stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבן ירושלמית
היסטוריה > לאחר הקמת המדינה

לאחר הקמת המדינה הוחלט לא לאכוף את התקנה המחייבת חיפוי באבן של מבנים, עקב העלות הגבוהה והצורך לבנות בתי מגורים במהירות. כך שכונות רבות נבנו בחיפוי טיח, לבנים או בטון חשוף, דוגמת קריית היובל וחלקים מהקטמונים. עם זאת רוב מבני הציבור ובניינים במרכז העיר חופו באבן. גם הבניינים בשיכון המקשר בכניסה לירושלים, שנבנה בשנת 1937, חופו בטיח ולא באבן. זאת מאחר שהיה בשולי העיר באותה עת.
המחצבה העיקרית לאבן ירושלמית לאחר הקמת המדינה הייתה מחצבת הקסטל, שהייתה בבעלות חברת "תעשיית אבן וסיד". בסוף שנות ה-60 החלה עיריית ירושלים שוב לאכוף את התקנה המחייבת חיפוי מבנים באבן, עם זאת הותר לחפות גם באבן נסורה ולא רק באבן מסותתת, בעיקר למבנים רבי קומות דוגמת מגדל העיר, מרכז כלל ומלון לאונרדו פלאזה ירושלים. זמינות האבן גדלה לאחר מלחמת ששת הימים ממחצבות באזור חברון ומצפון לכפר א-ראם.
ביולי 2019, הודיעה עיריית ירושלים כי היא בוחנת שינוי בתקנה לבנייה באבן בירושלים, "לעדכנה לצורכי הזמן ולהתאימה לתבנית הבנייה הגבוהה החדשה בעיר ולאפשרויות הטכנולוגיות החדשות".
במדינת ישראל ישנן עיריות ומועצות מקומיות שהלכו בעקבות ירושלים ודורשות שבבניינים חדשים יבוצע חיפוי באבן טבעית. ברשויות האלו כדוגמת מודיעין-מכבים-רעות, מעלה אדומים ואפרת, מקובל בדרך כלל, לבצע חיפוי בסגנון אבן ירושלמית.
"אבן ירושלמית" כשיטת חיפוי > תיאור

לחיפוי מסוג "אבן ירושלמית" ישנו צבע אופייני, בדרך כלל צהבהב עמום שלעיתים נראים בו פסים או כתמים וורודים או אדומים. צורת החיפוי היא שורות מקבילות של אריחים באורכים משתנים. גובה כל שורה נע בדרך כלל בין חמישה עשר לעשרים וחמישה סנטימטרים. המישקים שבין האריחים מלאים בטיט, לעיתים בעל גוון מלאכותי חום.
האריחים עצמם מסותתים בסגנונות האופייניים לבניה באבן בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית שהם תלטיש, מוטבה, מוסמסם, מוקאדם וטובזה.
צירוף תכונות זה יוצר מראה מסוים ואופייני שמכונה בפי אנשי תעשיית הבניה בשם "אבן ירושלמית".
"אבן ירושלמית" כשיטת חיפוי > שיטות ביצוע

חיפוי באבן ירושלמית בוצע בעבר בעיקר בשתי שיטות חיפוי אבן, חיפוי בשיטת הבניה ויציקת קירות משולבים של בטון ואבן.
שתי השיטות מוגדרות בתקן הישראלי הנוכחי, וכן מוגדרות במפרט הבינמשרדי לעבודות בניה . בשנים האחרונות בד בבד עם פיתוח התקינה הישראלית בנושא חיפוי אבן החל משנת 2008, נעשה חיפוי בסגנון אבן ירושלמית גם באמצעות שיטת ברנוביץ, וגם בשיטת הקיר הכפול, כאשר הדוגמה הראשונה לשימוש בשיטה הזו היה בחיפוי מגדל האשפוז בבית החולים הדסה עין כרם.
שימוש סמלי

חיפוי אבן בסגנון "אבן ירושלמית" הפך לסמל המייצג את ירושלים ולעיתים אף את ארץ ישראל, לכן נעשה בו שימוש בחיפוי פנימי או חיצוני במבנים בישראל וברחבי העולם, בין השאר:
בשנת 1952, תרמה מדינת ישראל 40 טון של אבן ירושלמית ממחצבת הקסטל לבניית מטה האומות המאוחדות בניו יורק. האבן שימשה לריצוף.
בשנת 1962, בעת תחילת העבודות על משכן הכנסת, הוחלט שהמבנה יחופה באבן ירושלמית אדמדמה, אף על פי שאדריכלי הבניין ביקשו להשתמש בציפוי משולב של אבן, זכוכית ובטון חשוף. האבן עצמה הייתה זמינה בכמות גדולה באתר הבנייה בעת חפירת היסודות.
בשנת 1988, סיפקה חברת "שיש ירושלים" אבן ירושלמית לבניית הספרייה הנשיאותית והמוזיאון על שם רונלד רייגן.
בשנת 2001, נחנכה שגרירות ישראל בברלין שחופתה בסגנון אבן ירושלמית.
חיפוי קירות פנימי וחיצוני בבית הכנסת "שערי ציון" בסן חוסה, בירת קוסטה ריקה.
במרכז מנורה בדניפרו שבאוקראינה בוצע חיפוי קירות פנימיים בקומת הכניסה.
בבניית מקדש שלמה שבסאו פאולו, נעשה שימוש באבן ירושלמית בשווי שמונה מיליון דולר.
בית הכנסת הכנסת החדש בעיר זפוריז'יה, תוכנן על ידי האדריכל הירושלמי אהרן אסטרייכר, כאשר הוא מחופה בסגנון אבן ירושלמית. לאחר שהתברר כי עלות יבוא האבן מישראל תהיה גבוהה מאוד, בוצע לבסוף החיפוי מאבן גיר שהובאה מחצי האי קרים.
בתקשורת

