stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחולה
היסטוריה > יישוב אזרחי

היאחזות הנח"ל אוזרחה ב-13 בנובמבר 1969, בטקס צנוע. בהיעדר גרעין משפחות שיתיישב במקום, היא אוזרחה על ידי קבוצה קטנה של בוגרי "גרעיני נחשון" א' ו-ב' של הנח"ל שקודם לכן איישו את ההיאחזות כחיילים. בצעדיו הראשונים הוא המשיך להתנהל כקיבוץ והיו בו רק שני זוגות נשואים. התושבים ראו בלידת הילדה הראשונה, תמר, ביוני 1970, סימן ממשי ראשון לכך שהמקום אכן התאזרח. התקשורת עקבה אחר הצעדים הראשונים של היישוב. היא דיווחה על לידת הבת הראשונה, על ברית המילה הראשונה ועל החתונה הראשונה. אלוף פיקוד מרכז, רחבעם זאבי, ליווה מקרוב את היישוב בצעדיו הראשונים.
בסוף שנת 1970, לאחר לפחות שני ניסיונות כושלים, נקדחה במקום באר שאפשרה את הרחבת החקלאות במקום. בשנת 1971 הצטרפה ליישוב קבוצה של בוגרי "גרעין גדיל", שאיישו את ההיאחזות בעת שהיא אוזרחה. בראשית שנות ה-70 קיים המושב חקלאות על פני שטח של 4000 דונם, אשר כללה לרוב גידולי גזרים, מלפפונים ומלונים ליצוא. בנוסף היו במושב לול, מוסך ומפעלי תעשייה, בהם מפעל למכשירים הידראוליים שבשנות ה-80 היה ליצואן מוסמך בתחום המתכת.
בשנת 1978 החליט המושב לבטל את השיתופיות ולהיות מושב עובדים. שליש מן המשפחות המשיכו להתנהל כמושב שיתופי, ובמושב התגוררו זה לצד זה חברי המושב השיתופי וחברי מושב העובדים. בתחילת 1984 עברו חברי המושב השיתופי לשדמות מחולה ואזרחו אותה.
בשנת 2001 הוקם בסמוך למחולה מאחז בשם גבעת סלעית, על שם סלעית שיטרית, בת מחולה שנרצחה בפיגוע ירי חבלני שאירע סמוך ליישוב במהלך האינתיפאדה השנייה. במאחז התגוררו בשנת 2012, 10 משפחות. בשנת 2014 התגוררו במושב יותר ממאה ועשר משפחות והרחבה קהילתית שלב ב'.
בשנת 2016 הוקם כקילומטר צפונית מערבית לגבעת סלעית מאחז נוסף בשם שירת העשבים בו נכון ל-2021 גרות עשר משפחות.
ביום הכיפורים ה'תשפ"ג (אוקטובר 2022) הוצת ביישוב משק חקלאי על ידי מחבלים ערבים מהכפר עין אל-בידה, כחלק מטרור חקלאי, ההצתה הוכרה כפיגוע טרור על רקע לאומני.
מקור השם

מקור השם נח"ל סכות הוא כשם העיר המקראית סֻכּוֹת בעבר הירדן המזרחי, או כשם סֻכּוֹת בצדו המערבי של נהר הירדן, המזוהה כיום עם חרבת א-סכות (במקום בו נמצא היום מוצב 'ברווז' של צה"ל).
מקור השם מחולה הוא כשם העיר המקראית אבל מחולה, שמקומה המשוער מוצע על ידי ארכאולוגים, בין היתר, ב-2 תלים סמוכים ליישוב: תל אל חילו, דרומית למושב ותל אבו צוץ, מזרחית לכביש 90 במקום בו נמצא כיום מוצב 'אגמית' של צה"ל.
היישוב "אבל מחולה" נזכר בתנ"ך שלוש פעמים:
בסיפור מלחמת גדעון והמדינים, כיעד בריחתם של המדיינים (ספר שופטים, ז', כ"ב).
כאחת הערים בימי שלמה המלך (ספר מלכים א, ד', י"ב).
כעיר מוצאו של הנביא אלישע, תלמידו ויורשו של אליהו הנביא (ספר מלכים א, י"ט, ט"ז).
חינוך וקהילה

