stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בג"ץ אורון נגד יו"ר הכנסת
הצדדים לעתירה

הבג"ץ למעשה איחד דיון בחמש עתירות שונות שהוגשו כנגד התיקון לחוק. העתירות השונות הוגשו על ידי חברי הכנסת חיים אורון, יוסי שריד, איתן כבל ואברהם פורז, עמותת אמיתי – אזרחים למען מינהל תקין וטוהר המידות ו-13 תחנות רדיו אזוריות פרטיות. העתירות הוגשו נגד יושב ראש הכנסת, הכנסת, ועדת הכנסת, ועדת הכספים של הכנסת, הממשלה, שרת התקשורת, היועץ המשפטי לממשלה, הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, ערוץ 7, חבר הכנסת צבי הנדל, ש' פ' ה' פרסום בע"מ, וצורפה, לבקשתה, העמותה לזכות הציבור לדעת.
הדיון > טענות העותרים

טיעון אחד הוא כנגד חוקיות הליך החקיקה של התיקון לחוק הבזק. נטען כי יש לבטל את התיקון לחוק הבזק שכן קיים פגם יסודי בהליכי החקיקה שלו. זאת מאחר שהתיקון לחוק לא נכלל לכתחילה בהצעת החוק להגברת הצמיחה, במסגרתו נערך התיקון לחוק הבזק, ולא היה קיים עת הצעת החוק עברה בקריאה ראשונה במליאת הכנסת, אלא התווסף בשלב מאוחר יותר – עת הוגשה הסתייגות בזמן הכנת הצעת החוק בוועדת הכספים לקריאה שנייה ושלישית.
העתירות אף תוקפות את חוקתיות התוכן של התיקון לחוק הבזק. כך נטען שאינו חוקתי שכן הוא מנוגד לחוק יסוד: חופש העיסוק, כשהפגיעה בחופש העיסוק מתבטאת בכך שהוא פוגע בעקרון השוויון בין המתחרים. כן נטען שהתיקון לחוק אף אינו חוקתי שכן הוא מנוגד לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, בכך שהוא פוגע בעקרון השוויון ובכך שהוא פוגע בזכות הקניין. עוד נטען שהתיקון לחוק אינו עומד בדרישות פסקת ההגבלה שבחוקי היסוד המוזכרים לעיל. במסגרת זאת חלק מהעותרים טענו שהפגיעה בזכויות היסוד הנ"ל לא נעשתה "לפי חוק" כנדרש בפסקת ההגבלה, מכיוון שהתיקון לחוק לא יכול להיחשב ל"חוק" שכן הוא עמום ולא ברור.
בנוסף לטיעונים האמורים כנגד חוקיות הליך החקיקה וחוקתיות התיקון לחוק, תחנות הרדיו האזוריות עתרו לסעד נוסף עת ציינו שאם לא יבוטל התיקון לחוק, אזי, לחלופין, הן מבקשות שבית המשפט יורה שתבוטל ההגבלה הגאוגרפית של השידורים של תחום השידורים שלהן, שיקבע שזיכיון השידור שלהם אינו מוגבל בזמן, שישיבו להם את דמי הזיכיון והתמלוגים ששילמו עד אז, שתבוטל החובה שלהן לשאת בתשלום נוסף כלשהו לרשות השנייה ושיבוטלו הבטוחות שהפקידו בידי הרשות השנייה. הן גם בקשו שבית המשפט יצהיר שעל המדינה לשלם להן פיצוי על נזקים שיגרמו להן בחקיקת התיקון לחוק.
הדיון > טענות המשיבים > היועץ המשפטי לממשלה והרשות השנייה

היועץ המשפטי לממשלה ייצג הן את הממשלה והן את שרת התקשורת, שאמנם היו בין הגורמים שנגדם הוגשה העתירה, אך בטיעוניו הצטרף לעיקרי עמדת העותרים כדלקמן:
גם הוא סבר כי יש לבטל את התיקון לחוק הבזק בשל פגמים שנפלו בהליכי חקיקתו.
לטעמו התיקון לחוק הבזק צריך להתבטל כי הוא פוגע שלא כדין בזכות לחופש העיסוק שבחוק יסוד: חופש העיסוק, ומשום שיש בו פגיעה בשוויון המגיעה כדי פגיעה בכבוד האדם בניגוד לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. לדעת היועץ המשפטי לממשלה התיקון לחוק לא עומד בדרישות פסקת ההגבלה הקבועות בשני חוקי היסוד הנ"ל. עם זאת סבר היועץ המשפטי לממשלה שהתיקון לחוק הבזק לא פוגע בזכות החוקתית לקניין.
עוד סבר היועץ המשפטי לממשלה שהתיקון לחוק הבזק הוא חוק לא ברור (בלשון פסק הדין – סתום) כי ההסדר שקבוע בו לא משתלב במסגרת החקיקה שמסדירה את שידורי הרדיו.
הרשות השנייה הצטרפה, באופן כללי, לעמדתו הנ"ל של היועץ המשפטי לממשלה.
הדיון > טענות המשיבים > הכנסת

