stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרל קולר (גנרל)
ביוגרפיה > רפובליקת ויימאר

בתום המלחמה ולאחר שחרורו מהשבי המשיך קולר בעקבותיו של אביו ובפברואר 1920 התגייס לשורות המשטרה המדינית של בוואריה (גר'), בה שירת כטייס בפלוגה המשטרתית הראשונה בשלייסהיים. בין השנים 1922–1928 שימש כמפקד פלוגה וכמדריך טיסה, עד שקודם לדרגת לויטננט, אז מונה ב-1932 לשלישו של מפקד המשטרה הכללי של מינכן. בתום תקופת השתלמות מקצועית קצרה קודם ב-1933 לדרגת קפטן.
בחייו הפרטיים הצטרף קולר למועדון התעופה הבווארי והחל להתנסות בדאייה. ב-1921 ייצג את מדינת בוואריה בתחרויות שונות שהתקיימו ברואן, ותוכננו במידה מסוימת בידי חבר ילדות שהכיר מעיר מולדתו, אמרן סטדלר. ב-15 באוגוסט אותה שנה שבר את שיא הדאייה הרחוקה ביותר באותה העת, כ-640 מטרים. כעבור מספר ימים נשבר השיא שוב בידי מתחרה, אך ב-20 באוגוסט שבר קולר שיא נוסף, כ-1,900 מטרים.
בהמשך קבע קולר שיאים נוספים, לדוגמה כאשר ביצע הקפה מלאה עם פנייה של כ-180 מעלות, ללא אובדן גובה, תוך כדי דאייה. שיאים אלו זיכו אותו בתהילה עולמית, ושמו התפרסם בחוגי תעופה מקצועיים ברחבי אירופה. באותה תקופה הכיר לראשונה את אלוף ההפלות הגרמני, גנרל-אוברסט ארנסט אודט.
ביוגרפיה > אחרית חייו

בתום המלחמה הועבר קולר לידי הבריטים ונכלא באוקספורד. הטייס, וחלוץ התעופה הידוע, צ'ארלס לינדברג, ביקר אותו במהלך מאסרו. עם שחרורו בדצמבר 1947 שב קולר לבוואריה, וכעבור שנתיים פרסם את ספר זיכרונותיו, "החודש האחרון", אשר תיאר בחלקו את ימיו האחרונים של היטלר. הוא מת ב-22 בדצמבר 1951 בעיר מולדתו, גלון (אנ').
עיטורים

פלוגצויגפיהרראבצייכן (גר') (עיטור התעופה)
צלב הברזל במלחמת העולם הראשונה מדרגה ראשונה ושנייה ובמלחמת העולם השנייה מדרגה ראשונה ושנייה
צלב הכבוד
עיטור השירות הוותיק (אנ')
מדליית הסודטים (אנ')
אות הפציעה בדרגה שלישית (שחור)
עיטור הטייסים (אנ')
הצלב הגרמני
צלב האבירים של צלב הברזל
תרבות

בסרט הנפילה בבימויו של אוליבר הירשביגל (אנ') מ-2004 גילם השחקן הנס ה. שטיינברג (אנ') את דמותו של קרל קולר.
כתביו

| עברית | Deutsch |
| --- | --- |
קולר, קרל; החודש האחרון; הוצאת אולשטיין, 1949 (מסת"ב: 978-3548331980): Koller, Karl; Der Letzte Monat; Ullstein Verlag, 1949 (ISBN 978-3548331980)
לקריאה נוספת

| עברית | English |
| --- | --- |
באומבך, ורנר; חייו ומותו של הלופטוואפה; ניו יורק, הוצאת קווארד-מק'קאן, 1960 (מסת"ב: 9780345025302): Baumbach, Werner; The Life And Death Of The Luftwaffe; New York, Coward-Mccann, 1960 (ISBN 9780345025302)
שיירר, ויליאם לורנס; עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי; ניו יורק, סיימון אנד שוסטר, 1960 (מסת"ב: 978-0-671-62420-0): Shirer, William Lawrence; The Rise and Fall Of The Third Reich; New York, Simon And Schuster, 1960 (ISBN 978-0-671-62420-0)
זוכנווירת, ריצ'רד; הפיקוד והמנהיגות בחיל האוויר הגרמני; הוצאת אייר, 1970 (מסת"ב: 0-405-00051-0): Suchenwirth, Richard; Command And Leadership In The German Air Force; Ayer Publishing, 1970 (ISBN 0-405-00051-0)
ריד, אנתוני; תלמידי השטן: מעגלו הפנימי של היטלר; ניו יורק, הוצאת נורטון, 2005 (מסת"ב: 978-039332-697-0): Read, Anthony; The Devil's Disciples: Hitler's Inner Circle; New York, Norton, 2005 (ISBN 978-039332-697-0)
ויליאם פות'רגיל קוק

| --- | --- |

ויליאם פות'רגיל קוק, 1895
 לידה:  4 במאי 1806 אילינג, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  25 ביוני 1879 (בגיל 73) פרנהאם, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פעילות בולטת:  בין ממציאי הטלגרף
 השכלה:  אוניברסיטת אדינבורו 
 פרסים והוקרה:  מדליית אלברט (1867) 
 
