stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השיחה
נושאים, השפעות ופרשנויות

"השיחה" נתפס בעת הקרנתו הראשונית, ואף לאחר מכן, כאחד מגל "סרטי הפרנויה" של שנות ה-70, שבאו כתגובה לפרשת ווטרגייט ולמלחמת וייטנאם, וביטאו את אובדן האמונה של האמריקאי הממוצע בממסד ובתאגידים הגדולים. שנת 1974, שבה הוקרן הסרט לראשונה, הייתה שנה שבה הוקרנו גם "צ'יינהטאון" של רומן פולנסקי ו"המעקב" (Parralax View) של אלן ג'יי פאקולה, שעסקו בנושאים דומים, של שחיתות ממסדית ותאגידית, מעקבים והאזנות סתר. גל הסרטים נמשך לאורך שנות ה-70, וניתן להזכיר בו את "נערת הטלפון והבלש" של פאקולה מ-1971 שקדם ל"השיחה", "שלושת ימי הקונדור" של סידני פולאק מ-1976 ו"התפוצצות" (Blow Out) של בריאן דה פלמה מ-1981, שהושפע במפורש מ"השיחה", כמו גם סרטים נחשבים פחות כ"עקרון הדומינו" (1977) של סטנלי קריימר, אף הוא בכיכוב הקמן, או "קפריקורן 1" (1978). כן יש להזכיר את הסרט "אויב המדינה" משנת 1998, בכיכובו של ויל סמית' ובבימויו של טוני סקוט, שבו שיחק הקמן תפקיד זהה לחלוטין של אומן האזנות סתר מתבודד.
עם זאת, "השיחה" אינו סרט תאוריית קשר טיפוסי. כסרט מתח, אמנם יש בו רעיון בסיסי טבוע היטב, ופיתולי עלילה המביאים לסיום דרמטי, אך עלילתו מלאה חורים. מבקר הקולנוע רוג'ר איברט העלה מספר רב של שאלות בעניין זה. למשל, כיצד ניתן להבין את רשלנותו המדהימה של קול הנותן לקלטות להיגנב, הנופל קורבן לתעלול ההקלטה של מוראן המקליט את שיחותיו הפרטיות, ומאפשר לביתו להיות נגוע במכשירי האזנה אותם אינו מוצא, עם היותו רב-אמן בתחומו? אחרים העלו פגמים מבניים אחרים בתסריט, ושאלות לא פתוחות וסתירות רבות שנותרו במבנה העלילתי. אך הסרט מתעלה על כל אלו, והוא בעיקרו תיאור לבטיו הפנימיים של קול, והתמודדותו עם נושאים כאחריות אישית, התמודדות עם הטכנולוגיה ובדידותו של היחיד בהמון.
דמותו של הארי קול ומאבקיה הם עיקר הסרט. קול הוא אדם בודד, המנסה להגן על עצמו מפני העולם החיצון. שמו – Caul – פירושו "שליה". שם זה החל כטעות דפוס, אך קופולה אימץ את הטעות. קול משתדל להיות מוגן מפני העולם כתינוק ברחם אמו. לכל מקום שאליו הוא הולך הוא נושא עמו את מעיל הגשם השקוף, המדמה את השליה. חלק משכבת הבידוד שלובש קול סביב עצמו הוא הניסיון להתנתק ממעשיו, מטיבה של עבודתו, מתוצאותיה. אך מובן שלאדם בעל מצפון אין הדבר אפשרי, וקול חורג מן הגבולות ונושא בתוצאות.
קופולה אמר כי הסרט אינו סרט על פרטיות, כי אם על אחריות. הארי מנסה לקחת אחריות על מעשיו, אך כושל. ברגע המפתח, שבו הוא עד לרצח במלון, הוא חוזר לחדרו, אוטם את התריסים, אוטם את אוזניו בידיו וצופה בטלוויזיה, המשדרת, עד כמה שהדבר סמלי, דיון בפרשת ווטרגייט.
הסרט הושפע ממספר מקורות. עריכת הסרט בידי וולטר מרץ' הושפעה בבירור מ"פסיכו" של אלפרד היצ'קוק. סצנת המעקב והרצח בחדר המלון דומה מאוד באווירתה, במיקומה ובעריכתה, כמו גם בפסקול הזועק, לסצנה שבה נרצחת ג'נט לי במלון הדרכים. סצנת הפתיחה, שבה יורדת המצלמה מגבוה, אל הכיכר הומת האדם, אף היא מושפעת מהיצ'קוק. השפעה נוספת, ברורה, שבה מודה קופולה, היא "יצרים" של אנטוניוני, שעסק בנושא דומה - אדם המגלה עלילת רצח, לאחר שצילם במקרה זוג אוהבים.
צוות השחקנים

