stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עודד ירקוני
ביוגרפיה

עודד ירקוני היה דור עשירי בישראל מצד אמו, הגננת הניה ירקוני. הניה הייתה בתם של יוסף אלתר קלונימוס ליבוביץ', המכונה "ר' אלתר מיהוד" ושל חנה אזולאי, נצר לרב חיים יוסף דוד אזולאי, המכונה "החיד"א".
אביו של עודד, אליהו ירקוני (גרינפלד), עלה לארץ ישראל מרוסיה הלבנה והיה לימים לאחד מאנשי הציבור המרכזיים של המושבה פתח תקווה ולאיש חינוך, שהיה מוכר במושבה בכינויים "המורה אליהו" ו"זקן המורים".
ירקוני למד בבית ספר היסודי פיק"א. בגיל 14 התנדב לארגון "ההגנה". סיים את לימודיו בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב ולאחר מכן בבית המדרש העברי למורים בירושלים.
בצעירותו סייע בהקמת מחלקת הקשר בעיר פתח תקווה. בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, שירת בבריגדה היהודית, בגדוד השלישי, שלחם באירופה לצד הבריטים. בשלהי המלחמה פעל במסגרת המוסד לעלייה ב' בהעלאת מעפילים, ניצולי שואה, לארץ ישראל.
עם תום המלחמה סיים את הכשרתו כמורה והחל ללמד בבית הספר "הכרמל" (כיום גבריאלי) בתל אביב. בשנת 1947 הקים את מחלקת הקשר של מפקדת הגוש. עם פרוץ מלחמת העצמאות לחם כקצין קשר גדודי בגדוד 145 של חטיבת אלכסנדרוני, שהגנה על פתח תקווה וסביבתה. לאחר המלחמה חזר לבית ספר הכרמל כסגן המנהל. בשנת 1956 לחם כקצין קשר גדודי במלחמה נגד מצרים במבצע סיני.
משנת 1956 ועד שנת 1973 ניהל את בית הספר היסודי "נווה עוז" בפתח תקווה והוביל אותו לזכייה בפרס חינוך ארצי.
במשך כל חייו עסק ירקוני בחינוך. לאחר שסיים את תפקידו בנווה עוז, מונה למפקח מטעם משרד החינוך על בתי הספר באזור שכונת התקווה, יהוד ולוד. נסע פעמיים לשליחות חינוכית בעיר מונטווידאו באורוגוואי. כמו כן, במשך עשרים שנה ניהל תיכון ערב מטעם עיריית פתח תקווה למבקשים להשלים בגרויות, והיה גם מנחה בחינוך הקהילתי של חברת המתנ"סים.
בגיל 75 פרש מפעילותו כמחנך והיה לפעיל מרכזי בארגון גמלאי ההגנה, שם עסק בשימור מורשת ההגנה בקרב בתי הספר בעיר. שניים מתלמידיו ששמרו איתו על קשר לאורך כל שנות חייו, איש העסקים שמחה לוסטיג ואיש החינוך ד"ר יוסף לנג, אמרו על ירקוני: "הוא נטע בנו את אהבת ארץ ישראל. הוא היה דמות לחיקוי וחינך אותנו לאהבת האדמה. דיבר איתנו תמיד בגובה העיניים".[דרוש מקור]
בשנת 2005 נקרא הארכיון של פתח תקווה על שמו של עודד ירקוני.
לקריאה נוספת

יוסף לנג, לפתח תקווה: קובץ מאמרים, איתי בחור-הוצאה לאור, 2012
עיתונות שחורה (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  ספר של ג'וזף פיינדר
 בימוי:  ג'רי שצברג
 הופק בידי:  מנחם גולן - יורם גלובוס
 תסריט:  דייוויד פרימן
 עריכה:  פרסליה נט-פרנדלי
 שחקנים ראשיים:  מורגן פרימן  כריסטופר ריב
 מוזיקה:  רוברט אירווינג  III
 צילום:  אדם הולנדר
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  קנון גרופ
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  20 במרץ 1987
 משך הקרנה:  97 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פשע, סרט דרמה 
 תקציב:  6 מיליון דולר
 הכנסות:  1.2 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   streetsmart
 דף הסרט ב־IMDb
 
עיתונות שחורה (באנגלית: Street Smart) הוא סרט פשע אמריקאי בהפקת קנון גרופ משנת 1987 ובבימוי ג'רי שצברג, עם כריסטופר ריב ומורגן פרימן בתפקידים הראשיים.
הצילומים נערכו בניו יורק ובמונטריאול. העלילה מתרחשת בעולם הזנות בכיכר טיימס במנהטן שם מפברק עיתונאי מתוסכל כתבה על זונות וסרסור ומסתבך עם הסרסור ובית המשפט.
הסרט הזה היווה נקודת פריצה בקריירה של פרימן שעד כה היה כמעט אנונימי ושיחק בתפקידים קטנים. בסרט הזה בגיל 49 הוא היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
תקציר העלילה

