stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמלריך הראשון, מלך ירושלים
העימותים מול המוסלמים > הברית עם הביזנטים

לאחר שובו של אמלריך לירושלים בשנת 1167 הוא נשא לאישה את מריה קומננה, אחיינית מדרגה שנייה של הקיסר הביזנטי מנואל הראשון. המגעים בין ירושלים הצלבנית לקונסטנטינופול הביזנטית בנוגע להסכם השלום נערכו כשנתיים, בעיקר בגלל דרישתו הבלתי מתפשרת של אמלריך להשבת הריבונות על אנטיוכיה לידיו. לאחר שוויתר לבסוף על דרישה זו, התאפשרה כריתת הברית, שנחוגה באופן רשמי ביום חתונתו של אמלריך בעיר צור ב-29 באוגוסט 1167. בתקופת שהייתו בעיר צור מינה אמלריך את ויליאם מצור למשרה דתית חשובה בעיר והטיל עליו את מלאכת כתיבת ההיסטוריה של ממלכת הצלבנים.
בשנת 1168 החלה נרקמת תוכנית בין אמלריך לבין הקיסר הביזנטי להתקפה משותפת על מצרים. בין השגרירים ששלח אמלריך לקונסטנטינופול לצורך חתימת ההסכם היה גם ויליאם מצור. את הברית שהייתה לצלבנים מול שאוואר במצרים ביטל אמלריך בטענה כי בכוונת שאוואר לאחד כוחות עם נור א-דין, טענה ששימשה אמתלה להתקפת הכוחות הנוצרים על מצרים. אמלריך, בסיוע האבירים ההוספיטלרים, תקף את מצרים באוקטובר 1168, מבלי שהמתין לעזרתם של הביזנטים (המתקפה החלה למעשה לפני שובם של השגרירים הצלבנים מביזנטיון). בתחילת המתקפה נטבחו אלפי אזרחים מצרים מוסלמים, וכשהגיע אמלריך לפאתי קהיר הציע לו שאוואר שני מיליון פיסות זהב בתמורה לנסיגתו חזרה לירושלים. באותו הזמן שלח נור א-דין את שירכוך לעזרת המוסלמים במצרים, אולם עד להגעת הצבא הסורי למקום, כבר נסוג אמלריך עם הכופר שניתן לו תמורת עצמאות הממלכה.
העימותים מול המוסלמים > עלייתו של צלאח א-דין

בינואר 1169 רצח שירכוך את שאוואר ולקח לעצמו את משרת הווזיר במצרים. חודשיים מאוחר יותר, מת שירכוך ואת מקומו ירש אחיינו צלאח א-דין, שהכריז על נאמנותו לנור א-דין שליט סוריה. אמלריך, שזיהה את הסכנה הכרוכה בשליט המצרי החדש והמבריק, ביקש את עזרתם של שליטי אירופה, אולם אלה סירבו לשלוח כל עזרה. העזרה היחידה שהוגשה לאמלריך הייתה מצד הביזנטים, ששלחו צי ספינות מלחמה לטובת הדחתו של השליט המוסלמי החדש במצרים.
באוקטובר של אותה שנה תקף אמלריך את מצרים והטיל מצור יבשתי וימי על עיר הנמל דמייטה. המצור נמשך זמן רב, והמחנה הצלבני סבל קשות ממגפה שפשטה בשורות החיילים. המגפה והרעב הביאו לסיומו של המצור על ידי הפסקת אש שהושגה מול צלאח א-דין, ואמלריך יצא בראש צבאו חזרה לירושלים.
כישלונו של אמלריך בהדחתו של צלאח א-דין יצרה מצב חדש בו מאוימת ממלכת ירושלים בשתי חזיתות על ידי יריבים בעלי כח רב. בשנת 1170 פלש צלאח א-דין לשטח הממלכה וכבש את העיר אילת, כשהוא מנתק בכך את הקשר של ממלכת ירושלים לים סוף. בשנת 1171, עם מותו של אחרון השליטים מהשושלת הפאטמית, לקח צלאח א-דין לעצמו את התואר סולטאן מצרים.
עלייתו לשלטון של צלאח א-דין במצרים גרמה לאנחת רווחה בירושלים, וזאת לאור התדרדרות היחסים בין מצרים וסוריה עקב מרידתו כביכול של צלאח א-דין בריבונות הסורית על מצרים, התדרדרות בעטייה נמנעו השליטים המוסלמים לתקוף את הממלכה הצלבנית. אולם, ההפוגה הזמנית בקרבות לא עיוורה את עיניו של אמלריך, והוא יצא בעצמו לקונסטנטינופול כדי לבקש את הגנת הקיסר הביזנטי לאחר ששלח בקשה שנייה לקבלת סיוע צבאי משליטי אירופה, בקשה שהושבה בשלילה.
מותו של אמלריך

