stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפארק הלאומי גרנד טיטון
רכס טיטון > אגמים ונהרות

מרבית האגמים בפארק נוצרו על ידי הקרחונים, והאגמים הגדולים ביותר ממוקמים בבסיס רכס טיטון. בחלק הצפוני של הפארק שוכן אגם ג'קסון, האגם הגדול ביותר בפארק שאורכו 24 קילומטרים, רוחבו 8 קילומטרים ועומקו המקסימלי 134 מטרים. אף שאגם ג'קסון הוא טבעי, סכר אגם ג'קסון נבנה במוצא ממנו לפני שהפארק נוצר וגובה פני המים באגם עלו בשל כך ב-12 מטרים. מזרחית לאכסניית אגם ג'קסון (Jackson Lake Lodge) שוכנים האגמים: אמה מטילדה (Emma Matilda Lake) וטו אושן (Two Ocean Lake). דרומית לאגם ג'קסון שוכנים האגמים: ליי (Leigh Lake), ג'ני (Jenny Lake), בריידלי (Bradley Lake), טאגרט (Taggart Lake) ופלפס (Phelps Lake) במוצא הקניונים המובילים לרכס טיטון. בתוך רכס טיטון נפוצים אגמים אלפיניים קטנים בקרקסים קרחוניים, ויש יותר מ-100 מפוזרים בתחומי האזור הגבוה. אגם סוליטיוד (Lake Solitude), בגובה 2,754 מטרים, שוכן בקרקס קרחוני בתחילת המזלג הצפוני של קניון קסקייד. אגמים נוספים השוכנים בגובה רב קיימים מעל לגובה של 3,000 מטרים, ובמעטים, כדוגמת אגם אייספלו (Icefloe Lake), האגם הגבוה ביותר ברכס, הקרח סותם את האגמים במרבית השנה. הפארק אינו מצטיין במפלי מים גדולים. עם זאת, למפלי הידן (Hidden Falls, "המפלים החבויים") השוכנים ממערב לאגם ג'ני הגישה קלה לאחר הליכה קצרה.
ממקורותיו באגף הדרום-מערבי של רמת טו אושנס (Two Oceans Plateau, מילולית רמת "שני האוקיינוסים") בפארק הלאומי ילוסטון הנהר סנייק זורם מצפון לדרום דרך הפארק, כשהוא נשפך לאגם ג'קסון סמוך לגבול שבין הפארק הלאומי גרנד טיטון ושמורת הטבע "הכביש הנופי על שם ג'ון ד. רוקפלר". הנהר סנייק זורם אז דרך המברצים של סכר אגם ג'קסון ומשם דרומה דרך עמק ג'קסון הול, כשהוא יוצא מתחומי הפארק סמוך מערבית לשדה התעופה ג'קסון הול. האגמים הגדולים ביותר בפארק מתנקזים ישירות או באמצעות יובלים לתוך הנהר סנייק. היובלים העיקריים הזורמים לנהר סנייק כוללים את פסיפיק קריק (Pacific Creek) ובאפלו פורק (Buffalo Fork) בסמוך לנקודת היישוב הקטנה מוראן ובנהר גרוס ונטר (Gros Ventre River) בגבול הדרומי של הפארק. דרך עמק ג'קסון הול השטוח יחסית הנהר סנייק יורד בשיפוע של 3.6 מטרים לכל קילומטר, בעוד שהשיפוע של הנחלים האחרים היורדים מההרים ממזרח וממערב הוא גדול יותר בשל המורדות התלולים. הנהר סנייק יוצר זרמי פְּזָרוֹת. וערוצים בקטעים שבהם השיפוע קטן במיוחד ובקטעים התלולים יותר סוחף וחותר תחת טרסות החלוקים שהושקעו בעבר על ידי הקרחונים. אורכו של הנהר הוא 1,699 קילומטרים, ומתוכם 80 קילומטרים בלבד זורמים דרך הפארק.
