stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוג'ר יאנג
ביוגרפיה

יאנג נולד ב-28 באפריל 1918 בטיפין, אוהיו, ארצות הברית לניקולס יאנג. במהלך ילדותו נהג יאנג לצאת לציד, דבר שפיתח את כישורי הירי שלו.
בבית הספר התיכון, שיחק יאנג בנבחרת הכדורסל של בית ספרו ובמהלך משחק נפצע בראשו ושמיעתו וראייתו נפגעו, דבר שהביא לנשירתו מהתיכון.
ב-1938, בגיל עשרים, הצטרף יאנג למשמר האזרחי של אוהיו, לשם התקבל על אף מצבו הבריאותי.
באוקטובר 1940 היחידה של יאנג נקראה לשירות במסגרת ההכנות של צבא ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, ולאחר מספר חודשים הועלה בדרגה והיה למפקד כיתה.
במהלך האימונים לקראת הקרב על ניו ג'ורג'יה, שם לב יאנג שראייתו ושמיעתו הולכות ונהיות גרועות יותר. הוא פנה למפקדו בבקשה שידיחו לדרגת טוראי מחשש שמצבו הרפואי יסכן את חיי חייליו.
על אף בקשתו של יאנג, הוא המשיך לפקד על כיתה.
ב-31 ביולי 1943, במהלך הקרב על ניו ג'ורג'יה, נקלע הסיור של יאנג למארב, וארבעה חיילים נהרגו. על אף שנפקד עליו לסגת, הסתער יאנג לבדו על עמדת מכונת הירייה, בעודו זורק רימוני יד ומושך אש, ובכך פוגע בכוחות היפניים ומציל את חייהם של חיילים אמריקנים. יאנג נהרג במהלך ההסתערות.
על פעולותיו של יאנג ניתנה לו מדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
הנצחה

ב-1945, כתב פרנק לוסר את "הבלדה על רוג'ר יאנג", שמאוחר יותר הוקלטה על ידי ברל אייבס ונלסון אדי.
בספר "לוחמי החלל" מאת רוברט היינליין, שמה של אחת מהחלליות הוא "רוג'ר יאנג", ובסוף הספר ישנה ביוגרפיה קצרה של יאנג.
רוברטו בורדין

רוברטו בורדין (באיטלקית: Roberto Bordin; נולד ב-10 בינואר 1965) הוא כדורגלן עבר איטלקי ומאמנה של קבוצת שריף טירספול מהליגה המולדבית.
קריירת משחק

בורדין נולד בלוב למשפחה איטלקית, אשר היגרה ללוב בשל עבודתו של אביו כמכונאי. עוד בצעירותו שבה המשפחה לאיטליה, והוא החל את הקריירה שלו בליגות הנמוכות במדי סן רמו, טאראנטו ופארמה, עד שבשנת 1987 העפיל עם צ'זנה לסרייה א'. הוא המשיך לשחק בליגה הבכירה במדי אטאלנטה, נאפולי ופיאצ'נצה, ואז ירד לשחק עם טריסטינה בליגות הנמוכות. בשנת 1999 הצטרף לספציה, במדיה שיחק עד לפרישתו מכדורגל פעיל בגיל 40, בשנת 2005, מלבד עונה אחת בה בילה בויצ'נצה.
בשנת 1992 הושאל מאטאלנטה למילאן למשחק ידידות אחד נגד דפורטיבו לה קורוניה הספרדית.
בקיץ 1996 התמודד עם גידול בבלוטת התריס, ונעדר בתחילת עונת 1996/1997.
קריירת אימון

לאחר פרישתו ממשחק פעיל, נצמד בורדין למאמן אנדראה מנדורליני (אנ'), ושימש כעוזרו במשך כעשור, כשהוא נודד יחד איתו בבולוניה 1909, פדובה, רובור סיינה, ססואולו, צ'.פ.ר. קלוז' והלאס ורונה.
ב-8 במרץ 2016 מונה למאמנה של טריסטינה מהסרייה ד'.
ב-5 באוקטובר 2016 מונה למאמנה של שריף טירספול מליגת העל המולדובית, ובעונתו הראשונה בקבוצה זכה עימה באליפות, בגביע ובסופר קאפ המולדובי. ב-24 באפריל 2018 התפטר מתפקידו מסיבות אישיות.
ב-8 ביוני 2018 מונה למאמנה של נפטצ'י באקו מליגת העל האזרית. ב-18 בינואר 2020 הודיע המועדון על סיום תפקידו של המאמן.
ב-12 בפברואר 2021 מונה למאמן נבחרת מולדובה..
החל מינואר 2023 מאמן את קבוצת שריף טירספול.
תארים

