stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסיף סטלין
נעוריו > משפחתו

סטלין נשא שתי נשים ונולדו לו שלושה ילדים, וכמנהגם של מנהיגים בולשביקים אימץ גם יתום של אחד מהנופלים במלחמה; בנוסף לכך היה לו ילד מחוץ לנישואים.
נישואיו הראשונים היו ליקטרינה סבאנידזה (1885–1907), אחותו של מהפכן בולשביקי מפורסם מגאורגיה. הם נישאו ב-1906, ונולד להם בן בשם יאקוב. יקטרינה מתה זמן קצר אחר כך בגאורגיה מטיפוס. שלוש שנים לאחר מותה, ב-1910, כשהיה בגלות בסיביר, פגש אלמנה צעירה, קוזאקובה, אצלה התגורר מספר חודשים, ונולד להם בן מחוץ לנישואין, קונסטאנטין קוזאקוב.
ב-1919 נישא סטלין בשנית לנדז'דה אללויבה (1901–1932). הוא הכיר אותה עוד בילדותה, ב-1911 בבית הוריה, כשסייעו לו בזמן שנרדף על ידי המשטר הצארי. סטלין אף התגורר זמן קצר בביתם ב-1917. לימים נמצאה נדיה ירויה בחדרה ב-9 בנובמבר 1932, למחרת חגיגות יום השנה החמישה-עשר למהפכת אוקטובר בקרמלין. בפרסום הרשמי נטען שמתה ממחלה פתאומית, אף כי מקובל לחשוב שהיא שמה קץ לחייה על רקע נישואים אומללים.
יאקוב יוסיפוביץ' ג'וגאשווילי (1907–1943), בנו הבכור, למד הנדסת חשמל ונישא ליוליה מלצר, רקדנית גרושה ממשפחה יהודית. הצבא האדום גייס אותו והוא שירת כקצין תותחנים. בעת פלישת הנאצים לברית המועצות במלחמת העולם השנייה הוא נפל בשבי הגרמנים בקרב סמולנסק, והוחזק במחנה הריכוז זקסנהאוזן. הגרמנים הציעו להחליפו בפלדמרשל פרידריך פאולוס שנפל בידי הרוסים, אך סטלין סירב והוא מת בשבי.
סבטלנה אלילויבה (סבטלנה סטלין, 1926–2011), בתה של נדיה (נדז'דה), עבדה כמורה וכמתורגמנית במוסקבה; היא למדה אנגלית והיסטוריה של ארצות הברית. בסוף שנות ה-60 היגרה לארצות הברית, מה שכצפוי גרם למבוכה רבה בצמרת השלטון הסובייטי. סבטלנה שינתה את שמה ל"לנה פיטרס", ופרסמה תחת שמה החדש הספר "מכתבים לידיד", כך שלא יקשרוה מיידית לאביה; היא קיבלה אזרחות אמריקאית, והתגוררה בוויסקונסין עד מותה בגיל 85.
וסילי יוסיפוביץ' ג'וגאשווילי (1921–1962), בנו הצעיר של סטלין, אף הוא מאשתו נדיה, למד בבית ספר לתעופה והתגייס לחיל האוויר הסובייטי. במלחמת העולם שירת כטייס. הוא הודח מתפקידו האחרון כמפקד חיל האוויר באזור מוסקבה בדרגת לוטננט-גנרל, עקב תאונה אווירית ב-1952. אחרי מות אביו, הוא נעצר באשמת חשיפת סודות ביטחוניים ונידון לשמונה שנות מאסר, כפי הנראה מסיבות פוליטיות, על מנת שלא יאיים על יורשו של סטלין. בתום מאסרו הוחזר למוסקבה, נעצר שוב, ולבסוף הוגלה לעיר קאזאן, שם מת מאלכוהוליזם.
הפעילות המחתרתית