מותו של נור א-דין בשנת 1174 הביא למפנה בזירת הלחימה הצפונית. מיד עם הגיען של השמועות בדבר מותו של המנהיג הסורי יצא אמלריך לצפון ממלכתו והטיל מצור על העיר בניאס. אולם המצור נכשל, ובדרכו חזרה לכיוון ירושלים חלה אמלריך במחלת הדיזנטריה. בתחילה הצליחו רופאיו של אמלריך למנוע את התדרדרות מצבו, אולם כעבור זמן מה, בהגיעו לירושלים, הוא לקה בקדחת. ויליאם מצור כותב כי "לאחר מספר ימים של סבל בלתי נתפס, [אמלריך] הורה לקרוא לרופאים מיוון, סוריה ושאר האומות השכנות, והתעקש שיתנו לו מתרופותיהם המשלשלות". חרף ניסיונות הרופאים השונים שהוזעקו לירושלים, מת אמלריך ב-11 ביולי בגיל 38.
כשהיה על ערש דווי העניק אמלריך לאשתו מריה קומננה ובתו איזבלה (העתידה למלוך גם היא בירושלים ביום מן הימים), את העיר שכם כנחלה עצמאית, וזאת מאחר שידע כי לאחר מותו ירש אותו בנו מנישואיו הראשונים. עם מותו של אמלריך עלה לשלטון בממלכה בנו המצורע בלדווין הרביעי, שהשיב את אימו המגורשת לירושלים.
אמלריך נחשב בקרב ההיסטוריונים למלך החזק האחרון של ממלכת ירושלים. יורשיו לאחר מותו לא צלחו במלאכת ההגנה על הממלכה, שהחלה מתפוררת כעבור שנים ספורות. שנים מספר לאחר מותו של אמלריך מת גם מנואל הראשון קיסר ביזנטיון, וצלאח א-דין נשאר השליט החזק היחיד בכל המזרח התיכון, דבר שיבוא לידי ביטוי היטב בדברי ימיה של הממלכה הצלבנית לאחר מותו של אמלריך.
אמלריך הראשון עורך דיון תאולוגי. ציור צרפתי מהמאה ה-15
אמלריך מגרש את אגנס מקורטניי
הכתרת אמלריך הראשון ומריה קומננה
מותו של אמלריך הראשון
אמלריך נקבר ובלדווין הרביעי עולה לכיסא המלוכה.
הכתרתו של אמלריך הראשון, כתב יד צרפתי מהמאה ה-15
חתונת אמלריך הראשון ומריה קומננה כתב יד מהמאה ה-15
חתונת אמלריך ומריה קומננה. כתב יד מהמאה ה-14
חתונת אמלריך ומריה קומננה. כתב יד מהמאה ה-13
ראו גם

היסטוריה של ממלכת ירושלים
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך ב, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963, מהדורה שלישית מורחבת ומתוקנת, 1973, הדפסה שישית, 2005; הספר זכה בפרס ישראל בתרגומו לצרפתית בפרס האקדמיה הצרפתית.
יהושע פראוור, הצלבנים - דיוקנה של חברה פיאודלית, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה 1975, מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת 1985
Steven Runciman, A History of the Crusades, Cambridge university press, 1952 ISBN 0521061628
Christopher Tyerman, God's war: a new history of the Crusades, Harvard University Press, 2006
בירת התרבות הערבית

בירת התרבות הערבית (בערבית: عاصمة الثقافة العربية) היא יוזמה של ארגון אונסק"ו במסגרת תוכנית הבירות התרבותיות, שמטרתה לקדם את התרבות הערבית ולקדם שיתוף פעולה במדינות ערב. היוזמה החלה בשנת 1996, ובמסגרתה נבחרת מדי שנה עיר ערבית המשמשת כמוקד לפעילות תרבותית.
רשימת בירות התרבות הערביות

1996 - מצרים קהיר, מצרים
1997 - תוניסיה תוניס, תוניסיה
1998 - איחוד האמירויות הערביות שארג'ה, איחוד האמירויות הערביות
1999 - לבנון ביירות, לבנון
2000 - ערב הסעודית ריאד, ערב הסעודית
2001 - כווית כווית סיטי, כווית
2002 - ירדן עמאן, ירדן
2003 - מרוקו רבאט, מרוקו
2004 - תימן צנעא, תימן
2005 - סודאן ח'רטום, סודאן
2006 - עומאן מאסקט, עומאן
2007 - אלג'יריה אלג'יר, אלג'יריה
2008 - סוריה (1980–2024) דמשק, סוריה
2009 - ישראל ירושלים, ישראל
2010 - קטר (מדינה) דוחה, קטר
2011 - לוב סירת, לוב
2012 - בחריין מנאמה, בחריין
2013 - עיראק בגדאד, עיראק
2014 - לוב טריפולי, לוב
2015 - אלג'יריה קונסטנטין, אלג'יריה
2016 - תוניסיה ספקס, תוניסיה
2017 - מצרים לוקסור, מצרים
2018 - עיראק בצרה, עיראק
2019 - סודאן פורט סודאן, סודאן
2020 - הרשות הפלסטינית בית לחם, הרשות הפלסטינית
2021 - ירדן אירביד, ירדן
2022 - כווית כווית סיטי, כווית
2023 - לבנון טריפולי, לבנון
ראו גם

