stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סבלי טרטקובר
אישיותו

בני זמנו של טרטקובר תיארו אותו כג'נטלמן בעל גינוני אצולה. האמן הבינלאומי האמריקאי הנס קמוך כתב כי כאשר ניסו המארגנים של טורניר שנערך במיוחד כדי לאפשר לו לזכות בפרס כספי גבוה, למנוע את הפרס מאמן הונגרי שניצח במפתיע ולהעבירו לטרטקובר, זה האחרון: "החזיר קידה ליושב ראש התחרות וקרע את שטרות הכסף, כשהוא נמנע בקושי מלזרוק אותם בפרצופו". אותו קמוך זוכר גם את יכולתו הרטורית המרשימה, כישרון שאיפשר לו בהזדמנות אחת לצדד בהצעה שכמעט ונדחתה על הסף. הדוקטור הרהוט הצליח לשנות את דעתם של כל האמנים המכונסים בטורניר וההצעה עברה לבסוף ברוב גדול: רק טרטקובר עצמו הצביע נגדה. האמן הבריטי הארי גולומבק סיכם את יכולתו האינטלקטואלית של טרטקובר כ"תערובת מודרנית של שפינוזה ווולטייר".
יותר מכל אהב עולם השחמט את פתגמיו של טרטקובר, המצוטטים למכביר. האמן האמריקאי דניס מונוקרוסוס כינה אותו "הפתגמאי הטוב ביותר" של המשחק. להלן כמה מאמרותיו המפורסמות:
"תמיד עדיף להקריב את כלי היריב"
"הטעויות נמצאות כולן על הלוח, מחכות להיעשות"
"המנצח במשחק הוא מי שעשה את הטעות הלפני-אחרונה"
בתשובה לשאלה מדוע הפסיד חמישה משחקים ברציפות בטורניר: "היה לי כאב שיניים במשחק הראשון; בשני - כאב ראש; בשלישי היה זה התקף של ראומטיזם; ברביעי לא הרגשתי טוב. ובחמישי? ובכן, האם חייב אדם לנצח כל משחק?!"
ספרים שכתב

500 Master Games of Chess by Savielly Tartakower and Julius du Mont, Dover Publications, June 1, 1975, ISBN 0-486-23208-5. (Previously published in two volumes by G. Bell & Sons, 1952.)
Bréviaire des échecs, one of the best known introductory texts for chess in the French language.
My Best Games Of Chess 1905-1954 by S.G. Tartakower, Dover Publications, 1985, ISBN 0-486-24807-0.
Xavier Tartakover, Tartakover vous parle
משחקים מוסברים (באנגלית) > 1909

סבלי טרטקובר מול קרל שלכטר, 9.3.1909, "Saucy Tart" - 4 Pieces Sacrified by Tartakower
רודולף שפילמן מול  סבלי טרטקובר  22.6.1909, Before Tal and Nezhy, there was Rudolf Spielmann
משחקים מוסברים (באנגלית) > 1924

חוסה ראול קפבלנקה מול סבלי טרטקובר, 23.3.1924, Timeless Chess Lesson by Capablanca
הערות שוליים

↑  Le Championnat  de France  D'echecs, באתר Heritage des Echecs Francais
↑  Savielly Tartakower vs Rafael Domenech (1934), www.chessgames.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283652405171  PLWABN: 9810569148205606  BIBSYS: 90068558  BnF: cb119260539 (data)  GND: 107565404  ISNI: 0000 0000 7974 6251  LCCN: n84237961  LNB: 000300158  NKC: mzk2008469309  NLA: 35539651  NTA: 068505671  RERO: 02-A000160865  SELIBR: 271903  SUDOC: 027155315  Trove: 989317  VIAF: 46767749   WorldCat (עם VIAF): 46767749
בית הכנסת בווינסנס

| --- | --- |

חזית בית הכנסת בווינסנס   תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 כתובת:  30 rue Céline-Robert, Vincennes, France
 מיקום:  ווינסנס
 מדינה:  צרפת צרפת
 זרם:  אשכנז
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  13 בנובמבר 1903 – 5 בספטמבר 1907 (3 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  5 בספטמבר 1907
 אדריכל:  ויקטור טונדו
 מידות
 קומות:  2
 מידע טכני
 קיבולת:  160 מתפללים
 
 קואורדינטות:  48°50′52″N 2°25′11″E﻿ / ﻿48.84768222206752°N 2.4196092389794965°E﻿ / 48.84768222206752; 2.4196092389794965
 www.synagogue-vincennes 
 he
 
בית הכנסת של וינסנס (באנגלית: Vincennes Synagogue) הוא אחד ממספר בתי כנסת שמומנו על ידי הפטרון הבנקאי דניאל איפלה בעיירה וינסנס הצמודה לפריז.
מיקום

