stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חציל
אלרגיה לחצילים

חציל, כירק המכיל סולנין עלול לגרום לתגובה אלרגית בקרב הרגישים לחומר זה. התגובה עלולה לכלול סחרחורות, הקאות ועוד. המלחת רקמת החציל הפנימית (כגון בצורה של המלחת קוביות או רצועות בשר החציל) עשויה להקטין את הסבירות להימצאות סולנין בשל ספיחת נוזלים מבשר החציל (ובזה גם חומרי מזון בהם סולנין).
בהלכה

רבי דוד קמחי זיהה את החציל עם פקעת השדה במקרא. כמו כן, ר' נתן זיהה אותו עם הקינרס המוזכר במשנה, אך מעיון בדברי הגאונים עולה שחלק מהגאונים רק השוו את החציל לקנרס. (ר' תנחום על היד החזקה, הלכות יום טוב פ"ג, ה"ז).
רבי אשתורי הפרחי בעל "כפתור ופרח" פקפק לגבי כשרותו של החציל, וסבר ששיח החציל נחשב לעץ, שהרי מתקיים הוא כמה שנים, ואם כן יש בו משום איסור ערלה, ומשכך אי אפשר לאכול את החציל מפני שאינו עושה פירות לאחר שלוש שנים. הרדב"ז התיר את החצילים הלבנים באכילה מאחר שזורעים אותם בכל שנה מחדש אך בחציל שחור החמיר על עצמו, אלא שמאחר וראה שנהגו היתר באכילתו במצרים ובארץ ישראל הביא טעמים שונים על מנת ללמד זכות על המתירים, שביניהם - א. משום שפרי שגדל בשנה הראשונה לזריעתו נחשב לירק ואין בו ערלה, ב. משום שטעם החציל נגרע והולך משנה לשנה. על פי הרדב"ז נהגו להקל גם האר"י והבית יוסף. מהר"י חאגיז, שהכיר גם הוא את המנהג להקל, הביא שני טעמים נוספים להיתר- א. על פי הגמרא בסוטה מג: הקובעת כי נטיעות גפנים קטנות נחשבות כירק ניתן לומר כי כל מין שאינו גדל לגובה דינו כירק ב. כיוון שגזע החציל חלול אין הוא דומה לעץ ואולי אינו נחשב כעץ. הרב חיים יוסף דוד אזולאי, יליד ירושלים, (1724–1806) נדרש גם הוא לסוגיה זו והכריע שמותר לאכול חציל. כמו כן כתב על פי אבי סבו, הרב אברהם אזולאי, שמנהג קדום היה לאכלם, וזאת משני טעמים: שפירותיהם מגיעים כבר בשנת הגידול הראשונה, ושאינם עושים פירות לאחר שלוש שנים. הדיון נמשך עד שקבעו רבי אברהם ישעיהו קרליץ, החזון איש (1878–1953) והרב עובדיה יוסף (1920–2013) שאכילת חציל מותרת.
ראש ישיבת פומבדיתא, רב האי גאון (939–1038), קבע שיש לברך על החציל ברכת "בורא פרי האדמה", וכך גם קבע הרב חננאל בן חושיאל (955–1055) מקירואן.
אמוג'י החציל

אמוג'י החציל הוא אמוג'י המכיל תמונה של חציל סגול. זהו אחד האמוג'ים הנפוצים ביותר באתרי מדיה חברתית כגון פייסבוק, טוויטר ואינסטגרם. האמוג'י מוכר בעיקר בזכות המראה הפאלי שלו, ונעשה בו שימוש תכוף בתור לשון נקייה לאיבר המין הגברי בזמן שיחות סקסטינג.
הערות שוליים

1 2  זהר עמר, חידושים אגרונומיים בראי פרשנות ספרי הקודש וההלכה בימי הביניים, בדד חוב' 3, תשנ"ו, עמ' 88
↑  Eggplant Nicotine Content, Panlasang Pinoy (באנגלית אמריקאית)
↑  הולי ון הייר, החציל מכיל ניקוטין אבל האם הוא ממכר? אתר הדיילי מייל, מ-25 בספטמבר 2017
↑  כפתור ופרח פרק נו עמוד רס
↑  שו"ת רדב"ז חלק ג' סימן תקלא
↑  שו"ת הלכות קטנות חלק א סימן פג
↑  ברכי יוסף יורה דעה סימן רצד
↑   אילון גלעד, מדוע נקרא הֶחָצִיל חָצִיל?, באתר הארץ, 6 באפריל 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533498505171  BnF: cb11943091j (data)  GND: 4195367-8  LCCN: sh85041224  NKC: ph239947 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
טיביה רומחית

| טיביה רומחית |
| --- | --- |
 טיביית הרומח
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: רכיכות
מחלקה:: חלזונות
תת־מחלקה:: חלזונות עילאיים
על־סדרה:: חלזונות גבוהים
סדרה:: Littorinimorpha
על־משפחה:: סטרומבוסים
משפחה:: סטרומביים
סוג:: טיביה
מין:: Tibia fusus
שם מדעי
 Tibia fusus ‏לינאוס, 1758