ב-1899 הורחק יוסיף מהסמינר הרוחני של טביליסי אחרי שלא התייצב לבחינות, והחל בפעילות מחתרתית קומוניסטית בעיר בתומי, בדרום-מערב גאורגיה. סמוך לחג המולד של 1899 התקבל לעבודה בשירות המטאורולוגי, אך הצליח להחזיק בעבודה זו רק שלושה חודשים. זו הייתה העבודה היחידה שביצע סטלין אי פעם מחוץ למשרד. הוא היה אחד המהפכנים המצטיינים באזור והצליח לברוח ממאסרים רבים, תוך כדי הטעיית המשטרה החשאית – האוכרנה. באותה תקופה נהגו המהפכנים לאמץ שמות בדויים, ויוסיף בחר בשמו של גיבור ספרו של קזבגי "רוצח אב" – "קובה". השם ליווה אותו עד 1913, כששינה את שמו הגאורגי בעל הצליל הזר לשם רוסי: "סטלין", שפירושו "איש הפלדה". סטלין הושפע אז מאוד מחיבורו של לנין, "מה לעשות?", בו נמתחה ביקורת חריפה על אי העשייה של הקומוניסטים, ובו הציע לנין דרכי פעולה חדשות: העיקרית שבהן הייתה שאין צורך להמתין עד הבשלתו ורקבונו של הקפיטליזם כפי שדורש המרקסיזם. לטענת לנין, עימה הסכים סטלין, ברוסיה ניתן לקצר את המסלול באמצעות הפיכה אלימה שיחוללו קומץ מהפכנים, שמייצגים את האינטרסים של מעמד הפועלים. בהשפעת רעיונות לנין, ארגן אז סטלין שורה של הפגנות אלימות, כשבגדולה שבהן נהרגו 13 איש וכמה עשרות נפצעו. לראשונה נעצר ב-5 באפריל 1902, ובעקבות כך הוגלה סטלין לסיביר.
השהות בכלא הרוסי הייתה אכזרית עבורו. לא רק שהכאת האסירים על ידי הסוהרים הייתה מקובלת – השלטונות אף עודדו יחס אכזרי כלפי הכלואים. בנוסף ליחס הסוהרים הקשה, סבל סטלין גם מנחת זרועם של האסירים הפליליים, ששהו אז בצוותא עם האסירים הפוליטיים, ובזכות כוחם הפיזי העדיף וארגונם יכלו להתעלל ולהשיג טובות הנאה מהאסירים הפוליטיים. אך סטלין, למרות ממדי גופו הממוצעים וכוחו הפיזי המועט, הצליח לכבוש את לב האסירים הפליליים, ועד מהרה הקיף את עצמו בחבורת בריונים שסרה למרותו. הסוהרים לא הקלו עימו, ויש עדויות שספג מהם מכות בקתות רובים, אך עמד בכך והצליח לשרוד.
בהיותו בכלא קיבל סטלין מכתב מלנין. לפי לאון טרוצקי, היה זה מכתב שרשרת מאת אשתו של לנין (קרופסקאיה) לכל תומכי בעלה, שכתבה בנוסח אחיד עם חתימה מצולמת של לנין. סטלין, שלא ידע זאת, חש רוממות רוח אדירה ובנובמבר 1903 ניסה לברוח מהמעצר, אך חזר מחמת הקור והיעדר ביגוד חם. לבסוף ברח ב-5 בינואר 1904, חזר לגאורגיה והמשיך שם בפעילות מחתרתית. שנה אחר כך פרצה מהפכת 1905. סטלין נמנע מלהשתתף בה, לא בפעילות פוליטית ולא בקרבות הרחוב.
בהמשך חזר סטלין לבאקו, הסתנן למפעל לזיקוק תוצרי נפט, והחל בפעילות מהפכנית בקרב הפועלים. הוא ארגן במקום שביתות רבות וגרם לתסיסה רבה. הוא הצליח לחמוק ממאסר שנתיים שנגזר עליו, ובתקופה זו התחתן עם יקטרינה (קאטו) סבאנידזה.
בהמשך עלה בידיו שוב לברוח, נתפס, גורש שנית לסיביר ונמלט שוב. הדבר חזר על עצמו מספר פעמים עד 1917 כשפרצה מהפכת פברואר; שלטון הצאר הופל וסטלין שוחרר סופית. לפי גרסאות שונות[דרוש מקור] הבריחות הקלות של סטלין, שמונה כחבר בוועד המרכזי של המפלגה הבולשביקית ב-1912, נבעו מכך שהיה סוכן כפול שפעל גם בשירות האוכרנה. לטענה זו לא נמצאו הוכחות חד–משמעיות, כיוון שתיעוד המודיעים המשטרתיים נשרף בתחילת ההפיכה הקומוניסטית.
ממהפכת אוקטובר ועד מות לנין

