stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גונונג פדאנג
תולדות חקר האתר > המחלוקת סביב האתר

יש חוקרים שסבורים שהאתר שימש לפולחן אנימיסטי, שהיה נהוג בקהילות מגליתיות וכמקום מפגש של מנהיגים לדיונים חשובים. סוטיקנו ברונטו (Sutikno Bronto), חוקר הרי געש, טוען שהחלל שנגלה בתוך התל הוא לוע של הר געש קדום. הסברו זה איננו תואם את העובדה שהחללים שהתגלו, לפחות שלושה במספר נחזים כמעשי ידי אדם עקב הזוויות הישרות היוצרות מעין תיבות פנימיות מרובעות.
באוקטובר 2014 פנו 34 ארכאולוגים וגאולוגים אינדונזיים לנשיא יודהויונו בעצומה בה הביעו התנגדות קשה לשיטות העבודה של הצוות המיוחד שיש בהן כדי לסכן את האתר החשוב ביותר באינדונזיה ואפילו בכל דרום מזרח אסיה. ואכן הסקר בסופו של עניין הופסק בסוף 2014 ממספר סיבות אך גם בעקבות הביקורת הקשה על שיטות העבודה במקום. הקשיים בחקירת המקום כרוכים בעניינים פוליטיים, דתיים, תקציביים וגאווה לאומית. האתר נקלע למחלוקת פוליטית לגבי הנרטיב הלאומי של אינדונזיה, מדינה המורכבת משבטים רבים, הדוברים שפות רבות ומתקשה לעצב נרטיב לאומי משותף.
רוב הממסד האקדמי לא מקבל את הדעה שהאתר הוא כה עתיק בטענה שלקדמונים לא היה את הידע ההנדסי והכלים המתאימים לבנות מבנים כה מורכבים ואורח החיים של ציידים ולקטים לא פיתח עדין מסורת של פולחן ואתרי קבורה. ביקורת נוספת הוטחה כלפי התאוריה של ד"ר הילמן מצוות מחקר אחר, שמצא במערה סמוכה כלים עשויים מעצמות בני 9,500 שנים. לטענתם אם זו הייתה היכולת הטכנולוגית של בני האדם לפני 9,500 שנים, לא סביר שהייתה ציוויליזציה מתקדמת יותר לפני 20,000 שנים שבנתה אתר כה מתקדם.
ד"ר נטאווידג'ג'ה דבק בעמדתו ובמאמרו משנת 2018 הוא טוען כי "מחקרינו מוכיחים שהמבנה אינו מכסה רק את החלק העליון אלא גם עוטף את המדרונות המשתרעים על שטח של כ־150 דונם לפחות. סקרים גיאופיזיים מקיפים המשלבים מכ"ם חודר קרקע (GPR) ושיטות התנגדות רב-ערוצית, טומוגרפיה סיסמית המתוגברת על ידי נתוני קידוחי עומק וחפירות ארכאולוגיות, מראים עוד כי המבנים אינם רק על פני השטח אלא טמונים בעומק רב יותר. המבנים לא נבנו באותה תקופה אלא מורכבים מכמה שכבות מתקופות עוקבות. השכבה העליונה על פני השטח מורכבת מערימות אופקיות של סלעי עמודים בזלתיים היוצרים טרסות בעלות מדרגות ומעוטרות בסידורים אקזוטיים של עמודי סלע היוצרים קירות, שבילים וחללים. השכבה השנייה, שבעבר נחשבה בטעות כמבנה סלע טבעי, קבורה מטר עד שלושה מתחת לפני הקרקע, היא מילוי בעובי של כמה מטרים המורכב מעמודי סלע דומים המסודרים במערך צפוף. השכבה השלישית היא גם סידור מלאכותי של שברי סלע מסוגים שונים המשתרעים עד לעומק של כ־15 מטר. השכבה השלישית יושבת על לשון לבה בזלתית שבורה ומסיבית. הסקר חושף גם עדויות לחללים תת-קרקעיים גדולים או תאים.
אם אכן ממצאי הסקר של ד"ר נטאווידג'ג'ה נכונים, הרי זה המבנה הקדום ביותר מעשה ידי אדם שנגלה לנו, שנבנה בשיאו של עידן הקרח האחרון, תקופה בה הארכיפלג האינדונזי היה מחובר ליבשת אסיה אזור שנקרא סונדאלנד בפי הגאולוגים וכך משנה את פני ההיסטוריה הידועה על ראשית הציוויליזציה באזור הסהר הפורה באלף ה-4 לפנה"ס. ממצא זה אף קודם לגילויים בגבּקליטפּה (Göbeklitepe) וקרהנטפה, אתרים ארכאולוגיים פרהיסטוריים בני כ-11,500 שנים, (נמצאו בדרום מזרח טורקיה ושימשו כמקום יישוב ופולחן בראשית התקופה הנאוליתית טרום חקלאית, כשבני האדם היו עדין נוודים ולקטים) ובכך מעלה את האפשרות שהיו ציוויליזציות קדומות שלא ידועות לנו, שנכחדו לחלוטין עם הידע שלהן ועליהן.
הערות שוליים