טיביה רומחית או טיביה מחטנית (שם מדעי: Tibia fusus) הוא מין של חילזון ימי בסוג טיביה במשפחת הסטרומביים. באנגלית שמה העממי הוא Spindle Tibia או Shinbone Tibia. הקונכייה של חילזון גדול זה (אורכה (או גובהה) נע בין 15 ל-31 ס"מ) היא פריט אספנות מבוקש. חילזון זה נפוץ במזרח האוקיינוס ההודי ובמערב האוקיינוס השקט וניתן למצאו מדרום יפן ועד אוסטרליה.
תיאור

המאפיין הבולט של חילזון זה היא הקונכייה המרשימה שלו. אורכה נע בין 15 ל-31 סנטימטרים כאשר האורך הממוצע הוא 23 סנטימטרים (9.1 אינץ'). כמחצית מאורכה תופס ה"רומח", שהוא למעשה התארכות של תעלת הסיפון, מעין "מרזב" גירני המאפשר לחילזון להוציא החוצה את קנה הנשימה - איבר צינורי דמוי סיפון המשמש לנשימה ופליטת מים. מרזב זה מחודד ודומה לרומח צבאי, ומכאן שם המין. החלק של הקונכייה עצמה (ללא המרזב) הוא בצורת בורג מגדלי גבוה וצר. פיתוליו קמורים והם מופרדים בידי תפר בולט המודגש בצבע בהיר. הפתח אליפטי ובשפה החיצונית בולטות 6 "שיניים" (או "אצבעות") קטנות. צבע הקונכייה נע בין אדום-כתום לחום ובז'.
בשל גודלה וצורתה המרשימה, הפכה הקונכייה לפריט אספנות מבוקש. פרטים שבהם תעלת הסיפון (ה"רומח") שלמה הם בעלי ערך רב.
מבט רב-זוויתי על הקונכייה של טיביה רומחית
תפוצה ובית גידול

חילזון זה נפוץ במזרח האוקיינוס ההודי ובמערב האוקיינוס השקט וניתן למצאו מדרום יפן, דרך ים סין המזרחי וים סין הדרומי, הפיליפינים ועד ים בנדה, אינדונזיה, אוסטרליה ואוקיאניה.
הם חיים בקרבת חופים חוליים בימים טרופיים, בעומקים של 5 עד 50 מטר.
בישראל ניתן לראות קונכיות של טיביה רומחית/מחטנית במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב.
לקריאה נוספת

ס. פיטר דאנס, Smithsonian Handbooks: Shells, הוצאת דורלינג קינדרסלי (DK)
הערות שוליים

↑  לטקסון זה אין שם עברי רשמי. השם "טיביה" הוא כשמו המדעי של הסוג, שם המין הוא בגדר הצעה, על שם המאפיין הבולט של הקונכייה שמזכיר רומח. השם טיביה רומחית נקבע בהתייעצות עם פרופ' יוסף הלר מהאקדמיה ללשון העברית.
↑  כך מופיע בתצוגה של מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט נכון ל-2020.
↑  אורכה, או גובהה, תלוי איך מסתכלים. הכוונה היא למרחק המקסימלי בין שתי נקודות על הקונכייה.
קונכיות טיביה רומחית/מחטנית במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב.
טילנדסיה

| טילנדסיה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: דגנאים
משפחה:: ברומליים
סוג:: טילנדסיה
שם מדעי
 Tillandsia ‏לינאוס, 1753

שני צמחי אוויר הנמצאים בכלי ללא אדמה
טילנדסיה (שם מדעי: Tillandsia) הוא סוג הכולל כ-650 מינים של צמחים ירוקי עד רב שנתיים ממשפחת הברומליים שמסוגלים לשרוד וללא צורך באדמה, הם לא דורשים תחזוק רב ולכן קל מאוד לגדל אותם. השם הפופולרי בעברית של טילנדסיה הוא צמחי האוויר. הם בעלי שורשים מיוחדים, שתפקידם להתאים צורת הצמח לאובייקט בו הם מונחים. צמחי האוויר, מקורם במרכז ודרום אמריקה וישנם יותר מ-540 מיני צמחים במשפחה זו.
מאפיינים

