stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיאודור פון קרמן
קורות חיים וקריירה מדעית > לימודים וראשית המחקר האווירונאוטי

בשנת 1906 הוענקה לו מלגה לשנתיים מ"האקדמיה ההונגרית למדעים בבודפשט", והוא יצא ללמוד באוניברסיטת גטינגן, גרמניה.
שם הוא הושפע מאוד מפליקס קליין ודויד הילברט.
בגטינגן, היה לתלמידו של לודוויג פרנדטל (Prandtl), ממייסדי תורת "מכניקה של זורמים" וחלוץ ההידרודינמיקה מתמטית.
מחקריו שילבו מודלים מתמטיים לתיאור קריסה של מבנים גדולים, תוך שימוש בנתונים שהושגו מניסויים בשימוש במכבש הידראולי גדול.
על מחקר זה הוענק לקרמן תואר דוקטור ב –1908, באותה שנה הוא קיבל משרה כחוקר בגטינגן.
בביקור קצר בפריס מרס 1908, צפה פון קרמן בטיסות תצוגה של חלוצי התעופה, והם עוררו את התעניינותו ליישום המתמטיקה על מדע האווירונאוטיקה.
התעניינותו באווירונאוטיקה הפכה לנושא מחקר מרכזי עבורו, עם בנייתה של מנהרת רוח בגטינגן של עבור חברת ספינות האוויר, צפלין.
בנה מודלים מתמטיים לתיאור הזרימה סביב גופים ולתיאור "השלת מערבולות" מאחורי גוף.
בשנת 1911, באמצעות תוצאות ממנהרת הרוח, ביצע ניתוח של יצירת מערבולות מאחורי גוף שטוח, בצורת שורה כפולה לסירוגין, אשר ידועה כיום בשם "רחוב מערבולת של פון קרמן".
בנוסף, שיתף פעולה עם מקס בורן על מחקר של אטומים בתנודה.
בעבודתם הם חקרו את הדינמיקה של סריג. הם זיהו את דרגות החופש בגביש ומצבי התנודה של הגוף כולו.
הם השתמשו בניתוח פורייה תלת-ממדי ותנאי הגבול מחזוריים במחקר חשוב זה.
הוא לימד באוניברסיטת גטינגן במשך ארבע שנים, במעמד של פריבט-דוצנט אולם חש כי סיכויי הקידום שלו בגטינגן אינם טובים.
במהלך שהותו בגטינגן התגורר יחד עם מקס בורן בפנסיון "אֶל בּוֹקָארֶבּוֹ" (El BoKaReBo) ברחוב דלמנשטרסה (Dahlmannstarsse) מס' 17.
שם הפנסיון נגזר מהאותיות הראשונות של שמות המשפחה של המדענים ארבעת המדענים והסטודנטים לרפואה שהתאכסנו בו.
החבורה כונתה ה"קבוצה הפנימית".
בשנת 1913 קיבל משרה כמנהל המכון האווירונאוטי ב- RWTH אאכן, אחת מהאוניברסיטאות המובילות בגרמניה.
הוא החל לעסוק בתכנון אווירונאוטי ולבנות קבוצת מחקר בנושא, כמו גם שיפורים משמעותיים בציוד שכלל מנהרת רוח.
במלחמת העולם הראשונה בין השנים 1915–1918, שירת פון-קרמן בחיל התעופה האוסטרו-הונגרי ועסק בפיתוח כלי טיס.
בתקופה זו בשנת 1918 בנה את המסוק הראשון.
לאחר המלחמה בשנת 1919, חזר למכון המחקר האווירונאוטי של אאכן, שם עבדו מדענים מובילים בתחום,
ביניהם פוקר (Fokker) הינקל (Heinkel) ויונקרס (Junkers).
בעזרת סיוע כספי מהיצרני מטוסים גרמניים מובילים, הוא החל בחקר כוחות גרר, עילוי והשפעת הטורבולנציה, על מנת לשפר את ביצועי המטוס.
בספטמבר 1922 ארגן כנס יסוד ל"איגוד הבינלאומי של מכניקה תאורטית יישומית" באינסברוק גרמניה, וניסה לייסד את ארגון זה.
בשנת 1926, הגיע קרמן לביקור בארצות הברית על פי הזמנתו של ראש המכון הטכנולוגי של קליפורניה (קלטק), על מנת לייעץ בתכנון מנהרת רוח.
מאז, ועד 1928 שהה שישה חודשים בכל שנה בקלטק.
בשנת 1930 הוא הוזמן להיות מנהל במשרה מלאה, של המעבדה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
האירועים הפוליטיים בגרמניה והאנטישמיות הגואה, שכנעו אותו להסכים להזמנה, למרות אהבתו את אאכן.
בשנת 1930, הוא עזב גרמניה, והיגר לארצות הברית יחד עם אמו ואחותו הצעירה.
קורות חיים וקריירה מדעית > פעילות בארצות הברית

