פסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון
פסק הדין > דעת הרוב (אליטו)

סמואל אליטו כתב את דעת הרוב, אליה הצטרפו קלארנס תומאס, ניל גורסץ', ברט קוואנו ואיימי קוני בארט. דעת הרוב קובעת שלא קיימת בחוקה באופן מפורש זכות לביצוע הפלה. המבחן בשאלה האם קיימת במובלע זכות כזו, על אף שהיא אינה מוזכרת במפורש, מתמקד בהיסטוריה ובמסורת של ארצות הברית. אך הזכות להפלה לא הייתה נטועה עמוק בהיסטוריה ובמסורת זו. מכאן מגיעה דעת הרוב למסקנה המרכזית:
אנו קובעים שקיימת חובה לבטל את רו וקייסי. החוקה לא מתייחסת כלל להפלות, ושום זכות כזו [להפלות] אינה מוגנת על ידי אף הוראה בחוקה, כולל זו שעליה מסתמכים המגנים על רו וקייסי – הזכות להליך הוגן בתיקון ה-14 לחוקה. הוראה זו התפרשה ככוללת הגנה על זכויות מסוימות שאינן מוזכרות בחוקה, אך כל זכות כזו חייבת להיות "בעלת שורשים עמוקים בהיסטוריה ובמסורת של האומה" ו"משתמעת במובלע ממושג החירות"... הזכות להפלה אינה נמצאת בקטגוריה זו.
המקור באנגלית
We hold that  and  must be overruled. The constitution makes no reference makes no reference to abortion, and no such right is implicitly protected by any constitutional provision, including the one on which the defenders of Roe and Casey now chiefly rely — the Due Process Clause of the Fourteenth Amendment. That provision has been held to guarantee some rights that are not mentioned in the Constitution, but any such right must be ‘deeply rooted in this Nation's history and tradition’ and ‘implicit in the concept of ordered liberty’... The right to abortion does not fall within this category.
דעת הרוב נפתחת בהכרה בכך שנושא ההפלות מעלה שאלות מוסריות קשות ושבעם האמריקני קיימות דעות שונות בנושא. היא ממשיכה לסקירה של ההיסטוריה המשפטית של הזכות להפלה בארצות הברית. לפי שופטי הרוב, ב-185 השנים הראשונות של האיחוד, המדינות הורשו לקבוע חוקים בנושא על פי דעות האזרחים. רו נגד וייד לקח מהמדינות את הסמכות להחליט בנושא והחיל חוק אחיד על כל המדינות, זאת על אף שבזמן ההחלטה (1973), 30 מדינות עדיין אסרו על הפלה בכל שלב של ההיריון, ועל אף שהחוקה אינה מזכירה במפורש זכות לביצוע הפלה. בכך פסק הדין "סיים בפתאומיות את התהליך הפוליטי". ב"רו" נטען שהמשפט המקובל קבע זכות לביצוע הפלה והסקירה ההיסטורית שלו נעה בין פרטים לא רלוונטיים לטענות שבבירור אינן נכונות. שופטי הרוב ב"רו" קבעו באופן שרירותי חלוקה משפטית שמתבססת על כל אחד משלבי ההיריון. נקודת הזמן המשמעותית ביותר לפי "רו" הוא הזמן שהחל ממנו העובר יכול לשרוד מחוץ לרחם. בית המשפט קבע שלפני נקודת זמן זו אין למדינות זכות להסדיר הפלות, אך הוא לא הסביר את הבחירה בנקודת זמן זו, שהיא שרירותית וחסרת בסיס משפטי או היסטורי. פסק דין "הורות מתוכננת נגד קייסי" נמנע מלאמץ באופן מהותי את הנימוקים של "רו" והתבסס על עיקרון התקדים המחייב (stare decisis), וזאת מתוך רצון לסיים את העימות הפוליטי סביב עניין ההפלות. אולם הוא לא השיג את המטרה הזו, והוויכוח המשפטי והפוליטי בנושא המשיך. דעת הרוב דוחה במילים חריפות את הטענה שעיקרון התקדים המחייב מחייב את בית המשפט לדבוק כעת בהלכה שנקבעה על ידי רו וקייסי:
עיקרון התקדים המחייב... לא מחייב דבקות אינסופית בשימוש לרעה של [פסק דין] רו בסמכות השיפוטית. רו היה מלכתחילה מוטעה באופן מביש. הנימוקים בפסק הדין היו חלשים באופן חריג, ולהחלטה היו תוצאות מזיקות. ורחוק מלהביא לפשרה לאומית בעניין ההפלות, רו וקייסי הבעירו את הדיון והעמיקו את הפילוג. הגיעה העת לשמוע לקולה של החוקה ולהחזיר את נושא ההפלה לנציגים הנבחרים של העם.
המקור באנגלית
... does not compel unending adherence to s abuse of judicial authority. Roe was egregiously wrong from the start. Its reasoning was exceptionally weak, and the decision has had damaging consequences. And far from bringing about a national settlement of the abortion issue, Roe and Casey have enflamed debate and deepened division. It is time to heed the Constitution and return the issue of abortion to the people's elected representatives.