stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איוס
היסטוריה

חפירות ארכאולוגיות בגבעת סקארקוס חשפו שרידי יישוב פרהיסטורי, המעיד על התיישבות אנושית באי עוד מן התקופה הקיקלאדית, 5,000 שנה לפני זמננו. המבנים שנחשפו בסקארקוס התנשאו לגובה 3 מטרים, וניכר שרוב המבנים היו בעלי שתי קומות, עם רצפות אבן ומערכת ביוב. נמצאו כלים רבים מחומרים שונים - חרס, מתכת, אבן ועצם. בשנת 2008 זכתה סקארקוס, יחד עם עוד שישה אתרים (מבין 109 אתרים שהתחרו) בפרס האיחוד האירופי למורשת תרבותית, על מאמצי השימור יוצאי הדופן באתר. ממצאים דומים נמצאו גם באתרים אחרים באי, ובהם הכפר כוֹרָה (Chora).
לפי מסורות קדומות נולדה באי אמו של הומרוס, והוא עצמו נקבר באי. מסורות וכתבים של היסטוריונים עתיקים, ובהם הרודוטוס, תומכות בגרסה זו, ותושבי האי מראים מערה הנמצאת ליד העיירה פלאקאטוס, בצפון האי, בה נמצא קברו, לטענתם.
במהלך התקופה הקלאסית (בין המאה ה-6 לפנה"ס למאה ה-4 לפנה"ס) היה האי חלק מן הברית האטית-דלית, כדי להתגונן מפני האימפריה הפרסית. ממצאים ארכאולוגיים מתקופה זו מעידים שתושבי האי דיברו בניב איוני, וסגדו לאפולו מדלפי ולמגינם של האיונים, פוסידון. לאחר קרב כירונאה בשנת 338 לפנה"ס, בו הביסה מוקדון את אתונה ותבאי, עברה השליטה באי לידי מוקדון. בשנת 315 לפנה"ס שב האי להיות עצמאי, והיה חלק מברית בין האיים. בשנת 280 לפנה"ס היה האי בברית עם המלך תלמי השני (פילדלפוס), מלך מצרים התלמיית, ולאחר מכן בברית עם רודוס, בשנת 220 לפנה"ס. רודוס הייתה אז כוח ימי עולה בים האגאי, והברית עמה נועדה להיות משקל נגד למוקדון.
במאה השנייה לפני הספירה כבשו הרומאים את האי. הרומאים השתמשו באי בעיקר כאתר להגלייה. במהלך התקופה הביזנטית נבנו באי כנסיות רבות, על יסודותיהם של מקדשים פגניים. בבניית הכנסיות נעשה שימוש בעמודי השיש של המקדשים ובכתובות שבמקדשים: זאת, כדי לתת לדת החדשה עיגון באמונות הישנות ולהבטיח את המשכיות הפולחן הדתי.
האי סבל רבות מפשיטות של שודדי ים, עד שנכבש בשנת 1204 בידי הצלבנים. עד שנת 1537 נשלט האי בידי משפחת האצולה כריספי, והאי היה חלק מדוכסות נאקסוס. בתקופה זו נבנה באי מחדש המבצר שהיה בו, ונועד כדי להגן מפני שודדי הים. בשנת 1537 נכבש האי בידי הטורקים. תושבי האי המשיכו לשמור על זהותם הנוצרית, והשתתפו בשנת 1820 במלחמת העצמאות היוונית, כשהם מספקים 24 אוניות. עם קבלת עצמאותה של יוון, השתלב האי במדינה היוונית החדשה.
יעד תיירותי

בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה האי יעד לתיירות צעירה שביקשה יעד תיירותי שונה ופחות פורמלי. האי משך "ילדי פרחים", שנהגו לישון על החוף בשקי שינה. כיום קיימת באי תשתית תיירותית מפותחת, הפונה בעיקר לקהל הצעיר.
גלריה

גבעת סקארקוס
הכפר כורה
נוף באיוס
נוף באיוס
הקרמיקה הכחולה של דלפט

| --- | --- |

 מידע כללי
 טכניקה וחומרים:  חרס 
 
כלי עם עיטור של נוף הולנדי
הקרמיקה הכחולה של דלפט היא שם כולל למוצרי קרמיקה שונים המתאפיינים בעיטורים בצבע כחול על רקע לבן. השם משמש גם למוצרים שנוצרו מחוץ לדלפט, משום שזהו שם גנרי, בעל שורשים היסטוריים. במאה ה-17 פעלו סדנאות קרמיקה בערים שונות בהולנד, אך כשהסדנאות ברוב הערים נסגרו, בדלפט המשיכו חלק גדול בעבודתן, וזו הסיבה שדווקא שם זה שרד.
היסטוריה

