אוניות המערכה מסדרת איווה
מפרט האוניות > שריון

כמו כל אוניות המערכה, אוניות האיווה נשאו מיגון שריון כבד מפני ירי פגזים ופצצות עם הגנה תת-מימית משמעותית מפני טורפדו. תוכנית השריון של "הכל או כלום" של איווה עוצבה ברובה על פי הדגם של סדרת דקוטה הדרומית הקודמת, ותוכננה לתת אזור של חסינות מפני אש מתותחי 16 אינץ'/45 קליבר בין 18,000 ל-30,000 יארד (16,000 ו-27,000 מ') משם. מערכת ההגנה הורכבה משריון קרופ (KC) מוקשה כלפי חוץ מדרגה A ושריון הומוגני מסוג קרופ בדרגה B; יתר על כן, פלדה לטיפול מיוחד (STS), פלדה מבנית בעלת מתיחה גבוהה עם תכונות שריון הדומות לדרגה B, שימשה רבות בציפוי גוף כדי להגביר את ההגנה.
המצודה המורכבת ממחסני התחמושת ומחדרי המכונות הייתה מוגנת על ידי ציפוי גוף חיצוני STS בעובי 1.5 אינץ' (38 מ"מ) וחגורת שריון מסוג Class A בעובי 12.1 אינץ' (307 מ"מ) המותקנת על לוח משענת STS בעובי 0.875 אינץ' (22.2 מ"מ); חגורת השריון משופעת ב-19 מעלות, שוות ערך ל-17.3 אינץ' (439 מ"מ) של שריון Class B אנכי ב-19,000 יארד. חגורת השריון נמשכה עד לתחתית המשולשת, כאשר החלק התחתון Class B מתחדד ל-1.62 אינץ' (41 מ"מ). הקצוות של המצודה המשוריינת סגורים על ידי מחיצות רוחביות Class A אנכיות בגודל 11.3 אינץ' (287 מ"מ) עבור איווה וניו ג'רזי. שריון המחיצה הרוחבי על מיזורי ווויסקונסין הוגדל ל-14.5 אינץ' (368 מ"מ); השריון הנוסף הזה סיפק הגנה מפני גריפה של אש ישירות קדימה, מה שנחשב סביר יותר בהתחשב במהירות הגבוהה של האיווה. שריון הסיפון מורכב מסיפון מזג אוויר STS בעובי 1.5 אינץ' (38 מ"מ), סיפון שריון ראשי בדרגה B ו-STS משולב בעובי 6 אינץ' (152 מ"מ) וסיפון רסיסים STS בעובי 0.63 אינץ' (16 מ"מ). מעל המחסנים, סיפון הפיצול מוחלף בסיפון STS שלישי בעובי 1 אינץ' (25 מ"מ) המפריד בין מחסני התחמושת לסיפון המשוריין הראשי. חדרי מחסני המטענים ההודפים מופרדים מפלטפורמות הצריח על ידי זוג מחיצות STS טבעות בעובי 1.5 אינץ' מתחת למכסים להגנה מפני הרשף. התקנת שריון על אוניות הסדרה גם שונה מאלה של אוניות מערכה קודמות בכך שהשריון הותקן בזמן שהאוניות עדיין היו "בבנייה" ולא לאחר השקת האוניות.
לאוניות הסדרה היו צריחי סוללה ראשיים מוגנים בכבדות, עם מגני חזית מסוג B ו-STS בעובי 19.5 אינץ' (495 מ"מ), דפנות מסוג A בעובי 9.5 אינץ' (241 מ"מ) בצדדים, דפנות מסוג A בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) מאחור וגג Class B בעובי 7.25 אינץ' (184 מ"מ). שריון הברבטות של הצריח הוא Class A עם גובה של 17.3 אינץ' (439 מ"מ) ו-11.6 אינץ' (295 מ"מ) הפונה לקו האמצע, המשתרע עד לסיפון השריון הראשי. שריון מגדל הניווט הוא Class B בעובי 17.3 אינץ' (439 מ"מ) מכל הצדדים ו-7.25 אינץ' (184 מ"מ) על הגג. צריחי הסוללה המשנית ומרחבי הטיפול היו מוגנים על ידי שריון בעוביי 2.5 אינץ' (64 מ"מ) של STS. צירי ההנעה ותא ההיגוי מאחורי המצודה היו בעלי הגנה ניכרת, עם 13.5 אינץ' (343 מ"מ) רצועת צד מסוג A וגג 5.6-6.2 אינץ' (142–157 מ"מ).
