stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תל צף
היסטוריית המחקר

האתר התגלה על ידי נחמיה צורי כחלק מסקר אזורי בעמק בית שאן בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 וזוהה בשם "Tel el-Sufauh". שנים מאוחר יותר, במהלך הקמת גדר המערכת נחשפו ממצאים ארכאולוגיים, הכוללים כלי חרס מעוטרים. בעקבות הפעילות הזו, בוצעה חפירת בדיקה באתר בסוף שנות ה-70 ובשנת 1980 על ידי פרופסור רם גופנא, שחפר באתר מטעם המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב ומחלקת העתיקות של מדינת ישראל (לימים רשות העתיקות). כ-100 מטרים רבועים נחפרו. גופנא זיהה באתר שני שלבים של התיישבות, כאשר הקדומה זוהתה בשני ריבועים כהתיישבות מתקופת הנאוליתית הקרמית, והמאוחרת והיותר משמעותית, זוהתה על ידו לתקופה הכלקוליתית הקדומה. זו בעלת ארכיטקטורה של לבני בוץ, עם ממצאים שכללו כלי צור, חרס, אבן ועוד. עיטור מוקפד עם דגמי משולשים ומעוינים מרושתים שחורים על רקע לבן זכה לכינוי "עיטור תל צף", עיטור ייחודי הנמצא במעט מאוד אתרים פרט לזה.
בין השנים 2004–2007 נחפר האתר על ידי משלחת מהאוניברסיטה העברית בראשותו של פרופסור יוסי גרפינקל. בחפירות אלה נחפרו מספר שטחים, שהעיקרי שבהם נקרא "אזור C", וכלל גם את השטח שנבדק על ידי גופנא. באזור נוסף ("אזור B") נחפרו באר מים ושטח פעילות הנמצא ליד פתחה. בתוך הבאר נמצאו ממצאים רבים, ובכללם מספר כלי חרס ייחודיים. אזור C הוא השטח הנרחב ביותר שנחפר באתר, וזוהו בו מספר שכבות יישוב. גרפינקל מזהה בו מספר בתי חצר הבנויים מלבני בוץ, כאשר ממגורות רבות בנויות לבני בוץ נמצאו בחצרות המבנים, וכן בורות צלייה ותנורים. מבנה הנקרא "מבנה 1" הוא השמור והגדול ביותר מבין המבנים שנמצאו. מבנהו מלבני, והוא בעל פתח לכיוון מערב, המוקף בבורות צלייה וממגורות, וכן נמצאו בו ממצאים רבים - חלקם ייחודיים.
מספרן הרב של הממגורות והגדלים השונים שלהן מצביעים על קנה מידה גדול של אגירה שלא היה ידוע עד כה. הקשר בין הממגורות למבנה הראשי של בתי החצר מעורר שאלות רבות, שעליהן הפרויקט המחודש בתל צף ינסה לענות. שש קבורות נמצאו בתל צף, מתוכן ארבע מהתקופה הכלקוליתית התיכונה (שתיים זוהו כשייכות לפעילות מאוחרת באתר). ארבע הקבורות כוללות שני ילדים ושני בוגרים, כולם בהקשר לממגורות. באחת הקבורות נמצאה אישה, עם מחרוזת בעלת 1668 חרוזים העשויים מקליפות ביצת יען שהונחה על האגן שלה. מעל הקבורה הונח מרצע נחושת, המהווה את ממצא המתכת הקדום ביותר במזרח התיכון. אנליזות שפורסמו בתחילת העשור השני של המאה ה-21 הציעו שבהסתמך על הרכב הנחושת מקורו של המרצע כנראה מאזור הקווקז. בנוסף נמצאו באתר גם עשרות בולות (טביעות סימני חותם) וכן מספר חותמות, המצביעות כנראה על קיום של מערכת אדמיניסטרטיבית לניהול וארגון התוצרת החקלאית. בין הממצאים הנוספים עשנם מספר חרסים שזוהו כשייכים לתרבות עובייד, וכן פריטי אובסידיאן.
ביבליוגרפיה נבחרת

