיה ערביה. בסוף התקופה הרומית הם הקימו תחנות שכר לאורך דרך הבשמים שמאוחר יותר הפכו לערים. תחת שלטון האימפריה הביזנטית קיבלו על עצמם את הנצרות ולאחר הכיבוש הערבי התאסלמו ונטמעו בחברה הסובבת.
עליית האסלאם

עד לבוא האסלאם היה רובו של חצי-האי ערב מאוכלס בעיקר בשבטים נודדים, למעט ממלכות דרום ערב וערים מעוטות באזור החג'אז, כגון מכה, ג'דה ומדינה.

האסלאם נוסד על ידי מוחמד בתחילת המאה ה-7 לספירה. הוא אסף סביבו קומץ מאמינים מבני משפחתו ולאחר רדיפות מצד שליטי העיר מכה היגר למדינה. תושבי אל מדינה תמכו במוחמד וקיבלו על עצמם את האסלאם. מוחמד ביטל את הסכסוכים השבטיים במדינה בכך שהכריז כי כל המוסלמים הם אחים והמלחמה ביניהם אסורה. אמנם אלה נלחמו בעובדי האלילים שכן מוחמד ציווה על מיגור האלילות. מוחמד התגורר בעיר מכה עד מותו ב-632. בשנים אלה ניהלו הוא ותומכיו מלחמות דת בחצי האי ערב והפיצו את האסלאם בקרב השבטים עובדי האלילים של ערב, וב-630 כבשו את מכה ואסלמו את תושביה.
עליית האסלאם > האימפריה המוסלמית

האימפריה המוסלמית, הוא שם כולל לישויות הפוליטיות  המוסלמיות שהתקיימו מימי הנביא מוחמד (570–632) עד לתקופה העות'מאנית (המאה ה-14). תקופה זו רצופה שינויים פוליטיים, ולא הייתה אחידות שלטונית כפי שיש באימפריה. כמו כן, מידת השליטה של השלטון המרכזי במרחבי האימפריה השתנתה לאורך התקופה. מבחינה דמוגרפית, המוצא האתני של התושבים היה ערבי, עד המאה העשירית, אז החלה כניסת גורמים טורקיים. המשותף לרוב התושבים במשך כל התקופה הוא דת האסלאם.
מוחמד לא מנה יורש משום שלא היו לו בנים אלא בנות בלבד, דבר שהביא לסכסוך ירושה, שבסופו ירש את מוחמד אבו בכר, שזכה לתואר ח'ליף כלומר ממלא מקומו של מחומד. תפקידו של החליף היה הנהגה דתית ופוליטית של המוסלמים. יורשו של אבו בכר, עומר בן אל-ח'טאב יצא למסע כיבושים ברחבי אסיה וצפון אפריקה. יורשו של עמר היה עות'מן  שנרצח ב-656. החליף הבא היה עלי בן אבי טאלב. ארבעה ח'ליפים אלו נקראים ראשידון או ארבעת החליפים ישרי הדרך.
לאחר תקופת שלטונם של החליפים ישרי הדרך, עלתה לשלטון משפחת בית אומיה שהרחיבה את שטחי האימפריה המוסלמית בצפון אפריקה וכבשה את ספרד. בירת האימפריה המוסלמית תחת שלטון בית אומיה הייתה דמשק. את בית אומיה החליף בשנת 750 בית עבאס, שבירתו הייתה בגדאד. תחת שלטון בית אומיה החלה האימפריה המוסלמית להתפורר בעקבות פלישת המונגולים והסלג'וקים, התחזקות כתות שיעיות וסכסוכי ירושה.
כיבושי המוסלמים הביאו לחורבן האימפריה הסאסאנית ולהחלשות האימפריה הביזנטית.
המאה ה-18

שורשיה של המדינה הסעודית במרכז חצי האי ערב מתוארכים לאמצע המאה ה-18. שליט מקומי בשם מוחמד אבן סעוד איחד כוחותיו עם מוביל הרפורמות האסלאמי מוחמד עבד אל-והאב באופן שאפשר יצירתה של ישות פוליטית חדשה במרכז חצי האי ערב, בחלק ניכר מהאזור המכונה נג'ד. בהדרגה זכתה תורת הוואהביה, הקוראת לשיבה לשורשי האסלאם, למעמד בכורה ברחבי המרחב הסעודי. במאה וחמישים השנים הבאות חוו השליטים לבית סעוד עליות ומורדות, ונאלצו להתמודד עם ניסיונות מצריים, עות'מאניים וערביים להשתלט על חצי האי. לבסוף, ב-1891 הביסה אמירות ג'בל שמר את סולטנות נג'ד, ובית סעוד נמלט לכווית.
המאה ה-21

