stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארלדו פצ'י
קריירה

במהלך קריירת המועדונים שלו הוא שיחק עבור מועדוני כדורגל מהסרייה א' כמו בולוניה, טורינו, פיורנטינה ונאפולי. הוא זכה ביחד עם טורינו באליפות הליגה בעונת 1975/76, וביחד עם בולוניה בגביע האיטלקי בעונת 1973/74.
פצ'י שיחק עבור המדים הלאומיים של נבחרת איטליה שש פעמים בין השנים 1975 ל-1978. הוא היה חלק מהסגל שלה למונדיאל 1978, שבו היא סיימה במקום הרביעי.
תארים

הגביע האיטלקי (1): 1973/74
סרייה א' (1): 1975/76
אקס מכינה (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  אלכס גרלנד
 הופק בידי:  אנדרו מקדונלד אלון רייך
 תסריט:  אלכס גרלנד
 עריכה:  מארק דיי
 שחקנים ראשיים:  דונל גליסון אליסיה ויקנדר אוסקר אייזק סונויה מיזונו
 מוזיקה:  בן סולסברי ג'ף בארו
 צילום:  רוב הארדי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 חברת הפקה:  DNA Films  Film4  Scott Rudin Productions
 חברה מפיצה:  A24 אולפני יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  הממלכה המאוחדת 21 בינואר 2015 ארצות הברית 10 באפריל 2015
 משך הקרנה:  108 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מדע בדיוני, סרט דרמה, מותחן פסיכולוגי, מדע בדיוני 
 תקציב:  13,000,000 דולר
 הכנסות:  37,000,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   exmachina
 פרסים:  פרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר
 exmachinamovie.co.uk
 דף הסרט ב־IMDb
 
אקס מכינה (באנגלית: Ex Machina) הוא מותחן מדע בדיוני בריטי, אשר נכתב ובוים על ידי הסופר והתסריטאי אלכס גרלנד. בסרט מככבים דונל גליסון, אליסיה ויקנדר, ואוסקר אייזק.
הסרט זכה בפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר, בטקס פרסי אוסקר ה-88.
עלילת הסרט

קיילב סמית' (מגולם על ידי דונל גליסון) הוא מתכנת בן 26 העובד בחברת Bluebook, מנוע החיפוש הפופולרי בעולם. במסגרת הגרלה שהתקיימה במקום עבודתו קיילב נבחר לבקר במשך שבוע באחוזה הפרטית של מנכ"ל החברה האקצנטרי, ניית'ן, הנמצאת בלב יער מבודד באזור ההרים. האדם היחיד שנמצא עם נייתן באחוזתו היא קיוקו, אישה יפנית אשר היא עוזרת הבית שלו.
ניית'ן חושף בפני קלייב כי הוא עבד על בינה מלאכותית והוא מעוניין שקיילב יערוך שיחות עם רובוטית דמוית אדם בשם אווה (מגולמת על ידי אליסיה ויקנדר) על מנת לקבוע את רמות איכות הבינה המלאכותית של אווה - בדומה למבחן טיורינג. קיילב מגלה עד מהרה שזהו לא מבחן הוגן מאחר שהוא יודע שאווה היא רובוט. ניית'ן משיב כי קיילב מוכרח לשפוט אם אווה אנושית או לא חרף הידיעה שהיא רובוט. ניית'ן מגלה שהוא אסף מידע אישי ממיליארדי משתמשי Bluebook, באמצעות שאילתות החיפוש שלהם כאינדיקטורים למחשבה האנושית. הוא פרץ למיליארדי טלפונים סלולריים ודלה הקלטות של ביטויים של אנשים ושפות גוף, כך שיוכל להפוך את התנהגותה של אווה למציאותית ואנושית יותר.
במהלך השיחות שלהם, קיילב מרגיש שהוא מתחבר יותר לאווה, שעמה הוא מתקשר דרך קיר שקוף, מאחר שאווה מוגבלת לדירתה. אווה משתמשת במערכת טעינה ובאמצעותה מבצעת הפסקות חשמל ובכך מכבה את מערכת המעקב. באחת מהפסקות החשמל הללו, היא אומרת לקיילב שניית'ן הוא שקרן שלא ניתן לסמוך עליו. ככל שהזמן עובר, בשל ההתנהגות הדמוית-אנושית של אווה שמפגינה רגשות אמיתיים, קיילב משתכנע שכליאתה של אווה היא התעללות. ניית'ן מגלה שאווה תעבור תכנות מחדש בעתיד, כדי להרוג ביעילות את אישיותה הנוכחית.
לילה אחד, אחרי שניית'ן מתעלף עקב שתיית יתר, קיילב צופה בהקלטות של רובוטים שנבנו בעבר והוא מגלה שקיוקו היא רובוט. למחרת קיילב מבקש מאווה ליזום הפסקת חשמל, שבמהלכה הוא אומר לה שהוא יגרום לניית'ן להשתכר שוב ויעזור לה לברוח. הוא מבקש ממנה לבצע הפסקת חשמל יזומה בשעה 22:00. למחרת ניית'ן מסרב לשתות ומגלה כי הוא שמע את קיילב ואווה בעזרת מצלמה נסתרת שפועלת על סוללות ולכן לא הושפעה מהפסקות החשמל של אווה. הוא אומר לקיילב שאווה לא אוהבת אותו ושהיא רק משתמשת בו כדי להימלט מהמתחם. ניית'ן חושף את המניע האמיתי שלו על שהזמין את קיילב: כדי לראות אם אווה תוכל לשכנע אותו שהיא אנושית, מספיק כדי להערים על מישהו ולעזור לה לברוח. ומעבר לכך- הוא מספר לו שהוא בחר אותו כיוון שהוא בודד ויהיה קל יותר להשפיע עליו, ושהמראה החיצוני שלה הותאם אליו ספציפית כדי שהוא ירגיש איתה בנוח.
כשאווה יוזמת הפסקת חשמל, קיילב מגלה שהוא כבר תכנת מחדש את הדלתות כדי להיפתח (בזמן שניית'ן היה שיכור בלילה הקודם). אווה מנסה לברוח מהמתקן, כשהיא מחליפה מילים עם קיוקו. ניית'ן מכה את קיילב עד לאובדן הכרה ומחבל באווה, נדקר על ידי קיוקו בגבו (ובתגובה משמיד אותה) ולאחר מכן גם על ידי אווה. ניית'ן מת כשאווה מנכסת לעצמה יד (שניית'ן הרס לה) ומעיין עור מדגם דמוי-אנוש שיאפשר לה לעטות מראה של אישה אמיתית. לאחר שהיא לובשת שמלה, היא יוצאת ומשאירה את קיילב לכוד בתוך המתחם של ניית'ן. אווה עולה על המסוק שנועד עבור קיילב ומתחילה בצעדיה הראשונים בקרב החברה אנושית.
שחקנים ראשיים