בית הכנסת ממוקם בעיירה ווינסנס, הנמצאת בחבל איל-דה-פרנס מחוז ואל-דה-מארן. מצד דרום-מזרח העיירה גובלת בעיר הבירה הצרפתית, פריז. בית הכנסת ממוקם ברחוב 30 rue Céline-Robert. תחנת המטרו הקרובה ביותר לבית הכנסת היא Saint-Mandé-Tourelle קו 1.
בית הכנסת האשכנזי

אחרי מלחמת צרפת–פרוסיה ( 19 ביולי 1870–10 במאי 1871), העיירות סן מנדה ווינסנס צמחו משמעותית כתוצאה מהגירה מחבל אלזס-לורן שהיה בשליטת הקיסרות הגרמנית, פרוסית. כתוצאה משינוי דמוגרפי זה החליטה רבנות הקהילה היהודית של פריז בשנת 1901, להקים קהילה יהודית עצמאית בסן-מנדה (אנ'), שתכלול יהודים מוינסנס (אנ') והמחוזות הסמוכים לה. בתחילה היו רוב היהודים מאלזס, שהובאו לאזור על ידי ממשלת צרפת ב-1870. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הגיעו לוינסנס משפחות יהודיות רבות גם ממרכז אירופה, שנמלטו מעוני ופוגרומים. ב-31 במאי 1902 הרב הראשי של יהודי פריז דוד לאון מינה את הרב וילרד לעמוד בראש הקהילה החדשה. המימון לבניית הקהילה החדשה ובית הכנסת נתקבל מהפטרון הבנקאי דניאל איפלה שמימן הקמת בתי כנסת בעיר טור ובפריז. לבניית בית הכנסת דניאל איפלה הזמין את הארכיטקט ויקטור טונדו  ומטעם קהילת יהדות פריז הוצב לוסיין היסס על הפיקוח. ב-13 בנובמבר 1903, הקהילה רכשה שטח אדמה ברחוב סלין רוברט 30, כדי לבנות עליו את בית הכנסת. טקס חנוכת בית הכנסת התקיים ב-5 בספטמבר 1907. התפילות התנהלו על פי המסורת ובסגנון עדות אשכנז. בית הכנסת היה אחד מבתי הכנסת הבודדים בצרפת שפעל כמעט ברציפות מאז הקמתו ועד היום, גם בתקופת ממשלת וישי.
מבנה בית הכנסת

בית הכנסת יכול להכיל 160 איש. הוא ממוקם בחצר המאכלסת גם את ביתו ומשרדיו של רב הקהילה. מרפסת, עם מגן דוד חצוב על הגמלון, מובילה לחדר התפילה. חזית בית הכנסת מעוטרת בלוחות הברית המוצבים על ראש גמלון הגג. ארקדות עיוורות (עמודי קשתות עיוורים ללא אפשרות מעבר דרכם) וחלון ורד מאבן מעטרים את המבנה. מעל הכניסה בתוך בית הכנסת, נמצאת עזרת הנשים. גם בקומת הקרקע, באזור האחורי ישנם מקומות לנשים וילדים, שהופרדו ממקומות התפילה של הגברים באמצעות וילון. בקצה המזרחי של אולם התפילה נמצא ארון הקודש. כמקובל בבתי הכנסת של הרבנות הראשית האשכנזית, הבימה עומדת מול ארון הקודש. להארת אולם התפילה, ישנם שלושה חלונות קשתיים חצי עגולים עם ויטראז' הממוקמים בקיר המזרחי, מעל ארון הקודש ושלושה זוגות חלונות בקומה הראשונה בקיר המערבי, מאחורי עזרת הנשים.
בית הכנסת הספרדי

בשנת 1960, בעקבות זרם של פליטים יהודים שהגיעו מצפון אפריקה, החליטה קהילת וינסנס להקים בית כנסת בנוסח הספרדים, בשונה מנוסח אשכנז שהיה מקובל עד אז במקום. נוסח התפילה שאומץ דומה למנהג התוניסאי.
בפברואר 2005 נחנך בית הכנסת הספרדי, שנקרא "בית רפאל", במבנה הצמוד לבניין בית הכנסת האשכנזי. הכניסה לבית הכנסת היא מהצד הצפוני של החצר. סגנון בית הכנסת שונה בתכלית מסגנון בית הכנסת האשכנזי. הקירות לבנים טהורים, עם פמוטי כסף רבים על פי המסורת הספרדית, הבימה ממוקמת באמצע אולם התפילה. עזרת הנשים בקומה הראשונה, על קירות מערב, צפון ודרום, ללא מעקה, אך מוגנת בלוחות זכוכית.
המרכז הקהילתי "תקווה" הוקם ממול בית הכנסת מעבר לרחוב. המרכז כולל תלמוד תורה, כיתות "חדר" ואולמות אירועים.
לקריאה נוספת

