stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת בדוברובניק
היסטוריה > המאות 16–19

אחרי גירוש ספרד בשנת 1492 יהודים רבים פנו משם מזרחה וכמה מהם התיישבו ברפובליקה העצמאית של רגוזה, בה התקיימה כבר קהילה יהודית קטנה. הגיעו לכאן גם אנוסים רבים מספרד ופורטוגל. למשל, לפי דיווחו של בלתסר דה פאריה למלך ז'ואו, במאי 1544 הגיעה לנמל רגוזה ספינה מלאה בפליטים יהודים מפורטוגל.
היהודים עסקו במיוחד במסחר ובמלאכות, היו ביניהם גם בנקאים ורופאים. הם סחרו בתבלינים, במשי, בדים או עסקו במלאכות הדרושות לחיי הנמל.
בשנת 1546 פרנסי העיר הקציבו ליהודים רובע מיוחד, גטו, מורכב בעיקר הסימטה אחת – Ulica Žudioska,(אוליצה ז'ודיוסקה), "הרחוב היהודי". בשנת 1548 נחנך באחד מהבתים בו – בית הכנסת הספרדי. הגטו הוחרב במקצת בשנת 1587.
רעידת האדמה ברגוזה בשנת 1667 שבו נהרגו 5,000 תושבים, גרמה לנזקים כבדים לעיר, לרבות בית הכנסת.
בעקבות החיקוי ברגוזה של חוקי ונציה ומדיניות הכנסייה הרומית-קתולית המקומית, יהדות דברובניק סבלה מדי פעם מרדיפות וגזרות, לרבות מספר מקרים של עלילת דם. בימי השפל במעמד הכלכלי והפוליטי של העיר באמצע המאה ה-18 נאסר על היהודים לעסוק ישירות במסחר ומגוריהם הוגבלו שוב בשנת 1755 לתחום הגטו.
הכיבוש הצרפתי בדוברובניק ובדלמטיה בימי נפוליאון בשנת 1806 הביא בשנים 1808–1815 להענקת שוויון בחוק ליהודי העיר לראשונה בהיסטוריה של הקהילה.
אולם כשבשנת 1814 סופח החוף הדלמטי לאימפריה האוסטרית איבדו היהודים את זכויותיהן השוות. הם השיגו אותן שוב באמצע המאה ה-19 במסגרת חוקים חדשים של ממלכת דלמטיה, שהייתה נחלת הכתר האוסטרי עד שנת 1918.
היסטוריה > המאות 20–21

לפני השואה חיו בדוברובניק 250 יהודים. בימי מלחמת העולם השנייה קם בקרואטיה שלטון בחסות איטלקית וגרמנית, שיישם חוקי גזע נגד היהודים. מספר יהודים גורשו ביוני 1941 למחנה יאסנובץ דוברובניק עצמה עברה בהמשך לשלטון איטלקי של משטר מוסוליני.
בהתחלה נרתעו האיטלקים מלגרש את היהודים. אולם בנובמבר 1942 לדרישת הנאצים, הסכימו לגרשם לגרוז' ולאי לופוד (Lopud) הנמצא בקרבת העיר. בלופוד רוכזו כ-750 יהודים מדוברובניק וממקומות אחרים.
ביוני 1943 הועברו היהודים משם למחנה הריכוז באי ראב, אליו גורשו גם יהודים מאזורים אחרים שבשליטה איטלקית.
איטליה נכנעה לבעלות הברית ב-8 בספטמבר 1943 ויצאה מן המלחמה. בתקופת ביניים עד להגעת הגרמנים, הצליחו פרטיזנים של יוסיפ ברוז טיטו להעביר חלק מהיהודים לשטחים החופשיים שבשליטתם.
180–200 נשארו עדיין במחנה ראב. אחרי כיבוש האזור על ידי הכוחות הגרמנים, יהודים אלה נשלחו למחנות השמדה.
באוקטובר 1944 דוברובניק שוחררה על ידי צבא הפרטיזנים היוגוסלבי של טיטו.
אחרי תום המלחמה חלק מניצולי השואה מדוברובניק עלו לישראל.
בימינו חיים בדוברובניק כ-30 יהודים. במפקד הרשמי משנת 2001 נרשמו במחוז דוברובניק-נרטבה 17–18 יהודים.
מתוכם אחדים גרים ברובע היהודי לשעבר הסמוך לבית הכנסת.
בעת השלטון הקומוניסטי של טיטו נחנך בית הכנסת מחדש בשנת 1956. בשנות ה-1980 שימש כמוזיאון בלבד. בשנת 1980 הוצבה במקום לוח זיכרון לזכר קרבנות השואה היהודים בדוברובניק.
בימי מלחמת העצמאות הקרואטית, העיר סבלה ממצור בידי כוחות פארא-צבאיים סרבים ומונטנגרים.
כשני שלישים מן העיר ניזוקה במידה זו או אחרת, כולל בית הכנסת. בתים סמוכים לבית הכנסת נפגעו בסתיו 1991 מפגזים ורימונים שהרעידו ושברו גם את שמשותיהם של בית התפילה ושל משרד הקהילה היהודית.
בשנת 1992 חדר פגז דרך גג בית הכנסת, מה שאילץ את הקהילה לשלוח 80 תשמישי קדושה בעלי ערך רב שהיו מוחזקים במקום אל מוזיאון ישיבה יוניברסיטי בניו יורק, ביניהם ספר תורה מן המאה ה-13, קישוטי כסף ודברי טקסטיל.
אחרי גמר המלחמה, התנהל מאבק משפטי בין ד"ר מיכאל פאפו, ראש הקהילה לשעבר של יהודי דוברובניק וצאצא ישיר של משפחת טולנטינו, ולראש הקהילה באותה תקופה, ד"ר ברונו הורוביץț וממשלת הרפובליקה הקרואטית העצמאית, בנוגע לאוצרות בית הכנסת. בסופו של דבר בשנת 1998 החליט בית משפט על החזרת אותם האוצרות לדוברובניק.
בית הכנסת נפתח מחדש לתפילה בעיקר בימי החגים היהודים החל משנת 1997
בימינו, עקב מספר הקטן של בני הקהילה, לבית הכנסת אין רב משלו. בחגי ישראל מגיע רב ממקומות אחרים. בשנת 2003 הקהילה קיבלה את ביקורו של נשיא ישראל דאז, משה קצב, שערך אז ביקור רשמי בקרואטיה.
עיצוב בית הכנסת

