stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דעיכה אמריקאית
הערכה > תַרְבּוּת

פרשנים כמו אלן בלום, אד הירש וראסל ג'קובי הציעו שהתרבות האמריקאית נמצאת בדעיכה. סמואל פ. הנטינגטון התייחס בביקורתיות למגמה בתרבות ובפוליטיקה האמריקאית של ניבוי ירידה מתמדת מאז סוף שנות החמישים. כפי שהוא ראה זאת, הדקליניזם הגיע בכמה גלים ברורים, כלומר בתגובה להשקת ספוטניק של ברית המועצות; למלחמת וייטנאם; להלם הנפט של 1973; למתיחות הסובייטית בסוף שנות ה-70; ולאי הנחת הכללית שליוותה את סופה של המלחמה הקרה. לפי ההיסטוריון האמריקאי ראסל ג'ייקובי, עליית המרקסיזם האקדמי, הכלכלות הפוליטיות הרדיקליות ומחקרי ספרות ותרבות ביקורתיים מאז מלחמת העולם השנייה תרמו לשקיעתה של התרבות האמריקאית.
ויליאם ג'יי בנט טוען שההידרדרות התרבותית של אמריקה מעידה על "שינוי בעמדות ובאמונות של הציבור". לפי אינדקס האינדיקטורים התרבותיים המובילים, שפורסם ב-1993, המתאר באופן סטטיסטי את התנאים המוסריים, החברתיים וההתנהגותיים של החברה האמריקאית המודרנית, המתוארים לעיתים קרובות כ'ערכים', מצבה התרבותי של אמריקה היה בדעיכה ביחס למצבים שלפני 30 שנה, 1963. המדד הראה כי חלה עלייה בפשיעה האלימה ביותר מפי 6, הלידות הבלתי חוקיות ביותר מפי 5, שיעור הגירושים פי 5, אחוז הילדים המתגוררים בבתים חד הוריים פי 4, ובני הנוער. שיעור ההתאבדות פי שלושה במהלך תקופה של 30 שנה.
לפי קנת וייסברוד, אף על פי שחלק מהסטטיסטיקות מצביעות על ירידה אמריקאית (עלייה בשיעור התמותה, שיתוק פוליטי והגברת הפשיעה),"לאמריקאים הייתה תרבות נמוכה במשך זמן רב מאוד, ומזמן קידמו אותה". הוא חושב שהאובססיה לירידה היא לא משהו חדש, כמשהו שמקורו בפוריטנים. "הדעיכה התרבותית, במילים אחרות, היא אמריקאית כמו עוגת תפוחים", טוען וייסברוד. וייסברוד משווה את צרפת שלפני המהפכה ואמריקה של ימינו בשל הוולגריות שלהן, שלטענתו היא "הרחבה כמעט טבעית או תוצאה של כל מה שמתורבת: האדרת האגו".
דניאל בל טען שתפיסת הירידה היא חלק מהתרבות. "מה שההיסטוריה הארוכה של הדקליניזם' האמריקאי - בניגוד לדעיכה האפשרית בפועל של אמריקה - מרמזת", אומר דניאל בל,"הוא שלחרדות הללו יש קיום משל עצמן שהוא די נבדל מהעמדה הגאו-פוליטית האמיתית שלנו. מדינה; שהם נובעים ממשהו המושרש עמוק בנפש הקולקטיבית של המעמדות המפטפטים שלנו כמו מניתוחים פוליטיים וכלכליים מפוכחים".
לפי RealClearPolitics, הצהרות על ירידה בכוחה של אמריקה היו נפוצות מאז תחילת המדינה. לדברי העיתונאי האוסטרלי ניק בראיינט, "אזהרות מפני דעיכה אמריקאית אינן חדשות בשום פנים ואופן". במאה ה-20, הדקלניזם הגיע במספר גלים ברורים. בספר משנת 2011 טענו תומאס ל. פרידמן ומייקל מנדלבאום כי ארצות הברית נמצאת בעיצומו של "הגל החמישי של דקליניזם". הראשון הגיע "עם 'הלם הספוטניק' של 1957", השני עם מלחמת וייטנאם, השלישי עם "הבעייתיות" של הנשיא ג'ימי קרטר ועלייתה של יפן, והרביעי עם כוחה המוגבר של סין. על פי רוברט ליבר ב-2021, "הכרזות של דקליניסטים על אמריקה הופיעו מאז הקמתה של אמריקה" ו"יכול להיות מאלף להשוות את הטיעונים והמרשמים הנוכחיים של הדקליניזם החדש עם הרעיונות של תקופות קודמות".
הערכה > קיטוב פוליטי