דונל גליסון - בתפקיד קיילב סמית'
אליסיה ויקנדר - בתפקיד אווה
אוסקר אייזק - בתפקיד נייתן בייטמן
סונויה מיזונו - בתפקיד קיוקו
ראו גם

מבחן טיורינג
ארלה פודס

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברת מזון
 תקופת הפעילות:  2000 (מיזוג של ארלה ו-MD Foods) – הווה
 חברות בנות:  Cocio  Arla Oy  Arla Foods Energy  Arla Foods UK  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מיקום המטה:  Viby 
 משרד ראשי:  אורהוס, דנמרק
 ענפי תעשייה:  תעשיית המזון
 מוצרים עיקריים:  מוצרי חלב
 הכנסות:  47.7 מיליארד קרונה דנית (2007)
 רווח:  938 מיליון קרונה דנית (2007)
 מנכ"ל:  פדר טובורג
 עובדים:  15,927 (2007)
  
 www.arla.com
 
"חמאת לורפק" תוצרת ארלה
ארלה פודס (בדנית: Arla Foods) היא קואופרטיב שמטהו נמצא בעיר אורהוס שבדנמרק. ארלה פודס היא יצרנית מוצרי החלב הגדולה בסקנדינביה. 
הקואופרטיב נוצר ב-17 באפריל 2000 בעקבות מיזוג של הקואופרטיב השוודי ארלה והחברה הדנית MD Foods. הקואופרטיב מצוי בבעלות 8,492 חקלאים בדנמרק ובשוודיה.
פעילות בישראל

בשנת 2005, חתם הקואופרטיב על הסכם שיווק בלעדי של מוצריה בישראל עם חברת וילי פוד. המוצר העיקרי ששוק בישראל בתחילה היה "חמאת לורפק". בפועל החלה חברת וילי פוד לשווק את "חמאת לורפק" בישראל כבר ב-2002, בלי הסכם רשמי.
בסוף שנת 2017 הסתיים החוזה של ארלה עם חברת וילי פוד ונחתם חוזה חדש עם שטראוס גרופ להפצת מוצריה בישראל.
.
הערות שוליים

↑  Arla Foods: number of shareholders worldwide 2022, Statista (באנגלית)
↑  איילה צורף, קונצרן החלב הדני ארלה ייכנס לשוק הגבינות הישראלי: "נהפוך לשחקן השלישי בגודלו בשוק", באתר TheMarker‏, 10 במרץ 2006
↑  ורד שרון ריבלין, ‏שוק גבינות הפרימיום מתעורר: טרה במו"מ לשת"פ עם מחלבת גד, באתר גלובס, 31 במרץ 2005
↑  שני מוזס, ‏אחרי תום החוזה עם וילי פוד: ארלה חתמה חוזה עם שטראוס, באתר גלובס, 3 בדצמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0545 6402  LCCN: nb2006006807  VIAF: 131935227   WorldCat (עם VIAF): 131935227 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בוטוואל

