stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירמיהו הלפרן
ראשית חייו

נולד בסמולנסק שברוסיה, בן לשרה ומיכאל הלפרן. אביו היה ממארגני פועלי ציון, איש העלייה הראשונה ומאנשי השומר.
הלפרן עלה לארץ ישראל ב-1913, למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב, ובבית ספר ימי באיטליה; כמו כן הוכשר כרב-חובל בבית הספר הימי לרבי חובלים ומהנדסים בלונדון. ב-1919 עבד כמלח מדרגה שנייה באונייה "החלוץ" שבבעלות החברה לאסדות וספנות חופית. הלפרן היה מפעילי ההגנה ושלישו של ז'בוטינסקי בהגנת ירושלים במאורעות תר"פ. הלפרן תיפקד כמפקד העיר העתיקה, ובמספר מקרים הרג פורעים ערבים בהשליכו פצצות עליהם.
בימי המאורעות בשנות העשרים פגש בעיר העתיקה בירושלים עולה חדשה מקווקז, רחל ברקוביץ, ונישא לה. לאחר שנתיים נולדה בתם היחידה, גלי, שנפטרה בהיותה בת שלוש. ב-1925 עבר מירושלים לתל אביב. היה צמחוני ממניעים אידאולוגיים מגיל תשע ועד סוף חייו והתנגד ל"ספורט" הציד.
הקמת מוסדות ההכשרה

ב-1927 הוזמן על ידי ז'בוטינסקי לפריז ושם צורף לבית"ר. הוא התמנה כמפקד גדודי בית"ר בתל אביב. ב-1928 החלו בארץ רדיפות על בית"ר, והלפרן עזב עם חבריו את ההגנה והקים איתם את "ההגנה הלאומית" (שהייתה לימים בסיס להקמת האצ"ל). בפרעות תרפ"ט השתתפה בהגנה על תל אביב קבוצת בית"רים תחת הנהגתו של הלפרן, ואף ביצעה פעולת תגמול בכפר סלמה הסמוך לעיר, ממנו יצאו הפורעים. באותה תקופה פגש את אב"א אחימאיר, שעתיד להיות חברו שנים רבות.
ב-1931 השתתף בכינוס העולמי הראשון של בית"ר בדנציג, שם מונה על ידי זאב ז'בוטינסקי לאחד מקציני שלטון בית"ר. על הלפרן הוטל להקים מחלקה קבועה להכשרה ההגנתית.
בין השנים 1933–1935 הספיק ללמוד באקדמיה הצבאית הרוסית שם התמחה בקרב-נע. כמו כן כתב עבודה מדעית על אסטרטגיה וארגון מלחמת גרילה. תוך שהוא מטלטל בין פריז, ורשה, ריגה וערי אירופה נוספות, ארגן בתי ספר ושיעורים למדריכים ולסמלים אשר עמדו בחלקם הגדול תחת הנהלתו האישית ואשר הקיפו את רוב סניפי בית"ר במזרח אירופה ובארץ ישראל. עד שלהי שנות השלושים היה הרוח החיה בבתי הספר למדריכים בנציבויות בית"ר בעולם. הלפרן עמד על הרוח הפומבית והטקסית של הצבא, שבעתיד יקים את המדינה העברית. לדעתו חובה היה על כל בית"רי להגשים בעצמו את רעיונות העלייה, הגיוס והשירות: ”וצחוק התעורר בקירבי למראה הנערים הגלותיים המדברים על כיבוש עבר הירדן ובניין מדינה עברית והבורחים מכל דבר אשר קשור בקורבן אמיתי - בית"רי הנמלט מאחת השרויות, ותהי זו מפני הסיבה הצודקת ביותר, אינו בית"רי וכל שבועותיו אפס והן כל חלומותיו - חלומות שוא”.
הלפרן הטיף לחינוך המאמין במטרה הסופית ללא גבולות ומעצורים. בכינוס העולמי השני של בית"ר (קרקוב 1935) תיאר איך ניסה את חניכיו בבית הספר למדריכים, אשר במשך חמש שעות רצופות חפרו תעלות הגנה, לאורך קילומטר, בתנאי שלג וקיפאון.
איש הימאות

