stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הזירה האווירית במלחמת סיני
הערות שוליים

↑  אהוד יונאי, עליונות אווירית : סיפורו של חיל-האוויר הישראלי, הוצאת כתר, 1993, עמ' 133
↑   יואש צידון-צ'אטו, ‏ביום בליל בערפל , ספריית מעריב, 1995, עמ' 142, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר
↑  אביגדור שחן, חישול הכנפיים, מערכות, 1991, עמ' 192–193;
מבצע "אביבה", באתר חיל האוויר הישראלי
1 2  אליעזר (צ’יטה) כהן וצבי לביא, השמים אינם הגבול: סיפורו של חיל-האוויר הישראלי, ספריית מעריב, 1990, עמ' 148
↑  תום שגב, הרשימות הסודיות של מזכיר הקבינט, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2008
↑  על פי רישומי מזכיר ממשלת בריטניה, נורמן ברוק, הבריטים הציעו לישראל לביים התקפה מצרית על באר שבע, כדי ליצור עילה ליציאה למלחמה. בן-גוריון דחה את ההצעה.
↑  אין לבלבל בין מספרי הטייסות האלו, לבין טייסות בעלות מספרים זהים כיום: 201 ("האחת"), 199 (על פי פרסומים זרים - טייסת של טילי "יריחו"), או 200 (כטב"מים) של היום.
↑  על פי עדות דן טולקובסקי (מפקד חיל האוויר הישראלי באותה עת); ראיון בתוכנית הרדיו "על אזרחי", גלי צה"ל, 11 באוגוסט 2012
↑  סא”ל (מיל’) יוסי עבודי, ‏ניתוק קוי הטלפון בסיני לקראת מבצע סיני, באתר "מרקיע שחקים", דצמבר 2020;
גדעון מיטשניק, ‏במסגרת ההונאה: מבצעי "מספריים" ו"תרנגול 35" של חיל האוויר, מבט מל"מ 79, ספטמבר 2017, עמ' 14
↑  זו הייתה ההצנחה המבצעית הראשונה (וכמעט היחידה) בתולדות צה"ל; בעקבות כך, משתתפי הפעולה עתידים היו לענוד את כנפי הצניחה שלהם על רקע אדום.
↑  הפייפר שנפגע, באתר חיל האוויר הישראלי
1 2 3  מוטי גולני, מלחמת סיני 1956 - היבטים צבאיים ומדיניים, 1992, עמ' 302
↑  קרבות בסיני, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  אבינועם מיסניקוב, ‏הפלת ארבעה מטוסי ומפייר מצריים, 31.10.1956, באתר "מרקיע שחקים", 21 באפריל 2021
↑  מפילים מטוסי אויב, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  אבדות בסיני, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  הפינוי הגדול, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  להכניע את המשחתת, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  אהוד יונאי, עליונות אווירית : סיפורו של חיל-האוויר הישראלי, הוצאת כתר, 1993, עמ' 137
↑  תקיפה משולבת, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  עיטור העוז שהוענק לסג"ם אברהם גרינבוים, באתר "בעוז רוחם" של צה"ל. ראו גם את עדותו של גרינבוים בספר חליפת לחץ, מאת מירב הלפרין ואהרון לפידות, הוצאת משרד הביטחון, ישראל תשמ"ז, עמ' 18–20. גם עזר ויצמן מספר על האירוע בספרו, לך שמים לך ארץ, הוצאת מעריב, תל אביב 1975, עמ' 162-161.
↑  אל דרום סיני, באתר חיל האוויר הישראלי;
‏55 שנה למבצע קדש: "המצרים התעללו בי" באתר "ישראל דיפנס"
↑  טעות אווירית, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  תקיפות עומק במצרים, באתר חיל האוויר הישראלי
↑   עיטור העוז, באתר צה"ל, 29 במאי 2017
1 2  אלעזר בן לולו, ‏כזה ראה וקדש, באתר חיל האוויר הישראלי, 25 באוקטובר 2006
↑   מלחמת סיני - עיטור המופת, באתר צה"ל, 18 ביוני 2017
סימון "מבצע מספריים" על מטוסי מוסטנג
מיג-15 נמשה בימת ברדוויל
מטוס מיסטר במעבר המיתלה
קרב מיקולאייב

הקרב על מיקולאייב הוא קרב שהחל ב-26 בפברואר 2022 כחלק מהמתקפה של חרסון במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
מיקולאיב היא עיר בניית ספינות חשובה מבחינה אסטרטגית השוכנת לחוף הים השחור. אם רוסיה הייתה מנסה נחיתה אמפיבית כדי לכבוש את אודסה, בעלת נמל הים השחור הגדול באוקראינה ונכס אסטרטגי מרכזי, היא תצטרך נתיב אספקה מחרסון. על מנת להגיע לאודסה ממזרח, הצבא הרוסי יצטרך לחצות את נהר הבוג הדרומי, ובמיקולאיב היה הגשר הראשון במעלה הנהר שיכול היה לספק נקודת מעבר בת קיימא.
הקרב

