stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכרזת ירושלים כבירת ישראל
בשולי האירועים

ב-14 בדצמבר שלח משה שרת, שר החוץ, מברק אל מנכ"ל משרדו, ולטר איתן, עבור ראש הממשלה בו הגיש את התפטרותו מהסיבות הבאות:
לדבריו, הוא לא חזה מראש את המפנה הבינלאומי החמור שחל בשאלת ירושלים,
הממשלה והמפלגה דחו הקו שלו לאחר ההכרעה בעצרת האו"ם,
לדעתו לא יוכל להגן ביעילות ובלב שלם על הקו שנקבע בממשלה.
הוא כתב שהוא מעריך כראוי הנזק שעלולה לגרום הסתלקותו, אך במצב שנוצר חובתו להחזיר התיק לראש הממשלה.
יומיים אחר כך ב-16 בדצמבר, החזיר בן-גוריון מברק לשרת בו הוא דוחה מכל וכל את התפטרותו כבלתי מוצדקת ופירט:
איש אינו מחויב ומסוגל לראות מראש כל דבר ובייחוד עניין מסובך שהמידע לגביו היה מוטעה.
היו מקרים שהממשלה והמפלגה לא קיבלו את דעתו של בן-גוריון והיה עליו לבטל דעתו מפני דעת הרוב (אך הדבר לא הביא להתפטרותו).
על כולם לעמוד יחד במשבר הזה, לדוגמה, דעת מפ"ם הייתה כדעת שרת, אך גם היא העמידה עצמה מאחורי הממשלה.
מכל הטעמים האלה, כתב בן-גוריון שכלל לא יביא את מברקו של שרת בפני הממשלה או המפלגה.
הודעת ההתפטרות של שר החוץ משה שרת ודחייתה על הסף על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון חותמות את פרשת הכרזת ירושלים כבירת מדינת ישראל.
ירושלים הוכרזה כבירת המדינה. הועברו אליה, כאמור, משרדי הממשלה, אם גם בלאות מסוימת. ב-26 בדצמבר 1949 נפתח בה מחדש מושב הכנסת ומאז שוב לא עזב אותה בית המחוקקים הישראלי. עוד קודם לכן הוקם בה בית המשפט העליון. הוקמו בית חולים ואוניברסיטה במערב העיר, במקום אלה שעל הר הצופים. מדינות העולם לא מיהרו להכיר בעיר כבירת המדינה ולא העבירו אליה את שגרירויותיהן.
ראו גם

חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל
לקריאה נוספת

דוד בן-גוריון, מדינת ישראל המחודשת כרך ראשון, תל אביב, עם עובד, 1969
זאב שרף, שלושה ימים, תל אביב, עם עובד, 1959
אבא אבן, פרקי חיים כרך ראשון, תל אביב, ספריית מעריב, 1978
מוטי גולני, ציון בציונות "המדיניות הציונית בשאלת ירושלים 1937-1949", מטכ"ל/קצין חינוך ראשי/גלי צה"ל ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור / ספריית אוניברסיטה משודרת, תשנ"ב-1992
מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון [ב], תל אביב, עם עובד, 1977
מיכאל בריצ'ר, המאבק המדיני על ירושלים, בתוך, אלי שאלתיאל (עורך), "פרקים בתולדות ירושלים בזמן החדש ספר זיכרון ליעקב הרצוג", ירושלים, יד יצחק בן-צבי משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"א
מיכאל בריצ'ר, ירושלים, בתוך, בנימין נויברגר (עורך), "דיפלומטיה בצל עימות", תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1984; פורסם במקור כדימויים, החלטות והיזון-חוזר במדיניות החוץ הישראלית: ירושלים, בתוך "מדינה וממשל", כרך א', מס' 3 (אביב 1972), עמודים 7–21
אורי ביאלר, הדרך לבירה - הפיכת ירושלים למקום מושבה הרשמי של ממשלת ישראל בשנת 1949, קתדרה מס' 35, אפריל 1985 (מאורכב כאן)
אלעד בן-דרור ואסף זידלר, ניצחון הצהרתי: החלטת האו"ם על בינאום ירושלים מ־9 בדצמבר 1949, עיונים 29, 2018, עמ' 162–181.
ימימה רוזנטל (עורכת), תעודות למדיניות החוץ של מדינת ישראל כרך רביעי (ירושלים, מדינת ישראל / גנזך המדינה, תשמ"ו), עמודים יט-כג
משה איכילוב

| --- | --- |

משה איכילוב בשנות ה-40
 לידה:  11 באוגוסט 1903 י"ח באב תרס"ג האימפריה העות'מאנית פתח תקווה, האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  15 בנובמבר 1957 (בגיל 54) כ"א בחשון תשי"ח ישראל תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקצוע:  חקלאי
 
משה איכילוב (י"ח באב תרס"ג, 11 באוגוסט 1903 – כ"א בחשוון תשי"ח, 15 בנובמבר 1957) היה עסקן ופעיל ציבור ישראלי.
ביוגרפיה