ג'ונתן פישר (כריסטופר ריב) הוא עיתונאי מתוסכל בשבועון בניו יורק. העורך הראשי טד אוורי (אנדרה גרגורי) לא מרוצה מכתיבתו. ג'ונתן מבקש ממנו להוכיח את עצמו בכתבה על עסקי הזנות בכיכר טיימס. הוא מראיין את הזונה פאנצ'י (קתי בייקר) שעובדת תחת הסרסור ליאו סמולס הידוע בכינויו "Fast Black". היא לא מוסרת לו פרטים והוא חוזר למחרת אל המקום עם חברתו אליסון (מימי רוג'רס) שמתחזה לזונה אבל הוא נאלץ לחלץ אותה וגם מכך לא קיבל כל מידע.
סמולס (מורגן פרימן) הוא סרסור שנוהג להתפרץ בעיקר על זונות שלא נשמעות לו. יחד עם עוזרו רג'י (אריק קינג) הוא עורך סיורים בבית הבושת שלו וכאשר הוא שומע צעקות באחד החדרים הוא מתפרץ ומכה את הלקוח שמתמוטט ומת מיד מהתקף לב. סמולס נעצר ומואשם בהריגה (רצח מדרגה שנייה).
ג'ונתן מפרסם כתבה מפוברקת על הזנות בניו יורק ומספר על סרסור בשם "טיירון" שמואשם בהריגת לקוח. הכתבה זוכה להצלחה וג'ונתן נעשה מפורסם ומתקבל לשדר תוכנית טלוויזיה בשם "חכמת הרחוב" ("Street Smart"). סמולס משוחרר בערבות. ג'ונתן יוצר שוב קשר עם פנצ'י, הם מקיימים יחסים והיא מכירה לו את סמולס. התובע פייק (ג'ייק פטרסון) משוכנע ש"טיירון" הוא למעשה סמולס ולוחץ על ג'ונתן לגלות את מקורותיו וכשהוא מסרב הוא נעצר באשמת בזיון בית הדין. כל הפרשה הזאת מגבירה את תפוצת השבועון.
סמולס מבקש/דורש מג'ונתן שיגלה לבית המשפט את היומנים שלו ובם נכתב כי בעת רצח הלקוח הוא היה אתו בפגישה. כשהוא מסרב שולח סמולס את רג'י לדקור את אליסון כאזהרה.
פאנצ'י רבה עם סמולס ונגשת לפגישה עם פייק. סמול עוקב אחריה ורוצח אותה.
לבסוף נכנע ג'ונתן ומוסר את היומן המזויף שלו, סמולס משתחרר.
ג'ונתן נוקם בו בדרך מקורית. הוא מוצא את הזונה דלוור (שארי הילטון) ומשכנע אותה לתת כסף לרג'י ומצלם זאת. הוא מראה את זה לרג'י ומאיים עליו כי ימסור זאת לסמולס. רג'י בורח מהמקום אך סמולס מחפש אותו וכשרואה אותו רג'י המפוחד הוא יורה בסמולס והורג אותו.
המשטרה אוסרת את רג'י וג'ונתן מדווח על כך בתוכנית הטלוויזיה שלו "חכמת הרחוב".
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| מורגן פרימן | ליאו סמולס | סרסור |
| כריסטופר ריב | ג'ונתן פישר | עיתונאי |
| קתי בייקר | פאנצ'י | זונה |
| מימי רוג'רס | אליסון | ידידה של ג'ונתן |
| אנדרה גרגורי | טד אוורי | עורך עיתון |
| ג'יי פטרסון | לאונרד פייק | תובע |
| אריק קינג | רג'י | עוזר של סמולס |
| שארי הילטון | דרלן | זונה |
עודד ידעיה

| --- | --- |

 לידה:  1949 (בן 75 בערך) חניתה, ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות חזותיות 
 תחום יצירה:  צילום 
 בן או בת זוג:  רונית ידעיה 
 odedyedaya.com
 
עודד ידעיה, בתערוכה "אש ורודה", מרץ 2012.
עודד ידעיה (נולד ב-1949) הוא צלם, אמן רב־תחומי, מייסד ומנהל בית ספר מנשר לאמנות.
ביוגרפיה