אבן ירושלמית הייתה הנושא של הסרט התיעודי "רד סטון - הצד האחר של ירושלים" ששודר גם ברשת אל ג'זירה.
ראו גם

אבן לבנייה
סיתות
הערות שוליים

1 2  מבחר מקורות בהם הכינוי "אבן ירושלמית" משמש לתיאור אבן הבנייה הירושלמית:
"מיזי יהודי", זמנים, 19 במאי 1954
עצרו מכוניות שהביאו ,אבן ירושלמית', הארץ, 17 ביולי 1956
אורה ארדון, ירושלים "מייבאת" אבנים מן הגליל - החציבה ועבודת הסיתות באבן הירושלמית יקרות מדי, מעריב, 28 בפברואר 1960
שלום ירושלמי, אבן ירושלמית במטה כוחות ההגנה, כל העיר, 15 במרץ 1985
1 2  דוב גינזבורג, המבנה והנוף של יהודה, מחניים, 5 בינואר 1966
1 2  אריה ליפשיץ, פנחס זרמי ־ כובש הסלע הירושלמי, דבר, 15 ביוני 1982
1 2  ניר חסון, המחצבים מדולדלים, האדריכלים מתוסכלים: האם ירושלים נמצאת בסוף עידן האבן שלה?, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2021
↑  עצרו מכוניות שהביאו ,אבן ירושלמית', הארץ, 17 ביולי 1956
אורה ארדון, ירושלים "מייבאת" אבנים מן הגליל - החציבה ועבודת הסיתות באבן הירושלמית יקרות מדי, מעריב, 28 בפברואר 1960
↑  חוצבים את פלסטין, בונים את ישראל בבלוג "לא למות טיפש" מאת עידן לנדו, 30 ביוני 2016
↑  גבריאל ברקאי, מערת צדקיהו - ההיבט הארכאולוגי, בתוך: אריאל : כתב עת לידיעת ארץ ישראל - ירושלים הבנויה : קווי יסוד בהתפתחותה של ירושלים, הוצאת ספרים אריאל, 1986
↑  יחיאל זלינגר, ‏ירושלים, גן הקבר, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 118, 20 במרץ 2006
↑  רחל בר-נתן, ‏ירושלים, סנהדריה, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 120, 19 באוגוסט 2008
↑  יעקב ביליג, ‏ירושלים,  שיכוני נוסיבה, באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 131, 15 באוקטובר 2019
↑  אירנה זילברבוד, ‏ירושלים, שועפט (כביש 21), באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 129, 15 במרץ 2017
↑   ניר חסון, האם הקבלן שבנה את הכותל המערבי רימה את הורדוס?, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2014
↑   נעמה ריבה, איך תיראה האבן הירושלמית בעוד מאה שנה?, באתר הארץ, 10 ביוני 2018
↑   יעל בלקין, סוף תקופת האבן בירושלים?, באתר TheMarker‏, 15 באוקטובר 2019
1 2  מ יניב, ייבנו בתי ירושלים באבן, זמנים, 14 באוקטובר 1954
↑  מנהלי מחצבת "קסטל" כופים עבודה קבלנית על הפועלים, קול העם, 5 בדצמבר 1950
↑  שלומי הלר, ללא אבן החיפוי: אחרי מאה שנים – בעירייה מבקשים לבחון את התקנה לבנייה באבן בירושלים, באתר כל העיר, 27 ביולי 2019
↑  ת"י 2378 בהוצאת מכון התקנים הישראלי
↑  פרק 14 "עבודות אבן" מהדורה רביעית שנת 1991
↑  אבן ירושלמית לבית האו"ם, הארץ, 31 במרץ 1952
40 טון אבן ירושלמית לבית האו"ם, על המשמר, 31 במרץ 1952
1 2  אלי ניסן, משכן הכנסת יצופה כולו באבן ירושלמית אדומה, דבר, 7 באוגוסט 1962
↑  אבן ירושלמית לסן דייגו, מעריב, 19 בינואר 1988
↑  נועם דביר, שגרירויות ישראל: ככה אנחנו נראים, באתר הארץ, 19 באפריל 2010
↑  איל וינברג, זה לא נתניהו, בעיני הימין בברזיל ישראל היא ישות אלוהית, באתר "שיחה מקומית", 8 בינואר 2019
↑   The Red Stone Trailer - تريلر فيلم الحجر الأحمر, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 1:47)
דוגמה של בניין מגורים בשכונת הקטמונים שנבנה בשנות ה-60 בחיפוי בטון ולבנים אדומות ולא באבן
בית הכנסת החדש בזאפורוז'יה מחופה בסגנון אבן ירושלמית שבוצע באמצעות אריחי גיר מחצי האי קרים
צבא ההגנה של קניה

