stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים
ליסימכוס

הסופר המצרי ליסימכוס כתב את התיאור המפורט ביותר של יציאת מצרים שהגיע לידינו מהתקופה ההלניסטית-רומית, שיוסף בן מתתיהו הכריז עליו כעל העוין ביותר מבין כל הגרסאות לסיפור.
ליסימכוס סיפר כי "בימי בוֹכּחוֹריס מלך מצרים", בשנת בצורת, "בני עם היהודים, אנשים מצורעים ובעלי נגעים וחולים בכל מיני מחלות", צבאו על המקדשים וביקשו מזון. המחלות התפשטו בקרב כלל האוכלוסייה והמלך פנה לאל אמון, שציווה עליו לטהר את המקדשים "מכל האנשים המזוהמים והחוטאים" ולגרש אותם אל השממה "ולהטביע את המצורעים והמנוגעים", כי רק אז תסתיים הבצורת.
המלך ציווה על כהני המקדשים לאסוף "את כל האנשים אשר אינם טהורים" והורה לצבא להוליך אותם למדבר, בסך הכל 110 אלף מגורשים, "ולקשור אל המצורעים לוחות עופרת" כדי להטביע אותם בים. "וכאשר טבעו המצורעים והנגועים בים", אלה שנשארו בחיים התקבצו יחד במדבר חשופים לסכנת חיים. ואז "איש אחד ושמו משה" הציע להתחיל ללכת עד שיגיעו לארץ מיושבת. הוא ציווה עליהם שלא לדבר שלום "לשום בן אדם" ולא לייעץ לו טובה "רק עצת-רשע ולהרוס את כל מקדשי האלים והמזבחות אשר ימצאו בדרכם". הם הלכו במדבר ולאחר צרות רבות הגיעו לארץ מיושבת "ועשו רעות ליושביה", שדדו את המקדשים והעלו אותם באש, "והגיעו אל הארץ הנקראה בימינו יהודה", שם יסדו עיר שקראו לה "הירוסולה", ביוונית "שוד המקדש", בגלל מנהגם. לאחר זמן רב, אחרי שגדלו והתחזקו, התביישו היהודים בשם הזה וקראו לעיר "הירוסולימה" (ירושלים).
בייחסו את גירוש היהודים ממצרים לפרעה מהשושלת ה-24 (המלך הידוע בספרות היוונית העתיקה בשם "בוכחוריס"), ליסימכוס מתארך את יציאת מצרים לזמן הרבה יותר מאוחר מאשר מנתון.
מדבריו של יוספוס מתברר כי גם הסופר היווני אפולוניוס מולון (המאה ה-1 לפנה"ס) כתב על גירוש היהודים ממצרים, אלא שתארך אותה לזמן שונה מיתר הסופרים, שכל אחד מהם נקב בתאריך שונה.
פולמון מאיליון (המחצית הראשונה של המאה ה-2 לפנה"ס) למשל, כתב שהיה זה "בזמן שלטון אפיס (אנ') בנו של פורונאוס (אנ')", ש"חלק מהצבא המצרי גורש ממצרים והתיישב בארץ הנקראת סוריה-פלשתינה". אוסביוס מקיסריה שציטט אותו, טען שברור כי מדובר באנשים שיצאו ממצרים עם משה.
יוספוס מציין את אפולוניוס מולון וליסימכוס בראש הדוברים נגד משה וחוקי התורה, שטענו כי משה היה מכשף ורמאי והחוקים שנתן מלמדים את היהודים "לעשות כל רעה ולעזוב כל מידה טובה".
סטראבון

ההיסטוריון היווני בן המאה ה-1 לפנה"ס, סטראבון, קבע ש"אבותיהם של היהודים בני זמננו, כפי שהם נקראים, היו מצרים" וטען שזאת הסיבה לריבוי האוכלוסייה היהודית במצרים, "מפני שהיהודים הם מצרים מעיקרם".
אולם בזמן שהמסורת המצרית-יוונית גרסה שהיהודים גורשו ממצרים, צייר סטראבון תמונה אוהדת מאוד של האדם שהנהיג אותם והשלטון שהקים על בסיס אמונתו הייחודית. הוא טוען שמשה היה כהן מצרי, שעזב את מצרים והגיע לארץ יהודה בלווית אנשים רבים שעבדו את ה"ישות האלוהית", בגלל שלטענתו (של משה) המצרים טעו בהציגם את הישות האלוהית על ידי תמונות של בהמות ובקר והיוונים גם הם טעו בעיצוב אלים בדמות אדם. משה הוביל את האנשים "למקום שבו נמצאת כיום ירושלים".
פומפיוס טרוגוס

