stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדוארד רושמן
קורות חיים > תחילת דרכו

רושמן נולד ב-25 בנובמבר 1908, בעיר גראץ שבאוסטריה, בנו של מנהל מבשלת שיכר. בשנים 1927–1934 היה חבר בארגון שנקרא "הגנת המולדת של חיל שטייר" ובמפלגת חזית המולדת האוסטרית. למד באוניברסיטה ושימש כעורך דין בגראץ. בשנת 1938 הצטרף למפלגה הנאצית, ב-1939 הצטרף לאס אס, וב-1941 שובץ למשטרת הביטחון, הסיפ"ו (כוחות משולבים של הגסטפו והמשטרה הפלילית). מינואר 1941 עבד במשרד הראשי לביטחון הרייך במדור שירות הביטחון, האס דה, ונמנה עם איינזצגרופה A.
קורות חיים > בגטו ריגה

בעקבות הכיבוש הגרמני של לטביה במלחמת העולם השנייה, הקים האס דה נוכחות בלטביה לצורך השמדת היהודים במדינה. לשם כך הוקם גטו ריגה ורושמן נשלח לשם.
הוא לקח חלק בטבח דונמונדה במרץ 1942, שבמסגרתו נטבחו על ידי הנאצים 3,800 אסירים יהודים מגטו ריגה, בעיקר ילדים, קשישים וחולים. אחת העדויות טוענת שרושמן היה אחד מאנשי האס אס שבחרו את האנשים שהובלו לטבח.
בינואר 1943 התמנה רושמן למפקד גטו ריגה במקומו של קורט קראוזה. השיטות שנקט נבדלו מאלה של קודמו בתפקיד. הוא היה זהיר וקפדני יותר מקראוזה, שכונה על ידי האסירים "הסדיסט" ו"המפלצת". כך למשל רושמן לא נהג לרצוח במקום את מי שנתפסו ב"עבירה", אלא שלח אותם לכלא המרכזי בריגה (שעקב תנאיו האכזריים היווה רק דחייה קצרה לפני המוות). כתוצאה מכך, מצבם של היהודים תחת פיקודו לא השתפר, ומספר האנשים שנרצחו היה אפילו גדול יותר מאשר תחת פיקודו של קראוזה. אחת מניצולות הגטו תיארה זאת כך:
"קראוזה, פסיכופת וסדיסט, פעל באופן ספונטני, מסר את פסקי הדין שלו בלי הסבר מפורט של המצב וביצע אותם באופן מיידי. רושמן המשפטן התלבט במשך זמן רב, האסירים נחקרו ביסודיות ובכך משך אותם עוד ועוד למטה עד כדי הרס".
בנוסף על ההרג ההמוני, השמדת היהודים בלטביה כללה מספר רב של מעשי רצח של בודדים, שרושמן היה בין האחראים להם. הוא נהג לחפש אחר מזון מוברח בעזרת כלבי תקיפה מאומנים, שכלל בדיקות של המטבחים בגטו, אשר אילצו את האסירים להשליך מזון שהבריחו. אחת מניצולות הגטו תיארה מקרה בו רושמן מצא שלוש ביצים על אחד מהיהודים הלטבים במחנה, והוא נורה מיד. מקרה אחר תיאר אביו של נער בן 17 בשם מקס קאופמן, שעבד מחוץ לגטו ונורה יחד עם שני אסירים נוספים כשרושמן ושלישו חשדו בהם כי הם מתבטלים מעבודה.
בעודו מפקד הגטו, רושמן היה מעורב במה שכונה "פארק צבאי מוטורי" - מתקן תחזוקת כלי רכב של הוורמאכט, שנחשב למקום עבודה נוח יחסית ליהודים, בעיקר עבור מכונאי רכב שנדרשו לצבא הגרמני, ובכך ניתנה הגנה מסוימת מפני חיסולם. הגרמני הממונה על הפרויקט נהג לקחת שוחד תמורת טיפול טוב ביהודים. כשרושמן שמע על "החיים הטובים" של אותם אסירים, הוא ניסה למנוע זאת על ידי הצבת חלק מהם בתוך אחד מבתי הכלא או להעבירם למחנה הריכוז קייזרוואלד. רושמן עצמו לא נמנע מלקיחת שוחד. במקרה אחד, סנדלר ששני ילדיו היו כלואים בבתי הכלא בריגה, ניסה לשחרורם על ידי תשלום במטבעות זהב. רושמן לקח את המטבעות, אך לא שחרר את הילדים.
קורות חיים > פשעים נוספים בלטביה