סביב שנת 1500, מספר קדרים איטלקים, מומחים בעבודות מיוליקה, העבירו את סדנאותיהם לעיר אנטוורפן. בעיר היה נמל חשוב והיא החלה להתפתח גם כמרכז תרבותי ואומנותי. על אף שבאותה התקופה רוב עבודות המיוליקה התרכזו בתחום הכלים, אומני אמטוורפן התחילו לייצר גם אריחים לריצוף ולחיפוי קירות. האריחים הפכו מיד לפריט מבוקש לקישוט בתי עשירים, ארמונות ומנזרים בפלנדריה, בצרפת ובאנגליה. רצף ההצלחות נקטע בשנת 1585, עם כיבוש העיר אנטוורפן והעברתה לשלטון ההבסבורגי של פיליפה השני, מלך ספרד, אנטוורפן איבדה את מעמדה ואומני קרמיקה רבים העבירו את סדנאותיהם לערים אחרות, וביניהן לעיר דלפט. זו התפתחה בצעדים מהירים, והחל משנת 1581 דלפט הייתה למעשה הבירה של הרפובליקה ההולנדית העצמאית ומקום מושבו של הנסיך לבית אורנג'. בדלפט היה גם נמל הבית של חברת הודו המזרחית ההולנדית. זו ייבאה כמויות גדולות של סחורות מאסיה וביניהם גם מוצרי חרסינה סינית (אנ'). בתקופת שושלת מינג, חרסינה זו הייתה מצוירת ביד, בצבעי כחול על הרקע הלבן. הרקע התקבל ללא התערבות של האומן, אחרי תהליך השריפה, תודות לסוג החימר הסיני, שהיה עשיר בקאוליניט. המעטרים של הכלים הסיניים ציירו בעיקר נופים ואלמנטים מהתרבות הסינית. כדי להתחרות בכלים הסיניים, האמנים ההולנדיים אימצו את השילוב של כחול ולבן. מאחר שבאירופה לא היה קיים חימר זהה לזה הסיני, המוצרים לא התקבלו בצבע לבן בצאתם מהתנור. הרקע הלבן התקבל על ידי צביעת כל הפריט בתחמוצת בדיל. במשך הזמן האמנים ההולנדיים הוסיפו לציוריהם גם מבחר עיטורים בנושאים הולנדיים אופייניים כגון חיות, בעלי מקצוע, משחקי ילדים, חיילים, כלי שיט וסצנות מהתנ"ך. בשנת 1644 נפלה שושלת מינג ובסין פרצה מלחמת אזרחים, אשר עצרה את יצוא מוצרי החרסינה לאירופה. מצב זה פתח את השוק בפני אומני הקרמיקה ההולנדיים.
במקביל לעיסוק באמנות הקרמיקה, דלפט נטלה חלק בהתארגנות לקראת מתקפה ספרדית אפשרית. בתור אומה צעירה אשר התמודדה כמעט מאה שנה כנגד השלטון הספרדי, כל עיר הולנדית חויבה להחזיק כמות אבק שריפה אשר תספיק למצור ארוך. לכן בדלפט היו מאוחסנים 30 טון אבק שריפה, בתוך מנזר נטוש. ב-12 באוקטובר שנת 1654, בשעה 11 בבוקר, אחד משומרי העיר נכנס לבדוק את המחסן. ניצוץ הצית את אבק השריפה וגרם לפיצוץ הרסני, אשר מחק חלק גדול מבתי העיר. לאחר ההתאוששות מהאבל הכבד, העיר החלה בהתארגנות מחודשת. בתי בירה רבים, ששכנו בקרבת מחסן אבק השריפה, נהרסו ולא שבו לפעול. כך התפנה שטח לסדנאות הקרמיקה, אשר התרחבו בעקבות הביקוש מכל רחבי הולנד. חלק מהסדנאות אפילו אימצו את שם מבשלת הבירה אשר עמדה באותו המקום, לפני הפיצוץ, כמו The Three Bells, The Double Tankard. בסוף המאה ה-17 דלפט הפכה ליצרן העיקרי של מוצרי קדרות בהולנד. ב -1670 רבע מתושבי העיר הועסקו בבתי היוצר לקרמיקה, על חשבון תעשיית הבירה. לפי המקורות מאותם ימים, מ-100 מבשלות בירה בתקופת השיא, נותרו 15. לעומת זאת, פעלו 28 בתי יוצר לקדרות, ולחלק גדול מהן היו שני תנורים, עובדה המעידה על היקף הייצור. בסביבות שנת 1700 היו יותר מ-30 סדנאות קרמיקה וכל אחת העסיקה 15–60 עובדים.
הקדרות של העיר דלפט ירדה מגדולתה אחרי שנת 1708, כאשר בסקסוניה הומצא שילוב חומרים לייצור חרסינה דומה לזו הסינית. הקרמיקה של דלפט, אשר נזקקה לגלזורה הלבנה, היקרה, לא עמדה בתחרות ורוב סדנאות הקרמיקה נסגרו. נותר מפעל אחד בלבד, הפועל עד היום ושמו Royal Delftware Factory. במפעל זה מעטרים חלק מהכלים באופן ידני, בשיטות העתיקות, אך החימר הוא תערובת עדכנית של מרכיבים המיובאים מאנגליה, נורווגיה, צ'כיה וצרפת. המוצרים עוברים שרפה ראשונה בטמפרטורה של 1160 מעלות צלזיוס ושריפה שנייה ב 1200 מעלות.
תהליך העבודה המסורתי

