stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הממלכה הערבית של סוריה

הגבולות הנתבעים של הממלכה הכוללים את מה שלימים נודע כארץ ישראל המנדטורית על גבי כריכת 'ספר העצמאות' שפורסם ביום הכרזתה במצרים
הממלכה הערבית של סוריה (בערבית: المملكة العربية السورية) הייתה מדינה ערבית קצרת ימים שהוכרזה במרץ 1920, הראשונה שנוסדה במזרח התיכון בעקבות מלחמת העולם הראשונה והתפרקותה של האימפריה העות'מאנית.
משטרה היה מונרכיה חוקתית ובראשה עמד פייסל הראשון, בנו של חוסיין בן עלי ואחיו של עבדאללה הראשון, מלך ירדן. ראש ממשלת המונרכיה היה האשם אל-אתאסי ובירתה דמשק.
את ההמנון ששימש את הלאומיים בתקופת שלטונו של פייסל, חיבר ח'ליל א-סכאכיני.
ממשלת פייסל, אוקטובר 1918 – מרץ 1920

פייסל היה מפקד הצבא הצפוני של "המרד הערבי" נגד האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-1 באוקטובר 1918 נכנס פייסל לדמשק בראש גדודי "צבא המרד הערבי" ובחסות הצבא הבריטי. ב-3 באוקטובר הגיע גם אלנבי לדמשק. בדמשק הוקם ממשל כיבוש צבאי ופייסל הועמד בראשו. ב-6 באוקטובר הוציא פייסל הודעה רשמית בדמשק על הקמת "ממשלה ערבית... שסמכותה על פני סוריה רבתי לרבות לבנון וארץ ישראל". שליחו של פייסל, שוכרי אל-איובי, הקים בבעבדא ממשלה מקומית מטעמו של פייסל – "המועצה המנהלית של לבנון". הכוחות הבריטים המשיכו צפונה. ב-15 באוקטובר כבשו את חמה וב-26 באוקטובר כבשו את חלב. הבריטים חילקו את כל האזור לשטחי מנהל צבאי (O.E.T.A), והפרידו בכך בין לבנון לשאר סוריה. בשנתיים הראשונות שלאחר תום המלחמה כללו הבריטים בתחום המנהל הצבאי של סוריה (O.E.T.A מזרח) גם את עבר הירדן המזרחי, ושלטונו של פייסל השתרע להלכה גם עליו.
בנובמבר 1919 פינו הבריטים את צבאם משטח סוריה.
פייסל הקים בדמשק ממשלה ערבית-סורית, אשר הורכבה מראשי "המרד הערבי" והלאומיים הערביים.
בפועל, חלשה ממשלתו על ארבע הערים דמשק, חומס, חמה וחלב, ועל השטחים הסמוכים אליהן, ומסוף 1919 גם על סנג'ק דיר א-זור.
ממשלתו החזיקה צבא ויחידות משטרה.
ב-13 באפריל 1919 הגיעו פייסל וראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו להבנה, כי סוריה תיכון כמערכת פדרטיבית של אוטונומיות מקומיות, תחת שלטונו של פייסל ובחסות צרפת.
באפריל 1919 אישר פייסל את כינונו של גוף פרלמנטרי לאומי - "הקונגרס הלאומי הסורי". נערכו בחירות ברחבי סוריה, והקונגרס התכנס ביוני אותה שנה.
בחלק ניכר מתקופת קיומה של הממשלה נעדר פייסל עצמו מסוריה. הוא עסק בפעילות דיפלומטית באירופה, ואת ענייני המנהל ריכזה מועצת שרים מטעמו, שפיקחה על בירוקרטיה דומה לזו העות'מאנית. רוב הזמן עמד בראש מועצת השרים עלי רדא אל-רכאבי. בסוף שנת 1919 שב פייסל לסוריה מאירופה, בה שהה במשך רוב השנה.
משטרו של פייסל הדגיש את דפוסיה של הלאומיות המודרנית, והשקיע בטיפוח ההיבט התרבותי וההיבט החילוני של הלאומיות הערבית. בשנת 1918 הקימה ממשלת פייסל את "האגודה הראשונה לתרגום ויצירה", שהפכה בפברואר 1919 ל"אגודת מערכת החינוך", ותפקידה היה לטפל בענייני חינוך בכלל. ביוני 1919 הוקמה בדמשק האקדמיה ללשון הראשונה בעולם הערבי, תחת השם "אקדמיית הלשון הערבית של דמשק". ב-1919 נוסדה האוניברסיטה של דמשק, ועוצבה תוכנית למערכת חינוך מודרנית חדשה.
החל מ-17 בפברואר 1919 (ועד כיבוש דמשק על ידי הצרפתים) יצא לאור בדמשק, פעמיים בשבוע, העיתון הרשמי של ממשלת פייסל, "אל-עאצמה" ("עיר הבירה"), שכלל מאמרים ששיבחו את הלאומיות הערבית והביאו את הנוסח המלא של נאומי פייסל.
במהלך השנה הראשונה לממשלת פייסל, קמו שלושה ארגונים חוץ-ממשלתיים: מפלגת אל-איסתקלאל (בדצמבר 1918), "אגודת האמנה" (או "אגודת הברית"), שחידשה את פעולתה, ו"המועדון הערבי".
הממלכה, מרץ–יולי 1920