ג'ין הקמן - הארי קול, מומחה ההאזנות.
ג'ון קאזאלה - סטאן, עוזרו של הארי.
מייקל היגינס - פול, עוזרו של הארי.
טרי גאר - איימי, חברתו של הארי.
אלן גארפילד - ברני מוראן, מתחרהו העסקי של הארי.
אליזבת' מקריי - מרדית', האישה המפתה את הארי קול וגונבת את ההקלטות שהקליט.
סינדי ויליאמס - אן, הצעירה אשר לשיחתה האזין הארי קול.
פרדריק פורסט - מארק, הצעיר המשוחח עם אן.
האריסון פורד - מר סטט.
רוברט דובאל - המנהל.
ריצ'רד הקמן - אחיו של ג'ין הקמן משחק את אחד מאנשי הביטחון, וכן את הכומר בפניו מתוודה הארי קול.
ראו גם

אויב המדינה - סרט מצליח על אותו נושא, עם אותו שחקן ראשי.
לקריאה נוספת

יגאל בורשטיין, 6 בחלק שני: "פסקול מול תמונה: 'השיחה'", קולנוע: פענוח, פרשנות, פיתוי, תל אביב: סל תרבות ארצי (מפתחות), 1998, עמ' 76–81
הערות שוליים

↑  נירית אנדרמן, מצמץ מצמץ כוכב קטן, באתר הארץ, 10 בפברואר 2008
1 2  השיחה, האתר של ג'רלד פירי
↑  סקירה של הפסקול של "השיחה", soundtrack.net
↑  השיחה, אתר Box Office Mojo
↑  ארז בר, העשור שלא יחזור - הרטרוספקטיבה של פסטיבל חיפה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 15 באוקטובר 2008
↑  השיחה, האתר של רוג'ר איברט
↑  ברנדה אוסטין סמית', השיחה, אתר Senses of Cinema
↑  השיחה, אתר filmreference
| פרס דקל הזהב |
| --- | --- | --- |
| 1945‏-1960 | יוניון פסיפיק (1945) • (בשנה זו חולקו 11 פרסים) ייסורים, סוף השבוע האבוד, האחו האדום, פגישה מקרית, ניצ'ה נגר, הסימפוניה הפסטורלית, תקוותם האחרונה, גברים ללא כנפיים, רומא עיר פרזות (1946) • הפרס לא חולק (1947) • הפסטיבל לא התקיים (1948) •  האדם השלישי (1949) • הפסטיבל לא התקיים (1950) • מיס ג'ולי (אלף סיוברג), נס במילאנו (ויטוריו דה סיקה) (1951) • בשל מאזן הכוחות, אותלו (1952) • שכר האימה (1953) • השער לגיהנום (1954) • מרטי (1955) • עולם הדממה (1956) • שכנוע ידידותי (1957) • העגורים עפים (1958) • אורפאו נגרו (1959) • לה דולצ'ה ויטה (1960) |  |
| 1961‏-1980 | היעדרות כה ארוכה, וירידיאנה (1961) • משלם ההבטחות (1962) • הברדלס (1963) • מטריות שרבורג (1964) • הפטנט (1965) • על גברים ונשים, גבר ואישה (1966) • יצרים (1967) • חלוקת הפרס בוטלה בשל אירועי מאי 1968 (1968) • והיה אם... (1969) • מ.א.ש (1970) • המקשר (1971) • מקרה מאטי, מעמד הפועלים הולך לגן עדן (1972) • אי ההבנה, הדחליל (1973) • השיחה (1974) • כרוניקה של שנים בוערות (1975) • נהג מונית (1976) • פדרה פדרונה (1977) • קבקבי העץ (1978) • אפוקליפסה עכשיו, תוף הפח (1979) • כל הג'אז הזה, קגמושה (1980) |  |
| 1981‏-2000 | איש הברזל (1981) • יול, נעדר (1982) • הבלדה על נראיימה (1983) • פריז, טקסס (1984) • מסע העסקים של אבא (1985) • המיסיון (1986) • מתחת לשמש השטן (1987) • פלה הכובש (1988) • סקס, שקרים ווידאוטייפ (1989) • לב פראי (1990) • ברטון פינק (1991) • כוונות טובות (1992) • שלום לפילגש, הפסנתר (1993) • ספרות זולה (1994) • מתחת לפני השטח (1995) • סודות ושקרים (1996) • טעם הדובדבן (1997) • נצח ועוד יום (1998) • רוזטה (1999) • רוקדת בחשכה (2000) |  |
| 2001‏-2020 | חדרו של הבן (2001) • הפסנתרן (2002) • אלפנט (2003) • פרנהייט 9/11 (2004) • הילד (2005) • כשהרוח נושבת (2006) • 4 חודשים, 3 שבועות ויומיים (2007) • בין הקירות (2008) • סרט לבן (2009) • הדוד בונמי שיכול לזכור את חייו הקודמים (2010) • עץ החיים (2011) • אהבה (2012) • כחול הוא הצבע החם ביותר (2013) • שנת חורף (2014) • דיפאן (2015) • אני, דניאל בלייק (2016) • הריבוע (2017) • המשפחה שלי (2018) • פרזיטים (2019) • הפסטיבל לא התקיים בשל מגפת הקורונה (2020) |  |
| 2021-היום | טיטאן (2021) • משולש העצבות (2022) אנטומיה של נפילה (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5299619  BnF: cb171160061 (data)  CANTIC: a12014035  SUDOC: 084652071 
כיכר "יוניון סקוור" בסן פרנסיסקו, שבה צולמה הסצנה המרכזית בסרט
ריינאייר

