stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסי שביט
מחקריו > מסלולים בחינוך

בישראל, כמו בארצות רבות אחרות, נהוגה הפרדה ברמת התיכון בין מסלולים עיוניים למסלולים מקצועיים. המסלולים העיוניים מיועדים בדרך כלל לתלמידים ותלמידות בעלות יכולת לימודית גבוהה יחסית ומייעדים אותם להמשך לימודים בהשכלה הגבוהה. לעומתם, המסלולים המקצועיים נועדות ללמד את התלמידים החלשים יחסית מקצוע שיאפשר להם להשתלב בשוק העבודה ללא הכשרה נוספת. המצדדים בפיתוחו של החינוך המקצועי טוענים שהוא מספק למשק כוח אדם מיומן החיוני לפיתוח כלכלי. הם גם מאמינים שבזכות כישוריהם המקצועיים בוגרי מסלולים אלה נהנים מיתרונות כלכליים בשוק העבודה. אחרים טוענים שהמסלולים המקצועיים מונעים למעשה מתלמידיהם השכלה גבוהה ומייעדים אותם בכך למשלחי יד מיעוטי יוקרה והכנסה. בישראל הוויכוח הזה משיק גם לשאלת אי השוויון העדתי. חוקרים שונים טענו שההסללה בחינוך העל-יסודי בישראל מרובדת מבחינה עדתית כך שהמזרחיים מופנים למסלולים המקצועיים ואילו האשכנזים לומדים במסלולים העיוניים. שביט חקר את התופעה מהיבטים שונים
ומצא שאכן, בשנות השישים היה פער עדתי בולט בהפניית תלמידים למסלולים השונים. רוב תלמידי החינוך העל-יסודי שמוצאם מזרחי למדו בחינוך המקצועי אך גם כמחצית האשכנזים למדו בו. ההבדלים העדתיים בהפניה למסלולים השונים נבעה במידה רבה מהבדלים בין העדות בהישגים לימודיים קודמים שמקורם בהבדלים בהשכלת ההורים. עם זאת, הייתה גם אפליה עדתית בהפניית ילדים למסלולים השונים. להבדלים הללו היו השלכות ניכרות ביחס לאי השוויון העדתי בהשכלה גבוהה, תעסוקה והכנסה.
מחקריו > אי-שוויון עיקש בחינוך (Persistent Inequality)

מחקר זה נולד בשלהי שנות השמונים בעקבות ההתרחבות הדרמטית של מערכות החינוך במדינות רבות ברחבי תבל. ההתרחבות התרחשה בחינוך היסודי והתיכוני, ובמדינות רבות, גם בחינוך העל-תיכוני. חוקרים החלו לכתוב מחקרים על ההשלכות של התרחבות ההשכלה על אי-שוויון בכלל וכל אי שוויון השכלתי בפרט. שביט ושותפו הנס-פטר בלוספלד (H-P Blossfeld) גייסו את טובי החוקרים מ-13 ארצות וביקשו מהם לאמוד את מידת השינוי באי-השוויון ההשכלתי בארצותיהם לאורך זמן. שביט ובלוספלד ניתחו את תוצאות המחקרים הללו והראו שאי-השוויון ההשכלתי בין מעמדות חברתיים נותר יציב למדי לאורך השנים חרף ההתרחבות העצומה בהשכלה. זאת, למעט מדינות המפעילות מדינת רווחה אגרסיבית, כגון שוודיה. המחקר כולו התפרסם כספר שכותרתו Persistent Inequality: Changing Educational Attainment in Thirteen Countries שיצא לאור בשנת 1993.

בעקבות מחקר זה נערכו מחקרים רבים שניסו לאתגר את תוצאותיו ולהסביר את ממצאיו.
מחקריו > מלימודים לעבודה (From School to Work)

