stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם רוברטסון
קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ המלחמה מונה רוברטסון לקצין האספקה והחימוש הראשי של חיל המשלוח הבריטי בפיקודו של ג'ון פרנץ'. חודשי המלחמה הראשונים היו דינאמים יותר עם תנועות צבאיות נרחבות, התקפות חוזרות בחזית המערבית לצד הצבא הצרפתי, בתקופה זו רוברטסון היה עסוק מאוד בתכנון האספקה לכוחות בתנועה. ב-25 בינואר רוברטסון קודם לתפקיד 'ראש מטה חיל המשלוח הבריטי' (ה-BEF) ומעט לאחר מכן קיבל את התואר 'אביר מפקד במסדר האמבט'. כראש מטה הכוחות הצבאיים בתקופה הראשונה של המלחמה, תחת פיקודו של ג'ון פרנץ', רוברטסון טען כי החזיתות האחרות הרבה פחות משמעותיות מאשר זו המערבית וניהול המלחמה כנגד גרמניה (אותה ראה כאיום המסוכן ביותר לבריטניה).
כאשר התעוררו מחלוקות לגבי פיקודו של פרנץ' כראש חיל המשלוח, החליט פיקוד הצבא להחליפו בדאגלס הייג (בהמלצתו של רוברטסון). רוברטסון עצמו קודם ב-23 בדצמבר 1915 לתפקיד ראש המטה הכללי הקיסרי (בהמלצתו של הייג), זאת מעט לאחר שקיבל את דרגת הלוטננט-גנרל באופן רשמי. תקופה זו של חילופי תפקידים הייתה בעייתיות לגבי שאלת תוקף תפקידם של המפקדים השונים, בעיקר בין הייג לרוברטסון, אך זו יושבה בינואר 1916.
בדצמבר 1916 מונה דייוויד לויד ג'ורג' לראש ממשלת בריטניה, במקום הרברט הנרי אסקווית' שהתפטר בעקבות החלת חוק גיוס חובה על כל הגברים. בשנת 1917 טען ג'ורג' שעל בריטניה להתמקד בחזיתות האחרות, עד להגעת כוחות צבא ארצות הברית לחזית המערבית, בעוד רוברטסון טען בתוקף כי על בריטניה להמשיך למקד את מאמציה בחזית המערבית. בעקבות חילוקי הדעות ביניהם התפטר רוברטסון מתפקידו ב-11 בפברואר 1918, ומונה למפקד הפיקוד המזרחי הבריטי.
לאחר חתימת הסכם הכניעה הגרמני ב-11 בנובמבר 1918 מונה רוברטסון למפקד ארמיית הריין הבריטית, ופיקד עליה עד מרץ 1920. ב-29 במרץ 1920 הועלה רוברטסון לדרגת פילדמרשל, ובנוסף הוענק לו התואר ברונט, מביקונספילד שבבקינגהאמשייר.
ב-12 בפברואר 1933 מת רוברטסון בביתו שבלונדון, ונקבר בבית הקברות הצבאי ברוקווד.
הערות שוליים

↑  דרגה שהונהגה בעבר בצבא הבריטי, בעיקר ליחידות הפרשים. הדרגה הייתה דרגת הנגד הכי גבוהה לפני דרגות הקצונה, כלומר שווה ערך לרב-נגד בצה"ל.
↑  בדומה לצבאות אחרים, בצבא הבריטי נהוג לקדם אדם בדרגה באופן זמני וללא העלה במשכורתו, זאת בדרך כלל כאות הערכה על תפקודו או פועלו. דרגה כזאת ניתן בהמשך להמיר לדרגה רגילה.
| מפקדים עליונים של הכוחות וראשי המטה הכללי של הצבא הבריטי |
| --- | --- | --- |
| מפקדים עליונים של הכוחות | ג'ורג' מונק • ג'יימס סקוט • ג'ון צ'רצ'יל • מיינהרד שומברג • ג'ון צ'רצ'יל • ג'יימס באטלר • ג'ון דרלימפל • ג'ורג' וייד • הנסיך ויליאם • ג'ון ליג'ונר • ג'ון מנרס • ג'פרי אמהרסט • הנרי סימור קונווי • ג'פרי אמהרסט • הנסיך פרדריק • דוויד דנדס • הנסיך פרדריק • ארתור ולסלי • רולנד היל • ארתור ולסלי • הנרי הרדינג • הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג' • גרנט ג'וזף וולסלי • פרדריק רוברטס • נוויל ליטלטון |  |
| ראשי המטה הכללי | נוויל ליטלטון • ויליאם ניקולסון |  |
| ראשי המטה הכללי הקיסרי | ויליאם ניקולסון • ג'ון פרנץ' • צ'ארלס דאגלס • ג'יימס וולף-מארי • ארצ'יבלד מארי • ויליאם רוברטסון • הנרי וילסון • רודולף למברט • ג'ורג' מילן • ארצ'יבלד מונטגומרי-מסינגברד • סיריל דוורל • ג'ון ורקר • אדמונד איירונסייד • ג'ון דיל • אלן ברוק • ברנרד לו מונטגומרי • ויליאם סלים • ג'ון הארדינג • ג'רלד טמפלר • פרנסיס פסטינג |  |
| ראשי המטה הכללי | ריצ'רד האל • ג'יימס קסלס • ג'ופרי בייקר • מייקל קרבר • פיטר האנט • רולנד גיבס • אדווין ברמאל • ג'ון סטאינר • נייג'ל בגנול • ג'ון שאפל • פיטר אינג • צ'ארלס גאת'רי • רוג'ר ווילר • מייקל ווקר • מייק ג'קסון • ריצ'רד דנאט • דוויד ריצ'רדס • פיטר וול • ניק קרטר • מארק קרלטון-סמית • פטריק סנדרס • רולנד ווקר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309627705171  BnF: cb12346726v (data)  GND: 120555654  ISNI: 0000 0001 0844 6486  LCCN: nb2008008202  NARA: 10574659  NKC: xx0041198  NTA: 068161476  SNAC: w6009rgm  SUDOC: 032569521  Trove: 830200  VIAF: 41914272   WorldCat (עם VIAF): 41914272
ישעיה ברדקי

