stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רכבות במצרים
תאונות רכבת

היעדר השקעה ברכבת החל מסוף שנות ה-70 הוביל בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 למצב תחזוקתי גרוע של תשתית המסילה והציוד הנייד, וחלה התדרדרות בבטיחות הנסיעה ומספר תאונות הרכבת הקטלניות עלה באופן חד. כמעט מדי שנה מתרחשות במצרים תאונות רכבת הגובות עשרות קורבנות, להלן כמה מן הבולטות שבהן:
פברואר 1992 - התנגשות רכבות סמוך לתחנת באדראשין, כ-15 ק"מ מדרום לתחנת גיזה, הותירה 43 הרוגים.
דצמבר 1993 - תריסר הרוגים וכ-60 פצועים בהתנגשות רכבות כ-90 ק"מ צפונית לקהיר.
1995 - שלוש תאונות גדולות: התנגשות בעואסנה על קו קהיר-אלכסנדריה באפריל הותירה 49 הרוגים, התנגשות בין רכבת לאוטובוס במאי הותירה תשעה הרוגים ובתאונה בבני סואף בדצמבר נהרגו 75 נוסעים.
פברואר 1997 - 11 הרוגים בתאונה צפונית לאסואן.
אוקטובר 1998 - יותר מ-50 איש נהרגו כאשר רכבת ירדה מן הפסים בכאפר אל-דואר, 20 ק"מ מאלכסנדריה.
אפריל 1999 - עשרה הרוגים וכ-90 פצועים בהתנגשות רכבות בצפון מצרים.
סוף שנת 2000 - תשעה הרוגים בתאונה בין רכבת למיניבוס.
20 בפברואר 2002: "אסון אל-עיאט" - כתוצאה משרפה שפרצה מתנור נפט בקו שבין קהיר ללוקסור על רכבת שהכילה, על פי הערכות, כ-3,000 נוסעים. בעת פריצת השרפה נסעה הרכבת במהירות של כ-100 קמ"ש ומכיוון שהקרון החמישי, בו פרצה האש, היה חסר חלונות, ליבתה הרוח את השרפה וזו התפשטה במהירות לאורך הרכבת. על פי הנתון הרשמי, נהרגו 383 איש בשרפה זו. עיתונאים שביקרו במקום האסון העריכו כי מספר הקורבנות עלה על אלף.
21 באוגוסט 2006: שתי רכבות התנגשו סמוך לעליוב, כ-15 ק"מ מצפון לקהיר. 57 נוסעים נהרגו, 128 נפצעו.
4 בספטמבר 2006: התנגשות בין רכבת נוסעים לרכבת משא מצפון לקהיר. חמישה נוסעים נהרגו ו-30 נפצעו.
16 ביולי 2008: התנגשות בין אוטובוס וכמה כלי רכב פרטיים לבין רכבת נוסעים סמוך לעיירה מרסא מטרוח בצפון-מערב מצרים. לפחות 40 איש נהרגו ו-60 נפצעו. ההתנגשות אירעה עקב תאונת שרשרת שבה איבד נהג משאית את השליטה על רכבו והתנגש בכלי הרכב שהמתינו למעבר הרכבת לפני מחסום המסילה. המשאית הדפה את כלי הרכב אל עבר המסילה וגרמה להתנגשותן ברכבת.
25 באוקטובר 2009: התנגשות בין שתי רכבות נוסעים באל-אייאט שבגיזה, כ-50 ק"מ דרומית לקהיר - לפחות 18 נוסעים נהרגו וכ-50 נפצעו.
17 בנובמבר 2012: התנגשות בין רכבת לאוטובוס ילדים, סמוך לעיר מנפלוט שבמחוז אסיוט בדרום מצרים. 51 ילדים נהרגו ו-17 נפצעו.
15 בינואר 2013: רכבת שהובילה חיילים ירדה מהמסילה סמוך לתחנת באדראשין בגיזה - 19 נוסעים נהרגו ויותר מ-120 נפצעו (אותו קטע המסילה בו אירעה תאונה חזיתית ב-1992).
11 באוגוסט 2017: לפחות 49 הרוגים ולמעלה מ-120 פצועים בהתנגשות בין רכבות סמוך לאלכסנדריה.
27 בפברואר 2019: רכבת פגעה במהירות גבוהה במחסום בתוך תחנת רעמסס, תחנת הרכבת הראשית של קהיר. כתוצאה מההתנגשות אירע פיצוץ של מכל דלק שהיה ברכבת שגרם לשרפה. באירוע נהרגו 25 איש וכ-50 נפצעו. חקירה העלתה, כי ריב בין נהגי קטרים גרם לאחד מהם לעזוב מבלי שהפעיל את בלמי הרכבת בה נהג. בעקבות האסון, התפטר מתפקידו שר התחבורה המצרי, ד"ר הישאם ערפאת.
26 במרץ 2021: לפחות 32 הרוגים וכ-90 פצועים בתאונה בין שתי רכבות מצפון לעיר סוהאג. רשות הרכבות המצרית מסרה כי התאונה נגרמה כאשר נעצרה הרכבת הראשונה, לאחר שמסיבה לא ידועה הופעלו בה בלמי החירום, אז התנגשה בה מאחור הרכבת השנייה.
תחנות רכבת ראשיות