פרויקט שני בסדרת המחקרים ההשוואתיים של שביט נערך בשיתוף עם וואלטר מולר (Walter Müller) והתפרסם תחת הכותרת From School to Work‏ (1997) בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
שביט ומולר חקרו את ההבדלים בין ארצות באופי הקשר שבין השכלה לתעסוקה. קיימים הבדלים ניכרים בין מדינות במידה בה ההשכלה מוכרת ומתוגמלת בשוק העבודה. בחלק מהארצות האנשים עובדים לעיתים במשלחי יד שאינם קשורים לתחום אותו למדו. לעומתן יש ארצות בהן הקשר בין השכלה לתעסוקה הדוק - דוגמה לכך היא גרמניה, בה תעודות ההשכלה מבטיחות לעובד תעסוקה בתחום לימודיו. החוקרים מצאו שהסיבה לכך נעוצה באופיה של מערכת ההכשרה המקצועית בארצות השונות. בארצות מהסוג הראשון מערכת ההכשרה המקצועית אינה מוערכת. היא נתפסת כהשכלה סוג ב' ולמעסיקים אין מעורבות בעיצובה. לעומת זאת בארצות מהסוג השני, ההפך הוא הנכון – להכשרה מקצועית יש מעמד מכובד. מערכת ההכשרה המקצועית בארצות הללו מתנהלת תוך שיתוף פעולה בין ארגוני העובדים, המעסיקים והמדינה ומותאמת לצורכי החברות המעסיקות.
מחקריו > ריבוד בהשכלה הגבוהה (Stratification in Higher Education)

זה השלישי בסדרת מחקריו ההשוואתיים של שביט התמקד בהשכלה הגבוהה. המחקר נערך בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, מיד לאחר התרחבות המכללות הציבוריות והפרטיות בישראל. הוא רצה לדעת אלו לקחים אפשר להסיק מניסיונן של מדינות אחרות שעברו תהליכי התרחבות, הפרטה וגיוון מוסדי (בדומה להבחנה בין מכללות לאוניברסיטאות). המחקר, נערך בשיתוף עם ריצ'רד ארום (Richard Arum), אדם גמוראן (Adam Gamoran) וגילה מנחם והתפרסם בהוצאת אוניברסיטת סטנפורד.
הוא בדק את השינוי באי השוויון בזמינות השכלה גבוהה ב-15 ארצות בעלות מגוון הסדרים מוסדיים בתחום ההשכלה הגבוהה. בין ממצאיו הרבים אנו למדים שהתרחבות ההשכלה הגבוהה שיפרה את נגישותה לכלל שכבות האוכלוסייה ושאי השוויון בין שכבות בנגישות הצטמצם לעיתים, אך אי השוויון באשר לסיכויי הסיום המוצלח של לימודים גבוהים לא השתנה בדרך כלל. הפרטה לא פוגעת בהכרח במידת השוויון המעמדי בנגישות להשכלה גבוהה וגיוון מוסדי לא מצמצם אותו בהכרח.
מחקריו > דמוגרפיה וחינוך

שביט חוקר את הקשר שבין שינויים דמוגרפיים ומערכת החינוך ושוויון הזדמנויות בה. נושא חשוב בתחום זה הוא הקשר בין גודל המשפחה להישגי ילדים. המשפחות בישראל גדולות יותר כמעט מכל מדינה בOECD ומחקרים מלמדים שילדים הגדלים במשפחות גדולות מגיעים להישגים נמוכים בממוצע מאלה הגדלים במשפחות קטנות. הדבר נכון גם בישראל אולם באוכלוסיות החרדית והערבית, ההשפעה השלילית של גודל המשפחה על הישגים דווקא קטן יותר. ישנה טענה שהדבר מסתייע בגין התמיכה החברתית הרבה לה זוכות משפחות גדולות בקהילות אלו.
שביט ניסה לברר ביחד עם ד”ר יריב פניגר באיזו מידה ריבוי הילדים בישראל משפיע על ההישגים היחסיים של תלמידי ישראל בהשוואה למדינות הOECD. מחקרים בינלאומיים מראים שהישגי התלמידים בישראל נמוכים בהשוואה למדינות מפותחות. כמו כן, בישראל כאמור, שיעורי ילודה גבוהים מאוד לעומת אלה של רוב המדינות המפותחות. כתוצאה מכך, המשפחות הישראליות גדולות יחסית, והצפיפות בכיתות גבוהה. שני משתנים אלו מוכרים בספרות המחקר כגורמים המגבילים הישגים לימודיים. פניגר ושביט ניתחו את נתוני פיז"ה והראו ששיעורי הילודה הגבוהים מסבירים את רוב הפער בין ציוני התלמידים הישראלים ובין הממוצע הבינלאומי. ההשפעה שיש לגודל האוכלוסייה הצעירה על ציוני התלמידים נמצאה קשורה הן לגודל המשפחות והן לצפיפות בכיתות. בעוד מחקרים רבים מחפשים את ההסבר לרמת ההישגים הנמוכה במשתני מערכת החינוך עצמה, המחקר של פניגר ושביט הראה שלהקשר החברתי והדמוגרפי שבו פועלת מערכת החינוך תרומה חשובה להבנת הישגי התלמידים. קישור למאמר.
מחקריו > יחסי יהודים-ערבים במערכת החינוך