במאה ה-17, תערובת חימר מפלנדריה, גרמניה ודלפט עורבבו היטב, נוקו, סוננו וסופקו לבתי היוצר. שם החימר עבר דריכה נמרצת ברגליהם היחפות של העובדים הייעודיים ונמסר לקדרים, אשר יצרו את הצורה של כל פריט בנפרד, באמצעות אובניים המופעלות ברגל. הכלים נטבלו באמבט של גלזורה נוזלית של בדיל, אשר סתמה את נקבוביות החימר. לאחר שלב קצר של יבוש באוויר, הכלים עברו לידי הציירים. הציורים לא בוצעו ביד חופשית, אלא באמצעות שבלונות מחוררות, עליהן עברו עם אבקת פחם, לסימון קווי המתאר של הציור. הציור עצמו בוצע בתחמוצת קובלט שחורה. הכלים המעוטרים כוסו בגלזורה על בסיס עופרת. בשלב זה, הכלים הוכנסו לתנור, אשר חומם, פעל וקורר פעם בשבוע. בשריפה עצמה גלזורת הבסיס הפכה ללבנה, תחמוצת הקובלט קיבלה צבע כחול, אבקת הפחם התאדתה וגלזורת העופרת הפכה לשקופה. כך התקבלו מוצרי הקרמיקה הכחולה של דלפט.
ראו גם

חרסינה
דלפט
הערות שוליים

↑  Delft tiles-History of Dutch tiles, Tile-Studio Almaviva
↑  איריס אשת כהן, תערוכת דלפט כחול לבן, באתר ארט בלוג אומנות, ‏26 ביוני 2014
↑  -, מהם-אריחי-דלפט-ומוצרי-הקרמיקה-שלה, באתר אנציקלופדית אאוריקה
1 2  אילנה גרף, החרסינה הכחולה של דלפט, באתר קולקט אספנות
↑  Mike Stuchbery, Art and Disaster: 'The Delft Thunderclap', Byline Times, ‏אוגוסט 2019
↑  צוות החברה, Delft: the Dutch Town of Pottery and Painters : European Waterways, אתר חברת השייט European Waterways
↑  Jonathan Janson, A Timeline of the City of Delft: 1100-1836*, Essential Vermeer, ‏2019
↑  Kees Kaldenbach-art historian, How did they produce Delft blue faience porcelain, how did they make delft blue?, production process, step by step, technology, process listing, in delftware potteries, XXL site Delftsaardewerk.nl, ‏2014
ואזה משנת 1680
חלון ראווה המציג שלל כלי דלפט
אפרים פרדיננד איינהורן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בספטמבר 1918 האימפריה האוסטרו-הונגרית וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  15 בספטמבר 2021  (בגיל 103) הרפובליקה הסינית טאיפיי, הרפובליקה הסינית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  ? – 15 בספטמבר 2021 
 תפקידים נוספים:  יו"ר נציגות המפלגה הרפובליקנית האמריקאית בטאיוואן
 
הרב אפרים פרדיננד איינהורן (בסינית: 艾恩宏;‏ 12 בספטמבר 1918 – 15 בספטמבר 2021) היה איש עסקים ורב אורתודוקסי אוסטרי-בריטי, ואחד משני הרבנים היחידים שגרו בטאיוואן.
ביוגרפיה