Dominique Jarrassé: Guide du Patrimoine Juif Parisien. Parigramme, Paris 2003, ISBN 2-84096-247-0, S. 91–92.
הערות שוליים

↑  Synagogue, www.pop.culture.gouv.fr
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7632586-6 
הכניסה לבית הכנסת של ווינסנס מרחוב סלין רוברט 30.
פנים בית הכנסת הספרדי בווינסנס. ניתן לראות את מחיצות הזכוכית בעזרת הנשים ואת הבמה שבמרכז אולים התפילה 
 
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
בית הכנסת האיטלקי (ירושלים)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מדינה:  ישראל 
 נוסח תפילה:  נוסח איטליה
 
 קואורדינטות:  31°46′49″N 35°13′07″E﻿ / ﻿31.78016667°N 35.21861111°E﻿ / 31.78016667; 35.21861111
 he
 
בית הכנסת האיטלקי המכונה גם בית הכנסת כמנהג בני רומה או בית הכנסת האיטלקי של קונליאנו ונטו הוא בית כנסת הממוקם ברחוב הלל 25 בירושלים.
העיירה קונליאנו ונטו ויהודיה

העיירה קונליאנו ונטו ממוקמת כ-60 ק"מ מצפון לוונציה. המשפחה היהודית הראשונה השתקעה בעיר בשנת 1398 לערך, לאחר שהוזמנה להתגורר בה ולעסוק בהלוואה בריבית. בשנת 1490 הורשה יהודי בשם מנדולין להקים בביתו בית כנסת קטן, וכן לייסד בית קברות יהודי בעיר. ממקום זה התפתחה וגדלה הקהילה היהודית במקום. ב-1637 רוכזו ונסגרו היהודים בגטו, ואז ככל הנראה נבנה בית הכנסת החדש שצורתו מוכרת היום מהמבנה בירושלים. לבית כנסת זה הוכנס ארון הקודש שהיה בבית הכנסת הקודם. בית הכנסת הנוכחי נחנך בשנת 1701, כפי הכתוב בכתובת השמורה בבית הכנסת עד היום. במהלך מאה השנים האחרונות שופץ ועוטר בית הכנסת מספר פעמים.
העיירה קונליאנו ונטו ויהודיה > סגירתו של בית הכנסת באיטליה

בעקבות האמנציפציה שהתרחשה במאה ה-19, החלו יהודים לעזוב את הערים הקטנות ולהתיישב בערים הגדולות והחשובות יותר. כך קרה שעיירות קטנות התדלדלו מהאוכלוסייה היהודית שבהן, ובתי כנסת מפוארים התרוקנו. העיר קונליאנו ונטו עברה אף היא תהליך דומה, וסמוך לשנת 1900 נסגר בית הכנסת, ואחת היהודיות הבודדות שנשארו לגור בעיירה הופקדה על שמירת המפתח לבניין.
מעבר בית הכנסת לירושלים

בשנת 1951 החליטו כמה אישים שעלו לירושלים מאיטליה, ובהם הרב ד"ר מנחם עמנואל הרטום, משה הכהן פיראני, וד"ר שלמה אומברטו נכון, לנסות ולהעביר את בית הכנסת לירושלים. בשנת תשי"ב, 1952, נחנך בשנית בית הכנסת בירושלים, בקומה השנייה של בניין בית הספר שמידט לשעבר, שפעל בו באותה העת גם בית הספר התיכון הדתי 'מעלה'. המשתתפים בטקס היו חברי הקהילה האיטלקית בירושלים, חלקם ירושלמים ותיקים וחלקם פליטים שהגיעו ארצה לאחר השואה. טרם הבאתו של בית הכנסת מאיטליה, התפללה הקהילה היהודית האיטלקית החל משנת 1940 באחת מכיתות בית ספר שפיצר שברחוב הנביאים.
מעבר בית הכנסת לירושלים > הבאת הריהוט לבית הכנסת

באמצע שנות ה-60 פסק בית הספר 'מעלה' לפעול במקום, והיו שרצו להרוס את הבניין, עם זאת, בזכות בית הכנסת הבניין כולו שומר בהקפדה. ד"ר אומברטו נכון עסק בעבודת איסוף רציפה של פריטים יהודיים מאיטליה בחדרים הסמוכים לבית הכנסת, עד לפטירתו בשנת 1974. האדריכל דוד קאסוטו מונה לנהל את האתר. פריטי יודאיקה המשיכו להגיע, ועיריית ירושלים הוסיפה עוד חדרים על אלה שהיו כבר בידי הקהילה. בשנת 1982 נפתח רשמית מוזיאון יהדות איטליה, אשר בית הכנסת הוא מרכזו עד היום.
לצד דלתות ארון הקודש ניצבים שני עמודים המשורגים בעלי גפן המציינים את העמודים יכין ובועז בבית המקדש.
מבנה בית הכנסת