רכס טיטון > קרחונים

הפסגות הראשיות ברכס טיטון גולפו לצורתם הנוכחית בעזרת קרחונים שנעלמו לפני זמן רב. בין לפני 250,000 שנים ועד לפני 150,000 שנים עבר רכס טיטון כמה עידני קרח כשאזורים מסוימים בעמק ג'קסון הול היו מכוסים בקרחון בעובי של 600 מטרים. ההתקרחנות הגדולה אינה קשורה להתרוממות הרכס עצמו והיא חלק מהתקררות עולמית הידועה כהתקרחנות הרביעון (Quaternary glaciation). החל בהתקרחנות באפלו (Buffalo Glaciation) שאחריה הייתה התקרחנות אגם בול (Bull Lake glaciation) ולבסוף התקרחנות פיינדייל (Pinedale glaciation), שהסתיימה בערך לפני 15,000 שנים. הנוף הושפע רבות מפעילות הקרחונים. במהלך התקרחנות פיינדייל, הנוף הנוכחי נוצר כשקרחונים זרמו מרמת ילוסטון דרומה ויצרו את אגם ג'קסון, בעוד שקרחונים קטנים יותר שזרמו מרכס טיטון דחפו מורנות סלעים מהקניונים והותירו מאחוריהם אגמים בבסיס ההרים. הפסגות עצמן נשחקו לצורת של פירמידה או צורת arête, רכס משונן ותלול משני צדדיו, והקניונים הפכו מעמקים בצורת V שנוצרו מסחיפה של המים לעמקים בצורת U שנוצרו מסחיפה קרחונית. קרוב לתריסר קרחונים קיימים עדיין בפארק, אבל הם אינם עתיקים כיוון שכולם נוצרו מחדש בזמן כלשהו בין 1400 ל-1850 במהלך עידן הקרח הקטן. מאלו הגדול ביותר הוא קרחון טיטון, השוכן מתחת לצד הדרום-מזרחי של פסגת גרנד טיטון. אורכו של קרחון טיטון הוא 1,100 מטרים ורוחבו 340 מטרים, והוא מוקף בפסגות גבוהות של הרכס. קרחון טיטון הוא גם הקרחון שנחקר בצורה הרבה ביותר ברכס, וב-2005 הגיעו החוקרים למסקנה שהוא יעלם לחלוטין בתוך 30 עד 75 שנים. מערבית לקבוצת קתדרלה בסמוך למעבר הוריקן יש קרחון קטנטן בשם קרחון סקולרום (Schoolroom Glacier) שיש לו מורנות צדיות ומורנת קצה מוגדרות היטב, אגם קרחוני קטן ותוואי נוף קרחוניים טיפוסיים אחרים שוכנים בסמוך.
רכס טיטון > אקלים

באזור הפארק שורר אקלים ממוזג עד צחיח למחצה, כשהחודשים עם המשקעים הרבים ביותר הם בין נובמבר לינואר, בעיקר כשלג המכסה לרוב את האדמה בין נובמבר לסוף אפריל. גובה השלג היורד בשנה בממוצע הוא 1,100 סנטימטרים בהרים ו-490 סנטימטר בעמק. בחודש ינואר הטמפרטורה היומית נעה בממוצע בין 3°C- ביום ל-17°C- בלילה. בחודש יולי הטמפרטורה היומית נעה בממוצע בין 24°C ביום ל-5°C בלילה. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה הייתה 34°C, והנמוכה ביותר הייתה 54°C-. הטמפרטורה בקיץ בהרים מעל לעמק יורדת בכחצי מעלה צלזיוס כל 300 מטרים גובה, ולכן מעברי ההרים הגבוהים מכוסים בשלג עד אמצע יולי. סופות רעמים נפוצות בקיץ, בייחוד מעל ההרים. לעומת זאת לא דווח מעולם על טורנדו בתחומי הפארק. הסופה שכונתה "טורנדו טיטון-ילוסטון" (Teton-Yellowstone tornado) ביולי 1987 הייתה טורנדו בגובה רב שהגיעה רק עד הפינה הצפון-מזרחית של הפארק בגבול עם אזור הטבע הבראשיתי טיטון של היער הלאומי ברידג'ר-טיטון והפארק הלאומי ילוסטון.
| אקלים בפארק הלאומי גרנד טיטון> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בפארק הלאומי גרנד טיטון> ינואר.-3.1.-17.0.81.8 | אקלים בפארק הלאומי גרנד טיטון> פברואר.1.0.-16.0.60.2 | אקלים בפארק הלאומי גרנד טיטון> מרץ.5.0.-11.0.56.9 | אקלים בפארק הלאומי גרנד טיטון> אפריל.9.0.-6.0.50.8 | אקלים בפארק הלאומי גרנד טיטון> מאי.14.0.-1.0.58.9 | אקלים בפארק הלאומי גרנד טיטון> יוני.21.3.0.38.9 | אקלים בפארק הלאומי גרנד טיטון> יולי.26.6.0.34.3 | אקלים בפארק הלאומי גרנד טיטון> אוגוסט.25.5.0.32.3 | אקלים בפארק הלאומי גרנד טיטון> ספטמבר.20.1.0.35.6 | אקלים בפארק הלאומי גרנד טיטון> אוקטובר.13.-3.0.40.4 | אקלים בפארק הלאומי גרנד טיטון> נובמבר.3.0.-9.0.73.2 | אקלים בפארק הלאומי גרנד טיטון> דצמבר.-3.0.-15.0.75.9 | אקלים בפארק הלאומי גרנד טיטון> שנה.11.0.-5.0.639.2 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: Weather
אקולוגיה

הפארק הלאומי גרנד טיטון הוא חלק מילוסטון רבתי, המערכת האקולוגית הגדולה של ילוסטון, שבה נכלל גם הפארק הלאומי ילוסטון; מערכת אקולוגית זו היא אחת מהמערכות אקולוגיות הגדולות ביותר שלא ניזוקו מתוך המערכות האקולוגית של האקלים הממוזג שנותרו בכדור הארץ. בעלי חיים רבים נעים בין הפארק הלאומי גרנד טיטון לשאר שטח המערכת האקולוגית הגדולה של ילוסטון; לפארק הלאומי ילוסטון וליערות האזור.