| --- | --- |

מראה כללי של העיר
 מדינה:  נפאל נפאל
 פרובינציה:  לומביני
 מחוז:  רופנדהי
 ראש העיר:  שיווה פראסד סובדי
 שפה רשמית:  נפאלית
 שטח:  101.6 קמ"ר
 גובה:  152 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  194,335 (2021)
  ‑ צפיפות:  1,913 נפש לקמ"ר (2021)
 קואורדינטות:  27°42′N 83°27′E﻿ / ﻿27.7°N 83.45°E﻿ / 27.7; 83.45 
 אזור זמן:  UTC +5:45
 http://www.butwalmun.org.np
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת נפאל מוגדלת) קטמנדו לליטפור פוקהרה דהאנגדי נפאלגאנג' דהאראן בירגאנג' ג'נקפור אוורסט הרפובליקה העממית של סין  הודובוטוואל(למפת נפאל רגילה) קטמנדו לליטפור פוקהרה דהאנגדי נפאלגאנג' דהאראן בירגאנג' ג'נקפור אוורסט הרפובליקה העממית של סין  הודובוטוואל(למפת לומביני רגילה) דאוקהורי גהוראהי נפאלגאנג' סידהארטנגר גולארייה הודו סוד. קרנאלי גנדאקיבוטוואל(למפת לומביני מוגדלת) דאוקהורי גהוראהי נפאלגאנג' סידהארטנגר גולארייה הודו סודורפשצ'ים קרנאלי גנדאקיבוטוואל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
בוטוואל (בנפאלית: बुटवल) היא עיר במחוז רופנדהי בדרום-מזרח פרובינציית לומביני שבמערב נפאל. העיר ממוקמת באזור הטראי, כ-240 ק"מ מערבית מעיר הבירה קטמנדו ושוכנת על גדות נהר הטינאו. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2021 אוכלוסיית העיר מנתה 194,335 תושבים, מה שהופך אותה לעיר הגדולה ביותר במחוז רופנדהי ולשנייה בגודלה בפרובינציית לומביני (אחרי גהוראהי (אנ')).
בוטוואל מהווה שער כניסה לחלקה המערבי של נפאל ולכן 2 כבישים בינעירוניים מרכזיים חוצים בה.
במהלך חפירות שנערכו על גדות נהר הטינאו, מצאה קבוצת ארכאולוגים אמריקאים בראשות ד"ר מונתה, שרידי שיניים של רמפיתקוס שגילן אומד על מעל ל-10 מיליון שנה, מה שהופך את בוטוואל לאתר חשוב ללימודים פרהיסטוריים.
הערות שוליים

↑  Nepal: Municipal Division (Districts and Local Units) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550245105171  LCCN: n78085004  VIAF: 148905873   WorldCat (עם VIAF): 148905873
ארנסט קריק

| --- | --- |

 לידה:  6 ביולי 1882 מילהיים, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  19 במרץ 1947 (בגיל 64) מוסברג אן דר איזר, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מעסיק:  אוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת גתה בפרנקפורט 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 פרסים והוקרה:  מדליית גתה לאמנות ומדעים (1942) 
 
ארנסט קריק (בגרמנית: Ernst Krieck; נולד ב-6 ביוני 1882 בפוגיסהיים, מת ב-19 במרץ 1947 במוסבורג על האיזר) היה מורה גרמני ומחבר שנחשב, לצדו של אלפרד בוימלר, לפדגוג הבכיר ביותר של גרמניה בתקופת הרייך השלישי.
ביוגרפיה