איכילוב נולד בפתח תקווה ליעקב (בן אברהם) ואיטה יהודית איכילוב. הוא כיהן שנים רבות כחבר במוסדות המוניציפליים במקום מגוריו ובכל ארץ ישראל. בהמשך חייו עבר לגור בתל אביב ותפס מקום מרכזי בחיי הציבור.
בימי מלחמת העולם הראשונה החל לעזור לאביו בעבודתו, ובקיץ תרע"ח היה מהבודדים שהורשו להישאר כדי לפקח על משקי האיכרים לאחר שהבריטים הכריזו על פינוי תושבי פתח תקווה בגלל קרבת האזור לחזית.
היה ממייסדי אגודת מגדלי הטבק בארץ ישראל ומנהל בתי האריזה המרוכזים. בנוסף היה ממארגני הקואופרציה של הפרדסנות, חבר מועצת "החקלאי" בפתח תקווה וממייסדי "פרדס סינדיקט".
בתחום החברתי היה פעיל ב"מכבי" מנעוריו, וזכה בפרסומים רבים, ובהמשך היה חבר הנהלת "מכבי" אבשלום וחבר מרכז "המכבי" הארצי.
בתחום ההתיישבות היה ממייסדי בני בנימין וחבר ההנהלה הארצית, וממייסדי מפעלי ההתיישבות בכפר אהרון, הרצליה ואבן יהודה. היה גם חבר מרכז והנהלה של התאחדות האיכרים, יו"ר ועדת הארגון שלה ומנהל "עמיר", והשתתף במשלחת האיכרים לקונגרס הציוני. מ-1919 כיהן כחבר ועד המושבה פתח תקווה, ומ-1927 כסגן ראש עיריית פתח תקווה.
אחרי קום המדינה הצטרף לתנועת החרות, וב-1951 עבר לגור בתל אביב ונבחר למועצת העיר כנציג תנועת החרות. ב-1953 נבחר לסגן ראש העיר, כאחראי על שירותי הבריאות העירוניים, במחלקת הדרכים והמדידות וכראש מינהל יפו.
ביוגרפיה > נציגם של החקלאים והאיכרים

איכילוב נמנה עם מייסדי "האיכר הצעיר" ו"בני בנימין" והיה פעיל בהנהלתם עד לימי המחלוקת ב"בני בנימין", אז עבר לפעילות בתנועת האיכרים. מיד עם גמר המלחמה, נוסד הארגון "האיכר הצעיר" בראשותו של ברוך בן עזר מפתח תקווה. היה זה עם ראשית התארגנות היישוב לאחר הכיבוש הבריטי, שנראה אז ככיבוש משחרר ומביא לגאולה. הייתה זו גם תקופה קצרה לאחר המאבק הקשה, כאשר כמה חוגים ביישוב, ובייחוד חוגי השמאל, גילו התנגדות לפעולת אנשי "ניל"י". כבר עם יסוד ועד הצירים הראשון והתחלת ההתארגנות של היישוב, החלו ההפליות נגד המושבות, ראשיהן ובניהן. לכן, התארגנה קבוצה בשם "האיכר הצעיר", שלקחו בה חלק בני האיכרים והמושבות. שנה לאחר מכן נוצרה "בני בנימין" בראשותו של אלכסנדר אהרונסון, ועם יסודה בוטל "האיכר הצעיר". הסיסמה של "בני בנימין" הייתה לשמור על הקיים ולבנות את החרב. איכילוב נבחר מיד להנהלה הארצית של "בני בנימין" ונמנה עם פעיליה המרכזיים.
"בני בנימין" דאגו אז לשמירה על בני המושבות, לפיתוח חייהם הביטחוניים והציבוריים, להגברת השפעתם על חיי היישוב ולפעולות התיישבותיות חדשות. לאחר מכן עברו "בני בנימין" לפעולות התיישבות, שהביאו בעקבותיהן את יסוד נתניה, הרצליה, אבן יהודה וכפר אהרון. חלוקת הקרקעות בין המתיישבים ובין חלק מחברי ההנהלה לא נראתה בעיני איכילוב, והוא יצא במערכה פנימית לחלוקה יותר צודקת ולהסדרה יותר ציבורית של הקרקעות שנרכשו, פעילות אשר גרמה לו להתרחק מהנהלת "בני בנימין" ומוסדותיה. פעילותו של איכילוב בהנהגת האיכרים התחילה מוועידת היסוד שלה ב-1920. הוא היה חבר מוסדותיה העליונים מהיום הראשון ופעילותו השתרעה על כל פני ההתאחדות. איכילוב היה בין מייסדי בנק האכרים, ויזם את יצירת "עמיר ביעף", המוסד המשווק של תנועת האיכרים.
ביוגרפיה > בהגנה ובשמירה