היועץ המשפטי של הכנסת התייחס בתשובתו לתקינות הליכי החקיקה בלבד ולא הביע עמדה לעניין חוקתיות התוכן של התיקון לחוק. הוא טען שאין עילה לבטל את התיקון לחוק בשל פגם שנפל בהליכי חקיקתו, שכן גם אם היה פגם בהליכי החקיקה זה לא היה פגם היורד לשורשו של עניין שמצדיק את התערבות בית המשפט.
הדיון > טענות המשיבים > ח"כ צבי הנדל

עמדתו של ח"כ הנדל הייתה שהליך החקיקה של התיקון לחוק אינו פגום, אולם גם אם היה פגם בהליך החקיקה, הוא אינו בגדר התחום המצומצם של הנושאים שבהם בית המשפט מתערב בהליכים פנים פרלמנטריים של הכנסת.
ח"כ הנדל דחה את הטענות של העותרים כנגד החוקתיות של החוק. אין פירוט בפסק הדין לטענות עליהן ביסס עמדה זו.
עמדתו של ח"כ הנדל הייתה כי התיקון לחוק אינו סתום, ואת מה שחסר בו יכולה הרשות המוסמכת להשלים על ידי חקיקת תקנות ושימוש באמות מידה פרשניות מקובלות.
הדיון > טענות המשיבים > ערוץ 7

דוחה את הטענות לעניין אי החוקתיות של התיקון לחוק. אין פירוט בפסק הדין למה שעומד בבסיס עמדה זו של ערוץ 7.
דוחה את הטענה בדבר היותו של החוק "חוק סתום".
הדיון > טענות המשיבים > העמותה לזכות הציבור לדעת

הדגישה את הצורך בקיומו של מגוון רחב ופלורליסטי של ערוצי רדיו כי רק בדרך זו תישמר זכות הציבור לקבל מידע חופשי ולביטוי דעותיו. לכן בקשה לא לפגוע בתיקון לחוק שמקדם תכלית רצויה של יצירת שוק פתוח לשידורי רדיו.
פסק הדין

פסק הדין, שקיבל את העתירות, ניתן על ידי השופט תיאודור אור בהסכמת יתר השופטים (הנשיא ברק, המשנה לנשיא ש' לוין והשופטים חשין, שטרסברג-כהן, דורנר, ביניש, אנגלרד וריבלין). בפסק דינו שם השופט אור דגש על טענה אחת, שציין עוד בתחילת פסק הדין שהיא מקובלת עליו, והיא שהתיקון לחוק פוגע בזכות החוקתית לחופש העיסוק וכי הפגיעה אינה מידתית ולכן אינה עומדת בתנאי פיסקת ההגבלה.
פסק הדין > הצורך ברגולציה

בפסק הדין נאמר כי הצורך ברגולציה בתחום אינו מתמצה בהודעה והקצאה טכנית של התדרים בספקטרום האלקטרו-מגנטי, אלא קיים גם טעם מהותי תוכני לצורך להסדיר את תחום התקשורת, והיא – הבטחת פלורליזם תקשורתי ושמירה על עקרונות יסוד. זיכיון לשדר שידורים לציבור מעניק לבעליו כלי רב עוצמה שכן הוא מאפשר לו להפיץ את מסריו, ובדרך זו לנסות להשפיע על הציבור הרחב. היות שהספקטרום האלקטרו-מגנטי הוא משאב מוגבל, נוצר הצורך לדאוג לכך שמרב הדעות וההשקפות יבוצעו באמצעותו ולמנוע מונופול בשוק הדעות, כתוצאה משליטה הומוגנית בכלי התקשורת. נמצא כי התיקון לחוק אינו עונה על התכלית הזאת.
פסק הדין > חוקתיות התיקון לחוק

התיקון לחוק הבזק למעשה מעניק זיכיון להפעלת תחנת רדיו ללא מכרז, בניגוד לחוק הרשות השנייה, וזאת נוסף על הענקת רישיונות לפי פקודת הטלגרף. בקבלו את העתירות הנדונות, היוצאות כנגד החוקתיות של התוצאה הזאת, בית המשפט קובע כי התיקון לחוק פוגע בחופש העיסוק המעוגן בחוק יסוד: חופש העיסוק, וכי פגיעה זו אינה עומדת בתנאי פיסקת ההגבלה המצויה בחוק היסוד, כפי שיפורט להלן. לאור מסקנה זו נמנע בית המשפט מלדון בפגיעות הנטענות על ידי העותרים בזכות לשוויון ובזכות לקניין.
פסק הדין > חופש העיסוק והפגיעה בו