פרשנים וסקרים רבים הבחינו בעלייה בקיטוב הפוליטי בארצות הברית.
כמה חוקרים קשרו מגמות לקיטוב פוליטי בארצות הברית ובמדינות אחרות להגברת אי השוויון הכלכלי וירידה כלכלית. דייוויד לאונהרדט כותב כי "ההכנסות, העושר ותוחלת החיים בארצות הברית קפאו על קיפאון עבור חלק גדול מהאוכלוסייה,מה שתורם למצב רוח לאומי זועם ולהחרפת הפילוגים הפוליטיים. התוצאה היא ממשלה לא מתפקדת למחצה, אשר שוחקת רבים מהיתרונות הגדולים ביותר של המדינה על פני סין."
על פי דו"ח של חוקרי אוקספורד, כולל הסוציולוג פיליפ נ. הווארד, מדיה חברתית מילאה תפקיד מרכזי בקיטוב פוליטי בארצות הברית, עקב תעמולה חישובית - "השימוש באוטומציה, אלגוריתמים וניתוח נתונים גדולים כדי לתמרן את הציבור החיים" - כמו הפצת חדשות מזויפות ותיאוריות קונספירציה. החוקרים הדגישו את תפקידה של סוכנות המחקר הרוסית לאינטרנט בניסיונות לערער את הדמוקרטיה בארצות הברית ולהחריף את המחלוקות הפוליטיות הקיימות. השיטות הבולטות ביותר למידע שגוי היו לכאורה פוסטים אורגניים ולא פרסומות, ופעילות ההשפעה גדלה לאחר, ולא הוגבלה לבחירות 2016. שרה קרפס מברוקינגס מציינת כי בעקבות פעולות השפעה זרה שאינן חדשות אלא מועצמות על ידי כלים דיגיטליים, ארצות הברית נאלצה להוציא כספים מופקעים על אמצעי הגנה "רק כדי לשבור את הלגיטימיות הדמוקרטית".
מייקל מקפול, לשעבר שגריר ארצות הברית ברוסיה בין השנים 2012 ל-2014,מאמין שארצות הברית עמדה בפני דעיכה דמוקרטית, הנובעת מקיטוב עילית ונזק שנגרם על ידי הנשיא לשעבר דונלד טראמפ לאמון בבחירות וקשרים עם בעלי ברית דמוקרטיים. מקפאול קובע כי הירידה בדמוקרטיה מחלישה את הביטחון הלאומי ומרסנת מאוד את מדיניות החוץ.
על פי נתוני סקר 2021 שנאספו מ-YouGov,Nationscape ו-Votter Study Group,36% מהמשיבים הרפובליקנים ו-33% מהמשיבים הדמוקרטים אומרים שהם "מרגישים מוצדק להשתמש באלימות כדי לקדם מטרות פוליטיות".זה מייצג עלייה חדה מ-2017,שבה רק 8% מהמשיבים הרפובליקנים ו-8% מהדמוקרטים אמרו את אותו הדבר. באופן דומה, סקר שנערך על ידי מרכז פוליטיקה של אוניברסיטת וירג'יניה מצא כי יותר מ-80% מהדמוקרטים והרפובליקנים מאמינים כי המפלגה היריבה מהווה "סכנה ברורה ונוכחת לדמוקרטיה האמריקאית". בסך הכל, יותר מ-80% מהמשיבים בסקר אמרו שהם חוששים שהם או מישהו קרוב להם יחוו "אובדן אישי או סבל עקב ההשפעות" של מדיניות המפלגה היריבה.
עד 1970 חלק ארצות הברית מהייצור העולמי ירד מ-40% ל-25%, בשנת 2018, אי השוויון בהכנסות הגיע לרמה הגבוהה ביותר שנרשמה על ידי לשכת מפקד האוכלוסין.
חלק מהמרכזים מאמינים שהמשבר הפיסקאלי האמריקאי נובע מהעלייה בהוצאות על תוכניות חברתיות או לחלופין מהעליות בהוצאות הצבאיות למלחמות עיראק ואפגניסטן, שתיהן יובילו לירידה. עם זאת, ריצ'רד לכמן טוען שאם ההוצאות הצבאיות או הכוללות לא ילחצו על כלכלת ארצות הברית, הן לא יתרמו לירידה בארצות הברית. לכמן מתאר את הבעיה האמיתית כ"הקצאה שגויה של הכנסות והוצאות ממשלתיות, וכתוצאה מכך הסטת משאבים מהמשימות החיוניות לשמירה על דומיננטיות כלכלית או גאופוליטית". קנדי טוען שככל שההוצאות הצבאיות גדלות, הדבר מפחית את ההשקעות בצמיחה כלכלית, מה שבסופו של דבר "מוביל לספירלה מטה של צמיחה איטית יותר, מיסים כבדים יותר, העמקת הפיצולים המקומיים על סדרי עדיפויות הוצאות והחלשת היכולת לשאת בנטל ההגנה".
הערכה > בריאות