רוב תושבי המקום מתפרנסים מחקלאות, חינוך, משק ומקצועות חופשיים. עיקר הגידולים הם תבלינים ירוקים טריים, תמרים, הדרים ומעט גידולי שדה. כמו כן במקום לולים ורפתות לגידול עגלים להפקת חלב. באגודה השיתופית של המושב ישנם היום מטעי תמרים, פרדסי הדרים ולולים. סטודיו לעבודות אמנות, סטודיו לאומנות הנפחות בברזל, חנות ומעבדה למחשבים וציוד משרדי.
במושב קיימים בית כנסת, מקווה, שיעורים, תנועת נוער בני עקיבא, צרכנייה, מועדון חברים, מועדון לנוער וחוגים, מועדון לגילאי התיכון, ספרייה, בריכה, מרפאה, תחנת דלק, שירותי משרד, דואר ודף מידע שבועי, גנים, פעוטונים, ועדת חינוך פעילה, ועדת תרבות פעילה מאוד, ועדת קליטה ועוד. בשנת 1984 הקימה ויצו במקום מועדון חברות.
מבחינה מוניציפלית שייך מושב מחולה למועצה אזורית ערבות הירדן. ילדי יישובי צפון בקעת הירדן, הכוללים גם את שדמות מחולה וחמדת, לומדים בבית הספר המשותף "שקד" שבקיבוץ שדה אליהו. חלק מבני המושב לומדים בתלמוד תורה, ישיבה ואולפנה בבית שאן.
בשנת 2007 הוקם במושב מוסד חינוכי לבנות (מחו"ל) שנפלטו ממסגרות חינוכיות.
בשנת 2024 הוקם שביל טיול בין היישובים מחולה לשדמות מחולה, שהתפלגו לפני שנים עם הקמתם. הפרויקט לזכר נופלי הבקעה בטבח ה-7 באוקטובר ובמלחמת חרבות ברזל, ולמען אחדות עם ישראל. הטיילת, באורך של כ-2.5 קילומטרים, כוללת מאות עצי זית ונוי ועוברת במעיין "עין רנה" על שם רנה שנרב, שנרצחה בשנת 2019 על ידי מחבלים.
אתרים בקרבת היישוב

שמורת נביעות מחולה - הממוקמת כ-2.5 ק"מ מצפון-מערב למושב, הכוללת שטח ביצתי ובו שפע של נביעות שמימיהן זורמים בתעלות לנחל מלחה.
עין סוכות - מעיין הנובע מזרחית לכביש 90, באזור שבין מחולה לשדמות מחולה, שמימיו מתנקזים לתוך בריכה טבעית בקוטר של כ-20 מטר ומוקפת קנה מצוי.
עין בליבל - מעיין בקרבת היישוב.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
1 2 3 4 5 6 7 8  אודות היישוב מחולה באתר www.mechola.co.il.
1 2  נחום ברנע, גם בהר וגם בבקעה, דבר, 12 בספטמבר 1969
↑  כך לפי אתר המושב, אולם ההיאחזות נקראה גם נח"ל מחולה (ראו למשל כתבתו של גדעון רום בפסקת קישורים חיצוניים).
1 2  בגלל קיצ'י מיצ'י, מעריב, 26 בדצמבר 1969
↑  היום טקס העלייה להיאחזות נחל מחולה בבקעת הירדן, הצופה, 20 בנובמבר 1968
↑  היאחזות נח"ל מחולה, מעריב, 13 באוקטובר 1968
1 2 3  יאיר דואר, לנו המגל הוא החרב, כרך 2, 1992, עמ' 166-168
↑  יצחק אלפסי, בני ברית אימצה את מחולה, מעריב, 12 באוגוסט 1970
↑  היאחזות מחולה - יישוב אזרחי, מעריב, 17 בדצמבר 1969
1 2  מחולה תמשיך לקיים אורח חיים קיבוצי, מעריב, 25 בנובמבר 1970
1 2  יוסף וקסמן, גנדי רוצה ילדים בצרורות במחולה, מעריב, 11 ביוני 1970
↑  מחולה מצדיעה - בתקווה, מעריב, 25 באוגוסט 1970
↑  ברית מילה ראשונה במחולה, מעריב, 30 ביוני 1971
↑  חופה ראשונה במחולה, מעריב, 7 ביולי 1971
↑  יבולים מוצלחים בבקעת הירדן, מעריב, 14 באפריל 1971
↑  אהרן ביר, היאחזויות והתנחלויות 1974, עמ' 37
↑  יצוא למרות, דבר, 15 בספטמבר 1983
↑  אהרון דולב, מחולות הקפאון בבקעת הירדן, מעריב, 5 בדצמבר 1980
↑  שמעון וייס, אנשי מחולה מתורגלים היטב בעירנות, דבר, 4 בפברואר 1982
↑  שעיה סגל, מושב שיתופי דתי יווסד מחר בבקעה, מעריב, 16 בינואר 1984
↑  דף לזכר סלעית שטרית, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
↑  משרד הביטחון פועל להכשרת "גבעת סלעית", באתר ערוץ 7, 16 ביולי 2012
↑  "מפעל חיים של שנים ירד לטמיון": משק חקלאי בבקעת הירדן הוצת בערב יום כיפור, באתר ‏מאקו‏, 6 באוקטובר 2022
↑  חרבת א-סכות באתר עמוד ענן.
↑  ילקוט הפרסומים 2633 (עמ' 1823), ‏10 ביוני, 1980
↑  תל אל חילו באתר עמוד ענן.
↑  תל אבו צוץ באתר עמוד ענן.
↑  אורה עריף, ויצ"ו אימצה את מושב מחולה, מעריב, 13 ביולי 1984
↑  גיל אלכסנדר, אכן אסון חינוכי ושמו זרמים, מעריב, 12 באוקטובר 1981
↑  זיו ריינשטיין‏, שני ישובים שהתפלגו בהקמתם, התאחדו והקימו טיילת לזכר הנופלים, באתר וואלה, 12 בפברואר 2024
↑  עין סוכות באתר עמוד ענן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467973805171  VIAF: 316601639   WorldCat (עם VIAF): 316601639 
חיילי היאחזות נח"ל מחולה עובדים בשדה, 1969
איזרוח היאחזות מחולה, נובמבר 1969
בית הוועד
מעיין עין סוכות (26/6/2010)
בית הכנסת ביישוב
הוהנשנהאוזן