בית המשפט מציין שהזכות לחופש העיסוק נמנית עם זכויות היסוד הבסיסיות שהוכרו ככאלה עוד טרם חקיקתם של חוקי היסוד. זכות היסוד עוגנה לאחר מכן בסעיף 3 לחוק יסוד: חופש העיסוק הקובע ש"כל אזרח או תושב של המדינה זכאי לעסוק בכל עיסוק, מקצוע או משלח יד", ובכך זכתה למעמד נורמטיבי חוקתי. בבסיס חופש העיסוק מונח חופש התחרות בין פרטים ועקרון השוויון בין המתחרים. התערבות שלטונית שמעניקה לגורם אחד את שאינו מוענק לגורם אחר או מצרה את צעדיו של גורם אחד ולא של גורם אחר, מהווה מתן טובת הנאה לאחד המתחרים והעדפתו על פני אחר, ומהווה התערבות בתחרות החופשית באופן שפוגע בחופש העיסוק.
בית המשפט קובע שבמקרה הנדון אין ספק שהתיקון לחוק פוגע בחופש העיסוק. מכיוון שספקטרום התדרים הוא משאב מוגבל ששייך לציבור בכללותו, תפקיד השלטון להקצותו באופן יעיל והוגן בין מי שמבקשים לנצלו. התיקון לחוק פוגע בחופש התחרות של כלל המתחרים בכך שהוא מעניק זיכיון לשידורי רדיו ארציים-פרטיים ללא מכרז וללא קריטריון חלוקה שוויוני אחר כלשהו. הפגיעה מוחרפת לאור העובדה שאמת המידה לקבלת הרישיון והזיכיון לפי התיקון לחוק היא קיום ותק מינימלי של שימוש לא מורשה ושלא כדין בשידורי רדיו. הגם שלתחנות הרדיו האזוריות אין זכות קנויה שלא יוסיפו תחנות רדיו נוספות, ובכלל זה מסחריות-ארציות, חופש העיסוק שלהן נפגע, במובן שהן עצמן היו מנועות מלהשתתף בהתמודדות על המשאב המוגבל של זיכיון לשידורי רדיו מסחריים ארציים, אף על פי שהן מתחרות פוטנציאליות טבעיות להתמודדות על השימוש במשאב זה. הפגיעה לא מתמצית בהגבלה על חופש התחרות. למעשה נחסמת לחלוטין הגישה של מי שלא עומד בתיקון לחוק להפעיל תחנת רדיו שמשדרת שידורים ארציים-פרטיים, כי לא הייתה דרך חוקית אחרת לקבל רישיון וזיכיון להפעלת תחנת רדיו ארצית-פרטית. לא זו בלבד, אלא שמשאב התדרים המוקצה לשידורי רדיו ארציים-פרטיים מוגבל ביותר, כך שייתכן מצב שימוצה, ואז גם אם תמצא דרך חוקית חלופית להתמודד על זיכיון, לא יהיו עוד תדרים להקצאה.
פסק הדין > בחינת עמידה בפסקת ההגבלה

כאשר הוראת חוק פוגעת בזכות יסוד המעוגנת בחוק יסוד, כפי שנמצא שאירע במקרה דנן, היא תהיה תקפה רק אם היא עומדת בדרישות פסקת ההגבלה שבחוק היסוד. כך בסעיף 4 לחוק יסוד חופש העיסוק נקבע כי "אין פוגעים בחופש העיסוק אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש, או לפי חוק כאמור מכוח הסמכה מפורשת בו".
פסק הדין > דרישת התכלית הראויה

בית המשפט בחן את תכלית התיקון לחוק לפי לשונו ועל רקע הדיון שהתקיים לגביו בכנסת, ומצא כי תכלית החוק היא להכשיר דווקא את ערוך 7 ותחנות נוספות שהפרו את החוק במשך תקופת הזמן שנקבעה בו (אם כי פקפק שיש עוד כאלה שעומדות בדרישות). תכלית זו של מתן רישיון וזיכיון לתחנות רדיו שלא פעלו כדין, נקבעה על ידי בית המשפט כלא ראויה בעליל, באשר היא נותנת פרס למי שפעלו שלא כדין, ובכך מהווה פגיעה קשה בשלטון החוק. כמו כן יש בה פגיעה בחופש העיסוק של מתחרים פוטנציאליים בלי לקדם יעד חברתי כלשהו.
בפסק הדין צוין שמהדיון בכנסת עולה שייתכן שהתיקון לחוק מקפל בחובו תכלית נוספת, ברמת הפשטה גבוהה יותר, של מתן ייצוג תקשורתי פלורליסטי על ידי איתור תחנות רדיו שיש להן קהל מאזינים רחב שלא מצא סיפוק לצרכיו בשידורי הרדיו במסגרת החוקים הקיימת. לכאורה עולה השאלה מה הדין כשיש שתי תכליות, שאחת מהן ראויה והאחרת אינה ראויה. בית המשפט לציין שגם אם יניח שהתכליות של התיקון לחוק ראויות, האמצעי להגשמתה – מתן רישיון וזיכיון לתחנות רדיו ששידרו בניגוד לחוק במשך חמש שנים לפחות בפריסה ארצית – אינו מידתי, כפי שיפורט להלן.
פסק הדין > דרישת המידתיות