לאחר מאורעות 1921 הסכימו השלטונות הבריטיים לתת עשרה רובים צבאיים, בתנאי שעשרה צעירים יתחייבו לשמור אמונים ולהשתמש בנשק רק לצורך של הגנה מפני התנפלות. איכילוב נמנה עם אותם עשרה, ומאחר שלא הייתה אפשרות שרק עשרה אלה יעשו בשמירה יום ולילה במשך שנים, היה צורך בחיפוי על כל נושאי הנשק "הבלתי ליגליים". לאחר מכן, גם כשנמנה עם העסקנים, המפקדים והצמרת, לא ויתר על חובת הטוראים, ובהתאם לתורנות היה יוצא תמיד בלילות לשמירה בגבולות. במאורעות 1936–1939, עם תחילת מלחמת העולם השנייה, היישוב היהודי נכנס לתקופה קשה מאוד. מטעם הוועד הלאומי פנו לתנועת האיכרים וביקשו לשגר נציג לוועד הלאומי, בהתחשב במצב החירום. פה אחד נתבקש איכילוב להיות בא-כוחה של התנועה בהנהלת הוועד הלאומי.
מתוך החיפושים לענפי משק חקלאיים חדשים, החלו גם ניסיונות בטבק. במשך שנה או שנתיים הגיעו העוסקים בכך לכלל הכנסות המניחות את הדעת, ואז החלו לגדל בכמות מסחרית. כמויות עצומות של טבק הורידו את המחירים עד למטה מהמינימום וכל החקלאים שעסקו בכך הפסידו כספים רבים. נדרשה פעולה מיידית למען אריזת הטבק והחסנתו לעוד מספר שנים. איכילוב נמנה עם יוזמי ארגון מגדלי הטבק שהקימו בית אריזה גדול מרכזי בפתח תקווה, והוא קיבל על עצמו את ניהול את האריזה.
ביוגרפיה > משפחתו

אחיו היה חבר הכנסת לשעבר עזרא איכילוב. הוא נשא לאישה את חנה לבית זינגר לשניים נולד הבן, יהושע איכילוב, הנשוי לפרופ' אורית איכילוב. נכדו ארז נישא לסופרת יעל איכילוב, אחותו הצעירה של יואב גלנט. נכדתו תמר איכילוב עורכת תוכן ראשית בתוכניות טלוויזיה.
ביוגרפיה > מותו

איכילוב מת ב-15 בנובמבר 1957 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
הנצחתו

על שמו קרוי בית החולים איכילוב.
לקריאה נוספת

אורבך, צבי. משה איכילוב האיש ודרכו. תל אביב: "חרות", 1959, עמ' 21–44.
הערות שוליים

1 2  על פי צילום המצבה
↑  דוד תדהר (עורך), "משה איכילוב", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 891
↑  צבי אורבך, משה איכילוב האיש ודרכו, הוצאת חרות, 1959, עמ' 30-21
↑  צבי אורבך. משה איכילוב האיש ודרכו. תל אביב: "חרות", 1959, עמ' 34
↑  צבי אורבך. משה איכילוב האיש ודרכו. תל אביב: "חרות", 1959, עמ' 42-44
↑  משה איכילוב באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310801105171  ISNI: 0000 0000 7354 4114  VIAF: 103631919   WorldCat (עם VIAF): 103631919 
קברו של משה איכילוב בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב
לאון אדרי

| --- | --- |

 לידה:  4 באפריל 1948 טנג'יר, האזור הבין-לאומי של טנג'יר 
 פטירה:  19 באפריל 2018 (בגיל 70) קיסריה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1970–2018 (כ־48 שנים) 
 עיסוק:  יזם, מפיק קולנוע ואיש עסקים
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לתגלית השנה באירופה (2010) 
 פרופיל ב-IMDb
 
לאון אדרי (4 באפריל 1948 – 19 באפריל 2018) היה יזם, מפיק קולנוע ואיש עסקים ישראלי, ממקימי ומבעלי "יונייטד קינג" וה"סינמה סיטי" ומבכירי תעשיית הקולנוע הישראלית.
ביוגרפיה

לאון אדרי נולד בטנג'יר, שבמרוקו לאברהם וקלרה, ובשנת 1961 עלה לישראל עם משפחתו, שהשתקעה בדימונה.
בשנת 1962, כשהיה בן 14, החל אדרי לעבוד בבית הקולנוע הראשון בדימונה כמסריט. בשנת 1964 נפתח קולנוע נוסף בדימונה, קולנוע גיל, אדרי עבר להיות המסריט של הקולנוע החדש והכשיר את אחיו, משה, להחליף אותו בקולנוע דימונה הוותיק.
מגיל 15 עד גיל 25 עבד כחשמלאי בעבודות קבלנות. את המקצוע למד בתיכון מקצועי בדימונה. במקביל הפך לבעלים של בתי קולנוע בדימונה וברחבי הדרום. אחר כך הקים יחד עם אחיו ושותפיו את חברת ההפצה (בעיקר של סרטים) "יונייטד קינג" ועבר לפעול באזור המרכז. הלהיט הראשון שהפיצה החברה היה סופרמן בשנת 1978. החברה רכשה בתי קולנוע ברחבי הארץ, ובהם "מקסים" ו"אופיר" בתל אביב. החברה נכנסה גם לענף סרטי הוידאו בשם "יונייטד קינג וידאו". עם השנים הרחיבה את עיסוקה להפקה ושיווק של קשת רחבה של תוכני בידור ושל העסקים הקשורים בהם, כשבין תוצריה סדרות טלוויזיה, סרטי DVD וגם הפקות מוזיקליות ומופעי במה. בשנת 2002 פתחה החברה במתחם גלילות שברמת השרון את מתחם הקולנוע סינמה סיטי. החברה מחזיקה בספרייה הגדולה ביותר של סרטים ישראליים, ובהם הזכויות לסרטיו של אפרים קישון, והיא גם הבעלים של חברת המוזיקה NMC.
האחים אדרי הפיקו והפיצו מאות סרטים ישראלים ואלפי סרטים בינלאומיים.
במסגרת משפט נתניהו העיד אדרי במשטרה על כך שהעניק את ביתו לפגישות של בנימין נתניהו על בסיס קבוע.
אדרי נפטר בגיל 70, לאחר מאבק בסרטן המעי הגס. נקבר בבית העלמין בקיסריה. בהלווייתו ספד לו ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, שהיה ידידו הקרוב.
חיים אישיים ומשפחה

