מלחמת הולנד–אנגליה השלישית
הפלישה

על פי ההסכם שנחתם בדובר, הצטרפה אנגליה לצרפת והכריזה מלחמה ב-7 באפריל 1672, לאחר שהאחרונה הכריזה מלחמה יום קודם לכן, כאשר העילה הייתה תקרית ה"מרלין". מקורות רבים מציינים בטעות כי אנגליה הכריזה מלחמה כבר ב-27 במרץ, כתוצאה מהשימוש שעשו האנגלים בלוח היוליאני אשר פיגר בעשרה ימים אחרי הלוח הגרגוריאני בו נעשה שימוש ביבשת אירופה.
במפתיע, נעו הצרפתים במהירות, הודות למערכת חדשה של בסיסי אספקה שאת הקמתם יזם המרקיז פרנסואה-מישל לה טלייה, השר לענייני מלחמה. בתוך חודש אחד בלבד, החל מה-7 במאי, צעד צבא צרפתי בן 130,000 איש (118,000 רגלים ו-12,500 פרשים) אותו ליווה לואי ה-14 אישית, דרך ליאז', עקף את המצודה ההולנדית החזקה במאסטריכט, נע במורד הריין תוך שהוא כובש שש מצודות השייכות לדוכסות קליף ובהן חיל מצב הולנדי, וב-12 ביוני חצה את הריין התחתון אל תוך בטאוויה ובכך פלש לשטח הרפובליקה תוך שהוא עוקף את קו ייסל (IJssellinie). כתוצאה מכך, הוציאה אוברייסל את כוחותיה מתוך הצבא ההולנדי, שגם כך היה נחות מספרית, במטרה להגן על עריה. זמן קצר לאחר מכן נכנע המחוז בפני כריסטוף ברנרד פון גאלן, בישוף מיניסטר, אשר צבאו צעד צפונה כדי לכבוש את דרנתה וצר על חרונינגן.
וילם נאלץ לסגת עם צבאו לאוטרכט, ועמו 9,000 חיילים בלבד, אך הבורגנות סרבה להכין את העיר למגננה, ותחת זאת פתחה את שערי העיר בפני הצבא הצרפתי על מנת להימנע ממצור. וילם וצבאו נסוגו אל מעבר לקו המים ההולנדי (Hollandse Waterlinie), אזור שניתן להצפה בקלות, במטרה להגן על ליבה של הרפובליקה, אך ההצפה לא החלה, לאחר שהשלטונות הורו על הכנות לביצועה רק ב-8 ביוני, ועוכבה בשל התנגדותם של תושבי הכפרים המקומיים לכך שהמים הגואים יפגעו ברכושם.
בינתיים, התרחש הקרב הימי הראשון. לאחר הכרזת המלחמה האנגלית, העלה הפרלמנט ההולנדי את תקציב הצי ב-2.2 מיליון גילדן. דה ויט, אשר ביקש ניצחון ימי מכריע, החליט על אסטרטגיה תוקפנית ושלח את דה רויטר למשימה להשמדת צי בעלות הברית. ב-7 ביוני הפתיע דה רויטר את הצי המשולב בזמן שקיבל אספקה מול החוף האנגלי, והאחרון ניצל מתבוסה בקרב סולביי רק מכיוון שהצי ההולנדי איבד את יתרונו בשל היפוך בכיוון הרוח. עם זאת, כתוצאה מהקרב, בו נהרג גם אדוארד מונטגיו, רוזן סנדוויץ' ה-1, נוטרל צי בעלות הברית מכל ניסיון למבצע ימי משמעותי למשך שארית העונה, מלבד ניסיון כושל ליירט את שיירת החברה ההולנדית להודו המזרחית בעת הפלגתה בחזרה מאיי הודו המזרחיים ההולנדיים. הניסיון לקיים הסגר ימי על החוף ההולנדי כשל. קורנליוס, אחיו של דה ויט, התלווה לצי על מנת לזקוף את הניצחון לזכותו של המשטר, אך המצב ביבשה ביטל הישג זה.
נוכחות צבא פולש בלב הרפובליקה גרם לפאניקה ציבורית נרחבת. ב-14 ביוני החליט הפרלמנט ההולנדי לפנות לצרפת ולאנגליה לגבי גיבוש התנאים לשלום. מצב זה שכנע את לואי כי המלחמה כבר הוכרעה, ובעצתו של לה טלייה פתח במשא ומתן על מנת להגיע להסכם שתנאיו ייטיבו ככל הניתן עם צרפת. אוכלוסיות הערים ההולנדיות פתחו במהומות, בהאשימן את המשטר באחריות לאסון וקראו לנסיך וילם מאורנז' לתפוס את השלטון. מרבית מועצות הערים הפכו מרצון לתומכות בית אוראנז' או הוכרחו לעשות זאת בלחץ תומכיו. צ'ארלס תמך תמיד בסיעה האורנז'יסטית; כעת השיבה לו הסיעה על תמיכתו, כאשר האשימה את הסיעה הרפובליקנית ברצון למסור שטחים לצרפת והציגה את צ'ארלס כאדם היחיד המסוגל להציל את הולנד מכיבוש צרפתי. בהיסטוריה ההולנדית כונתה שנת 1672 כ"שנת האסון" (Rampjaar).