בית המשפט קבע שהתיקון לחוק לא עומד בדרישת המידתיות (הפגיעה בחופש העיסוק צריכה להיות "במידה שאינה עולה על הנדרש").
אשר למבחן המשנה הראשון, הדורש התאמה בין האמצעי למטרה, קבע בית המשפט שהאמצעי שנוקט התיקון לחוק הבזק אינו מותאם למטרה, הראויה כשלעצמה, של קידום תכלית של ייצוג תקשורתי פלורליסטי. ראשית, משום שהעדרו של מנגנון שיקבע סדר עדיפות בין הצרכים התקשורתיים של מגזרים שונים עלול להביא לתוצאה לא ראויה שלא תואמת את תכלית החקיקה. גם אם כל אחת מתחנות הרדיו שיענו על תנאי הסף משדרת למגזר שיש לו צורך מיוחד, עלול להיווצר מצב שבו כל התדרים הפנויים יתפסו על ידי תחנות שמשדרות למגזר מסוים בלבד, בעוד מגזרים אחרים, שגם להם צורך מיוחד, לא יזכו באף תחנה שתשדר להם. שנית, משום שאמות המידה בתיקון לחוק אינן מכוונות כלל לאתר קבוצות אוכלוסייה עם צרכים מיוחדים ולקבוע סדר עדיפויות ביניהן. אין מסננת שתמנע את החלת התיקון לחוק על גופים שלא מייצגים אוכלוסייה ייעודית כלשהי. אף אין מנגנון שיאתר אוכלוסיות ייעודיות שנזקקות ביותר לייצוג הולם בתקשורת הרדיופונית.
התיקון לחוק גם אינו עומד במבחן המשנה השני של בחירת האמצעי שפגיעתו בזכות פחותה. זאת משום שהתיקון לחוק לא כולל חובת מכרז או אמצעי אחר שאמור לספק הזדמנות שווה למתחרים פוטנציאליים להתמודד על ערוצי הרדיו הארציים. כך נמנעת אפשרות שווה למתחרים השונים להיכנס לתחום העיסוק של שידור שידורי רדיו ארציים. העניין חמור יותר במקרה שבו קיים משאב מוגבל שהענקתו לאחד ולא לאחר, שלא על בסיס שוויוני, חוסמת או מגבילה את האחר מלהיכנס לתחום. ניתן היה למתן תוצאה זו על ידי קביעת חובת מכרז או אמות מידה ענייניות שעל המתמודדים לעמוד בהן וכך להבטיח שוויון בין מתחרים על המשאב המוגבל. גם אם נניח שלגיטימי להגביל את התחרות למי שמזוהים עם אוכלוסיית היעד ולא לקיים מכרז פתוח בהקשר זה, עדיין ניתן לקבוע תיקון לחוק שנוסחו פוגע פחות בחופש העיסוק של מתחרים פוטנציאליים.
גם במבחן המשנה השלישי – האם קיים יחס ראוי בין התועלת שתצמח מהתיקון לחוק לבין היקף פגיעתו בזכות אדם חוקתית – התיקון לחוק אינו עומד. זאת משום שהנזק למתחרים הפוטנציאליים הוא רב שכן כניסתם לתחום נחסמת. כמו כן הענקת זיכיון ורישיון בהסתמך על קריטריון יחיד של הפעלת תחנות רדיו למשך פרק זמן מינימלי שאינו קצר, ללא רישיון וזיכיון כדין, מהווה פגיעה קשה בשלטון החוק. זאת כשהתועלת לציבור בתיקון לחוק מוטלת בספק כי בהיעדר סדרי עדיפויות מהותיים לפיהן יקבע מיהן האוכלוסיות הייעודיות הזקוקות לאמצעי תקשורת, אין ודאות שהתיקון לחוק מועיל. כמו כן קיימת אפשרות שגוף אחר יכול לייצג נאמנה את האוכלוסייה שאותה משרת ערוץ 7 או אוכלוסיות אחרות. על כן התועלת הציבורית בהכשרת ערוץ 7 נופלת מהנזק של פגיעה בזכות לחופש העיסוק ובעקרון שלטון החוק.
משנפסק כי התיקון לחוק הבזק פוגע בחופש העיסוק המעוגן בחוק יסוד: חופש העיסוק, ואינו עומד בתנאי פסקת ההגבלה הקבועה בו, נקבע שהסעד ההולם הוא הכרזה על בטלות התיקון.
בעקבות פסק הדין