עם שחרורו מהכלא לאחר מהפכת פברואר 1917, מונה סטלין לעורך הביטאון הבולשביקי "פראבדה", לצידו של לב קמנייב. סטלין לא בלט ושמר על פרופיל נמוך, ואף שיתף פעולה עם השמאל המתון כדי להתקרב לסובייט פטרוגרד שהוקם ב-27 בפברואר והיה תחת שליטתם. באותה העת הסובייטים (מועצות הפועלים והאיכרים) היו בעלי כוח רב, וללא תמיכתם יכלה הממשלה הזמנית ליפול תוך ימים. הסיבה לכך נעוצה בעובדה שבנוסף לנציגי הפועלים, הסובייט כלל גם נציגי חיילים מהצבא. הנציג הבולט ביותר של הסובייט – קרנסקי, ממפלגת ה-SR – קיבל מושב בין שרי הממשלה הזמנית. סטלין שיחק באותה עת משחק כפול: אף שהתייצב לצד דורשי הפשרה וחלוקת השלטון עם השמאל המתון, דאג להימנע מלעמוד בחזית המאבק כדי שלא להתעמת עם לנין הגולה, שהתנגד לכך.
לאחר משבר יולי, במהלכו היה סטלין בעיקר איש קשר בין פטרוגרד ללנין, תוך שדאג לו למקומות מסתור שונים, התחוללה ההפיכה הבולשביקית באוקטובר. תחת הנהגתו של לנין, ששב לרוסיה בחסותה ובמימונה של גרמניה, נכבשה פטרוגרד בידי הבולשביקים, וסטלין מונה לקומיסר הפוליטי של הצבא האדום. בתפקיד זה נשלח להגן על העיר צאריצין, ולהבטיח אספקת תבואה ממנה במלחמת האזרחים ברוסיה. העיר נקראה לאחר מכן על שמו, סטלינגרד.
סטלין המשיך להתקדם תוך שקיבל על עצמו תפקידים ביצועיים ומנהליים שונים, בראשם את תפקיד הקומיסר לענייני לאומים, עד שמונה ב-3 באפריל 1922 המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, תפקיד אותו הפך לבעל העוצמה הגדולה ביותר במדינה.
במאי 1923 הופיע מסמך שהוכתב לכאורה על ידי לנין הנכה והגוסס (אם כי זויף כמעט בוודאות על ידי אשתו נאדז'דה קרופסקיה) ונודע כ"איגרת לקונגרס" או "צוואת לנין", שנמסר על ידי קרופסקיה לזינובייב. ה"צוואה" הכילה גינויים לכמה מבכירי הבולשביקים, אך הייתה בוטה במיוחד בקשר לסטלין: ”החבר סטלין, משעה שנעשה למזכיר כללי, ריכז כח חסר רסן בידיו, ואינני בטוח שישתמש בו תמיד לטובה... סטלין גס מדי... ולפיכך אני מציע לחברים למצוא דרך להעבירו מתפקידו ולהחליפו בחבר שייבדל ממנו אך בהיבט אחד, והוא שיהיה סובלני יותר, נאמן יותר, קפריזי פחות וכדומה.” המסמך התקבל כאותנטי על ידי ההנהגה הבולשביקית. צלה של ה"צוואה", שהודלפה ופורסמה בחו"ל, הוסיף לרחף מעל סטלין לשארית חייו. בקונגרס המפלגה ה-13 במאי 1924, שתוזמר היטב בידי המזכירות בשליטת סטלין, הוקרא המסמך בפני המתכנסים, לא במהלך הפגישות, אלא לכל משלחת בנפרד מחוץ לשעות הרשמיות (כך ניתן היה להעלים את הדבר מן התיעוד הסטנוגרפי). כל קבוצה שמעה שסטלין לקח את הדברים לתשומת לבו, ושהזמן הוכיח מאז שלא נטה לריכוזיות יתרה. הוועד המרכזי החדש שנבחר בקונגרס הצביע ב-2 ביוני פה אחד למנותו שוב למזכיר הכללי, ואסר על פרסום ה"צוואה".
עלייתו לשלטון

לאחר מות לנין ב-1924, הוקם "טריאומוירט" של סטלין, קמנייב וזינובייב, שהתיימרו לייצג זרם מרכזי במפלגה – כנגד לאון טרוצקי משמאל, ובוכרין מימין. בתקופה זו נטש סטלין את המדיניות הבולשביקית המסורתית שגרסה מהפכה בינלאומית, לטובת מדיניות של "סוציאליזם בארץ אחת". בזאת מצא לו יריב משמעותי בטרוצקי, שהאמין ב"מהפכה מתמדת" בינלאומית. ב-1928 ביסס סטלין את מעמדו כראשון בין שווים בהנהגת המפלגה, ושנה לאחר מכן הצליח להגלות את טרוצקי לטורקיה. ב-1929 הוא הצליח לדחוק גם את בוכרין הימני, תוך שהוא מטיף לקולקטיביזציה ולתיעוש מהיר. כך הצליח לבסוף לבסס שליטתו במפלגה, ובברית המועצות. עם זאת, סטלין עדיין לא הרגיש שמעמדו חזק דיו כדי לצאת באופן גלוי כנגד גורמי האופוזיציה שנותרו בהנהגת המפלגה. לראיה, הוא עמד כנראה מאחורי רצח סרגיי קירוב, מזכיר המפלגה בלנינגרד (ב-1934) כשהפופולריות שלו איימה עליו, אך מעולם לא הודה בכך. הוא אף עמד בראש טקס ההלוויה הממלכתי שנערך לקירוב.
עלייתו לשלטון > המדיניות הכלכלית והקולקטיביזציה