טילנדסיים הם אפיפיט ולא זקוקים לאדמה משום שהמים והחומרים המזינים נספגים דרך העלים. התפשטות צמחי אוויר היא על ידי זרעים או על ידי נבטים הנקראים "גורים". צמח אחד יכול להניב עד תריסר גורים. לחלק טלינדסיים יש תפרחת קבועה של פרחים קטנים. הפרחים של מינים מסוימים עשויים לשנות צבעם לאורך מחזור הפריחה.
רוב צמחים הם אדפטיבים ועמידים מספיק לגידול בבית עם תאורה מתאימה. רוב סוגי לא דורשים כל אדמה. צמח בוגר צריך להשקות על מספר פעמים בשבוע, לעיתים קרובות על ידי ריסוס לכיוון הצמח וכן לדשן בדשן נוזלי.
זנים

רשימת מינים חלקית.
משפחת הירוקים:
טילנדסיה ברצ’ייקאולוס (Tillandsia brachycaulos)
טילנדסיה יוננטה (Tillandsia ionantha)
טילנדסיה פסאודוביילי (Tillandsia pseudobaileyi)
טילנדסיה סטריקטה (Tillandsia stricta)
טילנדסיה בולבוסה (Tillandsia bulbosa)
טילנדסיה מלנוקרטר
טילנדסיה יוסנה אויידס
משפחת הכסופים:
טילנדסיה אריסי
טילנדסיה טילנדסיה
טילנדסיה דיאגונטנסיס (Tillandsia diaguitensis )
טילנדסיה אארנטוס
טילנדסיה קפוט מדוזה (Tillandsia caput-medusae)
הערות שוליים

↑  כך תוכלו לגדל צמחי אוויר נפלאים שכלל לא זקוקים לאדמה!, באתר בא-במייל, ‏2016-06-21
↑  Air Plants Information, plants.web-indexes.com (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539154005171  BnF: cb13773936f (data)  LCCN: sh87000834  NDL: 00577304  NKC: ph116453
טרגופן פניני

| טרגופן פניני |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פסיוניים
סוג:: טרגופן
מין:: טרגופן פניני
שם מדעי
 Tragopan satyra ‏לינאוס, 1758

טרגופן פניני (שם מדעי: Tragopan satyra) הוא מין דמוי תרנגול מקושט ואדום מהסוג טרגופן ממשפחת הפסיוניים החי באזורים הררים בדרום אסיה ובעיקר בהרי ההימלאיה ובמדינות הודו, טיבט, נפאל ובהוטן. הוא חי ביערות הרריים של עצי אלון ורודודנדרון לחים וכן בין עצי במבוק שונים. הם חיים בגובה שבין 8,000 ל-14,000 מטר.
מאפיינים

כמו אצל פסיונים רבים הזכרים גדולים בהרבה מהנקבות, משקלם 1.6-2.1 ק"ג ואורכם 67-72 ס"מ, כשהנקבות שוקלות 1-1.2 ק"ג ואורכם כ-57.5 ס"מ. הזכר גם מקושט מהנקבה המוסווית והאפורה, צבע נוצותיו אדום חזק והוא מנוקד בנקודות לבנות וראשו כחול ומעוטר בנוצות שחורות. בעונת הרבייה הזכר מחכה מאחורי סלעים ושיחים, למטרות הגנה עד שרואה נקבה הוא מתנפח ופורש את נוצותיו וגם זוקף את צווארו במטרה למשוך אותה.
הטרגופנים מאוימים מעט על ידי כריתת יערות ופגיעה באזור חיותם.
הערות שוליים

↑  טרגופן פניני באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טריזן צניני

| טריזן צניני |
| --- | --- |
 טריזן צניני
מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
סדרה:: קוצנאים
משפחה:: טריזניים
סוג:: טריזן
מין:: טריזן צניני
שם מדעי
 Oxynotus centrina ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


טְרִיזָן צְנִינִי (שם מדעי: Oxynotus centrina) הוא מין של כריש קטן ממשפחת הטריזניים, החי במימי האוקיינוס האטלנטי בין נורווגיה לדרום אפריקה וכן גם בים התיכון ולחופי ישראל.
מאפיינים

