stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דלות החומר
הולדתה של דלות החומר

סגנון "דלות החומר" נולד מתוך מבט היסטורי-רטרוספקטיבי על האמנות הישראלית. שמו של הסגנון נבע מכותרת תערוכה בשם "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית", אותה אצרה שרה ברייטברג-סמל, ואשר התקיימה במוזיאון תל אביב במרץ 1986. ברייטברג-סמל, ששימשה בתקופה זו כאוצרת לאמנות ישראלית במוזיאון, אצרה את התערוכה כסיכום וכהמשך של התערוכות "אמן-חברה-אמן" (1979) ו"רוח אחרת" (1981) במוזיאון. התזה שהציגה, ביקשה להפריד בין האמנות המקומית לבין סגנון האמנות הבינלאומית של אותה עת, על ידי תיאור סוציולוגי-אסתטי של האמנים הישראלים ודרך התייחסותם אל מסורת האמנות האירופית.
שורשיו של הסגנון היו נטועים, לדעתה, באופן התקבלותן של האמנות האירופית והאמריקאית בישראל, בעיקר זו של אמנות הפופ, הארטה פוברה והאמנות המושגית. גורם נוסף, שהיה בעל משמעות מרכזית בעיני ברייטברג-סמל, הוא היבט שאותו כינתה "א-אסתטי" ששורשיו טמונים במסורת היהודית התלמודית-פרשנית, המעמידה את הטקסט במרכז התרבות.
הניסיון של ברייטברג-סמל לעקוב אחר התפתחותה של גישת "דלות החומר" יצר קו היסטורי ברור, המתחיל מהציור של קבוצת "אופקים חדשים". אמני קבוצה זו פיתחו סגנון ציור מופשט שכונה "מופשט לירי" שבמסגרתו יצרו הציירים הפשטה צורנית של המציאות בליווי השפעות אקספרסיוניסטיות. ממשיכיהם של אותם אמנים, אביבה אורי ואריה ארוך, שימשו כמודל אסתטי לקבוצת אמני "דלות החומר" ביחסם אל חומרי הציור, בחומריות הסגפנית שלהם, ובשילוב בין הפשטה לבין איקונוגרפיה מרומזת.
הדור הראשון של קבוצת אמני "דלות החומר" היה שותף במהלך שנות השישים לשורה של ניסיונות אמנותיים אוונגרדיים, ובראשם פעולות קבוצת "עשר פלוס". קבוצה זו, שהייתה חסרת גוון אידאולוגי-אסתטי אחיד, התאחדה סביב השפעות האמנות הבינלאומית ושימוש בחומרי אמנות חדשים כגון שימוש בצילומים כחומר ליצירה דו-ממדית, ב"פעולות" אמנותיות ואף ביצירת סרטי וידאו ארט חלוציים בישראל.
מבחינה חזותית, זיקק סגנון "דלות החומר" את מאפייניו מתוך ההשפעות השונות הללו, תוך העדפה של מדיית הציור על פני הפיסול התלת־ממדי. במבט כוללני ניתן לומר כי מאפייניו של סגנון זה הם שימוש בחומרי יצירה "דלים" שזוהו עם החברה הישראלית, כגון לוחות עץ לבוד ("דיקט"), קרטון, קולאז', תצלומים בצורת קולאז', צבעים תעשייתיים, כתיבה ושרבוט בתוך היצירות. השימוש באמצעים אלו נועד ליצירת מראה דל במכוון של פני משטח העבודה. מראה זה שיקף ממד ארס פואטי שלווה בנטייה לביקורת חברתית ופוליטית של האמנים בתוך החברה הישראלית.
"כי-קרוב אליך הדבר מאוד"

כותרת תערוכת "דלות החומר" הכילה ציטוט מתוך ספר דברים (ל, י"ד) - "כי-קרוב אליך הדבר מאוד". ציטוט זה, הדגים את תפיסת האמנות של קבוצת האמנים הללו בעיני ברייטברג-סמל, כתפיסה חילונית-מודרניסטית שבתוכה מעורבים סממנים של יהדות. מחד העבודות היו נטולות דתיות, כמו שהגדירה ברייטברג-סמל את עבודותיו של רפי לביא - "אין כותל, אין חומה, אין אוגוסטה ויקטוריה", ומאידך העבודות נוצרו "על רקע דת שהא-אסתטיקה והתפיסה הלא-גשמית היו לסימניה". פיתוח של רעיון זה הובא במאמר "אגריפס נגד נמרוד" (1988), בו ביטאה ברייטברג-סמל את הרצון לגיבוש תפיסה חילונית פלורליסטית המושפעת מן המסורת היהודית.
הזיהוי של היהדות עם אמנות מופשטת הופיע כבר בעבר, כשהוא נשען על המסורת האיקונוקלאסטית האורתודוקסית, ברוח האיסור על עשיית פסל ומסכה המופיע בעשרת הדיברות. בשנת 1976 הופיע רעיון זה במאמר מאת מבקר האמנות האמריקאי רוברט פינקוס-וויטן, שפורסם בתרגום לעברית בגיליון הראשון של כתב-העת לאמנות "מושג". את הביטוי המובהק של תפיסה פרשנית כזו על אמן ישראלי ניתן למצוא בכתיבה על יצירתו של אריה ארוך, שנתפש כמודל עבור לביא ובני דורו. תפיסות "א-אסתטיות" כאלו הכשירו את תנופת הכתיבה של הציירים, כדימוי בתוך העבודות עצמן, ככתיבה הפועלת ביחס אל המסורת היהודית-תלמודית, ואת העיסוק בגבולות ובסממני המדינה כביטוי של יהדות ציונית ביקורתית. בכתיבתה של ברייטברג-סמל נתפשו אמנים אלו כבעלי דמותו של "הצבר המנושל", המנותק מהמסורת היהודית במידה דומה לניתוק מהמסורת האירופית-נוצרית.
המדרשה לאמנות