בסוף שנות ה-20 החליט סטלין לבטל את ה"תוכנית הכלכלית החדשה" נא"פ שהנהיג לנין ואשר אפשרה יוזמה פרטית מצומצמת. במקום לתת לאיכרים תמריצים עבור הגדלת התפוקה החקלאית, החליט סטלין לכפות עליהם להצטרף לחוות קולקטיביות בבעלות המדינה. במקביל, החל בתוכניות שאפתניות לתיעוש המדינה. כדי לתעש במהירות את ברית המועצות, הוא הגה בסוף שנות ה-20 את תוכניות החומש, שהראשונה בהן החלה בשנת 1928. שתי תוכניות החומש הראשונות התבצעו במלואן והשלישית הופסקה באמצע עקב הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941. תוכניות החומש נועדו להגדיל את היכולת התעשייתית של ברית המועצות, והתמקדו בעיקר בתעשייה הכבדה. הן נאכפו ביד ברזל על תושבי ברית המועצות, והגשמת יעדיהן עלתה במחיר חייהם של מיליוני בני אדם. היו אלו תוכניות שאפתניות מאוד, שניסו לגרום לתיעוש מהיר של ברית המועצות על בסיס כלכלי רעוע. המהפכה התעשייתית ברוסיה החלה כבר במאה ה-19, אך לפני פרוץ המהפכה הבולשביקית היא עדיין פיגרה בהרבה אחרי מעצמות המערב. קצב התיעוש המהיר בתקופת שלטונו של סטלין הפך את ברית המועצות למעצמה תעשייתית, שיכלה להתחרות במדינות תעשייתיות מובילות באירופה, כמו גרמניה. הדרך לביצוע תוכניות החומש הייתה ריכוז מירב המשאבים של המדינה בתוכניות התיעוש, תוך התעלמות מהצרכים של האזרחים הסובייטים הפשוטים, ופגיעה בתעשיות הקלות שנועדו לספק את צורכיהם. מדיניות הקולקטיביזציה נועדה, בין השאר, לחסוך בידיים עובדות בחקלאות, ובכך לאלץ את המוני האיכרים לעבור לערים ולהפוך לפועלי תעשייה, כדי להאיץ את התיעוש של ברית המועצות.
משטרו של סטלין כפה על האיכרים קולקטיביזציה של החקלאות. התוכנית נועדה להחליף את החקלאות הכפרית המסורתית, שהתבססה על משקים קטנים שהשתמשו באמצעים פרימיטיביים לעיבוד האדמה, בחקלאות ריכוזית, המאורגנת בחוות גדולות, קולחוזים או סובחוזים, המשתמשים באמצעים מודרניים, כדי שניתן יהיה לייצר מזון באופן יעיל יותר. בפועל גרמה התוכנית להרס מעמד האיכרים בעלי הרכוש (שכונו "קולאקים"), לירידה דרסטית ברמת החיים של האוכלוסייה בברית המועצות בכלל והאוכלוסייה הכפרית בפרט, עד כדי גרימת רעב המוני, ולהתנגדות אלימה לשלטון הסובייטי בקרב האיכרים.
סטלין האשים את ה"הקולאקים" בירידה בייצור המזון, וכינה אותם פרזיטים קפיטליסטים שארגנו התנגדות לקולקטיביזציה. הם דוכאו בשיטות אכזריות תוך הכרזת מדיניות חיסול מעמד הקולאקים תוך הרג והגליה למחנות עבודה במזרח הרחוק כמו באזור קולימה הידוע לשימצה. הגדרת המילה "קולאק" התרחבה מהוראתה המקורית – בן מעמד האיכרים האמיד, לכל מי שהתנגד לקולקטיביזציה או נחשד כמתנגד לה, הגדרה שכללה אנשים רבים שהיו רחוקים מלהיות עשירים.
הקולקטיביזציה הכפויה גרמה לרעב המוני באזורים רבים והביאה למותם של מיליונים בשנים 1932 ו-1933, במיוחד באגן הוולגה התחתון באוקראינה (הולודומור). דובר אף על קניבליזם כתוצאה מן הרעב.
עלייתו לשלטון > הטיהורים הגדולים