רוב רכבות הנוסעים במצרים, בקווים הבין-עירוניים, יוצאות משתי תחנות גדולות: תחנת רעמסס בקהיר ותחנת אל-מיסר באלכסנדריה. תחנות רכבת גדולות נוספות נמצאות בערים אסואן, לוקסור, אל-מיניא (المنيا), גיזה, סואץ, אסמאעיליה, מנסורה, דמיאט, פורט סעיד ומרסא מטרוח.
ראו גם

מסילת הרכבת קהיר-קייפטאון
לקריאה נוספת

Goldfinch, Gary. Steel in the sand: the history of Egypt and its railways. Finial Pub., 2003. ISBN 1900467151
Hughes, Hugh. Middle East railways. Continental Railway Circle, 1981. ISBN 0950346977
שעון בן 12 שעות

שעון אנלוגי בן 12 שעות
שעון בן 12 שעות הוא מוסכמת זמן שבה 24 שעות היממה נחלקות לשתי יחידות זמן:
AM (קיצור של הביטוי הלטיני Ante meridiem – "לפני חצות היום"), במילים אחרות, לפני 12 בצהריים (התחלת יחידת זמן זו היא בחצות הלילה).
PM (‏Post meridiem – לאחר חצות היום), במילים אחרות, אחרי 12 בצהריים.
כל יחידה מורכבת מ־12 שעות שמספרם הוא 12 (המשמש גם כ־0), 1, 2, 3, 4, 5, 6 ,7 ,8, 9, 10, ו־11. מחזור השעון בן 24 השעות, מתחיל ב־12 בלילה (לפעמים נכתב כ־12 a.m), ממשיך ל־12 בצהרים (לפעמים נכתב כ־12 p.m), ומסתיים עד 12 בלילה בסוף היום.
שעון 12 השעות פותח מאמצע האלף השני לפנה"ס, עד המאה ה־16 לספירה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תודעה מעמדית

משמעותה המילולית של תודעה מעמדית, היא המודעות לסטטוס המעמדי או הכלכלי של הפרט בחברה.
מנקודת המבט המרקסיסטית היא מתייחסת למודעות, או חוסר מודעות עצמית, של הפרט - למעמד המסוים אליו הוא משתייך, כמו גם לרצון לפעול למען האינטרסים של בני המעמד שלו והמודעות להיסטוריה המעמדית שלהם. מרקס מסביר את קבלת התודעה המעמדית כמעבר ממעמד סטאטי בפני עצמו, למעמד הפועל למען עצמו. משמעות ההבדל: קבוצת אנשים אשר להם דעה משותפת ביחס להפקת מוצריהם, לעומת יצירת רובד חברתי אשר ידאג לרכישת אינטרסיו ומוצריו בעצמו.
לרוב, לבני המעמדות הנמוכים יש מודעות חברתית גדולה יותר מאשר לבני המעמדות הגבוהים יותר. אולם, דבר זה אינו מחייב את החברות אשר בהן ההיררכיה החברתית היא נוקשה ומסורתית. לעיתים, בחברות או מדינות רב-גזעיות כגון ארצות הברית, עניין המעמדות והתודעה מתערבבים יחדיו עם עניין הגזע, כיוון שאנשים בעלי צבע עור מסוים ישתייכו פעמים רבות למעמדות העניים יותר.
הגדרה מרקסיסטית לעומת הגדרה סוציולוגית בסיסית

הגדרת המעמד החברתי של פלוני יכולה להיעשות על פי מודעותו לכך, וכן על פי גישות חברתיות או היסטוריות שונות. בשעה שסוציולוגים לא מרקסיסטים יגדירו את המעמד לפי ההכנסות, המקצוע, מיקום גאוגרפי וכו', סוציולוגים מרקסיסטים יגדירו את המעמד ביחס שיש לפרט - כלפי אמצעי הייצור.
התפתחות חברת המעמדות

בראשית המאה ה-19, ההתוויות החברתיות מעמד הביניים ומעמד העובדים, די רווחו בשפה. האריסטוקרטיה המסורתית, ביחד עם בני המעמדות העליונים, השתלבו יחדיו במסגרת המעמד העליון. התודעה המעמדית שלהם התעצבה לרוב במערכות חינוך משלהם וכן באוניברסיטאות משלהם. כתוצאה מכך, ההתחזקות וההתגבשות של המודעות הביאה את בני אותו מעמד ליתר יכולת להשתלט על המערכות הפוליטיות ולקפח בכך את המעמדות האחרים - הבינוני והנמוך.
ראו גם