בשעות אחר הצהריים של 26 בפברואר 2022 הצליחו 12 טנקים רוסיים לפרוץ בקאחובקה בדנייפר והחלו לנוע לכיוון מיקולאייב. ויטלי קים, מושל מחוז מיקולאייב, הצהיר שיש לעיר 5 שעות להתכונן. כמו כן הוכנו כוחות ארטילריה ויחידות נוספות.
בסביבות השעה 18:52 נראו טנקים בפאתי העיר, וראש העיר הורה לאזרחים להישאר בבית ורחוק ככל האפשר מחלונות. זמן קצר לאחר מכן, כוחות נכנסו לעיר וקרב על הבוג הדרומי פרץ כעשר דקות לאחר מכן. על פי כמה דיווחים, טנקים "עברו בעיר". כוחות רוסים השתלטו גם על גן החיות מיקולאייב. לאחר כשלוש שעות של לחימה, הכוחות הרוסיים גורשו על ידי כוחות אוקראיניים, ובעוד כמה טנקים רוסיים עקפו את העיר, הלחימה בעיר נמשכה. קרבות נרחבים נרשמו ב-Корабельний район (Миколаїв), ברחוב סלובידסקה 6 ובשדרה המרכזית.
בשעות הבוקר המוקדמות של 27 בפברואר, גורמים רשמיים אוקראיניים טענו כי הכוחות הרוסיים גורשו לחלוטין מהעיר, ואילו קים פרסם בטלגרם, "מיקולאייב הוא שלנו! תהילה לאוקראינה!" (Миколаїв наш! Слава України!). כמה חיילים רוסים נתפסו. העיר ספגה נזק רב.
במהלך הקרב, על מנת לשרוף אותם באמצעות בקבוקי תבערה ולנסות להאט את הכוחות הרוסיים למקרה שייכנסו לעיר בעוד כוחות אוקראינים מכוונים את הטנקים שלהם.
הכוחות האוקראיניים הדפו את הכוחות הרוסיים במהלך החצי הראשון של מרץ. במקביל הכוחות ותושבי העיר התמודדו עם ירי טילים מצד הרוסים על העיר.
ממשלת אוקראינה טענה שהיא יזמה מתקפת נגד באמצע מרץ.
ב-18 במרץ, על פי הדיווחים, כוחות אוקראינים פרצו דרך קווים רוסים במיקולאייב, ודחפו אותם בחזרה לתוך מחוז חרסון.
מושל האזור אמר כי כמה כוחות רוסים נדחקו בחזרה לחרסון וכי צבאות מוסקבה פנו להפגיז את העיר ללא הבחנה, ופגעו במרכזים אזרחיים.
ב-8 באפריל טענה אוקראינה ש"כמעט לא" נותרו כוחות רוסים באזור מיקולאיב. במקביל הוצהר כי הכוחות הרוסיים המשיכו להפגיז את מיקולאייב.
בעיר הוטל פעמים רבות עוצר ונאכפה גם האפלה מוחלטת. החל מאמצע אפריל העיר סבלה ממצוקת מים לאחר שניזוק הצינור אשר הוביל מים לעיר.
פרבריה הדרומיים של מיקולאייב היו במרחק של עשרה קילומטרים מהכוחות הרוסיים הקדמיים וכ-30 קילומטרים מהעיר חרסון, שנכבשה על ידי צבא רוסיה.
אלת'ינגי

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| --- | --- |
 מדינה:  איסלנד איסלנד
 סוג:  בית מחוקקים חד-ביתי
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  930–הווה (כ־1,094 שנים) 
 הרכב
 מספר מושבים:  63
 
 ממשלה (35)       מפלגת העצמאות (16)       תנועת השמאל הירוק (11)       המפלגה הפרוגרסיבית (8) אופוזיציה (28)       הברית הסוציאל-דמוקרטית (7)       מפלגת הפיראטים (6)       מפלגת האנשים (4)       מפלגת הרפורמה (4)
 בחירות
 שיטת בחירות:  יחסית-ארצית
 בחירות קודמות:  28 באוקטובר 2017
 בחירות הבאות:  23 באוקטובר 2021
 מנהיגים
 יושב ראש:  Unnur Brá Konráðsdóttir
 משכן
 
 Alþingishúsið 
 קואורדינטות:  64°08′48″N 21°56′25″W﻿ / ﻿64.146798351921°N 21.940366728197°W﻿ / 64.146798351921; -21.940366728197
 אתר אינטרנט
 althingi.is
 
ת'ינגווליר, אתר הכינוס ההיסטורי של האלת'ינגי
אלת'ינגי (באיסלנדית: Alþingi) הוא הפרלמנט (מילולית: האספה הכללית) של איסלנד והוא נחשב לפרלמנט הקדום ביותר בעולם.
היסטוריה > ייסוד האלת'ינגי