ביוזמת הלפרן הוקמה באפריל 1931 המחלקה הימית בבית"ר. הלפרן היה אחראי על ההכשרה הימית במסגרתה הקים בשנת 1935 עם פרופסור לוי מורנוס בית ספר עברי ראשון לקציני ים, בצ'יוויטווקיה איטליה, ומנהלו היה האיטלקי קפיטן ניקולא פוסקו. במקביל רכש סניף בית"ר בריגה (לטביה) אוניית מפרשים בשם "תיאודור הרצל" ששימשה להכשרת מלחים בעבודת הימאות המעשית. הלפרן ארגן גם ליגות ימיות בצרפת, אנגליה ואמריקה. בבית הספר לקציני ים שהוקם במפרץ העתיק של טריונין, למדו שלושה מחזורים של קציני ים, דייגים, ושולי ספוגים ואלמוגים. כמו כן פתח הלפרן בית ספר ימי לאמודאות במרסיי בצרפת, ובית ספר בשיתוף "אורט" למלחים בלונדון.
במקביל לפתיחת בית הספר, נרכשה בתרומת אלמן יהודי צרפתי בשם יפים קירשנר, ספינת מפרש ממונעת עם ארבעה תרנים, במעמס 750 טון. שמה "שרה א'" ניתן לה על שם אשת התורם שרה קירשנר. יש הסבורים כי האות א' הוספה לשמה של רעיית התורם כדי להנציח את שמה של שרה אהרנסון מניל"י. הלפרן התמנה לרב החובל שלה ולסגנו הוא מינה את חברו הטוב רב חובל אריה באייבסקי שפעל במשך שבע שנים בסקציה ימית של בית"ר אותה ייסד בתל אביב במסגרת 'האגודה הימית' 'זבולון' בה שימש מורה.
עם סיום לימודי המחזור השני בבית הספר הימי בקיץ 1937, הפליגה "שרה א'" לארץ ישראל. קבלות פנים נלהבות קיבלו את פני הספינה בארץ, ולקבלת הפנים בחיפה אף הגיעו קונסולים של איטליה. לאחר כחודש חזרה הספינה לאיטליה. ליד האי קורסיקה פקדה את הספינה סערה עזה, היא נתקעה על שרטון והיה צורך לפנותה. הלפרן שנותר לבדו על הסיפון היה האחרון לנטוש אותה כשאפסו הסיכויים להצילה ונגררה על ידי גוררת איטלקית. עלות חילוצה הייתה גבוהה עד כי נמסרה כדמי חילוץ.
פעילות פוליטית

בפרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח על ידי ז'בוטינסקי לנהל משא ומתן עם ממשלת צרפת על הקמת לגיון עברי, ובנוסף פתח במשא ומתן עם האדמירלות בקנדה על יסוד בית ספר ימי עברי גדול כהמשך ללגיון העברי. באותן שנים נשא לאישה את רחל ברקוביץ.[דרושה הבהרה] כאשר עבר מרכז הצ"ח (הסתדרות ציונית חדשה) ללונדון, עבר עימה גם הלפרן. בשנות הארבעים הרגיש כי מעמדה וכוחה של תנועת בית"ר הולכים ודועכים. הוא השלים עם העובדה כי התנועה עשויה להיעלם ויחד עם ערי ז'בוטינסקי עבר לפעול במסגרת "הוועד העברי לשחרור לאומי", שנוסד בידי הלל קוק. אל הוועד הצטרפו כעבור ארבעה חודשים 65 חברי פרלמנט ובית הלורדים וכ-1,000 נוצרים ויהודים בעלי מעמד. באפריל 1944 החל להפעיל בלונדון את "הוועד למען דומיניון יהודי", שנועד להציג דרישה להקים בארץ ישראל מולדת עברית כריבונות בתוך הקיסרות הבריטית. פעולה זאת הייתה חלק ממדיניות הצ"ח, והייתה מנוגדת לתנועת המחתרת הרוויזיוניסטית, משום שבאותו החודש הכריז מנחם בגין על הצהרת המרד בממשלה הבריטית בארץ ישראל.
ב-1946 יצא הלפרן לצרפת ולאיטליה כדי לפעול לריכוז אנשי בית"ר שנותרו בשארית הפליטה שלאחר השואה, לקראת עלייה לארץ. לקראת סוף 1946 החלו לפעול מחדש מוסדות בית"ר באירופה. באותה תקופה יצא מלונדון לאירופה והחל להקים בתי ספר לחינוך ימי בדומה לפועלו בשנות השלושים.
בשנות המדינה

ב-1948 חזר הלפרן לארץ ישראל, והיה אמור להשתלב בכוחותיו הימיים של צה"ל. פרשת "אלטלנה" מסמסה את ההצעה, עקב שיוכו אל האצ"ל.
ב-1951 הגיש לבן-גוריון הצעת תוכנית להקמת צי מסחרי וצבאי. כמו כן השתתף בחקר תת-ימי בים האדום. באילת הקים את המוזיאון הימי.
ב-1954 נקרא על ידי הממשלה להיות נספח למשלחת מחקר צרפתית בים האדום.
ב-1961 זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר על ספרו "תחית הימאות העברית". נפטר ב-1962, בגיל 61, ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
על שמו רחוב בחיפה, בנתניה, בהרצליה ובאשדוד, וכן רחוב 'רב החובל' בירושלים.
כתביו

אלפא ביתא ביתרית של ההכשרה ההגנתית, פריז: השלטון ('ספרית בית"ר', חוברת ב), 1931.
שאלת הביטחון העברי: עקרוני הסטרטגיה והטקטיקה של ההגנה העברית, ורשה: מבצר, תרצ"ד.
משפט סדום ואופקי העתיד, תל אביב, [1953?]. (ביקורת מנקודת מבט רוויזיוניסטית על משפט צריפין ועל שלטון מפא"י בכלל)
Via Dolorosa: (נתיב הייסורים): רומן, תל אביב: הדר, תש"ך.
תחיַּת הימאות העברית, תל אביב: הדר, תשכ"א. (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
אבי, מיכאל הלפרן, תל אביב: הדר, תשכ"ד.
לקריאה נוספת

