stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קללת האדם והאשה
התנקות העולם מהקללות

קיימת גישה הרואה בהתפתחות הטכנולוגית ובבשורות שהביאה עימה, תיקון והתנקות של העולם מהקללות הקדמוניות, בדרך אל השיבה למצב המתוקן בגן העדן. תחת קללת 'בעצב תלדי בנים' - הומצאה זריקת האפידורל, וכן פותחו שיטות שונות להקלת כאבי הלידה וציריה. תחת הקללה 'והוא ימשול בך' קיימת זה מאות שנים תנועה הולכת ומתעצמת של הכרה במעמד האשה, בעקבות יכולתה לעבוד בכוחות עצמה ובכך להסיר את תלותיותה הכלכלית בבעלה. תחת הקללה 'בזיעת אפיך תאכל לחם' נעשתה העבודה כיום, בזכות הטכנולוגיה, נוחה וקלה באופן משמעותי לעומת עבודת הכפיים הקשה והמייזעת שהייתה בעבר, וגם משך העבודה התקצר משמעותית לכ-8 שעות עבודה, ויצירת שעות פנאי, דבר שלא היה קיים בעבר כלל. גם תוחלת החיים במגמת עליה משמעותית מאז התפתחות הרפואה.
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק ב', פסוק י"ז
↑  תלמוד בבלי, מסכת מועד קטן, דף כ"ח, עמוד ב'
↑  רש"י ומצו"ד על הפסוק בספר ישעיהו, פרק כ"ה, פסוק ח'.
↑  ספר ישעיהו, פרק כ"ה, פסוק ח'
↑  ספורנו, מלבי"ם ורבנו בחיי על ספר בראשית, פרק ג', פסוק ט"ז.
↑  תרגום יונתן וראב"ע על ספר בראשית, פרק ג', פסוק ט"ז.
↑  תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף ק', עמוד ב'
↑  כנראה הכוונה לטורח שבבישול, אפיה, טוויה, כיבוס, ושאר מלאכות הנשים.
↑  ראב"ע ועוד.
↑  רד"ק בשם אביו. ספורנו.
↑  פסיקתא זוטרתא על הפסוק.
↑  פסיקתא זוטרתא. רד"ק בשם בראשית רבה. מלבי"ם.
↑  רמב"ן, רבנו בחיי.
↑  מעבר לכך שבעבר זה היה צורך קיומי של האשה לחיות עם גבר שיפרנס אותה, מה שהיא, לרוב, לא יכלה לעשות בעצמה.
↑  רמב"ן ורבנו בחיי הנ"ל.
↑  פסיקתא זוטרתא, רש"י
↑  מורה הנבוכים חלק ג, פרק ח.
↑  לשון הרמב"ם במורה הנבוכים ג, ח, היא: "ואמר: 'ונשים משלו בו', הפך מה שבוקש מהם בתחילת היצירה: ואל אישך תשוקתך והוא ימשל בך". על פי הקשר דברי הרמב"ם שם בכל הפיסקה, כוונת הפסוק 'ונשים משלו בו' (ספר ישעיהו, פרק ג', פסוק י"ב) היא שבמצב הקלוקל שעליו מוכיח הנביא את העם, האשה מושלת בגבר בהיכנעו לתאווה המינית לשכב עימה, וזהו היפך מה שנדרש ממנו ב'תחילת היצירה' לשלוט בתאוות אשתו אליו ולא להיגרר אחריה למשכב בכל עת שתפתהו לכך. וכפי שבארו פרשנים נוספים על הפסוק בישעיהו (למשל הרד"ק).
↑  משך חכמה.
↑  ליתר דיוק הוא מונה שבע, ורב דימי מוסיף עוד שלוש.
| ספר בראשית |
| --- | --- | --- |
| פרשת בראשית | בריאת העולם • תוהו ובוהו • רקיע • המים העליונים • בריאת אדם וחוה • אדם וחוה • פרייה ורבייה • גן עדן • נחש הקדמוני • חטא עץ הדעת • קללת האדם והאשה • עץ החיים • קין והבל • שירת למך • מעשה בני האלוהים |  |
| פרשת נח | תיבת נח • המבול • ברית הקשת • שבע מצוות בני נח • שכרות נח • תולדות בני נח • מגדל בבל |  |
| פרשת לך לך | מסע אברהם לארץ כנען • ירידת אברהם למצרים • פרידת אברהם ולוט • מלחמת ארבעת המלכים את החמישה • מלכי-צדק • ברית בין הבתרים • בריחת הגר ולידת ישמעאל • ברית המילה |  |
| פרשת וירא | ביקור המלאכים באוהל אברהם • מהפכת סדום ועמורה • לוט ובנותיו • ירידת אברהם לגרר • גירוש הגר וישמעאל • ברית אברהם ואבימלך • עקדת יצחק |  |
| פרשת חיי שרה | רכישת מערת המכפלה • מציאת אישה ליצחק • נישואי אברהם וקטורה • תולדות ישמעאל |  |
| פרשת תולדות | לידת יעקב ועשו • מכירת הבכורה • ירידת יצחק לגרר • הריב על הבארות • ברית יצחק ואבימלך • גנבת הברכות • בריחת יעקב מעשו |  |
| פרשת ויצא | חלום יעקב • נישואי יעקב עם רחל ולאה • לידת בני יעקב • מעשה הדודאים • בריחת יעקב מלבן • ברית יעקב ולבן |  |
| פרשת וישלח | מפגש יעקב ועשו • מאבק יעקב והמלאך • מעשה שכם ודינה • מעשה שמעון ולוי • קיום הנדר בבית אל • מות רחל וקבורתה • מעשה ראובן ובלהה • פרשת שמונת מלכי אדום |  |
| פרשת וישב | מכירת יוסף • מעשה יהודה ותמר • לידת פרץ וזרח • יוסף ואשת פוטיפר • חלומות שר המשקים ושר האופים |  |
| פרשת מקץ | חלומות פרעה • ירידת אחי יוסף למצרים |  |
| פרשת ויגש | התוודעות יוסף לאחיו • ירידת יעקב למצרים • מכירת ארץ מצרים לפרעה |  |
| פרשת ויחי | שבועת יוסף ליעקב • ברכת אפרים ומנשה • ברכת יעקב לבניו • מות יעקב וקבורתו |  |
| דמויות מרכזיות | אדם וחוה • קין והבל • נח • אברהם ושרה • לוט • הגר וישמעאל • יצחק ורבקה • עשו • יעקב רחל ולאה • בלהה וזלפה • ראובן • שמעון • לוי • יהודה • תמר • יששכר • זבולון • דן • נפתלי • גד • אשר • יוסף • בנימין |  |
ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים
איחוד תימן