האלת'ינגי נוסד בשנת 930 בשדות ת'ינגווליר (Þingvellir), כ-25 קילומטר ממזרח לרייקיאוויק, בירת איסלנד. האלת׳ינגי נוצר כאשר 32 קהילות שונות של המתיישבים, שהגיעו לאיסלנד בשנת 874 לספירה והקימו אסיפות אזוריות משלהם, החליטו שהן מעדיפות לדבר על הבעיות שלהן בפורום רחב יותר במקום להילחם אחת בשנייה. בכך, למעשה, הן יצרו את הפרלמנט המודרני הראשון בעולם. ראשי השבטים של איסלנד היו מתכנסים ליד הסלעים במקום על מנת לדון בסוגיות הנוגעות לכלל האוכלוסייה, ליישב סכסוכים ולקבוע חוקים. חברי האלת'ינגי נפגשו בכל קיץ וכל גבר חופשי יכול היה להופיע בפני האספה. החוקים נחשבו כאמנה בין אנשים חופשיים וכחוזה חברתי. הם נוסחו בכתב בשנים 1117 ו-1118, והשתמרו בכתבי יד מהמאה ה-12.
האסיפות נערכו תחת "סלע החוק" (Lögberg) ששכן ככל הנראה בסמוך לקו השבר ניקילאוסארגיאו (Nikulásargjá), כשני ק"מ מצפון לחופי אגם ת'ינגוואטלאוואטן (Þingvallavatn – "אגם אוסף המישורים"). האספה המחוקקת הייתה ישובה על שלוש שורות של ספסלים שהיו ערוכות בצורת מעגל. על הספסל האמצעי ישבו 48 ראשי השבטים וכל ראש שבט לווה בשני יועצים שישבו לפניו ומאחוריו.
האספה הכללית שימשה גם כבית משפט עליון (Lögrétta). בחלק מזמן הכינוס השנתי, דוברי החוק (Lögsögumaður) שנבחרו על ידי האספה המחוקקת (Lögrétta – "לגרייטה") ציטטו את החוק והכריעו במחלוקות בפני כל האנשים שנאספו בכינוס. בית המשפט מינה שופטים במחוזות איסלנד ואליו הובאו מקרים שלא נפתרו בבתי המשפט המחוזיים. בנוסף, נענשו באספות הללו פושעים. אחד העונשים היה הטבעה בדרהקינגארהיליר (Drekkingarhylur – "בריכת ההטבעה") בנהר, בה הוטבעו, בין היתר, נשים עברייניות.
היסטוריה > תחת הכתר הנורווגי והדני

ההנהגה על ידי ראשי שבטים התבטלה ב-1262, כאשר הוכנסה איסלנד תחת מרות הכתר הנורווגי. אולם התכנסות האלת'ינגי נמשכה בת'ינגווליר עד 1799, כאשר סמכויותיו הוגבלו למינהל פנים במסגרת האוטונומיה היחסית של איסלנד ולתפקידו כבית משפט. עם זאת חוקים שהתקבלו על ידי האספה היו חייבים לעבור אישור של הממלכה הנורווגית.
במאה ה-14 השתלטה דנמרק על איסלנד וביטלה את האוטונומיה. מתקופה זו שימש האלת'ינגי כבית משפט בלבד. ב-1800 הועבר מושבו של בית המשפט העליון משדות ת'ינגווליר לעיר הבירה ריקייוויק. העברת האספה מת'ינגווליר הייתה מכה מורלית קשה לתנועה הלאומית האיסלנדית כיוון שת'ינגוליר נתפסה (ועודנה נתפסת באתוס הלאומי האיסלנדי) כמקום שבו נמצאות הנשמה והרוח של האומה האיסלנדית.
ב-8 במרץ 1843 נערכו לראשונה בחירות לאספה הכללית של איסלנד. הבחירות היו פומביות, כל בוחר הצביע בגלוי עבור המועמד שלו. בבחירות הצביעו, לפי החוק הדני, רק גברים בעלי אמצעים מעל גיל 25. האלת'ינגי מנה 26 מושבים. ל-20 מתוכם נבחר נציג ציבור אחד בכל אחד מ-20 מחוזות הבחירה ושישה מונו על ידי מלך דנמרק. האלת'ינגי פעל כגוף מייעץ למלכות. כל חבר יכול היה להעלות נושאים לדיון והתבצעה הכרעה דמוקרטית בשתי קריאות. הצעות שהתקבלו הועברו כ"עצומות" להכרעת המלך. מודל זה פעל עד 1874, למרות ניסיונות של התנועה הלאומית להרחיב את סמכויות הבית, למשל בקיץ של 1848 התכנס האלת'ינגי בת'ינגווליר, ודרש מממשלת דנמרק להעניק לו סמכויות מלאות של גוף מחוקק.
ב-1874 חוקקה בדנמרק חוקה, לפיה יכול היה האלת'ינגי של איסלנד לחוקק חוקים ולפסוק בעניינים איסלנדיים פנימיים מובהקים. בנוסף, ניתנה לפרלמנט הזכות לגבות מיסים מתושבי האי, לטובת השקעה חוזרת בכלכלתו. למלך דנמרק נשמרה זכות וטו על כל החלטה של האלת'ינגי. מספר המושבים עלה ל-30. שמונה מתוכם נבחרו בבחירות כלליות במחוזות שבחרו נציג למושב יחיד ו-22 מתוכם נבחרו בבחירות כלליות ב-11 מחוזות שבחרו נציגים לשני מושבים כל מחוז. ששת המושבים הנוספים נשארו בידי המלך. האלת'ינגי חולק לשני "בתים". בבית העליון (שחייב היה לאשר כל חקיקה) ישבו ששת ממוני המלך ושישה נבחרים, כך שהם יכלו לבלום למעשה כל הצעה שהגיעה מהבית התחתון.
מאז שנת 1881 יושב האלת'ינגי במשכן שנבנה במיוחד למטרה זאת בלב ריקייוויק.
היסטוריה > שנות השלטון עצמי והעצמאות