בשנת 1966 הצטרף לביא לצוות ההוראה של המדרשה למורים לאמנות, ששכנה ברמת השרון, וידועה בכינויה 'המדרשה לאמנות'. סביב מוסד לימוד זה צמחה קבוצה של תלמידי לביא שהפכו למורים במוסד כגון מיכל נאמן, יהודית לוין, ואחרים. כקבוצה, היוו אמנים אלו את ההגמוניה האמנותית הבולטת שלאחר "אופקים חדשים".
שיטת ההוראה במדרשה העמידה במרכז את שיח האמנות ואת הדיון באסתטיקה המודרנית, ודחקה למקום משני את שיטות ההוראה המסורתיות של האמנות כגון שיעורי רישום וציור אל מול מודל. הרציונל שהוליד גישה פדגוגית זו נבעה מן ההנחה כי בעולם בו האמנות מבוטאת באינספור צורות עשייה חדשות, אין יכולת אמיתית ללמד את כל הטכניקות האמנותית. לכן, בית הספר ניסה להכשיר את תלמיד האמנות ראשית כ"אמן", והניח כי הוא יפתח את כישוריו הטכניים באופן עצמאי, בהתאם לצרכיו האמנותיים.
תחומים אקדמיים רבים במדרשה הוכפפו לגישה פדגוגית זו. "אני פוסל כל תואר אקדמי וכל אקדמיזציה של לימוד האמנות בכל צורה שהיא", טען לביא בדו-שיח בינו לבין פנחס כהן-גן "אני לא מאמין שאפשר לתת ציונים ואני לא חושב שאפשר לשפוט אמנות". כמענה לחוסר ביכולת השיפוט האמנותי, עליו שהצביע לביא, פיתחה המדרשה את מוסד ה"ביקורת" הפומבית. במסגרת ביקורת זו, אשר כונתה לא פעם בשם "טקס", הוזמנו מורים מן לדיון פומבי בעבודות התלמידים.
ה"ביקורת" הציגה את המרכזיות של אישיותו ומעמדו של המורה במסגרת הלימודים. ציבי גבע, שהיה תלמיד במדרשה והפך מאוחר יותר למורה בה, תיאר את דמותו של לביא כדמות מרכזית דרכה נתפש עולם האמנות: "...קיבלנו הכול דרך רפי לביא. הבנאדם ישב על הברז; הוא היה, אפשר לומר, הסמכות המחוקקת והסמכות המבצעת. הוא היה החלון לעולם, והשכלה נרכשה לפי הפריזמה שלו". לבד מהוראה סיפקה המדרשה לבוגריה הנבחרים גם שייכות ל"אסכולת המדרשה". במסגרת זו עודד לביא תערוכות של בוגרי המוסד. במאי 1974 הפיק לביא "חוברת" אשר הציגה עבודות של אמנים הקרובים ללביא כמו נאמן, טבת, דוד גינתון ואחרים, ועוררה ביקורות שליליות רבות. גלריית "רוס", שפעלה בצפון תל אביב הציגה גם היא את אמני האסכולה החדשה בעקביות. מאוחר יותר עברו אמני הקבוצה להציג בגלריות כגון "ג'ולי מ'" וגלריה "גבעון", במרכז תל אביב.
הצבר והמנושל