צפון תימן (בכתום) ודרום תימן (בכחול) לפני 1990
איחוד תימן (בערבית: الوحدة اليمنية; תעתיק מדויק: אלוחדת אלימניה) התרחש ב-22 במאי 1990, כאשר הפכו צפון תימן ודרום תימן למדינה אחת – הרפובליקה התימנית.
מאז המרד החות'י וכיבוש העיר הבירה צנעא הלכה למעשה המדינה פוצלה שוב. החות'ים שולטים בצפון ובמערב, בעוד ממשלת תימן, וכוחות נאמנים לה, שולטת בדרום ובמזרח. כמו כן בחלק מהמדינה יש נוכחות של אל-קאעדה בחצי האי ערב.
רקע

צפון תימן מאז 1538 נשלטה לסירוגין על ידי האימפריה העות'מאנית. היא קיבלה את עצמאותה בנובמבר 1918, עם התפוררות האימפריה העות'מאנית. הדרום לעומת זאת נכבש על ידי בריטניה בשנת 1839, כאשר האימפריה הבריטית כבשה את עיר הנמל עדן, כדי להגן על נתיבי הסחר שלה להודו הבריטית, והפכה במהרה לתחנת אספקה אסטרטגית. הדרום נותר כמושבה בריטית וב-1962 הפך החלק הדרום-מערבי של חצי האי ערב לפדרציה של דרום ערב (אנ') שהייתה אזור הגנה בריטי. ב-1963 הפך גם החלק המרכזי-מזרחי של דרום חצי האי ערב לשטח חסות בריטי בשם הפרוטקטורט של דרום ערב (אנ'). שתי הישויות היו למעשה תחת שליטה בריטית, אך הובטחה להם עצמאות. ב-14 באוקטובר 1963 פרצה התקוממות בעדן כנגד הבריטים, מה שהחיש את נסיגתם, שממילא כבר פינו את הודו. ב-30 בנובמבר 1967 הוכרזה עצמאות הרפובליקה העממית של דרום תימן.
בין השנים 1962-1970 התחוללה מלחמת האזרחים בצפון תימן, הוקמה בה ממשלה רפובליקנית, שכללה נציגים של שבטי האזור. הצפון נהנה מהכנסות נפט צנועות ומהעברות כספים מאזרחיו שעבדו במדינות הנפט העשירות של המפרץ הערבי. בשנות ה-80 הוערכה אוכלוסיית צפון תימן ב-12 מיליון תושבים, לעומת 3 מיליון בדרום תימן. בדרום תימן התפתחה חברה מרקסיסטית חילונית בראשות המפלגה הסוציאליסטית, ולכן זכתה בסיוע משמעותי מברית המועצות. בפרט זכתה לגיבוי במלחמת הגבול עם הצפון, אשר פרצה באוקטובר 1972, והצפון מנגד זכה לגיבוי ערב הסעודית והמערב. הלחימה הייתה קצרה והסתיימה בהסכם קהיר, בו נקבעה תוכנית לאחד את שתי המדינות למדינה אחת. ב-1979 התחדשה הלחימה, כשדרום תימן סיפקה סיוע למורדים, וכוחותיה אף חצו את הגבול ופלשו לשטח צפון תימן והגיעו עד לעיר תעז.
בסוף שנות ה-80 החלו חיפושי נפט סמוך לגבול המשותף, והדבר עורר רצון הדדי לפיתוח הסכמי שיתוף פעולה לניצול משאבים. במאי 1988 הגיעו שתי הממשלות להבנות, אשר כללו הסכמה לחידוש שיחות האיחוד ולשיתוף פעולה בחיפוש נפט לאורך גבול המשותף. באותו חודש נוסדה חברה משותפת לשתי המדינות, "YCIMOR", לצורך השקעות במינרלים ובנפט. בנובמבר 1989 קיבלו מנהיגי שתי המדינות את טיוטת ההסכם שנוסחה עוד בשנת 1981, וכללה את פירוז הגבול המשותף, מעבר גבול חופשי לתושבים תימנים, וקביעת צנעא כעיר הבירה של המדינה המאוחדת. בין הגורמים לרצונה של דרום תימן היו עימותים פנימיים בין המנהיגים שהובילו למלחמת אזרחים קצרה (אנ') בינואר 1986, שהסתיימה בהדחת הנשיא עלי נאסיר מוחמד (אנ') ובעיקר, התמוטטות ברית המועצות, התומכת העיקרית שלה, שהביאו אותה לספה של פשיטת רגל.
הבדלים בין הצפון לדרום