סר וִילְיֶאם פוֹתֶ'רְגִיל קוּק (באנגלית: William Fothergill Cooke;‏ 4 במאי 1806 באילינג – 25 ביוני 1879 בפארנהאם (אנ')) היה ממציא אנגלי. הוא היה, יחד עם צ'ארלס ויטסטון, מממציאי הטלגרף החשמלי קוק-ויטסטון (אנ'), שעליו הם רשמו פטנט במאי 1837. ב-1846 הוא הקים יחד עם ג'ון ריקרדו (אנ') את חברת הטלגרף החשמלי (אנ'), חברת הטלגרף הציבורית הראשונה בעולם. בשנת 1869 הוענק לו תואר אבירות.
ביוגרפיה

הוא נולד באילינג, כיום פרבר של לונדון; אביו, ויליאם קוק, שימש כמנתח במקום, ולאחר מכן מונה לפרופסור לאנטומיה באוניברסיטת דרהאם. הוא התחנך בבית הספר דרהאם (אנ') ובאוניברסיטת אדינבורו, ובגיל 20 הצטרף לצבא הודו.
אחרי חמש שנות שירות בהודו קוק חזר הביתה; לאחר מכן למד רפואה בפריז, ופיזיקה בהיידלברג אצל גאורג וילהלם מונקה (אנ'). ב-1836 הוא ראה טלגרף חשמלי, אז רק נסיוני: מונקה המחיש בהרצאותיו מכשיר טלגרפי על העיקרון שהציג פאבל שילינג (אנ') ב-1835. קוק החליט להפעיל את ההמצאה בפועל במערכות הרכבת; וויתר על רפואה.
בתחילת 1837 חזר קוק לאנגליה, ונפגש עם מייקל פאראדיי ופיטר מארק רוג'ט (אנ'). דרכם הכיר את צ'ארלס ויטסטון, אשר בשנת 1834 העניק לחברה המלכותית דין וחשבון על ניסויים על מהירות החשמל. קוק כבר בנה מערכת של טלגרף עם שלוש מחטים על פי העיקרון של שילינג, ותכנן עיצובים לאזעקה מכנית. הוא גם התקדם במשא ומתן עם חברת הרכבת ליברפול ומנצ'סטר על השימוש בטלגרפים שלו. קוק וויטסטון הקימו שותפות במאי 1837; קוק טיפל בצד העסקי.
הפטנט הראשון של ויטסטון וקוק נרשם תוך חודש, והיה "עבור שיפורים במתן אותות והשמעת אזעקות במקומות מרוחקים באמצעות זרמים חשמליים המועברים דרך מעגלים חשמליים". קוק בדק כעת את ההמצאה, כאשר חברות הרכבת לונדון ובלקוול (אנ'), לונדון ובירמינגהאם (אנ') וחברת הרכבת גרייט וסטרן איפשרו זו אחר זו את השימוש בקווים שלהן לצורך הניסוי. דגם של טלגרף של חמש מחטים התגלה כיקר מדי. בשנת 1838 שיפור הפחית את מספר המחטים לשתיים, ופטנט על כך נרשם על ידי קוק וויטסטון.
לפני ועדה פרלמנטרית בנושא רכבות בשנת 1840, הצהיר ויטסטון כי הוא השיג, עם קוק, פטנט חדש לסידור טלגרפי; המנגנון החדש דרש רק זוג יחיד של חוטים. אבל הטלגרף עדיין היה יקר מדי למטרות כלליות. אולם בשנת 1845 הצליחו ויטסטון וקוק לייצר את מכשיר המחט הבודדת, שעליו רשמו פטנט, ומאותו זמן הפך הטלגרף חשמלי למכשיר מעשי, שאומץ עד מהרה בכל קווי הרכבת של המדינה.
בינתיים התעוררה מחלוקת בין קוק לוויטסטון. בשנת 1843 הושג הסדר שבאמצעותו הוקצו מספר פטנטים לקוק, עם חלוקת תמלוגים לוויטסטון; ובשנת 1846 הוקמה חברת חברת הטלגרף החשמלי (אנ') בשיתוף עם קוק, החברה שילמה 120,000 פאונד עבור הפטנטים הקודמים של קוק וויטסטון.
קוק ניסה מאוחר יותר להאריך את תוקף הפטנטים המקוריים, אך הוועדה המשפטית של המועצה המלכותית החליטה שקוק וויטסטון קיבלו מספיק תמלוגים. מדליית אלברט (אנ') של החברה המלכותית לאמנויות (אנ') הוענקה בתנאים שווים לקוק ולוויטסטון ב-1867; ושנתיים לאחר מכן זכה קוק בתואר אביר, ויטסטון זכה לאותו כבוד שנה קודם לכן.
פנסיה מטעם המלוכה הוענקה לקוק בשנת 1871. הוא נפטר ב-25 ביוני 1879.
במאי 1994, כינתה חברת התקשורת "British Rail Telecommunications (אנ')" את הקטר מספר 20075 בשם "סר ויליאם קוק".
לקריאה נוספת

