stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן-אטיין ליוטאר
קורות חייו ופועלו

ז'אן-אטיין ליוטאר נולד למשפחה הוגנוטית. אביו, צורף בעיסוקו, גלה מצרפת ב-1685 עם פרסום הקודקס השחור שאסר על בני דתות שאינן קאתוליות להתגורר בה. ליוטאר למד ציור בעיר הולדתו ז'נבה וכן בפריז. כל חייו נדד מבירה לבירה בארצות אירופה. ציורי הדיוקנאות שלו היו מבוקשים מאוד בחצרות מלכים, נסיכים ובני אצולה. ב-1736 הגיע לרומא, שם צייר את דיוקנאות האפיפיור קלמנס השנים עשר וכמה מהקרדינלים. בשנים 1738–1742 התגורר בקונסטנטינופול ושם צייר דיוקנאות של נכבדים עות'מאנים ושל אירופים, שגרירים וכן נוסעים ששהו בה, רובם ככולם בלבוש מזרחי, ומשום כך כונה בשם "הצייר הטורקי". ליוטאר עצמו המשיך לעטות תלבושת טורקית גם בשהותו באירופה.
בשנים 1743–1745 שהה בווינה כצייר החצר ההבסבורגית, ושם צייר את דיוקנאות הקיסרית מריה תרזה ובני משפחתה, בהם מרי אנטואנט בת השמונה. ב-1746–1756 עבד בפריז, וממנה נסע להולנד וללונדון, שבה צייר בין היתר את דיוקנאות הנסיך מוויילז ואוגוסטה אשתו וכובד בתצוגת ציוריו באקדמיה המלכותית לאמנויות. ליוטאר יצר לא מעט דיוקנאות עצמיים. בערוב ימיו חזר והשתקע בעיר הולדתו והִרבה בציורי טבע דומם ונופים.
ב-1784, בגיל 82, נבחר למועצת המאתיים (אנ') של ז'נבה.
ליוטאר היה אמן רב-צדדי, מלבד ציורי הפסטל המעודנים קנה לו שם בעבודות אמייל, בתחריטי נחושת ובציורי זכוכית. מלבד זאת עסק באספנות של יצירות אמנות. ב-1781 פרסם חיבור על אמנות הציור.
הערות שוליים

↑  ככלל, לבוש בן הזמן נחשב לבלתי מתאים ליצירות מסוגת ציורי היסטוריה (אנ')
↑  אחרי נישואיו ב-1757, בגיל 54, ל-Marie Fargues, אף היא בת להוגנטונים, ציית לדרישתה של אשתו הצעירה וגילח את זקנו, כניכר בדיוקנאות העצמיים שיצר מאז
↑  Traitédes principes et des règles de la peinture ("מסה על עקרונות וכללי הציור") (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007454681405171  PLWABN: 9810661537605606  BNE: XX947078  BnF: cb128611148 (data)  CiNii: DA07832497  GND: 118780115  HDS: 021960  ICCU: RAVV024969  ISNI: 0000 0001 2135 8288  KulturNav: 205a2399-631e-489e-a6ba-dce2090b63ae  LCCN: n50051951  LNB: 000052471  MusicBrainz: ffe184ab-92cf-4e87-85b4-0ea5203ce4de  NKC: ola2003172286  NLA: 35307687  NSK: 000225725  NTA: 069904693  RERO: 02-A003524235  RKD: 50314  SIKART: 4023353  SNAC: w63f574t  SUDOC: 148429874  Trove: 905916  ULAN: 500003329  VIAF: 61675695   WorldCat (עם VIAF): 61675695 
ריצ'רד פוקוק בקונסטנטינופול, שמן על בד, 1740
"הקוראת", פסטל על קלף, 1746 (אוסף הריקסמוזיאום)
ויליאם פרנסיס לינץ'

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1801 נורפוק, ארצות הברית 
 פטירה:  17 באוקטובר 1865 (בגיל 64) בולטימור, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
ויליאם פרנסיס לינץ' (באנגלית: William Francis Lynch,‏ 1 באפריל 1801 - 17 באוקטובר 1865) היה קצין בצי האמריקני וחוקר ארץ ישראל. הוא היה הראשון ששרטט מפה מדויקת ומפורטת של נהר הירדן וים המלח.
חייו