לאחר סיום בית הספר התיכון פנה קריק לסמינר המורים בקרלסרוהה. לאחר מכאן פנה לעבוד כמורה בבית ספר היסודי. כמורה הצביע קריק על הרוח המכניסטית והבירוקרטית שמושלת בבית הספר, תוך שהוא מבקר אותה בחומרה. בשנת 1910 ראתה אור יצירתו הספרותית הראשונה, "Persönlichkeit und Kultur". בשנת 1917 הוציא את הספר "Die deutsche Staatsidee", ובשנת 1920 את "Die Revolution der Wissenschaft". האחרון שבספריו היה "Philosophie der Erziehung", שנחשב אף לספרו החשוב ביותר. בשל ספרו זה זכה קריק אף לתואר דוקטור מאוניברסיטת היידלברג. לאחר ארבע שנים נוספות, שבמהלכן עבד ככותב חופשי, זכה למשרה באקדמיה הפדגוגית שבפרנקפורט על המיין. עד סוף שנות העשרים הוא המיר את תפיסת החינוך הליברלית המסורתית, ששלטה בעת ההיא, בתפיסה חינוכית הקוראת תיגר על החינוך הפוליטי של הסוציאל-דמוקרטיה מן הצד האחד והכנסייה הקתולית מן הצד השני.
בשנת 1931 הצטרף כחבר לליגת המאבק האנטישמית למען התרבות הגרמנית (Antisemitischen Kampfbund für deutsche Kultur), שהייתה בעלת נטיות גרמניות לאומניות מובהקות. במהלך נקודת ההיפוך של שנת 1931 כבר ביטא באופן מובהק קריאות בשבח הרייך השלישי. שנה בלבד לאחר מכן, במהלך שנת 1932, הפך לחבר רשמי במפלגה הנציונל-סוציאליסטית ובארגון המורים הרשמי שלה (Nationalsozialistischen Lehrerbund). באותה שנה, מסיבות נציונל-סוציאליסטיות פוליטיות פנימיות, הוא הושעה ממשרתו כפרופסור באוניברסיטה.
אחרי עלייתם לשלטון של הנאצים בגרמניה פעל קריק כרקטור ופרופסור לפדגוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת פרנקפורט. באותו הזמן גם תפקד כעורך כתב העת "Volk im Werden" ("עם בהתהוות"), שראה אור בין השנים 1933 – 1934. בכתב העת הזה, שנתן ביטוי בעיקר לרעיונות נציונל-סוציאליסטיים בחינוך, פרסם קריק מאמרים רבים. בשנת 1934 פנה קריק לאוניברסיטת היידלברג וזכה בה למשרה של מרצה לפדגוגיה ופילוסופיה. החל משנת 1934 הוא הועסק גם בשירותי הביטחון של ה-SS בתחום הריגול המדעי.
מאפריל 1937 ועד אוקטובר 1938 הוא כיהן כרקטור באוניברסיטה, אלא שמחלוקת חריפה שהתעוררה בין רעיונותיו הפילוסופיים לבין חוקרי גזע שונים הובילה להתפטרותו לאלתר מכל משרותיו האקדמיות והמפלגתיות. בשנת 1938 התפטר קריק אף משורות ה–SS, כשהוא נושא דרגה מכובדת של Obersturmbannführer. את משרתו של קריק בהיידלברג החזיק רקיק עד סוף מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1939 עבד קריק ב "Institut zur Erforschung und Beseitigung des jüdischen Einflusses auf das deutsche kirchliche Leben" (המכון לבדיקה והסרה של השפעה יהודית על חיי הכנסייה), שהיה פסאודו-מדעי ואנטישמי במהותו. בנוסף הוא שימש כחבר כבוד במכון הממלכתי להיסטוריה של גרמניה החדשה (Reichsinstitut für Geschichte des Neuen Deutschlands) כמו גם כחבר בהנהגתו של ארגון המרצים הנאציונל-סוציאליסטי.
עם סיום מלחמת העולם השנייה הוא שוחרר על ידי הרשויות האמריקאיות משירותו בבית הספר התיכון, והוא אף נכלא, ומת בחודש מרץ שנת 1947.
בולטס ובליפ

| --- | --- |
 סוגה:  קומדיה מדע בדיוני
 יוצרים:  אנדרו נייט
 בימוי:  פיטר לפניוטיס 
 מדבבים:  מאט מארי טרי מק'גורין מליסה אלטרו גלן קולסון
 ארץ מקור:  קנדה קנדה דרום קוריאה דרום קוריאה
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  26
 הפקה
 אורך פרק:  כ-23 דקות
 שידור
 רשת שידור:  Teletoon
 רשת שידור בישראל:  ניקלודאון ישראל
 תקופת שידור מקורית:  28 ביוני 2010 – 25 בדצמבר 2011
 תקופת שידור בישראל:  1 בספטמבר 2011 – 2011
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
בולטס ובליפ (באנגלית: Bolts and Blip) היא סדרת הנפשה ממוחשבת קנדית-דרום קוריאנית, ששודרה במקור החל מ-28 ביוני 2010 עד 25 בדצמבר 2011 בערוץ Teletoon הקנדי. בישראל הסדרה שודרה בערוץ ניקלודיאון בדיבוב עברי החל מ-1 בספטמבר 2011 והסתיימה באותה שנה. לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 26 פרקים באורך 23 דקות.
תקציר העלילה

הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיהם של בוטס ובליפ, שני רובוטים שחיים בבסיס של רובוטים על הירח בשנת 2080. השניים הם חברים ומשתתפים בענף ספורט זוגי ומשתפרים בו ככל שהסדרה מתקדמת.
דמויות

בליפ - הדמות הראשית בסדרה וחברו הטוב של בולטס ובעל בעיות חברתיות, איתן הוא מנסה להתמודד ללא הצלחה במשך פרקי הסדרה. בליפ מאוהב בסיידי, ובסוף הסדרה היא גם מתוודה באהבתה אליו. בפרק האחרון בליפ מגלה שיש לו כוחות על, שהופכים אותו לחזק ולמהיר יותר.
בולטס - אחת משתי הדמויות הראשיות בסדרה והחבר הטוב ביותר של בליפ. לא חכם במיוחד ובעל כישרון מיוחד להיכנס לצרות. כמו בליפ, גם בולטס מגלה שיש לו כוחות מיוחדים בסוף הסדרה.
הערות שוליים