ביקורת נוספת, פוליטית, הושמעה כנגד "דלות החומר" ואופן התקבלות התזה של ברייטברג-סמל. בשנת 1991 הודפס מאמר "דלות החומר" מחדש וברייטברג-סמל כתבה עבור הוצאה זו מבוא חדש. במבוא זה היא ביקשה לחדד את הממד הביקורתי של התזה שלה וטענה כי "הדור שגדל לאחר שנת 1967, פגש באתוס חדש - משטר כיבוש, על כל המשתמע ממנו מוסרית וחומרנית, שינויים חברתיים מופלגים שהתבססות הבורגנות כמעמד מוביל היא רק אחד מהיבטיה. דור אמנים כזה, שיתקשה לפטור את עצמו מהדימויים התרבותיים שהורישה התערוכה בתחום הוויכוח על התרבות המקומית, יתקשה גם לנפנף ב"דלות החומר" כהישג השייך לו והמאפיין אותו. אבל, אולי יגיעו ימים אחרים". ההבחנה של "דלות החומר" בין 'אתוס' לבין 'אסתטיקה' הוצגה במבוא כרגע חד-פעמי, שהשימוש שנעשה בו אחר כך ביקש לנתקו מן השדה החברתי והפוליטי שבו צמח.
בשנת 1993 יצא בכתב העת "תאוריה וביקורת" מאמר ביקורתי מאת שרה חינסקי שנקרא "שתיקת הדגים: מקומי ואוניברסלי בשיח האמנות הישראלי". המאמר ביקר את "רוח ההתפעמות מנזר הבריאה התל אביבי מצועפת בלוויית חן נוגה של רחמים-עצמיים". אל מול דימוי עצמי זה הציבה חינסקי את המציאות הפוליטית שהוליד הסכסוך הישראלי-פלסטיני. "הצבר המנושל", כתבה חינסקי, "העסוק ברחמים-עצמיים על האבדנים ההזויים שלו, עסוק במידה כזאת עד כי לא שמע כי בשמו מתבצעים נישולים המוניים לאורך כל ההיסטוריה הטובה ההיא של ימי הפלמ"ח ותנועות-הנוער שהוא נוצר בליבו".
לקריאה נוספת

אזולאי, אריאלה, "שושלת: רפי לביא ומיכל נאמן, יחסי שארות ומשק הבית", בתוך: תאוריה ובקורת, מס' 7, חורף 1995
אזולאי, אריאלה, אימון לאמנות, ביקורת הכלכלה המוזיאלית, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1999
אהרנסון, מאיר, המדרשה: חידה ללא פתרון, מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, 1997
ברייטברג-סמל, שרה, "דלות החומר - בדיקה מחדש", בתוך: לוסקי, חיים (עורך), עיר ואוטופיה, החברה הישראלית למו"ל, תל אביב, 1989, עמ' 108 - 127. (הדפסה מחדש של המאמר מקטלוג תערוכת "דלות החומר" עם מבוא חדש מאת ברייטברג-סמל)
ברייטברג-סמל, שרה, "תאומים זהים ומודל המודרניזם", סטודיו, גיליון מס' 35, יולי-אוגוסט 1992, עמ' 24 - 25.
חינסקי, שרה, "שתיקת הדגים: מקומי ואוניברסלי בשיח האמנות הישראלי", תאוריה וביקורת, גיליון מס' 4, סתיו 1993, עמ' 105 - 122
מנור, דליה (אוצרת), פרספקטיבה: מושגים אסתטיים חדשים באמנות שנות השמונים בישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1991
מנור, דליה, "גאווה ודעה קדומה: דגמים שכיחים בהיסטוריוגרפיה של האמנות בישראל", פרוטוקולאז' 2009, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים, 2009, עמ' 13–28. גרסה מוקדמת בגיליון הראשון של היסטוריה ותאוריה: הפרוטוקולים, דליה מנור, גאווה ודעה קדומה או דגמים שכיחים בהיסטוריוגרפיה של האמנות בישראל, ‏חורף 2005 (ארכיון)
עפרת, גדעון, "דלות החומר או דלות הרוח", לגעת, ירושלים, 1988, עמ' 76–83. פורסם לראשונה ב"קול ירושלים", 4 באפריל 1986.
עפרת, גדעון (עורך), סטודיו, גיליון מס' 40, ינואר 1993. (גיליון בנושא "התאים האפורים: מבט מחודש על שנות ה-70")
עפרת גדעון, "שתי ערים, שתי אפיסטמולוגיות", סטודיו, גיליון מס' 58, נובמבר-דצמבר 1994, עמ' 44 - 61
סימן-טוב, נעמי (עורכת), המדרשה, גיליון מס' 2, 1999. (גיליון בנושא "בקשר לרפי, מבטים על רפי לביא")
שפירא, שרית, זה לא צבר, זה גרניום, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2003
העיר האבודה Z (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  The Lost City of Z 
 בימוי:  ג'יימס גריי 
 הופק בידי:  דידי גראדנר 
 תסריט:  ג'יימס גריי 
 שחקנים ראשיים:  צ'ארלי האנם (פרסי פוסט) אנגוס מק'פיידן (ג'יימס מאריי) הארי מלינג ג'ון סקוויל דניאל הוטלסטון פרנקו נרו איאן מקדרמיד טום הולנד סיינה מילר רוברט פטינסון מארי מלווין בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוזיקה:  כריסטופר ספלמן
 צילום:  דריוש ח'ונג'י 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Plan B Entertainment Keep Your Head Productions MICA Entertainment MadRiver Pictures
 חברה מפיצה:  אולפני אמזון 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  15 באוקטובר 2016 
 משך הקרנה:  141 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט הרפתקאות, סרט פעולה, סרט דרמה, סרט ביוגרפי 
 מקום התרחשות:  יער האמזונאס, קורק, האוקיינוס האטלנטי, צרפת, לונדון, בוליביה, Fazenda Jacobina 
 תקופת התרחשות:  העשור הראשון של המאה ה-20, מלחמת העולם הראשונה, שנות ה-20 של המאה ה-20, העשור השני של המאה ה-20, הקרב על הסום 
 תקציב:  30 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   thelostcityofz
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
העיר האבודה Z (באנגלית: The Lost City of Z) הוא סרט דרמה הרפתקאות ביוגרפי אמריקאי משנת 2016 שכתב וביים ג'יימס גריי, על פי ספר באותו השם משנת 2009 מאת דייוויד גרן. הוא מתאר אירועים אמיתיים סביב החוקר הבריטי פרסי פוסט, שנשלח לברזיל ועשה כמה ניסיונות למצוא עיר אבודה קדומה כביכול באמזונס. בסרט מככב צ'רלי האנם בתפקיד פרסי פוסט; רוברט פטינסון כעמיתו החוקר הנרי קוסטין, סיינה מילר כאשתו, נינה פוסט; וטום הולנד כבנו ג'ק פוסט.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט הייתה ב-15 באוקטובר 2016, כסרט הסגירה בערב פסטיבל הקולנוע בניו יורק. הוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-14 באפריל 2017 על ידי אולפני אמזון. הסרט זכה לשבחים מצד המבקרים, אם כי הכניסה רק 19 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של 30 מיליון דולר. למרות זאת, מגזין טיים דירג אותו כאחד מעשרת הסרטים המובילים שלו לשנת 2017.
אמנם "Z" מבוטא כ"זי" בסרטוני התדמית המיוצרים על ידי ארצות הברית (אפילו על ידי השחקנים הבריטים), אך על פי הדמויות שם הסרט מבוטא "זד", לפי האנגלית הבריטית.
שחקנים ודמויות