אנליסטים שונים חיברו אתגרי בריאות בארצות הברית, כמו עליית עלויות שירותי הבריאות, לירידה הלאומית הכוללת. מאמר משנת 2018 ב-American Journal of Public Health סקר מספר גורמים שנצפו על ידי חוקרים קודמים כמו עליית עלויות שירותי הבריאות, ירידה בתוחלת החיים ועלייה ב"מוות מייאוש" כמו התאבדויות ומנות יתר של סמים, וחיבר זאת ל-"החולשה ארוכת הטווח שנראתה בארצות הברית". שיעור תמותת האמהות יותר מהכפיל את עצמו בארצות הברית מאז סוף שנות ה-80 בניגוד מוחלט למדינות מפותחות אחרות.
על פי מדד ההתקדמות החברתית, ארצות הברית מתמודדת עם "ירידות קטנות אך קבועות" בעניינים בריאותיים ובנושאים אחרים, ויחד עם ברזיל והונגריה הייתה אחת המדינות הבודדות שגלשו אחורה במדד בין 2010 ל-2020. לגבי המדד, אמר ניקולס קריסטוף כי הדבר מצביע על בעיות מבניות שקדמו לטראמפ, כאשר טראמפ הוא "סימפטום לבעיה זו, וגם גורם להאצתו".
מומחים מדעיים רבים ופקידי ממשל לשעבר מתחו ביקורת על דונלד טראמפ והממשל שלו בתגובה למגפת COVID-19, כגון התערבות בסוכנויות מדע וביצוע שקר במהלך מגפת COVID-19. ב-Nature, ג'ף טולפסון הזהיר שהנזק של טראמפ למדע עלול לקחת עשרות שנים להתאושש ממנו, וחלק מהנזק הזה עלול להיות קבוע. באוקטובר 2020,מחקר פיו מצא שהטיפול של טראמפ במגפת הקורונה שחקה את המוניטין העולמי ההולך ופוחת של אמריקה.
תחרות עם סין > מדיניות חוץ

במאי 2020, בהתאם לחוק הסמכות ההגנה הלאומית של ג'ון ס. מקיין לשנת הכספים 2019,מסר ממשל טראמפ דו"ח, "גישה אסטרטגית של ארצות הברית לרפובליקה העממית של סין" לחברי הקונגרס האמריקאי. הדו"ח קובע גישה של הממשלה כולה כלפי סין במסגרת אסטרטגיית הביטחון הלאומי לשנת 2017,האומרת שהגיע הזמן שארצות הברית "תחשוב מחדש על המדיניות הכושלת של שני העשורים האחרונים - מדיניות המבוססת על ההנחה שמעורבות עם יריבים והכללתם ב מוסדות בינלאומיים ומסחר עולמי יהפכו אותם לשחקנים טובים ולשותפים אמינים". הדו"ח אומר שהוא "משקף הערכה מחדש בסיסית של האופן שבו ארצות הברית מבינה ומגיבה למנהיגי סין, ומוסיף "ארצות הברית מכירה בתחרות האסטרטגית ארוכת הטווח בין שתי המערכות שלנו".
בפברואר 2021,הנשיא ג'ו ביידן אמר כי סין היא "המתחרה הרצינית ביותר" המציבה אתגרים על "השגשוג, הביטחון והערכים הדמוקרטיים" של ארצות הברית מזכיר המדינה, אנטוני בלינקן, הצהיר כי הגישות האופטימיות הקודמות כלפי סין היו פגום, וכי סין מציבה את "האתגר המשמעותי ביותר של כל מדינת לאום בעולם לארצות הברית". בלינקן גם הסכים שקודמו של ביידן, דונלד טראמפ,"צדק בגישה נוקשה יותר כלפי סין". באפריל 2021,הסנאט האמריקני הציג חקיקה מרכזית בתגובה לכוח הגובר של סין בעניינים בינלאומיים. הצעת החוק, שכותרתה "חוק התחרות האסטרטגית של 2021",משקפת את הגישה הנוקשה של הדמוקרטים בקונגרס והרפובליקנים, ונועדה להתמודד עם היוזמות הדיפלומטיות והאסטרטגיות של ממשלת סין.
במאי 2021,אוחד חוק התחרות האסטרטגי של 2021 להצעת חוק גדולה יותר, חוק החדשנות והתחרות של ארצות הברית (USICA),המאשר US$110 billion למחקר טכנולוגי בסיסי ומתקדם על פני תקופה של חמש שנים. ביוני 2021,USICA העביר 32–68 בסנאט בתמיכה דו-מפלגתית.
השוואה למדינות קודמות

הנטינגטון שם לב שהתחזיות של דעיכה אמריקאית היו חלק מהפוליטיקה האמריקאית מאז סוף שנות החמישים. לדברי דניאל בל, "לרבים מהפרשנים המובילים באמריקה היה דחף רב עוצמה לראות בעקביות את ארצות הברית כמקרה סל חלש, 'מבודל', שייפול לידי יריבות חזקות יותר באותה מידה שבה נפלה רומא לידי הברברים, או צרפת. הנרי החמישי באגינקורט". הנטינגטון ביקר את הדקלניזם כמוטעה, אך שיבח אותו בכמה סעיפים,"הדקלניזם חזה את הצטמקות הכוח האמריקאית. בכל שלביה חיזוי זה הפך למרכזי במניעת הצטמקות זו".
מייקל הדסון מצביע על כך שחובת חובות נחוצה כאשר החובות של אנשים למדינה גדולים מדי. בעוד שאימפריות מוקדמות יותר (האשוריות) שרדו באמצעות מחילת חובות תקופתית, מנהג זה הסתיים עם האימפריה הרומית, וכתוצאה מכך התרוששות ונישול של חקלאים, ויצרה גוש פרולטריון הולך וגדל. אותו תהליך תרם להתמוטטות האימפריה הבריטית ונמשך גם היום, עם משברים פיננסיים תקופתיים (שנות ה-30,2008) אשר מוקלים רק על ידי חילוץ ממשלתי או מלחמה. הדסון מוסיף כי בכל פעם שההיסטוריה חוזרת על עצמה, המחיר עולה, כלומר ארצות הברית נהרסת על ידי חוב בנקאי ללא מנגנון סליחה, מה שהופך את הקריסה לבלתי נמנעת.
מדען המדינה פול ק. מקדונלד כותב שמעצמות גדולות יכולות להיות בדעיכה יחסית או מוחלטת ודן בדרכים שבהן הן מגיבות לעיתים קרובות. הנפוץ ביותר הוא התנתקות (הפחתת חלק מההתחייבויות של המדינה, אך לא את כולן).
השוואה למדינות קודמות > בריטניה