| --- | --- |
 לידה:  1790 ה'תק"ן 
 פטירה:  1862 (בגיל 72 בערך) י"ח בחשוון ה'תרכ"ג 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 השכלה:  ישיבת וולוז'ין 
 תקופת הפעילות:  ?–1862 
 השתייכות:  יהדות ליטא, פרושים
 
רבי ישעיה ברדקי (ה'תק"ן, 1790 – י"ח בחשוון ה'תרכ"ג, 11 בנובמבר 1862) היה מראשי הקהילה האשכנזית הפרושית במאה התשע עשרה בירושלים.
ביוגרפיה

נולד בפינסק ליששכר דב, מנכבדי העיר. למד בישיבת וולוז'ין אצל רבי חיים מוולוז'ין תלמיד הגר"א. נולדו לו מאשתו הראשונה בן ובת. לאחר שהתאלמן בגיל צעיר החליט לעלות לארץ ישראל.
ביוגרפיה > בזקנותו

כשנה קודם פטירתו זכה לראות בחנוכת בית הכנסת החורבה, והתכבד בהנחת האבן הראשה של כיפתו. למרות גילו המופלג טרח וטיפס בסולם אל מרומי הכיפה והניח בראשה את האבן האחרונה. נפטר בירושלים בי"ח בחשוון ה'תרכ"ג (1862).
ילדיו

בנו רבי שלמה ברדקי, חתנו של רבי שמואל סלנט, שימש כחזן הראשי של בית הכנסת החורבה מעל ל-40 שנה (לאחר מותו החליף אותו נכדו ישראל בר-זכאי).
בנו רבי שמואל עקיבא ברדקי, חתנו של רבי יעקב ענתבי ראש רבני דמשק
בתו חיה גרונה, אשת הרב יצחק מנשוויז'
בתו חנה, אשת נתנאל לוריא
בתו עלקה, אשת שאול יחזקאל יהודה, ואחרי פטירתו נישאה בשנית לנתן נטע נטקין (גם הוא בזיווגו השני, נכדם הוא נתן ברדקי).
בתו דינה, אשת רבי אליהו בכור חזן, ראש הרבנים בטריפולי ובאלכסנדריה
הערות שוליים

↑  יהושע בן אריה, ‏אוסטריה: ירידה ותמורות בפעילות, ירושלים החדשה בראשיתה, יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשל"ט, עמ' 399, באתר "כותר"
↑  נתנאל קצבורג, פולמוס החינוך בישוב הישן, שנה בשנה, 1966
↑  יום הכרזת החרם על לימוד שפות זרות, אוסף הפשקווילים, הספרייה הלאומית 
עצרת ילדי תשב"ר - עצרת גדולה, אוסף הפשקווילים, הספרייה הלאומית
↑  בהערותיו אצל: אריה לייב פרומקין, תולדות חכמי ירושלים, חלק ג', עמ' 227 הערה 2
↑  בנו של שלמה יחזקאל יהודה. ראו אודותיו בערך יהושע ילין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526326605171  VIAF: 311794678   WorldCat (עם VIAF): 311794678
אורי שמחוני

| --- | --- |

האלוף אורי שמחוני, 1 בספטמבר 1981
 לידה:  24 באוקטובר 1936 גינוסר, ישראל 
 פטירה:  15 בדצמבר 2021 (בגיל 85) 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1954–1986 (כ־32 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד סיירת אגוז  מפקד חטיבת אלכסנדרוני  מפקד חטיבת גולני  מפקד בית הספר לקצינים של צה"ל  קצין חי"ר וצנחנים ראשי  ראש מחלקת ההדרכה  נספח צבאי בארצות הברית
 פעולות ומבצעים
   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 עיטורים
  אות לגיון ההצטיינות
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל סולתם מערכות
 
אורי שמחוני בתל אביב, 2012
אורי שמחוני (24 באוקטובר 1936 – 15 בדצמבר 2021) היה אלוף בצה"ל ומנכ"ל חברת "סולתם".
ביוגרפיה