אליפות מולדובה (2): 2016/2017, 2017
הגביע המולדובי (1): 2016/2017
הסופר קאפ המולדובי (1): 2017
מאמן השנה בליגת העל המולדובית (1): 2017
הערות שוליים

↑  Roberto Bordin, www.magliarossonera.it
↑  Бывший тренер «Вероны» возглавил «Шериф», Sports.ru
↑  Grazie, Mister, ФК Шериф | Официальный сайт
↑  "Roberto Bordin 2 illik anlaşmaya imza atdı (FOTOLAR, VİDEO)". neftchipfk.com (באזרית). Neftçi PFK. 8 ביוני 2018. נבדק ב-9 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Roberto Bordin a preluat naţionala Moldovei de fotbal". Adevarul.md (ברומנית). Adevarul.md. 12 בפברואר 2021. נבדק ב-12 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
רחוב רזיאל

| --- | --- |
מראה הרחוב. בית סורסוק משמאל ומגדל נוה צדק נראה באופק
מראה הרחוב. בית סורסוק משמאל ומגדל נוה צדק נראה באופק
 מידע כללי
 על שם:  דוד רזיאל, מפקד האצ"ל וממייסדיו ונציב בית"ר
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 עיר:  תל אביב-יפו
 רובע:  7
 שכונה:  מנשייה, יפו העתיקה
 רחובות מסתעפים:  שדרות ירושלים, רחוב הדואר, רחוב יונתן רטוש, רחוב רציף העלייה השנייה, רחוב מרזוק ועזר, רחוב יועזר איש הבירה, רחוב בן פרחיה, רחוב בית אשל, רחוב מפרץ שלמה, רחוב יפת, רחוב נחום גולדמן, רחוב 3338,
 אתרים:  בית סורסוק, מגדל השעון (יפו), בית הסראייה (יפו), בית הבלאדייה (יפו), שער ירושלים (יפו), שער השליטים, תחנת המשטרה ביפו, השוק היווני
 קואורדינטות:  32°03′22″N 34°45′28″E﻿ / ﻿32.056111111111°N 34.757722222222°E﻿ / 32.056111111111; 34.757722222222
  מפת מיקום  מפה מפורטת   מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) רחוב רזיאל(למפת גוש דן רגילה) רחוב רזיאל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רחוב רזיאל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רחוב רזיאל  he רחוב רזיאלhe רחוב רזיאלמפת  דרום __ תל אביב (in English: Tel Aviv) ויפו (in English: Jaffa) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) מדרום: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park), __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב רזיאל הוא היום רחוב בצפונה של יפו, המחבר בין שדרות ירושלים ורחוב אילת בקצהו הצפון-מזרחי לבין כיכר השעון בצידו הדרום-מערבי, עד למלחמת העצמאות שמו של הרחוב היה מורכב משני רחובות: רחוב נג'יב בוסטרוס ורחוב אסכנדר עוואד (אלכסנדר הווארד) שהוא כיום "כיכר השעון".
היסטוריה