פיגועי 11 בספטמבר (2001) גרמו לרבים במערב לראות בערב הסעודית - או בממסדה הדתי - מעוז הטרור האסלאמי, זאת על אף יחסי המסחר והידידות בין בית המלוכה הסעודי לארצות הברית, קנדה, יפן ומדינות אירופה. 15 מתוך 19 המפגעים היו סעודים במוצאם. בשנים הבאות אירעו מספר פעולות טרור נגד מטרות שלטוניות ומערביות בריאד.
לקריאה נוספת

חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג (תשנ"ד, 1994), פרק 6.2.1: אבן סעוד, האסלאם הוהאבי וכינונה של ערב הסעודית, עמ' 266–308.
עוזי רבי, סעודיה – ממלכת נפט במבוכי הדת והפוליטיקה (ספר 7 בסדרה המזרח התיכון בימינו), האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ח–2007
הערות שוליים

1 2 3 4  ארליך, ספר ג, עמ' 267.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 271.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 292.
1 2 3  ארליך, ספר ג, עמ' 273.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 478.
1 2  ארליך, ספר ג, עמ' 307.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 299.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 303.
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 306.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558477005171  LCCN: sh85117713 
תקופת שלטון הח'ליפים   התרחבות תחת הנביא מוחמד, 622–632   התרחבות תחת הח'ליפים ישרי הדרך, 632–661   התרחבות תחת הכליפים של שושלת של בית אומיה, 661–750
עשן עולה ממסגד אל-ח'ראם במכה במהלך הקרב על הכעבה, נובמבר 1979
יוסף נויפלד

| --- | --- |

 לידה:  16 בפברואר 1899 מונסטרישץ', אוקראינה 
 פטירה:  9 בספטמבר 1980 (בגיל 81) ניו יורק, ארצות הברית 
 תאריך עלייה:  1920
 לאום:  ישראל ישראל ארצות הברית ארצות הברית
 תחום יצירה:  אדריכלות
 זרם באמנות:  הסגנון הבינלאומי
 
שומריה - מוסד הילדים בקיבוץ משמר העמק
מרכז קופת חולים
מבנה בית החולים אסותא ברחוב ז'בוטינסקי, תל אביב
יוסף מוניו נויפלד (Joseph Munio Neufeld;‏ 16 בפברואר 1899 – 1 בספטמבר 1980) היה אדריכל עברי, מהבולטים בתקופת היישוב וממעצבי הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל. משנות ה-40 התגורר בארצות הברית וכיהן כפרופסור לעיצוב אדריכלי באוניברסיטת ייל.
תולדות חייו

נויפלד נולד בשנת 1899 במוׂנָסְטרִיץ' שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בן לירמיה, אגרונום, ואנה, מחנכת. לאחר לימודיו בבית ספר תיכון בווינה למד בבית הספר לאדריכלות באקדמיה לאמנויות היפות בווינה (Akademie der bildenden Künste Wien), ומשם עבר ללמוד ברומא.
בשנת 1920 עלה ארצה, אך זמן מועט לאחר מכן חזר לאירופה על מנת לעבוד כאסיסטנט אצל האדריכל היהודי הנודע אריך מנדלסון בברלין ואצל האדריכל ברונו טאוט במוסקבה. ב-1932 שב נויפלד לארץ, וייסד את חוג האדריכלים בתל אביב, יחד עם ארכיטקטים עבריים נוספים ובהם זאב רכטר. בהמשך פתחו יחדיו משרד אדריכלים בתל אביב.
נויפלד תכנן ובנה בתים פרטיים, בתי חולים, בתי ספר, שיכוני פועלים ומבנים בקיבוצים. המפורסם מהבניינים שתכנן הוא מרכז קופת חולים (לימים מרכז הקבלה לעם), שתוכנן בשנת 1937 כמבנה ציבורי בסגנונו של נויפלד, הסגנון הבינלאומי.
בשנות ה-40 היגר נויפלד לארצות הברית, שם לימד באוניברסיטת ייל ועבד כארכיטקט. יוסף הוסיף לעבוד בארץ לסירוגין, עד פטירתו בניו יורק בשנת 1980.
נויפלד תרם רבות לבנית תל אביב בסגנון הבינלאומי. עבודותיו היו בין אלה שהובילו להכתרת העיר כאתר מורשת עולמית.
עבודותיו

