stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קירה קירלינה
מבנה הספר

קירה קירלינה הוא סיפור אחד מתוך מחרוזת ספרים וסיפורים. רוב הספרים הנושאים את השם "קירה קירלינה" מכילים, בנוסף לסיפור קירה קירלינה, סיפורים נוספים, שבמרביתם מככבים בני משפחתה של קירה קירלינה ובחלקם גם מזכירים אותה. בחירת הסיפורים הנכללים בקובץ שונה משפה לשפה ומהוצאה לאור אחת לאחרת. לפי סדר ההתרחשויות בעלילות הסיפורים (לא לפי סדר כתיבתם על ידי הסופר), הסיפור הראשון הוא סטברו, סיפור שבו הקורא מתוודע לדרגומיר, שמו האמיתי של סטברו, שהוא האח הצעיר של קירה קירלינה. סטברו/דרגומיר המבוגר מגלה תשוקה מינית כלפי צעיר בשם אדריאן זוגרפי, ולאחר שנדחה, מספר לצעיר את קורותיו (בנעימה אפולוגטית). כך מגיעים לסיפור "קירה קירלינה" עצמו, המסופר בגוף ראשון מפי דרגומיר הצעיר. דרגומיר מככב גם בסיפור ההמשך הקרוי על שמו, המתאר את קורותיו לאחר שנפרד מאחותו. שלושת הסיפורים האלה מהווים רצף שמכונה בעצמו בשם הסיפור האמצעי, קירה קירלינה. הקובץ קירה קירלינה, יחד עם קובץ נוסף של שלושה סיפורים המכונה "אנגל הזקן", מהווים מחזור סיפורים הקרוי "סיפורי אדריאן זוגרפי" (אדריאן זוגרפי הוא הצעיר שסטברו/דרגומיר חשק בו, ובהמשך סיפר לו את סיפורו).
הסיפורים הם סיפורי נוסעים המסופרים מפיהם של עוברי דרך בתחנה זו או אחרת, בדומה לסיפורי דקאמרון או סיפורי קנטרברי. הקשר העלילתי רופף למדי, העניין מצוי יותר בנוף הססגוני, במנהגים האקזוטיים ופחות בעלילה עצמה, אף שגם בה ישנן תפניות חדות השומרות על ערנות הקורא. כמו בסיפורי אלף לילה ולילה, כל סיפור מוביל לסיפור אחר, והסיפורים עצמם מכילים בתוכם סיפורי משנה רבים.
עלילה > סטברו

אדריאן זוגרפי, צעיר בן 18, שאמו דוחקת בו להתחתן והוא נרתע מכך, מספר על יציאתו ליריד בעיר זרה בחברת ידידו בן גילו, מיכאל, וקרוב משפחה מרוחק, בשם סטברו, פרחח מבוגר (בן 57) ומנודה בגלל פרשת נישואים עלומה בעברו. סטברו מתפרנס כל חייו מממכר לימונדה ברחוב. שני הצעירים אמורים להכין ולמכור לביבות ביריד, וסטברו ימכור לימונדה לסועדים הצמאים. בדרכם ליריד לנים השלושה באכסניה, וישנו באסם. בלילה מתעורר אדריאן ומרגיש שסטברו מנשק אותו וידו מלטפת את גופו. אדריאן, שאינו מבין מה קורה, שואל שאלות תמימות. מיכאל מתעורר ופותח בוויכוח חריף עם סטברו בטורקית, שפה שאדריאן לא מבין. מיכאל דורש מסטברו שיתנצל בפני אדריאן אחרת יעזוב בו במקום. סטברו נענה לדרישה, אך מבקש לספר להם את סיפור נישואיו עם טינקוצה, כדי להסביר את מעשיו. בפתח סיפורו מזכיר סטברו את אחותו האבודה, קירה קירלינה, ומתנצל שמקוצר הזמן לא יוכל לספר כעת את סיפורה. סיפור נישואיו התחיל עם חזרתו לרומניה מטורקיה, כשהוא דובר שלוש שפות מזרחיות, אך הרומנית שבפיו כבר משובשת. הוא התפרנס מממכר סחלב, ובמסבאה אחת בבראילה, שם מצא יין לטעמו, הכיר מוזגת בשם טיקוצה, בתו של בעל המסבאה, שגם היא מצאה חן בעיניו. הוא החל לבקרה בקביעות, התחבב עליה, ואף זכה להיות מוזמן לסעודותיה המשפחתיות. עם הזמן התקרבה אליו טינקוצה, אך ככל שהתקרבה אליו כך חש רתיעה מגופה, אולם הנסיבות יצרו מצב שכבר לא יכול היה לסגת, והוא מצא את עצמו נסחף לתוך מסלול החתונה, גם בשל עושרו של אביה. במהלך הסיפור מתפתחים סיפורים נוספים, כדי לשעשע את טינקוצה ואביה, מספר להם סטברו סיפור על צועני נוכל, כשמגיעים לחתונה, הכומר מהווה תירוץ כדי לספר סיפור על כומר ועגלון מגדף. תוך כדי הסיפור מציג לפנינו הסופר את מנהגי המקום, כולל מנהגי חתונה, מהתהלוכה, דרך הסעודה וגירוש החתן לחדר כלתו בהפגזת פירורי לחם ועד לסילוק הזוג הצעיר מחדר המשכב, כעבור כמה שעות, כדי שקרובי המשפחה יוכלו להשתלט על המצעים הנושאים את דם הבתולים, מצעים ההופכים לדגל של תהלוכה היוצאת לרחוב במטרה לפרסם ברבים באיזה מצב הייתה הכלה בליל חתונתה. בסיפור הזה לא מגיעים לתהלוכת הניצחון, כי סטברו מתעלף בכניסתו לחדר המשכב. הוא טוען ש"כושף", לכן אינו עומד במשימתו, משפחת אשתו דורשת ממנו שיתגרש ממנה, אך היא מסרבת ודבקה בו. לאחר תקופת מה מגיע מיודע ותיק של סטברו שחושף את נטייתו האמיתית בפני משפחת אשתו והוא נזרק לרחוב ורק חולצה לגופו. בעודו מוצא מקלט אצל טורקי שסיפק לו בעבר את חומר הגלם לסחלב, שומע סטברו את החדשות המזעזעות את העיר, אשתו, טינקוצה, נמצאה טבועה בדנובה.
עלילה > דרגומיר