הרחוב הוקם על תוואי הדרך ההיסטורית מיפו לשכם והלאה לדמשק; דרך שהמשכה מזרחה הוא בתוואי הרחובות רחוב אילת, דרך יפו-תל אביב, דרך בגין וציר ז'בוטינסקי של היום. רחוב רזיאל שימש כרחוב הראשי והחשוב של העיר עד לסלילת שדרות ירושלים. ברחוב עברה בעבר מסילת ברזל (מסילת הטרזינה) ששמשה קרוניות אשר הובילו סחורות מנמל יפו אל תחנת הרכבת של יפו. משפחת סורסוק מביירות רכשה קרקעות לאורך דרך שכם באמצע המאה ה-19. התיאור הראשון של בנייה לצד דרך שכם מופיע במדריך הטיולים הצרפתי 'בדקר' משנת 1876.
חלקו הצפון מזרחי של רחוב רזיאל (משדרות ירושלים עד רח' הדואר) נקרא בעבר "רחוב בוסטרוס", על שם נג'יבּ חביב בוסטרוס, ערבי נוצרי, שבנה בו שורת חנויות. בבנין שברחוב רזיאל 11 נותר שלט שיש ובו חקוק שמו הקודם של הרחוב בצרפתית (Rue Negib Bustros) ושנת סלילתו 1886. שמו של רחוב בוסטרוס
מופיע לראשונה באוגוסט 1894 ,במודעת פרסום של מלון 'פלשתינה'. חלקו הדרום המערבי של רחוב רזיאל (מרח' הדואר עד כיכר השעון) נשא את השם "עוואד" או "הווארד", על שמו של ערבי מרוני אמיד שמוצאו ממלטה ונקרא איסכנדר עוואד ובהמשך שינה את שמו לאלכסנדר הווארד.
איזבלה לבית סורסוק נישאה לנג'יב בוסטרוס, וחלקה עם אחיה אלפרד מוסא סורסוק את הבעלות על החנויות והדירות ברחוב שנשא את שמו של בעלה, שנפטר ככל הנראה בסוף שנות התשעים של המאה התשע־עשרה. בשנת 1902 החלה תנופת בנייה ברחוב ביזמת השען והצורף מוריץ שיינברג, שחכר את הקרקע ממשפחת סורסוק. הוא בנה שני בתים ובהם שבע עשרה חנויות. בשנת 1907 חכר שטח נוסף ובנה עוד מבנים. רבים משוכרי החנויות היו יהודים, ביניהם חיים אמזלג, משפחת שלוש, חיים מוטרו, הפרדסן רואימי והלל קרוגליאקוב.
את רוב שטח הרחוב ירשה ביתו של אלפרד מוסא סורסוק, ליידי איבון קוקריין סורסוק. בשנת 1948, כאשר קמה מדינת ישראל, הייתה קוקריין אזרחית לבנונית-בריטית-אירית וכן בעלת דרכון דיפלומטי, כיוון שבעלה היה דיפלומט. קוקריין ירשה את אדמות משפחה ביפו ובחיפה, ונכסי מקרקעין אלו הוחרמו על ידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים לפי חוק נכסי נפקדים ועברו אחר כך לבעלות רשות הפיתוח. גורמים רבים פעלו במשך השנים לשכנע את ממשלות ישראל להכיר בתביעתה של קוקריין להחזיר לה את רכושה. הם ראו בכך עניין עקרוני, הכרה בכך שקוקריין היא בת למשפחה שאי אפשר לכלול אותה בהגדרה של אויבי ישראל, אף על פי שהמשפחה מתגוררת בארץ הנמצאת במצב מלחמה עם ישראל. גם הואתיקן התערב, וכן מנהיגים ביהדות בריטניה, ביניהם חבר הפרלמנט גרוויל ג'אנר (אנ'), ראש ועד שליחי הקהילות של יהדות בריטניה.
קוקריין פנתה לשלטונות ישראל בעניין נכסיה לראשונה בשנת 1950. ב-1 בפברואר 1951 נמסרה לה החלטת הוועדה המיוחדת, שהוקמה לפי סעיף 29 לחוק נכסי נפקדים, שלא להמליץ על החזרת נכסיה שהוחרמו. היא חידשה את בקשתה בשנת 1966, ושוב הוחלט לא להחזיר את נכסיה. היא פנתה שוב בשנת 1978 כאשר הפעם ייצג אותה עו"ד חיים הרצוג, יליד אירלנד שהיה אחר כך נשיאהּ השישי של מדינת ישראל. ב-13 במאי 1979 שוב החליטה הוועדה שלא להמליץ בפני האפוטרופוס על שחרור נכסיה. בספטמבר 1979 פנה הרצוג לבג"ץ בשמה של קוקריין, שבינואר 1980 שפסק לטובתה. גם שר החוץ יצחק שמיר, התייחס בחיוב לעתירתה של קוקריין ולבסוף הוועדה המיוחדת המליצה לאפוטרופוס לשלם לה פיצוי כספי עבור נכסי המקרקעין שלה. האדריכל וחוקר יפו שמואל גילר, שחקר את ההיסטוריה של הרחוב, יצר קשר עם בני משפחת סורסוק בבירות שאישרו שאכן קיבלו פיצוי ממדינת ישראל.
מבנים חשובים לאורך הרחוב