Burnley, James; Bowers, Brian (reviewer) (בינואר 2011). Cooke, Sir William Fothergill (1806–1879). {{cite book}}:  (עזרה)
Cooke, William Fothergill (1895). Extracts from the Private Letters of the Late Sir William Fothergill Cooke, 1836 – 39. London: E. and F. N. Spon.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Dictionary of National Biography, 1885-1900/Cooke, William Fothergill
↑  BR Telecommunications Locomotives
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb106151257 (data)  GND: 117698237  ISNI: 0000 0001 1766 6894  LCCN: n88255627  SNAC: w65d9987  SUDOC: 236518186  VIAF: 62332988   WorldCat (עם VIAF): 62332988
בית הקברות היהודי בל'איל-סור-לה-סורג

בית הקברות היהודי בל'איל-סור-לה-סורג הוא אחד מהאתרים היהודיים החשובים של מחוז ווקלוז בצרפת. מאז 30 ביוני 2008 הוא רשום כאנדרטה היסטורית.
בית הקברות
יהודי הקומטדינס

הקהילה היהודית נמצאת בקומטט ונסאיסין מאז ימי הביניים. ב-1322 האפיפיור יוחנן ה-22 גירש את היהודים מהקומטאט. החלטה שביטל ב-1326.
יהודי לאיל סור לה סורג

עוד מהמאה ה־12 מוצאים עדויות לקיומה של קהילה יהודית מפותחת בעיר. לאחר גירוש ספרד הגיעו חלק מהמגורשים לעיר, הקהילה התרחבה אך איבדה חלק ממנהגיה המקוריים – שעד אז היו פרובנסליים ועתה חדרו אליהן השפעות ספרדיות.
בעת גירוש יהודי פרובאנס בשנת 1501 הייתה העיר אחת מארבע הערים היחידות בפרובאנס בהן נותרו יהודים, מכיוון שהיו תחת שלטון האפיפיור וצווי המלך הצרפתי לא חלו עליהן. לאחר הגירוש עברו אל העיר יהודים רבים.
הקהילה התקיימה בשטח של כ-2,500 מ"ר. 28 משפחות לערך חיו במקום זה בשנת 1682 ו-63 משפחות בשנת 1789. בעבר, היו לקהילה מספר מבנים סביב בית הכנסת שנהרסו ב-1856.
בית קברות

בתחילתו, בית הקברות שכן ליד שטח הקהילה, אך לאחר התרחבות העיר נמצא לו מיקום חדש דרומית לעיירה, ולאחר מכן (בשנת 1736) הוגדל על ידי רכישת קרקע סמוכה לז'אן ז'אק גרין, תמורת 650 לירות טוריניות (אנ').
במלאי שנערך בשנת 1906, בעקבות חוק ההפרדה בין כנסייה ומדינה בשנת 1905, בית הקברות מופיע כאתר היחיד של הקהילה היהודית בעיר. 1939 היא שנת הקבורה האחרונה בו. שער בית הקברות מספק גישה לקרקע מוקפת בגדר בגודל 9460 מ"ר. בין האישים הקבורים בבית הקברות הזה, אפשר למנות את ראש העיר לשעבר של העיירה אברם אדולף מישל (1834–1905), ראש העיר מ-1871 עד 1874.
בצו מיום 30 ביוני 2008, בית הקברות נרשם כאנדרטה היסטורית במלואו עם קבריו, אנדרטאות ופריטים אחרים.
הערות שוליים

↑  ישראל גולדמן, "היהודים של האפיפיור", סגולה גיליון 77 (תשרי תשע"ז), עמ' 45.
השער לבית הקברות
מור כהן

אין תמונה חופשית
מור כהן (נולדה ב-22 בפברואר 1988) היא שחקנית ויוצרת קולנוע ישראלית המתגוררת בארצות הברית.
ביוגרפיה