צבא ההגנה של קניה (באנגלית: Kenya Defence Forces, בסוואהילית: Majeshi ya Ulinzi ya Kenya) הוא השם של הכוחות המזוינים של רפובליקת קניה. ועל פי סעיף 241 לחוקת קניה הם האחראיים להגן על שלמות הריבונית של הרפובליקה, לסייע לרשויות אחרות במצבי חירום ולהשכין שלום ויציבות בין חלקי החברה במדינה. הכוחות המזוינים מורכבים מצבא היבשה, חיל הים וחיל האוויר, ונשיא קניה הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
היסטוריה

שורשיו של הצבא הקנייתי הנוכחי מבוססים על שני ארגונים יריבים שהחלו לפעול בסוף המאה ה-19 עוד בתקופה הקולוניאלית של קניה ומזרח אפריקה. הארגון הראשון הוא רגימנט רובאי המלך האפריקנים (שבתורו נוסד על רובאי מזרח אפריקה וגדודים נוספים) שלקח חלק במספר מערכות כולל שתי מלחמות העולם ומרד המאו מאו בקניה. הארגון השני הוא צבא האדמה והחופש של קניה שהיה החל משנות ה-50 לארגון גג עבור הילידים מתנגדי המשטר הבריטי בקניה וגם הוא לקח חלק במלחמת המאו מאו מהצד השני של המערכה, ודחף לקידום העצמאות של קניה ויצירה של גוף צבאי עצמאי.
מאז הקמתו הרשמית של הצבא בשנת 1963 חלו בו שינויים ותהפוכות רבות עד שקיבל את צורתו הנוכחית, ובזמן שהוא גם היה מעורב במספר לא מבוטל של סכסוכי גבול, מרידות, מהפכות צבאיות, משימות שלום ועוד:
מלחמות העולם (כחלק מרובי המלך האפריקאים)
מצב חירום מלאי (1948–1960)
מרד מאו מאו (1952–1960)
לאחר מלחמת שיפטה העצמאות (1963–1967)
מרד הר אלגון (2005–2008)
מבצע לינדה נצ'י (2011–2012)
מלחמה בסומליה (2012–הווה) סכסוך קיבו (2022–הווה)
ארגון

צבא ההגנה של קניה הוא מן הגדולים והמתקדמים מבין צבאות אפריקה שמדרום לסהרה ובמזרח אפריקה בפרט. הוא מורכב מ-60,000 המאיישים שלוש זרועות עיקריות: צבא היבשה, חיל הים וחיל האוויר. את עיקר ציודו ואימון חייליו רוכש הצבא מידי מדינות מערביות כגון בריטניה (ממנה קיבלה עצמאות מורשת צבאית), ישראל, ארצות הברית וגם מסין.
| --- | --- |
סוג אמצעי לחימה: כמות
זרועות היבשה
טנקים: 80~
שריוניות: 120~
תותחים: 70~
כלי רק"ם וסיור: 5,000~
זרוע האוויר
מטוסים חמושים: 20~
מטוסי תובלה: 20~
מטוסי אימון: 15~
מסוקים חמושים: 60~
מסוקים לשימוש כללי: 30~
זרוע הים
כלי שיט: 20~
ארגון > צבא היבשה

צבא היבשה הוא זרוע היבשה והזרוע העיקרית של צבא ההגנה של קניה. הוא כולל מערך לוחם של חמש חטיבות לצד מספר יחידות עצמאיות (לרוב בגודל גדוד ומטה). נוסף למערך תומך לחימה של חילות ויחידות מסייעות.
ארגון > צבא היבשה > יחידות לוחמות

חיל הרגלים – הכוח המתמרן העיקרי וכולל שתי חטיבות; אחת בעלת שלושה גדודים והשנייה בעלת שני גדודים.
חטיבת השריון – בעלת שלושה גדודי טנקים, שני גדודי שריוניות ויחידה ללימוד לוחמת שריון. תפקידה העיקרי הוא לוחמה נגד שריון וסיוע קרוב לכוחות החי"ר.
חטיבת הארטילריה – כוללת שלושה גדודי ארטילריה קנית מרגמות לצד גדוד הגנה אווירית אחד ונוסף ליחידת הכשרה של מקצועות החטיבה. תפקידה העיקרי הוא סיוע באש לכוחות המתמרנים.
חטיבת הנדסה קרבית בעלת שני גדודים לסיוע לכוח הלוחם נוסף ליחידת תגובה מהירה בחירום המתמחה באב"ך ויחידת ההכשרה של החטיבה.
ארגון > צבא היבשה > יחידות תמיכה

