קדם-אסלאם
הדת בתקופה הקדם-אסלאמית > האלילות

האלילות (בנותיו של אללה) מוזכרות בקוראן בסורה 53 (سورة النجم; סורת הכוכב), פסוקים 19–20 – "תנו דעתכם על אללאת
ואלעזא, ומנאה, השלישית הנוספת. האם לכם הזכר ולו הנקבה?".
האלילה מנאת (مناة):
מנאת (مناة) היא האלילה הקדומה ביותר. עמר בן לחיי (عمرو بن لحي – עמרו בן לחי) הוא זה שהביא את פולחן האלילה הזו לערב, הוא נחשב לאבי האלילות בערב. לפי המסורת מנאת הובאה מהלבנט (الشام; אלשאם). ישנה גם דעה אחרת, לפיה היא הובאה ממואב.
עמר הציב את האלילה על אבן קדושה במקום בשם "קדיד" (قديد), שנמצא בין מכה למדינה. שני השבטים הקדמונים, אל-אווס (الأوس) ואל-חזרג' (الخزرج), האמינו בה. שבטים אלו שכנו באל-מדינה. על אף אמונתם של שני השבטים באלילים כאשר הנביא מוחמד הגיע לאלמדינה לאחר ההג'רה הם אלו שקיבלו אותו ותמכו בו ולכן הם נקראים עד היום אל-אנצאר (الأنصار; "התומכים"), חברי הנביא שתמכו בו עם הגעתו לאלמדינה.
המקדש האלילי בקדיד הפך למקום הפולחן האלילי של שבטים אלו. אנשים היו עובדים גם את מכה וגם את האלילה מנאת בקדיד. טקסי הפולחן בקדיד נערכו בזמנים קבועים בדרך כלל לאחר החג' במכה. כמו כן הוקדשו שם לאלילה מתנות כלי כסף וזהב.
הממונים על המקדש האלילי של מנאת נקראים סדנה (سدنة; ביחיד: סאדן – سادن). פירוש המושג סאדן הוא "הממונה על המקדש". אותם ממונים היו מעין כוהנים של המקדש האלילי. הם גם הפרישו לעצמם אחוז מהמתנות (שניתנו לאלילה) כשכר, ומכך התפרנסו.
כאשר נכבשה מכה על ידי המוסלמים (אשר בראשם הנביא מחמד) בשנה ה-8 להיג'רה, מוחמד הורה להרוס את המקדש בקדיד וכן מקדשים נוספים באזור.
השם מנאת מופיע כבר בכתובות נבטיות מהמאה ה-4 לספירה הנוצרית. החלו להשתמש בכתב הערבי כבר בכתובות נבטיות. נבטית היא שפה שמית אשר שייכת לשפות הארמיות.
מקור השם:
חוקרים מודרניים הגיעו למסקנה שהמקור של השם של האלילה מנאת היא מהמילה העברית "מני" שפירושה גורל או מנה.[דרוש מקור]
כמו כן השם יכול להגיע מהמילה הערבית "מניה", שמשמעותה גורל, מוות.
מהגזירה האטימולוגית הזו החוקרים הגיעו למסקנה שמנאת הייתה אלת הגורל.
האלילה אללאת (اللاتّ)
לפי החיבור של אבן אל-כלבי (ابن الكلبي), פולחנה של אללאת (اللات) נכנס לחצי האי ערב קצת אחרי פולחנה של מנאת. המרכז הפולחני של אללאת היה בעיר טאאיף (طائف) ששוכנת דרומית למכה. האלילות הובאו ממקומות אחרים. אללאת הייתה מיוצגת באבן מרובעת לבנה שבני שבט ת'קיף (ثقيف, אחד השבטים הקדומים בערב) סגדו לו.
בפולחן האלילי כפי שהוא מתואר במסורת המוסלמית הקדומה, במקדש של האלילה אללאת היה כיסוי לאבן של האלילה (בדיוק כפי שהכעבה מכוסה בבד משי שחור, וכמו הפרוכת אשר כיסתה את ארון הקודש במסורת היהודית). הכיסוי הזה נקרא בערבית כסווה (كسوة; מעין פרוכת).