איינהורן נולד בווינה, אוסטריה. הוא עבר לממלכה המאוחדת בגיל 14, והוסמך לרבנות ב-1940. הוריו נרצחו בשואה מחנה הריכוז זקסנהאוזן.
בשנות ה-40 עבד כמנהל מידע של הקונגרס היהודי העולמי, ולאחר מכן עסק בסיוע לקהילות יהודיות במדינות ערב. בשנות ה-50 עבר לארצות הברית וקנדה, ושימש רבי בקהילות בטורונטו, פנסילבניה, דטרויט ולוס אנג'לס, עד שהקים עסק למסחר, במסגרתו הגיע לטאיוון.
איינהורן הגיע לטאיוואן בינואר 1975 מכווית. בתקופה זו לקהילה היהודית בטאיוואן לא היה מבנה בית כנסת קבוע. חלק מן הקהילה היו שוכרים מבנים לצורכי תפילה עד שהיו נדרשים לפנותם, בעוד חלק אחר היו משתתפים במניין אורתודוקסי שהתקיים במלון פרזידנט בעיר. איינהורן החל לנהל מניין נוסף בחדר שהוסב לבית כנסת במלון ריץ בעיר התחתית כ-5 שנים לאחר הגעתו. בשנות ה-90, עם הידלדלות הקהילה עקב עזיבת אנשי עסקים רבים, ואובדן היכולת לשכור מבנה, השתלבו שני המניינים למניין של איינהורן, לקהילה שנחשבת יותר מסורתית מאשר אורתודוקסית או רפורמית. ב-2008 עבר בית הכנסת למלון שרתון, ובאפריל 2014 עבר לבסוף לבניין משרדים במזרח טאיפיי, במשרד ששימש לפני כן סוכנות נסיעות, בחסותו של איש העסקים הטאיווני ג'פרי ד. שוורץ. איינהורן ניהל את בית הכנסת עד שבעיות בריאות מנעו זאת ממנו, ובשנת 2019 העביר את ניהול הטקסים לחזן לאון פנסטר שהגיע מלונדון, והמשיך להשתתף באירועים וטקסים עד למותו.
לצד תפקידיו בתחום הדתי, איינהורן היה מקורב לאישים במערכת הפוליטית והכלכלית, כמו גם לאישים בקהילות יהודיות בטאיוואן ומחוצה לה; הוא סייע לקידום היחסים הדיפלומטיים בין הממשלה הטייוואנית לבין מדינות מזרח אירופה כגון צ'כיה, הונגריה, לטביה, ליטא, פולין, רומניה, מקדוניה ואוקראינה. הוא גם היה יו"ר ארגון "רפובליקנים בחו"ל" (Republicans Abroad) של טייוואן.
ב-2009 הממשלה האוסטרית העניקה לו עיטור כבוד על שירותיו למען אוסטריה.
איינהורן נפטר ב-15 בספטמבר 2021 בגיל 103.
חייו הפרטיים

איינהורן נישא ב-1953 לרות ויינברג, והיו לו שתי בנות: דפנה ושרונה.
ראו גם

יהדות טאיוואן
הערות שוליים

↑  Jordyn Haime, Ephraim Einhorn, longtime Taiwan rabbi with history of international intrigue, dies at 103, Jewish Telegraphic Agency, ‏15 בספטמבר 2021 (באנגלית)
↑  "Einhorn Coat of Arms / Einhorn Family Crest". נבדק ב-2015-12-10.
1 2 3 4  Ceremony - Grand Decoration of Honour to Rabbi of Taiwan. Austrian Foreign Ministry. October 26, 2009. Retrieved 10 Dec. 2015
↑  "Taiwan Jewish Community". Jewish Times Asia. באפריל 2006. נבדק ב-2015-12-10. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Don Shapiro, , נצפה לאחרונה: 17 ספטמבר 2021.
1 2  Larry Luxner, Keeping the faith in Taiwan, jta, August 22, 2007
1 2  Adam Cailler
1 2  Gabe Friedman , jta, March 24, 2021
↑  "How Taiwan's sole rabbi keeps the faith". Jerusalem Post. 2007-06-24. אורכב מ-המקור ב-2007-09-29. נבדק ב-2008-10-30.
למואל מלך משא

דִּבְרֵי לְמוּאֵל מֶלֶךְ מַשָּׂא אֲ‍שֶׁר יִסְּרַתּוּ אִמּוֹ.

— ספר משלי, פרק ל"א, פסוק א'
למואל ואמו, ציור מעשה ידי אפרים משה ליליין
לְמוּאֵל מֶלֶךְ-מַשָּׂא הוא דמות מקראית המופיעה בספר משלי, פרק ל"א, פסוק א'.
שמו ומוצאו

למואל הוא שם יחידאי ולשמו ניתנו כמה פירושים כמו, שייך לָאֵל או האל לִים המוכר מתעודות ממארי. חז"ל קשרו את שמו לשלמה המלך וזאת בגלל טעמי המקרא המפרידים בין המילים משא ומחברים אותו לבא אחריו.  
ייתכן כי המילה "מַשָּׂא",  על שם היותו בן השבט "משא", מצאצאי ישמעאל.
כך סובר גם אלכסנדר רופא. לשיטתו המילה ”משא”, מצביעה על השתייכות לאומית. למואל שייך לשבט 'המשאי' המיוחס לישמעאל. שבט זה ישב בצפון ערב ונזכר בכתובות מאשור. לפיכך, דברי למואל הם חלק מקובץ דברי חכמה לא ישראלים.
אם מחלקים את הפסוק לפי טעמי המקרא, (יש לחלקו כך: ”דִּבְרֵי לְמוּאֵל מֶלֶךְ : מַשָּׂא אֲשֶׁר-יִסְּרַתּוּ אִמּוֹ”.) המילה ”מַשָּׂא” מקבלת את המשמעות של נאום, כלומר נאום אותו נשאה אמו של למואל.
מדרש במדבר רבה, י, נדרש לשמו:
דברי למואל מלך (משלי ל"א, א') למה נקרא שלמה למואל? אמר רבי ישמעאל: באותו הלילה שהשלים שלמה מלאכת בית המקדש נשא את בתיה בת פרעה. והיו שם צהלת שמחת בית המקדש וצהלת בת פרעה יותר מצהלת בית המקדש... ולכן נקרא למואל, שהשליך עול מלכות שמיים מעליו, כלומר: למה לו אל.
למואל הוא גם שמו של גיבור ספרו של ג'ונתן סוויפט, מסעי גוליבר.
דברי למואל