אקולוגיה > אקולוגיה של שריפות

לשרפות יש תפקיד חשוב עבור מגוון הצמחים ובעלי החיים. מיני עצים רבים התפתחו כך שהם נובטים רק אחרי שרפה. באזורים בפארק שחוו שריפות בזמנים היסטוריים יש מגוון גדול יותר של מינים מאשר אזורים שלא הושפעו מאש. אף שההשפעה של השריפות הגדולות שהיו בפארק ילוסטון ב-1988 הייתה מינימלית על הפארק הלאומי גרנד טיטון, מחקרים שבוצעו לפני האירוע ואחריו חזרו ואישרו לאחר שהאירועים הסתיימו שהאמצעים שננקטו למנוע שריפות טבעיות באמצע המאה ה-20 הקטינו את מגוון מיני הצמחים ואת ההתחדשות הטבעית של חבורות הצמחייה. מחקר אחד שנערך 15 שנים לפני השריפות בפארק הלאומי ילוסטון ב-1988 הגיע למסקנה שאמצעי המניעה נגד שריפות השפיעו לרעה על חורשות עצי הצפצפה וסוגים אחרים של יערות. מרבית מיני המחטניים בפארק הלאומי גרנד טיטון תלויים במידה רבה בקיומם של שריפות ודבר זה נכון במיוחד לגבי אורן מפותל. אף שאש חמה במיוחד בצמרת העצים נוטה להרוג את הזרעים של האורן המפותל, התוצאה של שרפה חלשה יותר הפועלת בפני השטח היא התחדשות גדולה יותר של מין זה לאחר השרפה. בהתאם להבנה המשופרת שיש לגבי התפקיד שממלאות השריפות על הסביבה, פיתח שירות הפארקים הלאומיים תוכניות לניהול אש שמהוות אסטרטגיה לניהול שריפות טבע שמצופה מהן לקדם בצורה המיטבית את המערכת האקולוגית הטבעית.
אקולוגיה > איכות האוויר והמים

הפארק הלאומי גרנד טיטון מרוחק יותר מ-150 קילומטרים בקו אוויר מכל מרכז עירוני גדול או אזור תעשייה, ולפעילות האנושית המקומית יש בדרך כלל השפעה מעטה על הסביבה באזור מסביב. עם זאת, יש מגמה של עליה ברמות האמוניום והחנקן בשל השקעה מגשם ושלג שמקורם בפעילות חקלאית אזורית. בנוסף היה גידול זעיר בכמות הכספית וקוטלי החרקים שנתגלו בשלג ובכמה אגמים אלפיניים. הפארק הלאומי גרנד טיטון, בשיתוף עם סוכנויות אחרות, הציב את תחנת ניטור האוויר הראשונה בפארק ב-2011. התחנה מתוכננת לבדוק מזהמים שונים כמו גם את רמות האוזון ומזג האוויר.
מחקר המים באגמים ג'קסון, ג'ני וטאגרט ב-2005 הראה שבכל שלושת האגמים יש בפועל מים באיכות מעולה. מתוך שלושת האגמים רק באגם טאגרט מותר להשיט סירות מנוע, ועם זאת לא נתגלו הבדלים באיכות המים בשלושת האגמים. במחקר שפורסם ב-2002, נמצא שאיכות המים בנהר סנייק טובה באופן כללי ממערכות נהר אחרות בוויומינג, ורמת זיהום ממקורות אנושיים היא נמוכה.
היסטוריה אנושית > פרהיסטוריה

נוכחות של פלאו-אינדיאנים באזור של הפארק הלאומי גרנד טיטון של ימינו מתוארכת לפני למעלה מ-11,000 שנים. האקלים של עמק ג'קסון הול אז היה קר יותר ויותר אלפיני מהאקלים הצחיח למחצה הנוכחי, ובני האדם הראשונים היו ציידים-לקטים נודדים שחיו בג'קסון הול בחודשי הקיץ וחרפו בעמקים ממערב לרכס טיטון. לאורך חופי אגם ג'קסון נתגלו בורות שרפה, כלים וחפצים שמשערים כי שימשו כמשקולות לדיג. אחד הכלים שנתגלה הוא מהסוג המקושר לתרבות קלוביס, וכלים מתקופת תרבות זו מתוארכים לפני לפחות 11,500 שנים. מהתקופה הארכאית באמריקה הצפונית התגלו כלים עשויים מאובסידיאן ואנליזה כימית שבוצעה עליהם איתרה את מקורם בסמוך למעבר טיטון של ימינו, דרומית לפארק הלאומי גרנד טיטון. אף שאובסידיאן היה זמין גם צפונית לג'קסון הול, כמעט כל ראשי החניתות שנתגלו הם מהמקור הדרומי, מה שמעיד על כך שנתיב הנדידה העונתית העיקרי של התושבים הקדומים היה מכיוון זה. עדרים של אייל קנדי, הנוהגים להעביר את החורף בשמורת חיות הבר הלאומית האייל הקנדי בקצה הדרומי של ג'קסון הול, ונודדים למקומות גבוהים יותר בצפון-מערב במהלך הסתיו והקיץ, חוזרים על דפוס נדידה זו בימינו. מלפני 11,000 שנים עד לפני 500 שנים אין עדות לשינוי בדפוסי הנדידה של שבטי הילידים באזור ואין עדות המוכיחה שבתקופה זו הוקם באזור יישוב קבע.
