מיניות ברומא העתיקה
מיניות נשית > אונס נשים > אונס נשים בחוק הרומי

החוק הרומי הכיר כי אונס הוא פשע, וקבע כי קורבן האונס לא אשם בכלום. יחסי מין בכוח או בכפייה (vis), גם אם התרחשו בנסיבות שבאופן אחר היו בלתי חולקיות, הותירו את קורבן האונס ללא אשמה מבחינה משפטית. עמדתו הרשמית של קיסר האימפריה הרומית, דיוקלטיאנוס, הייתה:
החוקים מענישים את רשעתם הרעה של מי שמזנה את צניעותם לתאוותיהם של אחרים, אך הם אינם מייחסים אשמה למי שנאלץ בכוח ל-stuprum (מגע מיני אסור), שכן, יתרה מכך, הוחלט כראוי כי המוניטין שלהם לא ייפגע, וכי לא יחול עליהם איסור להינשא לאחרים.
אף על פי שמקורות ספרותיים מתקופת הרפובליקה הרומית מבהירים שאונס היה דבר שגוי שהעושה זאת נענש בחומרה, לא ידוע מה הוגדר כפשע ומה כלא, עד לחקיקת החוק Lex Julia (אנ'), המתוארך ככל הנראה לשנות ה-40 לפני הספירה, בתקופת שלטונו של יוליוס קיסר. ברומא העתיקה, לא היו תובעים ממלכתיים, ולכן כל אזרח בעל מומחיות משפטית ויכולת דיבור היה יכול להגיש תיקים משפטיים לבית המשפט. מאחר שנשים משוחררות הורשו להעמיד לדין פלילי בתקופת הרפובליקה הרומית, ניתן להניח כי אישה שהייתה קורבן אונס יכלה להגיש כתב אישום נגד האנס שלה בעצמה. דרך נוספת להגשת התיקים היה דרך אביה או בעלה של האישה שנאנסה או כל אדם שראה לנכון לעשות זאת. לא הוחל חוק ההתיישנות על מעשי אונס. לעומת זאת, אדם המבצע מעשה ניאוף בתקופת שלטונו של אוגוסטוס קיסר, היה יכול להישפט לדין עד חמש שנים לאחר ביצוע המעשה. גזר הדין של ביצוע מעשה אונס, בחוק הרומי, היה גזר דין מוות.
רק אזרחים בעלי מעמד תקין יכלו להישפט בבתי המשפט מאשמת קיום מעשה אונס. אישה שהייתה עובדת מין או בדרנית איבדה את מעמדה החברתי. בשל שהחליטה להפוך את גופה לציבור, למעשה, היא ויתרה על הזכות להגנה מהתעללות מינית או אלימות פיזית. המדינאי מרקוס טוליוס קיקרו הגן על לקוח שבין מעשיו היה אונס קבוצתי על שחקנית/בדרנית. ניתן להעמיד לדין אנס של שפחה רק בטענה של פגיעה ברכוש בעליה, מכוח Lex Aquilia (אנ').‏ לעיתים רחוקות, הסכמה מינית הייתה בעיה במשפטי אונס. אם הנאשם יטען שהאישה הסכימה, עדיין ניתן יהיה להאשים אותו בביצוע stuprum הכללי יותר, שכן החירות המינית של הגבר הוגבלה לעובדי מין או עבדים. אם לא ניתן היה להוכיח אונס של אישה נשואה, החקיקה האוגוסטנית תאשים את הגבר כאחראי הניאוף (adulterium), אם כי אישום זה, כמו אישום על stuprum, ישפיע על האישה. זיכוי בגין אונס, כמו בכל פשע אחר, היה מעביר לנאשם שזוכה קלומניה (אנ'), מכוח העמדה לדין בזדון. העמדה לדין על אונס עלולה להתעכב, בין היתר, על ידי לחצים פסיכולוגיים וחברתיים, כגון מבוכה או חוסר רצון לחשוף את חייו הפרטיים.
הגישה למעשי אונס השתנתה ככל שהאימפריה הרומית התנצרה. הפילוסוף אוגוסטינוס פירש כי התאבדות לוקרטיה כהודאה אפשרית לעידוד בסתר של העונש על ידי לוקרטיה, כאשר האפולוגיסטים הנוצרים (אנ') חשבו כי היא חטאה את חטא העונג המיני הבלתי רצוני. הקיסר הנוצרי הראשון, קונסטנטינוס, הגדיר מחדש את האונס כעבירה ציבורית ולא כעוול פרטי. החוק הרומי הקודם טשטש את הגבול בין חטיפה ובריחה, שכן בכל מקרה, זו הייתה זכותה של paterfamilias (באופן מילולי: ראש המשפחה) לתת או למנוע את ההסכמה לנישואי בתו שהופרה. המילה raptus יכולה להתייחס לפיתוי מוצלח, וכן לחטיפה או אונס. אם הבת הסכימה, הקיסר קונסטנטינוס הורה להעניש אותה ואת ה-"חוטף" שלה על ידי העלאתם על המוקד. אם הבת לא הסכימה, היא עדיין נחשבה כשותפה "בטענה שיכולה הייתה להציל את עצמה על ידי צעקה לעזרה". כמשתתפת באונס של עצמה, היא נושלה מירושתה, ללא קשר לרצונות משפחתה. גם אם היא ומשפחתה הסכימו לנישואים כתוצאה מהאונס, הנישואים בוטלו על ידי המשפט הרומי. ברפובליקה הרומית ובאימפריה הרומית הטרום-נוצרית, השלכות של חטיפה או בריחה היו תלויות בזוג ובבני משפחותיהם.