מחקרו הנוכחי של שביט עוסק בשילוב בין ערבים ליהודים בבתי ספר בישראל. מידת הסגרגציה בין יהודים לערבים בישראל גבוהה מאוד. רוב הערבים גרים ביישובים שאוכלוסייתם היא על טהרת הערבים, ורוב היהודים גרים בשכונות שהן על טהרת היהודים. גם במערכת החינוך ההפרדה בין הלאומים די קיצונית.
עם זאת פועלים בישראל כמה עשרות בתי ספר בהם מתקיים עירוב בין יהודים לערבים. חלקם הם בתי ספר המחויבים אידאולוגית לדו-קיום שוויוני, כגון בתי ספר המאוגדים בעמותת "יד ביד" לחינוך דו-לשוני, אך הרוב הם בתי ספר שבהם העירוב הוא נסיבתי ולא אידאולוגי. הללו שוכנים בשכונות מעורבות, הם מוגדרים כבתי ספר עבריים, אך חלק מהאוכלוסייה הערבית בשכונה בוחרים לשלוח אליהם את ילדיהם. הדוגמה הבולטת לכך היא יפו, שכל בתי הספר העבריים הלא-דתיים שבה הם בתי ספר מעורבים. כך גם ברמלה, לוד ובמקומות אחרים.
המחקר הנערך בשיתוף עם דר' אורי שויד ובמימון קרן יאקובס מברר מהם התהליכים החברתיים המתרחשים בבתי הספר המעורבים הללו. למשל האם מתעוררים מתחים בין ההורים מהקבוצות השונות, האם התלמידים בני הקבוצות השונות מתרועעים זה עם זה, האם יש הבדלים בין בתי הספר מהסוג האידאולוגי לבתי הספר שבהם האינטגרציה היא נסיבתית, האם הרכב האוכלוסייה היהודית במקום (למשל שיעור המהגרים האתיופים והרוסים) משפיע על יחסי הקהילה היהודית כלפי הערבית ולהפך.
ספריו

Silbereisen, Rainer K., Peter F. Titzmann, and Y. Shavit (eds.) forthcoming. The Challenges of Diaspora Migration: Perspectives on Israel and Germany. Ashgate Publishing.
Shavit, Y., R. Arum and A. Gamoran with G. Menahem, (eds.) 2007. Stratification in Higher Education: A Comparative Study. Stanford, California: Stanford University Press. A paperback edition was published in 2010.
Shavit, Y. and W. Müller (eds.) 1998. From School to Work: A Comparative Study of Educational Qualifications and Occupational Destinations. Oxford: Clarendon Press.
Shavit, Y. and Hans-Peter Blossfeld (eds.) 1993. Persistent Inequalities: a Comparative Study of Educational Attainment in Thirteen Countries. Boulder Colorado: Westview Press.
הערות שוליים

↑  Ayalon, H. and Y. Shavit. 2004. “Educational Reforms and Inequalities in Israel: the MMI Hypothesis Revisited.” Sociology of Education 77 (2): 103-120.
↑  Shavit, Y. and Hans-Peter Blossfeld (eds.) 1993. Persistent Inequalities: a Comparative Study of Educational Attainment in Thirteen Countries. Boulder Colorado: Westview Press.
↑  Shavit, Y. and W. Müller (eds.) 1998. From School to Work: A Comparative Study of Educational Qualifications and Occupational Destinations. Oxford: Clarendon Press.
↑  Shavit, Y., R. Arum and A. Gamoran with G. Menahem, (eds.) 2007. Stratification in Higher Education: A Comparative Study. Stanford, California: Stanford University Press. A paperback edition was published in 2010.
↑  Shavit, Y. and J. L. Pierce. 1991. "Sibship size and educational attainment in nuclear and extended families: Arabs and Jews in Israel." American Sociological Review, 56 (3): pp. 321-31.
↑  Shwed, U., and Y. Shavit. 2006. “The Occupational and Economic Attainments of College and University Graduates in Israel.” European Sociological Review 22 (4): 431-442.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278877405171  BnF: cb14652630v (data)  ISNI: 0000 0000 6658 3019  LCCN: n88613602  NTA: 119992019  SUDOC: 160622271  VIAF: 54407789   WorldCat (עם VIAF): 54407789
יולנדה

| --- | --- |

 לידה:  4 בנובמבר 1994 (בת 29) פורטוגל פיגיירה דה פוש, פורטוגל 
 מוקד פעילות:  פורטוגל 
 תקופת הפעילות:  מ-2008 
 שפה מועדפת:  פורטוגזית 
 פרופיל ב-IMDb
 