כשחוקרי הארצות האירופאים נכנסו לראשונה לאזור בעשור הראשון של המאה ה-19, הם נתקלו בשבטים המזרחיים של בני השושוני. מרבית בני השושוני שחיו במרחבי ההרים של אזור ילוסטון רבתי המשיכו לנדוד ברגל בעוד שקבוצות אחרות של בני השושוני שהתגוררו במקומות נמוכים יותר השתמשו כבר בסוסים אם כי בצורה מוגבלת. השושוני שהתגוררו בהרים היו ידועים כ"אוכלי הכבשים" או "טוקודיקה" (Tukudika) כפי שהתייחסו לעצמם, מכיוון שבשר כבש גדול-קרניים היה מרכיב חשוב בתזונתם. בני השושוני המשיכו את דפוס הנדידה של קודמיהם ותועדו כמי שיש להם קשרים רוחניים קרובים עם רכס טיטון. משערים שכמה גדרות אבן על חלק מהפסגות, כולל אחת על המורדות העליונות של הר גרנד טיטון (הקרויה בפשטות "הגדרה"(The Enclosure)) שימשו את השושני במהלך מסעי חזון. בני השושני מאזור ילוסטון וטיטון הועברו לשמורת האינדיאנים וינד ריוור (Wind River Indian Reservation) לאחר שהוקמה ב-1868. השמורה שוכנת כ-150 קילומטרים דרומית-מזרחית לג'קסון הול על אדמות שנבחרו על ידי הצ'יף ואשיקי (Washakie)‏.
היסטוריה אנושית > ציידי פרוות

משלחת לואיס וקלארק (1804–1806) עברה הרחק צפונה מאזור גרנד טיטון. במהלך שובם מהאוקיינוס השקט, קיבל חבר המשלחת ג'ון קולטר (John Colter) אישור לעזוב את המשלחת מוקדם יותר כדי שיוכל להצטרף לשני ציידי פרוות בדרכם מערבה בחיפוש אחרי פרוות בונים. קולטר נשכר אחר-כך על ידי סוחר הפרוות מנואל ליסה (Manuel Lisa) להוביל ציידי פרוות ולחקור את האזור סביב הנהר ילוסטון. במהלך חורף 1807–1808 עבר קולטר דרך ג'קסון הול והיה הלבן הראשון שצפה ברכס טיטון. ויליאם קלארק, אחד משני המנהיגים של משלחת לואיס וקלארק שרטט מפה המבוססת על משלחת קודמת וכלל את המחקרים של ג'ון קולטר ב-1807, שהתבססה ככל הנראה על דיונים בין קלארק וקולטר כשהשניים נפגשו בסנט לואיס ב-1810. מפה נוספת המיוחסת לוויליאם קלארק מציינת שג'ון קולטר נכנס לעמק ג'קסון הול מצפון-מזרח, כשהוא חוצה את קו פרשת המים של אמריקה במעבר טוגווטיי (Togwotee Pass) או במעבר יוניון (Union Pass) ואז עזב את האזור לאחר שחצה את מעבר טיטון, כשהוא משתמש בשבילים שהילידים האמריקנים ביססו.
ג'ון קולטר נחשב לאיש ההרים הראשון, וכמו אלו שהגיעו לאזור ג'קסון הול במהלך 30 השנים אחר-כך, הוא הגיע לשם בעיקר בשל ציד הפרוות הרווחי. האזור היה עשיר בפרוות המבוקשות מאוד של בונים וחיות פרווה אחרות. בין 1810 ו-1812 עברו ציידים בשירות חברת הפרוות של משפחת אסטור דרך ג'קסון הול וחצו את מעבר טיטון בדרכם מזרחה ב-1812. חברות סחר פרוות אמריקניות ואנגליות התחרו על השליטה בסחר הפרוות באמריקה הצפונית, והריבונות האמריקנית על האזור לא הייתה בטוחה עד חתימת הסכם אורגון ב-1846. חבורת ציד אחת שעבדה בשירות חברת הפרוות הבריטית "חברת נורת' וסט" (North West Company), שאותה הוביל חוקר הארצות דונלד מקנזי (Donald Mackenzie), נכנסה לג'קסון הול ממערב ב-1818 או 1819. רכס הטיטון, כמו גם העמק שמערבית לו המכונה כיום פיירס הול (Pierre's Hole), קיבלו שמות אלו ככל הנראה על ידי ילידים בני אירוקוי דוברי צרפתית או ציידי פרוות קנדים צרפתים שהיו חלק מחבורת מקנזי. חבורות קודמות התייחסו לפסגות הנישאות של רכס טיטון כ"פיילוט נוב" (Pilot Knobs). הציידים הצרפתים תיארו את צורתם בסלנג צרפתי כ-"les trois tétons" ("שלושת השדיים"), שקוצר אחר-כך לטיטונס.