| --- | --- |
סמל הוהנשנהאוזןסמל הוהנשנהאוזן

 מדינה:  גרמניה גרמניה
 שטח:  26 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ברובע:  107,000 (2000)
 קואורדינטות:  52°33′47″N 13°30′18″E﻿ / ﻿52.5631°N 13.505°E﻿ / 52.5631; 13.505 
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב צינגסטר ברובע
הוהנשנהאוזן (בגרמנית: Hohenschönhausen), היה רובע במזרח ברלין, בו גרו כ-107 אלף בני אדם. הרובע גבל בשכונות וייסנזה במערב, ליכטנברג בדרום ומרצאן במזרח ומצפון גבל במדינת ברנדנבורג.
היסטוריה

בשנת 2001 במהלך רפורמת השכונות בברלין, אוחד הרובע עם ליכטנברג והשכונה המאוחדת קרויה רשמית ליכטנברג, אך בפי הברלינאים השמות המקוריים נשמרים.
הכפר הוהנשנהאוזן הוזכר כבר בשנת 1230 ובשנת 1920 צורף אל העיר ברלין יחד עם כפרים נוספים, כאשר אז גרו במקום 5,300 איש. האופי הכפרי נשמר עד לשנות ה-70. בשנת 1972 התחילה ממשלת גרמניה המזרחית לבנות ריכוזים של בניינים גבוהים (Plattenbau, כיוון שהפלטות יוצרו מראש במפעל) בעלי אופי ארכיטקטוני שהיה נפוץ במדינות קומוניסטיות - ועד 1989 הוקמו במקום 29,630 דירות חדשות שתוכננו לאכלס 90 אלף בני אדם.
לאחר איחוד גרמניה גדלה האוכלוסייה עוד עד לשנת 1994, אז גרו ברובע כ-120 אלף בני אדם. אז החלו בעיקר משפחות צעירות לעקור מהרובע. הגיל הממוצע ברובע עלה ל-40 שנה בניגוד ל-25 קודם לכן.
הרובע מאופיין במספר רחובות קטן של בתים ישנים, ביניהם בתים פרטיים מועטים. אזור זה מוקף בנחשי בניינים רבים גבוהים חסרי אופי, שנראים דומה זה לזה. על בניינים רבים מצוירות חיות על כניסתן, כדי לאפשר לילדים קטנים למצוא את ביתם.
אוכלוסייה

כמו השכונות הסמוכות, ליכטנברג, מרצאן והלרסדורף - גם בהוהנשנהאוזן גרה אוכלוסייה חלשה מבחינה סוציו-אקונומית, בעיקר משפחות מזרח-גרמניות לשעבר. ברובע תומכים רבים למפלגות הימין הקיצוני. הכפרים לשעבר שומרים עדיין על אופי כפרי.
פרדיקציה (פילוסופיה)

אפלטון ואריסטו השתמשו בפרדיקציה כדי לטפל בבעיית האוניברסליים.
המונח פרדיקציה (באנגלית: Predication) בפילוסופיה מתייחס לחלוקה בין "תכונות" לבין ה"דברים" הניחנים בהן. הגדרת היחס בין הדבר (ה"נושא") לתכונתו (ה"נשוא") והעיסוק ביחס זה. זהו שיפוט שבו מונח אחד, מונח תחת מונח אחר. המשגה מקיפה מתארת אותו כהבנת היחס שקיים במקור, בין אם יחס של השלמה או ניגוד, בין הפרטי לבין הכלל או בין האחד לבין הרבים. למשל, האם המונח "חתול" קיים בנפרד מהיצור הנושא שם זה, או מכלל היצורים הנושאים שם זה, כאידאה של "חתול", שקיימת בנפרד מהדבר המוחשי בשם זה.
פרדיקציה משמשת לסירוגין עם מושג הייחוס. שני המונחים נוגעים לאופן שבו השיפוט והרעיונות רוכשים תכונה חדשה או ביטוי חדש בתודעה של החושב, בפעולה התודעתית של השיפוט.
רקע