בירת התרבות של אירופה
הערות שוליים

↑  התואר ניתן רשמית לירושלים, פלסטין על אף היות העיר (על חלקיה המערביים והמזרחיים) תחת שליטה ישראלית
↑  חלק משטחי A שברשות הפלסטינית
דמשק, בירת התרבות הערבית לשנת 2008
מורהף אבו קסרה

מורהף אבו קסרה (בערבית: مرهف أبو قصرة) הוא איש אופוזיציה סורי, חבר בארגון היאת תחריר א-שאם, שמונה מטעמו לשר ההגנה בממשלת המעבר הסורית.
על פי דיווחים שונים הוא מוכר גם בכינויים "אבו חסן אל-חמאווי" ו"אבו חסן 600".
רקע

אבו קסרה נולד ב-1984 בחלפאיא (אנ'), סוריה. הוא הוא בעל תואר ראשון בהנדסה חקלאית מאוניברסיטת דמשק.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה הצטרף לארגון היאת תחריר א-שאם. שימש בארגון בתפקיד "מהנדס יכולות צבאיות" באזורים שהיו בשליטת המורדים והוביל את רוב המבצעים שבהם באה לידי ביטוי יכולת טכנולוגית.
נטען שעסק בתחום הכטבמי"ם. [דרוש מקור]
שר ההגנה

ב-21 בדצמבר פורסם כי אבו קסרה מונה על ידי אחמד א-שרע לשר ההגנה בממשלת המעבר הסורית.
בראיון לתקשורת אמר קסרה כי בכוונתו לאחד את כל הפלגים החמושים בסוריה תחת משרד ההגנה. ולמנוע את קיומם של ארגונים חמושים אחרים.
ב-31 בדצמבר 2024 פרסם א-שרע צו ובו מינה כמה מאנשי ארגונו לתפקידים בצבא סוריה, ביניהם אבו קסרה שהועלה לדרגת גנרל ויכהן כשר ההגנה.
הערות שוליים

1 2  מונה לשר ההגנה: "אבו חסן 600", הגנרל הג'יהאדיסט שהוביל את ההסתערות נגד אסד, באתר ynet, 22 בדצמבר 2024
1 2  الجولاني يعين أبو قصرة وزيرا للدفاع ويبحث دمج الفصائل | سكاي نيوز عربية, www.skynewsarabia.com
↑  שלטונות סוריה ממנים מפקד בהיאת תחריר א-שאם לשר ההגנה, באתר רויטרס, ‏21 בדצמבר 2024 (באנגלית)
↑  Prominent rebel figure appointed Syrian defense minister, israelnationalnews.com, ‏Dec 22, 2024 (באנגלית)
↑  Syrian authorities appoint HTS figures as foreign, defence ministers, Al Jazeera (באנגלית)
↑  מנהיג המורדים ממשיך למנות את אנשיו לתפקידי מפתח, באתר בחדרי חרדים, 22 בדצמבר 2024
↑  القائد العسكري لهيئة تحرير الشام: سنبادر بحل جناحنا العسكري | سكاي نيوز عربية, www.skynewsarabia.com
↑  Syria ex-rebel military chief says to dissolve armed wing, France 24, ‏2024-12-17 (באנגלית)
↑  אל-ג'ולאני מינה ג'יהאדיסטים זרים לתפקידים בכירים בצבא הסורי, באתר ynet, 31 בדצמבר 2024
↑  "מהנדס המורדים": מי אתה שר ההגנה החדש של סוריה? | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2024-12-31
ערך זה הוא קצרמרבנושא סוריה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יאיר אנסבכר

| --- | --- |

 לידה:  1983 (בן 42 בערך) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אריאל בשומרון, אוניברסיטת תל אביב, מכללת ליפשיץ, מכינה קדם-צבאית בני דוד, ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר 
 שפות היצירה:  עברית 
 יצירות בולטות:  כצל ציפור 
 פרסים והוקרה:  פרס נשיא אוניברסיטת בר-אילן (2021)
 
יאיר אנסבכר (נולד בכ"ה בטבת ה'תשמ"ג, 1 באוקטובר 1983) הוא חוקר, איש חינוך ויזם חברתי ישראלי. מייסדה ומנהלה הראשון של המכינה הקדם-צבאית "איתן" במישור אדומים.
ביוגרפיה