לינץ' נולד בשנת 1801 בנורפוק וירג'יניה. בינואר 1819 התגייס לצי האמריקני כקדט ושירת בפריגטה "קונגרס". לאחר מכן שירת בסקונר "שארק" תחת פיקודו של מת'יו פרי. במסגרת שירותו הגיע גם לברזיל, סין, אפריקה והים התיכון, ועסק במרדף אחרי שודדי ים באיים הקריביים.
במאי 1828 הועלה לדרגת לוטננט, באותה שנה התחתן עם וירג'יניה שאו בתו של קצין צי בכיר, ונולדו לו שני ילדים. בשנת 1839 קיבל את הפיקוד הראשון שלו על הספינה פוינסט (Poinsett).
בחודש מאי 1847 ביקש לינץ' מממשלת ארצות הברית אישור להוציא משלחת מחקר לירדן וים המלח. המשלחת יצאה בסוף שנת 1847, וחזרה לארצות הברית בסוף שנת 1848.
בשנת 1849 עלה לדרגת קומנדר ובשנת 1850 עלה לדרגת קפטן. בשנת 1852 יצא למשלחת מחקר לאפריקה כדי לבדוק אפשרות לקולוניאליזציה. בהיותו במרכז אפריקה חלה, ונאלץ לחזור לארצות הברית.
בעקבות תחילת מלחמת האזרחים האמריקנית התפטר באפריל 1861 מהצי האמריקני והצטרף לצי של מדינת וירג'יניה בדרגת קפטן. בחודש יוני 1861 מונה לקפטן בצי של קונפדרציית המדינות של אמריקה. במאי 1861 פיקד על הסוללות הימיות ב-Aquia Creek ששימשו להגנה בעת הפגזה ספינות התותחים של האיחוד. בפברואר 1862, היה אחראי על ההגנה של האי רואנוק (Roanoke). בין החודשים מרץ עד אוקטובר 1862 פיקד על כוחות חיל הים של הקונפדרציה בוויקסבורג (Vicksburg) מיסיסיפי. בהמשך המלחמה פיקד על ספינות במים של צפון קרוליינה. בין החודשים דצמבר 1864 וינואר 1865, פיקד על כוחות הדרום במהלך ההתקפה של האיחוד על פורט פישר (Fort Fisher) בצפון קרוליינה.
לאחר תבוסת צבא הקונפדרציה, קיבל בריצ'מונד ב-3 במאי 1865 חנינה. לינץ' נפטר בבולטימור ב-18 באוקטובר 1865.
בנוסף לספרים שכתב על מסע המחקר לים המלח, כתב לינץ' שני ספרים נוספים:
Naval Life, Or Observations Afloat and On Shore, The Midshipman - שיצא בניו יורק בשנת 1851
Report of Commander W. F. Lynch, in Relation to His Mission to the Coast of Africa - שיצא בוושינגטון בשנת 1853
הצי האמריקאי כיבד את זכרו בקוראו לספינת מחקר ימית שהושקה ב-17 במרץ 1964 בשם: "USS Lynch". ספינה זו יצאה מהשירות בשנת 1994.
מסע המחקר לירדן וים המלח

