stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת סנט וינסנט
היסטוריית שירות > פעילות לאחר מכן

לאחר הקרב, סנט וינסנט וקולינגווד הצטרפו לוואנגארד בשייטת הרביעית. הצי הגדול התייצב ב-18 באוגוסט 1916 כדי לארוב לצי הים הפתוח בזמן שהתקדם לדרום הים הצפוני, אך שורה של תקלות וטעויות מנעו מג'ליקו ליירט את הצי הגרמני לפני שחזר לנמל. שתי סיירות קלות הוטבעו על ידי צוללות גרמניות במהלך המבצע, מה שגרם לג'ליקו להחליט שלא לסכן את היחידות העיקריות של הצי דרומית ל-55° 30' צפון עקב שכיחות הצוללות והמוקשים הגרמניים. האדמירליות הסכימה וקבעה שהצי הגדול לא יצא לפעולה אלא אם הצי הגרמני ינסה פלישה לבריטניה או שתהיה אפשרות חזקה שניתן יהיה לכפות עליו קרב בתנאים מתאימים. הוראת האדמירליות הביאה לכך שהצי הגדול בילה הרבה פחות זמן בים. בסוף פברואר 1917 ערכה השייטת הרביעית תרגילים טקטיים במשך כמה ימים. בינואר 1918, קולינגווד וכמה מהדרדנוטים הוותיקות שייטו מול חופי נורווגיה במשך מספר ימים, אולי כדי לספק חיפוי מרוחק לשיירה לנורווגיה. יחד עם שאר הצי הגדול, היא יצאה לפעולה אחר הצהריים של 23 באפריל, כאשר שידורי רדיו חשפו כי צי הים הפתוח נמצא בים, לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה. הגרמנים הקדימו את הבריטים רחוק מדי מכדי להיתפס ולא נורו יריות. סנט וינסנט הייתה בתיקון באינברגורדון, סקוטלנד, ולא יכלה לצאת לפעולה, אך נכחה ברוזית' כאשר הצי הגרמני נכנע ב-21 בנובמבר; קולינגווד עברה שיפוץ באינברגורדון.
היסטוריית שירות > פעילות לאחר מכן > פיצוץ ואנגארד

בערב 9 ביולי 1917, מחסני התחמושת של ואנגארד התפוצצו בזמן שהיא עגנה בחלק הצפוני של סקפה פלו; היא טבעה כמעט מיד, עם שלושה ניצולים בלבד, אחד מהם מת זמן קצר לאחר מכן; 842 אנשים על הסיפון אבדו. הצוות של קולינגווד מצא את גופותיהם של שלושה אנשי צוות שנהרגו בפיצוץ. ועדת החקירה הגיעה למסקנה כי שריפה שמקורה לא ידוע החלה במחסן התחמושת של פגזי 4 אינץ' והתפשטה לאחד או לשנים ממחסני פגזי ה-12 אינץ' הסמוכים, שפוצצו והטביעו את האונייה.
היסטוריית שירות > לאחר המלחמה

במרץ 1919, סנט וינסנט הועברה לעתודה והפכה לספינת אימוני ירי בפורטסמות'. לאחר מכן היא הפכה לספינת הדגל של צי המילואים ביוני וקהוחלפה כספינת אימון תותחנים בדצמבר, כשהועברה לרוזית'. שם נשארה עד שהוצאה משירות הצי במרץ 1921; היא נמכרה לגרוטאות ב-1 בדצמבר 1921 ונגרטה.
בינואר 1919 הועברה קולינגווד לדבונפורט והוצבה בצי המילואים. עם פירוק הצי הגדול ב-18 במרץ, שמו של צי המילואים שונה לצי השלישי וקולינגווד הפכה לספינת הדגל שלו. היא הפכה לאוניית כאה"מ ויויד ב-1 באוקטובר ושימשה כספינת אימוני ירי וטלגרפיה אלחוטית עד תחילת אוגוסט 1920, אז חזרה הספינה לעתודה. קולינגווד שימשה כספינת אימונים למלחים ב-22 בספטמבר 1921 עד שהוצאה משירות ב-31 במרץ 1922. קולינגווד נמכרה לגרוטאות ב-12 בדצמבר ונגרטה.
חלק גדול משרידיה של ואנגארד נוצלו לפני שהוכרזה כקבר מלחמה ב-1984. החלק באמצע האונייה נעלם כמעט לחלוטין וצריחי 'P' ו-'Q' הם כ-40 מטרים (130 רגל) משם, וככל הנראה עפו לשם מפיצוצי מחסן התחמושת. אזורי החרטום והירכתיים כמעט שלמים כפי שהתגלה מסקר שאושר על ידי משרד ההגנה בשנת 2016 לקראת ציון המאה המתוכנן לשנת 2017. השרידים הוגדרו אתר מבוקר בשנת 2002 ולא ניתן לצלול עליה, אלא באישור המשרד.
גובה ותוכנית ימין של הדור הראשון של הדרדנוטים הבריטיות מהמהדורה של 1912 של Brassey's Naval Annual
הצד הימני האחורי של ואנגארד, מראה את צריח התותחים 12 אינץ' האחורי ומוטות רשת נגד טורפדו, בסביבות 1914
סנט וינסנט עוגנת, לפני 1912
ואנגארד עוגנת, 1910
שייטת אוניות המערכה הראשונה בים, אפריל 1915
מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-31 במאי – 1 ביוני 1916
קולינגווד נכנסת לרוזית', 25 באוגוסט 1917
אנטנה פרבולית