קנדי טוען כי "האיתנות הפיננסית הבריטית הייתה הגורם היחיד המכריע בניצחונותיה על צרפת במהלך המאה ה-18.פרק זה מסתיים על מלחמות נפוליאון והמיזוג של החוסן הפיננסי הבריטי עם חוזק תעשייתי חדש". הוא צופה שככל שהדולר האמריקאי מאבד את תפקידו כמטבע עולמי, הוא לא יוכל להמשיך ולממן את הוצאותיו הצבאיות באמצעות הוצאות גירעונות.
לפי ריצ'רד לכמן, ארצות הברית תחזיק מעמד הרבה יותר זמן אם, כמו בריטניה, היא תוכל להגביל משפחות ואליטות מסוימות משליטה בלעדית במשרדים ובסמכויות שלטוניות.
השוואה למדינות קודמות > ברית המועצות

ההיסטוריון הרולד ג'יימס כתב מאמר שכותרתו "אמריקה הסובייטית המאוחרת", המשווה את ארצות הברית של ימינו לברית המועצות לשעבר. ג'יימס כתב שהיבטים רבים של ארצות הברית דומים כיום לברית המועצות המאוחרת: התגברות הסכסוך החברתי, יריבויות אתניות/גזעיות והידרדרות כלכלית. הוא חזה שהדולר עלול לאבד מערכו ולהתחיל להיראות כמו הרובל הסובייטי. ג'יימס סיים את המאמר באומרו כי הירידה הכלכלית תימשך,גם אם יחול שינוי בהנהגה,מה שהצביע על חוסר יכולתו של גורבצ'וב למנוע קריסה לאחר שירש את ברז'נייב.
אלכס לו, בעל טור מ-South China Morning Post,כתב,"רוסיה הסובייטית תחת מיכאיל גורבצ'וב לא ידעה שהם כבר איבדו את האימפריה עד שהיה מאוחר מדי. גורלה של ארצות הברית לא יהיה שונה."
פרשנים

הפילוסופים מייקל הארדט ואנטוניו נגרי, חושבים באמצע שנות התשעים על מעבר מתמשך למבנה מתהווה שנוצר בקרב מעצמות שלטון שהמחברים מכנים "אימפריה".
ההיסטוריון האמריקאי מוריס ברמן כתב טרילוגיית ספרים שפורסמה בין 2000 ל-2011 על שקיעתה של הציוויליזציה האמריקאית.
איגור פנארין, מדען המדינה ובוגר בית הספר לפיקוד צבאי גבוה לתקשורת של ה-KGB, חזה שהחל מ-1998,ארצות הברית תתמוטט לשישה חלקים ב-2010. הוא גם כתב את The Crash of the Dollar and the Disintegration of the USA (2009).
האנליסט הפוליטי הרוסי סטניסלב בלקובסקי חזה שאולי זה תורה של אמריקה לצלול לתוך אלימות הרסנית וקריסה בלתי נמנעת.
העיתונאי האמריקאי כריס הדג'ס, בספרו America: The Farewell Tour מ-2018, חוזה ש"תוך עשור, שניים לכל היותר" אמריקה תחדל להיות מעצמת העל הדומיננטית בעולם.
בשנת 2017,אוון אוסנוס מ"הניו יורקר" תיאר תרחיש פוטנציאלי למהפכה אלימה בארצות הברית ואת ההשלכות על "עשירי העל".
דונלד טראמפ היה המועמד הראשון לנשיאות שקידם את הרעיון שארצות הברית נמצאת בדעיכה.
לאחר מהומות הקפיטול של ארצות הברית ב-6 בינואר, כתב הפינגטון פוסט אמילי פק כתבה מאמר שכותרתו "מהומות הקפיטול מתגבשות: 4 שנים של דעיכה אמריקאית".
ז'אן שרטין, ראש ממשלת קנדה לשעבר (1993-2003),תיאר את בחירתו של טראמפ כ"טעות מונומנטלית" שבישר על "הסוף האמיתי של האימפריה האמריקאית" בספר זיכרונות מ-2018.
צוות החשיבה האמריקני Atlantic Council טוען כי בעוד שארצות הברית אכן מתדרדרת, המחשבה שהיא בלתי הפיכה היא "פסימיות לא רציונלית".
דעת קהל