בנובמבר 1847 יצאה המשלחת מניו-יורק בספינה Supply. המשלחת כללה 14 אנשים. בתחילת 1848, הגיעה המשלחת לקונסטנטינופול שם קיבלה פירמן מהסולטאן. משם הפליגה הספינה דרך ביירות ונחתה בחיפה, בגלל התנאים בעיר בחרה המשלחת להתגורר במנזר סטלה מאריס הכרמליתי. המשלחת הביאה אתה שתי סירות שניבנו במיוחד למסע: סירת נחושת ששמה Fanny Mason וסירת ברזל ששמה Fanny Skinner.
במחנה שהקימה, הניפה המשלחת את דגל ארצות הברית, ולדברי לינץ' הייתה זו ככל הנראה הפעם הראשונה שהדגל הונף בארץ ישראל, מחוץ לקונסוליה האמריקנית.
לאחר מכן עברה המשלחת לעכו להמשך התארגנות, והקימה מחנה ליד נחל נעמן. כדי להבטיח את שלומם הם צרפו למשלחתם שייח'ים ערבים, והמשיכו במסעם לטבריה. בדרכם עברו בספוריה, בקעת בית נטופה בטורעאן ובלוביה.
המשלחת הגיעה לטבריה בחודש אפריל, נפגשה עם הרב הראשי של העיר והתאכסנה בביתו של היהודי חיים וייסמן.
בטבריה שכרו סירה נוספת וקראו לה הדוד סם. המשלחת הסופית כללה 16 אמריקנים וכ-30 ערבים שסיפקו להם שירותים. ב-10 באפריל החלה המשלחת במסעה. נקודת היציאה הייתה בין צמח ותל בית ירח. חלק מהמשלחת שט בסירות וחלק צעד במקביל לאורך החוף. המשלחת עסקה תוך כדי צעידה במיפוי חופי הנהר ומדידת כמות המים. לאחר שמונה ימים ב-18 באפריל הגיעה המשלחת לים המלח.
המשלחת שטה לאורך החופים תוך שהיא מודדת את עומק הים ואת קרקעיתו. במסגרת השיט הגיעה לעין פשחה, עינות קנה ועינות סמר, הגיעה למעיינות החמים "קלירוהי" שבואדי זרקא, סיירה בחוף נחל ארנון ולבסוף חנו בעין גדי.
לאחר מכן שטו ללשון ים המלח, שם עלו ליבשה וביקרו בכרכ. לאחר מספר ימים חזרו לים המלח והקיפו את הלשון. ב-26 באפריל 1848 בעת הסיור בלשון, החליט לינץ', לכבד את זכרו של כריסטופר קוסטיגן ביחד עם תומאס הווארד מולינה ולקרוא לכף הצפוני של הלשון על שם קוסטיגן, ולכף הדרומי - על שם מולינה, באומרו ”קראתי לקצהו הצפוני 'כף קוסטיגן' ולקצהו הדרומי 'כף מולינה', אות של כבוד לשני האנגלים האמיצים שאיבדו את חייהם כאשר ניסו לחקור את הים הזה”.
משלחתו של לינץ' הייתה משלחת המחקר הראשונה שחקרה את האזור הדרומי של ים המלח. הם שטו במעבר הצר ביותר שבין הלשון לחוף מצדה. מעבר זה נקרא לאחר מכן "מצר לינץ'". חלק מחברי המשלחת טיפסו למצדה. המשלחת שטה מחוף לחוף בעוברם בנחל זוהר, נחל בוקק, הר סדום ומקומות נוספים. מדידותיהם בחלק הדרומי הראו שחלק זה של הים רדוד מאוד. לאחר מכן חזרה המשלחת לחלקו הצפוני מערבי של ים המלח.
ביום 10 במאי 1848, סיימה המשלחת את עבודתה. לינץ' השאיר בים לזיכרון, מצוף נושא דגל ארצות הברית. המשלחת המשיכה לירושלים דרך מנזר מר סבא, משם המשיכה לאזור יפו.
ב-24 במאי עברה המשלחת דרך הכפר קריית אל-ענב ונקלעה לעימות עם שייח' הכפר, ממשפחת אבו גוש.
בחודש יוני חזרה המשלחת לטבריה. מטבריה המשיכה המשלחת במסע של שבועיים וסיירה באגם החולה מקורות הירדן, הר חרמון, דמשק עמק הליטני ובעלבכ. לאחר המסע המאומץ בים המלח, חלו חלק מחברי המשלחת, וסגנו של לינץ' לוטננט דייל נפטר. לינץ' נסע לביירות, שם שכר ספינה שתביאו למלטה, שם פגש בספינה Supply. ב-12 בספטמבר 1848, הפליגה המשלחת חזרה לארצות הברית.
מסע המחקר לירדן וים המלח > הסקר

במסגרת הסקר נמדד עומקו של הים ונעשו שרטוטים טופוגרפיים של חופיו ונקבע מיקומו הגאוגרפי. בנוסף תועדו הרוחות, זרמי המים שינויי מזג האוויר ומשטר זרמי המים. במסגרת המחקר נכללו גם הנחלים הנשפכים לים המלח. במסגרת זאת נדגמו המים, נבדקו המינרלים הצמחים והפרחים.
מסע המחקר לירדן וים המלח > תיעוד המסע

לינץ פרסם שני ספרים המתעדים את עבודתה של המשלחת:
The Narrative of the United States Expedition of the River Jordan and the Dead Sea - פורסם בשנת 1849. לינץ' מיהר להוציאו כי שמע שאחד מהימאים שהשתתף במשלחת מתכוון להוציא ספר. הספר כולל 25 פרקים. כל פרק מוקדש לחלק מהמסע, וכולל תיאורים שונים אודות קורות המשלחת. בתחילת הספר מונה לינץ את שמותיהם של כל חברי המשלחת, נותן קרדיט לכל אחד על עבודתו, מסביר מדוע החליט לצאת למסע. הספר כולל 30 חיתוכי עץ שצוירו על ידי סגנו ג'ון דייל ואחד מימאי המשלחת, המתארים מקומות, אירועים ואנשים שהיו קשורים במסע. בפרק המבוא מסביר לינץ' את מטרות המשלחת תוך מתן הסבר מדוע היה חשוב שהעם האמריקני ישא בהוצאות משלחת המחקר, שיצאה לחקור את נהר הירדן הגדוש בהקשרים מקודשים, ואת ים המלח המסתורי.
Official Report of the United States Expedition to the Dead Sea and the river Jordan - חלק מהספר פורסם בשנת 1849, ופורסם במלואו בשנת 1852. הספר כולל מסמכים ממשלתיים, רשומות בזמן ההפלגה, דוחות העוסקים בגאולוגיה בחי ובצומח, תוצאות בדיקות מי ים המלח ועוד. בנוסף כולל מפת טיוטה של הירדן וים המלח ומפת מסלול המשלחת כולל המחנות שבהם חנו.
בנוסף כוללים הספרים גם מידע על אתרים עתיקים, הוא תיעד שרידי גשרים, אבני מיל, מבנים מערות בארות ועוד. חלק גדול מהשרידים האלה אינו קיים יותר, וספריו מהווים מקור מידע לחוקרים השונים.
ספר נוסף שיצא הוא ספרו של הימאי אדוארד פ' מונטגיו הנקרא: Narrative of the late expedition to the Dead see שפורסם בשנת 1849. ספר זה לא נחשב ספר מהימן.
במהלך תיאורו את ירושלים בספרו, טען לינץ' כי התפרקותה הקרבה של האימפריה העות'מאנית תספיק "כדי להבטיח את שיבת היהודים לארץ ישראל", והוסיף כי "לא יחלוף זמן רב והדעות הקדומות נגד גזע אומלל זה תסולקנה לפני אהדה אצילה".
לקריאה נוספת