בית הכנסת מעוצב כמעט באופן זהה לזה שהיה קיים באיטליה. ארון הקודש עשוי מעץ, ועטוי עלה זהב. חלקו המרכזי והעתיק יותר של הארון מעוטר בסגנון בארוקי. משני צידי דלתות הארון ניצבים שני עמודים, עיצוב האופייני לארונות קודש באותה תקופה. בתוך הארון ספרי תורה עתיקים. הטס התלוי בצדם הקדמי של ספרי התורה מקביל לחושן שהיה עונד הכהן הגדול, ומשובצות בו שתים עשרה אבנים כנגד שנים עשר השבטים.

את ההיכל מעטרות כתובות עבריות מהכתובים. הדיפון הסובב את בית הכנסת עשוי מעץ דובדבן, והספסלים מעץ אגוז. הריהוט הובא בשלמותו מבית הכנסת המקורי. 

עזרת הנשים כיום אף היא דומה לזו בבית הכנסת המקורי, אם כי הגדלים היו מעט שונים. המחיצה בין עזרת הנשים לגברים נאמנת למקור. המחיצות ניתנות לפתיחה כך שנשות הקהילה יכולה לצפות טוב יותר בשעת הצורך במתרחש בעזרת הגברים.
מחוץ לבית הכנסת- במבואה- ניצב כיור מקורי שהובא אף הוא מאיטליה. הכיור עשוי שיש אדום, ומעל לברזים יש דמויות שיש, אשר שבורות באוזן, באף ובפה. את השבר עשה הרב האיטלקי המקורי של בית הכנסת, על מנת שדמויות אלו לא יחשבו לפסלים בבית הכנסת. הכיור מתפקד היטב, וגם כיום משתמשים בו המתפללים.
בית הכנסת היום

בית הכנסת היום הוא חלק ממוזיאון יהדות איטליה, והכניסה אפשרית אליו בימים א-ה, לפי שעות הפתיחה של המוזיאון. בית הכנסת ממשיך לשמש מקום תפילה לקהילת יוצאי איטליה. ישנן תפילות בשבתות וחגים, נערכות בו שמחות של הקהילה והוא משמש כמקום כינוס לקהילה. בבית הכנסת מתפללים בנוסח איטליה, ובנוסף למספר מנינים איטלקיים זעירים בירושלים ובנתניה, הוא בין הבודדים בעולם, מחוץ לאיטליה, שבו מתקיימת תפילה בנוסח זה.
בית הכנסת בתרבות

בשנת 1993 יצא סרט הדרמה הישראלי שלג באוגוסט בבימויו וכתיבתו של חגי לוי, אשר גיבור הסרט הוא בן במשפחה השייכת לקהילת יוצאי איטליה בירושלים שחייה התרבותיים מרוכזים בבית הכנסת האיטלקי בירושלים והם מדברים באיטלקית מתובלת במילים בעברית.
לקריאה נוספת

ראובן גפני, מקדש מעט בתי כנסת מוכרים ונסתרים בירושלים, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, 2004, עמ' 179-184.
אתר מוזיאון יהדות איטליה על שם ש.א. נכון
דף הפייסבוק של מוזיאון יהדות איטליה
מחזורי תפילה לפי מנהג בית הכנסת האיטלקי בירושלים, בעריכת הלל משה סרמוניטה ואנג’לו מרדכי פיאטלי.
הערות שוליים

↑  השם "כמנהג בני רומה" ניתן לבית הכנסת בזמן ייסודו בזמן המנדט הבריטי. הימים, ימי מלחמת העולם השנייה ומייסדיו לא רצו לציין את השם "איטליה" שהייתה באותו זמן במצב מלחמה עם בריטניה.
↑  ראובן גפני, מקדש מעט בתי כנסת מוכרים ונסתרים בירושלים, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, 2004.
↑  יש מניין איטלקי בלילי שבת המתקיים בבית הכנסת אהל נחמה ברחוב שופן בירושלים, ובשבת בבוקר יש מניין איטלקי המתקיים בבית הספר אוולינה דה רוטשילד ברחוב בן לברט בירושלים. ראו הלל משה סרמוניטה ואנג'לו מרדכי פיאטילי, מחזור ליום כיפור כמנהג בני רומא, ירושלים תשע"ח, עמ' 11 בהקדמה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302358705171  ISNI: 0000 0001 2300 6147  LCCN: n2001056917  VIAF: 156478251   WorldCat (עם VIAF): 156478251 
ארון הקודש של בית הכנסת, המתוארך לראשית המאה ה-17
מבט מקרוב על הפרוכת. שימו לב לציור האריה מול התרנגול
ינה ארנסט (ביוכימאי)

| --- | --- |

 לידה:  16 באפריל 1895 באיה, הונגריה 
 פטירה:  1 במרץ 1981 (בגיל 85) פץ', הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  אוניברסיטת ארז'בט (1924) 
 