עם חיסולו של גטו ריגה ביוני 1943, הועבר רושמן למחנה העבודה לנטה, מפעל טקסטיל - מתקן לעבודת כפייה באזור ריגה שבו היהודים שוכנו במקום העבודה. המפקד הקודם של המחנה, קצין הס"ס היהודי היחידי שסיפורו התפרסם, אלקה שרוויץ הגן על אסיריו/פועליו היהודים שמספרם הגיע ל 1,000, כנראה, גם בשל העובדה שחלק מרווחי המפעל, שייצר מוצרי יוקרה כפרוות, הגיע לכיסו הפרטי. מצב זה השתנה כשרושמן הפך למפקד. תחת שלטונו חוו האסירים זמנים קשים. עקב בריחת שני אסירים פקד על עונש קולקטיבי לכל העובדים. חלקם גם נעצרו, נשלחו לכלא ונרצחו שם.
רושמן השתתף במאמצים של אנשי הזונדרקומנדו במסגרת מבצע 1005 להעלמת הראיות של פשעי הנאצים בלטביה. בסתיו 1943 נתמנה למפקד יחידת קומנדו, שלה ניתנה משימת שריפת גופותיהם של עשרות אלפי אנשים שהנאצים רצחו ונקברו ביערות לטביה. כל שבועיים בערך נורו האסירים שביצעו את העבודה והוחלפו באסירים אחרים ממחנה הריכוז קייזרוואלד ומהמעטים שנותרו בגטו ריגה (יש לציין כי רושמן מתואר לעיתים כמפקד מחנה קייזרוואלד, אולם זה כנראה אינו נכון).
קורות חיים > בריחתו והניסיונות לעצרו

עם סיום המלחמה ב-1945, נעצר רושמן בעיר גראץ. הוא הסתיר את זהותו האמיתית וכך שוחרר ממחנה המעצר ב-1947. רושמן זוהה בסיועם של האסירים לשעבר מהמחנות ונעצר שוב על ידי המשטרה הצבאית הבריטית. הוא נשלח למחנה הריכוז דכאו אשר הוסב למחנה מעצר של פושעי מלחמה, אך הצליח להימלט משם ובשנת 1948 הצליח לברוח מגרמניה. הוא נסע לגנואה באיטליה ומשם הפליג לארגנטינה בסיועו של הבישוף אלויס הודאל כחלק מרשת הברחה של פושעי מלחמה נאצים שזכתה לשם "נתיבי העכברושים". בבואנוס איירס הוא הקים חברה ליבוא ויצוא של עץ, התחתן בשנית מבלי להתגרש מאשתו הראשונה ובשנת 1968 קיבל אזרחות ארגנטינאית תחת השם פרדריקו ואגנר.
בשנת 1959 הוצא נגד רושמן צו מאסר בגרמניה באשמת ביגמיה. בשנת 1960 הוציא נגדו בית המשפט הפלילי בגראץ צו מעצר באשמת רצח והפרות חמורות של זכויות אדם, בהיותו מעורב בהריגתם של לפחות 3,000 יהודים בין השנים 1938- 1945, ועל רצח של לפחות 800 ילדים מתחת לגיל 10. עם זאת, מערכת המשפט האוסטרית שלאחר המלחמה לא נקטה בפעולה ממושכת נגדו. בשנת 1963 הוציא בית המשפט המחוזי בהמבורג שבגרמניה המערבית צו מעצר נגד רושמן, שבסופו של דבר הוכח כאיום חמור יותר עליו. שגרירות גרמניה המערבית בארגנטינה יזמה באוקטובר 1976 בקשה להסגרתו של רושמן, על מנת שיעמוד למשפט על רצח יהודים בשואה. בקשה שנייה הוגשה במאי 1977 (ככל הנראה, שכניו של רושמן בפרוור של בואנוס איירס זיהו את שמו ותמונותיו הודות לפרסומים עליו בעיתונים בעקבות הסרט "תיק אודסה". הם הודיעו למשטרת בואנוס איירס, שפנתה מצידה לשגרירות גרמניה בדרישה לצו מעצר). משרדו של נשיא ארגנטינה הוציא גילוי דעת לתקשורת, כי ממשלת ארגנטינה תשקול את הבקשה להסגירו, אף על פי שאין להם הסכם הסגרה עם גרמניה המערבית. רושמן, שלא היה נתון במעצר בעת פרסום גילוי הדעת, ברח לפרגוואי. יש שהניחו כי ארגנטינה נקטה במהלך פוליטי, שנועד מצד אחד לרצות את ממשלת גרמניה המערבית, ומצד שני, פרסום הצו בפומבי נועד לתת לרושמן מספיק זמן כדי להתחמק ממעצר.
רושמן מת באסונסיון שבפרגוואי באוגוסט 1977, זמן קצר מאוד לאחר בריחתו לשם.
הרומן "תיק אודסה" ופעולתו של ויזנטל