היה נשוי לסולנג' ואב לארבעה. בשנותיו האחרונות התגורר בקיסריה.
הנצחתו

רחוב על שמו קרוי בעיר נתניה בצמוד למתחם הסינמה סיטי. בינואר 2022 הוחלט לקרוא על שמו את תיאטרון דימונה.
הסרט מחילה, מהאחרונים שהפיק בחייו, עלה לאקרנים בשנת 2019 ה'תשע"ט והוקדש לזכרו.
פילמוגרפיה (רשימה חלקית)

שישה מיליון רסיסים (2001)
השיבה מהודו (2002)
סימה וקנין מכשפה (2003)
המנגליסטים (2003)
אהבה קולומביאנית (2004)
מטאליק בלוז (2004)
סוף העולם שמאלה (2004)
ללכת על המים (2004)
ימים של אהבה (2005)
הבועה (2006)
אביבה אהובתי (2006)
הסודות (2007)
החוב (2007)
התנתקות (2007)
בופור (2007)
ריקוד מסוכן (2007)
איים אבודים (2008)
עץ לימון (2008)
שלום ולהתראות (2008)
Flipping out‏ (2008)
לבנון (2009)
קירות (2009)
היו לילות (2009)
כבוד (2009)
חמש שעות מפריז (2009)
הכתובה (2008)
מבול (2010)
פעם הייתי (2010)
זוהי סדום (2010)
הערת שוליים (2011)
הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן (2011)
נמס בגשם (2011)
רסיסי אהבה (2011)
אחותי היפה (2011)
פלייאוף (2011)
הסיפור של יוסי (2012)
רוק בקסבה (2012)
העולם מצחיק (2012)
בלדה לאביב הבוכה (2012)
פנתר לבן (2013)
הורה 79 (2013)
לרדת מהעץ (2013)
אנשים כתומים (2013)
מי מפחד מהזאב הרע (2013)
לצוד פילים (2013)
פלאות (2013)
הנוער (2013)
סוכריות (2013)
מפריח היונים (2013)
מקום בגן עדן (2013)
מיתה טובה (2014)
אילוף הגוררת (2014)
פרינסס (2014)
תפוחים מן המדבר (2014)
בורג (2014)
יונה (2014)
רפסודיה בולגרית (2014)
פנסיון פראכט (2014)
הקפות (2015)
זינוק בעלייה (2014)
טוביאנסקי (2014)
שושנה חלוץ מרכזי (2014)
את לי לילה (2014)
כיפה אדומה (2014)
תיקון (2015)
באבא ג'ון (2015)
ארץ פצועה (2015)
ציפורי חול (2015)
צילי (2015)
מה כבר יכול לקרות?! (2015)
דץ הבלץ (2015)
החטאים (2016)
הכל שבור ורוקד (2016)
עמק (2016)
ישמח חתני (2016)
לב שקט מאוד (2016)
הלהקה האחרונה בלבנון (2016)
ילד טוב ירושלים (2016)
נמל בית (2016)
הולכת שבעה (2016)
פיגומים (2017)
כמעט מפורסמת (2017)
ואז היא הגיעה (2017)
ג'סטה (2017)
געגוע (2017)
מבצע ביצה (2017)
מסתור (2017)
מסע הטבעת (2017)
מקוללים (2018)
היום שאחרי לכתי (2018)
מחילה (2019)
המוסד (2019)
אהבה בשלייקס (2019)
שעת נעילה (2020)
שאיפה לחיים (2020)
סאבלט (2020)
לשחרר את שולי (2021)
ההילולה (2023)
גן קופים (2023)
שבע ברכות (2023)
חמדה (2024)
הטבעת (2024)
פרסים והוקרה (רשימה חלקית)