ויליאם פראנסיס לינטש, מסע מחקר אל הירדן וים המלח, ההדיר רחבעם זאבי, תרגם שלמה גונן, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ד 1984
יהושע בן אריה, "משלחת המחקר של ויליאם פ' לינץ' לים המלח 1848-1847", ארץ בראי עברה : מחקרים בגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל, יד בן צבי, תשס"א, עמ' 185–193
מרדכי נאור, "מעשי לינץ' בארץ-ישראל", במחנה, גיליון יום העצמאות תשל"ט, מאי 1979.
זאב וילנאי, הערך ים המלח, אנציקלופדיה אריאל, כרך י' עמ' 2844–2851
יהודה זיו, ‏שמות בלתי ליגליים: עוד על חללי חקירת ים המלח קוסטיגן מולינה ודייל, קתדרה 86, ינואר 1998
הערות שוליים

↑  ויליאם פראנסיס לינטש, מסע מחקר אל הירדן וים המלח, עמ' יד; עמ' 77.
↑  ויליאם פראנסיס לינטש, מסע מחקר אל הירדן וים המלח, עמ' 101.
↑  חיים גורן, "ניקולייסון ופין על מסעותיהם ומותם של קוסטיגן ומולינה" קתדרה 85, אוקטובר 1997, עמ' 65, 67, 70
↑  ויליאם פראנסיס לינטש, מסע מחקר אל הירדן וים המלח, עמ' 304–305. התקרית נזכרת גם בספרו של הקונסול הבריטי בירושלים, ג'יימס פין, עתות סופה, עמ' 142.
↑  יהושע בן אריה, "משלחת המחקר של ויליאם פ' לינץ' לים המלח 1848-1847", ארץ בראי עברה: מחקרים בגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל, יד בן צבי, תשס"א, עמ' 190
↑  ויליאם פראנסיס לינטש, מסע מחקר אל הירדן וים המלח, עמ' 292-290.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264875805171  GND: 130258725  ISNI: 0000 0000 6632 2134  LCCN: n85104681  NLA: 35714560  NTA: 080620450  SNAC: w60s0jbv  SUDOC: 144875705  Trove: 1054349  VcBA: 495/214212  VIAF: 6034923   WorldCat (עם VIAF): 6034923 
המשלחת במסעה מעכו לטבריה, נושאת את הסירות על גבי עגלות הנגררות על ידי גמלים
סירת המשלחת בים המלח על רקע עמודי המלח של הר סדום
ז'ולי ד'אוביני

| --- | --- |

 לידה:  כנראה בין 1670 ל-1673 פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  1707 
 שם לידה:  Julie d'Aubigny 
 מוקד פעילות:  ממלכת צרפת 
 סוג קול:  מצו-סופרן, קונטרה אלט 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 
ז'ולי ד'אוביני (בצרפתית: Julie d'Aubigny‏; בין 1670 ל-1673 – 1707), הידועה יותר בשם מדמואזל מופן או לה מופן, הייתה סייפת וזמרת אופרה מהמאה ה-17. הקריירה הסוערת שלה וחייה הראוותניים היו מקור עשיר לרכילות ולסיפורים צבעוניים בזמנה. הם גם עוררו השראה ביוצרים רבים לאחר תקופתה. למשל, תאופיל גוטייה ביסס עליה באופן רופף את הדמות הראשית, מדלן דה מופן, מהרומן "מדמואזל דה מופן" משנת 1835.
קורות חייה

ז'ולי ד'אוביני נולדה בשנת 1673 לגסטון ד'אוביני, שהיה המזכיר של לואי דה לורן-גיז - שר האורוות של המלך לואי ה-14. אביה אימן את המשרתים של חצר המלכות, וכך למדה בתו את אמנות הריקוד, קריאה, ציור וסיף לצד אנשי המלך. מגיל צעיר היא התלבשה כילד. בשנת 1687, כשהייתה בקושי בת ארבע עשרה, החל הרוזן ד'ארמניאק לאנוס אותה. לאחר מכן חיתן אותה עם האציל דה מופן מסן-ז'רמן-אן-לה, והיא הפכה למאדאם דה מופן Madame de Maupin (או פשוט "לה מופן" כמנהג צרפת). זמן קצר לאחר החתונה, בעלה קיבל משרה מנהלית בדרום צרפת, אך הרוזן החזיק אותה בפריז לצורך מטרותיו האישיות.
נעורים ומוניטין פרוע