אדריאן זוגרפי, בן דמותו של הסופר, משוטט בעולם ובמסעדה יהודית רומנית בקהיר, בהנהלת גולדשטיין, שבה מגישים געפילטע פיש וצויקה, נפגש שוב עם סטברו, שמצבו בכי רע, מזמין לו אוכל ולאחר שהם יוצאים למעונו של אדריאן, פותח סטברו בסיפור קורותיו לאחר הגיעו לטורקיה.
הסיפור מתחיל בכך שבגיל 15, באיסטנבול, נמלט דרגומיר (שמו של סטברו בילדותו) מספינתו של הטורקי העשיר שהחזיק בו כל השנים מאז נמלט מבראילה. הטורקי העשיר נתן לו חיי תפנוקים, לבושו יקר, בכיסיו מטבעות זהב ועל ידיו תכשיטים יקרים, הון תועפות באותם הזמנים, אך בחיי השביה המוגנים לא ידע את ערך רכושו, לכן כמעט מיד עם הימלטותו מתחיל הוא לאבד אותו. דרגומיר מתגעגע לאמו ובעיקר לאחותו, קירה קירלינה והמחשבה על מציאתן טורדת את מנוחתו ללא הפסק. הוא פונה בבית קפה לקצין משטרה בכיר, כדי לבקש את עזרתו בחיפושיו אחר אמו ואחותו והקצין מביע תימהון על בקשתו לאיתור בני משפחה שאבדו לפני שנים ברומניה. ידידו של קצין המשטרה לוקח אותו לביתו ומיעד לו מצב דומה לזה שהיה לו אצל בעל הספינה. גם האיש הזה עשיר ומעתיר עליו כל שחשקה נפשו, פרט לחירות. העשיר מוציא ממון רב לחיפוש אחר קירה קירלינה, לתשלום לכל מיני מתווכות שירגלו בבתי הנשים לאיתורה, אך ללא הועיל. דרגומיר, למרות חיי העושר, שואף להשתחרר ובסופו של דבר מצליח להימלט מכלוב הזהב. גם הפעם הוא נמלט כשבכיסיו ממון רב ועל גופו תכשיטים יקרים וגם הפעם מאבד בהדרגה את כל רכושו והתהליך מסופר בפרטי פרטים. יום אחד, בנדודיו בארץ לבנון, הוא רואה בעגלה חולפת את אחותו, קירה קירלינה. הוא רץ בעקבות העגלה, אך לא מצליח להשיגה ורק מספיק לראות אותה נכנסת לתוך חצר מוקפת חומה. ניסיונו להתפרץ לתוך המקום מסתיים בהלקאה קשה. ידיד מזדמן, מוכר סחלב זקן, עוזר לו ומטפל בו. הוא מנסה לחדור לבית אליו ראה את אחותו נכנסת, נתפס ונזרק לבית כלא, שם מתעללים בו יתר האסירים השמחים על השלל שנפל לידיהם. לפני שתאבד לחלוטין תקוותו מגיע מוכר הסחלב שהשיג עבורו את העונש הקל ביותר האפשרי, גירוש מהארץ. הוא מתלווה למוכר הסחלב ויחד עוברים מיני פגעים חדשים עד שמגיע קיצו של מוכר הסחלב בגלל מחלת הלב שלו וכאן מסתיים הסיפור.
ביקורת ספרותית

קירה קירלינה והסיפורים הנלווים מפרי עטו של איסטרטי זכו לפרסום עולמי והתהודה לתוכנם עוררה דיונים ערים ביצירה וביוצר. הדיונים עסקו בעיקר בכמה סוגיות שנויות במחלוקת, כמפורט בפרקים הבאים.
ביקורת ספרותית > השתייכות הסופר לספרות הצרפתית או לספרות הרומנית