הטריזן הוא כריש קטן יחסית שאורכו הממוצע אינו עולה על 50 סנטימטרים, אף שנתפסו פרטים באורך 150 סנטימטרים. הוא בעל סנפירים דמויי-גפיים קצרים, סנפיר גבי משולש רחב ונמוך שכמעט ומתמזג עם עמוד השדרה וזנב קצר עם אונות בשרניות. הוא כמעט וחסר קשקשים ובעל ראש קהה עם זיזים בשרניים מצידי פיו וחוטמו. צבע הכריש חום-אפור עד שחור והעיניים הגדולות שחורות עם אישונים גדולים ירוקים. הכריש משריץ צאצאים חיים, לרוב בין 10 ל-12.
הכריש שוחה לאורך קרקעית הים באיטיות ומחפש תולעים, רכיכות וסרטנים למאכל, אף שהוא יאכל גם דגים איטיים או נבלות. הוא יכול לנוע מעומק 50 מטר עד לעומק 600 מטר מתחת פני הים.
כיום הטריזן מצוי בסכנת הכחדה עקב זיהום הימים ופגיעה מצד רשתות מכמורת כשלל לוואי. למרות זאת הוא אינו נידוג למטרות מסחריות.
הערות שוליים

↑  טריזן צניני באתר הרשימה האדומה של IUCN
טריגון חד-אף

| טריגון חד-אף |
| --- | --- |
 טריגון חד-אף
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
סדרה:: טחנאים
משפחה:: טריגוניים
סוג:: טריגון
מין:: טריגון חד-אף
שם מדעי
 Dasyatis pastinaca ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


טריגון חד-אף (שם מדעי: Dasyatis pastinaca) הוא מין של טריגון, החי בצפון-מזרח האוקיינוס האטלנטי, במי הים התיכון והים השחור סביב החופים בעומק של 60 מטרים מפני הים. הוא מצוי בטבע בסכנת הכחדה.
תיאור

הטריגון יכול להגיע לאורך של 2.5 מטרים ורוחב 1.4 מטר, אך נפוץ יותר באורך של 48 סנטימטרים. הזנב דק ואורכו 35 סנטימטרים בממוצע, כשהוא מהווה חצי מאורך הגוף. הוא בעל פתחי נשימה בולטים ועיניים קטנות הממוקמות בקרבתם. צבעו של הטריגון אפור, חום, אדמדם או ירוק-זית והבטן בהירה כשהסנפירים כהים. הטריגון משריץ 4 עד 9 צאצאים חיים בשנה, לאחר היריון של ארבעה חודשים.
הטריגון שוחה לבדו או בקבוצות קטנות לאורך קרקעית הים ומחפש בחול או בבוץ הימי טרף של תולעים, סרטנים ודגי גרם קטנים. לרוב הוא פעיל יותר בלילות.
ארסו של הטריגון מיועד להגנה מטורפים והוא מצוי בתוך עוקץ בבסיס הזנב, אותו הטריגון יכול להפנות קדימה. הוא חלש מכדי להרוג אדם אך עדיין עשוי לייסר את מי שנפגע ממנו.
הוא נידוג לאורך הים התיכון למאכל ונתפס ברשתות דיג כשלל לוואי, דבר שגרם לקריסה של אוכלוסיות שונות.
הערות שוליים

↑  טריגון חד-אף באתר הרשימה האדומה של IUCN
יוקה

ערך זה עוסק בצמח נוי ממשפחת האגביים. אם התכוונתם לצמח בעל שורש נאכל הנפוץ בארצות הטרופיות, ראו .
| יוקה |
| --- | --- |
 יוקה סיבית
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד-פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: אגביים
סוג:: יוקה
שם מדעי
 Yucca ‏לינאוס, 1753
יוּקָה (שם מדעי: Yucca) הוא סוג הכולל כמה עשרות מיני צמחים ממשפחת האגביים (Agavaceae), שמוצאם באזורים החמים והיבשים של אמריקה הצפונית והמרכזית והאיים הקאריביים.
צמחי היוקה הם שיחים או עצים בעלי שושנות עלים דמויי-חרב, בשרניים ומחודדים, ומכבדי פרחים הנישאים על עמודי תפרחת גבוהים. פרח היוקה הוא פרח המדינה של ניו מקסיקו.
פרחי היוקה דמויי פעמון, בעלי שישה עלי עטיף מפורדים, לבנים או צהובים, הנפתחים בערב ונסגרים ביום. רבים ממיני היוקה מקיימים סימביוזה בדרגות שונות עם מיני עש ("עש היוקה") לצורך האבקה. נקבות העש המופרות זוחלות לתוך הפרחים ומעבירות אבקה מפרח לפרח. הן מטילות את ביציהן בתוך שחלות הפרחים, והזחלים הבוקעים מהן אוכלים חלק מהביציות בשחלה.
רבים ממיני היוקה וזני כלאיים מהם שפותחו בתרבות משמשים כצמחי נוי. חלקם מתאימים בצעירותם לגידול בעציצים במרפסות ובתוך הבית, אולם בשל הקוצים החדים שבקצות העלים, נפוץ יותר גידול היוקה כשיחים או עצים בגנים, במרחק מספיק משבילים כך שקוציהם לא יפגעו בעוברים ושבים. עמידותם לתנאי יובש ומליחות עושים אותם צמח אידיאלי לגנים באזורים צחיחים ובסמוך לחוף הים, כגון בגן העצמאות בתל אביב.
מינים