ההיסטוריון הרומי פומפיוס טרוגוס מספר שהמצרים, "משניחתו עליהם גרדת וצרעת", גרשו את משה ממצרים יחד עם אלה שחלו במחלה, כדי שהמחלה לא תתפשט.
מאחר שמשה הפך למנהיג הגולים, הוא לקח בגנבה את כלי הקודש של המצרים (על פי ספר שמות בני ישראל שאלו כלי כסף וזהב משכניהם), ואלה ניסו להשיב אותם בכח הנשק, אך סערות אילצו אותם לשוב לביתם.
בהגיעו אל הר סיני, לאחר 7 ימי צום עם צאן מרעיתו במדבריות ערב, משה "הקדיש את היום השביעי, שנקרא לפנים שבת לפי מנהג העם, כיום צום, משום שיום זה שם קץ באחת לרעבונם ושיטוטיהם".
פומפיוס טרוגוס היה הסופר הראשון שקישר את יציאת מצרים עם צום.
הוא מוסיף ש"בזוכרם כי גורשו ממצרים מחשש להפצת זיהום, הם הקפידו, פן יהפכו להיות שנואים על שכניהם מאותה סיבה, שלא לבוא במגע עם זרים".
אפיון

גם המדקדק המצרי-יווני אפיון כתב "היסטוריה נגדית" לסיפור יציאת מצרים שבמקרא. אפיון טען ששמע "מפי זקני מצרים" שמשה היה מצרי יליד הליופוליס והוא הוציא את היהודים ממצרים בשנה הראשונה של האולימפיאדה ה-7 (שנת 752 לפנה"ס). גם גרסת אפיון כוללת את עלילת המצורעים, אולם הוא הוסיף לה נדבך משלו: מלבד מצורעים, כללו 110 אלף המגורשים גם עיוורים, פסחים ונגועים במחלות. היהודים הלכו 6 ימים ולאחר שכולם לקו בדלקת המפשעות, נחו ביום השביעי, כאשר הגיעו לארץ שנקראה אחר כך "יהודה".
כאירמון

הסופר המצרי כאירמון חזר על סיפורו של מנתון, אך במקום רצונו של המלך "לראות את האלים", סיפר שאיזיס נגלתה לאמנופיס בחלום והציקה לו בשנתו על כך שהמקדש שלה נהרס במלחמה. אחד החרטומים (במקור: "סופרי הקודש") בשם "פריטיבַאוטס", פירש למלך, שאם יטהר את מצרים מהאוכלוסייה הטמאה, "יסור ממנו חזון האימה הזה". לפיכך, ציווה המלך לאסוף 250 אלף אנשים חולים ולגרשם מן הארץ. בראש אוכלוסייה זו עמדו שני "יודעי-ספר": משה ואדם נוסף "מן החרטומים" - יוסף. כאשר הגיעו החולים הגולים אל פלוסיון, מצאו שם 380 אלף איש שהושארו שם עוד קודם על ידי אמנופיס, שסירב לתת להם להיכנס למצרים. שתי הקבוצות כרתו ברית ויצאו למלחמה במצרים. אבל אמנופיס לא חיכה למתקפה, אלא מיהר לברוח אל אתיופיה. כאשר בגר בנו, רעמסס, גרש את "היהודים", שמספרם היה 200 אלף, אל סוריה.
בתיאורו של כאירמון יש שימוש במסורות שאינן תלויות במנתון. בהתייחסותו ליוסף ומשה מהדהדת חדירת המסורת המקראית לחוגים לא יהודים וייתכן שגם סיפור החלום על איזיס הוא מסורת עממית נפוצה, מכיוון שיש מכנה משותף בין גרסת כאירמון לבין המסופר ב"נבואת הקדר" המצרית. נבואה זו נמצאה כתובה ביוונית על שרידי פפירוסים מהמאה ה-3 לספירה ובה מתנבא הקדר באוזני המלך אמנופיס וחוזה פלישה של נכרים למצרים. בפפירוסים אלה לא נזכרו היהודים, אולם פפירוס אחר מאותה תקופה, הקרוב להם ברוחו ובלשונו, מכוון בעיקרו נגד היהודים ובהקשר דומה מסופר גם בו על "היהודים...בני הבליעל...המגורשים ממצרים על ידי זעמה של איזיס".
טקיטוס