סקרים של 2018 הציבו את הנהגת ארצות הברית מדרגה מתחת ל-31% של סין והותירו את גרמניה כמעצמה הפופולרית ביותר עם אישור של 41%.
סקר משנת 2019 שבוצע על ידי מרכז המחקר Pew מראה שרוב האמריקנים חזו שהכלכלה האמריקאית תהיה חלשה יותר ב-2050. כמו כן, אומר הסקר, רוב האנשים חשבו שארצות הברית תהיה "מדינה עם חוב לאומי צומח, פער רחב יותר בין עשירים לעניים וכוח עבודה מאוים על ידי אוטומציה".
בעיצומה של מגפת הקורונה, דעת הקהל של ארצות הברית וסין החמירה ברוב המדינות שנסקרו על ידי Pew Research. דעתה של ארצות הברית הייתה חיובית יותר מזו של סין באופן כללי; חוות הדעת על הטיפול במגפה הייתה שלילית בשתי המדינות, אך חוות הדעת של הטיפול של סין במגפה הייתה חיובית יותר מארצות הברית.
בסקר שנערך ב-2021 בקרב 1,019 אמריקאים מיד לאחר ההסתערות על הקפיטול, 79% מהנסקרים אמרו שאמריקה "מתפרקת". עם זאת, שיעור דומה מהנשאלים בסקר ציינו כי הם "גאים להיות אמריקאים".
על פי סקר שנערך בינואר 2021 של 1,032 אנשים ממדינות ASEAN על ידי מכון ISEAS-Yusof Ishak של סינגפור,61.5% מהנשאלים אמרו שהם יבחרו בארצות הברית על פני סין אם יצטרכו לבחור צד ביריבות המתמשכת בין שתי המדינות. התמיכה בארצות הברית עלתה ב-7.9% מהסקר של השנה הקודמת.
בסוף ינואר 2021 דיווחה Pew שכאשר השבעתו של ביידן התקרבה, הסקרים הראו כי הדעה הבינלאומית של ארצות הברית באירופה השתפרה באופן משמעותי, והעלתה ל-72-84% אופטימיות לגבי יחסי ארצות הברית בבריטניה, צרפת וגרמניה.
ראו גם

אחרי האימפריה מאת עמנואל טוד
המאה האמריקאית
פרויקט האימפריה האמריקאית
האימפריאליזם האמריקאי
שְׁחִיתוּת
שקיעת המערב מאת אוסוולד שפנגלר
אידיוקרטיה: הטמטום שולט, סרט קומדיה מדע בדיוני משנת 2006
ניהל ירידה
פאקס אמריקנה
משבר אמצע החיים הפוליטי
קיפאון פוליטי
חגורת חלודה
איש חולה של אירופה
קריסה חברתית
קריסת מדינה
קריסת מעצמות על
המשבר הפיננסי של 2007–2008
האוסף המלכותי

תצוגת האוסף המלכותי בארמון בקינגהאם
האוסף המלכותי (באנגלית: The Royal Collection) הוא אוסף האמנות של משפחת המלוכה הבריטית. הוא נמצא בבעלותו של המונרך הבריטי, אך אינו חלק מרכושו הפרטי, אלא מנוהל על ידי "קרן הנאמנות האוסף המלכותי". האוסף כולל למעלה מ-7,000 ציורים, 40,000 ציורי מים ושרטוטים, ו-150,000 תחריטים אמנותיים, וכן שטיחי קיר, רהיטים, קרמיקה, ספרים ויצירות אמנות נוספות. שווי האוסף מוערך ביותר מ-10 מיליארד ליש"ט.
מיקום

האוסף מפוזר בין מספר אתרים. חלקם, כמו ארמון המפטון קורט, פתוחים לקהל ואינם משמשים למגורי משפחת המלוכה. אתרים אחרים, כמו טירת וינדזור, נגישים באופן מוגבל בשל תפקידם כמעונות מלכותיים. בגלריית המלכה בארמון בקינגהאם שבלונדון מוצגות תערוכות מתחלפות, וישנה גלריית מלכה נוספת בארמון הולירוד באדינבורו.
ראשית האוסף

מעט מאוד יצירות שרדו מתקופה שלפני שלטונו של הנרי השמיני. היסוד לאוסף הונח על ידי צ'ארלס הראשון, אשר רכש את האוסף של משפחת גונזגה ממנטובה, שכלל יצירות של רפאל, לאונרדו דה וינצ'י, טיציאן, קורסיו, מנטניה ואחרים. נוסף על כך, התקבלו תרומות, כמו יצירות של אלברכט דירר. צ'ארלס הראשון היה חובב אמנות נלהב ותמך באמנים בני זמנו, במיוחד פטר פאול רובנס ואנתוני ואן דייק. לאחר הוצאתו להורג בשנת 1649, נמכרו רוב יצירותיו בתקופת הרפובליקה של אנגליה.
המאה ה-17

