stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת והמרכז למורשת היהדות ע"ש צימבליסטה
פעילות ואירועים מיוחדים

במרכז מתקיימות סדרות של שיעורים, הרצאות, ערבי עיון, דו־שיח, סימפוזיונים וקבוצות דיון וחשיבה בנושאים מגוונים ובבעיות הקשורות הן בהווי ובמסורת היהודית והן בזהויות היהודיות והישראליות. במרכז נבחנות הזיקות שבין מורשת היהדות לבין החיים במדינה דמוקרטית מודרנית, בשאיפה להתמודדות עם שאלות אקדמיות ואקטואליות המעסיקות את החברה בישראל. הדיונים מוצגים מזוויות מגוונות של התמחות מקצועית, משאיפה להתמודד עם קשת הגישות השונות בחברה היהודית ובחברה הישראלית.
הפעילות כוללת את הסדרה השנתית "סדרת הרצאות יום ג" בה מרצים שונים עוסקים בתמה הקשורה בתרבות היהודית והעברית ממבט אינטרדיסציפלינרי, הרצאות אורח במועדי לוח השנה העברי, לימוד תלמוד בבית המדרש, פרויקט "בימת־ספר" בו מוצג דיון אקדמי בספר פרוזה חדש בנוכחות הסופר/ת, פרויקט "יהדות במחלוקת" בו נידון נשוא אקטואלי שנוי במחלוקת בחברה היהודית או הישראלית, ותערוכות מתחלפות בגלריית המרכז הכוללות שיח־גלריה.
בשנת 2018 הסופר עמוס עוז נשא במרכז הרצאה תחת הכותרת כל החשבון עוד לא נגמר כחלק מסדרת הרצאות יום ג' שעמדה בסימן 120 שנה לכינוס הקונגרס הציוני העולמי הראשון, וההרצאה זכתה לצפיות רבות ברשת. לאחר מותו של עוז, ההרצאה עובדה גם לספר בשם זה כאשר בדיעבד הפכה להרצאה האחרונה שנשא עוז בחייו.
בית הכנסת הוא אורתודוקסי, נערכות בו תפילות קבועות מספר פעמים ביום, אך בשונה ממרבית בתי הכנסת בעולם הוא סגור בימי שישי ושבת, כאשר האוניברסיטה סגורה. בית הכנסת משמש גם לעריכת טקסי נישואים ובר-מצווה לקהל הרחב.
ראשי המרכז

| תמונה | ראש המרכז | תקופת כהונה |
| --- | --- | --- |
|  | פרופ' אהרן דותן | 1997–2012 |
| אין תמונה חופשית | פרופ' ג'רמי כהן | 2012–2014 |
|  | פרופ' דן לאור | 2015–2020 |
|  | ד"ר יאיר ליפשיץ | 2020-2024 |
גלריה

החזית הצפונית
אולם בית הכנסת
פרט: פינה בבית הכנסת וחיבור ה"חופה" אל קיר האולם
תקריב של ארון הקודש ומעטפת האוניקס סביבו
פרט: תקריב של שני המגדלים
החזית הדרומית
תקריב החזית הדרומית
המרכז ובחזית אתר זיכרון לחללי האוניברסיטה בעיצוב מיכאל גרוס (אמן)
הערות שוליים

↑  דף ה"אודות" באתר הרשמי של המרכז
↑  הישג אדריכלי לאוניברסיטת תל אביב: מבנה בית הכנסת ע"ש צימבליסטה הוכרז כבניין לשימור באתר אוניברסיטת תל אביב
↑  אורי סלע‏, רק בן 24: זהו המבנה הצעיר ביותר בישראל שהוכרז כבניין לשימור, באתר וואלה, 27 ביולי 2022
↑   עמוס עוז כל החשבון עוד לא נגמר, מרכז צימבליסטה 2018
↑  הספר כל החשבון עוד לא נגמר באתר הוצאת כתר
↑  בית הכנסת - אתר מרכז צימבליסטה
תבנית:בקרת זהויות
חיים פוטוק

| --- | --- |

חיים פוטוק מרצה בירושלים ב-1976
 לידה:  17 בפברואר 1929 הברונקס, ארצות הברית 
 פטירה:  23 ביולי 2002 (בגיל 73) Merion Station, ארצות הברית 
 שם לידה:  Herman Harold Potok 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פנסילבניה, האקדמיה התלמודית מרשה שטרן, בית המדרש לרבנים באמריקה, אקדמיית סלנטר אקיבה ריברדייל, ישיבה יוניברסיטי, ישיבה קולג' 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  המיועד 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מיאמי (12 במאי 1995)  פרס אתניאום לספרות (1969) 
 