ההיסטוריון הרומי טקיטוס טען שאבות היהודים היו מצרים שהושחתו על ידי נגע ממאיר, צרעת. המלך בוֹכּחוֹריס פנה לאוראקל של אַמוֹן וביקש מרפא, אז צוּוה עליו "לטהר את ממלכתו" ולגרש "גזע זה, כיוון ששנוּא הוא על האלים". המצורעים נמצאו, נאספו וגורשו ממצרים:
”לאחר שנעזבו הגוֹלים במדבר, היו כולם בוכים והמוּמים, והנה קם אחד מהם, זה משה, והזהירם לבלתי צַפּוֹת לעזרה מיד אלים או בני־אדם, שהרי אלה ואלה נטשוּם, אלא לבטוֹח בעצמם ולראות מנהיג משמים להם בראשון המסייעים בידם להוציאם מצרתם... אך דבר לא הציקם כמחסוֹר במים... והנה יצא עדר חמורי־בר ממרעהו... משה הלך אחריו וכפי ששיער... גילה מקורות־מים גדולים... אז הלכו ללא הפוגה מהלך שישה ימים וביום השביעי תפסו ארץ, ממנה גירשו את יושביה ובה יסדו עיר והקדישו מקדש.”
על פי טקיטוס, אסונם של היהודים מסביר רבים ממנהגיהם הדתיים, שאינם אלא כפירה: משה התקין פולחנות "הסותרים את פולחנותיהם של שאר בני־תמוּתה" (ובהם פולחן החמור). היהודים אינם אוכלים בשר חזיר, לזכר הנגע שהביא לגירושם, "שהרי נוּגעו בצרעת, הפוקדת בעל־חיים זה". כמו כן, "הצוֹמוֹת התכופים שהם צמים" הם עדוּת לרעב הממושך שהיה מנת חלקם, והם עדיין אוכלים את "הלחם היהודי שאינו חמץ" לזכר החיפזון בו ליקטו את התבואה. הם בחרו ביום השביעי לשבות בו ממלאכה כיוון שבּוֹ הוּשם קץ לנדודיהם".
טקיטוס הוא הסופר הפגני היחיד שמתייחס למצה.
הסברו העוין של מוצא היהודים משקף את הגרסה היוונית־מצרית העתיקה ליציאת מצרים ודרך טקיטוס היא הפכה לנחלת הכלל של הציוויליזציה המערבית.
קלסוס

גם הפילוסוף היווני הפגני האנטי-נוצרי, קלסוס (המאה ה-2), חזר על גרסה זו למוצא היהודים. לדבריו, היהודים "עזבו את מצרים לאחר שמרדו בקהילה המצרית ובזו למנהגים הדתיים של המצרים". הוא יוצר הקבלות בין המצרים, היהודים והנוצרים וטוען שמה שהיהודים "עשו למצרים הם סבלו בתורם על ידי אלה שהלכו אחרי ישו", וש"בשני המקרים מרד נגד הקהילה הוביל להצגתם של רעיונות חדשים". הוא כותב כי "ישנה דוקטרינה עתיקה (ארכאיוס לוגוס) שהתקיימה מההתחלה, שתמיד נשמרה על ידי האומות והערים הנבונות ביותר ועל ידי אנשים נבונים". הוא אינו מזכיר בין אלה את היהודים ואת משה ובמקום זאת מאשים את משה בהשחתת אותה דת עתיקה: "רועי העזים והכבשים שהלכו אחר משה כמנהיגם הושלו על ידי רמאויות מגושמות לחשוב שיש רק אל אחד, וללא שום סיבה הגיונית, רועי העזים והכבשים הללו נטשו את הפולחן לאלים רבים". קלסוס כותב ש"היהודים היו עבדים נמלטים שברחו ממצרים" ושהם מכורים לכישוף, אותו לימד אותם משה.
ראו גם

יציאת מצרים בביקורת המקרא
לקריאה נוספת

אריה כשר, "עקבותיה של 'היסטוריה נגדית' בגרסת מאנתון על יציאת ישראל ממצרים", בתוך: יהודים ונכרים בארץ ישראל בימי הבית השני, המשנה והתלמוד (עורכים: אהרון אופנהיימר, מנחם מור, ג'ק פסטור, דניאל שוורץ), יד בן צבי, 2003, עמ' 52–81.
הערות שוליים