ב-8 במרץ 1920 הכריז הקונגרס הלאומי הסורי על פייסל "מלך סוריה", ולמעשה כפה עליו לקבל את המלוכה תחת אולטימטום. באותו הזמן החל הקונגרס בעבודה על ניסוחה של חוקה. בהצהרת העצמאות של הקונגרס ב-8 במרץ, נאמר: "לפיכך החלטנו אנו, חברי ועידה זו, בהיותנו נציגיה האותנטיים של האומה הסורית בכל רחבי סוריה... לעמוד על זכותה ועל אחדותה ולחתור לכך בכל האמצעים. אנו מכריזים בהסכמה כללית על עצמאות סוריה ארצנו בגבולותיה הטבעיים, כולל פלסטין, עצמאות מלאה... על בסיס שמירת זכויות המיעוט ועל הסירוב לטענות השווא של הציונים, הדורשים לקבוע את פלסטין מולדת לאומית ליהודים או יעד הגירה עבורם".
למרות תביעתה של הממלכה לטריטוריה שתשתרע על שטחה של האוטופיה, סוריה הגדולה, פרי אידאולוגיה פאן ערבית להקמת ישות מדינית ריבונית ערבית אחת בשטח בו נמצאות כיום המדינות סוריה, לבנון, ירדן וישראל, היא לא חיקתה את וילאייט דמשק שבמחצית השנייה של המאה ה-19 עד 1887 השתרע על כל שטחה של האוטופיה, ונאלצה לוותר על שטחה של ארץ ישראל שהייתה באותה העת תחת משטר צבאי בריטי ולהסתפק בשטח בו נמצאות כיום המדינות סוריה, לבנון וירדן.
ב-25 באפריל 1920 אושר בוועידת סן רמו המנדט שיעניק "חבר הלאומים" על לבנון ועל סוריה – לצרפת. לאחר שאושר המנדט, כפו הלאומיים הסוריים על פייסל ממשלה בהנהגת התקיפים שביניהם, בראשות האשם אל-אתאסי, שהחליף ב-7 במאי 1920 את עלי רדא אל-רכאבי, וכיהנו בה גם עבד אל-רחמאן שהבנדר ויוסף אל-עט'מה.
ב-31 במאי 1920 התחייבה ממשלת אל-אתאסי בפני "הקונגרס הלאומי הסורי" לפעול למען "עצמאות מלאה של סוריה", מניעת מעורבות זרה ונגד בית לאומי ליהודים "בדרום סוריה" (ארץ ישראל).
ממשלה זו התכוננה לגיוס צבאי מקיף ומינתה משלחת דיפלומטית לאירופה, אולם הצרפתים לא התירו לה לצאת את ביירות עד שיסכימו הסורים לקבל את שלטון המנדט.
בתחילת יולי 1920 פורסמה טיוטה ראשונה לחוקה, שאמורה הייתה לעצב משטר פרלמנטרי-מלוכני. היא קבעה שהפרלמנט יהיה מקור הסמכות העליונה במדינה, ושהממשלה ומוסד המלוכה, יהיו כפופים לבית הנבחרים. הטיוטה קבעה כי לשונה הרשמית של המדינה הסורית היא ערבית ודתה הרשמית היא האסלאם, והיא תהיה מורכבת מברית של חבלי־ארץ, שלכל אחד מהם תינתן אוטונומיה ויוקמו בהם פרלמנטים מקומיים. מדינה זו, פרי חזונם של הלאומיים, אמורה הייתה לכלול במסגרתה של "סוריה רבתי" גם את שטחי לבנון, ארץ־ישראל ועבר־הירדן.
המונרכיה שנוסדה לא עלתה בקנה אחד עם התוכניות הצרפתיות והבריטיות לחלוקת המזרח התיכון 'החדש' כפי שנקבע בהסכם סייקס–פיקו ואושרר על ידי מדינות ההסכמה בוועידת סן רמו (אפריל 1920), שמסרה לצרפת באופן רשמי את המנדט על סוריה ועל לבנון. לכן היא חדלה מלהתקיים לאחר מעט מעל ארבעה חודשים, בעקבות מלחמה בין הכוחות הסוריים לצרפתיים.
ב-14 ביולי 1920 שלח הגנרל הצרפתי אנרי גורו אולטימטום לממשלה בדמשק, ומבלי להמתין לתשובה, נתן פקודה לצבא הצרפתי להתקדם לעברה. פייסל פיזר את הקונגרס והצבא, וב-20 ביולי קיבלה ממשלתו את תנאי האולטימטום הצרפתי, אך ב-24 ביולי 1920 נערך קרב מייסלון, וב-25 ביולי נכנס הצבא הצרפתי לדמשק. ב-28 ביולי עזב פייסל את סוריה. הצרפתים אפשרו לו לצאת את דמשק בכבוד, אך דנו למוות 32 מראשי הלאומיים (רובם הצליחו להימלט מסוריה, חלקם למולדתם בעיראק או לארץ ישראל). רבים אחרים, שנותרו בסוריה, נאסרו בידי הצרפתים.
על שטחה של הממלכה הוחל המנדט הצרפתי, שחולק על פי מפתח עדתי לשש ישויות בעלות מידה שונה של עצמאות.
כפיצוי על סילוקו מסוריה, הוכתר פייסל על ידי הבריטים למלך עיראק.
לקריאה נוספת

חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג' (1994), פרק 5.8: ממשלת פיצל בדמשק: ניצני תמורה מהפכנית בסוריה, עמ' 132–170
הערות שוליים

↑  ארליך, ספר ג', עמ' 133
1 2  ארליך, ספר ג', עמ' 152
1 2 3  ארליך, ספר ג', עמ' 468
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 57
1 2  ארליך, ספר ג', עמ' 163
1 2  ארליך, ספר ג', עמ' 164
1 2  ארליך, ספר ג', עמ' 161
↑  ארליך, ספר ג', עמ' 162
1 2  ארליך, ספר ג', עמ' 470
1 2  ארליך, ספר ג', עמ' 157
↑  ארליך, ספר ג', עמ' 471
1 2  ארליך, ספר ג', עמ' 154
↑  ארליך, ספר ד', עמ' 317
↑  ארליך, ספר ג', עמ' 160
↑  ארליך, ספר ג', עמ' 155–156
↑  ארליך, ספר ג', עמ' 158
↑  משה מעוז, סוריה רבתי, רצון ויכולת, קתדרה, 7, אפריל 1977, עמ' 109–110
1 2 3  ארליך, ספר ג', עמ' 472
1 2 3  ארליך, ספר ג', עמ' 163–164
↑  ארליך, ספר ג', עמ' 157–159
↑  ארליך, ספר ג', עמ' 164–165
| המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון |
| --- | --- | --- |
| הסכמים | הסכם סייקס–פיקו (1916) • ועידת סן רמו (1920) • הסכם אנקרה (1921) • הסכם ניוקומב-פולה (1923) • חוזה העצמאות הצרפתי-סורי (1936) • גבול טורקיה–סוריה • יום העצמאות של לבנון (1943) |  |
| ישויות פוליטיות | מנהלת שטחי האויב הכבושים • הממלכה הערבית של סוריה (1920) • יצירת לבנון הגדולה (1914–1920) • לבנון הגדולה (1920–1943) • מדינת דמשק (1920–1925) • מדינת חלב (1920–1925) • מדינת העלווים (1920–1936) • מדינת ג'בל א-דרוז (1921–1936) • סנג'ק אלכסנדרטה (1921–1938) • הפדרציה הסורית (1922–1925) • מדינת סוריה (1925–1930) • הרפובליקה הסורית הראשונה (1930–1946) |  |
| עימותים צבאיים | המרד העלווי של 1919 (אנ') • מלחמת הממלכה הערבית של סוריה–צרפת (1920) • קרב מייסלון (24 ביולי 1920) • כיבוש דמשק (24 ביולי 1920) • מאורעות תל חי (1920) • מרד הנאנו (אנ') (1920–1921) • מלחמת טורקיה–צרפת (1920–1921) • המרד הסורי הגדול (1925–1927) • השביתה הכללית הסורית 1936 (אנ') • הפלנגות הנוצריות • צבא הלבאנט • המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה (1941) • משבר הלבנט (אנ') (1945) |  |
| נציבים עליונים | אנרי גורו (1920–1922) • רובר דה קה (צר') (1923–1922) • מקסים וגאן (1923–1924) • מוריס סראי (1924–1925) • אנרי דה-ז'ובנל (אנ') (1925–1926) • אנרי פונסו (אנ') (1926–1933) • דמיאן דה מרטל (אנ') (1933–1939) • גבריאל פואו (1939–1940) • ז'אן שיאפ (אנ') (1940) • אנרי פרנאן דנץ (1940–1941) • ז'ורז' קאטרו (1941–1943) • ז'אן הלו (צר') (1943) • איב שטאיינו (אנ') (1943–1944) • אטיין פול באינט (Étienne Paul Beynet, 1944–1946) |  |
| הנהגה מקומית  | האמיר פייסל בן חוסיין • הקונגרס הלאומי הסורי (1919–1920) • יוסוף אל-עזמה • סאלח אל-עלי • אדהם ח'נג'ר (אנ') • אבראהים הנאנו (אנ') • אליאס חויכ (אנ') • אמיל אדה • בשארה אל-ח'ורי • סולטאן אל-אטרש • עבד אל-רחמן שהבנדר (אנ') • חסן אל-חראט (אנ') • עיאש אל-חאג' (אנ') • אנטון סעאדה • שוכרי אל-קוותלי • האשם אל-אתאסי • הגוש הלאומי • זכי אל-ארסוזי • ריאד א-סולח |  |
פורטל צרפת צרפת
ההכרזה בדבר מתן עצמאות למדינות ועמים קולוניאליים