חיים (צבי) פּוֹטוֹק (או בשמו האמריקני הרמן הרולד פוטוק, באנגלית: Herman Harold Potok‏; 17 בפברואר 1929 – 23 ביולי 2002) היה רב וסופר יהודי אמריקאי שתיאר את החברה היהודית בארצות הברית. ספרו הראשון, "המיועד" (The Chosen), שיצא בשנת 1967, כיכב למעלה מחצי שנה ברשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס" בארצות הברית.
רקע

פוטוק נולד וגדל ברובע הברונקס שבניו יורק לבנימין מקס ומולי (פרידמן), מהגרים מפולין. הוא סיים תואר ראשון בהצטיינות בספרות אנגלית בישיבה יוניברסיטי (1950). לאחר שהשלים לימודי תואר שני בספרות עברית והוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים באמריקה של היהדות הקונסרבטיבית, התגייס לצבא ארצות הברית כרב צבאי. שירת במשך כשנה וחצי (1955–1957), בגדודים של חיל הרפואה וחיל ההנדסה בקוריאה הדרומית.
ב-8 ביוני 1958 נשא לאשה את עדינה שרה מוסוביצקי, עובדת סוציאלית בבית חולים פסיכיאטרי. לזוג נולדו שלושה ילדים.
ב-1963 התגורר בישראל למשך שנה, ובזמן הזה כתב דיסרטאציה על שלמה מימון, והתחיל בכתיבת הרומן הראשון שלו, המיועד. בשנת 1965 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת פנסילבניה.
בשנים 1966–1974 כיהן כעורך הראשי של ההוצאה Jewish Publication Society.
בשנת 1970 עלה לארץ והתיישב בירושלים, אך ב-1977 חזר לפילדלפיה.
פוטוק נפטר מסרטן המוח במריון שבפנסילבניה ב-23 ביולי 2002, בגיל 73.
יצירתו

פוטוק התחיל לכתוב ספרות כבר בגיל הנעורים. הרבה לתאר את העולם היהודי, ואת היחסים שבינו לבין העולם האמריקני הכללי ביד אמן רגישה. ספריו זכו למספר פרסים אמריקנים.
פוטוק זכה לעיקר פרסומו בזכות הרומן "הדגול" (או "המיועד" - "The Chosen") משנת 1967. זהו סיפור חצי-אוטוביוגרפי על שני נערים יהודיים: דוד מלטר, צעיר דתי-מודרני בנו של חוקר ומבקר תלמודי, המתחבר עם דני סנדרס, בנו המבריק של צדיק חסידי. אביו הצדיק, ר' סונדרס, מצפה שבנו דני יירש אותו כרבי, אלא שדני מעוניין יותר בתחום חילוני - פסיכולוגיה. הספר זכה לעיבוד קולנועי.
ספר ההמשך ל"הדגול" הוא "ההבטחה", הממשיך את תיאור קורותיהם של שני החברים, תוך הסתבכות משותפת באהבה רומנטית, ותוך היפוך תפקידים, בנו של החוקר התלמודי הופך לרב, ואילו בנו של האדמו"ר הופך לפסיכולוג.
ספר חשוב נוסף של פוטוק הוא "שמי הוא אשר לב" ("My Name Is Asher Lev") המספר על בחור צעיר, בן למשפחה חסידית בניו יורק, המבקש להפוך לצייר. העלילה עוסקת בנפתוליו עם הצדדים ה"טמאים" של אמנות הציור, תוך לבטים מול המשפחה והרבי. את ההשראה לדמותו של גיבור הספר שאב פוטוק מדמותו של האמן החוזר בתשובה ברוך נחשון. ב-1990 פרסם ספר המשך, "מתנתו של אשר לב" ("The Gift Of Asher Lev").
ב-1981 פרסם את "ספר האורות" - קורותיו של רב אמריקאי בצבא ארצות הברית אחרי מלחמת קוריאה ושרותו בקוריאה ויפן שהיה בעל זיקה חריפה לעולמה של הקבלה.
ב-1985 ראה אור "הנבל של דווידה", ספר שנכתב מנקודת המבט של ילדה נבונה ורגישה, בת למשפחה מעורבת וקומוניסטית, בתקופת מלחמת האזרחים בספרד, על הרדיפות שסובלים הוריה בשל אמונתם ועל ההתמוטטות הנפשית של אמה בעקבות אובדן האמונה הקומוניסטית על רקע מעשיו של סטלין.
ב-1992 פרסם את "אני החומר" ("I Am the Clay"), ספר על מסע בריחה של שלושה אנשים במלחמת קוריאה, בה שימש רב צבאי בצבא האמריקני. היה זה הרומן הראשון שלו שעסק בנושאים אוניברסליים.
כמו כן הוציא קובץ סיפורים, "זברה וסיפורים אחרים", שיצא במהדורה אנגלית ב-1998 ותורגם בשנת 2002 על ידי הוצאת מודן.
בברודוויי הועלה ב-2013 המחזה ״שמי הוא אשר לב״ בו משתתפת גם בתו של חיים פוטוק - נעמה פוטוק.
ספריו של פוטוק בעברית