↑  הקטאיוס איש אבדרה אצל דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, ספר 40, פרק 3.
1 2  פטר שפר, יוּדוֹפובּיה, פרק 1 גירוש ממצרים, הקטאיוס איש אבדרה, עמ' 32-29 (מאנגלית: להד לזר).
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, V. Hecataeus of Abdera, p. 21
1 2  אריה כשר, (יוספוס פלאוויוס) נגד אפיון, כרך ראשון, פירוש לספר ראשון, פרק כו, עמ' 233-231.
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק יד; תרגום: יעקב נפתלי שמחוני.
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק כו.
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק כז.
↑  ספר שמות, פרק ד', פסוק ו'.
↑  פילון האלכסנדרוני, על חיי משה, א, 79.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר שני, סעיף 273.
↑  אריה כשר, (יוספוס פלאוויוס) נגד אפיון, כרך ראשון, פירוש לספר ראשון, פרק לא, עמ' 259.
↑  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, ספר 1, פרק 28, סעיפים 3-1; פרק 55, סעיף 5.
↑  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, ספר 1, פרק 94, סעיף 2.
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, XXXII. Diodorus, p. 172
↑  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, ספרים 35-34, פרק 1, סעיפים 2-1.
↑  פטר שפר, יוּדוֹפובּיה, תרגום מאנגלית: להד לזר; פרק 1 גירוש ממצרים, דיודורוס הסיקלי, עמ' 39.
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, p. 306
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון,  מאמר ראשון, פרק כד; תרגום: יעקב נפתלי שמחוני.
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, LXII. Lysimachus, p. 385
1 2  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר שני, פרק ב.
↑  אוסביוס, הכנה לבשורה, ספר 10, פרק 10, סעיף 15.
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר שני, פרק יד; תרגום: יעקב נפתלי שמחוני.
1 2  סטראבון, גאוגרפיקה, ספר 16, פרק 2, סעיפים 37-34.
↑  סטראבון, Historica Hypomnemata, אצל יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 14, סעיף 118; תרגום אברהם שליט.
↑  ספר שמות, פרק י"ב, פסוקים ל"ה–ל"ו
↑  פומפיוס טרוגוס, היסטוריה פיליפיקה, ספר 36, פרק 2.
↑  פטר שפר, יוּדוֹפובּיה, עמ' 44, 133-132.
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק לב, תרגום: יעקב נפתלי שמחוני.
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, p. 418
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, p. 420, Sec. 289
↑  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, נבואה מצרית-יוונית והמסורת על גירוש היהודים ממצרים בהיסטוריה של כאירימון, עמ' 533-531.
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, תרגום אריה כשר, פירוש לספר ראשון, פרק לב. עלילת המצורעים בגרסת כאירימון, הערות 290-289, עמודים 265-264.
↑  טאקיטוס, דברי־הימים, ספר חמישי, פרק ג; תרגום מרומית: שרה דבורצקי.
↑  טאקיטוס, דברי־הימים, ספר חמישי, פרק ד; תרגום מרומית: שרה דבורצקי.
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol.2, XCII. Tacitus, p. 37.
↑  פטר שפר, יודופוביה - גישות כלפי היהודים בעולם העתיק; פרק 1: גירוש ממצרים, טאקיטוס, עמ' 53.
↑  אוריגנס, נגד קלסוס, ספר 3, פרק 5.
↑  אוריגנס, נגד קלסוס, ספר 1, פרק 14.
↑  אוריגנס, נגד קלסוס, ספר 1, פרק 16.
↑  אוריגנס, נגד קלסוס, ספר 1, פרק 23.
↑  אוריגנס, נגד קלסוס, ספר 4, פרק 31.
↑  אוריגנס, נגד קלסוס, ספר 1, פרק 26; ספר 5, פרק 41.
כ"ג בשבט

כ"ג בשבט הוא היום העשרים ושלושה בחודש החמישי 
בשנה העברית, למניין החודשים מתשרי, והיום העשרים ושלושה בחודש האחד עשר 
למניין החודשים מניסן.
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בכ"ג שבט היא, ברוב השנים, פרשת משפטים. אבל אם בר המצוה חל בשנה חסרה המתחילה בשבת (שנה מקביעות זחא או זחג) פרשת בר המצוה היא פרשת יתרו.
חגים ומועדים

"צום הרעש" – בארץ ישראל בימי הגאונים נהגו תענית ציבור ביום זה, לזכר רעש שביעי.
אירועים היסטוריים

לפי מגילת תענית בתרא, זהו התאריך בו אחד עשר השבטים יצאו למלחמה כנגד שבט בנימין לאחר פרשת פילגש בגבעה (ספר שופטים, פרק י"ט)
ד'תק"ח – "רעש השביעית" בארץ-ישראל שהחריב את בית שאן, טבריה, רמלה וחלקים מירושלים.
ה'תרמ"ב – לאחר שהתנועה הפוליטית הראשונה של היהדות האורתודוקסית, "תנועת מחזיקי הדת", זוכה להכרה רשמית, מתאספים כ-200 רבנים בלבוב לקביעת תקנות התנועה בראשות רבי יהושע רוקח האדמו"ר השני מבעלזא.
ה'תרמ"ו – קרל בנץ רושם פטנט על המכונית
ה'תרע"ו – לואי ברנדייס הוא היהודי הראשון המתמנה לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
נולדו

ה'תקפ"ג – רבי צדוק הכהן מלובלין בן רבי יעקב, מחבר ספר צדקת הצדיק, רסיסי לילה, ועוד 20 חיבורים
ה'תרצ"ו – מישאל חשין, שופט בית המשפט העליון
ה'תרצ"ז – יעקב צור, שר וחבר הכנסת מטעם המערך
ה'תרצ"ט – יעל דיין, חברת הכנסת מטעם העבודה וסגנית ראש עיריית תל אביב-יפו
ה'תשט"ז – ויצמן שירי, חבר הכנסת מטעם העבודה
ה'תשכ"ט – חגי לובר, שחקן ומחזאי ישראלי
ה'תשמ"ו – אביהו שבת, זמר ומלחין ישראלי. בנו של שלומי שבת
נפטרו