| --- | --- |
 תאריך:  14 בדצמבר 1960
 ישיבה מספר:  15
 קוד:  A/RES/1514(XV) (מסמך)
 נושא:  מתן עצמאות למדינות ועמים קולוניאליים
 סיכום הצבעה:  89 הצביעו בעד 0 הצביעו נגד 9 נמנעו 
 תוצאה:  התקבלה
 
ההכרזה בדבר מתן עצמאות למדינות ועמים קולוניאליים, הידועה גם כהחלטה 1514 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, הייתה החלטה של העצרת הכללית של האו"ם במהלך הישיבה ה-15 שלה, אשר אישרה כי ההחלטה תספק גם מתן עצמאות למדינות ועמים קולוניאליים.
ההכרזה אפיינה את השלטון הזר כהפרה של זכויות אדם, אישרה את הזכות להגדרה עצמית וקראה להפסיק את השלטון הקולוניאלי. אדום גטאצ'ו כותב, "בתוך חמש עשרה שנה, לאומנים אנטי-קולוניאליים כבשו בהצלחה את האו"ם והפכו את העצרת הכללית למצע לפוליטיקה הבינלאומית של דה-קולוניזציה. לדברי כריסטיאן ראוס-סמיט, ההחלטה "ייצרה שינוי טקטוני בלגיטימציה הבינלאומית", שכן היא "ערערה בהצלחה את מוסד האימפריות".
ההחלטה אומצה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-14 בדצמבר 1960. 89 מדינות הצביעו בעד, אף אחת לא הצביעה נגד, ותשע נמנעו: אוסטרליה, בלגיה, הרפובליקה הדומיניקנית, צרפת, פורטוגל, ספרד, איחוד דרום אפריקה, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
ההכרזה מצוטטת על ידי האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית.
רקע

הכרזה על דה-קולוניזציה הוצעה לראשונה על ידי ברית המועצות, שקראה לעצמאות מהירה של המושבות שנותרו. עם זאת, מספר מדינות סברו כי דה-קולוניזציה מהירה מדי תוביל לכאוס באותן מושבות לשעבר, ולכן הן החליטו להעמיד את הנושא להצבעה לעצרת הכללית. 43 מדינות באסיה ובאפריקה תמכו בהצהרת הפשרה הזו שקראה ל"נקיטת צעדים מידיים", שהיו לה הרבה פרשנויות אפשריות מלבד דה-קולוניזציה מהירה.
ארצות הברית עודדה זה מכבר דה-קולוניזציה, והייתה צפויה לתמוך בהכרזה, אך נמנעה כתוצאה מלחץ של בריטניה. למרות ההימנעות, נציגה אחת מארצות הברית, זלמה ג'ורג', מחאה כפיים לאחר ההצבעה. מדינות רבות חשו שארצות הברית אכזבה אותן.
מדינות רבות באירופה ובנאט"ו הצביעו בעד ההכרזה, כך שלא הייתה עמדה מערבית רחבה לגביה. הממלכה המאוחדת, שכללה את רוב המושבות שנותרו, חשבה שההכרזה היא ביקורת מרומזת עליה, וגם צריכה להיות תקופה של הכנה ראויה לעצמאות. בעוד שהייתה לה השפעה מוגבלת על נציגים אחרים, הדעות בבריטניה השפיעו על ההצבעה בארצות הברית, אשר הובילו להחלטה סופית של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר. שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות, ג'יימס וודסוורת', הסביר בנאומו כי הם מסכימים עם המטרה הכוללת אבל היו "קשיים בשפה ובמחשבה" שהעלו סוגיות טכניות שונות. הסנאטור הדמוקרטי ויין מורס אפיין את ההימנעות של ארצות הברית באחד המקרים כ"מחלקת המדינה של ארצות הברית עשתה שמיניות באוויר כדי לקרוא את הפסקה בצורה שגויה".
מורשת

ההכרזה הייתה אבן דרך בתהליך הדה-קולוניזציה.
בשנת 2000, לרגל יום השנה ה-40 להחלטה 1514, אימצה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 55/146 שהכריזה על השנים 2001–2010 כעל העשור הבינלאומי השני למיגור הקולוניאליזם. ההחלטה נבעה מהשנים 1990–2000, שנחשבו כעשור הבינלאומי למיגור הקולוניאליזם.
ראו גם