תודעה כוזבת
שתיקת הארכיון

| --- | --- |

כרזת הסרט "שתיקת הארכיון"
 בימוי:  יעל חרסונסקי
 הופק בידי:  נעמי שחורי, איתי קן-תור, בלפילמס
 תסריט:  יעל חרסונסקי
 עריכה:  ז'ואל אלקסיס
 מוזיקה:  ישי אדר
 צילום:  איתי נאמן
 מדינה:  ישראל, גרמניה 
 חברת הפקה:  אוסצילוסקופ לייברטוריס 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2010 
 משך הקרנה:  89 דקות
 שפת הסרט:  עברית, גרמנית
 סוגה:  סרט תיעודי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   afilmunfinished
 פרסים:  Sundance World Cinema Documentary Editing Award 
 דף הסרט ב־IMDb
 
שתיקת הארכיון הוא סרט תיעודי של הבמאית יעל חרסונסקי משנת 2010, שבוחן מחדש את יצירתו של סרט תעמולה נאצי לא מוגמר, שצולם בגטו ורשה כחודשיים לפני חיסול הגטו. הסרט מביא ראיונות עם ניצולי הגטו וכן קטעי עדויות של וילי ויסט, אחד מצלמי הסרט Das Ghetto.
הסרט יצא בארצות הברית ב-18 באוגוסט 2010, ושודר בערוץ יס דוקו בינואר 2011. הסרט הופק בתמיכת יס דוקו, SWR, Arte, MDR, ובסיוע הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה ופרויקט קולנוע יד ושם.
הסרט

"שתיקת הארכיון" עוסק בסרט תעמולה נאצי שצולם בגטו ורשה, במאי 1942, זמן קצר לפני שליחת רוב תושבי הגטו להשמדה בטרבלינקה. סרטים דוקומנטריים רבים השתמשו בקטעים קצרים מהסרט (לרוב באותם קטעים) ובעקבות השימוש בקטעים אלה, דימויים רבים הפכו בתודעה הציבורית למייצגים את החיים בגטו, וזאת מבלי להבין שמדובר בסרט תעמולה.
זהותם של יוצרי הסרט לא נודעה, כמו גם הסיבה להפסקת הפקתו בטרם הושלמה עבודת עריכתו.
הסרט התיעודי מתאר את הפקת הסרט, ומאמת את המציאות המתוארת בו עם עדויותיהם של ניצולים שהיו עדים לצילומים ברחובות הגטו, עם קטעי יומני תושבי הגטו היהודים, וכן עם עדות של אחד מהצלמים הנאצים.
פסקול הסרט הולחן על ידי ישי אדר.
הסרט היה מועמד לפרס אמי.
פרסים

הסרט זכה בפרסים רבים, בהם:
פרס הסרט התיעודי הבינלאומי הטוב ביותר - פסטיבל הוט דוקס.
פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר - פסטיבל הקולנוע ירושלים.
פרס הפורום לשימור האודיו ויזואלי - פסטיבל הקולנוע ירושלים.
פרס העריכה הטובה ביותר - פסטיבל סאנדנס.
פרס איגוד התסריטאים האמריקאי עבור התסריט הטוב ביותר - פסטיבל Silverdocs‏ (אנ').
פרס הסרט הישראלי הטוב ביותר - הפסטיבל היהודי בברלין.
פרסי הסרט הטוב ביותר, הבימוי, ההפקה, הצילום, העריכה, התחקיר ועיצוב הפסקול הטובים ביותר - תחרות פרסי הקולנוע התיעודי הישראלי.
הערות שוליים

↑  נירית אנדרמן, הסרט התיעודי "שתיקת הארכיון" מועמד לפרס האמי, באתר הארץ, 13 ביולי 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007746785205171
תחנת הרכבת כפר סבא צפון

תחנת הרכבת כפר סבא צפון היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל שתוכננה לשרת את העיר כפר סבא, התחנה הייתה חלק מפרויקט המסילה המזרחית אך בוטלה[דרוש מקור].
התחנה הייתה אמורה לקום באזור התעשייה החדש בצפון מזרח כפר סבא (הידוע בשם הזמני "כפר סבא 50"), סמוך לחיבור בין כבישים 5503 ו-כביש 5504 על תוואי המסילה המזרחית במקביל לכביש 6. במקום היה מתוכנן לקום גם מסוף אוטובוסים ותחנת הקצה של "הקו הוורוד" (קו מערכת אוטובוסים מהירה (BRT) שמתוכנן כחלק מהמערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב) שבוטל בשנת 2014.
ב-13 בפברואר 2021 פורסם כי יתבצעו הכנות תשתיות להקמת התחנה אך היא לא תיבנה משיקולים תקציביים[דרוש מקור].
הערות שוליים

↑   דניאל שמיל, משרד התחבורה מאשים: ראש עיריית רעננה בלם את פרויקט הסעת ההמונים בשרון; כ"ץ: "סיכמנו עם ראש עיריית רעננה הקודם שנקדם את כביש 531 תמורת קידום הקו הוורוד. ראש העיר החדש מסרב לעשות את חלקו", באתר TheMarker‏, 8 בדצמבר 2014
שתיקה כהודאה