ה'תקע"א – יהודה ליב בן-זאב, בלשן עברי (נולד ב-ה'תקכ"ד)
ה'תרנ"ד – רבי יהושע רוקח מבעלזא מייסד "תנועת מחזיקי הדת" (נולד ה'תקפ"ג)
ה'תרצ"ד – הרב משה קליערס, רבה של טבריה.
ה'תרצ"ז – הרב אהרן הימן רב בלונדון ומחבר (נולד כ"ח בסיון ה'תרכ"ג)
ה'תשנ"א – עמוס ירקוני, בדואי ישראלי, מלוחמי צה"ל
ה'תשע"ד – שולמית אלוני, חברת הכנסת ושרה בממשלות ישראל. כלת פרס ישראל לשנת תש"ס על תרומה מיוחדת למדינה ולחברה. (נולדה ב-ה'תרפ"ט)
ה'תשפ"ד – הרב ברוך ויסבקר, ראש ישיבת בית מתתיהו בבני ברק וחבר מועצת גדולי התורה (נולד ב-ה'תש"א)
כ"ב בשבט – כ"ד בשבט
שבט
הערות שוליים

↑  מגילת תענית בתרא, כג בשבט
רבי יהושע רוקח האדמו"ר השני מבעלז
הביאנלה של ונציה

| --- | --- |


 סוג:  ביאנלה, פסטיבל קולנוע, תערוכה 
 מדינה:  איטליה איטליה
 מיקום:  Ca' Giustinian, גני הביאנלה, ארסנאלה 
 מייסדים:  מועצת עיריית ונציה 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  1895–הווה (כ־130 שנה) 
 קואורדינטות:  45°25′44″N 12°21′31″E﻿ / ﻿45.428889°N 12.358611°E﻿ / 45.428889; 12.358611
 www.labiennale.org/en/
 he
 
הביאנלה של ונציה (באיטלקית: Biennale di Venezia) היא תערוכת אמנות עכשווית בין-לאומית הנערכת בוונציה שבאיטליה. התערוכה נערכת מדי שנתיים ומכאן שמה, "ביאנלה", שפירושו באיטלקית הוא "דו-שנתי". הביאנלה של ונציה נחשבת לאחת מהתערוכות החשובות והיוקרתיות ביותר בעולם האמנות, ומכל מדינה נבחרים להשתתף בה אמנים בולטים בתחומם, אשר יוצרים יצירות אמנות במיוחד לקראתה. בנוסף לביתנים הלאומיים, מתקיימת תערוכה בינלאומית רבת היקף במבנה הענק של הארסנאלה. כחלק מהביאנלה נערך גם פסטיבל הסרטים של ונציה ומתארחות ברחבי העיר תערוכות נלוות ברמה גבוהה, הצגות תיאטרון ומיצגים.
היסטוריה

הביאנלה הראשונה נערכה בשנת 1895. במהלך תערוכה זו ובתערוכות שבאו אחריה הושם דגש על הפן של עיצוב הפנים. בראשית שנות ה-20 הפכה התערוכה יותר ויותר בינלאומית עם השתתפות מדינות שונות. בין שתי מלחמות העולם הציגו בתערוכה מרבית האמנים העיקריים של התקופה.
בשנת 1930 האחריות והניהול של התערוכה עברו מעיריית ונציה לשלטון המרכזי הפשיסטי, שהרחיב את התערוכה והוסיף לה פסטיבל מוזיקה (בשנת 1930), פסטיבל סרטים (בשנת 1932) ופסטיבל תיאטרון (בשנת 1934). בשנת 1938 החלה חלוקת פרסים ליצירה הזוכה.
במהלך מלחמת העולם השנייה לא התקיימה ביאנלה. התערוכה שבה בשנת 1948 והציגה בעיקר אמנות עכשווית. בשנות ה-50 הוצגה בתערוכה בעיקר יצירות של אקספרסיוניזם מופשט, ובשנות ה-60 יצירות פופ ארט.
בשנת 1974 הוקדשה התערוכה כולה לצ'ילה - כמחאה תרבותית נגד שלטונו של אוגוסטו פינושה. בשנות ה-70 וה-80 החלה מוצגת בתערוכה אמנות פוסטמודרנית, והחלה השתתפות של יצירות אמנים אסייתיים בתערוכה.
בשנת 2022 התקיימה הביאנלה ה-59, באיחור של שנה בשל מגפת הקורונה. השם שניתן לה בשנה זו היה "חלב החלומות", והאוצרת צ׳צ׳יליה אלמני ייעדה אותה לשם תיקון הסטורי של הטיות מגדריות ואחרות בתערוכות העבר: התערוכה התמקדה באמניות נשים, לרבות אמניות שכבר אינן בין החיים (בניגוד למקובל בביאנלה) וכן במיעוטים ובפריפריה הגלובלית. בין התערוכות החיצוניות הנלוות בלטו תערוכותיהם של אניש קאפור, מרלן דומא וברוס נאומן, ועבודתו המונומנטלית של אנסלם קיפר בארמון הדוג'ה.
ארגון