יעקב וינשל, ירמה: פרקי חייו של "פורש" גדול, תל אביב: אחיאסף, 1968.
רב חובל הלל ירקוני. הים, האנייה ועם ישראל. חיפה, פרדס הוצאה לאור, תשס"ט-2009. עמ' 98–99.
הערות שוליים

↑  שם משפחתו בכתיב לועזי Helpern (לפי עמוד הכותר בספר "אבי מיכאל הלפרן").
↑  אבי מיכאל הלפרן, עמ' 386
↑  לפי הודאתו: אבי מיכאל הלפרן, עמ' 316 ו-322.
↑  חתני פרס ז'בוטינסקי, חרות, 20 באוקטובר 1961.
↑  ירמיהו הלפרן באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  אמציה פלד, רחוב ירמיהו הלפרן, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה
↑  רחוב רב החובל, באתר מדריך הרחובות של עיריית ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299674105171  PLWABN: 9810630344305606  GND: 1137864370  ISNI: 0000 0000 7068 1420  LCCN: nr2002022795  VIAF: 301838548   WorldCat (עם VIAF): 301838548 
הספינה שרה א'
הקרב על לייה והסכלדה

הקרב על הלייה והסכלדה היה השלב השלישי והאחרון של הקרב השני על בלגיה או מתקפת איפר-ליס, והתרחשה בבלגיה בין 20 באוקטובר ל-11 בנובמבר 1918.
רקע

באוגוסט 1918 פתח פיקוד בעלות הברית במתקפה כוללת על פני החזית המערבית. בבלגיה Groupe d'Armées des Flandres (GAF) הוקמה בפיקודו של אלברט הראשון, מלך הבלגים, עם הגנרל הצרפתי ז'אן-מארי דגוט כראש המטה, שכללה 12 דיוויזיות בלגיות, 10 דיוויזיות של הארמייה השנייה הבריטית ו-6 דיוויזיות של הארמייה השישית הצרפתית.
בשלב הראשון של המתקפה, הארמייה הרביעית הגרמנית הובסה בקרב איפר החמישי (28 בספטמבר – 2 באוקטובר) ופשנדל נכבשה מחדש. בוץ וקריסה של מערכת האספקה עצרו את ההתקדמות בתחילת אוקטובר, אך באמצע החודש פתח ה-GAF את השלב השני של המתקפה, קרב קורטה. הצרפתים כבשו את רולר, הבלגים את אוסטנדה, ברוז' וזיברוחה והבריטים את קורטרייק, ליל ודואי.
ההתקדמות התישה את חיילי בעלות הברית והדיוויזיות ה-37 וה-91 של צבא ארצות הברית נשלחו לבלגיה כדי לתמוך בשלב השלישי של המתקפה, שמטרתה להדוף את הגרמנים מזרחה לנהר הסכלדה.
סדר הכוחות של בעלות הברית (מצפון לדרום)

הכוחות הבאים הוקצו לצבא בעלות הברית:
הצבא הבלגי (אלברט הראשון, מלך הבלגים)
12 דיוויזיות
הארמייה הצרפתית השישית (אנטואן בושרון דה בואסוד)
הקורפוס ה-34 (אלפונס נודנט)
הדיוויזיה הצרפתית ה-77
הדיוויזיה הצרפתית ה-70
הדיוויזיה הצרפתית ה-11
הקורפוס ה-30 (היפוליט-אלפונס פנה)
הדיוויזיה הצרפתית ה-12
הדיוויזיה האמריקנית ה-37
הקורפוס ה-7 (אנדרה מסנה)
הדיוויזיה הצרפתית ה-128
הדיוויזיה האמריקנית ה-91
הדיוויזיה הצרפתית ה-41
הארמייה הבריטית השנייה (גנרל הרברט פלומר)
10 דיוויזיות
הקרב