גדוד רפואה
חיל חימוש
חיל אספקה
חיל אחזקה
חיל קשר
חיל חינוך והתרבות
משטרה צבאית
אגף מודיעין
כוחות שיטור מיוחד (DFC)
ארגון > חיל האוויר

חיל האוויר הקנייתי הוא זרוע האוויר של צבא ההגנה של קניה וכולל כ-150 כלי טיס וביניהם:
שתי טייסות מטוסי קרב מסוג F-5, שתי טייסות מסוקי תקיפה קלה מסוג MD 500 דיפנדר ובל AH-1, לצד עוד טייסת אימון ומספר טייסות תובלה של מטוסים ומסוקים.
לחיל האוויר גם יחידה מיוחדת המתמחה בפעילות תקיפה וחילוץ בעומק שטח האויב.
ארגון > חיל הים

חיל הים הוא הקטן מבין שלוש זרועות הצבא. הוא פועל משני בסיסים לחופי קניה ומפעיל שתי שייטות, אחת לצורכי תקיפה והשנייה לצורכי תמיכה.
ארגון > יחידות עצמאיות

לכוחות המזוינים של קניה יש עוד מספר יחידות קרביות עצמאיות הכפופות ארגונית לאחת מזרועות הצבא ופיקודית תחת פיקוד המבצעים. ביניהן ניתן למנות:
חטיבת הכוחות המיוחדים של קניה (תחת זרוע היבשה)
היחידה המיוחדת לסיור וצלילה (תחת זרוע הים)
יחידת פרשי האוויר המיוחדים – הוחלף בפיקוד המסוקים המשותף (תחת זרוע האוויר).
הערות שוליים

↑  241. Establishment of Defence Forces and Defence Council - Kenya Law Reform Commission (KLRC), klrc.go.ke
↑  משרד הגנה של קניה, באתר משרד הגנה של קניה
↑  Kenya Regiment Association - About, kenyaregiment.org
↑  Kenya - KDF, AMISOM (באנגלית אמריקאית)
↑  Kenya Army History, www.globalsecurity.org
↑  Kenya Military Strength; Ranking and Capabilities, Strategic Intelligence Service, ‏2015-05-10 (באנגלית אמריקאית)
↑  UK-Kenya conduct joint military training, GOV.UK (באנגלית)
↑  U.S., Kenya forces enhance partnership through integrated training, www.africom.mil (באנגלית)
סמל זרוע היבשה של צבא קניה
רונדל חיל האוויר של קניה
סמל חיל הים של קניה
יוטונהיים

סקרימיר הענק ות'ור
יוטונהיים (בנורדית עתיקה: Jǫtunheimr) הוא אחד מתשעת העולמות במיתולוגיה הנורדית. יוטונהיים הוא עולם הענקים, או היוטנאר. משמעות השם יוטונהיים בנורדית עתיקה היא "ממלכת/מקום הענקים".
הנהר איפינג (Ífingr) מפריד את אסגארד, ממלכת האלים, מיוטונהיים. מסופר גם על מקומות חשובים ביוטונהיים:
מימיר צופה באודין שותה מהבאר
הבאר של מימיר (Mímisbrunnr), שממוקמת בשורש השני של עץ העולמות יגדראסיל ביוטונהיים, ונשמרת על ידי הענק מימיר. הבאר היא מקור לחוכמתו של מימיר. אודין, שגם רוצה חכמה גדולה, מסייר דרך ממלכת הענקים בשביל להשיג אותה.
ת'ירמהיים (Þrymheimr) הוא בית הענק ת'יאצי (Þjazi). ת'יאצי הוא דמות משמעותית במיתולוגיה הנורדית, ומסופר שהוא תעתע בלוקי כדי לחטוף את האלה איד'ון, שמעניקה תפוחי נעורים קסומים לאלים. דבר זה הוביל למותו.
אוטגארד (Útgarðar) הוא בירת יוטונהיים, ומשמש כמעוז הענקים. הענק אוטדארד-לוקי שולט במקום. מסופר שהאל ת'ור קרא תיגר עליו, אבל הוא שוטה על ידי הענק התכסיסן הערמומי שנעלם.
בנהר וימור הענקית גיאלפ ניסתה להטביע את ת'ור.
ח'וזסתאן