בשנות השלושים של המאה ה-20 השיג סטלין כוח כמעט אבסולוטי כנגד מתנגדיו במפלגה הקומוניסטית ויריביו האידאולוגיים. למעשה הצליח סטלין לחסל פיזית את רוב אנשי הוועד המרכזי של המפלגה שהיו בזמנו של לנין (עד שבפרוץ מלחמת העולם השנייה נותרו רק שניים מהם, ויאצ'סלב מולוטוב וסטלין עצמו), ולמעלה ממחצית הצירים לוועידה המרכזית של המפלגה שהתכנסה בינואר 1934. האמצעים כנגד קורבנות אלו נעו מהגליה למחנות עבודה במזרח הרחוק, עד להוצאה להורג, או התנקשות כבמקרה של טרוצקי או רצח סרגיי קירוב. מאות אלפי אנשים נעצרו לפי "סעיף 58" שאסר על "פעילויות אנטי סובייטיות", ורבים חששו לחייהם ולחירותם.
סטלין נעזר במנגנון טרור גדול ומסועף של משטרה חשאית שנקראה בתחילתה צ'ה קה ולאחר מכן לסירוגין או גה פה או, נ.ק.ו.ד. וק.ג.ב.. בראשה עמדו גנריך יגודה, אשר הוצא להורג באשמת "טרוצקיזם" בשנת 1938, ולאחר מכן מחליפו יז'וב, ולבסוף לברנטי בריה.
חלון הראווה של הטיהורים הגדולים, היו משפטי הראווה, שכונו משפטי מוסקבה שנוהלו על ידי התובע אנדריי וישינסקי, אשר לאחר מכן שימש במגוון תפקידים, לרבות שגריר ברית המועצות באו"ם. במשפטים אלו הוכרחו גדולי הקומוניזם והמהפכה כזינובייב, קמנייב ובוכרין להתוודות על "פשעים" שלא ביצעו, על קשר כנגד הקומוניזם, לרוב בשיתוף מעצמה זרה כבריטניה, קשר שכלל גם ניסיון לרציחתו של סטלין. לאחר הווידוי הוצאו הנשפטים להורג.
השפעה הרסנית הייתה למשפטים אלו על הצבא האדום. עד שנת 1938 הוצאו להורג רוב אנשי הקצונה הבכירה, ובראשם המפקד המרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי. המדובר היה בטיהור של מאות קצינים, עד לדרגת מפקד פלוגה. הנזק ירד ממש עד לבסיס הצבא, והפך את הצבא האדום לגוף ענקי, אך מסורבל ונטול יכולת לפעולה עצמאית. הדבר בא לידי ביטוי במלחמה הרוסית פינית שבה סבל הצבא הסובייטי אבדות כבדות ובשלבים הראשונים של הפלישה הגרמנית לברית המועצות, שבה הובס הצבא הסובייטי ונאלץ לסגת משטחים נרחבים של ברית המועצות. חולשות הצבא נבעו מפיקוד לקוי, פוליטיזציה של הצבא ושרשרת פיקוד לקויה.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה התפנה סטלין לנקמה באויבים מבפנים. עמים שלמים, כגון גרמני הוולגה (אנ') בסראטוב או הטטרים (אשר גורשו מקרים) והצ'צ'נים, הוגלו מבתיהם ונשלחו למזרח הרחוק. זה היה מסע של טיהור אתני שזרע את זרעיהן של בעיות אתניות ולאומיות מהן סובלת רוסיה עד היום.
מבחינת יחסי החוץ הפכה רוסיה למעצמה, ובשנת 1949 ערכה את הניסוי הגרעיני ראשון שלה בפצצת "RDS-1", שהיה יריית הפתיחה במלחמה הקרה.
מבחינה פנימית הציג עצמו סטלין כמנהיג המלחמתי הדגול, שהוליך את ברית המועצות להישג אדיר, הציל אותה מן הגרמנים וניצח במלחמה. הטרור הפנימי נמשך, אך לא הגיע לשיאים אליהם הגיע בשנות השלושים.
מותו

ב-1953, ב־1 במרץ בלילה, אמר סטלין לשומרי ראשו שהם חופשיים לפני שהלך לישון. פעולה חריגה ביותר שכן ידוע שהיה בודק את שומרי ראשו בלילות ומוודא שהם ערניים. בשעות הצהריים עדיין לא נשמע קול מלשכתו ובערב הזעיקו השומרים המבוהלים את חברי הפוליטביורו לביתו. חרושצ'וב הגיע עם בריה ומלנקוב שהיו הבכירים הקרובים ביותר לסטלין באותה תקופה. שומרי הראש אמרו כי סטלין שכב על הרצפה שרוי בשתן של עצמו. היה זה רק בבוקר למחרת שחזרו חברי הפוליטביורו והזעיקו צוות רופאים, הרופאים ניסו לטפל בסטלין אך לאחר ארבעה ימים, ב־5 במרץ, נאלצו לקבוע את מותו משבץ.
לאחר מותו זכה סטלין להלוויה ממלכתית מפוארת. מאות אלפי אנשים הגיעו לראות את גופתו, עשרות ואולי אף מאות בני אדם נהרגו עקב הצפיפות הרבה באותו היום בבית האיגודים, שם הוצב ארונו. לאחר כמה ימים הועלה ארונו על עגלה לכיכר האדומה ושם נישאו הספדים לכבודו.
לאחר מותו של סטלין, הצטייר נרטיב דו-ממדי בעיתונות הישראלית. מצד אחד, עיתוני קול העם ועל המשמר הציגו את סטלין כאישיות נעלה, כגיבור-עם, כשמש העמים, כמבשר השלום העולמי וכמדינאי־על. מצד שני, שאר העיתונים הציגו את הישגיו המדיניים והשפעתו הרבה, כמו גם את הדרכים הרצחניות שבאמצעותן חתר להישגים.
מותו של סטלין גרם לזעזוע רב בעולם הקומוניסטי. פולחן האישיות הסתיים רק שנים לאחר מותו, בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית, בה הוקעו פשעיו בידי חרושצ'וב ב"נאום הסודי". הפצת תוכן הנאום חוללה שבר וזעזוע בקרב הקומוניסטים בעולם.
בשנים הראשונות שלאחר מותו הייתה גופתו החנוטה של סטלין מוצבת לצד גופתו של לנין במאוזוליאום של לנין במוסקבה. לאחר שמחליפו, ניקיטה חרושצ'וב, צבר כוח פוליטי די הצורך, וכחלק מקמפיין הדה-סטליניזציה שלו, בצעד סמלי הוצאה גופתו של סטלין ב-31 באוקטובר 1961 בלילה ונקברה בקבר רגיל בבית הקברות של חומת הקרמלין.
מורשתו ודעותיו