ינה ארנסט (בהונגרית: Ernst Jenő; באיה, 16 באפריל 1895 – פץ', 27. בפברואר 1981) היה ביופיזיקאי יהודי-הונגרי, ביוכימאי, רדיוביולוג, פרופסור באוניברסיטה, חבר מן המניין של האקדמיה ההונגרית למדעים. הוא היה דמות יוצרת של מחקרי הביופיזיקה בהונגריה במאה ה-20. מחקריו המשמעותיים ביותר התמקדו בחקר תהליכים ביופיזיים-ביוכימיים ברקמת השריר. בין היתר, הוא קשור לגילוי תופעת אובדן נפח השרירים במהלך פעילות השריר (אפקט ארנסט) והקשר שלו לתהליכים הביו-אלקטריים בסיבי שריר ולסידור מחדש של חלבוני השריר (תאוריית התגבשות השרירים). בקשר עם תעבורת האנרגיה של רקמות השרירים הוא פיתח את תאוריה של גירויים של המוליכים למחצה ותיאר את התופעות של ויסות החום (thermosmosis) ושל ה-thermofusion, אשר ממלאים תפקיד חשוב במחזור החומר. בשנת 1947 הקים את הקתדרה הראשונה בהונגריה לביופיזיקה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פץ' והיה ראש הקתדרה הראשון עד 1971.
קורות חיים

ינה ארנסט נולד במשפחת סוחרים יהודית ענייה, כילד השמיני במשפחה. הוריו היו לאיוש ארנסט ופאולה קופר. הוא למד בבתי ספר יסודיים ותיכוניים בעיר הולדתו. את לימודיו הגבוהים החל באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) בשנת 1913. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לשירות צבאי ולחם בחזית המזרחית. הוא נפל בשבי רוסי בשנת 1915 ולא הורשה לחזור הביתה להונגריה עד 1920. לאחר שובו המשיך את לימודיו באוניברסיטת ארז'בט למדעים בעיר פץ' בשנת 1923. שם קיבל את התואר ברפואה בשנת 1924. כבר בשנת 1923 עבד כמתמחה במכון הרוקחות באוניברסיטה, שם בין השנים 1926–1928 עבד כמרצה ללא תשלום בפיקוחו של הרופא והבקטריולוג היהודי-הונגרי גזה מנספלד. בשנת 1928 מונה כמרצה בכיר בנושא "אלמנטים פיזיים של פונקציות איברים". בנוסף לקתדרת ההוראה שלו, משנת 1928 עבד גם כמרצה במכון לפיזיקה רפואית של האוניברסיטה ומשנת 1932 במחלקה לכימיה רפואית. בין השנים 1929 לבין 1932, ואחר כך מ-1933 עד 1935, היה עמית מחקר במלגה. משנת 1935 ערך את הרצאותיו בביופיזיקה כפרופסור באוניברסיטה, אך קריירת ההוראה שלו הופסקה עם כניסתו לתוקף של החוק היהודי השני בשנת 1939. הוא פוטר כיהודי, ומשנת 1939 עד 1943 עבד במעבדה לביוכימיה של הפרופסור זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בסגד אלברט סנט-גיירגי שהזמין אותו לעבודה במעבדה.
בשנת 1944 נאלץ להיכנס לגטו של העיר פץ' ונלקח בכוח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) במוהאץ'. באוקטובר 1944, בעת השתלטותה של מפלגת צלב החץ על השלטון נמלט משירות העבודה והצליח לשרוד את השואה. בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, המשיך בקריירת ההוראה שלו באוניברסיטת ארז'בט של פץ'. בשנת 1947 קיבל מחלקה משלו ומונה כפרופסור מן המניין לפיזיקה רפואית (לימים ביופיזיקה). במסגרת הארגונית של האוניברסיטה לרפואה של פץ', שהפכה עצמאית בשנת 1951, עבד כראש המחלקה עד שנת 1971, במקביל היה גם מנהל המכון לביופיזיקה. לאחר פרישתו המשיך לעבוד כפרופסור על חוזה בין השנים 1971 ל-1980.
בנוסף לקריירה המדעית הוא לקח תפקיד בחיים הציבוריים. הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה בשנת 1945 ושמר על חברותו בארגונים היורשים את המפלגה עד סוף ימיו.
פעילותו