שתיקה כהודאה הוא כלל משפטי החל בדיון אזרחי לפיה כל טענה עובדתית שנטענה בכתב התביעה ולא הוכחשה, רואים אותה כאילו הנתבע הודה בה, והתובע אינו חייב להוכיח אותה. הרציונל שעומד מאחורי הכלל מתבטא גם במתן פסק דין לטובת התובע בהיעדר הגנה או באי התייצבות הנתבע לדיון, בנסיבות מסוימות. הסנקציה העיקרית על הכחשת עובדות שראוי היה להודות בהן היא חיוב בהוצאות שנדרשו לשם הוכחת העובדות.
במשפט פלילי, יכולה הימנעות נאשם מלהעיד במשפטו או להשיב לאשמה לשמש כתוספת ראייתית לצורך הרשעה על סמך עדות יחידה, אולם לא רואים את שתיקתו כהודאה.
תקנה 83 לתקנות סדר הדין האזרחי קובעת:
כל טענת עובדה שלא הוכחשה בכתב הגנה או בכתב תשובה שכנגד במפורש או מכללא, או שלא נאמר עליה כי אין מודים בה, רואים אותה כטענה שמודים בה, זולת אם היא נטענת נגד פסול-דין, אך בית המשפט רשאי, לפי שיקול דעתו, לדרוש שעובדות כאמור יוכחו שלא על דרך ההודיה [צ"ל הודאה] האמורה.
מקור הביטוי

המקור לביטוי "שתיקה כהודאה" הוא בתלמוד בבלי (יבמות פז) "שתיקה כהודאה דמיא".
במשפט העברי

בתלמוד ובספרות הראשונים והאחרונים נידונו מקרים שונים ביחס לכלל זה: האם מי שחוטף מחברו חפץ שיש ויכוח על בעלותו והשני שותק נחשב כמודה לו. האם בדבר שיש בו עדות מוכחשת ושתק יוכל לומר ששתק כיון שסמך על העדים. בדיני ערבות דנו האם מי שהיה רגיל להיות ערב בעסקים שונים שבין שני צדדים ובאחד העסקים שתק נחשב כמתחייב, ועוד מקרים רבים.
חריגים לכלל

ישנם מספר חריגים לכלל של שתיקה כהודאה, כגון טענה כנגד קטין או פסול דין אחר, אשר טעונה הוכחה גם בהיעדר הכחשה מצידו. כמו כן, ככלל, שיעור הנזק הנתבע נחשב לשנוי במחלוקת, אלא אם הנתבע הודה בו במפורש. הכלל אינו מפקיע את שיקול דעתו של בית המשפט, אשר רשאי לדרוש מן התובע הוכחה של העובדות.
הערות שוליים

↑  שתיקה כהודאה
↑  יבמות פז ב – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  ראו תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף ו', עמוד א'.
↑  ראו ים של שלמה יבמות פרק י סימן ד ואחרים.
↑  ראו בשו"ת בעי חיי לרבי חיים בנבנישתי חלק א סימן קסא.
ערך זה הוא קצרמרבנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
שמן נים

עץ אזדרכת הודית ממנו מופק שמן נים.
שמן נים (נכתב גם שמן הנים) הוא שם כולל לשמנים שונים שמופקים מחלקיו השונים של עץ הנים (אזדרכת הודית, Azadirachta indica). ככלל השמנים מופקים מעלי העץ, פירותיו וזרעיו.
לשמן נים טהור גוון חום-ירוק כהה, ריח חזק מאוד, וטעם מר מאוד. השמן עשיר במגוון חומרים כימיים, חלקם רעילים במינון גבוה (ראו להלן).
ברפואה האלטרנטיבית בכלל וברפואה ההודית בפרט נהוג לצרוך את השמן במריחה על העור (לעיתים בשילוב עם שמנים נוספים בשל ריחו החזק) לטיפול במגוון בעיות עור וכן בקדחת, צרעת, מלריה ועוד.
שמן נים יכול להכיל סטרואידים ומליאון של טריטרפנאודים (ביניהם אזדרכטין) אשר נותנים לו את טעמו המר מאוד.
שימוש

השימוש הפסאודו רפואי בשמן בעיקרו טופיקאלי (כלומר, כרוך במריחת השמן או שמפואים, סבונים ומשחות ממנו על העור). בשמן עצמו משתמשים לרוב בעד 5 מ"ל (לערך חצי כפית) עד פעמיים-שלוש ביום על העור; שימוש תכוף מדי או בכמות גבוהה מדי יכול לגרום לתופעות לוואי ושימוש בבליעה אינו מומלץ. בשל ריחו החזק של השמן, הוא משמש בכמויות קטנות לתיבול מאכלים (תיבול ארומטי).
שמן נים משמש גם כחומר הדברה טבעי להדברת מזיקים (בפרט חרקים).
רעילות ותופעות לוואי