בצפון, הגרמנים תפסו עמדות מאחורי תעלת דיינזה-ברוז' והפגינו התנגדות עזה נגד ההתקפות הבלגיות בין 20 ל-31 באוקטובר. ב-2 בנובמבר נאלצו הגרמנים לסגת מאחורי תעלת גנט-טרנוזן, שבה החזיקו עד סוף המלחמה. עד 10 בנובמבר, הצבא הבלגי הגיע לפאתי המערביים של גנט.
בדרום התקדם הצבא הבריטי בהתמדה. ולנסיאן נלקחה ב-2 בנובמבר, ומונס ב-10 בנובמבר. כאן נהרגו ג'ורג' אדווין אליסון וג'ורג' לורנס פרייס. הם היו חיילי האימפריה הבריטית והאנגלים האחרונים שנהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
במרכז, הדיוויזיה האמריקנית ה-91 ספגה אבדות כבדות נגד התנגדות גרמנית חזקה ב-Spitaals Bosschen ליד Waregem. הארמייה השישית הצרפתית והדיוויזיה האמריקנית ה-37 התקדמו עם פחות קשיים בין הלייה לסכלדה, אך נתקלו בהתנגדות עזה כשהגיעו לסכלדה ב-1 בנובמבר. מספר ניסיונות לחצות את הנהר בלילה שבין 1 ל-2 בנובמבר נכשלו, רק הדיוויזיה האמריקנית ה-37 הצליחה לתפוס ראש גשר באאודנרדה. בין 3 בנובמבר ל-8 בנובמבר נאלצו בעלות הברית לנוח ולארגן מחדש את כוחותיהן. ב-8 וב-9 בנובמבר פתחו הצרפתים במתקפה חדשה, אשר נהדפה על ידי הגרמנים, אך בכל זאת הביאה לראש גשר חדש בין אודנארדה ל-Melden‏.
לאחר מכן

מתקפה חדשה לחציית הסכלדה שמטרתה להגיע לבריסל תוכננה ל-10 בנובמבר, אך זו בוטלה כשהתברר כי שביתת הנשק קרובה.
הנסיגה הגרמנית לא הייתה קלה, אבל הייתה מאורגנת היטב, עם "פלוגות מקלעים" ניידים מאוד שתקפו את בעלות הברית המתקדמות וגרמו אבדות רבות. הצבא הבלגי, למשל, איבד חמישית מכוחותיו בין 4 באוקטובר ל-11 בנובמבר 1918, שליש מכלל האבדות שספגה במהלך כל המלחמה. סופה הפתאומי של המלחמה הפתיע חיילים רבים של בעלות הברית, כמו גם חיילים גרמנים. זה תרם למיתוס הדקירה בגב, שקבע כי הצבא הגרמני עדיין לא הובס בשדה הקרב, אלא נבגד על ידי פוליטיקאים סוציאליסטים ויהודים בעורף.
הערות שוליים

↑  Osprey Publishing, The Belgian Army in World War I (2009) pp 36–37
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1043523
ברוז'

ערך זה עוסק בעיר בבלגיה. אם התכוונתם לסרט, ראו .
בניין ממשלת הפרובינציה בכיכר השוק - אדריכלות נאו-גותית של לואי דה לה סנזרי, 1878
ברוז' (בהולנדית: Brugge - "בּריחֶה", בניב המקומי "בּרֶהֶה", בצרפתית: Bruges, בגרמנית: Brügge - "בּרִיגֶה") היא עיר במערב אזור פלנדריה שבבלגיה, בירת מחוז פלנדריה המערבית.
היסטוריה

שמה של ברוז' נזכר לראשונה על מטבעות מן המאה התשיעית, שם הוא נכתב כ-Bruggas או Bruccia. למרות ההנחה הפופולרית כי פירוש השם "גשרים" (בהולנדית - Bruggen), מקור השם כנראה במילה הנורדית bryggja שפירושה מעגן או נמל. החל בשנת 800 היו קשרי מסחר מקומיים עם הנורמנים, מה שמסביר את מקורו הנורדי של השם.
בתקופתם של הגאלים הייתה מערב-פלנדריה אזור ביצות מיושב בדלילות, שסבל מהצפות רבות. לאחר שניצחו הרומאים את שבט המֶנָפּיים בשנת 53 לפני הספירה, הם כבשו דרכים במחוז ובנו מחנות מבוצרים לשם הגנה מפני התקפות הפיראטים מן הים הצפוני. ייתכן שמחנה כזה על החוף, בשפך הנהר רַיֶיה, היווה את גרעינה של העיר ברוז'.
היסטוריה > ימי הביניים

