stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמל אוגנדה

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  אוגנדה 
 תאריך אימוץ:  9 באוקטובר 1962 
 התקנים
 מגן:  שדה שחור, מוטען בשמש ותוף, צ'יף עם גלים לבנים וכחולים
 תומכים:  עגור הכתר ואנטילופה
 חלקה:  דשא, צמחייה הקפה והכותנה, נהר זורם במרכז
 מוטו:  "For God and My Country"   (אנגלית: לאלוהים ולארצי).
 אלמנטים נוספים:  זוג חניתות מוצלבות מאחורי המגן
 
סמל אוגנדה מורכב ממגן ושתי חניתות על רקע של שדה ירוק.
המגן והחניתות מייצגים את רצון תושבי אוגנדה להגן על ארצם. על המגן יש 3 איורים - גלי מים, המייצגים את אגם ויקטוריה; שמש, המייצגת ימים רבים של שמש יוקדת הפוקדת את אוגנדה, ותוף מסורתי, המייצג ריקודים ושמחות.
מימין למגן מופיע עגור כתר לבן-לחיים, הציפור הלאומית של אוגנדה. משמאל מופיע קובוס שחור-רגל סוג של אנטילופה, המייצג חיי פרא ושפע. השדה מייצג את הקרקע הפורייה של אוגנדה. במרכז השדה עובר הנילוס, ולגדותיו - שיחי כותנה וקפה. בתחתית מופיעה הסיסמה "For God and My Country" (באנגלית - לאלוהים ולארצי).
ראו גם

דגל אוגנדה
המנון אוגנדה
סרבוס סרבורום דאי

סֶרְבוּס סֶרְבוֹרוּם דֶאִי (בלטינית: servus servorum dei) הוא מונח שמשמעו "משרת משרתי האל". מונח זה הוא אחד מתאריו הרשמיים של האפיפיור ומשמש בהתייחסות לאפיפיור בתחילתה של פנייה אפיפיורית במסגרת בולה אפיפיורית.
בולה משנת 1570 של האפיפיור פיוס החמישי. התואר "סרבוס סרבורום דאי" מופיע מתחת לשם האפיפיור.
האפיפיור גרגוריוס הראשון בסוף המאה השישית היה האפיפיור הראשון שהשתמש בתואר זה בהתייחס למשרת האפיפיור, כאשר המונח נכנס לשימוש סדיר אצל האפיפיורים רק במאה התשיעית. שליטים אחרים שהשתמשו בתואר חדלו להשתמש בו רק אחרי המאה ה-12, ומאז הוא משמש באופן בלעדי בהתייחסות לאפיפיור בלבד.
בשנים שאחרי ויעוד הוותיקן השני השתמשו אפיפיורים במונח כדי להעניק למשרתם מראית עין פשוטה ומלכותית פחות. האפיפיור פאולוס השישי הפסיק להשתמש בכתר האפיפיורי, ויורשיו הלכו בעקבותיו בנוהג זה. יוחנן פאולוס הראשון, יוחנן פאולוס השני ובנדיקטוס השישה עשר חדלו מן הנוהג של טקס הכתרת האפיפיור והעדיפו במקומו את טקס כינון האפיפיור הצנוע יותר. במקום לקבל כתר אפיפיורות, שלושתם קיבלו את הפליום בעת חגיגת עלייתם לכס. כמו כן, נפטרו אפיפיורים אלו מהשימוש ב"אנחנו" המלכותי ובחרו במקומו ב"אני".
ספר החינוך

| --- | --- |

ספר החינוך בהוצאת מוסד הרב קוק
 מידע כללי
 מאת:  אלמוני (איש יהודי מבית לוי ברצלוני)
 סוגה:  ספר מצוות 
 נושא:  הלכה 
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורה ראשונה:  דפוס ויניציאה, רפ"ג
 תאריך מהדורות נוספות:  דפוס פרנקפורט
 פרשנים:  מנחת חינוך
 מקורות לכתיבת הספר:  ספר המצוות לרמב"ם
 קישורים חיצוניים
 ויקיטקסט:  ספר החינוך
 היברובוקס:  40631
 
ספר החינוך הוא ספר המתאר את כל תרי"ג (613) המצוות שמופיעות בתורה על פי מניינו של המחבר. הספר נכתב בתקופת הראשונים (בשלהי המאה ה-13) בהמשך למסורת רחבה של מוני מצוות, ביניהם הספרים ספר המצוות לרמב"ם, ספר מצוות גדול וספר מצוות קטן.
שלא כקודמיו, מתאר בעל ספר החינוך גם את טעם המצווה (בלשונו: "שורש המצווה"), דיניה, העונש המוטל על מי שלא מקיים אותה ופרטים נוספים. ישנן שיטות אחדות לברירת ציוויי התורה שמוגדרים כ"מצוות", וספר החינוך בחר כמקור עיקרי את מניין המצוות של הרמב"ם. בחלק מהמצוות שהרמב"ן משיג עליהן ומציע לא למנותן או למנותן באופן אחר, משלב המחבר את דעת הרמב"ן ואת נימוקיו.
על הספר נכתבו פירושים רבים המבארים דבריו ודנים במקורותיו, המפורסם מביניהם הוא "מנחת חינוך".
זמן חיבור הספר