מראה הקבינה במטוס בואינג 737-800 של החברה
בואינג 737-800 של ריאנאייר בצביעה הנוכחית
ריאנאייר (באנגלית: "Ryanair") היא חברה לטיסות חסך אירית. החברה היא בעלת צי המטוסים הגדול ביותר באירופה, ושנייה רק לקבוצת לופטהנזה (הכוללת מספר חברות תעופה), במספר הנוסעים השנתי הכללי (לפיכך, בפועל היא החברה הגדולה ביותר גם בתחום זה). החברה ידועה במחירי הטיסות הנמוכים במיוחד שהיא מציעה, אפילו בהשוואה לחברות לואו-קוסט אחרות.
היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 1985 על ידי כריסטי ריאן, ליאם לונרגאן, ואיש העסקים טוני ריאן. החברה החלה בטיסות בין ווטרפורד ללונדון גטוויק במטוס טורבופרופ של חברת אמבראר הברזילאית בעל 15 מושבים.
בעשור השני של המאה ה-21, ריאנאייר היא חברת התעופה הגדולה ביותר לטיסות בתוך אירופה. היא מתמחה בטיסות לשדות תעופה משניים, שאינם עמוסים וששירותיהם זולים יותר. יותר מ-90% מהזמנות הכרטיסים נעשות באינטרנט, והשאר במוקד הזמנות טלפוני. ריאנאייר אינה עובדת עם סוכני נסיעות.
בשנת 2014, הוגדרה החברה כ"חברת התעופה הגרועה ביותר לשנת 2014" על פי מספר דירוגים בינלאומיים, אשר בוחנים את תפקודן של חברות תעופה.
בסיסי החברה

איטליה – בארי, בולוניה, ברגמו - אוריו אל סריו, ברינדיזי, טרפאני, למזיה טרמה, נמל התעופה מילאנו-מלפנסה, נאפולי, פיזה, נמל התעופה הבינלאומי של פלרמו, נמל התעופה קטניה-פונטנרוסה, קליארי, נמל התעופה רומא-צ'אמפינו, רומא - פיומיצ'ינו, נמל התעופה ורונה-וילפרנקה, נמל התעופה טורינו-קזלה.
אירלנד – נמל התעופה של דבלין, קורק, נמל התעופה שאנון
אנגליה – בורנמות', בריסטול, ברמינגהאם, נמל התעופה ליברפול ג'ון לנון, לידס, נמל התעופה לונדון לוטון, נמל התעופה לונדון סאות'אנד, נמל התעופה לונדון סטנסטד, נמל התעופה מזרח המידלנדס, נמל התעופה מנצ'סטר, נמל התעופה ניוקאסל
בולגריה – נמל התעופה בורגס, נמל התעופה הבינלאומי סופיה
בלגיה – נמל התעופה של בריסל, שרלרואה
גרמניה – נמל התעופה ברלין ברדנבורג, ברמן, דיסלדורף-ויצה, נמל התעופה המבורג פולסביטל, ממינגן, נירנברג, נמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט, פרנקפורט-האן, נמל התעופה קלן/בון, נמל התעופה קרלסרוהה/באדן-באדן
הונגריה – נמל התעופה בודפשט פרנץ ליסט
יוון – נמל התעופה הבינלאומי אתונה-אלפתריוס וניזלוס, חאניה, נמל התעופה הבינלאומי סלוניקי מקדוניה, נמל התעופה הבינלאומי קורפו יואניס קפודיסטריאס
ליטא – נמל התעופה הבינלאומי וילנה, קובנה
מלטה – נמל התעופה הבינלאומי מלטה
מרוקו – אגאדיר, מרקש, פאס
סלובקיה – נמל התעופה ברטיסלאבה
ספרד – איביזה, אליקנטה, נמל התעופה של ברצלונה-אל פראט, נמל התעופה ולנסיה, ז'ירונה - קוסטה בראווה, נמל התעופה טנריפה דרום, נמל התעופה טנריפה צפון, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, לנזרוטה, נמל התעופה מאלגה, נמל התעופה מדריד-בראחס, נמל התעופה פלמה דה מיורקה, סנטיאגו דה קומפוסטלה, סביליה, נמל התעופה אליקנטה-אלש מיגל ארננדס
סקוטלנד – אדינבורו, גלאזגו, גלאזגו-פרסטוויק
פורטוגל – ליסבון, פארו, פונטה דלגדה, פורטו
צ'כיה – נמל התעופה פראג ואצלב האוול
צפון אירלנד – בלפסט
צרפת – נמל התעופה מרסיי-פרובאנס, בורדו
קפריסין – נמל התעופה הבינלאומי פאפוס
קרואטיה – זאדאר
רומניה – נמל התעופה הבינלאומי בוקרשט אנרי קואנדה, טימישוארה
שוודיה – נמל התעופה גטבורג-לנדווטר, סטוקהולם-סקבסטה
צי המטוסים