הדגול (1967), תרגם א. אורן, זלקוביץ, תל אביב, תשכ"ט/ 1969.
ההבטחה (1969), תרגמה אופירה רהט, בוסתן, תל אביב, 1974.
שמי הוא אשר לב (1972), תרגמה אופירה רהט, מודן, תל אביב, 1974.
ספר האורות (1981), תרגם משה זינגר, זמורה ביתן, תל אביב, 1985.
הנבל של דווידה (1985), תרגם שלמה גונן, מודן, תל אביב, 1986.
אני החומר (1992), תרגמה איבון קומר, ספרית מעריב, תל אביב, תשנ"ד 1993.
זברה ועוד סיפורים (1998), תרגמה אירית ארב, מודן, 2002.
79 שנות חיי הראשונות (1999), מאת אייזק שטרן בשיתוף עם חיים פוטוק, תרגמה עופרה עופר, משכל, תל אביב, 2002.
המיועד (1967), תרגום חדש לספר הדגול. תרגם שי סנדיק, תמיר סנדיק ספרים תשע"ח 2017.
ראו גם

המיועד
נאו חסידות
הערות שוליים

↑  Margalit Fox, (July 24, 2002). "Chaim Potok, 73, Dies; Novelist Illumined the World of Hasidic Judaism". The New York Times.
↑  Sternlicht, Sanford V (2000), Chaim Potok: a critical companion, Greenwood Publishing,
↑  ראו ריאיון עם נחשון במגזין הווידאו תורת חיים תוכנית 392.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266783805171  PLWABN: 9810599322805606  BNE: XX1075610  BnF: cb140330571 (data)  GND: 122379136  ICCU: CFIV003623  ISNI: 0000 0001 1762 9380  LCCN: n50019835  NKC: jn20000604486  NLK: KAC199622024  NTA: 07064540X  SNAC: w6v98ffx  SUDOC: 027080439  VcBA: 495/337720  VIAF: 51694687   WorldCat (עם VIAF): 51694687
ג'ורג' קרופורד

ג'ורג' ווקר קרופורד (באנגלית: George Walker Crawford;‏ 22 בדצמבר 1798 – 27 ביולי 1872) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי. ב-1827 מונה קרופורד לתובע הכללי של ג'ורג'יה על ידי מושל ג'ורג'יה, ג'ון פורסיית' ובתפקיד זה הוא כיהן עד 1831. קרופורד גם כיהן במשך חמש שנים בבית הנבחרים של ג'ורג'יה כנציג מחוז ריצ'מונד, על בסיס המצע של זכויות המדינות בארצות הברית.
קרופורד כיהן גם כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית כשנבחר למלא את מקומו של ריצ'רד ו. הברשאם שנפטר בעת כהונתו. הוא נבחר גם למושל ג'ורג'יה ה-38, וכיהן בתפקיד זה שתי תקופות כהונה בין השנים 1843 – 1847. הוא היה המועמד היחידי של המפלגה הוויגית בהיסטוריה של ג'ורג'יה שכיהן בתפקיד זה. בין השנים 1849 – 1850 שימש קרופורד כמזכיר המלחמה של ארצות הברית.
תקופת כהונתו של קרופורד בקבינט של ארצות הברית בתקופת ממשלו של הנשיא זאכרי טיילור נעכרה בשל סברה שנגעה לתביעת אישור צוואה שהוא הסדיר עבור יורשיו של ג'ורג' גלפין. קרופורד קיבל תשלום עבור שירותיו, ויריביו הפוליטיים כינו זאת כ"פרשת גלפין" (אנ'), ובכך הגיע הקץ לשאיפותיו הפוליטיות. לאחר שהנשיא טיילור מת באופן בלתי צפוי בעת כהונתו, התפטר קרופורד מתפקידו כמזכיר המלחמה ופרש מן החיים הפוליטיים.
ב-1861 חזר קרופורד מפרישתו, ונבחר כנציג המחוז שלו ל"ועידת הפרישה" של ג'ורג'יה מהאיחוד. בישיבה הראשונה של הוועידה נבחר קרופורד כנשיא הקבוע שלה, והוא ניצח על תהליך קבלת ההחלטה של המדינה לפרוש מהאיחוד.
ראשית חייו

