stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רומולה דה פולסקי
במדיה האומנותית > סרטים

1970 - סרט (נשאר בתכנון) The Dancer לפי תסריט מאת אדוארד אלבי היה אמור להיות מופק בהשתתפות הבמאי טוני ריצ'רדסון, הרקדן רודולף נורייב בתפקיד ניזינסקי, קלוד ז'אד בתפקיד רומולה, ופול סקופילד כדיאגילב. המפיק הרי זלצמן ביטל את הפרויקט בשלב מוקדם.
1980 -Nijinsky - בבימוי הרברט רוס, עם הרקדנים המקצועיים ג'ו4רג' דה לה פנייה (בתפקיד ניז'ינסקי) ולזלי בראון (בתפקיד רומולה), עם אלן בייטס גדיאגילב וג'רמי איירונס כמיכאיל פוקין. הסרט הופק בשיתוף פעולה עם רומולה פולסקי-ניז'ינסקי
2001 - "The Diaries of Vaslav Nijinsky" (יומני וצלב ניזינסקי) - סרט תיעודי בבימוי פול קוקס, בהשתתפות השחקן דרק ג'קובי ורקדני להקת לי וורן.
2010 - וצלב לפי תסריט של הסופר ההולנדי ארתור יאפין
בלטים

2000 - Nijinsky - בשתי מערכות - מאת הכוריאוגרף ג'ון נוימייר בוצע בבכורה בבלט נוימייר בהמבורג.
לקריאה נוספת

2013 Mikhayhu Alain Sören Romola de Pulszky
1991 Tamara Nijinsky - Nijinsky and Romola
Ann Hutchinson Guest, Claudia Jeschke Nijinsky's Faune Restored:A Study of Vaslav Nijinsky's 1915 Dance Score
L'après-midi D'un Faune and His Dance Notation System : Revealed, Translated Into Labanotation and Annotated, Psychology Press 1991
הערות שוליים

1 2  A Hutchinson Guest,C.Jeschke עמ' 5
↑  Lucy Moore ע'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279618305171  PLWABN: 9810651888805606  BnF: cb12462162p (data)  GND: 117019445  ISNI: 0000 0001 0877 2556  LCCN: n50029700  NKC: jn19981001891  NTA: 328611905  SNAC: w6jh3q2p  SUDOC: 033796130  VIAF: 20074400   WorldCat (עם VIAF): 20074400 
וצלב ניז'ינסקי בלידו של ונציה, בשנת 1910 - בציור מאת לאון בקסט
כנסיית הארכנגל מיכאל הקדוש - סן מיגל ארקאנחלו - בבואנוס איירס, שבה התחתנו ב-1913 רומולה דה פולסקי ווצלב ניז'ינסקי
הווילה של אמיליה מרקוש בבודפשט, שבה התגוררה רומולה דה פולסקי למשך שנים רבות, בתקופת מלחמת העולם השנייה יחד עם וצלב ניז'ינסקי
מרים מזר

מרים (מיקי) מזר (נולדה ב-20 באוקטובר 1935) היא מנהלת ישראלית. כיהנה כיושבת ראש דירקטוריון חברת בזק וכיו"ר מועצת עיריית תל אביב-יפו.
ביוגרפיה

מזר נולדה בתל אביב ולמדה בגימנסיה הרצליה. שירתה בצה"ל במפקדת קצין חימוש ראשי. היא למדה משפטים והצטרפה כעורכת דין למשרדו של בעלה יעקב מזר. ב-1983 נבחרה למועצת עיריית תל אביב-יפו מטעם המפלגה הליברלית הישראלית בראשות שלמה להט. היא מילאה במועצה תפקידים מגוונים בהם ראש אגף התנועה, ראש השירות המשפטי, יושבת ראש ועדת תכנון ובנייה ויושבת ראש איגודן - איגוד ערים דן לתשתיות איכות הסביבה. היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה ליושבת ראש מועצת עיריית תל אביב-יפו, תפקיד בו כיהנה במשך כעשר שנים.
במסגרת תפקידה כיו"ר איגודן הועמדה לדין ב-2004, בגין עבירות על חוק למניעת זיהום הים ועל החוק לשמירת הניקיון, זאת על רקע הזרמה של 3 מיליון קוב ביוב גולמי לים התיכון בעקבות תקלה שאירעה ב-2003. בעסקת טיעון הודתה מזר באחריות מלאה לאסון האקולוגי, בית המשפט קיבל את המלצת שירות המבחן ואת עסקת הטיעון, נמנע מהרשעתה וגזר עלייה 250 שעות לתועלת הציבור.
ב-2002 מונתה מזר ליושבת הראש הזמנית של חברת בזק וב-2003 מונתה ליושבת הראש הקבועה, היא כיהנה בתפקיד עד 2005. לאורך השנים כיהנה כדירקטורית בחברות רבות נוספות בהן אל על (שימשה יו"ר ועדת הביקורת), גילאון השקעות, מנופים פיננסים, פלאפון תקשורת, yes, פילת. בנוסף כיהנה בשנים 2007 עד 2009 כדירקטורית בקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב והייתה חברה בוועד המנהל של רשות השידור.
ב-2009 זכתה לאות יקירת העיר תל אביב-יפו.
חיים אישיים