ביתו איסכנדר עוואד (רחוב רזיאל 15) - למבנה כניסה מעוטרת בשיש ובה כתובת בעברית: "שלום על ישראל". עוואד/הווארד נפטר ב-1904, אלמנתו תרמה מכספי עיזבונו לבניית מנזר אנטוניוס הקדוש שבשכונת עג'מי.
בית סורסוק (רזיאל 4)- המבנה הוקם על ידי משפחת סורסוק העשירה מביירות ונחנך בשנת 1925. הוא נחשב בזמנו לבניין המשרדים היוקרתי ביותר ביפו, ושכנו בו, בין היתר, משרדיהם של קונסולים זרים, של סוחרים אמידים ושל חברות ספנות. למבנה ארבע קומות ומרפסות רבות תלויות בחזיתו. בבית שכנו גם משרדיה של חברת "גאולה" לגאולת קרקעות בהנהלתו של מאיר דיזנגוף. לאחר כיבוש יפו בשנת 1948 נמסר המבנה למשרד הביטחון, ומאז ועד 1970 הוא שימש את שירות הביטחון הכללי. בשנת 1974 עברו אליו משרדי השקם ולאחר מכן עברו אל שדרות ירושלים מספר 8 שנמצאות בסמוך.
בית המלון של מנחם מנדל מקאמיניץ ברחוב רזיאל 7 - במלון שנקרא "בית האורחים (בית אשל) פאלעסטינא", התאכסן בנימין זאב הרצל בעת ביקורו בעיר בשנת 1898. ב-1986 עברה למבנה זה המסעדה "מישו מלך הקבב" של מישו פיגנבאום.
בבניין שניצב ברחוב רזיאל 17, בפינת כיכר השעון ליד בית הסראייה, נוסדה גימנסיה הרצליה בשנת 1905. כעבור מספר חודשים עברה הגימנסיה מבית זה, ומאוחר יותר שכן בו המשרד הארצישראלי, מוקד הפעילות הציונית בארץ ישראל. הבניין נהרס בשנת 2001.
עוד שכנו ברחוב חנות התכשיטים של עקיבא וייס, ממייסדי אחוזת בית, ובמקום התגוררו יהודה גור ויחזקאל דנין (סוכובולסקי) הנמנים עם מייסדי אחוזת בית.
הערות שוליים

↑  מפת יפו, 1917 (באנגלית) עם ציון שני השמות הקודמים של הרחוב, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
1 2 3 4  שמואל גילר, רחוב היהודים של יפו: על תולדות רחוב הווראד-בוסטרוס-רזיאל, קתדרה 157, תשרי תשע"ו, עמ' 53-76.
↑  איתמר בן-אב"י, החצוף הארצישראלי, עמ' 141.
↑  דן ארקין, ליידי קוקריין זכתה, אחרי 30 שנה, במאבק על "אדמותיה האבודות" ביפו ובחיפה, מעריב, 29 באוגוסט 1980
↑  גנזך המדינה, חיים הרצוג - הנשיא השישי - מבחר תעודות מפרקי חייו - הסדרה להנצחת זכרם של נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה, עורכים: ימימה רוזנטל, חגי צורף, ארנון למפרום
↑  חדר מפואר עם נוף לעבר: ביקור במלונות שהיו ואינם, באתר news.xoox.co.il
השלט בצרפתית "רח' נגיב בוסטרוס" (מספר 11)
הכיתוב "שלום על ישראל" (מספר 15)
בית עוואד (מספר 15)
תקריב של בית סורסוק (מספר 6)
ריי באודן

אדווין ריימונד "ריי" באודן (באנגלית: Edwin Raymond "Ray" Bowden;‏ 13 בספטמבר 1909 - 23 בספטמבר 1998) היה כדורגלן אנגלי.
ביוגרפיה