ג'ורג' ווקר קרופורד נולד במחוז ריצ'מונד שבג'ורג'יה. הוא היה בנם הרביעי של פיטר ומארי אן קרופורד. אביו, שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית, הגיע מווירג'יניה לג'ורג'יה והתיישב בה כדי לקבל חלקת אדמה במסגרת מיזם הענקת קרקעות ל"אלו שלחמו למען העצמאות". הוא קיבל חלקת אדמה גדולה למדי שלה הוא קרא "אחוזת בלאייר" (Belair Plantation). החווה ניצבה בקרבה לדודו של פיטר, ג'ואל קרופורד. זה האחרון היה אביו של ויליאם קרופורד שלימים היה גם הוא פוליטיקאי שכיהן גם הוא כמזכיר המלחמה וכמזכיר האוצר בשני העשורים הראשונים של המאה ה-19 וכן כיהן כשגריר ארצות הברית בצרפת והתמודד פעמיים בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
ג'ורג' קרופורד גדל באחוזת המשפחה, הושפע רבות מאביו וכן מבן דודו ויליאם. אביו היה עורך דין מתלמד וג'ורג' נעזר מאוד בספרייה האישית הגדולה של אביו כאשר התחנך בבית. פיטר קרופורד נכנס גם הוא לפוליטיקה של ג'ורג'יה, החל מעבודתו כפקיד בתי המשפט הראשון של מחוז ריצ'מונד ועד לעשר תקופות הכהונה שלו כנציג בבית המחוקקים של המדינה.
על בסיס החינוך הביתי שקיבל המשיך ג'ורג' קרופורד את לימודיו בבית הספר למשפטים של ניו ג'רזי קולג' (לימים אוניברסיטת פרינסטון). הוא סיים את לימודי התואר הראשון שלו ב-1820 ובהמשך השלים את ההתמחות שלו בהנחייתו של ריצ'רד הנרי וילד. ב-1822 הוא השלים את הסמכתו כעורך דין והחל לעסוק במקצועו בעיר אוגוסטה בשותפות עם הנרי ה. קמינג. הוא המשיך בלימודי התואר השני ב"פרנקלין קולג' לאומניות ומדעים" (הבסיס להקמתה של אוניברסיטת ג'ורג'יה). לאחר סיום לימודיו שם הוא שירת בין השנים 1824 – 1825 כקצין בדרגת לוטננט משנה ברגימנט העשירי של המיליציה של ג'ורג'יה.
ב-1826 נשא קרופורד לאישה את מארי אן מקינטוש ויחד הם הביאו לעולם ארבעה ילדים. בשנה שלאחר מכן החלה הקריירה הפוליטית שלו כאשר הוא קיבל מינוי ממושל המדינה לתובע הכללי של ג'ורג'יה.
התובע הכללי של ג'ורג'יה

ב-1827 מינה מושל ג'ורג'יה ג'ון פורסיית' את קרופורד לרשת את תומאס פ. וולס כתובע הכללי של ג'ורג'יה. בשנה שלאחר מכן הוא אתגר לדו-קרב את חבר בית המחוקקים של ג'ורג'יה, תומאס ברנסייד, דודו של אמברוז ברנסייד, לימים מושל רוד איילנד וסנאטור מטעמה, על רקע מאמר שפרסם ברנסייד שהוציא לשון הרע על אביו של קרופורד.
התובע הכללי של ג'ורג'יה > הדו-קרב

כאשר קרא ג'ורג' קרופורד מכתב למערכת עלום שם שפורסם בעיתון The Augusta Chronicle, עלתה בו חמתו על הביקורת שהוטחה על עמדותיו הפוליטיות של אביו, שבריאותו הייתה אז רופפת. קרופורד ראה בכך התקפה על שמו הטוב של אביו. הוא דרש מעורך העיתון לחשוף בפניו את כותב המכתב אך זה סירב, והגן על זהותו של ברנסייד כשאמר שהמכתב נשלח על ידי אישה, ומסיבה זו הוא לא יחשוף את שם הכותב.
באופן בלתי מוסבר, ברנסייד יצר קשר עם קרופורד וחשף בפניו את זהותו ככותב המכתב. קרופורד הזמינו מיד לדו-קרב ונענה בחיוב, אם כי באי-רצון. חוקי הדו-קרב (אנ') כבר איבדו מהפופולריות שלהם, אך עדיין היוו אמצעי שגבר בעל כבוד היה מחויב לקיים אותם. ברנסייד שאף לקריירה פוליטית משל עצמו, שנראתה כמובטחת. הוא חש שכבודו יושפל אם יסרב, ובתקופה זו, קריירה פוליטית לא יכלה להתקיים ללא כבוד עצמי.
עריכת דו-קרב כבר הוצאה מחוץ לחוק בג'ורג'יה, כך ששני המתמודדים ושני המשנים שלהם נסעו יחדיו ברכבת לפורט מיטצ'ל שבאלבמה, שם עריכת דו-קרב הייתה עדיין חוקית. ברנסייד חש שההתמודדות לא תסתיים כשידו על העליונה, ושלח מכתב לרעייתו ערב המפגש הגורלי:
רעייתי היקרה 
 מחר אלחם. אני עושה זאת מתוך עקרון. יהא אשר יהא גורלי, אני מאמין שאני צודק. על בסיס זאת פעלתי ואפעל. אני מאמין בהצלחתי, אך אם לא, אני מוכן לשאת בתוצאות. נשקי את הילדים ואמרי להם שאם נפלתי, מחשבותיי האחרונות היו עמם. שלך בחיבה רבה, תומאס ברנסייד
קרופורד ירה למוות בברנסייד ודו-קרב זה הוביל את ג'ורג'יה לחוקק חוק חדש שאסר על אנשים שהיו מעורבים בדו-קרב להחזיק במשרה ציבורית. איסור זה נגע רק למעשי דו-קרב שהתנהלו לפני כניסת החוק לתוקף ולא השפיע על המשך הקריירה של קרופורד. הוא המשיך לכהן כתובע הכללי עד 1831 ואז הוחלף בצ'ארלס ג'נקינס.
תומאס ברנסייד נטמן בחלקת הקבורה הפרטית של קולונל ג'ון קרוול, שנודע על לחימתו במלחמת 1812. קרוול התגורר בקרבת המקום בו נערך הדו-קרב ודאג באופן אישי לקבורה מכובדת. רק לאחר שבועיים קיבלה אשתו של ברנסייד את הידיעה על מות בעלה ונאמר שגם היא כמעט ומתה עקב סערת הרגשות שעברה עליה עם קבלת הבשורה. היא עברה עם ילדיה לדלוניגה שבג'ורג'יה, שם התגוררה עד מותה. קרופורד חש רגשי חרטה על חלקו במה שנקרא "פרשה מצערת ואומללה". ידוע שהוא העניק תמיכה פיננסית אנונימית לאלמנתו של ברנסייד ולילדיה, אף על פי שזכור שהוא אמר שהדבר לא יהווה תיקון ועל כך שהוא קונן על המקרה זמן קצר לפני מותו ב-1872.
חבר הקונגרס

