stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביטול רשות
הערות שוליים

↑  ערוך השולחן אורח חיים סימן שפ סעיף א
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות עירובין, פרק ב', הלכה א', שולחן ערוך, אורח חיים, סימן ש"פ, סעיף א', הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן ש"פ, סעיף ב'
↑  ערוך השולחן אורח חיים סימן שפ סעיף ו
↑  ערוך השולחן אורח חיים סימן שצא סעיף א
↑  ערוך השולחן אורח חיים סימן שפא סעיף א
↑  ערוך השולחן אורח חיים סימן שפא סעיף ב
↑  ערוך השולחן אורח חיים סימן שפא סעיף ה
↑  ערוך השולחן אורח חיים סימן שפ סעיף ח
↑  ערוך השולחן אורח חיים סימן שפ סעיף ט
↑  ערוך השולחן אורח חיים סימן שפא סעיף יא
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
ביג טק

הלוגואים של חמש חברות הביג טק
ביג טק (מאנגלית: Big Tech) הוא הכינוי הניתן לחמש חברות טכנולוגיית המידע הגדולות ביותר בארצות הברית - אלפאבית (גוגל), אמזון, אפל, מטא (פייסבוק), ומיקרוסופט. מסוף העשור הראשון של המאה ה-21 חמש החברות הללו (מלבד חברת הנפט עראמקו הסעודית, חברת ייצור המכוניות החשמליות טסלה, חברת ויזה, קבוצת עליבאבא, וחברת ההחזקות הסינית טנסנט) הן החברות הציבוריות בעלות הערך הרב ביותר בעולם (אנ'), כאשר לכל אחת מהן שווי שוק מרבי אשר נע בדרך כלל בין כ-280 מיליארד דולר לפייסבוק עד 3 טריליון דולר לאפל.
יש הטוענים שבפועל לא ניתן יותר לחיות בעולם התרבות הדיגיטלית מחוץ לפלטפורמות שנוצרו על ידי חמש החברות הללו, ועל כן הועלו לאורך השנים חששות על כך שהחברות הללו מקדמות פרקטיקות מונופוליסטיות ובשל כך לאורך השנים בארצות הברית מחלקת המשפטים ונציבות הסחר הפדרלית (אנ') ובאירופה הנציבות האירופית ביצעו חקירות לבדוק אם אותן החברות מקדמות תחרות לא הוגנת. לאורך השנים הועלו טענות לגבי הרצינות של חברות הביג טק בנוגע לסוגיות הקשורות לפרטיות, חופש הביטוי, צנזורה, ביטחון המדינה ואכיפת החוק. מצד שני, משום שחברות הביג טק מספקות שירותים חיוניים בחינם לצרכנים, הן ממשיכות להיות פופולריות במיוחד. בפרט, פייסבוק וגוגל אשר מציעות כמעט את כל שירותיהן בחינם.
נשיא ארצות הברית ה-45, דונלד טראמפ האשים את חברות הביג טק שהן השתמשו בכוחן הרב ונטלו צד בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020. לאחר הבחירות חלק מהחברות סגרו או הגבילו את החשבונות של טראמפ, אולם החברות דחו את טענותיו.
גלריה

אפל פארק, בקופרטינו שבקליפורניה המטה של חברת אפל
המטה של חברת מיקרוסופט ברדמונד שבמדינת וושינגטון
המטה של חברת אמזון בסיאטל שבמדינת וושינגטון
גוגלפלקס, המטה של חברת אלפאבית (גוגל) במאונטיין ויו שבקליפורניה
המטה של חברת מטא במנלו פארק שבקליפורניה
ראו גם

ביג פור
הערות שוליים

↑  "The Economics of Big Tech". Financial Times (באנגלית בריטית). 29 במרץ 2018. נבדק ב-6 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Most Valuable Companies in the World - 2020". FXSSI - Forex Sentiment Board (באנגלית). אורכב מ-המקור ב-27 בינואר 2020. נבדק ב-27 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bursztynsky, Jessica (19 באוגוסט 2020). "Apple becomes first U.S. company to reach a $2 trillion market cap". CNBC. נבדק ב-15 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  It's almost impossible to function without the big five tech giants
↑  Rey, Jason Del (6 בפברואר 2020). "Why Congress's antitrust investigation should make Big Tech nervous". Vox (באנגלית). נבדק ב-21 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  PYMNTS (11 בדצמבר 2019). "DOJ To Wrap Up Probe Into Big Tech In 2020". PYMNTS.com (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-21 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  GmbH, finanzen net. "The DOJ's latest probe erased $33 billion from Amazon, Apple, Facebook, and Google | Markets Insider". markets.businessinsider.com. נבדק ב-21 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Is Margrethe Vestager championing consumers or her political career?". The Economist. 14 בספטמבר 2017. נבדק ב-26 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Privacy, power and censorship: how to regulate big tech
↑  Yglesias, Matthew (3 במאי 2019), The push to break up Big Tech, explained {{citation}}:  (עזרה)
↑  Spross, Jeff. "Facebook and Google are free. They shouldn't be". theweek.com. נבדק ב-22 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  בועז ביסמוט, צביעות דמוקרטית: סתימת פיות בוטה במסווה של נאורות, באתר ישראל היום, 10 בינואר 2021
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בלטסר גרסיאן