תופעות לוואי של צריכת השמן בכמויות גדולות מדי הן הקאות, התכווצויות שרירים ואנצפלופטיה טוקסית. שימוש בשמן עשוי לפגוע בכבד בילדים.
השמן אסור לשימוש לנשים בהיריון.
ככלל יש להשתמש בשמן שימוש טופיקאלי או רוקחי בלבד, לטיפול בבעיות עור ושיער במינון מתון.
ביאורים

↑  המונח "שמן הנים" עם ה' הידיעה הוא מונח שיווקי הנפוץ בקרב חלק מהמשווקים בישראל אך שונה מן השם האנגלי Neem oil אף שמדובר באותו מוצר בדיוק.
הערות שוליים

↑  Ajay Mishra, Nikhil Dave, "Neem oil poisoning: Case report of an adult with toxic encephalopathy" Indian J Crit Care Med. 2013 Sep-Oct; 17(5): 321–322.
↑  Sudaravalli N, Bhastkar Raju B, Krishnamoorthy KA, 1952 "Neem Oil Poisoning", Indian J Pediat 49:375–359
↑  Neem Oil Monograph". Drugs.com. Retrieved 26 January 2016.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4283666-9 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
שרה הקדושה

צֶלֶם שרה הקדושה של הצוענים
הטבילה הטקסית בחוף המריות הקדושות, 24 במאי 2000
כנסיית המריות-הקדושות-של-הים בציורו של ואן גוך, 1888
שרה הקדושה (ברומאני: Sara e Kali, שרה קאלי; בצרפתית: Sara la noire, שרה השחורה; בספרדית: Sara de Marsella, שרה ממארסיי) היא הקדושה הפטרונית של הצוענים, אך איננה מוכרזת כקדושה בכנסייה הנוצרית. מרכז פולחנהּ נמצא בעיירה סנט-מארי-דה-לה-מר שבשפך נהר רון בדרום צרפת, שם אצורים שרידיה ושם מתקיימות חגיגות העלייה לרגל לכבודהּ.
מסורות

על פי המסורת המקובלת על בני רומה, שרה קדושתם הייתה שפחתה של אחת משלוש המריות (אנ'), שעימן הגיעה לחוף הקאמארג בדרום צרפת לאחר שנמלטו מרדיפות הנוצרים הראשונים בארץ ישראל. שלוש המריות, שלהן סוגדים במקום נחיתתן, הן מרים אימו של יעקב בן חלפי (אנ') (צר'), מרים אשת קלופאס (אנ') ומרים-שלומית, מי שנכחו בצליבת ישו והיו העֵדוֹת הראשונות לקברו הריק. העצמות המיוחסות לשלוש המריות נתגלו ב-1488 על ידי שלוחיו של המלך רנה מאנז'ו ונאצרו בכנסייה המקומית. זכרן נחגג שם ביום 25 במאי וביום ראשון הרביעי של חודש אוקטובר. מסורת צירופה של שרה, פטרונית הצוענים, לפולחני שלוש המריות היא מאוחרת.
זהותה של שרה, הקדושה לבני רומה, איננה מוגדרת בבירור ואין הסכמה לגבי מוצאהּ. המקור שבכתובים לאגדת שלוש המריות הוא "מקראת הזהב" מן המאה ה-13, אך אין בכתוב אזכור לשרה בהקשרן. שרה שפחת המריות נזכרת לראשונה במאה ה-16 בחיבור בשם "אגדת המריות הקדושות", שבו היא מתוארת כ"צַדֶּּקֶת שסייעה לאנשים על ידי קיבוץ נדבות". משערים שלאור התיאור הזה אומצה על ידי בני רומה כקדושה שלהם. היא מכונה גם "שרה המצרייה" בשל האמונה הקובעת את מקום הולדתה במצרים העליונה, בברניקי טרוגלודיטיקה שלחוף הים האדום. קביעה זו קשורה ככל הנראה למסורת המייחסת את מוצא הצוענים לארץ מצרים.
אף ששרה קדושת הצוענים לא זכתה להכרה רשמית של הכנסייה, הצֶלֶם שלה מוצב בקריפטה של כנסיית המריות-הקדושות-של-הים שבקאמארג, כמו גם תיבת שרידיה. ימי חגהּ אצל מאמיניה הם ה-24 וה-25 במאי וכן ימי הראשון הסמוכים ל-22 באוקטובר בצמידות לחגיהן של המריות-של-הים. במועדים אלה מתקיימות העליות לרגל של הצוענים למקום, וצלמהּ של קדושתם נישא ברוב טקס אל הים.
על פי ההערכה המקובלת, פולחן שרה הקדושה של הצוענים מקורו בכת מאמיניה של האלה ההינדואית קאלי. משמעות השם קאלי היא "שחור".
צלמהּ השחור קשור אולי גם לפולחני המדונה השחורה (אנ') בנצרות האירופית.
בתרבות הפופולרית