בין הצפון והדרום התקיימו הבדלים היסטוריים, משטריים, דתיים, תרבותיים ודמוגרפיים. בצפון שלטה ממלכת תימן עד הפלת האימאם הזיידי מוחמד אל-בדר ב-1962, והוחלפה ברפובליקה. הרפובליקה התאפיינה בשבטיות זיידית (ענף באסלאם השיעי), הומגניות ושמרנות. הדרום לעומת זאת נשלט על ידי הבריטים עד 1967, אז קמה שם מדינה קומוניסטית בגיבוי סובייטי. ההשפעה המערבית ואחר כך הסובייטית הקנתה לדרום אופי חילוני יותר. גם מבחינה אתנית, אוכלוסיות הדרום מגוונות יותר בזכות קשרי מסחר והשפעות זרות. דרך נמל עדן התיישבו בה גם קבוצות שמקורן באפריקה, הודו ודרום-מזרח אסיה. רוב אוכלוסיית דרום תימן מוסלמית סונית, בעיקר מהאסכולה השאפעית, קיימות גם קהילות קטנות של זיידים ושל נוצרים, בעיקר בעדן, שנחשבת לעיר קוסמופוליטית ופתוחה יחסית.
אוכלוסיית תימן בעיקר בצפון המדינה, במיוחד סביב הערים צנעא, תעז וסעדה. בדרום, מרכזי האוכלוסייה הגדולים הם העיר עדן והערים לאורך חוף הים הערבי, אך מלבדן רוב השטח מדברי והררי ולכן דליל באוכלוסין. לאחר האיחוד התגברה תופעת ההגירה צפונה בשל חיפוש אחר תעסוקה ויציבות כלכלית. בזכות כך הפך הצפון לדומיננטי מבחינה פוליטית, ושלטון המדינה נמצא בעיקר בידיים של קבוצות המזוהות עם צפון תימן, מה שעורר תחושות קיפוח בדרום.
האיחוד

ב-2 במאי 1990 הוכרזה הקמת הרפובליקה של תימן. עלי עבדאללה סאלח, אשר היה מנהיג הצפון, קיבל את התפקיד הרשמי של ראש המדינה, ועלי סאלם אל-באיד (علي سالم البيض), מנהיג הדרום, מונה כסגנו. נקבעה תקופת מעבר של 30 חודשים בהם אוחדו המדינות מבחינה מדינית, פוליטית וכלכלית. הוקמה במשותף ועדה מייעצת נשיאותית ובה 26 חברי הוועדה המייעצת מצפון תימן ו-17 חברי ועדת הנשיאות מדרום תימן, שמינתה ראש מממשלה אשר הקים קבינט. הוקם גם פרלמנט מאוחד בן 301 חברים, שכלל 159 חברי פרלמנט מהצפון, 111 חברי פרלמנט מהדרום ו-33 חברי פרלמנט עצמאיים שנבחרו לתפקיד על ידי יושב ראש הפרלמנט.
החוקה המאוחדת סוכמה במאי 1990, ואושררה במשאל עם במאי 1991. החוקה קבעה מערכת בחירות חופשית ורב מפלגתית, זכות להחזיק רכוש פרטי, שוויון וכיבוד זכויות אדם בסיסיות. הבחירות לפרלמנט נערכו ב-27 באפריל 1993, בסיועם של ארגונים בינלאומיים, אשר עקבו אחר מהלך הבחירות ועל טוהרן. בשל ההבדל הניכר בגודל האוכלוסיות, נטו תוצאות הבחירות לעבר רוב של חברי פרלמנט של מפלגות מהצפון, כאשר מפלגת הקונגרס הכללית של העם (المؤتمر الشعبي العام) זכתה ברוב המושבים, עם 143. מנגד, זכתה הנציגה העיקרית של הדרום, המפלגה הסוציאליסטית התימנית (الحزب الاشتراكي اليمني) ל-69 מושבים, בעוד המפלגה האיסלאמיסטית העיקרית, מפלגת העם התימני לרפורמה (لتجمع اليمني للإصلاح) ל-63. על אף שזכתה במרבית המושבים מאזור הדרום שהיה מאוכלס פחות, הפכה המפלגה הסוציאליסטית לשותפה משנית בקואליציה שהרכיבה את הממשלה החדשה.
כשהוקם שדה נפט חדש במחוז חצרמוות, תושבי הדרום הרגישו שאדמתם מנושלת מהם כחלק ממזימה של שליטי הצפון. לבסוף, נאלצה המדינה המאוחדת החדשה להתמודד עם משבר פוליטי, כאשר נשלחו (למעשה גורשו) כ-800,000 עובדי חוץ מערב הסעודית בחזרה לתימן, בשל סירובה של תימן לתמוך במדינות הקואליציה במהלך מלחמת המפרץ. העברות הכספים של עובדי החוץ, שהיוו חלק חשוב בכלכלת תימן, הופסקו והממשלה נאלצה לשכן את העובדים ששבו במחנות פליטים, בזמן שהחליטה היכן לשכנם ואיך לשלבם מחדש בכלכלה המקומית. שובם של העובדים לתימן גם הקפיצה באחת את אוכלוסיית המדינה ב-7%.
כמדינה מאוחדת