במהלך הרסטורציה האנגלית הושבו חלק מהיצירות שנמכרו. ב-1660 קיבל צ'ארלס השני תרומה נדיבה מהרפובליקה ההולנדית, שכללה 28 ציורים מתקופת הרנסאנס ו-12 פסלים קלאסיים. צ'ארלס השני
המשיך לאסוף אמנות, וכאשר הגיעו לאנגליה אמנים הוגנוטים רבים, גדל באוסף מספר היצירות בסגנון צרפתי. מרי השנייה החלה לאסוף פורצלן, בעוד שבעלה, ויליאם השלישי, התעניין בעיקר בכלים מדעיים כגון שעונים וברומטרים.
המאה ה-18

קרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך, אשתו של ג'ורג' השני, אספה יצירות אמנות מהמאה ה-16. בנם, פרדריק, נסיך ויילס, רכש בעיקר ציורים של אמנים צרפתים ופלמיים, כמו גספר פוסן, יאן ברויגל ופרנס האל. הוא גם תמך באמני הרוקוקו, בהם יאקופו אמיגוני וצ'ארלס אנדרה ואן לו.
המאה ה-19

ג'ורג' הרביעי היה אספן נלהב של אמנות, תכשיטים, רהיטים, פורצלן ונשק. בתקופתו גדל האוסף משמעותית, עם דגש על ציורים הולנדיים ופלמיים. כמו כן, הוא היה פטרון של אמנים עכשוויים, כמו ג'ורג' סטאבס ותומאס לורנס. ויקטוריה, ובעיקר בעלה אלברט, אספו יצירות עכשוויות ופסלים מודרניים. חלק גדול מהפריטים שנתקבלו בתקופה זו היוו את היסוד למוזיאון ויקטוריה ואלברט.
המאה ה-20 ואילך

אדוארד השביעי אסף יצירות אמנות מדנמרק ויצר אוסף מרשים של יצירותיו של פטר קארל פברז'ה, כולל שלושה ביצי פברז'ה. ג'ורג' החמישי ומרי מטק הרחיבו את אוסף פברז'ה והתעניינו גם ביצירות אמנותיות ובספרים נדירים. בתקופת אליזבת השנייה בוצעו פרויקטים לשימור, קטלוג ותצוגה של האוסף. רכישות חדשות מתמקדות בהשלמת חלקים היסטוריים של האוסף יותר מאשר בהוספת יצירות עכשוויות.
ניהול

המחלקה לאוסף המלכותי, ארגון צדקה רשום ואחת מחמש המחלקות של משק הבית המלכותי, אחראית על קטלוג, שימור, ניקוי, שחזור ותצוגת היצירות. בשנת 2011/12 העסיקה המחלקה 447 עובדים במשרה מלאה והכניסה 50.3 מיליון ליש"ט.
גלריית תמונות נבחרות מתוך האוסף

המלכה ויקטוריה רוכבת החוצה, פרנסיס גרנט
"פאולוס הקדוש מטיף באתונה", רפאל, 1516 (בהשאלה למוזיאון ויקטוריה ואלברט)
נישואיה של ויקטוריה, הנסיכה המלכותית, ג'ון פיליפ
"אפולו ודיאנה", לוקאס קראנאך האב, בסביבות 1526
דיוקן סר הנרי גילדפורד, הנס הולביין, 1527
מדונה והילד בנוף עם טוביה והמלאך, טיציאן,1535–1540
"טבח החפים מפשע", פיטר ברויגל האב, 1565–1567
נוף מיוער עם מפגש יצחק ורבקה, פרנצ'סקו צוקרלי
"הקריאה של הקדושים פטרוס ואנדראס", קאראווג'ו, בערך 1602–1604
ערב המבול, ג'ון מרטין
פלר דה ליס, אברהם קופר
יוסף ואשת פוטיפר ציור מעשה ידי אורציו ג'נטילסקי משנת 1632
נוף הנהר עם משה בתיבה, פרנצ'סקו צוקרלי
"צ'ארלס הראשון בשלושה מצבים", אנתוני ואן דייק, בערך 1635–1636
הערות שוליים

↑  Administration | The Royal Collection, web.archive.org, ‏2012-10-06
1 2 3 4 5  The Royal Collection - History of the Royal Collection: The Collectors, web.archive.org, ‏2011-01-07
↑  AIMS OF THE ROYAL COLLECTION TRUS T, royalcollection.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 2362 6928  LCCN: nb2004308660  VIAF: 5265149068497665730002   WorldCat (עם VIAF): 5265149068497665730002
מרגוט לאנדר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 באוגוסט 1910 אוסלו, נורווגיה 
 פטירה:  18 ביולי 1961 (בגיל 50) קופנהגן, דנמרק 
 מדינה:  נורווגיה 
 בן או בת זוג:  האראלד לאנדר (28 במאי 1932–1942) 
 
מרגוט אלה פלורנץ לאנדר (בדנית: Margot Ella Florentz Lander;‏ 23 באוגוסט 1910 – 18 ביולי 1961) הייתה פרימה בלרינה בלהקת הבלט המלכותי הדני, הבלרינה הדנית החשובה ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20.
ביוגרפיה