אנטנה פרבולית לתקשורת לוויינית בארדפונקסטל רייסטין (כ-30 ק"מ דרום-מערבית למינכן, גרמניה). היא האנטנה הלוויינית הגדולה בעולם.
אנטנה פרבולית מסוג Wire-grid, הקורנת גלי מיקרו בקיטוב אנכי בתדירות 2.5-2.7GHz
אנטנה פַּרַבּוֹלִית (באנגלית: Parabolic Antenna) היא אנטנה המשתמשת במחזיר פרבולי, משטח מעוקם עם חתך רוחבי בצורת פרבולה המכוונת את גלי הרדיו. התצורה הנפוצה ביותר שלה בעלת צורה של צלחת ומכאן הכינוי הנפוץ "צלחת" (וגם באנגלית מכונה לעיתים Dish Antenna או Parabolic Dish).
היתרון הגדול ביותר של אנטנה פרבולית הוא היכולת שלה להשיג כיווניות (Directivity) מדויקת. היא מרכזת אלומה צרה בכיוון מסוים, כמו הארת פנס, או לחלופין קולטת גלי רדיו מכוון מסוים עם עקום קרינה המציג שבח אנטנה גדול משמעותית באותו הכוון.
אנטנות פרבוליות מייצרות את האלומות הצרות ביותר מכל סוגי האנטנות. כדי להשיג זאת חייבת האנטנה להיות גדולה בהרבה מאורך הגל ולכן משמשות בדרך כלל לתחומי התדרים הגבוהים של ספקטרום הרדיו, ב-UHF וגלי מיקרו (SHF) בהם אורכי הגל קטנים מספיק כדי שאנטנות בגודל "סביר" יהיו שמישות.
מבנה

עקרון הפעולה של אנטנה פרבולית הוא שגלי רדיו מנקודת מקור במוקד קדמי שלפני הפרבולואיד המחזיר העשוי חומר מוליך, מוחזרים בצורת קרניים מקבילות, היוצרות גל מישורי לאורך ציר המחזיר. לחלופין, גל מישורי המקביל לציר המחזיר ירוכז אל נקודת המוקד.
אנטנה פרבולית אופיינית מורכבת ממחזיר מתכתי עם אנטנה מזינה קטנה בחלקה הקדמי, בנקודת המוקד, המופנה כלפי המחזיר. המחזיר בנוי כמישור מתכתי בצורת פרבולואיד חתוך בחתך שיוצר את קוטר האנטנה. באנטנה משדרת, זרם בתדירות מסוימת משודר דרך האנטנה המזינה, המייצרת ממנו גלי רדיו. גלי הרדיו משודרים אל עבר ה"צלחת" מהאנטנה המזינה ומוחזרים מהצלחת באופן שייצרו אלומה מקבילה. באנטנה קולטת, גלי הרדיו הנכנסים, מוחזרים מהצלחת ומתרכזים באנטנה הקטנה שבמוקד, אשר ממירה אותם לזרם המועבר בכבל אל מקלט רדיו.
אמונל

אמונל (Ammonal) הוא חומר נפץ המורכב מאמוניום חנקתי ואבקת אלומיניום והיה בשימוש נרחב במלחמת העולם הראשונה כתחליף זול ל-TNT טהור, ונותר בשימוש למטרות חציבה וכריה. למטרות אלו כמו גם שימוש ברימוני יד ופגזים עירבו את האמונל עם TNT ופחם.
האמוניום החנקתי מתפקד בתור מחמצן ואבקת האלומיניום כדלק.
התערובת מושפעת מאוד מלחות כי אמוניום חנקתי הוא מאוד היגרוסקופי. קלות הפיצוץ תלויה ביחסים בין שני הרכיבים. יחס של 95:5 בין הדלק למחמצן הוא רגיש למדי ואינו מאוד יציב, אך אינו דורש הלם חזק מדי להפעלה.
שימוש באמונל למטרות חציבה או כרייה נעשה בדרך כלל בתוך פחיות מתכת או שקיות אטומות כדי למנוע חדירת לחות.
מהירות ההתפוצצות של אמונל הוא כ-4,400 מטרים לשנייה.
היסטוריה