תקופה זו אופיינה באי-שקט פוליטי, קונפליקטים פנימיים, והמאבקים בין השלטון המרכזי לקבוצות שונות.
כמדינה מאוחדת > מלחמת אזרחים

חוסר השוויון בחלוקת הכוח בפרלמנט הביא לדרישת מנהיגי הדרום לעבור לשיטה פדרלית עם ממשל אוטונומי לדרום. הנשיא עלי עבדאללה סאלח ראה את בדרישות שאיפה של הדרום לעזוב את האיחוד ולהשיג עצמאות מחדש. העימות הפוליטי הביא את סגן הנשיא מהדרום, עלי סאלם אל-בייד, לצאת לגלות באוגוסט 1993. במקביל החלו עימותים בין השבטים והקבוצות השונות בשטח. ב-20 בפברואר 1994 מנהיגי הצפון והדרום הגיעו להסכם הבנות בפסגה שנערכה  בעמאן בירת ירדן. אולם בשטח נמשכו העימותים, שהסלימו לכדי מלחמת אזרחים שפרצה ב-4 במאי, בין צבאות הדרום והצפון, ששמרו על עצמאותם גם לאחר האיחוד המדיני.
ב-21 במאי 1994 המנהיגים בדרום הכריזו על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית של תימן, שלא זכתה להכרת הקהילה הבינלאומית. במהלך הלחימה, נעזרו כוחות צפון תימן במשתפי פעולה בדרום מתומכיו של הנשיא שהודח ב-1986, עלי נאסיר מוחמד, כנגד הבדלנים. עדן נכבשה ב-7 ביולי 1994, ועד מהרה התמוטטה ההתנגדות בשאר חלקי המדינה. בלחימה נהרגו בין 5,000 ל-7,000 איש, הרס רב נגרם לערים בדרום תימן ואלפי תומכים, אנשי צבא ומנהיגים מהדרום נמלטו ויצאו לגלות. לאחר סיום המלחמה, הוקמה מחדש המפלגה הסוציאליסטית, שהייתה המפלגה המרכזית מהדרום, אך כעת היא נותרה חלשה וחסרת השפעה.
שינויים שנערכו בחוקת המדינה המאוחדת ביטלו את הוועדה המייעצת הנשיאותית. הנשיא סאלח נבחר על ידי הפרלמנט ב-1 באוקטובר לתקופת כהונה חדשה של חמש שנים. בנוסף, נקבע שינוי בחוקה שבבחירות מעתה ואילך ייבחר נשיא בבחירות ישירות מתוך לפחות שני נציגים שתציע הרשות המחוקקת.
כמדינה מאוחדת > בין מלחמות אזרחים

בספטמבר 1999 הנשיא סאלח נבחר בבחירות ישירות לכהונה נוספת של חמש שנים. בחירות לפרלמנט נערכו בפעם השנייה באפריל 1997. שינויים חדשים בחוקה ב-2001 הפכו את הפרלמנט לגוף בעל שני בתי מחוקקים: מועצה ("שורא") עם 111 חברים הממונה על ידי הנשיא, ובית הנבחרים ש-301 נציגיו נבחרים על ידי האזרחים. תימן הפכה למעשה למדינה בשליטת מפלגה גדולה דומיננטית אחת, מפלגת הקונגרס הכללית של העם. שינויים נוספים בחוקה האריכו את כהונת הנשיא בשנתיים נוספות, כך שהבחירות הבאות לנשיאות נדחו ל-2006, ותקופת הכהונה של חברי הפרלמנט הוארכה לשש שנים, כך שהבחירות הבאות נדחו ל-2003.
בשנת 2004 פרץ המרד החות'י. החל משנת 2007 שוב עלו אל פני השטח המתחים שהצטברו בדרום, והחלו הפגנות ומחאות כנגד השלטון המרכזי. כתוצאה מהאפליה הוקמה בדרום תנועת מחאה בדלנית עממית בשם תנועת דרום תימן (الحراك الجنوبي) הקוראת לעצמאות דרום תימן והיפרדות מהצפון.
כמדינה מאוחדת > מלחמת האזרחים השנייה