גרסה בדיונית למחצה לסיפורו של רושמן ניתנה ברומן "תיק אודסה" של הסופר פרדריק פורסיית' (בשנת 1974 הפך הרומן גם לסרט מצליח). אין למצוא ברומן זה תיאור מדויק התואם את מה שקרה במציאות.
צייד הנאצים שמעון ויזנטל, שחיפש את רושמן במשך שנים רבות, כתב בספרו "משפט ולא נקם" כי הציע לפורסיית לכתוב ספר על רושמן, אך חלק מהמידע שנתן לו על הפושע הנאצי היה מפוברק במתכוון. הוא עשה זאת, לטענתו, על מנת שרושמן ייחשף לציבור וייעצר בעקבות הפרסום עליו. מטאו סן פיליפו, חוקר שבדק את הנושא, כתב:
"אנחנו לא יכולים להאשים את פורסיית באי דיוק. הוא כתב מותחן, לא מאמר היסטורי. דמותו של ויזנטל בראשית הרומן היא מעניינת יותר. מאוחר יותר, צייד הנאצים התוודה כי הוא רצה להשפיע על הסופר. למעשה, רצה ויזנטל באמצעות מותחן זה לכפות על רושמן להיחשף, וזה מה שקרה בפועל".
היסטוריה של גיאנה הצרפתית

ההיסטוריה של גיאנה הצרפתית מתחילה בשנת 1498 כשהתגלתה על ידי מגלה הארצות הספרדי, כריסטופר קולומבוס. קודם לכן גיאנה הצרפתית הייתה מיושבת על ידי מספר עמים אינדיאנים, ביניהם: הקלינה (הקריבים), ארוואק, גליבי, פאליקור, טקו, וויאמפי (הידוע גם בשם אויאמפי) וויאנה. לתקופה שלפני גילויה על ידי כריסטופר קולמבוס אין היסטוריה כתובה.
ניסיונות ליצור מושבות בגיאנה הצרפתית

בשנת 1498 לאחר מסעו השלישי לאמריקה גילה כריסטופר קולומבוס את אזור גיאנה הצרפתית, וקרא לה "ארץ מנודים".
ניסיון ראשון להקים מושבה בגיאנה הצרפתית היה בשנת 1608. משלחת מהדוכסות הגדולה של טוסקנה בשם משלחת ת'ורנטון ניסתה להקים באזור מושבה איטלקית. מותו הפתאומי של פרדיננדו דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, עצר את הניסיון.
בשנת 1624 ניסו גם צרפתים להתיישב באזור, אך הפסיקו בגלל עוינות מצד הפורטוגזים אשר ראו בפלישת צרפת הפרה של חוזה טורדסיאס, שקבע את חלוקת יבשת אמריקה. למרות זאת, מתיישבים צרפתים ניסו לחזור בשנת 1630 אך נכשלו.
בשנת 1643 הצליחו הצרפתים להקים שם מושבה צרפתית בשם קאיין, שמאוחר יותר הפכה לעיר הבירה של גיאנה הצרפתית. הצרפתים גם הצליחו להקים עיר בשם סינאמארי (Sinnamary).
בשנת 1658 כבשה חברת הודו המערבית ההולנדית את קאיין והקימה במקומה מושבה הולנדית עם שם דומה. בשנת 1664, שוב חזרה צרפת לגיאנה הצרפתית והצליחה להקים שם עוד מושבה מטעמה. בשנת 1667 נקלטה השפה האנגלית באזור.
בעקבות חוזה ברדה, שהסדיר את חילוקי השטחים באזור אמריקה, כל גיאנה הצרפתית עברה לידי צרפת. למשך תקופה קצרה ב-1676 שלטה הולנד על האזור אך לאחר זמן קצר האזור הוחזר שוב לשלטון צרפת.
בשנת 1809, כבשה שייטת אנגלית ופורטוגזית את גיאנה הצרפתית לטובת הפורטוגזים, אך בסוף הוחזר האזור לצרפת, תחת השגחה פורטוגזית שארכה עד 1817.
תחת שלטון צרפת

גיאנה הצרפתית היוותה משאב כלכלי חשוב למדינות ששלטו בה, הן בזכות אלפי הילידים ששימשו כעבדים והן בזכות אוצרות הטבע שהמושבה סיפקה. עיקר היצוא שלה היה סוכר, עץ, פלפל ותבלינים אחרים, וקאיין הבירה הייתה מוקפת מטעים. בשנת 1848 ביטלו הצרפתים את העבדות באזור, וחלק מן העבדים ברחו ליערות. ב-23 ביולי 1886 התגלה לראשונה זהב באזור.
בגיאנה הצרפתית הייתה מושבת עונשין ששימשה לכליאה בשם אי השדים, ובה הוחזקו אסירים, המפורסמים שביניהם היו אלפרד דרייפוס ואנרי שרייר.
לאחר כניעת צרפת לגרמניה במלחמת העולם השנייה, שמרה גיאנה הצרפתית על נאמנותה לצרפת של וישי. בחודש מרץ 1943 הוחלף שלטון וישי במושבה בהפיכה לא אלימה, בידי ועדה שתמכה בצרפת החופשית, שנתמכה על ידי קציני הצבא במושבה.
גיאנה הצרפתית הוכרזה רשמית כ"חבל ארץ שמעבר לים" של צרפת, ב-19 במרץ 1946. הכלא באי השדים נסגר ב-1951.
ב-1959 הציע שמעון פרס לז'אק סוסטל, שר המושבות הצרפתי, את החכרת גיאנה לישראל תמורת שני מיליון דולר על מנת שתשמש לה כמושבה. סוסטל הסכים. פרס הצליח לשכנע בעניין זה את הלל דן והם שיגרו משלחת של שבעה אנשים לתור את הארץ הזו.
המשלחת חזרה עם דו"ח מפורט וסרט של הביקור. ליוזמה היו מספר מתנגדים. פנחס ספיר התנגד לכך באמרו כי "זה אסון, קולוניאליזם, אימפריאליזם שימיט שואה באפריקה והתנגדות בדרום אמריקה". גם דוד בן-גוריון השתכנע שאין לישראל מה לחפש בג'ונגלים של גיאנה. ההצעה נדחתה על ידי הממשלה בישראל. גולדה מאיר התנגדה והודיעה שהדבר יקום על גופתה המתה, אך פרס טען שזה היה רעיון גדול.
הערות שוליים