פרס פסבינדר של האקדמיה האירופית לקולנוע לתגלית השנה
איש השיווק של השנה (יחד עם אחיו, משה אדרי) מטעם איגוד השיווק הישראלי (2010)
אות מפעל חיים (יחד עם אחיו, משה אדרי) מטעם פסטיבל הקולנוע בירושלים (2010).
מועמדויות לפרסים (רשימה חלקית)

(Golden Orange Award for Best Film (International
Golden Orange SİYAD Award for Best International Film
הערות שוליים

1 2  עמית בוטבול ואופיר איטח, האיש עם מסרטת הקולנוע, באתר "העוקץ", 15 במאי 2018
↑  שי שלו, ‏יונייטד קינג וידאו הצטרפה לקאול-בקרקמינסקי במגעים לרכישת הד ארצי, באתר גלובס, 19 במרץ 2003
↑  שלומית צור, ‏סינמה סיטי גלילות ישופץ ב-150 מיליון שקל: 9 אולמות חדשים, באתר גלובס, 2 בפברואר 2013
↑  רונית אדלר, ‏בעלי הסינמה סיטי משתלטים על אן.אם.סי, באתר גלובס, 22 בפברואר 2006
↑  שרה ליבוביץ־דר, מצעד העדים במשפט נתניהו // מאת שרה ליבוביץ־דר - מגזין ליברל, באתר מגזין ליברל, ‏2 באפריל 2020
↑  יניב מגל, ‏נתניהו חוגג את המימונה אצל לאון אדרי, באתר גלובס, 1 במרץ 2016
↑  מיכל גלנטי, ‏באלה הידיים, באתר גלובס, 4 בנומנבר 2013
↑  נתניה מוקירה תודה לאישים על תרומתם למדינת ישראל ולעם היהודי, באתר כאן ישראל, ‏5 ביוני 2019
↑  וואלה מקומי‏, דימונה: התיאטרון העירוני על שם לאון אדרי, באתר וואלה, 11 בינואר 2022
↑  חגית ברונסקי, ‏אנשי השיווק של 2010: משה וליאון אדרי, באתר גלובס, 23 בינואר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304761305171  PLWABN: 9810680159905606  BNE: XX5573548  CiNii: DA18668103  GND: 1061952975  ISNI: 0000 0003 8035 9154  LCCN: no2012098889  VIAF: 171151352029752601640   WorldCat (עם VIAF): 171151352029752601640 
שלט רחוב על שמו של לאון אדרי בעיר נתניה
פרזידנט (משחק)

פרזידנט (נשיא), או אסהול (Asshole) הוא משחק קלפים לשלושה שחקנים או יותר. במשחק זה אין מנצח סופי, אולם המשחק מחולק לסיבובים ולכל סיבוב יש מנצח הנקרא "פרזידנט" (ומכאן שמו של המשחק). השחקן האחרון שנשאר עם קלפים בידו נחשב לאסהול (asshole).
תארים ומטרת המשחק

מטרת המשחק היא להניח את כל הקלפים כמה שיותר מוקדם. בסופו של כל סיבוב משחק כל שחקן מקבל תואר בהתאם לסדר השלמת המטרה:
פרזידנט (President) - המנצח של סיבוב זה, שנפטר ראשון מכל הקלפים שבידו.
וייס פרזידנט (סגן פרזידנט) (Vice-President) - השחקן שהגיע מקום שני. התואר קיים במקרה שיש 4 שחקנים או יותר.
מידל (אמצע, Middle) - השחקן האמצעי (מקום שני במשחק של שלושה שחקנים, מקום שלישי במשחק של חמישה שחקנים וכו'...). התואר קיים כשיש כמות של יותר מ-4 שחקנים (במשחק של 5 משתפים יש מידל אחד; במשחק של 6 משתתפים יש שני מידלים).
וייס אסהול (סגן אסהול) (Vice-Asshole) - השחקן שהגיע מקום אחד לפני אחרון. התואר קיים במקרה שיש 4 שחקנים או יותר.
אסהול (Asshole) - השחקן האחרון שנשאר עם קלפים בידו.
הוראות

