סיירות המערכה מסדרת אינווינסיבל
תכנון > חימוש

כל אחת מהאוניות נשאה שמונה תותחי BL 12 אינץ' (305 מ"מ) Mk X בארבעה צריחים תאומים BVIII המופעלים הידראולית, מלבד אינווינסיבל אשר הרכיבה את התותחים שלה בשני צריחים BIX ושני צריחים BX המונעים חשמלית. שני צריחים הורכבו מלפנים ומאחור על קו המרכז, שזוהו כ-'A' ו-'X' בהתאמה. שני צריחים הותקנו באמצע האונייה בין הארובות השנייה והשלישית, שזוהו כ-'P' ו-'Q'. צריח 'P' הותקן בצד השמאלי ופנה בדרך כלל קדימה, צריח 'Q' היה מותקן בצד הימני ופנה בדרך כלל אחורה. צריחי 'P' ו-'Q' היו מדורגים - 'P' היה לפני 'Q', מה שאיפשר ל-'P' לירות בקשת מוגבלת לצד הימני ול-'Q' גם לירות בקשת מוגבלת לכיוון הצד השמאלי. אלו היו אותם תותחים כמו אלה שהותקנו באה"מ דרדנוט, ובסדרות לורד נלסון ובלרופון, ולמשך תקופה קצרה האוניות כללו כוח אש שהיה שווה לאוניות מערכה של אומות אחרות.
בתחילה ניתן היה להנמיך את התותחים ל-3° ולהגביה ל-13.5°, למרות שהצריחים שונו כדי לאפשר הגבהה של 16° במהלך מלחמת העולם הראשונה. הם ירו פגזים במשקל 850 ליברות (390 קילוגרם) במהירות לוע של 2,725 רגל לשנייה (831 מטר לשנייה); ב-13.5°, זה סיפק טווח מרבי של 16,450 מטרים (17,990 יארד) עם פגזים חודרי שריון (AP‏) 2 crh. ב-16°, הטווח הוארך ל-20,435 יארד (18,686 מטרים) תוך שימוש בפגזים האווירודינמיים יותר, אך מעט כבדים יותר 4 crh AP. קצב האש של תותחים אלו היה 1–2 פגזים לדקה. לאוניות היו בסך הכל 880 פגזים בזמן מלחמה עבור 110 פגזים לכל תותח.
החימוש המשני של הספינות נועד בתחילה להיות מורכב מ-18 תותחי 3 אינץ' (76 מילימטרים) 12 פאונד, אבל ניסויי ירי נגד המשחתת הישנה Skate ב-1906 הראו שלתותח 12 פאונד היה סיכוי קטן לעצור משחתת או סירת טורפדו לפני שהתקרבה מספיק כדי לירות את הטורפדות שלה.
תותחי ה-12 פאונד שנועדו במקור הוחלפו ב-16 תותחי 4 אינץ' (102 מ"מ) QF Mk III בשלב מוקדם בתהליך הבנייה. הם הוצבו במבנה העילי ועל גגות הצריחים בצריחים פתוחים, מכיוון שלא היה צפוי שהם יהיו מאוישים בקרב ימי במהלך אור היום. במהלך 1914–1915 הועברו תותחי גג הצריח למבנה העילי ומספר התותחים הכולל צומצם ל-12. כל התותחים הנותרים היו סגורים בקזמטים וקיבלו מגני תותחים באותה תקופה כדי להגן טוב יותר על צוותי התותחים מפני מזג האוויר ופעולת האויב.
התותחים על תושבות ה-PI* שלהם היו בעלי הנמכה מקסימלית של 10° והגבהה מרבית של 20°. הם ירו פגזים במשקל 25 ליברות (11 קילוגרם) במהירות לוע של 2,300–2,370 רגל לשנייה (700–720 מטר לשנייה); ב-20°, זה סיפק טווח מקסימלי של 9,600 יארד (8,800 מטרים) תוך שימוש בפגזים סופר נפיצים. קצב האש שלהם היה 8–10 פגזים לדקה.
תותחים אלו הוחלפו ב-12 תותחי BL MK IX 4 אינץ' על תושבות CPI באינפלקסיבל במהלך 1917. הם יכלו להנמיך ל-10° ולהגביה ל-30°. הם ירו פגזים במשקל 31 ליברות (14 קילוגרם) במהירות לוע של 2,625 רגל לשנייה (800 מטר לשנייה) לטווח מרבי של 13,500 יארד (12,300 מטרים) בקצב אש של 10–12 פגזים לדקה.
תותחי ה-QF Mk III הוחלפו ב-12 תותחי BL MK VII 4 אינץ' על תושבות PVI באינדומיטבל במהלך 1917. תותחים אלו יכלו להנמיך ל-7° ולהגביה ל-15°. הם ירו פגזים במשקל 31 ליברות (14 קילוגרם) פגזים במהירות לוע של 2,864 רגל לשנייה (873 מטר לשנייה) לטווח מקסימלי של 11,600 יארד (10,600 מטרים). קצב האש שלהם היה 6–8 פגזים לדקה. תותח נוסף הותקן על אינדומיטבל באפריל 1917 כתותח נגד מטוסים (AA). הוא הותקן על תושבת MK II בזווית גבוהה עם הגבהה מקסימלית של 60°. היה לו מטען הודף מופחת עם מהירות לוע של 2,864 רגל לשנייה (873 מטר לשנייה) בלבד.
תותחי נ"מ מוקדמים יותר כללו תותח הוצ'קיס במשקל 3 פאונד על תושבת Mk Ic בזווית גבוהה עם הגבהה מרבית של 60°. גם אינווינסיבל וגם אינדומיטבל נשאו את שלהם מנובמבר 1914 עד אוגוסט 1917. הוא ירה פגזים במשקל 3.3 ליברות (1.5 קילוגרם) במהירות לוע של 1,873 רגל לשנייה (571 מטר לשנייה) בקצב אש של 20 פגזים לדקה. זה סיפק טווח מקסימלי של 7,600 יארד (6,900 מטרים) ב-45°, אך הטווח האפקטיבי המרבי נגד מטוסים היה רק 1,200 יארד (1,100 מטרים).
כל אוניות הסדרה היו מצוידות גם בתותח QF 3 אינץ' 20 cwt נ"מ על תושבת MKII בזווית גבוהה בקצה האחורי של המבנה העילי. עם הנמכה מקסימלית של 10° והגבהה מקסימלית של 90°. הוא ירה פגזים במשקל 12.5 ליברות (5.7 קילוגרם) במהירות לוע של 2,500 רגל לשנייה (760 מטר לשנייה) בקצב אש של 12–14 פגזים לדקה. הייתה להם תקרה אפקטיבית מקסימלית של 23,500 רגל (7,200 מטרים).