יאיר אנסבכר נולד ב-1983 וגדל בירושלים למשפחה בת ארבעה ילדים. הוא נכדו של מרדכי אנסבכר, מנהלו הראשון של מוזיאון יד ושם ונינו של ד"ר מרדכי בוקסבוים.
התחנך במסגרת מערכת החינוך הממלכתי-דתי בבית הספר לדוגמה עוזיאל ובישיבה התיכונית "נתיב מאיר". לאחר מכן למד במכינה הקדם-צבאית "בני דוד" שבעלי. התגייס לצה"ל בשנת 2002 ושירת כלוחם ביחידת מגלן.
אנסבכר הוא בוגר מכללת ליפשיץ בחינוך. הוא מוסמך בדיפלומטיה וביטחון מאוניברסיטת תל אביב, ובספטמבר 2024 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת אריאל. המחקר שלו עסק בחקר הכוחות המיוחדים המודרניים ובהשפעתם על מלחמות בנות זמננו וזיכה אותו בפרס נשיא אוניברסיטת בר-אילן לדוקטורנטים על פרסום מאמרים אקדמיים.
אנסבכר שימש מחנך בבית הספר אמי"ת במעלה אדומים, וכן יזם והוביל פרויקטים חינוכיים בלתי פורמליים בעיר, כגון מועדונית נוער לילדי הקהילה האתיופית ומתחם מוגן לבני נוער בעיר.
בהנחייתו של ראש הגרעין הרב אליהו קפלן הקים בשנת 2011 את המכינה הקדם-צבאית "איתן" באזור התעשייה מישור אדומים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים התמודד בבחירות המקדימות של מפלגת "הבית היהודי", והוצב במקום ה-40 הלא-ריאלי. הוא התפטר מהרשימה טרם קיום הבחירות.
שיחק ושימש מדריך נשק ולוחמה בסרט "הלילה הזה" והדריך נשק ולוחמה גם בסדרת הדוקו-דרמה "הלילה הארוך ביותר" של כאן 11. הגיש עם ד"ר אמיר גילת את הפודקאסט "המבצעים הגדולים של הכוחות המיוחדים" של גלי צה"ל.
אנסבכר עמית במכון משגב, הכפוף לפורום קהלת, ובעבר היה גם עמית-מחקר בכיר בפורום קהלת.
אנסבכר הוא לוחם במילואים ולחם במסגרת טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל. הוא התייצב בבסיס יחידת הלוט"ר שבמתקן אדם ויצא עם היחידה ללחימה בעוטף עזה. הוא סיפר כי השתתף בלחימה בבסיס מודיעין שמחבלים השתלטו עליו, ומשם המשיך עם היחידה ללחימה בקיבוץ ניר יצחק.
אנסבכר משמש פרויקטור ביחידה מטכ"לית בצה"ל שימש יועץ לכמה גופים במערכת הביטחון בהם פיקוד הצפון ומפקדת העומק, משטרת ישראל ומטה ההסברה הלאומי במשרד ראש הממשלה.
ב-16 בינואר 2025 נעצר לאחר שתלה שלטים על הכותל המערבי לאחר מכן הסביר שכוונתו הייתה לחזק את רוח ישראל לנוכח הסכם חמאס–ישראל, שאותו ראה ככניעה של ישראל.
אנסבכר מתגורר במעלה אדומים במסגרת הגרעין התורני "בית מורשת". הוא נשוי ואב לחמישה.
ספריו

כצל ציפור – מתאר את שירותו הצבאי של המחבר ביחידת מגלן ובמהלך מלחמת לבנון השנייה. בהוצאת ידיעות ספרים.
אין אתר פנוי ממנו – מאמרים על פרשת השבוע בדרך החסידות.
לאחד אחד בני ישראל – עיונים במצוות אהבת ישראל והאחדות הישראלית.
עשו טובה לאנושות – ספר בסוגת עזרה עצמית לשיפור יחסי אנוש בזוגיות, משפחה, החברה בישראל, ובהקשר לסכסוך הישראלי-ערבי.
לישועתך קיוויתי ה' – סיפור חייו של סבו מרדכי אנסבכר
וכארי יתנשא – על תיקון דרך המלחמה החדשה של ישראל, דני ספרים, 2023.
הערות שוליים