צי המטוסים של קבוצת ריאנאייר נכון לאוגוסט 2023:
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| איירבוס A320-200 | 29 | – | 180 | מופעלים על ידי חברת הבת לאודה אירופה |
| בואינג 737-700 | 1 | – | 148 | משמש לטיסות מיוחדות ואימון טייסים. |
| בואינג 737-800 | 410 | – | 189 | המפעילה הגדולה ביותר של דגם זה. |
| בואינג 737 MAX 10 | – | 150 | 228 | הצפי לאספקה החל משנת 2027. |
| בואינג 737-8200 MAX | 123 | 87 | 197 | המפעילה הגדולה ביותר של דגם זה. הצפי לאספקה מלאה עד שנת 2025. |
| סה"כ | 562 | 237 |  |  |
פעילות החברה בישראל

החברה החלה לפעול בישראל בשנת 2015 כשפתחה שלושה קווים לנמל התעופה עובדה שליד אילת. בשנת 2021 סיכמה ריאנאייר את הפעילות בנתב"ג עם גידול של 119% לעומת 2020. זאת כאשר לראשונה היא נמצאה במקום השני בפעילות בנמל בן-גוריון ולמעשה במקום הראשון מבין כל חברות התעופה הזרות.
פעילות החברה בישראל > נמל התעופה רמון

החברה הפעילה טיסות בתדירות של 2 טיסות שבועיות מהיעדים הבאים – בודפשט, בראטיסלבה, בריסל (שרלרואה), ברגמו (מילאנו), ברמן, גדנסק, דיסלדורף, ורשה-מודלין, פוזנן, פראג, פרנקפורט, קובנה, קרלסרוהה/באדן-באדן וקרקוב.
הפעילות לנמל התעופה הופסקה ב-2020 עם פרוץ מגפת הקורונה.
פעילות החברה בישראל > נמל התעופה בן-גוריון

בשנת 2017 החלה החברה לפעול גם מנמל התעופה בן-גוריון.
ריכוז טיסות לפי מדינות מנמל התעופה בן-גוריון
אוסטריה אוסטריה – וינה (10 טיסות שבועיות)
איטליה איטליה – בארי (2 טיסות שבועיות), בולוניה (2 טיסות שבועיות), מילאנו ברגמו (6 טיסות שבועיות), רומא (9 טיסות שבועיות), נאפולי (6 טיסות שבועיות), טרוויזו (3 טיסות שבועיות)
בולגריה בולגריה – סופיה (4 טיסות שבועיות)
בלגיה בלגיה – בריסל-שרלואה; (4 טיסות שבועיות)
גרמניה גרמניה – ממינגן (2 טיסות שבועיות), קרלסרוהה/באדן-באדן (2 טיסות שבועיות), ברלין (8 טיסות שבועיות)
הונגריה הונגריה – בודפשט (14 טיסות שבועיות)
יוון יוון – סלוניקי (4 טיסות שבועיות), אתונה (3 טיסות שבועיות), חאניה (3 טיסות שבועיות), קורפו (טיסה שבועית)
ליטא ליטא – וילנה (2 טיסות שבועיות)
מלטה מלטה – מלטה (2 טיסות שבועיות)
פולין פולין – ורשה-מודלין (2 טיסות שבועיות) פוזנן (2 טיסות שבועיות), קרקוב (2 טיסות שבועיות)
צרפת צרפת – מרסיי (3 טיסות שבועיות)
קפריסין קפריסין – פאפוס (16 טיסות שבועיות)
רומניה רומניה – בוקרשט (2 טיסות שבועיות)
הערות שוליים

↑  Matt Falcus, The World’s Largest Airlines
↑  THE IRISH TIMES, Ryanair loses Europe’s largest airline crown to Lufthansa
↑  לי אברמוביץ', ‏לטוס מאילת לאירופה ב-29.90 אירו, באתר ‏מאקו‏, 7 ביולי 2015
↑  Ryanair Holdings Group fleet details, Airfleets.net
↑  Ryanair fleet details, Airfleets.net
↑  Malta Air fleet details, Airfleets.net
↑  Buzz fleet details, Airfleets.net
↑  Ryanair UK fleet details, Airfleets.net
↑  ריינאייר חוגגת 5 שנים בנתב"ג עם מקום ראשון בתנועת הנוסעים בקרב החברות הזרות, באתר חדשות תעופה, ‏11 במרת 2022
↑  רינאייר משיקה קו חדש מת"א לבודפשט, באתר passportnews, ‏27 במרץ 2019
↑  ריאנאייר ממשיכה להתרחב בישראל: תשיק קו ת"א-מרסיי, באתר גלובס, 20 בפברואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: osa2013751923  VIAF: 147053319   WorldCat (עם VIAF): 147053319
גאודיאמוס איגיטור