מור כהן גדלה בפתח תקווה ובשנות נעוריה עברה עם משפחתה ליקנעם עילית. היא התחנכה בחיפה בבית הספר רעות לאמנויות ובתיכון ויצו לאמנויות במגמת תיאטרון. שירתה בצה"ל כמאבחנת ומראיינת פסיכוטכנית בחיפה.
בגיל תשע החלה להופיע על במות בישראל, ובצעירותה השתתפה בשלל תפקידי אורח בטלוויזיה מטעם אולפני הרצליה וערוץ הילדים.
השכלה

כהן למדה משחק בבית הספר אימפרו ברמת גן ובמסלול התלת-שנתי באקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב, שם סיימה את לימודיה בהצלחה בשנת 2014. לאחר תום לימודיה עברה לפריז, שם התגוררה כשנה וחצי, במהלכן פעלה כמוזיקאית.
בשנת 2015 זכתה במלגות לימודים מטעם New York Conservatory for Dramatic Arts והאקדמיה לקולנוע של ניו יורק (אנ'), ועברה לניו יורק כדי ללמוד משחק מול מצלמה. היא מתגוררת בארצות הברית מאז.
קריירה

בשנת 2013 שיחקה בסרט הביכורים של נטלי פורטמן כבמאית, "סיפור על אהבה וחושך".
בשנת 2016 חברה כהן לקבוצת התיאטרון Amios בניו יורק, שם שיחקה בהפקות רבות והפיקה ערבי תיאטרון קצר. בהמשך הייתה ממקימיי פרויקט התיאטרון הדו-לשוני The Israeli Artist Project שנוסד ב-2018, ומטרתו הנגשת יצירות ישראליות לקהל אמריקאי וגישור בין התרבויות. במסגרת הפרויקט הפיקה ושיחקה בהצגת אוף-ברודוויי "סקופ" מאת יאיר פקר, לצדם של רון אורלובסקי, גלית פלנר, מיכאל עינב, עדן רובינפור ויוני ונדריגר.
בשנת 2017, בשיתוף עם הבמאי-תסריטאי רועי זפרני והמלחינה נמי מלומד, הפיקה כהן את הסרט הקצר "מעבר לחומה". הסרט זכה בקטגוריה "Best World Cinema Short" בפסטיבל הקולנוע בפיניקס בשנת 2019, גרף מעל למיליון צפיות בארץ ובעולם וזכה לתשבחות רבות.
בשנת 2020 ביימה והפיקה את הקליפ הרשמי לשיר "Change" של המוזיקאית סיון ארבל, שזכה למענק לקידום יצירות חדשות מטעם מפעל הפיס.
בשנת 2021 שיתפה פעולה עם להקת המטאל Born of Osiris בקליפ לשיר Angel or Alien (אנ'), בו גילמה את אלה מצרית.
ב-2022 כיכבה כהן בקומדיה הרומנטית Handle With Care מאת המחזאי ג'ייסון אודל וויליאמס, בהפקת תיאטרון Stage West. כהן גילמה את הדמות הראשית, איילת, צעירה ישראלית הנמצאת בטיול בארצות הברית עם סבתה כאשר הבלתי צפוי קורה.
לצד עבודת משחק והפקה בקולנוע ותיאטרון, השתתפה כהן בפרסומות וקמפיינים לחברות גדולות, בהן יצרנית הרכב פורד, UPS, מותג המשקפיים "Foster Grant", ויצרניות אופנה נוספות. בנוסף, היא מגלמת את La Bruja, דמות הדגל של חברת Shiner Beer, ומשמשת כפרזנטורית של החברה.
הערות שוליים

↑  קרי רובינשטיין, סקופ: יש תיאטרון ישראלי בניו יורק, באתר ynet, 9 במרץ 2018
↑  A. A. Cristi, Stage West Presents The Holiday Charmer HANDLE WITH CARE, By Jason Odell Williams, BroadwayWorld.com (באנגלית)
↑  Handle With Care @ Stage West Theatre, Onstage NTX (באנגלית אמריקאית)
מפלגת הפעולה (איטליה)

| --- | --- |

 מדינה:  איטליה
 שם רשמי:  Partito d'Azione 
 תקופת הפעילות:  14 ביוני 1942 – 25 באפריל 1947 (4 שנים)
 אידאולוגיות:  רפובליקנית וליברלית-סוציאליסטית
 אותיות:  PdA
 
מפלגת הפעולה (באיטלקית: Partito d'Azione, PdA) הייתה בשנות ה-40 של המאה ה-20, מפלגה פוליטית ליברלית-סוציאליסטית (אנ'), רפובליקנית ואנטי-פשיסטית באיטליה.
היסטוריה