עבודותיו של נויפלד נפרסו על פני כל הארץ, ובהן:
מרכז קופת חולים רחוב בילינסון פינת בן עמי, תל אביב
בית החולים אסותא, ברחוב ז'בוטינסקי בתל אביב.
בית קאן, בנהריה
יריד המזרחי, תל אביב
בית החולים הדסה עין כרם, ירושלים
מוסד הילדים בקיבוץ משמר העמק
הראלד שומאכר

הראלד אנטון "טוני" שומאכר (בגרמנית: Harald Anton "Toni" Schumacher; נולד ב-6 במרץ 1954 בדירן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער, בעיקר בפ.צ. קלן. שומאכר ערך 76 הופעות במדי נבחרת מערב גרמניה, זכה עמה ביורו 1980, והפסיד בגמר מונדיאל 1982 וגמר מונדיאל 1986.
שומאכר נודע לשמצה, כאשר במשחק חצי הגמר של מונדיאל 1982 פצע בברוטאליות את בלם נבחרת צרפת, פטריק בטיסטון, ולא הורחק בשל כך, כאשר בסוף משחק זה, ניצחה נבחרת גרמניה בדו-קרב בעיטות עונשין תוך ששומאכר הודף את בעיטות שחקני היריבה.
שומאכר נחשב לאחד מגדולי השוערים בתולדות הכדורגל הגרמני, ונבחר פעמיים ככדורגלן השנה בגרמניה, בשנים 1984 ו-1986.
קריירת מועדונים כשחקן וכמאמן

שומאכר החל לשחק בבוגרים של פ.צ קלן בעונת 1972/73, אך שימש בעונה זו כשוער משנה בלבד, ולא שיחק כלל. בעונת 1973/74 קיבל שומאכר הזדמנויות רבות יותר וערך 13 הופעות, כאשר השוער הראשי של הקבוצה היה גרהארד ולץ. בעונת 1974/75 שומאכר הפך לשוער הראשי של הקבוצה, תפקיד אותו מילא במשך 13 עונות רצופות. שומאכר הגיע להישגים נאים עם קלן בתקופה זו, בה קלן הייתה לרוב בצמרת הכדורגל הגרמני. בעונת 1976/77 זכה שומאכר עם קלן בגביע הגרמני לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על הרטה ברלין. בעונת 1977/78 זכו שומאכר וקלן בדאבל, כאשר הגנו על תוארם וזכו שוב בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על היריבה המושבעת פורטונה דיסלדורף, וגם באליפות הבונדסליגה, זכייה שעצרה רצף של שלוש אליפויות של בורוסיה מנשנגלדבך, שצברה מספר נקודות זהה לקלן אך עם הפרש שערים נחות. בעונת 1981/82 סיימו שומאכר וקלן במקום השני בבונדסליגה, מרחק שלוש נקודות מהאלופה המבורג. בעונת 1982/83 זכה שומאכר בפעם השלישית בגביע הגרמני עם פ.צ. קלן, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על היריבה העירונית פורטונה קלן. בשנת 1984, על אף עונה חלשה יחסית של פ.צ. קלן בה סיימה שישית וספגה 57 שערים, ועל אף כישלונה של נבחרת גרמניה המערבית ביורו 1984, נבחר שומאכר ככדורגלן השנה בגרמניה. בשנת 1986 זכה שומאכר בתואר זה בפעם השנייה, גם כאן לאחר עונה חלשה יחסית של קלן בה סיימה במקום ה-13, אך לאחר הצטיינותו של שומאכר במונדיאל 1986, בו הגיע לגמר. עונת 1986/87 הייתה האחרונה של שומאכר בקלן, בעונה זו החל תהליך של חילופי דורות בעמדת השוער בקבוצה, כאשר שומאכר שיחק כמחצית מהמשחקים בשער, וביתר המשחקים עמד בשער השוער הצעיר שלימים יהיה אלוף העולם, בודו אילגנר. בתום עונה זו, עזב שומאכר את פ.צ. קלן, לאחר שערך במדיה 422 הופעות ליגה, נתון הממקם אותו בראש טבלת שיאני ההופעות של פ.צ. קלן בבונדסליגה בכל הזמנים.
בקיץ 1987 חתם שומאכר בשאלקה 04, שם שיחק עונה אחת. הייתה זו עונת בלהות עבור שומאכר ושאלקה, שספגו 84 שערי ליגה ונשרו אל הבונדסליגה השנייה מהמקום האחרון. בתום עונה אחת בשאלקה, עזב שומאכר את המועדון וחתם בפנרבחצ'ה הטורקית, שם שיחק שלוש עונות. בעונתו הראשונה במועדון, 1988/89, זכה שומאכר באליפות ליגת העל הטורקית עם פנרבחצ'ה, ובעונתו השנייה במועדון סיים במקום השני. עונת 1990/91 הייתה האחרונה של שומאכר בפנרבחצ'ה, שסיימה חמישית באותה עונה. בתום עונה זו, חתם שומאכר בבאיירן מינכן, בה שיחק בעונת 1991/92. שומאכר היה השוער השלישי בהייררכיה באותה עונה, בה ערך שמונה הופעות בלבד, כאשר הועדפו עליו ג'רלד הילרינגהאוס וריימונד אאומן. באיירן מינכן סבלה מאחת העונות החלשות בתולדותיה, בה סיימה רק במקום העשירי, עם 61 ספיגות. בתום עונה זו, פרש שומאכר ממשחק פעיל, והחל לעסוק באימון שוערים בקבוצות שונות, תחילה אימן בשאלקה 04, ואחר כך חזר לבאיירן מינכן. בשנת 1995 החל שומאכר לעבוד כמאמן שוערים בבורוסיה דורטמונד, שם אף חזר לעמוד בשער לדקות ספורות במשחק אחד בעונת 1995/96. שוערה הראשי של בורוסיה דורטמונד באותה עונה היה שטפן קלוס, שעמד בשער 33 מחזורים, ובמחזור האחרון מול פרייבורג, בו ניצחה דורטמונד 3-2, עמד בשער וולפגנג דה ביר, שוער המשנה. בדקה ה-88 של המשחק הוחלף דה ביר בשומאכר, ששיחק דקות ספורות, ועל כן גם הוא רשום על הזכייה של בורוסיה דורטמונד באליפות הבונדסליגה בעונה זו. שומאכר המשיך בתפקידו כמאמן שוערים בדורטמונד עד לשנת 1998, והחל משנת 1998 שימש מאמן ראשי בפורטונה קלן, תפקיד ממנו פוטר בדצמבר 1999 לאחר הפסד 2-0 במשחק ליגה לוולדהוף מנהיים. בין השנים 2001 ו-2003 חזר שומאכר לתפקיד מאמן השוערים, אותו מילא בבאייר לברקוזן.
חיים אישיים

