stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועידת מינכן
לאחר ההסכם > נוויל צ'מברלין לאחר מינכן

נוויל צ'מברלין נותר ראש ממשלת בריטניה לתקופה ארוכה גם לאחר שהתברר כי העריך את כוונותיו של היטלר באופן שגוי, וכי מדיניות הפייסנות שהוביל עם גרמניה הנאצית התבררה ככישלון. משהעלה היטלר דרישות טריטוריאליות לגבי המסדרון הפולני והעיר החופשית דנציג שהייתה קשורה באיחוד מכס עם פולין, נתן צ'מברלין ערבות לשלמותה הטריטוריאלית של פולין, ומשזו הופרה בפלישה גרמנית, נתן להיטלר אולטימטום להסיג כוחותיו, ומשזה לא נענה לאולטימטום הכריז על פרוץ המלחמה. צ'מברלין נותר בתפקידו עוד חודשים מספר, עד מאי 1940, כשהוחלף על ידי וינסטון צ'רצ'יל.
משנפטר צ'מברלין, חודשים מספר לאחר מכן, נשא צ'רצ'יל נאום בפרלמנט, ובו הספיד את צ'מברלין באלו המילים:
לקריאה נוספת

ויליאם שיירר עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי, שוקן 1971.
טים בוברי, תרגום: כרמית גיא, לפייס את היטלר: צ'מברליין, צ'רצ'יל והדרך אל המלחמה, עם עובד, 2023, מסת"ב 978-965-13-2964-7
הערות שוליים

↑  בוברי, עמ' 284.
↑  בוברי, עמ' 279.
↑   אורי משגב, כך נכשלה בריטניה בקריאת כוונותיה של גרמניה הנאצית, באתר הארץ, 20 ביוני 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007586466405171  BnF: cb11939563x (data)  GND: 4170659-6  LCCN: n50063330  NDL: 00567914  NKC: unn2007414778  SUDOC: 027329992  VIAF: 192819380   WorldCat (עם VIAF): 192819380 
צ'מברלין מקריא את עיקרי ההסכם בשובו לבריטניה
ראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין מנופף בהסכם בהתלהבות, 30 בספטמבר 1938
צ'מברלין בחזרתו ממינכן ב-30 בספטמבר 1938 אוחז את פיסת הנייר שבה התחייבות של בריטניה וגרמניה שלא לצאת למלחמה זו כנגד רעותה
שש נפשות מחפשות מחבר

| --- | --- |

 כתיבה:  לואיג'י פיראנדלו 
 סוגה:  דרמה 
 הצגת בכורה:  9 במאי 1921 
 שפה:  איטלקית 
 פרסים:  רשימת 100 הספרים של המאה של לה מונד 
 
שש נפשות מחפשות מחבר (באיטלקית: Sei personaggi in cerca d'autore) הוא מחזה איטלקי מאת לואיג'י פיראנדלו שנכתב ב-1921 והוצג לראשונה באותה שנה בתיאטרו ואלה (אנ')‏ (Teatro Valle - 'תיאטרון העמק') ברומא. המחזה אבסורדי ומטא-תיאטרלי ועוסק במערכת היחסים בין סופרים, הדמויות שהם יוצרים, והעוסקים במלאכת התיאטרון. המחזה זכה לביקורות מעורבות, כאשר בהופעת הבכורה אנשים מהקהל צעקו "בית משוגעים!", אך מאוחר יותר המחזה התקבל בהבנה רבה יותר, במיוחד לאחר שפירנדלו סיפק הקדמה למהדורה השלישית של המחזה ב-1925, אשר הבהירה את הרעיונות והמבנה של היצירה. המחזה הוצג לראשונה בישראל ב-20 באפריל 1952 בתיאטרון האהל, בתרגום מנשה לוין, בבימויו של הבמאי היהודי-שווייצרי פנקס בראון (אנ') ועם תפאורה מאת ד"ר פאול לוי.
עלילה