↑  ערוץ ניקלודאון, ספטמבר 2011 בערוץ ניקלודיאון, באתר סקופר, 24 באוגוסט 2011
ערך זה הוא קצרמרבנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי

| --- | --- |

 ballet school
 על שם:  אגריפינה ואגאנובה 
 תקופת הפעילות:  1738–הווה (כ־286 שנים) 
 מייסדים:  אנה, קיסרית רוסיה 
 בעלי תפקידים
 יו"ר:  Zhanna Ayupova 
 רקטור:  Nikolay Tsiskaridze 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  59°55′49″N 30°20′09″E﻿ / ﻿59.930278°N 30.335833°E﻿ / 59.930278; 30.335833
 vaganovaacademy.ru
  (למפת סנקט פטרבורג מוגדלת) אקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי(למפת סנקט פטרבורג רגילה) אקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי he
 
אקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי (ברוסית: Акадэмія рускага балета імя А. Я. Ваганавай) הוא בית ספר לבלט קלאסי בסנקט פטרבורג, רוסיה. האקדמיה נוסדה בשנת 1738, בתקופת מלכותה של אנה, קיסרית רוסיה, ונודעה בשם "בית הספר האימפריאלי לבלט" עד תקופת השלטון הסובייטי בברית המועצות, כשבית הספר נסגר לתקופה קצרה ואחר חידש את פעילותו בשם "המכון הכוריאוגרפי הממלכתי של לנינגרד". בשנת 1957 שונה שוב שמו של בית הספר כאות כבוד למחנכת אגריפינה ואגאנובה, שפיתחה את שיטת ההכשרה לבלט קלאסי הנלמדת שם מאז שלהי שנות ה-20 של המאה ה-20. רבים מבתי הספר לבלט המובילים בעולם מאמצים יסודות של שיטת ואגאנובה בשיטות ההכשרה שלהם.
אקדמיית ואגאנובה היא בית הספר של בלט מריאינסקי, אחת מלהקות הבלט הראשונות בעולם. תלמידי בית הספר מוצאין לעסוקה בלהקות בלט ומחול מודרני ברחבי העולם, כגון בלט בולשוי, הבלט המלכותי, תיאטרון הבלט האמריקאי ובלט מיכאילובסקי.
היסטוריה

בית הספר נוסד כבית-ספר אימפריאלי לתיאטרון בצו הקיסרית אנה, ב-4 במאי 1738. בראש המוסד עמד מנהל הבלט הצרפתי ז'אן-באטיסט לאנדה. הכיתות הראשונות השתכנו בחדרים ריקים בארמון החורף בסנקט פטרבורג והתלמידים הראשונים היו שנים-עשר בנים ושתים-עשרה בנות. מטרת בית הספר הייתה ליצור את להקת המחול המקצועית הראשונה ברוסיה, שהובילה להקמת הבלט הרוסי האימפריאלי, ובית הספר נודע בשם "בית הספר האימפריאלי לבלט". הבלט הרוסי האימפריאלי הוא מבשרו הישיר של בלט מריאינסקי הנוכחי.
כמעט כל מורי בית הספר בתקופה הראשונה באו ממערב אירופה, בהם פרנץ הילפרדינג וג'ובאני קאנציאני. המורה הרוסי הראשון שהצטרף לבית הספר היה איוון ואלברג. בהמשך להתפשטות הבלט באירופה, היו כמה וכמה מורים ושיטות שהשפיעו על התפתחות בית הספר, בהם כריסטיאן יוהנסן, תלמיד של אוגוסט בורנונביל, והשיטות האיטלקיות של אנריקו צ'קטי, פיירינה לניאני וקרלוטה בריאנצה. עוד רקדנים ומנהלי בלט נודעים מן המאה ה-19 שלימדו בבית הספר והשפיעו על התפתחותו היו שארל דידלו, ז'יל פרו, ארתור סן-לאון, לב איבאנוב, מריוס פטיפה ומיכאיל פוקין.
מאז 1836, שוכן בית הספר ברח' רוסי מס' 2 בסנקט פטרבורג, (שנקראה לנינגרד מ-1924 ועד נפילת ברית המועצות). בית הספר האימפריאלי לבלט פורק על ידי הממשל הסובייטי החדש, אבל נפתח במחדש באותו מקום כ"בית הספר הכוריאוגרפי הממלכתי של לנינגרד". גם הבלט הרוסי האימפריאלי פורק והוקם מחדש בשם "הבלט הסובייטי". שם הלהקה שונה בהמשך לבלט קירוב לאחר ההתנקשות בסרגיי קירוב ב-1938. אף על פי שלאחר זמן קיבלה הלהקה את שמה הנוכחי, בלט מריאינסקי, הקהל המערבי עודנו מכיר אותה ברובו בשם "בלט קירוב" וזה השם שהיא ממשיכה להשתמש בו במסעות בינלאומיים.
ואגאנובה