| --- | --- |

 מדינה:  איראן איראן
 מחוזות (شهرستان‌ها) בפרובינציה:  29
 בירת הפרובינציה:  אהוואז 
 שפה רשמית:  פרסית, לורית בח'תיארית, ערבית
 שטח:  64,055 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בפרובינציה:  4,710,509 (2016)
  ‑ צפיפות:  67 נפש לקמ"ר (2006)
 קואורדינטות:  31°19′38″N 48°41′38″E﻿ / ﻿31.3273°N 48.694°E﻿ / 31.3273; 48.694 
 אזור זמן:  UTC +3:30
 http://www.ostan-kz.ir
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פרובינציית ח'וזסטאן או ח'וזיסטאן (בפרסית: اُستَانِ خُوزِستَان, תעתיק: ח'וזסתאן), או ערביסתאן בפי הערבים (בערבית: عربستان, ערבסתאן), היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר אהוואז.
שטחה 64,055 קמ"ר, כ-3.9 אחוזים משטח איראן, והיא נמצאת בדרום-מערב המדינה. במפקד ב-2016 מנתה אוכלוסיית הפרובינציה 4,710,509 תושבים.
בח'וזסתאן, קרוב לעיר שושתר, נמצאות חורבות העיר העתיקה "סוסה", בפרסית "שוש", היא שושן הבירה הנזכרת במגילת אסתר.
עד שנת 1925 הייתה הפרובינציה אמירות ערבית עצמאית בפועל, תחת שלטון השיח' ח'זעל בן ג'אבר (אנ') מ"מוחמרה" היא העיר האיראנית ח'וראמשהר אף-על-פי שבאופן פורמלי הייתה חלק מאיראן. העלייה לשלטון בפרס של רזא שאה פהלווי שמה קץ למצב זה.
בשנת 1963 הושלמה בניית סכר דז שמשמש לייצור חשמל ואגירת מים לצורכי החקלאות. בשנת 2001 הסתיימה בניית סכר כרח'ה.
הפרובינציה מורכבת ממספר רב של קבוצות אתניות, בהם פרסים, ערבים איראנים, לורים, מנדאים, ארמנים וקבוצות נוספות.
על רקע דרישות הערבים המקומיים לקבלת אוטונומיה למחוז אירעו המתקפה על שגרירות איראן בלונדון ומלחמת איראן–עיראק.
בשנים האחרונות משתנה הרכבו הדמוגרפי של המחוז עקב גירוש הערבים והבאת מתיישבים ממוצא פרסי במקומם. על אף היותו הפרובינציה העשירה ביותר בנפט באיראן, תושביה לא נהנו מכך.
הערות שוליים

↑  Census 2016 | Iran Data Portal (באנגלית)
↑  אמיר טאהרי הזכיר את העניין ואת שם השיח' בספרו: רוח אללה ח'ומייני והמהפכה האסלאמית.
↑  Iranian Provinces: Khuzestan, www.iranchamber.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13513418j (data)  GND: 4110078-5  MusicBrainz: 9a9efb77-1be8-4216-8566-d0a941767163 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לורסתאן

| --- | --- |
מסגד בורוג'רד בבורוג'רד שבמחוז לורסתאן
מסגד בורוג'רד בבורוג'רד שבמחוז לורסתאן
 מדינה:  איראן איראן
 נפות בפרובינציה:  10
 בירת הפרובינציה:  ח'ורמאבאד 
 שפה רשמית:  פרסית, כורדית, לורית
 שטח:  28,294 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בפרובינציה:  1,760,649 (2016)
  ‑ צפיפות:  61 נפש לקמ"ר (2006)
 קואורדינטות:  33°29′14″N 48°21′14″E﻿ / ﻿33.4871°N 48.3538°E﻿ / 33.4871; 48.3538 
 אזור זמן:  UTC +3:30
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פרובינציית לורסתאן (בפרסית: استان لرستان, תעתיק מדויק: אסתאן לרסתאן) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר ח'ורמאבאד.
שטחה של פרובינציית לורסתאן 28,294 קמ"ר, כ-1.7 אחוז משטח איראן, והיא נמצאת במערב המדינה. במפקד האוכלוסין של 2016 מנתה אוכלוסיית הפרובינציה כ-1,760,649 תושבים.
בסביבות העיר אליגודרז נמצאו עתיקות עוד מהמאה ה-1.
בשנת 2006 התרחשה רעידת אדמה חזקה שמרכזה הייתה סביב העיר בורוג'רד. בניינים רבים נהרסו, כ-66 אזרחים נהרגו.
בשנת 2016 הסתיימה בניית סכר רודבר לורסתאן להפקת חשמל והסדרת אספקת מים לחקלאות.
הערות שוליים

↑  Census 2016 | Iran Data Portal (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4036695-9  MusicBrainz: 54e3a178-cdf3-4aa6-8739-6c10fca09c79  NKC: ge766604 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפלת מטוס הסטרטוקרוזר בסיני

סטרטוקרוזר של טייסת 120 בחיל האוויר הישראלי בעת ביקור בנמל התעופה לונדון גטוויק, 1969
טיל קרקע אוויר מצרי מדגם SA-2 מהסוג שפגע במטוס הסטרטוקרוזר
אנדרטת מטוס הסטרטוקרוזר ביער בן שמן. שרידי מנוע המטוס שהופל
לוח הזיכרון לאנשי הצוות שנספו כחלק מאנדרטת מטוס הסטרטוקרוזר ביער בן שמן
הפלת מטוס הסטרטוקרוזר בסיני התרחשה ב-17 בספטמבר 1971. מטוס תובלה מדגם סטרטוקרוזר ("ענק") של חיל האוויר הישראלי הופל על ידי טיל קרקע-אוויר מצרי של חיל ההגנה האווירית המצרי (אנ'), בעת שפעל במשימת מודיעין ממזרח לתעלת סואץ. באירוע נהרגו שבעה אנשי צוות אוויר.
רקע