ההנחה היא שהספר נכתב לקראת סוף המאה ה-13, בין 1274 (שנת פטירת הרמב"ן) ל-1310 (שנת פטירת הרשב"א).
במצווה ש"ל, כותב בעל ספר החינוך את המניין לשנות השמיטה, ועל פיו ניתן לקבוע כי הספר נכתב ב-1257 או ב-1258. מניין זה אינו מסתדר עם העובדה שהרמב"ן, שנפטר יותר מעשר שנים מאוחר יותר, מוזכר בספר כמי שכבר עבר מן העולם. קושי זה יכול להתיישב בכך שמאוחר יותר הוסיפו לשמו של הרמב"ן את ברכת המתים.
זהות המחבר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מחברו של ספר החינוך בחר להעלים את זהותו, ומתאר את עצמו, בהקדמתו לספר, רק כ"איש יהודי מבית לוי ברצלוני". בדבריו במצווה שט"ו, יש רמז לכך שכתב פירוש על מסכת ביצה, אך לא נמצא חיבור מעין זה.
בשער של מהדורת הדפוס הראשונה של הספר (דפוס ונציה, רפ"ג) נכתב שמחברו היה "הרב רבי אהרן זלה"ה". המסורת הרווחת מייחסת את הספר לרבי אהרן הלוי (הרא"ה) מספרד, וכך נכתב ברוב המהדורות של ספר החינוך, אך אין לכך ראיות מכריעות. במחקר מקובל כיום שייחוס זה מוטעה (ישנן סתירות רבות בין ספרו של הרא"ה 'בדק הבית' לתוכן ספר החינוך; הרא"ה היה תלמיד מובהק של הרמב"ן, אך כותב ספר החינוך אינו מוסיף שום תוארי כבוד לשם הרמב"ן כשמזכירו ועוד); לדעת פרופ' ישראל מ' תא-שמע, מחבר הספר הוא ר' פנחס הלוי, אחיו של הרא"ה. הוא הסתמך על כמה מקבילות בין דברי החינוך למובאות בשמו של ר' פנחס. בדעה זו צידד גם ר"מ הרשלר. הרב דוד מצגר, בהקדמה לספר במהדורת מכון ירושלים, משער שמחברו של ספר החינוך הוא אחד מתלמידי הרשב"א, והתבסס על כך שישנם מקרים רבים בהם החינוך אומר דברים בשם רבו, והם מופיעים בספרי הרשב"א.
דוד רוזין משער שהמחבר היה מתפרנס מלימוד תורה לנערים.
אין ידיעות לגבי שנת מותו.
אופי הספר

בכל מצווה בספר מופיעים:
מקור המצווה: כיצד היא נלמדת מהפסוק, היכן מופיעה בדברי חז"ל ואופן קיומה באופן כללי. חלק זה של ספר החינוך מבוסס על ספר המצוות של הרמב"ם.
שורשי המצווה: טעמים לקיום המצווה.
פרטי המצווה: דינים נוספים השייכים למצווה.
גבולות חלות המצווה: על מי המצווה חלה ומתי - כהנים או גם ישראלים, זכרים או גם נקבות, בתקופת בית המקדש או בכל עת ועוד.
עונשו של מי שעובר על הציווי, על פי עקרונות שמוסברים במצוות אחדות.
המצוות בספר החינוך מסודרות לפי סדר הופעתן בפרשיות התורה. המחבר הפריד בכל פרשה בין מצוות עשה למצוות לא-תעשה, ולפי זה מִספֵר אותן. בדפוסים מאוחרים יותר סדרו את המצוות בתוך כל פרשה לפי סדרן, מבלי להתחשב בהיותן מצוות עשה או לא-תעשה, וכך נוצר מספור שונה, והוא זה שמקובל עד היום.
המצווה הנוספת