ב-1837 נבחר קרופורד לאספה הכללית של ג'ורג'יה כחבר בית הנבחרים של המדינה מטעם מחוז ריצ'מונד. בתפקידו זה הוא בלט כבעל דעות כלכליות שמרניות. בהמשך הוא נבחר כנציג המפלגה הוויגית בבית הנבחרים של ארצות הברית במקומו של ריצ'רד ו. הברשאם שנפטר. עם זאת, כהונתו שם הייתה קצרה ונמשכה מה-7 בינואר ועד ה-3 במרץ 1843.
מושל ג'ורג'יה

ב-1843 היה קרופורד מועמדה של המפלגה הוויגית למשרת מושל ג'ורג'יה. בבחירות הוא הביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית, מארק אנתוני קופר ב-38,813 קולות שהצביעו עבורו מול 35,325 שהצביעו לקופר. בתפקיד זה הוא החליף את צ'ארלס ג'יימס מקדולנד והיה לוויגי הראשון והיחיד שכיהן כמושל ג'ורג'יה. באותה מערכת בחירות זכו הוויגים ברוב בשני בתי המחוקקים של ג'ורג'יה. קרופורד נבחר לכהונה נוספת ב-1845 כאשר הביס את המועמד הדמוקרטי, מתיו הול מקאליסטר בהפרש של 1,751 קולות.
עם תמיכת בית המחוקקים, עלה בידו של קרופורד ליישם את המצע הוויגי ולהתמקד בצמצום החוב המדינתי ובריסון תקציבי. ממשל קרופורד הצליח לצמצם את ההוצאות של ג'ורג'יה ביותר מ-66,000 דולר בשנתו הראשונה והצליח כמעט לחסל את חוב המדינה של 500,000 דולר לפני שקרופורד הוחלף בג'ורג' ו. טאונס. בנוסף ליישום מדיניות תקציבית יציבה, עלה בידו של קרופורד להרחיב את האפשרויות החינוכיות במדינה ולהאיץ את סלילתה של מסילת הברזל המערבית והאטלנטית שבבעלות המדינה.
ממשל קרופורד הקים גם את בית המשפט העליון של ג'ורג'יה לאחר שנים רבות של חוסר הצלחה בהקמתו. הוא דאג לסרטוט מחודש של מפות המדינה וביצע רפורמות בבית הכלא שלה, כשהפך אותו "למוסד יותר בריא מבחינה כלכלית". הוא גם הצליח בפירוק הבנק המרכזי של ג'ורג'יה, צעד שהיה שאיפה ארוכת ימים של הוויגים.
מזכיר המלחמה

ב-1849, כאשר נכנס הגנרל זאכרי טיילור לכהונתו כנשיא ארצות הברית, הוא מינה את קרופורד למזכיר המלחמה. בתפקידו זה היה קרופורד מעורב בסידור התביעה מממשלת ארצות הברית של משפחת גלפין, צאצאיו של ג'ורג' גלפין, איש עסקים אמריקאי שהתמחה בסחר עם האינדיאנים. קרופורד קיבל תשלום גבוה על שירותיו וכמה מיריביו הפוליטיים ניצלו את ההזדמנות לטעון שזהו מעשה בלתי ראוי.
בסופו של דבר נחקר קרופורד על ידי ועדת חקירה וחפותו הוכחה, אך מבקריו המשיכו להטיח בו האשמות על רקע הפרשה. ב-1850 התפטר קרופורד מתפקידו יחד עם כל חברי הקבינט, כאשר מילרד פילמור ירש את הנשיא טיילור שנפטר באופן פתאומי בעת כהונתו.
ועידת הפרישה של ג'ורג'יה

