היסטוריה של עומאן
העת העתיקה > מכרות הנחושת

מקום שנקרא מָגָן או מָקָן, היה באלף השלישי לפנה"ס, המקור העיקרי לאספקת נחושת לממלכה השומרית. אחד מלוחות האבן שנמצאו באיראן של היום, הוא קבלה על כמות גדולה של בגדים וצמר שהגיעה ממקדש נאנה עבור קניית נחושת ממקן וממכרה נחושת נוסף באור. הכתובת עוסקת במשלוח של 20 טון נחושת ממגן בערך בשנת 1800 לפנה"ס. אולם הארכאולוגים עדיין חלוקים בדעותיהם באשר למקומה של מגן, האם המקום הוא באפריקה או בעומאן.
בכל זאת חלק גדול של ארכאולוגים וגאולוגים ממקמים את מגן כחלק מעומאן. כיוון שעומאן הגבילה במשך שנים רבות את כניסתם של הזרים, לא נעשו בה מחקרים רבים, אולם לפחות עובדה אחת התומכת בדעה זו נמצאה. אנליזה כימית הראתה התאמה בין חפצים עשויים נחושת משומר לבין הנחושת המופיעה בעומאן, שניהם מכילים עקבות של ניקל. עובדה זו נתגלתה על ידי חוקרים של חברת הנפט האנגלו-פרסית בשנת 1928, על פי דוח זה הכילה הנחושת משני המקורות 0.19% ניקל.
בשנים 1973, 1974 איתרו מחקרים שנעשו בידי חברה קנדית את מקומם של 44 אתרים עתיקים של מכרות נחושת, לפחות שלושה מהם תוארכו בידי המחלקה לארכאולוגיה של אוניברסיטת הרווארד, למילניום השלישי לפנה"ס. במשך תקופה זו הייתה כנראה כריית הנחושת במסגרת של מעין עסקים משפחתיים, כאשר העפרות נאספו מעל פני השטח, או בערוצי הנחלים. סימנים לעבודות כרייה נרחבות יותר נמצאו ליד ואדי אל-ג'זי שהיה במשך כמה מאות שנים על דרך המסחר לאל-בוריימי (البريمي). לאורך הדרך נמצאו גם חפצי קבורה הדומים בצורתם לאלו שנחפרו באור. ממצא נוסף הרחוק רק מספר קילומטרים מלסיל (Lasail), אם כי שנוי עדיין במחלוקת, הוא מבנה גדול דמוי זיקורת, שרק יסודותיו נשארו. המבנה דמוי הפירמידה ונשארו בו שני נדבכים אם כי היו בו, ככל הנראה, שלושה או ארבעה. הקירות עשויים מסלעים מסיביים מהגבעות שבסביבה. הנדבך הראשון משתרע על פני כ-20 מטרים ונחשב לשריד של הסוללה שהובילה לנדבך הבא.
על פי מסורת ערבית מקובלת התיישבו לראשונה בעומאן, כנראה בתקופה הסאסאנית המוקדמת, כמה שבטים ערביים שמקורם בתימן וביניהם שבט אזד. סיבת הגירתם הייתה קריסתו של סכר מאריב (سدّ مأرب) בתימן. סכר זה שהתקיים כנראה בין המאה השמינית לפנה"ס עד למאה החמישית או המאה השישית קרס מספר פעמים, וכל קריסה הביאה עמה גל חדש של מהגרים שמקור פרנסתם ייבש.
מסלולי הנדידה של שבטי אזד ואחרים כללו תנועה צפונה לכיוון עיראק וסוריה, או מזרחה לכיוון מרכז חצי האי ערב ובחריין ומסלולים נוספים היו לדרום מזרח לכיוון ערב הסעודית ועומאן. אחת מההגירות הללו היא זו של שבט אזד בהנהגתו של מאליק בן פחם, כנראה במאה השנייה לספירה, לכיוון חצרמות והלאה לאזור החוף של המפרץ הפרסי. על פי דעת חוקרים הגעתו של מאלכ בן פחם לעומאן קרתה מעט אחרי נפילת פרס בידי השושלת הסאסאנית, לפיכך תאריך הגירתם הוא לפני שנת 224. בן פחם סילק את הפרסים ובסס את שלטונו בשטחי עומאן, ונחשב במסורת הערבית כראשון השליטים העצמאיים במקום. יש הטוענים ששמה של עומאן ניתן לה על ידי שבטי אזד.
על פי דעה אחרת קרתה נדידת השבטים תחת פיקודו של מאלכ בן פחם במאה השלישית או הרביעית לספירה. צבאו של מאלכ בן פחם כלל כ-6,000 לוחמים ופרשים. הקרב שבו הביסו לוחמים אלו את הפרסים התרחש באזור בטינה ליד העיר ניזווא.
לאחר מותו של מאלכ בן פחם עברה השליטה בעומאן לידי שושלת מלכי ג'לנד. בזמן תקופת שלטונם של מלכים אלו חידשו הפרסים את השליטה באזור החוף וקראו לו בשם מאזון. שבטי אזד שמרו על שלטונם בחלק הפנימי של הארץ.
על פי המקובל לאחר הקרב עם הפרסים בעומאן באו מתימן עוד חמישה גלי הגירה של שבט. גם מכיוון צפון הגיעו כמה שבטים לעומאן, שבטים אלו התיישבו בTauwan שהוא כיום אזור בוריימי. השבטים הצפוניים ראו את עצמם כצאצאי עדנאן, שהוא על פי המסורת, האב הקדמון של כלל ערביי הצפון, המרכז ומערב חצי האי ערב. בעוד שכל השבטים המהגרים מתימן ראו עצמם כצאצאי האב הקדמון קחטאן (שמו של יקטן במסורת הערבית).