| --- | --- |

 לידה:  8 בינואר 1601 Belmonte de Gracián, ממלכת אראגון, כתר אראגון 
 פטירה:  6 בדצמבר 1658 (בגיל 57) טרזונה, ממלכת אראגון, כתר אראגון 
 שם לידה:  Baltasar Gracián 
 מדינה:  כתר אראגון, ספרד 
 שם עט:  Lorenzo Gracián 
 שפות היצירה:  ספרדית 
 
בלטסר גרסיאן (בספרדית: Baltasar Gracián y Morales;‏ 8 בינואר 1601 – 6 בדצמבר 1658) היה פילוסוף וסופר ספרדי, מהיוצרים הגדולים בתור הזהב של הספרות הספרדית.
ביוגרפיה

גרסיאן נולד בקלטיוד שבחבל אראגון בספרד בשנת 1601. בנעוריו התגורר אצל דודו שהיה כומר, ובשנים 1616–1619 למד בקולג' של מסדר הישועים בעיר סרגוסה, ונתקבל למסדר זה כפרח כמורה. בשנים 1623–1628 הוא למד פילוסופיה ותאולוגיה. בשנת 1635 הצהיר אמונים למסדר הישועים ונעשה כומר. בשנת 1640 נסע למדריד, נעשה חבר בחוגים האינטלקטואליים, ובמשך שנתיים חי בחצרו של מלך ספרד פליפה הרביעי. הוא לימד את הכתבים הקדושים בקולג' הישועי ובשנת 1643 נתמנה לנשיא הקולג'. גרסיאן התפרסם כמטיף והשמיע דברי ביקורת גם על חצר המלכות. עסק ביצירתו בפילוסופיה של המוסר.
יצירתו

בשנת 1647 פרסם את יצירתו המפורסמת "חוכמת החיים". (בספרדית: Oraculo manual y el arte de prudencia). לדעת רבים, יצירה זו מוכיחה את חוכמתו הרבה ואת בקיאותו החריפה בפסיכולוגיה של האדם.
בלטסר גרסיאן כתב את ספריו בשם העט לורנסו גרסיאן כדי להימנע מן הצנזורה. הוא חיבר את הספרים הדידקטיים "הגיבור", "הפוליטיקאי", ו"הדיסקרטי", ששימש כמבוא ליצירתו העיקרית: הרומן האלגורי והפסימי "המבקר", מיצירות המופת של הספרות הספרדית, יצירה שבעטייה הוא הוגלה לעיר טרסונה ונפטר שם בשנת 1658.
מוניטין

להגותו של גרסיאן הייתה השפעה גדולה על פרנסואה דה לה רושפוקו, וולטר, ניטשה, שופנהאואר, ובורחס.
ניטשה כתב על ספרו "הדיסקרטי: "אירופה מעולם לא הפיקה דבר משובח או מורכב יותר בענייני דקות מוסרית". שופנהאואר תרגם את ספריו לגרמנית, והחשיב את ספרו "חכמת החיים": "מיוחד לחלוטין... ספר שנכתב לשימוש מתמיד... בן לוויה לחיים עבור אלה שרוצים לשגשג בעולם הגדול."
ראו גם

מידות טובות
הערות שוליים

↑  Balthasar Gracian., The Fortnightly Review, ‏2016-03-26 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262086205171  PLWABN: 9810659364005606  BIBSYS: 90103072  BNE: XX950223  BnF: cb11886462f (data)  CANTIC: a10482015  CiNii: DA02385562  GND: 118696874  ICCU: CFIV029930  ISNI: 0000 0001 0815 0650  KulturNav: dec52362-37ff-4b74-855c-ebcf50333cb3  LCCN: n50047296  LNB: 000038458  NDL: 00467413  NKC: jn19990210252  NLA: 36536500  NLG: 158463  NLK: KAC199610573  NSK: 000106419  NTA: 069036128  RERO: 02-A000073723  SELIBR: 56888  SNAC: w6j11tcc  SUDOC: 027381870  Trove: 1279048  VcBA: 495/5312  VIAF: 76310334   WorldCat (עם VIAF): 76310334 
בלטסר גרסיאן
בסטיליה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית סוהר, טירה, מבנה לשעבר 
 כתובת:  כיכר הבסטיליה, פריז 
 מיקום:  הרובע הרביעי של פריז 
 מדינה:  ממלכת צרפת ממלכת צרפת
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1370
 תאריך פתיחה רשמי:  1370 
 תאריך פירוק:  1789 
 חומרי בנייה:  אבן 
 קואורדינטות:  48°51′12″N 2°22′09″E﻿ / ﻿48.853333°N 2.369167°E﻿ / 48.853333; 2.369167
  (למפת פריז מוגדלת) בסטיליה(למפת פריז רגילה) בסטיליה
 