אורי שמחוני נולד בקיבוץ גינוסר ושם גם גדל. התגייס לצה"ל באוגוסט 1954, התנדב לצנחנים, ושובץ בפלוגה א' בגדוד 890, עליה פיקד תחילה סעדיה אלקיים ולאחר מכן מאיר הר-ציון. השתתף בפעולת התגמול בעזה ולאחר קורס מכ"ים הוצב בפלוגה ב' והשתתף במבצע הר געש ובמבצע כנרת. לאחר שסיים קורס קציני חי"ר שימש כמפקד מחלקה בפלוגה ה' בגדוד 890 של הצנחנים, השתתף בפעולות התגמול במבצע יהונתן, מבצע לולב, מבצע שומרון וצנח במיתלה במבצע קדש.
ביוגרפיה > באזרחות

ב-1957 השתחרר שמחוני מצה"ל והצטרף לקיבוץ גינוסר, שם עבד בדיג בכנרת ובענפי המשק השונים. בשנת 1960 התחתן עם חברת הקיבוץ אילנה דאר. שמחוני הצטרף לצי הסוחר הישראלי ושירת כימאי באוניות א/מ פלמ"ח וא/מ פלי"ם של חברת הספנות הקיבוצית תרשיש. הוא התחיל כמלח פשוט והגיע לרמה של רב מלחים. הניסיון הימי שצבר בעבודתו גרם לכך שבהיותו אלוף נחשב על ידי הרמטכ"ל רפאל איתן כמועמד לפיקוד על חיל הים.[דרוש מקור]
ביוגרפיה > חזרה לצה"ל

ב-1964 חזר שמחוני לשירות קבע כקצין מודיעין במחלקת המודיעין של פיקוד הצפון. ב-1966 מונה לקצין מודיעין של חטיבת גולני ושירת בתפקיד בתקופת מלחמת ששת הימים ובתקופת מלחמת ההתשה.
לאחר המלחמה למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובאוגוסט 1970 קיבל לידיו את הפיקוד על גדוד הסיור של פיקוד הצפון, סיירת אגוז. שמחוני הוביל את סיירת אגוז למבצעים רבים בלבנון, ובהם הפשיטה על מפקדת המחבלים בכפר עינתא הסמוך לבינת ג'בייל, פשיטה רגלית בלילה קר וגשום במיוחד בה נהרגו כחמישה מחבלים, והפשיטה על מפקדת המחבלים בעיירה אל-ח'יאם. ב-1972 מונה לקצין אג"ם של פיקוד הצפון, ומילא תפקיד זה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
בשחר 22 באוקטובר 1973, מיד אחרי תום כיבוש החרמון מחדש, במבצע קינוח, טס לחרמון יחד עם מפקד הפיקוד, האלוף יצחק חופי כדי להחליף את מח"ט גולני אל"ם אמיר דרורי שנפצע בקרב. ניהול המלחמה ברמה הפיקודית מנקודת מבטו כקצין האג"ם הפיקודי, מתואר בספר "הסורים על הגדרות"
, שיצא לאור בין היתר ביוזמתו, ב-2008 בהוצאת משרד הביטחון ומערכות.
לאחר המלחמה התמנה למפקד חטיבת אלכסנדרוני וב-1974 למפקד חטיבת גולני. בשנת 1975 מונה למפקד בית ספר לקצינים, ובאוגוסט 1976 הועלה לדרגת תת-אלוף, החליף את דן שומרון כקצין חי"ר וצנחנים ראשי, ופיקד על אוגדת הקחצ"ר, בין היתר במבצע ליטני. באפריל 1980 מונה לעוזר ראש אג"ם, בשנת 1981 הועלה לדרגת אלוף ונתמנה לראש מחלקת ההדרכה. במינוי משני שימש סגן מפקד פיקוד הצפון ומילא תפקיד זה במלחמת לבנון הראשונה. ב-1984 עד לשחרורו ב-1986 כיהן כנספח צה"ל בארצות הברית. זכה לעיטור אות לגיון ההצטיינות.
פורסם כי היה מעורב בפרשת איראן-קונטראס. אך לטענתו לא היה מעורב בשום צורה, אף לא בידיעה כללית.
ביוגרפיה > לאחר שחרורו מצה"ל