טריטוריה תלויה
הערות שוליים

1 2  Getachew, Adom (2019). Worldmaking after Empire: The Rise and Fall of Self-Determination. Princeton University Press. pp. 14, 73–74. ISBN 978-0-691-17915-5.
↑  Reus-Smit, Christian (2011). "Struggles for Individual Rights and the Expansion of the International System". International Organization (באנגלית). 65 (2): 207–242. doi:10.1017/S0020818311000038. ISSN 1531-5088.
↑  Danspeckgruber, Wolfgang F. (2002). The Self-Determination of Peoples: Community, Nation, and State in an Interdependent World. Lynne Rienner. ISBN 9781555877682.
↑  International Convention on the Elimination of All Forms of Racial Discrimination, Preamble
1 2 3  Morse, Wayne (1961). "The United States in the United Nations, 1960 - A Turning Point". U.S. Government Printing Office. pp. 19–24. נבדק ב-2 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
המערכה בבלקן במלחמת העולם הראשונה

המערכה בבלקן הייתה מערכת חזיתות באזור חבל הבלקן במלחמת העולם הראשונה, בין מדינות ההסכמה לבין מעצמות המרכז. הלחימה התרחשה בשלוש חזיתות עיקריות: הסרבית, המקדונית והרומנית. במהלך הלחימה הצטרפו רומניה ויוון למדינות ההסכמה ובולגריה הצטרפה למעצמות המרכז והיא הסתיימה בניצחון מדינות ההסכמה.
המערכה על סרביה

ב-28 ביולי 1914, פלש הצבא האוסטרו-הונגרי לשטחי ממלכת סרביה. הפלישה הייתה שיאו של תהליך שהחל ברצח פרנץ פרדיננד ונמשך בהעתרות הסרבים למרבית דרישותיהם האולטימטיביות של האוסטרו-הונגרית להוציא את הדרישה לקיים חקירה אוסטרו-הונגרית בבלגרד. הסירוב הסרבי סיפק אמתלה לאוסטרו-הונגרים והם פלשו לשטחי סרביה. הפלישה הובילה להפעלת מערכת הבריתות האירופית וגררה את האנושות המודרנית למלחמה הגלובאלית הראשונה בתולדותיה.
הצבא הסרבי, שמנה 250,000 חיילים בפיקודו של רדומיר פוטניק, הצליח לבלום ובהמשך אף להדוף את הצבא האוסטרו-הונגרי שמנה כ-450,000 לוחמים. ב-14 בדצמבר 1914 הביסו הסרבים את האוסטרו-הונגרים בקרב קולובארה והדפו אותם אל מחוץ לגבולות סרביה. עם הפלישה האוסטרו-הונגרית לסרביה, הכריזה מונטנגרו בעלת בריתה מלחמה על אוסטרו-הונגריה. צבא מונטנגרו הדף את הצבא האוסטרו-הונגרי ואף הצליח לחדור לשטחי בוסניה. אלבניה זכתה בעצמאותה לאחר מלחמות הבלקן, וב-14 בפברואר 1914 הכריזה על עצמה רשמית כנסיכות עצמאית. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה שרר חוסר יציבות פוליטית בנסיכות שאילץ את שליטה, הנסיך וילהלם שתמך במעצמות המרכז, לעזוב את הנסיכות. באוקטובר פלש צבא יוון לשטח אלבניה והשתלט על חבל צפון אפירוס ובכלל זה על הערים ג'ירוקסטרה וקורצ'ה. ממלכת איטליה פלשה לאלבניה וצבאה כבש את ולורה. במקביל כבשו צבאות סרביה ומונטנגרו חלקים מצפון אלבניה.
באוקטובר 1915, לאחר הצטרפות בולגריה למעצמות המרכז, פלשו לסרביה משני עברים צבאות בולגריה, אוסטרו-הונגריה והקיסרות הגרמנית. כוחות מעצמות המרכז התקדמו לעבר אלבניה ולאורך החוף האדריאטי והביאו לנסיגה רבתי של הסרבים והאיטלקים. הצבא הסרבי, הממשלה והמלך פטר הראשון הצליחו להסיג את כוחותיהם עד לאזור העיר דורס שלחופיה האדריאטיים ומשם פונו מרביתם אל האי קורפו. בראשית דצמבר הושלם כיבוש סרביה ובשלהי דצמבר נכבשה גם ממלכת מונטנגרו. כוחות בריטיים וצרפתיים שנשלחו לסייע לסרבים הגיעו באיחור ונאלצו לסגת למגננה באזור סלוניקי. קו הגנה זה הפך בהמשך לחזית המקדונית.
החזית המקדונית