בסביבות שנת 1687, לה מופן (ז'ולי ד'אוביני) הייתה מעורבת בקשר רומנטי עם עוזר למומחה סיף בשם סרייאנס Sérannes. הזוג ברח מהעיר למרסיי כשסגן אלוף המשטרה גבריאל ניקולא דה לה רני Gabriel Nicolas de la Reynie ניסה לתפוס את סרייאנס בגין הרג של גבר אחר בדו-קרב בלתי חוקי.
בדרכם דרומה התפרנסו לה מופן וסרייאנס מהופעות סיף ושירה, אותם הציגו בפונדקים ובירידים מקומיים. במהלך הנסיעה ובמופעים המאולתרים שהציגה יחד עם סרייאנס, לה מופן בחרה ללבוש בגדי גברים. עם זאת, היא לא הסתירה את מינה. עם הגעתה למרסיי הצטרפה לחברת האופרה המנוהלת על ידי פייר גוטייה Pierre Gaultier, ושרה תחת שם נעוריה.
בסופו של דבר היא השתעממה מסרייאנס ויצרה קשר רומנטי עם אישה צעירה. כאשר הוריה של האישה הצעירה שלחו אותה למנזר וויזנדינס Visitandines convent באביניון, לה מופן הלכה בעקבותיה לאותו המנזר. היא הציעה את מועמדותה למנזר, אך למעשה היא תכננה לברוח משם עם אהובתה. כדי לכסות על הבריחה, לה מופן גנבה גופה של נזירה שנפטרה לפני זמן קצר, הניחה את הגופה של הנזירה המתה במיטה של אהובתה והציתה את החדר. כך יכלה לצאת לדרך עם אהובתה, שנחשבה למתה בעקבות השרפה בחדרה. הרומן שלהן נמשך שלושה חודשים, שלאחריהם שהאישה הצעירה חזרה למשפחתה, שהופתעה לגלות שהיא עדיין בין החיים.
בעקבות מעשים אלו לה מופן הועמדה למשפט, אשר נערך ללא נוכחותה. במהלך המשפט היא נמצאה אשמה בחטיפה, חטיפת גופות, הצתה ואי הופעה בפני בית הדין. גזר הדין היה העלאה על המוקד. עם זאת, גזר הדין לא הוצא אל הפועל משום שבאותו הזמן לה מופן עזבה את האזור ונסעה לפריז. בדרכה לפריז היא חזרה להתפרנס משירה. ליד פואטייה היא פגשה שחקן ותיק בשם Maréchal שהחל ללמד אותה, עד שהאלכוהוליזם שלו החמיר. בשלב זה הוא שלח אותה להמשך דרכה לפריז.
בווילפרדו Villeperdue, בעודה לבושה בבגדי גברים, היא פתחה בדו-קרב עם צעיר שהעליב אותה. במהלך הדו-קרב היא העבירה את להב החרב שלה דרך כתפו של הצעיר. למחרת היא שאלה על מצבו הבריאותי וגילתה שהוא לואי-ג'וזף ד'אלברט לוינס Louis-Joseph d'Albert Luynes, בנו של הדוכס מלוינס Duc de Luynes. מאוחר יותר בא אחד מחבריו להציע את התנצלות של ד'אלברט. היא הלכה לחדר שלו ובעקבות הפגישה המפוייסת הם הפכו לנאהבים. מאוחר יותר, הם הפכו לחברים לכל החיים.
לאחר שהרוזן ד'אלברט התאושש ונאלץ לחזור ליחידה הצבאית שלו, לה מופן המשיכה לרואן . שם היא פגשה את הזמר גבריאל-וינסנט ת'נארד Gabriel-Vincent Thévenard והחלה לנהל איתו רומן חדש. הם המשיכו יחד לעבר פריז בתקווה להצטרף לאופרה הלאומית של פריז. באותו הזמן היא יצרה קשר עם הרוזן ד'ארמניאק Comte d'Armagnac כדי לקבל את עזרתו בנוגע לגזר הדין שחרץ עליה בית המשפט. הוא הצליח לשכנע את המלך להעניק לה חנינה ולאפשר לה לשיר באופרה.
האופרה וחיי הבגרות