ידעיה נולד וגדל בקיבוץ חניתה, שירת כקצין בסיירת מטכ"ל, ולמד צילום בבית הספר לאמנות חזותית (School Of Visual Arts) שבניו-יורק. החל את דרכו האמנותית בשנות ה-80 של המאה העשרים, כאשר חזר מלימודיו בניו-יורק. בתקופה זו עסק בעיקר בצילום משפחתי. באותו זמן הוציא לאור ספר צילום ותערוכה תחת הכותרת "מסמך אישי".
ידעיה פרסם שלושה ספרי צילום: "מסמך אישי", "סימנים מוסכמים" ו"יומרות אפורות", אשר איגדו צילומים מתערוכותיו שהוצגו במוזיאון ישראל, במוזיאון הרצליה ובגלריות שונות בישראל ובעולם.
עבודותיו מתאפיינות בטקסטים הנכתבים בכתב יד או בהדפסה על גבי צילומים. בעבודותיו כיום עוסק ידעיה בשאלת תפקידו הפוליטי של הצילום. בתערוכתו האחרונה "אפשר ופשוט:צילום קורא" שהוצגה בגלריית מנשר, הציג צילומים מהפגנות נגד גדר ההפרדה ועליהם טקסטים פרי עטו.
בשנות ה-80 הקים וניהל את המערך האקדמי של בי"ס קמרה אובסקורה וכן לימד באוניברסיטת חיפה, ויצו חיפה, המדרשה לאמנות שבבית ברל ועוד.
עבד כמבקר הצילום של עיתון "העיר" וכתב מאמרים לכתבי עת כגון 'קו' ו'סטודיו'.
בשנת 2005 הקים את בית ספר מנשר לאמנות, והוא משמש כמנהלו.
בשנת 2021 פרסם את ספר הפרוזה הראשון שלו, ברגד (הוצאת אפיק - ספרות ישראלית), שבו מוצגת התמורה שחלה במי שהיה קצין לוחם ונהפך ברבות השנים לאקטיביסט פוליטי החותר תחת אותם מוקדי "סמכות" ו"כוח" שבשמם פעל בעברו.
עודד ידעיה מתגורר בתל אביב עם אשתו, הסופרת רונית ידעיה. אב לשתי בנות, אלה, פעילה חברתית פוליטית, וקרן, במאית ותסריטאית.
לקריאה נוספת

אריאלה אזולאי, "העיניים של המדינה: שיחות עם ראש אמ"ן לשעבר, שלמה גזית, ושני צלמים: עודד ידעיה ושלמה ערד", איך זה נראה לך? 25 שיחות, 44 תצלומים, הוצאת בבל, 2000, עמ' 118–135.
עלמה (מגזין)

| --- | --- |


הגיליון הראשון של המגזין (מהדורת אוקטובר-נובמבר 2005)
 תדירות:  ירחון
 סוגה:  נשים
 בעלים:  ידיעות אחרונות 
 תאריכי הופעה:  נובמבר 2005 – פברואר 2007 (כשנה) 
 שפה:  עברית
 מדינה:  ישראל ישראל
 
מגזין "עלמה" היה מגזין נשים מבית ידיעות אחרונות.
"עלמה", שיצא לאור לראשונה בנובמבר 2005, נחשב כ"אחות הקטנה" של מגזין הגברים "בלייזר".
את הירחון הקימה דריה שועלי, ולאחר פרישתה ערכו אותו עינב פלק ויפית פרץ. פרץ עזבה את תפקיד העורכת בתחילת שנת 2007, ופלק המשיכה בתפקיד עד סגירת המגזין.
העיתון נסגר בפברואר 2007, כאשר גיליון מס' 15 שיצא ב-1 בפברואר היה האחרון שראה אור.
עונת 2019 בגביע ליברטדורס

| --- | --- |

 תקופת התחרות:  22 בינואר 2019 – 23 בנובמבר 2019 (306 ימים)
 מספר משתתפות:  47
 הזוכה:  ברזיל פלמנגו
 מספר משחקים:  155
 מספר שערים:  365 (2.35 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  (7) גבריאל ברבוסה
 השחקן המצטיין:  ברונו הנריקה
 → 20182020 ←
עונת 2019 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-60 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל, והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-22 בינואר 2019 והתחרות הסתיימה ב-23 בנובמבר 2019. בתחרות השתתפו 47 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון.
התחרות הסתיימה בניצחון של פלמנגו, וזאת בפעם השנייה בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות

בתחרות השתתפו 47 קבוצות:
ברזיל - 8
ארגנטינה - 7
אקוודור, קולומביה, פרו, צ'ילה, בוליביה, אורוגוואי, פרגוואי, ונצואלה- 4 (כל אחת)
בתחילה 19 קבוצות התחרו על 4 מקומות במשחקי הבתים.
בשלב הבתים הקבוצות חולקו ל-8 בתים, ושתי קבוצות מכל בית העפילו לשלב הבא בו הקבוצות שיחקו בשיטת נוקאאוט.
בשלב הבתים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על ניצחון הוענקו שלוש נקודות ועל תיקו נקודה בודדת.
במידה ומספר קבוצות בבית סיימו עם אותו מספר נקודות, ההכרעה הייתה נקבעת לפי סדר חשיבותם של התנאים הבאים: יתרון בהפרש שערים, יתרון בשערים שנכבשו, חוק שערי חוץ, בעיטות עונשין. בסדרת הגמר חוק שערי חוץ לא בתוקף. במקומו הייתה תוספת זמן ובעיטות עונשין במידת הצורך.
הקבוצות דורגו בהתאם להישגיהן בשלב הבתים: 1-8 מנצחות הבית, 9-16 הקבוצות שסיימו במקום השני.
השלבים המתקדמים > משחק הגמר