מדיניותו של סטלין על כל מאפייניה – רציחות, רעב המוני, הגליות למזרח, מחנות עבודה כפויה ועוד – אחראית למיליוני קורבנות בנפש. המספר המדויק אינו ידוע, ונתונים רשמיים לא פורסמו על ידי ממשלת ברית המועצות בשנים שלאחר מותו. יש המעריכים את המספר בין שמונה לעשרים מיליון קורבנות, בהתבסס על מפקדי אוכלוסין שנערכו בשנים 1926 עד 1939. לפי הערכה עדכנית של טימותי סניידר מדובר ב-2 עד 3 מיליון קורבנות. בהתבסס על כל זאת, היחס ההיסטורי המקובל אליו הוא כאל רודן אכזר ורוצח המונים, עד כדי כך שבשנות ה-80' עשה ההיסטוריון הגרמני ארנסט נולטה שימוש בטענת היותו של סטלין "רוצח המונים" כדי להסיר מגרמניה הנאצית את האחריות הבלעדית למלחמת העולם השנייה. עם זאת, יש כאלה שרואים אותו עד היום כמנהיג דגול, ותמונתו מופיעה לעיתים בהפגנות הן של מפלגות סטליניסטיות והן של לאומנים רוסים ברוסיה המודרנית.
מורשתו ודעותיו > סטלין וחיי המדע, התרבות והאמנות

בימי סטלין הגיע פולחן אישיותו לממדי ענק. רבים הסופרים והמשוררים, הקולנוענים והאמנים, שיצרו יצירות המהללות את דמותו. העיתונות פרסמה רק דברי תעמולה המשבחים אותו, ודיוקנו ניבט מכל פינה.
עם זאת, סטלין לא הסתפק בכך, ודרש שליטה של ממש בכל תחומי החיים. ידוע יחסו המיוחד, למשל, לסופר מיכאיל בולגקוב יוצר יצירת המופת האמן ומרגריטה. סטלין, שאהב אותו במיוחד על מחזהו "ימי הטורבינים", שיחק איתו משחק של חתול ועכבר, כאשר נתן לו משרה שהבטיחה את קיומו מחד גיסא, ושמר עליו בימי הטיהורים, ומאידך גיסא, מנע בעדו לצאת אל מחוץ למדינה, על מנת ליצור באופן חופשי. שיחת טלפון אישית מסטלין לבולגקוב שינתה את חיי בולגקוב, כשממובטל – הוא הפך למנהל אמנותי באחד מתיאטרוני מוסקבה. מבחינת סטלין היה זה מעשה פוליטי מחושב, כדי להפיץ את הסיפור על סטלין רחב הלב שהציל את בולגקוב, ובדרך זו להתחבב על האליטה האינטלקטואלית. "משחק" דומה שיחק גם עם הפסנתרנית מריה יודינה.
סטלין חילק את תחום המדע למדע "בורגני" או "דקדנטי", ולמדע "סוציאליסטי" או "מתקדם". לחלוקה זו לא היה בסיס מדעי של ממש, ולא הייתה שונה בהרבה מהחלוקה שנהגה בגרמניה באותה תקופה בין מדע "ארי" ומדע "יהודי". גישה זו השפיעה לרעה על ההתקדמות המדעית ברוסיה, לדוגמה: התעקשותו של סטלין על גרסה של לאמארקיזם, שקודמה על ידי הביולוג טרופים ליסנקו, שלפיה הגורם להתפתחות המינים אינו התורשה אלא הסביבה. התעקשות זו תקעה את מדעי הביולוגיה בברית המועצות הרחק מאחור למשך שנים. לא היה זה ויכוח תאורטי בלבד; כל מי שהתנגד לליסנקו ולשליטתו במדע הביולוגיה, או שחקר את התפתחות המינים דרך התורשה, הסתכן ממש במעצר, בהגליה או בהוצאה להורג.
עיטורים ומדליות