הבסטיליה בפריז
הבסטיליה במפת טורגו (שנות ה-30 של המאה ה-18)
הבסטיליה (צרפתית: Bastille; מילולית: מבצר) הייתה בסטיליית סן אנטואן שעמדה בפריז. הבסטיליה נבנתה בערך ב-1370 כחלק ממערך ההגנה של פריז, על מנת לבצר את החלק המזרחי של חומת פריז ולאבטח את הדרך אל ארמון המלך בסן פול שבדרום המארה. המבנה הוסב לכלא במאה ה-17 בידי לואי הארבעה עשר. באותה עת הוא כלא בעיקר אסירים פוליטיים, אך גם אסירי דת, כותבים מסיתים ופרחחים צעירים, שהוחזקו שם לבקשת משפחותיהם. היא החלה לרכוש מוניטין רע כשהפכה לכלא הראשי עבור אלו שנאסרו לפי "מכתבי החותם" שהפיצו המלכים הבורבונים.
בסוף המאה ה-18 כלל המבנה שמונה מגדלים צמודים בני 5–7 קומות בגובה של כ-24 מטר, שהקיפו שתי חצרות פנימיות ונשקייה. האסירים הוחזקו במגדלים, בחדרים באורך 4.6 מטר, שהכילו מגוון רהיטים. התאים התת-קרקעיים המסריחים, רוחשי המכרסמים, המקקים והטפילים לא היו עוד בשימוש. למושל הכלא ניתנה קצבה יומית עבור האסירים לפי מעמדם - מ-19 ליברות ליום למדענים ולאקדמאיים ועד ל-3 עבור פשוטי העם. מבחינת התנאים היו בתי כלא רבים בצרפת שהיו גרועים מן הבסטיליה, אך הבסטיליה הייתה בעיני הכותבים הפופולריים מקום של אימה ודיכוי - סמל לאכזריות השלטון המלוכני.
נפילת הבסטיליה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
נפילת הבסטיליה, שהתרחשה ב-14 ביולי 1789, הייתה התפתחות מכרעת במהפכה הצרפתית, ולאחר מכן אף שימשה כסמל המהפכה ונקבעה לדורות כתאריך פרוץ המהפכה. למרות העובדה שבזמן כיבושה היו כלואים בבסטיליה רק שבעה אסירים, שימש בית הכלא המפורסם כסמל השלטון, ולכן כיבושה בידי המהפכנים היה אות הפתיחה של מרד גלוי.
האירוע התרחש כאשר ההמון הזועם התקהל סביב המבצר ודרש ממפקד הכלא לתת להם את הנשק הנמצא בתוכה. מפקד הכלא ניסה לנהל עם ההמון משא ומתן ובשל אי־הבנה נורו כמה יריות וההמון הסתער על המבצר, הרג את מפקד הכלא ואת החיילים בתוכו. לאחר המהפכה הצרפתית, הפכה נפילת הבסטיליה לסמל המהפכה. אף על פי שכיבושה הוביל לאלימות ומעשי טרור, הריסת הבסטיליה ופיזור אבניה ברחבי צרפת, הפכו לסמל עולמי לחירות, לשחרור מעמדות, לשאיפה לשוויון ולהכרה בזכויות האדם.
האתר בשנות האלפיים

במקום בו עמדה הבסטיליה נמצאת כיום כיכר הבסטיליה ומעט משרידיה נראים בקרבת מקום. אופרה הבסטיליה, בנין האופרה החדש של פריז, ממוקם באזור. כיום הבסטיליה מוכרת בצרפת כמרכז תיירותי וחלק מההריסות מפוזרות בצרפת כדי להכריז על נפילת הבסטיליה.
לקריאה נוספת

ולטר בנימין, רדיו בנימין, תרגם הראל קין, הוצאת תשע נשמות, 2016, הפרק "הבסטיליה, בית הכלא הממלכתי הישן של צרפת", עמ' 43–56.
הדגל שהונף מעל הבסטיליה, לפני הריסתו במהפכה הצרפתית
בזיליקת הלב הקדוש (פריז)

ערך זה עוסק במבנה דתי בעיר פריז. אם התכוונתם למבנה דתי בעיר אחרת בשם "בזיליקת הלב הקדוש", ראו .
| --- | --- |