לאחר שחרורו מצה"ל הקים חברת ייעוץ ותיווך, ושימש כיועץ לחברת "מזל"ט", חברה שהוקמה כשותפת בין תדיראן והתעשייה האווירית לישראל לשיווק כלי טיס בלתי מאוישים תוצרתם. עוד קודם, בעת שהיה נספח צה"ל בארצות הברית, סייע למנכ"ל החברה צבי שילר לקדם עסקה למכירת מזל"טים מסוג פיוניר לצי האמריקאי. בשנת 1988 חשף ה-FBI פרשת שוחד בה היה מעורב מלווין פייזלי, תת-מזכיר הימייה בממשל האמריקאי. מלווין פייזלי הודה בקבלת שוחד, ואדם נוסף, ויליאם גלבין, לוביסט ויועץ פרטי בעסקאות נשק, הודה במתן השוחד. שניהם חתמו על עסקאות טיעון עם התביעה האמריקנית, והפלילו את שמחוני ואת שילר. בנוסף טען ה-FBI שבידיו הקלטה בה דנים שמחוני, שילר, פייזלי וגלבין בחלוקת 2 מיליון דולר דמי תיווך כביכול בעסקה למכירת תחנת בקרה קרקעית עבור המזל"טים (עסקה שלא יצאה לפועל לבסוף). בפרשה הייתה מעורבת חברה ישראלית נוספת בשם "פוקאל תעשיות", שהייתה בבעלות שלמה וחיים זבלודוביץ', בעלי מפעל "סולתם".
ב-1991 פתחה משטרת ישראל גם בחקירת הפרשה. במאי 1993 הוגש נגד שמחוני כתב אישום בארצות הברית, שביקשה את הסגרתו. לאחר עסקת טיעון מול משרד המשפטים האמריקאי, אשר כללה את כל המעורבים האחרים, למעט שמחוני שסירב לחתום, הפרשה נסגרה בלא שהוגשו כתבי אישום.
ביוגרפיה > ניהול סולתם

בינואר 1989 מונה למנכ"ל מפעל הנשק "סולתם", שהיה שקוע בהפסדים עקב שורה של זעזועים שספג, בהם ניתוק הקשרים הדיפלומטיים בין ישראל ואיראן, אליה הופנה חלק ניכר מייצוא החברה. בתחילת 1990 ספגה החברה מכה נוספת, כאשר צה"ל החליט על הפסקת פרויקט פיתוח התותח המתנייע ה"שולף". ב-1990 רשמה החברה הפסדים של יותר מ-60 מיליון ש"ח, והנהלת החברה הודיעה על כוונתה לפטר רבים מעובדי המפעל. בתגובה להודעת הפיטורים הושבת הייצור ועובדי המפעל התבצרו בו. פריצה בכוח לתוך המפעל בליווי כלבים אימתניים תועדה באמצעי התקשורת וזכתה לכינוי "ליל הכלבים". הפינוי הוביל לדיון ציבורי נרחב בתקשורת, וכעבור ימים אחדים שמחוני התפטר.
ביוגרפיה > תפקידים נוספים

באוקטובר 1990 מונה במשרד החקלאות לממונה על היצוא החקלאי למזרח אירופה.
ב-1993 הורשע על ידי בית המשפט המחוזי בתל אביב בעבירות על חוק ניירות ערך התשכ"ח-1968 (הרצת מניות) ונדון לשנה וחצי מאסר על תנאי ולקנס בסך 23,000 שקלים. ההרשעה נמחקה ב-1998 על ידי נשיא מדינת ישראל עזר ויצמן.
שמחוני היה בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2006 יצא לאור הספר "לוויתן לבן" (הוצאת גלורי), המקבץ 167 נושאים שעליהם שוחח עם בנו גלעד שמחוני, ואשר תועדו ונערכו על ידי בנו ללא ידיעתו.
לקריאה נוספת

משה גבעתי, המערכה בחרמון - הקרבות ברכסי החרמון במלחמת יום הכיפורים ולאחריה, תל אביב: הוצאת מערכות והוצאת מודן, תשע"ה-2015.
הערות שוליים