שרה הקדושה זוהתה כבתם של מריה מגדלנה ושל ישו בחיבור גדוש הבדיונות ומעורר המחלוקת דם קדוש, גביע קדוש. דן בראון בצופן דה וינצ'י אימץ את הסיפור לפיו מריה מגדלנה ילדה בת בשם שרה. שרה הקדושה מוזכרת ברומן של פאולו קואליו "המכשפה מפורטובלו".
הערות שוליים

↑  העיירה Saintes-Maries-de-la-Mer ("המריות-הקדושות-של-הים") נחשבת כבירת הקאמארג, ומכונה בקיצור – סאנט (Saintes)
↑  מרים המגדלית אינה נמנית עם המריות הללו, שכן המסורת קובעת את מקום קבורתה בחלק אחר של חבל פרובאנס
↑  בחבורה, שסירתה הפלאית נסחפה בים ונחתה בדרום צרפת, נכללו, לפי גירסות שונות, מרים המגדלית, אלעזר ואחיותיו, מרים מבית עניה ומרתא, ואף יוסף הרמתי, והם נחשבים למי שהביאו את בשורת הנצרות לצרפת
1 2  כנסיית "גבירתנו של הים", ובשמה המלא: Église Notre-Dame-de-la-Mer des Saintes-Maries-de-la-Mer
↑  החיבור תורגם ב-1521 מכתב יד בלטינית בידי Vincent Philippon
↑  השמות Gypsy,‏ Gitanos ודומיהם מקורם בשם 'אגיפטוס' שניתן למצרים ביוונית ובלטינית ואילך בלשונות אירופה; בדומה לכך גם השם צוענים, שניתן לבני רומה בעברית, מרמז לעיר צֹעַן במצרים הקדומה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13333899j (data)  ISNI: 0000 0004 5074 5596  SUDOC: 035748702  VIAF: 316438447   WorldCat (עם VIAF): 316438447
שמן סובין אורז

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  שמן בישול 
 מרכיבים עיקריים:  rice bran 
 
בקבוק מלא בשמן סובין אורז
שמן סובין אורז (המכונה גם "שמן אורז") הוא סוג של שמן המופק מקליפת הסובין והנבט של האורז.
מרכיבים ותכונות

שמן סובין האורז מכיל נוגד חימצון ייחודי בשם גמא אוריזנול (Gamma- Oryzanol) וכן נוגדי חמצון נוספים מסוג טוקופרולים וטוקוטריאנולים, שהם מרכיבים של ויטמין E . שמן סובין אורז מכיל פיטוסטרולים מן הצומח.
השמן מכיל כ-45% חומצות שומן חד בלתי רווי (MUFA), כ-35% חומצות שומן רב בלתי רוויות (PUFA), כ-20% חומצות שומן רוויות מן הצומח.
לשמן סובין האורז נקודת העשן בטמפרטורה של עד כ־250 מעלות צלזיוס, נקודה הנחשבת לגבוהה במיוחד המאפשרת שימושים בהם נדרשת עמידות בחום גבוה בבישול, טיגון עמוק והקפצה. לשמן סובין אורז טעם עדין ונייטרלי. שמן סובין אורז סמיך יחסית לשמנים אחרים ולכן פחות נספג במוצרי המזון.
שמן סובין האורז מכיל גמא אוריזנול שנמצא יעיל כנוגד חמצון יציב ועמיד שלא מאבד מתכונותיו האנטי אוקסידנטיות גם לאחר שהשמן חומם במחבת ובמיקרוגל לטמפרטורה של 180 מעלות צלזיוס במשך 8 שעות.
| חומצות שומן | אחוז   |
| --- | --- |
C14:0 חומצה מיריסטית: 0.6%  
C16:0 חומצה פלימטית: 21.5%  
C18:0 חומצה סטארית: 2.9%  
C18:1 חומצה אולאית: 38.4%  
C18:2חומצה לינולאית: 34.4%  
C18:3 חומצה אלפא לינולית (ALA): 2.2%
שמן סובין אורז בעולם

בשמן סובין אורז נעשה שימוש במשך שנים רבות במדינות המגדלות אורז, והוא מוערך במיוחד ביפן עקב תכונותיו הבריאותיות. כמו כן השמן נפוץ במדינות במזרח כגון הודו, סין ותאילנד ובולטת נוכחותו כשמן מוביל ופופולרי בניו זילנד. כיום מיוצר שמן סובין אורז גם בקליפורניה. שמן זה מיוצר מאורז אמריקאי והוא פופולרי במיוחד במערב ארצות הברית.
שמן סובין האורז בבריאות ובתזונה

