דנמרק במלחמת העולם השנייה
ממשלת הבובות (1940 – 1943)

מבחינה היסטורית, היו לדנמרק ולגרמניה מערכות יחסים מורכבות. ב-1920 קיבלה דנמרק את השליטה על חלקו הצפוני של מחוז שלזוויג, לאחר שהפסידה אותו במהלך מלחמת שלזוויג בשנת 1864. העם הדני היה חלוק בדעתו על המדיניות שרצוי היה לנקוט בה כלפי גרמניה. חלקם היו נאצים נלהבים, אחרים בחנו את האפשרויות הכלכליות שיביאו איתם הכובשים הגרמנים, אחרים היו בין אלה שלקראת סוף המלחמה הקימו את המחתרת הדנית. עם זאת, רוב בני העם הדני התרצו בחוסר רצון כלפי הגרמנים.
כתוצאה מגישתם משתפת הפעולה של הרשויות הדניות, פקידים רשמיים גרמנים טענו שהם יתייחסו לריבונות, לשלמות הטריטוריאלית ולנייטראליות של דנמרק. הרשויות הגרמניות נטו להסכים לתנאים וותרניים כלפי דנמרק מכמה סיבות:
היו להם אינטרסים אסטרטגיים ואידאולוגיים במדינה, כך שהם היו מוכנים להתיר את האחריות המנהלית לעם הדני בו ראו "אחים" ממוצא גרמאני.
דנמרק כארץ חקלאית, הייתה מקור מזון חשוב עבור הגרמנים. קיימות עדויות סותרות אם היה זה אחד השיקולים לפלישה.
הגרמנים קיוו להשיג נקודות תעמולתיות על ידי הפיכת דנמרק ל"ארץ חסות לדוגמה", כדברי היטלר, ולהראות לעולם כי אירופה יכולה להיות בשליטתם.
מעל לכל השיקולים המעשיים הללו, תורת הגזע הנאצית התייחסה לעמי סקנדינביה הנורדים, כחלק מהגזע הארי, ומשיקולים אלה החליטו הגרמנים לאפשר לדנים לנהל את ענייניהם הפנימיים.
גורמים אלה הביאו במשולב להחלטה לאפשר לדנמרק לקיים יחסים מועדפים עם גרמניה הנאצית. הממשלה הושארה במידה זו או אחרת של תפקוד והפרלמנט המשיך לפעול פחות או יותר כמו לפני הכיבוש. הם יכלו להמשיך ולשלוט בכל הנוגע למדיניות הפנים של המדינה. המשטרה ובתי המשפט נותרו בשליטה דנית ושלא כמו רוב הארצות הכבושות, נשאר כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק בארצו כראש המדינה. הרייך השלישי יוצג בדנמרק באופן רשמי על ידי נציג דיפלומטי. בתפקיד זה החזיק מי שכיהן מאז 1936 כשגריר גרמניה בקופנהגן, ססיל פון רנטה-פינק (Cécil von Renthe-Fink) שהוחלף בנובמבר 1942 בעורך הדין חבר האס אס ורנר בסט.
דעת הקהל הדנית נתנה באופן כללי גיבוי לממשלה, בעיקר לאחר נפילת צרפת ביוני 1940. הייתה תחושה כללית שיש להתייחס למצב הלא נעים של הכיבוש הגרמני בצורה המציאותית ביותר האפשרית. הפוליטיקאים הבינו שעליהם להתאמץ באופן מיוחד כדי לשמור על הזכויות של דנמרק על ידי הצגת חזית אחידה כלפי השלטונות הגרמניים וכל המפלגות הדמוקרטיות מהזרם המרכזי הקימו יחדיו ממשלה. הפרלמנט והממשלה הסכימו לעבוד יחד באופן צמוד. אף על פי שההשפעה של צעדים אלה הייתה קרובה ליצירת משטר חד-מפלגתי, עדיין נותרה זו ממשלה ייצוגית.