להקת תיאטרון עורכת חזרות לקומדיה. לפתע מופיעות על הבמה שש דמויות שמפסיקות את החזרה. אבי המשפחה מספר שהדמויות הן פרי דמיונו של המחבר שחזר בו וכעת הן רוצות לחיות ומבקשות מהבמאי שיציג את סיפורן קורע הלב.
האב הוא אדם משכיל מהמעמד הגבוה, שנשא אשה מהמעמד הנמוך. לזוג נולד בן וכשהבן הגיע לגיל שנתיים האב מאס באם, שידך לה את מזכירו, אדם פשוט כמוה, וגירש אותם. המזכיר והאישה נסעו לחיות בעיר אחרת, הולידו שלושה ילדים וחיו באושר. לאחר פטירתו של המזכיר, נותרו האישה ושלושת ילדיה חסרי כל והם שבים לעיר מגוריו של האב, היכן שהאם מוצאת עבודה בחנות כובעים. מעל החנות מעבידה בעלת החנות נערות עניות בזנות, אחת מהן היא בתו החורגת של האב. האב הוא לקוח קבוע במקום ועומד לשכב עם בתו החורגת בלי לדעת מי היא. האם מגיעה למקום ומפסיקה אותו בזעקות שבר, רגע לפני שהוא עומד לעשות זאת. האב מזועזע מההתרחשות ואוסף את המשפחה אל ביתו. האם פוגשת אחרי שנים רבות את הבן שהופרד ממנה, אך זה מתנכר אליה והאם מזניחה את ילדיה. האב והבת החורגת מרבים לריב. הבת הקטנה שהוזנחה טובעת בבריכה. אחיה הדיכאוני ממלא פיו מים ולבסוף מתאבד.
בתחילה הבמאי מסרב להציג את הסיפור, אחר-כך מתרצה ומנסה לעשות זאת ולבסוף מתייאש.
הפקות ישראליות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
1952 – האהל: בימוי: פנקס בראון (אנ'); תרגום: מנשה לוין; תפאורה: ד"ר פאול לוי; משתתפים: שמחה צחובל, אברהם חלפי, טובה פרדו, יהודית ברקאית.
1963 – הבימה: בימוי: אטיין דבל.
1967 – הסטודיו למשחק: בימוי: ניסן נתיב; משתתפים: מני באואר, מיה ביתך, צבי ירון, חנה פילצר, יחזקאל צדיק, שבתאי קונורטי, אמירה קמינר, אלומה שלום, אזלה שפירא
1969 – הבימה: בימוי: יוסי יזרעאלי; תרגום: יוסי יזרעאלי ומנשה לוין; תפאורה ותלבושות: בוקי שוורץ; משתתפים: מישא אשרוב, שושנה דואר, דליה פרידלנד, דוד ירדני, חנה'לה הנדלר, יהודה אפרוני, ארי קוטאי, טובה פרדו, איתן פריבר, פנינה גרי, דוד סמדר, ישראל רובינצ'יק, גבי עמרני, אשר צרפתי, ברוך ברקין, גיורא צור.
1981-2 תיאטרון באר-שבע. משתתפים: טטיאנה קנליס אולייר, לאה אורשר, מארק חסמן
1985 – תיאטרון חיפה; בימוי: רנה ירושלמי; תרגום: יונתן דובוסרסקי; עיצוב במה: משה שטרנפלד; תלבושות: גילה להט; עיצוב תאורה: יחיאל אורגל; משתתפים: אלי גורנשטיין, אסתי קוסביצקי, רמי דנון, עפרה ויינגרטן, דינה בליי, עמי טראוב, הילה לוטן, עידית צור, שמואל וולף.
2000 - תיאטרון החאן
2003 – תיאטרון אוניברסיטת תל אביב: תרגום ובימוי: פרופ' דוד זינדר.
2010 – תיאטרון גשר: בימוי: יבגני אריה; תרגום: רועי חן; תפאורה ותלבושות: מיכאל קרמנקו, מוזיקה: אבי בנימין; משתתפים: משה איבגי, ישראל (סשה) דמידוב, ליליאן רות, נטע שפיגלמן, אורי יניב, לוסי דובינצ'יק, יובל ינאי, אלון פרידמן, יבגני טרלצקי, נטשה מנור / סבטלנה דמידוב.
2016 - בית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים: בימוי ועיבוד: רנה ירושלמי; תרגום: יונתן דובוסרסקי; תפאורה: קארין בראונר-קומאי; תלבושות: מאי ברנע; תאורה: אורי רובינשטיין; משתתפים: נוי אבנר, יחיעם ברקו, יוני גרין, תמר וויצק, עמית ויינברג, אוריה יבלונובסקי, ליאור לב, דנה לוין, ערן לחמן, הראל ליסמן, יעל סגרסקי, ליזה סטרוסלסקי, רפאל עבאס, נהר קורן, ענבל רז ודליה לי שטורך.
2021 - תיאטרון אוניברסיטת תל אביב: עיבוד, בימוי ועריכה מוזיקלית: אופירה הניג; תרגום: שמעון בוזגלו; עיצוב תפאורה: אריאלה פלינט-גור; עיצוב תלבושות: איהאב ג'יריס; עיצוב תאורה: ויקטוריה קגנובסקיה; משתתפים: הדס אפל, דניאל בלוגלובסקי, איתמר ברפמן, דניאל הייל, לין וולרוז, שירה וייס, שון זילברשטיין, אביגיל זמיר, וואאל חמדון, עטאללה טנוס, מנבר יוסף, פראס מנאע, הדס מירון, אסיל פרחאת, דניאל שפירא.
תרגומים עבריים

שש נפשות מחפשות מחבר: מחזה בשלוש מערכות; עברית: מנשה לוין, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה מיסודו של מרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות, תשי"ב?
שש נפשות מחפשות מחבר; עברית: יונתן דובוסרסקי, תיאטרון חיפה, 1985.
שש נפשות מחפשות מחבר; עברית: עדה בן-נחום, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד בית צבי, 1990.
שש דמויות מחפשות מחזאי; עברית: שמעון בוזגלו, תיאטרון אוניברסיטת תל אביב, 2021.
הערות שוליים