עם זאת שבסדר המצוות קבע המחבר חידוש ומנה אותן על פי סדרן בתורה, הרי שבשאלה אלו ציוויים ראויים להכלל במנין נקט המחבר בשיטתו של הרמב"ם וספר החינוך מכיל את אותן מצוות שמופיעות בספר המצוות לרמב"ם. ספר החינוך סוטה ממניינו של הרמב"ם במצווה אחת שהוסיף ובמקומה הוא משמיט מצווה שמופיעה אצל הרמב"ם.
המצווה שמוסיף בעל ספר החינוך היא מצווה תפ"ז למניינו – "שלא להקריב קורבן פסח בבמת יחיד". מצווה זו אינה נכללת במניינו של הרמב"ם, בהתאם לשיטתו שלא למנות מצוות שאינן נוהגות לדורות. בעל ספר החינוך סובר שמצווה זו נוהגת גם לאחר בניין בית המקדש ומצטרפת לאיסור הכולל להקריב בבמות.
המקור לשינוי זה נובע כנראה מנוסח מוטעה של ספר המצוות שהיה לפני בעל ספר החינוך והכיל את המצווה. נוסח מוטעה זה קדום וכבר רבי אברהם בן הרמב"ם, כשנשאל על הסיבה להכללת מצווה זו במניין, השיב לשואל שיש בידו נוסחה מוטעית.
מצוות לא תעשה קמט במניין הרמב"ם, איסור אכילת זר מקודשי קדשים מושמטת ממניינו של ספר החינוך.
מנחת חינוך

על ספר החינוך נכתב פירוש בשם מנחת חינוך. הספר נכתב על ידי רבי יוסף באב"ד (1800–1874), אב בית דין בטרנופול, ויצא לאור בשנת ה'תרכ"ט (1869). שם הספר שאול משמו של הקורבן שהיה מקריב כל כהן בבית המקדש עם כניסתו לעבודה. בספר, לאחר מצווה ל"ב, כלול קונטרס בשם "מוסך השבת" העוסק בל"ט אבות מלאכה האסורות בשבת, ובסוף הספר - הערות על ל"ב המצוות שהוסיף הרמב"ן על מנינם של הרמב"ם ובעל ספר החינוך.
ראו גם

תרי"ג מצוות במניין ספר החינוך
הערות שוליים

↑  לפי דעת דוד רוזין, הראשון ששיער כך הוא רבי גדליה אבן יחיא שכתב בספרו "שלשלת הקבלה" על אהרון הלוי "ואני אומר שאולי זהו שחבר ספר החינוך". השערה זאת הפכה לוודאות בדברי דוד קונפורטי שכתב על הרא"ה: "עשה ספר החינוך על הפרשיות". הראשון שערער על קביעה זאת הוא החיד"א בספרו שם הגדולים. ראה David Rosin, Ein Compendium der juedischen Gesetzeskunde, ברסלאו 1871, עמודים 86-87
↑  'מחברו האמיתי של ספר החינוך', קריית ספר נה, תש"ם, עמ' 789–791. ומובאים דברים נוספים בשמו בהמעין מה,ד.
↑  בהערותיו על ריטב"א (מהד' מוה"ק) ברכות ל"ד ע"א הערה 165.
↑  א"י ויינטרוב (מוריה שנה כה ג-ה) טען שמחבר הספר הוא רשב"א בעצמו. והתבסס על כך שבכמה מקומות החינוך מפנה לחידושיו על הש"ס, והדברים מופיעים בחידושי הרשב"א.
↑  David Rosin, Ein Compendium der juedischen Gesetzeskunde, ברסלאו 1871, עמוד 83
↑  לפי דעת שלמה מונק, מחבר הספר נפטר בשנת 1293. אך אין מקורות לקביעתו
↑  הגהות משנה למלך שם בשם ספר מעשה ניסים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506124905171
סמל אונטריו

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  צ'ארלס השלישי
 תאריך אימוץ:  1868
 התקנים
 ציצה:  דוב שחור אמריקאי
 עטרה:  ירוק וזהב
 מגן:  מגן ירוק, צלב ג'ורג' הקדוש בצ'יף, שלושה עלי עץ האדר בצבע זהב
 תומכים:  אייל קנדי ואייל קורא
 מוטו:  Ut incepit Fidelis sic permanet  (מלטינית: "נאמנה ראשיתה, נאמנה נשארה")
סמל אונטריו (באנגלית: The Coat of Arms of Ontario), או, בשמו הרשמי שלט האצולה של הוד מלכותה בעבור אונטריו (באנגלית: The Arms of Her Majesty in Right of Ontario) הוענק כסמל רשמי לפרובינציית אונטריו שבקנדה בצו מלכותי של מלכת בריטניה, המלכה ויקטוריה בשנת 1868.
הסמל המקורי כלל מגן בלבד. הציצה והתומכים הוענקו לאונטריו בצו מלכותי של מלך בריטניה אדוארד השביעי בשנת 1909.
תיאור הסמל

מגן האבירים, המופיע אף על דגל הפרובינציה כולל שלושה עלי עץ אדר מוזהבים, המייצגים את קנדה, על רקע ירוק, המסמל את יערות המדינה. 
בחלקו העליון של המגן מופיע צלב ג'ורג' הקדוש המסמל את אנגליה.
הציצה כוללת דוב שחור אמריקאי העומד על עטרה בצבעי ירוק וזהב.
לסמל שני תומכים: אייל קנדי ואייל קורא.
מתחת מגן האבירים מופיע מוטו הפרובינציה: Ut incepit Fidelis sic permanet (מלטינית: "נאמנה ראשיתה, נאמנה נשארה") - מוטו המתאר את נאמנותם של תושבי הפרובינציה לבריטניה, תושבים שהגיעו אליה לאחר שנמלטו משטחי שלוש עשרה המושבות במהפכה האמריקנית.
ראו גם