מפלגת הרוב בממשלת דנמרק הייתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שבין חבריה היה ראש הממשלה שכיהן לפני המלחמה, תורוואלד סטאונינג (Thorvald Stauning), שהיה מתנגד של הנאציזם. סטאונינג עצמו היה מדוכדך למראה מצבה של אירופה תחת שלטון הנאצים. יחד עם זאת, נקטה מפלגתו במדיניות של שיתוף פעולה, בתקווה לשמור על המשטר הדמוקרטי ועל ממשל עצמי דני ככל האפשר. היה עליהם לטפל יחד עם הגרמנים בסוגיות רבות בחודשים שלאחר הכיבוש. כדי להבטיח את שביעות רצונם של הגרמנים, התפשרה הדמוקרטיה הדנית על כמה נושאים:
עיתונים ומאמרים בעיתונות שעלולים היו "לסכן את יחסי דנמרק-גרמניה", הוצאו מחוץ לחוק, וזאת בניגוד לאיסור על צנזורה על פי חוקת דנמרק.
ב-22 ביוני 1941 דרשו הרשויות הגרמניות בדנמרק שחברי המפלגה הקומוניסטית של דנמרק יעצרו. הממשלה נעתרה לדרישה ומשטרת דנמרק, בעשותה שימוש בתיקים סודיים, עצרה בימים הבאים 339 קומוניסטים ו-246 מתוכם, כולל 3 חברי פרלמנט, נכלאו במחנה הורסרוד (Horserød camp). ב-1943 כמחצית מתוכם הועברו למחנה הריכוז שטוטהוף, שם מתו 22 מהם. ב-22 באוגוסט 1941, בניגוד לחוקת דנמרק, העביר הפרלמנט הדני חוק המוציא את המפלגה הקומוניסטית מחוץ לחוק.
לאחר מבצע ברברוסה, הצטרפה דנמרק להסכם אנטי-קומינטרן, יחד עם שכנתה מצפון, פינלנד. המפלגה הקומוניסטית נאסרה, כאמור, בדנמרק. כתוצאה מכך היו רבים מחברי המפלגה הקומוניסטית הדנית מראשוני החברים של המחתרת הדנית.
נאסרו יחסים עם מדינות בעלות הברית.
הפעילות התעשייתית והמסחרית נותבה לזיקה קרובה לגרמניה. לדנמרק היו באופן מסורתי יחסים מסחריים, הן עם בריטניה והן עם גרמניה. רבים מפקידי הממשל בדנמרק ראו בהרחבת היקף הסחר עם גרמניה כאמצעי להשלטת סדר חברתי בדנמרק. היה חשש שממדי האבטלה והעוני יגדלו ועקב כך יתרחבו ממדי ההתקוממות בארץ, מאחר שהדנים נטו להאשים את הגרמנים בכל ההתפתחויות השליליות ועקב ההתקוממות יוטלו סנקציות על ידי השלטונות הגרמנים.
רוב רובו של הצבא המלכותי הדני פורק, אף על פי שכמה יחידות נשארו פעילות עד לאוגוסט 1943. לצבא הותר להשאיר 2200 איש בשירות פעיל, בנוסף ל-1100 אנשים כתומכי לחימה. רוב ספינות הצי המלכותי הדני נשארו בנמלים, אך בשליטה דנית. בשתי ערים לפחות, הטמין הצבא מחבואי נשק מיד לאחר הפלישה הגרמנית ב-10 באפריל 1940. ב-23 באפריל, אנשי זרוע המודיעין של הצבא יצרו קשרים עם עמיתיהם הבריטים דרך השגרירות הבריטית בסטוקהולם, והחלו להעביר להם דוחות מודיעיניים החל מסתיו 1940. ערוץ תקשורת זה המשיך להתקיים עד אשר פרקו הגרמנים את הצבא הדני באופן סופי. לאחר שחרור דנמרק שיבח הפילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי את איכות המודיעין שנאסף בדנמרק.
בתמורה לוויתורים אלה, דחתה ממשלת דנמרק את דרישות הגרמנים לחוקק חוקים מפלים כנגד יהדות דנמרק. כמו כן נדחתה הדרישה למסד עונש מוות ולאפשר הקמתם של בתי דין צבאיים גרמניים כנגד אזרחים דנים. דנמרק סירבה גם לאפשר שימוש ביחידות של צבאה לצרכיה של גרמניה.