ב-1861, ערב פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, נבחר קרופורד לייצג את מחוז ריצ'מונד בוועידת הפרישה של ג'ורג'יה, שבחרה בו פה אחד לנשיא הוועידה, והוא פיקח על פרישתה של המדינה מהאיחוד. כנשיא הוועידה נחשב קרופורד כמי שניסח את חוק הפרישה של המדינה, שהיה המסמך הרשמי בו הוכרזה כוונתה הרשמית של ג'ורג'יה לפרוש מהאיחוד, בתחילה כרפובליקה עצמאית שבסופו של דבר הצטרפה לקונפדרציה.
ב-19 בינואר אישרה הוועידה את חוק הפרישה ברוב של 209 תומכים מול 89 מתנגדים. הנציגים חתמו על המסמך באופן חגיגי בכיכר העיר מילדג'וויל, שם התכנסה הוועידה. קרופורד היה עד לתוצאות יישום החוק וקונן על מחיר הדמים ששילמו בגינו אזרחי ג'ורג'יה.
קרופורד היה אמור להישפט על הסתה למרד בשל תפקידו הניהולי בוועידה והוא לא נכלל ברשימת החנינות, הן של הנשיא אברהם לינקולן והן של יורשו אנדרו ג'ונסון. בסופו של דבר הוא נמלט מהתוצאות החמורות של הרשעה בדין ב-1865, כאשר הנשיא ג'ונסון אישר את בקשת החנינה הישירה שהוא הגיש וכך השיב לו את מעמדו כאזרח ארצות הברית עם הגנה מלאה על רכושו כנגד כל פעולת תגמול.
מותו ומורשתו

ג'ורג' קרופורד נפטר ב-27 ביולי 1872 באחוזתו. הלווייתו נערכה בכנסייה האפיסקופלית סנט פול שבאוגוסטה והוא נטמן בבית הקברות סאמרסוויל הסמוך.
ב-16 בנובמבר 1943 הונחה השדרית לאנייה מסדרת ליברטי בשם SS George W. Crawford שנבנתה בברנזוויק, ג'ורג'יה לכבוד תרומתו של קרופורד כמושל המדינה. הספינה הושקה ב-1 בינואר 1944 והועברה לרשות צי ארצות הברית ב-13 בינואר אותה שנה.
הביוגרף של קרופורד, לן קליבלנד, אמר שבמהלך איסוף החומר לספרו הוא ראה ש"הקריירה הפוליטית של קרופורד הונעה לכל אורכה על ידי תחושת האחריות המסורתית יותר מאשר על ידי מחויבות פוליטית עמוקה". רוברט טומב, שהיה מזכיר המדינה הראשון של הקונפדרציה וסנאטור מטעם ג'ורג'יה, אמר על קרופורד, "ישנם מעט מאוד אנשים מוכשרים וטהורים יותר ממנו באמריקה והוא ניחן בכישורים ניהוליים מהמעלה העליונה".
הערות שוליים

↑  ג'ורג' קרופורד במדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית
↑  George W. Crawford (1798-1872). georgiaencyclopedia.org.
1 2  Seaborn, Barbara (May 04, 2005). Peter Crawford: Columbia County's first clerk of court Archived 2016-03-04 at the Wayback Machine. augusta.com.
↑  Crawford family genealogy. uga.edu.
↑  Georgia Governor George Walker Crawford. nga.org.
↑  Lucian Lamar Knight, Georgia's Landmarks, Memorials, and Legends: Volume 2, Part 1, Pelican Publishing, 2006, p. 36.
↑  American President: A Reference Resource Archived 2013-06-26 at the Wayback Machine. millercenter.org.
↑  Jones, Charles Colcock; Dutcher, Salem (1890). Memorial History of Augusta, Georgia: from Its Settlement in 1735 to 1890. Syracuse, NY: D. Mason & Co., Publishers, p. 239.
↑  White, George W. (1854). Historical collections of Georgia : containing the most interesting facts, traditions, biographical sketches, anecdotes, etc., relating to its history and antiquities, from its first settlement to the present time. New York: Pudney & Russell. p. 245.
↑  (January 1, 1944). Photograph of Mrs. I. M. Aiken christening the Liberty ship George W. Crawford, J.A. Jones Construction Company shipyard, Brunswick, Georgia, 1944 Jan. 1. usg.edu.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011288660705171  GND: 1193497388  ISNI: 0000 0000 5013 0461  LCCN: nr92036779  NARA: 10575770  US Congress: C000890  VIAF: 76182565   WorldCat (עם VIAF): 76182565 
חוק הפרישה של ג'ורג'יה, 1861, בחתימת נציגי ועידת הפרישה ושל נשיא הוועידה ג'ורג' קרופורד
אנטולי אלכסנדרוב