1 2 3 4  1.	Savitri Putri Ramadina,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'Analisis Perupaan Situs Megalitik Gunung Padang di Cianjur, Jawa Barat, ‏2013
1 2 3  '"`UNIQ--templatestyles-00000003-QINU`"'April Holloway. "The megalithic site of Gunung Padang begins to reveal its secrets". Ancient Origins (באנגלית). נבדק ב-2017-04-14.
1 2  BABI PENDAHULUAN, scholar.google.co.il (באינדונזית)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Danny Hilman Natawidjaja, Andang Bachtiar, Bagus Endar B. Nurhandoko, Ali Akbar, Pon Purajatnika, Mudrik R. Daryono, Dadan D. Wardhana, Andri S. Subandriyo, Andi Krisyunianto, Tagyuddin, Budianto Ontowiryo, Yusuf Maulana, Geo‐archaeological prospecting of Gunung Padang buried prehistoric pyramid in West Java, Indonesia, Archaeological Prospection, 2023-10-20 doi: 10.1002/arp.1912
↑  Flame Rozario,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'8 Mysterious Facts about Gunung Padang that Will Make you Want to Dig it up Yourself!, 8 Mysterious Facts about Gunung Padang that Will Make you Want to Dig it up Yourself!
1 2  Gunung Padang: Is it a Pyramid Hill 12,000 years older than Göbekli Tepe?, www.andrewcollins.com
1 2 3 4 5 6 7  Dian Sulistyowati & Aldo W. Foe, INDONESIA’S OWN ‘PYRAMID’: THE IMAGINED PAST AND NATIONALISM OF GUNUNG PADANG, International Review of Humanities Studies 6 )1(, 2021, עמ' 125-137
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000015-QINU`"'"Mystery of Gunung Padang mountain - did ancient humans build it?". Time Travel Turtle (באנגלית אמריקאית). 2015-02-16. נבדק ב-2017-04-14.
↑  Indonesian Pyramid Is 20,000 Years Old Claims Geologist, Discovery May Rewrite History, Before It's News, ‏August 1, 2013
↑  Natawidjaja D. H. et al., Evidences of Large pyramid-like structure predating 10,000 Year BP at Mount Padang, West Java, Indonesia: Applications of geological-geophysical methods to explore buried large archeological site, Earth and Space Science Open Archive ESSOAr, 2018 doi: 10.1002/essoar.10500119.1
↑  '"`UNIQ--templatestyles-0000001A-QINU`"'"From Indonesia To Turkey - Graham Hancock Official Website" (באנגלית בריטית). נבדק ב-2017-04-14.
קושארי

| --- | --- |

מנת קושארי עם תוספות אופייניות
 
 מאכלים
 סוג:  מנה 
 מוצא:  מצרים 
 תאריך יצירה:  המאה ה־18 
 מרכיבים עיקריים:  אורז, גרגרי חומוס, בצל מטוגן, רוטב עגבניות, מקרוני, עדשים, ורמיצ'לי 
 
קושארי (בערבית מצרית: كشرى; באנגלית: Kushari או Koshary) היא מנה פופולרית מהמטבח המצרי, המכילה אורז, עדשים מקרוני אטריות וספגטי מעורבים יחד ומוגש עם רוטב עגבניות מוחמץ המכונה סלסה, רוטב חריף המכונה שאטה, ורוטב שום עם חומץ המכונה דאה. היא מוגשת עם גרגרי חומוס ובצל מטוגן.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
המנה נולדה באמצע המאה ה-19, כשמצרים הייתה מרכז רב תרבותי והכלכלה המצרית פרחה. בני המעמדות הנמוכים, שעד אז בקושי היו להם מצרכים בסיסיים - לפתע מצאו את עצמם עם מגוון מוצרים ושפע ולפי האגדה כך המנה נוצרה מערבוב של כל מה שהיה להם במזווה, הימצאות הפסטה היא תוצאה ושפעה של הכיבוש האיטלקי. בתחילת הדרך המנה נמכרה בעגלה עם סוס שהסתובבה ברחבי העיר והיום היא נפוצה במזנונים בעיקר כמנת פועלים, במסעדות פשוטות ועממיות.
גרסאות שונות של קושארי
קושרי של אלכסנדריה: שונה מאוד מהמתכון הידוע מכיוון שהוא משתנה מבחינה חזותית וטעמו, תהליך הבישול כולל עדשים ואורז צהוב, ומשמש גם קארי וכמון באורז מה שהופך אותם לצבע אחיד, הוא כולל ביצים קשות או מקושקשות או ביצים מטוגנות בסמנה או חמאה. לתבשיל מוסיפים עגבניות מוחמצות במקום הרוטב הרגיל ומגישים לצד צ'יפס.
מדינות המפרץ ותימן: המנה זוכה שם לפופולריות בשנים האחרונות, כאשר בהן יש התאמות ושינויים לכל מדינה או אזור. השונות כוללת הוספת ירקות בגריל ושינוי סוג האורז לאורז בסמאטי מבושל לבן או צהוב. כמו כן משתמשים בצורות אחרות של פסטה. המנה יכולה גם להכיל עוף מה שהופך אותו דומה יותר לכבסה Kabsa كبسة או כבוס של ערב הסעודית או בחריין.
מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
ערך זה הוא קצרמרבנושא מצרים ובנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בואינג 747 גלובל סופרטנקר