סטאונינג נותר בתפקידו כראש ממשלה עד למותו בשנת 1942 והוא עמד בראש ממשלת אחדות לאומית שכללה את כל המפלגות, להוציא את המפלגה הנאצית הדנית הקטנה ואת המפלגה הקומוניסטית, שכאמור הוצאה מחוץ לחוק. את מקומו של סטאונינג מילא וילהלם בול (Vilhelm Buhl), שלאחר זמן קצר הוחלף על ידי שר החוץ אריק סקווניוס (Erik Scavenius), שהיה איש הקשר עם הנאצים עד לתום המלחמה. סקווניוס היה דיפלומט, לא פוליטיקאי נבחר, וככזה נקט בגישה אליטיסטית כלפי הממשלה. בלבו קינן החשש שדעת הקהל תכשיל את מאמציו ליצור פשרה בין הריבונות הדנית לבין המציאות של שלטון הכיבוש הגרמני. הייתה לו הרגשה חזקה שהוא המגן הנלהב ביותר שיכול היה להיות לדנמרק. לאחר המלחמה הוטחו האשמות על תפקודו, בעיקר מצדם של חברי המחתרת הדנית, שהרגישו שהוא הפריע לפעולותיה של המחתרת ואיים על הכבוד הלאומי הדני. לדעתו של סקווניוס היו אלה האשמות שווא והוא טען שמאשימיו מנסים לגרוף הון פוליטי על חשבונו.
לרשויות השלטון הדניות הייתה את היכולת להשיג וויתורים חשובים עבור ארצם. הם סירבו בעקביות לאפשר איחוד מכסים ואיחוד מוניטרי עם גרמניה. הדנים היו מודאגים הן מההשלכות הכלכליות השליליות של ההצעות הגרמניות והן מההשלכות הפוליטיות. פקידי הממשל הגרמנים לא רצו לסכן את יחסיהם המיוחדים עם דנמרק על ידי כפיית הסכם עליהם, כפי שעשו בארצות אחרות. ממשלת דנמרק הצליחה לעכב את המשא ומתן על החזרתה של דרום יוטלנד לגרמניה, למנוע צעדות במדים של נאצים גרמנים או דנים, להשאיר את המפלגה הנאצית הדנית מחוץ לממשלה ולקיים בחירות חופשיות, שבהם זכתה המפלגה הנאצית הדנית במספר קולות לא גדול יותר מבעבר, בעיצומה של המלחמה. לקציני הצבא הדני הייתה גישה למידע צבאי רגיש של הגרמנים, שאותו הם העבירו לבעלות הברית. ההשלכות הכלכליות של הכיבוש היו גם הם חיוביות כתוצאה מהשיתוף פעולה גרמני-דני. האינפלציה עלתה בצורה חדה בשנה הראשונה לכיבוש, עקב ההוצאות המרובות של הצבא הגרמני. על פי תנאי הכיבוש, נאלץ הבנק הלאומי של דנמרק להמיר מארקים גרמנים לקרונות דניות ובכך בעצם להעניק לגרמנים הלוואות עצומות ללא ביטחונות עם הבטחות שווא שהכספים ישולמו בסופו של דבר, מה שלא קרה בסופו של דבר. בהמשך, היה באפשרותה של ממשלת דנמרק לנהל משא ומתן על שער החליפין שבין המארק הגרמני לבין הקרונה הדנית, כדי להקטין את חומרת הבעיה.
ההצלחה הבולטת ביותר של מדיניותה של ממשלת דנמרק הייתה בנוגע לאופן שבו הגנה על יהודי המדינה. במשך שלוש שנות קיומה, סירבה הממשלה באופן עקבי לקבל את הדרישות הגרמניות בנוגע ליהודים. הרשויות לא חוקקו חוקים מיוחדים בנוגע ליהודים וזכויותיהם האזרחיות נותרו שוות לאלה של שאר האזרחים. השלטונות הגרמנים לא היו שבעי רצון מעמדה זו, אך הבינו שכל ניסיון לנהוג ביהודים באופן אחר לא יתקבל מבחינה פוליטית. אפילו ורנר בסט בעצמו, שהיה איש הגסטפו, האמין שכל ניסיון להתעמר ביהודים יהרוס את היחסים המיוחדים שבין שתי המדינות והמליץ להימנע מכל פעולה נגד יהדות דנמרק.
המלך כריסטיאן העשירי נשאר בדנמרק עד לסוף המלחמה, כסמל של אומץ שהוערך מאוד על ידי נתיניו, אף על פי שהסיפור על כוונתו לענוד את הטלאי הצהוב במקרה שהיהודים ידרשו לעשות זאת, התגלה כלא נכון.