בתחילת דרכו שיחק באודן במועדון הכדורגל החובבני המקומי; הוא היה חלוץ מרכזי פורה, ולמרות שהיה צנום הוא הצליח להבקיע כמאה שערים בעונה אחת כולל עשירייה במשחק יחיד. באודן משך את תשומת הלב של פליימות' ארגייל, והוחתם שם כשחקן חובב ב-1926, במקביל לעבודתו היומית כמוכר במכירה פומבית. בתחילת עונת 1928/1929 הוא שיחק מספיק טוב על מנת לזכות במקום בהרכב הראשון, והיה מבקיע שערים מצטיין במשך חמש העונות הבאות; שחקני ארגייל העפילו לליגה השנייה בסיום עונת 1929/1930. בסך הכל הוא הבקיע 83 שערים ב-149 משחקי ליגה.
במרץ 1933 חתם באודן בארסנל של הרברט צ'פמן תמורת 4,500 לירות שטרלינג, והיה אמור להיות המחליף של דייוויד ג'ק. למרות שהוא לא השתתף במספיק משחקים על מנת לקבל את מדליית האליפות באותה עונה, הוא היה שחקן הרכב קבוע בשתי העונות הבאות שגם בהן זכה המועדון באליפות. באודן שיחק בעיקר בעמדת החלוץ השני מאחורי טד דרייק, והמשיך להבקיע שערים רבים למרות סגנון המשחק הקשוח שהיה נהוג באותה תקופה; בעונת 1933/1934 הוא הבקיע 13 שערים, והיה מלך השערים של ארסנל באותה עונה ביחד עם קליף באסטין.
בעונת 1934/1935 הבקיע באודן 14 שערי ליגה, וערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגליה במשחק נגד נבחרת ויילס ב-29 בספטמבר 1934. חודשיים לאחר מכן הוא היה אחד משבעת השחקנים של ארסנל שהופיעו במדי אנגליה בניצחון 3 - 2 על נבחרת איטליה (אלופת העולם) במשחק שנודע מאז בכינוי "הקרב על הייבורי". באודן השתתף בסך הכל בשישה משחקי נבחרת, ואת שערו היחיד הבקיע נגד נבחרת ויילס בפברואר 1936.
הוא אמנם זכה עם ארסנל בגביע ה-FA בעונת 1935/1936, אך הבעיות בקרסולו הגבילו את הופעותיו בעונה זו ובעונה שאחריה. בתחילת עונת 1937/1938 נראה היה שבאודן התאושש לאחר שהשתתף בעשרה משחקים בחודשיים הראשונים של העונה, אך במהלך הארגון מחדש של סגל ארסנל הוא הועבר לניוקאסל יונייטד בנובמבר 1937 תמורת 5,000 לירות שטרלינג. באודן השתתף ב-138 משחקים בכל המסגרות במדי ארסנל, והבקיע בהם 49 שערים.
באודן היה שחקן הרכב קבוע גם בניוקאסל, למרות שמועדונו החדש היה על סף ירידת ליגה בעונה הראשונה של באודן. הוא החליט לפרוש כתוצאה מהפסקת משחקי הכדורגל הרשמיים בגלל תחילת מלחמת העולם השנייה. באודן חזר להתגורר בפלימות' וניהל שם חנות ספורט ביחד עם אחיו אוסטין.
לקריאה נוספת

ג'ף האריס וטוני הוג, Arsenal Who's Who,‏ Independent UK Sports,‏ 1995 (ISBN 1-899429-03-4)
רוב באואר

| --- | --- |

רוב באואר, 2017
 לידה:  11 בנובמבר 1962 (בן 61) אמסטרדם, הולנד הולנד
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 השכלה:  אקדמיית הצי ההולנדי המלכותי 
 השתייכות:   הצי המלכותי ההולנדי
 תקופת הפעילות:  מ-1981
 דרגה:   לוטננט אדמירל
 תפקידים בשירות
 ראש ההגנה יושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו
 עיטורים
 הצלב הגדול של ההצטיינות הימית - עיטור לבן (2022)  Knight Grand Cross of the Order for Merits to Lithuania  מפקד במסדר ההצטיינות של דוכסות לוקסמבורג  קצין גבוה במסדר הכתר הבלגי  Officers' Cross  NATO Medal  Commemorative Medal International Missions 
 
רוברט "רוב" פטר באואר (בהולנדית: Robert Peter Bauer; נולד ב-11 בנובמבר 1962) הוא אדמירל בצי המלכותי ההולנדי אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של הולנד בין השנים 2017–2021, ומשמש כיום כיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
ביוגרפיה

באואר נולד באמסטרדם ב-11 בנובמבר 1962. ב-1981 הוא החל ללמוד בקולג' המלכותי הימי, וב-1984 התגייס לצי המלכותי ההולנדי בדרגת קומנדר. הוא פיקד על הפריגטה De Ruyter, ולאחר מכן על De Zeven Provinciën. הוא השתתף במבצע המאמץ הפעיל, וב-2006 הוצב בבחריין כסגן מפקד כוח נאט"ו במדינה. לאחר מכן הוצב באפגניסטן. בין השנים 2010–2011 פיקד על Johan de Witt. לאחר מכן הועלה לדרגת קומודור והועבר למלא תפקידי מטה בכירים בחיל הים.
ב-22 בספטמבר 2015 הועלה לדרגת ויצה-אדמירל ומונה לסגן ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). ב-5 באוקטובר 2017 הוא החליף את טום מידנדורפ בתפקיד ראש ההגנה והועלה לדרגת לוטננט אדמירל. ב-9 באוקטובר 2020 נבחר באואר בידי מפקדי הצבאות השונים החברים בנאט"ו להחליף את סטיוארט פיץ' בתפקיד יושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו. ב-25 ביוני 2021 סיים פיץ' את כהונתו כיו"ר הוועדה, ובאואר העביר את תפקיד ראש ההגנה לאונו אייכלסהיים ומונה ליו"ר הוועדה במקומו.
רולף שטיינר