אגריפינה ואגאנובה היא אולי האחראית להתפתחויות החשובות ביותר בבלט הרוסי בימינו. היא סיימה את לימודיה בבית הספר האימפריאלי לבלט בשנת 1897 ורקדה בבלט האימפריאלי, ממנו פרשה בשלב מוקדם יחסית כדי לפתח את קריירת ההוראה שלה לאחר המהפכה. כיוון שהממשלה הסובייטית עוד לא חידשה את פעילות בית הספר, החלה ואגאנובה ללמד בבית הספר הפרטי לבלט רוסי, ובהמשך הצטרפה ל"בית הספר הממלכתי הכוריאוגרפי של לנינגרד" בשנת 1920. ואגאנובה עשתה לה שם כמורה מהוללת לבלט והיא נודעת ביותר כמי שהגתה את "עקרונות המחול הקלאסי", המהווים את שיטת ההכשרה שיצרה, שעומדת בראש רשימת העבודות הרבות מספור שהפיקו מורי בית הספר.
בין תלמידיה ותלמידותיה של ואגאנובה כמה מרקדני הבלט המפורסמים ביותר בכל הזמנים, וכהוקרה להישגיה, נקרא בית הספר על שמה בשנת 1957, שש שנים לאחר מותה. יש כמה גרסאות לשם בית הספר, אבל הכותרת הרשמית המשמשת כיום את העולם המערבי היא "אקדמיית ואגאנובה לבלט".
במאה ה-21 > סקירה כללית

אקדמיית ואגאנובה לבלט, שיש הרואים בה את מקור הבלט המודרני, חגגה 275 שנה ב-2013. באקדמיה למעלה מ-300 תלמידים. כמו במוסדות אחרים דומים, התחרות על קבלה לבית הספר אכזרית ביותר, כשלמעלה מ-3,000 ילדים נבחנים מדי שנה, 300 מהם מסנקט פטרבורג. כ-60 תלמידים נבחרים מדי שנה, ומהם מגיעים לשלב הסיום כ-25, לאחר שהשלימו את מסלול ההכשרה במלואו. התלמידים עוברים הערכה שנתית, היות שמספר המקומות הפנויים קטן מכיתה לכיתה. בית הספר מעסיק כ-75 מורים ומורות למחול, 30 מורים לפסנתר, 40 מורים אקדמיים ו-40 מלווים. רקטור האקדמיה הוא ניקולאי ציסקרידזה והמנהלת האמנותית היא ז'אנה איופובה.
במאה ה-21 > בחינות קבלה

בחינות הקבלה לבית הספר מתחילות ביוני, והילדים חייבים להיות בני 10 לפחות כדי לגשת לבחינה.
הבחינה מתנהלת בשלושה שלבים:
כישרון: להערכת יחסי המידות של המועמד/ת, גובה הניתור, דרגת הטרן אאוט והופעה כללית.
מצב גופני: בדיקה של רופא מומחה להערכת האפשרויות הפיזיולוגיות של המועמד/ת.
כישרון אמנותי: להערכת המוזיקליות, חוש הקצב, הקואורדינציה המוטורית והכישרון האמנותי של המועמד/ת.
במאה ה-21 > הכשרה

כל תלמידי בית הספר מתחילים את לימודיהם בתוכנית של הכשרה למחול, השכלה ברמת חטיבת ביניים, ושיעורים בצרפתית ובנגינה בפסנתר. ככל שהם מתקדמים מכיתה לכיתה, התוכנית נעשית אינטנסיבית יותר, עם תוספת נושאים חדשים למערכת הלימודים. בשנה הראשונה, התלמידים לומדים בלט קלאסי ומחול היסטורי. הם מתקדמים לריקודי אופי בשנה הרביעית ולפה דה דה ומימיקה בשנה השישית. בסיום השנה השמינית של ההכשרה, רוקדים כל התלמידים והתלמידות בהצגת סיום חגיגית בתיאטרון מריאינסקי. לתלמידים המוצלחים ביותר יש סיכוי לקבל הצעה לחוזה עם להקת בלט מריאינסקי, ורובם יוצאים לחפש עבודה בלהקות בלט ברוסיה וברחבי העולם, בין השאר בלהקות מובילות כמו בלט בולשוי, הבלט המלכותי ותיאטרון הבלט האמריקאי.
בוגרים ידועי-שם

ז'אנה איופובה
ז'ורז' בלנשין
מיכאיל ברישניקוב
אלכסנדרה דנילובה
נטליה דודינסקאיה
מיכאיל פוקין
יליזבטה גרדט
תמרה קרסבינה
מתילדה קשיסינסקה
ניקולאי לגאט
סרגיי לגאט
נטליה מאקארובה
ברוניסלבה ניז'ינסקה
וצלב ניז'ינסקי
רודולף נורייב
ולרי פאנוב
אנה פבלובה
אולגה פריאוברז'נסקאיה
גלינה אולנובה
הערות שוליים