↑  גדוד חי"ר מוצנח 890 פלוגה א'
↑  גל פרל פינקל, "מפקד צריך לאהוב את חייליו", הבלוג על הכוונת, ‏ 16 בדצמבר 2021.
↑  אייל לוי, ‏חזרה אל המיתלה: "שום צבא בעולם לא היה יכול לעשות את זה", באתר מעריב אונליין, 18 בספטמבר 2016.
↑  ההורים וכל בית גנוסר, למרחב, 12 בספטמבר 1960
↑  אמיר אורן, צרות של מפסידים, באתר הארץ, 5 באוקטובר 2006.
↑  אורי שמחוני, לוייתן לבן, הוצאת גלורי, 2006, עמודים 72–73.
↑  יעקב ארז, האנציקלופדיה לצבא וביטחון – 'צה"ל בחילו', הוצאת רביבים (מהדורת מעריב), 1983, כרך 14 -"סיירות ומיעוטים", עמוד 65.
↑  אורי דרומי, פיקד על הכיבוש מחדש של החרמון, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2007
↑  גל פרל פינקל, "ניצחו את הקרב מאות מעשים קטנים של מפקדים וחיילים בנקודות ההכרעה", הבלוג על הכוונת, ‏  3 ביולי 2013.
↑  רני סנה, המלחמה דרך העיניים שלהם, אתר צה"ל, 25.09.2008
↑  מיטל צור ורועי מנדל, "אשכנזי - האיש הנכון בזמן הנכון", באתר ynet, 14 בפברואר 2007
↑  תת-אלוף אורי שמחוני קצין צנחנים וחי"ר ראשי, מעריב, 29 באוגוסט 1976
אמיר אורן, היחידות המיוחדות והמלחמה הבאה, באתר הארץ, 22 ביולי 2011
↑  הכוחות שלקחו חלק במבצע, מבצע ליטני באתר חטיבת הצנחנים.
↑  תא"ל שמחוני נתמנה עוזר ראש אג"ם, מעריב, 13 באפריל 1980
אמיר אורן, מנקודת מבטו של גנרל, באתר הארץ, 25 באפריל 2002
↑  חיים רביה, האלופים מחליפים כיסאות, חדשות, 21 בינואר 1986
↑  אמיר אורן, גילויים חדשים משנות ה-80: צה"ל, נשק שלל והמחתרת בניקרגואה, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2010
1 2 3  נעמי לויצקי, פולרד, דותן ועכשיו שמחוני, חדשות, 20 בדצמבר 1991
1 2  יעקב אילון, שמואל טל, יגאל קוצר, האף.בי.איי חוקר מעורבות ישראלית בשערוריית הפנטגון, חדשות, 12 ביולי 1988
↑  אלכס פישמן, אין חברים בביזנס הזה, חדשות, 21 ביוני 1991
↑  סוכנויות הידיעות, נשיא "פוקאל" הישראלית: לא קיימנו קשו כלשהו עם פ״זלי מפרשת הפנטגון, חדשות, 13 ביולי 1988
↑  אהרן קליין, אורי שמחוני וצבי שילר מואשמים במתן שוחד לבכירים בפנטגון, חדשות, 2 במאי 1993
↑  דרור מרום, ‏סיב"ט לא אחראית לפאשלות, באתר גלובס, 23 ביוני 1998
↑  יואב יצחק ואמיר גילת, אורי שמחוני - מנכ"ל סולתם, מעריב, 13 בינואר 1989
נוית זומר, שמחוני – מנכ״ל סולתם, חדשות, 13 בינואר 1989
↑  עמנואל רוזן, זעם בסולתם: צה"ל החליט לא להצטייד בתותח חדיש, מעריב, 2 במרץ 1990
↑  אמיר גילת, "ב-3:30 נכנסו המאבטחים לסולתם ושיסו בנו כלבים", מעריב, 7 בספטמבר 1990
↑  אבשלום גינוסר וטל שחף, המנכ"ל אורי שמחוני נטל על עצמו אחריות אישית לאורעי סולתם - והתפטר, מעריב, 24 בספטמבר 1990אבשלום גינוסר, 'כור': התפטרות שמחוני - מעכשיו בתוקף, מעריב, 28 בספטמבר 1990
מירב ארלוזורוב, יגאל קוצר, נווית זומר, ועדת החקירה לאלימות בסולתם: "כל המעורבים בסכסוך אשמים", חדשות, 24 בספטמבר 1990
↑  אורי שמחוני לתפקיד בכיר במשרד החקלאות, מעריב, 30 באוקטובר 1990
↑  ת"פ 73/91 מדינת ישראל נגד מקבץ תשואה ואחרים, ניתן ב-14 בפברואר 1993
↑  הספר "לוייתן לבן", באתר "סימניה"
ג'ורג' מילן

| --- | --- |

פילדמרשל ג'ורג' מילן
 לידה:  5 בנובמבר 1866 אברדין, סקוטלנד הממלכה המאוחדת בריטניה
 פטירה:  23 במרץ 1948 (בגיל 81) לונדון, הממלכה המאוחדת בריטניה
 מקום קבורה:  Boyndie 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  הצבא הבריטי 
 בן או בת זוג:  Claire Marjoribanks Maitland (3 ביוני 1905–?) 
 צאצאים:  Joan Claire Florence Milne, George Milne, 2nd Baron Milne 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  1885–1933 (כ־48 שנים)
 דרגה:   פילדמרשל
 תפקידים בשירות
 השתתף במלחמת הבורים השנייה.   מפקד אוגדה בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.  מפקד הצבא הבריטי בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה.  מפקד הפיקוד המזרחי של הצבא הבריטי 1922–1926.  ראש המטה הכללי הבריטי 1926–1933.
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הבורים  מלחמת העולם הראשונה  המלחמה המהדית 
 עיטורים
  אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט  אביר הצלב הגדול של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש  אות השירות המצוין  תואר ברון
 תפקידים אזרחיים
 נציב מצודת לונדון.
 
ג'ורג' מילן נפגש עם הגנרל הסרבי ז'יוויין מישיץ'
סר ג'ורג' מילן, ברון מילן הראשון (באנגלית George Milne, 1st Baron Milne;‏ 5 בנובמבר 1866, אברדין, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת – 23 במרץ 1948, לונדון, הממלכה המאוחדת) היה מפקד הכוחות הבריטים בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה בדרגת גנרל ומאוחר יותר כיהן כראש המטה הכללי של צבא הממלכה בדרגת פילדמרשל.
תחילת הקריירה