↑  חמש עם רפי רשף, "אימונים מסוכנים ובלתי שגרתיים": בוגר מגלן על השירות ביחידה, באתר nana10‏, 7 באוגוסט 2018
↑  לאחר הביקורת והתחקיר: יאיר אנסבכר מקבל תואר ד"ר, באתר ערוץ 7, 26 בספטמבר 2024
↑  טקס הענקת פרס נשיא האוניברסיטה ודיקנית בית הספר ללימודים מתקדמים, באתר אוניברסיטת בר-אילן
↑  Yair Ansbacher, Ron Schleifer, How Special Operations Forces Can Contribute Strategically to Modern Wars, The RUSI Journal, 2021-08-02 doi: 10.1080/03071847.2021.1957707
↑  Yair Ansbacher & Ron Schleifer, The three ages of modern Western special operations forces, Comparative Strategy 41:1, 2022, עמ' 32-45 doi: 10.1080/01495933.2021.2017741
↑  Yair Ansbacher, Ron Schleifer, The Utility Knife Effect in Special Operations: The Missing Link, The RUSI Journal, 2024-01-02, עמ' 1–10 doi: 10.1080/03071847.2023.2293747
↑  גיא עזרא, ‏יאיר אנסבכר הודיע על התמודדותו בבית היהודי, באתר "סרוגים", 14 בדצמבר 2014
↑  הבית היהודי בראשות נפתלי בנט, באתר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת
↑  יאיר אנסבכר, באתר ספר הקולנוע הישראלי, ‏7 בספטמבר 2020
↑  הלילה הארוך ביותר - פרקים מלאים לצפייה ישירה | כאן, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי
↑  המבצעים הגדולים, באתר גל"צ
↑  יאיר אנסבכר - צוות הפורום, באתר פורום קהלת
↑  אסף ליברמן עם יאיר אנסבכר, בעמוד הפייסבוק של אסף ליברמן, 17 באוקטובר 2023
↑  רונן ברגמן, "ממה שאנחנו מבינים, התוכנית הייתה גדולה עוד יותר, וכללה משלוח חוליות מחבלים למרכז", באתר ynet, 13 באוקטובר 2023
↑   ציוץ של יאיר אנסבכר ברשת החברתית אקס (טוויטר), 22 בדצמבר 2023
↑  תכנית צ'רצ'יל, באתר מכון ארגמן ללימודים שמרניים - מבית קרן תקווה, ‏27 ביולי 2021
↑  דוד וורמסר, ישראל זקוקה עכשיו ל"מבצע דוליטל", באתר זמן ישראל, 30 בנובמבר 2023
↑    מאיה פולק, ‏"צה"ל מחסל את היצירתיות, לא מסוגל להכיל אנשים שחושבים אחרת", בעיתון מקור ראשון, 27 בינואר 2024
↑  איזה ביזיון: יאיר אנסבכר תלה שלט מחאה על הכותל המערבי, באתר "סרוגים", 16 בינואר 2025
↑  יאיר אנסבכר, יאיר אנסבכר מסביר: כוונתי היתה אך ורק לשם שמים, באתר ערוץ 7, 17 בינואר 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312227205171  BnF: cb167611526 (data)  ISNI: 0000 0001 1985 5410  LCCN: no2009171354  VIAF: 120139456   WorldCat (עם VIAF): 120139456
עלי חביב מחמוד

עלי חבּיבּ מחמוד (בערבית: علي حبيب محمود; 1 בינואר 1939 – 20 במרץ 2020) היה איש צבא ופוליטיקאי סורי. כיהן כשר ההגנה של סוריה, וקודם לכן כראש המטה הכללי של צבא סוריה.
ביוגרפיה

עלי חביב מחמוד נולד ב-1 בינואר 1939 בטרטוס, כבן למשפחה עלווית. הוא התגייס לצבא ב-1959, וסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בשנת 1962.
הוא לחם נגד ישראל במלחמת יום הכיפורים, ובמלחמת לבנון, ואף השתתף בקרב סולטאן יעקוב.
בשנת 1994 הוא מונה למפקד הכוחות המיוחדים, ב-1998 הוא מונה לגנרל.
בשנת 2002 הוא מונה לסגן הרמטכ"ל.
ב-12 במאי 2004 הוא מונה לראש המטה הכללי של צבא סוריה, במקום חסן תורכמאני, שמונה לשר ההגנה.
שר ההגנה

מחמוד היה חבר מפלגת הבעת'.
ב-3 ביוני 2009, הנשיא בשאר אסד מינה את מחמוד לשר ההגנה במקומו של חסן תורכמאני.
במאי 2011 הוצאו נגדו עיצומים אמריקאיים (שכללו איסור כניסה והקפאת נכסים) בחשד להפרת זכויות אדם.
ב-8 באוגוסט 2011 הודח מחמוד מתפקידו, והוחלף על ידי דאוד ראג'חה. מיד לאחר מכן נפוצו בסוריה חדשות כזב שלפיהן הוא נרצח, אך אלו הוזמו.
חיים אישיים

הוא מת ב-20 במרץ 2020 בבית החולים אל-אסד בדמשק. הלווייתו התקיימה בעיר הולדתו טרטוס.
הערות שוליים

↑  נשיא סוריה מינה גנרל בכיר לשר הגנה, באתר ynet, 3 ביוני 2009
↑  יצחק בן-חורין, לאובמה נמאס: סנקציות אישיות על בשאר אסד, באתר ynet, 18 במאי 2011
↑  אסד בלחץ: הדיח שר ההגנה ומינה הרמטכ"ל במקומו, באתר וואלה, 8 באוגוסט 2011
↑  צפו: שר ההגנה הסורי מזים השמועות על מותו, באתר ‏מאקו‏, 10 באוגוסט 2011
1 2  אל-ערבי אל-ג'דיד, עלי חביב מת בגיל 81, באתר אל-ערבי אל-ג'דיד, ‏20 במרץ 2020 (באנגלית)
דייוויד דאובה

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1909 פרייבורג, הרייך הגרמני 
 פטירה:  24 בפברואר 1999 (בגיל 90) ברקלי, ארצות הברית 
 מדינה:  גרמניה 
 ידוע בשל:  חקר התנ"ך והברית החדשה, בכלים משפטיים וכן תרומתו להבנה בין דתית, במיוחד בדיאלוג יהדות-נצרות
 השכלה:  אוניברסיטת פרייבורג, אוניברסיטת גטינגן, אוניברסיטת קיימברידג'
 מעסיק:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת אברדין 
 השקפה דתית:  יהדות 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מאת אוניברסיטת פריז (1963)  עמית האקדמיה הבריטית 
 