↑  "שש נפשות מחפשות מחבר" ב"אהל", דבר, 6 באפריל 1952; הצגת בכורה ב"אהל", דבר, 21 באפריל 1952.
↑  ביקורות:
ד"ר א. פוירשטיין, "שש נפשות" ב"אהל", הצופה, 25 באפריל 1952
י. מ. ניימן, "שש נפשות מחפשות מחבר" ב"אהל", דבר, 30 באפריל 1952
מ. ז. טל, תיאטרון בחיפוש אחר מחבר: "שש נפשות מחפשות מחבר" לפיראנדלו ב"אהל", על המשמר, 4 במאי 1952
↑  ביקורות:
יעקב העליון, שעה שהיא חצי דקה: יוסי יזרעאלי מביים את "שש נפשות מחפשות מחבר" לפירנדלו, מעריב, 28 באוגוסט 1969
יורם קניוק, שש נפשות מחפשות מחבר ("הבימה"), דבר, 19 בספטמבר 1969
דב בר-ניר, שש נפשות מחפשות מחבר ב"הבימה", על המשמר, 5 בספטמבר 1969
↑  אליקים ירון, הצגת בכורה: אין מציאות כמו הדמיון: "שש דמויות מחפשות מחבר" – התיאטרון העירוני חיפה, מעריב, 27 בדצמבר 1985
↑  ביקורות:
איתן בר יוסף, עכבר העיר, שש דמויות, מחבר ובמה אחת גדולה, באתר הארץ, 18 במרץ 2010
מיכאל הנדלזלץ, "שש דמויות מחפשות מחבר": חינגה לאוהבי תיאטרון, באתר הארץ, 16 במרץ 2010
"שש דמויות בחיפוש נואש אחרי המציאות" - ביקורת על ההפקה של גשר, ארז מירנץ, "המולטי יקום של אלי אשד"
↑  אריאנה מלמד, שש נפשות מחפשות מחבר / לואיג'י פיראנדלו / עברית: עדה בן־נחום / ספריית התיאטרון, חדשות, 3 ביולי 1990
↑  https://www.shimonbouzaglo.com/copy-of-%D7%9E%D7%9E%D7%93%D7%95%D7%97-%D7%A2%D7%93%D7%95%D7%90%D7%9F-%D7%90%D7%9C%D7%94-%D7%94%D7%97%D7%99%D7%99%D7%9D
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12509340j (data) 
ההצגה "שש דמויות מחפשות מחבר", תיאטרון גשר, 2010
אליעזר טריוויש

רבי אליעזר טריוויש או: טרויש, או: טריביש (~ה'רנ"ד 1494 – כ"ט באלול ה'שכ"ו, 13 בספטמבר 1566) היה רב, ראש ישיבה ומדפיס בפרנקפורט.
ביוגרפיה > רקע

משפחת טריוויש הייתה משפחה מפורסמת, שמוצאה ככל הנראה בעיר טרוייש. בני המשפחה כיהנו כרבנים בצרפת, באיטליה ובגרמניה. הראשון הידוע בשושלת זו היה רבי יוסף טריוויש, ששימש בשנת ה'ק"ג (1343) כרב במרסיי. בנו, רבי מתתיה טריוויש, היה "ראש רבני צרפת", ונכדו היה רבי יוחנן טריוויש מפריז, המוכר מהפולמוס על הסמיכה עם מהר"ם ס"ל. נינו של רבי יוחנן, אליעזר טריוויש, היה אביו של נפתלי הירץ. לפי מסורת המשפחה, בני המשפחה הם צאצאי רש"י מבתו מרים וחתנו הריב"ן, וכן היו צאצאים של רבי יהודה החסיד.
ביוגרפיה > קורות חייו

נולד לאביו רבי נפתלי הירץ שהיה דיין וש"ץ בפרנקפורט, ונקרא על שם סבו, ר' אליעזר טריוויש. נישא למרת יוטא, בת הגביר אלכסנדרי הלוי מפראג, ועבר להתגורר שם. לאחר פטירת חמיו ירש את נכסיו, אך לא ידע כיצד לנהל אותם. הוא יצר שותפות עם דודו (בעל אחות אביו) ר' משה עברליש, ועבר לקראקא בסביבות שנת ה'ר"פ (1520). בכ"ז באייר שנת ה'רצ"ד (1534) שהה בוונציה, שם סיים את העתקת שו"ת מהר"י ווייל.
בקראקא היה לו ישיבה, והיה לו תלמידים רבים.
בשנת ה'רצ"ו (1536) הגיע לעיר פרנקפורט. במשך שלושים שנה היה לדמות מרכזית בחיי הקהילה היהודית שם ועמד בראש ישיבת פרנקפורט.
בנוסף לפעילותו הרבנית, היה אספן נלהב של כתבי יד עבריים והיה בעל ספרייה עשירה שכללה כתבי יד רבים. וביניהם כתב היד של אליעזר בן נתן, מראשוני בעלי התוספות בגרמניה (1090–1170 לספירה), המכונה ראב"ן, חיבורו הגדול הוא "אבן העזר", הקרוי גם "צפנת פענח" (קיצורו של החיבור קרוי "אבן הראשה"). החיבור הודפס לראשונה מכתב יד, שהיה בספרייתו, לאחר 500 שנה, בשנת ה'ש"ע (1610) בפראג, וכה כתב המו"ל: "והנה היה מונח ספר הזה בקרן זוויות נחבא אל הכלים, והיה נראה כקופה שאין לה אזנים וכשלחן בלתי רגלים, בתוך גנזי ספרי הרב הגדול מהר"ר אליעזר טריוו"ש בק"ק ורנקבורט, והר"ר יצחק אשכנזי הנזכר שאב מים ממעייני הישועה בבית בני הגאון הנז' להשתעשע בכל יום ללמוד מתוך הספרים הנמצאים בתוך הבית, ומצא בתוכם ספר הזה שהוא אב"ן היקר".
הקמת והפעלת בית הדפוס