שומאכר נשוי בשנית ליסמין, ולהם בת בשם פרלה-מרי. שומאכר היה נשוי למרליס, ונולדו להם בת ובן, ונסה ואוליבר.
בשנת 1987 הוציא שומאכר ספר אוטוביוגרפי, שהופץ במספר שפות ועורר עניין רב, בעיקר בעקבות תגובותיו של שומאכר לתקרית עם פטריק בטיסטון. שומאכר טען שוב בספר זה כי הוא לא התכוון לפגוע בבטיסטון ושהוא היה בטוח כי הוא הולך אל הכדור. שומאכר פרסם בספרו גם מספר שערוריות הקשורות לחבריו לנבחרת גרמניה המערבית ולפ.צ. קלן, דבר שגרם ליחס שלילי כלפיו בשתי הקבוצות, בהן נחשב לסמל בלתי מעורער.
תארים

עם פ.צ. קלן:
אליפות הבונדסליגה: 1977/78
הגביע הגרמני: 1976/77, 1977/78, 1982/83
עם פנרבחצ'ה:
אליפות ליגת העל הטורקית בכדורגל: 1988/89
עם בורוסיה דורטמונד:
אליפות הבונדסליגה: 1995/96
עם נבחרת גרמניה המערבית:
יורו 1980
תארים אישיים:
כדורגלן השנה בגרמניה: 1984, 1986
נבחרת הטורניר של יורו 1984
כדור הכסף במונדיאל 1986
קרב ינקאו (1645)

קרב ינקאו, הידוע גם בשמו ינקוב, ינקאוב וינקוביץ', התרחש במרכז בוהמיה, ב-6 במרץ 1645. זה היה אחד הקרבות הגדולים והאחרונים של מלחמת שלושים השנים, הוא נערך בין צבאות שוודיה לצבאות האימפריה הרומית הקדושה. כל אחד מהצבאות הכיל כ-16,000 חיילים. הצבא השוודי בפיקודו של לנארט תורסטנסון הצליח להשמיד למעשה את יריביהם, בפיקודו של מלכיאור פון הצפלד (אנ'). עם זאת, ההרס שנגרם על ידי עשרות שנים של סכסוך גרם לכך שהצבאות השקיעו חלק ניכר מזמנם בהשגת אספקה, והשוודים לא היו מסוגלים לנצל אותו.
הכוחות האימפריאליים חזרו לשלוט בבוהמיה ב-1646, אך מסעות חד משמעיים בחבל הריין ובסקסוניה הבהירו שלאף אחד מהצדדים כבר לא היה כוח או משאבים לכפות פתרון צבאי. למרות שהלחימה נמשכה כשהמשתתפים ניסו לשפר את עמדותיהם, זה הגביר את הדחיפות של המשא ומתן שהגיע לשיאו בשלום וסטפאליה ב-1648.
רקע