בית הכנסת במתכונת הנוכחית נפתח בשנת 1548 בקומה השלישית של בית מלבני צר ב"רחוב היהודים". פנים בית הכנסת, שבנייתו נשלמה בשנת 1652 עוצבו במאה ה-17 בסגנון בארוקי שנשתמר עד היום.
החדר המלבני הראשי ובמרכזו הבימה מעץ עם מעקה מחולקים לשתיים על ידי קיר עם שלוש קשתות. מול הבימה בקיר המזרחי נמצא ארון קודש מפואר, מעוצב כנראה במאה ה-19, מצויד בעמודים קורינתיים מוזהבים ומקושט בגילופי עץ. בתוך הארון ספרי תורה, כולל ספר תורה שנכתב הרבה לפני גירוש ספרד. על המדרגות העולות אל הארון פרוס שטיח מורי מן המאה ה-13, עם ציורים פרחוניים. הדלתות הפנימיות של הארון מכוסות בפרוכת מסאטן. מעל ארון הקודש נמצאת מכוסה קטיפה חומה. תקרת בית הכנסת צבועה בצבע כחול שמיים עם כוכבי זהב, ומקושטת בתבליטי סטוקו.
מן התקרה משתלשלות נברשות מן המאה ה-19 בסגנון פלורנטיני.
במאה ה-18 התווספה לבית הכנסת בקיר הדרומי עזרת נשים על חשבון חדר מן הבניין הסמוך, של משפחת טלנטינו. הוא מורכב מגלריה מוגבהת עם אשנבים קטנים ומחיצה.
בימי השואה, אחרי נסיגת האיטלקים מן העיר ובהתחלת הכיבוש הגרמני, הצליח ראש הקהילה טלנטינו, לפרק את ארון הקודש על חפצי הערך שבו, ולהחביאו יחד עם ספרי תורה ודברי יודאיקה אחרים אצל ידידים קרואטים נוצרים. אחרי המלחמה הם הוחזרו לבית הכנסת וארון הקודש חובר מחדש.
הערות שוליים

↑  תוצאות המפקד משנת 2001 בקרואטיה
הרחוב היהודי Žudioska_ulica בדוברובניק, שבו שוכן בית הכנסת
בית הכנסת
אח"י מגן