ב-3 באוקטובר 1903 הוכרז "שלטון עצמי" באיסלנד במסגרת תיקון לחוקת דנמרק. האלת'ינגי, שמנה 40 חברים, השביע שר-מבצע שהיה אחראי על הוצאה לפועל של החלטות הפרלמנט באמצעות מנגנון ממשלתי עצמאי. ב-1908 אומצה שיטת בחירות חשאיות. ב-1915 אימצה איסלנד חוקה ובמסגרתה הוחלפו ששת ממוני המלך בשישה נציגים שנבחרו בבחירות ארציות כלליות.
ב-1918 חברה איסלנד לדנמרק במסגרת אוניה פרסונלית והאלת'ינגי זכה למעמד שווה לפרלמנט הדני. מספר החברים והרכבם עלה במשך השנים. ב-1942 עמד מספר המושבים על 52: 21 אוישו על ידי נבחרים ממחוזות בחירה שבחרו נציג אחד, עוד 12 בשישה מחוזות שבחרו שני נציגים, שמונה נציגים נבחרו בריקייוויק ו-11 נוספים בבחירות כלליות.
ב-1930 נחוג ציון המילניום לאלת'ינגי בפסטיבל גדול בת'ינגווליר, בהשתתפות בין 30,000 ל-40,000 איש (כ-15% מאוכלוסיית המדינה אותה עת).
ב-17 ביוני 1944 התכנס האלת'ינגי בת'ינגווליר על מנת לציין את עצמאותה של איסלנד ואת הפיכתה לרפובליקה עצמאית. רפורמה מ-1952 הקטינה את מספר מחוזות הבחירה ל-8 והעלתה את מספר הנציגים ל-60. ב-1968 הונמך גיל הבחירה ל-20 וב-1984 הונמך ל-18.
משנת 2003 ואילך

בתיקון לחוקה משנת 2003 שונתה שיטת הבחירות ומבנה הפרלמנט. הוא הפך לחד-ביתי (ללא בית עליון), מספר מחוזות הבחירה הונמך לשישה ומספר המושבים הועמד על 63.
על מושבי הפרלמנט מתמודדות חמש מפלגות: התנועה האזרחית, מפלגת העצמאות, המפלגה השמאלית-ירוקה, הברית הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה הפרוגרסיבית. אחוז ההצבעה גבוה מאוד ביחס לעולם הדמוקרטי, ועומד על כ-85%.
בבחירות של שנת 2013 הייתה מפלגת הפיראטים למפלגת הפיראטים הראשונה בעולם שנבחרה לפרלמנט בבחירה דמוקרטית.
לקריאה נוספת

Rowlinson Carter, The push for Independence in Tony Perrottet (Ed.) Iceland, pp. 60-66
הערות שוליים

↑  למרות שפרלמנט האי מאן הוא הפרלמנט הקדום ביותר שפועל באופן רציף
↑  סוכנויות הידיעות, לראשונה בתולדותיה, מפלגת הפיראטים תכהן בפרלמנט לאומי, באתר כלכליסט, 30 באפריל 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007418723805171  GND: 122623-X  ISNI: 0000 0004 0643 5195  LCCN: n86077641  VIAF: 122585934   WorldCat (עם VIAF): 122585934 
משכן הפרלמנט (ה-Althingishusid) ברייקיאוויק, הוקם ב-1881
ש"י

ערך זה עוסק בארגון מודיעין. אם התכוונתם לשנה העברית ש"י (1549–1550), ראו .
ש"י (שירות ידיעות) היה שירות המודיעין של ארגון "ההגנה" שעל בסיסו קמו שירותי הביטחון והמודיעין של מדינת ישראל. הש"י נוסד בשנת 1940, אך שורשיו בתקופה מוקדמת יותר. בשנת 1942 הוא אוחד עם ה"ר"ן" (ריגול נגדי). הארגון פעל בשלושה מישורים של איסוף מודיעין - המישור הבריטי, המישור הערבי, והמישור הפנים-יהודי, כנגד גורמי פנים שלא קיבלו את מרות הנהגת היישוב המאורגנת, בעיקר קומוניסטים ואנשי אצ"ל ולח"י. לאחר קום המדינה שימש הש"י כבסיס להקמת ארגוני המודיעין של מדינת ישראל. רבים מאנשי הש"י, בהם איסר הראל, איסר בארי ובנימין גיבלי, התקדמו לתפקידים בכירים במסגרת שירותי המודיעין של המדינה, בשב"כ, במוסד, באמ"ן ובשאר זרועות המודיעין.
טרום הש"י