אזור החסינות של השריון התכווץ במידה ניכרת כנגד תותחים המקבילים לתותחי 16 אינץ'/50 קליבר משלהם חמושים בפגז חודר השריון Mk 8 בשל מהירות הלוע המוגברת של הנשק וחדירת פגז משופרת; הגדלת השריון הייתה מגבירה משקל ומפחיתה את המהירות, פשרה שהמועצה הכללית לא הייתה מוכנה לעשות.
הגנת הטורפדו של האיווה התבססה על העיצוב של סדרת דקוטה הדרומית, עם שינויים כדי לטפל בחסרונות שהתגלו במהלך בדיקות קייסון. המערכת היא "בליטה" פנימית המורכבת מארבעה מחיצות טורפדו אורכיות מאחורי ציפוי גוף החוץ החיצוני עם עומק מערכת של 17.9 רגל (5.46 מ') לקליטת האנרגיה של ראש נפץ טורפדו. הארכת חגורת השריון לתחתית המשולשת, שם היא מתחדדת לעובי של 1.62 אינץ' (41 מ"מ), משמשת כאחת ממחיצות הטורפדו וקיוו כי תוסיף להגנה; הקצה התחתון של החגורה היה מרותך למבנה התחתון המשולש והמפרק חוזק ברצועות תחתונו עקב מפרק קל שגרם לחוסר המשכיות מבנית. מחיצות הטורפדו תוכננו להתעוות בצורה אלסטית כדי לספוג אנרגיה ושני התאים החיצוניים הועמסו בנוזל על מנת לשבש את בועת הגז ולהאט את הרסיסים. גוף האונייה החיצוני נועד לפוצץ טורפדו, כאשר שני תאי הנוזל החיצוניים סופגים את הזעזוע ומאטים כל רסיסים או פסולת בעוד שהחגורה המשוריינת התחתונה והתא הריק שמאחוריה סופגים את כל האנרגיה שנותרה. עם זאת, הצי גילה בניסויי קייסון בשנת 1939 שהתכנון הראשוני של מערכת ההגנה על הטורפדו היה למעשה פחות יעיל מהתכנון הקודם ששימש בסדרת קרוליינה הצפונית נובעת מהקשיחות של חגורת השריון התחתונה שגורמת לפיצוץ להזיז משמעותית את מחיצת האחיזה הסופית פנימה למרות שנותרה אטומה למים. כדי למתן את ההשפעות, חוזק הסיפון השלישי והמבנה התחתון המשולש מאחורי חגורת השריון התחתונה ומיקום הסוגריים שונה. המערכת של איווה שופרה גם בהשוואה לסדרת דקוטה הדרומית באמצעות מרווח קרוב יותר של המחיצות הרוחביות, עובי גדול יותר של החגורה התחתונה במפרק התחתון המשולש, והגדלת הנפח הכולל של ה"בליטה". המערכת שונתה עוד יותר עבור שתי האוניות האחרונות של הסדרה, אילינוי וקנטקי, על ידי ביטול מפרקים לאורך מחיצות מסוימות; על פי הערכות, זה שיפר את חוזק המערכת בכ-20%.
בהתבסס על שיעורים יקרים בזירת האוקיינוס השקט, הועלו חששות לגבי יכולת השריון באוניות המערכה הללו לעמוד בהפצצות אוויריות, במיוחד הפצצות בגובה באמצעות פצצות חודרות שריון. התפתחויות כמו כוונת הפצצה של נורדן הניעו עוד יותר את החששות הללו. בעוד התכנון של האיווה היה רחוק מכדי לטפל בסוגיה זו בצורה מספקת, הניסיון בזירת האוקיינוס השקט הוכיח בסופו של דבר שהפצצה לא מונחית בגובה רב אינה יעילה כנגד ספינות מלחמה מתמרנות.