Garfinkel Y., Ben-Shlomo D. and Kuperman T. 2009. Large-scale storage of grain surplus in the sixth millennium BC: the silos of Tel Tsaf. Antiquity 83: 309–325.
Garfinkel Y., Klimsha F., Shalev S. and Rosenberg D. 2014. The beginning of metallurgy in the Southern Levant: a late 6th millennium CalBC copper awl from Tel Tsaf, Israel. PLoS ONE 9(3): e92591. doi:10.1371/journal.pone.0092591
Gophna R. and Sadeh S. 1988-1989. Excavation at Tel Tsaf: an Early Chalcolithic site in the Jordan Valley. Tel Aviv 15-16: 3–36.
Rosenberg D., Klimscha F., Graham P. Hill C., Weissbrod L., Katlav I., Love S., Boaretto E., Pinsky S. and Hubbard E. 2014. Back to Tel Tsaf: a preliminary report on the 2013 season of the renewed project. Journal of the Israel Prehistoric Society 44: 148–179.
Rosenberg, D., Garfinkel, Y. and Klimscha, F. 2017. Large scale storage and storage symbolism in the ancient Near East: A clay silo model from Tel Tsaf. Antiquity 91(358):885–900.
Streit K., and Garfinkel Y. 2015. A specialized ceramic assemblage for water pulling: the Middle Chalcolithic well of Tel Tsaf, Israel. Bulletin of the American Schools of Oriental Research 374: 61–73.
Streit K., and Garfinkel Y. 2015. Tel Tsaf and the impact of the Ubaid culture on the Southern Levant: interpreting the radiocarbon evidence. Radiocarbon 57(5): 1–15.
Tzori N. 1958. Neolithic and Chalcolithic sites in the Valley of Beth-Shan. Palestine Exploration Quarterly 90: 44–51.
ברנרד הרמן

| --- | --- |

 לידה:  29 ביוני 1911 ניו יורק סיטי, ארצות הברית
 פטירה:  24 בדצמבר 1975 (בגיל 64) הוליווד, קליפורניה, ארצות הברית
 שם לידה:  מקס הרמן
 מקום קבורה:  בית הקברות בית דוד 
 מוקד פעילות:  הוליווד, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1941–1975 (כ־34 שנים)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק, תיכון דוויט קלינטון 
 עיסוק:  מלחין ומנצח
 סוגה:  פסקולים
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 שיתופי פעולה בולטים:  אורסון ולס אלפרד היצ'קוק
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר (1940)  פרס גראמי  פרס האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
ברנרד הרמן (באנגלית: Bernard Herrmann;‏ 29 ביוני 1911 – 24 בדצמבר 1975) היה מלחין אמריקאי, הידוע במיוחד בשל המוזיקה שכתב ל-47 סרטים ולתסכיתי רדיו (בראשם "מלחמת העולמות" של אורסון ולס מ-1938). בנוסף למוזיקה עבור הסרט על פי "השטן ודניאל ובסטר" מ-1941 עליה זכה בפרס אוסקר, כתב הרמן מוזיקה לסרטיו של אלפרד היצ'קוק, "ורטיגו", "פסיכו", "מזימות בינלאומיות" ו"האיש שידע יותר מדי" ועוד. כמו כן כתב את המוזיקה לסרטים "האזרח קיין" (אורסון ולס), "פסגת הפחד" ("Cape Fear"), "נהג מונית" (מרטין סקורסזה), ל"ענוג הוא הלילה", ל"הערומים והמתים", לסדרת הטלוויזיה "אזור הדמדומים" ולסרטים, סדרות ומיזמים רבים אחרים.
תולדות חייו > שנים ראשונות

הרמן נולד בשם מקס הרמן בניו יורק למשפחה יהודית שמקורה ברוסיה. הוא למד הלחנה באוניברסיטת ניו יורק ובבית הספר ג'וליארד, שם ארגן תזמורת בשם "The New Chamber Orchestra of New York".
ב-1934 הצטרף ל-CBS והגיש מספר תוכניות מוזיקה, בהן קידם מלחינים מודרניים כמו צ'ארלס אייבס וכן רוברט ראסל בנט (שהשפיע עליו רבות) וראלף ווהן ויליאמס. ב-1943 היה למנהלה המוזיקלי ומנצחה של התזמורת הסימפונית של CBS. בנוסף, חיבר בעצמו יצירות שנוגנו על ידי תזמורות בניצוחם של לאופולד סטוקובסקי, ג'ון ברבירולי, תומאס ביצ'ם ואחרים, בהן סימפוניה, אופרה על פי אנקת גבהים, קנטטה על פי מובי דיק, אותה הקדיש לצ'ארלס אייבס ואודה לזכר נופלי מלחמת העולם השנייה.
בעבודתו ברדיו נפגש עם אורסון וולס ועיטר במוזיקה את תסכיתי הרדיו החדשניים שהגיש, בהם, כאמור, "מלחמת העולמות". כאשר עבר ולס לקולנוע המשיך עמו גם הרמן וכתב מוזיקה לסרטיו "האזרח קיין", ו"האמברסונים המופלאים" והסרט ג'יין אייר, על פי הרומן באותו שם, בו השתתף ולס כשחקן. ב-1941 זכה בפרס אוסקר עבור המוזיקה ל"השטן ודניאל ובסטר", אחד הפרויקטים הקולנועיים הראשונים שלו. ב-1946 היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר על הסרט אנה ומלך סיאם.
תולדות חייו > שיתוף הפעולה עם אלפרד היצ'קוק