יוסיף סטלין עוטר בשלל מדליות ועיטורים. אשר את רבים מהם העניק לעצמו או גרם לכך שיוענקו לו.
| שם העיטור | מספר זכיות |
| --- | --- |
עיטור הניצחון: 2
עיטור לנין: 3
עיטור הדגל האדום: 3
עיטור סובורוב (דרגה ראשונה): 1
גיבור הרפובליקה העממית של מונגוליה: 1
| שם המדליה | מספר זכיות |
| --- | --- |
"20 שנה לייסוד הצבא האדום": 1
על השתתפותו בהגנת מוסקבה: 1
על ניצחון הצבא האדום במלחמת העולם השנייה: 1
על ניצחון הצבא האדום נגד יפן: 1
800 שנה לעיר מוסקבה: 1
לקריאה נוספת

סיימון סבאג מונטיפיורי, תרגום: מנשה ארבל, סטלין הצעיר, הוצאת דביר, 2010
סיימון סבאג מונטיפיורי, תרגום: מנשה ארבל, סטלין חצר הצאר האדום, זמורה ביתן ויבנה, 2006
אדוארד רדזינסקי, סטלין, ספרית מעריב, 2005
סלבוי ז'יז'ק (עורך), סטלין: על המטריאליזם ועל הלשון, הוצאת רסלינג, 2003
יצחק דויטשר, סטלין: ביוגרפיה פוליטית, כתבים, 1951
ריצ'רד אוברי, הדיקטטורים, עם עובד, 2006
יהושע רובנשטיין, הימים האחרונים של סטלין, ידיעות ספרים, 2019.
לואיס פישר, יוסף סטאלין - חייו ומותו, נ' טברסקי, 1953.
סטיבן קוטקין, Stalin: Paradoxes of Power, 1878-1928;‏ Stalin: Waiting for Hitler, 1929-1941.‏ הוצאת פנגווין, 2014 ו-2017.
לזלי מנוויל

| --- | --- |

לזלי מנוול
 לידה:  12 במרץ 1956 (בת 69) ברייטון, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1974 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות התיאטרון איטליה קונטי 
 בן או בת זוג:  גארי אולדמן (1987–1990)  ג'ו דיקסון (2000–2004) 
 צאצאים:  Alfie Oldman 
 פרסים והוקרה:  חוג מבקרי הסרטים של לונדון לשחקנית הבריטית של השנה (2003)  פרס מועצת המבקרים הלאומית לשחקנית הטובה ביותר (2010)  פרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר (2014)  חוג מבקרי הסרטים של לונדון  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית  קצינה במסדר האימפריה הבריטית 
 פרופיל ב-IMDb
 
לזלי מנוויל, OBE (באנגלית: Lesley Manville; נולדה ב-12 במרץ 1956) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה. לעיתים קרובות שיתפה פעולה עם הבמאי מייק לי. על הופעתה בסרט "הכל או לא כלום" מ-2002 ובסרט "עוד שנה" מ-2010 זכתה מנוויל בפרס חוג מבקרי התיאטרון של לונדון לשחקנית השנה. היא גם זכתה בפרס "National Board of Review" לשחקנית הטובה ביותר על הסרט "עוד שנה" והייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
למנוויל הופעות רבות בתיאטרון בהן במחזה "כטוב בעיניכם" (הלהקה השייקספירית המלכותית, 1985), "יחסים מסוכנים" (הלהקה השייקספירית המלכותית, 1986), "חומריו האפלים" (התיאטרון המלכותי הלאומי, 2005), "האלכימאי" (התיאטרון הלאומי, 2006), "הכל אודות אמא" (אולד ויק, 2007) ו-"שש דרגות לקרבה" (אולד ויק, 2010). ב-2012 הייתה מנוויל מועמדת לפרס אוליבייה על תפקידה במחזה "Grief" מאת מייק לי (התיאטרון הלאומי, 2011). ב-2014 זכתה בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בהפקה מחודשת של המחזה "רוחות" (תיאטרון אלמיידה, 2013).
ביוגרפיה > חיים אישיים

בעלה הראשון של מנוויל היה גארי אולדמן אותו פגשה בעבודתה בתיאטרון רויאל קורט. ב-1989 עזב אותה אולדמן, שלושה חודשים אחרי הולדת בנם אלפי. בין השנים 2000 ו-2004 הייתה נשואה לשחקן ג'ו דיקסון. נכון ל-2007 מנוויל התגוררה באיסט גרינסטד שבמערב סאסקס יחד עם בנה.
פילמוגרפיה חלקית > קולנוע