בין מיני הבר של היוקה ידוע המין Yucca brevifolia ("קצרת-עלים"), הנפוץ באזורים המדבריים של קליפורניה, אריזונה, יוטה ונבדה, ומפורסם בשם Joshua Tree ("עץ יהושע"). זהו עץ מסועף בעל עלים קצרים ורחבים, המסתיימים בקוץ חד. מין זה ניתן לגידול בתנאי יובש קיצוניים, והשקייה רבה מדי פוגעת בו.
בישראל נפוצים בגינון בעיקר שלושה מינים:
יוקה אלוואית - Yucca aloifolia - שיח בעל שושנת עלים אחת המגיעה עד לגובה מטרים אחדים. נפוץ בגינון בזנים עם עלים ירוקים או מגוונים בירוק ולבן.
יוקה פילית - Yucca elephantipes (ידועה גם כ-Y. guatemalensis או Y. gigantea) - עץ בעל גזע מעובה בתחתיתו (דמוי רגל פיל) המסתעף בראשו לשושנות עלים מרובות, בעלות עלים חדים שאורכם מגיע ל-100 ס"מ, העליונים בהם זקופים והתחתונים מופשלים כלפי מטה. מוצאו באמריקה המרכזית, במיוחד במקסיקו, בגואטמלה ובאל סלוודור, שם נהוג לאכול את ניצני הפרחים בסלט, ואת עלי העטיף בתבשיל עם ביצה ועגבניות. פרח היוקה הפילית הוא הפרח הלאומי של אל סלוודור.
יוקה סיבית - Yucca filamentosa - נבדלת ממינים אחרים בזכות מעין סיבים בהירים בשולי העלים. שושנות העלים צמודות לקרקע ומתרבות באמצעות שלוחות תת-קרקעיות. מוצא הצמח - מזרח ארצות הברית, והוא עמיד יותר ממינים אחרים לתנאי קור.
גלריית תמונות

יוקה אלוואית
יוקה פילית בעציץ
יער יוקה ליד סן לואיס פוטוסי, מקסיקו
עץ יהושע בנבדה, ארצות הברית
תפרחת של יוקה בתל אביב
תפרחת של יוקה בתל אביב
יוקה בתל אביב
טפיר ברזילאי

| טפיר ברזילאי |
| --- | --- |
 טפיר ברזילאי
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מפריטי פרסה
משפחה:: טפיריים
סוג:: טפיר
מין:: טפיר ברזילאי
שם מדעי
 Tapirus terrestris ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


טפיר ברזילאי (שם מדעי: Tapirus terrestris), אחד מארבעת מיני הטפיר החיים בימינו. הטפיר הברזילאי הוא החיה היבשתית הגדולה ביותר בדרום אמריקה.
מאפיינים