פרדיקציה התפתחה כאשר פילוסופים עתיקים החלו לחקור את המציאות ואת שתי הישויות המחלקות אותה: תכונות והדברים הנושאים אותן. הוגים אלה חקרו את החלוקה בין דבר ותכונה. הקשר דומה לניתוח משפט שבו החלוקה של הנושא והפרדיקט (הפועל או שם התואר) נוצרת באופן ספונטני. אריסטו טען שהחלוקה בין סובייקט לפרדיקט היא יסודית ושאין אמת אלא אם כן תכונה "מתבססת על" דבר מה מהותי. בעבודותיו של אפלטון מודגמת הפרדיקציה בניתוח התשוקה. הוא קבע באמצעות סוקרטס שעודפות דומיננטית נותנת את שמה לסובייקט, כמו ששכרות נותנת את שמה לשיכור. כאן, פרדיקציה מאשרת את דבר קיומה של צורה זו של ישות-על באמצעות הישות הספציפית שמבטאת את ישות-העל הזו. הפיתגוראים נגעו בפרדיקציה כשהסבירו כיצד מספר הוא המהות של הכל. הם גרסו שלמספר יש מציאות עצמאית, בטענה שחומרים כמו אש ומים לא היו המהות האמיתית של הדברים. בתיאור הפילוסופיה היוונית, צ'ארלס קאן (Kahn) זיהה את הפרדיקציה כאחד משלושת המושגים – יחד עם האמת והמציאות – שהאונטולוגיה חיברה ביניהם.
פרדיקציה מקבילה למושג הגרמני "אאוסזאגה" (Aussage). ביצירתו Grundlagen, גוטלוב פרגה השתמש במונח זה כדי לקבוע שהצהרה של מספר מכילה פרדיקציה, הכללה, לגבי המושג. כמקביל ל-Aussage, הפרדיקציה הופיעה גם ב-Deutsche Grammatik של הייזה (JCA Heyse) משנת 1814, ספר שהשפיע על התפתחות הרעיון היפני של פרדיקציה שנקרא צ'ינג'וטסו (chinjutsu). מושג זה פותח על ידי הלוגיקן היפני יאמאדה יושיו, שהשתמש בו כדי לבסס את חקר המודאליות (Modality) (אנ'), שהיא הדרכים שבהן השפה מבטאת קשרים או יחסים עם המציאות. טענותיו של צ'ינג'וטסו נחקרו על ידי לוגיקנים יפנים אחרים כמו טאקאו מיאקה, מינורו ואטנבה ומוטוקי טוקיידה.
תיאוריות

בפילוסופיה של השפה, הפרדיקציה נבדלת מהפרדיקציה הלשונית, הלינגוויסטית, בכך שהיא פריט מטפיזי ומבוססת אונטולוגית על הפרדיקנד (Predicand, נושא) שלו, בדרך כלל הנושא שלו. גם הנושאים נבדלים: בפרדיקציה לשונית, נושא הוא פריט דקדוקי ואילו בפילוסופיה הוא פריט באונטולוגיה. ההמשגה האריסטוטלית של פרדיקציה התמקדה בתצורות המטפיזיות שבבסיס המשפטים. בהגותו של אריסטו יש הבחנה בנושא בשתי רמות: אונטולוגית, כאשר פרדיקטים נוגעים, או קשורים, לדברים; והגיונית, כאשר פרדיקטים נאמרים על דברים. כמו אפלטון, אריסטו השתמש בפרדיקציה כדי לטפל בבעיית האוניברסליים.
בסמנטיקה של פרגה, פרדיקציה היא היחס שבו "טיעון מרווה עמדה פתוחה בפונקציה, בתפקוד, וזוהי הנוסחה המופשטת". בפילוסופיה המדעית של אבו אל-ברכאת אל-בגדאדי, פרדיקציה היא שיפוט קיומו של דבר כלפי דבר. פרדיקציה אינה שיפוט של העולם, אך שיפוט הוא הנחת פרדיקציה.
לפי וילארד ואן אורמאן קוויין, פרדיקציה כרוכה בפעולה של חיבור בין מונחים יחידים שמתייחסים זה לזה, לבין מונחים כלליים (בעמדה פרדיקטיבית), פעולה שבה, במשפט המורכב, לשני המונחים יש תפקידים שונים. בניגוד לאפלטון, הוא טען שהפרדיקטים אינם שמות, מייצגים או מסתמכים על קיומן של ישויות מופשטות (למשל מאפיינים, יחסים, קבוצות). הוא קישר בין פרדיקטים לדברים שניתן להגדיר מהם באופן שלא נתפס כתיאור מלא של תפקידם של הפרדיקטים, אך כך יכול היה הרעיון שלו להימנע מרגרסיה או מהסבר מעגלי.
ז'יל דלז טען שהפרדיקציה אינה ייחוס מכיוון שהחומר אינו נושא לתכונה. בתיאור סכימת הייחוס, טען דלז שהפרדיקט הוא יחס ואירוע, לא תכונה. הוא שאב מההמשגה של לייבניץ של האירוע, הגורסת כי "הפרדיקט הוא פועל, והפועל אינו ניתן לצמצום לאוגד ולתכונה". הוא טען ש"העולם עצמו הוא אירוע וכפרדיקט בלתי-גופני (=וירטואלי), העולם חייב להיכלל בכל נושא." הוא טען שלכל דבר יש סיבה, ובחן סיבתיות על ידי זיהוי אירוע כאירוע שקורה לדבר עם או בלי סיבה או גורם.
פרגה פיתח תאוריית פרדיקציה משלו, לפיה אפשר להבחין בהנחות מהרמה הראשונה בהנחה פשוטה באותו אופן שבו אפשר לזהות פונקציות לשוניות מסוג מסוים – סוג שמביא את ההצעה כערך, לאחר שזו מיושמת כטיעונים לשם מרכיב אחד או יותר. הסימון הרעיוני שלו, שפירושו הוא שפה אוניברסלית, הדגיש את ההבחנות בין אובייקטים ומאפיינים או מושגים. הוא טען שתצורות שונות נחוצות כדי שנדבר על אובייקטים בשל תפקידם בבחינת היחס בין השפה לבין האובייקטים.
ההמשגה המודרנית של פרידיקציה מתארת את הפרדיקציה כבסיס או כתנאי לאפשרות קיומו של חוש, כשמתייחסים לחוש כשייך למחשבה ולדרכים שבהן מחשבה מתייחסת לדברים.
סיווגים