הסקרה קֹר - בזיליקת הלב הקדוש
 מידע כללי
 סוג:  בזיליקה
 על שם:  הלב הקודש של ישו 
 מיקום:  פריז
 מדינה:  צרפת צרפת
 מבקרים בשנה:  11,000,000 (נכון ל־2014)
 זרם:  נצרות קתולית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1875–1914 (כ־39 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1875 
 חומרי בנייה:  טרוורטין 
 אדריכל:  פול אבדי 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-ביזנטית, אדריכלות נאו רומנסקית 
 מידות
 גובה:  83 מטר
 קואורדינטות:  48°53′12″N 2°20′35″E﻿ / ﻿48.88665°N 2.34295°E﻿ / 48.88665; 2.34295
 אתר רשמי
  (למפת פריז מוגדלת) בזיליקת הלב הקדוש(למפת פריז רגילה) בזיליקת הלב הקדוש
 
בזיליקת הלב הקדוש, הידועה גם בשמה הצרפתי "סַקְרֵה קר" (בצרפתית: La basilique du Sacré-Cœur), היא מבנה דתי בולט בפריז, השוכן על גבעת מונמארטר.
בבזיליקה מבקרים למעלה מעשרה מיליון מבקרים מדי שנה (נכון ל-2006), עובדה המציבה אותה ככנסייה השנייה במספר המבקרים בה, אחרי קתדרלת נוטרדאם שבפריז.
מקור הבנייה

מאז ומתמיד היה מונמארטר מקום של סגידה: הדרואידים הגאלים ראו בו אתר קדוש; הרומאים הקדישו בו מקדשים למרס ולמרקוריוס; כנסיית פייר הקדוש (מונמארטר), הכנסייה העתיקה ביותר בפריז, נבנתה למנזר המלכותי של מונמארטר במאה ה-12 על ידי המלך לואי השישי ואשתו אדל דו סבוואה; ולבסוף הסקרה קֹר, שנבנתה בסוף המאה ה-19.
בזיליקת הלב הקדוש, המכונה גם "הנדר הלאומי" (בצרפתית: le Vœu national), שוכנת בפסגת הגבעה של מונמארטר בעמדה דומיננטית ונישאת מעל העיר פריז. בנייתה הייתה מעוגנת בחוק שנקבע על ידי האספה הלאומית ב-23 ביולי 1873 לאחר התבוסה של 1871 למען "תיקון פשעי הקומונרדים (אנשי תנועת ההתקוממות של קומונת פריז; מבנה המילה: קומונה+סיומת גנאי)", וכן בשביל לפאר את זיכרון האזרחים הצרפתיים הרבים שאיבדו את חייהם במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה (פרנקו-פרוסית). האדריכל פול אבדי (מת ב-1884) שזכה בתחרות לבנייתהּ.
אבן הפינה הוצבה ב-16 ביוני 1875, והכנסייה נבנתה בשיתוף ישיר עם הממשלה של הרפובליקה השלישית לחגיגת תחילת המשטר החדש, שחוקי היסוד שלו נקבעו באותה השנה. הבזיליקה מומנה על ידי מספר רב של צרפתים במסגרת מגבית לאומית.
אך בנייתה לא הסתיימה עד 1914, והיא הוקדשה רק ב-1919, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
אדריכלות

הבזיליקה בנויה בצורת צלב יווני, מקושטת בארבע כיפות. הכיפה המרכזית, בגובה של 83 מטרים, עולה מעבר לכיפת צריח (cupola), העומדת על סדרה של עמודים.
ההשראה לסגנון האקלקטי של הבזיליקה (Éclectisme) שאובה מן האדריכלות הרומית, האדריכלות הביזנטית, ובייחוד מקתדרלת סן-פרון דו פריגו (Saint-Front de Périgueux), והשפיעה על האדריכליות הדתית של המאה ה-20 כבזיליקה סן-תרז דוֹ ליזיוֹ, לדוגמה.
מבחינת הפְנים, הגג של האפסיס מעוטר באמנות פסיפס הגדולה בצרפת, מכסה שטח פנים של 475 מטרים מרובעים. נהגה על ידי לוק-אוליבר מרסון והוצא לפועל ב-1900 עד 1922 על ידי סדנאות היצירה של גילבר-מרטין, מייצגת את הלב הקדוש של ישו מואדרת על ידי הכנסייה הקתולית וצרפת. בבסיסה חקוק משפט בלטינית שמשמעותו: "בלבו הקדוש מאוד של ישו, צרפת קנאית (להוטה אחר הדת), חוטאת, ומכירת תודה".
מגדל ענק מרובע הכולא בתוכו את הפעמון הגדול ביותר בצרפת. קודש בשם הסבוירד הוא הוקם באונוסי ב-1895 על ידי האחים פקרד. מידותיו: שלושה מטרים קוטרו ומשקלו 188,835 ק"ג. באשר לתמיכה שלו, היא שוקלת 7,380 ק"ג. ענבלו שוקל 1,200 ק"ג. הפעמון הוצע לבזיליקה מטעם ארבעה נאמנים מן העיר סבוואה, והגיע לגבעה ב-16 באוקטובר 1895, מה שנהיה אירוע פריזאי.
המערה התת-קרקעית, הקריפטה, החולקת את מיקום הכנסייה, היא אחת ממוקדי העניין של הבזיליקה.
הבזיליקה והדרכים אליה
כפי שנראה ממגדל אייפל
הכיפה המרכזית
Cloche la Savoyarde
 - פעמון סבוירד
בית הכנסת הגדול של בקאו