כולסטרול וכלי הדם- מחקרים הראו כי שמן סובין האורז ונוגדי החימצון המצויים בו, ובפרט הגמא אוריזנול, נמצאו כתורמים לבריאות הלב וכלי הדם, בכך שמורדים את רמות הכולסטרול והטריגליצרידים בדם. מחקרים מוכיחים כי הללו מסייעים בהורדת הכולסטרול הרע, כמו כן נמצא הגמא אוריזנול מוריד את רמות הטריגליצרידים בדם (שומנים). עוד נמצא כי שמן סובין אורז מפחית את נטיית הטסיות בדם להידבק וליצור דם סמיך אשר עלול להצר את העורקים וכך מקטין את הסיכוי למחלת טרשת עורקים (אטרוסקלרוסיס). שילוב של שמן סובין אורז עם שמן שומשום הניב ירידה משמעותית בלחץ דם גבוה, דומה מאוד לתוצאות המושגות על ידי תרופות כימיות. כמו כן התברר במספר מחקרים כי גמא אוריזנול המצוי בשמן סובין אורז נמצא במחקרים כמאזן הורמונלי לתסמיני גיל המעבר. במחקר שנערך דיווחו 90% מהנשים על הקלה ניכרת בתסמיני גיל המעבר אחרי 4–6 שבועות.
הערות שוליים

↑  http://www.ijfans.com/vol1issue1/ijfans_vol1_issue1_article13.pdf
↑  http://ajcn.nutrition.org/content/81/1/64.abstract
↑  http://www.ricebranoil.info/pdf/ricebranoil.pdf
↑  http://www.ncbi.nlm.nih.gov/pubmed/11406848
↑  http://jn.nutrition.org/content/131/10/2606.long
↑  http://newsroom.heart.org/news/sesame-and-rice-bran-oil-lowers-238424
↑  http://www.ncbi.nlm.nih.gov/pubmed/7061906
שתיקה (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  "沈黙" מאת שוסאקו אנדו
 בימוי:  מרטין סקורסזה
 הופק בידי:  מרטין סקורסזה, גסטון פבלוביץ', אמה טילינגר קוסקוף
 תסריט:  ג'יי קוקס, מרטין סקורסזה
 עריכה:  תלמה סקונמייקר
 שחקנים ראשיים:  אנדרו גארפילד אדם דרייבר ליאם ניסן טדאנובו אסאנו קירן היינדס
 מוזיקה:  הווארד שור
 צילום:  רודריגו פרייטו
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  אולפני סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  23 בדצמבר 2016
 משך הקרנה:  161 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית, יפנית
 סוגה:  דרמה היסטורית
 תקציב:  46.5 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   silence2016
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 www.silencemovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
שתיקה (באנגלית: Silence) הוא סרט קולנוע אמריקאי בבימויו של מרטין סקורסזה שיצא לאקרנים ב-2016. בסרט מככבים ליאם ניסן, אנדרו גארפילד ואדם דרייבר. עלילת הסרט מבוססת על ספרו של שוסאקו אנדו באותו השם ומתרחשת ביפן של המאה ה-17.
עלילה

שני ישועים צעירים, רודריגז וגארוּפֶּה, מוצבים במקאו הפורטוגזית כחלק מהמיסיון הקתולי באסיה. ממכתב המגיע מיפן הסגורה והמסוגרת נודע שמורם הרוחני ומדריכם בעבר, האב כריסטובו פריירה, התכחש לאמונתו בפומבי בעת טבח הנוצרים ביפן כמה שנים קודם, ועתה הוא חי כיפני ומסייע לשלטונות בדיכוי שרידי הדת האסורה. השניים מסרבים להאמין לידיעה ומחליטים לצאת ליפן בעצמם, למרות סכנת המוות שיהיו חשופים אליה ככמרים. הם מוצאים יפני גולה, שיכור מוזנח בשם קיצ'יג'ירו, ומשכנעים אותו לשמש להם כמורה דרך. הוא מגלה להם שהיה נוצרי בעבר, אך העדיף לדרוך על צלם ולהתכחש לדתו החדשה, בעוד שכל משפחתו סירבה לכך והועלתה על המוקד על ידי הרשויות. לאחר שהם מסתננים לאיים בספינה, הם מגלים שהאוכלוסייה הכפרית באזורי החוף עודנה נוצרית בהיחבא, על אף רדיפות קשות של השלטונות. המקומיים נלהבים לנוכח נוכחותם של כמרים שיכולים לערוך את הטקסים הקתוליים, אך גם מפוחדים מאוד, ומסתירים אותם בקפידה. הידיעה אודותם זולגת, וחיילי המושל צולבים שלושה מבני הכפר על החוף, עד שהכמרים יימסרו. השלושה מתים מתשישות וממי הגאות כעבור מספר ימים. רודריגז וגארופה מחליטים להתפצל. קיצ'יג'ירו, שחזר להיות קתולי, מסגיר את רודריגז לידי הסמוראים. המתורגמן מטעם השלטון מסביר לכומר שיש אלפי נוצרים סמויים בכפרים בחוף, אך הם אינם חשובים: הכמרים הם אלו שיש לשבור, שכן אם יעזבו את הדת בפומבי, רוח ההמון הפשוט תקרוס ממילא. רודריגז מובא לשפת הים כדי שיצפה ברחוק בגארופה, שנתפס אף הוא, המובא יחד עם מספר איכרים. הללו כבר חזרו בהם מאמונתם פעמים רבות, אך השלטונות משתמשים בהם כדי להביא אף אותו לכך. כשאחת מהם מוטבעת בכח, גארופה מעדיף לטבוע אתה מאשר להיענות לדרישת הסמוראים. לבסוף, רודריגז מובא בפני פריירה, ומתוודע לכך שהלה אכן נטש את הנצרות ועתה הוא בודהיסט הנשוי לאישה מקומית. פריירה מסביר לתלמידו-לשעבר שהדת הקתולית מעולם לא הכתה שורש ביפן, שהמוני העם כלל לא הבינו את המסר הרוחני שלה, ושעתה האיכרים הפשוטים מעונים על ידי הסמוראים רק משום שהוא מסרב לעשות את הדבר הראוי ולכפור בה. לבסוף, כשהוא שומע את צרחות המעונים, רודריגז שומע קול פנימי שהוא תופש כישו, ומחליט לדרוך על צלם ולהפסיק את הסבל. הוא נעשה לבודהיסט, מתחתן עם יפנית ומשרת כיועץ ומסייע של השלטונות במאבקם בכל שריד של נצרות. כעבור שנים רבות, רודריגז מת ומועלה על מוקד קבורה, כשבכף ידו מוכמן צלב זעיר.
שחקנים