חברת הסחר חברת הפרוות של הרי הרוקי (Rocky Mountain Fur Company), הוקמה באמצע שנות ה-20 של המאה ה-19 כשותפות בין ג'דדיה סמית, ויליאם סבלט (William Sublette) ודייוויד אדוארד ג'קסון (David Edward Jackson), או "דייווי ג'קסון". ג'קסון היה אחראי לצייד הפרוות באזור טיטון בין 1826 ל-1830. סבלט קרא לעמק מזרחית לרכס טיטון "גקסונ'ס הול" (Jackson's Hole), שם שקוצר אחר-כך לג'קסון הול על שם דייווי ג'קסון. ככל שהביקוש לפרוות בונים הלך ופחת והאזורים השונים של מערב ארצות הברית הלכו והתרוקנו מבונים בשל ציד יתר החלו חברות הפרוות לפשוט את הרגל. עם זאת אנשי הרים בודדים המשיכו לצוד בונים באזור עד בערך 1840. מאמצע שנות ה-40 של המאה ה-19 ועד 1860 התרוקנו ג'קסון הול ורכס טיטון משבטי הילידים שחיו שם, למעט אוכלוסיות קטנות. נתיבי הנדידה האנושיים ביבשה כדוגמת שביל אורגון או שביל המורמונים (Mormon Trail) חצו דרך המעבר הדרומי, הרחק דרומה מרכס טיטון, וההשפעה של האירופאים באזור טיטון הייתה מינימלית עד שהממשלה הפדרלית של ארצות הברית יזמה משלחות מחקר מאורגנות.
היסטוריה אנושית > חוקרי ארצות, מחפשי זהב ומתיישבים

המשלחת הראשונה מטעם ממשלת ארצות הברית שהגיעה לג'קסון הול הייתה משלחת ריינולדס (Raynolds Expedition‏; 1859–1860). את המשלחת הנהיג ויליאם ריינולדס (William F. Raynolds‏; 1820–1894) והוביל איש ההרים ג'ים ברידג'ר, היא כללה גם את הגאולוג והרופא פרדיננד ואנדאביר היידן (Ferdinand Vandeveer Hayden‏; 1829–1887), שמאוחר יותר יוביל משלחות אחרות לאזור. על המשלחת הוטל התפקיד לחקור את אזור ילוסטון, אבל היא נתקלה בקשיים בעת חציית מעברי ההרים בשל השלג. סופו של דבר הוביל ברידג'ר את המשלחת דרומה דרך מעבר יוניון ואז עקב אחר אגן הניקוז של הנהר גרוס ונטר עד לנהר סנייק ויצא מהאזור במעבר טיטון. מלחמת האזרחים האמריקנית גרמה לעצירת חקר ארצות מאורגן של האזור. המחקר התחדש ב-1872 כאשר פרדיננד היידן הוביל לאזור משלחת סקר גאולוגי שקיבלה מימון ממשלתי גדול. ב-1872 פיקח היידן על חקר הארצות בילוסטון, בעוד שקבוצה ממשלחתו הקרויה חטיבת הנהר סנייק (Snake River Division), כשבראשה עמד ג'יימס סטיבנסון (James Stevenson) חקרה את אזור טיטון. קבוצה זו מיפתה את האזור וסקרה אותו מבחינה גאולוגית וביולוגית; בנתונים אלו השתמשה מאוחר יותר גם משלחת אחרת. יחד עם סטיבנסון היה הצלם ויליאם הנרי ג'קסון (William Henry Jackson‏; 1843-1942), שצילם את התמונות הראשונות של רכס טיטון. משלחת הסקר הגאולוגי של היידן נתנה שמות להרים ואגמים רבים באזור.
משלחות המחקר המוקדמות של אנשי ההרים והמשלחות שבאו אחריהם כשלו בניסיון לזהות עושר של מינרלים בעלי ערך כלכלי. עם זאת, קבוצות קטנות של מחפשי זהב תבעו זיכיונות כרייה והחלו בפעולות כרייה בכמה מהקניונים והנהרות. עד 1900 ננטשו כל הניסיונות למצוא מינרלים.