מלחמת שלושים השנים החלה בשנת 1618 כאשר ארצות כתר בוהמיה שנשלטו על ידי הפרוטסטנטים הציעו את כס המלכות לפרידריך החמישי, ולא לקיסר הקתולי השמרני פרדיננד השני. רוב חברי האימפריה הרומית הקדושה נותרו נייטרליים, והמרד הבוהמי דוכא במהירות. במימון מקסימיליאן הראשון מבוואריה, צבאו של הליגה הקתולית של גרמניה (אנ') פתח במערכה בפאלץ, ושלח את פרידריך לגלות ברפובליקה ההולנדית.
החלפתו של פרידריך במקסימיליאן כשליט וכנסיך הבוחר של פאלץ שינתה את אופי המלחמה, ומשכה אליה מדינות גרמניות פרוטסטנטיות כמו סקסוניה וברנדנבורג-פרוסיה, כמו גם מעצמות חיצוניות כמו דנמרק-נורווגיה. בשנת 1630 פלש גוסטב השני אדולף משוודיה לפומרניה, בין היתר כדי לתמוך בשותפיו הפרוטסטנטים, אך גם כדי לשלוט בסחר הבלטי, שסיפק חלק ניכר מהכנסותיה של שוודיה.
ההתערבות השוודית נמשכה למרות מותו של גוסטבוס בקרב לוצן בנובמבר 1632, אך מטרותיהן התנגשו הן עם המדינות האימפריאליות כמו סקסוניה והן עם יריבותיהן האזוריות, כמו דנמרק. רוב בעלות הברית הגרמניות הפרוטסטנטיות של שוודיה עשו שלום עם הקיסר פרדיננד השני בשלום פראג ב-1635. כתוצאה מכך, המלחמה איבדה חלק ניכר מאופייה הדתי, והפכה לתחרות בין האימפריה לבין שוודיה, שנתמכה על ידי צרפת, לבין ג'ורג' ראקוצי, נסיך טרנסילבניה.
הקיסר פרדיננד השלישי, שירש את אביו ב-1637, יזם שיחות שלום ב-1643, ולאחר מכן עיכב את המשא ומתן, בתקווה שמעמדו ישתפר לאחר מתקפה צבאית מתוכננת ב-1644. עם זאת, השוודים הביסו תחילה את הדנים, שנכנסו שוב למלחמה כבעלת ברית אימפריאלית, ולאחר מכן השמידו את הצבא האימפריאלי בסקסוניה. למרות הניצחון בקרב פרייבורג באוגוסט, הבווארים בפיקודו של פרנץ פון מרסי לא יכלו למנוע מהכוחות הצרפתיים לכבוש את פיליפבורג ואת דוכסות לורן. מרסי נסוג מפרנקוניה, והקים מגורי חורף בהיילברון.
לשנת 1645 הציע המפקד השוודי לנארט תורסטנסון לפתוח במתקפה בת שלושה חלקים, שנועדה לאלץ את פרדיננד השלישי להסכים על התנאים. היא חזתה שלוש התקפות בו-זמנית, על מנת למנוע מהכוחות האימפריאליים לתמוך זה בזה. בזמן שצרפת תוקפת את בוואריה, תורסטנסון יוביל את צבאו לתוך בוהמיה; אליהם יצטרף ראקוצי, והכוח המשולב שלהם ינוע אז נגד הבירה הקיסרית, וינה. בעוד שמספרם שווה בערך, הצבא השוודי בבוהמיה היה משולב הרבה יותר טוב, ולמרות בריאותו הלקויה, תורסטנסון היה גנרל נמרץ ומנוסה, עם קצינים מוכשרים. למרות שיריבו מלכיאור פון הצפלד (אנ') היה מנהיג טקטי מוכשר, הוא לא היה מסוגל לשלוט בפקודיו, יוהאן פון גוטזן (אנ') ויוהאן פון וורת. בנוסף, רבים מחייליו היו מצוידים פחות מהצבאות המובסים, כאשר יחידתו הטובה ביותר הייתה 5,000 פרשים בוואריים ותיקים בפיקודו של פון וורת'.
הקרב