10 מטוסי בואינג 377 סטרטוקרוזר שירתו בחיל האוויר הישראלי, כשהראשונים בהם נקלטו ב-1964, במסגרת טייסת 120 וכונו "ענק". הם שימשו לתובלה, הצנחת לוחמים וציוד, איסוף מודיעין, לוחמה אלקטרונית וממסר קשר. שניים מהם הוסבו למטוסים שיועדו ל-ELINT (מודיעין אותות).
באוגוסט 1970 הושגה הפסקת אש בין ישראל ומצרים שסיימה למעשה את מלחמת ההתשה. מיד עם הפעלתה, הפרו המצרים את ההסכם כשקידמו סוללות טילי קרקע –אוויר לאזור הסמוך לתעלת סואץ. בחודשים שלאחר מכן עיבו את מערך סוללות הנ"מ באזור התעלה. לאחר הפסקת האש, הפכה פעילות המודיעין לפעולה העיקרית בגזרת תעלת סואץ. קרבת הסוללות המצריות הביאה למצב שבו חיל האוויר הישראלי לא הצליח לבצע טיסות צילום באמצעות מטוסי הקרב שלו ללא חשיפתם לאש סוללות טק"א מצריות. הפתרון שנמצא לבעיה זו היה צילום באמצעות מצלמה ארוכת טווח מיוחדת שהוצבה על הסטרטוקרוזר. ניסיונות לטיסות צילום של חצי האי סיני, מגובה נמוך, בוצעו על ידי המצרים מספר פעמים. ב-25 ביוני 1971 הונסו שני מטוסי סוחוי-7 שביצעו גיחת צילום על ידי אש נ"מ של צה"ל. כשבוע לפני הפלת הסטרטוקרוזר, ב-11 בספטמבר 1971, הופל מטוס סוחוי-7 מצרי, שעסק בטיסת צילום בגובה נמוך מעל תעלת סואץ. המטוס הופל באש כוחות הקרקע של צה"ל בקו בר-לב, לאחר שהטייס המצרי נפגע מהאש ונהרג. הנשיא המצרי, אנואר סאדאת, נשא נאום מקיף יום לפני הפלת הסטרטוקרוזר, ובו התייחס למצב האזורי וליוזמות להסדר אזורי. בין היתר, אמר בנאומו כי ינקוט במדיניות "עין תחת עין ושן תחת שן" וכי הוא "מוכן להקריב מיליון איש למען העצמאות והשחרור וגם על ישראל להיות נכונה להקריב מיליון".
ההפלה

ביום שישי, 17 בספטמבר 1971, הוטל על אחד ממטוסי הסטרטוקרוזר לערוך גיחת צילום אלכסוני ממזרח לתעלת סואץ במטרה לאסוף מודיעין על מיקומן של סוללות טילי קרקע אוויר מצריות, שהוזזו מזרחה זמן קצר קודם לכן. האווירה בזירה זו הייתה מתוחה בעקבות הפלת הסוחוי המצרי כשבוע לפני כן.
המטוס המריא למשימתו בליווי של מטוסי פנטום, כשבו שמונה אנשי צוות. כעשרים דקות לאחר ההמראה טס המטוס מדרום לצפון בגובה של 28 אלף רגל, כ-22 קילומטרים ממזרח לתעלת סואץ ובמקביל אליה. הוא היווה מטרה גדולה ואיטית. בשעה 14:10, כשהגיע לעמדה שמצפון לאגם המר הגדול שוגרו לעברו שני טילי קרקע-קרקע מצריים מדגם SA-2 ממה שהיה ככל הנראה מארב טק"א מתוכנן. הטילים התפוצצו ליד גוף המטוס (על פי עדות הניצול היחידי, המכונן המוטס חנניה גזית, טיל אחד פגע בכנף המטוס) וגרמו לו נזק והמטוס החל להסתחרר. הקברניט איבד שליטה על המטוס והורה לאנשי הצוות לנטוש אותו.
אנשי הצוות נאבקו להגיע אל אחורי הסיפון העליון של המטוס כדי לרדת שם אל הסיפון התחתון, שבו נמצאה דלת המילוט. עקב הסחרור שבו נמצא המטוס, עשן שמילא אותו ואובדן דיחוס שגרם לירידת רמות החמצן בתא לא הצליחו בכך. רק מכונן המטוס, שבניגוד לתרגולת הקבע הוציא את גופו מחלון בסיפון העליון, הצליח לנטוש את המטוס, צנח מגובה רב והגיע בשלום לקרקע אף על פי שנפצע קל אגב כך. בתוך שלוש דקות לאחר הפגיעה התרסק המטוס על אדמת סיני וחלקיו התפזרו על פני שטח נרחב. שבעת אנשי הצוות שנותרו בו נספו.
לאחר התקרית