בתחילת 1916 הצבא הבריטי עשה שימוש באמונל לצורך המוקשים שהטמין במהלך מלחמת העולם הראשונה, החל בקרב על הסום.
הערות שוליים

↑  Chamberlain, J. S. (1921). A Textbook of Organic Chemistry. Philadelphia: P. Blankiston's Son & Co. p. 534. OCLC 245530036. נבדק ב-2010-05-17.
אוקלהומה (BB-37)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 דגל הצי:  
 סדרה:  נבדה
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  New York Shipbuilding Corporation 
 הוזמנה:  4 במרץ 1911
 תחילת הבנייה:  26 באוקטובר 1912
 הושקה:  23 במרץ 1914
 תקופת הפעילות:  2 במאי 1916 – 1 בספטמבר 1944 (28 שנים)
 אחריתה:  טבעה במהלך המתקפה על פרל הארבור, 7 בדצמבר 1941; הוצפה מחדש לגריטה; שקעה במהלך גרירה ב-1947
 מיקום:  24°58′00″N 150°06′00″W﻿ / ﻿24.966666666667°N 150.1°W﻿ / 24.966666666667; -150.1 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  27,500 טון
 אורך:  178 מטר
 רוחב:  29 מטר
 שוקע:  8.7 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  20.5 קשרים
 גודל הצוות:  864 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  14,816 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 טורבינות קיטור בהספק 26,500 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 גלי הנע
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 8–13.5 אינץ' (203–343 מ"מ)   ברבטות: 13 אינץ' (330 מ"מ)   צריחים: 18 אינץ' (457 מ"מ)   מגדל הניווט: 16 אינץ' (406 מ"מ)   שריון הסיפון: 5 אינץ' (127 מ"מ)
 חימוש:  10 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)   2 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)   2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה אוקלהומה (BB-37) הייתה אוניית מערכה דרדנוט מסדרת נבדה שנבנתה על ידי תאגיד בניית הספינות של ניו יורק עבור הצי של ארצות הברית, בולטת בהיותה הסדרה האמריקאית הראשונה של דרדנוטים המונעים על בסיס נפט. האונייה שנכנסה לשירות בשנת 1916, שירתה במלחמת העולם הראשונה כחלק מפלגת אוניות המערכה השישית, והגנה על שיירות בעלות הברית בדרכן מעבר לאוקיינוס האטלנטי. לאחר המלחמה, היא שירתה גם בצי הקרב של ארצות הברית וגם בצי הסיור. אוקלהומה עברה מודרניזציה בין 1927 ל-1929. בשנת 1936, היא הצילה אזרחים ופליטים אמריקאים ממלחמת האזרחים בספרד. כשחזרה לחוף המערבי באוגוסט של אותה שנה. שארית שירותה הייתה באוקיינוס השקט.
ב-7 בדצמבר 1941, במהלך המתקפה על פרל הארבור של הצי הקיסרי היפני, כמה טורפדות ממפציצי טורפדו פגעו בגוף אוקלהומה והאונייה התהפכה. 429 אנשי צוות מתו; ניצולים קפצו מהספינה 50 רגל (15 מטרים) לתוך נפט בוער על המים או זחלו על פני קווי עגינה שחיברו בין אוקלהומה למרילנד. כמה מלחים בפנים נמלטו כשמצילים קדחו חורים ופתחו פתחים כדי לחלץ אותם. האונייה נמשתה ב-1943. בניגוד לרוב אוניות המערכה האחרות שהתאוששו בעקבות פרל הארבור, אוקלהומה נפגעה מכדי לחזור לתפקיד. בסופו של דבר הוסרו משרידי האונייה את החימוש והמבנה העילי שנותרו לה לפני שנמכרה לגרוטאות ב-1946. הגווה שקעה בסערה בזמן שנגררה מאואהו, הוואי, למספנת גריטה במפרץ סן פרנסיסקו ב-1947.
תכנון