משחקים עם חפיסת קלפים אחת מלאה. גרסאות שונות משלבות ג'וקרים במשחק ואחרות לא.
מחלקים את הקלפים בצורה שווה בין השחקנים. לשחקנים אסור להסתכל בקלפים של המשתתפים האחרים.
חלוקת התארים הסטנדרטית מתאימה למשחק של 6-4 שחקנים, אם כי ניתן לקיים גרסאות גם בכמויות שונות.
בסבב הראשון יתחיל השחקן המחזיק בקלף 3 תלתן (כשמשחקים עם שתי חפיסות יתחיל השחקן המחזיק בקלף 3 תלתן - גב אדום).
לאחר שהשחקן הראשון שם קלף (או קלפים) באופן גלוי כך שהקלפים ששם בערימה בעלי אותו הערך, התור עובר לשחקן הבא (על פי כיוון השעון), והוא חייב לשים את אותו מספר קלפים, כך שיש בהם ערך זהה או גבוה יותר מזה שבראש הערימה. (לדוגמה, השחקן הראשון שם זוג 4, השחקן הבא מחויב לשים זוג שערכו שווה או עולה על 4).
אם הגיע תורו של שחקן ואין לו קלפים לשים, או שהוא לא רוצה לשים (לדוגמה, בראש הערימה זוג מלכה ויש לו שלישיית מלך, אבל הוא לא רוצה "לפרק" אותה), יש בידו שתי אפשרויות:
לשים קלף שערכו 2 (נקרא שורף / חותך / מקפל), ו"לשרוף" את הערימה המונחת, ואז הוא יתחיל ערימה חדשה (באילו קלפים שהוא רוצה). השחקן ישים תמיד קלף 2 יחיד, גם במצב שבערימה שמים זוגות או שלישיות.
לומר "אין לי" (פס / Pass) והמשחק ממשיך רגיל לשחקן הבא בתור.
אם שחקן שם קלפים, והגיע תורו שוב כך שכל השחקנים האחרים דילגו על תורם (כלומר, הקלף העליון בערימה הוא הקלף שהוא שם בתורו הקודם), הערימה "תישרף", והוא יתחיל ערימה חדשה.
כאשר בערימה ארבעה קלפים בעלי אותו הערך (אם שמים רביעייה, או זוג על זוג מאותו ערך, או ארבעה יחידים אחד על השני מאותו הערך, ובחלק מהגרסאות אם משלימים שלישייה בעזרת קלף יחיד) הערימה נשרפת. מי ש"השלים" לארבע, הוא ה"שורף", ומתחיל ערימה חדשה.
במקרה שהקלף האחרון ביד של השחקן הוא 2, השחקן מפסיד אוטומטית והופך לאסהול.
כאשר שחקן מסיים את כל קלפיו, וכל מי שנותר במשחק דילג על תורו. השחקן הבא אחריו במעגל יתחיל ערמה חדשה.
לאחר כל סיבוב מתחלפים התארים ויהיה "פרזידנט" חדש, "וייס פרזידנט" חדש, וכו'.
הוראות > בתחילת סבב חדש

הפרזידנט לוקח שני קלפים לבחירתו מהאסהול, והאסהול חייב להביא לו אותם (אין חובה לבחור את הכי חזקים).
הפרזידנט מביא לאסהול שני קלפים לבחירתו (אין חובה לבחור את הקלפים הגרועים ביותר, וניתן לתת לאסהול לבחור מבין מספר אפשרויות).
באותו האופן ההסגן פרזידנט והסגן אסהול מבצעים ההחלפה עם קלף יחיד.
מידל (אם קיים במשחק) לא לוקח ולא מקבל.
גרסאות נוספות

בדומה למשחקי קלפים רבים, אין למשחק זה סט חוקים יחיד, והוא משתנה רבות ממקום למקום. הנה מספר חוקים שונים בעזרתם ניתן לשחק:
ישנן גרסאות בהן משחקים עם 2 הג'וקרים. שחקן שבבעלותו ג'וקר יכול לבחור את שוויו במהלך המשחק. בחלק מהגרסאות לא ניתן להשתמש בג'וקר בתור קלף שורף (קלף שערכו 2).
יש גרסאות שאם נשארת עם הקלף 8 אתה הופך אוטומטית לאסהול.
אם בראש הערימה מונח קלף יחיד בעל ערך כלשהו, ושחקן הניח קלף בעל ערך זהה לזה שבראש הערימה - אז ידלגו על תורו של השחקן הבא במעגל (אם במשחק נותרו 2 שחקנים, אז השחקן שהניח את הקלף יקבל תור נוסף).
כאשר קלפים אחרונים (או הקלף האחרון) בידו של שחקן הם 2 ו/או ג'וקרים, שחקן זה יקבל את תארו כרגיל והוא יכול "להוריש" את קלפים אלו לאיזה שחקן או שחקנים שירצה.
אופציה המכונה "הורדות", ובה אם הונחו שלושה קלפים בסדר עולה (יחידים, זוגות או שלישיות), כל שחקן מחויב להוריד קלף (אם הקלפים היו יחידים - קלף אחד, אם הקלפים היו זוגות - שני קלפים, אם הקלפים היו שלישיות - שלושה קלפים). אסור לשחקן להוריד את כל הקלפים בהורדה אם לא יישארו לו קלפים ביד, זאת אומרת שאם לשחקן נשארו שני קלפים והוא צריך להוריד שלושה, הוא יוריד אחד בלבד.
כאשר שחקן כלשהו מנצח, הסיבוב מפסיק, והתארים מחולקים ע"פ מספר הקלפים שנותרו לכל אחד בידו (פחות קלפים אומר תואר יותר נחשב).
יש מקומות בהם 3 תלתן תמיד מתחיל את המשחק (ולא רק בסיבוב הראשון).
יש גרסאות שבמקרה של שישה שחקנים או יותר, ישתתפו בכל סיבוב חמישה שחקנים. בסוף כל סיבוב האסהול יצא מהמשחק ושחקן נוסף יחליף את האסהול בסיבוב החדש (כאסהול או כמידל).
יש גרסאות שהפרזידנט אוסף את הקלפים. לעיתים עונשו של האסהול הוא ערבוב החפיסה וחילוקה בין המתמודדים. בנוסף, בגרסאות מסוימות בסיבוב הבא מתחיל מי שיושב ליד האסהול - כדי שתורו של האסהול יהיה האחרון במעגל.
קימברלי צ'יטל