יולנדה קושטה (בפורטוגזית: Iolanda Costa; נולדה ב-4 בנובמבר 1994), הידועה בשם הבמה יולנדה (Iolanda), היא זמרת-יוצרת פורטוגזית. ייצגה את פורטוגל באירוויזיון 2024 עם השיר "Grito".
קריירה

ב-2008, היא השתתפה בעונה הראשונה של תחרות הכישרונות Uma canção para ti. היא הודחה בגאלה השנייה.
ב-2012, היא השתתפה בעונה החמישית של תוכנית המוזיקה הפורטוגזית, Ídolos, אך לא הגיעה לשלב ההופעות החיות.
ב-2014, היא הופיעה בעונה השנייה של The Voice Portugal, אך לא עברה מעבר שלב האודישן העיוור.
ב-31 במרץ 2023, היא הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Cura.
ב-18 בינואר 2024, היא הוציאה את הסינגל "Grito", עימו התמודדה בקדם האירוויזיון הפורטוגזי לאירוויזיון 2024. ב-24 בפברואר, היא הופיעה בחצי הגמר הראשון והגיעה למקום הראשון עם 22 נקודות. ב-9 במרץ, היא הופיעה בגמר והגיעה למקום הראשון עם 22 נקודות, ולפיכך ייצגה את פורטוגל באירוויזיון 2024, שהתקיים במאי 2024.
הערות שוליים

1 2  "Ex-concorrente de "Uma Canção Para Ti" concorre ao "Ídolos"". A Televisão (בפורטוגזית). 29 באפריל 2012. ארכיון מ-2024-03-07. נבדק ב-6 במרץ 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Cláudio Garcia (24 בפברואר 2023). "Depois do Hot Clube e de Londres, Iolanda entre o fado e a música electrónica". Jornal de Leiria (בפורטוגזית). ארכיון מ-2024-03-07. נבדק ב-2024-03-06. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "'Grito' wins 'Festival da Canção': Iolanda will represent Portugal in Sweden". Eurovision.tv. European Broadcasting Union. 2024-03-10. ארכיון מ-2024-03-10. נבדק ב-2024-03-10.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: aa3fecd9-8dbc-44f1-864d-b5e20e188669  VIAF: 14171591435003231802   WorldCat (עם VIAF): 14171591435003231802
יורי ליניק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בינואר 1915 בילה צרקווה, פלך קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  30 ביוני 1972  (בגיל 57) סנקט פטרבורג, ברית המועצות 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות בקומארובו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סנקט פטרבורג (1935)  הפקולטה למתמטיקה ומכניקה, אוניברסיטת סנקט פטרבורג (1940) 
 מנחה לדוקטורט:  Vladimir Tartakovski 
 מוסדות:  St. Petersburg Department of Steklov Institute of Mathematics of Russian Academy of Sciences (1940–1972)  הפקולטה למתמטיקה ומכניקה, אוניברסיטת סנקט פטרבורג (1944–1972) 
 תלמידי דוקטורט:  A. M.  Kagan, Lyudmila Mamay, Irina Romanovskaya, Igor Chulanovsky, Nina Mifantyevna Mitrofanova, Amalia Pavlovna Khusu, Nikolai Alexandrovich Bodin, Wolfgang Richter, Boris Harlamov, אלפרד רניי, Dmitry V. Skryabin, Jonas Kubilius, Boris Zelikovich Baruch ben Zelik Moroz, Ildar Ibragimov, Boris Skubenko, Lidia Anatol'evna Zolotukhina, Oleg Victorovich Shalaevsky, Vladimir Sprindzuk, Anatoli N. Andrianov, Victor Pavlovich Skitovich, Andrew L. Rukhin, Valentin Vladimirovich Petrov, Valentin Blumenfeld, Oleg M. Fomenko, Lev Klebanov, I Pergel, Boris Kharlamov, Vladimir Leonidovich Eidlin, Li Hoang Tu, Abram Zinger, Vytautas Statulevičius 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין (1947)  פרס לנין (1970)  גיבור העמל הסוציאליסטי (1970)  עמית המכון לסטטיסטיקה מתמטית (1965)  עיטור לנין  עיטור אות הכבוד  עיטור הדגל האדום של העמל 
 תרומות עיקריות
 פיתוח תורת המספרים, הסתברות, וסטטיסטיקה מתמטית
 