החל מהמאה השביעית החל הים לסגת ורצועת החוף הפכה מתאימה יותר למגורים. האזור נשלט בידי האימפריה הפרנקית, ונקרא Pagus Flanderensis. במאה התשיעית פשטו הוויקינגים על האזור פעמים רבות. תחת בלדווין הראשון, רוזן פלנדריה (המכונה "זרוע הברזל") נבנה ליד ברוז' מבצר, כנראה על שרידי ביצורים רומאיים - כפי שניתן להסיק על-פי צורתו המרובעת.
בתחילת המאה העשירית התמעטו התקפות הוויקינגים, ובמקומן התחיל לשגשג מסחר עם סקנדינביה ואנגליה. המבצר גדל והפך ליישוב גדול, בזכות הקרבה לים הצפוני (אם כי הנמל היה נגיש רק בזמן הגאות).
לאחר רצח הרוזן קרל הטוב ב-1127 קיבלה ברוז' את כתב הזכויות שהפך אותה לעיר. בעקבות זאת הוקפה העיר חומה (שנשארה על עומדה עד סוף המאה ה-15) ונחפרו בה לראשונה תעלות שניקזו את מי הביצות.
במאה ה-12, בזכות סדרה של שיטפונות, נפרץ מוצא ישיר לים (ה"זווין", Zwin), ולראשונה יכלו ספינות גדולות להגיע ממש אל תוך העיר. עם השנים נטה הזווין להיסתם בסחף, ונמלים חדשים נבנו והועמקו לאורכו. במאה ה-13 כבר הייתה ברוז' מרכז מסחרי משגשג, ואחת הערים הגדולות והחשובות באירופה, בה נפגשו סוחרים מצפון אירופה עם עמיתיהם מן הדרום. היא הייתה הנמל העיקרי דרכו עברו סחורות מאנגליה אל היבשת, ודרכים ראשיות הובילו ממנה לגנט וקלן. ברוז' הייתה אחת מערי ההנזה המערביות ביותר. ב-1240 נבנה מגדל התצפית (Belfort) של העיר, ולאחר שעלה באש נבנה מחדש מאבן, ב-1280, ומאז היה לסמלה של העיר, המייצג את עוצמתה ועצמאותה הכלכלית.
ככל שעלה כוחה הכלכלי של העיר, גברו הדרישות לאוטונומיה. אחד משיאי המאבק היה ב-1302, כאשר צבא הערים הפלמיות, ביניהן ברוז' וגנט, ניצח את הצבא הצרפתי בקרב דורבנות הזהב ליד קורטרייק. אך לאחר הפסד בקרב נוסף ב-1304 חזרה העיר לשלטון זר.
לצד המסחר בטקסטיל התפתחו תעשיות נוספות בעיר; מהגרים מוונציה וג'נובה הקימו בעיר תעשיית בנקאות, שתרמה לפיתוח המסחר בעיר (והוזנה על ידו). כמו כן התפתח בעיר מסחר בניירות ערך. במאה ה-14 עברה העיר לשלטון האימפריה הבורגונדית. כתוצאה מכך הפכה העיר למרכז סחר בחפצי אומנות ומותרות, וירדה חשיבותו של הטקסטיל. ב-1376 נבנה בית עירייה גותי מפואר. המאה ה-14 נחשבת כתור הזהב של העיר.
היסטוריה > ברוז' מאבדת מחשיבותה

במהלך המאה ה-15 נחלש כוחה הכלכלי של ברוז' ביחס לאנטוורפן. הזווין שסייע לעיר לשגשג הלך ונסתם בסחף. נוסף לכך, קרסה תעשיית הטקסטיל הפלמית. לאחר מותה ב-1482 של מארי, דוכסית בורגונדיה, וההתקוממות של פלנדריה כנגד מקסימיליאן הראשון מאוסטריה, לא נטו יותר השליטים חסד לעיר: היא נאלצה לפרק את חומותיה, וכל הפונקציות החשובות (כולל חצר השלטון) עברו לגנט, וכך גם חלק נכבד מן המסחר.
מכת המוות באה ב-1584, במשך מלחמת שמונים השנה. פתח הכניסה לזווין נפל בידיה של הולנד ובכך נותק מוצאה של ברוז' לים. העיר הפכה ממרכז בינלאומי חשוב למרכז אזורי. עם זאת היא המשיכה ליטול חלק במסחר ובאומנות - יאן ואן אייק והאנס ממלינג עבדו בה.
במאה ה-17 התפתחה בעיר תעשייה זעירה של תחרה, מלאכת-יד בה עסקו (ועוסקות עד היום) בעיקר נשים. ב-1618 נפתחו לראשונה בעיר בתי-ספר לבנות, בהם לימדו גם רקמת תחרה. ב-1689 כבר היו בעיר הרבה יותר בתי-ספר לבנות מאשר לבנים, והתחרה הפכה למקור הכנסה חשוב של העיר. ב-1802 התפרנסו כ-6,000 נשים (מתוך 40,000 תושבי העיר) מעשיית תחרה.
מאחר שהייתה עיר קטנה ופרובינציאלית, כמעט לא הורגשו בברוז' השינויים העצומים שקרו בפלנדריה. המהפכה הצרפתית כמעט לא נתנה אותותיה בעיר, וכך גם המהפכה הבלגית של 1830, שבעקבותיה הפכה העיר לחלק מן הממלכה הבלגית החדשה. ב-1850 הייתה ברוז' העיר הענייה ביותר בפלנדריה.
היסטוריה > המאה התשע-עשרה: "ברוז'-עיר-מתה"