בואינג 747 גלובל סופרטנקר הוא מטוס הכיבוי הגדול בעולם. המטוס מדגם בואינג 747 אשר משמש כמטוס נוסעים, הוסב למטרות כיבוי אש, ונמצא בבעלות פרטית של חברת Global SuperTanker Services LLC האמריקאית. המטוס יכול לשאת מעל ל-74,200 ליטרים של מים וחומרי כיבוי, למרחק של מעל ל-6,500 ק"מ והוא גם מהיחידים המצוידים במערכת לראיית לילה, המאפשרת לו לפעול גם בשעות החשכה.
המטוס פותח בשנת 2015 על ידי חברת גלובל סופרטנקר. המטוס הוא יורש לאוורגרין 747 סופרטנקר ומבוסס על הטכנולוגיות של המטוס הקודם, שנרכשו מבעליה של חברת אוורגרין. המטוס החדש, שנבנה על בסיס בואינג 400–747, יכול להטיל כ-75 טון מים או חומרים מעכבי בעירה. יש לו מנועים מיוחדים שיוצרים לחץ, זורקים את החומר מלמעלה ויוצרים אפקט של סופת גשם. המטוס יכול להטיל את החומר והמים בשמונה סבבים. נכון לנובמבר 2016, המטוס טרם קיבל אישור לכיבוי שריפות בארצות הברית.
בעקבות גל השרפות בישראל בנובמבר 2016 הזמינה ממשלת ישראל את המטוס לפעילות בישראל. המטוס הגיע ב-25 בנובמבר 2016, ולמחרת ביצע מספר גיחות כיבוי מעל היישוב נטף והרי ירושלים, במטרה לסייע בכיבוי השריפות.
בתאריך 3 בספטמבר 2021 פורסם שהמטוס מיועד לחזור לשירות בקרוב.
ראו גם

אוורגרין 747 סופרטנקר
הערות שוליים

↑  נעים להכיר: הסופר טנקר החדש מתחיל לעבוד, באתר nrg‏, 25 בנובמבר 2016
↑  גל השריפות: כ-75 אלף איש פונו מבתיהם, באתר גלובס, 24 בנובמבר 2016.
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יוסי גמזו

| --- | --- |

 לידה:  14 בפברואר 1938 פריז, צרפת 
 פטירה:  10 בפברואר 2020 (בגיל 81) חיפה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מקום לימודים:  הגימנסיה העברית "הרצליה" 
 שפות היצירה:  עברית 
 בן או בת זוג:  נעמה ישעיהו 
 פרסים והוקרה:  פרס אקו"ם 
 
יוסי (יוסף) גַמְּזוּ (14 בפברואר 1938 – 10 בפברואר 2020) היה משורר, מתרגם ופזמונאי ישראלי, פרופסור לספרות עברית.
ביוגרפיה

יוסי גמזו נולד בפריז, צרפת למבקר האמנות חיים גמזו, בימי ההשתלמות של אביו בפריז. התייתם מאמו בגיל חמש, עלה עם אביו לישראל והתחנך במספר קיבוצים: גבע, גן שמואל ומעברות. סיים את לימודי התיכון בגימנסיה הרצליה. עשה את שירותו הצבאי כעיתונאי ועורך ב"במחנה גדנ"ע", ולאחר השירות הצבאי החל בלימודי ספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1968 נישא לנעמה ישעיהו, בתו של יו"ר הכנסת, ישראל ישעיהו. מנישואים אלה נולדה בשנת 1969 בתם לילך עין הבר, אך הנישואים לא עלו יפה ובני הזוג התדיינו רבות בבתי המשפט. הוא עזב את ישראל בשנת 1973, לאחר מכן נמכרו נכסיו בישראל ועוקלו תמלוגיו לצורך תשלום המזונות, אך אלו לא הספיקו לכסות את חובו שתפח. ב-1995 התגרשו בני-הזוג. בספטמבר 2013 הוכרז גמזו כפושט רגל הפטור מתשלום חוב המזונות. לאחר הליך מורכב של מעל עשור שכלל דיונים רבים בהלכות פשיטת רגל, על מזונות וערעור על פסק הדין, נדחה פסק הדין על ידי בית המשפט העליון.
ב-1973 עזב יוסי גמזו את הארץ ונדד בין ארצות הברית, דרום אפריקה ואוסטרליה. ב-1993 חזר לארץ, גר באילת ולימד במכללה האקדמית בעיר, בתחילת שנות 2000 עבר לקצרין ולימד במכללת ״אוהלו״ שבעיר. בשנת 2016 עבר לחיפה.
בשנים האחרונות לחייו בלט במראהו עם שפם מפואר וכובע קסקט נצחי לראשו. הוא השתתף במפגשים ספרותיים ותרבותיים שהתקיימו בחיפה.
גמזו נפטר ב-2020 בעקבות פציעה, לאחר שנפל ונחבל באופן אנוש.
יצירות

עוד כילד בלט גמזו בכישרונו הספרותי ושירו הראשון נתפרסם שלא בידיעתו ב"משמר לילדים" כאשר היה בן תשע. את שיריו הראשונים פרסמו אברהם שלונסקי ונתן אלתרמן. המשיך בכתיבה בעלון המוסד החינוכי בקיבוץ מעברות, ובשאר ביטאוני נוער וילדים. כן פרסם שירים ליריים ב"דבר", "הארץ", "על המשמר", "מעריב" ועוד. לאחר מכן באו טורים מחורזים בעניינים אקטואליים ב"על המשמר" - ב"מפייט ומחוץ", וב"דבר" - "על ספסל בשדרה". בסוף 1958 יצא ספרו "אתם נוער אתם?", שהוא אסופת הומורסקות וסאטירות. חיבר פזמונים רבים שכתב ללהקות ולתוכניות בידור ברדיו. בין השירים שכתב: "הכותל", "איפה הן הבחורות ההן", "סימן שאתה צעיר", "אילו כל האוהבים", "זוהי יפו", "לילך רוצה לקטוף את הירח", "ירושלים האחרת", "סתם יום של חול", בשעריך ירושלים, "לי לך" ו"מה הוא עושה לה" (גרסה לשיר האיטלקי "מרוצלה"). ב-1965 כתב גמזו את המילים ללחן הראשון שפרסם יאיר רוזנבלום "חופשה רבע שנתית" עבור להקת הנח"ל.
בד בבד עם קריירה מצליחה של פזמונאי, כתב גם שירה לירית רצינית, ופרסמה תחת שמות עט שונים.
בשנים 1971–1972 היה גם עורכו ומוציאו לאור של השבועון פופאי/חבריה, שהיה מורכב משני חלקים: החלק החיצוני, "פופאי", כלל קומיקס מתורגמים, בדרך כלל מסיפורי פופאי המלח וחבורתו (סויפי, אוליב-שמן זית, בלוטו-ברוטוס, וימפי, סבתא זרש ועוד), פרופסור חרטומי הממציאן הלא-יוצלח, ועוד. בחלק הפנימי, "חבריה", נכללו שירים וסיפורים לילדים. כן ערך והוציא לאור כתב עת ספרותי בשם "אופק", שממנו יצאו שני גליונות. בגליונות אלה נדפס מחזור שיריו, שכתב תחת שם בדוי, פעמוני עין כרם. יש הטוענים שבשירים אלו תינה את צרותיו האישיות והמשפחתיות הקשות.
בשנת 1973 עבר לאוסטרליה בה קיבל משרת הוראה. כעשרים שנה עשה בארצות הברית ובאוסטרליה, שם לימד ספרות עברית כפרופסור באוניברסיטאות שונות. בשנת 1993 חזר לישראל ולימד במכללה האקדמית של אילת. משם החל לפרסם שוב שירה אירונית סאטירית וביקורתית מאוד. שיריו נתפרסמו מאז בכתבי עת שונים: "צפון", "מהות", ועוד. כן נתפרסמו שיריו, תחת שם העט "פ. קול", בכתב העת לשירה "הליקון", ובמוסף לספרות של עיתון "הארץ".
שירי "פ. קול" המסתורי זכו להערכה רבה.
בשנת 2006 לימד ספרות עברית במכללת אוהלו שבקצרין, ויצירותיו זכו, על פי רוב בעילום שם, בפרסים רבים וחשובים.
בשנת 2007 כתב פזמון חדש, לאחר שנים רבות, לצמד הפרברים. שם השיר: "תם ולא נשלם". יוסי גמזו הוא זוכה פרס אקו"ם על מפעל חיים בזמר העברי לשנת 2013 וכן אות הוקרה מטעם עמותת "שירת רבים".
בשנת 1968 זכה בפרס יציב לספרות ילדים על ספרו "לא רוצים לישון, רוצים להשתגע!". בשנת 2016 זכה בפרס אריק איינשטיין לאמנים ותיקים.
בשנות האלפיים, הוא כתב בקביעות שירים בכתב העת האינטרנטי "חדשות בן עזר" בעריכת הסופר אהוד בן עזר, בכתב העת בגלל, ובמדור "יוסי גמזו - לחכימא בגמיזא" באתר של נילי דגן, וקטע שירי שלו הוקרא בתחילת תוכנית הרדיו של משה טימור ברשת ב' מדי ליל שבת.
מספרי יוסי גמזו

פעמוני עין כרם, שירים מתוך יומן-סתרים, מאת הנזיר אנדריאס אנג’לו דונאטי [=יוסף גמזו], תרגם והוסיף פתח-דבר וביאורים יוסף גמזו, איורים ותחריטים אמנותיים דוד משולם, תל אביב, לילך, תשל"ד, 1973.
אתם נוער אתם?!, הזדמנות בלתי-חוזרת להכיר (ולו כזרת) עד כמה בלתי איום הוא ה"סברה" של היום / מעטר ומשפץ בידיו של שמוליק כץ, תל אביב, מסדה, 1959.
אופק, אופק לספרות, כתב עת להגות ולביקורת, העורך - יוסי גמזו, תל אביב, צ'ריקובר, 1970.
אן דן די נו, שירים לנוער וילדים, מצויר בידי חיים ברקני, ספרית פועלים, מרחביה, 1971.
ארצות הצמאון, שירים, איורים מרסל ינקו, תל אביב, ספרית פועלים, תשל"א 1971.
בלוריות ברוח, סיפוריהם של 20 צעירים וצעירות בישראל שנולדו בירושלים, רמת-גן, תוניס, יוהנסבורג, קהיר, פריז, גרמניה, יוון, עיראק וקפריסין, ביום לידת מדינת ישראל ה’ באייר תש"ח, תל אביב, משרד הביטחון, ההוצאה לאור, הוועדה לחגיגות שנת ה-20 למדינת ישראל, (תש"ל 1969).
כליל החורש, כליל סוניטות, הרישומים יחזקאל קמחי, תל אביב, רשפים, 1971.
לילך ואביב הזוג החביב, לילדים, ציורים אבי מרגלית, מסדה, 1980.
עמק בלילה, עמק בירושלים תשעה שערי עיר ושיר, סידני, הגשר, [תשל"ז]. הוצאה מחודשת עם ציורים של מוטי דריאל, הוצאת צבעונים 2020
קסטניטות בדם : רומנסרו מכסיקני, שירים, תל אביב, צ'ריקובר, 1976.
תלתלי עשן, סיפורים, בלווית ארבעה חיתוכי-עץ מעזבונו של האמן יעקב שטיינהרדט, תל אביב, צ'ריקובר, 1969.
לא רוצים לישון - רוצים להשתגע!, סיפור הרפתקאות מימי ה’סליקים’ והמחתרת ועד פריצת הצנחנים לעיר העתיקה, או: תקראו בעצמכם, עיטורים ועטיפה מיכה אולמן, צ'ריקובר, תל אביב, 1968. (זיכה את גמזו בפרס יציב)
כל הכבוד!, ספורה הבלעדי של ישראלה ישראלי ..., מעוטר ומצויץ בידיו של שמואל כץ, צ'ריקובר, תל אביב, 1968.
ירושלים חלילי געגוע, שירים, הוצאת הפדרציה היהודית, קולומבוס, אוהיו, 1974.
בשש אחרי המלחמה, הוצאת "מערכות", 1968.
ממאמריו

בין ויזתא לפסטריגתא, לבחינת ראייתו הדו-פוקאלית של איציק מאנגר את סיפור מגילת-אסתר, נדפס בהדאר, 70, י"ז, תשנ"א 1991.
ה"היפי" הראשון של הספרות העברית, על נ'ה אימבר, נדפס בהדאר, 71, ב', תשנ"ב 1992.
התנ"ך של איציק מאנגר, במלאת עשור לפטירתו של המשורר, נדפס בהדאר, נ"ט, ג', תש"ם 1980.
והמשכיל בעת ההיא לא יידום, נדפס במהות, ח-ט, תשנ"ב 1992.
וירטואוזיות לשונית בשירת רבי יהודה הלוי, פתיחה לעיון טקסטואלי, נדפס בגלי עיון ומחקר, 14, תשס"ה 2005.
להאזין לקול הדם, על נלי זק"ש, נדפס במשא, דצמבר 1976.
משהו רצוף בדנמארק, נדפס בבצרון, ב', 5-6, תש"ם 1980.
משכיל לדוד, עיון בנובלה "בא" לדוד מלץ ז"ל, נדפס בגלי עיון ומחקר, 12, תשס"ג 2003.
פאבולה מיקראית כדיאגנוזה וכפרוגנוזה: על שיטת הפרפרזה הסמויה על התנ"ך כנקודת-מוצא למסר אקטואלי, נדפס בהדאר, 70, א', 1990.
שירי החומש או חילול החומש: שירתו המקראית של מאנגער, נדפס בזהות, ה', תשמ"ח, 1988.
שתי דרכי-סיפר קלאסיות ומידת זמינותן ליישומה של פרפרזה מודרנית, נדפס בגלי עיון ומחקר, 13, תשס"ד 2004.
מתרגומיו

"כצפור על התיל" מבחר שירים של לאונרד כהן, רשפים, 1973
הערות שוליים

↑  טקס ססגוני בחתונת נעמי ישעיהו ויוסי גמזו, מעריב, 10 באפריל 1968
↑  גדעון אלון,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'חוזרים ללימודים, באתר ישראל היום, 15 באפריל 2016
↑  פש"ר 1253/06
פסק דין גמזו - רע"א 4905/98 יוסף גמזו, פרופסור נ' ישעיהו נעמה
↑  אברהם קורן,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'זה אפשרי: 'צו הפטר' מחוב עבר במזונות, באתר כלכליסט, 17 באוגוסט 2014
↑  ע"א 6456/13 נעמה ישעיהו נ' יוסף גמזו
↑  לקסיקון הספרות העברית החדשה
↑  יורם מארק-רייך, זוכרים את יוסי גמזו (עמ' 35), באתר ידיעות אחרונות, ‏26 בפברואר 2021
↑  דודי פטימר,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'‏הפזמונאי יוסי גמזו הלך לעולמו בגיל 81, באתר מעריב אונליין, 10 בפברואר 2020
↑  נעמי יערן,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'אתם נוער אתם?, חרות, 13 במרץ 1959
↑  "פרס יציב" ליוסי גמזו, דבר, 28 בפברואר 1968.
↑  ביקורת: ברוך קרוא,'"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'"כל הכבוד" ליוסי גמזו, מעריב, 28 ביוני 1968.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261390605171  GND: 1123607141  ISNI: 0000 0000 6666 6885  LCCN: nr88009068  MusicBrainz: f70a5df0-957b-4b87-94e5-ac1baf614e19  VIAF: 34870888   WorldCat (עם VIAF): 34870888 
גמזו מקריא שיר שכתב במועדון הזמר עמק הירדן בתוכנית שהוקדשה לשיריו
תוכנית הגרעין של ישראל

ישראל היא המדינה השישית שהשיגה יכולת שימוש עצמאית בנשק גרעיני. עם זאת לישראל מדיניות של "עמימות גרעינית" - כלומר, לא לאשר ולא להכחיש יכולת גרעינית. אף על פי שישראל לא הודיעה במפורש על יכולתה הגרעינית, על פי הדלפה לעיתונות של מרדכי ואנונו (טכנאי שעבד בקריה למחקר גרעיני) וכן על פי הערכות של מומחים וארגוני מודיעין שונים ורמיזות של אנשי ממשל בישראל, ישראל נמנית עם המדינות שברשותן נשק גרעיני.
בשל העמימות אין מידע אמין אודות המספר המדויק של הפצצות הגרעיניות שברשות ישראל, אך מקובל להעריך סדר גודל של עד 600 פצצות מדגמים שונים. ההערכות מתבססות על הדלפתו של ואנונו, על קיומו של הידע הנדרש בידי מדעני ישראל, ועל פוטנציאל הייצור של הקריה למחקר גרעיני.
הדיון ביכולתה הגרעינית עולה מפעם לפעם לכותרות העיתונים. ראשי ממשלה ישראלים שונים התבטאו בעניין ובפרט עלתה הסוגיה לדיון עם המידע שפרסם ואנונו בשנת 1986. בעקבות הפרסום הורשע ואנונו בבגידה ובריגול חמור. הדיון ביכולתה הגרעינית של ישראל מקודם בחלקו גם על ידי ממשלת מצרים.
קריה למחקר גרעיני - נגב
תחילת פעילותה הגרעינית של ישראל

הדיון בנושא פיתוח נשק גרעיני עלה על סדר היום כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 ולמעשה עם תום מלחמת העצמאות. קברניטיה של מדינת ישראל הגיעו כבר אז להחלטה כי על מדינת ישראל להתחמש בנשק גרעיני לצורך הרתעת מדינות ערב שאינן משלימות עם קיומה. ראש ממשלת ישראל הראשון, דוד בן-גוריון, פעל למימושה של אופציה גרעינית לישראל לצורך מניעת מלחמת השמדה. בשלב מאוחר יותר האמין שכאשר מדינות ערב יבינו שלישראל יש יכולת גרעינית הן יזנחו את הרעיון להשמידה, דבר שיוביל בטווח הארוך לשלום באזור[דרוש מקור]. כדי לחזק את עמדתו, העלה בן-גוריון את הרעיון שבעוד שהערבים יכולים להפסיד מלחמה אחר מלחמה, הרי שלישראל אסור להפסיד ולו במלחמה אחת. ישראל, לפי בן-גוריון, לא תוכל לעולם לעמוד נגד הכמות המספרית של מדינות ערב, ולשם כך עליה להחזיק אופציה גרעינית לשם הרתעה[דרוש מקור].
תחילת פעילותה הגרעינית של ישראל > חשיפת הפעילות לפיתוח פצצת אטום

החשיפה הראשונה של הפעילות הגרעינית של מדינת ישראל לפיתוח פצצת אטום אירעה במהלך 1960. בחודשים הראשונים של השנה ביצעה צרפת שני ניסויים גרעיניים פומביים במדבר סהרה, והפכה באופן רשמי למדינה הרביעית בעלת יכולת גרעינית. ידיעות על קשרים בין ישראל לצרפת בנושא האטום החלו להתפרסם בעיתונות. באוקטובר פרסם העיתון הירדני "אל שעב" ידיעה על כך שישראל מפתחת פצצת אטום בסיוע צרפתי. ב-17 בדצמבר פרסם על כך גם העיתון הבריטי דיילי אקספרס, והפעם דובר שגרירות ישראל בלונדון הכחיש את הידיעה. הפרסום וההכחשה הישראלית פורסמו בישראל ובעולם, והדבר הביא לתגובות שרשרת. עיתונים אחרים בעולם החלו גם לפרסם תחקירים בנושא. ב-19 בדצמבר חשף העיתון וושינגטון פוסט, שהוועדה המשותפת של שני בתי הקונגרס האמריקאי ערכה דיון בנושא הידיעות על הפעילות הגרעינית של מדינת ישראל, ב-8 בדצמבר, ושהכור שישראל בנתה יאפשר לה לפתח פצצת אטום בתוך 5 שנים. עיתון בגרמניה חשף שגם מבצע סיני תוכנן מראש על פי הסכם צרפתי-ישראלי. גם ידיעה על כך שארצות הברית גילתה שישראל בונה כור ליד דימונה נחשפה.
לעומת זאת, העורך המדעי של העיתון ניו יורק טיימס טען שישראל אינה מסוגלת לייצר פצצות אטום, הכור קטן מדי ותהליך הזיקוק והריכוז של פלוטוניום דורש מפעל כימי מיוחד, שהקמתו דורשת הון עתק שאין למדינת ישראל.
העיתונאי שפרסם את הידיעה, צ'פמן פינצ'ר (אנ'), היה מקורב למודיעין הבריטי והיה בעל קשרים בסוכנות הביון הבריטית. בשנת 2005 טען הגרדיאן כי הידיעה נשתלה על ידי פינצ'ר בכוונה (כחלק מחשיפה שעודפי מים כבדים שרכשה בריטניה מנורווגיה נמכרו לישראל ונשלחו לדימונה באותן השנים).
תחילת פעילותה הגרעינית של ישראל > התגובות לחשיפה