| --- | --- |


 תיאור כללי
 סוג אונייה:  קורבטה/ספינת טילים
 צי:  חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי  שייטת ספינות הטילים
 דגל הצי:  
 סדרה:  סער 6
 סדרה קודמת:  סער 5
 אוניות בסדרה:  אח"י מגן, אח"י עוז, אח"י עצמאות, אח"י ניצחון
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  גרמניה מספנות TKMS, גרמניה
 הוזמנה:  2015
 הושקה:  23 במאי 2019
 תקופת הפעילות:  2 בדצמבר 2020 – בשירות פעיל (4 שנים)
 מלחמות וקרבות:  חיל הים במלחמת חרבות ברזל
 מידות
 הֶדְחֶק:  כ-1,900 טון
 אורך:  90 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  26 קשר
 גודל הצוות:  70
 הנעה:  מנוע דיזל
 אמצעי לחימה
 חימוש:  1 תותח ימי אוטו מלרה 76 מ"מ מדגם Super Rapid  2 עמדות טייפון חמושות בתותח מהיר 25 מ"מ וטילי Spike ER  16 טילי ים-ים מדגם הרפון  32 טילי קרקע-אוויר ונגד טילים מדגם ברק 8  מערכת C-Dome (הגרסה הימית של כיפת ברזל)
 אמצעי גילוי ול"א:  מכ"ם "אדיר" מדגם EL/M-2248 MF-STAR של אלתא מערכות  אמצעי לוחמה אלקטרונית ומשגרי מוץ נגד טילים
 מסוקים:  מסוק ימי בגודל בינוני מדגם SH-60 סיהוק
אח"י מגן היא קורבטה מסדרה סער 6 של חיל הים הישראלי, שנבנתה על ידי חברת טיסנקרופ (מספנות TKMS) החל משנת 2015. היא אחת מארבע קורבטות בסדרה, שהן חלק משייטת 3 של חיל הים הישראלי, ונמל הבית שלה הוא בסיס חיפה.
החוזה לבניית ארבע הספינות נחתם במאי 2015. אח"י מגן, הספינה הראשונה בסדרה, הושקה במאי 2019 בטקס שנערך במספנות טיסנקרופ, הועברה רשמית לישראל בנובמבר 2020 ומשם הפליגה לישראל. היא עגנה בנמל חיפה ב-2 בדצמבר 2020, והתקבלה בטקס בנוכחות נשיא המדינה ראובן ריבלין והרמטכ"ל אביב כוכבי. שאר הספינות בסדרה הגיעו במהלך שנת 2021.
לאחר הגעתה לישראל הורכבו בה מערכות מתוצרת ישראל, ובכלל זה מערכות שליטה ובקרה - C4ISTAR, ומערכות הנשק והלוחמה האלקטרונית.
אח"י מגן היא הספינה הראשונה בחיל הים בשם זה.
שירות מבצעי

ב-13 באוקטובר 2023 ביצעה תקיפת בכורה מבצעית במסגרת מלחמת חרבות ברזל.
ב-12 בדצמבר 2023 פרסם דובר צה"ל שספינת סער 6 אח"י מגן עגנה בבסיס אילת ותצא לפעילות בים האדום בעקבות תקיפות הטרור של החות'ים נגד ספינות בים האדום והכרזת החות'ים על הטלת מצור ימי נגד ישראל.
מפקדי הספינה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| מפקד הספינה | תקופת כהונה | פעילות | תמונה |
| ברוך חביב | 2020–2021 |  |  |
| עומר כרמי | 2021–2022 |  |  |
| איתי חזק | 1 בנובמבר 2022– ספטמבר 2024 |  |  |
גלריה

טקס קבלת הספינה בנמל חיפה,
דצמבר 2020
הספינה שטה בקרבת המספנה בגרמניה,
נובמבר 2020
אח"י מגן בתעלת קיל
האנגר של אח"י מגן
אח"י מגן ביוון
גשר הפיקוד
גשר הפיקוד
חדר מגורי חיילים
מסדרון באח"י מגן
חדר המכונות
החרטום
אח"י מגן בהפלגה
הערות שוליים

↑  אלו השמות של ספינות ה"סער 6" החדשות, באתר צה"ל, 22 באפריל 2018
↑  לילך שובל, "חוד החנית בהגנה על הנכסים האסטרטגיים": צה"ל השיק את ספינת "אח"י מגן", באתר ישראל היום, 24 במאי 2019
↑  יואב זיתון, איתמר אייכנר, ספינת הטילים החדשה נמסרה לצה"ל: "מכונת מלחמה מהמתקדמות בעולם", באתר ynet, 2 בדצמבר 2020
↑   ספינות הטילים מדגם ׳סער 6׳ בתקיפה מבצעית, באתר צה"ל, 16 באוקטובר 2023.
↑  שי לוי, ‏האיש שיהפוך אותה למבצעית: מפקד "אח"י מגן" מדבר, באתר ‏מאקו‏, 7 במאי 2021
↑   אגם תותחני, אתר זרוע הים, כותב חדש ברישמי ההיסטוריה, באתר צה"ל, 2 בנובמבר 2022
| ספינות טילים של חיל הים הישראלי |
| --- | --- | --- |
שייטת ספינות הטילים • כלי שיט של חיל הים
| סער 1 שלכת | אח"י מבטח • אח"י משגב • אח"י מזנק | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 2 שלכת | אח"י חיפה • אח"י אילת • אח"י עכו | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 3 שלכת | אח"י סער • אח"י סופה • אח"י געש • אח"י חרב • אח"י חנית • אח"י חץ | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4 תכלית | אח"י רשף • אח"י קשת • אח"י רומח • אח"י כידון • אח"י תרשיש • אח"י יפו | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4 נדרן | אח"י ניצחון • אח"י עצמאות • אח"י מולדת • אח"י קוממיות | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 חוחית | אח"י עליה • אח"י גאולה | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 נושב | אח"י רומח • אח"י קשת | סמל חיל הים הישראלי  |
| זיוונית | אח"י שמרית • אח"י שלומית | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 נירית | אח"י חץ • אח"י תרשיש • אח"י כידון • אח"י יפו • אח"י חרב • אח"י סופה | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 5 להב | אח"י אילת • אח"י להב • אח"י חנית | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 6 | אח"י מגן • אח"י עוז • אח"י עצמאות • אח"י ניצחון |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא חיל הים הישראלי ובנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המפלגה הדמוקרטית החופשית של שווייץ

