אוניות המערכה מסדרת ניו מקסיקו
תכנון

בתחילת שנות ה-1910, הצי האמריקני החל להתנסות בתותחי 16 אינץ' (406 מילימטרים) כאשר ציים אחרים החלו לעבור לתותחי 15 אינץ' (381 מילימטרים). עם התקדמות הפיתוח של התותחים החדשים, הצי העריך סדרה של הצעות לאוניות המשלבות תותחי 16 אינץ'. הראשונה הייתה אונייה בת עשרה תותחים בחמישה צריחי תותחים שכללו גם שריון משופר בהשוואה לאוניות מערכה קודמות. בנוסף, הסוללה המשנית הוגדלה מהחימוש האמריקאי הסטנדרטי של תותחי 5 אינץ' (127 מילימטרים) לתותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים). הוצעה גם גרסה קטנה יותר עם שמונה תותחי 16 אינץ', יחד עם תכנון שכלל תותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים) הסטנדרטיים לאותה התקופה. ככל שהתקדמה העבודה על התכנון החדש, עלות הכלים עלתה באופן משמעותי. בהשוואה לעלות של אונייה עם תותחי 14 אינץ' — 12 מיליון דולר - האונייה בעלת שמונה תותחי 16 אינץ' הוערכה בעלות של 16.5 מיליון דולר, ואילו מחיר האונייה בת עשרה תותחי 16 אינץ' עלה ל-19 מיליון דולר.
עוד לפני שהושלמו ניסויים של התותחים החדשים, אדמירל משנה ג'וזף שטראוס, אז ראש לשכת התותחים (BuOrd), טען ב-1913 שלא כדאי לרדוף אחרי תותח ה-16 אינץ'; הוא טען כי בטווחי הקרב הצפויים של אותה העת, תותח ה-14 אינץ' מסוגל לחדור ללוח שריון כבד באותה יעילות וכי לאונייה הנושאת שנים עשר מהתותחים הללו יש סיכוי הרבה יותר טוב לפגוע מאשר לאונייה עם שמונה תותחי 16 אינץ'. המועצה הכללית הסכימה והנחתה את המתכננים לעבוד על אונייה עם תותחי 14 אינץ'. צריחים קיימים עבור אותם תותחים השתמשו במגלשת רתיעה בודדת עבור כל שלושת התותחים, מה שגרם לחשש שפגיעה בודדת עלולה לתקוע אותו ובכך להשבית את כל שלושת התותחים. בהתאם לכך, שטראוס הציע למעצבים במשרד הבנייה והתחזוקה, בפיקודו של הבנאי הראשי ריצ'רד וואט, לשלב יכולת הגבהה עצמאית.
צוות התכנון הגיש שתי הצעות ב-21 בנובמבר 1913: גרסת 35,500 טונות ארוכות (36,100 טונות) וגרסת 33,200 טונות ארוכות (33,700 טונות). הראשונה שילבה סוללה משנית של עשרים תותחי 6 אינץ', בעוד שהקטנה שמרה על עשרים ושניים מהתותחים הסטנדרטיים בקוטר 5 אינץ'. חיסכון במשקל הושג גם על ידי הפחתת עובי הברבטות וחגורת השריון ב-1 אינץ', והפחתת קיבולת הדלק. הדירקטוריון העדיף את הגדולה מבין השתיים, ובחר את השריון הכבד יותר לפי הצורך כדי להביס את תותחי ה-15 אינץ' העדכניים ביותר שאומצו באוניות מערכה זרות ואת הסוללה המשנית החזקה יותר, שלדעתם נצרכו להדוף התקפות טורפדות ארוכי טווח של משחתות. מזכיר הצי ג'וזפוס דניאלס לא הסכים, וב-3 בינואר 1914, דחה את התכנון בשל עלותו הגבוהה יותר. במקום זאת, הוא הורה לצי לקבל גרסה שתחזור על סדרת פנסילבניה, שעשויה להיות מצויד במגלשות נפרדות עבור התותחים הראשיים.
העבודה על העיצוב נמשכה במהלך השנה; המתכננים היו מודאגים מכך שאוניות מערכה קודמות היו "רטובות" מדי קדימה, מה שהוביל לאימוץ חרטום קליפר כדי להפחית את הנטייה להישטף במים בים סוער. בנוסף, ניסיון עם אוניות קיימות גילה כי הסוללה המשנית, המותקנת בקזמטים בסיפון החזית, הייתה למעשה בלתי שמישה בתנאי ים סוערים. לכן המתכננים הזיזו שמונה עשר מהתותחים סיפון גבוה יותר ויותר מאחור, שם הם יהיו פחות מועדים להישטף במים. חיסכון במשקל במקומות אחרים אפשרה למתכננים לחזק את הסיפון הראשי ואת המחיצה הרוחבית בשני קצות החגורה. דניאלס אישר את השינויים הללו ב-2 ביולי, ובחודש שלאחר מכן, BuOrd הציע להשתמש בגרסה חדשה של תותח 14 אינץ' 50 קליבר, ש-Watt אישר בספטמבר. התותח הארוך יותר יצר מהירות לוע גבוהה יותר, שאפשרה לפגזים לחדור ל-2 אינץ' (51 מ"מ) נוספים של שריון בטווח של 10,000 יארד (9,100 מטר). בשלב זה, העבודה על התכנון הופסקה, שכן הצעות לחוזים היו אמורות להיות מוגשות החל מ-6 באוקטובר.
למרות שהחלה תקופת הביצוע, נעשה עוד שינוי גדול בעיצוב. באותה תקופה, מערכת ההנעה הסטנדרטית לספינות מלחמה הסתמכה על טורבינות קיטור כדי לסובב צירי מדחף, אם כי טורבינות פעלו בצורה היעילה ביותר במהירות גבוהה, בעוד המדחפים יצרו דחף בצורה היעילה ביותר במהירות נמוכה יחסית. אחד הפתרונות לבעיה זו היה תיבת הילוכים טורבו-חשמלית, שהשתמשה בטורבינות לייצור כוח חשמלי שבתורו הניע מנועים חשמליים שהניעו את המדחפים. הלשכה להנדסת קיטור (BuEng) המליצה על המערכת החדשה ב-17 באוקטובר, והדגישה כי יהיו לה יתרונות רבים על פני מערכות הנעה ישירה מסורתיות, כולל צריכת דלק גדולה יותר ומכונות קלות וקטנות יותר, שניתן להשתמש בהן כדי לקצר את התיבה המשוריינת. שהגנה על האזורים החיוניים של האוניות. כמו כן, מכיוון שהטורבינות יצטרכו להסתובב רק בכיוון אחד, ניתן היה להשתמש במכונות פשוטות יותר ללא הילוכים לאחור. דניאלס השתכנע, והוא אישר את השינוי עבור ניו מקסיקו ב-10 בנובמבר. מכיוון שזו הייתה טכנולוגיה לא מוכחת, שתי אוניות הסדרה האחרות קיבלו מערכות טורבינות מגוונות.
הקונגרס אישר שתי אוניות לסדרה, ניו מקסיקו ומיסיסיפי - אך באמצע שנת 1914, שתי הפרה-דרדנוטים מסדרת מיסיסיפי נמכרו לצי היווני, והצי האמריקני הצליח להשתמש בכספים שהתקבלו ממכירתם כדי לממן אונייה שלישית בסדרה, איידהו.