לוחית הנצחה לזכר בני משפחת דאובה: יעקב דאובה, אבי המשפחה, אשתו, סלמה דאובה (לבית אשר), ובניהם בנג'מין ודייוויד, בגתה שטראסה, פרייבורג, כתובת מגוריהם האחרונה, לפני שאולצו לצאת מגרמניה
דייוויד דאובה (בגרמנית: David Daube;‏ 8 בפברואר 1909, פרייבורג, גרמניה - 24 בפברואר 1999, ברקלי, קליפורניה) היה בין הבולטים בקרב חוקרי המשפט העתיק במהלך המאה העשרים וכן היה פרופסור עמית של האקדמיה הבריטית.   הוא שילב היכרות עם שיטות משפט רבות, בעיקר המשפט הרומי והמשפט המקראי, תוך שהוא מגלה בקיאות בספרות יוונית, רומית, יהודית ונוצרית, ומשתמש בטקסטים ספרותיים, דתיים ומשפטיים כדי להאיר זה את זה, ובין היתר, "לשנות את מעמדו של המשפט הרומי"  ולהשיק "מהפכה"  או "כמעט מהפכה" בחקר הברית החדשה.
חייו

הוא היה בנם של יעקב דאובה, מפרייבורג (שמשפחתו נדדה כנראה דורות קודם לכן מצרפת), וכן של סלמה (שרה) אשר שמוצא משפחתה מהעיירה נרדלינגן, גרמניה. מצדה של משפחת אמו, ישנה טענה לקשר שושלתי ישיר לרבי מאיר מרוטנבורג, המהר"ם. דאובה נישא ב-1936 והתגרש ב-1964; היו לו שלושה בנים. לבנו הבכור של דאובה, יונתן, ניתן אף השם האמצעי "מהר"ם". לדאובה היה קשר נישואים רחוק לפילוסוף ליאו שטראוס (אחת מאחיותיה של סלמה נישאה לבן דודו הרחוק של הפילוסוף הידוע, זאת כשמוצאם של בני משפחת שטראוס הוא מאזור אמנבורג-קירכהיין-מרבורג). לדאובה היה תפקיד מכריע בהצלתו של שטראוס מגרמניה הנאצית בכך שעזר למצוא לו משרה באוניברסיטת קיימברידג' ב-1935. דאובה נמלט מגרמניה לאנגליה מוקדם יותר, ב-1933, אך קיים מספר נסיעות מצומצם, חזרה לאירופה. זאת, כדי לעזור להציל מציפורני הנאצים, בני משפחה, חברים ואף מכרים שעמד איתם אף בקשר רופף בלבד. זאת, בסיועם של פרופסורים, עמיתים וסטודנטים מקיימברידג', אך במיוחד בסיוע הסטודנט שסיים זה עתה את התואר הראשון שלו, ההיסטוריון פיליפ גרירסון.
בשנת 1970, בשיא הקריירה שלו, הוא פרש ממשרת הפרופסורה שלו שבאול סולס קולג', אוקספורד. הוא אף ויתר על משרת הכבוד שלו בקולג' זה, שהשתייך לאוניברסיטה הידועה שבעיר, פרופסור רגיוס למשפט אזרחי, ועבר לקליפורניה, שם הפך לפרופסור-תושב בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ברקלי, שהיה ידוע בשם Boalt Hall, שם לימד עד סוף חייו. הוא התחתן שוב ב-1986.
מוריו של דאובה כוללים את אוטו לנל, ש"עודד" אותו להתחיל ללמוד את ההיסטוריה המשפטית מלכתחילה, זאת על פי הערותיו של דאובה בספרו הראשון שפורסם, עיונים במשפט מקראי. דאובה ממשיך ומודה לפרופסור יוהנס המפל וכן למלומד וולפגנג קונקל מגטינגן, שהכשירו את דאובה לנקוט בשיטות מחקר קפדניות. השפעתו של החוקר האקדמי צ'ארלס הרולד דוד, שדאובה פגש בו לראשונה בקיימברידג', הדריכה את דאובה כל חייו; באותו מקום, בקיימברידג', המלומדים פ.ס. מארש וסטנלי א. קוק היוו השפעות חשובות על דאובה. ולבסוף, פרופסור ויליאם ווריק בקלנד: "עבורו, באהבה", לו מקדיש דאובה את ספרו הראשון.
הספר עיונים במשפט מקראי