| --- | --- |

 מדינה:  שווייץ 
 תקופת הפעילות:  1894 – 1 בינואר 2009 (כ־115 שנים) 
 אידאולוגיות:  ליברליזם 
 ארגונים בינלאומיים:  מפלגת הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה 
 
 www.fdp.ch
 
המפלגה הדמוקרטית החופשית השווייצרית FDP או המפלגה הדמוקרטית הרדיקלית השווייצרית (בגרמנית: Freisinnig-Demokratische Parte, בצרפתית:Parti radical-démocratique, באיטלקית:Partito liberale-radicale svizzero, ברומאנש:Partida liberaldemocrata svizra) הייתה מפלגה ליברלית בשווייץ, בעבר אחת המפלגות החשובות במדינה. ב-1 בינואר 2009 היא התמזגה עם המפלגה הליברלית של שווייץ כדי ליצור את המפלגה הדמוקרטית החופשית-הליברלים.
המפלגה הדמוקרטית החופשית הוקמה בשנת 1894 על יסוד המפלגה הרדיקלית שעמדה במרכז הפוליטיקה השווייצרית החל משנות ה-1830, והתעמתה עם השמרנים הקתולים. הרדיקלים הרכיבו את הממשלות הפדרליות בשווייץ בשנים 1848–1891. המפלגה הדמוקרטית חופשית FDP נשארה דומיננטית במדינה עד להנהגת שיטת הייצוג היחסי בפרלמנט בשנת 1919. בשנים 1945–1987 היא התחלפה לסירוגין עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית במעמד של המפלגה הגדולה ביותר בשווייץ. בשנת 1959 לפי הנוסחה המגית זכתה המפלגה לשני מושבים במועצה הפדרלית. בשנים 1990–2000 ירדה קרנה של המפלגה לטובת מפלגת העם השווייצרי. נוכח המצב יצרה FDP קשרים הדוקים עם המפלגה הליברלית הקטנה והתמזגה איתה בשנת 2009. המפלגה קבעה לעצמה כמטרה את קידום החופש והאחריות האישית בתחם הפוליטיקה הכלכלית והחברתית.
היסטוריה

מקור היסודות "ליברלי", "רדיקלי" ו" freisinnig" (מילה גרמנית ישנה עבור "ליברלי" או "חשיבה חופשית") הוא בסכסוך שפרצו בתקופת הרסטורציה בשווייץ בין הקנטונים הקתוליים השמרניים לקנטונים הליברליים. הסכסוך הביא בשנת 1848 להקמת המדינה השווייצרית הפדרלית בעקבות ניצחונם של הקנטונים הפרוטסטנטים והליברליים על הקנטונים השמרניים והקתוליים ב"מלחמת זונדרובונד".
בשנים 1848–1891 המועצה הפדרלית של שווייץ הייתה מורכבת כולה מ"רדיקלים". התנועה הרדיקלית בימי הרסטורציה לבשה צביון אנטי-קליריקלי ועהתעמתה עם המפלגה השמרנית הקתולית. התנועה הזאת הייתה הטרוגנית וכללה את הליברלים פרופר, את הרדיקלים הפדרליסטים, ואת ה"דמוקרטים" הסוציאל-ליברלים, ובספקטרום הפוליטי של אז, נחשבה ל"שמאל". רק אחרי עליית כוחה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בתחילת המאה ה-20 מצאה עצמה המפלגה FDP באזור המרכז-ימין. ה-FDP הייתה המפלגה הדומיננטית עד לבחירות בשנת 1919 כשהנהגת הייצוג היחסי הוביל לקפיצה בייצוג הסוציאל-דמוקרטים.
ב-1959 הצטרפו הדמוקרטים החופשיים למפלגות חשובות אחרות וסיכמו על ה"נוסחה המאגית" לחלוקת מושבי המועצה הפדרלית, לפיה ה-FDP זכתה לשניים מתוך שבעה מושבים.
אחרי הבחירות בשנת 2003 נציגי ה-FDP באספה הפדרלית של שווייץ יצרו יחד עם המפלגה הליברלית סיעה פרלמנטרים משותפת. ביוני 2005 שיתוף הפעולה ביניהם התחזק על ידי הקמת הברית הרדיקלית וליברלית.
דייוויד אייבס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 ביולי 1950 (בן 74) שיקגו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  בית הספר לדרמה של ייל  אוניברסיטת נורת'ווסטרן 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים 
 
דייוויד אייבס (באנגלית: David Ives; נולד ב-11 ביולי 1950) הוא מחזאי אמריקאי בן זמננו.
ביוגרפיה

יליד דרום שיקגו, אייבס למד באוניברסיטת נורת'ווסטרן ולאחר מספר שנות הפסקה, בית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל, שם הוא קיבל תואר שני במחזאות. בהפסקה שלקח בין לימודיו בנורת'ווסטרן ללימודיו בייל הוא עבד במשך שלוש שנים כעורכו של כתב העת פוריין אפיירס.
באמצע שנות התשעים הוא כתב בSpy Magazine. הוא כתב מפעם לפעם קטעים הומוריסטיים בניו יורק טיימס מגזין, הניו יורקר ופרסומים נוספים. באותה העת מגזין מגזין ניו יורק בחר בו לאחד מ"מאה הניו יורקים החכמים ביותר".
עבודתו