1 2  אקדמיית ואגאנובה, היסטוריה
↑  Russian Ballet Celebrates 275 (!!!) Years דאנס מגזין, "הבלט הרוסי חוגג 275 (!!!) 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007415384505171  BnF: cb162191469 (data)  ISNI: 0000 0001 2172 5949  LCCN: n00108945  NKC: kn20070327013  SUDOC: 156057158  VIAF: 142429085   WorldCat (עם VIAF): 142429085 
רחוב רוֹסי 2 בראשית המאה ה-20
תקריב בינוני של הכניסה הראשית
ארלו גאת'רי

| --- | --- |

 לידה:  10 ביולי 1947 (בן 77) קוני איילנד, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ניו יורק 
 תקופת הפעילות:  מ-1967 
 מקום לימודים:  קולג' רוקי מאונטיינס 
 סוגה:  מוזיקת פולק 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  האחים וורנר רקורדס 
 www.arlo.net
 פרופיל ב-IMDb
 
ארלו גאת'רי
ארלו גאת'רי (אנגלית: Arlo Guthrie; נולד ב-10 ביולי 1947) הוא זמר, מוזיקאי וכותב שירי פולק יהודי אמריקאי שהתפרסם בשנות ה-60. הוא בנם של זמר הפולק האמריקאי הנודע, וודי גאת'רי, ושל הרקדנית היהודיה, מרג'ורי מזי"א גאת'רי (שם נעורים - חנה גרינבלאַט).
קורות חיים

ארלו נולד בברוקלין, ניו יורק ב-1947 עם "מפוחית וגיטרה בידו" (כפי שמעידות אחת הביוגרפיות שלו). הוא גדל בסביבה של אמנים, רקדנים ומוזיקאים. חבריו המוזיקאים של אביו, וודי גאת'רי, גידלו אותו ממש: פיט סיגר, רוני גילברט, פרד הלרמן, ליי הייז, לדבלי, סיסקו יוסטון, רמבלינג ג'ק אליוט ועוד רבים מזמרי הפולק האמריקאי של התקופה. זמרים אלו השפיעו רבות על דרכו, והוא גילה במהרה שברצונו להיות זמר. כבר בגיל 13 הופיע את הופעתו הראשונה ונהיה מעורב במוזיקה שעיצבה את פני שנות ה-60.
בצעירותו חי ארלו באזורים המפורסמים של פריחת הפולק של שנות ה-60. הוא נהג להסתובב במקומות כמו גריניץ' וילג' בניו יורק ומועדון "בוסטון 47", מקומות שמהם צמחה הרבה מתרבות שנות ה-60. הוא ראה במו עיניו את המעבר ממוזיקת הפולק הפשוטה אל האמנים והמשוררים החדשים כמו בוב דילן, ג'ואן באאז, ופיל אוקס. הוא נהג להסתובב עם משוררי הביט של התקופה כמו אלן גינסברג ולורד בקלי. הוא ניגן עם גדולי התקופה כמו דוק ווטסן וביל מונרו. מכל אחד הוא למד משהו והרכיב סגנון ייחודי משלו.
על הבמה ארלו הוא לא רק זמר ומוזיקאי הוא גם מספר סיפורים. הוא נוהג לספר סיפורים תוך כדי שירים וביניהם, עם כישרון נדיר לאלתור, הומור וציניות.
הקריירה שלו הגיעה לשיאה עם הוצאת האלבום "המסעדה של אליס", Alice's Restaurant, ב-1967 כשהוא בן 20. (ראה פירוט על האלבום בהמשך). שיר נוסף שהיה מפורסם בתקופה הוא חידושו לשיר The City Of New-Orleans של סטיב גודמן, שיר מסע על נסיעות רכבת ארוכות. שירו Coming Into Los-Angeles זכה להצלחה לאחר שארלו ניגן אותו בפסטיבל וודסטוק ב-1969. השיר נאסר להשמעה בתחנות רדיו רבות בתקופה משום שהוא רומז על הברחת סמים. שירו The Motorcycle Song זכה גם כן להצלחה מסוימת. אלבומו Amigo מ-1976 זכה לציון של 5 כוכבים במגזין רולינג סטון.
ב-1983 הקים ארלו חברת תקליטים משלו רייזינג סאן רקורדס, Rising Son Records. בין תקליטי החברה קיימים כמובן כל הקלטותיו של ארלו ושל, קסאוויאר (Xaviar), להקתו של אייב, בנו.
ארלו התפרסם בעיקר בזכות הקריירה המוזיקלית שלו אבל הוא גם שחקן. הוא שיחק את עצמו בסרט הביוגרפי "המסעדה של אליס" וכיכב בין השאר בסדרות: "הנמלט" ו"ציפורי גן-עדן".
מאז שנות ה-60 והלאה מתמיד ארלו לעשות סיבובי הופעות ברחבי העולם. היום הוא נוהג עדיין לבלות כ-10 חודש בשנה בסיבובי הופעות, יחד עם בנו אייב שמנגן איתו כבר יותר מ-15 שנה.
"המסעדה של אליס"