תחום המחקר העיקרי שלו היה ביופיזיקה, חקר החוקים הפיזיקליים של תהליכים פיזיולוגיים ביצורים חיים. עם מחקריו בתחום זה הוא צבר מוניטין בינלאומי, ואחרון חביב - לאחר עידן המחקר הניסויי המוקדם שסימן בין היתר ג'נו ג'נדרסיק וננדור קלוג - הוא גם מכבד את האינדיבידואליות היוצרת בית הספר של הביופיזיקה ההונגרית המודרנית. מחקר.
כבר בתחילת דרכו, בשנותיו בפץ' ובסגד (1926–1943), ביצע מחקר על ביוכימיה של השרירים, שקבע את הכיוון העיקרי של התעניינותו המדעית המאוחרת. בשנות העשרים של המאה העשרים הוא חקר לעומק את היחסים בין תנועת השרירים לבין מבנה הרקמה המיקרוסקופי של השריר, תופעת אובדן הנפח בזמן תפקוד השרירים. הוא מצא כיניתן למדוד ירידת נפח בסדר גודל של 5•10-5 על ידי כיווץ שרירים. הוא רצה להשתמש באפקט ארנסט כדי לאמת את תאוריית חילוף החומרים של החומצה לקטית על ידי חתן פרס נובל אוטו פריץ מאירהוף, ובמשך שנתיים שני המדענים ניהלו דיון מדעי ער על המנגנונים הביופיזיים העומדים בבסיס כיווץ השרירים בכתב העת Pflügers Archiv. הוויכוח הסתיים ב"ניצחון" של ארנסט, אשר הוכיח בשנת 1933 במחקרו על זרימת האנרגיה של רקמת השריר שתופעת דלדול הנפח קשורה לתהליכים ביו-חשמליים ברקמת השריר (התמרה חושית), לגירויים המתפשטים בסיבי השריר ולזרם הפעולה. הוא זיהה כי כתוצאה מתהליכים אלה, מולקולות חלבוני השריר מתארגנות באופן דומה להיווצרות מבני גבישים (תאוריית התגבשות השרירים). הוא היה הראשון שתיאר את תהליך חילוף היונים על פני קרום סיבי השריר (נתרן), החלפת Na+–K+, והקינטיקה כימית של מים ואשלגן קשורים כימית בקשר להולכת רקמות השריר. בהתבסס על תובנות אלה, הוא פיתח את תאוריית המוליכים למחצה שלו לגירויים ביו-אלקטריים, שעסקה גם בסוגיות היסודיות של ביו-קיברנטיקה.
בנוסף לספריו ולספרי הלימוד, הוא פרסם כמאתיים פרסומים ומאמרים מדעיים בהונגריה ומחוצה לו (הוא פרסם את פרסומיו בגרמנית ובאנגלית בשם יוג'ין ארנסט). משנת 1966 ערך יחד עם ברונו פרנץ שטראוב (לימים גם נשיא הונגריה) את כתב העת Acta Biochimica et Biophysica, בין השנים 1956–1964 היה חבר במערכת של כתב העת "מדע הונגרי".
פעילותו > חברות והכרות ארגוניות

ביולי 1946 הוא נבחר לחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים, ובדצמבר אותה שנה הועלה לחברות מלאה. משנת 1967 היה יו"ר קבוצת העבודה בביופיזיקה של האקדמיה ההונגרית למדעים, אך משנת 1949 השתתף בעבודת הוועדה הפיזיולוגית, בין השנים 1955 עד 1962 הקבוצה הביולוגית, ובשנות השבעים עבודת הוועדה האקדמית פץ'. משנת 1961 הוא היה הנשיא המייסד של האגודה הביופיזית ההונגרית.
הישגיו המדעיים הוכרו בשלב מוקדם למדי, בעידן שבו פרסים מדעיים והצטיינות עדיין לא היו אוניברסליים:
בשנת 1929 היה בין הראשונים שקיבל את פרס פאל היים.
על הישגיו המדעיים בפיזיקה של תפקוד השרירים הוענק לו פרס קושוט (זהב) בשנת 1948
פרס קושוט דרגה שנייה בשנת 1956.
כהוקרה על עבודתו בהוראה, הוא קיבל את מדליית ההנצחה של Semmelweis בשנת 1965
את תואר הזהב של מדליית ההנצחה Pro Universitate של האוניברסיטה לרפואה של פץ בשנת 1971
בשנת 1971 הוענק לו מדליית הזהב האקדמית על עבודתו המדעית וההוראה המצטיינת, על ארגון המחקר הביופיזי ההונגרי.
בשנת 1980 הוא קיבל דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה לרפואה של פץ.
בנוסף הוענק לו:
מסדר הכבוד דגל האדום של העבודה (1953)
מסדר הכבוד של העבודה (1955)
מסדר הכבוד של העבודה דרגת זהב (1970)
מדליית השחרור ליום השנה (1970)
מסדר הכבוד של הדגל האדום (1975)
פעילותו > עבודותיו העיקריות