ב-1955 החל הרמן לשתף פעולה עם היצ'קוק בסרטו "מה קרה להארי?" (The Trouble with Harry), עד 1964 חיבר הרמן את המוזיקה כמעט לכל סרטיו של היצ'קוק, בהם "פסיכו" (שהפנינה המוזיקלית שבו, "הרצח", היא משיכות הכינור המצמררות בסצנת הרצח במקלחת, שהפכו לקלאסיקה של כתיבת מוזיקה לסצנות מתח ואימה), "ורטיגו", "הנאשם", "מזימות בינלאומיות" ו"האיש שידע יותר מדי" (אולם השיר זוכה האוסקר מתוכו "קה סרה סרה" אינו של הרמן אלא של ג'יי ליבינגסטון). עבור הסרט "הציפורים", הכין הרמן פסקול קולות ללא מוזיקה של ממש. הלחנתו מבוססת על אוסטינטו, חזרה עיקשת על מוטיב ריתמי או מלודי לאורך זמן.
תולדות חייו > עבודות אחרות

בין שנות החמישים וסוף שנות השישים נקשר שמו בכתיבה לסרטים רבים מתחום המדע הבדיוני והפנטזיה בהם מסע לבטן האדמה, פרנהייט 451 מ-1966 בבימויו של פרנסואה טריפו וסדרת הטלוויזיה "אזור הדמדומים". בפסקול שכתב לסרט "היום בו הארץ עמדה מלכת" (1951) שילב טרמין, כלי נגינה אלקטרוני שהפיק צליל שהפך מזוהה עם נושא החלל החיצון. ב-1952 חיבר את המוזיקה לסרט חמש אצבעות של ג'וזף ל. מנקייביץ'. ב-1957 כתב את הפסקול לסרט כובע מלא גשם. ב-1959 כתב את המוזיקה לסרט "הנוער בג'ינס". ב-1962 חיבר את הפסקול למותחן "פסגת הפחד".
ככלל נטה הרמן ליצור תזמור יוצא דופן על מנת להגיש אפקט דרמטי או רגשי מסוים. כיוון שהלחין להרכבים שנשכרו במיוחד לביצוע הקטע, היה יכול להשתחרר מההרכב הקלאסי של תזמורת וכך השתמש בעשרה נבלים לפסקול "Beneath the 12-Mile Reef", בארבעה חלילי בס בפסקול של "האזרח קיין" ובסרפנט בפסקול של "White Witch Doctor".
עבודותיו האחרונות בקולנוע היו עבור סרטיו של בריאן דה פלמה "אחיות" (1973) ו"אובססיה" (1976) ו"נהג מונית" של מרטין סקורסזה, שהיה עבודתו האחרונה. המוזיקה לנהג מונית הייתה מועמדת לאוסקר ולפרס גראמי וזכתה בפרס באפטא.
חייו האישיים

ב-1934 נפגש עם הכותבת לוסיל פלטשר (Lucille Fletcher;‏ 1912–2000), הזוג נישא ב-1939. הם התגרשו ב-1948, ובשנה לאחר מכן נשא הרמן לאשה את אחייניתה של פלטשר, לוסי אנדרסון (Lucy (Kathy Lucille) Anderson), נישואיהם החזיקו מעמד עד 1964.
בשנת 1967 נישא לנורמה שפרד (Norma Shepherd), עד מותו חילקו בני הזוג את זמנם בין לונדון ולוס אנג'לס.
פרסים, מחוות והוקרה

בשנת 1941 זכה הרמן בפרס אוסקר על המוזיקה לסרט על פי "השטן ודניאל ובסטר".
המעבד והמפיק של הביטלס, ג'ורג' מרטין, טען שפסקול הסרט "פרנהייט 451" של הרמן השפיע עליו ובפרט ניכר הדבר בעיבוד הכינורות בשיר "אלינור ריגבי".
בשנת 1973 היה לזוכה הראשון בפרס סאטורן למפעל חיים.
בשנת 1992 נוצר הסרט התיעודי "Music for the Movies: Bernard Herrmann", הכולל קטעים בהשתתפותו. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
בשנת 1996 הוציאה חברת "סוני קלאסיק" את התקליט "The Film Scores" ובו מנוגנים כמה מן הקטעים הנודעים ביותר מפסקוליו על ידי התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס בניצוחו של אסה-פקה סאלונן. התקליט היה מועמד לפרס גראמי ב-1998. חברת דקה הוציא אף היא תקליטים מן המוזיקה שלו בביצוע התזמורת הפילהרמונית של לונדון ובהם סוויטות של המוזיקה לסרטי היצ'קוק, לסרטי פנטזיה ולקלאסיקות.
קוונטין טרנטינו נטל דגימות מפסקולים של הרמן לעיטור סרטו "להרוג את ביל" (2003).
מכון הסרטים האמריקאי ציין בשנת 2005 את הפסקולים לסרטים "פסיכו" ו"ורטיגו" כמספר 4 ומספר 12 ברשימת "25 הפסקולים הטובים ביותר".
לקריאה נוספת