מזר היא אלמנה ואם לשלוש בנות.
הערות שוליים

↑  אפי לנדאו, ‏עכשיו זה רשמי: אושר מינויה של מיקי מזר ליו"ר דירקטוריון בזק, באתר גלובס, 4 ביוני 2003
↑  גיא הדס, ‏איציק הכריעה בניגוד לעמדת נתניהו: כהונתה של מיקי מזר כיו"ר דירקטוריון בזק - לא תוארך, באתר גלובס, 3 במרץ 2005
וין בטלר

| --- | --- |
וין באטלר במהלך הופעה של ארקייד פייר
וין באטלר במהלך הופעה של ארקייד פייר
 לידה:  14 באפריל 1980 (בן 44) טראקי, קליפורניה, ארצות הברית
 שם לידה:  אדווין פרנהאם באטלר השלישי
 מוקד פעילות:  יוסטון, טקסס, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-2000
 מקום לימודים:  אקדמיית פיליפ אקסטר, אוניברסיטת מקגיל, קולג' שרה לורנס 
 עיסוק:  מוזיקאי, כותב שירים
 סוגה:  אינדי-רוק, ארט רוק, בארוק פופ
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  שירה, מנדולינה, גיטרה, כינור, קלידים, פסנתר, גיטרה בס, מפוחית
 שיתופי פעולה בולטים:  Arcade Fire
 צאצאים:  Barry Butler 
 פרסים והוקרה:  עמית מסדר האמנויות והספרות של קוויבק (2017) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אדווין פרנהאם "וין" באטלר השלישי (באנגלית: Edwin Farnham "Win" Butler III; נולד ב-14 באפריל 1980) הוא זמר-יוצר, מוזיקאי ורב-נגן אמריקאי-קנדי, שידוע בתור הסולן וכותב השירים של להקת האינדי-רוק הקנדית ארקייד פייר; אשתו, רז'ין שסיין ואחיו, ויליאם באטלר גם כן חברים בלהקה.
ביוגרפיה

וין, נולד בטראקי, קליפורניה וגדל בפרבר של יוסטון (דה וודלנדס, טקסס). החינוך שקיבל בבית וין היה חינוך מורמוני.

סבו מצד האם של וין הוא מוזיקאי הג'אז, אלוינו ריי (מנהיג להקת ביג בנד פורץ דרך שהקריירה שלו נמשכה מספר עשורים).

סבתו מצד האם, לואיז, הייתה חברה בלהקת "האחיות קינג" שכיכבה בתוכנית שבועית ברשת ABC שנקראה, המופע של משפחת קינג.

אמו, ליזה ריי, שגם כן הופיעה בתוכנית הטלוויזיה המשפחתית מנגנת בנבל ונוהגת לשיר.



בהיותו בן 15, החל וין את לימודיו באקדמיית פיליפס אקסטר בניו המפשייר (תיכון פרטי אשר בין בוגריו ניתן למצוא גם את מייסד פייסבוק, מארק צוקרברג וגם את הסופר ג'ון אירווינג). שם שיחק בנבחרת הכדורסל ובנבחרת הסופטבול. בנוסף נהג להופיע עם כמה להקות תלמידים. אחרי סיום לימודיו שם, החל בלימודי צילום וכתיבה יצירתית בקולג' הפרטי לאמנות, "שרה לורנס" הממוקם ביונקרס, ניו יורק, אך כעבור שנה עזב.



בשנת 2000, עבר למונטריאול על מנת ללמוד באוניברסיטת מקגיל. שם פגש באשתו לעתיד, רז'ין שסיין. השניים נישאו ב-2003. באטלר בעל תואר בלימודי דת.
בשנת 2001 הקים את ארקייד פייר.



וין ורז'ין, כתבו יחד את המוזיקה לסרטו של הבמאי ריצ'רד קלי, הקופסה משנת 2009.
ב-2 באפריל 2011, LCD Soundsystem קיימו את הופעתם האחרונה. איתם הופיעו ארקייד פייר לביצוע השיר "North American Scum". במהלך דברי בפתיחה של ג'יימס מרפי לשיר, צעק וין "!shut up and play the hits". מה שהפך לימים להיות, שם הסרט הדוקומנטרי שמלווה את ההופעה הזו ושם הדיסק של הביצועים שהוקלטו בהופעה זו.