הדפסת ספרים בעברית זכתה לתנופה באיטליה ובחצי האי האיברי החל משנות ה-50 של המאה ה-15. אולם, מצפון להרי האלפים, הדפסות עבריות היו נדירות יותר, כאשר המוקד הראשון נרשם בפראג בשנת 1513. בציריך, אקלים תרבותי פתוח יותר לפני הרפורמציה איפשר את פעילות הדפוס של אליעזר ויוסף, במיוחד מאחר שבפרנקפורט היה קיים איסור על הדפסת ספרים בעברית. בשנת ה'שי"ח (1558) הדפיס בעיר ציריך עם החומר טיפוגרפיה שהיה ברשותו של פאולוס פאגיוס את ספר תהלים, עם תרגומו של אליהו בחור ליידיש.
תרגום תהילים היה ניסיון מקדים לפרויקט שאפתני של הדפסת התלמוד כולו. עם זאת, באיטליה, הדפסות תלמוד שנעשו לאורך השנים הועמדו בסכנה בשל החלטות האינקוויזיציה בשנת 1553 להכניסן לאינדקס הספרים האסורים ולשרוף אותן.
לאחר שזכה לסירוב מרשויות ציריך להמשיך את פעילותו, אליעזר, שהיה מסור בכל מאודו לחכמת הקבלה, שאף להוציא לאור את פירושו של אביו על הסידור, במטרה להנציח את שמו לדורות. עם זאת, בשל האיסורים שהוטלו על הדפסת ספרים עבריים בפרנקפורט, לא הצליח להגשים את מטרתו בעיר מגוריו. לפיכך השתקע מקץ שנת ה'שי"ט (1559), בעיר טיהינגן (אנ') עיירה קטנה בדרום גרמניה, שם, יחד עם יוסף בן נפתלי, הקים בית דפוס ועשה שימוש בציוד הטיפוגרפיה שהיה ברשותו מציריך. הרוזן וילהלם מסולץ (גר'), שנזקק להכנסות, תמך ביוזמתם.
לפי מסורות מקומיות ומקורות היסטוריים, בית הדפוס שכן ברחוב פריסטרגאסה 13. זהו המקום שבו, לפי מקורות היסטוריים ומסורת מקומית, פעל בית הדפוס העברי שהוקם על ידו.
בשנת ה'ש"כ (1560) הדפיס את הסידור שחיבר אביו, תחת השם "מלאה הארץ דעה". (הושלם בכ"ד באדר שני). ולפי השערת יעקב אלבוים חיבר הבן את הפירוש לברכת השחר, ופסוקי דזמרה. נוסף לכך, הודפסו בבית הדפוס יצירות נוספות, ביניהן:
"יסוד שירים" או "תפוחי זהב" - ספר הזוהר על מגילת רות (הושלם בכ"ג בטבת).
"אדם שכלי" - ביאור על י"ג עקרים מאת רבי שמעון בן שמואל (הושלם בג' באדר).
"שיר היחוד" - עם פירוש יום טוב ליפמן מילהויזן (הושלם בכ"ד באדר שני).
"ספר מלכיאל" - מאת חזקיה בן אברהם מלכיאל.
"בגידת הזמן" - מאת מתתיהו בן משה.
עם זאת, תלונה מצד פקיד מקומי הובילה להחלטה מגבילה שאסרה הדפסת ספרים בעברית בשטח הקונפדרציה השווייצרית.
סיום פעילות הדפוס

ביולי 1560 הגיע קץ לפעילות הדפוס בטיהינגן בעקבות החלטת טאגזצונג (אנ') (אספת הקנטונים השווייצרית) לאסור על מכירת ספרים ללא אימפרינט מטיהינגן. פרויקט התלמוד לא הושלם בשל מגבלות טכניות וכלכליות.
ביולי 14 בשנת 1561 נשלח אגרת להיינריך בולינגר (אנ') ונכשל פרויקט תלמוד אחר בבזל, שנוהל על ידי בית הדפוס של יוהאן פרובן (אנ'), בעקבות איסור שהטיל מועצת העיר. מעורבותו של אליעזר מפרנקפורט בפרויקט זה עדיין אינה ברורה לחלוטין.
בשנת ה'שי"ח (1558) מינה הקיסר פרדיננד הראשון את רבי אליעזר עם זקן רבני איטליה מהר"ם פדובה, עם רבי יעקב מוורמייזא כחבר בוועדה שנועדה להסדיר את ענייני הקהילה היהודית בפראג ועל ידי זה ימנעו גזרת גירוש מקהילת פראג.
נזכר על ידי ר' משה איסרליש בשו"ת רמ"א, סימן צא: "הגם כי הגאון מהר"ל יצ"ו היושב בשבת תחכמוני בק"ק פרנקורט ראוי שכל התורה תהיה נפסקה על ידו".
היה מחותנו של רבי דוד בלומא, רבה של זולצבורג.
רבי אליעזר טריוויש נפטר בפרנקפורט בכ"ט באלול ה'שכ"ו ונקבר בבית-העלמין היהודי של פרנקפורט, ברחוב באטון (Battonnstraße) (גר').
בני הישיבה בפרנקפורט: בית דין גדול בגרמניה