הטפיר הברזילאי חי בסמוך למקורות מים ביער האמזונאס ובאמזוניה בדרום אמריקה, מזרחה מההרים האנדים.
תחום תפוצתו של הטפיר הברזילאי הוא הנרחב ביותר מבין תחומי התפוצה של הטפירים. הוא משתרע מוונצואלה, קולומביה, גיאנה, סורינם וגיאנה הצרפתית מצפון, ועד ברזיל, ארגנטינה ופרגוואי מדרום, ועד בוליביה, פרו ואקוודור ממערב.
צבע פרוותו של הטפיר הבריזלאי חום כהה, ולו רעמה קצרה הגדלה בראשו ובעורפו. אורך גופו של הטפיר הברזילאי יכול להגיע מ-1.8 עד 2.5 מטר, אורך זנבו 5 עד 10 ס"מ, ומשקל גופו 270 ק"ג. גובהו של הטפיר הברזילאי 77 עד 108 ס"מ. הנקבות לרוב גדולות מן הזכרים. ברגליהם הקדמיות שלוש בהונות, ואילו ברגליהם האחוריות ארבע.
הטפיר הבריזלאי ניזון מעלים, מנבטים, מענפים קטנים, מעשבים ומצמחים מימיים. הוא יודע לשחות ולצלול היטב. הוא מסוגל לנוע במהירות באדמה, ואף באדמה סלעית והררית.
תקופת הייחום אורכת יומיים ומתרחשת אחת לתקופה של 50 עד 80 יום. ההזדווגות עשויה להתקיים במים או מחוץ למים. ההיריון נמשך 335 עד 439 ימים, שבסופם נולד לרוב גור יחיד. משקלם הממוצע של גורים בעת הלידה כ-6 ק"ג. הגור נגמל מיניקה בגיל 289 ימים בממוצע. הם מגיעים לבגרות מינית בגיל של כשלוש שנים. הטפיר הברזילאי יכול לחיות 25 עד 30 שנה.
אויביהם הטבעיים של הטפירים הם תנינים וחתולים גדולים כדוגמת היגואר והפומה, כשלצעירים אויבים נוספים. כאשר הוא מפוחד עשוי הטפיר הברזילאי לרוץ אל המים. הטפיר הברזילאי ניצוד על ידי האדם לצורך שימוש בבשרו ובעורו.
גלריה

טפיר בפנטנל בברזיל
הערות שוליים

↑  טפיר ברזילאי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Tapirus terrestris, AnAge
טללית

| טללית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים קדומים
סדרה:: ציפורנאים
משפחה:: טלליתיים
סוג:: טללית
שם מדעי
 Drosera ‏לינאוס, 1753
תחום תפוצה

טללית (שם מדעי: Drosera), או בשמה הלועזי העממי "Sundew", הוא סוג של צמח טורף ממשפחת הטלליתיים (Droseracea), הקרוב לדיונאת הזבובים.
כיום, הסוג טללית מונה 171 מינים טהורים הגדלים ברחבי העולם, מחציתם גדלים באוסטרליה. לרוב, הטלליות גדלות במישורי עשב מוצפים או באזורים שופעי מים, בהם הלחות היחסית גבוהה. הקרקעות שבהן גדלות הטלליות הן עניות בחומרי תזונה, חומציות, ולרוב מכוסות בטחב הנקרא ספאגנום - קרקעות שבהן צמחים רגילים לא יכולים להתפתח כראוי. כפתרון לבעיה זו, הטללית משלימה את חומרי התזונה שלה באמצעות עיכול חרקים וניצול המרכיבים התזונתיים שבגופם לטובתן. ברחבי העולם מפיקים מהטלליות סירופ נגד שיעול, תרופות לחולי לב ועוד.
חלוקה

נהוג לחלק את הטלליות ל-3 קבוצות עיקריות:
1) טלליות רגילות (General sundews): אלו הן הטלליות ה"רגילות" שאין להן מאפיינים מיוחדים.
2) טלליות מזעריות (Pygmy Sundews): אלו הן טלליות שאורך עליהן יכול להגיע עד 3 סנטימטרים (הטללית הגדולה ביותר מצמיחה עלים באורך של כ-80 סנטימטרים).
3) טלליות בעלות פקעת (Tuberous Sundews): אלו הן טלליות המצמיחות את עליהן מתוך פקעת.
מלבד חלוקה זו, ישנן טלליות מטפסות, צמודות-קרקע, חד-שנתיות ורב-שנתיות, וישנן כאלו הנכנסות לתרדמה בעונת היובש.
המלכודות

הטללית היא צמח טורף בעלת מלכודות דבק אקטיביות. כל עלה מכוסה בשערות דקיקות (אדמדמות בדרך כלל), אשר בקצותיהן מופרשת טיפת נוזל סוכרי ודביק דמוית טל (ומכאן שמם). החרק נמשך לסוכר שבנוזל ונדבק אליו. ברגע שהצמח חש בזאת, אותות חשמליים עוברים בשערות וככל שהחרק ינסה להתחמק, יותר ויותר שערות יתכופפו לעברו, מה שיגרום לחרק להידבק יותר טוב לעלה. במינים רבים העלה מסתלסל סביב הטרף ותהליך זה עשוי לקחת בין כמה שעות ועד יום. הנוזל הסוכרי מכיל גם אנזימי עיכול אשר יעכלו את גוף החרק וינצלו את החלבונים והחנקות שבגופו לטובת הצמח. השאריות מעיכול החרק נשארות על העלה או נשטפות בגשם ואינן מפריעות להמשך פעולתו של העלה ללכידות נוספות. הטללית ידועה בכך שהיא מייצרת את הדבק הטבעי החזק בעולם.
טללית עגולת העלים