לאחר סירוב ראשוני האופרה של פריז שכרה את לה מופן בשנת 1690. לה מופן התיידדה עם זמר קשיש, בוברד Bouvard, והוא ות'נארד Thévenard שכנעו את ז'אן-ניקולה דה פרנסין Jean-Nicolas de Francine, אדון משק הבית של המלך, לקבל אותה לחברה. באותה השנה היא הופיעה לראשונה בתור אתנה בקאדמוס והרמיוני Cadmus et Hermione מאת ז'אן-בטיסט לולי. היא המשיכה להופיע באופרה באופן קבוע. בתחילה היא שרה כסופרן ובהמשך בטווח קונטרה אלט הטבעי שלה.
בפריס ובבריסל, היא הופיעה בשם Mademoiselle de Maupin, משום שזה היה הכינוי המקובל לזמרים בין אם הם היו נשואים ובין אם לאו.
בזכות קולה היפה של מדמואזל דה מופן, מיומנות המשחק שלה, ולבושה האנדרוגיני, היא צברה פופולריות רבה בקרב הקהל. עם זאת, מערכת היחסים שלה עם חבריה למשחק הייתה סוערת יותר. היא הכתה את הזמר לואי גולארד דומזני Louis Gaulard Dumesny לאחר שהטריד את נשות הלהקה. והדו-קרב האגדי שלה עם ת'נארד Thévenard הפך במהרה לשיחת היום בפריז. היא התאהבה בזמרת Fanchon Moreau שהייתה פילגשו של לואי, הדופן הגדול, וניסתה לבצע התאבדות כשאהבתה נדחתה.
הקריירה שלה בפריס נקטעה בסביבות שנת 1695, כשנישקה צעירה במהלך נשף של החברה הגבוהה ונקראה לדו-קרב על ידי שלושה בני אצולה שונים. אמנם היא ניצחה את כולם, אך במעשה זה היא עברה על חוק המלך שאסר על דו-קרב בפריס. בעקבות זאת, היא ברחה לבריסל כדי לחכות עד שירגעו הרוחות. שם, היא הייתה פילגשו של מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך בוחר של בוואריה למשך זמן קצר.
בעודה בבריסל, מדמואזל דה מופן הופיעה באופרה דו-קאי או פוין Opéra du Quai au Foin מנובמבר 1697 עד יולי 1698. לאחר מכן היא חזרה לאופרה בפריס כדי להחליף את מארי לה רושואה Marie Le Rochois שפרשה מתפקידה. היא וד'אלברט d'Albert הסתבכו עם החוק לאורך שנים: הוא בעקבות דו-קרב קטלני נוסף, והיא משום שהכתה את בעל הבית שלה.
עד לשנת 1705 לה מופן שרה באופרות חדשות מאת פסקל קולאס Pascal Collasse, אנדרה קרדינל דסטוש André Cardinal Destouches אנדרה קאמפרה. היא שרה מספר פעמים בחצר המלכות בוורסאי והופיעה ברבות מההפקות הגדולות של האופרה. ההופעה האחרונה שלה הייתה ב-La Vénitienne על ידי מישל דה לה באר (1705).
תפקידי אופרה

Magician in Henri Desmarets's - Didon (פריז, 1693)
Clorinde ב-Tancrède שלאנדרה קאמפרה (פריז, 1702)
Diana and Thétis in Campra's - Iphigénie en Tauride (פריז, 1704)
Mélanie and Vénus in Campra's - Alcine (פריז, 1705)
הדמות הבדיונית מדמואזל דה מופן Mademoiselle de Maupin, מתוך שישה רישומים הממחישים את הרומנטיקה של תיאופיל גוטייה מדמואזל דה מופן Six Drawings Illustrating Théophile Gautier's Romance Mademoiselle de Maupin מאת אוברי בירדסלי, 1898
ז'אן-אונורה פרגונאר

| --- | --- |

 לידה:  5 באפריל 1732 גראס, צרפת 
 פטירה:  22 באוגוסט 1806 (בגיל 74) former 2nd arrondissement of Paris, צרפת 
 מקום קבורה:  כנסיית סן-רוק (פריז) 
 מקום לימודים:  אקדמיית צרפת ברומא  École royale des élèves protégés  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  רוקוקו 
 הושפע על ידי:  ז'אן-בטיסט סימאון שארדן, פרנסואה בושה 
 יצירות ידועות:  הנדנדה, The Lock, A Young Girl Reading 
 פרסים והוקרה:  פרס רומא (1752) 
 בן או בת זוג:  מארי-אן פרגונאר 
 צאצאים:  אלכסנדר-אווריסט פרגונאר 
 
"הקוראת"
ז'אן אונורה פרגונאר (בצרפתית: Jean-Honoré Fragonard‏; 5 באפריל 1732 – 22 באוגוסט 1806) צייר צרפתי.
ביוגרפיה