בשנת 2014 פרצה שוב מלחמת האזרחים, אשר חילקה בפועל את תימן. הצפון נשלטת בידי המורדים החות'ים, והדרום נותר בשליטת ממשלת תימן.
אדי סילבסטרה פסקל ישראפילוב

אדי סילבסטרה פסקל ישראפילוב ידוע גם כאדי (באזרית: Eddi İsrafilov; נולד ב-2 באוגוסט 1992) הוא כדורגלן אזרי המשחק בעמדת הקשר בג'והור דארול תעזים.
קריירת מועדונים

אדי נולד ברוקאטס דה מאר שבספרד לאב אנגולי ואם אזרית. אדי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מילאן. כעבור שנתיים חזר לספרד ושיחק במחלקות הנוער של לה מוחונרה ופולי אחידו ובגיל 18 הצטרף לריאל מרוסיה. ב-8 במאי 2011 אדי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-2 נגד חומיאה. בעונת 2013/2014 אדי הפך לשחקן הרכב פותח במורסיה, וב-26 בינואר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הראשונה בתיקו 2-2 נגד מאיורקה.
ב-1 בספטמבר 2014 אדי הושאל לגרנדה. ב-20 בספטמבר 2014 אדי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד אתלטיק בילבאו. ב-12 ביולי 2015 אדי הושאל לאייבר עד לסיום העונה. בהיותו באייבר הוא הואשם בהפצת קלטת לוהטת ביחד עם סרג'י אנריץ' ואנטוניו לונה. בשנת 2021 הוא זוכה מאשמה, אך כדורגלנים אחרים נשפטו לתקופות מאסר.
אחרי שלא הצליח להשתלב באייבר, ב-1 בפברואר 2016 חתם בקורדובה עד לסיום העונה.
ב-18 באוגוסט 2016 אדי חתם לשנתיים בקדיס. ב-29 באוגוסט 2017 חתם בז'ימנסטיק טרגונה לשלוש שנים.
ב-29 בינואר 2018 חתם לשנתיים וחצי באלקורקון. בתחילת עונת 2018/2019 הגיע למספר ימי התרשמות בהפועל באר שבע, אך לא הרשים ולבסוף שוחרר.
ב-12 באוגוסט 2019 אדי חתם באלבסטה בה שיחק שנתיים.
את עונת 2021/2022 החל כשחקן חופשי, אולם ב-5 בינואר 2022 חתם בנפטצ'י באקו מליגת העל האזרית.
קריירה בינלאומית

אדי נולד בספרד, אך נתנה לו האפשרות לייצג את אנגולה ארץ מוצאו של אביו או את אזרבייג'ן ארץ מוצאה של אמו. במאי 2013 אדי זומן לראשונה לסגל נבחרת אזרבייג'ן לקראת משחק הידידות נגד קטר, אך אדי דחה את הזימון בטענה כי הוא רוצה לעזור למורסיה במשחקים שנשארו לה עד סיום העונה.
ב-8 בינואר 2015 פורסם כי אדי החליט לייצג את אזרבייג'ן. ב-28 במרץ הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-2 נגד מלטה במסגרת מוקדמות יורו 2016.
הערות שוליים

↑  futbol/abci-enrich-luna-condena-pionera-contra-exhibicionismo-elite-202101200053_noticia.html?ref=https:%2F%2Fwww.google.com%2F
STS-51-L

STS-51-L, הייתה משימה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א. הצ'לנג'ר שוגרה ב-28 בינואר 1986 כשעל סיפונה שבעה חברי צוות. בפיצוץ שאירע שניות לאחר השיגור עקב כשל במערכת טילי ההנעה נהרגו כל אנשי צוותה.
ההתפוצצות בעת השיגור