אריסטו טען שהפרדיקציה יכולה להיות כשהיא לעצמה (kath hauto), כאשר האוניברסלי הבסיסי מזהה את הסובייקט כפי שהוא, ומסמן את הסוג הזה כסובייקט בהכרח. הוא נבדל מ"מלא-אירועים" (συμβεβηκός, סומבבקוס), ובהשאלה – דבר מה ספציפי, העוסק בפרדיקציית ה"איך" או מהפרדיקט האוניברסלי שרק עבר שינוי או שמאפיין נושא שזוהה קודם לכן כפי שהוא, על ידי אוניברסלי אחר.
תומאס אקווינס הסביר שייחוס או פרדיקציה עשויים להיות מהותיים ומשמעותיים או מקריים. הם מהותיים אם הפרדיקט מתייחס למשהו ששייך לנושא בהגדרה, והם מקריים כשהם מאופיינים ביחס למשהו שאינו הנושא שלו-עצמו. אקווינס הציע סוגים אחרים של פרדיקציה כמו שלילי וחיובי, קטגורי והיפותטי, הכרחי ותלוי, אוניברסלי ופרטי.
אדוארד ג'ונתן לו (Lowe) הציע שני סוגים של פרדיקציה: נוטה ומתרחשת. פרדיקציה נוטה מתארת את השתייכותו של חפץ לסוג שיש לו תכונה כלשהי, בעוד שפרדיקציה מתרחשת מתארת החזקה של אובייקט בתכונה מסוימת. סוג שלישי הוצע גם הוא, אך הוא וריאנט דיספוזיציוני שנועד לבטא חוק טבע.
יישומים

בטיפול בבעיית האוניברסליים, אריסטו קבע סוג של פרדיקציה שבו מונחים אוניברסליים מעורבים ביחס של פרדיקציה בתנאי שמתקיימות עובדות מסוימות שמתבטאות במשפטים רגילים. הוא טען שהספציפי, המסוים, מייצר או משתתף באוניברסלי, ומכאן ייתכן שיהיה צורך באוניברסלי לצורך פרדיקציה של יחסים.
פרדיקציה משמשת גם כדי להסביר את אי-הקביעות, אי-המוחלטות, של מונחי מסה. כשמתייחסים למונחי מסה כאל פרדיקטים, אי-קביעות מודגמת כשהמונחים מיושמים על שילוב של כמויות על ידי היותם חלקים מצירופים כאלה, כמו גם על כמויות שעונות להגדרת המונח בדרכים אחרות.
בתאולוגיה הפאולינית, השליח פאולוס השתמש בפרדיקציה כדי להסביר את תכונותיו של אלוהים. הוא טען, למשל, ש"צורה" היא פרדיקציה של אלוהים והיא משמשת גם כפרדיקציה של ישו. פאולוס טען שלאלוהים יש צורה וישו קיים בצורה זו.
ראו גם

פרדיקט (לוגיקה מתמטית)
נשוא
דוד קרון

| --- | --- |

דוד קרון, ראש הקת"מ, 1948
 לידה:  1915 גרודנו, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  2001 (בגיל 86 בערך) כפר מנחם, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מעסיק:  המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים 
 
ביקור המולא מוסטפא ברזאני באחת מטייסות חיל האוויר בנוכחותו של מפקד חיל האוויר מוטי הוד, שנות ה-70.
דוד קרון (29 בספטמבר 1915 – 20 באוקטובר 2001) היה איש שירותי המודיעין הישראלי וממקימי קיבוץ כפר מנחם.
עלייתו ארצה

קרון נולד בשנת 1915 בגרודנו שבאימפריה הרוסית (כיום בשטח בלארוס). אביו שאף כל חייו לעלות לארץ ישראל, ובסוף שנות העשרים מימש את שאיפתו ועלה ארצה לעבוד בייבוש ביצות סמוך לזכרון יעקב. לאחר שלא התקבל להיות מדריך בבית הספר החקלאי מקוה ישראל שב לגרודנו, שם פגש אותו בנו דוד בתחנת הרכבת. האב אמר לדוד כי הוא משוכנע שהוא (דוד) יצליח במקום בו נכשל. ואכן, בשנת 1931 הצטרף דוד קרון למקוה ישראל וגויס להגנה. עם סיום חוק לימודיו עבד בבניין בתל אביב, אולם חזר למקוה ישראל שם הועסק כעגלון וכרפתן. בן עירו סיפר לו שיוצאי השומר הצעיר מגרודנו מקימים קיבוץ ליד רמתיים (קיבוץ "כרית", מאוחר יותר עלה הקיבוץ להתיישבות בכפר מנחם), וקרון הצטרף למשק והקים את הרפת במקום. אחר כך שב לגרודנו במטרה להביא חבר נוסף למשק. הייתה זו גם הפעם האחרונה שפגש בהוריו.
עלייתו ארצה > מלחמת האזרחים בספרד

לאחר שובו לארץ ישראל בינואר 1936, ביקש להצטרף לשורות המתנדבים במלחמת האזרחים בספרד. מכיוון שהקיבוץ סירב לאשר את ההתנדבות, עזב את הקיבוץ באופן רשמי. הוא נסע לפריז וממנה הגיע ברגל לספרד יחד עם חברו דוד דגני. קרון הצטרף לחטיבה הפולנית מס' 13, ושירת בפלוגת הקשר. ביומנו כתב קרון על המתקפה האחרונה במלחמה, לכיבוש נהר האברו: ”היה לי הכבוד להימנות עם... הגל הראשון אשר חצה את הנהר בסירות משוטים קטנות... התחיל הקרב על האברו, שנמשך ללא הפוגה וללא מנוחה כמה חודשים... לא רק האויב נשחק. גם אנחנו נשחקנו כהוגן. מפלוגת הקשר שלי שהחלה את הקרב על האברו עם כ-­80 איש, נשארנו לבסוף רק 18.”
עלייתו ארצה > הקמת כפר מנחם

עם שובו לארץ ישראל מהמלחמה נישא קרון, ומנישואים אלו נולדה בתו הבכורה, תמר. קרון ואשתו היו בין עשרת חברי גרעין השומר הצעיר שהקימו בשנת 1937 את קיבוץ כפר מנחם. נישואיו של קרון לא נמשכו זמן רב, ולאחר שלוש שנים נפרד הזוג. בכפר מנחם קשר קשרי ידידות עם ערבי הסביבה ובמיוחד עם איסמעיל אל עזי, ממשפחת אל עזי שלה היו אדמות באזור בבית ג'יברין, בעג'ור ותל א-צאפי הסמוך. איסמעיל אל עזי ביקש ליצור יחסי שכנות טובה עם אנשי הקיבוץ ואף הסכים שיסלל על אדמותיו כביש גישה לקיבוץ מצומת מסמיה, מתוך מחשבה שכביש סלול יטיב עם כל תושבי האזור.
איש הש"י

קרון גויס לש"י על ידי עזרא דנין, לאחר שהלה התרשם מדו"ח אותו חיבר קרון בעקבות קרב צומת מסמיה, בו נרצחו עובדי חברת החשמל והנוטרים ששמרו עליהם ממארב ערבי סמוך לכפר מסמיה בשנת 1938. קרון מונה להיות קצין הש"י באזור הנגב והקים רשת של סוכנים ומודיעים מקרב הבדואים באזור. הרשת שימשה אותו רבות בתקופת מלחמת העצמאות להשגת ידיעות חיוניות להנהגת היישוב במהלכים להקמת מדינת ישראל. בפברואר 1948 נפוצו שמועות על פלישה מצרית לדרום הארץ. קרון, שכינויו היה "יובב", שלח מודיע לעזה ולח'אן יונס. כשחזר המודיע סיפר כי אומנם הגיעו לעזה מספר קציני צבא מצריים אך נראה שבאו רק כדי להכין את השטח ושבו בינתיים למצרים. עם פרוץ המאורעות שקדמו למלחמת העצמאות, הודיע קרון ליגאל אלון כי מספר המודיעים שלו קטן לעשירית מגודלו המקורי, אך הוא המשיך להשיג ידיעות חשובות. למשל, הוא השיג את הידיעה כי עבדאללה מלך ירדן שואף להגיע להסכם נפרד עם הסוכנות היהודית בניגוד לשמועות כאילו ישנה תוכנית ירדנית להשתלט על ארץ ישראל ולמנות את בני המלך לתפקידים שונים בניהולה. עם פרוץ המלחמה הצטרף קרון למחלקת המודיעין באגף המטה. בסקירתו "על המצב בנגב לקראת הפסקת האש", שכתב בהפוגה הראשונה, התריע קרון על הנגב המנותק וההתבססות המצרית בו, שכללה הקמת מינהל אזרחי בשטחים שכבשו, בשעה ש"אנו לא עשינו כלום למען ביסוס שלטון אזרחי כלשהו, וכל פעולותינו הצטמצמו בגירוש, הרג והשמדת רכוש". לעומת זאת, משה גבעתי בספרו "בדרך המדבר והאש" (על תולדות גדוד 9) מספר שקרון ציווה להוציא להורג את השבויים הגברים בכפר ברייר (כיום מול ברור חיל ממערב לכביש הראשי) לאחר כיבושו במאי 1948.
איש הש"י > פרשת טוביאנסקי