Smith, Steven C. (1991). A Heart at Fire's Center: The Life and Music of Bernard Herrmann. US: University of California Press. ISBN 0520071239.
Cooper, David (2001). Bernard Herrmann's Vertigo: A Film Score Handbook. US: Greenwood Press. ISBN 031331490X.
Cooper, David (2005). Bernard Herrmann's The Ghost and Mrs Muir: A Film Score Guide. US: Scarecrow Press. ISBN 0810856794
תמה שוחט

| --- | --- |

 לידה:  אפריל 1936 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  30 בספטמבר 2022 (בגיל 86) 
 מדינה:  ישראל 
 בן או בת זוג:  אברהם בייגה שוחט (1959–2024) 
 
תמה שוחט (אפריל 1936 – 30 בספטמבר 2022) ממייסדות קיבוץ נחל עוז וממקימות העיר ערד, הייתה עובדת סוציאלית בהכשרתה ומנהלת המכון להכשרת עובדים סוציאליים. נבחרה למועצה המקומית ערד. רעייתו של שר האוצר לשעבר אברהם (בייגה) שוחט ובתו של ראש הממשלה השלישי, לוי אשכול.
קורות חייה

תמה שוחט נולדה באפריל 1936 בתל אביב וגדלה במעונות העובדים בעיר. במשך כארבע שנים, בשנים 1944-1940 התגוררה המשפחה בדגניה, אך לאחר מכן חזרה לתל אביב. תמה הייתה בוגרת "בית החינוך לילדי עובדים" בתל אביב. בצבא שירתה כנח"לאית בנחל עוז. באוניברסיטה העברית למדה עבודה סוציאלית, מה שהביא לעיסוקה בפרויקטים חברתיים שהיו קשורים לקליטת עלייה ולילדים בסיכון.
תמה מספרת שכילדה בעוד שידעה על פעילותו בשל אביה במקורות, לא היה לה שמץ של מושג על פעילותו בהגנה, כמי שהיה מופקד על הצד הכספי של הארגון. זה היה סוד עד תום תקופת המנדט הבריטי. בהיות המשפחה בדגניה ב' היה להם חשוב להיות כמו כולם. עוד היא סיפרה שמה השתנה במשפחת אשכול עם כניסת אביה לממשלה, תחילה כשר החקלאות והפיתוח לאחר מכן כשר האוצר, שכיהן בתפקיד 11 שנה יותר מכל הבאים אחריו: "הרבה מאוד השתנה אצלנו. עברנו לגור בירושלים, ליד עמק המצלבה, בעיצומה של תקופת הצנע. אמא שלנו, אלישבע, שהייתה אשה עם הרבה תושייה, הקימה לול קטן מאחורי הבית". תמה למדה בתיכון עין כרם ובהמשך באוניברסיטה העברית. היא הייתה בגרעין היאחזות וממקימי קיבוץ נחל עוז.
בשנת 1959, בהיותה בת 23, נישאה תמה לאברהם "בייגה" שוחט, בנו של צבי שוחט מנהל עבודה בסולל בונה. השניים היו זוג מגיל 15 והכירו בתנועת הנוער התנועה המאוחדת בתל אביב.
אחרי הצבא למדה עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים ועבדה במקצועה בעכו בתקופה שבה גרו בחיפה, שם למד שוחט בטכניון. ב–1962 הצטרפה אליו לצוות ההקמה של ערד. תפקידה היה להכין את אכלוס התושבים הראשונים, לראיין ולקלוט אותם בעיר. בהמשך הייתה עובדת קהילתית והאחראית לחיי התרבות בקהילה החדשה. במשך חמש שנים גרה עם שוחט בצריף קטן, שם נולדו שלושת ילדיהם.
בתחילת 1965 נבחרה תמה שוחט לרשימת המועמדים המומלצים מטעם תושבי ערד למועצה המקומית. לימים הייתה לאחת מנציגות המערך במועצה הממונה.
בעלה של תמה, אברהם בייגה שוחט, היה בצוות ההקמה הראשון של ערד וראש המועצה הנבחר הראשון שלה כיהן מ-1967 עד 1989.
תמה שוחט הלכה לעולמה בגיל 86, והובאה למנוחות בבית העלמין קריית שאול.
לקריאה נוספת

אבירמה גולן, על עצמן: שיחות עם נשים בישראל, עם עובד, 1988.
גיתה סופר, לאה קטן, תמה שוחט, "המשפחה ככן שיגור: משמעות גיוס הבן הבכור לצבא במשפחה הישראלית בשנות השמונים והתשעים." כתב העת של משרד הרווחה והביטחון החברתי, 1992, עמ' 351–365.
הערות שוליים