רולף שטיינר, 2013
רולף שטיינר (בגרמנית: Rolf Steiner; נולד ב-3 בינואר 1933) הוא שכיר חרב גרמני בדימוס. שטיינר החל את דרכו כצנחן בלגיון הזרים הצרפתי ולחם בווייטנאם, סיני ואלג'יריה. לאחר מכן לחם כקבלן פרטי בשירות צבא ביאפרה במהלך מלחמת ביאפרה, ובשירות צבא אניאניה במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

שטיינר נולד במינכן ב-3 בינואר 1933. הוא גדל בגרמניה הנאצית, ובילדותו היה חבר בדויטשה יונגפולק - ארגון הילדים של המפלגה הנאצית. הוא רצה להצטרף להיטלריוגנד - ארגון הנוער של המפלגה, אולם הארגון פורק לפני שהספיק להצטרף אליו. באוטוביוגרפיה הרשמית שלו, שפורסמה ב-1976, טען שטיינר כי כילד היה חבר בפולקסשטורם, ובימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה לחם כנגד כוחות צבא ארצות הברית.
לימים, ב-2013, העניק שטיינר ראיון בו העניק גרסה שונה לחלוטין לילדותו. הוא חזר בו מן הטענה שהיה חבר בדויטשה יונגפולק או בפולקסשטורם. לטענתו, אביו התאבד ב-1937 לאחר שהתגלה שאחת הסבתות שלו היה יהודייה. שטיינר טען שסווג בילדותו כמישלינג, ולפיכך סבל מניכור מצד חבריו ומעלבונות מצד מוריו. לטענתו, ב-1944 נטשה אותו אמו במנזר בבוואריה, ולקראת סוף המלחמה הוא הושלך למחנה ריכוז לאחר שנתפס נותן אוכל לאסירים במחנה.
ב-1948 הוא החל ללמוד תאולוגיה במטרה להפוך למיסיונר. עם זאת, תוך זמן קצר הוא שינה את טעמו והחליט שברצונו להפוך לחייל. מכיוון שבאותה תקופה צבא גרמני לא היה קיים, החליט שטיינר להתגייס ללגיון הזרים הצרפתי באמצעות חיילים צרפתים שחנו באופנבורג.
ביוגרפיה > לגיון הזרים הצרפתי

שטיינר עבר הכשרה ואימונים בצרפת, ולאחר מכן נשלח להשתתף במלחמת הודו-סין הראשונה. שטיינר לחם בקרבות כנגד הווייט מין ורכש ניסיון קרבי רב. במהלך המלחמה הוא איבד את אחת מריאותיו בנסיבות לא ברורות. בזיכרונותיו, הוא טען שריאתו נפגעה במהלך קרב דיין ביין פו. עם זאת, מחקר של העיתונאי והסופר פרדריק פורסיית' קבע שהרופאים נאלצו לכרות את ריאתו ב-1959 לאחר שחלה בשחפת. לימים, חזר בו שטיינר מהטענה שלחם בקרב דיין ביין פו, אולם טען שהיה רוצה להשתתף בקרב המפורסם. במהלך הלחימה בווייטנאם, שטיינר הועלה שלוש פעמים מדרגת טוראי לדרגת סמל. הוא הורד בדרגה פעמיים בשל חוסר משמעת.
ב-1956 הוחזר שטיינר מווייטנאם ונשלח להשתתף במלחמת סיני. מיד לאחר מכן הוא נשלח לאלג'יריה ולחם כנגד תנועות העצמאות האלג'יראיות עד 1961. במהלך שהותו באלג'יריה, הכיר שטיינר צרפתייה מקומית בשם אודט, אשר הפכה לאשתו. באמצעות אשתו, התקרב שטיינר לארגון הצבאי החשאי - מיליציה ימנית קיצונית שהתנגדה לשלטונו של שארל דה גול. שטיינר היה מעורב בניסיון הפיכה נגד דה גול ב-1961. בעקבות ניסיון ההפיכה, נידון שטיינר לתשעה חודשי מאסר, שלאחריהם סולק מהלגיון.
ביוגרפיה > מלחמת ביאפרה