נוסדה ב-14 ביוני 1942 על ידי לוחמים לשעבר של תנועת ההתנגדות האנטי-פשיסטית "צדק וחרות" (Giustizia e Libertà) (אנ'), ליברלים-סוציאליסטים ודמוקרטים-ליברלים. מבחינה אידאולוגית, הם היו יורשים של הסוציאליזם הליברלי (אנ') של קרלו רוסלי ושל המהפכה הליברלית של פיירו גובטי (אנ'), שכתביו דחו את הדטרמיניזם הכלכלי (אנ') המרקסיסטי ותמכו במאמץ לנצח במאבק המעמדי ובצורה חדשה של סוציאליזם, כיבוד זכויות האזרח ושינוי רדיקלי, הן במבנה החברתי והן במבנה הכלכלי של איטליה. החל מינואר 1943 פרסמה המפלגה עיתון מחתרתי בשם "איטליה החופשית" ("L'Italia Libera" (אנ')), בעריכת לאונה גינצבורג. באותה שנה, חברים במפלגה באו במגע עם השירותים החשאיים של בעלות הברית שהיו מוצבים בשווייץ הנייטרלית, בניסיון לגרום לבעלות הברית להימנע מהפצצות על איטליה ולהשיג תמיכה בוועדת השחרור הלאומית (אנ') שהייתה אמורה להנהיג את השלטון החדש באיטליה אחרי הפיכה נגד משטרו של מוסוליני.
במהלך מלחמת העולם השנייה, יחידת פרטיזנים של מפלגת הפעולה, בפיקודו של אדוארדו וולטרה, שפעלה במסגרת תנועת ההתנגדות האיטלקית (אנ'), ביצעה מספר התקפות על מחנה ריכוז 59 בסרביליאנו (אנ') שעל החוף הים האדריאטי. התקפות אלה אפשרו את בריחתם של מאות יהודים מהמחנה ומנעו את שילוחם למחנות ההשמדה של הנאצים. באותה תקופה יצרה המדענית ריטה לוי-מונטלצ'יני קשר עם חברי מפלגת הפעולה וסייעה להם בזיוף תעודות ובהשגת מסמכים למי שהיה זקוק להם.
מפלגת הפעולה הייתה חברה מרכזית בוועדת השחרור הלאומית (אנ'). לאחר שביתת הנשק בין איטליה לבעלות הברית ב-8 בספטמבר 1943, מפלגת הפעולה השתתפה באופן פעיל בתנועת ההתנגדות האיטלקית עם יחידות של תנועת "צדק וחרות" (Giustizia e Libertà) (אנ') בפיקודו של פרוצ'ו פארי. היא נקטה עמדה אנטי-מלוכנית ברורה והתנגדה לפלמירו טוליאטי וליוזמת סלרנו של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית לגבי הממשל שלאחר המלחמה. המפלגה אימצה את סמל החרב הבוערת, ובתקופה שמייד לאחר המלחמה הצטרפה לממשלה ששמרה את תפקיד ראש הממשלה לפרוצ'ו פארי, מיוני עד נובמבר 1945.
הקונפליקט הפנימי במפלגה בין הקו הדמוקרטי-רפורמיסטי של אוגו לה מלפה (אנ') לבין הקו הסוציאליסטי של אמיליו לוסו (אנ') ותבוסתה בבחירות של 1946 גרמו לקריסת המפלגה. תרם לכך גם חוסר נכונותם של חברי המפלגה לשתף פעולה עם מפלגות פוליטיות מתחדשות "הנגועות בקשר עם הפשיזם". מפלגת הפעולה התפרקה סופית ב-25 באפריל 1947. הקבוצה העיקרית של חברים לשעבר, בראשות ריקרדו לומברדי (אנ'), הצטרפה אל המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית (אנ'), בעוד שקבוצת לה מלפה הצטרפה אל המפלגה הרפובליקנית האיטלקית (אנ').
חברים ותומכים בולטים

ג'ורג'ו באסאני
נורברטו בוביו (אנ')
לליו בסו (אנ')
לאונה גינצבורג
נטליה גינצבורג
פרנצ'סקו דה מרטינו (אנ')
אדוארדו וולטרה
ליאו וליאני (אנ')
פרנקו ונטורי (אנ')
אלברטו טרקיאני (אנ')
אוגו לה מלפה (אנ')
פרימו לוי
קרלו לוי
ריטה לוי-מונטלצ'יני
ריקרדו לומברדי (אנ')
אמיליו לוסו (אנ')
אאוג'ניו מונטאלה
רפאלה מטיולי (אנ')
גאטנו סלוומיני (אנ')
אלטיירו ספינלי
אאוג'ניו סקלפרי (אנ')
פרוצ'ו פארי
ויטוריו פואה (אנ')
אוריאנה פלאצ'י
קרלו אזליו צ'אמפי
אלברטו צ'אנקה (אנ')
ברונו צווי (אנ')
טריסטנו קודיגנולה (אנ')
אנריקו קוצ'ה (אנ')
ניקולה קיארומונטה (אנ')
פיירו קלמנדריי (אנ')
אלדו קפיטיני (אנ')
ארנסטו רוסי (אנ')
לקריאה נוספת