1 2  יעקב בר-און, ‏לרגל פטירתה: בחזרה לראיון עם תמה שוחט, רעיית שר האוצר לשעבר, באתר מעריב אונליין, 2 באוקטובר 2022
↑  אלי אלון, תמו חייה: תמה שוחט מתה בגיל 86, באתר News1 מחלקה ראשונה, 1 באוקטובר 2022
↑   עופר אדרת, "פעם אבי לקח אותי לים. אמא הכריחה אותו": בתו של לוי אשכול מתה בגיל 86, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2022
↑  נצחון לרשימת פונדק, באתר מעריב, ‏5.1.1965
↑  אריה לובה אליאב, באתר 31 מזרח - פורטל תיירות וקהילה של ערד והנגב המזרחי., ‏2.6.2010
↑  חיזקי ברוך, הלכה לעולמה רעייתו של שר האוצר לשעבר אברהם (בייגה) שוחט, באתר ערוץ 7 מילה טובה, ‏1.10.22
| לוי אשכול |
| --- | --- | --- |
| אירועים מרכזיים בעת כהונתו כראש ממשלה | הממשלה ה-11: ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל (1964) • קבורת זאב ז'בוטינסקי בישראל (1964) • חנוכת מוביל המים הארצי (1964) • ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל (1964) • הסכם הסחר בין ישראל והשוק האירופאי המשותף (1964) הממשלה ה-12: מזכר ההבנה בין ישראל וארצות הברית (1965) • פרשת בן ברכה (1965) • הבחירות לכנסת השישית  הממשלה ה-13: מיתון 1966 בישראל • ביקור קונרד אדנאואר בישראל (1966) • ביקור לוי אשכול באפריקה (1966) • תקופת ההמתנה ומלחמת ששת הימים (1967) • הקמת מפלגת העבודה הישראלית (1968) • הוועידה הכלכלית היהודית העולמית (1968) |  |
| כללי | ביקורי לוי אשכול בארצות הברית • אזרחים תומכי אשכול • הנאום המגומגם • כל בדיחות אשכול • הלוויית לוי אשכול |  |
| הנצחת לוי אשכול | יד לוי אשכול ובית לוי אשכול • פרס היצירה לסופרים עבריים • חבל אשכול • מועצה אזורית אשכול • גן לאומי אשכול • מאגר אשכול • מגדל אשכול • שדרות לוי אשכול |  |
| משפחתו | בנות זוג: רבקה מהרשק (1927–1922) • אלישבע קפלן (1959–1930) • מרים אשכול (1969–1964)  נועה אשכול (בתו) • תמה שוחט (בתו) • עפרה נבו (בתו) • אליעזר רפאלי (חתנו) • אברהם שוחט (חתנו) • ברוך נבו (חתנו) • שיזף רפאלי (נכדו) • אשכול נבו (נכדו) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007418187405171  VIAF: 63156674994033581588   WorldCat (עם VIAF): 63156674994033581588
תמיר שאבי

תמיר שאבי (נולד ב-1950 בעיראק) היה ראש עיריית אור יהודה בין השנים 1993–1998, והראשון שכיהן כהונה שלמה מאז שהוכרזה כעיר. כלכלן בהכשרתו ואיש בנייה ונדל"ן בעיסוקיו הפרטיים.
ראשית חייו

משפחתו של שאבי עלתה לישראל מעיראק כשהיה בן שנה. המשפחה התגוררה באור יהודה, שהייתה אז מעברה (היא תוגדר כיישוב קבע רק ב-1955).
בנעוריו היה אתלט מצטיין בריצת 800 מ', בעל שיא אישי של 1:57.4 ד' באליפות ישראל באתלטיקה 1969, בה זכה במדליית הכסף. מאמנו היה מנחם קורמן.
שירות במערכת הביטחון ופעילות אקדמית

בשירותו הצבאי הגיע לדרגת סרן בחטיבת הצנחנים. שירת בשב"כ בשנים 1975-1972.
למד לתואר ראשון במדע המדינה ובכלכלה וסיים תואר שני ביחסים בינלאומיים. בשנים 1980-1978 שימש מרצה באוניברסיטת תל אביב.
כאיש ציבור

בשנים 1982-1980 שימש כמנהל המתנ"ס באור יהודה.
בין השנים 1993-1982 היה אחראי פרויקט שיקום שכונות באור יהודה, והעירייה זכתה בפרס קפלן על ההישג.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1993 התמודד על ראשות העיר אור יהודה וזכה. בתקופתו נבנתה שכונת נווה סביון. בבחירות 1998 הפסיד לראש העיר הקודם יצחק בוכובזה, ונשאר באופוזיציה.
כיום מתגורר בגני תקווה, מכהן כחבר דירקטוריון במספר חברות הנסחרות בבורסה ונחשב למומחה בדיוני ועדת גבולות מוניציפליים.
הערות שוליים

↑  במדליית הזהב זכה יאיר פנטילט.
↑  יעקב פטאל, אסתר שחמורוב - תקוה גדולה שהכזיבה, באתר עיתונות יהודית היסטורית, ‏30.6.1968
↑  מעריב: צוות מפעל שיקום שכונות באור-יהודה, 30 ספטמבר 1986⁩, באתר הספרייה הלאומית. במודעות הסמוכות ניתן לראות ברכות מגורמים שונים לרגל קבלת הפרס, המכוונות לראש העירייה דאז עו"ד יצחק בוכובזה ולצוות שיקום השכונות בעיר (בראשו עמדו, לפי הכתבה, גדעון ארבל ואחריו תמיר שאבי).
↑  עינת פז-פרנקל, "הקרקעות למגורים ייגמרו בתוך 16 שנה", באתר כלכליסט, 9 בדצמבר 2013
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קהילת יהודי ח'ייבר