המעבורת התפוצצה 73 שניות לאחר שיגורה, וכל אנשי צוותה נהרגו באסון. ועדת חקירה שהוקמה בעקבות התאונה קבעה כי הפיצוץ נגרם עקב אטם בטיל ההאצה, שנפגם כתוצאה מהטמפרטורה הנמוכה, ששררה ביום השיגור. כתוצאה מכך, גזים לוהטים נפלטו ממנו וחיממו את מכל הדלק הנוזלי הגדול שבגחון המעבורת, עד שהמכל התפוצץ. בנוסף מצאה הוועדה שלל כשלים ארגוניים בנאס"א ובתוכנית מעבורת החלל שאפשרו את התרחשות האסון, והמליצה על שינויים רבים בתוכנית. בעקבות התאונה קורקעו כל מעבורת החלל של נאס"א למשך כשנתיים וחצי עד לטיסת STS-26 של מעבורת החלל דיסקברי ב-29 בספטמבר 1988, וקצב הטיסות צומצם במידה ניכרת ולא שב מעולם להיות כשהיה קודם לכן. למרות שלל השינויים שנעשו בתוכנית מעבורות החלל בעקבות ממצאי ועדת החקירה והדגש הרב שהושם על בטיחות, ב-1 בפברואר 2003 התרחש אסון נוסף בסיום משימת STS-107, כשמעבורת החלל קולומביה התפרקה במהלך חזרתה לאטמוספירת כדור הארץ.
אסון זה הוביל אף הוא לקרקוע מעבורות החלל למשך כשנתיים וחצי, ולשינויים רבים בתוכנית.
צוות

מפקד המשימה: פרנסיס סקובי (Francis "Dick" Scobee)
טייס: מייקל סמית (Michael J. Smith)
מומחית משימה: ג'ודית רזניק (Judith Resnik)
מומחה משימה: אליסון אוניזוקה (Ellison Onizuka)
מומחה משימה: רונלד מקנייר (Ronald McNair)
מומחה מטען: גרגורי ג'רוויס (Gregory Jarvis)
מומחית מטען: כריסטה מקאוליף (Christa McAuliffe)
המשימה

מטרות שתוכננו למשימה:
פריסת לוויין ה-Tracking Data Relay Satellite-2
ניסויי דינמיקה בנוזלים
ניסוי מתוך תוכנית מעקב של פעילות כוכב השביט, הלי.
Phase Partitioning Experiment
ניסויים עבור סטודנטים
הכנת שני שיעורים עבור סטודנטים כחלק מפרויקט "מורה בחלל"
סמל המשימה

סמל המשימה עוצב על ידי אנשי הצוות. הוא מייצג את השתתפותם בתוכנית המעבורות של נאס"א, על סיפונה של הצ'לנג'ר, הסמל מסמל את ההמראה ממרכז החלל קנדי בפלורידה.
הסמל מראה את השביט הלי. מקאליף היא המורה הראשונה בחלל וליד שמה יש תפוח.
ראו גם

מעבורת חלל
משימות מעבורות החלל
רגע הפיצוץ של מעבורת החלל צ'לנג'ר בזמן שיגורה לחלל ב-28 בינואר 1986
חרב דו-ידנית

חרבות דו-ידניות
חרבות דו-ידניות ואיורים המדגימים טכניקת לחימה בהם, בתצוגה במוזיאון
חרב דו-ידנית (בגרמנית: Zweihänder, באנגלית: Two-handed sword) או חרב ארוכה (בגרמנית: Langes schwert, באנגלית: Longsword) היא סוג של חרב בעלת להב וניצב ארוכים, שהונפה בשתי הידיים, והייתה בשימוש בעיקר על ידי אבירים ובני-אצולה באירופה במאה ה-14 עד המאה ה-16, בסוף ימי הביניים ובראשית תקופת הרנסאנס.
אטימולוגיה ומונחים