David Ward, "Natalia Ginzberg's early writings in L'Italia Libera", In: Angela M. Jeannet, Giuliana Sanguinetti Katz, Giuliana Katz (eds.), Natalia Ginzburg: Voice of the Twentieth Century, University of Toronto Press, 2000, p. 46
הערות שוליים

1 2  Giuseppe Martini, AZIONE, PARTITO d', Treccani - Enciclopedia Italiana (באיטלקית)
1 2  PARTITO D'AZIONE (1942-1947), Dizionario di storia moderna e contemporanea (באיטלקית)
↑  אל"מ (מיל') ד"ר בני מיכלסון, תנועת ההתנגדות האיטלקית ויהודיה, 1943–1945 - אדוארדו וולטרה (Volterra), באתר העמותה להקמת מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה על שם הנשיא חיים הרצוג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007459185005171  BnF: cb13318947c (data)  NKC: kn20071023001  SUDOC: 027704238  VIAF: 127309661   WorldCat (עם VIAF): 127309661
השטח מתחת לעקומה (פרמקולוגיה)

בפרמקוקינטיקה, השטח מתחת לעקומה (AUC) הוא האינטגרל המסוים של ריכוז התרופה בפלזמה כתלות בזמן. ניתן למדוד AUC ישירות, באמצעות כרומטוגרפיה נוזלית של ספקטרומטריית מסה, אך בפועל, ריכוז התרופה נמדד בנקודות זמן נפרדות מסוימות, ולהערכת AUC משתמשים בכלל הטרפז.
משמעות ושימוש

ה-AUC מייצג את החשיפה הכוללת לתרופה לאורך זמן. AUC הוא מדד שימושי כאשר מנסים לקבוע אם תכשירים שונים באותו מינון (למשל כמוסה וטבליה) מביאים למידה דומה של חשיפה לרקמות או לפלזמה. שימוש נוסף למדד ה-AUC מתקיים בניטור תרופתי טיפולי של תרופות בעלות אינדקס טיפולי צר. לדוגמה, גנטמיצין, שהיא אנטיביוטיקה שיכולה להיות נפרוטוקסית (מזיקה לכליות) ואוטוטוקסית (פוגעת בשמיעה): מדידה של ריכוזי גנטמיצין בפלזמה של המטופל וחישוב של AUC, משמשים להתאמת המינון של תרופה זו.
AUC משמש גם למציאת הריכוז הממוצע על פני מרווח זמן: AUC/t. כמו כן, יש מתייחסים ל-AUC כאשר מדובר בסילוק תרופה מהגוף. הכמות שסולקה על ידי הגוף (מסה) = פינוי (נפח\זמן) * AUC (מסה*זמן\נפח).
AUC וזמינות ביולוגית

בפרמקוקינטיקה, זמינות ביולוגית מתייחסת בדרך כלל לשיעור (אחוז) התרופה שנספג באופן סיסטמי וכך זמין לייצר השפעה ביולוגית. הזמינות נמדדת לעיתים קרובות על ידי כימות ה-AUC. על מנת לקבוע את ה-AUC, נרשמת עקומת הריכוז בסרום כתלות בזמן, בדרך כלל באמצעות תרופות המסומנות בפחמן 14 ובעזרת AMS (ספקטרומטריית מסה מואצת).
זמינות ביולוגית ניתן למדוד במונחי "זמינות ביולוגית מוחלטת" או "זמינות ביולוגית יחסית".
AUC וזמינות ביולוגית > זמינות ביולוגית מוחלטת

זמינות ביולוגית מוחלטת מתייחסת לזמינות הביולוגית של התרופה כאשר היא ניתנת באמצעות נטילה שאיננה תוך ורידית (non-IV, כלומר בטבליה פומית, נר, זריקה תת-עורית וכו'), בהשוואה לזמינות הביולוגית של אותה תרופה הניתנת תוך ורידית (IV). הדבר נעשה על ידי השוואת ה-AUC של דרך הנטילה שאיננה תוך ורידית עם ה-AUC של התרופה הניתנת תוך ורידית. שיעור זה מנורמל על ידי הכפלה במינון של כל צורת מינון בהתאמה.
AUC וזמינות ביולוגית > זמינות ביולוגית יחסית

זמינות ביולוגית יחסית משווה את הזמינות הביולוגית בין שתי צורות מינון שונות כלשהן. שוב, לביצוע ההשוואה משמשים ה-AUCs היחסיים, והמינונים יחסיים משמשים לנירמול החישוב.
ראו גם