כדי למנוע ניסיונות להעביר את זכות השיפוט לידי רבנים חיצוניים וזרים מתחומי אשכנז, הפכה הרבנות בעיר פרנקפורט למשמעותית ביותר והייתה למעין מרכז פסיקה ובית הוועד. בני הישיבה בעיר זו שימשו כמעין בית דין גדול, ולמעשה הפכו לאחת מהסמכויות החשובות ביותר בענייני הלכה ופסיקה בגרמניה בתקופתם.
רבנים חשובים באותה תקופה, כדוגמת רבי חיים בן בצלאל מפרידברג ורבי יעקב ריינר, אשר שימש רב הקיסר בשוואבן, נהגו לפנות לאב בית הדין של פרנקפורט ולבני הישיבה, להתייעץ עמם, ולבקש את הסכמתם בעניינים הלכתיים חשובים.
ורבי אליעזר טריוויש עמד בראשה, ומבני ישיבתו הידועים הם: רבי עקיבא פרנקפורט, רבי קלונימוס ב"ר קלונימוס הכהן (רבי קלמן כ"ץ), רבי אנשיל אשר ב"ר שמעון הכהן, רבי אלכסנדר ב"ר יצחק הכהן.
עמדתו על התנועה המשיחית

תלמידו רבי דוד גנז כותב בספרו צמח דוד שרבו האמין שהתנועה המשיחית של אשר למלין בשנות ה'ר"ס-ה'רס"ב לא הייתה לשווא, אלא הייתה אמיתית, ורק בגלל חטאי הציבור לא בא המשיח, וזו לשונו: ”ואני הכותב שמעתי מפי מורי הזקן מהר"ר אליעזר טריוש אב ב"ד דק"ק ורנקבורט שאמר כי לא דבר ריק היה ושנתן אות ומופת ואמר אולי חטאתינו גרמו ועכבוהו”
בשנת ה'רצ"ב 1532 יצאו דוד הראובני ושלמה מולכו לרגנסבורג, שם ביקשו להיפגש עם קרל החמישי, במטרה לשכנעו לשתף יהודים במלחמה נגד הטורקים. שנה לפני כן כתב מכתב לאביו, ככל הנראה כדי לסייע להם.
רבי אליעזר העתיק את כתבי רבי שלמה מולכו, והביאם אביו רבי נפתלי הירץ טריוויש בסידורו: ”שנת רצ"א בא אלי מכתב מבני יקירי הר"ר אליעזר טריוש יצ"ו אשר העתיק כתבי קודש, הובאו מקאפו לק' בודקו ומשם קרקוב, אשר בני הנ"ל דר שם, על דבר הגאולה כי התחילה וכבר החילו בני ברית עם קודש ירושלים עד שלוניקי תקנו תעניות ותשובה בה"ב בכל שבוע וסדרו בכל קהל וקהל לפחות עדה מנין אחת להתפלל. גם הנשים ישפכו לבם בצום”
חלק מהכתבים נדפסו בפירושו של אביו על פירוש רבנו בחיי על התורה הנקרא בשם 'ספר נפתלי'.
חיבוריו

סדר גט מהר"א טרויש, בתוך: סדר חליצה (הארוך והקצר), לר' יעקב מרגלית מרגנסבורג, מכון ירושלים, ירושלים, תשנ"ח, עמ' קעב-רמ.
ביאור על שערי דורא, לפי עדותו של רבי דוד אופנהיים נמצא הכתב יד בידו, אבל לא נדפס.
מתלמידיו

רבי יצחק יעקב באכטינש, שו"ב ומנקר בקראקא. אביו של רבי צבי באכטינש.
ההיסטוריון דוד גנז בעל צמח דוד.
רבי יוסף ב"ר יצחק אשכנזי, רבה של מיץ.
רבי יעקב איש רוסהיים, בן יוסף איש רוסהיים, בעל קיצור מרדכי, "פסקי מרדכי".
משפחתו

בנו, רבי לייב.
בנו, רבי שמואל, ש"ץ בפרנקפורט (נפטר שכ"ג).
בתו, מרת טרייטלין, נישא לזיסקינד.
בתו, נישא לרבי צבי העלמן בפראג.
לקריאה נוספת

הרב מרדכי הורוויץ, רבני פרנקפורט, ירושלים תשל"ב, עמ' 22–26.
הרב צבי לרר, "תולדות רבי נפתלי הירץ טריוויש", קובץ חצי גבורים, ז (אלול תשע"ד), עמ' תצד
פייבל הירש וטשטיין, לתולדות ישראל וחכמיו בפולין, קראקא תרס"ט, עמ' 22–25.
חיים נתן דמביצר, כלילת יופי, ח"א, קראקא תרמ"ח, אות כא, דף ג ע"ב הערה ב.
יצחק זימר, מתולדות הרבנות בגרמניה במאה הט"ז, ירושלים תשמ"ד, עמ' 27, 60, 72, 79, 82.
חיים דב פרידברג, תולדות הדפוס העברי באירופה, אנטוורפן תרצ"ה, א, עמ' 11–12.
הערות שוליים