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 23 בנובמבר 2019 | ברזיל פלמנגו | 2 - 1 | ארגנטינה ריבר פלייט | אצטדיון מונומנטל, לימה, פרו צופים: 78,573 שיפוט: צ'ילה רוברטו טובר |
| 23 בנובמבר 2019 | גבריאל ברבוסה  89',  90+2' |  | בורה  14' | אצטדיון מונומנטל, לימה, פרו צופים: 78,573 שיפוט: צ'ילה רוברטו טובר |
עמירם מנור

| --- | --- |

 לידה:  4 בפברואר 1946 ישראל דליה, ישראל
 נהרג:  5 ביוני 1967 (בגיל 21) בקרבת ביר גפגפה, סיני
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1964–1967 (כ־3 שנים)
 דרגה:   סגן
 תפקידים בשירות
 טייס קרב
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים
 
עמירם מנור (4 בפברואר 1946 – 5 ביוני 1967) היה טייס קרב בחיל האוויר שמטוסו פגע בקרקע במהלך קרב אוויר ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים מעל סיני. נראה היה שהצליח להחלץ ממטוסו על הקרקע, נשדד ונרצח על ידי בדואים והוא בן 21.
קורות חייו

עמירם מנור נולד ב-4 בפברואר 1946 ליהושע ולפרידל לבית נוסבאום בקיבוץ דליה.
בנעוריו הרבה לצייר, אהב מוזיקה ולמד נגינה בחליל, בפסנתר ובגיטרה. בקיבוץ חצרים שבנגב נמצא פסל  שיצר לכבוד חיל-האויר.
הוסמך כמדריך ספורט במכון וינגייט.
את לימודיו התיכוניים עשה במוסד החינוכי שבהרי אפרים. באוגוסט 1964 התגייס לצה"ל והתנדב לקורס טיס. לאחר הקורס הוצב בטייסת 105 והוכשר כטייס סופר מיסטר.
ב-5 ביוני 1967, יומה הראשון של מלחמת ששת הימים, השתתף בגל התקיפה הראשון של מבצע מוקד והוזנק כמספר 3 במבנה הראשון שהפציץ את שדה התעופה כברית שממערב לאגם המר הגדול במצרים. שדה התעופה כיברית היה גדול יחסית והיו בו גם טייסות של מטוסי היירוט החדישים מיג 21. הספיק להעביר בקשר שהפיל 17 מטוסי אויב. לאחר שמבנה מטוסי הסופר מיסטר הטיל את הפצצות על המסלולים ביצעו המטוסים יעפי צליפה על מטוסים שהיו בשדה והבעירו אותם. ולאחר מכן פנו מזרחה בדרכם חזרה לישראל כמתוכנן. בדרכם חזרה ניתקלו במטוס תובלה מצרי מדגם איליושין 14. מנור וטייס נוסף במבנה הפילו אותו בצרור תותחים במשותף. בהיותם מעל לביר גפגפה בסיני, כשהם קצרים בדלק ופגזים נתקלו בזוג מטוסי מיג 21 שהחלו לרדוף אחריהם ולנסות להפילם. הטייסים הנמיכו גובה טייס, שחררו את מכלי הדלק נתיקים והגבירו מהירות. הטייסים הזהירו זה את זה מפני המיגים שנערכו מאחוריהם ביעפי ירוט וביצעו תמרוני התחמקות חריפים במהלכם פגעו המוביל אלכסנדר ערמון ועמירם מנור בקרקע. מטוסו של מנור נמצא שלם בחולות וגופתו לא הרחק מהמטוס, מתחת לשיח.
בדואים שכנראה הבחינו במנור לכדו אותו ושדדו ממנו את שעונו ואת ציודו, הכו אותו ורצחו אותו.
ביום הראשון לאחר המלחמה (וכיבוש סיני על ידי צה"ל) טסו בני פלד ומפקד הטייסת יאלו שביט מעל לאזור ומצאו את גופתו היחפה לא הרחק ממטוסו, ועליה סימני התעללות קשים.
גופת מוביל המבנה, סרן אלכס ערמון, שמטוסו התרסק בסמוך לא נמצאה עד היום והוא הוכרז כחלל צה"ל שמקום קבורתו לא נודע.
השיר לזכרו