דברי למואל פותחים את פרק ל"א בספר משלי:
א דִּבְרֵי, לְמוּאֵל מֶלֶךְ מַשָּׂא, אֲשֶׁר-יִסְּרַתּוּ אִמּוֹ.
ב מַה-בְּרִי, וּמַה-בַּר-בִּטְנִי; וּמֶה, בַּר-נְדָרָי.
ג אַל-תִּתֵּן לַנָּשִׁים חֵילֶךָ; וּדְרָכֶיךָ, לַמְחוֹת מְלָכִין.
ד אַל לַמְלָכִים, לְמוֹאֵל--אַל לַמְלָכִים שְׁתוֹ-יָיִן; וּלְרוֹזְנִים, או (אֵי) שֵׁכָר.
ה פֶּן-יִשְׁתֶּה, וְיִשְׁכַּח מְחֻקָּק; וִישַׁנֶּה, דִּין כָּל-בְּנֵי-עֹנִי.
ו תְּנוּ-שֵׁכָר לְאוֹבֵד; וְיַיִן, לְמָרֵי נָפֶשׁ.
ז יִשְׁתֶּה, וְיִשְׁכַּח רִישׁוֹ; וַעֲמָלוֹ, לֹא יִזְכָּר-עוֹד.
למואל נושא את הדברים האלה בהוראת אימו כצוואה או מתוך רצון להורות לילדיו כיצד לנהוג. המילה: יִסְּרַתּוּ פירושה מוסר והוראה. האם קוראת לבנה בַּר-בִּטְנִי ובַּר-נְדָרָי. האם מפצירה בבנה ובדבריה רומזת ללידתו בסדר הפוך. טרם נולד היה בן בטנה אך כעת משנולד הוא בנה. היא מתארת את תשוקתה לילד בכך, שנדרה נדר. בסיפור זה מהדהד הכתוב בספר שמואל א', א', בסיפור הולדת שמואל והנדר, שנודרת חנה.
אמו של למואל מסבירה לבנה כי רצוי שהתרחק מנשים ומיין. היא יודעת, שהיין הוא ממכר 'תְּנוּ-שֵׁכָר לְאוֹבֵד; וְיַיִן, לְמָרֵי נָפֶשׁ. יִשְׁתֶּה, וְיִשְׁכַּח רִישׁוֹ; וַעֲמָלוֹ, לֹא יִזְכָּר-עוֹד. רצוי כי מלכים הנושאים בעול השלטון, המשפט והצדק לא יתמכרו לשתייה, כדי שלא יאבדו את היכולת לשלוט ולשפוט בצדק: אַל לַמְלָכִים, לְמוֹאֵל--אַל לַמְלָכִים שְׁתוֹ-יָיִן; וּלְרוֹזְנִים, או (אֵי) שֵׁכָר. פֶּן-יִשְׁתֶּה, וְיִשְׁכַּח מְחֻקָּק; וִישַׁנֶּה, דִּין כָּל-בְּנֵי-עֹנִי.
בתרבות

הרב חיים הירשנזון בספרו מוצאי מים כתב סיפור קצר תחת הכותרת "למואל מלך" העוסק בניסיונם של השדים להסיר את למואל (בן שלמה) מהדרך.
הערות שוליים

↑  אביגדור הורוויץ, מקרא לישראל: משלי י'-ל"א, ירושלים, מאגנס, 2012. עמ' 585.
↑  בראשית, כ"ה, י"ד.
↑  אלכסנדר רופא, מבוא לספרות המקרא, ירושלים, כרמל, 2006, עמ' 403.
↑  נילי שצ'ופק, עולם התנ"ך: משלי, תל אביב, דוידזון עתי, 1996, עמ' 209.
↑  למואל מלך, באתר ויקיטקסט
איגור קורצ'טוב