בסוף ינואר 1645, תורסטנסון ניצל את הקרקע הקפואה כדי להיכנס לבוהמיה, ליד חומוטוב (אנ'). הצבא הקיסרי הקים מגורי חורף ליד פלזן; כשהוא לא בטוח בכוונות השוודיות, פון הצפלד המשיך לדבוק בתפקידו להגן על פראג. ב-18 בפברואר עברו השוודים 18 קילומטרים מערבה, ושני הצדדים בילו את שלושת השבועות הבאים במעקב זה אחר זה לאורך שני צדי נהר הולטאבה. בתחילת מרץ, ההקפאה הפתאומית אפשרה לתורסטנסון לחצות את סטארה סדלו (אנ'); פון הצפלד הלך בעקבותיו, והגיע לעיר טאבור (אנ') ב-4 במרץ, שם יצר קשר עם פרשים שוודיים. ב-5 במרץ הוא נסוג אל הגבעות סביב ינקוב (אנ') והתכונן לקרב למחרת.
הצפלד בחר בעמדה חזקה; הגבעות והיערות שללו את הארטילריה השוודית, מרכזו היה מוגן על ידי נחל, מימין על ידי מדרון תלול ויער. הצד השמאלי שלו היה הפגיע ביותר, עם קרקע פתוחה ישירות לחזיתו, עם גבעה מדרום, המכונה "קפלהודן" או בקיצור גבעת הקפלה. בוועידה שהתקיימה ערב קודם לכן זיהו תורסטנסון וקציניו הבכירים את החסרונות, אך הסכימו לתקיפה; ההתקפה המתואמת שלהם עמדה בניגוד לכשלים הפיקודיים בקרב הגנרלים האימפריאליים.
הקרב כלל שני חלקים, הראשון מהבוקר עד צהריים, השני משעות אחר הצהריים המוקדמות ועד הלילה. בסביבות השעה 6:00 בבוקר, כוח שוודי בפיקודו של רוברט דאגלס (אנ') ביצע פעולת הסחה נגד הימין הקיסרי, בעוד הכוח העיקרי שלהם נע שמאלם. לאחר שהורה לגוטזן להציב גזרה על גבעת הקפלה, הצפלד יצא להעריך את המהלך של דאגלס, שהוא שיער נכון שהיה פעולת הסחה. בשובו, גילה שגוטזן פירש לא נכון את פקודותיו, והניע את כל כוחו לעבר הגבעה; וכתוצאה מכך הוא נתקע ביער שבור אדמה, מה שנתן לשוודים זמן להתקין ארטילריה וחיל רגלים על הפסגה. לאחר ויכוח זועם, פתח גוטזן בשורה של התקפות, אשר נהדפו באובדן כבד; רק אחרי השעה 9:15 בבוקר, הוא נהרג, וחייליו נסוגו.
הצפלד העביר כוחות מהמרכז כדי לכסות את נסיגת אנשיו של גוטזן, אך בניגוד לתותחים השוודיים, הארטילריה שלהם נתקעה בבוץ, ונלכדה על ידי ארוויד ויטנברג (אנ'). תקיפות פרשים בראשות וורת' שמרו על השוודים במרחק בטוח, ושתי הצבאות ניתקו קשר קצת לפני הצהריים. לאחר שפינה את הדרך לאולומואוץ, החליט תורסטנסון לאפשר לצבא הקיסרי לסגת, בתקווה לארגן מחדש את חייליו המותשים לפני היציאה לדרך.
עם זאת, הצפלד הרגיש שהשוודים קרובים מכדי שיוכל לסגת בבטחה, ובחר להמשיך לדבוק בתפקידו עד רדת הלילה. כשראה זאת, הניע תורסטנסון את רוביו קדימה, וירה מטווח קצר לעבר חיל הרגלים הקיסרי חסר האונים. וורת' הסתער ופיזר את השוודים, לפני שפרשיו עצרו אותו כדי לבזוז את רכבת המטען, שם תפסו את אשתו של תורסטנסון. הפרשים השוודיים עשו רפורמה ותקפו נגד, ונגרמו אבדות כבדות; רק 1,500 מתוך 5,000 הבווארים הגיעו חזרה למינכן. חיל הרגלים נכני, 4,450 נשבו, כולל הצפלד, עם עוד 4,000 הרוגים או פצועים; מתוך 36 הגדודים המעורבים, רק 2,697 גברים נכחו בפראג בשבוע שלאחר מכן, כשעוד 2,000 נותרו מפוזרים במורביה. השוודים איבדו 3,000 או 4,000 בסך הכל.
אחרית דבר