↑  יהושע סימון, ‏האימפריה הישראלית, באתר גלובס, 17 בינואר 2006
↑  עפרי אילני, הפקולטה למדעי שמעון פרס, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2009.
↑  מיכאל בר-זוהר, "כעוף החול, שמעון פרס - ביוגרפיה", עמ' 236–238, 2006
↑  אטילה שומפלבי ואלכסנדרה לוקש, 70 לישראל: עשרה סיפורים שלא הכרתם על מנהיגי המדינה, באתר ynet, 17 באפריל 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550643105171  LCCN: sh85051815 
חלוקת העולם לפי חוזה טורדסיאס
אמנת ברדה
משרד התרבות של ברית המועצות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ברית המועצות 
 תחום שיפוט:  ברית המועצות 
 תאריך הקמה:  15 במרץ 1953
 תאריך פירוק:  27 בנובמבר 1991
 
משרד התרבות של ברית הרפובליקות הסוציאליסטיות הסובייטיות הוקם ב-1936 והיה לאחד ממשרדי הממשלה החשובים ביותר בברית המועצות. הוא נודע בעבר (עד 1946) כוועדה הממלכתית לאמנויות (Комитет по делам искусств). המשרד עצמו, ברמה של כלל האיחוד, הוקם בשנת 1953, לאחר שתפקד כוועדה ממלכתית של מועצת השרים במשך מספר שנים. בראש המשרד עמד שר התרבות ולפני 1953 יושב ראש, אשר מונה על ידי יו"ר מועצת השרים והמינוי אושר על ידי נשיאות הסובייט העליון. שר התרבות היה חבר במועצת השרים של ברית המועצות והיה אחראי על ענייני התרבות והפעילות בתוך ברית המועצות.
ב-27 בנובמבר 1991 פורק המשרד והפך לוועדת ברית המועצות לתרבות. כעבור שנה הוקם משרד התרבות של רוסיה.
הערות שוליים

↑  Постановление Государственного Совета СССР от 27.11.1991 N ГС-19 "К вопросу об упразднении министерств и других центральных органов государственного управления СССР", ГАРАНТ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 449ddb7e-4e92-41eb-a683-5bbcc7fd7d4a  VIAF: 293539351   WorldCat (עם VIAF): 293539351 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארגונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שיגורי רקטות לעבר ישראל

שיגורי רקטות לעבר ישראל נעשה בעיקר על ידי ארגוני טרור מסוגים שונים. לצד זאת, נעשה שימוש רקטי בידי ישויות מדינתיות בחלק ממלחמות ישראל, וכן במהלך מלחמת המפרץ בידי עיראק ובידי איראן בתקופת מלחמת חרבות ברזל.
רצועת עזה

התקפות של רקטות מתוצרת פלסטינית על ישראל מרצועת עזה החלו ב-2001, בעת שהאינתיפאדה השנייה הייתה בעיצומה. טווח הרקטות משתנה וגדל עם הזמן, רקטת קסאם מסוגלת להגיע למרחק של כ-10 קילומטר מרצועת עזה בעוד שרקטת גראד 122 מ"מ משופרת מסוגלת להגיע למרחק של כ-40 קילומטר מרצועת עזה.
הקבוצות העיקריות האחראיות לתקיפות הן החמאס, הג'יהאד האסלאמי, החזית העממית לשחרור פלסטין, ועדות ההתנגדות העממית, הפת"ח והחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין.
יהודה ושומרון