ב-21 באפריל 2013, ילדה רז'ין את בנם הראשון של הזוג.
אורן שמוקלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בפברואר 1954 (בן 70) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קלן 
 בן או בת זוג:  אן קספריק (1994–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לצילום הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
אורן שמוקלר (נולד ב-26 בפברואר 1954) הוא צלם ובמאי סרטים ישראלי, זוכה פרס אופיר.
ביוגרפיה

אורן שמוקלר נולד בירושלים. בשנת 1967 עבר לגרמניה עם משפחתו. בשנת 1971 החל ללמוד באוניברסיטת קלן אצל הצלם ארנו יאנסן. הוא סיים את לימודיו בשנת 1967, אז החל לעבוד בתעשיית הסרטים בקלן.
שמוקלר שימש כצלם בסרטים תיעודיים ועלילתיים רבים, בגרמניה ובישראל.
בשנת 1994 נישא לשחקנית אן קספריק.
פילמוגרפיה ישראלית

צלקת (1994) - בימוי: חיים בוזגלו - בהשקעת קרן הקולנוע הישראלי
כבלים (1992) - בימוי: צבי שיסל
עונת הדובדבנים (1991) - בימוי: חיים בוזגלו - זוכה פרס אופיר לצילום הטוב ביותר
על הפנים (1989) - בימוי: הדסה דגני, דליה חוברס
בגלל המלחמה ההיא (1988) - בימוי: אורנה בן דור
עבודה בעיניים (1988) - בימוי: יגאל שילון
ניפגש בחוף (1987) - בימוי: יהודה בארקן, יגאל שילון
הערות שוליים

↑  פילמוגרפיה של אורן שמוקלר, באתר https://www.vollfilm.com/
↑  צלקת באתר הקרן לקולנוע ישראלי
↑  עונת הדובדבנים, באתר ספר הקולנוע הישראלי
↑  דני ורט, קולנוע - העבודה היא חיינו - "עבודה בעיניים״ (1988), כל העיר, 25 במרץ 1988
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 278667  NLI: 987007507968505171  BIBSYS: 90259695  BnF: cb124411265 (data)  GND: 143426346  ISNI: 0000 0000 3189 962X  LCCN: n80047203  NTA: 074842005  PIC: 281469  VIAF: 66559662   WorldCat (עם VIAF): 66559662
DIA ביקון
ראו גם

DIA צ'לסי, ניו יורק סיטי (באנגלית)
ביאורים

↑  המוזיאון נקרא גלריות Riggio כהוקרה על התרומות למוזיאון שנעשו על ידי לאונרד ריג'יו(אנ') ואשתו, לואיז. כיו"ר חבר הנאמנים של DIA מאז 1998, ריג'יו הוביל את הארגון בתהליך יצירת המוזיאון החדש. סימוכין ראו כאן.
↑  כל ארבעת האדריכלים הללו היו שותפים בחברת OpenOffice. לאחר השלמת מיזם DIA, אלן קוך ולינדה טאלמן עזבו לשותפות בלוס אנג'לס, ואלן רייס וגליה סולומונוף נשארו כשותפים בחברה הראשונה. סימוכין כאן.
↑  התחנות בהן עוצרת הרכבת הן: הארלם, טריטאון(אנ'), אוסינינג(אנ'), קרוטונוויל, מונטרוז(אנ'), פיקסקיל(אנ'), פורט מונטגומרי(אנ'), ווסט פוינט, קולד-ספרינג(אנ'), ברייקנק רידג'(אנ') וביקון. לצפייה במסלול הרכבת מניו יורק לביקון על התחנות שבדרך לחצו כאן.
↑  היצירה עצמה היא אחת מיצירותיו המשוכללות והמופשטות ביותר של וורהול - שלא לדבר על הגדולות ביותר שלו - המשלבת צילום, סרטים, תסריט וציור בסדרה של קנבסים שכולם מרכיבים את הצללים השלמים. סימוכין ראו כאן.
↑  זהו אחד מבין שלושים ותשעה "אנדרטאות" המוקדשות לאמן הרוסי ולדימיר טטלין (1885–1953) שפלווין יצר משנת 1964 ואילך. הסידור המדורג של צינורות פלואורסצנט לבנים, מזכיר את האנדרטה האדירה של טטלין לאינטרנציונל השלישי (1920) - מגדל נישא שנועד לתמוך בתוכניתו של לנין לתעמולה מונומנטלית. הפרויקט השאפתני אך הלא ממומש של טאטלין לאיחוד אמנות וטכנולוגיה, עניין במיוחד את פלווין. למרות שהמטרות האוטופיות של הקונסטרוקטיביזם (תנועה אמנותית) הרוסיים מעולם לא הושגו, האמנות והפילוסופיה שלהם היוו עניין רב לאמנים של שנות ה-60. סימוכין ראו כאן.
↑  לצפייה בדגם של האנדרטה של טטלין לאינטורנציונל השלישי שמעולם לא מומש ראו כאן
↑  פיסול זה ודומיו מהווים את ההרהור העדכני ביותר של האמן על פיזיות החלל ואופי הפיסול. נראה שפסלים אלה מתנגדים לכוח המשיכה וההיגיון, וגורמים למתכת מוצקה להיראות ניתנת לגימור כמו לבד. פסלים אלה משתנים בדרכים בלתי צפויות כאשר הצופים הולכים בתוכם וסביבם, יוצרים חוויות מפתיעות של מרחב ואיזון, ומעוררים תחושה מסחררת של פלדה וחלל בתנועה. סימוכין ראו כאן.
↑  עבודה זו הומשגה לראשונה בשנת 1967 כאשר האמן חפר שני קונוסים, ברוחב ארבעה מטרים ובאורך ארבעה מטרים. העבודה הזו הייתה הניסיון של האמן ליצור אמנות חלל שלילית. הוא טען שבמקום שאמנים יהיו יוצרים, אמא טבע העמידה הכל לזמין עבורם, וכך, הם יכולים לעצב מחדש את האמנות. אמנות החלל השלילית שלו הייתה הזמנה לעשות מדיטציה על העושר של כדור הארץ בו אנו חיים, וכיצד הוא מחזיר ללא הרף לאנושות. שלושים וחמש שנים מאוחר יותר, ב-DIA ביקון, האמן שיחזר את העבודה הזו שוב. הפעם, הוא מכסה במצטבר שטח רצפה של 125 רגל. העבודה לוקחת את הרעיון המקורי של האמן לגבי החלל השלילי. השקע עובר לעומק של יותר מ-6 מטר לתוך רצפת הגלריה, ויוצר חלל שמפליא אוהבי אמנות רבים. סימוכין ראו כאן.
הערות שוליים