ש"י הוקם בשנת 1940 כשירות מודיעין ארצי של ההגנה, אולם יסודותיו נוצרו בראשית העלייה הציונית לארץ ישראל. כבר בימי השלטון העות'מאני שאפו מנהיגי "היישוב" (השם שבו כינו עצמם יהודי ארץ ישראל בתקופה שקדמה להקמת המדינה) להשיג מידע מודיעיני כדי שיוכלו לסכל את גזירות השלטון הטורקי נגד היישוב. אנשי ארגון "השומר" ידעו שהצלחתם לשמור ולהגן על הרכוש והנפש טמונה ביכולתם לגלות שודדים ורוצחים, וביצעו פעולות מודיעין, כשם שביצעו פעולות מגן, עוד לפני שנוסד ארגון ההגנה.
בשנת 1918 הוקם ביוזמתם של זאב ז'בוטינסקי ואחרים שירות ידיעות של ועד הצירים (משלחת ציונית בראשותו של ד"ר חיים ויצמן שהגיעה לארץ לאחר הכיבוש הבריטי), שנקרא בשם "משרד מודיעין" (Information Bureau), ותפקידו היה איסוף ידיעות על הנעשה בקרב הערבים ומעקב אחרי אגודותיהם הלאומיות. המשרד אסף חומר רב על הכנות הערבים לפרעות ביהודים ולמרידות בבריטים. כן ארגן המשרד את השמירה על מנהיגי הציונות. הקמת המשרד עוררה ביקורת מצד אחדים ממנהיגי היישוב ובראשם מנחם אוסישקין, אשר לאחר בואו של הנציב העליון הבריטי הראשון, היהודי הרברט סמואל, נדמה היה להם כי ביטחונו של היישוב נמצא בידיים נאמנות, והמשרד פורק ב-1920.
עם הקמת ארגון ההגנה בשנת 1920, היה איסוף מידע מודיעיני חלק מפעולותיו של הארגון. בימי הבראשית של הארגון עסקו אחדים ממפקדיו באיסוף ידיעות בין הערבים. איש ירושלים בשם אהרן חיים כהן חדר לאסיפות הערבים בערי וכפרי הארץ והגיע גם אל עבר הירדן, כשהוא לבוש ומתנהג כערבי.
בראשית שנות ה-30 החלו בארגון פעולות איסוף ידיעות מודיעין אליהו אילת (אז אפשטיין ולימים שגריר ישראל הראשון בארצות הברית ולאחר מכן שגריר ישראל בבריטניה ונשיא האוניברסיטה העברית) ולאחריו ראובן שילוח (אז זסלני ולימים ראש "המוסד" הראשון).
בשנת 1933 נוסד בסוכנות היהודית מדור ערבי שעסק במודיעין ופעולתו רוכזה בידי אליהו ששון (לימים ציר ישראל בטורקיה, שגריר ברומא ושר בממשלות ישראל).
לסניפי "ההגנה" בערים היו מחלקות לא מאורגנות לאיסוף ידיעות, אשר המידע שאספו הועבר למרכז "ההגנה". בתל אביב הוקמה לראשונה מחלקת ידיעות קבועה בשנת 1933 ובראשה הועמד אפרים קרסנר (לימים דקל, מי שיכתוב את ספר הזיכרונות "עלילות ש"י"). בשנת 1940 עם הקמת הש"י הארצי השתלבה בו מחלקת הידיעות של תל אביב.
מקור מודיעיני חשוב היו השוטרים והקצינים היהודים ששירתו במשטרת המנדט, אשר מסרו מידע רב על הנעשה ביישוב היהודי ובקרב הבריטים והערבים, אותו שאבו מהידיעות הרבות שזרמו למשטרה. הם גם שימשו מקור התרעה על כוונות הבריטים לערוך חיפושי נשק ומאסרים. מידע רב נתקבל מפקידים יהודים בשירות המחלקות השונות של ממשלת המנדט.
הידיעות מן המקורות השונים הועברו למפקדת ההגנה ששכנה בבית הוועד הפועל של ההסתדרות בתל אביב, לידיהם של אליהו גולומב ודב הוז.
בשנת 1939, לאחר שלוש שנות המרד הערבי, שנקרא ביישוב מאורעות תרצ"ו, החליטו הבריטים לפתור את המצב על ידי הפיכת מדיניותם לפרו-ערבית שלמה. הם הוציאו את "הספר הלבן", שבו נקבעו הגבלות חמורות על העלייה היהודית ואיסור מכירת אדמות הערבים ליהודים.
הר"ן

כשנתברר למרכז "ההגנה" שהבריטים מתנכלים לעצם קיום "ההגנה", הוחלט להקים מחלקת ריגול נגדי שכונתה ר"ן, שתסכל את כוונות הבריטים. המחלקה הוקמה על ידי שאול אביגור (אז מאירוב), אליו הצטרפו איש הרכש יהודה ארזי ודוד שאלתיאל, שהיה בעל ניסיון צבאי משירותו כקצין בלגיון הזרים הצרפתי. הר"ן עסק בבילוש אחר חשודים במסירת מידע לבריטים, נשים שקיימו יחסים עם שוטרים ופקידים בריטיים, אנשי העולם התחתון ואחרים.
הש"י