צ'ארלי האנם – פרסי פוסט
רוברט פטינסון – קורפורל הנרי קוסטין
טום הולנד – ג'ק פוסט
בובי סמולדרידג' – ג'ק בן השבע
טום מלהרון – ג'ק הצעיר
אדוארד אשלי – קורפורל ארתור מנלי
סיינה מילר – נינה פוסט
אנגוס מק'פיידן – ג'יימס מאריי
קלייב פרנסיס – סר ג'ון סקוט קלטי
איאן מקדרמיד – ג'ורג' גולדי
פרנקו נרו – ברון דה גונדוריז
הארי מלינג – וויליאם ברקלי
ג'ון סקוויל – סיימון ביקלרק
אדם בלאמי – ססיל גוסלינג
דניאל הטלסטון – בריאן פוסט
מארי מלווין – לורד ג'יימס ברנרד
הערות שוליים

↑  Laurent Schenck (2017-03-15). "'The Lost City of Z': 5 choses à savoir sur l'aventure amazonienne de James Gray" (בצרפתית). AlloCiné. נבדק ב-2017-05-08.
↑  Davis, Edward (27 בדצמבר 2014). "Sienna Miller joins James Gray's 'Lost City Of Z'; shooting may happen Summer 2015". IndieWire. נבדק ב-1 בפברואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Lost City of Z". History vs. Hollywood.
↑  Erbland, Kate (3 באוגוסט 2016). "New York Film Festival announces James Gray's 'The Lost City of Z' as closing night selection". IndieWire. נבדק ב-1 בפברואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Nordine, Michael (1 בספטמבר 2016). "Amazon Studios acquires James Gray's rainforest drama 'The Lost City of Z' starring Charlie Hunnam". IndieWire. נבדק ב-14 באוקטובר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Teaser trailer from The Lost City of Z (2016)". IMDb. נבדק ב-2019-02-05.
↑  "What is 'The Lost City of Z'?". IMDb. IMDb 'On the Scene' (2015-). נבדק ב-2019-02-05.
↑  "The Lost City of Z vs. the true story of explorer Percy Fawcett". History vs. Hollywood. נבדק ב-11 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "86: The Lost City of Z". basedonatruestorypodcast.com. נבדק ב-11 במרץ 2019. ... to help eliminate confusion between Henry Manley and Henry Costin. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 5b9f4c1b-b9c1-45ec-82be-b17b522dc9a9  VIAF: 8152636058520051434   WorldCat (עם VIAF): 8152636058520051434 
משמאל לימין: הנאם, מילר, פטינסון וגריי בבכורה של הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין 2017.
משה דרור

| --- | --- |

דרור, 2018
 לידה:  24 בנובמבר 1951 (בן 73) בואנוס איירס, ארגנטינה ארגנטינה
 ענף מדעי:  מדע המדינה
 מקום מגורים:   אשדוד, ישראל ישראל
 תאריך עלייה:  1963
 עיסוק:  ארכיונאי
 מקום לימודים:  המכללה האקדמית ספיר (2007)  אוניברסיטת תל אביב (2017)  מקיף א' אשדוד 
 מנחה לדוקטורט:  יואב פלד 
 מוסדות:  הארכיון לתולדות אשדוד (יולי 2022)  עיריית אשדוד (1999–מרץ 2019) 
 www.moshedror.com
 