התקפות מיהודה ושומרון עלולות לפגוע באזורים צפופים בישראל ולגרום לנפגעים ולנזק. זה מקור משמעותי לדרישה לפירוז הרשות הפלסטינית מנשק. אריאל שרון נהג להמחיש למנהיגים זרים בתצפית המכונה "המרפסת של המדינה" את הסיכון הביטחוני הנשקף. בכך שהערים הגדולות בישראל ונמל התעופה בן-גוריון, עורק התחבורה האווירית הראשי של ישראל, יהפוכו למטרות ירי לרקטות פלסטיניות.
לאורך השנים נעשו כמה ניסיונות של קבוצות פלסטיניות לשגר רקטות על ישראל מאזור יהודה ושומרון, מרביתן כשלו. בשנת 1970 נורו קטיושות אל ירושלים מאזור כפר בתיר. בשנת 1971 התרחשה התקפת הקטיושות על פתח תקווה, מתקפת רקטות קטיושה ששוגרו מאזור דיר בלוט אל פתח תקווה. מתקפה זו גרמה למותן של שלוש נשים וילדה. כן נמנע ירי שלוש קטיושות אל ירושלים בשנת 1974. במהלך 2002 אותרה רקטה במבצע צבאי בשכם. במהלך 2005 אותרה מעבדת נפץ בה יוצרו רקטות לצד מטעני חבלה.
בדצמבר 2005 שיגרו הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני וגדודי חללי אל-אקצא של הפת"ח רקטת קסאם מג'נין אך היא נפלה בשטחי הרשות.
בפברואר 2010 עצרו כוחות הרשות הפלסטינית בגדה המערבית חוליית חמאס אשר תכננה לבצע שיגורי ניסיון של רקטות בגדה לעבר ישראל. הרשות העבירה לישראל את הרקטות והתחמושת שנתפסה. ב-22 באוקטובר 2010 נמצאה אספקת נשק עצומה של פצצות מרגמה ורקטות אשר יועדו לשיגור מיהודה ושומרון לעבר ישראל.
ב-8 במאי 2023 הועלה לרשתות החברתיות סרטון המציג לכאורה רקטה במשגר דמה רקטי שהוצב בכפר נזלת זייד שבצפון השומרון, הרקטה שוגרה לעבר היישוב שקד אך התפוצצה במקום, "גדוד אבו עיאש" של הג'יהאד האסלאמי לקח אחריות על הירי. יום לאחר מכן, בתחילת מבצע מגן וחץ אמר ראש שירות הביטחון הכללי רונן בר, כי בימי המבצע חיסל מחבלים נוספים בג'נין שהחלו לייצר מעבדות נפץ רקטיות, גם הם השתייכו לארגון הג'יהאד.
ביום ירושלים 2023 איתר השב"כ רקטה בבית חנינא שבמזרח ירושלים ועצר מחבל פלסטיני מהכפר עג'ול שבנה אותה ותכנן לשגר אותה על מצעד הדגלים.
ב-26 ביוני 2023 ארגון טרור בשם גדודי אל-עיאש ניסה לשגר רקטות "קסאם 1" מג'נין לעבר מושב רם און במועצה אזורית גלבוע, אך הרקטה נפלה בשטח פלסטיני, כ-150 מטרים מנקודת השיגור.
ב-10 ביולי 2023 מחבלים טענו ששיגרו 2 רקטות מקומיות מג'נין לעבר היישוב שקד שבצפון השומרון ופרסמו סרטון של שיגור רקטה כביכול; גדודי אל-קסאם לקחו אחריות. צה"ל גילה שני משגרים ושרידי שני טילים שנורו מג'נין.
ב-11 ביולי 2023 שוגרה רקטה מאולתרת שהתפוצצה באוויר ולא גרמה לנזק בכפר פקועה שליד מעלה גלבוע והתפוצצה רקטה מאולתרת ליד המושב רם און[דרוש מקור].
ביולי 2024 ניסו מחבלים פלסטינים מהג'יהאד האסלאמי הפלסטיני לשגר רקטות מטולכרם אל עבר השרון, הניסיון נכשל.
מצרים וסיני

מצרים שיגרה מעל 80 רקטות פרוג במהלך מלחמת יום הכיפורים לעבר חצי האי סיני וכוחות צה"ל, חלקן לעבר לעבר בסיס הפיקוד והמודיעין אום חשיבה אך אלה לא גרמו לנזק. חלקן לעבר רפידים.
לאחר השבת חצי האי סיני למצרים ב־1982, נורו לאורך השנים רקטות לעבר ישראל מחצי האי. ירי הרקטות בוצע הן על ידי ארגונים פלסטינים (חלקם יצאו מרצועת עזה דרך ציר ה-ח') והן על ידי ארגוני הג'יהאד העולמי שהתבססו בחצי האי סיני. הירי מבוצע מחצי האי סיני והמטרה היא עיר התיירות אילת. לעיתים רקטות שנורות על אילת פוגעת גם בעיר עקבה הירדנית.
ב-28 בספטמבר 2019 שוגר פגז כזליגה מהמלחמה בטרור בסיני ונפל ביישוב בני נצרים, חודשיים לאחר מכן ב-26 בנובמבר שוגר פגז נוסף כזליגה מטנק מצרי שנפל גם הוא בבני נצרים.
לבנון