| --- | --- |
איגור קורצ'טוב על בול סובייטי
איגור קורצ'טוב על בול סובייטי
 לידה:  8 בינואר 1903 Sim, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  7 בפברואר 1960 (בגיל 57) בארוויחה, רוסיה 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות של חומת הקרמלין 
 מקום לימודים:  Tavrida National V.I. Vernadsky University (1923)  האוניברסיטה הפוליטכנית של סנקט פטרבורג  Simferopol gymnasium №1 
 מנחה לדוקטורט:  אברם יופה, ויטלי חלופין 
 מוסדות:  מכון יופה (1925)  אוניברסיטת אזרבייג'ן לנפט ותעשייה (1924)  מכון קורצ'טוב (1943)  אוניברסיטת מוסקבה  האוניברסיטה הפוליטכנית של סנקט פטרבורג  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 תלמידי דוקטורט:  Konstantin Petrzhak, Georgiy Kruzhilin, Evgeny Babulevich, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 פרסים והוקרה:  פרס לנין (1957)  מדליית הזהב ע״ש לאונרד אוילר (1957)  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  מדליית "ההגנה על סבסטופול"  עיטור לנין (11 בספטמבר 1956)  מדליית הפטיש והמגל (4 בינואר 1954)  פרס סטלין (1954)  עיטור לנין (19 בספטמבר 1953)  עיטור לנין (10 בינואר 1953)  מדליית הפטיש והמגל (8 בדצמבר 1951)  פרס סטלין (1951)  עיטור לנין (29 באוקטובר 1949)  מדליית הפטיש והמגל (29 באוקטובר 1949)  פרס סטלין (1949)  עיטור לנין (10 ביוני 1945)  עיטור הדגל האדום של העמל (6 במרץ 1945)  עיטור הדגל האדום של העמל (4 באוקטובר 1944)  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  פרס סטלין (1942) 
 תרומות עיקריות
 אבי פצצת האטום הסובייטית.
 
איגור וסילייביץ' קורצ'טוב (ברוסית: И́горь Васи́льевич Курча́тов‏; 8 בינואר 1903 – 7 בפברואר 1960) היה פיזיקאי רוסי סובייטי, אבי פצצת האטום הסובייטית.
ביוגרפיה

קורצ'טוב נולד בסימסקי זאבוד, גוברניית אופה (כיום העיר סים במחוז צ'ליאבינסק). הוא למד פיזיקה באוניברסיטת קרים ובניית אוניות במכון הפוליטכני של פטרוגרד. בשנת 1925 עבר למכון לפיזיקה וטכנולוגיה באותה עיר שם חקר סוגיות ברדיואקטיביות בהנחיית אברם פדורוביץ' יופה. ב-1932 הוקצה לו מימון לצוות מחקר גרעיני משלו. בשנת 1935 הוא ביחד עם לב ארצימוביץ' השלימו עבודת מחקר בתחום פיזיקה גרעינית. צוות בראשות קורצ'טוב בנה את הציקלוטרון הסובייטי הראשון והפעיל אותו ב-21 בספטמבר 1939.
קורצ'טוב ותלמידו גאורגי פליורוב גילו את העקרונות הבסיסיים של תגובת השרשרת של האורניום ואת עקרונות הפעולה של כור גרעיני בשנות השלושים. ב-1942 העריך קורצ'טוב כי "בביקוע הגרעינים של קילוגרם אחד של אורניום תשתחרר אנרגיה השווה לפחות לפיצוץ 20,000 טונות חומר נפץ".
כאשר פרצה המלחמה בין ברית המועצות וגרמניה ב-1941, הסב קורצ'טוב את מחקרו לתחום הגנת הספינות ממוקשים מגנטיים ולחקר שריון לטנקים. בשנת 1943 השיג הנ.ק.ו.ד. עותק מדו"ח בריטי סודי שדן באפשרות פיתוח נשק אטומי, מה שהביא את סטלין להחלטה לפתח נשק כזה גם כן. יופה המליץ על קורצ'טוב למולוטוב וקורצ'טוב מונה לראש התוכנית לפיתוח פצצת אטום לברית המועצות.
פרויקט פצצת האטום הסובייטית תועדף ברמה נמוכה למדי עד אשר מידע מהמרגל קלאוס פוקס ותוצאות הפצצת הירושימה ונגסקי המריצו את סטלין לפעולה. הוא הורה לקורצ'טוב להכין פצצה עד 1948, ומינה את לברנטי בריה כמנהלו הישיר. העיר סארוב בגורקי אובלאסט (כיום ניז'ני נובגורוד אובלאסט) הוכפפה לפרויקט הפצצה, שמה שונה ל"ארזמאס-16" והיא הפכה למתחם סגור בו שוכנו הפיזיקאים הבכירים שעסקו בפיתוח הפצצה, כיולי בוריסוביץ' חריטון ויעקב בוריסוביץ' זלדוביץ'.
הרוסים נעזרו במקורות מודיעיניים שהשיגו מידע מהמערב, אך קורצ'טוב ובריה התעקשו על מחקר מהבסיס, תוך שימוש ספקני במידע המודיעיני לאישוש מסקנות חוקריהם. ב-29 באוגוסט 1949 פוצץ הצוות את מתקן RDS-1 שהיה פצצת ביקוע פלוטוניום בסמיפלאטינסק. קורצ'טוב סיפר לאחר מכן כי תחושתו העיקרית הייתה הקלה.
קורצ'טוב היה מעורב גם בפרויקט פיתוח פצצת המימן הסובייטית, אך לאחר מכן התמקד בפיתוח אנרגיה אטומית למטרות אזרחיות והתנגד לניסויים גרעיניים.
במהלך עבודתו על פצצת האטום הסובייטית נשבע קורצ'טוב שלא לגלח את זקנו עד אשר ישיג הצלחה. הוא המשיך לגדל זקן, שעוצב לרוב בתספורות מיוחדות ואקסצנטריות, גם לאחר מכן, מה שהפך לאות ההיכר שלו.
על הישגיו בתחום הגרעין הוא זכה בפרס לנין לשנת 1957.
קורצ'טוב מת במוסקבה ב-1960 משבץ מוחי.
כרמה בן יוחנן