אנדרו גארפילד - הכומר סבסטיאו רודריגז
אדם דרייבר - הכומר פרנסיסקו גארפה
ליאם ניסן - הכומר כריסטובו פריירה
יוסוקה קובוזוקה - קיצ'יג'ירו
טדאנובו אסאנו - הסמוראי המתורגמן
קירן היינדס - האב אלסנדרו ואליניאנו
שיניה צוקמוטו - מוקיצ'י
יושי אוידה- איצ'יזו, ראש הכפר
איסיי אוגטה - אינויה-סאמה, ה"אינקוויזיטור"
הפקה

התסריט נכתב על בסיס ספרו של שוסקו אנדו מ-1966 באותו השם. אנדו, יפני קתולי, חיבר את הרומן "שתיקה" בהשראת סיפורו של הישועי ג'וזפה צ'יארה, שדמותו של רודריגז התבססה עליו. צ'יארה נחת ביפן ב-1643, נתפס והתכחש לנצרות (והצטרף בכך לפריירה, דמות אמיתית). הזכויות לרומן נרכשו ב-1989 על ידי חברת ההפקה האיטלקית צ'קי גורי תמורת 700,000 דולר החברה שכרה את מרטין סקורסזה ליצירתו ואת ג'יי קוקס, שכתב שניים מהתסריטים לסרטיו של סקורסזה, "כנופיות ניו יורק" ו"עידן התמימות", לכתוב את התסריט. לאחר שהכתיבה נתקעה שכרה ההפקה את מייקל גורדון (תסריטאי "300") ואת ניקולס קזאן אך ללא הצלחה. ב-2012 תבעה חברת ההפקה את סקורסזה על דחיות מתמשכות בפיתוח הסרט לטובת פרויקטים אחרים בהם עסק ורק ב-2014 הגיעו להסדר. סכסוך משפטי נוסף התגלע בין החברה האיטלקית לבין מנהלה באשר לפיתוח הסרט.
הפקת הסרט הושהתה עד גיוס משאבים, חברת ההפקות של ג'ורג' פורלה ורנדל אמט התחייבה לממן את הסרט ב-25 מיליון דולר, חברת IM Global רכשה תמורת 21 מיליון דולר את הזכויות להפצה ברחבי העולם ואולפני סרטי פרמאונט רכשו את הזכויות להפצה בארצות הברית. לאחר שחלק מההתחייבויות הוסרו, השלימו גסטון פבלוביץ ודייל בראון את התקציב עד שנקבע לכ-46.5 מיליון דולר.
צילומי הסרט התקיימו בין ינואר למאי 2015 בטאיוואן. במהלך ההכנות לצילומים ארעה תאונה בה נהרג אדם אחד ואחרים נפצעו. צילום הסרט נעשה באופן מסורתי באמצעות סרט צילום בפורמט 35 מילימטר ולא באופן דיגיטלי. צלם הסרט רודריגו פרייטו מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
כוכבי הסרט צמצמו בשכרם הרגיל על מנת להשתתף בהפקה. אדם דרייבר המגלם את הכומר פרנסיסקו גארפה, השיל כ-23 קילוגרם ממשקלו עבור התפקיד.
הקרת הבכורה של הסרט נקבעה ל-29 בנובמבר 2016 בקריית הוותיקן, הקרנות לאיגוד המבקרים הלאומי ולאיגוד מבקרי הקולנוע של ניו יורק ולוס אנג'לס נקבעו לסוף אותו חודש, הפצה מוגבלת של הסרט נקבעה ל-23 בדצמבר 2016 לקראת הפצה נרחבת לינואר 2017.