ביוני 1948 היה קרון מעורב בפרשת משפטו והוצאתו להורג של סרן מאיר טוביאנסקי באשמת בגידה, אשמה שהתבררה אחר כך כאשמת שווא. טוביאנסקי נחשד שכעובד חברת החשמל העביר לידי הבריטים מידע על מפעלים של התעשייה הצבאית בירושלים, שהופגזו על ידי הלגיון הערבי. כשהגיע טוביאנסקי למשרדי המודיעין בתל אביב, נעצר ונחקר קשות על ידי דוד קרון, איסר בארי, בנימין גיבלי ואברהם קדרון. החוקרים הצליחו להוציא ממנו "הודאה" שהוא אכן העביר את המידע לידי הבריטים, אלא שטוביאנסקי התכוון למסמך אחר בתוכנו משהתכוונו חוקריו. חוקריו הודיעו לו שהוא מואשם במעשה ריגול חמור והוא יועמד לדין עוד באותו יום.
ביום 30 ביוני 1948 הוכנס טוביאנסקי למכונית שיצאה מתל אביב לכיוון חולדה, ומשם הגיעו לבניין הנטוש של בית הספר המשותף של כפרים בית ג'יז ובית סוסין הממוקם כקילומטר מזרחית לקיבוץ הראל של היום. טוביאנסקי הוצא מן המכונית, הוכנס לאחת משתי הכיתות של בית הספר והועמד שם למשפט שדה למול שלושת שופטיו שהיו לא אחרים מאשר דוד קרון, בנימין גיבלי ואברהם קדרון. החוקרים מן הבוקר הפכו עתה לשופטים. עורכי דין לא היו שם והמשפט הסתיים במהירות רבה. לאחר זמן קצר הוצא טוביאנסקי להורג על ידי כיתת יורים.
בעת שהדיון התנהל, עסק איסר בארי, שאיחר למשפט, בהכנת כיתת יורים בת שישה חיילים, אשר נלקחו מחטיבת "יפתח", שהתאמנה באזור. השישה הובאו, מבלי שידעו את הסיבה לכך, לבית הדו-קומתי שנותר על תלו עד היום בקיבוץ הראל, ואשר נושא את השם "בית הקשתות". לאחר שעה קלה הגיעו השופטים לבית, כפתו את טוביאנסקי, וקשרו את עיניו. הוא הוצב עם פניו אל הקיר, וכיתת היורים נצטוותה לירות בראשו. הוא נהרג בו במקום, וליד הקיר נחפר בור, שלתוכו הושלכה גופתו וכוסתה בעפר.
בני ביתו של טוביאנסקי המתינו לשובו, ועם בוקר יצאו לחפשו. במקום עבודתו בחברת החשמל לא ידעו דבר, וכך גם בבסיס הקטן של חיל האוויר בירושלים. מישהו הפנה את בני המשפחה אל משרדי הש"י, שירות הידיעות של ההגנה, ושם פגשו את יצחק לוי (לויצה), שהיה ראש הש"י במחוז ירושלים. הוא סיפר להם שמספר ימים קודם לכן סיים את תפקידו, והפנה אותם לבנימין גיבלי. כך הסתובבה רעייתו של טוביאנסקי מספר ימים, וחיפשה אחר בעלה.
קרון מעולם לא דיבר על מעשה העוול ("הרצח") הנורא לו היה שותף ולא הודה באחריות על מעשיו, אך בספרו כתב כי לא היה לו ספק שטוביאנסקי אשם, וכי לבארי הייתה סמכות מלאה לעשות את מה שעשה: ”בסך ­הכל הפרשה לא פגעה בקריירה האישית של אף אחד מאיתנו. ג'יבלי נשאר בצבא והגיע להיות מפקד חטיבה וראש אמ"ן. קדרון היה מנהל כללי של משרד החוץ. אבל האווירה מסביב המאיסה עלי את השירות. צה"ל הציע עלייה בדרגה ובתפקיד, אבל לדידי פירוש הדבר היה לעזוב את הקיבוץ, וזאת לא רציתי.”
לאחר סיום המלחמה נישא קרון בשנית לאישה אחרת, טוני, ונולדו לו ממנה שני בנים.
פעילותו בקהיליית המודיעין > הקשר עם הכורדים

הפעילות באיראן כללה גם את הקשר עם מנהיגי המורדים הכורדים בעיראק, ובראשם מולה מוסטפא ברזאני. בחודש ספטמבר ביקר ראש המוסד עמית פעמיים בכורדיסטן יחד עם עוזר ראש אג"ם דאז רחבעם זאבי. בביקור השני התלווה אליהם קרון. ביקורים אלו הצליחו להפיג את המתיחות ששררה אז בין הכורדים לאיראנים על רקע הסכם שנחתם בין הכורדים לממשלת עיראק, וכן לחזק את הקשר בין הכורדים לישראל. ואכן, ב-18 באפריל 1968 הגיע ברזאני לביקור בישראל. בחודש מאי 1969 נערכה פגישה משולשת (בהשתתפות קרון) בכורדיסטן בין ברזאני, ראש המוסד הנכנס צבי זמיר ונציג שירותי המודיעין האיראניים הגנרל מנצורפור. בסוף שנת 1969 חזר קרון ארצה ומונה לעמוד בראש המחלקה במוסד האחראית על קשרים עם מדינות שאין להן קשרים דיפלומטיים עם מדינת ישראל. לכורדיסטן חזר רק בספטמבר 1974, עת התנהלה לחימה עזה בין הכורדים לעיראקים.
קרון הסביר את התפישה הישראלית לגבי הקשר עם הכורדים: ”מאז היווסדה חיפשה התנועה הציונית בעלי ברית מבין תושבי האזור... התפיסה הייתה שמה שיוציא אותנו מהבדידות הוא בעלי ברית שאינם מאושרים מהרוב הסוני.”
אחרית ימיו