איסטרטי שלח עותק של ספרו לניקולאה יורגה, אך זה התייחס בבוז לספר ולסופר, אותו כינה "סוור מנמל בראילה".
קאמיל פטרסקו (Camil Petrescu) טען שהרומנים תובעים את איסטרטי לעצמם לא רק משום שאיסטרטי רואה את עצמו קשור לאדמה זו (אדמת רומניה) בתשוקה סוערת, אלא גם משום, שבחלק האיכותי ביותר בסבל האנושי המשתקף בכתביו, הרומנים מזהים בו את עצמם.
גאראבט איבראילאנו (Garabet Ibrãileanu) העיר על כך שהאופי הלאומי הרומני תרם להצלחת יצירתו של איסטרטי וכך גם הבאתן לשפה הצרפתית, על ידי תרגום, של ביטויים רומניים.
המבקר הרומני פינטאה מציין שפנאיט איסטרטי הוא סופר שגם הספרות הצרפתית וגם הספרות הרומנית משייכות אותו אליהן, אך מצד שני ג'אורג'ה קלינסקו טען:
... אף על פי שאיסטרטי יצר גרסה רומנית ליצירתו הצרפתית, הוא אף פעם לא יהיה סופר רומני, משום שלגרסאות אלה חסרה הספונטניות, התרגמת המוגזמת של הבלים היוצרים אפקט אקזוטי בצרפתית..
במחלוקת זו, בתקופה שבין מלחמות העולם, לקחו חלק רבים מאנשי הרוח הרומנים וביניהם, בנוסף למוזכרים לעיל, היו: אוביד דנסושיאנו (Ovid Densuşianu), הנרי סאניאלביץ' (Henry Sanielevici), מיכאיל דראגומירסקו (Mihail Dragomirescu), פומפיליו קונסטנטינסקו (Pompiliu Constantinescu), מיכאיל ראלאה (Mihail Ralea), צ'זאר פטרסקו (Cezar Petrescu), א. אאוג'ן לובינסקו (Eugen Lovinescu), מיכאיל סדוביאנו (Mihail Sadoveanu), מירצ'ה אליאדה (Mircea Eliade), טודור ויאנו (Tudor Vianu) ועוד רבים אחרים. יורגה ודנסושיאנו חששו שהדמויות המתוארות על ידי איסטרטי יתקבלו בעולם כטיפוסים מייצגים של הרומנים.
הסופר עצמו התבטא בנושא באומרו:
קירה קירלינה היא הראשונה ביצירותי והיקרה לי מכל. אני לא אתן לה תרגום, אלא גרסה רומנית, שבה אנסה לבצע יצירה מחודשת אמיתית
בנוסף לתרגום או "היצירה המחודשת האמיתית" שביצע איסטרטי, תרגמו את היצירה מצרפתית לרומנית, תחילה אלכסנדרו טאלקס Al. Talex ומאוחר יותר אאוג'ן ברבוEugen Barbu.
ביקורת ספרותית > סגנון הסיפורים

המבקר הספרותי טודור ויאנו קובע שהאפיון העיקרי של איסטרטי הוא היותו איש המזרח בעל כישרון סיפורי. לדעתו הדבר מתברר בבהירות ב"קירה קירלינה", היכן שהסופר מוותר על הנוסחה של הרומן הפסיכולוגי, הבנוי על קונפליקט העולה אל פסגה של אסון. איסטרטי בחר בנוסח היסודי של הסיפור, שבו העניין מתרכז במקטעי נסיבות חייו של דרגומיר ואינן נעות בסערה אל פתרון סופי, אלא מתקדמות לאט או מהר לפי המקצב של הרגע. הספר אינו מסתיים עם אפיסת העניין, בעמוד האחרון, נשארת עדיין התשוקה להמשך. איסטרטי אינו משתמש בתחבולות ספרותיות, כמו: הדרגתיות, סיבוך, דחיית פתרונות וכדומה. הכתיבה הספרותית מקבילה לחלוטין עם החיים המסופרים והיא עוקבת בנאמנות אחרי התקדמותם, ללא ניסיונות לייצור מצבים פתטיים יותר, משום שהיא עמוסה באנרגיה, חמימות ופאתוס אמיתי של חוויות שהתרחשו באמת. היצירה חסרה לחלוטין זיקוקי די נור, מה שיכול להיתפס בטעות, כהיעדר אמנות.
ביקורת ספרותית > שבירת טאבויים