דגל אונטריו
סולם MSK 64

סולם MSK 64 הוא סקאלה מאקרוסייסמית בן 12 דרגות להערכת עוצמה סייסמית, שהיא מיון תאוצת הקרקע על פי חומרת האפקטים הסייסמיים שנצפו באתר/אזור מוגדר בזמן רעידת אדמה. הסולם הוצע לראשונה בשנת 1964 על ידי סרגיי מדבדב (ברית המועצות), וילהלם ספונהר (מזרח גרמניה), ו-וויט קרניק (צ'כוסלובקיה). שם הסולם הוא צירוף של האותיות הראשונות של שם משפחתו של כל אחד מהם. הסולם התבסס על תצפיות של אפקטים סייסמיים מרעידות אדמה שהתרחשו במדינות מרכז אירופה עד שנות הששים. דרגות העוצמה הסייסמית מסומנות בספרות רומיות, כדי להבדילן מדרגות גודל כגון: סולם מגניטודה לפי מומנט, סולם ריכטר ודומיהם.
מרכיבי הסולם

הסולם מתאר בכל דרגת עוצמה סייסמית אפקטים סייסמיים החמורים יותר מהדרגה שמתחתיה ובצורה מדורגת. בדרגה I רעידת האדמה כלל לא הורגשה באזור הייחוס, ודרגות II עד IV מתארות אפקטים של רעידת האדמה כפי שמשפיעה על בני אדם, בעלי חיים ודומם, אך עדיין ללא גרימת נזק למבנים.
מדרגה V מתחילים תאורי נזק למבנים, כאשר התיאורים מתבססים על שילוב של איכות בניית המבנים שניזוקו, עם דרגת הנזק שנגרמה להם, והכמות היחסית של מבנים מאותו סוג שניזוקו נזק דומה באותו אתר/אזור מוגדר.
איכות בניית המבנים חולקה לשלוש רמות של איכות בנייה: A - איכות גרועה, B - איכות בינונית, C - איכות טובה. האיכות נקבעה על פי מידת תאוצת הקרקע (המקסימלית), שכנגדה המבנה עדיין עמיד - ראו פירוט במטריצת הפגיעות המפורטת להלן.
דרגות הנזק חולקו לחמש דרגות: 1. נזק קל (slight damage); 2. נזק מתון (Moderate damage); 3. נזק כבד (Heavy damage); 4. הרס (Destruction); 5. נזק טוטלי (Total damage). דרגות הנזק נקבעו על פי עלות השבת המבנה למצבו הקודם, כחלק יחסי משווי המבנה - פירוט, לרבות נזקים אופייניים לדרגות הנזק השונות, מתוארים בתחתית מטריצת הפגיעות המפורטת.
הכמות היחסית של המבנים שניזוקו נזק דומה באותו אתר/אזור הוגדרה כ: מבנים בודדים (2% - 9% מהמבנים שניזוקו נזק מדרגה נתונה; מבנים רבים (10% - 50% מהמבנים); או רוב המבנים (51% עד קרוב ל־100%).
השימוש בסולם

השימוש בסולם זה היה רחב ביותר במדינות אירופה, ברית המועצות וישראל, אגב ביצוע שינויים קלים באמצע שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. זאת עד תחילת שנות ה-90, כשהוועדה הסייסמולוגית האירופית (ESC) השתמשה ברבים מהעקרונות שנוסחו בוורסיות השונות של סולמות MSK, לפיתוח הסולם המאקרוסייסמי האירופאי (אנ'), שהוא כיום תקן דה-פקטו להערכת העוצמה הסייסמית במדינות אירופה.
כפועל יוצא ממחקרים רבים שבוצעו על רעידות אדמה רבות שהתרחשו במאה ה-20 באירופה, תוך שימוש בסולם MSK, לרבות שימוש בדיעבד לחקר רעידות אדמה היסטוריות, נוצרו מטריצות פגיעוּת אמפיריות למבני מגורים באירופה. המטריצות הללו התחלקו ל"עקומות פגיעות כלליות" שהגדירו כמה מבנים באיכות בניה נתונה ניזוקים נזק כלשהו, ומטריצת פגיעות מפורטת, שמפרטת באופן יחסי את התפלגות המבנים שניזוקים נזק כלשהו, בחתך איכויות המבנים השונים ודרגות הנזק השונות - ראו האיור והטבלה משמאל.
השימוש העיקרי במטריצות הפגיעות הוא להערכת היקף הנזקים הצפוי באזור נתון, אשר העוצמה הסייסמית הצפויה בו ברעידת אדמה עתידית ידועה, על פי תרחיש שנקבע.
ראו גם