בקיץ 1940 הגיע שאול אביגור למסקנה כי הגיעה העת לייסד שירות ידיעות כלל ארצי. הוא הציע למפקדה הארצית של "ההגנה" ולמשה שרת (אז שרתוק), ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית להקים את הש"י. בספטמבר 1940 הוקם הש"י רשמית, והר"ן שולב בשורותיו. כן שובצה בש"י המחלקה הסורית שנוסדה ביוני 1940 בראשותו של עזרא דנין.
אחת המשימות של הש"י עם היווסדו הייתה לברר את טענות הבריטים כי בין המעפילים שעלו ארצה ערב המלחמה הסתננו סוכנים נאצים. חקירת הש"י העלתה כי אין יסוד לחשדות.
תפקיד נוסף שהוטל על הש"י היה מעקב אחר ארגוני האצ"ל והלח"י, שלא סרו למרות הנהגת היישוב. אנשים מהש"י השתתפו בסזון.
בכפיפות לראשותו של המייסד שאול אביגור, פיקדו על הש"י, עם היווסדו, דוד שאלתיאל שטיפל במודיעין הצבאי וזאב שרף שתחום טיפולו היה ארגוני האצ"ל והלח"י. ב-1942 החליף את שניהם כראש הש"י ישראל עמיר (אז זבלדובסקי). תחת פיקודו הושלם האיחוד המלא בין הר"ן לבין הש"י וכל מטה הש"י למחלקותיו השונות רוכז במשרד אחד בתל אביב תחת הכיסוי של "הוועד למען החייל".
אחת המחלקות החשובות בש"י הייתה המחלקה הבריטית, שמשימתה העיקרית הייתה לשאוב מידע ממשרדיה ומארכיונה של הבולשת הבריטית, שנקראה "מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט", ה-CID. לרשות המחלקה הבריטית עמדו מאות שוטרים ופקידי ממשל יהודים, שנאמנותם הראשונה הייתה לארגון "ההגנה", והם השיגו עבור הש"י מידע רב ערך.
הש"י קיים שירות האזנה שיירט תשדורות סודיות של הבריטים ועסק בפענוח הצפנים הבריטיים. במשך תקופה מסוימת הצליח הש"י לשים ידו על "הצופן האימפריאלי" שבו נשלחו המברקים המדיניים החשובים ביותר ללונדון.
בשנת 1944 הצטרף למטה הש"י איסר הראל (אז הלפרין), איש משמר החופים ומשטרת היישובים העבריים, תחילה כמזכיר המחלקה היהודית ולאחר מכן כראש המחלקה, ומשנת 1947 ועד לקום המדינה היה מפקד מחוז תל אביב.
בשנות המאבק

בשנות המאבק בבריטים שלאחר סיום מלחמת העולם השנייה התרחב מאוד הש"י וכלל עשרות עובדים ומתנדבים רבים. לש"י היו באותה עת שלוש מחלקות: המחלקה הערבית בראשותו של שמואל דיבון (אז זלמן זליגסון) שהפעילה עשרות מודיעים ערביים בכל רחבי הארץ, המחלקה המדינית בראשותו של בוריס גוריאל שעסקה באיסוף מידע על השלטונות והצבא הבריטי והמחלקה הפנימית (שקודם לכן נקראה המחלקה היהודית), שעסקה בפיקוח על הארגונים היהודים מימין ומשמאל (האצ"ל והלח"י מחד, והקומוניסטים מאידך) שלא קיבלו על עצמם את מרות ההנהגה הנבחרת של היישוב.
ההישגים הגדולים של הש"י היו השגת התוכניות של הגשרים בין ארץ ישראל לשכנותיה לקראת ליל הגשרים ב-17 ביוני 1946, שבו פוצצו הגשרים על ידי כוחות "ההגנה", וכן השגת תוכנית המתקפה הבריטית על הנהגת היישוב וארגון "ההגנה" בשבת השחורה, 29 ביוני 1946. התוכנית הוצאה מרשות הבריטים ונמסרה לש"י על ידי קצין בריטי אוהד. התוכנית על מאות עמודיה צולמה במשך לילה שלם באחד הקיבוצים, באמצעי הצילום הפשוטים של אותה תקופה, והושבה עם בוקר למקומה.
הש"י בפלמ"ח

יחידות הפלמ"ח שימשו ככוחות המיוחדים של "ההגנה". הפלמ"ח הוקם בשנת 1941, כאשר סכנת פלישה מסוריה ולבנון איימה על היישוב. הקמתו הייתה בתיאום עם הבריטים שנזקקו לסיוע של היישוב היהודי בהגנת הארץ ולכוח גרילה מאומן שיופעל אם הארץ תיכבש.
הפלמ"ח ניהל פעילות מודיעין בכפיפות למטכ"ל ההגנה ולש"י ובהנחיית המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שהייתה משרד החוץ של המדינה בדרך. המידע שנאסף רוכז במטה הפלמ"ח והוזרם לש"י ולמחלקה המדינית.
משנת 1943 ועד תחילת מלחמת העצמאות, עסקו צוותים של הפלמ"ח בסיורים ברחבי הארץ במטרה להכין תיקים לכפרים ולישובים הערביים ולאתר יעדים ערביים ובריטיים לתקיפה.
לפלמ"ח הייתה מחלקה ערבית, שהייתה מחלקת מסתערבים שחדרה למטרות מודיעין ליישובי הערבים בארץ ובמדינות ערב השכנות. בראשה עמד ירוחם כהן, ואחריו, בתקופת המאבק, שאול ביבר.
משנת 1946 הצטרפה לפעולת מודיעין זאת מחלקת הטיס של הפלמ"ח, שעסקה בצילומי אוויר של היעדים. במקביל הופעלה המחלקה הערבית של הפלמ"ח באיסוף מידע למטרות לחימה ומבצעים מיוחדים. בשלהי שנת 1946 מונה ירוחם כהן לקצין המודיעין הראשון של הפלמ"ח.
פעולות המודיעין של הפלמ"ח הביאו תועלת מבצעית רבה בימי תנועת המרי העברי ובקרבות מלחמת העצמאות.
באוגוסט 1948 הועברה המחלקה הערבית של הפלמ"ח בשלמותה לצה"ל כיחידה מיוחדת בחיל המודיעין, שנקרא באותה עת "שירות המודיעין".
לקראת הכרזת העצמאות