במקביל לדיון בעתירות בבג"ץ, ערוץ 7 ומנהליו הועמדו לדין פלילי בגין הפעלת שידורים פיראטיים. ב-20 באוקטובר 2003 הופסקה פעילות התחנה לאחר שמנהלי התחנה וכן התאגידים שהפעילו אותה הורשעו בגין השידורים הבלתי חוקיים של התחנה. ב-29 בדצמבר 2003 נגזרו עליהם עונשי מאסר בפועל, מאסר על תנאי וקנסות.
כיום תחנת ערוץ 7 משדרת באופן חוקי דרך האינטרנט ומשמשת כאתר חדשות. לאחר סגירת ערוץ הרדיו אנשי הערוץ שיכללו את אתר החדשות באינטרנט, שכולל גם מהדורת חדשות יומית מצולמת, הניתנת לצפייה באתר.
ראו גם

ערוץ 7
חופש העיסוק
פיסקת ההגבלה
רדיו פיראטי
הספקטרום האלקטרומגנטי
עקרון השוויון
תחרות חופשית
לקריאה נוספת

אהרן ברק, "פרשנות במשפט – פרשנות חוקתית" (תשנ"ד) (שם ראו – שער ז: חוק יסוד חופש העיסוק פרק 1 חופש העיסוק כזכות חוקתית 571)
עומר דקל, "חובת המכרז של גופים מינהליים" (2001), 372
עומר דקל, "מכרזים", כרך ראשון (2004), 210–213
הערות שוליים

↑  ת"פ (מחוזי י-ם) 4830/98 מדינת ישראל נ' יעקב כץ (פורסם בנבו – הכרעת דין 20 באוקטובר 2003 והרשעה 29 בדצמבר 2003)
האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות

האמנה הבין־לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות (באנגלית: International Covenant on Economic, Social and Cultural Rights) הוא הסכם בין־לאומי שאימצה מליאת האומות המאוחדות בשנת 1966 ונכנס לתוקף בשנת 1976. האמנה מחייבת את המדינות שהן צד לה לפעול למימוש מלא של הזכויות המוגנות בה כולל הזכות לעבודה, הזכות לבריאות, לחינוך ולתנאי מחיה הולמים. ישראל אשררה את האמנה ב-1991 והאמנה נכנסה לתוקף לגביה בתחילת 1992.
הפיקוח על יישום האמנה מופקד בידי הוועדה בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ופוליטיות (Committee on Economic, Social and Cultural Rights).
שורשי האמנה בתהליך שהביא להכרזה בדבר זכויות אדם. כבר בוועידת סן פרנסיסקו (שהובילה לייסוד ארגון האומות המאוחדות) בשנת 1945 הוצעה "הצהרה בדבר זכויותיו היסודיות של האדם" ומשימת הניסוח הוטלה על הוועידה לכלכלה וחברה. בשלבים מוקדמים של הכנת המסמך הוא פוצל להצהרה הקובעת עקרונות כלליים שנקבעו בהכרזה בדבר זכויות האדם שפורסמה בשנת 1948 ולחלק הכולל התחייבויות מוגדרות מצד המדינות. ניסוח מסמכי ההתחייבויות נמשך זמן רב בשל חילוקי דעות בין המדינות. בהתדיינות זו פוצל מסמך ההתחייבויות לזכויות "שליליות" (איסורים והגבלות על פעולות שלטוניות הפגיעות בחירויות) שסוכמו באמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות לבין זכויות חיוביות (המחייבות המדינה לפעולה) באמנה בדבר זכויות כלכליות חברתיות ותרבותיות.
האמנה כוללת מבוא ו-31 סעיפים המחולקים ל-5 חלקים.
הזכות להגדרה עצמית

חלק 1 באמנה הכולל סעיף אחד מכיר בזכות כל בני האדם להגדרה עצמית הכוללת את הזכות "לקבוע באורח חופשי את מעמדם הפוליטי" ולפעול להגשמת מטרותיהם הכלכליות, החברתיות והתרבותיות. בחלק זה נכללת הזכות השלילית שלא לשלול מבני אדם אמצעי קיום ומטיל חובה על מדינות המחזיקות טריטוריות לא עצמאיות לפעול ומימוש הגדרתם העצמית.
עקרון המימוש הדרגתי