שימושים של הערכות העוצמה הסייסמית
סכנה וסיכון סייסמיים
ביאורים

↑  כל מה שרעידת האדמה גורמת לו נקרא אפקט סייסמי: החל מתחושות של בני אדם בדרגות הנמוכות של הסולם, וכלה בהרס טוטלי של מבנים בדרגה העליונה שלו.
↑  לעיון במתודולוגיה המאפשרת חיזוי היקף הנזק באזור נתון ברעידת אדמה עתידית - ראו במאמר מפורט בעברית העוסק בכך.
הערות שוליים

↑  Bolt, B.A., Earthquakes, F&C, 1999, (Bolt, 1999), p.339.
1 2  The European Macroseismic Scale EMS, GFZ - Germen Research Center for Geosciences
↑  רון אבני, רעידת האדמה של שנת 1927 - מחקר מאקרוסייסמי על בסיס מקורות התקופה, באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, פברואר 1999, עמ' 43א'.
↑  Karnik, V., Schenkova, Z., Schenk, V., 1984, Vulnerability and MSK Scale, Research Gate
↑  לעיון וצפייה בסולם MSK 64 עיינו ב: רון אבני, 1999. רעידת האדמה של שנת 1927 - מחקר מאקרוסייסמי על בסיס מקורות התקופה. אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, נספח א'.
1 2  Lapajne, J., 1984. The MSK-78 Intensity Scale and Seismic Risk. Engineering Geology, 20: pp. 105-112.
↑  רון אבני, רעידת האדמה של שנת 1927 - מחקר מאקרוסייסמי על בסיס מקורות התקופה, באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, פברואר 1999, עמ' 44ב'.
דוגמה לעקומת פגיעות כללית, המתארת באופן יחסי את כמות המבנים שניזוקו נזק כלשהו, בחתך איכויות המבנים והעוצמות הסייסמיות.
מטריצת פגיעות המפרטת את ההתפלגות היחסית של המבנים שניזוקו נזק כלשהו ברעידת אדמה בחתך: איכויותיהם, דרגות הנזק והעוצמה הסייסמית.
סן ניקולאס דה לוס ארוז'וס

| --- | --- |
סמל סן ניקולאס דה לוס ארוז'וססמל סן ניקולאס דה לוס ארוז'וס

 מדינה:  ארגנטינה ארגנטינה
 פרובינציה:  בואנוס איירס (פרובינציה) בואנוס איירס
 חבל ארץ:  פמפס
 תאריך ייסוד:  14 באפריל 1748
 גובה:  17 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  160,000 (2010)
 קואורדינטות:  33°20′S 60°13′W﻿ / ﻿33.333°S 60.217°W﻿ / -33.333; -60.217
 אזור זמן:  UTC -3
 www.sannicolas.gov.ar
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארגנטינה מוגדלת) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו אקונקגווה ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט סן ניקולאס(למפת ארגנטינה רגילה) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו אקונקגווה ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט סן ניקולאס(למפת בואנוס איירס רגילה) לה פלאטה מאר דל פלאטה באיה בלנקה טנדיל סנטה פה אנטרה ריוס אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי ריו נגרו ל ה  פ מ פ ה  קורדובהסן ניקולאס(למפת בואנוס איירס מוגדלת) לה פלאטה מאר דל פלאטה באיה בלנקה טנדיל סנטה פה אנטרה ריוס אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי ריו נגרו ל ה  פ מ פ ה  קורדובהסן ניקולאס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סן ניקולאס דה לוס ארוז'וס (בספרדית: San Nicolás de los Arroyos; לעיתים מקוצר לסן ניקולאס) היא עיר בפרובינציית בואנוס איירס בארגנטינה. העיר נמצאת בקצה הצפוני של הפרובינציה, על הגדה המערבית של נהר פרנה, במרחק של 311 קילומטרים מלה פלאטה, בירת הפרובינציה, ו-226 קילומטרים מהעיר בואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
היסטוריה

סן ניקולאס דה לוס ארוז'וס נוסדה ככפר על ידי רפאל דה אגיאר ב-14 באפריל 1748. היא נקראה על שמו של ניקולאוס הקדוש (בספרדית: סן ניקולאס) ועל שם הנחלים באזור (בהגייה ארגנטינאית בספרדית: ארוז'וס).
ב-1810, במהלך מלחמת העצמאות של ארגנטינה, מנואל בלגראנו עבר בכפר בדרכו לשחרר את פרגוואי מהשלטון הספרדי ואסף כמה מאנשי הכפר לצבאו. ב-1811, לאחר שבלגרנו הסתבך במסעו לפרגוואי, נשלחה אליו תגבורת של שלוש ספינות דרך נהר פרנה. כשהספינות הגיעו לאזור סן ניקולאס דה לוס ארוז'וס ב-2 במרץ הן נתקלו בכוח של שבע ספינות של המלוכנים שנשלח כדי לעצור את התגבורת והביס את ספינות המורדים. זה היה הקרב הימי הראשון במלחמה.
ב-1819 סן ניקולאס דה לוס ארוז'וס קיבלה מעמד של עיר.
ב-31 במאי 1852, במהלך מלחמות האזרחים בארגנטינה, נחתם בעיר הסכם סן ניקולאס. ההסכם קבע, בין היתר, את הניסוח של חוקת ארגנטינה שאושרה שנה מאוחר יותר וכן את מינויו של חוסטו חוסה דה אורקיסה למנהיג הזמני של ארגנטינה.
כלכלה

