ג'ון פלויד (מושל וירג'יניה ה-25)
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית > ארץ אורגון

מאז תום מלחמת 1812, נתבע שטחה של ארץ אורגון (אנ') הן על ידי בריטניה והן על ידי ארצות הברית, אך אף אחד מהצדדים לא הפעיל לחץ למימוש תביעתו. פלויד שאף לקדם את האינטרסים של ארצות הברית שם באופן תקיף יותר. כך, ב-20 בדצמבר 1820 הוא הציג לדיון את ההצעה בפני הקונגרס, והיה האדם הראשון לעשות כן, לקבל החלטה למנות ועדה "ולחקור את המצב ביישובים שעל חוף האוקיינוס השקט ואת התועלת שבכיבוש אגן נהר קולומביה". ההחלטה עברה, והוקמה ועדה שפלויד עמד בראשה וחבריה היו תומאס מטקלף מקנטקי, ותומאס ואן סוירינגן מווירג'יניה. פלויד הציג בפני הוועדה את הדוח מ-21 בינואר 1821, יחד עם הצעת חוק שהתירה את כיבוש אזור נהר קולומביה. הצעת החוק לא קודמה, וג'ון קווינסי אדמס, אז מזכיר המדינה, מתח ביקורת על פלויד ותיאר אותו כ"תעמולן ופוליטיקאי 'מגונדר' שמחפש לזכות ביוקרה ובמיוחד בחסות של אופוזיציה נמרצת למפלגת השלטון" וקשר את מניעיו לכיבוש ב"שאיפה לספק מקום מנוחה למקורבים וככל הנראה גם לעצמו". ב-10 בדצמבר הגיש פלויד את ההצעה לחקור את התועלת שבכיבוש האזור, ושבוע לאחר מכן הגיש הצעה נוספת להורות למזכיר הצי לתת הערכה על סקר של נמלי חוף האוקיינוס השקט.
ב-18 בינואר 1822 הציג פלויד הצעת חוק שתתיר ותדרוש מהנשיא לכבוש את "הטריטוריה של ארצות הברית" על מימי נהר קולומביה ושתכיר בטריטוריה שמצפון לקו הרוחב 42 צפון וממערב להרי הרוקי כ"טריטוריית אורגון" ברגע שאוכלוסיית השטח תגיע ל-2,000 איש. לאחר מכן דרש פלויד שבית הנבחרים יקבל את כל התכתובות הקשורות להסכם גנט, צעד שננקט ככל הנראה כניסיון לגרום נזק לשאיפותיו הפוליטיות של ג'ון קווינסי אדמס באמצעות רמיזה שהמשא והמתן שהוא ניהל הזניח את האינטרסים של ארצות הברית במערב. עם זאת, הצעת החוק של פלויד לא עברה, כפי שעלה בגורל הניסיון לפגוע באמינותו של אדמס. לאחר מכן ניצל פלויד את החשש מפני תביעות הריבונות של האימפריה הרוסית באזור והצליח בהעברת החלטה שקראה לנשיא ליידע את בית הנבחרים בדבר כל מגע של כל ממשלה זרה על תביעות שלה בטריטוריה, אך מידע זה היה אז רגיש מדי כדי לחשוף אותו בפני בית הנבחרים.
ללא שנרתע מלנסות ולהכפיש את אדמס, למד פלויד על קיומו של מכתב שכתב ג'ונתן ראסל (אנ') לג'יימס מונרו ב-15 בדצמבר 1814 שכלל "הוכחה חיובית" על ההזנחה של אדמס של המערב בדיונים על ההסכם. הוא העביר בקלות החלטה להצגת המכתב. ועדיין, צעדיו הביאו תוצאות הפוכות כאשר העיתונות תקפה אותו ואילצה אותו להגן על התנהלותו. אדמס בהחלט ראה זאת כניסיון לגרום נזק לסיכוייו להיבחר לנשיאות. כאשר הנשיא מונרו הכיר בכך שהגיעה השעה לשקול את זכויותיה של ארצות הברית באזור בדצמבר 1822, הגיש פלויד מחדש את הצעת החוק ודרש שהיא תעבור. ב-27 בינואר 1823, כאשר נערכה ההצבעה, היא כשלה ברוב של 100 מתנגדים מול 61 תומכים. במשך שאר השנים 1823 ו-1824, המשיך פלויד במאמציו. כאשר הציע הנשיא מונרו שבישיבה השנייה של הקונגרס ה-18 (1825-1823) תבחן הקמתו של בסיס צבאי על שפך נהר קולומביה, הגיש פלויד שוב את הצעת החוק שלו. הוא טען:
אני... פונה לבית לשקול היטב את האינטרסים שלנו באוקיינוס המערבי, בחוף המערבי שלנו, ואת הסחר עם סין ועם הודו; ואת ההקלה שהם יביאו במורד המיזורי. מהו סחר זה? אלפי שנים עברו להן, ושנה אחר שנה, כל האומות על פני כדור הארץ שאפו מדי שנה שאפו לעושר של ארץ זו; הכול נהנו מעושר המזרח. סחר זה היה שאיפתם של שלמה המלך, של צור ושל צידון, עושר זה מצא את דרכו למצריים, ולבסוף לרומא, לצרפת, לספרד, להולנד, לאנגליה, ולבסוף לרפובליקה זו. כמה עצומה ועשירה מאין כמותה חייבת להיות אותה ארץ ואותו סחר, שמעולם לא פסק, מההדר היהודי ועד לרגע זה בו אני דובר אליכם, כדי להעשיר את כל העולם עם דמיונו העשיר של האדם ששואף עבור שלוותו, נוחותו והנאתו! בעוד שאנו מבקרים באופן כה ברור את ההזדמנות שנגלתה לנו לקחת חלק באופן כה נרחב בעושר וההנאה האלו, אם לא נמשול וננהל את הכלל, האם ספק זה, או ספקולציות אלו, ישוקללו על ידי הבית ויגרמו לנו לאבד לנצח את הסיכוי הברור ביותר שהוצג אי פעם בפני אומה?".
הפעם עברה הצעת החוק של פלויד ברוב של 115 תומכים מול 57 בבית הנבחרים, אך כשלה בסנאט. הוא המשיך לטעון לשאלת יישוב אורגון במשך כל תקופת כהונתו בבית הנבחרים.