כל שטח העיר טאאיף נחשב קדוש בגלל האלילה אללאת. בערבית משמעות המילה חרם (حرم) היא "שטח קדוש", בדומה לעיר מכה שנחשבה לקדושה בעקבות הימצאותה של הכעבה בעיר. קדושה של בית פולחן מקומי האצילה על העיר כולה. טאאיף הייתה קדושה במיוחד בעיני בני שבט ת'קיף – הם היו הממונים על המקדש של אללאת בעיר.
מתחת לאבן המרובעת הלבנה היה בור אשר לתוכו הושלכו קורבנות שחיטה ומתנות: כלי כסף וזהב. הוא נקרא גם בית אוצר.
מקור השם אללאת (اللات)
על מקור השם אללאת העלו מספר השערות:
היו שסברו שהמקור הוא אלילאת (اليلات) שהופיעה בכתובות עתיקות. החוקרים קבעו על סמך הכתובות האלו שזה היה האל העיקרי של הערבים. מאחר שהוא קרוב לשם אללה זה היה האליל העיקרי של הערבים.
מקור השם הוא אִללאת (اللات) – צורת הנקבה של המילה אללה (الله).
פירוש נוסף, לפיו אללאת היה שמו שם אדם משבט ת'קיף וכי לאחר מותו עמר בן לחיי ציווה לעבוד את האבן הלבנה שהאיש נקבר לידה.
האלילה אלעזא (العُزّى)
אלעזא (العُزّى) הייתה האלילה המאוחרת ביותר בחצי האי ערב. המקדש שלה היה באזור נח'לה (نخلة) שנמצא בסביבות מכה. שבט קורייש וגם כמה שבטים בצפון חצי האי ערב אשר נקראים מצ'ר (مضرّ) עבדו אותה. שבטי מצ'ר (ובתוכם שבט קורייש) נהגו לעלות לרגל למקדש של אלעזא כדי להקריב קורבנות בזמן החג'. הקדושה של המקום הייתה כפולה באותה תקופה שכן באותו אזור הייתה ממוקמת גם הכעבה וגם המקדש של אלעזא. השטח אשר היה מקודש מסביב למקדש אלעזא נקרא סקאם (سقام). ליד מקדש אלעזא היו שלושה אילנות שנחשבו למקודשים.
מקור השם אלעזא (العُزّى)
השורש عزز - עזז - מסמל תהילה או כוח.
יוליוס ולהאוזן זיהה[דרוש מקור] את פולחן אלעזא בחצי האי ערב עם הפולחן לכוכב ונוס, אשר בו היה נהוג להקריב לכוכבתא־ונוס ילדים כדי לזכות ביופי. הוא מרחיב פרטים על ונוס ומציין כי היא כונתה על ידי היהודים והארמים הסורים "כוכבתא" (הכוכבת), כינוי לכוכב ונוס.
אל מרכזי נוסף בחצי האי ערב הקדומה היה הבל (הובל) אשר הובא באמצעותו של עמר בן לחיי, משבט חוזע, אשר היה השבט השליט עד עלייתם של קורייש. בעת ביקורו בסוריה מצא עמר בן לחיי את הבל[דרושה הבהרה] וראה כי הוא מועיל ביותר במתן גשמים, ולכן הביאו עמו בחזרה לחצי האי ערב. על כן מגנים אותו, משום עד אותה התקופה, כך נאמר,[דרוש מקור] לא הייתה אלילות בערב. הבל עשוי היה בדמות אדם, מצדפים אדומים ויד ימינו שבורה (קורייש השלימו את יד זו באמצעות תותבת מזהב).
לצד הרגש הדתי, הנחו את הערבים בתקופה הטרום אסלאמית רגשות מוסריים אנושיים כמו אמינות, נאמנות, גבורה, נדיבות ונאמנות למשפחה, ערכים שלעיתים הנחו את החברה יותר מהדת.
עוד לפני תחילתו של האסלאם, היו בחצי האי ערב ניצנים של אמונה מונותאיסטית. בחצי האי ערב היו באותה תקופה קהילות יהודיות ונוצריות שהשפיעו על הערבים, שחלקם קיבלו על עצמם את היהדות או הנצרות או גוונים מסוימים שלהן. היו גם כאלו שחיפשו את ה"חניפיה", שבעיניהם הייתה הדת המונותאיסטית הטהורה, דתו של אברהם, אשר לפי אמונה מוסלמית רווחת הושחתה על ידי היהדות והנצרות.