משה דרור (נולד ב-24 בנובמבר 1951) הוא פרסומאי ואיש יחסי ציבור ישראלי, ודוקטור למדע המדינה. החל מיולי 2022 מכהן כמנהל הארכיון העירוני לתולדות אשדוד.
ביוגרפיה

דרור נולד ב-24 בנובמבר 1951 בבואנוס איירס שבארגנטינה, ועלה לישראל ב-1963 כשהיה בן 12.
דרור הקים וניהל את משרד הפרסום "פרסום דרור בע"מ", שפעל ברובע א' בעיר. ב-1999 סגר את משרדו, והחל לעבוד בעיריית אשדוד, שם כיהן כמנהל מחלקת הפרסום ויחסי הציבור עד פרישתו לגמלאות ב-2019. בשנת עבודתו האחרונה בתפקיד התמנה לחבר בוועדה לשידור ישיבות מועצת העירייה, מתוקף החלטה שהתקבלה לאחר הצעת סיעת "אשדודים". ב-2020 מונה דרור לחבר ועדת ערר לענייני ארנונה באשדוד.
ב-2006 החל ללמוד במכללה האקדמית ספיר לתואר ראשון במינהל ומדיניות ציבורית אחרי סיום המכינה לבני למעלה משלושים. לאחר מכן למד לתואר שני בלימודי תקשורת פוליטית באוניברסיטת תל אביב, אותם סיים בהצטיינות, והמשיך שם לדוקטורט במדע המדינה בהנחיית יואב פלד, כאשר תחום המחקר שלו הוא שיתוף הציבור בשלטון המקומי בישראל.
בפברואר 2020 הצטרף אל "הפורום הציבורי לאיכות הסביבה" באשדוד ומאז הוא משמש כדוברו.
בין השנים 2020 ל-2021, פרסם דרור סדרת מאמרים באשדוד נט בנושא שיתוף ציבור.
בין השנים 2021 ל-2023 התארח דרור בפינת "שיחות לילה" בתוכניתו של זוהר אביטן, "ירח על כידון הברוש", ברדיו "קול הנגב".
ב-2022, עם החלטת עיריית אשדוד על חידוש הארכיון לתולדות אשדוד שהקמתו נגנזה ב-2018, מונה דרור למנהל הארכיון על ידי ראש העירייה, יחיאל לסרי, והוטלה עליו העבודה להקימו מחדש. הארכיון הושק כארכיון דיגיטלי ב-1 במאי 2023, לרגל שנת ה-67 לעיר.
במהלך שנות עבודתו בעיריית אשדוד ובמקביל להן, שימש דרור כדירקטור במוסדות עירוניים; הספרייה העירונית ע"ש יוסף מאירהוף (4 שנים), החברה העירונית "תשתית" (שנתיים) וכן בחברה העירונית לתרבות הפנאי באשדוד (3 שנים).[דרוש מקור]
חיים אישיים

משה דרור מתגורר עם משפחתו באשדוד. הוא חבר "הפורום הציבורי לאיכות הסביבה באשדוד". היה נשוי לאווה, עד לפטירתה בשנת 2017. לזוג דרור 3 ילדים ו-6 נכדים. בתו של משה היא מעצבת שמלות הכלה הבין-לאומית, ענבל דרור.
פרסומים > ספרים

מרקו, האיש שירה בביבי, אשדוד: אבי אלעד, 2020
צילקר – אשדוד שאהב, אשדוד: אבי אלעד, 2022
קולמוס המרגוע בחשיכה, אשדוד: אבי אלעד, 2022
הילד עם הערדליים, אשדוד: אבי אלעד, 2023
פרסומים > מאמרים

שיתוף הציבור בנושאי תרבות מנקודת הראות של מקבלי ההחלטות: המקרה של אשדוד, מחקרי פלורסהיימר, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2008
דמוקרטיה השתתפותית כדגם לחיזוק הלגיטימציה השלטונית בישראל, תל אביב-יפו: הפקולטה למדעי החברה, אוניברסיטת תל אביב, 2011
עמדתם של נבחרי השלטון המקומי בישראל בנוגע לשיתוף הציבור בקבלת החלטות ומיסוד הליכי שיתוף באופן מערכתי מחייב, תל אביב-יפו: הפקולטה למדעי החברה, אוניברסיטת תל אביב, 2018
משה דרור, עמוס זהבי, Delimiting citizen participation: how Israeli mayors get the most out of the process, Local Government Studies 48, תל אביב-יפו: טיילור ופרנסיס, 2020 doi: 10.1080/03003930.2020.1821663 (באנגלית)
פרסומים > כתבות

שיחות לילה ברדיו קול הנגב, באתר משה דרור, פינה בהנחיית דרור בתוכניתו של זוהר אביטן, "ירח על כידון הברוש"
פרסומים > כתבות > סדרה בנושא שיתוף ציבור, אשדוד נט

