Suicide
היסטוריה > שנות השבעים: הקמה ואלבומים ראשונים

בשנת 1969 אלן ברמוביץ' (Alan Bermowitz), אמן יהודי מברוקלין, החל להיות מעורב בפרויקט MUSEUM: A Project of Living Artists – גלריה רב-תחומית שפעלה 24 שעות ביממה ונוהלה על ידי אמנים, במימון ציבורי, שמוקמה בברודוויי 729 במנהטן. הגלריה נוהלה על ידי ארגון Art Workers' Coalition(אנ') שפעל למען רפורמות במוזיאונים. ברמוביץ' היה פעיל גם בארגון הזה.
ברמוביץ', שיצר אמנות חזותית תחת השם Alan Suicide, עבר מציור לפיסול באור, כשרבים מהפסלים שלו נבנו מפסולת אלקטרונית. הוא נהג להציג את עבודותיו בגלריה OK Harris ברובע סוהו, שם המשיך להציג את עבודותיו עד שנת 1975. הקריירה האמנותית שלו התנהלה במקביל לעבודתו המוזיקלית גם בשנים הבאות.
באותה שנה, ברמוביץ' ראה את הופעה של להקת הסטוג'ס ב-New York State Pavilion; חוויה שנתנה לו השראה. הוא אמר לאחר מכן: "זה הראה לי שאתה לא חייב ליצור אמנות סטטית, אתה יכול ליצור מצבים, לעשות משהו סביבתי. זה מה שגרם לי להתקדם יותר בכיוון של יצירת מוזיקה. בהשוואה לאיגי פופ, כל מה שעשיתי כאמן הרגיש חסר משמעות."
מרטין "רב" ריברבי (Martin "Rev" Reverby), גם הוא יהודי שנולד במנהטן וגדל בברונקס, היה, בניגוד לוגה, מוזיקאי עוד לפני הקמת הלהקה. לפני הקמת הלהקה הוא ניגן בעיקר ג'אז תחת שם הבמה "מרטי מניאק" (Mary Maniac).
בשנת 1970, אלן וגה ומרטין רב נפגשו ב-MUSEUM: A Project of Living Artists. הם החלו להתנסות במוזיקה אלקטרונית יחד עם הגיטריסט פול ליבגוט והקימו איתו את להקת Suicide. לפי ראיון עם אלן וגה משנת 2002, שם הלהקה הושפע מכותר של חוברת קומיקס של גוסט ריידר בשם "Satan Suicide". הוא הסביר: "דיברנו על ההתאבדות של החברה, במיוחד החברה האמריקאית. העיר ניו יורק קרסה. מלחמת וייטנאם הייתה בעיצומה. השם Suicide אמר הכל." למרות מה שאמר אלן וגה, לא ידוע על חוברת קומיקס בשם זה.
הופעתם הראשונה הייתה ב-19 ביוני 1970 ב-Project of Living Artists במנהטן תחתית. הם התחילו לתאר את מה שניגנו בהופעותיהם כ"מוזיקת פאנק" באותה שנה. הם היו מהלהקות הראשונות שתיארו את עצמן כלהקות פאנק, אם לא הראשונה שבהן. עם זאת, המוזיקה שניגנו באותה תקופה הייתה בסגנון ג'אז חופשי, ולא בסגנון המזוהה איתם כיום. ליבגוט עזב בסוף 1971, והם המשיכו כצמד. השיר הראשון שסואסייד כתבו היה "Cheree" ואחריו "Ghost Rider".
בשלב זה, וגה כבר לא ניגן על שום כלי (הוא ניגן בהתחלה בחצוצרה) והתמקד רק בשירה. רב הפסיק לנגן על תופים ועל חלילית עד תחילת 1975. Suicide צמחו לצד סצנת הגלאם פאנק המוקדמת בניו יורק, והופיעו עם להקות כמו הניו יורק דולס ו-The Fast. הם החלו לפתח מוניטין של הופעות פרובוקטיביות בהשראת איגי פופ. רבים מהופעותיהם המוקדמות היו במרכז מרסר לאמנות, לצד להקות כמו ניו יורק דולס ו-Eric Emerson and the Magic Tramps. וגה ורב התלבשו כמו "בריוני רחוב אמנותיים", וגה היה ידוע בכך שנהג להניף שרשרת אופנוע על הבמה. וגה אמר בריאיון משנת 2003: "התחילו לבוז לנו ברגע שעלינו לבמה. רק מהמראה שלנו, הם כבר התחילו להציק לנו."
לאחר קריסת מרכז מרסר לאמנות בשנת 1973, Suicide הופיעו ב-Max's Kansas City וב-CBGB (לפני שהורחקו משם), ולעיתים קרובות חלקו את הבמה עם להקות פאנק צעירות.
הפרסום הראשון שלהם היה השיר "Rocket U.S.A", שנכלל באלבום הלייב 1976 Max's Kansas City. שנה לאחר מכן, הם הקליטו והוציאו באופן עצמאי את אלבום הבכורה שלהם, Suicide, בחברת התקליטים Red Star Records של מרטין תאו. למרות שביקורות העיתונות הראשונות היו חלוקות (רוברט כריסטגאו העניק לאלבום את הציון C+), ההכרה התקשורתית השתנתה עם השנים. ניק הורנבי כתב: "'Che', 'Ghost Rider' – ההמנונים המוזרים, העמידים והפרוטו-פאנקיים האלה הם בין הניסויים המלודיים והחזוניים ביותר שיצרה המוזיקה הרוקית." בולט במיוחד השיר בן עשר הדקות "Frankie Teardrop", שמספר את סיפורו של פועל עני בן 20 שרוצח את משפחתו ומתאבד. המבקר אמרסון דמרון כתב שהשיר הוא "אחד הדברים המפחידים, מרתקים ואבסורדיים ששמעתי מעודי." הורנבי, בספרו 31 Songs, מתאר את השיר כ"דבר שתרצה לשמוע רק פעם אחת."
ב-1978 הם הופיעו לראשונה מחוץ לארצות הברית, כשחיממו את אלביס קוסטלו ואת הקלאש בבריטניה ובמערב אירופה. בשנת 1978 יצא אלבום הופעה שהכיל שתי הופעות של הצמד, אחת בברלין ואחת בבריסל, הופעה שהסתיימה במהומה. לאחר סיבוב הופעות עם The Cars, סואסייד הוחתמו אצל חברת התקליטים Ze Records של מיכאל זליכה. לאחר מכן הם הקליטו את אלבומם השני, Suicide: Alan Vega and Martin Rev, באולפני Power Station. בעוד שהאלבום זכה להצלחה ביקורתית, הוא לא הצליח מסחרית.