↑  Dia:Beacon Riggio Galleries, a Museum for Dia's Collection, Celebrates Successful First Year in Hudson Valley, Dia Art
↑  Vogel, Carol, Dia Center To Open A Museum Upstate, New York Times, March 9, 1999
↑  Shadows, Office Magazine, October 25, 2018
↑  Dan Flavin"Monument" for V. Tatlin, 1969, Dia Art - Fifty Years of Dia
↑  Richard Serra: Torqued Ellipse I, 1996, Dia Art - Fifty Years of DIA
↑  Michael Heizer - North, East, South, West, 1967/2002, Dia Art - Fifty Years of DIA
↑  George Trakas, Beacon Point, DIA Art Foundation, 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447946205171  LCCN: n2003006786  MusicBrainz: 5a5f1996-e71e-42f8-a03b-a01332dd2cc4  SUDOC: 113691041  Trove: 1183472  VIAF: 135066742   WorldCat (עם VIAF): 135066742
גילברט ניוטון לואיס

| --- | --- |

 לידה:  23 באוקטובר 1875 ויימאות', ארצות הברית 
 פטירה:  23 במרץ 1946 (בגיל 70) אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ארצות הברית 
 שם לידה:  Gilbert Newton Lewis 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 מנחה לדוקטורט:  תיאודור ויליאם ריצ'רדס 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 תלמידי דוקטורט:  הרולד יורי, סיימון פריד, ג'ון צ'יפמן, ג'וזף אדוארד מאייר, ויליאם נ. לייסי 
 פרסים והוקרה:  חבר זר של החברה המלכותית (23 במאי 1940)  מדליית דייווי (1929)  ההרצאות לזכר סילימאן (1925)  פרס וילארד גיבס (1924)  פרס ויליאם ה. ניקולס (1921) 
 הערות:  חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
 תרומות עיקריות
 הנחת היסודות לתאוריית הקשר הקוולנטי   כתיבת ספרי יסוד בתרמודינמיקה כימית   טביעת המונח פוטון   הראשון שהפיק דגימה טהורה של מים כבדים   ניסוח תאוריה על תגובות חומצה-בסיס
 
גילברט ניוטון לואיס (באנגלית: Gilbert Newton Lewis;‏ 23 באוקטובר 1875 – 23 במרץ 1946) היה כימאי פיזיקלי אמריקאי ידוע, שהתפרסם בעקבות מבני לואיס שפיתח ב-1902, עבודתו מ-1916 "האטום והמולקולה", שמהווה את היסוד לתאוריית הקשר הקוולנטי המודרנית, אשר פותחה בתיאום עם אירווינג לאנגמיור, וכן בעקבות ספרו מ-1923 בשם "תרמודינמיקה והאנרגיה החופשית של חומרים כימיים", שנכתב בתיאום עם מרל רנדול, שהוא אחד מספרי היסוד בתרמודינמיקה כימית. ב-1926, לואיס טבע את המונח פוטון לציון היחידה הקטנה ביותר של אנרגיית קרינה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