שיתוף הציבור, לאן?, ‏31 באוגוסט 2020
איך מבצעים הליכי שיתוף נכונים?, ‏8 בספטמבר 2020
שיתוף הציבור, יתרונות מול חסרונות, ‏25 בספטמבר 2020
שיתוף מהותי לעומת שיתוף לכאורה, ‏7 באוקטובר 2020
איך למנוע שיתוף ציבור לכאורה?, ‏19 באוקטובר 2020
רמות שונות של שיתוף הציבור, ‏29 באוקטובר 2020
שיתוף הציבור – אתגרים וחולשות, ‏17 בנובמבר 2020
מה ייחשב לשיתוף מוצלח?, ‏3 בדצמבר 2020
שיתוף הציבור גם בימי הקורונה, ‏3 בינואר 2021
מעורבות הציבור בנושאי תכנון – צו השעה, ‏17 בינואר 2021
תכנון עירוני, לטובת האינטרס הכלל ציבורי?, ‏11 במרץ 2021
ביאורים

↑  סעיף 13 לישיבת המועצה מס' 4/19. ההחלטה בוטלה במועצת עיריית אשדוד ה-12 במהלך 2024.
הערות שוליים

1 2 3  שני מלכה, רגע לפני הפנסיה: סטודנט מאשדוד מסיים דוקטורט, באתר כאן דרום אשדוד, ‏12 באוקטובר 2018
↑  אנשי השנה של אשדוד 10 (2024): ד"ר משה דרור, תיעוד ההיסטוריה של אשדוד והתפתחותה, באתר אשדוד10, ‏2 באוקטובר 2024
1 2 3  שחר כחלון, משה דרור מנהל הפרסום של העירייה פורש לגמלאות, באתר אשדוד נט, ‏23 בינואר 2019
↑  רבקה יניב, אושר: ישיבות המועצה יועברו בשידור חי, באתר כאן דרום אשדוד, ‏6 במרץ 2019
↑  ישיבת מועצה רגילה מס' 4/2019 (6 במרץ 2019) (עמ' 9-10), באתר עיריית אשדוד, ‏25 במרץ 2019
↑  ישיבת מועצה רגילה מס' 2/2024 (5 ביוני 2024), באתר עיריית אשדוד, ‏16 ביוני 2024
↑  ישיבת מועצה מס' 7/2020, באתר עיריית אשדוד, ‏14 באוקטובר 2020
↑  ניצחון לפורום לאיכות הסביבה באשדוד: נדחתה הבקשה להגדיל חדרים במלון בחוף לידו, באתר אשדוד10, ‏21 ביולי 2021
↑  רשימת המאמרים באשדוד נט
↑  קול הנגב - המכללה האקדמית ספיר, באתר רדיו קול הנגב
↑  אביב לביא, עיריית אשדוד זורקת את מתנת הטבע המופלאה של העיר, באתר זמן ישראל, 11 באוקטובר 2021
↑  מיכל מליקר, בסלון של קלנג באשדוד: מפגש בין-דורי מרגש עם המעצבת ענבל דרור ואביה ד"ר משה דרור, באתר אשדוד10, ‏4 בספטמבר 2024
| אשדוד  |
| --- | --- | --- |
| ערכים ראשיים | אשדוד • רובעי העיר • תכנון העיר • כיכרות |  |
| גנים ופארקים | פארק אשדוד-ים • פארק בן-גוריון • פארק אקולוגי מצודת-ים אשדוד • גן אלישבע • פארק לכיש • גבעת יונה • עד הלום |  |
| רחובות | רחוב רוגוזין • רחוב שבי ציון • מדרחוב הנביאים • שדרות בני ברית • שדרות הרצל • שדרות מנחם בגין • שדרות משה דיין |  |
| תחבורה | תחבורה ציבורית • מסוף בני ברית • מסוף ביג • מערכת להסעת המונים בנפת אשקלון |  |
| מוסדות | מרכז כיוונים • המשכן לאמנויות הבמה • הארכיון לתולדות אשדוד • הקריה האקדמית של אשדוד (עתידי) • בית אריה קלנג • מוזיאון אשדוד לאמנות • אצטדיון אשדוד (עתידי) |  |
| תעשייה | נמל אשדוד • תחנת הכוח אשכול • נמל הדרום • אלתא מערכות |  |
| היסטוריה | אשדוד ים (העיר העתיקה) • תל אשדוד • תל מור • רצועת החוף |  |
| נושאים מרכזיים נוספים | העירייה ומועצת העירייה • סמל העיר • יקיר העיר אשדוד • חברת אשדוד • החברה לפיתוח אשדוד |  |
| קטגוריה ראשית | כל הערכים על העיר |  |
דז'ה וו