קהילה יהודית התקיימה בח'ייבר, מצפון לעיר אל-מדינה (ית'ריב לשעבר), היא פרחה במאה ה-7 לספירה, אז גורשו היהודים מהמקום. הקהילה המקומית התחדשה במאות הבאות אך סופה שנעלמה. מסורות ואגדות מייחסות מספר משפחות מוסלמיות בנות זמננו לצאצאי יהודים מח'ייבר שהתאסלמו.
ההגירה לח'ייבר

ההגירה הראשונה של יהודים לח'ייבר מתוארכת לפי מקורות שונים לתקופת דוד המלך, אחרים מתארכים אותה לתקופת גלות בבל. מתיישבי ח'ייבר היהודים טענו כי רובם צאצאיו של שפטיה בן מהלאלל משבט יהודה, והשאר כהנים.
יהודי ח'ייבר היו חלוצים בטיפוח נווה המדבר, והיו עשירים מאוד. הם התפרנסו בעיקר מגידול עצי תמרים, אך גם ממסחר ואומנות. חלק מהחפצים שמצאו המוסלמים כשנכנסו לח'ייבר מצביעים על סחר רב שביצעו היהודים. בין השאר מצאו המוסלמים: כלי-מצור, 20 חבילות של בד תימני וכ-500 גלימות. כיום רוב החוקרים מאמינים שכלי המצור אוחסן למטרת מכירה ולא למטרת שימוש, באותו אופן שבו נמכרו חרבות, רומחים, מגנים וכלי נשק אחרים על ידי היהודים לערבים. כמו כן סביר להניח שהבד והגלימות נועדו למכירה גם כן, מאחר שלא סביר שכמות כזו של מוצרי יוקרה נשמרה לשימושם הבלעדי של היהודים. עם זאת, ההתעסקות במסחר הובילה לטינה מסוימת בקרב שכניהם, והייתה כנראה חלק מהסיבות לרדיפה, בדומה למקומות אחרים בהם היהודים נרדפו בכלל סיבות כלכליות.
גירוש היהודים מח'ייבר

בתקופת שלטונו של הח'ליף עומר (634–644), גורשה הקהילה היהודית של ח'ייבר, כמו גם הקהילה הנוצרית של נג'ראן לאזורים כבושים בסוריה ועיראק. עומר גם אסר על לא-מוסלמים לדור בחג'אז יותר משלושה ימים.
היסטוריה מאוחרת > ימי הביניים

למרות גירוש היהודים מח'ייבר, ישנו תיעוד לא קטן שלהם במסמכים שונים מתקופת ימי הביניים. במהלך המאה ה-12, בנימין מטודלה תיעד סיפורים על הכושר הצבאי של יהודי ח'ייבר בתקופתו, וכתב כי הם שלחו שאלות לגאונים הבבליים. ישנה התייחסות ליהודי ח'ייבר גם בכמה מכתביהם של מטיילים איטלקים כמו עובדיה מברטנורא ולודוביקו די וארתמה מבולוניה; האחרון טען שגילה 5,000 יהודים בח'ייבר כשעצר בעיר להשקות את גמליו. דוד הראובני טען שהוא נולד במקום המכונה "חבור" או "ח'ייבר" ושירת שם כגנרל בצבא יהודי.
במשך מאות שנים היה נווה המדבר של ח'ייבר מקום מעבר ומנוחה לשיירות. יש הטוענים כי חלק מיהודי ח'ייבר ששרדו את קרב ח'ייבר, ובהם אף מספר צאצאי דוד המלך, התיישבו בסמיכות למקום ונהגו לשדוד שיירות אלו, כמס דרכים ונקמה על קרב ח'ייבר, בדרכם לחג', עליה לרגל למכה.
היסטוריה מאוחרת > מורשת

יהודי ח'ייבר מוזכרים במספר מסורות ערביות. חמולת מח'אמרה מיטא, שבדרום הר חברון, טוענת כי מוצאה מיהודי ח'ייבר, ולמשפחות בכפרים הסמוכים יש מסורות דומות גם כן. מסורת אחרת, שסופרה בסוף המאה ה-19 על ידי הפלאח ממיית'לון שבשומרון, שמספרת בין השאר על מלך ונסיכה יהודים שהתגוררו באזור. בתוך הכפר ישנו תל בשם ח'רבת ח'ייבר.
היסטוריה מאוחרת > שימוש למטרות טרור