ז'אן אונורה פרגונאר נולד בעיר גראס (שבדרום מזרח צרפת) לפרנסואה פרגונאר שעסק בממכר סידקית. ב-1738 עברה משפחתו להתגורר בפריז. ב-1747 החל לעבוד כמתלמד אצל פרקליט פריזאי, אך חפץ להיות צייר. ב-1750 ניסה להתקבל לסטודיו של הצייר פרנסואה בושה, ששלח אותו אל הצייר ז'אן-בטיסט סימאון שארדן. פרגונאר הצעיר עסק בהעתקת תמונותיהם של גדולי הציירים, ואחרי שישה חודשים בלבד חזר אל פרנסואה בושה, שהכיר בכישרונותיו ואיפשר לו לעסוק בהעתקת ציוריו. פראגונר התקדם מהר מאוד וב-1752 ציורו "ירובעם מעלה קורבן לבעל" זיכה אותו בפרס רומא. הוא למד במשך שלוש שנים אצל שארל אנדרה ואן לו, שהיה צייר החצר של לואי החמישה עשר מלך צרפת. ב-1756 נסע לאיטליה ושהה באקדמיית צרפת ברומא, בהנהלתו של הצייר שארל ז'וזף נטוואר. ברומא עסק בהעתקת תמונות וברישומים של הנוף הכפרי שבסביבות העיר, אך הושפע בעיקר מציוריו של ג'ובאני בטיסטה טייפולו, שאותם ראה בוונציה בדרכו בחזרה לפריז ב-1761.
ב-1765 ציורו "קורסוס וקלירואה" זיכה אותו בחברות באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול. ציור זה זכה לשבחים מפיו של מבקר האמנות דני דידרו, ונקנה על ידי המלך לואי החמישה עשר, ששלח אותו להעתקה במפעל "גובלן" לייצור שטיחי קיר בפריז. אחרי 1767 סירב פרגונאר להציג את ציוריו בסאלון של פריז, וחפץ להשתחרר מכללי האקדמיה שהגבילו את ציוריו לנושאים מיתולוגיים. הוא עסק בציור על פי הזמנות של בית המלוכה ושל אנשי האצולה, וצייר ארבע תמונות עבור הסלון שבטירתה של מאדאם דו בארי, שהייתה מאהבתו של המלך לואי החמישה עשר. בתקופה זו עסק בנושאים ארוטיים וקלילים, ובהם ציורו המפורסם "הנדנדה". ב-1769 נשא לאישה את מארי-אן ז'ראר, ציירת מיניאטורות. ב-1772 ו-1773 סייר בהולנד והושפע מתמונותיהם של הציירים ההולנדיים, וב-1773 וב-1774 ביקר שוב באיטליה.
פרגונאר נחשב כאחרון הציירים של סגנון הרוקוקו. עם המהפכה הצרפתית התערער מעמדו עקב קשריו עם בית המלוכה ועם אנשי מעמד האצולה, וב-1793 נמלט מפריז אל עיר מולדתו גראס. פרגונאר שב לפריז חסר כל ונפטר שם ב-1806 כתוצאה משבץ מוחי. הוא נקבר בבית העלמין מונמארטר, אך מקום קברו אבד. עיר מולדתו גראס הקימה לזכרו מצבה.
מציוריו החשובים

נשים מתרחצות (1765)
הנדנדה (1766 - 1767)
השראה (1769)
הקוראת (1770 - 1772)
"השראה"
"נשים מתרחצות"
ז'אק בואי

| --- | --- |

 לידה:  18 ביוני 1848 Pepinster, בלגיה 
 פטירה:  24 בינואר 1929 (בגיל 80) פריז, צרפת 
 מוקד פעילות:  בלגיה 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון המלכותי של ליאז' 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 סוג קול:  בריטון 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 
ז'אק ז'וזף אנדרה בואי (בצרפתית: Jacques-Joseph-André Bouhy;‏ 18 ביוני 1848 – פריז 24 בינואר 1929) היה זמר בריטון בלגי, שהתפרסם ביותר בהיותו הראשון ששר את שיר הטוריאדור בתפקיד אסקמיליו באופרה כרמן. אחרי שלמד מוזיקה בקונסרבטוריון של ליאז', הופיע לראשונה באופרה של פריז כמפיסטופלה ("פאוסט") בשנת 1871. הוא הופיע באופרה קומיק בתפקיד פיגארו (נישואי פיגארו) ואסקמיליו (כרמן) בשנת 1875. באופרה קומיק יצר גם את תפקיד דון סזאר באזאן באופרה של ז'יל מאסנה בשנת 1872. בשנת 1882 הופיע בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, ב"פאוסט" של שארל גונו וב"כרמן". הוא שהה תקופת מה בארצות הברית לפני שובו לפריז, לשיר את הכוהן הגדול ב"שמשון ודלילה" של קמיל סן-סאנס ב-1890. בואי היה מקובל מאוד על קהל המאזינים ובין המתפעלים מכישרונו היה גם המלחין ז'יל מאסנה.
הערות שוליים