התקפות רקטות על ישראל הגיעו מלבנון כחלק מהתבססות ארגוני טרור פלסטיניים בדרום לבנון – ירי הרקטות הלבנוני לעבר ישראל מתבצע משלהי שנות ה-60 של המאה ה-20. עד מלחמת לבנון הראשונה ביצעו את הירי בעיקר ארגונים של אש"ף והרקטות שנורו זכו לשם הגנרי "קטיושות".
אחרי גירוש אש"ף מלבנון התבססו בדרום לבנון ארגוני טרור שיעיים כאשר הבכיר שבהם הוא חזבאללה, שפעל כארגון שליח של איראן. מאז סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ירה חזבאללה רקטות לעבר צפון ישראל, כאשר מדי פעם גם ארגוני טרור פלסטיניים היושבים בלבנון ומשתפים פעולה עם החזבאללה כגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית יורים רקטות על קריית שמונה, מטולה ונהריה. במשך שנים ירי הרקטות הלבנוני היה חלק משגרת החיים בישראל וגרם לנפגעים ונזק רב. ירי הרקטות הוביל למספר מבצעים גדולים של צה"ל בלבנון. מאז מלחמת לבנון השנייה (2006) ירי הרקטות הלבנוני על ישראל הצטמצם במידה ניכרת.
ב־6 באפריל 2023, במהלך חג הפסח נורה מטח של 37 רקטות ופצמ"רים מלבנון לעבר הגליל המערבי ומטולה. המטח היה המטח הגדול ביותר של רקטות ששוגרו מלבנון אל עבר ישראל מאז סוף מלחמת לבנון השנייה.
במלחמת חרבות ברזל שוגרו מלבנון אלפי רקטות לעבר ישראל.
ירדן

השיגור הראשון של קטיושות לעבר ישראל בוצע על ידי ארגון פת"ח בסוף 1968. ב-16 בספטמבר 1968, מעט לפני שמונה בערב, נורה מטח של שמונה קטיושות (130 מ"מ) משטח ירדן לעבר בית שאן. שמונה אזרחים נפצעו באירוע, מתוכם שלושה נזקקו לאשפוז. מטח הקטיושות הפתיע את תושבי בית שאן אשר היו מחוץ לטווח האש בפעולות ירי קודמות של המחבלים, ונחשב לעליית מדרגה בהתקפות המחבלים. צה"ל הגיב למטח הקטיושות בירי תותחים מסיבי וקול ישראל בערבית שידר הודעות איום בסגנון: "על תושבי ירדן לדעת כי כל פגיעה במטרה אזרחית תגרור תגובה שתביא להרס רב בירדן". שר הביטחון משה דיין, בא לחזק את התושבים, והתקבל בתשואות. תושבי העיירה ביקשו ממנו שיורה לצה"ל להגיב בעצמה. הדיווחים בתקשורת ציינו שהעיירה חזרה לשגרה די מהר, אולם עלו תלונות על מחסור במקלטים.
לאחר ספטמבר השחור פחת ירי הקטיושות מירדן לעבר ישראל. אולם מדי פעם נורו קטיושות לעבר ישראל. ביולי 1975 נורו קטיושות אל קיבוץ אילות משטח ירדן.
סוריה

במלחמת יום הכיפורים שיגרה סוריה 25 רקטות פרוג במשך שלושה לילות רצופים בתחילת המלחמה.
ב-9 באוקטובר, היום הרביעי למלחמה, בשעה 03:35 לפנות בוקר, שיגרו הסורים מספר רקטות פרוג-7 לעבר בסיס רמת דוד] במה שכונה אחר-כך "ליל הפרוגים". אחת הרקטות פגעה בבית בשיכון המשפחות של הבסיס וגרמה למותו של טייס A-4 סקייהוק ולפציעת שני טייסים נוספים, ופרוג נוסף, שנחת במגורי החיילים, גרם לפציעתם של מספר חיילים. רקטות נוספות פגעו ביישובים סמוכים, אחת מהן פגעה בבית ילדים בקיבוץ גבת הסמוך, אך לא היו נפגעים כיוון שהילדים שהו במקלט. הסורים שיגרו גם רקטות לעבר שדה התעופה מחניים ומפקדת פיקוד צפון בצפת אך אלו לא גרמו לנפגעים. ההתקפות אלה היו אחד הגורמים שהביאו להחלטת הממשלה על תקיפת המטכ"ל הסורי בדמשק בצהרי אותו יום. לאחר תקיפה זו פסקו הסורים מירי טילי הפרוג.
תימן

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
איראן

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל החריף הסכסוך האיראני-ישראלי, ואיראן החלה לתקוף את ישראל משטחה.
תחילה התרחשה המתקפה האיראנית על ישראל (אפריל 2024) בלילה שבין 13 ל-14 באפריל 2024, במהלכה שיגרה איראן לעבר ישראל 110–130 טילים בליסטיים, כ-185 כטב"מים ו-36 טילי שיוט.
כעבור כמה חודשים התרחשה המתקפה האיראנית על ישראל (אוקטובר 2024), במסגרתה ב-1 באוקטובר 2024, שיגרה איראן 181 טילים בליסטיים לעבר ישראל.
הערות שוליים