לואיס נולד ב-1875 בוויימות', פרבר של בוסטון שבמסצ'וסטס. הוא רכש את חינוכו העיקרי באופן עצמאי בביתו דרך הוריו, פרנק וסלי לואיס ומרי בר וייט. סימנים למחוננתו נתגלעו כבר בצעירותו עת שלמד לקרוא כבר בגיל שלוש. ב-1884 עברה משפחתו להתגורר בלינקולן שבנברסקה, שם רכש לואיס לראשונה השכלה פורמלית במכינה אוניברסיטאית.
ב-1893, לאחר שבילה כשנתיים באוניברסיטת נברסקה שבלינקולן, עבר לואיס לאוניברסיטת הרווארד, שם רכש את תוארו הראשון. עם סיום שנת הוראה באקדמיית פיליפס שבצפון-מזרח מסצ'וסטס, חזר לואיס להרווארד, שם למד עם תיאודור ויליאם ריצ'רדס וסיים דוקטורט ב-1898, כשנושא עבודתו עסק בפוטנציאלים אלקטרוכימיים.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

לאחר שקיבל את תואר הדוקטורט מאוניברסיטת הרווארד, לימד לואיס במשך כשנה באוניברסיטה, עד שקיבל משרת מחקר בגרמניה, שהייתה מרכז הכימיה הפיזיקלית, ונסע ללמוד תחת הדרכתם של וילהלם אוסטוולד, מומחה לכימיה פיזיקלית, בלייפציג, ווולטר נרנסט בגטינגן. לאחר מכן הוא חזר לאוניברסיטת הרווארד כמדריך למשך שלוש שנים נוספות, וב-1904 הוא עזב לאיי הפיליפינים כדי להתמנות למפקח על מחלקת המידות והמשקלות בעיר מנילה. בשנה שלאחר מכן הוא חזר לקיימברידג' כאשר המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) העסיק אותו בפקולטה, שבה הייתה לו הזדמנות לעבוד ביחד עם קבוצת מומחים לכימיה פיזיקלית מהשורה הראשונה, וכל זאת תחת הדרכתו של ארתור איימוס נויס. מעמדו השתפר במהירות, והוא התמנה לעוזר פרופסור ב-1907, פרופסור חבר ב-1908, ופרופסור במשרה מלאה ב-1911. הוא עזב את MIT על מנת להתמנות לפרופסור לכימיה פיזיקלית ודיקן הקולג' לכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ב-1912. היכל לואיס בברקלי, שנבנה ב-1948, קרוי על שמו.
ביוגרפיה > המשך הקריירה

ב-1908 פרסם לואיס את הראשון מבין סדרה של מאמרים על תורת היחסות, שבו הוא גזר את יחס המסה-אנרגיה בדרך שונה מהאופן שבו עשה זאת אלברט איינשטיין. כמו כן, הוא הציג במאמר נוסף את הרעיון התרמודינמי של פונקציית המצב החולף (Fugacity).
ב-21 ביוני 1912, הוא התחתן עם מארי הינקלי שלדון, בתו של פרופסור לשפות רומאניות מהרווארד. לזוג נולדו שני בנים, ששניהם התמנו לבסוף לפרופסורים לכימיה, ובת אחת.
ב-1913 נבחר לכהונה באקדמיה הלאומית למדעים, וב-1934 התפטר מתפקידו במחאה על הפוליטיקה הפנימית של הארגון.
ב-1916 הוא ניסח מבחינה פורמלית את הרעיון שקשר קוולנטי מורכב מזוג אלקטרונים שנחלק בין שני אטומים, והגדיר את המונח מולקולה אי-זוגית עבור מולקולה שלא חולקת את האלקטרון. רעיונותיו על קשרים כימיים הורחבו על ידי אירווינג לנגמויר והפכו להשראה למחקרים על טבעו של הקשר הכימי שבוצעו על ידי לינוס פאולינג. בשנה זו הוא פרסם את מה שהיה עתיד להיקרא מבנה לואיס ואת מודל האטום הקובייתי.
ב-1919, על ידי חקירת התכונות המגנטיות של תמיסות חמצן בחנקן נוזלי, הוא מצא שנוצרות מולקולות O4. הייתה זו העדות הראשונה לקיומו של חמצן טטרא-אטומי.
ב-1923 הוא ניסח את תאוריית זוגות האלקטרונים של תגובות חומצה-בסיס. בתאוריה שכונתה תאוריית לואיס של חומצות ובסיסים, חומצת לואיס קולטת זוג אלקטרונים ובסיס לואיס תורם זוג אלקטרונים. באותה שנה הוא פרסם את ספרו "ולנטיות והמבנה של אטומים ומולקולות".
תוך התבססות על עבודתו של ג'יי. וילארד גיבס, היה ידוע שתגובות כימיות מתקדמות לכיוון שיווי המשקל שנקבע על ידי האנרגיה החופשית של החומרים שמשתתפים בתגובה. לואיס הקדיש 25 שנים לקביעת האנרגיות החופשיות של מגוון חומרים. ב-1923 הוא ומרל רנדול פרסמו את תוצאות המחקר הזה, שעזר לתת ניסוח מתמטי לתרמודינמיקה הכימית המודרנית.
ב-1926 הוא טבע את המונח פוטון לציון היחידה הקטנה ביותר של אנרגיית קרינה.
ב-1933, לואיס היה הראשון שהפיק דגימה טהורה של דאוטריום חמצני (מים כבדים). באמצעות האצת דאוטרונים (גרעיני דאוטריום) בציקלוטרון על שם ארנסט לורנס, הוא היה מסוגל לחקור תכונות רבות של גרעיני האטומים. במהלך שנות ה-30, הוא היה יועץ פקולטה ומדריך אישי לגלן תיאודור סיבורג, שעבד אצל לואיס כעוזר מחקר עבור עבודת הפוסט-דוקטורט שלו לפני שזכה בפרס נובל לכימיה ב-1951 וזכה לכך שהיסוד סיבורגיום ייקרא על שמו.
ביוגרפיה > בשלהי חייו