| --- | --- |

בית הכנסת הגדול של בקאו, כפי שנראה בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21, לפני שעבר שיפוץ יסודי. בימינו הוא צבוע בירוק בהיר  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  בקאו 
 מדינה:  רומניה 
 זרם:  אורתודוקסי
 נוסח תפילה:  נוסח אשכנז
 קואורדינטות:  46°34′30″N 26°54′53″E﻿ / ﻿46.575°N 26.914722°E﻿ / 46.575; 26.914722
 he
 
בית הכנסת הגדול של בקאו (ברומנית: Sinagoga Mare din Bacău), הידוע גם כ"בית הכנסת של סוחרי הדגן" או "הטמפל של סוחרי הדגן" (Templul Grânarilor ,Templul Cerealierilor ,Templul Cerealiștilor, במקור בארמית: חברא דחטין יידיש מולדבית: פפשוינעקעס שול) הוא בית כנסת בעיר בקאו שברומניה, השוכן בצומת בין הרחוב שטפאן צ'ל מארה (מס. 29, אחר כך מס.35) ורחוב 22 בדצמבר לרחוב מיוריציי. בבקאו היה קיים בעבר בית כנסת אחר בשם "בית הכנסת הגדול" שנודע כ"הוישיע שיל".
היסטוריה

בית הכנסת הראשון של סוחרי הדגן הוקם בסביבות אמצע המאה ה-19 אך ניזוק בדליקות חוזרות. בניית בית הכנסת ה"מודרני" של העיר, בית כנסת של סוחרי הדגן היהודים, תוכננה בשנת 1887 ביוזמת כמה מראשי הקהילה היהודית בבקאו, ביניהם שלמה בר, אברהם מנדל ומנדל גרינברג.
בקיץ של שנת 1941 כשרומניה נכנסה למלחמה נגד ברית המועצות עשרות גברים יהודים רוכזו למשך כמה שבועות בכמה מקומות, כולל בית הכנסת הזה, לקראת שליחתם לעבודות כפייה, שנקבעו ליהודים במקום חובת הגיוס שבוטלה.
החל מן המאה ה-19 פעלו בבקאו בתי כנסת של "גילדות" יהודיות שונות - החייטים (מ-1815), הפרוונים (או "תופרי המעילים מעור" cojocari) (מ-1848), בעלי העגלות והסנדלרים (מ-1876) הבנאים (מ-1878) ,המובילים (cotiugari) (מ-1880 הסוחרים הקרויים "ליפסקאן", על שייבאו בזמנו סחורות מלייפציג). קמו בנפרד גם שני בתי כנסת נוספים: אחד של החייטים הצעירים ואחד של החייטים הוותיקים.
המיקום של בית הכנסת של סוחרי הדגן בזמנו, היה ברחוב שנקרא אז בקאו-פיאטרה, בימינו רחוב שטפאן צ'ל מארה. השנים 1887ו-1899 מצוינות תכופות במקורות שונים כשנת "הקמת" בית הכנסת. לפי מקור אחר הסתיימה בנייתו בשנת 1906.במהלך שנות קיומו סבל הבניין ממספר דליקות. זכורה במיוחד זו משנת 1926 בעקבותיה הוא שופץ בשנים 1945-1935 באופן יסודי.
הבניין הוסתר לחלוטין בימי השלטון הקומוניסטי מאחורי שיכונים ונמצא לא רחוק מבית המשפט לערעורים. הגישה לבית הכנסת נעשית באחת הדרכים הפנימיות של השכונה. החל משנת 1955 בית הכנסת אינו פעיל יותר. בשנת 1991 הוא הוכרז על ידי שלטונות רומניה כיעד מוזיאוני ובשנת 2004 כמורשת היסטורית. הוא עבר תהליך שיפוצים בתחילת העשור השני של המאה ה-21. בית הכנסת הגדול הוא, לצד "בית הכנסת הקטן" על שם הרב אברהם אריה רוזן (ששוכן ברחוב ארו רוסו 31), בית הכנסת היחיד ששרד מבין 22 בתי כנסת שפעלו בבקאו בשנת 1920.[דרושה הבהרה] (בשנת 1940 צוינו 9 בתי כנסת ו-15 בתי תפילה). קירות וכיפת הבניין מצוירים בציורי קרי 1926–1927 מאת הצייר המקשט מנדל (אברהם מנדל בן שלמה) גרינברג (Mendel Grünberg), מיאש (נפטר ב-1928), שצייר ב-50 בתי כנסת בחבל מולדובה.
קהילת בית הכנסת