האלבום "המסעדה של אליס" יצא ב-1967 וידוע בעיקר בשל שיר הנושא, שאורכו 18 דקות ו-20 שניות בגרסתו המוקלטת. (גאת'רי נודע בכך שבהופעות ידע למשוך את הסיפור עד ל-45 דקות.)
השיר הוא שיר בלוז מדבר, שכמעט אינו כולל שירה של ממש. השיר הוא מחאה בוטה נגד הגיוס למלחמה בווייטנאם, ומבוסס כולו על סיפור אמיתי. בשיר, ארלו נקרא להגיע לצו ראשון ללשכת גיוס, שם הוא נפסל משירות בגלל תיק פלילי, שבו רשום שהוא נעצר פעם אחת על השלכת פסולת לא חוקית, ולאחר משפט נאלץ לשלם קנס ולהרים את הזבל.
זמן קצר לאחר יציאת השיר הוא הפך ללהיט בקרב אוניברסיטאות ותחנות רדיו של תרבות הצד של התקופה. השיר נחשב לאחד הסמלים של תקופת סוף שנות ה-60.
השיר גם מזכיר את אליס ואת כנסיית טריניטי. אליס היא אליס ברוק (היום היא מנהלת גלריה לאומנות בפרובינסטאון). את הכנסייה קנה ארלו ב-1991 והקים גם את מרכז גאת'רי, לזכר הוריו. מרכז גאת'רי הוא ארגון ללא מטרות רווח, שמארגן פעולות קהילתיות בסביבתו ובעולם.
ב-1969 הופק הסרט "המסעדה של אליס" בבימויו של ארתור פן המבוסס על התיאורים בשיר הזה ובו משחק ארלו גאת'רי בתפקיד הראשי.
אמיל לובה

אמיל לובה כנשיא צרפת
ציור של לובה מאת ז'אן בטיסט גות אשר התפרסם בואניטי פייר ב-1899
אמיל פרנסואה לובה (בצרפתית: Émile François Loubet;‏ 30 בדצמבר 1838 – 20 בדצמבר 1929) היה פוליטיקאי צרפתי. שימש כראש ממשלת צרפת ה-45 ובהמשך כנשיא צרפת. התפרסם בעיקר כנשיא שהעניק חנינה לאלפרד דרייפוס ובכך סיים את פרשת דרייפוס.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

לובה נולד ב-30 בדצמבר 1838 בעיירה מרסאן אשר אביו שימש בה כראש העיר. ב-1862 הצטרף ללשכת עורכי הדין של פריז וב-1863 הפך לדוקטור למשפטים. הוא החל לעבוד כעורך דין, והתגורר במונטילמר, שם נישא ב-1869 למארי לואיז פיקאר. הוא אף רכש אחוזה קטנה בגרינין. שנה לאחר מכן הוא נכנס לפוליטיקה והפך לראש עיריית מונטילמר.
ב-1876 הוא נבחר ללשכת הנבחרים כנציג מונטילמר. במהלך המשבר ב-16 במאי 1877 היה לובה אחד מצירי הפרלמנט שהצבעו בעד הדחתו של ראש הממשלה אלבר, הדוכס הרביעי מברולי. במהלך הבחירות שנערכו לאחר מכן, הוא נבחר מחדש והפך לפופולרי מאוד. הוא היה פעיל במיוחד בנושא החינוך, ולחם למען חינוך חובה חילוני. כמו כן הוא היה תומך מושבע בהתרחבות האימפריה הצרפתית מעבר לים.
ביוגרפיה > בפוליטיקה

ב-1885 הוא הפך לחבר הסנאט, ובין דצמבר 1887 למרץ 1888 שימש כשר לעבודות ציבוריות בממשלתו של פייר טיראר. ב-1892, בעיצומה של שערוריית פנמה, הציע לו ידידו האישי הנשיא מארי פרנסואה סדי קארנו להקים ממשלה חדשה. לובה הצליח להקים ממשלה והפך לראש הממשלה ה-45 של צרפת. במקביל, הוא שימש כשר הפנים. במסגרת תפקידו הוא נאלץ להתמודד עם מהומות אנרכיסטיות ועם שביתות. עם זאת, הוא לא הצליח לטפל כראוי בשערוריית פנמה, והובס בבחירות שנערכו בנובמבר של אותה שנה. למשך חודש אחד הוא שימש כשר הפנים בממשלתו של אלכסנדר ריבו, ובינואר 1893 התפטר מתפקידו.