Thermoosmose und Thermodiffusion. Szeged: Városi ny. 1941.
Bevezetés a biofizikába. Budapest: Magyar Orvosi. 1947.
Muskeltätigkeit: Versuch einer Biophysik des quergestreiften Muskels. Budapest: Akadémia. 1958.
Biophysics of the striated muscles. Budapest: Akadémia. 1963.
Bevezetés a biofizikába. Budapest: Akadémiai. 1967.
Biofizika. Budapest: Akadémiai. 1974. (szerzőtársakkal)
Biology without mysticism: A biophysicist’s reflections. Budapest: Akadémiai. 1976.
לקריאה נוספת

Tigyi József: Ernst Jenő 1895–1981. Magyar Tudomány, LXXXVIII. évf. 6. sz. (1981) 476–478. o.
Kossuth-díjasok és Állami Díjasok almanachja 1948–1985. Szerk. Darvas Pálné, Klement Tamás, Terjék József. Budapest: Akadémiai. 1988. 46., 259. o. ISBN 963-05-4420-2
Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X
Magyar tudóslexikon A-tól Zs-ig. Főszerk. Nagy Ferenc. Budapest: Better; MTESZ; OMIKK. 1997. 275–276. o. ISBN 963-85433-5-3
Magyar nagylexikon VII. (Ed–Fe). Főszerk. Rostás Sándor, Szlávik Tamás. Budapest: Magyar Nagylexikon. 1998. 452–453. o. ISBN 963-85773-5-5
Magyarország a XX. században IV.: Tudomány – Műszaki és természettudományok. Főszerk. Kollega Tarsoly István. Szekszárd: Babits. 1999. 521–522., 528. o.
Új magyar életrajzi lexikon II. (D–Gy). Főszerk. Markó László. Budapest: Magyar Könyvklub. 2001. 423–424. o. ISBN 963-547-414-8
A Magyar Tudományos Akadémia tagjai 1825–2002 I. (A–H). Főszerk. Glatz Ferenc. Budapest: MTA Társadalomkutató Központ. 2003. 310–311. o.
יוז'ף טידיי –לאיוש קסטהיי: ינה ארנסט. סקירת הפיזיקה, (1981)
טיבור באנאטי: היכל הדיוקנאות של באיה. באיה: אישטוואן טיר 1996.
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a bajai izr. hitközség születési akv. 15/1895. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007315476805171  GND: 1219747289  ISNI: 0000 0001 1086 5452  LCCN: n85810596  NKC: xx0205376  NTA: 072938420  SUDOC: 108460460  VIAF: 121438422   WorldCat (עם VIAF): 121438422
מצור

ערך זה עוסק בצורת לחימה על יעד מבוצר. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הטורקים הטילו מצור על קונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית, במשך חודשיים בשנת 1453
מָצוֹר היא צורת לחימה שבה צד אחד מבקש לכבוש מתחם מבוצר ואילו הצד השני מבקש להגן עליו ולהמשיך להחזיק בו. ההגדרה המילונית למצור היא: "הקפת עיר על ידי צבא כדי לנתק אותה משאר המקומות ולהכניעה". כיום המונח "מצור" מתייחס לכל פעולת הלחימה על מתחם מבוצר ולא רק להקפתו והרעבתו. פעולת ההקפה והבידוד נקרא "כיתור" או "טבעת מצור".
מצור מתרחש כאשר כוח תוקף (או "כוח צר") נתקל בעיר או במבצר המסרבים להיכנע ושלא ניתן לכובשם בהתקפה ישירה ומיידית. המצור בדרך כלל כרוך בכיתור המטרה ובחסימת דרכי האספקה, בשילוב התקפות על הביצורים במטרה להבקיעם. ההתקפות על הביצורים בדרך כלל עירבו כלי מצור וארטילריה ולעיתים אף ניסיונות לחפור מתחת לביצורים ולמוטט את יסודותיהם.
לוחמת המצור קדומה כהיווצרות ריכוזי האוכלוסייה החקלאיים והעירוניים, כאשר איכרים הקימו גדרות ותעלות על מנת להגן על יבולם מפני חומסים. במזרח התיכון יש עדות לערים מבוצרות בחומות אבן עוד מ-4000 לפני הספירה (יריחו). במהלך ימי הביניים הייתה לוחמת מצור חלק חשוב בלחימה באירופה. לוחמת המצור עברה את ההתפתחות המשמעותית שלה מאז התקופה הרומאית כאשר הומצא התותח. התותח מוטט בנקל ביצורים שעמדו חזקים מול כלי המצור העתיקים ושינה את תכנון הביצורים. במאה ה-20 חשיבותה של לוחמת המצור הקלאסית פחתה ורוב הערים לא כללו עוד חומות עיר או ביצורים למיניהם. את לוחמת המצור על ערים החליפה בעיקר לוחמה בשטח בנוי, וזאת עקב ההתפתחות הגדולה באמצעי ההשמדה והגידול בכוח האש שהפך רבים ממאפייני המצור הקלאסי ללא רלוונטיים.
שיטות מצור > הכוח הצר