בית הכנסת שירת בין מלחמות העולם כ-107 מתפללים. בבניין היו 100 כיסאות לגברים ו-100 בעזרת הנשים. הפולחן הדתי בו נשא צביון אשכנזי-אורתודוקסי. סגל בית הכנסת כלל רב, חזן וגבאי.
פרטים אדריכליים

בית הכנסת משתרע על שטח של 397 מטרים מרובעים. הבניין נראה מבחוץ כמו חווילה או "תיאטרון" בן שתי קומות בסגנון נייטרלי מקומי. לבניין שתי שורות של חלונות וכניסה מהודרת. החלונות בשורה התחתונה גבוהים יותר עם חלק עליון חצי-מעגלי. בקומה העליונה החלונות נמוכים יותר, ומסתיימים בקשתות מקומרות במקצת. הגג המכוסה בפח צבוע, מוגבה ועקמומי. בחלל הפנימי של בית הכנסת קיימת ספינה (נאוס) מרכזית, מרובעת. כנדרש בבתי הכנסת האורתודוקסים הבימה ניצבת באמצע הספינה, מוקפת בגדר מסורגת, וסביבה ממוקמים כיסאותיהם של חברי הקהילה. משלושה צדדים מוקפת הספינה המרכזית של בית הכנסת בגלריה רחבה הנשענת על עמודים שעליהם נשענת גם התקרה. [דרושה הבהרה]
פנים בית הכנסת עתיר קישוטים בסגנון נאו-בארוקי וציורים של מנדל גרינברג על הקירות, על מעקות עזרת הנשים, ועל כל שטח התקרה המרכזית העקמומית, עם תמונות נוף תנ"כיות, תמונות בעלי חיים (אריות, כבשים, פרות, צבאים), תמונת דמיונית של בית המקדש לפי דגם כיפת הסלע שעל הר הבית (על הקיר הדרומי), יסודות צמחיים וקוויים. על תמונה בקיר הצפוני רואים שקיעת חמה וכינורות תלויים על עצי הערבה, ככתוב בתהלים קלז ,א-ג ב. ציורים דומים יצר גרינברג גם בבית הכנסת גדול בחרלאו. במרכז התקרה צויר עיט ומימינו ושמאלו - השמש והלבנה ממול לארון הקודש צייר גרינברג תמונה בהשראת חזון ימי המשיח מפי הנביא ישעיה י"א, ו. מסביב לארון הקודש נראים על הקירות מזלות שבטי ישראל.
ארון הקודש המקושט בתבליטים קלאסיים והבימה המרכזית מוקפים מעקות עץ עם רכיבים מנוסרים בצורה אלגנטית.
לבניין מספר חדרים נספחים, ששימשו את הרב ואת החזן, חדר תפילה לימי החורף וכיתת שיעור.
הערות שוליים

1 2  A.Amar עמ' 7
↑  M.Moldovan 2011
↑  A.Streja.L.Schwarz 2009 עמ' 263 נספח Db
1 2  מוסדות דת ברומניה, אתר רומני 2005–2016 Biserici
↑  [Jewish Community of Bacău Throughout The Years http://www.jewishgen.org/yizkor/Bacau/bac053.html]ע'53-71
↑  C.Iancu ב- YIWO Encyclopedia
↑  A.Streja.L.Schwarz 2009 ע'120, ע' 263 נספח Db
↑   אתר פדרציית הקהילות היהודיות ברומניה 2014
↑  Lista sinagogilor din România ב- A.Streja.L.Schwarz 2009 ע' 271
↑  אתר לתרבות ודתות של עיריית בקאו
↑  1אתרי המורשת ההיסטורית ברומניה Monumentele istorice din România
↑  A.Streja.L.Schwarz 2009 ע'120, ע' 263 נספח Db מסמך של קהילת בקאו מ-15 בינואר 1939
↑  A.Streja.L.Schwarz 2009 ע'121
↑  A.Streja,L.Schwarz 2009 הנספח Da Anexa Da Sinagogi din Bacău ע'262
1 2 3  A.Streja.L.Schwarz 2009 ע'120
↑  עין לציון צופיה Ilia Rodov With Eyes towards Zion": Visions of the Holy Land in Romanian Synagogues Quest.Issues in Contemporary Jewish History nr 6 december 2013
↑  A.Amar  עמ'11
בית הכנסת הגדול של בקאו בצילום מאוקטובר 2017.
ארון הקודש
בלט רוס דה מונטה קרלו