כלכלת העיר מתבססת על תעשייה, בעיקר תעשיית הפלדה, תיירות, חקלאות ונמל הנהר של סן ניקולאס.
חינוך

בעיר נמצאת פקולטה אזורית של האוניברסיטה הטכנולוגית הלאומית של ארגנטינה.
תחבורה

העיר נמצאת על הכביש הלאומי מספר 9, שמקשר בין צפון ארגנטינה לעיר בואנוס איירס. בנוסף העיר היא נקודת ההתחלה של הכביש הלאומי מספר 188, שמגיע אל העיר חנרל אלבאר בפרובינציית מנדוסה.
סן ניקולאס נמצאת על מסילת הרכבת המקשרת בין בואנוס איירס לערים רוסאריו וטוקומאן.
סרנדה (סרט, 1956)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  רומן של ג'יימס קיין
 בימוי:  אנתוני מאן
 הופק בידי:  הנרי בלנק
 תסריט:  איבן גוף, בן רוברטס, גון טוויסט
 עריכה:  ויליאם זיגלר
 שחקנים ראשיים:  מריו לנצה שרה מונטייל ג'ואן פונטיין וינסנט פרייס
 מוזיקה:  ניקולס ברודסקי
 צילום:  ג'ון מרלי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  האחים וורנר 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  23 במרץ 1956
 משך הקרנה:  121 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מוזיקלי, סרט דרמה, סרט רומנטי 
 הכנסות:  1,585,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
מריו לנצה בתפקיד אותלו בסרט סרנדה
סרנדה (באנגלית: Serenade) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1956 בבימויו של אנתוני מאן, עם מריו לנצה, שרה מונטייל, ג'ואן פונטיין ווינסנט פרייס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "סרנדה" של ג'יימס קיין משנת 1937.
כמו בשאר סרטיו של לנצה הוא משחק כבחור פשוט שיש לו כשרון זמרה מלידה, מתגלה ומתפרסם, אך מסתבך בקשרי אהבה.
לנצה שר בסרט קטעים מהאופרות טורנדוט, לה טראוויאטה, אותלו ועוד.
בעת ההסרטה התאהבו הבמאי אנתוני מאן ושרה מונטייל ונישאו לאחר מכן.
תקציר העלילה

דיימון וינצנטי (מריו לנצה) עובד כפועל בכרם בקליפורניה. הוא ידוע בקולו הערב אך לא למד מוזיקה באופן רציני. בן דודו טוניו (הנרי בלוור) שהוא אמרגן, מסדר לו עבודה במועדון בסן פרנסיסקו שם מופיעים אמנים. לפני שהוא נפרד מחבריו החקלאים הוא שר להם את "לה דנצה" של רוסיני.
באחת ההופעות נוכחת המיליונרית קנדל הייל (ג'ואן פונטיין) ומנהל עסקיה צ'ארלס וינתרופ (וינסנט פרייס). קנדל מטפחת אמנים צעירים המשמשים גם כמאהבים שלה וזורקת אותם לאחר זמן, וכינוייה: "שטן עם פני מלאך". כך גם עם דיימון. היא מציעה לו לימוד אצל המאסטרו מרקטלו (ג'וזף קליה) ואחר כך הופעות בבית האופרה בו היא תומכת.
דיימון נשבה ברשתה ולאחר תקופת לימודים הוא מופיע בהצלחה אך קנדל זונחת אותו לטובת פסל צעיר. דיימון מופיע באותו זמן בתפקיד אותלו. הוא מתמלא חמת זעם על דסדמונה (ליצ'ה אלבנזה), בורח מהבמה, מגיע לביתה של קנדל, הורס את הפסל וטס למקסיקו.
הוא מסתגר במלון בכפר סן מיגואל ולוקה במלריה. מצבו קשה ובחורה צעירה ונאה בשם חואנה (שרה מונטייל) לוקחת אותה לבית דודה מנואל (פרנק פוליה), שם היא גרה לאחר שאביה נהרג במלחמת שוורים.
חואנה מטפלת בו והוא מתאושש, קולו חוזר והוא מתכנן לחזור לסן פרנסיסקו. חואנה עצובה והולכת לכנסייה. דיימון מצטרף אליה ושר את "אווה מריה" (של שוברט).
חואנה מסיעה אותו לשדה התעופה ובדרך הם נתקעים בסופה עזה, מתחבקים ומחליטים להתחתן.
הם מגיעים לסן פרנסיסקו ודיימון מחליט לחדש את הופעותיו. הם נפגשים בקנדל שרוצה אותה לעצמה ומתחיל מאבק בין שתי הנשים על דיימון שבסופו שולפת חואנה חרב כלפי קנדל כאילו הייתה במלחמת שוורים.
חואנה נסערת, בורחת מהמקום ונפגעת מרכב חולף. דיימון מרים אותה מזועזע והיא מוכנסת לאמבולנס. דיימון ממשיך בהופעה ומקדיש לה את השיר סרנדה. טוני מודיע לו שחואנה בסדר ודיימון ממשיך בשיר בהתלהבות.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| מריו לנצה | דיימון וינסנטי |  |
| שרה מונטייל | חואנה מונטס |  |
| ג'ואן פונטיין | קנדל הייל |  |
| וינסנט פרייס | צ'ארלס וינתרופ | אמרגן |
| הנרי בלוור | טוניו | אמרגן |
| ג'וזף קליה | מרקטלו | מאסטרו |
| פרנק פוליה | מנואל מונטס | דודה של חואנה |
| ליצ'ה אלבנזה | דסדמונה באותלו |  |
סנטו דומינגו

