ג'ון איטון
מזכיר המלחמה > פרשיית התחתונית

ג'קסון, שהנהיג את המפלגה הדמוקרטית שהוקמה בינואר 1828, ניצח בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה ובמרץ 1829 התפטר איטון מתפקידו כסנאטור כדי לקבל את המינוי של ג'קסון כמזכיר המלחמה של ארצות הברית. הצבתו של איטון בתפקיד מזכיר המלחמה נעשתה ככל הנראה על רקע רצונו של ג'קסון שיהיה איתו ידיד אישי בקבינט שבו הוא יוכל לבטוח.
נשות המעגלים החברתיים של וושינגטון, בהובלתה של פלוריד קלהון, רעייתו של סגן הנשיא ג'ון קלהון, התנהגו בזלזול כלפי בני הזוג איטון בשל העובדה שהם נישאו זמן קצר מדי לאחר מותו של ג'ון טימברלייק, במקום להמתין את משך תקופת האבלות המקובלת. התהלכו שמועות שג'ון ופגי ניהלו רומן עוד לפני מותו של בעלה הראשון. על פי שמועות אלו, פגי, כמלצרית בבית המרזח של אביה, התנהגה התנהגות מינית מופקרת, או אף עסקה בזנות. "פוליטיקת התחתונית" החלה לצוץ כאשר נשות חברי הקבינט, בהובלתה של פלוריד קלהון, סירבו להתחבר עם בני הזוג איטון. הן סירבו להשתתף באירועים חברתיים בהם היא הייתה עשויה להיות נוכחת. לדבריה של אמילי דונלסון (אחייניתו של הנשיא ג'קסון ששימשה כגברת הראשונה במקום רעייתו המנוחה) שקל איטון להתפטר כבר בחודשים הראשונים לכהונתו כמזכיר המלחמה.
הנשיא ג'קסון סירב להאמין לשמועות על התנהלותה בעבר של פגי איטון, באומרו לחברי הקבינט שלו, "היא צנועה כבתולה!". מנקודת מבטו האנשים הבלתי מהוגנים היו מפיצי השמועות בעצמם, בין השאר בשל העובדה ששמועות אלו הזכירו לו את המתקפות שנעשו, במיוחד בבחירות 1828, כנגד רעייתו המנוחה רייצ'ל, על רקע נסיבות נישואיהם. ג'קסון גם האמין שג'ון קלהון ליבה את האש בפרשייה כדרך להשגת השפעה פוליטית לצמיחתה של קואליציה נגד הנשיא. מנגד, האשים דאף גרין, בן חסותו של קלהון, ועורך העיתון United States Telegraph, את איטון על כך שהוא ניהל פעולה חשאית להדחתם של חברי הקבינט סמואל אינגהם (מזכיר האוצר) וג'ון בראנץ' (מזכיר הצי).
הביוגרפים של ג'קסון, ריצ'רד ב. לטנר ורוברט ו. רמיני מאמינים ששורשי העוינות כלפי בני הזוג איטון קשורים פחות בשאלות של מוסר והתנהגות ראויה וקשורים יותר למאבקים פוליטיים. איטון היה כאמור תומך של "מכסי התועבה", שקלהון היה מתנגד חריף שלהם ועקב כך הוא רמז שזכותן של המדינות להשתמש בסעיף "זכות הביטול" בחוקת ארצות הברית המתיר להן לבטל כל חוק שנראה להן בלתי חוקתי. איטון גם היה מקורב למזכיר המדינה מרטין ואן ביורן, תומך נוסף של המכסים ויריבו העיקרי של קלהון בשאלה מי יירש את ג'קסון לאחר תום כהונתו כנשיא. ייתכן גם שקלהון רצה לסלק את איטון מהקבינט כאמצעי לקידום סדר היום שלו בנוגע למכסים והגברת כוחו הפוליטי במפלגה הדמוקרטית. חברים רבים אחרים בקבינט הגיעו ממדינות הדרום ותחושותיהם היו דומות, במיוחד אינגהם, שהיה בעל ברית קרוב של קלהון ותמך בשאיפותיו להגיע לכס הנשיאות.
איטון נקם בקלהון. באביב 1830 התקבלו דיווחים שקלהון, בעת כהונתו כמזכיר המלחמה, תמך בגינוי ג'קסון על פלישתו ב-1818 לפלורידה (מלחמת הסמינול הראשונה). דיווח זה הרתיח את הנשיא. הפיצוץ הגדול ביותר בפרשייה היה מכתב שנשלח ב-12 במאי לג'קסון על ידי ויליאם קרופורד, מזכיר האוצר של הנשיא ג'יימס מונרו, על פיו קרופורד ציין שבניגוד לחשדותיו הקודמים של ג'קסון, היה זה קלהון, לא קרופורד עצמו, שגינה בקול את ג'קסון בישיבת הקבינט של מונרו. מסיבות בלתי ברורות, קלהון ביקש מאיטון לפנות לג'קסון בנוגע לאפשרות שקלהון יפרסם את התכתובות שלו עם ג'קסון בימי מלחמת הסמינול הראשונה. איטון לא עשה דבר, וזה גרם לקלהון להאמין שג'קסון אישר את פרסום המכתבים והוא פרסם אותם בעיתון Telegraph. צעד זה היווה לכאורה ניסיון של קלהון להצדיק את עצמו כנגד קנוניה שתזיק לו ובכך הוא עורר עוד יותר את זעמו של הנשיא.