אוקלהומה הייתה השנייה מבין שתי אוניות המערכה מסדרת נבדה שהוזמנו בחוק ניכוס ימי ב-4 במרץ 1911. היא הייתה האחרונה בסדרה של 22 אוניות מערכה ושבע סיירות משוריינות שהוזמנו על ידי צי ארצות הברית בין 1900 ל-1911. אוניות הסדרה היו הראשונות מבין אוניות המערכה הסטנדרטיות של הצי האמריקאי, מתוכן 12 הושלמו עד 1923. עם אוניות אלו, הצי יצר צי של אוניות מערכה מודרניות הדומות בתותחים ארוכי טווח, מהירות, רדיוס סיבוב והגנה. עם זאת, נעשו שיפורים משמעותיים באוניות הסטנדרטיות עם התקדמות הטכנולוגיה הימית. החידושים העיקריים היו צריחים משולשים ועקרון השריון "הכל או כלום". הצריחים המשולשים הפחיתו את אורך שטח האונייה שהיה זקוק להגנה על ידי הצבת 10 תותחים בארבעה צריחים במקום חמישה, ובכך אפשרו שריון עבה יותר. אוניות הסדרה נבדה היו גם אוניות המערכה בארצות הברית עם דוודים מונעים בנפט במקום בפחם, מה שהגדיל את יעילות מנועי האוניות, ובכך הגדיל את טווח האוניות. אוקלהומה הייתה שונה מאחותה נבדה בכך שהייתה מצוידת במנועי קיטור תלת דרגתיים, טכנולוגיה ישנה בהרבה מטורבינות הקיטור החדשות של נבדה.
כפי שנבנתה, היה לה הדחק של 27,500 טון בתפוסה סטנדרטית והדחק של 28,856 טון במעמס מלא. האורך הכולל של האונייה היה 583 רגל (178 מטרים), ו-575 רגל (175 מטרים) בקו המים, והיה לה רוחב של 95 רגל 6 אינץ' (29.11 מטרים) ושוקע של 28 רגל 6 אינץ' (8.69 מטרים).
האונייה הונעה על ידי 12 דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט שהניעו שני מנועי קיטור פעולה כפולה תלת דרגתיים, שסיפקו 24,800 כוחות סוס והעניקו לה מהירות מרבית של 20.5 קשרים (38 ק"מ). היה לה טווח מתוכנן של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
בעת בנייתה, השריון באוקלהומה היה מורכב מחגורת שריון בעובי 13.5–8.0 אינץ' (343–203 מילימטרים). שריון הסיפון היה בעובי 3 אינץ' (76 מילימטרים) עם סיפון משני בעובי 1.5 אינץ' (38 מילימטרים), ושריון הצריח היה בעובי 18 אינץ' (457 מילימטרים) או 16 אינץ' (406 מ"מ) בחזית, 5 אינץ' (127 מילימטרים) בחלק העליון, 10 אינץ' (254 מילימטרים) בצדדים, ו-9 אינץ' (229 מילימטרים) מאחור. השריון על הברבטים שלה היה בעובי 13.5 אינץ'. מגדל הניווט שלה היה מוגן על ידי שריון בעובי 16 אינץ', עם שריון בעובי 8 אינץ' על גגו.
החימוש שלה כלל עשרה תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ)/ 45 קליבר, מסודרים בשני צריחים משולשים ושני צריחים תאומים. כפי שנבנתה, היא גם נשאה 21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/ 51 קליבר, בעיקר להגנה מפני משחתות וסירות טורפדו. היו לה גם שני צינורות טורפדו (בכמה אזכורים אומרים ארבעה) בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים) עבור הטורפדו Bliss-Leavitt Mark 3. הצוות שלה כלל 864 קצינים ומלחים.
היסטוריית שירות > בנייה

השדרית של אוקלהומה הונחה ב-26 באוקטובר 1912, על ידי תאגיד בניית הספינות של ניו יורק בקמדן, ניו ג'רזי, שהציע 5,926,000 דולר לבניית האונייה. ב-12 בדצמבר 1912 היא הושלמה ב-11.2%, וב-13 ביולי 1913 היא הושלמה ב-33%.
היא הושקה ב-23 במרץ 1914, בחסות לורנה ג'יי קרוס, בתו של מושל אוקלהומה לי קרוס. קדמה להשקה תפילה, הראשונה לספינת מלחמה אמריקאית מזה חצי מאה, שניתנה על ידי אליהו אמברי הוס, והשתתפו בה נכבדים שונים מאוקלהומה והממשלה הפדרלית. לאחר מכן היא הועברה לרציף ליד אוניית המערכה הארגנטינאית החדשה מורנו ולסיירת הסינית פיי הונג, ששמה שונה לאלי לאחר מכירתה לממלכת יוון, לצורך הצטיידות.
בליל 19 ביולי 1915 התגלו שריפות גדולות מתחת לצריח הסוללה הראשי הקדמי, השלישית שהתלקחה על ספינת קרב אמריקאית בתוך פחות מחודש. עם זאת, עד 22 ביולי, הצי האמין שהשריפה באוקלהומה נגרמה מ"בידוד לקוי" או טעות שנעשתה על ידי עובד במספנה. השריפה עיכבה את השלמת אוניית המערכה עד כדי כך שנבדה הצליחה לערוך את ניסויי הים שלה ולהיכנס לשירות לפני אוקלהומה. ב-23 באוקטובר 1915, היא הושלמה ב-98.1 אחוזים. היא נכנסה לשירות בפילדלפיה, ב-2 במאי 1916, עם קפטן רוג'ר וולס כמפקד האונייה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