חלק 2 של האמנה קובע את עקרון המימוש ההדרגתי. העיקרון הוא הכרה בכך שחלק מהזכויות הכלכליות והחברתיות אינו ייתן למימוש מיידי, התחשבות במגבלות המשאבים העומדים לרשות המדינה לשם מימוש הזכויות אך דורש מהמדינות לפעול באופן המיטבי במסגרת המגבלות הללו. "לעשות את המירב במשאבים הזמינים בציפייה להשיג בהדרגה מימוש מלא של הזכויות". כלומר המדינות לא נדרשות למימוש מיידי של כל סעיפי האמנה אך נדרשות לנקוט צעדים מעקביים לקראת מימוש הזכויות. חלק 2 קובע גם שהזכויות צריכות לחול ללא אפליה על רקע גזע, מין, שפה, דת, עמדות פוליטיות ואחרות, מוצא לאומי וחברתי, רכוש או כל מעמד אחר. ניתן להגביל את הזכויות רק בחוק ורק למטרה המקדמת את רווחת הכלל בחברה דמוקרטית.
הזכויות המוגנות באמנה

סעיפים 6–15 מונים את הזכויות עצמן. ברשימה זו נכללות הזכות לעבודה, הזכות לביטחון סוציאלי, זכויות משפחתיות, הזכות לאיכות חיים נאותה, הזכות לבריאות, הזכות לחינוך והזכות לתרבות.
הזכויות המוגנות באמנה > הזכות לעבודה

סעיף 6 לאמנה מכיר בזכות לעבודה – הזדמנות לכל אדם להשתכר למחייתו מעבודה אותה הוא בוחר או מקבל באופן חופשי כלומר מחויבות למניעת העסקה בכפייה ועבודת ילדים. המדינות החתומות מחויבות לנקוט צעדים להגנת זכות זו כולל מתן הכשרה מקצועית ומדיניות כלכלית המכונת לצמיחה ותעסוקה מלאה. על המדינות החתומות להבטיח נגישות שווה לתעסוקה ולהגן מפני מניעה בלתי הוגנת של עבודה. חובה למנוע אפליה במקום העבודה ולהבטיח גישה למעוטי יכולת.
סעיף 7 מגדיר מהם "תנאי עבודה הוגנים ונוחים" – משכורת ראויה שפירושה תשלום שווה לעבודה שווה (איסור אפליה בשכר), ושכר המאפשר קיום בכבוד לעובד ומשפחתו. תנאי העבודה כוללים גם סביבה בטוחה, הזדמנויות קידום שוות והבטחת פנאי הכוללת הגבלת שעות העבודה וחופשה בתשלום.
סעיף 8 מגן על הזכות להקים ולהצטרף לאיגוד מקצועי ועל זכות השביתה. אין להגביל את הזכות להתאגדות מקצועית אלא בחוק ההולם חברה דמוקרטית ושתכליתו שמירה על הביטחון, הסדר הציבורי או הגנה על חירויות אחרות. האמנה מגנה על זכותם של האיגודים המקצועיים לייסד הסתדרויות עובדים ארציות ולהצטרף לפדרציות איגודים בין־לאומיות. האמנה מתירה להחריג מזכות ההתאגדות המקצועית את הכוחות המזוינים, משטרה, או פקידי ממשלה. כמה מדינות הציבו מגבלות על זכויות אלו גם לקבוצות עובדים נוספות כגון כבאים.
הזכויות המוגנות באמנה > הזכות לביטחון סוציאלי

סעיף 9 של האמנה מכיר בזכותו של כל אדם לביטחון חברתי כולל ביטוח סוציאלי (המסופק על ידי מוסדות ביטוח לאומי). הסעיף מחייב את המדינות החתומות לספק תוכנית ביטוח שתספק הגנה במקרי חולי, נכות, תאונת עבודה, לידה, אבטלה וזקנה. וכן לדאוג לרווחתם של מי שאינם מסוגלים להתקיים מהכנסתם. הסיוע לנזקקים חייב להיות מתאים, נגיש לכל וללא אפליה.
הזכויות המוגנות באמנה > זכויות משפחתיות

סעיף 10 לאמנה מכיר במשפחה "כיחידה החברתית הבסיסית והטבעית של החברה" ודורש מהמדינות החתומות לספק לה את ההגנה והתמיכה הרחבה ביותר שניתן לספק. על המדינות החתומות לוודא כי תושביהן חופשיים להקים משפחות וכי הנישואין הם מבחירה ולא בכפייה. על המדינות לספק חופשת לידה בתשלום לאימהות (חופף לסעיף 9). המדינות מחויבות לנקוט "אמצעים מיוחדים" למנוע נצול כלכלי וחברתי של ילדים כולל קביעת גיל מינימום לעבודה ולמנוע מילדים עיסוקים פוגעניים ומסוכנים.
הזכויות המוגנות באמנה > זכות לאיכות חיים נאותה