הפרק הראשון של ספרו החשוב הראשון של דאובה, Studies in Biblical Law, פותח בכותרת, "המשפט שבסיפורי התנ"ך", המנוסחת בלשון מנומסת. אולם, הוא אף מעלה טיעון חסר תקדים: כל החוקרים מזמנו של הנרי מיין אומרים שאין הפרדה בין משפט לדת בשיטות משפט "פרימיטיביות", או עתיקות. אולם, מציין דאובה, מדובר בהכללה המבוססת על חקר המשפט בתנ"ך, שהניחו המלומדים עד לאותה עת. לטענת דאובה, המקרא, אחרי הכל, הוא "אוסף ספרות הערוך על ידי כוהנים ונביאים". הם, באופן טבעי, הוא ממשיך, "הכפיפו את החוק לדת; אכן, הם ייצגו כללים משפטיים ככללים דתיים, המיועדים להנחות את עמו הנבחר של אלוהים". אבל, הוא שואל, "האם זה בטוח לטעון שבגלל שמחברי המקרא האדוקים ראו בחוק חלק מהדת, החוק חייב להיות חלק מהדת במדינה העברית מקדמת דנא?" בתשובה לכך, הוא אומר, על היסטוריונים משפטיים ללכת מעבר לתנ"ך, תוך שימוש בשיטה ההשוואתית.
אבל, מוסיף דאובה, היישום הזה של השיטה ההשוואתית איננו מספיק. מכיוון ש"התנ"ך הוא אנתולוגיה שחוברה על ידי כוהנים ונביאים, שלא היו מוכשרים ואף לא רצו לנסח הסבר מדויק של המשפט העברי", יש לברר תחילה דבר מה על המשפט העברי האמיתי, להפריד בינו לבין הלבוש שבו אותם כוהני דת ונביאים מסרו לנו אותו, משל להרכיב פאזל מקטעים מפוזרים". התוצאה של חקירה כזו תראה כנראה שהאופי הדתי של החוק לא היה טמון בו מלכתחילה, אלא עוצב כך בשל הנטיות התאולוגיות של מחברי המקרא. מדוע, הוא מסכם, צריך להניח שהחוק נובע מהדת ולא הדת מהחוק? שאלה זו מסמנת צעד חשוב: אין להסתפק במסגרת המחקר המשפטי המקראי בפרשנות הדתית האדוקה של הטקסט הנ"ל, זאת כאשר אופיו הדתי, תמיד הופך את מעמדו לעליון על החוק עצמו.
אדרבא, המשפט המקראי הוא תחום של מחקר משפטי, של חקירה רציונלית, כמו כל תחום אחר של מחקר משפטי, ויש לגשת אליו באותם כלים ושיטות אנליטיות. יתרה מכך, טקסט קדוש זה אינו האמירה המוסמכת של המשפט העברי, שכן המסירה של הטקסט מטעם כוהני הדת, עיוותה את החוק. אותו החוק שהיה לו קיום עצמאי בישות הפוליטית העברית של אותם זמנים. יש לשחזר את החוק הזה מהסיפורים המקראיים על ידי ניתוח משפטי זהיר ומדוקדק.
דאובה מתחיל להביא דוגמאות כיצד שחזור זה אמור להתבצע. תחילה הוא מתבונן בנרטיב של יוסף ואחיו, ומראה כיצד ניתן להבינו בהקשר של עקרונות חוק האפוטרופסות, המספקים את הקטגוריות המשפטיות הטבועות בטקסט, המשמשות את הטקסט וקובעות את קווי המתאר של הפעולה אותה מוסר הטקסט. וכך הוא יוצא לדרך, תוך שהוא חונך חמישים שנה של מחקר פורץ דרך.
חיבוריו

דאובה תרם תרומה מכובדת לשלושה תחומים - המשפט המקראי והתלמוד; לימודי הברית החדשה; והמשפט הרומי. קאלום קרמייקל, פרופסור לספרות השוואתית באוניברסיטת קורנל וכן מי ששימש בפועל כמוציא לאור הספרותי של דאובה, מתאר את הממואר שלו על דאובה - רעיונותיו ואישיותו: לזכור את דייוויד דאובה - כ"ניסיון להעביר את רוח הנאורות שדייוויד דאובה השרה בכל עבודתו ובכל שיחה שניהל. נכון לכתיבת ספר זה, הוא העריך שדאובה ייזכר במשל הזמן, כפרופסור מצטיין למשפטים, חוקר קלאסי פר אקסלנס, איש הגות דתי אקומני, חוקר תלמוד מוביל, בלשן מיומן, הומניסט גדול של המשפט, מבקר ספרות מבריק וכן כמשפטן הרומי הבכיר של ימיו".
לדברי קרמייקל, בשל בקיאותו של דאובה בארמית ובתלמוד, הוזמן דאובה להשתתף בסמינר של הברית החדשה שניהל צ'ארלס הרולד דוד, בקיימברידג'. הזמנה זו עוררה בדאובה התעניינות מעמיקה ברקע הרבני שסבב את הנצרות. לימודי הברית החדשה היו התחום שבו הוא היה אמור לתרום את תרומתו המקורית ביותר למחקר האקדמי ובעיניו הוא גם העניק תרומה ליחסי יהודים-נוצרים, לדידו של טוני הונורה. דאובה פירש מחדש טקסטים רבים של הברית החדשה לאורו של חקר התלמוד. ניתן היה להעריך מחדש את כתבי הקודש הנוצריים כצורה של ספרות יהודית, שאותה כינה "יהדות הברית החדשה".
ויליאם דייוויד דייוויס התמקד בכך בהספד שנתן למנטור שלו בעת מותו: "זוהי המורכבות שבדייוויד אשר הפכה אותו לקסום כל כך. לא מפתיע אם כן שהוא האדם היהודי ביותר מבין החוקרים שלימד אותנו שהנצרות היא יהדות של הברית החדשה - ביטוי הריוני להפליא שהוא המציא ואשר מסכם בצורה הטובה ביותר אולי את מורשתו ואת המהפכה הקרובה שהוא הכניס לחקר הברית החדשה" בשנים 1962–1964 נשא דאובה את הרצאות גיפורד על תאולוגיה טבעית.
תלמידיו