הדמויות בעלות הרגשות העזים וההתנהגות החריגה, לפי קני המידה של התקופה, המתוארים בסיפורי איסטרטי, משכו ביקורת רבה, הן מן הפן המוסרי והן מחשש פרקטי לדימוי האדם הרומני.
ניקולאה יורגה התקומם בשם הפוריטניות הרומנית וטען שאיסטרטי מכפיש בסיפוריו את העם הרומני האציל:
אב רוצח, ההורג במכות ומשחית את צורתה של אם הרגילה לקבל בלילה... מיני אורחים, אחות מאותו סוג, דוד פעיל מינית עם בני מינו..
לא רק יורגה, סופרים ומבקרים נוספים נרתעו מהאפשרות שהקורא הזר יזהה את הדמויות, כדמויות רומניות מייצגות. מבקר רומני אחר, שמוצאו מבראילה, מבכה את השימוש שעשה איסטרטי בשם "קירה קירלינה", הדמות המיתית בפולקלור של בראילה, שביצירתו של איסטרטי הופכת לאשה לא מוסרית, מופקרת.
סטברו, המתגלה בהמשך כדרגומיר, הוא המספר העיקרי והעלילה תלויה בדבריו, אך לו יש מניעים משלו, פיתוי והצטדקות וכך הוא עובר בין שני הצירים, מנסה בדבריו לפתות את בן שיחו, אך אותו פה מפליג בסיפורים מצטדקים, המעידים על תחושת האשמה המקננת בו.
המתירנות המינית של קירה קירלינה ודרכו המינית של אחיה, דרגומיר-סטברו, היו נושאים אסורים או מנועים לדיון פומבי בתקופה ובחברה שבה חי הסופר, לכן יש בהם נועזות וחדשנות. הסופר אינו עובר את הגבול ואינו מצדיק את התנהגות גיבוריו, אך נותן בפיהם הסבר וצידוק עצמי, כדברי האם:
לכל אושר יש את הצד הנוגה; את החיים משלמים במוות. משום כך, עלינו לחיות אותם. תחיו ילדים, תחיו לפי טעמכם, כך שביום הדין לא תצטערו על דבר.
ובהמשך היא טוענת:
אלוהים רואה היטב שאינני ממרה את פיו; נשארתי כפי שיצר אותי. אני מקשיבה, כנועה, לקריאות ולצווי ליבי.
לשאלה של קירה, "אבל אמא, לא ייתכן שגם השטן מתערב לעיתים?" עונה האם בנחרצות:
לא, איני מאמינה בשטן, אלוהים חזק ממנו. אם אנחנו, כפי שהננו, זה משום שכך רוצה אותנו אלוהים.
נושא זה מגיע לשיאו לאחר שהאב והבן הבכור מכים באכזריות את האם, את קירה ואת דרגומיר. האם, שפניה הושחתו במכות, משאירה מעין צוואה לילדיה:
עבורי זה גרוע ממוות. האל יצר אותי למען עינוגי הגוף, כפי שהחפרפרת נבראה שתחיה הרחק מאור השמש... נשבעתי לטרוף את נפשי בכפי, אם בני אדם יאלצו אותי לחיות חיים אחרים על פני אלה שאני חשה את רתיחתם בדמי... ועכשיו, ראו מה יש לי להוסיף: את, קירה, אם, כפי שאני חושדת, לא נכתב לך לחיות באותו טוהר הבא מהאל ומרצה את האדם, אל לך להיות מטרונית דו פרצופית, אל תעמידי פני צנועה. אל תלעגי לבורא, חיי את חייך כפי שיצר אותך האל, כפי שאת מרגישה, תנהגי כמופקרת, אך מופקרת עם לב! יותר טוב כך! ואתה, דרגומיר, אם לא תוכל להיות אדם מן היישוב, כפי שאחותך ואמך לא יכולות, תהיה כמוהן, תהיה ליסטים, אך ליסטים עם נשמה, כי אדם ללא נשמה, יקירי, דומה למת המפריע לאחרים לחיות. כמו אבא שלכם...
ביקורת ספרותית > מקום הסיפורים במדרג היצירות הספרותיות של התקופה

המבקר הרומני הנרי סניאלביץ' טען שאיסטרטי הוא הנובליסט הרומני הגדול ביותר.
לאחר שתורגם למרבית הלשונות של עמי אירופה, תורגם גם לאנגלית בשם Kyra my sister ועבר את התעלה לממלכה המאוחדת ואת האוקיינוס האטלנטי, כדי לכבוש קהל קוראים נוסף. בין השנים 1926–1931, ההוצאות לאור H. Toulmin ו-G. Allen and Unwin, באנגליה ובארצות הברית שתי ההוצאות לאור הניויורקיות, Alfred Knopf ו-Vanguard Press תרגמו והדפיסו את מרבית יצירות פנאיט איסטרטי. היצירות כבשו את קהל הקוראים ואת מדורי הספרות והמדיה עסקה בהן ארוכות. בצרפת הוקמו מועדוני מעריצים ליצירה קירה קירלינה ולסופרה. ההד הרב לו זכו הסיפורים הוא שהוביל להסרטה כבר בשנות העשרים של המאה ה-20, תקופה בה הסרטים היו מעטים ורק יצירות ספרותיות ספורות זכו לנוסח קולנועי.
הסיפור הוסרט בשם "קירה קירלינה" לראשונה בשנת 1928, כסרט אילם, בברית המועצות, בבימויו של בוריס גלגולין (Boris Glagolin)‏. בשנת 1993 הופק פעם נוספת, הפעם בשם "בלקן! בלקן!", כקופרודוקציה רומנית-הונגרית-טורקית בבימויו של Gyula Maár‏. בשנת 2014 הוסרט פעם נוספת בהפקה רומנית, בבימויו של דן פיצה.
ג. ד. ואסילה (G.D. Vasile) עיבד תסכית רדיו בשם קירה קירלינה
תרגום עברי