על אף האווירה הציבורית התבוסתנית, לא היה המצב כה נואש כפי שהאמינו התושבים. דה ויט העריך, כי האינטרסים המנוגדים בין צרפת לאנגליה ימנעו מהן לשתף פעולה בצורה מוצלחת. שני המלכים, שהונעו לפעול מתוך תשוקה לנקמה, שיתפו פעולה ביניהם כל עוד לא הושגה מטרתם העיקרית, השפלת ההולנדים. לאחר שהושגה מטרתם, החל כל מלך לדאוג מכך שעמיתו עלול להרוויח יותר מידי מתוצאות המלחמה; אף צד לא היה מוכן להשפעה מוחלטת של בן בריתו על הולנד, ועל החזקותיה המסחריות הענקיות. כאשר הגיעה משלחת הולנדית לבירור תנאי השלום, דרש לואי רק את דלפסיל, הנמל בעל החשיבות המועטה ביותר אותו דרש צ'ארלס באמנת דובר, עבור אנגליה. עם זאת, כאשר הציעה המשלחת למסור את המצודות הדרומיות של הרפובליקה, אשר כיבוש צרפתי שלהן יהפוך את ארצות השפלה הספרדיות לבלתי ניתנות להגנה, יחד עם עשרה מיליון גילדן, סירב לכך לואי. ביודעו שהמשלחת אינה מוסמכת לקבל החלטות בנוגע לדת ולשלמותן הטריטוריאלית של המחוזות עצמם (ערי המצודות הדרומיות של ברדה, דן בוס ומסטריכט היו תחת שליטה ישירה של הפרלמנט של הולנד), דרש לואי, מלבד עשרים מיליון גילדן ומשלחת שנתית אליו מהפרלמנט ההולנדי אשר תבקש מחילה על בגידתה, הענקת חופש דת לקתולים או שליטה על אוטרכט וחלרה (בהולנדית: Gelre), כאשר המניע היחיד שלו לכך היה הרצון להשפיל את הולנד מעט יותר. עם זאת, לא חידש לואי את תנועת צבאו, מחשש שבשל האיום הנשקף ממנו תעבור הולנד מרצון לידיו של צ'ארלס.
לואי המתין בשעה שהמשלחת שבה להולנד לקבלת הוראות חדשות, תהליך שארך זמן בשל ביזור האדמיניסטרציה ההולנדית; היה צורך שכל מועצות הערים השונות ידונו בנושא. בינתיים, המשיכו המים למלא את הפולדרים של קו ההגנה, וב-7 ביולי הושלמה ההצפה ופרובינציית הולנד הייתה מוגנת מפני התקדמות צרפתית נוספת. לואי לא הוטרד מכך, היות שהתמקד בכיבוש אמסטרדם. ניסיון מוקדם לכבוש את העיר במתקפת פתע של פרשים נכשל ולואי החליט להימנע ממצור יקר בשטח הבוצי ולהמתין לחורף. לואי ציפה, בתקופה בה שרר באירופה עידן הקרח הקטן, שכוחותיו יוכלו להתקדם באמצעות חצייה על גבי הקרח שיופיע. בהשאירו את הכוח העיקרי של צבאו מאחור, שב לואי לצרפת ב-26 ביולי, כשהוא לוקח עימו 18,000 חיילים ומשחרר כ-20,000 שבויים הולנדיים, במטרה להימנע מההוצאות הכרוכות באחזקתם.
ב-4 ביולי התמנה וילם השלישי לסטאדהאודר של מחוז הולנד; וב-16 ביולי, של זיילנד. בתחילת יולי עשה צ'ארלס ניסיון לדרוש את חלקו בשלל ושלח את הלורד ארלינגטון, אחד מהפוליטיקאים הבודדים שהיו בסוד אמנת דובר, יחד עם דוכס בקינגהאם אל הרפובליקה כדי לדון בתנאי השלום. ארלינגטון נחת בברילה, בליווי גולים הולנדים אורנז'יסטים ששהו באנגליה, ונסע למפקדתו של וילם בנברברוג (Nieuwerbrug), כאשר לאורך מסלולו הריעו לו תושבים שהאמינו שמטרת הביקור היא הענקת סיוע אנגלי כנגד צרפת. כשהגיע ב-5 ביולי מסר ארלינגטון שצ'ארלס מתעקש על הפיכת אחיינו לנסיך הריבון של הולנד כולה, זאת בתמורה לתשלום של עשרה מיליון גילדן על מאמצי האנגלים, תשלום שנתי של 10,000 פאונד על זכויות דיג ההרינג בים הצפוני והחזרת סעיפי חוזה נאנסאץ' מ-1585, לפיהם ישובו ברילה, סלויס (Sluis) ופליסינגן לשליטה אנגלית.