בנוסף לקארמייקל ולדייוויס המנוח, תלמידיו של דאובה כוללים בנוסף, את סי. קיי בארט המנוח, אוניברסיטת דרהאם (בריטניה); שאול ברמן, ישיבת חובבי תורה ; דייוי אשר שטראוס ברנשטיין, אוניברסיטת שיקגו; דייוויד כהן, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי; מרטין אוונס, אוניברסיטת סטנפורד; ויליאם פרנקל, (AM); טוני הונורה, פרופסור רגיוס למשפט אזרחי (אוקספורד); ברנרד ג'קסון, מאוניברסיטאות מנצ'סטר וליברפול; לי קואן יו, ראש הממשלה הוותיק - ו"אביה של" - סינגפור; פרגוס מילאר, אוקספורד; ג'ון טי. נונן ג'וניור, מבית המשפט לערעורים של ארצות הברית (בזמן כהונתו הוא מונה לשופט בסבב הבחירה התשיעי); סטיבן פסמנק, היברו יוניון קולג' - המכון היהודי לדת; לורד רודג'ר המנוח (תואר האצולה הבכיר של אלן רודג'ר, הברון רודג'ר מארלספרי), שופט בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת; אי. פי. סאנדרס, דיוק; פיטר שטיין, פרופסור רגיוס למשפט אזרחי (קיימברידג'); גיזה ורמס, אוקספורד; אלן ווטסון, מהפקולטות למשפטים שבאוניברסיטאות ג'ורג'יה, אדינבורו ובלגרד; וראובן ירון, מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
אקדמיה

ברנרד ג'קסון מעיד: "במשך שנתיים הגשתי חומר על בסיס שבועי או שבועיים. כפי שהיה המנהג הרגיל שלו עם תלמידי מחקר, דאובה היה מזמין אותי לארוחת צהריים ב-All Souls, ואז מבלה את רוב שאר אחר הצהריים בניתוח ובביקורת של עבודתי שורה אחר שורה. לא ניתן היה לדמיין השגחה אינטנסיבית או פרודוקטיבית יותר. אני חייב את כל מה שעשיתי לאחר מכן למסד הטפחות האקדמי שהוא העניק לי. אלן ווטסון תיעד את תחושת הפחד המתמשכת שלו לאכזב את דאובה בהגיעו למפגשים הללו. הזיכרון שלי הוא התחושה שאיתה תמיד התעוררתי. עד כמה שהביקורת הייתה הרסנית - ולעולם לא בלי הצדקה - דאובה תמיד סיכם במילות עידוד כנות ומשכנעות, שגרמו לי להיות מוכן, אפילו להוט, להתחיל את מחזור ההרס הבא.
"הוא היה מנטור חם, חכם ונדיב, שתמיכתו חרגה הרבה מעבר להנחיית הדוקטורט ולקידום האקדמי לאחר מכן. הוא לא התרחק מהחיים האישיים של תלמידיו, הן בשמחה והן בצער. הוא אף נאם ב[חתונתי], אבל מה שמה שיבלוט בתודעה שלי, הוא לא רק הרעפת השבחים המלומדת במהלך נאומו, אלא האופן שבו דיבר באופן לא רשמי עם בני משפחותינו בהתאמה, ללא שמץ של התנשאות אלא מתוך עניין כן והיכולת להרגיש את בן האנוש שעמד מולו".
חינוך

ברטולד-גימנסיום, פרייבורג
אוניברסיטאות פרייבורג וגטינגן (Dr jur 1932)
PhD אוניברסיטת קיימברידג' 1935
קריירה

1938-46 Fellow of Gonville and Caius College, Cambridge (Honorary fellow, 1974)
1946-51 Lecturer in Law, University of Cambridge
1951-55 Professor of Jurisprudence, University of Aberdeen
1955-70 Regius Professor of Civil Law (Oxford), and Fellow of All Souls College, Oxford; Emeritus Fellow, 1980
1970-99 Emeritus Professor of Law, Oxford
1970-81 Professor-in-Residence and Director of the Robbins Hebraic and Roman Law Collections, Boalt Hall (School of Law), University of California, Berkeley
1995-99 Emeritus Professor of Law, Berkeley