יורי ליניק (8 בינואר 1915 - 30 ביוני 1972) היה מתמטיקאי סובייטי שפעל בעיקר בתחומי תורת המספרים, הסתברות וסטטיסטיקה מתמטית.
ליניק נולד בבילה צרקווה שבאוקראינה. הוא למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג ולאחר מכן עבד באוניברסיטה זו ובמוסד סטקלוב למתמטיקה. כמו אביו, ולדימיר פבלוביץ' ליניק, גם הוא היה חבר באקדמיה הרוסית למדעים. ליניק קיבל את פרס לנין ופרס המדינה. הוא מת בשנת 1972 בסנקט פטרבורג.
פועלו

עם עבודותיו בתחום תורת המספרים נמנים: התיאורמה של ליניק בתורת המספרים האנליטית והוכחה אלמנטרית לבעיית וארינג.
עם עבודותיו בתחום הסטטיסטיקה וההסתברות נמנים: אזור ליניק, הוכחת משפט הגבול המרכזי על ידי תורת האינפורמציה ובעיית ברנס פישר.
יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית – סין

| יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית – סין |
| --- | --- |
הרפובליקה המרכז-אפריקאית: הרפובליקה העממית של סין


הרפובליקה המרכז-אפריקאית: סין
שטח (בקילומטר רבוע)
622,984: 9,596,967.75
אוכלוסייה
5,376,135: 1,418,507,662
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,555: 17,794,782
תמ"ג לנפש (בדולרים)
475: 12,545
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה עממית

יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית–סין הם היחסים הבילטרליים של הרפובליקה המרכז-אפריקאית והרפובליקה העממית של סין. היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה העממית של סין לרפובליקה המרכז-אפריקאית כוננו ב-29 בספטמבר 1964, כאשר ממשלת הרפובליקה המרכז-אפריקאית ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם הרפובליקה של סין.
היסטוריה

לאחר כינון היחסים ב-1964, כאשר ז'אן-בדל בוקאסה עלה לשלטון ב-1966, הוא החזיר את ההכרה של המדינה לטאיוואן, וניתק את הקשרים הדיפלומטיים עם הממשלה בבייג'ינג, שנמשכו עד למהפך של בוקאסה וביקורו בבייג'ינג ב-1976. הרפובליקה המרכז-אפריקאית החזירה את ההכרה שלה לטאיפיי ב-1991 תחת הנשיא אנדרה-דיודונה קולינגבה. יורשו של קולינגבה, אנז' פטאסה, החזיר את ההכרה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית לרפובליקה העממית של סין ב-1998, שנשארה ב-2017. מאז 1998, סין העבירה סיוע חוץ רב לרפובליקה המרכז-אפריקאית, כולל רופאים ומהנדסים אזרחיים. הסחר בין סין לרפובליקה המרכז-אפריקאית גדל בשנות ה-2000, ונשיא הרפובליקה המרכז-אפריקאית, פרנסואה בוזיזה, קרא להשקעות סיניות נוספות במדינה ב-2009.
שגרירות סין בבנגי השעתה זמנית את פעילותה בשנת 2013 לאחר נפילת הנשיא בוזיזה ומלחמת האזרחים שלאחר מכן, אך החל משנת 2016 היא נפתחה מחדש.
הרפובליקה המרכז אפריקאית הייתה אחת מ-53 מדינות, שביוני 2020 תמכו בחוק הביטחון הלאומי של הונג קונג באו"ם.
התפתחות כלכלית

מאז הפורום הראשון לשיתוף פעולה סין –אפריקה בשנת 2000, ממשלת סין העבירה 152 מיליון דולר בסיוע לפיתוח לרפובליקה המרכז-אפריקאית. מספר פרויקטי סיוע סיניים גדולים ברפובליקה המרכז אפריקאית כוללים:
הלוואה של 67.4 מיליון דולר מ-Exim Bank of China להתקנת רשתות תיקונים וסלולר במדינה.
בניית אצטדיון של 20,000 מושבים בבנגי במימון ממשלת סין.
ביטול חובות של 11.4 מיליון דולר לסין.
סיוע צבאי