↑  אליזבת פורבס, הערך "ז'אק בואי" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810632759605606  BnF: cb14853033t (data)  ISNI: 0000 0001 1488 2540  LCCN: n2007087103  MusicBrainz: 5f3dab1e-d312-42c3-ba0b-3bceae819391  SNAC: w68s8xjm  VIAF: 16683376   WorldCat (עם VIAF): 16683376
ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר

| --- | --- |

דיוקן עצמי, 1804
 לידה:  29 באוגוסט 1780 מונטובן, צרפת 
 פטירה:  14 בינואר 1867 (בגיל 86) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  Institut supérieur des arts de Toulouse (1796)  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (1801)  אקדמיית צרפת ברומא (1810) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  הרומנטיקה, נאו-קלאסיציזם 
 הושפע על ידי:  Jean Suau, ז'אק-לואי דויד, Guillaume-Joseph Roques 
 יצירות ידועות:  המעיין, The Turkish Bath, Jupiter and Thetis, Portrait of Monsieur Bertin, Oedipus and the Sphinx, Vénus Anadyomène, האודליסק הגדולה, Antiochus and Stratonice, Mademoiselle Caroline Rivière 
 פרסים והוקרה:  פרס רומא (1801)  קצין גבוה בלגיון הכבוד (14 בנובמבר 1855)  אביר מסדר יוסף הקדוש  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  מסדר יוסף הקדוש 
 בן או בת זוג:  Delphine Ramel (15 באפריל 1852–ערך בלתי־ידוע)  Madeleine Chapelle (1813–1849) 
 חתימה:   
 
בית המרחץ הטורקי (1862), שמן על בד, מוזאון הלובר
ז'אן-אוגוסט-דומיניק אַנְגְר (בצרפתית: Jean Auguste Dominique Ingres; 29 באוגוסט 1780 –  14 בינואר 1867) היה צייר צרפתי ותלמידו המצטיין של ז'אק-לואי דויד. הנהיג את אסכולת דויד והתנועה הנאו-קלאסית לאחר מותו.
ז'אנר ציוריו כולל ציורים היסטוריים, מיתולוגיים, דיוקנאות ועירום נשי. הוא הקדיש הרבה מחייו לעירום הנשי וניסה להקנות לו יופי אידיאלי המודגש בציוריו בכך שהיה "מוותר" על פירוט אנטומי מדויק של גופן של הנשים ("האודליסק הגדולה" 1814, "המרחץ הטורקי" 1862).
ב-1801 זכה בפרס רומא על הציור "שגרירי אגממנון באוהל אכילס", אשר נתן לו את ההזדמנות לעזוב את פריז לאיטליה, אך עזב רק ב-1806 לאחר שהציג חמש יצירות ב"סלון" הצרפתי. הקהל הרחב התלהב מעבודותיו, אך מבקרי האומנות הצליפו בו קשות כשטענו שיצירות מאופיינות בקווים נוקשים מדי, שהצבעוניות מאופקת ושפירוט גוף האדם נראה מעוות.
ב-1824 חזר לפריז והקים סטודיו לתלמידים, כדי לעורר שוב את המוניטין הטוב שלו התחיל להתערבב עם אנשי החברה הגבוהה בכך שצייר את דיוקנאותיהם.
בשנים 1834–1841 אף כיהן כראש אקדמיית צרפת ברומא.
ב-1850 עזב את האקדמיה בעקבות מות אשתו.
מודל היופי הנשי ביצירותיו של אנגר

על פי אנגר, מודל היופי קרוב במהותו ליופי הקלאסי. האמן הושפע רבות מהז'אק-לואי דויד, אבי הסגנון הנאו קלאסי ויוהאן יואכים וינקלמן, היסטוריון תולדות האמנות אשר כתב במאה ה-18 בגרמניה אודות יופיים של האנשים והאמנות בימי יוון ורומא העתיקים אשר הגיעה לתמצות אידיאל היופי. וינקלמן טען כי על האומנות הנאו-קלאסית לשאוף ולחקות את אומנות יוון ורומא מכיוון שאמנות זו נעלה יותר מטבע עצמו. נשותיו של אנגר התאפיינו בפנים אובליות ובהירות, עיני שקד גדולות, גבות עגולות ומשורטטות, סנטר קטן וצוואר ארוך וענוג. דוגמאות בולטות לכך הן ביצירותיו: "הברונית רוטשילד" 1848, ו"העלמה ריווייר" 1806. גם מבחינת תיאור גוף נשי נהג אנגר לתאר נשים ענוגות, ארוכות, חלקות וחסרות קמטים וזוויות. מכיוון ששאף לשמור על קו יפה וזורם כמנהג אמני הנאו קלאסיקה לעיתים נהג להוסיף חוליות ולהאריך את גב הדוגמניות או לטשטש את מרפקן. בולטת במיוחד היא יצירתו: "המעיין" 1856 המציגה אידיאל יופי של אישה חלקה, נטולת שיער ערווה, נראית כפסל שיש מימי יוון ורומא. זהו אינו תיאור של אישה בשר ודם, אלא אידיאל נשי חף מפגמים.