עם שחרורו מהלגיון, שטיינר החל לעבוד במפעל לייצור מטוסים בצרפת. ב-1967 יצר עמו קשר חברו מימי הלגיון רוג'ר פאולקס. פאולקס, גם הוא יליד גרמניה, ארגן קבוצה של שכירי חרב בוגרי הלגיון במטרה להילחם בצבאה של ביאפרה שמרדה בשלטון ניגריה. שכירי החרב זכו לגיבוי שקט מצד ממשלת צרפת, שקיוותה שחברות צרפתיות יקבלו זיכיונות לשאיבת נפט בביאפרה.
כל החיילים הלבנים שהתגייסו לצבא ביאפרה זכו אוטומטית בדרגות קצונה בלי קשר לדרגותיהם בצבאות מהם הגיעו. פאולקס היה בוגר משבר קונגו, אז גברו שכירי החרב הלבנים הממושמעים והמאומנים היטב על המיליציות הקונגולזיות. פאולקס, כמו גם מרבית אנשיו, האמינו שהלחימה בביאפרה תהיה דומה. עם זאת, עד מהרה התברר שהצבא הניגרי מאומן ומצויד טוב בהרבה. הניגרים לא לקחו שבויים, ושנאו במיוחד את שכירי החרב הלבנים. כעבור כמה חודשים, כמעט כל שכירי החרב בחרו לעזוב. שטיינר היה אחד הבודדים שהחליטו להישאר.
הניגרים הטילו על ביאפרה מצור, ובארץ פרץ רעב קשה שבמהלכו נהרגו בין 2 ל-3 מיליוני בני אדם. שטיינר הציע לשלטונות ביאפרה להקים חיל ים ולפרוץ באמצעותו את המצור. שטיינר הצליח להפוך כמה ספינות אזרחיות לספינות תותחים, ובאמצעותן להסב נזק כבד לצי הניגרי. בעקבות הצלחתו בפעולות הימיות, מונה שטיינר למפקד בריגדת הקומנדו ה-4. למעשה, זו הייתה בריגדת הקומנדו היחידה של צבא ביאפרה, אולם הספרה 4 נבחרה בכוונה במטרה להטעות את הניגרים ולגרום להם לחשוב שלצבא ביאפרה יש כמה בריגדות קומנדו. בתחילה ביצעו אנשיו של שטיינר פעולות חבלה ומארבים בעורף הניגרי, אולם במרץ 1968, נאלצו מפקדי צבא ביאפרה להורות לו לחזור לביאפרה כדי להגן על שדות הנפט. בשנתיים הבאות ללחימה, פעלה הבריגדה של שטיינר כבריגדה סדירה רגילה.
בשל אופיו האקסצנטרי ומזגו הלא-צפוי, זכה שטיינר עד מהרה לפרסום ברחבי העולם, ועיתונאים מערביים רבים הגיעו לביאפרה כדי לראיין אותו ולסקר את פילות אנשיו. בשלב מסוים ממשלת ביאפרה הפסיקה לשלם לו, אולם הוא המשיך להילחם עבורה. לימים טען שעשה זאת מסיבה אידאולוגית - להגן על בני ביאפרה המאוימים. עם זאת, העיתונאי האמריקני טד מורגן טוען ששטיינר פשוט נהנה מהמלחמה ומתשומת הלב, ולא הכיר דרך חיים אחרת. עם זאת, אנשיו של שטיינר לא חיבבו אותו מכיוון שנתפס בעיניהם כמתנשא. הוא התעקש לתת פקודות בצרפתית או גרמנית למרות שידע לדבר אנגלית - שפה שמרבית אנשיו הבינו.
ב-15 בנובמבר 1968 פתח שטיינר במבצע הירושימה במטרה לעצור את ההתקדמות הניגרית. שכירי החרב הלבנים תקפו ללא חיפוי ארטילרי או אווירי, ונתקלו בעמדות ניגריות מחופרות היטב וספגו אבדות כבדות. כעבור שבועיים נאלץ שטיינר להורות על עצירת המתקפה לאחר שיותר ממחצית הבריגדה שלו נמחקה. בעקבות הכישלון, שטיינר הפך למריר ופרנואידי, והרבה בשתייה. הוא הפך למטרד עבור מפקדי הצבא הביאפרי, וב-10 בדצמבר גורש מהארץ.
ביוגרפיה > מלחמת האזרחים בסודאן