↑  לא ברור מה היה שם משפחתו: לניג/ לכניך/ לינק/ לינץ. שימש כרב לצד ר' יהודה בן ר' ישראל ריינבך. נפטר סביבות 1541. רבני פרנקפורט עמודים 19–21, ו-189.
↑  לפי תלמידו ר' דוד גנז נפטר בגיל 72, ואם כן נולד בשנת ה'רנ"ד 1494. אך לפי אליקים כרמולי נולד בשנת ה'רנ"א 1491, ראו: יוסף אונא, רבני פרנקפורט, ירושלים תשל"ב, השלמות, עמ' 192-191.
↑  בהקדמה לסמנים על חידושי הבחיי (נפתולי אלהים נפתלתי, הידרנום (אנ'), שנת ה'ש"ו, 1546) כתוב: "נפתלי בן מהר"ר אליעזר בן מהר"ר שמואל בן מהר"ר יוסף בן מהר"ר יוחנן פריש בן מהר"ר מתתיה בן הגדול מהר"ר יוסף טריווש זלה"ה".
↑  יוסף אונא, רבני פרנקפורט, ירושלים תשל"ב, השלמות, עמ' 191.
↑  נפטרה חמישה שבועות לפני בעלה, בכ״ג באב שכ״ו. נקברה בפרנקפורט, ומצבתה עדיין קיימת שם כיום.
↑  כן כתב יוסף כהן-צדק, אבל פייבל הירש וטשטיין כתב שזו רק השערה, ראו לתולדות ישראל וחכמיו בפולין, עמ' 10.
↑  קובץ צפונות, א, עמ' כב.
↑  לפי נוסח מצבתו. ולפי תלמידו רבי דוד גנז בצמח דוד היה אב בית דין בפרנקפורט כ"ב שנה.
↑  פתיחות והסתגרות, עמ' 151, הערה 224.
↑  מבוא לשו"ת מהר"ם מינץ, א, עמ' 32; יצחק זימר 'רבי דוד בלומא מזולצבורג', הספר - יובל השבעים למוסד הרב קוק, א, ירושלים תשס"ח, עמ' 336, הערה 9.
↑  ראו: יצחק זימר, "רבי חיים ב"ר בצלאל מפרידברג", עמ' 37.
↑  צמח דוד שנת ר"ס.
↑  סידור ר' הירץ ש"ץ, לשחרית, תחנון, אל רחום וחנון.
↑  נודע גם בשמות 'סמנים על חידושי הבחיי', או 'נפתולי אלהים נפתלתי', או בקיצור 'נפתולי אלוהים'.
↑  פרשת בראשית, סוף אות יח (דף ב ע"א): שלמה גר; פרשת משפטים אות יא בגיליון (דף יו ע"א): "כך כתב שלמה מלכות בפסוק ראה אתה אומר אלי" (נשמט במהדורת ירושלים תשס"ב); פרשת שופטים אות ה בגיליון (דף כה ע"א): שלמה מלכו (נשמט במהדורת ירושלים תשס"ב).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309262805171  GND: 14269746X  ISNI: 0000 0001 0677 0995  LCCN: nr99035606  VIAF: 49151536   WorldCat (עם VIAF): 49151536 
המיקום המשוער של בית הדפוס היהודי לשעבר בטיהינגן נמצא ברחוב פריסטרגאסה 13
ביטוח נסיעות לחו"ל