לאנדר נולדה באוסלו לאלה פלורנץ, זמרת אופרה, ומרקס גרהארד, עיתונאי. היא החלה את לימודיה בבית הספר של הבלט המלכותי הדני בשנת 1917 והצטרפה ללהקה בשנת 1928. כעבור שנתיים נישאה להאראלד לאנדר, רקדן וכוריאוגרף, שהיה למנהל הבלט בבלט המלכותי הדני.
מרגוט לאנדר הייתה לרקדנית ראשית ב-1933 ולפרימה בלרינה הראשונה של דנמרק ב-1942. היא רקדה תפקידים ראשיים בבלטים של האראלד לאנדר, ברפרטואר של אוגוסט בורנונביל וכן בקופליה ובאגם הברבורים, לפני שפרשה ב-1950.
אנגיאלפלד

| --- | --- |

כנסייה סנט מרגיט (מרגרטה הקדושה) מבית ארפאד בככר להל בשכונת אנגיאלפלד בבודפשט (פשט)
 מדינה:  הונגריה הונגריה
 עיר:  בודפשט בודפשט
 רובע:  רובע 13
 תאריך ייסוד:  תחילת המאה ה-19
 שטח:  6.9 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בשכונה:  62,006 (2001)
  ‑ צפיפות:  8,986 נפש לקמ"ר (2001)
 קואורדינטות:  47°31′00″N 19°03′36″E﻿ / ﻿47.51667°N 19.06000°E﻿ / 47.51667; 19.06000
  מפת מיקום  מפה מפורטת   מפת רובע 13 בבודפשט  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מפת הרובע ה-13 בבודפשט והרבעים הסמוכים אליו
אנגיאלפלד (בהונגרית: Angyalföld, בגרמנית: Engelsfeld - בתרגום: "שדה המלאך") היא שכונה בבודפשט, בירת הונגריה השוכנת בצפונה של פשט ומבחינה מנהלית מהווה את מרבית שטחו (הצפוני) של הרובע ה-13. שמה אומץ על ידי הרובע כולו. במקור - שכונת פועלים, החל משנות ה-1990 עוברת תהליך של גנטריפיקציה.
אנגיאלפלד משתרעת בין הדנובה לפסי הרכבת.
גבולותיה הם: מהדנובה - מסילת הברזל בודפשט - אסטרגום - דרך אוי פאלוטאי (Új Palotai út) - רחוב דוגנויץ' - רחוב מדריד, דרך סנט לאסלו - רחוב קמפור - רחוב טאטאי - דרך סגד - רחוב דֵוֵוני (Dévényi) - רחוב ואגאן (Vágány) - מסילת הברזל אל ואץ וסוב - מנהרת הרכבת של רחוב בּוּלצ'וּ - רחוב בולצ'ו - רחוב להל - ככר להל (הצד המערבי והמזרחי) - דרך ואצי - רחוב מדר - הדנובה עד למסילת הברזל בודפשט-אסטרגום.
שכונת אנגיאלפלד רבתי, כלומר הרובע ה-13, כולל בימינו גם את האי מרגיט, ואת אויליפוטווארוש.
השם

השם המקורי של השכונה הוא גרמני: Engelsfeld - והוא תועד לראשונה בשנות ה-1830. אין הסבר ודאי לשם זה. ייתכן כי הוא נובע משמה של משפחת אנגל (Engl) האוסטרית שהגיעה לכאן מדרום טירול. 
בפנקס האוכלוסין של הפרבר טרזווארוש נמצא שם משפחה זה במפקד האוכלוסין שנערך בשנות ה-70 של המאה ה-18. לכורם בשם שטפאן אנגל היו אדמות שנקראו "אנגלספלד". השם "אנגיאלפלד" הוא 
תרגומו להונגרית. לפי השערה אחרת סיפור שמה של השכונה הוא אחר: על יד הנחל ראקוש היה קיים בעבר מקום שנקרא "טחנת הקמח של השטן" - "ארדגמאלום". השטח הסמוך נקרא משום כך "ארדגפלד" Ördögföld או בגרמנית Teufelsfeld, כלומר "שדה השטן".
תושבי פשט העדיפו להחליף את שמו ל"אנגיאלפלד" כלומר - "שדה המלאך".
לפי הסופר לאיוש קאשאק, בשורש שם השכונה עמד מנהגן של הזונות של פשט לבוא למקום הזה בשולי העיר, כדי להפיל את תינוקותיהן, בעזרת נשים זקנות שזו הייתה מלאכתן. תינוקות אלה היו המלאכים שנתנו את שמם לשכונה, סבר קאשאק.
היסטוריה