מילן למד באוניברסיטה שבעיר הולדתו ומאוחר יותר סיים את האקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ'. ב-1885 הוצב כקצין ארטילריה בחיל התותחנים המלכותי וב-1898 נמנה עם כוחותיו של הוריישו קיצ'נר במסע לסודאן. בין 1899 ועד 1902 לחם במלחמת הבורים השנייה, במסגרתה עוטר באות השירות המופתי על הצטיינותו בשדה הקרב. ב-1913 מונה לקצין הארטילריה של האוגדה הרביעית.
מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב מילן עם אוגדתו בצרפת שם נטל חלק בקרבות החזית המערבית ובכלל זה קרב לה קאטו, הקרב הראשון על המארן, הקרב הראשון על האן וקרב איפר הראשון והשני. באוקטובר הועלה לדרגת בריגדיר גנרל. בראשית 1915 לאחר שרות קצר כקצין מטה של הקורפוס הבריטי השלישי, הועלה לדרגת מייג'ור-ג'נרל ומונה לתפקיד ראש המטה הכללי של הגיס הבריטי השני. ביוני מונה מילן לפקד על דיוויזיית הרגלים ה-27 של צבא הוד מלכותו, במסגרת הארמייה השנייה ובסוף השנה נשלח עם אוגדתו לגזרת סלוניקי שביוון.
במאי 1916 מונה למפקד הקורפוס הבריטי ה-16 ביוון, שכונה "גיס סלוניקי", החליף את הגנרל בריאן מהון ונטל חלק בקרבות החזית המקדונית. הכוחות הבריטים היו חלק ממערך כוחות מדינות ההסכמה באזור, אשר עד דצמבר 1917 פעלו תחת פיקודו של הגנרל הצרפתי מוריס סראי שלא זכה לאמונם המקצועי של הבריטים ככלל ומילן בפרט. בחזית המקדונית, על כל חייל שנהרג בקרבות נפטרו שניים ממחלות ומגפות, בעיקר ממלריה שעשתה שמות בקרב החיילים והמפקדים הבריטים ועניין זה פגע ביכולותיו הפיקודיות של מילן בגזרה.
עד אפריל 1917 ניהלו הבריטים מלחמת התשה מול צבא ממלכת בולגריה וממועד זה עברו למתקפה. בראשית 1918 מנה קורפוס סלוניקי 4 דיוויזיות חיל רגלים, חטיבת פרשים ובסך הכל כ-140,000 חיילים. בנוסף סופחו לכוחותיו שתי דיוויזיות של הצבא היווני. בעוד שהכוחות שתחת פיקודו נכשלו שוב ושוב במתקפותיהם בגזרת אגם דויראן, הרי שבספטמבר 1918 נחלה המתקפה הבריטית לאורך חזית עמק הווארדאר הצלחה וסייעה להתמוטטות קו החזית הבולגרי. באמצע נובמבר, לאחר חתימת הסכם הפסקת האש, נכנס עם כוחותיו לעיר איסטנבול. למרות הכישלון הפיקודי ומבצעי, לא נתפש מילן כאחראי לתבוסה והאבדות הכבדות שספגו הבריטים בקרב דויראן השלישי ובסיום המלחמה הועלה לדרגת גנרל.
פסגת הקריירה

לאחר המלחמה המשיך לפקד על הכוחות הבריטים בזירת הבלקן והים השחור. במאי 1920, במהלך מלחמת יוון–טורקיה פיקד על הכוחות הבריטים שנכנסו לאיסטנבול, פעלו להחרמת נשק, פיזרו את הפרלמנט ואבטחו את מיצרי הבוספורוס. פעולה זו שהיקפה לא עלה בקנה אחד עם כוונת הדרג המדיני בלונדון המשיכה להעיב על יחסי טורקיה ובריטניה במשך שנים ובעקבותיה סיים מילן את תפקידו באזור ונקרא לשוב לבריטניה לתפקיד מטה. ב-1922 מונה למפקד הפיקוד המזרחי של צבא הממלכה ומ-1926 ועד 1933 כיהן כראש המטה הכללי הבריטי, בדרגת פילדמרשל. מילן פעל נחרצות נגד מדיניות צמצום כוחו של הצבא הבריטי ובכלל זה הכוונה לבטל כמעט לחלוטין את כוחות השריון.
אחריתו

ב-1933 השתחרר מילן משירות צבאי פעיל ומונה לנציב מצודת לונדון, תפקיד שעיקרו טקסי ושמור למפקדי צבא בכירים שפרשו לגמלאות. בשנה זו עוטר בתואר הברון מילן הראשון מסלוניקי ורוביסלו שבמחוז אברדין. מילן נישא ב-1905 לברונית קלייר מרג'וריבנקס ובנו בכורו ג'ורג' דאגלס מילן ירש את תוארו. במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב מיילן למשמר האזרחי הבריטי ובמקביל שימש ככתב צבאי בעיתון "סאנדיי כרוניקל". הלורד מילן הלך לעולמו בלונדון ב-23 במרץ 1948 והוא בן 81 שנים.
ראו גם

החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
החזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה.
הערות שוליים