לאחר כניסתה לשירות, האונייה נשארה לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית, ובעיקר ביקרה במספנות הצי השונות. בתחילה, היא לא הצליחה להצטרף לכוח המשימה של פלגת אוניות המערכה התשיעית שנשלחה לתמוך בצי הגדול בים הצפוני במהלך מלחמת העולם הראשונה מכיוון שלא היה נפט זמין שם. ב-1917 היא עברה שיפוץ שבו הותקנו עליה שני תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)/ 50 קליבר לפני התורן המרכזי להגנה נגד מטוסים ותשעה מתותחי 5 אינץ'/ 51 קליבר הוסרו או מוקמו מחדש. בעוד התנאים באונייה היו צפופים, למלחים באונייה היו יתרונות רבים לחינוך שעמדו לרשותם. הם גם עסקו בתחרויות אתלטיות, כולל תחרויות אגרוף, היאבקות וחתירה עם הצוותים של אוניית המערכה טקסס והגוררת אונטריו. האחווה שנבנתה מהתחרויות הקטנות הללו הובילה להקמת צוותי אתלטים רבים בצי של קבוצות אתלטיות שהעמידו צוותים זה מול זה בשביל המורל בשנות ה-30.
ב-13 באוגוסט 1918, אוקלהומה שובצה פלגת אוניות המערכה התשיעית בפיקודו של אדמירל משנה תומאס ס. רוג'רס, ויצאה לאירופה לצד נבדה. ב-23 באוגוסט, הם נפגשו עם המשחתות באלץ', קונינגהאם, דאונס, קימברלי, אלן, וסמפסון, 275 מיילים ימיים (443 ק"מ) ממערב לאירלנד, לפני שיצאו לכיוון ברהבן, שם המתינו 18 ימים עד שהגיעה אוניית המערכה יוטה. הפלגה נותרה במעגן, והוטל עליה להגן על שיירות אמריקאיות שהגיעו לאזור, אך היא נקראה לצאת מהנמל רק פעם ב-80 יום. ב-14 באוקטובר 1918, בעודה בפיקודו של צ'ארלס ב' מקוויי ג'וניור, היא ליוותה ספינות חיילים לנמל בבריטניה, וחזרה ב-16 באוקטובר. בשאר הזמן, האונייה ערכה תרגילים במעגן או במפרץ באנטרי הסמוך. כדי להעביר את הזמן, הצוותים שיחקו פוטבול אמריקאי ושייט תחרותי. אוקלהומה ספגה שישה נפגעים בין 21 באוקטובר ל-2 בנובמבר ממגפת השפעת ב-1918. אוקלהומה נשארה מחוץ לברהבן עד סוף המלחמה ב-11 בנובמבר 1918. זמן קצר לאחר מכן, כמה אנשי צוות של אוקלהומה היו מעורבים בסדרה של קרבות עם חברי שין פיין, מה שאילץ את מפקד האונייה להתנצל ולפצות כספית שני ראשי ערים.
היסטוריית שירות > תקופת בין המלחמות