↑  Rockets fired from Gaza as fragile cease-fire ends, CNN, ‏19 December 2008
↑  Shane Bauer, ‏Shane Bauer, Palestinian factions united by war, Al Jazeera English, ‏20 January 2009
↑  Tim McGirk, ‏Gaza Rocket Rocks Bush's Israel Trip(הקישור אינו פעיל, 23.5.2021), TIME, 14 May 2008
↑  Fatah's al-Aqsa Martyrs Brigade takes responsibility for Gaza rocket fire, The Jerusalem Post
↑  Israel/Gaza Operation 'Cast Lead': 22 Days of Death and Destruction(הקישור אינו פעיל, 23.5.2021), ‏Amnesty International 2009
1 2  Haaretz Service, Palestinians hand Israel Qassam rocket seized in West Bank - Haaretz Com, Haaretz, ‏22 February 2010
↑  Aaron Klein, WND, Al-Aqsa leader: West Bank rocket war is on, ynetnews, ‏13 July 2006
↑  Fatah men threaten West Bank rocket fire at Israeli targets, Haaretz, ‏29 November 2006
↑  פליקס פריש ועלי ואקד, 3 חיילים נפצעו בשכם; צה"ל פוצץ בתי מתאבדים, באתר ynet, 4 באוגוסט 2002
↑  אפרת וייס, איתור מעבדת נפץ בשכם מנע יצור רקטות, באתר ynet, 23 בינואר 2005
↑  Qassam fired from West Bank, באתר ynet, ‏1 בינואר 2006
↑  Hamas seeks to have rockets in West Bank(הקישור אינו פעיל, 23.5.2021), באתר Xinhua
↑  PA says uncovered Hamas arms cache, באתר ynet, ‏22 באוקטובר 2010
↑  PA: Hamas arms cache seized, באתר UPPI, ‏22 באוקטובר 2010
↑  יאיר אמר, ‏רקטות מוכנות לשיגור אותרו במזרח ירושלים, באתר "סרוגים", 25 ביוני 2023
↑  לירן תמרי, הותר לפרסום: רקטה אותרה במזרח ירושלים, חשוד נעצר, באתר ynet, 25 ביוני 2023.
↑  שחר ברדיצ'בסקי, ‏ארגוני טרור בג'נין טוענים: ניסינו לשגר רקטות לעבר מושב בגלבוע | צפו, באתר מעריב אונליין, 26 ביוני 2023; צה"ל מאשר: רקטה שוגרה מאזור ג'נין, באתר ערוץ 7, 26 ביוני 2023
↑  גל שדה איתי בלומנטל כרמל דנגור, הירי הרקטי לשומרון: צה"ל איתר שתי חצובות ושרידי רקטות מאולתרות סמוך ליישוב שקד, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 10 ביולי 2023
↑  אליאור לוי, הג'יהאד האסלאמי ניסה לראשונה לשגר רקטות לעבר ישראל מאזור טולכרם, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 23 ביולי 2024.
↑  יואב זיתון, דניאל סלאמה, ליאור אל-חי, 34 רקטות מלבנון: בחיזבאללה מתנערים, ארגונים פלסטיניים כנראה אחראים, באתר ynet, 6 באפריל 2023
↑  ברוך מאירי, טיל קטיושה נורה מירדן לעבר קיבה אילות בערבה, מעריב, 13 ביולי 1975
כאן נפלה קטיושה
הרס בשכונת יפה נוף שבמגדל העמק, לאחר נפילת הפרוג השני במלחמת יום הכיפורים. הטיל פגע בגן משחקים ובקרבת בתי מגורים, אך לא גרם לפגיעות בנפש.
עזה אל-חסן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 באפריל 1971 (בת 53) עמאן, ירדן 
 סוגה מועדפת:  סרט תיעודי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שפילד האלאם  אוניברסיטת לונדון  אוניברסיטת גלאזגו 
 פרופיל ב-IMDb
 
עזה אל-חסן (בערבית: عزة الحسن; נולדה ב-21 באפריל 1971) היא אמנית ובמאית קולנוע פלסטינית.
חייה

אל-חסן נולדה בעמאן למשפחת פליטים שברחה מישראל במלחמת העצמאות וגדלה בביירות. במהלך מלחמת האזרחים במדינה, בעודה בת 11, התנדבה בבית חולים. לאל-חסן תואר ראשון בקולנוע וסוציולוגיה מאוניברסיטת גלאזגו (1993) ותואר שני בקולנוע תיעודי מאוניברסיטת לונדון. בשנת 1996 עברה להתגורר ברמאללה.
בשנת 2001 יצרה את הסרט הדוקומנטרי, News Time, על החיים ברשות הפלסטינית תחת השלטון הישראלי.
כעבור שנתיים ביימה אל-חסן את 3cm Less. שם הסרט ניתן לו מתוך הטענה כי הדור הפלסטיני הבא יהיה נמוך בשלושה סנטימטרים מקודמו בגלל הכיבוש והעוני. הסרט עוקב אחרי שתי משפחות פלסטיניות שגדלות ללא אב.
לאחר מכן עבדה על סרטה The Story of a Palestinian Gangster[דרוש מקור].
מסרטיה