קימברלי צ'יטל (באנגלית: Kimberly A. Cheatle; נולדה ב-1970/1971) כיהנה כראש השירות החשאי של ארצות הברית מספטמבר 2022 עד יולי 2024. לפני כן מילאה תפקידים רבים בשירות החשאי במשך עשרים ושבע שנים. לפני הצטרפותה לשירות החשאי עבדה עבור תאגיד פפסיקו.
היא הייתה ראש השירות החשאי בזמן ניסיון ההתנקשות בדונלד טראמפ בפנסילבניה, ובעקבות זאת התמודדה עם ביקורת נרחבת וקריאות להתפטר, והתפטרה ב-23 ביולי 2024.
ביוגרפיה

צ'יטל נולדה בהינסדייל באילינוי, וגדלה בדנוויל היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת מזרח אילינוי, שם למדה סוציולוגיה עם התמחות במשפט פלילי.
בשנת 1995 הצטרפה לשירות החשאי של ארצות הברית. היא הייתה מעורבת בפינוי סגן הנשיא דיק צ'ייני במהלך פיגועי 11 בספטמבר ושירתה בצוות האבטחה של סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן במהלך ממשל אובמה, כאשר שובצה למחלקת אבטחת סגן הנשיא. בשנים 2017–2018 שימשה כסגנית מנהלת. היא שימשה כסוכנת אחראית מיוחדת במשרד גרנד ראפידס, והפכה לאישה הראשונה שכיהנה כעוזרת ראש השירות החשאי למבצעי אבטחה, היחידה האחראית על הגנה על נשיא ארצות הברית ועל אישים בכירים.
מ-2019 עד 2022 שימשה כמנהלת בכירה לאבטחה בינלאומית בתאגיד פפסיקו.
בשנת 2021 העניק הנשיא ג'ו ביידן לצ'יטל פרס נשיאותי על ביצועים יוצאי דופן. באוגוסט 2022 הודיע הנשיא ביידן על מינויה של צ'יטל לראש השירות החשאי של ארצות הברית היא נכנסה לתפקיד ב-17 בספטמבר 2022. צ'יטל לקחה פיקוד על השירות החשאי בעקבות מה שהוגדר כ"חודשיים סוערים שבהם הסוכנות הידועה ביותר בהגנה על נשיאים התמודדה עם מחלוקות הקשורות לההסתערות על הקפיטול ב-6 בינואר 2021.
צ'יטל אמרה ל-CBS News שהסוכנות צריכה "למשוך מועמדים מגוונים ולתת הזדמנויות לכל אדם בכוח העבודה, במיוחד לנשים", כשהיא מתארת את מטרתה שעד שנת 2030, 30% מהמתגייסים שלה יהיו נשים.
באפריל 2024, לאחר שסוכנת בצוות האבטחה של סגנית הנשיא קמלה האריס תקפה את הקצין הממונה עליה וסוכנים אחרים, יו"ר ועדת הפיקוח והרפורמה של בית הנבחרים, ג'יימס קומר, ביקש תדרוך עם צ'יטל כדי לטפל בבעיות הקשורות לעבודה, הכשרה ותהליכים משמעתיים. השירות החשאי צמצם את הדיווחים על עצומה שהסתובבה בסוכנות הטוענת לפרצות אבטחה הנובעות מתהליכים אלה. הצהרותיה הקודמות של צ'יטל בנוגע לגיוון, שוויון והכלה הפכו ליעד תכוף לביקורת מצד פרשנים לאחר ניסיון ההתנקשות בדונלד טראמפ בפנסילבניה. השירות החשאי כינה את הביקורת על סוכנות " מיזוגיניות" ואישר מחדש את אמונתו שבה גיוון בגיוס "עוזר, לא פוגע, ביעילות של צוותי ההגנה שלו".
ב-13 ביולי 2024, במהלך ניסיון ההתנקשות בדונלד טראמפ (סמוך לבאטלר שבפנסילבניה), צ'יטל הייתה במילווקי, שם אמורה הייתה להתחיל הוועידה הלאומית הרפובליקנית של 2024 יומיים לאחר מכן. בעקבות הירי והביקורת על מנהיגותה, הודתה צ'יטל בכישלונו של השירות החשאי, וכינתה אותו "בלתי מתקבל על הדעת". עם זאת, צ'יטל אמרה לחדשות ABC שהיא לא תתפטר מתפקידה והגנה על עצמה באומרה שרשויות אכיפת החוק המקומיות היו אחראיות לאבטחת הבניין שממנו פתח היורה במתקפה.
ב-20 ביולי 2024 קרא חבר הקונגרס ברנדן בויל (D-PA) לצ'יטל להתפטר בעקבות ניסיון ההתנקשות נגד טראמפ, מה שהפך אותו לחבר הקונגרס הדמוקרטי הראשון שעשה זאת. מוקדם יותר, יו"ר בית הנבחרים מייק ג'ונסון קרא לצ'יטל להתפטר, ומנהיג המיעוט בסנאט מיץ' מקונל קרא להנהגה חדשה בסוכנות באותו יום.
ב-22 ביולי 2024 העידה צ'יטל בפני ועדת הפיקוח והרפורמה של בית הנבחרים על ניסיון ההתנקשות. במהלך הדיון, היא הודתה שזהו "הכשל המבצעי המשמעותי ביותר בשירות החשאי מזה עשרות שנים" והתמודדה עם דרישה דו-מפלגתית מצד מחוקקים שקראו לה להתפטר. עם זאת, היא התחייבה לא להתפטר. צ'יטל גם הודתה שהשירות החשאי דחה בקשות למשאבים נוספים לפרטי האבטחה של טראמפ בשנתיים שקדמו לניסיון ההתנקשות. זה היה היפוך מהצהרה קודמת מהשבוע הקודם, שבה דובר הסוכנות הכחיש שבקשות כאלה נדחו.
צ'יטל התפטרה מתפקידה כראש השירות החשאי ב-23 ביולי 2024.
ארנסט אלכסנדר