בשנת תרפ"ז (1927) הופיע תרגום עברי בהוצאת מצפה - ירושלים, בתרגומו של ישראל זמורה ובעריכתו של אשר ברש והודפס בפורמט קטן (12 ס"מ רוחב, 16,5 ס"מ גובה) בדפוס עזריאל בירושלים. התרגום העברי כולל את 3 הסיפורים, סטברו, קירה קירלינה ודרגומיר. הספר פותח עם דיוקן ויזואלי (תמונה) של הסופר ועם תרגום מבוא עליו מאת רומן רולן. הספר נעלם ממדפי חנויות הספרים לפני שנים רבות ולא זכה למהדורות נוספות.
פסטיבלי קירה קירלינה

בבראילה, המקום בו צמחה אגדת קירה קירלינה ועיר הולדתו של פנאיט איסטרטי, חוגגים בכל תחילת נובמבר פסטיבל זמר עממי לאומי נושא פרסים כספיים על שם קירה קירלינה. הפסטיבל מוקדש לצעירים ויכולים להירשם אליו בני פחות מ-35 מכל הלאומים והאזרחויות.
פסטיבל לאומי נוסף, המתקיים בבראילה ונושא את השם של קירה קירלינה, הוא תחרות יופי של נשים עם בעיות ראייה.
קונצרט קירה קירלינה

ב-2017, במרוקו, המכון לתרבות צרפת ערך קונצרט במהלכו הוצגה עלילת קירה קירלינה. ב-29 בספטמבר 2018, הופק שנית הקונצרט באולם הרדיו, ברומניה. בהפקה השתתפו אומנים זרים, כולל שלושה אומנים מרוקאים.
הערות שוליים

↑  Panait Istrati: Kyra Kyralina, World Literature Forum (באנגלית)
↑  “Chira Chiralina” de Panait Istrati și magia poveștilor orientale (ברומנית)
↑  Teze şi antiteze 1936: 130-131
↑  Scriitori români 1978: 268
↑  Pintea 1975: 7
↑  Cãlinescu 1982: 969
↑  Pintea 1975: 28
↑  Micu 1995:126
↑  טודור ויאנו, "קירה קירלינה", ב-Viaţa Românească, מס' 10, אוקטובר 1924. (ברומנית)
↑  Al. Oprea 1964: 114
↑  Al. Perpessicius 1980: 138-139
↑  Pintea 1975: 28
↑  Panait Istrati şi Romain Rolland Atheneum - כתב עת תרבותי של הרומנים בקנדה.
↑  SEE RANK Kira Kiralina (1928)  (באנגלית)
↑  Chira Chiralina (1993) (באנגלית)
↑  קירה קירלינה (2014) (ברומנית)
↑  Chira Chiralina - scenariu radiofonic de G.D. Vasile (ברומנית)
↑  Festivalul Naţional de Folk “Chira Chiralina”, ed. VI-a, Brăila
↑  miss kyra kyralina, Braila 2011 II.mpg
↑  Titlul "Miss Kyra Kyralina", adjudecat de olteanca Diana Cazan
↑  Kira Kiralina – Ansamblul Cameral de Muzica Veche Anton Pann (ברומנית)
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
ציור של קרול פופ מסאטו מארה המציג את חוף הדנובה ליד בראילה באמצע המאה ה-19.
עטיפת הספר הרומני
קרקסון

ערך זה עוסק בעיר בדרום מערב צרפת. אם התכוונתם למשחק לוח בסגנון הנחת אריחים, ראו .
| --- | --- |
סמל קרקסוןסמל קרקסון

 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  אוקסיטניה (חבל מנהלי) אוקסיטניה
 מחוז:  פירנה-אוריאנטל[דרושה הבהרה]
 שטח:  65.08 קמ"ר
 גובה:  111 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  46,218 (1 בינואר 2021)
 קואורדינטות:  43°12′47″N 2°21′07″E﻿ / ﻿43.21306°N 2.352028°E﻿ / 43.21306; 2.352028
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.carcassonne.org
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי קרקסון(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי קרקסון(למפת אוקסיטניה (חבל מנהלי) רגילה) מונפלייה נים פרפיניאן מנד בזייה טולוז אלבי טארב קאור אוש רודז פואה אוברן-רון-אלפ פ.א. קד.  אקיטן החדשה הים התיכון א. ספרדקרקסון(למפת אוקסיטניה (חבל מנהלי) מוגדלת) מונפלייה נים פרפיניאן מנד בזייה טולוז אלבי טארב קאור אוש רודז פואה אוברן-רון-אלפ פרובאנס-אלפ קוט ד'אזור  אקיטן החדשה הים התיכון א. ספרדקרקסון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קרקסון (בצרפתית: Carcassonne) היא עיר מבוצרת בחבל אוקסיטניה בדרום־מערב צרפת, בקרבת הגבול עם ספרד.
גאוגרפיה