בשלהי חייו, קבע לואיס כי זהירה של מולקולות אורגניות כוללת מצב טריפלט מעורר (מצב שבו האלקטרונים שבדרך כלל יזווגו עם ספינים מנוגדים יקבלו עירור כך שווקטורי הספין שלהם יהיו באותו כיוון) ומדד את התכונות המגנטיות של מצב הטריפלט. 
במהלך הקריירה שלו הוא פרסם מאמרים על מספר רב של נושאים מלבד אלו שהוזכרו למעלה, בנושאים שנעו בין טבעו של קוואנט האור ועד לכלכלה של יציבות מחירים.
הוא נפטר בגיל 70 כתוצאה מהתקף לב בזמן ששהה במעבדתו בברקלי. הוא עבד על ניסוי עם מימן ציאנידי נוזלי, ואדים רעילים משורת מבחנות שבורה דלפו לחלל המעבדה כאשר תלמיד שסיים את לימודיו מצא את גופתו חסרת החיים של הפרופסור שרועה על שולחן עבודה. הפתולוג קבע שלואיס מת כתוצאה ממחלת עורקים כלילית; אולם, מספר אנשים מאמינים שייתכן ומדובר בהתאבדות. אחד מהפרופסורים בדימוס של ברקלי, ויליאם ג'ולי, שסיפר על הדעות השונות בנוגע למותו של לואיס במאמר שכתב, טען שרוב אנשי המחלקה לכימיה סבורים שלואיס התאבד.
הסבר אפשרי לתאוריות ההתאבדות היה הדיכאון של לואיס בעקבות ארוחת הצהריים עם אירווינג לאנגמיור. ביום שבו לואיס מת, לאנגמיור ולואיס נפגשו לארוחת צהריים בברקלי. דווח על ידי מספר עמיתים שלהם שלואיס חזר מהארוחה במצב רוח קודר. הוא שיחק במשך זמן מה ברידג' עם חלק מחבריו, אולם נטש את המשחק וחזר לעבוד במעבדתו. שעה אחת לאחר מכן, לואיס כבר היה מת. ניירותיו של אירווינג לאנגמיור מספריית הקונגרס מאשרים שהוא היה בקמפוס של האוניברסיטה באותו יום, כיוון שהיה אמור לקבל תואר של כבוד.
חייו האישיים

ב-21 ביוני 1912, נישא לואיס למרי הינקלי שלדון, בתו של פרופסור לשפות רומאניות מאוניברסיטת הרווארד. נולדו להם שני בנים, אשר שניהם נהיו לפרופסורים בכימיה, וכן בת.
האטום הקובייתי של לואיס
סרחיו גונסאלס

סרחיו גונסאלס סוריאנו (בספרדית: Sergio González Soriano; נולד ב-10 בנובמבר 1976), הידוע יותר בשמו הפרטי סרחיו, הוא כדורגלן עבר ספרדי, ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
לאחר שהחל את הקריירה בקבוצת ל'הוספיטלט מעיר הולדתו, עבר סרחיו לאספניול, שם שיחק במשך שש עונות, תחילה בקבוצת המשנה אספניול ב', ובהמשך בקבוצה הבכירה, עמה זכה בגביע המלך הספרדי. בחלק הארי בקריירה שלו שיחק סרחיו בדפורטיבו לה קורוניה, שם שיחק לאורך כעשור וזכה גם כן בגביע הספרדי. בתקופה זו אף נכלל בסגל נבחרת ספרד, במדיה ערך 11 הופעות, ובין היתר נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2002.
קריירת משחק > אספניול