| --- | --- |

 לידה:  1983 (בת 41 בערך) חיפה, ישראל 
 ענף מדעי:  מדע הדתות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 מוסדות:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 פרסים והוקרה:  פרס דן דוד (2023)  פרס שזר לחקר תולדות ישראל (2021) 
 מספר צאצאים:  3 
 
כרמה בן-יוחנן (נולדה ב-1983) היא חוקרת נצרות ישראלית. עד 2022 החזיקה את הקתדרה ליחסי יהודים ונוצרים בפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, וכיום מלמדת בחוג למדע הדתות באוניברסיטה העברית בירושלים. זוכת פרס שזר לחקר תולדות ישראל לשנת ה'תשפ"א, פרס פולונסקי ליצירתיות ומקוריות במדעי הרוח לשנת ה׳תשפ״ג ופרס דן דוד לשנת 2023.
ביוגרפיה

בן יוחנן נולדה בחיפה לסופרת והפסיכולוגית אסתר פלד ולסופר, החוקר והמתרגם שחר פלד. למדה בבית הספר רעות לאמנויות בחיפה. שירתה בצה"ל כמורה חיילת בירושלים. למדה בתוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן באוניברסיטת תל אביב, ובה סיימה תואר שני בהצטיינות יתרה במדעי הדתות בשנת 2010. היא השלימה את עבודת הדוקטור בבית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב בשנת 2016, בנושא יחסי היהודים והנצרות אחרי ועידת הוותיקן השנייה. למדה לימודי פוסט-דוקטורט כעמיתת תוכנית פולברייט באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי ובאקדמיית פולונסקי במכון ון ליר בירושלים.
זמן מה שימשה מרצה אורחת באוניברסיטה הגרגוריאנית האפיפיורית ברומא, והייתה חוקרת אורחת במכון ע"ש יוחנן העשרים ושלושה למדעי הדתות בבולוניה ובמכון המחקר למדעי הרוח בבאד הומבורג.
היא עורכת משנה בכתב העת Political Theology.
בין 2019 ל-2022 החזיקה את הקתדרה ליחסי יהודים ונוצרים בפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין. בשנת 2021 זכתה בפרס שזר לחקר תולדות ישראל בגין ספרה "נזיד עדשים: תפיסות הדדיות של נוצרים ויהודים בעידן הפיוס", בהוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2020.
בן יוחנן מתגוררת בירושלים. היא נשואה ואם לשלושה.
הערות שוליים

↑  הודעה על זכייה בפרס
↑  זוכי 2023 - כרמה בן יוחנן, באתר פרס דן דוד (באנגלית)
↑  קורות חיים, באתר המחלקה לתאולוגיה באוניברסיטת ברלין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007518693805171  GND: 119872305X  ISNI: 0000 0005 1129 809X  LCCN: no2016046609  VIAF: 297438844   WorldCat (עם VIAF): 297438844
טאורנגה

| --- | --- |
מראה העיר ממרומי הר הגעש הכבוי מנגנוי
מראה העיר ממרומי הר הגעש הכבוי מנגנוי
 מדינה:  ניו זילנד ניו זילנד
 חבל:  ביי אוף פלנטי
 תאריך ייסוד:  1882
 שטח:  168 קמ"ר
 גובה:  0 מטרים
  ‑ הנקודה הגבוהה:  232
  ‑ הנקודה הנמוכה:  0
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  151,300 (30 ביוני 2020)
  ‑ במטרופולין:  130,800 (2015)
  ‑ צפיפות:  740 נפש לקמ"ר (2015)
 קואורדינטות:  37°41′00″S 176°10′00″E﻿ / ﻿37.683333°S 176.166667°E﻿ / -37.683333; 176.166667
 אזור זמן:  UTC+12
 www.Tauranga.govt.nz
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ניו זילנד מוגדלת) אוקלנד ולינגטון גיזברן דנידין ואנקה קווינסטאון כרייסטצ'רץ' אינברקרגיל ים טסמןטאורנגה(למפת ניו זילנד רגילה) אוקלנד ולינגטון גיזברן דנידין ואנקה קווינסטאון כרייסטצ'רץ' אינברקרגיל ים טסמןטאורנגה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
טאורנגה (באנגלית ומאורית: Tauranga) היא העיר הגדולה בחבל ביי אוף פלנטי שבאי הצפוני של ניו זילנד.
היסטוריה