קרקסון ממוקמת על הדרך הקדומה המחברת בין הים התיכון ובין האוקיינוס האטלנטי, במרחק כ-80 קילומטרים מטולוז. ב-1999 התגוררו בעיר 43,950 תושבים.
בעיר קתדרלה הבנויה בסגנון גותי, אך היא ידועה בעיקר בזכות ביצוריה המרשימים, הכוללים חומת עיר כפולה ובה משובצים צריחים ומגדלי שמירה. הביצורים שוקמו במאה ה-19 על ידי האדריכל והמשמר הצרפתי אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק. העיר מהווה את אחת התחנות של תעלת מידי.
ב-1997 הוכרזה העיר ההיסטורית המבוצרת של קרקסון כאתר מורשת עולמית.
קיימות עדויות על נוכחות יהודים בעיר עוד במהלך המאה ה-9, כמו גם עדויות שאבותיו היהודים של נוסטרדמוס מוצאם מעיר זו. בהמשך הם גורשו מהעיר מספר פעמים וקיבלו אישור לחזור. בתקופת מלחמת העולם השנייה, האזור היה תחת שליטה של משטר וישי ופליטים יהודים רבים הגיעו לעיר. המצב החמיר לאחר שהאזור נכבש על ידי הנאצים. אלבר גו, כומר מקומי פעל להצלת יהודים ועל פעילתו הוכר כחסיד אומות העולם.
גלריה

חזית קתדרלת סן מישל בקרקסון
חומות העיר
חומות העיר והמצודה
החומה הכפולה ומגדלי שמירה בלילה
ערים תאומות

גרמניה אגנפלדן (גר'), בוואריה, גרמניה (מ־1973)
ספרד באיסה, חאאן, ספרד (מ־2012)
אסטוניה טאלין, האריו, אסטוניה (מ־2013)
קרב בלאסיצה

מיקומו של רכס הרי בלאסיצה, מוקף באדום
קרב בֶּלָאסִיצָה (בבולגרית: Беласишка битка, בכתבים הביזנטים מכונה גם קרב קְלִידְיוּם, או קרב קְלֶיְדִיוֹן) נערך ב-29 ביולי  1014 ונפגשו בו צבאות האימפריה הביזנטית וצבאות האימפריה הבולגרית הראשונה. הקרב היה מכריע להמשך קיומה העצמאי של הישות הבולגרית, אשר נוכחותה באזור נמשכה למעלה מ-330 שנים. הקרב הסתיים בתבוסה בולגרית מוחצת, שנחרטה בנרטיב הבולגרי כאסון הצבאי הגדול ביותר בתולדותיהם והובילה בפועל לקץ ימיה של האימפריה הבולגרית.
רקע גאופוליטי

מאמצע המאה ה-10 החל תהליך נסיגתה של האימפריה הבולגרית הראשונה. בשנת 970 הוכו הבולגרים על ידי צבא נסיכות רוס של קייב, אשר החריב את בירתם פליסקה. בנוסף, נאלצו הבולגרים להתמודד בעת הזו עם פלישות של פצ'נגים, ממלכת הונגריה והסרבים מנסיכות רשקה. קרבות מתמשכים אלו שחקו את כוחה של האימפריה הבולגרית ואת יכולתה הכלכלית להחזיק בצבא סדיר גדול ומודרני. הביזנטים ניצלו עד תום את היחלשותם של הבולגרים והחלו לנגוס אט אט בשטחיהם מחד, ולהיות "המוציאים והמביאים" בכל הנוגע לשלטון הבולגרי מאידך. לאחר החרבת עיר בירתם השנייה פרסלב, נאלצו הבולגרים לעבור לסקופיה ולנהל משם קרב מאסף על עצמאותם. יתרה מכך, משפחות אצולה בולגריות רבות בחרו להיות וסליות ביזנטיות ולהתנתק מהשלטון הבולגרי, עניין שהחליש עוד יותר את הממלכה.
בעת ההיא, היו הביזנטים בתור זהב. בסיליוס השני, אשר עלה לשלטון בשנת 976 נחשב לאחד הקיסרים הביזנטיים הגדולים של האימפריה ובתקופתו התרחב שטחה לממדים הגדולים ביותר מאז הפלישה הערבית. בסיליוס גמר אומר למגר אחת ולתמיד את הישות הבולגרית ומשנת 986, תוך ארגון צבא חזק, ממושמע ומצויד היטב, ניהל מערכה שיטתית ומסודרת להשגת המטרה, כאשר צבאו של הקיסר סמואיל(אנ') התקשה לבלום אותו. כאמור, ב-29 ביולי 1014 נפגשו צבאות שני הצדדים, כאשר הביזנטים בשיא כוחם וביטחונם העצמי והבולגרים במצב של תהליך נסיגה מתמשך.
הצבא הבולגרי