סמוך לאחר מלחמת ששת הימים נכתב לזכרו השיר "הם ישנם" על ידי יוסי גמזו והולחן על ידי יוסי ואלד. הוא בוצע על ידי יהורם גאון.
עמירם חרלף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 באוקטובר 1926 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  12 בינואר 2007 (בגיל 80)
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 
עמירם חרלף (30 באוקטובר 1926 - 12 בינואר 2007) היה עורך דין, סופר ונשיא לשכת הבונים החופשיים בישראל.
ביוגרפיה

נולד וגדל בחיפה, בנם של דבורה ויחזקאל חרלף. בגיל תשע עשרה (1945) החל את לימודיו בתחום המשפט בירושלים. לאחר לימודיו חזר לחיפה, שם עבד כעורך דין עם התמחות בנושאי דיני הגנת הדייר וכמזכיר כבוד של אגודת הסופרים בחיפה. עסק בפעילות ציבורית שהקנתה לו את תואר יקיר חיפה. כתב ספרי פרוזה, שירה וספרי עיון בנושא משפט.
בתו, דיצה, היא אשתו של יו"ר אגודת הסופרים העבריים בין השנים 2005-2003, הרצל חקק.
על שמו רחוב "עמירם" בשכונת רמת אלמוגי בחיפה.
מספריו

"כך חולפת תהילת עולם".
"פה בארץ חמדת אבות".
"אבק דרכים אורות וצללים".
"הצצה לנוה תרצה.
"סוגיות בחוק הגנת הדייר".
"סערת רגשות.
"חמדת אבות".
"להיות אני".
"סעד מן הצדק".
דמי מפתח: העברת מושכרים מוגנים בדמי מפתח: החוק והפסיקה".
עמירם הלוי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 ביולי 1944 (בן 80) כפר יהושע, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  מכון וינגייט 
 
עמירם הלוי (נולד ב-11 ביולי 1944) חקלאי במקצועו. לשעבר יושב ראש איגוד הכדורסל בישראל.
ביוגרפיה

הלוי נולד במושב כפר יהושע ומתגורר שם עד היום. למד בבית הספר התיכון ע"ש חיים גרינברג בקריית טבעון, בן מחזורם של יעל שאלתיאלי, יוסף שלזינגר ויעקב כתריאל.
שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים. לאחר שירותו הצבאי עבר קורס מאמנים בכדורעף במכון וינגייט. ולאחר מכן הועסק כמורה לחינוך גופני במועצה אזורית עמק יזרעאל, ב-1976 מונה כרכז ספורט במועצה אזורית קישון. במקביל שפט במשחקי כדורסל, והיה פעיל באיגוד הכדורסל.
ב-2014 נבחר כיו"ר איגוד הכדורסל לאחר כהונה קצרה של הרמטכ"ל לשעבר דני חלוץ וב-2016 נבחר לקדנציה שנייה.
בין פעילויותיו ניתן לציין את ארגון אליפות אירופה בכדורסל 2017 בישראל ומאבקו להקנות עדיפות לנבחרת ישראל בכדורסל על הקבוצות. באותה שנה הכריז על בנק הפועלים, כנותן החסות הראשי של נבחרות ישראל.
ב-2019 נבחר להיות חבר הנהלת בפיב"א אירופה.
ב-מאי 2024 סיים את תפקידו כיו"ר איגוד הכדורסל.
הערות שוליים

↑  דן חלוץ נבחר לתפקיד יו"ר איגוד הכדורסל, מעריב,20/8/2013.
↑  אפרת עמורבן, עמירם הלוי: "שחקן שיזומן לנבחרת ולא יגיע – יושעה מהליגה", באתר ynet, 24 בספטמבר 2017.
↑  עמרי מנהיים, ‏עמירם הלוי נבחר לוועד המנהל של פיב"א, באתר ערוץ הספורט, 25 במאי 2019
↑  עמוס פרישמן נבחר ליו"ר איגוד הכדורסל החדש, באתר ynet, 2 במאי 2024
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עמק טירול

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  עמק 
 מיקום
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  77°35′00″S 160°37′59″E﻿ / ﻿77.5833°S 160.633°E﻿ / -77.5833; 160.633
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיעמק טירול(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיעמק טירול
 
עמק טירול (באנגלית: Tyrol Valley) הוא עמק שאינו מכוסה קרח, ברכס אסגארד בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
העמק ממוקם בגובה של 1,670 מטרים מעל פני הים.
העמק מצוי המצוי להר בלדר וממערב להר ת'ור.
היסטוריה > מקור השם

שמו של העמק ניתן לו על ידי הביולוג האוסטרי היינץ' ג'אנטשק (Heinz Janetchek), ששימש כביולוג בתוכנית האמריקאית לחקר אנטארקטיקה (USARP) בעונת המחקר 1962–1961.
העמק נקרא על שם אזור טירול שבאוסטריה, אזור הולדתו של ג'אנטשק.
לקריאה נוספת