ערך זה עוסק בתופעה שבה אדם מרגיש כאילו התנסה כבר בעבר במצב המתקיים בהווה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
איור הממחיש דז'ה וו
דֶּזָ'ה-ווּ (צרפתית: Déjà-vu, מילולית: "כבר נִרְאָה") היא תופעה שבה אדם מרגיש כאילו התנסה כבר בעבר במצב המתקיים בהווה. הדז'ה וו היא חוויה רגעית ובלתי צפויה ועל אף שזוהי חוויה נפוצה, הידע עליה מועט יחסית. המונח דז'ה וו נטבע על ידי החוקר הצרפתי אמיל בוליק, בספרו L'Avenir des Sciences Psychiques, כאשר היה סטודנט במרכז הצרפתי של אוניברסיטת שיקגו.
שמה המדעי של תופעת הדז'ה וו הוא פרומנזיה (מלטינית: "לפני הזיכרון"). תופעה זאת נפוצה יותר אצל אנשים צעירים, אצל חולי סכיזופרניה ואצל אנשים הסובלים מאפילפסיה (מחלת הנפילה). תופעות דומות במקצת מכונות ז'מה וו ופרסק וו. אדם החווה זָ'מֵה ווּ (צרפתית Jamais vu - "לא נראה מעולם") חש כאילו הוא נתקל לראשונה במילה, מקום או אדם שלמעשה מוכרים לו היטב. אדם החווה פּרֶסק ווּ (צרפתית Presque vu - "כמעט ונראה") חש כאילו הוא נמצא ממש על סיפה של הבנה גדולה ומעמיקה, אך היא חומקת מתודעתו.
מקור הדז'ה וו

רוב החוקרים משערים שהגורם לתופעת הדז'ה וו הוא כשל מוחי הממוקד באונה הרקתית הגורם לחוויה המתרחשת (וכתוצאה מכך גם נתפסת) בהווה להתפרש בתודעה כזיכרון מן העבר.
השערה אחת היא שהמוח שלנו מעביר את החוויה ישירות לזיכרון לטווח-ארוך וכתוצאה מכך נוצרת כפילות של מידע המלווה בהרגשה המוזרה. השערה אחרת היא שהתופעה נגרמת כתוצאה מ"שבר בזיכרון" של הדקות האחרונות שפרט אחד בו תואם את החוויה הנוכחית והדז'ה וו הוא בעצם ניסיון של המוח להשלים את הזיכרון החסר הזה בחוויה מן ההווה.
שכיחות

תופעת הדז'ה וו שכיחה מאוד בקרב האוכלוסייה ומחקרים מראים כי יותר משני שלישים מהאוכלוסייה חוו אותה לפחות פעם אחת בחייהם. לתופעה הוצעו הסברים אפשריים רבים בתקופות שונות, וניתן היה לראות כי כולם מתבססים על אותו עיקרון בו הגדירו את התופעה כתחושת מוכרות עם סיטואציה חדשה.
ההסבר המקובל כיום ניתן על ידי נאפה בשנת 1985, לפיו: "דז'ה וו זוהי חוויה סובייקטיבית הכוללת התרשמות ממוכרות לא נכונה בזמן ההווה, כאשר אין שום קשר לעבר". נאפה ממשיך ומסביר כי הסיטואציה אותה חווה האדם חדשה לגמרי, אך הסצנה נתפסת כמוכרת ומלווה בהרגשה חזקה של מוכרות.
אפילו ההסבר שניתן על ידי ג'יימס בשנת 1890 מראה כי התבססו על אותו עיקרון לפיו: "זוהי חוויה מוזרה שנראה כי כל אחד חווה אותה, ההרגשה שסיטואציה בהווה נחוותה כבר בעבר, כשאנו אומרים את אותם הדברים, נמצאים בדיוק באותו מקום, ומדברים עם אותם אנשים".
הפער בין החוויה להסברים השונים שניתנו לה מעלה את השאלה האם הדז'ה וו הוא זיכרון שווא או שמא האדם אכן מכיר את הסיטואציה. אם אכן מדובר בזיכרון שווא, כיצד הוא נוצר? תופעת הדז'ה וו מתרחשת בדרך-כלל מספר שניות, ומלווה בהרגשה כי האדם יודע מה הולך לקרות או כי כבר חווה סיטואציה זו בעבר.
ממצאים מראים כי תופעת הדז'ה וו נמצאה במתאם חיובי עם משתנים שונים כמו חינוך, מעמד סוציו אקונומי, השכלה וכישורי עיסוק. הסיטואציות בהן שכיחה התופעה הן בדרך כלל בערב, בזמן האזנה למשהו, בחברת אנשים, במצבי עייפות ולחץ ואף תחת סמי הזיה (Sno & Linsezn, 1990), לא נמצא שום קשר בין מגדר לבין חוויית הדז'ה וו (Alan S.Brown, 2003).
בשנת 1900 נערך מחקר על ידי קוהר ונמצא כי 14% מהמשתתפים במחקר חוו את תופעת הדז'ה וו לפחות פעם או פעמיים בחיים, 19% חוו שלוש עד ארבע פעמים, 23% חוו חמש עד שמונה פעמים ו-44% חוו דז'ה וו תשע פעמים ויותר. מאותו מחקר הוסק כי שני שלישים מהאוכלוסייה חוו לפחות פעם אחת את תופעת הדז'ה וו בחייהם, ונמצא כי 98% מהאנשים שהעידו על כך שחוו דז'ה וו עברו את החוויה יותר מפעם אחת.
מחקר שנערך על ידי שמפאן ומאנש בשנת 1951 הראה כי בגיל ההתבגרות חלה עלייה ניכרת בשכיחות התופעה, והחל ממנו השכיחות הולכת ופוחתת עם הגיל, כאשר בסביבות גיל שבעים התופעה מופיעה במקרים נדירים אם בכלל.
ישנה עלייה בשכיחות התופעה בקרב אנשים שמטיילים לעומת כאלה שלא מטיילים. שוני זה נובע כנראה מהעובדה שאנשים שמטיילים מתנסים ביותר סיטואציות ויותר חוויות לעומת כאלה שלא. כמו כן נמצא קשר חיובי בין זכירת חלומות לבין שכיחות התופעה (CF.Bladwin 1889).
הסברים לתופעה > דז'ה וו כתופעה פסיכולוגית-פסיכיאטרית