המטוס הופל בצהרי יום שישי. בראיון טלוויזיוני שנערך בערב שבת, טען שר הביטחון הישראלי, משה דיין, כי הפעולה המצרית הייתה פרובוקציה יזומה וכי אינו יודע אם מטרתה היא להביא למלחמה או שהמצרים סברו שישראל "תבלע" את המכה ולא תגיב. למחרת, בשבת, תקף חיל האוויר הישראלי סוללות טילי נ"מ מצריות באמצעות טילי אוויר-קרקע מסוג שרייק. התקיפה הסתיימה ללא פגיעה משמעותית בסוללות הטילים המצריות. הייתה זו אחת הפעמים הראשונות בהן עשה חיל האוויר הישראלי שימוש בטילים אלו, שסופקו לו על ידי ארצות הברית עם סיום מלחמת ההתשה. לאנשי חיל האוויר הישראלי היה ברור, עוד בטרם התקיפה באמצעות טילי השרייק, כי אין סיכוי רב לפגיעה בסוללות וכי הפעולה היא בבחינת "מאמץ מבוזבז" שנועד להשביע את רצון הפיקוד הגבוה בצה"ל ואת המדינאים. בראיון טלוויזיוני דומה, שנערך שבוע לאחר הפלת הסטרטוקרוזר, אישר הרמטכ"ל ישראלי, חיים ברלב, כי ברשות ישראל טילי שרייק וכי עשתה בהם שימוש בתקיפה לפני שבוע. הוא טען כי הסוחוי המצרי שהופל טס מעל שטח המוחזק על ידי ישראל ולכן הפלתו לא הייתה בגדר הפרת הפסקת האש (שהסתיימה רשמית לאחר שלושה חודשים, בנובמבר 1970, ובוטלה על פי הודעת סאדאת במרץ 1971, אך המשיכה להתקיים דה פקטו בשטח) ואילו בהפלת הסטרטוקרוזר, שהתבצעה מעל שטח ישראלי, הפרה מצרים את הפסקת האש, תוך ניצול זניחת אמצעי הזהירות מצד שני הצדדים כתוצאה מהפסקת הירי שכובדה על ידי הצדדים במשך יותר משנה. ברלב הוסיף ואמר כי ישראל מעוניינת בהמשך הפסקת האש אך היא תמשיך ותגיב להתקפות המצריות ומוכנה גם להסלמת הפעילות הצבאית.
אמצעי התקשורת המצרית הגיבו באיפוק יחסי על הפלת המטוס ועל תקיפת חיל האוויר הישראלי. ישראל הגישה תלונה רשמית על הפלת מטוס תובלה צבאי לאו"ם וביקשה את חקירת משקיפי האו"ם. ארצות הברית, שסברה כי נאום סאדאת מספר ימים לפני כן אינו נועל את הדלת בפני משא ומתן על הסדר בסואץ, ביקשה מישראל לגלות איפוק.
לאחר מלחמת יום הכיפורים נטען כי ההצלחה החלקית בלבד של התקיפה הישראלית בטילי השרייק, "הייתה חייבת להדליק "אור אדום" באשר ליכולת חיל האוויר הישראלי לנטרל את מערך הנ"מ המצרי המתוגבר".
הנצחה

חלקים מהמטוס שהתרסק נאספו והובאו ליער בן שמן, שם הוקם ב-1972 אתר הנצחה לאנשי הצוות שנהרגו.
טייסת התובלה של חיל האוויר, "ענקי המדבר", אליה השתייך המטוס, נהגה לקיים את טקס הזיכרון השנתי לחללים ביער בן שמן. ב-2011 התקיים הטקס בפארק למטוסי עבר שנמצא בבסיס נבטים.
הערות שוליים

↑  מס' זנב וסימול: 033/ 4X-FPR, כינוי: "ערד"
↑  Anak (Boeing 377), באתר Israeli-weapons.com
1 2 3 4  אהוד יונאי, "עליונות אווירית: סיפורו של חיל-האוויר הישראלי", הוצאת כתר, 1995, עמ' 237-235
1 2  אטלס כרטא לתולדות מדינת ישראל: עשור שלישי, ירושלים: כרטא, 1983, עמ' 14
1 2  שמשון עופר, פנטומים תקפו בטילי "שרייק" עמדות במצרים, דבר, 19 בספטמבר 1971, המשך
↑  סאדאת מאשים את ארה"ב, דבר, 17 בספטמבר 1971
1 2  אמיר בוחבוט‏, 40  שנה לאחר התרסקות המטוס: השורד היחיד נזכר, באתר וואלה, 26 באוגוסט 2011
↑  שר-הבטחון: פרובוקציה יזומה, דבר, 19 בספטמבר 1971
1 2  "כן יש לנו שרייק", דבר, 26 בספטמבר 1971
↑  דיווח מצרי זהיר על התקריות, דבר, 19 בספטמבר 1971
↑  או"ם: פאנטום ו-2 מיראז'ים תקפו במצרים, דבר, 19 בספטמבר 1971
↑  וושינגטון: דיונים עם ישראל על תכנית מפורטת להסדר בסואץ, דבר, 19 בספטמבר 1971
↑  ישראל תפעל נגד כל נסיון להפריע לטיסותיה, דבר, 19 בספטמבר 1971
↑  אתר ההנצחה לזכר צוות מטוס הסטרטוקרוזר, באתר "יזכור"
סימקה