סעיף 11 מכיר בזכותו של כל אדם לרמת חיים נאותה, זכות זו כוללת את הזכות למזון, לביגוד, לדיור ול"שיפור מתמיד בתנאי המחיה". סעיף זה גם מחייב את הצדדים החתומים לפעול יחד למניעת רעב עולמי.
הזכות למזון ראוי כוללת זכות את הזכות למזון המוגדרת כ"זמינות של מזון בכמות ובאיכות מספיקות לצרכיו התזונתיים של האדם, חופשי מחומרים מזיקים וקביל בתרבותו." הזכות למזון ראוי כוללת גם את הזכות למים. האמנה מחייבת שיפור של שיטות הייצור, השימור וההפצה של מזון כדי למנוע רעב, הקניית ידע בנושאי תזונה ופיתוח חקלאי המכוון לניצול היעיל ביותר של המשאבים הטבעיים.
הזכות לדיור ראוי מוגדרת כ"זכות לגור במקום כלשהו בביטחון, שלום וכבוד". המועצה לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות פירטה במסמך מפורט את הזכות לדיור והיא כוללת "פרטיות נאותה, מרחב נאות, ביטחון נאות, תאורה ואוורור נאותים, תשתית בסיסית ראויה ומיקום נאות מבחינת מקום העבודה ושירותים – כל זאת במחיר סביר". המדינות מחויבות לפעולה למניעת חוסר-בית. פינוי דיירים ללא הגנה משפטית היא הפרה של האמנה.
הזכות ללבוש מוגנת באמנה אך אין הגדרה ל"לבוש ראוי".
הזכויות המוגנות באמנה > הזכות לבריאות

סעיף 12 מכיר בזכותו של כל אדם "ליהנות מהרמה הגבוהה ביותר הניתנת להשגה של בריאות גופנית ונפשית" ("the highest attainable standard of physical and mental health"). האמנה מגינה על זכות המטפל לשלוט על בריאותו וגופו חופשי מהתערבות כפויה כולל עינויים וניסויים רפואיים. על המדינות להבטיח לכל תושב בשטחן נגישות לשירותי בריאות וכן למים נקיים. מזון ודיור. חלה חובה לספק את שירותי הבריאות ללא אפליה ובנגישות כלכלית לכל.
סעיף 12.2 מחייב את השותפות לאמנה לצעדים לשיפור מצב הבריאות, הקטנת שיעורי לידת-מת ותמותת התינוקות, שיפור בריאות הילד, שיפור איכות הסביבה ומקום העבודה, מניעה וטיפול במחלות מידבקות, ונקיטת צעדים להבטחת נגישות מהירה ושוויונית לשירותי רפואה. מסמך שניסחה המועצה לזכויות כלכליות חברתיות ותרבותיות של האו"ם (CESCR) בשנת 2000 מציין כי הזכות לבריאות כוללת כיבוד זכות האישה לשליטה בפוריותה – אי הגבלת הגישה לאמצעי מניעה ואיסור צנזורה, מניעת מידע או הצגת מידע מסולף ביחס לבריאות מינית. המדינות מחויבות גם למניעת מילת נשים.
הזכויות המוגנות באמנה > הזכות לחינוך

סעיפים 13 ו-14 מגדירים את הזכות לחינוך הכוללת את הזכות האוניברסלית לחינוך יסודי, חינוך על יסודי זמין וחינוך גבוה נגיש. החינוך צריך להיות מכוון "לפיתוחן מלא של אישיות האדם ותחושת כבודו" ולאפשר לאדם שותפות בחברה חופשית. על החינוך לקדם "הבנה, סובלנות ורעות" בין כל הקבוצות האתניות, הגזעיות והדתיות.
סעיף 13.2 מחייב חינוך יסודי חובה וחינם לכל. החינוך העל יסודי כולל חינוך מקצועי וטכני צריך להיות זמין ונגיש בכל אמצעי מתאים ובפרט באמצעות חינוך חינם.
המדינות החתומות מחויבות על פי סעיף 13.3 לכבד את זכות ההורים לבחור לילדיהם בתי ספר אחרים מאלו המוצעים על ידי הרשויות כדי להבטיח שהחינוך הדתי והמוסרי תואם לאמונתם. בתי ספר אלה צריכים לעמוד בסטנדרטים חינוכיים מינימליים שקובעת המדינה. סעיף 13.4 מגן על הזכות להקים ולהפעיל בתי ספר כאלה.
הזכויות המוגנות באמנה > הזכות לתרבות

סעיף 15 מגן על זכותו של כל אדם לקחת חלק בחיי התרבות, ליהנות מהקדמה המדעית ויישומיה וליהנות מזכויות על יצירה תרבותית או מדעית שכתב.
דיווח ובקרה