העיר שכוחת האל והמנומנמת, שעברה המפואר ניכר בכל מקום, קסמה לנפש האמן הרומנטי, ועוד יותר מכך לאמני הדקדנס. ויקטור הוגו תיאר ביומנו (1837) את העיר שעשבים גדלים ברחובותיה. אבל היצירה המפורסמת ביותר שעסקה בעיר היא הרומן הסימבוליסטי ברוז'-עיר-מתה (Bruges-la-morte) שכתב ב-1892 המשורר ז'ורז' רודנבאך. ספר זה התפרסם בכל אירופה, והביא לברוז', לראשונה מזה שנים, תיירים סקרנים. (הספר תורגם לעברית על ידי אמוץ גלעדי ויצא לאור ב 2007 בהוצאת נהר ספרים) ב-1877 החליט המלך לאופולד השני לדאוג לשיפוץ הבניינים ההיסטוריים בעיר, כדי להפוך אותה למוזיאון ענק. על משימה זו הופקד האדריכל העירוני לואי דה לה סנזרי. באמצעות שיפוצים ושחזורים מרובים הוא העניק לעיר את הצביון הנאו גותי שבו היא מפורסמת כיום. עד מלחמת העולם הראשונה שמרו גם מבנים חדשים על צביון נאו-גותי. הגם שרבים (ובהם רודנבאך) קבלו על הבנייה החדשה וקראו לה ברבריזם המאיים לשנות את אופייה של העיר, בפעם הראשונה מזה שנים היו תושבי העיר גאים בעירם ומרוצים בשל תשומת הלב המתגברת ומספר התיירים הגואה.
היסטוריה > המאה העשרים

ב-1895 תכננה ממשלת בלגיה בניית עיר נמל חדשה על הים הצפוני, אשר תשמש כנמל עבור ברוז'; כך נוצרה העיר זֶבּרִיחֶה ("ברוז' של הים" - Zeebrugge). הנמל נבנה בין 1896 ל-1907, במשולב עם נמל פנימי חדש בברוז' עצמה. במלחמת העולם הראשונה הפכה זבריחה לנמל צוללות חשוב עבור הצבא הגרמני, משום מיקומה האסטרטגי מול חופי בריטניה. בסוף המלחמה הופצץ הנמל ונהרס, וחזר לשימוש רק ב-1920.
במלחמת העולם השנייה היה לנמל תפקיד חשוב פחות, משום שהמחתרת חיבלה בו בתחילת המלחמה. בכל אופן, נוספו לו ביצורים רבים והוא היווה חלק מן החומה האטלנטית. לקראת סוף המלחמה נהרס שוב הנמל, וחזר שוב לשימוש רק ב-1951. בשנות השבעים הורחב הנמל מאוד, והוא משמש ספינות שאינן יכולות להיכנס לנמל אנטוורפן בשל גודלן, וכן מעבורות נוסעים (במיוחד לבריטניה).
ב-2002 נבחרה העיר להיות בירת התרבות של אירופה, יחד עם העיר הספרדית סלמנקה.
תיירות

ברוז' כיום היא אחת הערים המתוירות ביותר באירופה, ולצד הנמל, התיירות היא מקור ההכנסה העיקרי של העיר. הודות לעובדה שהמהפכה התעשייתית פסחה על העיר במידה רבה, נשאר כל מרכז העיר כמעט ללא שינוי. הבניינים העתיקים, הסמטאות המתפתלות והתעלות החוצות את העיר וסובבות אותה, מהוות אבן שואבת לתיירים מכל העולם. בשנת 2000 הוכרזה העיר העתיקה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
חלקים גדולים במרכז בעיר סגורים לתנועת מכוניות, או שהתנועה בהם מוגבלת מאוד באמצעות פסי הרעדה והצרות כבישים. התחבורה הציבורית מתנהלת באוטובוסים חשמליים שאינם מזהמים. בעיר ברוז' ישנו גם פסטיבל פיסול בחול בחוף הים של העיר שמתקיים בין יולי לספטמבר.
כמה מן האטרקציות התיירותיות של העיר:
כיכר השוק (de Markt), עם בניינים גותיים ונאו-גותיים.
מגדל התצפית (Belfort) ניצב בשולי הכיכר, ואפשר לטפס לראשו ולראות את כל העיר העתיקה. במגדל פעמונה עתיקה (קריון) ולעיתים קרובות מנוגנים בה רסיטלים. השעון שבמגדל מחובר אף הוא לפעמונה, ובכל שעה מנגנון מכני מן המאה השמונה עשרה מנגן בה.
כיכר הבּוּרְך (Burg) ובה בניין העירייה הגותי, קפלת הדם הקדוש (בה ישנו בקבוקון שמכיל, לפי המסופר, טיפות מדמו של ישו) וארמון שליטי העיר.
בחיינהוף (Begijnhof) - האזור בו גרו הנשים הבגיניות, מעין מסדר נזירות לא ממוסד.
אגם האהבה (Minnewater) - אגם שנוצר כתוצאה מסכירת תעלה, ומוקף בפארק.
כנסיית גבירתנו הגותית
ספורט