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  פיאט 
 תקופת הפעילות:  1934–1980 (כ־46 שנים) 
 חברת אם:  Chrysler Europe 
 חברות בנות:  Simca do Brasil 
 מיקום המטה:  נאנטר 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הרכב 
 מוצרים עיקריים:  מכונית 
 
סימקה 1000
סימקה 1100
סימקה 1301
סימקה (ראשי התיבות מצרפתית של Société Industrielle de Mécanique et Carrosserie Automobile) היה יצרן רכב צרפתי שהחל לייצר מכוניות ב-1934.
היסטוריה

החברה הוקמה על ידי פיאט על מנת לאפשר לה להימנע ממכסים שהוטלו בצרפת על יבוא כלי רכב. כל דגמי המכוניות הראשונים של סימקה היו דגמים של פיאט שיוצרו ברישיון. ב-1958 רכשה קרייזלר את השליטה בסימקה, וסימקה החלה לייצר מכוניות באופן עצמאי. ב-1970 הפכה סימקה באופן רשמי לקרייזלר-צרפת. ב-1978 מכרה קרייזלר את קרייזלר-צרפת ל-PSA פיג'ו-סיטרואן. ב-1980 הפסיקה PSA למכור דגמים בשם סימקה וחלק מהדגמים המשיכו להימכר תחת השם טלבו, עד 1986.
דגמים

סימקה 5
סימקה 6
סימקה 8
סימקה 9
סימקה ארונד ספורט
סימקה שאמבור (Simca Chambord)
סימקה 9 ארונד
סימקה ואדאט (דגמי משנה: טריאנון, ורסיי, רז'נס, מרלי, פרסידנס, אריאן, בולייה, שמבו)
סימקה אריאן
סימקה 1000
סימקה 1100
סימקה 1200
סימקה 1300/1500
סימקה 1301/1501
סימקה קרייזלר 160
סימקה קרייזלר 180
סימקה קרייזלר 1307
סימקה מהטרה בגירה
דגמים > דגמים שיוצרו בברזיל

סימקה אספלנדה
הפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות (הטכניון)

| --- | --- |


בניין קופר בתכנון אדריכל שמעון פובזנר
 פקולטה
 תקופת הפעילות:  1950–הווה (כ־74 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°46′27″N 35°01′26″E﻿ / ﻿32.774222222222°N 35.023777777778°E﻿ / 32.774222222222; 35.023777777778
 ie.technion.ac.il
  (למפת חיפה מוגדלת) הפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות(למפת חיפה רגילה) הפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות(למפת הגליל המערבי רגילה) הפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות(למפת הגליל המערבי מוגדלת) הפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות
 
בניין בלומפילד בתכנון אדריכל יעקב רכטר
הפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות של הטכניון (או בשמה עד ינואר 2023, הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול) בחיפה נוסדה בשנת 1958. כפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות היא מכשירה מהנדסים וחוקרים בתחומי הנדסת נתונים, הנדסת מערכות מידע והנדסת תעשייה וניהול. בנוסף, הפקולטה מכשירה סטודנטים לתארים מתקדמים גם בתחומי מדעי החברה (ובהם כלכלה ופסיכולוגיה). דיקן הפקולטה הוא פרופ' רן סמורודינסקי.
היסטוריה

הפקולטה הוקמה כמחלקה אקדמית נפרדת בטכניון בשנת 1958. המחלקה עוצבה והתפתחה ברוח חזונו של פנחס נאור, דיקן הפקולטה הראשון. נאור הציע לשלב בין תוכניות הלימודים של הנדסת תעשייה המוצעות במסגרת בתי ספר להנדסה ובין תוכניות הלימודים לניהול המוצעות במסגרת בתי ספר למנהל עסקים, והציע להקים פקולטה גדולה ורב-תחומית אשר תכלול מגוון רחב של שטחי מחקר – תכן הנדסי, חקר ביצועים, כלכלה, מדעי ההתנהגות, סטטיסטיקה ועוד. על פי חזונו, בוגרי הפקולטה אמורים להוות עתודה ניהולית עבור התעשייה הישראלית או להשתלב בעולם האקדמי. באחד בינואר 2023 שינתה הפקולטה את שמה מהפקולטה להנדסת תעשייה וניהול לפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות.