זאב אבני
פעילות הריגול > חשיפתו ומאסרו

ב-1955 ניסה טוני-אבני להתגייס לשירות מלא במוסד, ולשם כך ביקש להיפגש עם ראש המוסד דאז איסר הראל. לקראת הפגישה נערך תחקיר לגביו ורקעו עורר חשדות. במהלך פגישה שנערכה ב-1956 הטיח בו לפתע איסר הראל האשמה על היותו בוגד ומרגל סובייטי. אבני המופתע נשבר והודה, נעצר במקום והואשם בריגול. מאוחר יותר סיפר איסר הראל כי לא היו לו ראיות ודאיות לבגידה, הוא רק ניחש זאת והימר שאם יערער בפתאומיות את ביטחונו של אבני - זה יגרום לו להישבר ולהודות.
חקירת פרשייה רגישה זאת הופקדה בידי סגן ניצב יהודה פראג (לימים מפקד מחוז תל אביב בדרגת ניצב) ועימו בצוות היו איסר הראל לשעבר הממונה על שירותי הביטחון, ועמוס מנור, שהיה אז ראש שירות הביטחון הכללי. בחקירה לא הופעלו עינויים אלא נוהלו עימותים סוערים ודרמטיים של פראג עם אבני. עולמו של אבני חרב עליו עם גילוי האופי האמיתי של המשטר הקומוניסטי, באמצעות נאומו הסודי של ניקיטה חרושצ'וב בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית (הנאום הסודי נחשף על ידי המוסד). תוך משבר נפשי עמוק הוא נטש את האידאולוגיה הקומוניסטית, ומסר ללא תנאים לפראג ולמנור את הפרטים על פעילותו כמרגל, שאותם שמר בסוד משך כל תקופת החקירה. שנים לאחר שחרורו מהכלא נוצר קשר מחודש בין יהודה פראג לאבני, והשניים היו לחברים קרובים.
אבני הודה בחשדות שיוחסו לו. הוא הועמד לדין בבית המשפט המחוזי בתל אביב ונידון לארבע עשרה שנות מאסר. לאחר שהביע חרטה, נקצב עונשו על ידי נשיא המדינה והוא שוחרר כעבור שבע שנים, בשנת 1963.
בתקופה בה היה כלוא, למד פסיכולוגיה בהתכתבות באוניברסיטה העברית, ולאחר שחרורו עבד כפסיכולוג קליני. אבני ניהל חיים נורמטיביים והצטרף לקיבוץ משמרות. במלחמת יום הכיפורים הצטרף לכוח שנלחם בסיני כפסיכולוג קליני, וטיפל בהלומי קרב.
הפרשה כולה נשמרה בסודיות רבה, והצנזורה הצבאית התירה לפרסמה רק בשנת 1993. אבני פרסם את קורותיו בספר "פרשת פיגמליון" (הכינוי שניתן לחקירת הפרשה על ידי המשטרה והשב"כ), שיצא לאור בשנת 1993 בהוצאת עידנים / ידיעות אחרונות. בין השאר כותב אבני: "המניע למעשים שעשיתי בטרם מאסרי היה - לפחות במישור השכלתני - אידאולוגי. כקומוניסט רציתי להיות חלק מהמוני העמלים, על כן נהייתי לאיכר. כמהפכן ראיתי כהכרח את הצורך לרכוש חינוך צבאי איתן, ולכן הייתי חייל. כמרגל סובייטי השתייכתי לחיל החלוץ של המהפכה, וזה בדיוק היה המקום שבו רציתי להיות. העסקים, הדיפלומטיה, ובית הסוהר היו מוצרי לוואי של פעילותי כמרגל. כל השאר קשור ישירות למה שלמדתי על עצמי בשבע השנים שעשיתי בכלא ואחריהן".
בספר מוקדש פרק לחוקר של אבני, יהודה פראג, שבו מתאר פראג מנקודת מבטו שלו את תהליך החקירה. אבני מתאר גם את השנה שבילה בצינוק ואת שש השנים שלאחר מכן באגף כללי של כלא רמלה, עד לקבלת חנינה מהנשיא. בתקופה זו הוא גילה מחדש את שורשיו כיהודי וכישראלי ומצא את מקומו בקהילת האסירים, כשם שמצא את מקומו בחברה הישראלית לאחר שחרורו.
בסיכום ספרו הוא כותב: "נראה שספרי מכיל מרכיב של צדק פיוטי: אני רציתי למשטר את החיים כדי לבטל את המשטור - רעיון אשר, כפי שהוכח בסופו של דבר בברית המועצות, לא רק שהינו סתירה במינוח, הוא גם נידון לכישלון. אפילו בחברות דמוקרטיות בית הסוהר הוא שיא שיאי המשטור- - - אתה תלוי גם בגחמות ובמצבי הרוח של האנשים שבידם ניתן הכוח עליך, כלומר - הסוהרים. במובן זה הכלא דומה לדיקטטורה. אכן, במשך שבע שנים היה עלי לשאת ולסבול את מה שחשבתי לעשות לאחרים - והכוונות שהנחו אותי היו הטובות ביותר - תוך עשיית שימוש באמצעים שנויים במחלוקת. ההתנסות הזו לא הרעה לי יותר מדי.
רק במרוצת שבע השנים האלו הגעתי סוף סוף להשלמה עם עובדת היותי יהודי. בבית הסוהר הרגשתי לראשונה שאני חבר של אמת בקבוצה של ממש. רק לאחר שהתגברתי על הפחד פן אידחה חדלתי למדוד כל תגובה של אחרים במונחי קבלה ודחייה והשגתי תחושה מציאותית יותר של יחסי מידה. הבנתי גם שהשתייכות - בין שאר דברים - הינה עניין של בחירה, עניין של רצון להשתייך ונכונות לעשות את המאמצים הדרושים לשם כך".