המינוח של חרבות דו-ידניות מעורפל משום שהוא משתנה בשפות שונות, במקומות שונים ובתקופות שונות. חרבות רבות נקראו לפעמים על ידי בני תקופתן או על ידי היסטוריונים ואספנים מודרניים "חרבות ארוכות" משום שהיו ארוכות מן החרבות הטיפוסיות לזמנן, אך המילה האנגלית longsword (מילולית: "חרב ארוכה") בדרך-כלל מתייחסת לסוג של חרב לשתי ידיים שהיה בשימוש באירופה בסוף ימי הביניים ובתחילת תקופת הרנסאנס. מילה זו, בצורתה כמילה יחידה ללא רווח או מקף מחבר, היא מילה מודרנית שהופיעה רק במאה ה-21, ואיננה קיימת עדיין באופן רשמי במרבית המילונים לאנגלית, אך היא פופולרית אצל חובבי אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות ואספני נשק, וכן אצל חובבי סוגות הרומן ההיסטורי, פנטסיה, משחקי תפקידים ומשחקי מחשב. היא קרוב לוודאי תרגום המונח הגרמני העתיק "לאנגס שוורט" (גרמנית: langes schwert או לעיתים קרובות במילה אחת מחוברת langeschwert, מילולית: "חרב ארוכה"). כיום המונח "חרב ארוכה" מתייחס למספר סוגי חרבות אירופאיות בעלות להב ישר שאורכו כ-100 ס"מ ומעלה שהיו בשימוש בימי הביניים והרנסאנס, ובא להבדילן מהחרב הקצרה.
סוגים דומים של חרב נודעו באיטלקית כ"ספאדה לונגה" (Spada longa, מילולית: "חרב ארוכה") ובספרדית כ"אספאדה לארגה" (Espada larga, מילולית: "חרב גדולה"). אך גם מונחים אלו נפוצים יותר בתקופה המודרנית, ומרבית המקורות הכתובים ששרדו מימי הביניים ומתקופת הרנסאנס השתמשו במונח הגנרי "חרב" ללא התייחסות לסוג הספציפי.
לחלופין נפוצים גם המונחים האנגלים Two-handed sword ו-Two-hander, שהם קרוב לוודאי תרגום המונח מגרמנית "צוויהאנדר" (Zweihänder), והמונח האיטלקי "ספאדה א דואי מאני" (Spada a dui mani). הפירוש המילולי של כל המונחים האלו הוא "חרב לשתי ידיים". מונחים אלו שימשו גם לחרבות ארוכות וגם לחרבות גדולות אפילו יותר, שלעיתים נקראו במונח האנגלי Greatsword (מילולית: "חרב אדירה"). סוגים מקומיים של חרבות ענק כאלו נקראו באיטלקית "ספאדונה" (Spadone, מילולית: חרב גדולה), בספרדית ובפורטוגזית "מונטנטה", ובסקוטלנד "קלאימור" (מגאלית סקוטית: Claidheamh-mór, מילולית: "חרב ענק").
מונחים נוספים המופיעים לפעמים במקורות היסטוריים אך נפוצים בעיקר בתרבות הפופולרית המודרנית הם "חרב ממזרית" (באנגלית: Bastard sword, בגרמנית: Bastardschwert) ו"חרב יד וחצי" (באנגלית: Hand and a half sword). הכינוי "ממזר" לא היה רמיזה לייחוסם של המשתמשים בחרב (שביניהם היו מלכים ואצילים רמי מעלה) אלא ציין טיפוס "כלאיים" שבין חרב ארוכה דו-ידנית לחרב רגילה חד-ידנית. הכינוי "יד וחצי" מתייחס לניצב באורך ביניים שבין הניצב הקצר שנועד ליד אחת לניצב הארוך שנועד לשתי ידיים. תעודות היסטוריות ששרדו מחצרו של הנרי השמיני מספרות על ארגון הדגמה של אמנות לחימה במספר קטגוריות שביניהן "חרב דו-ידנית" ו"חרב ממזרית", מה שמרמז כי לפחות באנגליה של המאה ה-16 מונחים אלו אכן ציינו טיפוסים נבדלים של חרב. ואולם נראה שבמקומות ובזמנים רבים לא הקפידו על הבדל זה.
בתרבות הפופולרית

החרב הדו-ידנית פופולרית בספרות, בקולנוע, בטלוויזיה, במשחקי מחשב ובמשחקי תפקידים, בעיקר ככלי נשקו העיקרי של ארכיטיפ האביר בסוגות הפנטזיה והרומן ההיסטורי של ימי הביניים. לעיתים קרובות היא מסמלת את ערכי האבירות, ומעידה על הנושא אותה שהוא לוחם רב-כוח ומיומן, למשל הגיבור הראשי בסרט ליידי נץ והלורדים של ממלכות וסטרוז בסדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח". חרבות ייחודיות או אגדיות תכופות מוצגות כחרבות דו-ידניות, למשל אקסקליבר בסרטים רבים על המלך ארתור, וחרבותיהם של גנדלף ואראגורן בסרטי שר הטבעות. לעיתים הן מוצגות כעוברות בירושה בשושלות מלוכה ואצולה, ומסמלות את זכותן לשלטון, ומיוחסים להן כוחות קסומים שונים, כגון יכולת בלעדית להביס אויב קסום כלשהו.
מקור ההשראה לרעיונות רומנטיים אלו הוא קרוב לוודאי בחרבות טקסיות היסטוריות גדולות, שתכופות היו מקושטות מאוד בעיטורים, מתכות יקרות ואבני חן, ולכן יקרות וכבדות מכדי להשתמש בהן ללחימה מעשית. חרבות כאלו נקראו באנגלית Bearing sword כלומר "חרב נשיאה", ובגרמנית: Paradeschwert כלומר "חרב מצעדים". הן הועברו בירושה עם חפצי ההכתרה של שושלות מלוכה ואצולה באירופה, הוצגו לראווה במנזרים ובקתדרלות, ונישאו בטקסים, במצעדים ובתהלוכות חגיגיות. למשל תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת כוללים מספר חרבות דו-ידניות טקסיות, שבמקורן נוצרו במאות ה-16 וה-17, ונישאות עד היום בטקסי ההכתרה של מלכי בריטניה ובטקס פתיחת הפרלמנט.
סגנון הלחימה בחרב הדו-ידנית המוצג בקרבות מבוימים בסרטים ובמשחקי מחשב לעיתים קרובות מושפע מטכניקות קטאנה הנראות בסרטי סמוראים יותר מאשר מן הטכניקה ההיסטורית האמיתית, וכן הוא נוטה לכשלים ולאי-דיוקים היסטוריים נוספים. למשל, קרבות מבוימים תכופות מציגים לוחמים עוטי שריון לוחות "נפצעים" או "נהרגים" כתוצאה ממהלומות חיתוך בחרב, בעוד שבמציאות חתכי חרב לא היו מסוגלים לחדור שריון לוחות. חרבות דו-ידניות לא התקיימו במציאות בתקופות היסטוריות שקדמו למחצית המאה ה-14, כפי שהן מוצגות בסרט "לב אמיץ" ובסרטים וברומנים היסטוריים רבים על מסעי הצלב. לעיתים הן מוצגות כנישאות בנדן חגור על הגב, למשל על ידי גיבור סדרת הספרים ומשחקי הווידאו "המכשף", קרוב לוודאי השפעה מסרטי נינג'וטסו או מציורים היסטוריים שתיארו סמוראים שנהגו לעיתים לחגור את חרבם על הגב. אין לכך עדויות היסטוריות באירופה, ובאופן מעשי הלהב של חרב דו-ידנית ארוך מכדי לשלוף אותו במלואו מנדן חגור על הגב. חרבות דו-ידניות לעיתים מוצגות בסרטים כנשק העיקרי בהסתערות אבירים בשדה הקרב, בעוד שבמציאות הן בדרך-כלל נחגרו כנשק גיבוי לרומח, לגרזן-חנית או לנשק מוט אחר.
לקריאה נוספת

Bartholomew Walczak and Jacob Norwood, The Mastercuts – What They Are and What They Aren’t. The ARMA website
Matt Anderson and Shane Smith, A Brief Introduction to Armoured Longsword Combat. The ARMA website
חרב דו-ידנית גרמנית מסוף המאה ה-16, אורכה 192 ס"מ.
שני שריוני לוחות מהנשקייה המלכותית (הממלכה המאוחדת), הימני חמוש בחרב ארוכה רגילה ומגן והשמאלי בחרב דו-ידנית
חרבות דו-ידניות בנשקייה
טורניר מודרני בחרב דו-ידנית. המתחרים משתמשים בחרבות "פדר שוורט" קהות, ועוטים מסכות סיוף וביגוד מיגון.

איור מתוך ה"פשטבוך" של וולרשטיין במאה ה-15, מראה טכניקות לחימה בשריון: מהלומה באמצעות תפוח הניצב, ודקירה תוך אחיזת הלהב באמצעו.
"חרב המדינה", חרב טקסית מתכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת, נישאת בטקס ההכתרה של אדוארד השביעי בשנת 1901.
חרב דו-ידנית
מדליית זהב

דוגמאות למדליית זהב, כסף וארד מאולימפיאדת החורף התשיעית שנערכה באינסברוק ב-1964
בספורט ובתחומים דומים אחרים הכוללים תחרות, מדליית זהב היא מדליה אשר מוענקת למנצח בתחרות כמו המשחקים האולימפיים או משחקי חבר העמים הבריטי. לצד מדליית הזהב מוענקות גם מדליית כסף למסיים במקום השני ומדליית ארד למסיים במקום השלישי.
בעוד שמדליות זהב מסוימות הן זהב מלא, אחרות עשויות מכסף אך מצופה זהב, כמו מדליה אולימפית, מדליית לורנץ, מדליית הזהב של הקונגרס. מדליות פרס נובל מורכבות מזהב לבן 18 קראט בציפוי זהב 24 קראט.
הערות שוליים

↑  ynet, אז כמה דולרים שווה באמת מדליה אולימפית?, באתר ynet, 16 באוגוסט 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10647107 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פיוס השישי

סמלו
פיוס השישי, בשמו האמיתי הרוזן ג'ובאני אנג'לו בראסקי (באיטלקית: Giovanni Angelo Braschi;‏ 27 בדצמבר 1717, צ'זנה, אמיליה-רומאניה – 29 באוגוסט 1799) היה אפיפיור ברומא בין השנים 1775–1799.
ראשית ימיו ובחירתו

נולד בצ'זנה למשפחת אצולה. למד בקולג' ישועי ובאוניברסיטת פרארה. מונה לקרדינל ב-1773.
הקונקלווה שהתכנסה מיד עם מות קודמו, קלמנס הארבעה עשר באוקטובר 1774, נמשכה כחמישה חודשים (134 ימים, בהם נערכו 256 הצבעות) במהלכם לא יכלו הקרדינלים למצוא מועמד מוסכם. הקרדינלים נחלקו ביו סיעה בהנהגת האצולה הרומאית הוותיקה, שתמכה בקרדינל ממשפחת קולונה ובישועים (ה-Zelanti) כנגד סיעה שהתנגדה לישועים ברוח שהנהיג האפיפיור הקודם, שנחלקה בעצמה בין נציגי מלכי אירופה השונים. כך תמכה אוסטריה בקרדינל ויסקונטי, נונציו לשעבר בווינה וספרד, פורטוגל וצרפת תמכו בקרדינלים אחרים. רק בסוף 1774 הועלה שמו של בראסקי כמועמד אפשרי מוסכם, אך הוא זכה לרוב הדרוש רק ב-15 בפברואר 1775.