ערך זה עוסק בעיר הבירה של הרפובליקה הדומיניקנית. אם התכוונתם לכנסייה באואחאקה שבמקסיקו, ראו .
| --- | --- |
סמל סנטו דומינגוסמל סנטו דומינגו

 מדינה:  הרפובליקה הדומיניקנית הרפובליקה הדומיניקנית
 ראש העיר:  קרולינה מחייה דה גאריגו
 תאריך ייסוד:  5 באוגוסט 1494
 על שם:  דומיניקוס הקדוש 
 שטח:  104.44 קמ"ר
 גובה:  14 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  1,128,678 (2021)
  ‑ במטרופולין:  2,253,437 (2008)
  ‑ צפיפות:  8,747 נפש לקמ"ר (2008)
 קואורדינטות:  18°30′00″N 69°59′00″W﻿ / ﻿18.5°N 69.9833333333333°W﻿ / 18.5; -69.9833333333333
 אזור זמן:  UTC -4
 www.adn.gov.do
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה הדומיניקנית מוגדלת) לה וגה לה רומנה איגוויי סן קריסטובל סן פרנסיסקו דה מקוריס  סנטיאגו פוארטו פלטה האוקיינוס האטלנטי הים הקריבי האיטיסנטו דומינגו(למפת הרפובליקה הדומיניקנית רגילה) לה וגה לה רומנה איגוויי סן קריסטובל סן פרנסיסקו דה מקוריס  סנטיאגו פוארטו פלטה האוקיינוס האטלנטי הים הקריבי האיטיסנטו דומינגו  (למפת סנטו דומינגו מוגדלת) סנטו דומינגו(למפת סנטו דומינגו רגילה) סנטו דומינגו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סנטו דומינגו (בספרדית: Santo Domingo) היא בירת הרפובליקה הדומיניקנית השוכנת בחלקו המזרחי של האי היספניולה, באנטילים הגדולים שבאיים הקאריביים ("איי הודו המערבית"). בעיר מתגוררים כ־2,907,000 מיליון תושבים (נכון לשנת 2010). העיר ממוקמת לחוף הים הקריבי, במוצא נהר אוסאמה. בשנת 1990 הוכרזה העיר הקולוניאלית של סנטו דומינגו כאתר מורשת עולמית. עיר זו היא גם המאוכלסת ביותר ברפובליקה הדומיניקנית.
היסטוריה