טקס סיום בסלובניה עם מילות השיר מוקרנות מאחורי המסיימים
גולגות המוצגת באוניברסיטה במינכן עם המילים "גאודאמוס איגיטור", גילום של רעיון ה"קרפה דיאם".
תווי לחן השיר > להאזנה
גאודיאמוס איגיטור (בלטינית: Gaudeamus igitur, מילולית: הבה נשמח. נקרא גם De Brevitate Vitae, "על החיים הקצרים". בבריטניה נקרא גם The Gaudie) הוא המנון סטודנטים המושר בטקסי סיום של מוסדות חינוך וטקסי קבלת תואר במדינות אירופה ובחלק ממוסדות הלימוד בארצות הברית, יפן וקוריאה הדרומית. ההמנון חותם גם את משחקי האוניברסיאדה, כהמנון הרשמי של הפדרציה הבינלאומית לספורט אוניברסיטאי. השיר מעלה על נס את עקרון הקרפה דיים, "נצל את היום" וקורא לצעירים לנצל את חייהם ולחיות אותם במלואם.
היסטוריה

מקור השיר בכתב יד משנת 1287 המצוי בספרייה הלאומית של צרפת, כשיר של בתי מרזח, המתאר את חיי הסטודנט כחיי הוללות. ב-1717 הותקן תרגום לגרמנית של השיר שנדפס בשם "Brüder, lasst uns lustig sein" ("אחי, בוא נעשה חיים"). ב-1781 פורסמה לראשונה גרסה לטינית של השיר, הדומה לגרסה המושרת כיום ושונה באופן ניכר מהשיר המקורי. הלחן המסורתי של השיר היה כה ידוע כבר ב-1782 כך ששימש גם עבור שירי סטודנטים אחרים שמילותיהם נכתבו עבורו. הוא הופיע אז לראשונה בדפוס בקובץ " Lieder für Freunde der Geselligen Freude" (שירים לחברים לשמחה חברתית) ב-1797 בוצע השיר, עם מילים בלטינית והלחן המסורתי, במסגרת הגרסה האופראית של דוקטור פאוסטוס מאת איגנץ ולטר והוא מצוטט גם בפואמה הדרמטית "קללת פאוסט" (La damnation de Faust) מאת הקטור ברליוז מ-1845. ב-1881 שילב יוהנס ברהמס את השיר ביצירתו פתיחה אקדמית חגיגית בדו מינור אופוס 80.
זיגמונד רומברג שילב את השיר באופרטה שלו "הנסיך הסטודנט" מ-1924. האופרטה עובדה לסרט "הנסיך הסטודנט" בשנת 1954 וממנו מוכרת הקלטת ההמנון בקולו של מריו לנצה.
ככל הנראה השיר הושר בנשפי הסיום של הטכניון בשנות השלושים.
תוכן

תוכן השיר עוסק בחיי הצעיר, המלווים בתענוגות החיים ובצורך לנצל את זמן הנעורים הקצר על מנת למצות אותם. חלקיו הם:
1. החיים קצרים ויש לחגוג אותם
2. כולנו ממילא נדונו למוות, המוות בלתי-נמנע
3. חיי הסטודנט הם הטובים ביותר
4. בוגרי האוניברסיטה שולטים בעולם
5. יש לשבח את הנשים
6. יש לגנות את אויבי החיים האינטלקטואליים.
תוכן > הבית הראשון

| --- | --- |
 תרגום לעברית הבה נהיה שמחים,  כל עוד אנחנו צעירים,  לאחר הנעורים הנעימים,  ולאחר צרות הזיקנה,  האדמה תקבל אותנו. :  לטינית  Gaudeamus igitur,  Iuvenes dum sumus,  Post jucundam juventutem  Post molestam senectutem  Nos habebit humus.
הערות שוליים

↑  The Book of World-famous Music: Classical, Popular, and Folk, James J. Fuld עמ' 241–242
↑   גאודיאמוס איגיטור, בביצוע מריו לנצה, סרטון  באתר יוטיוב
↑  ז. דויד, מחלצות, דבר, 14 בינואר 1938
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4563545-6  LCCN: no2004033996  MusicBrainz work: 244b7c26-e7f1-4de9-983d-beb8bdc21bcd  VIAF: 176854062   WorldCat (עם VIAF): 176854062
פודוברנקה

| --- | --- |
 מדינה:  בלארוס בלארוס
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  25 (2019)
 קואורדינטות:  52°04′38″N 31°10′35″E﻿ / ﻿52.077222222222°N 31.176388888889°E﻿ / 52.077222222222; 31.176388888889 
 he
 
המקובל רבי לוי יצחק שניאורסון, אביו של הרבי מליבאוויטש. יליד העיירה.
פדוברנקה (בלארוסית: Паддабранка; יידיש: פאדאבראנקע) הוא כפר בבלארוס, המשתייך למועצת הכפר מרקוביצקי שבפלך הומל, הנמצא במחוז הומל של רפובליקת בלארוס קרוב לגבול עם אוקראינה. הכפר נודע בעיקר בשל היותו מקום הולדת אביו של הרבי מליובאוויטש, המקובל רבי לוי יצחק שניאורסון. המקום סווג בעבר כשטעטל עם למעלה מ-1500 תושבים, רובם (92%) יהודים שומרי מצוות, עד להשמדתם על ידי הנאצים בשואה. במקום פעלה אף ישיבה ולפחות שני בתי כנסת עשויים עץ. כיום חיים בו כ-25 תושבים בלבד.
גאוגרפיה > מיקום