סרחיו החל את הקריירה בקבוצת הנוער של ל'הוספטילט מעיר הולדתו. בשלהי עונת 1994/1995, כשהיה בן 18, הצטרף לסגל הקבוצה הבוגרת בליגה השלישית. עד לתום העונה ערך שש הופעות, מחציתן בהרכב, וכבש פעמיים.
לקראת עונת 1995/1996 עבר סרחיו לאספניול, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, אספניול ב', בליגה השלישית. עד מהרה הפך לשחקן הרכב משמעותי ורשם באותה העונה 36 הופעות ליגה (34 בהרכב), בהן כבש חמישה שערים. בנוסף, בעקבות היכולת שהפגין במדי קבוצת המילואים, זכה גם לעלות כמחליף להופעה בודדת בקבוצה הבכירה, כאשר חוסה אנטוניו קמאצ'ו העלה אותו כמחליף לכעשרים דקות במקום חאבי גארסיה, בניצחון 1–5 על לגאנס במסגרת גביע המלך הספרדי.
גם בשתי העונות הבאות, הוסיף סרחיו להיות בורג חשוב במרכז השדה של אספניול ב'. בשלהי עונת 1997/1998, במקביל להופעותיו באספניול ב', העלה קמאצ'ו את סרחיו לסגל הקבוצה הראשונה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה ב-12 באפריל 1998, כשפתח בהרכב אספניול בניצחון 0–2 על טנריפה. שבועיים לאחר מכן פתח בהרכב במשחק הדרבי של ברצלונה מול ברצלונה, וכבש את שער השוויון במשחק שהסתיים בתוצאה 1-1. בסך הכול ערך שש הופעות ליגה רצופות תחת קמאצ'ו, כולן בהרכב הפותח, כשלאחריהן חזר לסגל אספניול ב' למשחקי פלייאוף ההעפלה לליגת המשנה, אך לא הצליח לסייע לקבוצתו לעלות ליגה.
החל מעונת 1998/1999, עלה סרחיו לסגל הקבוצה הבכירה של אספניול באופן קבוע. בחצי הראשון של העונה, תחילה תחת מרסלו בייאלסה ובהמשך תחת מיגל אנחל ברינדיסי (החליף את בייאלסה שעבר לאמן את נבחרת ארגנטינה), שיחק סרחיו בעיקר כמחליף, אך החל מחודש ינואר 1999 הפך לשחקן הרכב קבוע. הוא רשם 34 הופעות ליגה, מתוכן 23 בהרכב הפותח, וסייע לקבוצתו לסיים שביעית בטבלת הליגה. את עונת 1999/2000 כבר פתח כשחקן הרכב תחת ברינדיסי. גם החלפתו של המאמן בחודש ינואר בפאקו פלורס לא פגעה במעמדו של סרחיו כשחקן הרכב, והוא סיים את העונה עם 32 הופעות בליגה. סרחיו לא כבש שער ליגה במהלך שתי עונות רצופות, אך הצליח למצוא את הרשת במעמד גמר הגביע. על אף עונה פושרת בליגה, שהסתיימה במקום ה-14, הצליחה אספניול להעפיל לגמר הגביע תוך שהיא מדיחה בין היתר את ריאל מדריד בחצי הגמר, ובמשחק הגמר פגשה את אתלטיקו מדריד. בדקה ה-84 חטף סרחיו כדור בחצי המגרש של אתלטיקו, ובעט מכעשרים מטרים בבעיטת יעף בחצי גובה כדי להעלות את אספניול ליתרון 0–2. בסיום, 2-1 לאספניול ותואר ראשון לסרחיו בקריירה.
בעונת 2000/2001 פתח סרחיו בכל 38 משחקי הליגה של קבוצתו, הוחלף רק בארבעה מהם, וכבש ארבעה שערי ליגה ועוד צמד בגביע אופ"א. אספניול סיימה את העונה במקום התשיעי, ובתום העונה החליט סרחיו לעזוב את המועדון בחיפוש אחר אתגרים חדשים בקריירה. בסך הכול כבש סרחיו חמישה שערי ליגה ב-110 הופעות במדיה של אספניול.
קריירת משחק > דפורטיבו לה קורוניה