נשים ערביות מדברות (1997)
(1998) Title Deed from Moses
סינבד היה אישה (2000)
המקום (2000)
זוהי פלסטין (2001)
(Newstime (2001
3 סנטימטר פחות (2003)
חשופים ואבודים (2004)
(2004) Kings and Extras: Digging for a Palestinian Image
היסטוריה של אסוואטיני

דגל אסוואטיני
ההיסטוריה של אסוואטיני (לשעבר: סווזילנד) התחילה בגיבוש ישות שבטית-אתנית וגאוגרפית במהלך המאה ה-18, שהתפתחה למושבה קולוניאלית של האימפריה הבריטית בתחילת המאה ה-20, ולבסוף הייתה לממלכה אפריקנית עצמאית החל מ-1968.
נדודים והתיישבות

על פי המסורת המקומית, אבותיהם של בני עם הסוואזי (אנ') המוכר כיום היגרו לפני המאה ה-16 ממרכז אפריקה לדרום מזרח היבשת, מקום בו נמצאת היום מוזמביק. לאחר סדרת עימותים עם התושבים המקומיים, התיישבו בני הסוואזי בצפון ארץ זולו באמצע המאה ה-18. עם התעצמות כוחם של בני הזולו נדחקו בני הסוואזי צפונה, ובמהלך המאה ה-19 התבססו באזור הידוע כיום כסוואזילנד.
בני הסוואזי התגבשו כעם האוחז בטריטוריה משלו תחת מנהיגותם של מנהיגים אחדים, הבולט ביניהם המלך מסוואטי (Mswati) השני, שגם העניק ללאום את שמו. תחת מנהיגותו בשנות ה-40 של המאה ה-19 הרחיב הלאום את שטח אחיזתו צפון-מזרחה, והצליח לייצב את גבול הדרומי עם ארץ זולו.
התקופה הקולוניאלית

מתיישבים לבנים החלו להתיישב בארץ הסוואזי בתקופת מלכותו של מסוואטי, לאחר שזה פנה אל השלטונות הבריטיים במושבת הכף בבקשת סיוע נגד פשיטות בני הזולו לתוך שטחי הסוואזי. בשנת 1879, נמצא זהב בסווזילנד. לאחר מותו של מסוואטי הגיעו בני הסוואזי להסכמים עם השלטונות הבריטיים במושבת הכף ועם השלטונות הבוריים ברפובליקה הדרום-אפריקאית בנוגע לשלטונם העצמי, מנהל שטחיהם וביטחונם. טרנסוואל אחזה רשמית בריבונות על שטחי הסוואזי מ-1894 ועד תבוסתה הסופית במלחמת הבורים ב-1902, אז עברה האחריות לידי הבריטים וסווזילנד הייתה לפרוטקטורט בריטי.
מתחילת המאה ה-20 משלה בסוואזילנד המלכה-העוצרת לבטסיבני (Labatsibeni), וב-1921 החליף אותה המלך (בתואר המקומי "נגווניאמה" Ngwenyama – אריה) סובהוזה (Sobhuza) השני. באותה שנה הוקם בסוואזילנד הגוף המחוקק הראשון – מועצה מייעצת של אירופאים נבחרים, הכפופה לנציב הבריטי העליון. ב-1944 קבע הנציב הבריטי שלמועצה זו אין מעמד רשמי בכל הנוגע לקבלת החלטות עבור בני עם הסוואזי, והכיר במלך המקומי כסמכות מחוקקת.
בתחילת ימי השלטון הבריטי סברו הבריטים שסוואזילנד תוכלל בסופו של דבר בתוך דרום אפריקה. לאחר עליית משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, והתנתקותה בעקבות כך של המדינה מחבר העמים הבריטי, שינו הבריטים את תוכניותיהם לגבי סוואזילנד, ובלונדון נתקבלה החלטה להכין את הארץ לקראת עצמאות. בעקבות תוכניות אלה התעצמה, במהלך שנות ה-60, הפעילות הפוליטית בסוואזילנד והוקמו מפלגות אחדות שחרתו על דגלן עצמאות ופיתוח כלכלי. המפלגות, שהיו ברובן עירוניות, היו מנותקות למדי מן האזורים הכפריים שבהם גרה מרבית האוכלוסייה. מנהיגי הסוואזי המסורתיים, ובכללם המלך סובהוזה השני וחברי מועצתו, הקימו את "התנועה הלאומית אימבוקודבו" (Imbokodvo National Movement, או INM), תנועה פוליטית שמצעה התבסס על קרבתה לערכי מסורת הסוואזי. עם גבור הלחצים להתקדמות פוליטית, הכריז השלטון הקולוניאלי הבריטי על בחירות למועצה המחוקקת של בני הסוואזי, והן נקבעו לאמצע 1964. בבחירות התמודדה תנועת INM מול 4 מפלגות אחרות, ברובן רדיקליות יותר, וזכתה בכל 24 המושבים במועצה.