צמח טורף הנפוץ כמעט בכל האזורים הממוזגים והסוב-טרופיים של חצי הכדור הצפוני. בימינו, ניתן למצוא טללית זו בארצות ים-תיכונית כמו איטליה, ספרד וטורקיה.
בישראל מוכרים דאודורנטים אשר את אחד ממרכיביהם מפיקים מהעלים של טללית זו.
לקריאה נוספת

קארל זימר, פיתוי גורלי, נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון 142, מארס 2010
Drosera rotundfolia
טנגרת הבננה

| טנגרת הבננה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: טנגרי בננה
סוג:: Coereba
מין:: טנגרת הבננה
שם מדעי
 Coereba flaveola ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


טנגרת בננות על ענף קוצני
טנגרת הבננה (שם מדעי: Coereba flaveola) היא ציפור שיר החיה באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית וכן באיים הקריביים והיא הציפור היחידה במשפחה טנגרי בננה (Coerebidae). ציפור זו היא קרובת משפחתם של הטנגריים שבמשפחת הפרושיים ושויכה לשם זמן רב וכן למשפחת הגבתוניים. כמה חוקרים העדיפו לשייך אותה למשפחה עצמאית המקורבת יותר לצופיתיים. מיון זה לא התקבל על כל החוקרים וחוקרים רבים ממשיכים לשייך את הציפור לטנגריים או כטקסון ללא מקור. בנוסף מספר חוקרים רואים בו סוג הכולל 3 מינים ולא מין יחידי. מינים אלו נחשבים בדרך כלל לחלק מהתת-מינים המרובים של המין.
מאפיינים

זוהי ציפור קטנה שאורכה 10–13 ס"מ ומשקלה 5.5-19 גרם. היא בעלת גוף אפור עם ראש אפור המפוספס בשני פסים לבנים גדולים הנמשכים עד הגרון. המקור שחור ומעוקל מעט. הבטן צהובה והרגליים גדולות וחזקות. הזכר והנקבה דומים.
ציפור זו ניזונה בעיקר מצוף של פרחים וכן מפירות ומחרקים שהיא אוספת בעזרת המקור המכופף. אך לעיתים הציפור קורעת את הפרחים ושותה את צופם בלי להאביק אותם. היא שותה את הצוף מקרבה לצמח אך יכולה גם לרפרף במקום לזמן קצר.
היא נפוצה ברחבי אמריקה מדרום מקסיקו עד צפון ארגנטינה. לעיתים נדירות היא נמצאת בפלורידה. היא מצויה ביערות פתוחים, ערבות ובפארקים וערים שונות, אך לא במדבריות או ביערות עבותים.
תת-מינים

לטנגרת הבננה 41 תת-מינים:
Coereba flaveola alleni
Coereba flaveola aterrima
Coereba flaveola atrata
Coereba flaveola bahamensis
Coereba flaveola bananivora
Coereba flaveola barbadensis
Coereba flaveola bartholemica
Coereba flaveola bolivari
Coereba flaveola bonairensis
Coereba flaveola caboti
Coereba flaveola caucae
Coereba flaveola cerinoclunis
Coereba flaveola chloropyga
Coereba flaveola columbiana
Coereba flaveola dispar
Coereba flaveola ferryi
Coereba flaveola flaveola
Coereba flaveola frailensis
Coereba flaveola gorgonae
Coereba flaveola guianensis
Coereba flaveola intermedia
Coereba flaveola laurae
Coereba flaveola lowii
Coereba flaveola luteola
Coereba flaveola magnirostris
Coereba flaveola martinicana
Coereba flaveola melanornis
Coereba flaveola mexicana
Coereba flaveola minima
Coereba flaveola montana
Coereba flaveola nectarea
Coereba flaveola newtoni
Coereba flaveola oblita
Coereba flaveola obscura
Coereba flaveola pacifica
Coereba flaveola portoricensis
Coereba flaveola roraimae
Coereba flaveola sanctithomae
Coereba flaveola sharpei
Coereba flaveola tricolor
Coereba flaveola uropygialis
הערות שוליים

↑  טנגרת הבננה באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ימלוח

| ימלוח |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אלתאים
משפחה:: ימלוחיים
סוג:: ימלוח
שם מדעי
 Nitraria ‏לינאוס, 1759
יַמְלוּחַ (שם מדעי: Nitraria) הוא סוג שיח בר המשתייך למשפחת הימלוחיים. שיחים אלה גדלים באזורים צחיחים, ועמידים במליחות. ישנם תשעה מינים. בארץ ישראל גדלים:
ימלוח פגום
ימלוח תמים
אין לבלבל בינו לבין הסוג מלוח מסדרת הציפורנאים.
אזכורים