קבוצת הכדורגל המפורסמת של העיר היא קלאב ברוז' בעלת 13 אליפויות, הקבוצה השנייה היא סרקל ברוז' עם 3 אליפויות. שתי הקבוצות משחקות בליגת העל הבלגית.
בעיר נולד גם כוכב הכדורסל הצרפתי טוני פארקר המשחק בקבוצת סן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA.
רוזנהודקאי (רציף מחרוזת-התפילה)
מפת העיר, 1563
מגדל התצפית (Belfort) בברוז'
מערת זוטייה

| --- | --- |

 היסטוריה
 תקופות:  התקופה הפלאוליתית 
 אתר ארכאולוגי
 התגלה:  1925 
 ארכאולוגים:  פרנסיס טרוויל-פיטר 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°51′21″N 35°31′38″E﻿ / ﻿32.855797°N 35.52721°E﻿ / 32.855797; 35.52721
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) מערת זוטייה(למפת הגליל העליון רגילה) מערת זוטייה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מערת זוטייה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מערת זוטייה
 
מערת זוטייה, נקראת גם 'מערת הגולגולת', היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי מהתקופה הפלאוליתית במורד נחל עמוד, כ-40 מטר מעל אפיק הנחל. חקירת המערה ב-1925 על ידי הארכאולוג הבריטי פרנסיס טרוויל-פיטר היא החפירה הפרהיסטורית המתועדת הראשונה בארץ ישראל. בחפירה זאת נתגלה אחד משרידי האדם הקדומים ביותר בארץ ישראל - גולגולת האדם הגלילי.
מיקום ותולדות המחקר

המערה ממוקמת בצוק אבן גיר. פתחה פונה לדרום-מערב, רוחבה 18 מטר ועומקה 19 מטר. בקרבתה, לאורך מצוק נחל עמוד, נמצאות שלוש מערות אחרות עם שרידים פרהיסטוריים חשובים: מערת עמוד, מערת אמירה, ומערת שובך. טרוויל-פיטר החליט לחפור במערת זוטייה בגלל גודלה והתאמתה המשוערת ליישוב אנושי. הוא חפר במערה ב-1925–1926 ולמעשה רוקן ממנה כמעט את כל השכבות הארכאולוגיות. בשנת 1973 התבצעה חפירה מצומצמת בשכבות הברקציה (אדמת מערות שהתקשתה) שבכניסה למערה, על ידי יצחק גיסיס ועופר בר-יוסף, מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
תקופות ותרבויות

טרוויל-פיטר הגדיר שכבה ארכאולוגית אחת במערה, עשירה בכלי צור פלאוליתיים ועצמות בעלי חיים. בחפירות גיסיס ובר-יוסף התברר שמדובר בשתי שכבות נבדלות תרבותית: בחלק העליון נמצאו פריטי צור מוסטריים מהתקופה הפלאוליתית התיכונה (מקרצפים, משוננים, סכינים בעלי גב טבעי, נתזי וגרעיני לבלואה). בחלק התחתון נמצאו פריטי צור אשלו-יברודיים מסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה (מקרצפים נטויים/רוחביים וכן אבני יד). שכבות זוטייה תוארכו בשיטת אורניום-תוריום ובעזרת השוואה לשכבות דומות תרבותית באתרים סמוכים לכ-157,000 עד 106,000 שנים לפני זמננו (השכבה המוסטרית) ול-290,000 עד 154,000 שנים לפני זמננו (השכבה האשלו-יברודית). עצמות בעלי החיים מחפירתו של טרוויל-פיטר נחקרו על ידי דורותיאה בייט (אנ'). הסוגים שזוהו הם: צבוע, שועל, חתול בר, דב, מכרסמים שונים, צבי, אייל, יחמור, עז הבר, בקר בר, פרא והיפופוטם וכמה מיני ציפורים.
שרידי האדם

הממצא החשוב ביותר באתר הוא שרידי האדם. בחפירת טרוויל-פיטר נמצאו שברי גולגולת, שחוברה וכונתה "האדם הגלילי". לפי דיווחו, הם נמצאו בתחתית השכבה הארכאולוגית, בעומק 2 מ' מתחת לפני השטח, בתוך שקע רדוד ברצפת המערה, והיו מכוסים בשני סלעי מפולת. הגולגולת מאובנת לחלוטין, כבדה ואדמדמה בצבעה, מצב זהה לעצמות בעלי החיים שנמצאו בשכבה הארכאולוגית. ניתן להקביל את המקום בו נמצאה לשכבה האשלו-יברודית שזוהתה בחפירות גיסיס ובר-יוסף, וכך, גילה המשוער הוא כ-400,000 עד 200,000 שנים - הגולגולת הקדומה ביותר בארץ ישראל. מבחינת המורפולוגיה, לגולגולת יש רכסי גבות עבים האופייניים להומינידים קדם-מודרניים, אך גם מצח יחסית גבוה בדומה להומו ספיינס. השתמרותה החלקית של הגולגולת (בעיקר עצם המצח) מקשה על הגדרתה הטקסונומית, אם כי ברור שהיא קדומה לאדם המודרני בצורתה. אין הסכמה בין החוקרים אם היא טיפוס מאוחר של הומו ארקטוס והאם היא קרובה יותר להומו ספיינס או לאדם הניאנדרטלי - שניהם מינים מאוחרים יותר.
ראו גם