במקום למצוא את וילם כשהוא אסיר תודה על העזרה האנגלית בעלייתו לשלטון, גילה ארלינגטון עד מהרה שהנסיך זועם בשל הדרישות שהציג, ושלא כהרגלו אף הפגין את כעסו בפומבי והכריז כי "מוטב לו למות 1,000 פעמים מלקבל את תנאי ההסכם". ארלינגטון השיב כי הרפובליקה ההולנדית תושמד אם דרישותיו לא ייענו. סוף הפגישה הפך לריב וארלינגטון עזב מבלי שהשיג את מטרותיו, ופנה להאסוויק (Heeswijk), שם שכנה מפקדת הצבא הצרפתי אשר ניסה לצור לשווא על דן בוס. ב-16 ביולי חתם ארלינגטון על הסכם האסוויק עם הצרפתים, במסגרתו הוסכם על מספר דרישות מינימליות משותפות והבטחה שלא לחתום על שלום נפרד עם ההולנדים. וילם סירב לדרישות אלה ב-20 ביולי.
ב-18 ביולי קיבל וילם מכתב מצ'ארלס, שהיה מתון מאוד בתוכנו, ובו נטען כי המלחמה כוונה כלפי המשטר הרפובליקני בלבד ושהמכשול היחיד לשלום הוא השפעתה הנמשכת של סיעתו של דה ויט. וילם הגיב בהציעו את זכויות הדיג, תשלום של 400 אלף פאונד, ומסירת סלויס וסורינאם; בתמורה יהפוך אותו צ'ארלס לנסיך הריבון ויחתום עמו על הסכם שלום נפרד. כועס, האשים אותו צ'ארלס בעקשות לא הגיונית ובתכנון מזימות מאחורי גבו עם פוליטיקאים מהמפלגה הוויגית.
דה ויט נאלץ להתפטר ממשרת הפנסיונר הגדול לאחר שנפצע כתוצאה מניסיון התנקשות ביוני, בעוד שאחיו קורנליוס היה עצור בהאג בשל האשמות (ככל הנראה כוזבות) על שותפות במזימה לרצוח את וילם. ב-15 באוגוסט פרסם וילם בציבור את מכתבו של צ'ארלס שהביא להסתה נוספת של התושבים כנגד דה ויט. מהומות חדשות ורבות פרצו; ב-20 באוגוסט ביקר דה ויט את אחיו בכלאו ושניהם נרצחו בידי אנשי המיליציה של האג שארגן טרומפ, האדמירל האוראנז'יסט. כעת הובטח כוחו של וילם מפני איומים פנימיים.
בשלב זה של המלחמה מצאו עצמן בעלות הברית במצב לא נוח. אילולא קרב סולביי היה בכוחן להכניע את הולנד באמצעות הרעבת אוכלוסייתה, שהייתה תלויה לקיומה בייבוא של דגנים מאזור הים הבלטי. כעת לא היה להן מוצא אסטרטגי ברור מן העימות, מלבד לקוות כי ההולנדים יבינו את חומרת מצבם וייכנעו. בינתיים התדרדר מצבם שלהם; ניהול המלחמה היה יקר מאוד, ובמיוחד התקשה צ'ארלס לממנה. מיניסטר אף הייתה במצב חמור מכך, ובאוגוסט נאלצה לנטוש את המצור על חרונינגן. מעט לפני סופה של שנת 1672 כבשו הולנדים בחזרה את שובורדן (Coevorden) ושחררו את מחוז דרנתה, כאשר בידי בעלות הברית נותרו רק שלושה מתוך עשרת המחוזות שכבשו. קווי האספקה של הצבא הצרפתי היו מתוחים בצורה מסוכנת, ובסתיו 1672 עשה וילם ניסיון לנתקם באמצעות חציית ארצות השפלה הספרדיות דרך מסטריכט ותקיפתה של שרלרואה, שהייתה באותה תקופה עיירת גבול צרפתית הסמוכה לנתיבי האספקה שעברו דרך ליאז'.
בנוסף לקשיים אלה, הפכו המדינות הגרמניות, אף על פי שהבטיחו ללואי לשמור על נייטרליות, מודאגות מהצלחות הצרפתים ובייחוד מסרובם לפנות את דוכסות קליפה (Herzogtum Kleve). ב-25 ביולי חתם הקיסר לאופולד הראשון על חוזה הגנה עם הרפובליקה ההולנדית ויחד עם מרקיזות ברנדנבורג, שדוכסות קליפה הייתה שטח חסות שלה ושהכריזה עצמאית על ברית עם הולנד ב-6 במאי, שלח צבא בן 40,000 חיילים אל הריין. אף על פי שכוח זה לא תקף, די היה בנוכחותו כדי לגרום לצרפתים להעתיק את כוחותיהם מזרחה בתגובה. ב-27 בדצמבר לאחר גל קור עז, חצה הדוכס מלוקסמבורג את הקרח שנוצר על קו המים עם 8,000 חיילים בניסיון לכבוש את האג, אך הפשרה פתאומית של חלק מהקרח השמידה מחצית מכוחותיו והוא נסוג בקושי רב.