אוקלהומה יצאה לפורטלנד ב-26 בנובמבר, אליה הצטרפו אריזונה ב-30 בנובמבר, נבדה ב-4 בדצמבר, ואוניות פלגת אוניות המערכה התשיעית זמן קצר לאחר מכן. האוניות הוקצו כליווי שיירה של אוניית הקו האוקיינית SS ג'ורג' וושינגטון, שנשאה את הנשיא וודרו וילסון, והגיעו עם הספינה הזו לצרפת מספר ימים לאחר מכן. היא עזבה ב-14 בדצמבר, לעיר ניו יורק, ולאחר מכן בילתה את תחילת 1919 בניהול תרגילי קרב בחורף מול חופי קובה. ב-15 ביוני 1919, היא חזרה לברסט, ליוותה את וילסון בסיור שני, וחזרה לניו יורק, ב-8 ביולי. אוקלהומה כחלק מהצי האטלנטי במשך השנתיים הבאות עברה שיפוץ והצוות שלה הוכשר. הסוללה המשנית הופחתה מ-20 ל-12 תותחי 5 אינץ'/ 51 קליבר ב-1918. בתחילת 1921, היא נסעה לחוף המערבי של אמריקה הדרומית לתרגילים משולבים עם צי האוקיינוס השקט, וחזרה מאוחר יותר באותה שנה לרגל חגיגות יובל המאה הפרואני.
לאחר מכן היא הצטרפה לצי האוקיינוס השקט וב-1925 החלה בשייט אימונים בעל פרופיל גבוה עם מספר אוניות מערכה אחרות. הם עזבו את סן פרנסיסקו ב-15 באפריל 1925, הגיעו להוואי ב-27 באפריל, שם ניהלו משחקי מלחמה. הם יצאו לסמואה, ב-1 ביולי, וחצו את קו המשווה ב-6 ביולי. ב-27 ביולי הם הגיעו לאוסטרליה וערכו שם מספר תרגילים, לפני שבילו בניו זילנד, וחזרו לארצות הברית מאוחר יותר באותה שנה. בתחילת 1927, היא עברה את תעלת פנמה ועברה להצטרף לצי הסיור.
בנובמבר 1927, היא נכנסה למספנת הצי בפילדלפיה לצורך שיפוץ מקיף. היא עברה מודרניזציה על ידי הוספת שמונה תותחי 5 אינץ'/ 25 קליבר וההגבהה המקסימלית של הצריחים שלה הועלתה מ-15 ל-30 מעלות. מעוט למטוסים הותקנה על גבי צריח מס' 3. היא גם שוריינה משמעותית בין ספטמבר 1927 ליולי 1929, עם בליטות נגד טורפדו נוספו, כמו גם 2 אינץ' (51 מילימטרים) של פלדה על סיפון השריון שלה. השיפוץ הגדיל את הרוחב שלה ל-108 רגל (33 מטרים), הרחבה ביותר בצי האמריקני, והפחיתה את מהירותה ל-19.68 קשרים (36.45 קמ"ש).
אוקלהומה הצטרפה מחדש לצי הסיור לתרגילים באיים הקריביים, ולאחר מכן חזרה לחוף המערבי ביוני 1930, לצורך פעולות הצי עד אביב 1936. באותו קיץ, היא נשאה אנשי ביניים לשייט אימונים באירופה, וביקרה בנמלי הצפון. השייט הופסק בעקבות פרוץ מלחמת האזרחים בספרד. אוקלהומה הפליגה לבילבאו, והגיעה ב-24 ביולי 1936, כדי להציל אזרחים אמריקאים ופליטים אחרים שאותם נשאה לגיברלטר ולנמלי צרפת. היא חזרה לנורפוק ב-11 בספטמבר ולחוף המערבי ב-24 באוקטובר.
פעולות אוקלהומה בצי האוקיינוס השקט במהלך ארבע השנים הבאות כללו פעולות משותפות עם הצבא והכשרת חיילי מילואים. אוקלהומה התבססה בפרל הארבור מ-29 בדצמבר 1937, לצורך סיורים ותרגילים, ורק פעמיים שבה ליבשת, פעם אחת כדי להוסיף תותחים ושריון נגד מטוסים למבנה העילי שלה במספנת הצי בפוגט סאונד בתחילת פברואר 1941, ופעם אחת כדי להחליף שריון בסן פדרו באמצע אוגוסט של אותה שנה. בדרך ב-22 באוגוסט, סופה קשה פגעה באוקלהומה. אדם אחד נסחף לים ושלושה נוספים נפצעו. למחרת בבוקר, ציר מדחף ימני שבור אילץ את האונייה לעצור, להעריך את הנזק ולהפליג לסן פרנסיסקו, מספנת הצי הקרובה ביותר עם מבדוק יבש מתאים. היא נשארה במבדוק היבש, עברה תיקונים עד אמצע אוקטובר. לאחר מכן חזרה האונייה להוואי. הסכם הצי של וושינגטון מנע מהצי להחליף את אוקלהומה, מה שהוביל לסדרת החידושים להארכת חייה. האונייה תוכננה לצאת לגמלאות ב-2 במאי 1942.
היסטוריית שירות > המתקפה על פרל הארבור