כששמעו על התבוסה, פרדיננד ואחיו הארכידוכס לאופולד וילהלם גרדו במהירות צבא נוסף; בתחילת מאי היו בצבאו של לאופולד כ-15,000 איש. למרות שזה לא היה יכול להשתוות לשוודים, 25 שנים של מלחמה מתמדת הרסו את האזור הכפרי; צבאות בילו יותר זמן בחיפוש אחר מזון מאשר בלחימה, והפחיתו באופן דרסטי את יכולתם לקיים קמפיינים או לשמור על עמדות.
דבר זה אילץ את תורסטנסון לבצע ניסיון התקפה על העיירה ברנו שהוקמה באופן אסטרטגי, שבה היה חיל מצב אימפריאלי של 1,500 תחת פיקודו של ז'אן-לואיס רדיוט דה סושס (אנ'), גולה פרוטסטנטי צרפתי. אל השוודים הצטרפו 14,200 חיילים טרנסילבניים; רובם לא הרוויחן שכר ואוכל, הדבר החמיר את בעיות האספקה, והנצורים איבדו למעלה מ-8,000 איש, רובם מתו ממחלות, רעב ועריקות. עם פתיחת מלחמת כרתים (אנ'), בעקבות זאת הסירו העות'מאנים את תמיכתם בראקוצי; בתמורה, פרדיננד חידש את שלום ז'יטווטורוק (אנ'), אילץ את הטרנסילבנים לעשות שלום, והסיר את המצור על ברנו.
סופה של מלחמת דנמרק לטובת שוודיה (אנ') עודד את תורסטנסון לעשות ניסיון התקפה אחרון על וינה, אך עד אוקטובר, פחות מ-10,000 שוודים התמודדו עם 20,000 אימפריאליסטים. הוא נסוג לתוך סקסוניה, וויתר על הפיקוד לקארל גוסטף וורנגל (אנ') ב-23 בדצמבר; בפברואר 1646, השוודים גורשו לחלוטין מבוהמיה.
עם זאת, פרדיננד לא יכול היה לתמוך גם בבעלי בריתו בבוואריה ובסקסוניה. בעוד שהמערכה הצרפתית בבוואריה הסתיימה בקיפאון, האסטרטגיה התלת-חלקית של תורסטנסון הוכיחה לבסוף את ערכה כשהנס כריסטוף וון קונגסמארק (אנ') פרץ לתוך סקסוניה; ללא תקווה לחיזוק, יוהאן גאורג הראשון הסכים להפוגה של שישה חודשים בספטמבר 1645. קבלת פתרון צבאי כבר לא הייתה אפשרית, פרדיננד הורה לנציגיו בווסטפאליה להתחיל במשא ומתן רציני.
המפקד השוודי, לנארט תורסטנסון
גנרל הפרשים הבווארי וורת, שאחריותו כמעט הצליחה למנוע תבוסה
המצור השוודי-טרנסילבני הכושל על ברנו אילץ את תורסטנסון לסגת
ריף דמשק

| --- | --- |

 מדינה:  סוריה סוריה
 נפות במחוז:  10
 בירת המחוז:  דמשק
 שטח:  18,032 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  2,836,000 (2011)
  ‑ צפיפות:  152.2 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  33°27′N 37°02′E﻿ / ﻿33.45°N 37.03°E﻿ / 33.45; 37.03 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.esyria.sy/edamascus/
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה       נפות ריף דמשק tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחוז רִיף דִמַשְק (בערבית: ريف دمشق, דמשק הכפרית) הוא אחד מ-14 מחוזותיה של סוריה. המחוז משתרע בחלקה הדרום-מערבי של המדינה. המחוז גובל עם המחוזות קֻנֵיטרה, דַרעָא וא-סווידא מדרום-מערב, עם המחוז חֹמס מצפון, עם מדינת לבנון ממערב ועם מדינת ירדן מדרום.
המחוז מקיף את הבירה דמשק, שמשמשת גם כבירתו של מחוז זה. שטחו של המחוז הוא 17,654 קמ"ר ואוכלוסייתו על פי הערכות משנת 2011 היא כ-2,836,000 נפש.
נפות

המחוז מחולק לעשר נפות:
נפת מרכז ריף דמשק
נפת דומא
נפת אל-קטייפה
נפת א-תל
נפת יברוד
נפת א-נבכּ (ער')
נפת זבדאני
נפת קטנא
נפת דאריא
נפת קאסיון
הערות שוליים