מחזהו הראשון של אייבס בניו יורק, הוצג בCircle Repertory Company בשנת 1972, אחריו הוצג המחזה Saint Freud באותו תיאטרון בשנת 1975. בשלהי שנות השמונים, מחזותיו הקומיים בני המערכה החלו לעלות מדי שנה בפסטיבל Punch Line השנתי שמוקדש למחזות בני מערכה אחת, בהם: Sure Thing,‏ Words, Words, Words,‏ Variations on the Death of Trotsky, ‏Philip Glass Buys a Loaf of Bread, ו-The Universal Language. ספר המחזות הפופולריים ביותר של אייבס הוא All in the Timing, שצמח מתוך ערב קומדיות בנות מערכה אחת שראשיתו בתיאטרון Primary Stages ב-1993, ועבר אחר-כך לתיאטרון ג'ון האוסמן הגדול יותר והציג 606 פעמים. ההפקה זיכתה אותו בפרס המבקרים על שם ג'ון גלזנר למחזאות.
רוב מחזותיו הקצרים כלולים באנתולוגיות All in the Timing ו-Time Flies. מחזותיו הארוכים שנכתבו עד לשנת 2005 אסופים ב-Polish Joke And Other Plays. שם הספר "בדיחה פולנית", מרמז לרקע הפולני-אמריקאי של אייבס. הוא גם מחברו של המחזה בין המערכה האחת Ancient History, שמתעד סיומו של קשר חברותי בין יהודי לקתולי באופן קומי ושנון.
ב-2006 הוא פרסם תרגום חדש לפארסה הקלאסית של ז'ורז' פדו "יתוש בראש", שהציגה לראשונה בשיקגו. התרגום זכה בפרס ג'וזף ג'פרסון ("ג'ף") לעיבוד. ב-2008 הועלו שני מחזות פרי עטו בניו יורק. האחד הוא עיבוד יצירתו של מארק טוויין Is He Dead? האחר, "ירושלים החדשה", עוסק בהחרמתו של ברוך שפינוזה. "ירושלים החדשה" זכה בפרס הול-וורינר.
Venus in Fur הועלה לראשונה בתיאטרון אוף ברודוויי Classic Stage Company בניו יורק ב-2010 בכיכובם של נינה אריאנדה וווס בנטלי. ב-2010 תרגם אייבס את מחזהו של פייר קורניי "השקרן" עבור The Shakespeare Theatre Company בוושינגטון די. סי., וזכה עליו בפרס צ'ארלס מקארתור למחזה חדש מצטיין בטקס פרסי הלן האייס בוושינגטון בשנה שלאחר מכן. תרגומו ל"המיזנתרופ" של מולייר הוצג לראשונה ב-Classic Stage Company בניו יורק ונשא את הכותר "בית הספר לשקרים" (The School For Lies). ב-2011 הוא גם תרגם את מחזהו של ז'אן פרנסואה רנארד "Le Legataire universel" שהפרימיירה שלו הייתה ב-"Le Legataire universel" בוושינגטון די. סי. ונשאה את השם "The Heir Apparent."
בסתיו 2011, הייתה הצגת הבכורה של Venus in Fur בתיאטרון Manhattan Theatre Club בברודוויי בכיכובה של נינה אריאנדה ששבה לדמות אותה היא גילמה ב-Classic Stage Company ויו דנסי שיחק את הדמות שבנטלי גילם לראשונה. וולטר בובי ביים שוב את המחזה. ההצגה זכתה לביקורות חיוביות ובפברואר 2011, עברה להציג בתיאטרון Lyceum Theatre, כשאריאנדה ודנסי המשיכו בתפקידיהם. בסתיו 2021 סטיבן סונדהיים חשף כי השניים עובדים יחד על מחזמר חדש בשם Square One.
נועם אקוטונס

| --- | --- |

 לידה:  23 במרץ 1976 (בן 48) דימונה, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  זמר-יוצר, מפיק מוזיקלי, מעבד, קריין
 סוגה:  רוק, רוק קלאסי, פולק, שאנסונים
 noam-akotonas.co.il
 
נועם אקוטונס (נולד ב-1976) הוא זמר-יוצר, מפיק ומעבד ישראלי, לשעבר עיתונאי וכתב פלילים.
דיסקוגרפיה

אלבומים
מתוק מדם (2004),
זר דפנה לנצח (2017)
השנים האבודות – אוסף (2017)
הטרילוגיה התל אביבית (2022)
ילד 95 - שירים מהמחברת הראשונה (2024)
סינגלים
טיול לפולין (2004)
כששמרית משחקת (2004)
סקס עם גבר (2005)
מתי את חוזרת (2005)
אם אותי את אוהבת בבקשה אל תצחקי (2010)
הבלדה על כרישי הנדל"ן (2011)
בחדר של אהובתו (2013)
לשרוד/ירח הכה בי הלילה (2017)
צוללים (2017)
כדאי שתדעי (2017)
כמה קרוב זה קרוב מדי (2021)
הכל בסדר איתך (2022)
מסיבת חופש (2022)
אולסטאר כחולות (2022)
רק לסגור פינה (2023)
דיסקוגרפיה > וידאו קליפים