לקראת עונת 2001/2002 הצטרף סרחיו לסגנית האלופה, דפורטיבו לה קורוניה של המאמן חבייר אירורטה. עונת הבכורה שלו במועדון הייתה מוצלחת, אישית וקבוצתית. הוא שותף בכל 38 משחקי הליגה של דפורטיבו וכבש ארבעה שערים, שסייעו לקבוצתו לסיים כסגנית האלופה. סרחיו ערך את הופעותיו הראשונות בקריירה בליגת האלופות, כאשר עבר עם לה קורוניה את שלב הבתים הראשון והשני, ואף כבש מול מנצ'סטר יונייטד בשלב הבתים הראשון. דפורטיבו נעצרה רק ברבע הגמר, מול אותה היונייטד, ובסך הכול ערך סרחיו עשר הופעות בליגת האלופות באותה העונה. בנוסף, זכה סרחיו עם לה קורוניה בגביע המלך השני שלו בקריירה. הייתה זו המהדורה המאה של המפעל, ולה קורוניה פגשה בגמר את ריאל מדריד. כבר בדקה השישית קיבל סרחיו כדור מדייגו טריסטן, הטעה את פרננדו היירו וגלגל את הכדור בין רגליו של השוער ססאר סאנצ'ס, כדי לקבוע 0–1 ללה קורוניה. טריסטן עצמו הכפיל, ראול רק צימק, ולה קורוניה זכתה בגביע השני בתולדותיה.
כבר בפתיחת העונה הבאה פתח סרחיו פעמיים בניצחון הכפול, 4-0 במצטבר על ולנסיה, וזכה עם קבוצתו בתואר הסופר קאפ הספרדי. הוא המשיך להיות לבורג חשוב בקבוצה כאשר בחמש העונות הבאות החמיץ, במצטבר, עשרה משחקי ליגה בלבד, וסיים עם הקבוצה פעמיים במקום השלישי. לאחר ששותף ב-24 משחקים בלבד בעונת 2009/2010, עזב סרחיו את הקבוצה לאחר תשע עונות, עם 27 שערי ליגה ב-294 הופעות. למעט בעונתו האחרונה, מצא סרחיו את הרשת בכל אחת מעונותיו במועדון.
לקראת עונת 2010/2011 הצטרף סרחיו לעולה החדשה לליגה הבכירה, לבאנטה. בחציה הראשון של העונה שיחק סרחיו באופן תדיר, ובמחזור הרביעי אף כבש את שער הניצחון כשלבאנטה גברה 0–1 בחוץ על אלמריה, ניצחון שהגיע לאחר שלושה הפסדים רצופים בפתיחת העונה. עד לתחילת חודש ינואר רשם סרחיו 14 הופעות ליגה וכבש פעמיים, אך סדרת פציעות השביתה אותו עד לתום העונה, ובסיומה שוחרר מהמועדון ופרש ממשחק פעיל בגיל 35.
קריירת משחק > נבחרת ספרד

סרחיו רשם את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד ב-24 במרץ 2001, תחת המאמן חוסה אנטוניו קמאצ'ו, שהיה הראשון להעניק לסרחיו הזדמנות גם כשהיה מאמן אספניול. סרחיו עלה כמחליף במקומו של ז'וזפ גוארדיולה בדקה ה-83 בניצחון 0–5 על ליכטנשטיין במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002.
סרחיו זומן כשחקן משלים בסגל של קמאצ'ו לקראת מונדיאל 2002. הוא לא שותף בניצחונות על סלובניה ועל פרגוואי, וזכה להופעה בודדת במשחק האחרון של שלב הבתים, כשהחליף את דויד אלבלדה בדקה ה-53 בניצחון 2–3 על דרום אפריקה. הוא לא שותף בניצחון על אירלנד בדו-קרב בעיטות עונשין בשמינית הגמר, ולא בהפסד למארחת דרום קוריאה, גם כן בפנדלים, בשלב רבע הגמר.
כחודשיים לאחר המונדיאל, שותף סרחיו פעמיים במסגרת מוקדמות יורו 2004, תחת המאמן איניאקי סאס. המאמן החדש לא שיתף עוד את סרחיו, ואף לא זימן אותו לסגל לקראת יורו 2004. כשנתיים לאחר מכן, ב-17 באוגוסט 2005, שב סרחיו ללבוש את מדי הנבחרת להופעה בודדת ואחרונה במדי ספרד, תחת מחליפו של סאס בנבחרת, לואיס אראגונס. הוא נכנס כמחליף במקומו של צ'אבי אלונסו במחצית הניצחון 0–2 על אורוגוואי במשחק ידידות בחיחון. בסך הכול רשם סרחיו 11 הופעות במדי ספרד.
בין השנים 1999 ל-2013, ובמקביל להופעותיו בנבחרת ספרד, ערך סרחיו 15 הופעות במדי נבחרת קטלוניה, בהן כבש שני שערים.