אף שברכס טיטון מעולם לא הוקם יישוב קבע, חלוצים החלו להתיישב בעמק ג'קסון הול ממזרח לרכס ב-1884. מרבית המתיישבים היו גברים רווקים שנאלצו להתמודד עם חורפים ארוכים, עונת גידול קצרה וקרקעות סלעיות שהיה קשה לעבד. האזור התאים ברובו לגידול חציר ומרעה לבקר. בהגיע 1890 הייתה בג'קסון הול אוכלוסייה קבועה המוערכת ב-60 איש. מנור'ס פרי (Menor's Ferry), מעבורת על הנהר סנייק וחווה ממערב לנהר, נבנו ב-1892 בסמוך לנקודת היישוב מוס (Moose) של ימינו במטרה לאפשר מעבר של עגלות לצד המערבי של הנהר סנייק. היקף החקלאות גדל משמעותית בין 1900 ל-1920, אבל סדרה של אירועי שפל כלכלי הקשורים לחקלאות בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 הפכו חקלאים רבים לחסרי כול. החל בשנות ה-20 אפשרו המכוניות גישה קלה ומהירה יותר לאזורים של יופי טבעי ושופרו כבישים צבאים עתיקים לג'קסון הול דרך מעברי ההרים טיטון וטוגווטיי על מנת להתמודד עם התנועה המתגברת של כלי הרכב. בתגובה לגידול בתיירות הוקמו חוות לתיירים, חלקן חדשות, חלקן חוות בקר שעברו הסבה, כך שתיירים עירוניים יכלו לחוות את חייו של הבוקר.
היסטוריה אנושית > ההתנגדות למצב החדש

ב-1930 התפרסמה התוכנית של רוקפלר להעביר את הקרקעות שרכש לשירות הפארקים ועוררה התנגדות עזה של תושבי האזור. מאמצים בקונגרס למנוע את הרחבת הפארק הלאומי גרנד טיטון הסתיימו בכך שהנכסים שרכשה "חברת הקרקעות - נהר סנייק" הוקפאו. בהגיע 1942 הפך רוקפלר חסר סבלנות יותר ויותר מכך שהקרקעות שרכש עלולים שלא להיות מצורפים לפארק וכתב להרולד איקס (Harold L. Ickes), מזכיר הפנים של ארצות הברית, כי אם הגוף הממשלתי, שירות הפארקים הלאומיים, לא יקבל תחת שיפוטו את האזור שבבעלותו, הוא מתעתד להשתמש בו לשימושים אחרים או למכור אותו לכל קונה פוטנציאלי שישביע את רצונו, לאו דווקא ממשלתי. איקס המליץ לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט להשתמש בסמכותו על פי חוק העתיקות, שאפשר לנשיאים להקצות קרקעות לשימור בלא אישור הקונגרס, להגדיר מונומנט לאומי, בג'קסון הול. ב-15 במרץ 1943, הכריז הנשיא על הקמת "המונומנט הלאומי ג'קסון הול" (Jackson Hole National Monument) על שטח בן 894 קילומטרים רבועים תוך שימוש בקרקעות שנתרמו על ידי "חברת הקרקעות - נהר סנייק" ובתוספת שטחים מהיער הלאומי טיטון. הפארק והמונומנט היו סמוכים זה לזה ושניהם נוהלו על ידי שירות הפארקים הלאומיים, אבל ההכרזה כמונומנט לא הבטיחה הקצאת מימון, וגם לא הבטיחה רמת הגנת משאבים שווה להגנה שקיבל הפארק.
התנגדות התושבים המקומיים להפיכת העמק למונומנט לאומי לוותה בביקורת, לפיה הצהרת הנשיא היוותה עבירה על זכויות של מדינות בארצות הברית והיא עתידה לפגוע בכלכלה המקומית. חוואים מהעמק הוליכו 500 ראשי-בקר על פני שטח אתר המונומנט הלאומי החדש כצעד מחאתי על הפעולה המוטעית לדעתם. שירות הפארקים הלאומיים לא הגיב לפעולה זו, אך היא גררה תשומת לב לאומית לעניין הפארק. נציג ויומינג, פרנק בארט, הציע לבטל את ההכרה באזור כמונומנט לאומי; הצעתו עברה בשני בתי הקונגרס, אולם התבטלה לבסוף בווטו כיס (Pocket veto; וטו שיכול להטיל נשיא ארצות הברית על חוק על ידי הימנעות מלחתום עליו, דבר שמביא בתנאים מסוימים לביטולו) שהטיל נשיא ארצות הברית רוזוולט.