באלבום האחרון אקוטונס שיתף פעולה עם מספר יוצרים בעלי שם לצורך הפקת קליפים.
לכבוד הוצאת הסינגל 'צוללים', הופק קליפ אנימציה מיוחד על ידי הצמד גלנדון ואיזבלה את הסינגל 'כדאי שתדעי' ליווה קליפ עבודת חול, יצירתה של האומנית אילנה יהב, הנחשבת לאחת המובילות בעולם בתחום הנפשת החול. ואיזבלה את הסינגל 'כדאי שתדעי' ליווה קליפ עבודת חול, יצירתה של האומנית אילנה יהב.
הסינגל "כמה קרוב זה קרוב מדי" מ-2021 לווה בקליפ שצולם בדיינר בסגנון אמריקאי עם עשרות ניצבים. הווידאוקליפ נוצר בידי במאי הקליפים, משה מיקו דורון.
הערות שוליים

↑  Qube, נועם אקוטונס
↑  מנחם בן, שלא ימתיקו לנו, ‏2004
↑  טל ברמן ואביעד קיסוס, השיר שלנו Belive טל ואביעד., ‏2007
↑  דורון גל, ‏"חסר לי לב במוזיקה היום. יש יותר מדי פוזה ופאסון ולא אומנות אמיתית", באתר ‏מאקו‏, 21 ביוני 2010
↑  גלית עדות, ‏נועם אקוטונס משיק אלבום שני, ומדבר על הבחירה לחיות עם שתי בנות זוג, באתר מעריב אונליין, 9 בנובמבר 2017
↑  אדר טל. אוהב נשים, שר על סקס עם גבר. מיינט, 1 בנובמבר 2017
↑  רבקה מיכאלי, המוזיקאי נועם אקוטונס, שהוציא לאור סינגל חדש, סיפר על בחירתו לחיות אורח חיים פוליאמורי: "הלב מתרחב כאשר אתה מאפשר לעצמך לאהוב יותר מאדם אחד" רדיו ללא הפסקה 26 בינואר 2021
↑  עמרי נובל. אוגוסט 2017 - סקירת סינגלים ישראלים. בכיוון הרוח,
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007363728405171  VIAF: 80151963612000310709   WorldCat (עם VIAF): 80151963612000310709
טנזין גיאטסו

טֵנְזִין גְיָאטְסוֹ (בטיבטית: བསྟན་འཛིན་རྒྱ་མཚོ་; נולד ב-6 ביולי 1935) הוא הדַּלָאִי לָאמָה הארבעה-עשר והנוכחי, איש הדת הבכיר ביותר בבודהיזם הטיבטי ומנהיגם של מיליוני טיבטים ובודהיסטים ברחבי העולם. גיאטסו היה השליט האחרון של המדינה הטיבטית העצמאית טרם ההשתלטות הסינית עליה, והמשיך לעמוד בראש הממשלה הטיבטית הגולה עד שנת 2011, אז ויתר על תפקידיו הפוליטיים.
גיאטסו נחשב לכריזמטי, לנואם טוב (הוא שולט באנגלית) ולאישיות מוערכת בקרב הציבור. הוא הדלאי לאמה הראשון שביקר במערב, ובין היתר גם בישראל. במישור הפוליטי פעל לא רק נגד דיכוי הטיבטים, אלא גם להשכנת שלום במוקדי סכסוך שונים ברחבי העולם. בשנת 1989 הוענק לגיאטסו פרס נובל לשלום על פועלו בתחום המאבק הלא-אלים לשחרור ארצו.
גיאטסו אימץ את רעיון הסאטיאגרהא, והוא מתנגד לפעולות אלימות נגד הכיבוש הסיני של טיבט. הוא מעדיף מחאה דיפלומטית, הסברתית ורעיונית. גולים מטיבט וצעירים טיבטים רבים אינם שותפים לגישתו הפציפיסטית ודבקותו באי-אלימות.
ממשלת סין העממית מחרימה את הדלאי לאמה ה-14 ומסרבת לחלוטין לשאת ולתת עמו, בשל היותו סמל למאבק לשחרור טיבט. החזקה של כתבים, תמונות או סרטים הקשורים לדלאי לאמה מוגדרת כעבירה פלילית בכל שטחי הרפובליקה העממית של סין.
בודהיסטים טיבטים בדרך כלל מתייחסים אליו כ'קאנדאן', שפירושו פשוט 'נוכחות' או 'נוכחות עליונה'. במדינות המערב גיאטסו מכונה לעיתים קרובות 'הוד קדושתו הדלאי לאמה'. בסגנון זה הוא מכונה גם באתר האינטרנט הרשמי שלו.
ביוגרפיה > ילדותו