חלק 4 של האמנה (סעיפים 16–25) קובע מנגנוני דיווח ופיקוח על הצעדים הננקטים מצד המדינות ליישום הזכויות ואת הגוף הממונה על יישום האמנה המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות. המועצה הכלכלית הקימה גוף משנה (הוועדה לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות) והוא זה שמקיים את הפיקוח בפועל.
חלק 5 של האמנה מפרט הליכי אשרור, כניסה לתוקף והכנסת שינויים באמנה.
ראו גם

אמנה בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, 1966
הערות שוליים

↑  האמנה בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, כתבי אמנה 31 עמ' 205.
↑  Committee on Economic, Social and Cultural Rights, General Comment 4, The right to adequate housing
↑  Office of the high commissioner for humane rights, CESCR General Comment No. 14: The Right to the Highest Attainable Standard of Health (Art. 12), ‏11 August 2000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263041705171  GND: 4239252-4  NKC: unn2014838657  NLK: KSH2014000022  VIAF: 186300542   WorldCat (עם VIAF): 186300542
התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית

מגילת הזכויות האמריקאית, הכוללת את התיקון השמיני לחוקה
התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית (באנגלית: Eighth Amendment), משנת 1787 הוא חלק ממגילת הזכויות הנספחת לחוקת ארצות הברית. התיקון אוסר על הממשלה הפדרלית להשית "עונש אכזרי ובלתי רגיל" וכן לדרוש ערבות או להטיל קנס מופרזים. על אף שהוויכוח על פרשנות התיקון ניטש עד היום בהקשר של מוסריות עונש המוות ובמקרים אחרים (כגון פרשת מורטון ברגר), הביטוי "ענישה אכזרית ובלתי רגילה", נעשה מוכר ומקובל בעולם המערבי.
בפסק דין רובינסון נ' קליפורניה נפסק כי האיסור על ענישה אכזרית ובלתי רגילה חל על מדינות ארצות הברית מכוח התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית. פסק הדין התייחס להטלת עונש מאסר על עבירה פחותה בגין שימוש או היות הנאשם תחת השפעת חומרים אסורים, וקבע כי זו מהווה ענישה אכזרית ובלתי רגילה. פסק הדין אינו מתייחס מפורשות להחלת האיסורים על קביעת ערבות וקנס מופרזים על המדינות.
נוסח התיקון לקוח ממגילת הזכויות האנגלית משנת 1689, אשר נחקק לאחר המהפכה המהוללת ונועד לעגן את זכויות היסוד של נתיני אנגליה ולקבוע את סדר הירושה של הכתר האנגלי. הביטוי "ענישה אכזרית ובלתי רגילה" טבע את חותמו גם חוק הטבת העבדות 1798 (באנגלית: Amelioration Act 1798), ונוסחים דומים ברוח זו נכללו בפרק 5 להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם של האו"ם, בפרק 3 של האמנה האירופאית לזכויות האדם, בצ'רטר הקנדי לזכויות וחירויות משנת 1982, בצ'רטר זכויות היסוד של האיחוד האירופאי משנת 2000, ובסעיף 16 לאמנת האו"ם נגד עינויים, עליה חתומות 146 מדינות.
תוכן התיקון > מקור

Excessive bail shall not be required, nor excessive fines imposed, nor cruel and unusual punishments inflicted.
תוכן התיקון > תרגום

"ערבות מופרזת לא תידרש, קנסות מופרזים לא יוטלו ועונש אכזרי ובלתי רגיל לא יושת."
התיקון השמיני ועונש מוות

מאמצע המאה ה-20 ועד היום נעשה שימוש רב של המתנגדים לעונש מוות בתוכנו של התיקון. לטענת משפטנים רבים, כשהראשון בהם הוא שופט בית המשפט העליון לשעבר ארתור גולדברג, עונש מוות עונה על ההגדרה של "ענישה אכזרית ובלתי רגילה".
הערות שוליים

↑  (Robinson v. California, 370 U.S. 660 (1962
↑  http://todayinclh.com/?event=arthur-goldberg-joins-supreme-court
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1029844879  LCCN: n97009330  SUDOC: 263808467  VIAF: 183578748   WorldCat (עם VIAF): 183578748
הריגה ברשלנות

הריגה ברשלנות (באנגלית: Manslaughter) הוא מונח משפטי המתייחס להרג של אדם באופן לא מכוון, בניגוד לרצח אשר מבוצע בכוונת זדון או בכוונה תחילה. הריגה ברשלנות מתחלקת בדרך כלל לשתי קטגוריות עיקריות – הריגה מרצון (Voluntary Manslaughter) והריגה ללא כוונה תחילה (Involuntary Manslaughter).