הלהקה מבצעת את מפצח האגוזים בשנת 1940.
הלהקה "הבלטים הרוסיים של מונטה קרלו" (ברבים) נוצרה בשנת 1932 לאחר מותו של סרגיי דיאגילב והתפרקות הבלט רוס. מנהלה היה ואסילי דה באזיל (המוכר יותר כקולונל ו. דה באזיל), ומנהלה האמנותי היה רנה בלום. דרכיהם נפרדו ב-1936 והלהקה התפצלה. החלק שנשאר בידי באזיל שינה פעמיים את שמו לפני שהיה לבלט רוס המקורי. בלום ייסד את בלט דה מונטה קרלו, ששינה את שמו ל"בלט רוס דה מונטה קרלו" (בצרפתית: Ballet Russe de Monte-Carlo הפעם ביחיד) כשליאוניד מאסין התמנה למנהל האמנותי בשנת 1938. בשם זה פעלה הלהקה עד להתפרקותה כעבור כ-20 שנה.
בין הרקדנים ב"בלט רוס דה מונטה קרלו" היו רותאנה בוריס, פרדריק פרנקלין, אלכסנדרה דנילובה, מריה טולצ'יף, ניקולאס מגאלאנס תמרה טומאנובה, ג'ורג' זוריץ', אליסיה אלונזו, איבון ג'ויס קרייג, נינה נובאק, רייבן וילקינסון, מרדית בייליס, סיד צ'ריס ועוד. כוריאוגרף הבית של הלהקה היה מאסין; היא הציגה גם כוריאוגרפיות של מיכאיל פוקין, ברוניסלבה ניז'ינסקה, פרדריק אשטון, ז'ורז' בלנשין, אגנס דה מיל, רות פייג' וולרי בטיס.
הבלט רוס דה מונטה קרלו סייר בעיקר בארצות הברית לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. הלהקה הביאה בלט לערים ועיירות ברחבי הארץ, במקומות רבים שאנשיהם לא ראו בלט קלאסי מימיהם. הרקדנים הראשיים של הלהקה הופיעו עם להקות אחרות וייסדו בתי ספר למחול ולהקות משלהם ברחבי ארצות הברית ואירופה. הם הנחילו את מסורות הבלט הרוסי לדורות של אמריקאים ואירופאים.
היסטוריה

בלט רוס דה מונטה קרלו החל את דרכו משום שלאוניד מאסין, כוריאוגרף הבלטים הרוסים של קולונל ואסילי דה באזיל, שאף להיות יותר מיד-ימינו של קולונל ואסילי דה באזיל ותו לא. דה באזיל היה המנהל האמנותי של הבלטים הרוסיים שלו, ומאסין חמד משרה זו, על כן פרש ממשרתו כדי להקים להקה משלו.
בלום ודה באזיל הסתכסכו בשנת 1934, ושותפותם בבלטים הרוסיים התפרקה. אחרי שעמלו נואשות לשמר את הבלט בחיים במונטה קרלו, השיגו ב-1937 בלום והכוריאוגרף הקודם של הבלטים הרוסיים, ליאוניד מאסין, מימון מ"עולם האמנות" של יוליוס פליישמן, ליצירת להקת בלט חדשה.
בראשית דרכה, נתקלה חברת בלום ומאסין בקשיים עם קולונל דה באזיל: הבלטים שמאסין יצר להם כוריאוגרפיה כשהיה בקשר עם קולונל דה באזיל היו רכוש חברתו. מאסין תבע את דה באזיל בלונדון להשיב לידיו את זכויות הקניין הרוחני על יצירותיו הוא. הוא הגיש תביעה גם על השם "בלט רוס דה מונטה קרלו". חבר המושבעים החליט, שקולונל דה באזיל מחזיק בזכויות על הבלטים שמאסין יצר בין 1932 ל-1937, אבל לא אלה שיצר לפני 1932. עוד קבע, ששתי החברות הממשיכות יכולות להשתמש בשם "בלט רוס" - אבל רק החברה של מאסין ובלום יכולה להיקרא "בלט רוס דה מונטה קרלו" קולונל דה באזיל התפשר לבסוף של "בלט רוס המקורי"
"בלט רוס דה מונטה קרלו" החדש הופיע לראשונה בשנת 1938. הרקדנים הבריטיים פרדריק פרנקלין וג'ו סאבינו נמנו עם המצטרפים ללהקה החדשה. פרנקלין רקד עם הלהקה מ-1938 עד 1952, ובשנת 1944 התמנה למנהל בלט. עם הלהקה, יצרו פרנקלין ואלכסנדרה דנילובה אחת משותפויות הבלט האגדיות של המאה ה-20.
סול יורוק, שניהל את להקת בלט רוס המקורי של באזיל מאז 1934, הגיע לבסוף לנהל גם את הלהקה של בלום. הוא קיווה לאחד את שתי להקות הבלט, אבל הדבר לא עלה בידו.
ה"בלט רוס דה מונטה קרלו" וה"בלט רוס רוס המקורי" הופיעו לעיתים קרובות בסמיכות זו לזו. ב-1938, הופיעו שתי הלהקטות בלונדון במרחק רחובות ספורים זו מזו. יורוק המשיך להציב את שתי הלהקות להופעות סמוכות. אחרי לונדון, רשם יורוק את שתי הלהקות לעונת הופעות בניו יורק, למשך חמישה-עשר שבועות בסך הכל, שהסתכמו בעונת הבלט הארוכה ביותר בניו יורק. נוסף לניהול, חלקו שתי הלהקות גם רקדנים.
המייסד השותף רנה בלום נאסר ב-12 בדצמבר 1941, בביתו בפריז, בין היהודים הראשונים שמשטרת פריז לקחה אחרי תבוסת צרפת ונפילתה בידי הנאצים במלחמת העולם השנייה. הוא הוחזק במחנה בון-לה-רולאנד, ואחר במחנה הגירוש דראנסי. ב-23 בספטמבר 1942 נשלח לאושוויץ,
לאחר שבלום נלקח, מילא סרז' דנהאם, אחד השותפים המייסדים של "עולם האמנות" את מקומו כמנהל הלהקה.
מאסין עזב את הלהקה בשנת 1943.
בתקופתה בניו יורק, בשנים 1944–1948, היה משכן הקבע של הלהקה ב"ניו יורק סיטי סנטר".
ב-1968, פשטה הלהקה את הרגל. לפני כן, התקדמו רבים מרקדניה לקריירות אחרות; כמה מהפ פתחו אולפנים משלהם ורבים לימדו בלט באולפנים גדולים, בייחוד בניו יורק ובערים גדולות אחרות.
הערות שוליים