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1985 | לרקוד עם זר | Dance with a Stranger | מריאן |  |
| 1987 | סמי ורוזי עושים את זה | Sammy and Rosie Get Laid | מרג'י |  |
| 1987 |  | High Season | קרול |  |
| 1988 | ציפיות גדולות | High Hopes | לטישה בות'-בריין |  |
| 1989 | הפירמה | The Firm | סו ביזל |  |
| 1996 | סודות ושקרים | Secrets & Lies |  |  |
| 1999 | מילק | Milk | פיונה |  |
| 1999 | טופסי טרווי | Topsy-Turvy | לוסי גילברט |  |
| 2002 | הכל או כלום | All or Nothing | פני |  |
| 2004 | וירה דרייק | Vera Drake | גברת ולס |  |
| 2005 |  | The Great Ecstasy of Robert Carmichael | שרה קרמייקל |  |
| 2007 |  | Richard Is My Boyfriend | אמא |  |
| 2007 |  | Sparkle | ג'יל |  |
| 2010 | עוד שנה | Another Year | מרי |  |
| 2010 | רחם | Womb | ג'ודית |  |
| 2012 | ספייק איילנד | Spike Island | מרגרט |  |
| 2013 | רומיאו ויוליה | Romeo and Juliet | האומנת |  |
| 2013 |  | A Five Star Life | קייט שרמן |  |
| 2014 | מליפיסנט | Maleficent |  |  |
| 2014 | מר טרנר | Mr. Turner | מרי סומרוויל |  |
| 2015 |  | Molly Moon and the Incredible Book of Hypnotism | מיס אדרסטון |  |
| 2016 |  | Rupture | ד"ר ניימן |  |
| 2017 | המפסטד שלי | Hampstead | פיונה |  |
| 2018 | חוטים נסתרים | Phantom Thread | סיריל וודקוק |  |
| 2019 | מליפיסנט: אדונית הרשע | Maleficent: Mistress of Evil | פליטל |  |
| 2019 | אהבה פשוטה | Ordinary Love | ג'ואן |  |
| 2020 | לא ממושמעות | Misbehaviour | דולורס הופ |  |
| 2020 | תן לו ללכת | Let Him Go | בלאנצ' וויבוי |  |
| 2022 | גברת האריס נוסעת לפריז | Mrs. Harris Goes to Paris | איידה האריס |  |
| 2024 | Back to Black | Back to Black | סינתיה ויינהאוס |  |
| 2024 | קוויר | Queer | ד"ר קוטר |  |
| יפורסם בהמשך |  | Cold Storage |  |  |
| יפורסם בהמשך |  | The Critic | אנאבל לאנד |  |
תפקידים בתיאטרון

| שנה | שם | תפקיד | תיאטרון | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1978 | Savage Amusement | אלי | RSC - Warehouse |  |
| 1978 | The Sons of Light | האחות קרוי | RSC - Warehouse |  |
| 1980 | Fear of the Dark | ג'ן | הלהקה השייקספירית המלכותית |  |
| 1981 | Chorus Girls |  | תיאטרון רויאל, סטרטפורד |  |
| 1978 | Who Needs Enemies? | סטודנטית שנייה | RSC - Warehouse |  |
| 1981 | Borderline |  | רויאל קורט | מאת מקס סטפורד קלארק |
| 1981 | ריטה, סו ובוב גם | סו | רויאל קורט | מאת אנדראה דאנבר |
| 1982 | נשים בצמרת | גריזלדה הסבלנית | רויאל קורט | מאת קריל צ'רצ'יל |
| 1983 | Falkland Sound |  | רויאל קורט |  |
| 1984 | The Pope's Wedding | פאט | רויאל קורט |  |
| 1984 | הצילו | ליז | רויאל קורט |  |
| 1985 | Philistines | פוליה | הלהקה השייקספירית המלכותית |  |
| 1985 | The Dead Monkey | דולורס | הלהקה השייקספירית המלכותית |  |
| 1985–1986 | כטוב בעיניכם | פיבי | התיאטרון השייקספירי המלכותי (RST) |  |
| 1986 | יחסים מסוכנים | ססיל | הבור במרכז האמנויות ברביקן |  |
| 1989 | Serious Money | סקילה | רויאל קורט |  |
| 1989 | American Bagpipes | סנדרה | רויאל קורט |  |
| 1989 | גן הדובדבנים | ואריה | תיאטרון אולוויץ' |  |
| 1990 | שלוש אחיות | נטשה | תיאטרון רויאל קורט |  |
| 1990 | העלמה יוליה | העלמה יוליה | תיאטרון גריניץ' |  |
| 2005 | Some Girl(s) | לינדזי | תיאטרון גלגול |  |
| 2005 | חומריו האפלים | גברת קולטר | התיאטרון הלאומי |  |
| 2006 | עמודי החברה | לונה | התיאטרון הלאומי |  |
| 2006 | האלכימאי | דול קומון | התיאטרון הלאומי |  |
| 2007 | הכל אודות אמא | מנואלה | אולד ויק |  |
| 2008 | Her Naked Skin | סיליה קיין | התיאטרון הלאומי |  |
| 2010 | שש דרגות לקרבה | אויסה קיטרדג' | אולד ויק |  |
| 2011 | Grief | דורותי | התיאטרון הלאומי |  |
| 2013 | רוחות | הלן אלווינג | תיאטרון אלמיידה |  |
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | פרויקט | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | פרס באפט"א לטלוויזיה | שחקנית המשנה הטובה ביותר | הכתר | מועמדות |  |
| 2024 | פרס אמי לבידור בפריים טיים | שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה | הכתר | מועמדות |  |