הדלאי לאמה ה-14 נולד ב-6 ביולי 1935 בשם לַאמוֹ תוֹנְדַאפּ למשפחת איכרים טיבטית בכפר טַקְצֶר. הוריו, צ'וֹקְיוֹנְג ודִיקִי צֶרִינְג (ཚེ་རིང), היו אמידים יחסית לכפר, והתפרנסו מגידולי שעורה, קטניות ותפוחי אדמה, ולעיתים גם מסחר בסוסים. אחיו הבכור, טובטן ג'יגמה נורבו (אנ'), היה לאמה. הכפר טַקְצֶר, שבו נולד, שוכן במורדותיה הצפוניות של הרמה הטיבטית, והשתייך למחוז צ'ינגהאי של הרפובליקה הסינית; התגוררו בו אז כעשרים משפחות, רובן ממוצא טיבטי אך דוברות ניב של מנדרינית, שהיה שפת אמו של לַאמוֹ.
כשנה לפני לידתו הלך לעולמו טובטן גיאטסו, הדלאי לאמה ה-13 ושליט מדינת טיבט. לפי האמונה בבודהיזם הטיבטי, לאחר מות הדלאי לאמה מתגלגלת נשמתו, שמקורה באוולוקיטשוורה, בילד טיבטי אחר שיורש את תפקידו, ולכן הודיע טובטן גיאטסו לפני שמת כי ממשיך דרכו יוולד בחבל צ'ינגהאי (שלא היה תחת שלטון טיבטי, אך יש בו אוכלוסייה טיבטית משמעותית). לכן הפאנצ'ן לאמה דאז חיפש ילדים טיבטים באזור שעשויים להיות מועמדים לתפקיד, ובהנחייתו הגיעה בשנת 1937 משלחת נזירים טיבטים לכפר טקצר, שפגשה את לאמו תונדאפ בן השנתיים וזיהתה אותו בתור הדלאי לאמה החדש.
בעקבות הגילוי, ולאחר שהשליט המקומי מא בופאנג אישר (תמורת שוחד) את יציאתו מצ'ינגהאי, הובא לַאמוֹ בן הארבע בשיירה ללהסה בירת טיבט ב-8 באוקטובר 1939, שם הוכר והוכרז כדלאי לאמה החדש, ואז גם קיבל את שמו הנוכחי: גֶ'צוּן גַ'אמְפְּהֵל נְגַאווַאנְג לוֹבְּסַאנג יֶשֵה טֵנְזִין גְיָאטְסוֹ (בתרגום חופשי: קודש האלוהים, עדין תהילה, רחמן, מגן האמונה, טנזין גיאטסו), ובקצרה טנזין גיאטסו (བསྟན་འཛིན་རྒྱ་མཚོ). אז החל חינוכו של גיאטסו, על מנת להכשירו לתפקיד המנהיג הדתי והפוליטי של העם הטיבטי. הוא בילה את ילדותו במנזרים בלהסה, שם למד את השפה והתרבות הטיבטית, אורח החיים כנזיר בודהיסטי, ואת תורות הבודהיזם והווג'ריאנה על בוריין.
ביוגרפיה > כדלאי לאמה בטיבט