החזית המקדונית נולדה מתוך הכרעת המערכה על סרביה לטובת מעצמות המרכז. הכוחות האנגלו-צרפתיים התמקמו בגזרת סלוניקי והקימו קווי ביצורים. למרות עמדתה הנייטרלית של ממלכת יוון תוך נקיטת עמדה פרו-גרמנית על ידי קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון, פלשו כוחות מעצמות המרכז למזרח תראקיה ללא התנגדות מצד צבא יוון. כוחות מדינות ההסכמה נערכו לבלום כוחות מעצמות המרכז ועד לסיומה של 1916 התייצב קו החזית תוך מלחמת התשה בין הצדדים.
הצבא הסרבי שנסוג לקורפו, הצליח לארגן מחדש חלק מכוחותיו ובמהלך 1917 העביר לחזית כ-120,000 חיילים. במקביל, התחולל ביוון הקרע הלאומי בין תומכי עמדתו של המלך לבין תומכיו של אלפתריוס וניזלוס שהגיע לסלוניקי והקים ממשלה זמנית אשר שלטה על חלק מיוון. ביוני 1917 ויתר מלך יוון קונסטנטינוס הראשון על כסאו ווניזלוס חזר לשלטון. בראשית יולי הכריזה יוון מלחמה על מעצמות המרכז, צבאה הצטרף לכוחות הלוחמים ושינה את מאזן הכוחות בחזית. במקביל, עיקר נטל המערכה מצד מעצמות המרכז נפל על הצבא הבולגרי אשר לא היה מוכן למלחמה ממושכת ובתוך יחידותיו נתגלו בעיות משמעת קשות. בדצמבר 1917 הוחלף מפקד כוחות מדינות ההסכמה בחזית והפיקוד החדש החל בתכנון מתקפת הבקעה להכרעת החזית. ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה במתקפה כוללת לאורך החזית ועד מהרה הבקיעו ומוטטו את קווי הבולגרים שנסוגו במהירות, תוך שאלמנטים מצבאם מורדים במלך פרדיננד הראשון. ההתקדמות המהירה של צבאות מדינות ההסכמה אל תוך שטחי ממלכת בולגריה הובילה את הבולגרים לבקש הפסקת אש לשם כניעה וב-29 בספטמבר 1918 נחתמה שביתת הנשק של סלוניקי אשר סיימה את הקרבות בחזית.
המערכה על רומניה

ב-27 באוגוסט 1916 הצטרפה ממלכת רומניה למערכה לצד מדינות ההסכמה. הרומנים תקפו את הצבא האוסטרו-הונגרי בהרי הקרפטים ונעו לתוך טרנסילבניה. מפקד זירת הבלקן מטעם מעצמות המרכז אוגוסט פון מקנזן הורה על פתיחת מתקפה נגד רומניה בגזרת דוברוג'ה כדי להקל על הלחץ בגזרת טרנסילבניה. הארמייה השלישית של צבא בולגריה בפיקודו של סטפן טושב בצירוף חטיבה גרמנית והקורפוס העות'מאני השישי שמנה שתי אוגדות פתחו במתקפה שיעדה העיר קונסטנצה. הבולגרים הביסו את הרומנים בקרב טורטוקאיה, הארמייה הרומנית השלישית החלה בנסיגה מהירה מחבל דרום דוברוג'ה והצבא הבולגרי השתלט על השטח. ב-15 בספטמבר הפסיקו הרומנים את המתקפה בטרנסילבניה וניתבו את כוחותיהם למערכה מול כוחותיו של פון מקנזן בגזרת דוברוג'ה. צבא האימפריה הרוסית החיש כוחות לבוקרשט כדי לסייע לרומנים והכוחות המשולבים תקפו את כוחות מעצמות המרכז ליד קובאדין. לאחר הצלחה ראשונית נבלמה מתקפת הנגד הרומנית-רוסית. ב-19 באוקטובר יצאה הארמייה הבולגרית השלישית למתקפה נוספת, במסגרתה נכבשה העיר קונסטנצה והכוחות הרומנים והרוסים נסוגו לכיוון הדלתה של הדנובה.
ב-23 בנובמבר חצו כוחות מעצמות המרכז את הדנובה ליד סבישטוב הפתיעו את הכוחות הרומנים והצליחו לכבוש שטחים נרחבים. בראשית דצמבר יצאו הרומנים למתקפת נגד כושלת בגזרת הנהר ארג'ש. בעקבות כישלון המתקפה החל הצבא הרומני בנסיגה רחבה ומהירה לאורך כל החזית. בראשית דצמבר נכבשה בוקרשט וההנגה הרומנית עברה לעיר יאשי. במהלך קיץ 1917 יצא הצבא הרומני לסדרת מתקפות ננד שלא פרצו את קווי מעצמות המרכז. בפרוץ מהפכת אוקטובר עזב הצבא הרוסי את זירת הלחימה, עניין שאילץ את הרומנים לבקש שביתת נשק. ב-3 במרץ 1918 נחתם חוזה ברסט-ליטובסק אשר סיים את מצב הלוחמה בין מעצמות המרכז לאימפריה הרוסית. ב-7 במאי 1918 אולצו הרומנים לחתום על חוזה בוקרשט ובמסגרתו מסרו את חבל דרום דוברוג'ה כולו וחלק מצפון דוברוג'ה לבולגריה.
ב-10 בנובמבר 1918, לאחר הכרעת החזית המקדונית לטובת מדינות ההסכמה שבה רומניה למעגל הקרבות ותקפה באזור הונגריה. הצבא הרומני כבש את טרנסילבניה ובסרביה והן סופחו בהמשך לממלכת רומניה. עוד סופח אזור בוקובינה.
השלכות הלחימה