חוקרים רבים תיארו את תופעת הדז'ה וו כתופעה פתולוגית, שנפלה תחת ההגדרה כמחלה פסיכיאטרית והפרעות במערכת העצבים. דבר זה נבע מהמחקרים על חולי אפילפסיה של האונה הרקתית, שאצלם תופעת הדז'ה וו שכיחה במיוחד, מכיוון שהחלק האחראי על הכרות עם סיטואציות ותחושות מוכרות (האונה הטמפורלית) נפגע אצלם.
Hughlings-Jackson טען כי אם הדז'ה וו הוא אכן סימפטום הנובע מאפילפסיה של האונה הרקתית שבדרך כלל מלווה בחלומות בהקיץ, הזיות שמיעתיות וויזואליות ואף תחושות ניתוק מהגוף, ניתן להגדירו כמחלה פסיכיאטרית או כהפרעה של מערכת העצבים.
לדז'ה וו ניתנו הרבה הגדרות פסיכיאטריות שכולן אבחנו כי הדז'ה וו מתרחש בצורה בולטת במחלות פסיכיאטריות שכוללות חרדה, דיכאון, הפרעות ניתוק וסכיזופרניה.
ג'וזף ספאט הציג במאמרו הסבר ביולוגי לתופעת הדז'ה וו, אשר קשור בתפקוד ה-parahippocampal (חלק במוח העוטף את ההיפוקמפוס והוא חלק מהקורטקס המוחי). הוא טוען כי תופעת הדז'ה וו נובעת מפעולה שגויה של קשרים בין שני מבנים במוח הקשורים בתחושות מוכרות ושימור זיכרונות אשר מעורבים בצורה ישירה בתפיסתה של הסביבה הכוללת מערכים ויזואליים, וכתוצאה מאותן פעולות שגויות אנו חשים את אותו רגע מוכרות. בנוסף, טוען ספאט כי בחוויית הדז'ה וו אותן פעולות בין שני אזורים אלו נשארות מבודדות, ומכאן ניתן להסיק כי חוויית הדז'ה וו משקפת מערכת זיהוי זיכרון שאחראית על תחושות מוכרות (parahippocampal) לא גמישה.
הסברים לתופעה > הסבריו של בראון

אלן ס. בראון הציג במאמרו שלוש תאוריות שונות לגבי היווצרות הדז'ה וו שכיום מוכרות כהסברים מקובלים בקרב חוקרים רבים. בראון טען כי אלו ההסברים המבטיחים ביותר באשר להיווצרות תופעת הדז'ה וו:
תפקוד לקוי ביולוגי: תופעת הדז'ה וו מתרחשת עקב תפקוד לקוי מינימלי בנתיבים נוירונליים שמעורבים בהעברת מידע תפישתי למקומות העיבוד הגבוהים במוח. החומרים הנוירוכימיים אשר עוברים באותם הנתיבים הנוירונליים חווים שינוי קל במהירותם. בעוד שבאופן שגרתי המוח משלב מידע שמתקבל מנתיבים שונים לכדי חוויה אחת, בעת האיחור של החומר, המוח תופס את אותו מידע שמגיע מאותו נתיב כעצמאי ונפרד ויוצר את אותה החוויה שוב, מה שגורם לאותה תחושת מוכרות ולחוויית הדז'ה וו.
תיאורית ה-"תפישה חצויה": הסבר זה מציע כי הדז'ה וו יכול להיות תוצאה של התחלקות סובייקטיבית של חוויית תפיסה. אחד ההסברים לתאוריה זו הוא שחוויית תפיסה שמעובדת באופן מלא מתאימה באופן המינימלי ביותר להתרשמות שחלה רגע לפני אותה החוויה יכולה להתבטא באותה תחושת מוכרות חזקה. הסבר זה הוא אחד ההסברים היותר מקובלים בקרב חוקרים שונים ונסקר ברוב המאמרים על דז'ה וו.
התאוריה השלישית: הדז'ה וו יכול להיגרם כאשר תהליך העיבוד הראשוני של סצנה נעשה באופן חיצוני בלבד ומיד לאחר מכן נעשה עיבוד מלא של הסיטואציה, מה שגורם לכפילות מידע שמביאה לתחושת מוכרות.