הצבא הבולגרי נחלק לכוחות רגלים ופרשים. צבא הפרשים מנה בשיאו 30,000 פרשים כבדים, אך בעת בה נערך הקרב מוערך מספרו בכמחצית הכמות הנ"ל, כאשר רובו מורכב מפרשים קלים. צבא הרגלים הבולגרי שמנה גם קשתים, אומן בעיקר בלוחמה הררית, בטקטיקות של לוחמת גרילה, וזאת כדי להתמודד ביתר יעילות עם הצבא הביזנטי, אשר בדרך כלל היה גדול בממדיו מהצבא הבולגרי ונחשב כבד ומסורבל.
הצבא הביזנטי

הצבא הביזנטי הורכב משני כוחות עיקריים. הראשון הורכב מחמש יחידות אזוריות שכונו ת'מאטות והורכבו מגרעין פיקוד ביזנטי, אשר פיקד על מיליציות שהורכבו מבני המחוזות השונים ברחבי האימפריה (הת'מאטות: הארמנית, האנטולית, האופסיקיונית, התראקית והקרביסיאנית). הת'מאטות חולקו לבאנדה, גדודים בני 300 לוחמים כל אחד, שבדרך כלל היו כוחות רגליים שצוידו גם בקשתות וקלעים. הכוח השני היה הגרעין הצבאי המקצועי של הצבא הביזנטי, שכונה טאגמאטה והורכב מחמש יחידות עיקריות ועוד כוחות עזר, אשר בדרך כלל הוצבו באזור קונסטנטינופול ושימשו הן להגנת הבירה הביזנטית והן ככוח להתערבות מהירה. הטאגמאטה הורכבה בעיקרה מכוחות פרשים כבדים, שצוידו היטב.
מיקום הקרב

הקרב נערך בעמק סטרומיצה, בין הרי בלאסיצה להרי אוגרז'דן המצויים בימינו במשולש הגבולות בין בולגריה, מקדוניה ויוון, סמוך לתוואי הנהר סטרומה. העמק עצמו נמצא בגובה 455 מטרים מעל פני הים והרכסים שמסביבו נעים בגבהים שבין 1,500 ועד 1,900 מטרים. מתוך ידיעה שצבאו נחות לעומת הצבא הביזנטי, ביצר הקיסר הבולגרי סמואיל את כל מעברי ההרים במתרסים ובכלל זה בנה מצודה החולשת על המעבר ברכס הבלאסיצה. בשל מבנה העמק, יכול צבא קטן יחסית לחסום את המעבר בו, גם לכוחות עדיפים ממנו. התוכנית הבולגרית, התבססה על הנחה זו ועל הנחה נוספת שהתבררה כשגויה, שבשל התנאים הטופוגרפיים הקשים, יהוו רכסי ההרים מכשול יבשתי בפני הצבא הביזנטי והם יאלצו להילחם רק בעמק הצר יחסית.
מהלך הקרב

כאשר הגיע צבאו של בסיליוס השני לאזור, הוא תקף חזיתית דרך העמק ונבלם במתרסי הצבא הבולגרי, כאשר קשתים מיומנים שהוצבו על הרכסים השולטים פגעו בחיילים הביזנטיים והסבו להם אבדות. אליהם הצטרפו חיילי רגלים אשר השליכו ודרדרו סלעים אל עבר החיילים. בסיליוס שהיה מצביא מחונן, הבין שלא יוכל לפרוץ דרך המעבר ועל כן נקט בתחבולה, לה לא ציפו הבולגרים. בעוד חלק מסוים מהכוח המשיך במתקפה החזיתית, הוטל על ניקופורוס חיפיאס אחד ממפקדי הצבא, לבצע איגוף דרך רכס הבלאסיצה בתוואי קרקע כמעט בלתי עביר ולהפתיע את הבולגרים במתקפה מאחור.
הקיסר הבולגרי סמואיל ובנו גבריל רדומיר ביצעו טעות מכרעת, כאשר בחושבם שהחזית יציבה ונשלטת, עזבו את המקום ביחד עם חלק מכוחותיהם, למפקדתם במצודת סטרומיצה מרחק מספר שעות רכיבה, עניין שהוביל גם לשאננות בקרב המגינים. ב-29 ביולי תקף במפתיע הכוח של חיפיאס את הצד האחורי, המוגן פחות של הקווים הבולגריים, תוך שאגות קרב. הבולגרים הופתעו לחלוטין, בכוחותיהם שררה אנדרלמוסיה מוחלטת, קל וחומר בהיעדר יד פיקודית מכוונת. הביזנטים הכריעו את החיילים הבולגרים, פעלו מיד להריסת המתרסים ואפשרו לעיקר הכוח של בסיליוס לפרוץ לשטחי הממלכה הבולגרית. סמואיל ובנו ביחד עם כוחות סיוע, ניסו נואשות לחבור ממצודת סטרומיצה לצבאם, אך היה זה מעט מדי ומאוחר מדי. כוחות הסיוע נבלמו על ידי הביזנטים שהתקדמו במהירות וסמואיל נפצע ונחלץ בעור שיניו מהקרב, כאשר בנו מגן עליו בגופו, מעלה אותו על סוסו ומחלץ אותו למצודת פרילפ (היום במקדוניה).
כ-10,000 חיילים בולגרים נפגעו במהלך הקרבות וכ-14,000 נפלו בשבי הביזנטים. בתחילת חודש אוקטובר, כדי להטיל מורא על יריביו, חילק בסיליוס את השבויים לקבוצות של 100 חיילים, הורה לעקור את עיני 99 חיילים מכל קבוצה והותיר חייל אחד עם עין תקינה אחת, כדי שיוביל את החיילים חזרה למפקדם סמואיל. פעולה זו זיכתה את הקיסר הביזנטי בתואר בולגרוקטונוס, "ממגר הבולגרים". מספר מקורות מציינים, שהקיסר הבולגרי התעלף כאשר ראה את חייליו המושפלים והנכים. בנו ועוזריו השיבו לו את הכרתו בעזרת מלחי הרחה, אך יומיים לאחר מכן ב-6 באוקטובר, הלך הקיסר לעולמו מהתקף לב.
השלכות הקרב