הכרעת החזית המקדונית ויציאת הבולגרים ממעגל הקרבות הובילה לאפקט דומינו שהכריע את כל המערכה בבלקן לטובת מדינות ההסכמה. הישגי הסרבים במערכה בלווי קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית, הובילו בין השאר להקמת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים מחד ולאי שקט פוליטי וחברתי בבולגריה מאידך. כאמור, הרומנים ניצלו עד תום את המצב והצטרפו שוב למעגל הקרבות לאחר הכרעת החזית המקדונית. ב-1919 נחתם חוזה ורסאי במסגרתו הוכר צירופם של אזורי בוקובינה ובסרביה לרומניה. במסגרת חוזה ניי הועבר מבולגריה לרומניה חבל דרום דוברוג'ה.
המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה

המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, הייתה סדרת קרבות שהתחוללה בדרום-מערבה של אפריקה בשנים 1914–1915 בין דרום אפריקה לבין הקיסרות הגרמנית. שדה המערכה היה בעיקרו, פרט לחדירות קלות של כוחות גרמניים לטריטוריה דרום-אפריקנית, המושבה הגרמנית דרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה, בקירוב). בנוסף, התחוללו מספר תקריות גבול בין המושבה לבין אנגולה, שהייתה אז מושבה של פורטוגל.
דרום-מערב אפריקה הגרמנית, שהייתה מושבה גרמנית למן סוף המאה ה-19, חלקה גבול ארוך מאוד עם דרום אפריקה, שהייתה, עקב כפיפותה לכתר הבריטי, חלק ממדינות ההסכמה. כמושבה בעלת אוכלוסייה דלילה בכלל, ואוכלוסייה של כ-7,000 גברים ממוצא גרמני בפרט, אל מול צבא דרום-אפריקני שמנה כ-67,000 חיילים, היה מצבה חסר תקווה. ואכן, למרות לוחמת השהיה עקשנית, נפלה המושבה לידי דרום אפריקה תוך מספר חודשים. פעולותיה הצבאיות של דרום אפריקה התעכבו בשל מרידת מאריץ, שהתרחשה על רקע התנגדות מבפנים לכניסתה למלחמה לצד האימפריה הבריטית. בתום המלחמה קיבלה דרום אפריקה מנדט על המושבה הגרמנית.
מהלך הקרבות > שלבי הפתיחה

משנכנסה דרום אפריקה למלחמת העולם הראשונה דחקו בה הבריטים לפלוש לדרום-מערב אפריקה הגרמנית השכנה, כדי לנטרל תחנות ממסר אלחוטיות רבות עוצמה בווינדהוק, בירת המושבה, אשר שימשו, בין היתר, את הצי הקיסרי הגרמני. ואכן, ב-13 בספטמבר 1914 פתחו הדרום-אפריקנים בהתקפה ראשונה על טריטוריה בשליטה גרמנית: נקודת המשטרה רמנסדריפט (Ramansdrift) שעל הגבול עם מושבת הכף.
הגרמנים, מצדם, השתלטו על מפרץ וולביס (Walvis Bay), נמל שהיה מובלעת דרום-אפריקנית לחוף המושבה, וכן ערכו מספר פשיטות ומארבים בשטחה של דרום אפריקה. כוח דרום-אפריקני כבש ב-15 באוקטובר את נמל לידריץ, אך לא הצליח להתקדם מעבר לו, בין היתר כיוון שמרידת מאריץ החלה בסמוך לזמן הנחיתה, דבר שהקשה על משלוח תגבורות. כוח דרום אפריקני אחר נכשל בניסיון לכבוש את סאנדפונטיין (Sandfontein) ונהדף על ידי הגרמנים ב-25 בספטמבר. כמין המשך למלחמת הבורים, "מלחמת הג'נטלמנים האחרונה", התירו הגרמנים לחיילים ששבו לחזור לדרום אפריקה. לעומת זאת, כהמשך אחר לאותה מלחמה, הדרום-אפריקנים ריכזו את האזרחים הגרמנים במחנות מעצר בשטח דרום אפריקה.
סמוך לתחילת המלחמה קיבלו הגרמנים סיוע מהמורדים הדרום-אפריקנים שהשתתפו באותו זמן במה שנודע כ"מרידת מאריץ", ובה התקוממו בורים (דרום-אפריקנים דוברי אפריקנס, ממוצא הולנדי בעיקר) נגד השתתפות ארצם בלחימה לצד הבריטים. הבורים ביקשו לנצל את המלחמה בין הבריטים לגרמנים כדי לנקום את תבוסתם במלחמת הבורים השנייה. חלק מאותם מתקוממים סייעו לגרמנים בהתנגדותם לפלישה, אלא שבחודשים האחרונים של 1914 ובחודשים הראשונים של 1915 דוכאה המרידה.
מהלך הקרבות > שלבי הסיום