ביטוח נסיעות לחו"ל הוא ביטוח אשר מכסה הוצאות טיפול רפואי בזמן שהייה בחו"ל. הרחבה נפוצה לביטוח זה היא ביטוח לרכוש שלוקחים לחו"ל כגון כבודה וטלפון נייד.
ישנן כמה סוגי פוליסות במסגרת ביטוח נסיעות לחו"ל:
פוליסה סטנדרטית לתייר – כוללת כיסוי בסיסי של ביטוח רפואי במקרי חירום, אובדן/גנבה של רכוש, אובדן של כבודה ועוד. הפוליסה הזו מתאימה למטיילים שטסים לטיול שגרתי למשך ימים ספורים. בנוסף לרכישה של פוליסה כזו, לטיולים קצרים פוליסה כזו ניתנת חינם ללקוחות של חברות כרטיסי האשראי בישראל.
פוליסת תרמילאים למטיילים הנוסעים לנסיעות ארוכות לחו"ל – ישראלים צעירים נהנים מטיולים בחו"ל במשך חודשים ארוכים. כיסויים לטיול מסוג זה כוללים כיסוי רפואי בסכום של מאות אלפי דולרים, שירותי איתור וחילוץ, הטסה לישראל במקרי חירום, ביטול נסיעה, פינוי אווירי, סיוע טלפוני סביב השעון, ביטוח רעידות אדמה, ביטוח ספורט אתגרי, ביטוח מטען, המשך אשפוז בישראל ועוד.
פוליסה לאנשי עסקים – אנשי עסקים הטסים לחו"ל פעמים אחדות בשנה זקוקים לכיסוי רפואי וביטוח אובדן כבודה, שתיים מהבעיות הנפוצות ביותר בנסיעות שגרתיות לחו"ל. מלבד זאת, ביטוח נסיעות לחו"ל עבור אנשי עסקים יכול להיות רב שנתי, כלומר ביטוח שאין צורך לחדש אותו בכל נסיעה מחדש,אך יש להפעיל אותה מדי נסיעה.
פוליסה שנתית – לאנשי עסקים שטסים לחו"ל באופן תדיר מוצעת פוליסה שנתית שאינה דורשת הפעלה בכל נסיעה לחו"ל, ומאפשרת ליהנות מכיסוי רפואי וגם מכיסוי על אובדן כבודה במהלך 12 חודשים. בפוליסה כזו אין הגבלה על מספר הימים שניתן לשהות בחו"ל.
פוליסת הכול כלול – הפוליסה הזו היא הפוליסה הנרחבת ביותר שכוללת את כל סוגי הכיסויים, כמו אובדן כבודה, איתור וחילוץ, הרחבת הפוליסה ועוד. הפוליסה הזו מתאימה עבור אנשים שטסים למקומות מסוכנים, או לאנשים שמתכוונים לשהות בחו"ל למשך מספר חודשים רצופים או לא רצופים.
פוליסת רילוקיישן – מיועדת למי שמעתיקים את מגוריהם לחו"ל ועלולים לשלם עשרות אלפי דולרים עבור טיפולים בסיסיים אם אין להם ביטוח רפואי. בעת מעבר לחו"ל ישראלים נחשבים כתיירים שאין להם זכויות רפואיות עד שלא יהיה להם ביטוח רפואי, ולכן יש לעשות ביטוח רילוקיישן למקרי חירום רפואיים ולאפשר קבלת טיפולים ותרופות בעלויות מופחתות.
מסלול מרוצים ערד

תבנית:מבנה
טקס הפתיחה של הפארק המוטורי בערד
מסלול מרוצים ערד הוא מסלול למרוצי מכוניות בפאתי העיר ערד, אשר נחנך בשנת 2017.
המסלול היה לראשון שנבנה בארץ, ונחשב מהגדולים בארץ. במסלול יש את מספר הפניות הגדול ביותר בישראל.
תכנון, בנייה ושימוש

לאחר אישור חוק הספורט המוטורי והקמת הרשות לנהיגה ספורטיבית, התבצע מרכז מטעם משרד התרבות והספורט בעבור הקמת מסלול מרוצים חדש, ואשר בו זכתה העיר ערד.
העבודות התחילו בחודש פברואר 2017 לאחר אישור התוכניות - מסלול באורך 1.6 קילומטרים עם רוחב כביש של 10 מטרים.
המסלול נחנך ב-5 באפריל 2018 על ידי ראש עיריית ערד ניסן בן חמו.
בשבוע פתיחת המסלול התקיימו מרוצים מסוגים שונים:
מרוץ זמן מטרה (ספורט מוטורי) (אנ')
קארטינג
דריפט
אופנועי סופרבייק וסופרמוטו
ראלי
ראליקרוס (אנ')
הערות שוליים

↑  ניר בן טובים‏, מסלול מירוצים רשמי וראשון בישראל - בערד, באתר וואלה, 31 בדצמבר 2014
↑  איל אורם, החלו העבודות להקמת מסלול מרוצים בערד, באתר אוטו, ‏פברואר 2017
↑  מערכת אוטו, המסלול בערד ייחנך באירוע חגיגי בפסח, באתר אוטו, ‏18.03.2018
פאול שימן

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1876 (יוליאני) ילגבה, לטביה 
 פטירה:  23 ביוני 1944 (בגיל 68) ריגה, אוסטלנד 
 מדינה:  לטביה 
 מקצוע:  פוליטיקאי, עיתונאי 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (21 בנובמבר 1999)  עיטור שלושת הכוכבים 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  פאול שימן
 
פאול שימן (בלטבית: Pauls Šīmanis; ‏17 במרץ 1876 – 23 ביוני 1944) היה עיתונאי, עורך עיתונים בלטביה ואסטוניה ופוליטיקאי לטבי-גרמני, חסיד אומות העולם. כיהן כשר בממשלת לטביה וחבר הפרלמנט הלטבי ונודע במחויבותו לזכויות המיעוטים.
הערות שוליים

↑  סקירה: מגן המיעוטים.
↑  John Hiden Defender of Minorities: Paul Schiemann, 1876–1944. C Hurst & Co Publishers (2004) Schiemann, 1876-1944
↑  פאול שימן, באתר יד ושם (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007498571705171  PLWABN: 9810572930305606  GND: 118852922  ISNI: 0000 0001 0955 7890  LCCN: n97081437  LNB: 000001676  NKC: jx20140416003  NLA: 36751612  NTA: 15409210X  RERO: 02-A018873872  SUDOC: 086853600  Trove: 1441254  VIAF: 13105025   WorldCat (עם VIAF): 13105025
אומונויה

| --- | --- |
 סניפים:  סרנדה, דלווינו (אנ'), ארגירוקסטרו, טירנה, קוריצה, איילונה, פרמטי
 מקום פעילות:  אלבניה, צפון אפירוס
 תקופת הפעילות:  1991–הווה (כ־34 שנים)
 https://deeem-omonoia.org/el/deem-omonoia/
 
