היסטוריה של אירלנד
ימי הביניים המוקדמים

מתחילת המאה ה-5 חל שינוי משמעותי באירלנד. מבחינה פוליטית, השיוך הקבוצתי לשבטים הוחלף עד המאה ה-8 בממלכות בעלות שושלות ומלכים, ומוקדי הכוח באי התחלפו. שודדי ים אירים תקפו תכופות את חופי בריטניה המערביים, בדיוק כפי שהויקינגים עתידים לעשות בחופי אירלנד. פיראטים אלו הקימו לעיתים ממלכות עצמאיות באי הבריטי, בייחוד בתחום הפיקטים, בווילס, בקורנוול ובקאמבריה. ככל הנראה היו אלה הפיראטים ששבו לאירלנד כסוחרים ושכירי חרב עשירים שהביאו לראשונה את הנצרות אל האי, או שהיו אלה עבדים שנחטפו מבריטניה או מגאליה. ישנם מקורות הטוענים שהיו מיסיונרים נוצרים פעילים בדרום אירלנד הרבה לפני הגעתו של פטריק הקדוש אל האי.
על פי המסורת, בשנת 432 הגיע פטריק הקדוש אל האי ובשנים שלאחר מכן המיר את אוכלוסיית האי לדת הנוצרית. ה״הודאה״ של פטריק הקדוש, שנכתבה בלטינית, הוא המסמך ההיסטורי העתיק ביותר באירלנד. מצד שני, על פי הכרוניקן פרוספר מאקיטן, הבישוף פלאדיוס נשלח על ידי האפיפיור לאירלנד בשנת 431 בתור ה"בישוף הראשון לאירים המאמינים בישו", מה שמוכיח שבאותה התקופה כבר היו נוצרים באי. ככל הנראה פלאדיוס שימש כבישוף לנוצרים בממלכות לנסטר ומית', ואילו פטריק הקדוש, שייתכן שהגיע לאי רק בשנת 461, שימש כמיסיונר לאירים הפגאנים, בממלכות המרוחקות יותר בקונכט ובאלסטר.
על פי המסורת פטריק שימר ואיגד את החוקים האיריים הקיימים ושינה או שיפר רק את אלו שהתנגשו עם ערכי ומנהגי הנצרות. כמו כן, הוא הביא לאי את הכתב הלטיני שהקל על הנזירים האירים בכך שיכלו לכתוב חלקים מהספרות האירית העתיקה שבעל פה. האותנטיות ההיסטורית של טענות אלו נותרה סלע מחלוקת בין החוקרים ואין שום הוכחה היסטורית חותכת שקושרת את פטריק לאף אחד מההישגים שלעיל. המיתוס על פטריק ככל הנראה פותח מאות שנים לאחר מותו.
מנזרים נוצרים רבים שגשגו לאחר הגעת הנצרות אל האי. מיסיונרים ששבו מאירלנד לבריטניה או לאירופה הקונטיננטלית חזרו עם בשורות על הלימוד הפורח באי, ובעקבותיו הגיעו תלמידים רבים מארצות רבות. אמנויות דתית כמו הקליגרפיה ועבודות המתכת והפיסול גם פרחו באי, ובין הדוגמאות המרשימות ביותר לכך ניתן למנות את הספר של קלס ואת הצלבים הגבוהים שמעטרים את האי. סגנון האמנות שהתפתח באי היה מרכיב משמעותי בהתפתחותן של האמנות הרומנסקית והאמנות הגותית במערב אירופה.
הפשיטה המתועדת הראשונה של הויקינגים באירלנד הייתה בשנת 795. פשיטות ראשוניות אלו על האי היו בדרך כלל פזיזות ומצומצמות. פשיטות אלו סימנו את תומו של תור הזהב של התרבות הנוצרית באירלנד ואת תחילתן של 200 שנות מלחמה מקוטעת, שהורכבה בעיקר מגלים של פושטים ויקינגים שבזזו את המנזרים והערים ברחבי האי. רוב הפשיטות על האי הגיעו ממערב נורווגיה. החל משנת 840 הוויקינגים הקימו התיישבויות לחופי אירלנד, בהם שהו בחודשי החורף. ההתיישבות הגדולה ביותר של הוויקינגים הייתה דבלין. על פי עדויות כתובות מאותה התקופה, הוויקינגים היו בוזזים ערים ומנזרים בפנים האי, אליהם היו מגיעים בעיקר דרך נהרות, ומשסיימו היו חוזרים לעריהם שעל החוף. ממתיישבים אלו צמחה אוכלוסייה מעורבת שנותרה באי והיא קלטית-נורווגית. בשנת 902 דחק מלך לנסטר את הוויקינגים אל מחוץ לאי, אך אלו שבו וכבשו בחזרה את ממלכת דבלין שהקימו. הוויקינגים מעולם לא הצליחו לכבוש את האי כולו והמלכים האירים ניסו תכופות לגרשם. היה זה המלך האגדי בריאן בורו אשר הצליח, בסדרה של קרבות שהתנהלו בסוף המאה העשירית להרוג את מלכה הוויקינגי של לימריק, ולשלוט בחלקה הדרומי של אירלנד. שליטה זו לא היה פירושה כי אנשי דרום אירלנד נשמעו לקולו, אלא כי מלכיהם נתנו לו את בניהם כבני ערובה, והעלו לו מס עובד. בשנת 1002 הכריז מלך אנשי או'ניל הצפוניים בגבעה הקדושה טארה על כפיפותו לבריאן, אשר הפך כתוצאה מכך למלך העליון של אירלנד. בקרב קלונטרף בשנת 1014 תמה השליטה הצבאית הוויקינגית באי, אך מושבותיהם הוסיפו לשגשג והמסחר עמן הפך לחלק משמעותי מהכלכלה האירית.