הכפר פדוברנקה נמצא כ-5 קילומטרים מתחנת הרכבת קרבצובקה (Кравцовка), הנמצאת על קו הרכבת שבין הומל לצ'רניגוב, וכ-44 קילומטרים דרום-מזרחית לעיר הומל. הכפר קרוב לגבולה המזרחי של בלארוס עם אוקראינה. הוא שוכן על גדות נהר נמילניה, שהוא יובל של נהר סוז'.
גאוגרפיה > רשת תחבורה

הקשרים התחבורתיים של הכפר מבוססים על דרך כפרית המובילה לכביש המהיר בין העיירות בודישצ'ה והומל. מבנה הכפר כולל רחוב אחד ראשי בכיוון מזרח-מערב, כשמצפון לו ישנם שני רחובות קצרים עם בנייה חד-צדדית. הבתים בכפר הם בעיקר בתי עץ בסגנון אחוזות כפריות.
היסטוריה

הכפר פדוברנקה נוסד בשנת 1809 כעיירה קטנה (סלובודה) במחוז בליצה שבפלך מוהילב. לימים עבר הכפר לרשות בעלי הומל והפך לפרבר של הכפר דובריאנקה, השוכן במחוז צ'רניגוב שבאוקראינה. משנת 1874 הפך היישוב לעיירה, ובה פעלו מפעל לייצור לבנים ובית מלאכה לעיבוד עורות. בשנת 1878 נוספו לעיירה שני בתי חרושת לעיבוד דגנים. לפי מפקד האוכלוסין של 1897, בעיירה פעלו ארבעה בתי ספר, שני בתי חרושת לעיבוד עורות, שני בתי חרושת לדגנים, 38 חנויות, פונדק ומסבאה. תושבי הכפר עסקו גם בכריתת יערות עבור בעלי האדמות המקומיים.
במהלך המהפכה הרוסית של 1905–1906, התושבים הביעו לעיתים קרובות את מחאתם נגד פעולות השלטון המקומי ובעלי האחוזות. בשנת 1909 נכלל הכפר בתחומי הנפה מרקוביצקי של מחוז הומל שבפלך מוהילוב.
בשנת תער"ג (1913) פרסם רבה של העיירה הרב יואל חייקין (דודו של רבי לוי יצחק שניאורסון) מודעה בעיתון המודיע שבה הוא מבקש מתלמידים להגיע ללמוד בישיבה שנתייסדה בעיירה פודוברנקה בראשות הרב שמעון בולטון ושקיימת כבר כעשרים שנה, כדי לשכנעם לבוא הוא הצהיר שכל מחסורם של התלמידים יהיו על חשבון תושבי העיירה.
בשנת 1921 התרחש פוגרום בפודובריאנקה, שאורגן על ידי הכנופיה של אטאמן גלאקי. רוב היהודים ברחו מהעיירה. לאחר שהכנופיה הובסה חזרו חלקם. בית ספר להוראה ביידיש נפתח בעיירה בשנת 1924.
בין ה-8 בדצמבר 1926 ל-30 בדצמבר 1927, ושוב מ-27 בספטמבר 1938 ועד 16 ביולי 1954, שימש הכפר כמרכז מנהלי של מועצת הכפר פדוברנקה במחוזות נובוביצ'י וטירקובו שבמחוז הומל. בתקופה זו, רוב תושבי הכפר היו יהודים (92.4% בשנת 1926). בעקבות שדרוג מעמד הכפר לעיירה בשנת 1927, בוטלה מועצת הכפר. עם זאת, בשנת 1938, הושב הכפר למעמד יישוב כפרי ומועצת הכפר הוקמה מחדש.
במהלך השנים פעלו בכפר בית ספר יסודי, בית עם, בית חולים, סניף של אגודת הצרכנות ובית מלאכה לעיבוד עורות. תשע פעמים בשנה נערכו בכפר אף ירידים מסחריים. בשנת 1929 הוקם בכפר קולחוז בשם "הזריחה האדומה", ובו פעלו סדנאות נעליים, סדנת תפירה, טחנת קמח המבוססת על תנועת סוסים וטחנת רוח.
היסטוריה > במלחמת העולם השנייה