לקראת הכרזת העצמאות הייתה משימת הש"י לעמוד על כוונותיהם של ערביי ארץ ישראל ושל מדינות ערב השכנות.
מחוז תל אביב של הש"י, בראשות איסר הראל, שעמד בחזית המודיעינית החשובה ביותר, מול יפו הערבית שהייתה המרכז המדיני והצבאי החשוב ביותר של הערבים, הצליח להשיג מידע רב ערך. לקראת הכרזת המדינה הפעיל איסר הראל סוכן ערבי שיצא לעמאן כדי לעמוד על כוונות הירדנים ולבדוק האם הם עומדים לצאת למלחמה. הסוכן הביא את הידיעה כי בכוונת הירדנים לצאת למלחמה ואיסר נחפז להודיע על כך לדוד בן-גוריון.
עם הקמת המדינה

עם הקמת המדינה היה הש"י, על מנגנוניו ואנשיו, התשתית שעליה הוקמו המודיעין הצבאי ושירות הביטחון. איסר בארי, שהיה ראש הש"י בפועל, נתמנה לראש מחלקת המודיעין הצבאי (לימים אגף המודיעין) ואיסר הראל נתמנה לראש שירות הביטחון (לימים שירות הביטחון הכללי). לשניהם הוענקה דרגת סגן-אלוף, שהייתה בראשיתו של צה"ל דרגה בכירה ביותר, מיד מתחת לדרגת אלוף. קהילת המודיעין של ישראל לא קמה יש מאין, היא קמה על היסודות שנוצקו על ידי הש"י במשך שנות קיומו.
עיריית תל אביב הציבה לוחית זיכרון במקום שהייתה בו מפקדת ש"י בתל אביב ברחוב מלצ'ט 19.
לקריאה נוספת

אפרים דקל, עלילות ש"י - מילקוטו של מפקד בשרות-הידיעות של ה"הגנה". הוצאת מערכות, 1953.
יואב גלבר, שורשי החבצלת - המודיעין ביישוב. משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992.
יגאל עילם, ההגנה - הדרך הציונית אל הכוח. הוצאת זמורה ביתן מודן, 1979.
איסר הראל, ביטחון ודמוקרטיה. הוצאת עידנים, 1989.
מיכאל בר-זוהר, הממונה. הוצאת וידנפלד וניקולסון, 1970.
מרדכי נאור, ההגנה-ארגון המגן של היישוב היהודי בארץ ישראל. משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1986.
מרדכי נאור, לקסיקון כח המגן - ההגנה. משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992.
אפרים תלמי, מה ומי בהגנה ובמאבק. ספרית דבר, 1975.
ירוחם כהן, לאור היום ובמחשך. הוצאת עמיקם, 1969.
יעל רוזמן, מלך התחבולות - סיפורו של יהודה ארזי. הוצאת יד בן צבי, 1995.
שמרי סלומון, "פרויקט תיקי הכפרים: פרק בהתפתחות המודיעין הצבאי ב'הגנה', חלק א: 1945-1943", ההגנה: מחברות מחקר, גיליון 1, אביב תש"ע, עמ' 1–129.
שמרי סלומון, "פרויקט תיקי הכפרים: פרק בהתפתחות המודיעין הצבאי ב'הגנה', חלק ב: 1948-1945", ההגנה: מחברות מחקר, גיליון 2, קיץ תשע"ח, עמ' 1–312.
יהודה סלוצקי, ספר תולדות ההגנה. הוצאת עם עובד, 1972.
ישראל עמיר, בדרך לא סלולה. משרד הביטחון-ההוצאה לאור, 1988.
אסא לפן, הש"י - שירות הידיעות : שורשיה של קהילת המודיעין הישראלית. הוצאת מרכז לתולדות כוח המגן ההגנה על-שם ישראל גלילי, 1997.
הערות שוליים