↑  ללא העיר דמשק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011433526805171  LCCN: n2012060151  MusicBrainz: ab8f2f24-8c5f-4252-b9fc-d3c8c651be49  SUDOC: 188204830  VIAF: 264917646   WorldCat (עם VIAF): 264917646 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של סוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
היימן ריקובר

| --- | --- |

אדמירל היימן ריקובר, תמונה מ-1955
 לידה:  27 בינואר 1900 מקוב מזובייצקי, ארץ הוויסלה, האימפריה הרוסית
 פטירה:  8 ביולי 1986 (בגיל 86) מחוז ארלינגטון, וירג'יניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  "אבי הצי הגרעיני"
 השכלה:  בית הספר להנדסה ולמדע שימושי של קרן פו  האקדמיה הימית של ארצות הברית  בית הספר של הצי ללימודים מתקדמים  תיכון ג'ון מרשל 
 השתייכות:  הצי האמריקני צי ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1918–1982 (כ־64 שנים)
 דרגה:   אדמירל
 תפקידים בשירות
 ראש פרויקט הכורים הגרעיניים בצי ארצות הברית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה  המלחמה הקרה
 עיטורים
 מדליית השירות המצוין של הצי (שלוש פעמים)  לגיון ההצטיינות (פעמיים)  מדליית הזהב של הקונגרס (פעמיים)  מדליית החירות הנשיאותית  פרס אנריקו פרמי
 הנצחה
 הצוללת הגרעינית "היימן ג. ריקובר" (אנ') מסדרת לוס אנג'לס  בניין ריקובר באקדמיה הימית של ארצות הברית  מרכז ריקובר בפיקוד אימוני כוח גרעיני של הצי
 
הֵיימַן ג'וֹרְג רִיקוֹבֶר (באנגלית: Hyman George Rickover;‏ 27 בינואר 1900 – 8 ביולי 1986) היה אדמירל יהודי אמריקאי מומר, "אבי הצי הגרעיני" של ארצות הברית. בשל אישיותו המיוחדת, קשריו הפוליטיים, התפקידים אותם מילא ועומק ידיעותיו בהנעה ימית גרעינית (Nuclear marine propulsion), הוא שירת 63 שנים רצופות בשירות פעיל, יותר מכל איש צבא אחר בתולדות ארצות הברית.
מלבד עיטוריו הרבים מעת שירותו הצבאי, זכה גם בעיטורי הכבוד האזרחיים הגבוהים ביותר של ארצות הברית, פעמיים במדליית הזהב של הקונגרס ובמדליית החירות הנשיאותית.
קורות חיים > ילדותו

היימן ריקובר נולד למשפחה יהודית ממקוב מזובייצקי (Maków Mazowiecki) שבפולין, אז תחת שלטון רוסיה. מוצא השם "ריקובר" הוא מריקי, כפר סמוך לוורשה. כל בני הקהילה היהודית של ריקי, כמו גם יהודי מקוב מזובייצקי, נרצחו או נספו בשואה.
הוריו היו אברהם ריקובר ורחל ריקובר לבית אונגר. שמו המקורי היה חיים גדליה; היימן הוא הצורה הלועזית של השם העברי "חיים".
ב-1905 היגר ריקובר לארצות הברית עם אימו ואחותו, שנמלטו מאימת הפוגרומים שנעשו ביהודים. הם הצטרפו לאביו שהיגר לפניהם כדי להתבסס כלכלית. המשפחה התגוררה תחילה באיסט סייד של מנהטן, ושנתיים אחר כך עברה אל לונדייל (Lawndale), פרבר של שיקגו, בו המשיך אביו את עבודתו כחייט. כבר בהיותו בן תשע החל ריקובר לעבוד כדי לסייע למשפחתו, ומאוחר יותר סיפר כי ילדותו הייתה תקופה של "עבודה קשה, משמעת והינזרות מודעת מבילויים".
בעודו חובש את ספסלי בית הספר התיכון ג'ון מרשל (John Marshall) בשיקגו, בו סיים את לימודיו ב-1918 בהצטיינות, עבד ריקובר במשרה מלאה במסירת מברקים בחברת וסטרן יוניון, ותוך כדי עבודתו התוודע אל אדולף ג' סבת (Adolph J. Sabath), חבר הקונגרס האמריקאי. סבת, כמו ריקובר, היה יהודי וגם מהגר (מצ'כיה). הוא המליץ (בהתערבות ידיד משפחה) על מועמדותו של ריקובר ללימודים באקדמיה הימית של ארצות הברית. אף שהיה רק השלישי ברשימת המומלצים ללימודים הנכספים באקדמיה, הצליח האדמירל לעתיד לעבור את בחינת הכניסה ולהתקבל.