מדריכים סיניים הכשירו את חברי כוחות הביטחון הפנימיים של הרפובליקה המרכז אפריקאית, כגון המשטרה והמשמר הנשיאותי, בשנת 2018.
יוסף כלב

| --- | --- |

יוסף כלב כדובר צה"ל
 לידה:  13 במאי 1925 י"ט באייר ה'תרפ"ה סופיה, בולגריה
 פטירה:  9 בינואר 2015 (בגיל 89) י"ח בטבת ה'תשע"ה תל אביב, ישראל
 תאריך עלייה:  1926
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  יוסי
 השתייכות:   ההגנה   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1942–1973 (כ־31 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 קצין מבצעים פיקוד מרכז  קצין מודיעין פיקוד צפון  נספח צבאי באו"ם  דובר צה"ל
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מבצע קדש   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 תפקידים אזרחיים
 מנהל חברת הירקון  מנהל מוזיאון תל אביב  מנהל מוזיאון ארץ ישראל  מנהל אדמיניסטרטיבי בנק כללי
 
יוסף (יוסי) כלב (13 במאי 1925 – 9 בינואר 2015) היה קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה ונמנה עם חלוצי מערך המודיעין הישראלי. בתפקידו האחרון בשירות סדיר שימש כדובר צה"ל התשיעי.
חייו בצעירותו

יוסף נולד ב-13 במאי 1925, בעיר סופיה שבבולגריה לאלברט, בנקאי, ולקוטונה, פעילה חברתית. בשנת 1926 עלה עם משפחתו לישראל והתגורר בתל אביב יפו. בצעירותו, למד בגימנסיה גאולה בעיר.
בשנת 1941, בהיותו בן 16 בלבד, הצטרף לארגון "ההגנה" שם שירת בחיל השדה, המסגרת הצבאית המרכזית של כוח המגן העברי, ובש"י (שירות הידיעות), שירות המודיעין של "ההגנה". במקביל, בשנים 1943–1946 הצטרף להכשרה בקיבוץ חפציבה.
בשנים 1946–1947 למד כתלמיד מן המניין בחוגים להיסטוריה ולפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הקריירה הצבאית

בשנת 1947 חזר לשירות מלא במסגרת ארגון "ההגנה" ובמלחמת העצמאות לחם בחטיבת כרמלי בחזית א'. במסגרת זו, השתתף בקרבות בחזית הצפונית בחיפה, בגליל ובעמק יזרעאל.
לאחר הקמת מדינת ישראל והקמת צה"ל מילא תפקידי מטה בכירים בתחומי המודיעין והמבצעים. בתחילת דרכו, השתתף יוסף בקורסים בכירים בצה"ל, בהם קורס מג"דים וקורס המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, מחזור א'.
בשנים 1954–1960 שימש קצין מבצעים בפיקוד מרכז ושימש ראש ענף באג"מ-מת"מ. לאחר מכן, שירת במשך כשנתיים כקמ"ן פיקוד צפון. בשנת 1962 מונה לקצין מטה האמון על שביתות הנשק. בשנים 1967–1969 היה חבר במשלחת ישראל לאו"ם בניו יורק, ועם חזרתו ארצה מילא תפקיד בכיר בממשל הצבאי.
בהמשך, נתמנה לראש מחלקת הסברה ותפקידו כלל גם את תחום הלוחמה הפסיכולוגית.
דובר צה"ל