כוחותיו של הקיסר הביזנטי המשיכו לנוע בשיטתיות לתוך הממלכה הבולגרית ועל אף שספגו אבדות, הצליחו לאחר קרב קשה לכבוש גם את מצודת סטרומיצה. לביזנטים היו עתודות כוח אדם ועורף לוגיסטי איתן, כך שיכלו להמשיך במערכה בקצב שלהם ולנגוס בעוד שטחים בולגריים. כעת, לאימפריה הבולגרית שבשיאה הייתה יריב עיקש של הביזנטים, נותר רק שמה, ובארבע השנים הבאות הייתה מצויה בפרפורי גסיסה צבאיים ופוליטיים, כאשר מאבק ניטש בין מצדדי הווסליות הביזנטית לבין המיליטנטים שרצו להמשיך במאבק. גבריל ראדומיר נרצח שנה לאחר הקרב בידי שליחיו של בן דודו איוון ולאדיסלב, אשר ירש את מקומו. ולאדיסלב עצמו נהרג בקרב מול צבאו של בסיליוס בפברואר 1018 ליד העיר דורס, באלבניה של ימינו. בנו פרסיאן השני, נאלץ להיכנע לביזנטים באוגוסט 1018, והאימפריה הבולגרית הראשונה חלפה מן העולם.
הערות שוליים

↑  Nikolov, Centralism and Regionalism in Early Medieval Bulgaria, p. 131.
↑  Димитров, Б. Българите — първите европейци, с. 41, УИ "Св. Климент Охридски", София
↑  Zlatarski, V. History of the Bulgarian state in the Middle Ages, p. 600 Sofia, 1971
↑  Haldon, John F. (1999). Warfare, state and society in the Byzantine world, 565-1204. Routledge.
↑  סדרי גודל הכוחות הם הערכה מושכלת, על סמך המקורות השונים ובהתייחס למבנה הצבאות וסדרי הכוחות בקרבות מקבילים באותה התקופה.
↑  Paul Stephenson, The Legend of Basil the Bulgar-Slayer, Cambridge, 2003
↑  Kazhdan, Alexander, ed. (1991), Oxford Dictionary of Byzantium, Oxford University Press, p. 1964.
1 2 3  John Skylitzes "קרב קלידיון", באתר homepage.mac.com (באנגלית)
↑  Angelov / Cholpanov, Bulgarian Military History in the Middle Ages(10-15 century), page 55
↑  ג'ק ודרפורד, ג'ינגיס חאן (הוצאת דביר, 2010) עמוד 167
קשריר

קשריר מתאר מצבור תאים נוקשה או נפיחות קטנה נוקשה, הבולט דרך העור או שנמצא עמוק יותר מהעור.
קשרירים עשויים להיות נגע בעור או ברקמות אחרות, כגון שריר, גיד או עצם (למשל קשרירים על שם הברדן בדלקת מפרקים ניוונית), ריאות, בלוטת התריס, לשון או מיתרי הקול.
קשרירים הם לרוב שפירים אך יש שהם יפגעו בתפקוד האיברים שעליהם הם נמצאים.
רוזה אטקין

| --- | --- |

 לידה:  1908 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 בינואר 1945 (בגיל 37 בערך) ורשה, גנרלגוברנמן 
 מוקד פעילות:  פולין 
 תקופת הפעילות:  מ-1920 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  פולנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
רוזה (רוּזָ'ה) אֶטקין-מושקובסקה (בפולנית: Róża Etkin;‏ 1908 – 16 בינואר 1945) הייתה פסנתרנית פולנייה-יהודייה.