בינתיים, ואן ביורן, שהיה גם הוא אלמן, צידד בנשיא ג'קסון והגן על בני הזוג איטון. בשל עמדתו זו, שהעלתה את קרנו בעיני הנשיא ובשל חילוקי הדעות בין ג'קסון לבין קלהון על מספר נושאים, בעיקר משבר "זכות הביטול", סומן ואן ביורן כיורשו של קלהון כסגן הנשיא. באביב 1831 סייע ואן ביורן להביא את פרשיית התחתונית לקיצה כאשר הציע להתפטר מתפקידו כמזכיר המדינה. הצעה זו נתנה לג'קסון הזדמנות לארגון מחדש של הקבינט שלו באמצעות בקשות מחברי קבינט נוספים להתפטר וכך התאפשר לו להחליף את מתנגדיו של איטון. מכל חברי הקבינט, היחידי שנותר בתפקידו היה האחראי על הדואר, ויליאם ט. ברי. איטון, שהיה הציר המרכזי בפרשה, הסכים גם הוא להתפטר.
ב-17 ביוני 1831, יום לפני שאיטון התפטר באופן רשמי, הופיע מאמר בעיתון Telegraph שעל פיו "הוכח" שמשפחותיהם של אינגהם, בראנץ' ושל התובע הכללי ג'ון מקפרסון ברין סירבו להתרועע עם פגי איטון. איטון כתב לכל השלושה מכתבים בהם דרש את תגובתם על המאמר. אינגהם השיב במכתב מלא בוז וציין שעל אף שהוא לא היה המקור למאמר, המידע בו נכון. ב-18 ביוני קרא איטון לאינגהם להתמודד מולו בדו-קרב. את הדרישה הוא העביר באמצעות מי שייעד להיות עוזרו בדו-קרב, גיסו, דר' פיליפ ג. רנדולף, שהגיע לאינגהם פעמיים ואיים עליו בפעם השנייה שהוא ייפגע פיזית אם הוא לא יענה לדרישותיו של איטון. למחרת שלח אינגהם הודעה שהוא מסרב להתייצב לדו-קרב. מצב זה שם את איטון כמי שראוי ל"רחמים ובוז". הוא כתב מכתב נוסף לאינגהם והאשים אותו בפחדנות. אינגהם קיבל ידיעה שאיטון, רנדולף ואחרים מחפשים אחריו כדי לתקוף אותו. בכל אופן, הוא דיווח שבשני הלילות הבאים המשיכו איטון ואנשיו לארוב סביב לביתו ולאיים עליו. לאחר מכן הוא עזב את העיר ושב בבטחה לביתו. הוא דיווח לג'קסון את גרסתו על מה שהתרחש וג'קסון ביקש מאיטון להשיב על ההאשמה. איטון הודה שהוא "עבר ליד" המקום בו אינגהם התאכסן, "אך בשום נקודת זמן לא ניסה להיכנס... או לכתר את המקום".
ב-1832 הציג ג'קסון את ואן ביורן כמועמד להיות שגריר בלונדון. קלהון חיסל את מועמדותו של ואן ביורן בהצבעה צמודה ואמר: "זה יהרוג אותו, אדוני, יהרוג אותו, הוא לעולם לא יבעט, אדוני, לעולם לא יבעט". למעשה המהלך של קלהון בעצם תרם לוואן ביורן על ידי כך שהציג אותו כקורבן של פוליטיקה קטנונית ששורשיה היו בעיקר בפרשיית התחתונית. בסופו של דבר הוצגה מועמדותו של ואן ביורן לתפקיד סגן הנשיא והוא נבחר כשותפו למרוץ של ג'קסון בבחירות לכהונה שנייה שנערכו באותה השנה. הפרשייה תרמה להחלפתו של העיתון Telegraph כשופר התעמולה העיקרי של הממשל. ג'קסון גייס את עזרתו של התומך הוותיק, פרנסיס פרסון בלייר, שבנובמבר 1830 הקים את העיתון שנודע בשם The Washington Globe, שמאותה עת והלאה שימש כביטאונה של המפלגה הדמוקרטית. הפרשייה תרמה גם ליצירתו של "קבינט המטבחון" (Kitchen Cabinet).