הפרסום הנרחב גרר התייחסות פומבית ראשונה של בן-גוריון לעניין זה, שבה אמר שהכור "מיועד לצורכי שלום בלבד". השבועון העולם הזה, פרסם ב-28 בדצמבר 1960 גיליון שהוקדש כולו לשמועות על פצצת האטום של ישראל. בגיליון הועלו מספר טענות, בין השאר ששמעון פרס היה אחראי להדלפה במטרה להסיט את דעת הקהל מפרשת לבון, שעלות הקמת הכור על פי הערכות שפורסמו בעיתונות הזרה הייתה כ-500 מיליון ל"י, כשליש מתקציב המדינה ועל שלטון היחיד של בן-גוריון שקיבל את ההחלטה על הקמת הכור ללא שיתוף הממשלה או הכנסת. אורי אבנרי פרסם כתבה בשם "המדריך האטומי לאזרח הישראלי". בנוסף פרסמו תמונות של אזור הכור שאחת מהן הושחרה. ב-25 בדצמבר הודיע נשיא מצרים נאצר כי יפתח במלחמת מנע, אם יתברר שאכן ישראל בונה פצצת אטום.
בתחילת 1962, פרסם אליעזר לבנה מאמר בעיתון הארץ שיצא כנגד רעיון בניית דוקטרינה צבאית ישראלית עתידית המושתתת על טילים בליסטיים ועל נשק גרעיני. זמן קצר אחר כך ארגן לבנה יחד עם ישעיהו ליבוביץ מסיבת עיתונאים בירושלים, בה השתתפו כ-20 איש, חברים לשעבר בוועדה לאנרגיה אטומית, אנשי ציבור ואינטלקטואלים, בה קראו לפירוז אטומי של המזרח התיכון והקימו את הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון. הוועד טען כי ביטחונה של ישראל אינו נשען על השגת פצצת אטום, אלא על מניעת התגרענות האזור כולו. כמו כן נטען כי השגת פצצת אטום תגרור מאמצים מוגברים של הערבים להשיגה אף הם, ולמאזן אימה העלול להמיט אסון על המפעל הציוני. בין חברי הוועד נמנו: מרטין בובר, אפרים אלימלך אורבך, יהושע בר-הלל, עקיבא ארנסט סימון, גרשם שלום, שמואל סמבורסקי, הרב לואיס יצחק רבינוביץ, וחבר הכנסת מהמפלגה הליברלית שניאור זלמן אברמוב.
במהלך 1962 יזמו מספר אספות נוספות, ערכו פניות לחברי כנסת, פרסמו מאמרים בעיתונות ולקראת סוף השנה ארגנו עצומה שקראה לממשלה להימנע מלהכניס נשק גרעיני לאזור. מספר חברי כנסת העלו הצעות לסדר יום ושאילתות על הנושא, ביניהם ישראל ברזילי, משה סנה, יעקב חזן ותופיק טובי. ב-7 באוגוסט דחתה הכנסת הצעה לסדר היום של מפ"ם ומק"י, לדיון בפירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני. בתגובה אמר בן-גוריון שקווי היסוד של הממשלה כללו קריאה לפירוק נשק, אך לא נשמעה תגובה ממדינות ערב לקריאה זו. חבר הכנסת משה כרמל טען שהוא בעד פירוז, אך מאחר שמדינות ערב לא נענו לקריאה אין ברירה אלא לפתח את הנשק ואז לדון בפירוז מתוך עוצמה.
החוקר ד"ר אבנר כהן טוען כי בשלהי מאי 1967, ב"תקופת ההמתנה" שלפני מלחמת ששת הימים, הצליחה ישראל לאחר פעילות קדחתנית לבנות התקן גרעיני מאולתר. במהלך "תקופת ההמתנה" צורפו משה דיין ומנחם בגין לממשלה, מעמדו של לוי אשכול נחלש, ומצבה האסטרטגי של המדינה השתנה - כל אלה הובילו שוב לשינוי מדיניות הממשלה בנושא הגרעין. בתקופה זו חדל הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון מפעילותו. אבנר כהן כותב כי תקופת פעילותו של הוועד הייתה הדבר הקרוב ביותר לדיון דמוקרטי פומבי במדיניות הגרעין של ישראל מאז ומעולם.
כורים גרעיניים בישראל

למדינת ישראל כור מחקר גרעיני באזור שפך נחל שורק, אשר הוקם ב-1958 בגלוי ונמצא תחת פיקוח הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
במסגרת מדיניותה הגרעינית של מדינת ישראל הוקמה בשנת 1960, בעזרת ממשלת צרפת, הקריה למחקר גרעיני ליד דימונה. ביוני 1960 טענה ישראל כי המבנה המוקם הוא "מפעל טקסטיל", בספטמבר אותה שנה תיארו אישים ישראלים את המבנה ההולך ונבנה כ"תחנת מחקר במטלורגיה", ולאחר מכן נטען כי זהו כור למטרות שלום בלבד. ממשלת ישראל מסרבת לפתוח את הכור לפיקוח בינלאומי, אף על פי שבתחילת הפעלתו ביקרו בכור משלחות ביקורת אמריקאיות.
בשנת 1979 נקלט על ידי לוויינים הבזק שיוחס לפיצוץ אטומי באוקיינוס ההודי, ונטען שהוא קשור לניסוי גרעיני שערכו במשותף ישראל ודרום אפריקה.