הצעות אחרות לביטול מעמד "מונומנט לאומי" הוצעו בין השנים 1945 ל-1947, אולם הן לא התקבלו. הגידול בהכנסות מתיירות וסופה של מלחמת העולם השנייה צוטטו כסיבות העיקריות לשינוי בעמדות המקומיים בדבר האזור, מהתנגדות להסכמה ותמיכה. מהלך למיזוג אזור עמק ג'קסון שהוגדר כ"מונומנט לאומי" עם שאר חלקי הפארק וכן לשילוב אדמות הרוקפלרים בפארק צבר תאוצה ואדמות הרוקפלרים הועברו מבעלות פרטית לציבורית ב-16 בדצמבר 1949. החוק, שהציע את מיזוג רוב המונומנט הלאומי שבעמק ג'קסון הול עם הפארק הלאומי גרנד טיטון, נחתם כחוק על ידי נשיא ארצות הברית הארי טרומן ב-14 בספטמבר 1950, ובמצב זה נשאר האזור עד היום.
מתוך הכרה במאמצים שהשקיע ג'ון ד. רוקפלר הבן להקים ואחר כך להרחיב את הפארק הלאומי גרנד טיטון הוחלט ב-1972 להוסיף לשירות הפארקים שטח בגודל 96 קילומטרים רבועים בין הפארק הלאומי ילוסטון לפארק הלאומי גרנד טיטון. שטח אדמה זה והכביש מהגבול הדרומי של הפארק הלאומי גרנד טיטון ועד האזור המכונה וסט תמב בפארק הלאומי ילוסטון נקראו "הכביש הנופי לזכרו של ג'ון ד. רוקפלר הבן" (John D. Rockefeller, Jr. Memorial Parkway). בבעלות משפחת רוקפלר הייתה חווה (JY Ranch) שגבלה בפארק הלאומי גרנד טיטון מדרום-מערב. בנובמבר 2007 העבירה משפחת רוקפלר את הבעלות על החווה לפארק לשם הקמת שמורת לורנס ר. רוקפלר (Laurance S. Rockefeller Preserve), שנחנכה ב-21 ביוני 2008.
היסטוריה אנושית > היסטוריה של טיפוס הרים

במהלך 25 השנים האחרונות של המאה ה-19 הפכו ההרים של רכס טיטון למוקד משיכה לחוקרי ארצות שרצו לזכות בכבוד של החלוצים שיטפסו על הפסגות. עם זאת, ייתכן שחוקרים לבנים לא היו ראשונים לטפס על פסגות רבות, וייתכן שהטיפוס הראשון אפילו לגרנד טיטון האימתני בעצמו התבצע לפני שההיסטוריה הכתובה תיעדה זאת. על הפסגות התגלו שרידים של פעילות של הילידים כולל "הגדרה" (The Enclosure), בלא ספק מבנה מעשה ידי אדם, השוכן כ-160 מטרים מתחת לפסגת של הגרנד טיטון בנקודה קרוב לאוכף העליון בגובה מטרים4,010. נתניאל לנגפורד (Nathaniel P. Langford) וג'יימס סטיבנסון (James Stevenson), שניהם חברים במשלחת הסקר הגאולוגי של היידן משנת 1872, מצאו את הגדרה במהלך ניסיונם הראשון לטפס לפסגת גרנד טיטון. לנגפורד טען שהוא וסטיבנסון טיפסו על גרנד טיטון, אבל היה מעורפל לגבי השאלה האם הגיעו לפסגה. המכשולים שהם דיווחו עליהם ותצפיותיהם לא אומתו על ידי משלחת טיפוס מאוחרות יותר. נראה שלנגפורד וסטיוונסון לא הרחיקו מעבר לגדרה. הטיפוס הראשון על הגרנד טיטון שיש לו תימוכין היה של ויליאם אוון (William O. Owen), ג'ון שיב (John Shive), פרנקלין ספולדינג (Franklin Spencer Spalding) ופרנק פטרסן (Frank Petersen) ב-11 באוגוסט 1898. אוון ניסה פעמיים קודם להגיע לפסגה ולאחר שפרסם כמה דיווחים על הניסיון הראשון, הוא פקפק בטענה כלשהי שלנגפורד וסטיוונסון הרחיקו מעבר לגדרה ב-1872. המחלוקת על איזו קבוצה הגיעה לראשונה לפסגת גרנד טיטון עשויה להיות המחלוקת הגדולה ביותר בהיסטוריה של טיפוס הרים בארצות הברית. לאחר 1898 לא תועדו טיפוסים אחרים על גרנד טיטון עד 1923.