כחלק ממלחמת העולם השנייה, 98 מתושבי הכפר נפלו בקרבות.
באוגוסט 1941 נכבשה פודוברינקה על ידי יחידות הוורמאכט. ב-27 בספטמבר 1941 נורו כ-47 יהודים בבית הקברות בפודובריאנקה, בסוף נובמבר 1941 נורו שם עוד כ-40 יהודים וב-24 בינואר 1942 עוד כ-105 יהודים. בסך הכל כל תושבי העיירה היהודים שלא הצליחו לברוח יחד עם הצבא האדום לפני הכיבוש נטבחו על ידי הנאצים ומשטרה הבלארוסית המקומית ששיתפה עמהם פעולה, כחלק מההשמדה השיטתית במהלך מלחמת העולם השנייה, מה הותיר בכפר אחוז קטן של תושבי המקום שאינם יהודים. חלק מהמקומיים אף לקחו חלק פעיל ברצח האכזרי של יהודי המקום.
את הזוועות שהתחוללו באותם ימים, תיאר אחד מילידי העיירה שניצלו, בשם בריוזקין לב אילוביץ':
"מי שלא ברח מהגרמנים, אלו שלא רצו לעזוב את בתיהם, עמדו בפני גורל טרגי: הגרמנים השמידו את כל יהודי פודוברינקה עד לאדם האחרון וירו בהם בתעלת הנ"ט. אחרי המלחמה הם סיפרו לי איך הגרמנים והמשטרה המקומית הבלארוסית ביצעו זוועות. רב העיירה עונה זמן רב, לפני שנהרג, אחד מהבלארוסים המקומיים שלנו הצית תחילה את זקנו, לאחר מכן רקד על גופתו, וקפץ על בטנו של הנרצח... הלמה אהרונוב עם אשתו ושני בניו הסתתרו אצל איכר, אך הוא מסר אותם לידי הגרמנים. הגרמנים ירו מיד באשתו, והבנים הצליחו להימלט, אך השוטרים תפסו אותם בכל זאת. הבן הבכור, בוריס, נורה על ידי המשטרה, וכשתפסו את הקטן, דון, תפס אותו השוטר ברגליו וריסק את ראשו במוט בחוזקה, עד כדי כך שגולגולתו התפצלה..."
מאז לא התאוששה אוכלוסיית הכפר שחוותה אף ירידה דמוגרפית.
בשנת 1959 הפך הכפר לחלק מהקולחוז "הדגל האדום", שמרכזו היה בכפר הסמוך מרקוביצ'י.
אוכלוסייה > כיום

2019 - 25 תושבים.
אוכלוסייה > לפי שנים

1809 – 611 תושבים.
1897 – 203 בתי אב, 1364 תושבים (לפי המפקד).
1909 – 1597 תושבים.
1959 – 227 תושבים (לפי המפקד).
2004 – 34 משקים, 70 תושבים.
הערות שוליים

↑  20 Ава - йорцайт рабби Лейви-Ицхака Шнеерсона - Federation of Jewish Communities of Ukraine, (אוקראינית)
↑  Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, Tom VIII - wynik wyszukiwania - DIR, dir.icm.edu.pl
↑  מיקום במפה
↑  ⁨.' לכו ונשובה אל ה ⁩ | ⁨המודיע⁩ | 26 ספטמבר 1913 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  Жизнь и смерть еврейского театра. Факты семейной биографии. Часть 61, Журнал "Чайка", ‏2018-08-05 (ברוסית)
↑  подонки (בלארוסית)
↑  Интервью с ветераном ВОВ Березкин Лев Эльевич - Связисты | Я помню, iremember.ru (ברוסית)
↑  Интервью с ветераном ВОВ Березкин Лев Эльевич - Связисты | Я помню, iremember.ru (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009877385505171 
מצבה בבית הקברות היהודי בכפר פודובריאנקה
מצבה בבית הקברות היהודי
המודעה שהתפרסמה בעיתון המודיע באשר להרשמה לישיבה בעיירה
אנדרטה במקום בו נרצחו היהודים על ידי הנאצים באוגוסט 1941. בשנת 2011 הוא הוחלפה בחדשה.
נועה אשכול

| --- | --- |

אשכול בשנת 1967
 לידה:  29 בפברואר 1924 צפת, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  14 באוקטובר 2007  (בגיל 83) חולון, ישראל 
 מקום מגורים:  ישראל
 עיסוק:  כוריאוגרפית
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 הערות:  בת של לוי אשכול
 noaeshkol.org
 תרומות עיקריות
 כתב התנועה אשכול-וכמן
 
נועה אשכול ואברהם וכמן, 1967
נועה אשכול (29 בפברואר 1924 – 14 באוקטובר 2007) הייתה כוריאוגרפית ישראלית, ממציאת כתב התנועה אשכול-וכמן ביחד עם תלמידה אברהם וכמן בשנות ה-50 של המאה ה-20.
לקריאה נוספת

שרון לוקהרט, נועה אשכול; אוצרות: טליה עמאר, סטפני בארון ובריט סלווסן; עריכה: סטפני בארון ובריט סלווסן, בהשתתפות סבינה אקרמן [ואחרים]; [תרגום: איה ברויר], ירושלים: מוזיאון ישראל; לוס אנג'לס: מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס, תשע"ב - פורסם לרגל התערוכה שנערכה במוזיאון ישראל ב-13 בדצמבר 2011–14 באפריל 2012; במרכז לאמנות עכשווית בתל אביב ב-15 בדצמבר 2011–23 בפברואר 2012; במוזיאון לוס אנג'לס לאמנות ב-4 ביוני–9 בספטמבר 2012; ובמוזיאון היהודי של ניו יורק ב-2 בנובמבר 2012–24 במרץ 2013 (בעברית) (באנגלית)
הערות שוליים