אין תמונה חופשית
ארנְסט אלכסנדר (בגרמנית: Ernst Alexander;‏ 19 במרץ 1902 – 30 בינואר 1980) היה פרופסור לפיזיקה ניסיונית באוניברסיטה העברית בירושלים, מראשוני מוריה ודקאן הפקולטה למדעי הטבע והמתמטיקה (1959–1963).
ביוגרפיה

אלכסנדר נולד בשנת 1902 בברלין בירת גרמניה.
למד בבית הספר הטכני הגבוה בעירו ובמינכן, ובשנת 1927 קיבל תואר דוקטור להנדסה בברלין.
בשנים 1927–1933 שימש כעוזר מחקר של ג'ורג' דה הוושי (מגלה היסוד הפניום וחלוץ השימוש בשיטת הסמנים הרדיואקטיביים, לימים חתן פרס נובל לכימיה) במכון לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת פרייבורג. הם חיברו יחדיו את הספר Praktikum der Chemischen Analyse mit Rongestrahlne (לייפציג 1933). ב-1933 הועלה לדרגת פריבט-דוצנט, וזמן קצר לאחר מכן פוטר ממשרתו, בעקבות עליית הנאצים לשלטון.
אלכסנדר היה בן למשפחה מתבוללת, אך נמשך לציונות בהשפעת דוד מגליציה, ולמד עברית מסטודנטים ארצישראליים שלמדו בברלין. ב-1933 הגיע לארץ ישראל כתייר, והודות להלוואה קיבל סרטיפיקט כ"קפיטליסט" (בעל הון). הוא הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים כעוזר מחקר בכיר במכון רקח לפיזיקה.
ב-1945 קודם למשרת מרצה לפיזיקה ניסויית, ב-1956 היה לפרופסור חבר וב-1964 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
היה מעורכי האנציקלופדיה העברית וכתב בין היתר את הערך על האלקטרון.
התגורר ברחוב עמק רפאים בירושלים. נפטר בשנת 1980, בגיל 78.
ב-1929 נישא אלכסנדר לאסתר (Ernestina Dienstfertig;‏ 1906–1983), פסיכותרפיסטית נוער. השניים היו הורים לבן ובת:
שלמה אלכסנדר (1930–1998) – המשיך בדרכו של אביו, היה פרופסור לפיזיקה ודקאן הפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטה העברית; החל את דרכו כפיזיקאי ניסויי ובהמשך היה תאורטיקן של פיזיקה של חומר מעובה; חתן פרס ישראל למדעים מדויקים (1993). בתו ניצה נשואה לפיזיקאי דב לוין.
דינה רון (נולדה ב-1930) – חיברה את "איה פלוטו" (ביחד עם בעלה, ארי רון, שצייר).
נכד דודו הוא המתמטיקאי הישראלי דורון ציילברגר.
לקריאה נוספת

שמואל סמבורסקי, "ארנסט אלכסנדר, ממניחי יסודות הפיזיקה בישראל", מדע כד, 2 (1980), 92–93.
Issachar Unna, 'The Genesis of Physics at the Hebrew University of Jerusalem,' Physics in Perspective 2,4 (2000), 336-380.
"The Expansion of Experimental Physics: Ernst Alexander and Gunter Wolfson," pp. 350-351.(article on SpringerLink)
הערות שוליים

↑  מחיי האוניברסיטה העברית: המכון למדעי הביולוגיה, דואר היום, טור 2, 3 בינואר 1934.
↑  ירושלים: מינויים חדשים באוניברסיטה, מעריב, 12 במאי 1964.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009748384605171  GND: 1042246890  ISNI: 0000 0004 2608 3975  LCCN: no2017106281  VIAF: 305257741   WorldCat (עם VIAF): 305257741