↑  Gordon ,Brook-Shepherd, November 1918, Little, Brown and Company, Boston, Toronto, edition 1981, pages 116-117.
1 2 3  אינצקלופדיה לתולדות מלחמת העולם הראשונה, "סר ג'ורג' פרנסיס מילן", באתר גוגל ספרים (באנגלית).
| מפקדים עליונים של הכוחות וראשי המטה הכללי של הצבא הבריטי |
| --- | --- | --- |
| מפקדים עליונים של הכוחות | ג'ורג' מונק • ג'יימס סקוט • ג'ון צ'רצ'יל • מיינהרד שומברג • ג'ון צ'רצ'יל • ג'יימס באטלר • ג'ון דרלימפל • ג'ורג' וייד • הנסיך ויליאם • ג'ון ליג'ונר • ג'ון מנרס • ג'פרי אמהרסט • הנרי סימור קונווי • ג'פרי אמהרסט • הנסיך פרדריק • דוויד דנדס • הנסיך פרדריק • ארתור ולסלי • רולנד היל • ארתור ולסלי • הנרי הרדינג • הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג' • גרנט ג'וזף וולסלי • פרדריק רוברטס • נוויל ליטלטון |  |
| ראשי המטה הכללי | נוויל ליטלטון • ויליאם ניקולסון |  |
| ראשי המטה הכללי הקיסרי | ויליאם ניקולסון • ג'ון פרנץ' • צ'ארלס דאגלס • ג'יימס וולף-מארי • ארצ'יבלד מארי • ויליאם רוברטסון • הנרי וילסון • רודולף למברט • ג'ורג' מילן • ארצ'יבלד מונטגומרי-מסינגברד • סיריל דוורל • ג'ון ורקר • אדמונד איירונסייד • ג'ון דיל • אלן ברוק • ברנרד לו מונטגומרי • ויליאם סלים • ג'ון הארדינג • ג'רלד טמפלר • פרנסיס פסטינג |  |
| ראשי המטה הכללי | ריצ'רד האל • ג'יימס קסלס • ג'ופרי בייקר • מייקל קרבר • פיטר האנט • רולנד גיבס • אדווין ברמאל • ג'ון סטאינר • נייג'ל בגנול • ג'ון שאפל • פיטר אינג • צ'ארלס גאת'רי • רוג'ר ווילר • מייקל ווקר • מייק ג'קסון • ריצ'רד דנאט • דוויד ריצ'רדס • פיטר וול • ניק קרטר • מארק קרלטון-סמית • פטריק סנדרס • רולנד ווקר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb166025764 (data)  GND: 1057749710  ISNI: 0000 0001 1310 3146  SUDOC: 15014086X  VIAF: 165066435   WorldCat (עם VIAF): 165066435
מריה ספש

| --- | --- |

 לידה:  14 בדצמבר 1908 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  3 בספטמבר 2007 (בגיל 98) בודפשט, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 שפות היצירה:  הונגרית, גרמנית 
 בן או בת זוג:  בלה ספש (24 בדצמבר 1930–26 ביוני 1986) 
 
מריה ספש, במקור מגדולנה שרבאק, בהונגרית: Szepes Mária;‏ בודפשט, טרזווארוש, 14 בדצמבר 1908 – בודפשט, 3 בספטמבר 2007) הייתה סופרת יהודייה-הונגרייה. תסריטאית, משוררת ושחקנית. השם הבדוי הספרותי שלה היה מריה אורשי וכשחקנית הופיעה בתור מגדה פפיר. יצירותיה הידועות ביותר הן "האריה האדום" (A Vörös Oroszlán) והסדרה "הנערה המנוקדת" (Pöttyös Panni).
קורות חייה > משפחתה

מגדולנה שרבאק נולדה במשפחה יהודית בבודפשט. אביה היה אוזיאס שרבאק (1877–1911), ששם הבמה שלו היה שאנדור פפיר, שחקן, אמה הייתה מריה קְרוֹנֵמֶר (1883–1953), שם הבמה שלה היה מרגיט קורנאי והייתה זמרת ושחקנית. הוריה נישאו ב-1906 בבודפשט. אחיה הבכור, ויקטור שרבאק (פפיר) (1907–1976), היה בלשן, סופר, פילוסוף, מוזיקאי ואסטרולוג. כיוצר סרטים, הוא הופיע גם תחת השמות ויקטור פפיר וגלנטאי, והשם הספרותי שלו היה ויקטור כארון. הוא הותיר אחריו יצירת חיים משמעותית, שמרגע יצירתה סיפקה השראה מכרעת לאחותו הצעירה. אחד מאחיהם מת בינקותו.
קורות חייה > ילדות

אביה הקים את התיאטרון העם אויפשט ב-1911, זמן קצר לפני מותו ומריה הקטנה הופיעה כשחקנית ילדה מגיל 3. באותה תקופה, המשפחה עדיין התגוררה באויפשט, תחילה ברחוב טוואס ולאחר מכן ברחוב דיאק. ב-1913 הם עברו לפשט, לדרך ראקוצי 51. הוא כתבה ספר על תקופה זו תחת הכותרת "חצר ראקוצי הנפתחת לאינסוף" (Végtelenbe nyíló Rákóczi Udvar). ב-25 בספטמבר 1915 נישאה אמה בשנית בבודפשט עם במאי הסרטים בלה גלנטאי באלוג, שהתחיל כשחקן ולאחר מכן ביים 67 סרטים בין 1916 לבין 1943.
מאריה למדה בבית הספר היסודי ברחוב Rökk Szilárd. היא קיבלה את תפקיד הילדים הראשון שלה באופרטה אהבה צוענית כבר בגיל שנתיים. בילדותה שיחקה בכמה סרטים אילמים תחת השם מגדה פפיר, כולל "הילד הקפוא", בבימויו של אביה החורג. היא כתבה שירים וסיפורים קצרים כבר בגיל 9.
קורות חייה > שנות השלושים