ב-7 בדצמבר 1941, כשהיפנים תקפו את פרל הארבור, אוקלהומה עגנה במעגן פוקס 5, בקו אוניות המערכה, בעמדה החיצונית לצד אוניית המערכה מרילנד. היא הותקפה מיד על ידי מטוסים של נושאות המטוסים היפניות אקאגי וקאגה, ונפגעה על ידי שלוש טורפדות. הפגיעה הראשונה והשנייה בהפרש של שניות, פגעו באמצע האונייה בערך ב-07:50 או 07:53, 20 רגל (6.1 מטרים) מתחת לקו המים בין הארובה לתורן הראשי. הטורפדות פוצצו חלק גדול מהבליטה נגד טורפדו שלה ושפכו דלק מצינורות בדיקת העומק של מחסני הדלק הסמוכים, אך אף אחת מהן לא חדרה לגוף האונייה. כ-80 אנשי צוות נאבקו לאייש את תותחי הנ"מ על הסיפון, אך לא הצליחו להשתמש בהם מכיוון שמנעולי הירי היו בנשקייה. רוב אנשי הצוות איישו עמדות קרב מתחת לקו המים של האונייה או חיפשו מחסה בסיפון השלישי, לפי הפרוטוקול במהלך התקפה אווירית. הטורפדו השלישי פגע בשעה 08:00, סמוך למסגרת 65, פגע קרוב למקום שבו פגעו השניים הראשונים, חדר לגוף, הרס את בונקרי הדלק הסמוכים על סיפון הרציף השני וקרע את דרכי הגישה לשני חדרי הדוודים הקדמיים וכן את מחיצה רוחבית לחדר הדוודים האחורי והמחוצה האורכית של שני חדרי הירי הקדמיים.
כשהחלה אוקלהומה להתהפך לצד השמאלי, שני טורפדות נוספים נורו לעברה, ואנשיה הופגזו בזמן שנטשו את האונייה. תוך פחות משתים עשרה דקות היא התהפכה עד שנעצרה על ידי תרניה שנגעו בקרקעית, הצד הימני שלה מעל המים, וחלק מהשדרית שלה נחשף. ההערכה היא שהאונייה ספגה עד שמונה פגיעות בסך הכל. עם זאת, רבים מאנשי הצוות שלה נשארו להילחם, טיפסו על סיפון מרילנד כדי לעזור לאייש את סוללות הנ"מ שלה. 429 מהקצינים והמלחים שלה נהרגו או נעדרו. אחד ההרוגים, האב אלויסיוס שמיט, היה הכומר האמריקאי הראשון מכל דת שמת במלחמת העולם השנייה. 32 נוספים נפצעו, ורבים נלכדו בתוך גוף האונייה שהתהפכה. המאמצים לחלצם החלו תוך דקות מהתהפכות האונייה ונמשכו אל תוך הלילה, ובכמה מקרים חילצו אנשי צוות שנלכדו בתוך האונייה במשך שעות. חוליו דקסטרו, עובד במספנה אזרחית מהוואי, ארגן צוות שהציל 32 מלחים מאוקלהומה. זו הייתה פעולה מסובכת במיוחד שכן חיתוך הגווה שחרר אוויר לכוד, העלה את מפלס המים סביב המחלצים, בעוד חיתוך במקומות הלא נכונים היה עלול להצית דלק מאוחסן.
על שם חלק מאלה שמתו מאוחר יותר היו ספינות שנקראו על שמם, כולל הצוער ג'ון ס. אנגלנד שעל שמו נקראו USS אנגלנד (DE-635) ו-USS אנגלנד (DLG-22) נקראים. USS סטרן (DE-187) נקראה על שם הצוער צ'ארלס מ. סטרן, ג'וניור. USS אוסטין נקראה על שם הנגר הראשי ג'ון ארנולד אוסטין, שגם זכה לאחר מותו בצלב הצי על מעשיו במהלך המתקפה. USS שמיט (DE-676) נקראה על שם האב אלויסיוס שמיט. USS בארבר (DE-161) נקראה על שם מלקולם, רנדולף ולירוי בארבר. בנוסף לצלב הצי של אוסטין, מדליית הכבוד הוענקה לצוער פרנסיס ס. פלהרטי והצוער ג'יימס ר. וורד, בעוד שלוש מדליות של הצי וחיל הנחתים הוענקו לאחרים באוקלהומה במהלך המתקפה.
היסטוריית שירות > המתקפה על פרל הארבור > משיית האונייה