בעשורים האחרונים, ארגון הטרור האסלאמי הפלסטיני חמאס החיה מחדש את סיפורם של יהודי ח'ייבר שהובסו וגורשו והשתמש בסיפור כסיסמה למטרות טרור, "ח'יבר ח'יבר יא יהוד ג'יש מוחמד סוף יעוד", ובתרגום חופשי לעברית: "זכרו את ח'ייבר יהודים, צבא מוחמד עוד ישוב".
ראו גם

ח'ייבר
קרב ח'ייבר
צפייה
חמולת מח'אמרה
אנטישמיות בעולם הערבי
אנטישמיות מוסלמית
ח'יבר ח'יבר יא יהוד
הערות שוליים

↑  Ibn Khaldūn, Kitāb al-ʻIbar wa-Dīwān al-Mubtadaʼ wa-l-Khabar fī Taʼrīkh al-ʻArab, Dar al-Fekr publishing house, Beirut, 1988, volume 2 page 342 (ערבית)
↑  Jawad Ali, Al-Mufassal fi Tarikh al-Arab qabala al-Islam, Dar Al-Saqqi publishing house, 2001, volume 12 page 102 (ערבית)
↑  Ali bin Ebrahim Al-Halabi, Ensan Al-Uyyoun Fi Sirat Al-Amin Al-Mamoon, Dar Al-Kutub Al-Elmyia publishing house, Beirut, 1427, volume 2 page 288 (ערבית)
↑  Yāqut, Šihāb al-Dīn ibn ‘Abd Allah al-Ḥamawī al-Rūmī al-Baġdādī (ed. Ferdinand Wüstenfeld), Mu’jam al-Buldān, vol. IV, Leipzig 1866, p. 542 (reprint: Ṭaharān 1965, Maktabat al-Asadi); Hayyim Zeev Hirschberg, Israel Ba-‘Arav, Tel Aviv 1946, p. 343 (עברית).
↑  Giorgio Levi Della Vida and Michael Bonner, Encyclopaedia of Islam, and Madelung, The Succession to Prophet Muhammad, p. 74 (אנגלית)
1 2 3  Lowin, Shari (2010-10-01), Khaybar (באנגלית), Brill, pp. 148–150, doi:10.1163/1878-9781_ejiw_com_0012910, נבדק ב-2023-06-22
↑  Aaron Zeev Aescoly, The Story of David Hareuveni, Bialik Institute: Jerusalem 1993, pp. 64–72 (עברית)
↑  "Tribes and States in the Khyber, 1838-42." Tribe and State in Iran and Afghanistan (RLE Iran D). Routledge, 2012. 150-191. (אנגלית)
בויסי

הרי אוויהי דרומית לבויסי
בויסי (באנגלית: Boise) היא עיר הבירה של מדינת איידהו, העיר הגדולה במדינה, וכן בירת מחוז אדה.
שם העיר נהגה בפי המקומיים "בּוֹיְסִי", אם כי דוברי אנגלית במקומות אחרים נהוג להגות את השם כ"בּוֹיְזִי". מקור השם הוא מהמילה הצרפתית boisé (נהגית: "בּוּאַזֶה"), שמשמעה "מיוער". העיר נקראה כך על ידי המתיישבים הראשונים באזור שהיו צרפתים-קנדיים.
בבויסי נמצא האתר של האנדרטה היחידה לזכויות אדם בארצות הברית, אנדרטת זכויות האדם של אנה פרנק, שנמצאת בסמוך לספריה הראשית שלה.
היסטוריה

העיר נוסדה בשנת 1864 (במקום בו עמדה מצודה של צבא ארצות הברית שנבנתה בשנת 1863) במעשה חקיקה של השלטון המקומי של טריטוריית איידהו.
ב-7 בדצמבר 1864 הוחלט להעביר את הבירה מלואיסטון לבויסי. על פי הפולקלור המקומי, ההחלטה הייתה מאוד לא פופולרית בקרב תושבי לואיסטון ועל כן אנשי הממשל נאלצו לחמוק בלילה ולגנוב מלואיסטון את החותם של הטריטוריה. ב-3 ביולי 1865 הפכה העיר לבירת המדינה.
גאוגרפיה

שטחה של העיר הוא 165.7 קמ"ר, מתוכם 165.2 קמ"ר שטחי יבשה ו-0.5 קמ"ר שטחי מים (0.33%).
אקלים