המקום היה מאוכלס עוד מתקופת האווארים. נשארו בו שרידים של ביצורים רומיים וכן של טחנות קמח וחומות מימי הביניים
חלק גדול מן השכונה היה פעם ביצה גדולה על חופי הדנובה וגם מאוחר יותר המקום היה מועד לשיטפונות.
עקב עבודות ניקוז ובנייה, בתחילת המאה ה-19 בדומה לשכונות אויליפוטווארוש וויזאפוגו, הייתה אנגיאלפלד לשכונה צבעונית, ובה וילות קטנות ובתים צפופים של המעמד הנמוך, בתי חרושת, חצרות עם עצים וגרוטאות ממתכת, שדות חרושים וגנים.
במהלך המאה ה-19 אתרים ומוסדות בלתי רצויים נדחקו לפרברי העיר. כך הפכה גם אנגיאלפלד לאכסניה לבית קברות, בית מחסה, בית משוגעים, בית חרושת לחומרי נפץ, קסרקטין ומוסדות צבאיים אחרים
אחרי 1910 חל תהליך מודרניזציה ונבנו במקום בתים פרטיים עם קומה אחת.
בתום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918–1919 היה הרובע מרכז לתסיסה מהפכנית וקומוניסטית. בתי החרושת הולאמו על ידי ועדי פועלים. אחרי נפילתה של רפובליקת המועצות ההונגרית הייתה השכונה מדוכאת וענייה במיוחד. העוני הכה במיוחד את אזור הרחוב גיינג'שי שכונה "טריפוליס" בשכונה שנקראת פלשה-ביקארט.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הפך האזור לרובע תעשייתי חשוב שהשתייך לרובע ה-8 של בודפשט. באו להתיישב בו מהגרים גרמנים, פולנים וסלובקים שחיפשו תעסוקה.
בבית חרושת למטריות ואחר כך בבית חרושת לטקסטיל בשכונה החל את פעילותו הפוליטית הבלתי חוקית המנהיג הקומוניסטי יאנוש קאדאר.
בשנת 1938 הפכה השכונה חלק מן הרובע ה-13, אז קרוי מאדולנאווארוש לפי אשתו של הורטי, מאדולנה.
אחרי מלחמת העולם השנייה פונו משכנות העוני של השכונה. בימי המשטר הקומוניסטי קאדאר הפך למנהיג סניף המפלגה באזור. כשהגיע לשלטון שינה קאדאר את אופייה של השכונה. הוא הרס את הסלאמס של "טריפוליס" ואת חלק מהתושבים העביר לבקאשמגייר. לשכונה הגיעו דיירים חדשים מחלקים אחרים של בודפשט. הפועלים החדשים שהגיעו מן הכפר שהו באכסניות ברחוב פאי.
בזמנו שטחה של שכונת אנגיאלפלד היה קטן יותר. אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי וחזרת כלכלת השוק החל משנות ה-1990 נספחו לאנגיאלפלד שלוש שכונות קטנות סמוכות: ארדה-טלקק (Erdőtelkek), פלשה-ביקארֵט (Felsőbikarét) ולֶה-פוֹרטארדילֶה (Lőportárdűlő)
קמה בשכונה קהילה סינית עם שוק וחנויות סיטונאיות. בתי החרושת הישנים נסגרו.
היסטוריה > השכונות המסתפחות > ארדה-טלקק - Erdőtelkek

שכונה זו, שמשמעות שמה היא "חלקות היער" הייתה עד שנות ה-1900 בשימוש הצבא, וחלקה היה מכוסה בחורשות. שרדו מאז שני מגרשי ספורט. פעל כאן בעבר בית מחסה לחולי נפש שהפך בימינו לבית החולים הפסיכיאטרי "גיולה נירו".
בעשור הראשון של המאה ה-20 נבנו כאן בתי דירות קטנות בעלי 4–5 קומות בשביל הפועלים. בימי המשטר הקומוניסטי נבנו בה גם שיכונים מבטון בני 11 קומות.
היסטוריה > השכונות המסתפחות > פלשה-ביקארט - Felsőbikarét

התאפיינה בעבר במשכנות עוני ונקראה בעבר "טריפוליס". כונתה לשמצה גם "שיקגו ההונגרית" בגלל בעיות קשות בביטחון תושביה ומבקריה. כאן גדל הפסנתרן הנודע ג'רג' ציפרה בבית של מוזיקאים צוענים. משכנות העוני נהרסו על ידי המשטר קאדאר בשנות ה-70 של המאה ה-20 והוחלפו רובם בבניינים מפאנלים. ברחוב באבר שוכנת הכנסייה הרומית-קתולית מיכאל הקדוש.
היסטוריה > השכונות המסתפחות > לה-פורטארדילה Lőportárdűlő

באזור זה שכן בעבר מפעל לייצור חומרי נפץ ומחסן שבו אוחסנו.
היסטוריה > דמוגרפיה

בשנת 1926 95% מתושבי אנגיאלפלד רבתי (רובע 13 של ימינו) דיברו הונגרית, 2.7% דיברו גרמנית ו-1.3% - סלובקית. בדומה לשאר השכונות של בודפשט, הדת הנוצרית הרומית-קתולית היוותה הרוב עם 71.3% מהתושבים, 13.8% היו רפורמים (קלוויניסטים), 8% - יהודים ו-4.9% - לותרנים. ל-82.7% מן התושבים היו דירות חדר, ל-14.7% היו דירות שני חדרים ורק ל-2.6% היו 3 חדרים ויותר.