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20, נקבעו יותר מתריסר מסלולי טיפוס שונים על גרנד טיטון כולל הרכס הצפון-מזרחי ב-1931 על ידי גלן אקסום (Glenn Exum). יחד עם פול פצולדט (Paul Petzoldt), מטפס הרים ידוע אחר, הקים אקסום ב-1926 את חברת "מדריכי ההרים אקסום" (Exum Mountain Guides), שמספקת שירותי הדרכה לטיפוס ברכס טיטון. כל הפסגות הראשיות האחרות ברכס טיטון נכבשו עד שלהי שנות ה-30, כולל הר מוראן ב-1922 והר אוון ב-1930 על ידי פריטיוף פריקסל (Fritiof Fryxell) ואחרים לאחר ניסיונות רבים קודמים שנכשלו. הפסגות מידל טיטון וסאות' טיטון נכבשו באותו יום, 29 באוגוסט 1923, על ידי קבוצת מטפסים אותם הוביל אלברט אלינגווד (Albert R. Ellingwood). מסלולים חדשים לפסגות נבחנו ככל שציוד הבטיחות וכישורי הטיפוס השתפרו ובסופו של דבר נקבעו על גרנד טיטון מסלולי טיפוס המדורגים מעל 5.9 בסולם הדירוג "השיטה העשרונית של יוסמיטי" (Yosemite Decimal System). מסלול הטיפוס הקלאסי העוקב אחר המסלול שהתווה אוון, המכונה מסלול אוון-ספולדינג מדורג כ-5.4 בשל צירוף של חששות מעבר לשיפוע בלבד. טיפוס מצוקים וטיפוס בולדרינג הפכו פופולריים בפארק באמצע המאה ה-20. בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20, הגיע לפארק המתעמל ג'ון גיל (John Gil), והחל לטפס על סלעים גדולים ליד אגם ג'ני. גיל ניגש לטיפוס מפרספקטיבה של מתעמל, ובהיותו בפארק היה למטפס הראשון בהיסטוריה להשתמש בגיר של מתעמלים כדי לשפר אחיזה ולשמור על הידיים יבשות בזמן הטיפוס. בעשורים האחרונים של המאה ה-20 החלו לחקור צוקים קשים במיוחד כולל כמה בקניון דת', ובאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 תועדו 800 מסלולי טיפוס שונים לפסגות ולצוקים בקניונים.
ניהול הפארק

הפארק הלאומי גרנד טיטון הוא אחד מעשרת הפארקים הלאומיים עם מספר המבקרים הגדול ביותר בארצות הברית. הממוצע השנתי בין 2007 ל-2016 היה 2.75 מיליון מבקרים, כשב-2017 ביקרו בפארק 3.31 מיליון איש. שירות הפארקים הלאומיים הוא סוכנות פדרלית של מחלקת הפנים של ארצות הברית ומנהלת הן את הפארק הלאומי גרנד טיטון והן את הכביש הנופי על שם ג'ון ד. רוקפלר הבן. בפארק הלאומי גרנד טיטון יש בממוצע כ-100 עובדים קבועים וכ-180 עובדים תקופתיים. הפארק גם מנהל 27 חוזי זיכיונות המספקים שירותים כדוגמת לינה, מסעדות, מדריכי טיפוס הרים, חוות בוקרים, דיג ומעבורת על אגם ג'ני. שירות הפארקים הלאומיים עובד בשיתוף פעולה צמוד לסוכנויות פדרליות אחרות כדוגמת שירות היערות של ארצות הברית, שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית, לשכת הטיוב של ארצות הברית, וגם, עקב נוכחותו של נמל התעופה ג'קסון הול בפארק, רשות התעופה הפדרלית. הבנייה הראשונית של מסלול ההמראה צפונית לעיירה ג'קסון הושלמה בשנות ה-30 של המאה ה-20. כאשר הוכרז המונומנט הלאומי ג'קסון הול היה נמל התעופה בתוכו. לאחר שהפארק והמונומנט הלאומי מוזגו היה שדה התעופה ג'קסון הול לנמל התעופה המסחרי היחיד בפארק לאומי של ארצות הברית. שדה התעופה עומד בתקני רעש מהחמורים ביותר בשדה תעופה בארצות הברית. אין המראות ונחיתות בלילה, ומהטייסים מצופה להגיע ולהמריא לאורך פרוזדור תעופה מזרחי, דרומי או דרום-מערבי. נכון ל-2010 היו בתחומי הפארק 110 חלקות קרקע פרטיות, רבות מהן שייכות למדינת ויומינג. ניסיונות לרכוש אותן או להחליף אותן בחלקות קרקע אחרות השייכות לממשל הפדרלי נמשכים והתוכנית היא לגייס 10 מיליון דולר לשם רכישת קרקעות פרטיים באמצעות שיתופי פעולה עם רשויות אחרות. חלק מהכסף מוקצה מהקונגרס באמצעות קרן השימור של הקרקע והמים, אבל ייתכן שהפארק הלאומי גרנד טיטון לא יקבל את כל המימון הנדרש מהקרן כיוון שהוא מחולק בין ארבע סוכנויות פדרליות שונות. בדצמבר 2016 רכש הממשל הפדרלי שטח בן 2.5 קילומטרים רבועים הקרוי "מישורי אנטלופ" (Antelope Flats) מממשלת מדינת ויומינג תמורת 46 מיליון דולר. במקביל נמשכים המאמצים לרכוש את השטחים הפרטיים האחרים שנותרו בשטח הפארק.