היא פגשה את בלה ספש (1903–1986), אמן חזותי, מדליסט כסף אולימפי, אלוף פעמים רבות באתלטיקה ובסקי, איתו התחתנה ב-1930. היא קיבלה עליה את שמו של בעלה.
קורות חייה > שנות מלחמה

בשנת 1939, בטיהאן, בהשפעת מסדר צלב הוורד, החלה לכתוב את מה שהיה אז עדיין סיפור קצר, שלימים הפך לרומן הידוע ביותר שלה ולאחד מספרי ההרפתקה ההונגרים הידועים ביותר: האריה האדום. היא עבדה על העבודה הזו במשך חמש שנים.
בשם מריה אורשי, היא גם כתבה תסריטים לסרטים שיצרה החברה של אביה החורג שנוסדה ב-1941, כולל הגרסה החדשה שצולמה של "הילד הקפוא", שנחשב לסרט ההונגרי הראשון שמתאר באמת את גורלם של ילדים. כעסק משפחתי, Balogh Film Kft הוקם על ידי אביה, שעבד כבמאי שנים רבות, ואמה, השחקנית, שהפיקה בין היתר שני סרטי Karády. הסרט הראשון זכה להצלחה גדולה. השני, Ópiumkeringő, הצליח אף הוא, את התסריט ותמלילי השירים של קטלין קראדי כתבה מריה ספש.
היא שרדה את המלחמה עם אחיה הגדול ויקטור בבית הנופש שלהם ב-Leányfalu. הם הצליחו להגיע לשם רק כשאחיה, שהצליח לשלוט בתפקוד הלב שלו בזכות תרגילי היוגה שלו, "חלה", ואז הם נמלטו באמבולנס לבידודם באזור הכפרי בנסיבות הרפתקניות. בינתיים, בלה ספש, שהיה מוגן בשל מוצאו הנוצרי, ניסה לעזור לנרדפים.
קורות חייה > האריה האדום

בשנת 1946, האריה האדום פורסם ב"הוצאת הונגריה", תחת שם הספרותי מריה אורשי, ב-2,000 עותקים. זמן קצר לאחר פרסומו, כאשר הולאמו גם המו"לים (1948), הוכרז הספר כיצירה חתרנית ומסוכנת, נאסף וכל העותקים נגרסו. זה היה ספר אסור במשך ארבעים שנה. את המחברת שלו, מריה אורשי הלא קיימת, השלטונות "לא מצאו".
בלה המוואש, חבר טוב מאוד של מריה ספש, שכבר עבדה באותה תקופה בספרייה הלאומית על שם סצ'ני, הצליחה לשמור ארבעה עותקים. "כשהם חשבו שהם הרגו את הספר שלי, הוא התחיל לחיות.", אמרה מריה ספש וזה קרה כך. המהדורה הגרמנית הראשונה של היצירה יצאה לאור כבר ב-1947. בשנת 1984 פרסם שאנדור פישקי, שחי באמריקה, את המהדורה המקורית בניו יורק. מאוחר יותר באותה שנה, הוא פורסם שוב כפנטזיה, ב-58 אלף עותקים, ב"סדרת הספרים המופלאים של קוסמוס", מקוצר מעט והושלם עם המשך. (בשנת 1989 הוא פורסם שוב בהונגריה באופן חופשי) הוא הפך לספר החודש ברפובליקה הפדרלית של גרמניה, ובשנת 1985 הוא גם זכה בפרס בתחרות של קרן לאסוויץ. ניתן לקרוא את תרגומיו במספר מדינות.
ב-1963 קיבל את פרס המכון לתרבות עממית על עבודתו. בית הספר היסודי "מריה ספש", שנסגר ב-1994, נשא את שם הסופרת. מאריה ספש קיבלה את צלב הקצין של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה ההונגרית בשנת 1994 ואת הצלב התיכון בשנת 1998 כהוקרה על פועלה.
יצירותיה

השנה המצוינת היא תאריך הפרסום הראשון
יצירותיה > תפקידיה הקולנועיים

תחת השם מגדה פפיר
Szulamit (1916)
Az obsitos (1917)
Hivatalnok urak (1918)
Lengyelvér (1920)
A megfagyott gyermek (1918?/1921)
Leánybecsület (1923)
Mária nővér (1928-29)
יצירותיה > תסריטים

תחת השם מאריה אורשי
טומי הילד הקפוא (1936)
300,000 פנגו ברחוב (1937)
שני הלילות של מריה (1940)
אל תשאל מי הייתי (1941)
וואלס האופיום (1943)