כבעל התפקיד הבכיר ביותר בבודהיזם הטיבטי, נהוג היה עוד מהמאה ה-17 שהדלאי לאמה נעשה גם למנהיג הפוליטי של טיבט, שהייתה אז מדינה עצמאית שנשלטה על ידי אנשי דת בודהיסטים. בשנות ה-40 משלו בטיבט עוצרים, בשל גילו הצעיר של גיאטסו, אך ב-17 בנובמבר 1950 הוכתר גיאטסו בן ה-15 על ידי ממשלת טיבט (אנ') לראש המדינה ומנהיגה הרשמי.
באותם ימים עמדה עצמאות טיבט בפני איום: מלחמת האזרחים הסינית הסתיימה זה עתה בניצחונה של המפלגה הקומוניסטית, וזו החלה לקדם את החלת ריבונותה גם בטיבט, אותה ראתה כחלק מסין. כחודש לפני כן עבר הצבא הסיני את גבול טיבט, וכבש את חבל קְהַאם (אנ') חרף התנגדותו של הצבא הטיבטי, שהיה בנחיתות מספרית ולוגיסטית משמעותית, ולא יכול היה לבלום את הסינים. הקהילה הבין-לאומית, ואפילו הפאנצ'ן לאמה, צידדו בסין.
עם עלייתו לשלטון הוציא גיאטסו משלחת לבייג'ינג, כדי לשאת ולתת עם ממשלת סין על גורלה של טיבט. לימים סיפר גיאסטו כי בפני המשלחת הטיבטית הוצג הסכם מוכן מראש - הסכם שבע עשרה הנקודות - והם לא הורשו להציע בו שינויים כלשהם, או ליצור קשר עם שלטונות טיבט בלהסה. ההסכם קבע שטיבט היא חלק מהרפובליקה העממית של סין, אך התיר לטיבטים לשמר אוטונומיה, והבטיח להשאיר את מעמד הדלאי לאמה על כנו.
ב-23 במאי 1951 חתם נציג טיבט בבייג'ינג על ההסכם, על דעת עצמו (שכן נמנעה ממנו תקשורת עם להסה), והממשל הטיבטי התלבט כיצד להגיב. גיאטסו שקל לצאת לגלות, אך החליט שלא לנטוש את ארצו, וב-24 באוקטובר באותה שנה שלח הודעת טלגרף לבייג'ינג בה הודיע על תמיכתו בהסכם. כתוצאה מכך נכנס הצבא הסיני ללהסה בלא קרב, אך מרבית הכוח הפוליטי בטיבט נותר בידי הלאמות. אורח חייו של גיאטסו עצמו לא השתנה רבות, הוא נותר הריבון על טיבט והמשיך בלימודיו.
בשנת 1954 יצא גיאטסו לביקור בסין שנמשך כשנה, שם פגש את יושב-הראש מאו דזה-דונג, ייצג את טיבט בקונגרס הלאומי העממי, ואף נבחר לסגן יו"ר הוועדה המתמדת (אנ'). החל מ-1956 הוא היה ראש הוועדה להכנת המחוז האוטונומי הטיבטי. ב-1959 סיים גיאטסו בן ה-23 את לימודיו, והוסמך כלְהַארַאמְפָּה (ལྷ་རམས་པའི), התואר הגבוה ביותר בבודהיזם הטיבטי, מקביל לדוקטור במערב.
ב-7 בפברואר 1959 הזמין נציג הממשל הסיני בטיבט את גיאטסו להופעה של להקת מחול טיבטית, שהייתה צפויה להתקיים בבסיס צבאי סיני בלהסה. ההצעה הייתה חשודה למדי - תאריך ההופעה, ה-10 במרץ, נמסר לגיאטסו מספר ימים קודם לכן; פקידי הממשל הטיבטיים ושומרי הראש של גיאטסו יודעו על ההופעה רק ביום לפניה; בשל התקיימות ההופעה בבסיס צבאי נאסר על שומרי הראש הטיבטיים של גיאטסו להיכנס למקום; והיחסים בין ממשלת סין לעם הטיבטי באותה תקופה היו מתוחים למדי. התפשטה שמועה שזוהי מזימה של השלטונות הסיניים לחטוף את גיאטסו. בבוקר ה-10 במרץ התאסף קהל מחוץ לארמון הדלאי לאמה, במטרה להגן עליו ולמנוע ממנו להגיע להופעה, ותוך זמן קצר התפתח האירוע למרד של תושבי להסה נגד השלטון הסיני (1959 Tibetan uprising). מתוך חשש לחייו, החליט גיאטסו להימלט מטיבט, והוא ברח מארמונו ב-17 במרץ, יחד עם בני משפחתו ואנשי ממשל בכירים.
פעילות דיפלומטית

גיאטסו היה לדלאי לאמה הראשון שביקר במדינות המערב וקיים עמן יחסים דיפלומטיים. עד לתקופתו, הייתה טיבט סגורה כלפי העולם המודרני. למרות זאת, מדינות רבות אינן מסכימות להזמינו לביקור רשמי או להיפגש אתו, בעיקר בשל חשש מהרעת היחסים עם סין, המפגינה את מורת רוחה לאחר כל ביקור רשמי שלו במדינות השונות.
החל משנת 1967, יזם הדלאי לאמה נסיעות וביקורים דיפלומטיים לארבעים ושש מדינות וחבלי ארץ שונים, חלקם במוקדי סכסוך. מטרת רבים מהביקורים הללו הייתה להשכין שלום בסכסוכים בינלאומיים שונים. הוא נועד יחד עם האפיפיור פאולוס השישי בותיקן בשנת 1973. בשנים שלאחר מכן, נפגש גיאטסו עם יוחנן פאולוס השני שש פעמים, החל משנת 1980 ועד 2003.
הוא נפגש עם הארכיבישוף מקנטרברי, ד"ר רוברט רוניס, ועם מנהיגים מהכנסייה האנגליקנית בלונדון. בביקורו בלונדון גם נועד יחד עם מנהיגים יהודיים וקתולים. כיום, יש לו ולממשלתו הגולה יחסים טובים עם הכנסייה האורתודוקסית הנוצרית.
במסגרת שהייתו הארוכה בהודו, גיבשו גיאטסו וממשלתו יחסים דיפלומטיים טובים עם מדינה זו. בנוסף לכך, הוא נפגש בשנת 2001 עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש. באופן לא רגיל, סירב גיאטסו לבקר בקוריאה הדרומית בשנת 2001. באותה שנה נפגש גיאטסו עם שגרירים סיניים ושוחח איתם על עתיד טיבט והסכסוך, בפגישה שזכתה לתמיכה בינלאומית. עם זאת, לא סוכם בפגישה על הסכם אמיתי כלשהו או תחילת הידברות ממשית.
ב-15 ביולי 2005 שוחח הדלאי לאמה עם מנהיגי ה-G8 (קבוצת שמונת המדינות המתועשות הגדולות) בדבר דרכים לפתרון בעיות הרעב ברחבי העולם, בעיקר במדינות העולם השלישי.