לקראת סוף שנת 1969, מונה לדובר צה"ל התשיעי ושירת בתפקיד זה עד לחודש אוגוסט 1972. תקופת שירותו כדובר הייתה מן הסוערות בהיסטוריה הצבאית של מדינת ישראל. אירוע חשוב בראשית תקופת כהונתו היה פרשת ספינות שרבורג – הברחת ספינות טילים שנקנו מצרפת על ידי מדינת ישראל אך העברתן לצה"ל נאסרה מתוקף אמברגו שהטילה הממשלה הצרפתית, בעקבות מלחמת ששת הימים.
בחודש מרץ 1970 פרצה מלחמת ההתשה. מלחמה זו הייתה האירוע המרכזי ביותר בתקופת כהונתו. כדובר, פרסם יוסף דיווחים מפורטים על האירועים המלחמתיים ובכלל זה נתונים על הרוגים ופצועים. בתקופה זו פורסמו לראשונה גם שמות ההרוגים הישראלים ופרטיהם האישיים.
שנת 1970 הייתה עמוסת אירועים ביטחוניים - בנוסף למלחמתו נגד הצבא המצרי במלחמת ההתשה, יצא צה"ל גם לפעולות בגזרה הצפונית ולחם נגד הצבא הסורי בקרבות שנקראו "מלחמת שלושת הימים". ב-30 ביולי 1970, אירע קרב אוויר באזור תעלת סואץ בו הפילו טייסי חיל האוויר הישראלי חמישה מטוסי מיג-21 סובייטים. כמו כן, באותה תקופה, נאלצה מדינת ישראל להתמודד מול פעולות טרור קשות, בהן: חטיפתו של האזרח שמואל רוזנווסר, הפיגוע וניסיון החטיפה נגד מטוס אל-על בשדה התעופה של מינכן, הפיגוע בטיסת סוויסאייר 330 בו נהרגו 47 איש, מהם 15 ישראלים וכן, הפיגוע באוטובוס ילדי אביבים, בו נרצחו 9 ילדים ו-3 מבוגרים.
האירועים הביטחוניים נמשכו גם בשנת 1971, בה החריף הטרור מרצועת עזה. רצח ילדי משפחת ארויו הניע למבצע נרחב נגד הטרור ברצועה, בפיקודו של אריאל שרון. ב-1972, נמשכו פיגועי הטרור הקשים נגד ישראלים בזירה הבינלאומית. באותה שנה נחטף מטוס חברת סבנה לנמל התעופה לוד, כאשר לוחמי סיירת מטכ"ל פרצו למטוס ושחררו את החטופים. כמו כן, אירע בחודש מאי הטבח בנמל התעופה לוד, בו נרצחו 24 אנשים.
ברצף אירועים זה הייתה מלאכתו של יוסף כלב כדובר צה"ל מן העמוסות והקשות בהיסטוריה של מערך הדוברות. קשה במיוחד הייתה המשימה לבשר לציבור על הנפגעים הרבים, הן בזירה הצבאית והן בפיגועי הטרור.
כשנשאל בריאיון ברדיו מהי הודעת דובר צה"ל שהיה רוצה להודיע יותר מכל הודעה אחרת, השיב יוסף כי "אם עקב אותם דברים, שכולנו מקווים להם, לא יהיו הודעות דובר צה"ל – הייתי רוצה פשוט לחדול מלפרסם הודעות דובר צה"ל". בעקבות משפט זה, פרסם המשורר עמוס אטינגר שיר בשם "דובר צה"ל לא מודיע". בשיר זה הביע תקווה, ברוח דבריו של יוסף, כי לא יהיה עוד מצב שמתפרסמות הודעות רבות כל כך של דובר צה"ל עקב מלחמה.
החיים האזרחיים

באוגוסט 1972 סיים כלב את תפקידו כדובר צה"ל ויצא לשנת לימודים באוניברסיטת תל אביב בחוג למדעי החברה. עם פרישתו ערכו לו עיתונאי ישראל מסיבת פרידה בבית סוקולוב. לאחר לימודיו פרש מצה"ל ונתמנה למנהל חברת "הירקון" שעסקה בפיתוח תוכנית ל' לבינוי שכונה בצפון מערב תל אביב, מעברו הצפוני של נחל הירקון. בשנת 1973 נתמנה למנהל האדמיניסטרטיבי של מוזיאון תל אביב ובשנת 1977 נתמנה למנהל מוזיאון הארץ. ביוני 1980 פרש מתפקידו לדרישתו של יו"ר הנהלת המוזיאון נחום שמיר. לאחר מכן, שמש כמנהל האדמיניסטרטיבי של בנק כללי בתל אביב, עד שנת 1984.
טרם יצא לגמלאות, היה מנהל אדמיניסטרטיבי בחברת "פורד" בישראל. לאחר מכן, התנדב בתפקיד ניהולי באגודת ניצן בתל אביב.
חייו הפרטיים

יוסף נישא ליהודית (ג'ודי) אותה הכיר בתקופת שירותם ב"ההגנה" ולהם בן יחיד ושני נכדים. יוסף התגורר בביתו שבתל אביב עד יום פטירתו.
הערות שוליים

↑  כתבה על מינויו של יוסף כלב לקצין מטה לוועדות שביתת הנשק, מעריב, 3 ביולי 1962
↑  הודעה על מינויו לדובר צה"ל, דבר, 15 במרץ 1970
↑  אל"ם יוסף כלב בראיון ברדיו, דבר, 15 בנובמבר 1970
↑  מסיבת פרידה לדובר צה"ל, דבר, 16 באוגוסט 1972
↑  אל"מ (מיל.) משה אמיר יתמנה למנהל "אתרים", דבר, 26 בספטמבר 1972
↑  י. כלב מנהל מוזיאון "הארץ", דבר, 5 ביוני 1977
↑  אברהם רותם, הקרב על מוזיאון הארץ, מעריב, 30 במאי 1980
אברהם רותם, מנהל מוזיאון הארץ פורש מתפקידו, מעריב, 1 ביוני 1980
יוסף כלב מקבל דרגת אל"ם לצד עזר ויצמן ורעייתו ג'ודי
יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית – יפן

| יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית – יפן |
| --- | --- |
הרפובליקה המרכז-אפריקאית: יפן