C max (פרמקולוגיה)
השטח תחת העקומה של עקומה אופיינית למסווג
הערות שוליים

↑  Maurer, Hans H. (2005). "Multi-analyte procedures for screening for and quantification of drugs in blood, plasma, or serum by liquid chromatography-single stage or tandem mass spectrometry (LC-MS or LC-MS/MS) relevant to clinical and forensic toxicology". Clinical biochemistry. Elsevier BV. 38 (4): 310–318. doi:10.1016/j.clinbiochem.2005.01.014. ISSN 0009-9120. PMID 15766732.
↑   Lappin, Graham; Rowland, Malcolm; Garner, R Colin (2006). "The use of isotopes in the determination of absolute bioavailability of drugs in humans". Expert Opinion on Drug Metabolism & Toxicology 2 (3): 419–27.
↑  Srinivasan, V. Srini (2001). "Bioavailability of Nutrients: A Practical Approach to In Vitro Demonstration of the Availability of Nutrients in Multivitamin-Mineral Combination Products". The Journal of Nutrition 131 (4 Suppl): 1349S–1350S.
הרמן פון קייזרלינג

| --- | --- |

 לידה:  20 ביולי 1880 Kõnnu, אסטוניה 
 פטירה:  26 באפריל 1946 (בגיל 65) אינסברוק, אוסטריה 
 שם לידה:  Hermann Alexander Graf Keyserling 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  Neuer Friedhof Mühlau 
 השכלה:  אוניברסיטת וינה  אוניברסיטת היידלברג  האוניברסיטה האימפריאלית של דרפט 
 בן או בת זוג:  Goedela von Keyserling 
 חתימה:   
 
הֶרְמַן אֲלֶכְּסַנְדֶר פוֹן קַיזֶרְלִינְג (בגרמנית: Hermann Alexander Graf von Keyserling‏; 20 ביולי 1880 – 26 באפריל 1946) היה פילוסוף גרמני-בלטי ממשפחת קייסרלינגק. סבו, אלכסנדר פון קייזרלינג (אנ'), היה גאולוג בולט של האימפריה הרוסית.
ביוגרפיה

קייזרלינג נולד למשפחת אצולה עשירה באחוזת קנו (אנ'), בפלך ליבוניה, האימפריה הרוסית, כיום באסטוניה. לאחר השכלתו באוניברסיטאות טרטו, היידלברג ווינה. בווינה התיידד עם הסופר האנטישמי יוסטון סטיוארט צ'מברלין, שבהשפעתו פנה לפילוסופיה. בשנים 1911–1912 יצא לטיול מסביב לעולם, שאחר-כך פרסם את רשמיו ממנו בספר "יומן מסע של פילוסוף" (Reisetagebuch eines Philosophen). הוא נישא למריה גודלה פון ביסמרק-שונהאוזן, נכדתו של אוטו פון ביסמרק. בנו ארנולד קייזרלינג (אנ') הלך בעקבות אביו והפך לפילוסוף בעל שם.
הרמן קייזרלינג התעניין במדעי הטבע ובפילוסופיה, ולפני מלחמת העולם הראשונה הוא נודע הן כסטודנט לגאולוגיה והן כמסאי פופולרי. המהפכה הרוסית שללה ממנו את אחוזתו בליבוניה, ועם שרידי הונו הקים את ה-"Schule der Weisheit" ("בית הספר לחוכמה") וה-Gesellschaft für Freie Philosophie (אגודה לפילוסופיה חופשית) בדרמשטאדט. המטרה של בית ספר זה הייתה להביא לכיוון מחדש אינטלקטואלי של גרמניה.
הוא היה הראשון שהשתמש במונח עקרון הפיהרר. אחת הטענות המרכזיות של קייזרלינג הייתה ש"יחידים מחוננים" מסוימים "נולדו לשלוט" על בסיס הדרוויניזם החברתי.
אף שלא היה פציפיסט תאורטי, קייזרלינג האמין שהמדיניות הגרמנית הישנה של המיליטריזם מתה לנצח ושהתקווה היחידה של גרמניה טמונה באימוץ עקרונות בינלאומיים ודמוקרטיים.
משנת 1931 עסק קייזרלינג בפומבי בעליית הנאציזם. הוא תיאר זאת כאי-רציונליזם שחייב להוביל לאסון והסיק: "נאציונל-סוציאליזם [...] אסור לעולם שישיג מנהיגות כמפלגה". עם זאת, הוא ניסה למצוא היבטים חיוביים בנציונל-סוציאליזם. הוא הותקף באלימות בעיתונות הנציונל-סוציאליסטית. לאחר עליית הנאצים לשלטון, נאסר עליו לדבר. הוא גם לא היה מסוגל לפרסם זמן מה בגרמניה ולא הורשה עוד לנסוע מחוץ למדינה. עם זאת, בגלל המוניטין שלו מחוץ למדינה, הוסרו הגבלות אלו זמנית.
הוא מת באינסברוק באוסטריה.
קומננוס