קרן הביאנלה תומכת באומנויות ובארגון האירועים הנפרדים הבאים:
| # | שם עממי | שם רשמי | שנת ייסוד | תדירות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | הביאנלה לאמנות | תערוכת אמנות בינלאומית | 1895 | שנים אי זוגיות |
| 2 | הביאנלה לאדריכלות (אנ') | תערוכת אדריכלות בינלאומית | 1980 | שנים זוגיות (מאז 2000) |
| 3 | הביאנלה למוזיקה (אנ') | הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה עכשווית | 1930 | שנתי (ספטמבר/אוקטובר) |
| 4 | הביאנלה לתיאטרון | פסטיבל התיאטרון הבינלאומי | 1934 | שנתי (יולי/אוגוסט) |
| 5 | פסטיבל הסרטים של ונציה | פסטיבל הסרטים הבינלאומי בוונציה | 1932 | שנתי (אוגוסט/ספטמבר) |
| 6 | הביאנלה למחול של ונציה | הפסטיבל הבינלאומי לריקוד עכשווי | 1999 | שנתי (יולי/אוגוסט) |
| 7 |  | קרנבל ילדים בינלאומי | 2009 | שנתי, במהלך קרנבל המסכות בוונציה |
מבני התערוכה ואופייה

הביאנלה מתקיימת בשני אתרים עיקריים: הג'ארדיני - הפארק הציבורי של ונציה, והארסנאלה: המספנות והנשקיות שהעניקו לוונציה את השליטה בים לאורך הדורות, שבו 30 ביתנים קבועים המייצגים את המדינות השונות שנקבעו בשנות ה-30, ובשנים לאחר מלחמת העולם השנייה. בשל קביעות אלה ישנן כמה מדינות קבועות אשר אינן ידועות באמנות המודרנית בהן ולמרות זאת יש להן ביתן קבוע. כל מדינה קובעת כיצד תנהל את הביתן שלה - ובדרך כלל מדינות בוחרות להציג אמן יחיד בביתן במהלך התערוכה, או מספר מועט של אמנים המציגים תערוכה סביב תמה אחת. לעשרות רבות של מדינות נוספות, שהצטרפו לתערוכה לאחר גמר הקמת הביתנים הלאומיים בג'ארדיני, ישנם ביתנים ארעיים: חלקם בארסנאלה וחלקם פזורים ברחבי העיר. בפאביליון המרכזי שבגני הג'ארדיני מתקיימת לרוב תערוכה נושאית בינלאומית ורבת היקף, והחלל העיקרי העצום של הארסנאלה מוקדש למגוון תערוכות של אמנים מרחבי העולם, הכל תחת אוצרות מרכזית אחת.
הביתן הישראלי

ישראל שולחת נציגים לביאנלה באופן קבוע מאז התערוכה ה-24 שהתקיימה ב-1948. הביתן הישראלי תוכנן בשנת 1952 על ידי האדריכל זאב רכטר בסגנון הבינלאומי. במהלך השנים הוזנח המבנה ולא שופץ, דבר שהוביל להעלאת הכוונה להורסו. בעקבות מאבק ציבורי שוקם המבנה באופן חלקי. בביאנלה ה-59 שבשנת 2022 בחרה האמנית עילית אזולאי לערוך שינוי במבנה של רכטר, על ידי אטימת הכניסה הראשית אליו, והפיכת הכניסה האחורית המשנית לכניסה היחידה ובה פינות ישיבה בסגנון מזרח תיכוני, מהלך המתכתב עם התערוכה אותה הציגה האמנית: מלכות (Queendom).
האמנים אשר יצגו את ישראל בביאנלה מהלך השנים:
1948 - (משה קסטל, יוסף זריצקי, יחזקאל שטרייכמן, מרסל ינקו, ליאון (אריה) פיין, אהרון כהנא, אברהם נתון, יצחק פרנקל, אביגדור לואיזאדא, יוחנן סימון, ראובן רובין, נחום גוטמן, אריה לובין, ציונה תג'ר, אביגדור סטימצקי, אהרון גלעדי, דב פייגין)
1950 - לאו כהן, ליאון פיין, יצחק פרנקל, מרדכי לבנון, ליאו רובין
1952 - ראובן רובין, משה מוקדי
1954 - נפתלי בזם, מרדכי ארדון
1956 - אריה ארוך, צבי ברגנר, צבי מאירוביץ, אביגדור סטימצקי, זאב בן-צבי, איזידור אשהיים, נחום גוטמן, יחיאל קריזה
1958 - מרדכי ארדון, איזידור אשהיים, מרדכי אבניאל, יוסל ברגנר, שמואל בונה, יעקב אייזנשר, ליאון (אריה) פיין, צבי גלי, אהרון גלעדי, חיים גליקסברג, נחום גוטמן, שמשון הולצמן, מרסל ינקו, ז'אן דוד, מרדכי לבנון, אריה לובין, צבי מאירוביץ, משה מוקדי, ישראל פלדי, בצלאל שץ, חיה שוורץ, עוזר שבת, יוחנן סימון, קוסו אלול, דוד פלומבו, זהרה שץ, מירון סימה, יעקב שטיינהרדט
1960 - נפתלי בזם, אביבה אורי, מיכאל גרוס, פנחס שער, שמואל בונה, יעקב פינס
1962 - דב פייגין, צבי גלי, צבי מאירוביץ, יוסל ברגנר, אביגדור אריכא
1964 - יגאל תומרקין, אריה ארוך, לאה ניקל
1966 - איקה בראון, יחזקאל שטרייכמן, בוקי שוורץ
1968 - מרדכי ארדון
1970 - מיכאל ארגוב, רות צרפתי, עמי שביט
1972 - אברהם אופק, ישראל הדני
1976 - דני קרוון
1978 - מנשה קדישמן
1980 - משה גרשוני ומיכה אולמן
1982 - תמר גטר ומיכל נאמן
1984 - אוסוולדו רומברג
1986 - אסד עזי, משה קופפרמן, לודוויג בלום ויהושע בורקובסקי, יוסף זריצקי, יחיאל קריזה, אביבה אורי, גבי קלזמר, לארי אברמסון, איברהים נובאני
1988 - מוטי מזרחי וצדוק בן דוד
1990 - יעקב דורצ'ין
1993 - אביטל גבע
1995 - דוד גרוסמן, יהושע נוישטיין ואורי צייג
1997 - יוסי ברגר, מרים כבסה וסיגלית לנדאו
1999 - פיליפ רנצר ושמחה שירמן
2001 - אורי קצנשטיין
2003 - מיכל רובנר
2005 - גיא בן-נר
2007 - יהודית סספורטס
2009 - רפי לביא
2011 - סיגלית לנדאו
2013 - גלעד רטמן
2015 - ציבי גבע
2017 - גל וינשטיין
2019 - איה בן רון
2022 - עילית אזולאי
2024 - רות פתיר התערוכה של פתיר הוצבה בביאנלה אך אינה נפתחה לקהל הרחב עד השגת הפסקת אש ועד שיחזרו החטופים מהשבי בעזה.
הביאנלה לאדריכלות