| --- | --- |

 לידה:  31 בינואר 1903 (יוליאני) טאראשה, אוקראינה 
 פטירה:  3 בפברואר 1994 (בגיל 91) מוסקבה, רוסיה 
 ענף מדעי:  פיזיקה 
 מקום קבורה:  בית קברות מיטינו 
 מקום לימודים:  Faculty of Physics and Mathematics of Kyiv University (1930)  האוניברסיטה הפוליטכנית של סנקט פטרבורג  Kiev Real School 
 מנחה לדוקטורט:  אברם יופה 
 מוסדות:  האקדמיה הרוסית למדעים (1976–1986)  האוניברסיטה הלאומית לרפואה בקייב ע"ש בוגומולטס (1930)  האוניברסיטה הפוליטכנית של סנקט פטרבורג (1931–1941)  המכון לסוגיות פיזיות  מכון יופה 
 תלמידי דוקטורט:  Yuri Semenovich Lazurkin 
 פרסים והוקרה:  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה (11 במרץ 1985)  פרס ברית המועצות (1984)  עיטור לנין (11 בפברואר 1983)  מסדר סוחבאטאר (1982)  עיטור לנין (10 בפברואר 1978)  מדליית הזהב של לומונוסוב (1978)  עיטור לנין (17 בספטמבר 1975)  מדליית הפטיש והמגל (12 בפברואר 1973)  עיטור מהפכת אוקטובר (26 באפריל 1971)  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין (1970)  מדליית קורצ'טוב (1968)  עיטור לנין (12 בפברואר 1963)  מדליית הפטיש והמגל (14 במאי 1960)  פרס לנין (1959)  עיטור לנין (11 בספטמבר 1956)  עיטור לנין (4 בינואר 1954)  מדליית הפטיש והמגל (4 בינואר 1954)  צלב גיאורגי הקדוש, דרגה 2  עיטור לנין (19 בספטמבר 1953)  פרס סטלין (1953)  פרס סטלין (1951)  עיטור לנין (29 באוקטובר 1949)  מפקד עם כוכב במסדר ההערכה של הרפובליקה של פולין  פרס סטלין (1949)  עיטור הדגל האדום של העמל (10 ביוני 1945)  עיטור לנין (6 במרץ 1945)  מסדר הרפובליקה העממית של בולגריה  מסדר הדגל הרפובליקה של הונגריה  מדליה על הגנת סטלינגרד (1945)  מדליית "ההגנה על סבסטופול" (1945)  צלב גיאורגי הקדוש, דרגה 3  פרס סטלין (1942)  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945  מדליה על הצטיינות בהגנת גבולות ברית המועצות  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  צלב גיאורגי הקדוש, דרגה 4  מדליה על הגנת לנינגרד  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליית ותיק העמל  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
אנטולי אלכסנדרוב (ברוסית: Анатолий Петрович Александров;‏ 13 בפברואר 1903 – 3 בפברואר 1994) היה פיזיקאי סובייטי. אלכסנדרוב היה נשיא האקדמיה הרוסית למדעים, וזכה לעיטורים ולפרסים רבים: הוא היה חתן פרס סטלין ארבע פעמים, עוטר תשע פעמים בעיטור לנין וזכה שלוש פעמים בתואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
ביוגרפיה

אנטולי אלכסנדרוב נולד בעיירה הקטנה טאראשה בקרבת קייב, אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה, במשפחת שופט מקומי. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה לחם בשורות הצבא הלבן. בשנת 1920 הוא היה בין הכוחות שהגו על חצי האי קרים. בסופו של דבר הוא נשבה על ידי כוחות הצבא האדום. עם סיום הלחימה למד באוניברסיטת קייב. בשנת 1930 הוזמן על ידי אברם יופה לעבור ללנינגרד. תחילה הוא עסק במחקרים בתחום פיזיקת מצב מוצק. לפני תחילת מלחמת העולם השנייה ביחד עם איגור קורצ'טוב הוא פיתח שיטה להגנת אוניות ממוקשים מגנטיים. פיתוח זה היה בשימוש רחב בצי הסובייטי במהלך המלחמה.
בשנת 1931 אנטולי אלכסנדרוב התחתן וכעבור שנה נולד לו בן. הזוג התגרש לאחר זמן קצר, ובשנת 1933 אלכסנדרוב התחתן בשנית.
החל משנת 1943 היה פעיל בפיתוח פצצה גרעינית סובייטית. בפרויקט זה הוא היה סגנו של איגור קורצ'טוב. בשנים 1946–1955 היה מנהל מכון לבעיות פיזיקליות. באוקטובר 1953 הוא התקבל כחבר באקדמיה רוסית למדעים. בשנת 1955 אלכסנדרוב התמנה לסגנו של קורצ'טוב במכון לאנרגיה גרעינית ובשנת 1960 החליף אותו בראש המכון. במהלך עבודתו במכון לאנרגיה גרעינית הוא היה פעיל בקידום בניית שוברי קרח סובייטיות בעלי מערך אספקת כוח גרעינית. אלכסנדרוב גם תרם לפיתוח צי הצוללות הגרעיניות הסובייטי בהיותו מנהל מדעי של פיתוח הצוללות הגרעיניות מסדרת נובמבר. כמו כן הוא היה הראש המדעי של צוות שפיתח כור גרעיני מהדגם שהיה בשימוש בכור הגרעיני בצ'רנוביל.
בשנת 1960 הוא יזם והוביל בניית מתקן גדול לייצור הליום נוזלי. פיתוח זה אפשר למדענים סובייטים לקדם את המחקרים בתחום מוליכות על.
בשנת 1975 ועד לשנת 1986 היה נשיא האקדמיה הרוסית למדעים.
אסון צ'רנוביל