תקופת האבן הקדומה
אבולוציה של האדם
לקריאה נוספת

עופר בר-יוסף 1992. זוטיה, מערת, בתוך:אפרים שטרן (עורך ראשי). האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל. כרך שני, עמ' 470. החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה ומשרד הביטחון-ההוצאה לאור, ירושלים.
הערות שוליים

↑  Turville-Pétre, F., 1927. Researches in Prehistoric Galilee, 1925-26. Council of the British School of Archaeology in Jerusalem, London.
↑  Gisis, I., Bar-Yosef, O., 1974. New excavations in Zuttiyeh Cave. Paléorient 2, 175-180.
↑  Bate DMA. 1927. On the animal remains obtained from the Mugharet-el-Zuttiyeh in 1925 and 1926. In Researches in Prehistoric Galilee 1925–1926, Turville-PetreF (ed.). British School of Archaeology in Jerusalem: London; 27–52.
↑  Keith, A., 1927. A report on the Galilee skull. In: Turville-Pétre, F. (Ed.), Researches in Prehistoric Galilee, 1925e1926. Council of the British School of Archaeology in Jerusalem, London, pp. 593-623.
↑  Freidline S.E., Gunz P., Jankovic I., Harvati K., Hublin J.J. 2012. A comprehensive morphometric analysis of the frontal and zygomatic bone of the Zuttiyeh fossil from Israel. Journal of Human Evolution 62: 225-241.
| אתרי התרבות האשלו-יברודית בארץ ישראל |
| --- | --- | --- |
| אתרים בכרמל | מערת גמל • מערת מיסליה • מערת תנור |  |
| אתרים בגליל | מערת זוטייה |  |
| אתרים בהרי השומרון | מערת קסם |  |
| אתרי התרבות המוסטרית בישראל |
| --- | --- | --- |
| אתרים בכרמל | מערת הגדי • מערת כבארה • מערת מיסליה • מערת תנור |  |
| אתרים בגליל | מערת היונים • מערת זוטייה • מערת מנות • מערת עמוד • מערת קפזה |  |
| אתרים בבקע הירדן | האתר המוסטרי בשפך נחל מחניים |  |
| אתרים בשפלה והרי יהודה | נשר רמלה • מערת שוקבא |  |
| אתרים פלאוליתיים ואפיפלאוליתיים בארץ ישראל |
| --- | --- | --- |
| אתרים מהתקופה הפלאוליתית התחתונה | ביצת רוחמה • בריכת רם • ג'לג'וליה • גשר בנות יעקב • מחצבת עברון • מחצבת רבדים • מערת גמל • מערת היונים • מערת זוטייה • מערת מיסליה • מערת קסם • מערת תנור • עובדייה |  |
| אתרים מהתקופה הפלאוליתית התיכונה | האתר המוסטרי בשפך נחל מחניים • הר כרכום • מערת הגדי • מערת היונים • מערת זוטייה • מערת כבארה • מערת מיסליה • מערת מנות • מערת עמוד • מערת רקפת • מערת שוקבא • מערת תנור • נשר רמלה |  |
| אתרים מהתקופה הפלאוליתית העליונה | אוהלו II • הר כרכום • מערת היונים • מערת הנחל • מערת כבארה • מערת מנות • מערת ספונים • מערת קפזה • מערת רקפת • נחל אורן • נחל עין גב I • ערק אל-אחמר • תל רקית |  |
| אתרים מהתקופה האפיפלאוליתית | מדרגות הירדן • מערת היונים • מערת הנחל • מערת חילזון תחתית • מערת כבארה • מערת ספונים • מערת רקפת • מערת שוקבא • נווה דוד • נחל אורן • חתולה • נחל עין גב II • עין גב I • עינן • תל יריחו • תל רקית |  |
פרנסיס טרוויל-פיטר במערת זוטייה
הגולגולת ממערת זוטייה הנקראת האדם הגלילי - הגולגולת הקדומה בארץ ישראל' מוזיאון ישראל
מתקפת אגם נארוץ'

מתקפת אגם נארוץ' נערכה בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה בין צבאות האימפריה הרוסית והאימפריה הגרמנית. המתקפה הסתיימה בתבוסת הצבא הרוסי.
רקע היסטורי

בשנת 1916 כשקרב ורדן היה בעיצומו פנה מפקד הצבא הצרפתי גנרל ז'וזף ז'ופר לצאר ניקולאי השני שהיה המפקד העליון של הצבא הרוסי וביקש ממנו להתחיל במתקפות כדי להוריד את הלחץ הגרמני בוורדן.
הצאר בחר להתחיל במתקפה באזור אגם נארוץ' כי שם עמדו 350,000 חיילים רוסים עם עדיפות מוחלטת בארטילריה מול 75,000 גרמנים.
הכוח העיקרי של הרוסים היה מרוכז בארמייה ה-2 שהמטה שלה היה בבודסלב.
אגם נארוץ' נמצא בצפון-מערב בלארוס והוא הגדול ביותר במדינה זו. עד 1939 הוא היה האגם הגדול ביותר בפולין.