דוכסות ברמן-פרדן
היסטוריה > איחוד אישי עם בריטניה הגדולה והנובר (1715–1803)

בשנת 1715, פרדריק הרביעי, מלך דנמרק, שעדיין נלחם במלחמת הצפון הגדולה, השיג בעל ברית חדש בקואליציה האנטי-שוודית, ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה מאז 1714, והנסיך הבוחר מהנובר. בתמורה לעזרתו של ג'ורג' הראשון מכרה לו דנמרק-נורווגיה את ברמן-ורדן, שאותה החזיקה תחת כיבוש מאז 1712. בעקבות כך נסיכות הבוחר מהנובר השתלטה דה פקטו על ברמן-פרדן וקבעה בהסכם סטוקהולם משנת 1719, ליישב את המלחמה עם שוודיה, לפצות את האחרונה במיליון טאלר.
בשנת 1728, הקיסר קרל השישי העניק לג'ורג' השני אוגוסטוס, שב-1727 ירש את אביו ג'ורג' הראשון לואיס, את הנחלה המוחזרת של סקסוניה-לאוונבורג. על ידי פריסה מחדש של שטחי האנובר ב-1731, הועברה ברמן-ורדן למינהל של ארץ האדלן ששכנה בקצה הצפוני של ברמן-ורדן, והייתה מאז 1180נחלה, תחילה של דוכסות סקסוניה הצעירה ומ-1296 ואילך של דוכסות סקסוניה-לאוונבורג. לקח לג'ורג' השני עד 1733 לגרום לקיסר להעניק לו גם את דוכסויות ברמן ופרדן.
בשני ההסכמים נשבע ג'ורג' השני מבריטניה כי יכבד את הפריבילגיות והחוקות הקיימות של האצולה בברמן-פרדן ובהדלן, ובכך לאשר מסורות בנות 400 שנה של השתתפות האחוזה בממשלותיהן. בהיותו נסיך בוחר של האימפריה הרומית הקדושה ומיוצג בדיאט מכוח נסיכות הבוחר שלו בהנובר, ג'ורג' השני אוגוסטוס לא טרח על מעמדה של ברמן-פרדן כנחלה אימפריאלית. מאז שברמן-ורדן הפכה להנובריאנית, היא לא שלחה שוב נציגים משלה לדיאט.
בשנת 1730, ממשלתה של ברמן-פרדן אורגנה מחדש וקיבלה את התואר כמועצה המלכותית הבריטית והאלקטורלית בראונשווייג-לינבורג לניהול דוכסות ברמן ופרדן, אשר נקראה בפי העם "הממשלה המלכותית". שטאדה נשארה הבירה. בהנובר, בירת הנסיכות, המועצה הסודית של הנובר הקימה משרד חדש הממונה על הנחלות האימפריאליות שנשלטו באיחוד אישי על ידי הנסיכים-בוחרים, אשר נקרא מחוז ברמן-ורדן, האדלן, לאוונבורג ובנטהיים.
במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (1754–1763) במושבות צפון אמריקה, חששה בריטניה מפלישה צרפתית להנובר. בשל כך כונן ג'ורג' השני ברית עם בן דודו פרידריך השני, מלך פרוסיה, ושילב את הסכסוך בצפון אמריקה עם מלחמת שבע השנים (1756–1763).
בקיץ 1757, הפולשים הצרפתים ניצחו את הנסיך ויליאם, דוכס קמברלנד, בנו של ג'ורג' השני שהוביל את הצבא האנגלו-הנוברי. הכוחות הצרפתיים הדפו אותו ואת צבאו לברמן-ורדן הנידחת, שם במנזר זבן לשעבר נאלץ להיכנע ב-18 בספטמבר עם אמנת קלוסטרזבן. אבל המלך ג'ורג' השני הכחיש את הכרתו באמנה. בשנה שלאחר מכן, הצבא הבריטי, שנתמך על ידי חיילים מברנדנבורג-פרוסיה, הסן-קאסל ובראונשווייג-וולפנביטל גירש שוב את הכובשים. ברמן-פרדן נותרה בלתי מושפעת למשך שארית המלחמה ולאחר סיומה שרר השלום עד שהחלו מלחמות המהפכה הצרפתית.
מלחמת הקואליציה הראשונה נגד צרפת (1793–1797) עם בריטניה ונסיכות הבוחר מהנובר ובעלות ברית אחרות שהרכיבו את הקואליציה, לא השפיעה על שטחה של ברמן-ורדן, שכן הרפובליקה הצרפתית הראשונה נלחמה בכמה חזיתות, אפילו בשטחה. אך גם בברמן-פרדן גויסו גברים על מנת לגייס את 16,000 החיילים ההנוברים שנלחמו בארצות השפלה בפיקוד בריטי נגד צרפת המהפכנית. ב-1795 הכריזה האימפריה הרומית הקדושה על נייטרליות שלה, שכללה כמובן את נסיכות הבוחר מהנובר, והסכם שלום עם צרפת היה תחת משא ומתן עד שנכשל ב-1799.
בשלב זה החלה מלחמת הקואליציה השנייה נגד צרפת (1799–1802) ונפוליאון בונפרטה דחק בברנדנבורג-פרוסיה לכבוש את הנובר. בהסכם בזל משנת 1795, שחתמו ברנדנבורג-פרוסיה וצרפת, ברנדנבורג-פרוסיה הבטיחה את הנייטרליות של האימפריה הרומית הקדושה בכל שטחיה של האחרונה מצפון לקו התיחום של הנהר מיין, כולל הנובר. לשם כך גם הנובר נאלצה לספק חיילים למה שנקרא "צבא התיחום" ששמר על הנייטרליות החמושה. אך בשנת 1801 פלשו להנובר 24,000 חיילים פרוסים, והיא נכנעה ללא קרב.
באפריל 1801 הגיעו כוחות ברנדנבורג-פרוסיה לבירת ברמן-פרדן, שטאדה, ושהו בה עד אוקטובר אותה שנה. הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד התעלמה תחילה מעוינותה של ברנדנבורג-פרוסיה, אך כאשר ברנדנבורג-פרוסיה הצטרפה לקואליציה הפרו-צרפתית של מעצמות 'נייטרליות' חמושות כמו דנמרק-נורווגיה והאימפריה הרוסית, בריטניה החלה ללכוד אוניות פרוסיות. לאחר קרב קופנהגן באפריל 1801, הקואליציה התפרקה וברנדנבורג-פרוסיה הסיגה את חייליה.