מכאן ואילך נודע להתנגדות הגרמנית, לנוכח בידודם ולנוכח עדיפות מספרם ומצבם של התוקפים, ערך מעכב בלבד, ועם כל זאת, כל הניסיונות לשדל את הגרמנים להיכנע נפלו על אוזניים אטומות. הם נקטו בטקטיקה שמטרתה להשהות את התקדמות צבא דרום אפריקה ככל האפשר, ועם זאת לשמור עד כמה שאפשר את צבאם שלהם שלם, ובכך, יחד עם סיועם למאמץ המלחמתי הכולל של מעצמות המרכז, לחזק את טענתם לשלטון במושבה לאחר המלחמה. ואכן, בדצמבר 1914 הצהיר מצביא גרמני שדרום מערב אפריקה עדיין בידי גרמניה.
כוחות דרום-אפריקניים בראשות ראש הממשלה לואי בותה עצמו כבשו מחדש, ב-14 בינואר 1915, את מפרץ וולביס ואת סווקופמונד (Swakopmund) הסמוכה. באמצע מרץ הודיעו הבריטים שבותה כבש שבע נפות של דרום-מערב אפריקה. כוחות אחרים התקדמו מזרחה מלידריץ וחברו לכוחות שהתקדמו צפונה ממושבת הכף ולכוחות שהתקדמו מערבה, דרך בצ'ואנאלנד (כיום בוטסואנה), בקיטמנסהופ (Keetmannshoop), ב-20 באפריל 1915.
משם, לאורך מסילת הברזל, התקדמו הפולשים צפונה. כוח אחר יצא ממפרץ וולביס, התקדם משם מזרחה, וחבר אליהם. עם ההתחברות נותקו הגרמנים שבצפון המושבה מאלה שבדרומה, ולאחרונים לא נותר אלה להיכנע. בהמשך, ב-12 במאי 1915, נפלה בידי הפולשים ווינדהוק הבירה. הכוחות הגרמניים נדחקו צפונה, וב-1 ביולי נוצחו בידי הצבא הפולש בקרב אוטווי (Otavi) שהתרחש ב-1 ביולי. בעומדו בפני סכנת כיתור, וכאשר כוח פשיטה דרום-אפריקני בעורפו, נכנע המושל הגרמני ויקטור פרנקה (Franke), ב-9 ביולי 1915, בקהורב (Khorab), עם 2,166 מחייליו. כמה שבועות אחר כך נפלה כל המושבה בידי הדרום-אפריקנים. הדרום-אפריקנים איבדו 113 איש במערכה והגרמנים – 1,131.
תקריות בגבול אנגולה

סמוך לתחילת המלחמה התרחשו גם מספר תקריות בגבול בין המושבה לבין אנגולה, שהייתה מושבה פורטוגזית, אם כי פורטוגל לא הצטרפה בשלב זה למדינות ההסכמה, אלא רק מאוחר יותר, ב - 1916.
ב-19 באוקטובר 1914, נהרגו במצודת נאולילה (Naulila), על חוף האוקיינוס האטלנטי, וסמוך לגבול בין המושבות, שלושה קצינים גרמנים כאשר טור גרמני חדר לאנגולה ללא רשות שלטונותיה. ב-31 באוקטובר, כנקמה, פשטו הגרמנים על מצודת הגבול האנגולית קואנגר (Cuangar) וטבחו בחיל המצב שבה. הגרמנים ביצעו פשיטת נקמה נוספת על נאולילה, מוצלחת מבחינתם, ב-19-18 בדצמבר.
עם כניעת הכוחות הגרמניים בדרום-מערב אפריקה ב-9 ביולי, המערכה באנגולה הסתיימה בניצחון פורטוגזי.
לקריאה נוספת

Collyer, J. J. (1922). "South West Africa: Military Operations 1914–1915" (PDF). Encyclopædia Britannica. Vol. 31 (12th ed.). Cambridge University Press. pp. 229–231. OCLC 232333208. נבדק ב-26 בפברואר 2014. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
Patterson, H. "First Allied Victory: The South African Campaign in German South-West Africa, 1914–1915". Military History Journal. The South African Military History Society. 13 (2). ISSN 0026-4016. אורכב מ-המקור ב-2010-04-22. נבדק ב-10 במאי 2013. {{cite journal}}:  (עזרה)
Walker, H. F. B. (1917). A Doctor's Diary in Damaraland (PDF). London: Edward Arnold. OCLC 3586466. נבדק ב-2 במרץ 2014. {{cite book}}:  (עזרה)