↑  ישראל עמיר, בדרך לא סלולה, פרק הש"י
| קהילת המודיעין הישראלית |
| --- | --- | --- |
| יחידות מודיעין בצה"ל | אגף המודיעין • חיל המודיעין• להק המודיעין • מספן המודיעין • מחלקות המודיעין בפיקודים המרחביים |  |
| משרד ראש הממשלה | המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים • שירות הביטחון הכללי• המטה לביטחון לאומי |  |
| משרד החוץ | המרכז למחקר מדיני |  |
| משטרת ישראל | אגף המודיעין במשטרת ישראל |  |
| ארגונים לשעבר | נתיב (לשכת הקשר) • הלשכה לקשרי מדע • ש"י • חיל האיסוף הקרבי • משרד המודיעין |  |
| ארגונים נוספים | ועדת ראשי השירותים • המרכז למורשת המודיעין |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583156805171 
שאול אביגור
ישראל עמיר זבלודובסקי
לוחית זיכרון במפקדת ש"י בתל אביב
גשר אלנבי לאחר שפוצץ על ידי הפלמ"ח בליל הגשרים
איסר בארי שהיה ראש הש"י בפועל, ונתמנה לראש המודיעין הצבאי
קרב נוטיון

קרב נוטיון (ביוונית: Νότιον, בלטינית: Notium) היה קרב ימי שניטש ב-406 לפנה"ס, בשלהי המלחמה הפלופונסית, בין ציי אתונה וספרטה והסתיים בניצחון ספרטני. לפני הקרב העביר המפקד האתונאי, אלקיביאדס, את הפיקוד על צי האתונאים לידי קברניט אונייתו שלו, אנטיוכוס. אנטיוכוס הפר את הוראותיו של אלקיביאדס ויצא להתגרות בספרטנים, ונכשל. בעקבות כישלונו הפסידו האתונאים בקרב זה, ואלקיביאדס נאלץ לפרוש מתפקידו כמפקד הכוחות הימיים של אתונה. החלטה, אשר לדעת היסטוריונים כגון דונלד קגן, חתמה את גורל אתונה להפסד סופי במלחמת הפלופונס.
מהלך הקרב

בזמן שאלקיביאדס הותיר את הצי בידי אנטיוכוס, היה הצי האתונאי עסוק בהטלת מצור על הצי הספרטני שעגן באפסוס. אלקיביאדס קיווה שיוכל למשוך חלק מהצי של ליסנדרוס למלחמה בים הפתוח. אלקיביאדס הותיר את הצי תחת פיקודו של אנטיוכוס כדי שיוכל להתפנות לעזרת תרסיבולוס, שהיה עסוק בהטלת מצור על פוקאיה, צפונית מעט מנוטיון.
אנטיוכוס לא שעה להוראותיו של אלקיביאדס, וניסה למשוך את כוחות הספרטנים לים הפתוח על ידי שליחת כוח קטן של כ-20 ספינות לעבר הים הפתוח, תוך כדי השארת כוחות עתודה מוסתרים מאחור. במידה והתמרון היה מצליח, היה אנטיוכוס מסוגל לאגף את הספרטנים שירדפו אחרי הכוח הקטן עם הופעת כוחות העתודה, וכך להשמיד את הצי הספרטני. (תמרון שמזכיר את קרב קיזיקוס בפיקודו של אלקיביאדס). המפקד הספרטני ליסנדרוס, הבין את התמרון והוציא את כל כוחותיו במרדף אחר הכוח הקטן והשמידו לפני שכוח העתודה הספיק להגיב. בשומעו על שקרה, מיהר אלקיביאדס לנוטיון, וניסה למשוך את ליסנדרוס לקרב נוסף, אולם ליסנדרוס לא נעתר לניסיונות אלו. הניצחון הספרטני, למרות שהיה יחסית קטן, היה חשוב מבחינה מוראלית, והיה הגורם הישיר בהדחתו של אלקיביאדס מהפיקוד על הצי האתונאי.
לאחר הקרב

האחריות לתבוסה בנוטיון הוטלה על אלקיביאדס, יריביו הפוליטיים ניצלו הזדמנות זו כדי לקרוא להדחתו מפיקוד על הצבא. דיודורוס מדווח שאלקיביאדס הודח מתפקידו לא רק בשל ההפסד בנוטיון. ככל הנראה האשמות שווא שהטילו בו יריביו, תרמו להחלטה זו. פלוטארכוס טוען, שההחלטה להדיחו קשורה למוניטין המוגזם שאלקיביאדס ייצר לעצמו בקרב האתונאים. האתונאים התקשו להאמין שאלקיביאדס יכול להיכשל במערכה צבאית. כישלון של אלקיביאדס, לפי טענות פלוטארכוס, יכול היה לקרות רק במידה ואלקיביאדס לא רצה באמת לנצח. מאחר שאלקיביאדס הבין שהוא עלול להיתקל בפורענות גדולה לאחר הדחתו, החליט לגזור על עצמו גלות נוספת לאחר שהעביר את הפיקוד לפי החלטת המועצה.
למרות שההפסד בנוטיון לא היה כישלון מוחלט, הוא איפשר את הדחתם של אלקיביאדס ובני בריתו תראסיבולוס, תראמנס וקריטיאס על ידי מתנגדיהם. קאגן טוען שהדחתם של מפקדים אלו פגעה קשות באתונאים, שכן היו אלו המצביאים המוכשרים והמנוסים ביותר באותו הזמן, והביאה להפסד הסופי מול הברית הפלופונסית בקרב אייגוספוטמוי ב-405 לפנה"ס.