בתחילת 1942, נקבע שניתן להציל את אוקלהומה ושהיא מהווה סכנת ניווט, לאחר שהתגלגלה לתעלת הניווט של הנמל. למרות שזו הייתה פעולה יקרה, מלאכת החילוץ של אוקלהומה החלה ב-15 ביולי 1942, בפיקודו המיידי של קפטן פ.ה. וייטאקר, וצוות ממספנת הצי בפרל הארבור.
ההכנות לתיקון גוף האונייה שהתהפכה נמשכה פחות משמונה חודשים. אוויר נשאב לתוך החדרים הפנימיים ומנעולי אוויר מאולתרים שנבנו באונייה, והוציאו מהאונייה 20,000 טון של מים החוצה דרך צינורות הטורפדו. 4,500 טון של אדמת אלמוגים נשפכו לפני חרטומה כדי למנוע החלקה ושתי דוברות הוצבו בשני קצות האונייה כדי לשלוט על עליית האונייה.
עשרים ואחד עגורנים הוצמדו לגוף האונייה ההפוכה; כל אחד מהם נשא כבלי פלדה בעלי מתיחה גבוהה שהיו מחוברים למכונות כננת הידראוליות על החוף. פעולת החילוץ החלה ב-8 במרץ, והסתיימה עד 16 ביוני 1943. לאחר מכן נכנסו צוותים של מומחים ימיים לאונייה השקועה כדי להסיר שרידי אדם. לאחר מכן הוצבו סכרי עצירה סביב גוף האונייה כדי לאפשר ביצוע תיקונים בסיסיים כדי שניתן יהיה להציף מחדש את האונייה; עבודה זו הושלמה עד נובמבר. ב-28 בדצמבר, אוקלהומה נגררה למבדוק היבש מס' 2, במספנת הצי בפרל הארבור. בהיותה במבדוק, התותחים העיקריים שלה, המכונות, התחמושת הנותרת והמחסנים הוסרו. הנזק המבני החמור ביותר בגוף האונייה תוקן גם כדי להפוך את האונייה אטומה למים. הצי האמריקני ראה שהיא זקנה מדי וניזוקה מדי מכדי להחזיר אותה לשירות.
אוקלהומה הוצאה משירות ב-1 בספטמבר 1944, וכל שאר החימוש והמבנים העיליים הוסרו. לאחר מכן היא הועמדה למכירה פומבית במספנת הצי בברוקלין ב-26 בנובמבר 1946, כשהמנועים, הדוודים, גנרטורי הטורבו, יחידות ההיגוי שלה וכ-24,000 טון של פלדה מבנית נחשבו לניתנים להצלה. היא נמכרה לחברת Moore Drydock Co. מאוקלנד, קליפורניה תמורת 46,127 דולר.
היסטוריית שירות > המתקפה על פרל הארבור > מסע אחרון

במאי 1947, פעולת גרירה של שתי גוררות החלה להעביר את גוף אוקלהומה מפרל הארבור למפרץ סן פרנסיסקו. בשל היותה אמורה להגיע ביום הזיכרון, משלחת של כמעט 500 תושבי אוקלהומה בראשות המושל רוי טרנר תכננה לבקר ולחלוק כבוד אחרון לאונייה.
אסון אירע ב-17 במאי, כאשר האוניות נכנסו לסופה במרחק של יותר מ-500 מיילים ימיים (800 ק"מ) מהוואי. הגוררת הרקולס כיוונה את הזרקור שלה על אוניית המערכה לשעבר, וחשפה שהיא החלה לנטות בכבדות. לאחר ששיגרה שדר רדיו לבסיס הצי בפרל הארבור, שתי הגוררות קיבלו הוראה להסתובב ולחזור לנמל. ללא אזהרה מוקדמת, הרקולס נמשכה אחורה מעבר למונרך, שנגררה לאחור במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש). אוקלהומה החלה לשקוע ישר למטה, מה שגרם למים להציף את ירכתיהם של שתי הגוררות.
שני קברניטי הגוררות למרבה המזל שחררו את תופי הכבלים שלהם המחברים את הכבלים באורך 1,400 רגל (430 מטרים) לאוקלהומה. כשאוניית המערכה טבעה במהירות, הכבל ממונרך השתחרר במהירות, ושחרר את הגוררת. עם זאת, הכבלים של הרקולס לא השתחררו עד הרגע האחרון האפשרי, והשאירו אותה מתנדנדת מעל הקבר של אוקלהומה השקועה. מיקומה המדויק של אוניית המערכה אינו ידוע.
השקת אוקלהומה ב-23 במרץ 1914
תקריב של גוף האונייה ביום ההשקה
אוקלהומה בלב ים במהלך ניסויי הים שלה
אוקלהומה לאחר המודרניזציה שלה, חולפת על פני אלקטרז
אוקלהומה בגיברלטר במהלך מלחמת האזרחים בספרד, אפריל 1936
אוקלהומה מתהפכת בתמונה שצולמה במהלך המתקפה על פרל הארבור
מבט אווירי של פעולות חילוץ ב-19 במרץ 1943, במבט לעבר האי פורד, כשהאונייה מכוונת באמצע הדרך.
USS ויסקונסין קשורה מחוץ לגוף של אוקלהומה בחצר הצי פרל הארבור ב-11 בנובמבר 1944. שימו לב להבדל הגדול באורך של שתי אוניות המערכה.