האזור יושב על ידי המאורים לראשונה בסוף המאה ה-13, ועל ידי מתיישבים אירופאים במהלך המאה ה-19. טאורנגה הוכרזה כעיר בשנת 1963.
בשנת 2013 גרו בעיר ובפרבריה כ-123,500 תושבים והיא האזור העירוני השישי בגודלו בניו זילנד.
טאורנגה היא בין מרכזי העסקים, הסחר הבינלאומי, התרבות והאופנה החשובים בניו זילנד. הנמל הימי של העיר הוא הגדול במדינה במונחים של היקף היצוא והיעילות.
נקודת ציון משמעותית בעיר היא הר הגעש הכבוי מאנגנוי, אשר נמצא בפרבר בעל אותו שם, ומשקיף על העיר והמפרץ שלה.
החופים של טאורנגה והאקלים הנוח שלה הפכו את העיר ופרבריה לאזור נופש מפורסם ולמקום אטרקטיבי לגולשים, צוללנים ועוסקים בענפי ספורט ימי אחרים.
בסמוך לעיר קיים נמל תעופה פנים-ארצי. אייר ניו זילנד מפעילה ממנו טיסות יומיות לאוקלנד, ולינגטון וקרייסטצ'רץ'.
גלריה

הר מאנגנוי והחוף
החוף בפרבר מאונט מאנגנוי ו"אי הפנאי" ברקע
זריחה
גשר רכבת בעיר
כבישים

כביש 2 (ניו זילנד)
אייתוללה

.

אייתוללה (בערבית: آية الله; בפרסית: آیت‌الله; תעתיק מדויק: אית אללה) הוא דרגה דתית בשיעה אימאמית אשר ניתנת למנהיגים דתיים שיעים פרסיים המגיעים לדרגת ידע דתי גבוהה במיוחד ורשאים לפסיקות דתיות עצמאיות יותר מבעלי דרגות דתיות נמוכות מהם. שם הדרגה נוצר מצירוף של שתי מילים בערבית, המשמשות גם בפרסית: "איה" - אות, מופת, סימן, ו"אללה" - אלוהים בערבית. משמעות הצירוף היא "המופת האלוהי".
"אייתוללה" היא הדרגה הגבוהה ביותר בסולם הדרגות השיעי למעט הדרגה אייתוללה עוזמא (עט'מא, בתעתיק מדויק מערבית), שהיא דרגה הניתנת לאדם הנחשב לחכם בדורו ויכול אף לבצע פסיקות ופרשנויות של הקוראן בעצמו. דרגת האייתוללה דומה עד מאוד לדרגת המרג'ע תקליד, וההבדל בין הדרגות הוא בפונקציה שהן ממלאות - האייתוללה הוא דרגה דתית הקשורה לסמכות פסיקות החכם, והמרג'ע תקליד הוא דרגה מוסרית של אדם אשר יש ללכת בעקבותיו. בנוסף, לא תמיד יש חפיפה בין הדרגות, ואדם יכול להיות אייתוללה מבלי להיות מרג'ע תקליד. רשמית דרגת האייתוללה אינה מוענקת בהחלטה, אלא על ידי קונצנזוס של קהילת המאמינים השיעית. עם זאת, ישנן עדויות לקיומה של ועדה היושבת בקום, העיר שהיא המרכז הדתי של איראן, אשר מבצעת החלטות מסוג זה. כחלק מהגדרות הדרגה, רק אדם פרסי יכול לקבל דרגה זו, ולא ערבי או טורקי.
פרשנות הקוראן העצמאית ופסיקה דתית, האג'תהאד, היא בעלת חשיבות בזרם השיעי. על כן, סמכותו של האייתוללה לביצוע עצמאי של פרשנות קוראן מקנה לו חשיבות רבה בקרב השיעים.
אנשים ידועים שהחזיקו בתואר

את התואר "אייתוללה" נשא רוחאללה ח'ומייני, מנהיגה הדתי ושליטה העליון של איראן, שעלה לשלטון ב-1979 במהפכה האסלאמית שהדיחה את השאה.
תואר זה הוענק גם לעלי ח'אמנאי בעת מינויו לאחר ח'ומייני לתפקיד המנהיג העליון (עד אז הוא נשא בתואר הפחוּת יותר - חוג'ת אל-אסלאם).
נשים במעמד דומה

נשים מעטות באיראן זכו להכרה שווה למעמד האייתוללה. המפורסמת שבהן היא נוסרת אמין, הידועה גם בכינויים "הגברת המוג'תהדה" ו"גברת אספהאני". בשנים האחרונות זכו להכרה הפוסקות זוהרה ספאתי ועאטיה חסני (בתו של האייתוללה הגדול ע'ולאם רזא חסני).
בעבר היו מספר נשים שהוכרו כפוסקות הלכה במעמד שווה לאייתוללה, בעיקר מתוך משפחתו של עלאמה אל-חילי ומשפחת ברע'אני מקזווין.