אלכסנדרוב היה בין ראשי המפתחים של כור גרעיני שהיה בשימוש בתחנה זו. בשנת 1975 התרחשה תקלה בכור מדגם זהה בתחנת כוח ליד לנינגרד. הוא התנגד ליישום המלצות ועדת חקירה שהוקמה לאחר התקלה. ייתכן שיישום המלצות היה מונע או מקל על השלכות האסון שהתרחש בצ'רנוביל. אלכסנדרוב תמך בגרסה רשמית של סיבת התקלה בצ'רנוביל שהטילה את האשמה על מפעילי המשמרת. יחד עם זאת, בשיחות פרטיות ציין שלאחר התקלה החיים שלו במדע הסתיימו.
עיטורים

בהיותו מדען בעל הישגים ופעיל בתחום ניהול המדע אלכסנדרוב זכה למספר רב של עיטורים:
עיטור לנין - 9 פעמים (1945,1949,1953,1954,1956,1963,1975,1978,1983)
עיטור מהפכת אוקטובר - 1971
פרס סטלין - 4 פעמים (1942,1949,1951,1953),
פרס לנין - 1959
גיבור עמל הסוציאליסטי - 3 פעמים (1954,1960,1973)
עיטור הדגל האדום של העמל - 1945
אברהם גרין

אברהם גרין (5 באוגוסט 1913 – 23 באוגוסט 1999) היה אתלט ארץ ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל, זכה ב-17 תוארי אליפות ישראל, 10 פעמים אלוף ישראל בהטלת כידון, 5 פעמים אלוף ישראל בהדיפת כדור ברזל ופעמים אלוף ישראל בקרב חמש וכן מאמן ומתכנן מתקני ספורט.
בשנת 1985 זכה גרין בעיטור מכבי ישראל.
קורות חיים

בין 1936–1955 היה גרין אלוף ישראל באתלטיקה קלה, בענפים הטלת כידון והדיפת כדור ברזל.
בשלהי שנות החמישים של המאה העשרים התמנה למאמן לאומי ואולימפי באתלטיקה קלה ושימש בתפקיד זה במשך עשרות שנים. בין השנים 1953–1985 שימש כיועץ טכני ומנהל תחרויות אתלטיקה בתשע מכביות.
ב-ינואר 1959 באולימפיה יוון (בכנס מאמנים בינלאומי) היה ממקימי ארגון המאמנים הבינלאומי וחבר הנהלה. בין תפקידיו הרבים, התמנה לסגן יו"ר איגוד האתלטיקה קלה.
גרין ייצג את ישראל בקונגרסים בינלאומיים בענף האתלטיקה קלה, במשחקים אולימפיים ובאליפויות עולם.
גרין היה חלוץ בתכנון ובבנייה של מסלולי ריצה סינתטיים בישראל, והוא תכנן ובנה כארבעים מסלולי אתלטיקה בישראל ומחוצה לה במשך למעלה משלושים וחמש שנים, ביניהם מסלולים בהדר יוסף ובמכון וינגייט.
משפחה

אברהם גרין נולד כבן בכור לשתי אחיותיו ולאחיו, ב-5 באוגוסט 1913 בשכונת נוה שלום בתל אביב, בבית סבו: יחזקאל גרין, שהיה ממנהיגי הקהילה היהודית ביפו וממייסדי העיר תל אביב. הוריו הניה ויצחק: הרוקח הראשון והמדופלם בתל אביב (בוגר אוניברסיטת קונסטנטינופול, 1903).
אחיו הצעיר, יחזקאל, היה אלוף ישראל (1945) ושיאן ישראל בריצת 200 מטר. הוא השתתף כלוחם בקרבות רבים במלחמת העצמאות, ונפל בקרב לכיבוש משטרת עיראק סווידאן.