האסטרטגיה הכללית של הכוח הצר נשענת לרוב על שלושה שלבים, שלעיתים חופפים או נבלעים זה בזה:
ניתוק המתחם המבוצר מסביבתו, כדי למנוע את תגבור הכוח הנמצא בתוכו באנשים ואספקה ועל מנת לפגוע ברוח הלחימה שלו.
שבירת חוסנו, יכולתו ורצונו של הכוח המגן להילחם על ידי שילוב של אמצעים טקטיים, טכנולוגיים, ופסיכולוגיים.
השתלטות על המתחם המבוצר באמצעות הסתערות, תחבולה, שימוש בבוגדים או במשא ומתן.
באופן כללי, ישנן ארבע שיטות להכנעת מעוז מבוצר:
הבקעת מערך הביצורים, פריצת החומה וכיבוש המעוז בכוח תוך קרב פנים אל פנים מול המגינים. שיטה זו דרשה כלי מצור בעלי כוח מכני רב, על מנת לפעור חור בחומה ו/או לרסק את השערים. בעקבות המצאת התותחים פותחו ביצורים מיוחדים נגד תותחים שהקטינו מאוד את יעילות הארטילריה הישירה. שיטה נוספת להבקעת הביצורים הייתה לנסות לחפור תחתם ולמוטט את היסודות.
הקפת המצור בטבעת כתר המונעת כניסת אספקה ומזון למעוז הנצור. הצבא הצר מרעיב את הנצורים ומחכה שייכנעו מחמת רעב אחרי שתיגמר להם האספקה. טבעת מצור היא גם שיטה להחלשת המגינים לפני ניסיון ההבקעה.
הפצצת העיר בירי תלול מסלול על מנת להתיש את המגינים, לערער את המורל שלהם ולהכניעם. בעת העתיקה וימי הביניים הפצצה זו נעשתה באמצעות מעוטים (קטפולטה) וטרבושה. אחרי גילוי אבק השריפה הדבר נעשה באמצעות מרגמות ותותחי הוביצר היורים בכינון עקיף.
חדירה פנימה אל המעוז בדרכי עורמה שונות (למשל: שיתוף פעולה של בוגד או גיס חמישי מקרב הנצורים או סוס טרויאני), כאשר הנצורים אינם מצפים לכך, ואז ניצול ההפתעה כדי להכריע אותם.
מול ביצורי אבן מתוכננים היטב, רוב ניסיונות ההבקעה נטו להסתיים בכישלון, ואילו מצורים ממושכים – בהנחה שלצבא הצר היו את האמצעים הלוגיסטיים לאחזקת מחנה בתנאי שטח קשים לזמן ממושך – נחלו לרוב הצלחה. מול ביצורי עץ, שהיו נפוצים באירופה של טרום מסעות הצלב, גם תקיפות הבקעה צלחו.
שיטות מצור > הכוח הצר > כלי מצור

כלי מצור הוא שם למכלול של אמצעי לחימה אשר שימשו צבאות בעת העתיקה ובימי הביניים למצור על נקודות מבוצרות. כלי המצור התחילו להתפתח יחד עם בניית חומות סביב הערים ונועדו לבטל את היתרון שהקנו החומות לנצורים.
עתיקים:
דָּיֵק – סוללות או מגדלים שנבנו בעבר סביב ערים בצורות, בעת מצור, כדי לירות מהם אל העיר. (ראו: ספר יחזקאל, פרק ד', פסוק ב')
סוללת מצור – נועדה לשמש גשר פיזי נוח להגעה אל החומות, עבור החיילים התוקפים ובעיקר עבור כלי הניגוח.
קטפולטה (בעברית: "מעוט") – כלי שנועד לידות אבנים גדולות (ולעיתים גם חביות בוערות) על ומעל חומות הביצורים.
בליסטרה – כלי הדומה במראהו לקשת אופקית, שימש לירי קליעים על הביצורים ומגיניהם.
טרבושה – כלי ששימש לירי תלול מסלול מעל החומות.
איל ניגוח – מוט קשיח וכבד, לרוב מחופה, שנועד לרסק את השער המבוצר של המתחם.
מגדל מצור – מגדל נייד שסיפק עמדות אש לקשתים ואפשר ללוחמי הכוח הצר להסתער על מגיני החומה.
מודרניים:
תותח
מרגמה