בערבית הימלוח נקרא ע'רקד או ע'רדק (غرقد, غردق). העץ מוזכר בחדית' כעץ היחיד שלא יסגיר למוסלמים את היהודים שיתחבאו מאחוריו, בניגוד לאבנים ולשאר העצים אשר יקראו להורגם, זאת מכיוון שהוא עץ היהודים.
העיר המצרית ע'רדקה נקראת על שם צמח זה.
הערות שוליים

↑  ראו יחסי אסלאם-יהדות#יהודים בחדית'
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יונה נודדת

| יונה נודדת |
| --- | --- |

מצב שימור
 נכחד נכחד (EX) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: יונאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: יוניים
סוג:: Ectopistes 
מין:: יונה נודדת
שם מדעי
 Ectopistes migratorius ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה
 תחום התפוצה של יונה נודדת. אזורי רבייה מסומנים באדום ואזורי קינון חורפי בכתום

יונה נודדת (שם מדעי: Ectopistes migratorius) היא מין עוף ממשפחת היוניים שהוכחד מן העולם בתחילת המאה ה-20.
מאפיינים

היונה הנודדת הייתה עוף חברתי בצבע אפור-כחלחל, שהיה קטן במקצת מיונת סלעים ונפוץ בהמוניו באמריקה הצפונית. להקות עצומות של יונים נודדות היו מכסות בסתיו את פני השמיים בצאתן לדרכן לאמריקה הדרומית. במאה ה-19 אמדו את מספרן בכמה מיליארדי פרטים. לעיתים מנתה להקה אחת כמיליון פרטים. הן חיו בקבוצות גדולות וכך גם עפו, ירדו לנוח וקיננו. הן היו נאספות בלהקות ענק כדי לקנן ולעיתים היו מקימות מאות קינים על עץ בודד. הנקבה הייתה מטילה ביצה אחת בכל עונה.
כיוון שהיו בקבוצות גדולות, היו היונים הנודדות מטרה נוחה לקטל. בני אדם ירו בהן, הממו אותן באלות בעודן ישנות על הענפים, וחטפו מהן את גוזליהן מקניהן. ציפורים אלו, שקודם לכן נראו בהמוניהן, נעלמו כליל בתוך 25 שנים. הלהקה האחרונה בת כרבע מיליון פרטים הושמדה ביממה אחת בתחרות ציד ב-1896. מארגני התחרות ידעו כי להקות נוספות של יונים נודדות לא ייראו עוד. מרתה, היונה הנודדת שהייתה הפרט האחרון של המין, מתה בגן החיות של סינסינטי ב-1 בספטמבר 1914.
הערות שוליים

↑  יונה נודדת באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529577505171 
תצלום של יונה נודדת משנת 1898
ביצה של היונה
יולית

| יולית |
| --- | --- |
 Coris formosa
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-שפתן
משפחה:: שפתוניים
סוג:: יולית
שם מדעי
 Coris ‏לינאוס, 1753

יולית ים-תיכונית ליד ליבורנו, איטליה.
יוּלִית (שם מדעי: Coris) היא סוג של דג ממשפחת השפתוניים שמיניו חיים באוקיינוס ההודי באוקיינוס השקט, ובאוקיינוס האטלנטי. הם בעלי פנים מוארכים ולסת הפונה מעלה ובעלי צבעים מפוארים הבולטים לאורך השוניות בהם הם חיים.
בישראל חיות יוליות ממינים שונים בים האדום ובים התיכון.
מינים

בסוג יולית ישנם 27 מינים:
Coris atlantica
Coris auricularis
Coris aurilineata
יולית ים סוף (Coris aygula)
Coris ballieui
Coris batuensis
Coris bulbifrons
יולית הכתם (Coris caudimacula)
Coris centralis
יולית אפריקנית (Coris cuvieri)
Coris debueni
Coris dorsomacula
Coris flavovittata
יולית כחולת-פסים (Coris formosa או Coris frerei)
יולית אדומה (Coris gaimard)
Coris hewetti
יולית ים-תיכונית (Coris julis)
Coris latifasciata
Coris marquesensis
Coris musume
Coris nigrotaenia
Coris picta
Coris pictoides
Coris roseoviridis
Coris sandeyeri
יולית ירקרקת (Coris variegata)
Coris venusta
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  מילון בעלי חיים: דגי הגרם (תשע"ב), 2012, באתר האקדמיה ללשון העברית