הרפובליקה המרכז-אפריקאית: יפן
שטח (בקילומטר רבוע)
622,984: 377,915
אוכלוסייה
5,376,135: 123,588,993
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,555: 4,212,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
475: 34,088
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: מונרכיה חוקתית

יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית–יפן הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה המרכז-אפריקאית לבין יפן.
סקירה כללית

הרפובליקה המרכז-אפריקאית ויפן מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה המרכז-אפריקאית לבין יפן כוננו בשנת 1960.
ביקורים רמי דרג > מהרפובליקה המרכז-אפריקאית ליפן

אנדרה קולינגבה, נשיא הרפובליקה המרכז-אפריקאית (1990)
פוסטאן-ארקאנז' טואדרה, נשיא הרפובליקה המרכז-אפריקאית (2019)
נציגויות דיפלומטיות

הרפובליקה המרכז-אפריקאית אינה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות. הרפובליקה המרכז-אפריקאית מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי, באמצעות קונסוליה רשמית אחת בבירה טוקיו.
יפן אינה מיוצגת ברפובליקה המרכז-אפריקאית הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. יפן האמינה את שגרירותה שביאונדה, קמרון הסמוכה, על הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
יחסי ונואטו–קנדה

| יחסי ונואטו–קנדה |
| --- | --- |
ונואטו: קנדה


ונואטו: קנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
12,189: 9,984,670
אוכלוסייה
329,625: 39,838,945
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,126: 2,140,086
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,417: 53,718
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי ונואטו–קנדה הם מערכת היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ונואטו לבין קנדה.
סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים שבין ונואטו לקנדה כוננו ב-30 ביולי 1980. שתי המדינות נהנות מיחסים דיפלומטיים "קרובים ולבביים" על פי משרד החוץ הקנדי, שמבוססים בעיקר על חברות משותפת בארגונים בינלאומיים. המסחר שבין שתי המדינות קיים, ומנוהל בידי לשכת המסחר וההשקעות הרשמית של קנדה בנציבות הגבוהה באוסטרליה, אך הוא זניח.
ביחסים שבין המדינות שימת דגש על שיתופי פעולה בנושא הדיג, ענף כלכלי חשוב בשתי המדינות. ונואטו חברה גם בפורום האוקיינוס השקט, בו קנדה משמשת כבת דיאלוג פוליטי.
קנדה תורמת למאמציה של ונואטו להילחם בשינויי האקלים, שעשויים להחריב את האיים, בדרכים שונות ומגוונות. היא תרמה 15 מיליון דולר אמריקאי לקרן מיוחדת שנועדה לפעול נגד שינויי האקלים וההתחממות הגלובלית, שעשויה להטביע איים רבים בעולם, כמו ונואטו.
קנדה הביעה תמיכה בתוכנית החמש-עשרה שנתית של ונואטו - "Vanutu 2030" שבתוכה ערכים רבים שקנדה גם כן מקדמת כגון העצמת נשים ומיגור ההתחממות הגלובלית. קנדה תומכת בזכות הנשים לשוויון בשוק העבודה ותורמת מדי שנה 3.5 מיליון דולר אמריקאי לקרן של האומות המאוחדות שמבטיחה סביבת עבודה בטוחה ושוויונית לנשים בוונואטו.
נציגויות דיפלומטיות

ונואטו אינה מיוצגת בקנדה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. ונואטו את נציגותה בניו יורק לאומות המאוחדות על קנדה.
קנדה אינה מיוצגת בוונואטו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. קנדה האמינה את נציבותה הגבוהה שבקנברה, בירת אוסטרליה, על ונואטו.
יוסף כצנלסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 באוגוסט 1896 בוברויסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  2 בינואר 1940 (בגיל 43) ורשה, גנרלגוברנמן 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 
יוסף כצנלסון (1 באוגוסט 1896 - 2 בינואר 1940) היה ממנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית בשנות ה-30, מפקד בתנועת בית"ר ואחד ממנהיגיה, מראשוני אנשי "ברית הבריונים" וממקימי האצ"ל. היה פעיל מרכזי בארגון העפלת "עליית אף על פי", שארגנו התנועות הרוויזיוניסטיות, ואף קיבל את התואר "שר העפלה" של אותה תנועת עלייה והקדיש את חייו עד יום מותו למבצע זה. הוא נפטר בוורשה בתקופת מלחמת העולם השנייה.