קרון חזר ארצה מאיראן בשנת 1969, אך המשיך לעבוד במוסד והיה "אורח לשבת" בקיבוץ. לאחר הנסיעה לכורדיסטן שב קרון באוקטובר 1974 לקיבוץ, ועבד במפעל המתכת. הוא גם ריכז את ועדת המתנדבים.
קרון פרש רשמית מהמוסד בינואר 1976 (אם כי שמר על קשר עם הארגון שנים רבות לאחר מכן). את שארית חייו בילה בקיבוץ. בשנת 2000 זכה קרון בפרס על מפעל חיים מטעם עמותת "מודיעין 10" והמרכז למורשת המודיעין (מל"מ). קרון נפטר בשנת 2001 בכפר מנחם.
הנצחתו

על גבעה נישאה, ממזרח לקיבוץ כפר מנחם, הוקם אתר הנצחה לחיל המודיעין, ובתוכו יוחד מקום חשוב לדוד קרון, פרשת חייו ותרומתו.
לקריאה נוספת

משה גבעתי, בדרך המדבר והאש - תולדות גדוד 9, תל אביב: 'מערכות' והוצאת משרד הביטחון, תשנ"ד-1994, עמ' 45 - 47.
הערות שוליים

↑  מימין לשמאל: חיימקה לבקוב - בכיר במוסד, המולא מוסטפא ברזאני, דוד קרון, מלווה כורדי, האלוף מוטי הוד וטייסים
↑  אתר קיבוץ כפר מנחם
↑  בתנועה הקיבוצית, דבר, 9 בינואר 1940
↑  העליה על אדמת כפר-מנחם, דבר, 13 באוגוסט 1937
↑  דני צדקוני, האם שילמנו רעה תחת טובה, דבר, 15 במאי 1975
בכפר, כביש לכפר מנחם, דבר, 12 במאי 1943
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009828059705171  VIAF: 3683162181248508290001   WorldCat (עם VIAF): 3683162181248508290001
תרגום הברית החדשה והתנ"ך לעברית

תרגומי הברית החדשה לעברית נערכו מהטקסטים המקוריים הכתובים ביוונית קוינה או מתרגומי ביניים. מהתנ"ך בוצעו תרגומים אחדים של קטעים הכתובים בשפה הארמית המקראית ותרגומים מלאים של התנ"ך מעברית מקראית לעברית מודרנית. כמו כן בוצעו תרגומים לעברית של הספרים החיצוניים שנשתמרו ביוונית, בארמית ובלטינית.
התנ"ך

התנ"ך נכתב בשפה העברית המקראית, וכולל מספר קטעים הכתובים בשפה הארמית המקראית: ספר דניאל פרקים ב'-ז' ואוסף תעודות המובא בספר עזרא. במשך השנים פורסמו מספר תרגומים לעברית של הקטעים הכתובים בארמית, וכן תרגומים מעברית מקראית לעברית מודרנית.
הספרים החיצוניים

הספרים החיצוניים הם ספרים שלא נכללו בנוסח המסורה. חלקם בעלי אופי כיתתי כמו ספר היובלים, מלחמת בני אור בבני חושך, חזון עזרא, וחלקם בעלי אופי הקרוב ברוחו ליהדות הפרושית, כמו ספר משלי בן סירא. חלק מן הספרים החיצוניים נכללו בכתבי הקודש של כמה מן הזרמים הנוצריים. הספרים החיצוניים הגיעו אלינו בעיקר בשפה היוונית, בנוסח שנמצא בתרגום השבעים ונשמר על ידי הכנסייה הנוצרית. חלקם הגיע רק בתרגומים (משניים) מיוונית לשפות אחרות, כגון לטינית, ארמית נוצרית או שפת געז. במשך השנים תורגמו רבים מהספרים החיצוניים לעברית.
הברית החדשה

במשך השנים תורגמו ספרי הברית החדשה לעברית פעמים רבות, הן על ידי נוצרים והן על ידי יהודים. התרגום הראשון בוצע על ידי אליאס הוטר בשנת 1599.
יהדות איסטנבול

קהילת היהודים באיסטנבול ששימשה בירת האימפריה העות'מאנית הייתה אחת מהקהילות החשובות באימפריה. מקורותיה של הקהילה נעוצים זמן רב לפני כיבוש קונסטנטינופול (ששמה שונה בעקבות הכיבוש לאיסטנבול) על ידי המוסלמים. כבר משנת 390 לספירה קיימים מסמכים רשמיים המתייחסים ליהודים בקונסטנטינופול.