ספרות לטינו-אמריקאית
היסטוריה > חלוצי המודרניזם, והבום הלטינו-אמריקאי

במאה ה-19, הופיע המודרניזם, תנועה פואטית שאת הטקסט המכונן שלה ניסח בשנת 1988 הסופר בן ניקרגואה רובן דריו בספרו "כחול" ("Azul"). זו הייתה התנועה הספרותית הראשונה של אמריקה הלטינית שהשפיעה על התרבות הספרותית מחוץ לאזור, והייתה גם הספרות הראשונה האמיתית של אמריקה הלטינית, מכיוון שההבדלים הלאומיים כבר לא היוו עניין, וסופרים ביקשו ליצור קשרים לטינו-אמריקאים. חוסה מארטי, למשל, אף שהיה פטריוט קובני, התגורר גם במקסיקו ובארצות הברית וכתב לכתבי עת בארגנטינה ובמקומות אחרים. בשנת 1900 כתב האורוגוואי חוסה אנריקה רודו את מה שנחשב כמניפסט להתעוררות התרבותית של האזור, "אריאל". דלמירה אגוסטיני, אחת הדמויות הנשיות של המודרניזם, כתבה שירה שהשתמשה בדימויים מודרניסטיים טיפוסיים (כמו ברבורים) ושילבה בהם מסרים פמיניסטיים ונושאים ארוטיים, כפי שמתארת מבקרת הספרות סילביה מולוי.
אף על פי שהמודרניזם עצמו נתפס לעיתים קרובות כאסתטי ואנטי-פוליטי, ישנם משוררים ומסאיסטים, ובהם חוסה מרטי, וגם הפרואנים מנואל גונזלס פראדה וחוסה קרלוס מריאטגי, שהציגו ביקורות משכנעות על הסדר החברתי העכשווי ובמיוחד על מצוקתם של העמים הילידים של אמריקה הלטינית. באופן זה, ראשית המאה העשרים ראתה גם את עליית האינדיגניזם, מגמה שזכתה בעבר לפופולריות בהובלתה של קלורינדה מאטו דה טרנר, והתמקדה כעת בייצוג התרבות הילידית והעוולות שחוו קהילות כאלה, אותה הובילו בין היתר חוסה מריה ארגואדס, והמשוררת המקסיקנית רוסריו קסטיאנוס.
ההתנגדות לקולוניאליזם, מגמה שעלתה מוקדם יותר במאה התשע עשרה, הייתה חשובה ביותר גם במודרניזם. ספרות התנגדות זו קודמה על ידי מודרניסטים בולטים כולל הנשיא חוסה מארטי (1853-1895) מקובה, ורובן דריו (1867-1916) מניקרגואה. מרטי הזהיר את הקוראים מפני הנטיות האימפריאליסטיות של ארצות הברית ותיאר כיצד אמריקה הלטינית צריכה להימנע מלאפשר לארצות הברית להתערב בענייניה. דוגמה עיקרית למסר מסוג זה נמצא במאמרו של מרטי "אמריקה שלנו" שפורסם בשנת 1892. דריו פעל גם כדי להדגיש את האיום של האימפריאליזם האמריקני, אותו ניתן לראות בשירו "לרוזוולט", כמו גם ביצירותיו האחרות הקייקווק: "הריקוד האופנתי" CakeWalk: El Baile de Moda. רבות מיצירותיו פורסמו "בלה רביסטה מודרנה דה מקסיקו", מגזין מודרניסטי של אותה תקופה.
חורחה לואיס בורחס הארגנטינאי המציא את מה שהיה כמעט ז'אנר חדש, הסיפור הקצר הפילוסופי, והפך לאחד המשפיעים ביותר מבין כל הסופרים הלטינו-אמריקנים. במקביל, רוברטו ארלט הציע סגנון שונה מאוד, קרוב יותר לתרבות ההמונים והספרות הפופולרית, ששיקף את העיור וההגירה האירופית שעיצבה את הדמוגרפיה של הקונוס הדרומי באותן שנים. שני הכותבים היו חוד החנית במחלוקת מרכזית שנתגלעה בספרות הארגנטינאית בין מה שנקרא קבוצת פלורידה של בורחס וסופרים ואמנים אחרים שנהגו להפגש בעבר בבית הקפה ריצ'מונד ברחוב פלורידה המרכזי בעיר בואנוס איירס לעומת קבוצת בואדו, של רוברטו ארלט שנהגו להפגש בעבר בבית הקפה היפני ברובע בואדו הפריפריאלי ביותר של אותה עיר.
רומולו גלגלוס הוונצואלי כתב ב־1929 את מה שהפך לאחד הרומנים הידועים ביותר באמריקה הלטינית במאה העשרים, "דונה ברברה". "דונה ברברה" הוא רומן ריאליסטי המתאר את הקונפליקט בין ציוויליזציה לברבריות באזוריה הירודים של דרום אמריקה, והוא יצירת מופת של קריאוליזם. הרומן הפך ללהיט מיידי, ותורגם ליותר מארבעים שפות.
דמויות בולטות בברזיל בתקופה זו כוללות את הסופר יוצא הדופן וכותב הסיפורים הקצרים מאשאדו די-אסיס, אשר הן השקפתו האירונית והן הניתוח הפסיכולוגי העמוק שלו יצרו ממד אוניברסלי בפרוזה הברזילאית, המשוררים המודרניסטים מאריו דה אנדראדה, אוסוולד דה אנדרדה (שהמניפסט שלו "אנטרופופאגו" שיבח את מעצמת הטרנס-תרבותיות הברזילאית).
במקסיקו של שנות ה-20, יצגו תנועות הסטרידנטיזם ו"בני הדור העכשווי" את זרם האוונגרד. המהפכה המקסיקנית שהיוותה השראה לרומנים כגון "אלו שלמטה", של מריאנו אזואלה, יצירה מחויבת של ריאליזם חברתי, תמשיך להיות נקודת ציון לספרות המקסיקנית במשך עשורים רבים. בשנות הארבעים טבע הסופר והמוזיקולוג הקובני אלחו קרפנטייר את המונח "המופלא האמיתי", ויחד עם חואן רולפו המקסיקני ומיגל אנחל אסטוריאס מגואטמלה הם נחשבו כמבשרי הבום הלטינו-אמריקאי ואת הסגנון המייצג אותו "הריאליזם הקסום".