הביאנלה לאדריכלות הוא אירוע שמתקיים החל משנת 1980. בו מציגים אדריכלים פרויקטים בתכנונם. מדינת ישראל אינה משתתפת בקביעות בביאנלה זו.
תערוכת האדריכלות הבינלאומית ה-17, 22 במאי - 21 בנובמבר 2021, נושא מרכזי - "איך נחיה יחד?", אוצר - האשים סרקיס (אנ'), נציגים מ-58 מדינות כולל מישראל. הנושא הישראלי לאירוע - "ארץ זבת חלב ודבש - הבניית מרחב השפע", נציגי ישראל - אדר' עידו גינת וד"ר רחל גוטסמן, מוסד - המחלקה לעיצוב פנים, מבנה וסביבה, שנקר.
כאוצרת הביאנלה לאדריכלות בשנת 2023 נבחרה הגאנית-סקוטית לסלי לוקו, שהחליטה להקדיש את התערוכה לנושא אפריקה בכותרת "מעבדת העתיד". אמורים לקחת בה חלק עמוס גיתאי ואייל ויצמן.
הערות שוליים

↑  תבנית:Https://www.prtfl.co.il/archives/155704 הבינאלה בוונציה 2022
↑  The Milk of the Dreams: Biennale Arte 2022, Short Guide, English translation Salvatore Mele, first edition April 2022, 377 pages. מסת"ב 978-88-98727-64-3.
↑  חגית פלג רותם, הביאנלה בוונציה 2022: תורן של האמניות הגדולות, באתר פורטפוליו, 26 באפריל 2022.
↑  לי צ'שייר, כל התערוכות המובילות שכדאי לראות במהלך הביאנלה בוונציה ב-2022, באתר הישראלי של THE ART NEWSPAPER, נוסח עברי 9 בפברואר 2022.
↑   פארה ניירי, לאחר הפסקה בעקבות המגפה נפתחה אתמול הביאנלה בוונציה, ובישרה עתיד חדש לעולם האמנות, באתר הארץ, 24 באפריל 2022
↑  הביתן הישראלי בביאנלה בוונציה לא ייפתח: "עד השגת הפסקת אש ועסקת חטופים", באתר ynet, 16 באפריל 2024
↑  אסתר זנדברג, משרד החוץ חזר בו: ישראל תשתתף בביאנלה לאדריכלות בוונציה, באתר הארץ, 13 באפריל 2004
↑   אמנון דירקטור, לסלי לוקו: "מה שקורה באפריקה קורה לכולנו", באתר הארץ, 16 במרץ 2023
|  ונציה |
| --- | --- | --- |
| אתרים | האוניברסיטה הבינלאומית • הגטו • התעלה הגדולה • כיכר סן מרקו • מסטרה • בית הכנסת הספרדי • בית הכנסת האיטלקי • הארי'ז בר • קפה פלוריאן • קפה לאבנה • ריאלטו |  |
| כנסיות | בזיליקת סן מרקו • איל רדנטורה • סן ג'ורג'ו מג'ורה • סן זכריה • סן פולו • סנטה מריה דלה סאלוטה • סנטה מריה פורמוזה • סן סטאה • סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי • סן סלבדור • סן סמואלה • סנטה מריה דיי מיראקולי • סן ג'ורג'ו דיי גרקי • מדונה דל'אורטו |  |
| מבנים | ארמון הדוג'ה • הארסנאלה • הקמפנילה • פאלאצו בארבאריגו • פאלאצו ג'וסטי • פאלאצו גרימאני • פאלאצו דולפין מאנין • פאלאצו טייפולו • פאלאצו מורו לין • פאלאצו פונטאנה רצוניקו • פאלאצו פוסקארי • פאלאצו פוסקארי קונטריני • פאלאצו פיזאני גריטי • פאלאצו פיזאני מורטה • פלאצו פיזאני א סן סטפאנו • פאלאצו קאוואלי-פרנקטי • קא' דא מוסטו • פאלאצי בארבארו • פאלאצו דאריו • פונדאקו דיי טדסקי • קא' ונדראמין קאלרגי • קא' סגרדו |  |
| מוזיאונים | אוסף פגי גוגנהיים • גלריית האקדמיה • מוזיאון קורר • פאלאצו גראסי • קא' ד'אורו • קא' פזארו • קא' רצוניקו • פונדאקו דיי טורקי |  |