1 2  רוני דורי, אנשי אשכולות, גלריה, 14.09.2009, ארכיון עמוס חץ, הספרייה הלאומית
↑  מאיה גייר, מלכת הלבבות, ידיעות תל אביב, 19.10.2007, ארכיון עמוס חץ, הספרייה הלאומית
↑  ראו: שטיחים של נועה אשכול, דבר, 3 באוגוסט 1978; תמי מאור, סיפורי בדים, local,‏ 12 בינואר 2010; אלעד סמורזיק, העתיד על פי נועה אשכול: ריאיון עם האמנית שרון לוקהרט, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2011.
↑  מרב יודילוביץ', קרן נועה אשכול תמשיך בפעילותה, באתר ynet, 18 במרץ 2010.
| לוי אשכול |
| --- | --- | --- |
| אירועים מרכזיים בעת כהונתו כראש ממשלה | הממשלה ה-11: ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל (1964) • קבורת זאב ז'בוטינסקי בישראל (1964) • חנוכת מוביל המים הארצי (1964) • ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל (1964) • הסכם הסחר בין ישראל והשוק האירופאי המשותף (1964) הממשלה ה-12: מזכר ההבנה בין ישראל וארצות הברית (1965) • פרשת בן ברכה (1965) • הבחירות לכנסת השישית  הממשלה ה-13: מיתון 1966 בישראל • ביקור קונרד אדנאואר בישראל (1966) • ביקור לוי אשכול באפריקה (1966) • תקופת ההמתנה ומלחמת ששת הימים (1967) • הקמת מפלגת העבודה הישראלית (1968) • הוועידה הכלכלית היהודית העולמית (1968) |  |
| כללי | ביקורי לוי אשכול בארצות הברית • אזרחים תומכי אשכול • הנאום המגומגם • כל בדיחות אשכול • הלוויית לוי אשכול |  |
| הנצחת לוי אשכול | יד לוי אשכול ובית לוי אשכול • פרס היצירה לסופרים עבריים • חבל אשכול • מועצה אזורית אשכול • גן לאומי אשכול • מאגר אשכול • מגדל אשכול • שדרות לוי אשכול |  |
| משפחתו | בנות זוג: רבקה מהרשק (1927–1922) • אלישבע קפלן (1959–1930) • מרים אשכול (1969–1964)  נועה אשכול (בתו) • תמה שוחט (בתו) • עפרה נבו (בתו) • אליעזר רפאלי (חתנו) • אברהם שוחט (חתנו) • ברוך נבו (חתנו) • שיזף רפאלי (נכדו) • אשכול נבו (נכדו) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260812305171  BIBSYS: 1656998779255  CiNii: DA18178705  GND: 1023324660  ISNI: 0000 0000 6698 4031  KulturNav: 27db5fb5-20b0-4ea7-9380-002800a6036f  LCCN: n87858031  NTA: 073011916  RERO: 02-A003222179  SUDOC: 167704338  VIAF: 33523105   WorldCat (עם VIAF): 33523105
שבעת חטאי המוות

| --- | --- |
 
 סוגה:  פנטזיה
 יוצר:  Nakaba Suzuki

 מאנגה
 יוצר:  Nakaba Suzuki
 קהל יעד:  שונן
 תקופת הפרסום המקורית:  אוקטובר 2012 – מרץ 2020
 מספר הכרכים שהתפרסמו:  41

 אנימה
 תקופת שידור מקורית:  5 באוקטובר 2014 – 23 ביוני 2021
 מספר העונות:  5
 מספר הפרקים:  76
שבעת חטאי המוות (באנגלית: The Seven Deadly Sins, ביפנית: 七つの大罪) הוא שמה של סדרת מאנגה ואנימה יפנית שנכתבה על ידי נאקבה סוזוקי (Nakaba Suzuki).
סדרת המאנגה פורסמה ביפנית במגזין שונן ג'אמפ השבועי (Weekly Shōnen Jump) מאוקטובר 2012 עד למרץ 2020 ואוחדה אל 41 גיליונות. האנימה התחילה את שידריה ברשתות הטלוויזיה היפניות מאוקטובר 2014 עד ליוני 2021 למשך חמישה עונות.
החל משנת 2015 סדרת האנימה משודרת בתרגום לאנגלית בשירות הסטרימינג נטפליקס וזכתה לשלושה סרטי אנימציה.
לסדרת המאנגה פורסמו מעל 55 מיליון עותקים והיא אחת מסדרות המאנגה המצליחות בעולם. בשנת 2021 היוצר התחיל לכתוב סדרת המשך בשם ארבעת אבירי האפוקליפסה (Four Knights of the Apocalypse).