|   |
| --- | --- |
 מדינה:  האימפריה הביזנטית האימפריה של טרפזונטס
 תארים:  קיסר האימפריה הביזנטית  קיסר האימפריה של טרפזונטס (אנ')  מלכת ירושלים (אנ')*  נסיכת אנטיוכיה (אנ')*  דוכסית אתונה (אנ')* * מנישואים
 מייסד:  מנואל ארוטיקוס קוממנוס (אנ') (הראשון הידוע; ייתכן שהיה המייסד)  איסאאקיוס הראשון קומננוס (הקיסר הראשון)
 השליט האחרון:  אנדרוניקוס הראשון קומננוס (הקיסר הביזנטי האחרון)  דוויד מגאס קוממנוס (אנ') (קיסר טרפזונטס האחרון)
 תקופת השושלת:  המאה ה-10  1057(כמשפחה קיסרית) – 1719
 ענפים:  Isaac Komnenos, מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, אלכסיוס השני קומננוס, יוחנן השני קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית, אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, אנדרוניקוס הראשון 
 
קוֹמְנֶנוֹס (ביוונית: Κομνηνός,נקרא גם "קומנינוס", כמו ביוונית המודרנית,  ברבים Κομνηνοί ; בלטינית Comnenus, ברבים Komnenoi או Comneni) הייתה משפחת אצילים יוונית ביזנטית, ששלטה באימפריה הביזנטית מ-1081 עד 1185, ומאוחר יותר, תחת השם הקומנני הגדולים (Μεγαλοκομνηνοί, מגלוקומנני או מגלוקומניני) ייסדה ושלטה באימפריה של טרפזונטס (1204–1461). באמצעות נישואי תערובת עם משפחות אצילים אחרות, בעיקר דוקאס (אנ'), אנגלוס (אנ') ופלאולוגוס (אנ'), השם קומננוס מופיע בין רוב בתי האצולה הגדולים של העולם הביזנטי המאוחר.
ייסוד השושלת

איסאאקיוס הראשון קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית, סטרטופדרך (אנ') של המזרח תחת מיכאל השישי סטרטיוטיכוס, קיסר האימפריה הביזנטית, ייסד את שושלת קומננוס של קיסרי האימפריה הביזנטית. בשנת 1057 הוביל איסאאקיוס הפיכה נגד מיכאל והוכרז כקיסר. אף על פי ששלטונו נמשך רק עד 1059, כאשר אנשי החצר שלו לחצו עליו להתפטר ולהיות נזיר, יזם איסאאקיוס רפורמות מועילות רבות. השושלת חזרה לכס המלכות עם עלייתו של אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, אחיינו של איסאאקיוס הראשון, בשנת 1081. בשלב זה נראה שצאצאים של כל השושלות הקודמות של ביזנטיון נעלמו מהממלכה, כמו משפחות סקלרוס (אנ') וארגירוס (אנ') החשובות. צאצאיהם של אותם קיסרים חיו מחוץ לאימפריה הביזנטית, לאחר שהתחתנו עם משפחות המלוכה של גאורגיה, רוסיה, צרפת, פרס, איטליה, גרמניה, פולין, בולגריה, הונגריה וסרביה; עובדה שהקלה על משפחת קומננוס לעלות לכס המלכות.
עם עלייתם לכס המלכות, נישאו בני משפחת קומננוס עם בני שושלת דוקאס (אנ') הקודמת: אלכסיוס הראשון התחתן עם אירנה דוּקֶנה (אנ'), אחייניתו של קונסטנטינוס העשירי, קיסר האימפריה הביזנטית, שירש את איסאאקיוס הראשון בשנת 1059. לאחר מכן, הקלאן המשולב כונה לעיתים קרובות כקומננודוקהֶ (Κομνηνοδούκαι) וכמה אנשים השתמשו בשני שמות המשפחה יחד. כמה משפחות הם צאצאים מקלאן רחב יותר זה, כמו אנגלוס (אנ') ופלאולוגוס (אנ'), ואטאזס ולסקריס (אנ'). בתם הצעירה של אלכסיוס ואיירנה תאודורה הבטיחה את הצלחתה העתידית של משפחת אנגלוס על ידי נישואיה לתוכה: נכדיה של תאודורה הפכו לקיסרים איסאאקיוס השני אנגלוס (שלט בשנים 1185–1195 ו-1203–1204) ואלכסיוס השלישי אנגלוס (שלט בשנים 1195–1203).