סנטו דומינגו היא ההתיישבות האירופית המוקדמת ביותר בעולם החדש שנותרה מאוכלסת עד היום. העיר נוסדה בין השנים 1496 ו-1498 בשם "סנטו דומינגו אל גוסמן" על ידי ברטולומיאו קולומבוס (אנ') (ברטולומה קולון), אחיו של כריסטופר קולומבוס. העיר נוסדה על הגדה המזרחית של נהר אוסאמה והתרחבה לגדה המערבית בשנת 1502 ביוזמת מושל האי – האח ניקולס דה אובנדו. בשנת 1509 העניק לעיר המלך פרננדו השני מאראגון את הכינוי "העיר הראשונה של איי הודו". בעיר זו נבנו הקתדרלה הראשונה (פרימדה די אמריקה), בית החולים הראשון (בית החולים דה סן ניקולס דה בארי) והמנזר הראשון (מנזר סן פרנסיסקו) בחצי כדור הארץ המערבי.
בשנת 1538 החלה הקמת האוניברסיטה העתיקה ביותר בעולם החדש - אוניברסיטת סנטו תומאס דה אקווינו (על שם הקדוש הנוצרי תומאס אקווינס). כיום האוניברסיטה נקראת האוניברסיטה האוטונומית של סנטו דומינגו (UASD).
לפי אחת הסברות כריסטופר קולומבוס נקבר בעיר, אולם עצמותיו הועברו לפארו א קולון בשנת 1990.
בשנת 1586 בזז את העיר שודד הים הבריטי סר פרנסיס דרייק. ב-1655 שלח אוליבר קרומוול משלחת על מנת לכבוש את סנטו דומינגו, אך המשלחת נכשלה ובמקום זאת כבשה את ג'מייקה.
בין השנים 1795 ו-1822 סנטו דומינגו, כמו מרבית שטחה של מדינת הרפובליקה הדומיניקנית של ימינו, עברו ידיים רבות. היא נמסרה לצרפת ב-1795, נכבשה על ידי מורדים מהאיטי ב-1801, חזרה לידי צרפת ב-1802 וחזרה לידי ספרד ב-1809. ב-1821 היא הפכה לבירת רפובליקת האיטי הספרדית, שאוחדה עם האיטי כעבור חודשיים.
ב-1844 סנטו דומינגו הפכה לבירת הרפובליקה הדומיניקנית לאחר שזו השיגה את עצמאותה מכיבוש האיטי. ב-1861 הרפובליקה הדומיניקנית שבה להיות חלק מספרד כחלק מעסקה בין שליט הרפובליקה דאז, פדרו סנטנה, והשלטון הספרדי. בני הרפובליקה הדומיניקנית לא היו מרוצים מהמצב ופתחו במלחמה להחזרת העצמאות ב-1863. לאחר ניצחונם ב-1865, העיר שבה להיות בירת הרפובליקה הדומיניקנית.
העיר כמעט הושמדה על ידי הוריקן בשנת 1930. הדיקטטור רפאל לאונידס טרוחיו, שהחל לשלוט באותה שנה, שינה את שמה וקרא לה "סיודד טרוחיו" על שמו, אולם לאחר הירצחו בשנת 1961 הושב שמה הקודם של העיר.
כלכלה

סנטו דומינגו היא המרכז הכלכלי החשוב ביותר ברפובליקה הדומיניקנית, ולחברות רבות, לאומיות או בינלאומיות, יש בסיס ראשי או מרכזי בעיר.
חינוך

בסנטו דומינגו פועלות 18 אוניברסיטאות, יותר מכל עיר אחרת ברפובליקה הדומיניקנית. בין האוניברסיטאות ניתן למנות את האוניברסיטה האוטונומית של סנטו דומינגו, האוניברסיטה העתיקה ביותר ביבשת אמריקה וגם האוניברסיטה הציבורית היחידה בעיר.
תחבורה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סנטו דומינגו היא הנקודה הסופית של מרבית הכבישים המהירים במדינה, והם מקשרים אותה לרוב חלקי הרפובליקה הדומיניקנית.
בעיר פועלת מערכת רכבת תחתית, שהיא המקיפה ביותר בכל אזור הקריביים ואמריקה התיכונה. פועלים בה שני קווים ויש תכנון לבניית ארבעה נוספים.
את העיר משרתים שני נמלי תעופה בינלאומיים: נמל התעופה הבינלאומי לאס אמריקס, המרכזי יותר, נמצא במרחק של 15 קילומטרים מזרחית לעיר ונמל התעופה הבינלאומי לה איסבלה, שנפתח ב-2006 והחליף את נמל התעופה הבינלאומי אררה ונמצא בצפון העיר.
הקהילה היהודית

בסנטו דומינגו קיימת קהילה יהודית המאגדת כמה עשרות משפחות. חלקן יוצאות אירופה וחלקן משפחות שהגיעו לרפובליקה הדומיניקנית מקובה לאחר ההפיכה של פידל קסטרו. לקהילה בית כנסת אחד בלבד.
ערים תאומות

לעיר סנטו דומינגו יש שבע עשרה ערים תאומות:
ארצות הברית ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית
ארצות הברית פרובידנס, רוד איילנד, ארצות הברית
ארצות הברית מיאמי, פלורידה, ארצות הברית
ארצות הברית סרסוטה, פלורידה, ארצות הברית
ארצות הברית בוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית
ספרד ברצלונה, ספרד
ספרד סנטה קרוס דה טנריפה, ספרד
ספרד מדריד, ספרד
גרמניה ברלין, גרמניה
צרפת פריז, צרפת
בריטניה לונדון, אנגליה, בריטניה
טאיוואן טאיפיי, טאיוואן
שווייץ ברן, שווייץ
ארגנטינה בואנוס איירס, ארגנטינה
קנדה טורונטו, קנדה
ונצואלה קראקס, ונצואלה
אקוודור קיטו, אקוודור
ראו גם

העיר הקולוניאלית של סנטו דומינגו