לבויסי יש אקלים יבשתי צחיח למחצה עם ארבע עונות ברורות. בויסי חווה קיצים חמים ויבשים כאשר הטמפרטורות מגיעות ל-C°‏ 38 שמונה ימים בשנה טיפוסית. ובכל זאת בגלל הצחיחות, השינוי הממוצע בטמפרטורות יומיות עולה על C°‏ 30 בקיץ. חורפים קרים ברמה בינונית, עם ממוצע בדצמבר של C°‏ 0.7−, ויורדות אל C°‏ 18− ומטה בערך שלושה לילות בשנה. ממוצע השלג הוא 48 ס"מ, אך בדרך כלל יורד בפרקים של 8 ס"מ או פחות. האביב והסתיו הם קלים. הסתיו הוא קצר; האביב הוא הדרגתי. משקעים הם בדרך כלל נדירים וקלילים, במיוחד בחודשי הקיץ. עם ממוצע של בערך 11 אינץ' בשנה.
טורנדו נדיר במחוז ובאזור בויסי. מאז 1950 תועדו רק שנים עשר טורנדו בתוך המחוז, וארבעה מהם היו באותה סערה ב-3 באוגוסט 2000, שזה גם התאריך האחרון בו תועד טורנדו באזור. אף אחד מהטורנדו לא דורג גבוה יותר מ-"F1" בסולם פוג'יטה, ואף פעם לא תועדו פציעות או הרוגים.
דמוגרפיה

נכון למפקד 2010 התגוררו בעיר 205,671 נפשות, 85,704 משקי בית ו-50,647 משפחות. צפיפות האוכלוסייה היה 2,591.6 תושבים לקילומטר רבוע (1,000.6/קמ"ר). היו 92,700 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 1,168.1 לקילומטר רבוע (451 לקמ"ר). החלוקה הגזעית בעיר הייתה 89.0% לבנים, 1.5% אפריקאים אמריקאים, 0.7% אמריקאים ילידים, 3.2% אסייתים, 0.2% תושבי איי האוקיינוס השקט, 2.5% ממוצאים אחרים ו-3% משני גזעים או יותר. היספני או לטינו או אנשים מכל גזע היוו 7.1% מהאוכלוסייה.
נכון למפקד זה, היו 85,704 משקי בית, מתוכם 29.6% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 44% היו זוגות נשואים שגרים יחד, 10% היו בעלי בית בבית ללא בעל נוכח, 4.5% היו בעלי בית גבר ללא אישה נוכחת, ו-41% היו לא משפחות. 31% מכלל משקי הבית היו מורכבים מאנשים פרטיים ו-8.5% מהאנשים גרו לבד בגיל 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.36 וגודל המשפחה הממוצע היה 3.
הגיל הממוצע בעיר היה 35. 23% מהתושבים היו מתחת לגיל 18; 11% היו בין הגילאים 18–24; 29% היו בין 25 ל-44; 26% היו בין 45 ל-64; ו-11% היו בני 65 ומעלה. החלוקה המגדרית בעיר הייתה 49% גברים ו-51% נשים.
תרבות

בבויסי ישנו הריכוז הגדול ביותר של בסקים מחוץ לחבל הבסקים - ומספרם עולה על 20,000 נפשות. פעם בחמש שנים נערך בעיר פסטיבל ג'ילדי הבסקים.
כמו כן, העיר היא מוקד מרכזי למוזיקת ג'אז ומדי שנה באביב נערך פסטיבל ג'אז.
על פי מחקר שנערך בשנת 2012 על ידי אמריקאים לאמנויות, אומנויות, ציבוריות ופרטיות כאחד, בבויסי, האמנות הוא ענף שמכניס ארבעים ושמונה מיליון דולר בשנה. אותו מחקר ציין גם את האומנויות בבויסי ובסביבתה כספק משרות לכ-1,600 איש ומפיקים עם הכנסות של כ-4.4 מיליון דולר למדינה ולממשל מקומי.
לבויסי יש קהילות דתיות מגוונות ותוססות. הקהילה היהודית כוללת שני בתי כנסת: המרכז היהודי של חב"ד, והרפורמה במקדש אהבת בית ישראל (שהושלמה בשנת 1896, היא המקדש העתיק ביותר ששימש את המדינה ממערב למיסיסיפי). כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים הקדישה שם מקדש בשנת 1984. מקדש בויסי הארה קרישנה נפתח באוגוסט 1999, ומקדש לינה טואו הווייטנאמי נפתח בשנת 2016.
בויסי (יחד עם מחוז מחוז עמק ובויסי) אירחו את משחקי החורף העולמיים המיוחדים לאולימפיאדה ב-2009, יותר מ-2,500 ספורטאים ממעל 85 מדינות השתתפו.
תרבות > פשע

פשעים אלימים צנחו מ-775 אירועים בשנת 2006 ל-586 בשנת 2007, אולם מקרי הרצח גברו בשנים 2004–2007. בשנת 2007 היו 3,211 פשעים לכל 100,000 תושבים. למרות גידול האוכלוסייה, פשיעה אלימה נותרה זהה לשנת 2013, עם 600 אירועים של פשע אלים באותה השנה.
אתרים

בבויסי ממוקם מוזיאון האמנות של בויסי. אתרי נופש דרומית לעיר מהווים אזורים מבוקשים לסקי, ובהם אתר הר בסין בוגוס. כמו כן, נמצא בעיר מרכז עולמי לציפורי טרף הפועל לשימור מינים של ציפורי טרף בסכנת הכחדה.
דרומית לעיר נמצא שדה התעופה בויסי.
בעיר נמצאת אוניברסיטת המדינה של בויסי.