↑  ניו יורק טיימס, "הספד לניקולאס מגאלאנס, רקדן, (54) ,אורפיאוס' הראשון של סיטי בלט - הופיע עם בלט רוס דה מונטה קרלו (1946-1943)" 5 במאי 1977
↑  סלמה ג'ין כהן, האנציקלופדיה הבינלאומית למחול, אוניברסיטת אוקספורד 2005
↑  "René Blum: Life of a Dance Master,"  ג'ניפר הומאנס, ניו יורק טיימס, ביקורת ספרים, "רנה בלום: חייו של אמן מחול" 8 ביולי 2011
↑  "Blum Ballet Sold to Company Here," ניו יורק טיימס, "בלט בלום נמכר לחברה מקומית" 20 בנובמבר 1937
↑  גוס דיק אנדרוס, "אנדרוס על בלט", מו"ל מיכאל מין פברואר 1997
↑  australiadancing "מחול אוסטרלי" מארכיב האינטרנט
↑  מרטין גילברט, "אטלס רוטלדג' לשואה" 2002
↑  משפט אדולף אייכמן, מושב 32 (חלק 5 מתוך 5)
↑  "The Company’s Metamorphosis, "היסטוריה של הבלט הרוסי: בלט רוס של דיאגילב", 1929-1909
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007446496005171  GND: 1070265004  ISNI: 0000 0001 0941 5243  LCCN: n2010073301  NKC: kn20141127001  VIAF: 132471685   WorldCat (עם VIAF): 132471685 
מריה טולצ'יף ואלכסנדר פרנקלין במודעת פרסומת לבלט רוס דה מנטה קרלו.
בריסל (מחוז)

אזור בריסל (בצרפתית: Bruxelles; בהולנדית: Brussel; בגרמנית: Brüssel; רשמית: אזור הבירה בריסל; בצרפתית: Région de Bruxelles-Capitale; בהולנדית: Brussels Hoofdstedelijk Gewest; בגרמנית: Region Brüssel-Hauptstadt) הוא עיר הבירה דה פקטו של האיחוד האירופי, והמטרופולין הגדול ביותר בבלגיה. הוא מורכב מ-19 ערים, בהן העיר בריסל - עיר הבירה של בלגיה ומקום מושבן של ממשלות הקהילה הוולונית והקהילה הפלמית של בלגיה.
באזור נמצאים מספר מוסדות פוליטיים חשובים של האיחוד האירופי: הנציבות האירופית, המועצה האירופית, מועצת האיחוד האירופי ואחד ממושביו של הפרלמנט האירופי. כמו כן נמצא באזור המטה הראשי של נאט"ו.
באזור מדוברות באופן רשמי, שתי שפות, צרפתית והולנדית, וכל השלטים הרשמיים נכתבים בשתיהן. בפועל, השפה השולטת בעיר היא צרפתית.
מתחם מבני האיחוד האירופי בבריסל