| גשרים | גשר האנחות • גשר האקדמיה • גשר החירות • גשר הציצים • גשר ריאלטו • גשר קלטרווה |  |
| איים עיקריים בלגונת ונציה | בוראנו • ג'ודקה • לידו • מוראנו • מצורבו • סן ג'ורג'ו מג'ורה • טורצ'לו • איים נוספים |  |
| אירועים | אקווה אלטה • הביאנלה • הרגאטה • פסטיבל הסרטים • קרנבל המסכות • טקס נישואי הים |  |
| רבעים | דורסודורו • סן מרקו • סן פולו • סנטה קרוצ'ה • קאנארג'ו • קסטלו |  |
| תחבורה | נמל התעופה הבינלאומי ונציה מרקו פולו • תחנת ונציה סנטה לוצ'יה • ואפורטו • המונורייל של ונציה • גונדולה • הרכבת הקלה של מסטרה • נמל ונציה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258640805171  CiNii: DA02184447  GND: 1019502-6  ISNI: 0000 0001 2369 5528  LCCN: n80010259  NKC: kn20070306017  SELIBR: 329497  SUDOC: 026471906  VIAF: 148377715   WorldCat (עם VIAF): 148377715 
ביתן ישראל בתכנון אדריכל זאב רכטר
"חדר המשאבות" - יצירה של האמן ההונגרי באלאז' קיצ'יני בביאנלה בוונציה בשנת 2005.
המרכז הקנדי לאבטחת סייבר

המרכז הקנדי לאבטחת סייבר (באנגלית: Canadian Centre for Cyber Security; בצרפתית: Centre Canadien pour la Cyber Sécurité) היא יחידה במוסד לביטחון תקשורת (CSE) בקנדה, האחראי על מעקב אחר איומים ותיאום התגובה הלאומית לכל אירוע אבטחת סייבר. התפקיד העיקרי הוא הגנה על תשתית קריטית לאומית מפני אירועי סייבר.
היחידה הוקמה רשמית ב-1 באוקטובר 2018 וקלטה סוכנויות ויחידות ממשלה שונות קודמות בקנדה שהיו אחראיות לתפקידים אלה, כולל מרכז התגובה לאירועי סייבר בקנדה, מרכז פעולות האבטחה של שירותים משותפים בקנדה וענף אבטחת טכנולוגיית המידע של המוסד לביטחון תקשורת.
ראו גם

כוח המשימה לאבטחת סייבר (קנדה)
המוסד לביטחון תקשורת
הערות שוליים

↑  "Government of Canada Announces New National Cyber Security Strategy and the Creation of the Canadian Centre for Cyber Security". Public Safety Canada. נבדק ב-13 באוקטובר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Canadian Centre for Cyber Security". Communications Security Establishment. נבדק ב-13 באוקטובר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
מסלול הכשרה

מסלול הכשרה הוא רצף מתוכנן מראש של שלבים שמטרתו להקנות למשתתפים ידע, מיומנויות והסמכות בתחום מסוים. המסלול יכול להיות מקצועי, אקדמי, ייעודי או שילוב כלשהו, להכשרה בתוך ארגון.
מסלולי הכשרה נפוצים בארגונים בהם קיים כוח אדם משמעותי, ומיועדים להכשיר כוח עבודה מיומן בביצוע תפקידים להם נדרשים עובדים רבים. לעיתים מהווה מסלול הכשרה תנאי לקבלת רישיון לעיסוק מסוים.
מאפיינים

למסלולי הכשרה כמה מאפיינים:
רצף לימודי הכולל שלבים ברורים המובילים מרמה בסיסית למתקדמת.
תכנים מותאמים, הנבנים בהתאם לדרישות המקצוע או המטרה הספציפית.
שילוב של תאוריה ופרקטיקה, לרוב לימודים עיוניים עם התנסות מעשית.
תעודה או הסמכה – בחלק מהמקרים, סיום המסלול מזכה את המשתתפים בתעודה מקצועית או רישיון לעיסוק.