• B.A. Whitton, M. Potts, , P 361
• L. KAPPEN, E. I. FRIEDMANN and J. GARTY, , Flora (1981) 171: 216-235, P 231
• H.S. Vishniac, , PP 2 - 4
הערות שוליים

1 2 3 4  מידע גאוגרפי והיסטורי
1 2  מידע גאוגרפי
| אתרים ברכס אסגארד |
| --- | --- | --- |
| הרים | אוטגארד • אובליסק • אודין • אוליבר • בול • גרנדל • דרבי • האריס • הארפ • הול • וולגר • לוקי • ליונס • מטרהורן • נוקס • פונדר • פנורמה • פריה • פרק • קולמן • ת'ור |  |
| רכסי הרים | אינלנד פורטס • גבעות מקדונלד • רכס פלינט |  |
| מצוקים | הות'ם |  |
| עמקים | טירול • יוטונהיים • ניבלונגן • פירס • פנריר |  |
| קרחונים | אלבריך • ביאוולף • חבר העמים • פאונטיין • קונרואו • קטספו • ריפיטר |  |
עאקיר

| --- | --- |

הריסת בתי הכפר עאקיר ב-1949 כדי לפנות מקום לשיכון עולים
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז לוד
 נפה:  נפת רמלה
 שפה רשמית:  ערבית
 שטח:  15,825 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מבצע כיתור
 תאריך נטישה:  5 במאי 1948
 יישובים יורשים:  קריית עקרון, גני יוחנן, כפר ביל"ו, חלק מבית אלעזרי
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  2,480 (1945)
 קואורדינטות:  31°51′34″N 34°49′15″E﻿ / ﻿31.859444444444°N 34.820833333333°E﻿ / 31.859444444444; 34.820833333333 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) עאקיר(למפת גוש דן רגילה) עאקיר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עאקיר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עאקיר  he עאקירhe עאקירמפת  __ מזכרת בתיה (in English: Mazkeret Batya)  __ קריית עקרון (in English: Kiryat Ekron) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון: __ רחובות (in English: Rehovot) מצפון וממזרח: __ מועצה אזורית גזר (in English: Gezer Regional Council) מדרום: __ מועצה אזורית נחל שורק (in English: Nahal Sorek Regional Council) ממערב: __ מועצה אזורית ברנר (in English: Brenner Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
עאקיר (בערבית عاقر, תעתיק: עָאקֶר. נכתב גם עקיר ולעיתים מופיע בתור עג'ר), היה כפר ערבי בשפלת יהודה, כ-5 קילומטרים דרומית לרחובות וכ-2 קילומטרים מערבית למזכרת בתיה, בגובה 60 מטר מעל פני הים. במהלך מלחמת העצמאות הכפר נכבש, תושביו עזבו אותו, ולאחר המלחמה לא הורשו לחזור. שרידי הכפר נמצאים היום בתחום קריית עקרון.
עד מלחמת העצמאות

על פי סקר הכפרים שבוצע בשנת 1945, מספר התושבים בכפר היה 2,480, שטח הכפר היה 15,825 דונם טורקי מתוכם, 11,322 דונם בבעלות ערבית, 3,222 דונם בבעלות יהודית ו-1,282 דונם בבעלות ציבורית.
באוקטובר 1883 נרכשו על ידי הברון היהודי אדמונד דה רוטשילד מפריז 2,660 דונם קרקע חקלאית מהכפר הערבי ואותה עיבדו 11 עולים מן העיירה פבלובקה שבבלארוס. העולים שעברו קודם לכן הכשרה חקלאית במקוה ישראל שכרו להם מגורים בכפר, ולאחר שהצטרפו אליהם בני משפחתם הקימו על אדמות הברון את הבתים הראשונים של המושבה עקרון. מאוחר יותר שונה שמה של עקרון למזכרת בתיה.
במהלך השנים, מהקמת המושבה ועד מלחמת העצמאות, היו יחסי שכנות טובה בין המושבה ובין הכפר, רבים מבני הכפר עבדו במושבה, והדרך אל המושבה עברה בעאקיר. במהלך המרד הערבי הגדול אירעו מספר תקריות בעאקיר אשר טופלו על ידי הצבא הבריטי בפשיטות על הכפר ובהריסת בתים.
בכפר פעלו שני בתי ספר יסודיים – בית הספר לבנים, שהוקם ב-1921, ובית ספר לבנות. כמו כן היו לכפר שני מסגדים.
בשנת 1941 הקימו הבריטים דרומית לכפר את RAF Aqir, שהיה שדה התעופה הצבאי הראשי של חיל האוויר המלכותי בארץ ישראל (כיום בסיס חיל האוויר תל נוף).
במלחמת העצמאות