לאחר שגורש מביאפרה, שטיינר הציע את שירותיו לרודן אוגנדה מילטון אובוטה. באותה תקופה, אוגנדה תמכה באופן פעיל בארגוני המרד בדרום סודאן. אמין שלח את שטיינר למחוז אניאניה במטרה לסייע למורדים שם. ביולי 1969 הגיע שטיינר לסודאן וחבר אל הממשלה המורדת באניאניה. הפלגים השונים באניאניה נאבקו זה בזה על השליטה בצבא המורד. שטיינר חבר לגנרל אמיליו טפנג וסייע לו במאבקיו מול הגנרלים והפוליטיקאים האחרים. הוא הורה למקומיים לבנות שדה תעופה וקיווה שיוכל לקבל באמצעותו נשק ואספקה מאוגנדה. עם זאת, אף מטוס מעולם לא נחת בשדה התעופה שלו. בהמשך, הוא נסע חזרה לאירופה במטרה להעלות במערב את המודעות לסבלם של אזרחי דרום סודאן הנוצרים.
כוחו של טפנג הלך ונחלש בעקבות מתקפה גדולה שהוביל הצבא הסודאני, ובאפריל 1970 הוא איבד את השליטה בצבא לטובת הקולונל ג'וזף לאגו. בעקבות הסתלקות פטרונו מהזירה הפוליטית, מעמדו של שטיינר בדרום סודאן נחלש מאוד. לאגו קיים קשרים הדוקים עם ישראל, והסתייע רבות בנשק ישראלי ובמדריכים צבאיים ישראליים. הנציג הישראלי בדרום סודאן, דוד בן-עוזיאל, סימן את שטיינר כסכסכן שמסב יותר נזק מתועלת. כמו כן, בישראל לא התלהבו משיתוף הפעולה עם אדם בעל עבר נאצי לכאורה. בן-עוזיאל הודיע ללאגו שהוא מתנה את המשך הסיוע הישראלי לדרום סודאן בסילוקו של שטיינר מהארץ.
בנובמבר 1970 שטיינר עזב את דרום סודאן והמריא לקמפלה שבאוגנדה. הוא הגיע לאוגנדה בזמן מאבקים פנימיים עזים בין הנשיא אובוטה לגנרל אידי אמין. בשל ידידותו הקרובה עם אמין, ב-8 בינואר 1971 הוא נעצר בידי אנשיו של אובוטה, ונשלח לח'רטום שם נשפט בפני בית דין סודאני על "פשעים נגד אפריקה". נשיא סודאן ג'עפר נומיירי החליט להשתמש במשפט של שטיינר ככלי תעמולה להצדקת מלחמתו בדרום סודאן בפני המערב. התביעה הסודאנית הציגה את שטיינר בתור הגורם המתסיס המרכזי שהוביל לפרוץ המרד, והמוח מאחורי הממשלה המורדת באניאניה.
משפטו של שטיינר נמשך מ-5 באוגוסט עד 9 בספטמבר, וזכה לפרסום בינלאומי רב. הוא נידון למוות, אולם גזר הדין הומתק לעשרים שנות מאסר. הוא עבר עינויים קשים שכתוצאה מהם איבד כליה וראייתו נחלשה ב-30%. בעקבות לחץ של ממשלת גרמניה המערבית, הוא שוחרר מהכלא במרץ 1974.
ביוגרפיה > אחריתו

שטיינר עבר לגור בגרמניה המערבית, שם הכתיב את זיכרונותיו לסופר הצללים איב-גיא ברנס. זיכרונותיו פורסמו ב-1976 בצרפתית בשם "La Carré rouge". באותה שנה יצא לאקרנים בגרמניה המזרחית סרט תיעודי בשם "Immer wenn der Steiner kam", אשר מבוסס על ראיונות שערכו עמו עיתונאים מזרח-גרמניים בזמן שישב בכלא בסודאן. בסרט זה הוצג שטיינר כשליח של חברות הנפט המערביות שמעוניינות לקבל את הזכויות לשאיבת נפט בדרום סודאן. בעקבות פרסום הסרט, שטיינר טען שהסרט שקרי, ולמעשה חברות הנפט ברובן חתמו על הסכמים עם ממשלת סודאן לשאוב את הנפט לאחר שדרום סודאן תיכבש מחדש. כמו כן, הוא טען שהעיתונאים המזרח-גרמניים השקו אותו בבירה (מצרך נדיר בסודאן שאסרה על ייצור וייבוא של אלכוהול) כדי לגרום לו לענות את התשובות שרצו לשמוע. שטיינר ניסה ליצור קשר עם אותם עיתונאים, אולם השטאזי מנע ממנו גישה אליהם.
ב-2013 העניק שטיינר ראיון לעיתונאי פטר מרטל בו טען שהאוטוביוגרפיה שלו שפורסמה ב-1976 היא "אגדה" שהומצאה בידי סופר הצללים שלו. כמו כן, הוא התנגד להגדרתו כ"שכיר חרב" וטען שמעולם לא לחם בשביל כסף, אלא למען אידיאלים שהאמין בהם.
שטיינר מתגורר כיום במינכן עם אשתו השנייה.
ראו גם

זיגפריד מילר