האיחוד הדמוקרטי של המיעוט היווני - אומונויה (ביוונית: Δημοκρατική Ένωση Εθνικής Ελληνικής Μειονότητας – ΟΜΌΝΟΙΑ), הידוע יותר בשמו הקצר אומונויה (ביוונית: Ομόνοια, הרמוניה או שלום), הוא ארגון חברתי, פוליטי ותרבותי באלבניה המקדם זכויות מיעוטים עבור המיעוט היווני (אנ') בדרום המדינה.
מבנה

לאומונויה יש ארבע שלוחות בערים סרנדה, דלווינו (אנ'), ארגירוקסטרו וטירנה, וכמה תת-מדורים בקוריצה, איילונה ופרמטי. הארגון מונהג על ידי מועצה כללית המורכבת מ-45 חברים, ונבחרת על ידי הוועידה הכללית מתקיימת מדי שנתיים.
היסטוריה

הארגון נוסד בשנת 1991, לאחר התמוטטות משטר המפלגה הקומוניסטית של אלבניה (אנ'), בכפר דרביצנה (אנ'), על ידי נציגי המיעוט הלאומי היווני. הוא קרא לאוטונומיה של צפון אפירוס ב-1991 מאחר שהזכויות הניתנות למיעוטים על פי החוקה האלבנית היו רעועות ביותר. הצעה זו נדחתה ובכך דורבן האגף הרדיקלי של הארגון "לקרוא לאיחוד עם יוון".
תחת השם "האיחוד הדמוקרטי של המיעוט היווני", אומונויה התמודד בבחירות לאספה המכוננת של אלבניה (אנ') במרץ ובאפריל 1991, הבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות שהתקיימו מאז מלחמת העולם השנייה. אף על פי שקיבל רק 0.7% מהקולות, אומונויה זכה בחמישה מושבים באספה בת 250 המושבים. עם זאת, הארגון לא התמודד בבחירות שלאחר מכן. על אומונויה נאסר להתמודד בבחירות של 1992 בטענה שהארגון מפר חוק אלבני האוסר על 'הקמת מפלגות על בסיס דתי, אתני ואזורי'. בשל כך התמודדה מטעם אומונויה במהלך הבחירות הבאות מפלגת האחדות לזכויות האדם (אנ') - מפלגה המייצגת את המיעוט היווני בפרלמנט האלבני.
היסטוריה > משפט החמישה

בסוף אוגוסט 1994, בית משפט אלבני גזר עונשי מאסר של 6–8 שנים על חמישה חברים (חבר שישי נוסף מאוחר יותר) באומונויה באשמת בגידה, בגין הדרישה להעניק ליוון את צפון אפירוס, וכן נשיאה לא חוקית של נשק. יוון הגיבה בהקפאת כל הסיוע של האיחוד האירופי לאלבניה, סגרה את גבולותיה עם אלבניה, ובין אוגוסט-נובמבר 1994, גירשה למעלה מ-115,000 מהגרים אלבנים בלתי חוקיים, נתון שצוטט בדו"ח זכויות האדם של משרד החוץ האמריקאי וניתן לרשויות האמריקאיות על ידי המקבילות היווניות. אולם, בדצמבר 1994, יוון החלה להתיר סיוע מוגבל של האיחוד האירופי לאלבניה, בעוד אלבניה שחררה שניים מהנאשמים מאומונויה והפחיתה את עונשם של ארבעת הנותרים. מעצרם נפגע במידה ניכרת בשל ליקויים פרוצדורליים בחיפוש בבתיהם ובמשרדיהם, במעצרם ובמשפטם. לאף אחד מהעצורים לא הייתה גישה לייעוץ משפטי במהלך מעצרם הראשוני. ארבעה מתוך חמשת היוונים באומונויה ציינו כי במהלך מעצרם הרשויות הכפיפו אותם ללחץ פיזי ופסיכולוגי, כולל מכות, מניעת שינה ואיומים בעינויים נוספים. ממשלת אלבניה דחתה טענות אלה. חמשת היוונים האתניים התלוננו גם על חוסר גישה למשפחותיהם במהלך שלושת החודשים הראשונים של חקירתם בת ארבעת החודשים. במהלך משפטם התקיימה מחוץ לבית המשפט הפגנה של קבוצה של כ-100 עורכי דין, עיתונאים ואזרחים יוונים אתניים באלבניה. משטרת אלבניה פיזרה את המחאה ועצרה כ-20 עורכי דין ועיתונאים. חברי אומונויה נידונו לבסוף לתקופות של 6 עד 8 שנים, אשר צומצמו לאחר מכן בערעור.
היסטוריה > חטיפות ממניעים פוליטיים נגד הארגון

ביוני 1997 דווח על שתי חטיפות ממניעים פוליטיים של קרובי משפחה של חברי אומונויה. אחד מהם היה אביה של מועמדת האופוזיציה האלבנית, שנדרשה להסיר את מועמדותה מהבחירות הכלליות הקרובות. השני היה חתנו של יושב ראש אומונויה לשעבר.