במלחמת העצמאות, בעקבות חסימתן של דרכים ישירות יותר לירושלים הנצורה, עברה עיקר התנועה היהודית דרך הכביש שעבר בתוך עאקיר וממנו המשיכה למזכרת בתיה, לחולדה ולעבר כביש מסמיה-לטרון (כיום מקטע של כביש 3). בתחילת המלחמה נמנעו ערביי עאקיר מלתקוף את התחבורה היהודית שעברה בכפר. אולם בפברואר 1948 הותקפו שיירות בכביש והערכת היישוב העברי הייתה שהתוקפים הגיעו ממע'אר ומעאקיר. ב-10 בפברואר נחסמה הדרך בכפר לתנועה יהודית. באמצע פברואר נורו יריות מכיוון הכפר אל מזכרת בתיה וקו הטלפון למזכרת בתיה נותק.
נוסעי השיירות נאלצו לעקוף את הכפר דרך פרדסי נען בדרכם למזכרת בתיה. במהלך מבצע כיתור ב-5 במאי 1948, נכבש הכפר על ידי גדוד 52 של חטיבת גבעתי ותושביו נכנעו ומסרו את נשקם. אולם אנשי המודיעין של ההגנה סברו ש-100 הרובים שנמסרו היו רק חלק מהנשק של הכפר ועל כן נלקחו 8 בני ערובה עד למסירת כל הנשק. פעילות ההגנה הופרעה על ידי כח של הצבא הבריטי, אולם עם עזיבתו חודשו המגעים עם אנשי הכפר שהבטיחו למסור את שאר הנשק למחרת היום. באותו לילה עזבו כמעט כל תושבי הכפר ליבנא ולמע'אר. כאשר נכנסו למקום חיילי גבעתי מצאו רק כ-30 ערבים ואלו גורשו לכיוון שאר אנשי הכפר שנמלטו. הגירוש זכה למחאות של אנשי מפ"ם אשר במשך שנים קיימה קשרים עם אנשי שמאל בעקיר. ביולי 1948 הכפר כבר היה נטוש. בהמשך עברו תושבי הכפר לעיירה איסדוד (היום באזור המושבים שדה עוזיהו ובית עזרא), משם למג'דל (היום אשקלון) ועם סיום המלחמה, לרצועת עזה.
התיישבות יהודית

עוד בימי מלחמת העצמאות בחודש נובמבר 1948, יושבו עולים חדשים שהגיעו מארצות שונות בבתי הכפר. ראשונים להתיישב היו 60 משפחות מבולגריה, אליהם נתווספו עולים מתימן ובמידה פחותה מהונגריה, רומניה, פולין, מרוקו וארצות אחרות. באוגוסט 1949 כבר היו בכפר 1,300 תושבים. בינואר 1949 הוקם בדרום הכפר, המושב בית אלעזרי שנקרא בתחילה "עקיר החדשה". בשנת 1950 הוקצו חלק מאדמות הכפר להרחבת כפר ביל"ו. בהמשך הוקמו בסמוך לכפר מעברות שנקראו "מעברת עקיר", שקלטה עולים מעיראק ו"עקיר החדשה". היישוב בכפר עצמו, בו יושבו עולים חדשים, נקרא "כפר עקרון". בשנים 1953 ו-1958 צורפו "מעברת עקיר" ו"עקיר החדשה" לכפר עקרון. בשנת 1963 שונה שם היישוב לקריית עקרון.
הערות שוליים

↑  זהו השטח הכולל. 1,281 דונמים ממנו היו שטחים ציבוריים ו-3,222 דונמים היו בבעלות יהודית
↑  Sami Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970 דפים סרוקים באתר פלסטין רממברד
↑  מפה עם ציון הכפר, 1918 בגליון Ramleh בהוצאת צבא בריטניה, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  Armed arab arrested at Aqir village, פלסטיין פוסט, 25 ביוני 1936
Official communique, Tuesday, June 23, 2 PM, פלסטיין פוסט, 24 ביוני 1936
Terrorism in Hebron and Bethlehem, פלסטיין פוסט, 27 בספטמבר 1936
Why were rifles returned?, פלסטיין פוסט, 10 במרץ 1937
Country wide arrests, פלסטיין פוסט, 2 בדצמבר 1938
↑  שבעה פורעים נהרגו בהדיפת התקפה על שיירה יהודית בדרום, דבר, 9 בפברואר 1948
עוד קרבן מהתפרעות הכפרים הערביים מראר ועקיר, דבר, 10 בפברואר 1948
↑  עקיר חוסמת את התחבורה, דבר, 11 בפברואר 1948
↑  יריות על עקרון, דבר, 16 בפברואר 1948
נותק הטלפון לעקרון, דבר, 24 בפברואר 1948
↑  מרדכי נאור (עורך), שנה ראשונה לעצמאות 1948- 1948, יד יצחק בן צבי, תשמ"ח, עמ' 275-276.
↑  נתיב השיירות, באתר מזכרת בתיה.
↑  דרישה לפתוח את דרך עקיר, דבר, 20 בפברואר 1948; עקרון וחולדה מנותקות, מעריב, 11 במרץ 1948.
↑  הכפר עקיר סורק ע"י ההגנה, על המשמר, 5 במאי 1948
נכבש הכפר הפורע עקיר, דבר, 5 במאי 1948
נגה קדמן, בצדי הדרך ובשולי התודעה, ספרי נובמבר, 2008, עמ' 152.
↑  ערביי עקיר מאבסוטין, על המשמר, 7 במאי 1948
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים  1947–1949, עם עובד, 1991, עמ' 175
↑  אבי אהוד, בדרך בורמה לירושלים, דבר, 9 ביולי 1948
↑  צבי סוחובולסקי, כעכים טריים מעקיר, מעריב, 4 בפברואר 1949
↑  עולים מתיישבים בכפר עקיר שבדרום, על המשמר, 26 בדצמבר 1948
↑  רות גרובר, ממזרח ומתימן, מעריב, 23 בספטמבר 1949
↑  שלטון עצמי לכפרים הנטושים, דבר, 23 באוגוסט 1949
↑  יצחק יעקבי, מחצית יובל למושב פועלי רחובות, דבר, 3 באוקטובר 1958
↑  ג. ישראל, 18 ביולי – מועד אחרון ליציאת יהודי עירק?, על המשמר, 3 ביוני 1951
↑  ברשימת השינויים של הלמ"ס שורות 878 ו-1248
עמק מדריאו פרפיטה קלארור

עמק מדריאו פרפיטה קלארור (קטלאנית Vall del Madriu Perafita Claror) הוא עמק קרחוני בהרי הפירנאים המכסה שטח של 42.47 קמ"ר, כעשירית משטחה של אנדורה. העמק המבודד והבלתי מפותח משתרע בדרום-מזרחה של המדינה והוא אגן הניקוז השני בגודלו בתחומיה. הוא מנקז את נחל מדריאו הזורם מערבה לאורך 11.5 ק"מ ומגובה של 2905 מטר ועד לגובה של 1055 מטר. כמו כן זורם בעמק היובל החשוב ביותר של המדריאו, נחל הקלארור אי פרפיטה (Claror i Perafita). העמק מוקף הרים משלושת צידיו ונפתח רק בצידו המערבי, מקום בו הוא מתחבר לעמק המרכזי במדינה.
האקלים והצמחייה בעמק מושפעים מהפרשי הגבהים והחשיפה לשמש המתחייבים ממיקומו. עד לגובה של 1700 מטר הצמחייה היא הררית ומתאפיינת בחורש אורנים ובכרי מרעה. מגובה של 1700 מטר ועד 2200 מטר צומח בעמק יער של עצי מחט תת-אלפיני, ומעל לגובה זה משתרעים בו כרי מרעה אלפיניים.
עמק פרפיטה
חשיבותו של העמק והסיבה לכך שהוכרז על ידי אתר אונסק"ו כאתר מורשת עולמית נעוצה בכך שהאדם לא חיבל בנוף ובמרקם החיים הטבעי בעמק, וגם כיום ניתן להגיע אליו ברגל בלבד. הבתים, השבילים, שדות הטרסות ושרידי עיבוד הברזל שנעשה על גדות נחל מדריאו עד 1790, מלמדים על אורח החיים במדינה החל באמצע ימי הביניים ולאורך 700 שנים. בעמק שוכנים שני יישובים קטנים, אנטרמסאיגס (Entremesaigues) ורמיו (Ramio), שהיו מיושבים באורח קבע עד לפני 50 שנה. מאז הם נושבים רק בעונת הקיץ. בסך הכל ישנם ביישובים אלה 12 בתים עשויים אבן גרניט מקומית ומכוסים בגגות שיסט. לצידו של כל בית שוכן אסם תבואה וסביב היישובים שדות ערוכים בטרסות ששימשו לגידולי חיטה ושעורה, אך כיום הם משמשים בעיקר למרעה. עד המאה ה-19 השתמשו המקומיים בעצי העמק על מנת להפיק מהם פחם עץ, אך כיום הולכים העצים ומתפשטים וחורש משתלט על שטחי השדות הגבוהים בעמק. בשדות המרעה רעו פרות, כבשים וסוסים, והרועים התגוררו בבקתות עם גגות טוף במשך עונת המרעה.
כיום משמש העמק כאזור קיט ותיירות המאפשר פעילויות של ציד, דיג וטיול וטיפוס אלפיני. מי הנחלים אחראים על חמישית מאספקת המים של המדינה ועל 11% מצריכת החשמל שלה.