בשנת 1930 קיבל את ניהול ה"מעבדה אווירונאוטית גוגנהיים" במכון הטכנולוגי של קליפורניה,
((GALCIT, Guggenheim Aeronautical Laboratory, GALCIT
בפסדינה קליפורניה.
תחת הדרכתו תוכננה, נבנתה והופעלה מנהרת הרוח של קלטק במפתח של 10 רגל.
כל חברות תכנון ובניית מטוסים השתמשו במנהרה זו לבחינת תכנוניהן.
גם תכנון מנהרת הרוח למהירויות גבוהות של בואינג היה מושפע מאוד הצעות של פון קרמן.
השפעתה הגוברת של המעבדה האווירונאוטית בקלטק על עולם התעופה, בהשראתו של קרמן, הניעו את הסוכנות הלאומית לאווירונאוטיקה (NACA) של ארצות הברית להקים מעבדה מתחרה בקליפורניה.
בשנת 1933 ייסד את המכון האמריקני למדעי האווירונאוטיקה.
בשנת 1936 החל במחקרים על הנעה רקטית.
המחקר התאורטי הבסיסי של פון-קרמן הוליד פיתוח הראשוני והמוצלח של מנוע רקטי המבוסס על דלק מוצק, ובשנת 1940הדגים טיל מונע בדלק זה.
מחקריו אלו הובילו לבנייתם של רקטות להאצת ההמראה (Jet Assisted) או (JATO) במטוסים, שהם אבטיפוס לטילים בימינו.
הצלחה זו הובילה את הממשל האמריקאי לממן מחקרים עבור פיתוח ההנעה רקטית במטוסים.
כמו כן, את קרמן להקים שני מוסדות נוספים ונחשבים מאוד, המיועדים במקור לחקר טילים: חברת הנדסה Aerojet בשנת 1942, ואת המעבדה להנעה סילונית בשנת 1943.
קרמן היה בין מקימי המעבדה להנעה סילונית, במכון הטכנולוגי של קליפורניה, בשנת 1943.
תפקידה המקורי היה מחקר ופיתוח טילים, כתגובה לתוכניות הטילים של גרמניה הנאצית.
לימים הפכה אחד ממרכזי המחקר החשובים של סוכנות החלל האמריקנית נאס"א.
בשנת 1944 נענה להזמנה של חיל האוויר האמריקאי לעבור לוושינגטון ולהוביל קבוצה המדעית מייעצת ולהיות יועץ תכנון לטווח ארוך של הצבא.
לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, עמד בראש המשלחות שיצאו לגרמניה לבדוק את מרכזי המחקר שם בנושאי טילים ומטוסים על קוליים.
זאת, כחלק ממבצע מודיעיני רחב הקרוי "מבצע לוסטי" (LUSTY, LUftwaffe Secret TechnologY).
במשלחת היה גם תלמידו לדוקטורט טסיאן סו-שן שעבד איתו כיועץ לחיל האוויר האמריקני, שהפך לימים לראש פרויקט החלל הסיני.
בשנה זו כתב שני דוחות הסוקרים את המצב הנוכחי ("Where We Stand")
ואת ההתפתחות הרצויה בעתיד ("Toward New Horizons")
בשנים שלאחר המלחמה היה היועץ המדעי הראשי של חיל האוויר האמריקני במהלך המעבר להנעה במטוסי סילון, והיועץ מדעי הראשי של נאט"ו.
קורות חיים וקריירה מדעית > השנים האחרונות

בשנת 1949 התפטר מתפקידי הניהול והפך פרופסור אמריטוס בקלטק.
הוא עדיין היה פעיל מאוד בייעוץ לחיל האוויר האמריקני ולנאט"ו.
מילא תפקיד מרכזי בכנסים בינלאומיים על אווירונאוטיקה.
בשנת 1951 יזם קרמן שיתוף פעולה בין חיל האוויר האמריקאי לנאט"ו, וייסד בפריס קבוצת ייעוץ המשותפת למדינות נאט"ו ועוסקת בנושאים של מחקר ופיתוח אווירונאוטי (AGARD).
(AGARD, Advisory Group on Aeronautical Research and Development).
הקים ועדות הרבות לחקר תחומים שונים, בסיוע במדענים אמריקאים ואירופים, כגון, אווירודינמיקה, הנעה ואלקטרוניקה.
הוא היה היושב ראש של קבוצה זו עד יום מותו.
במהלך 1955 הציע פון קרמן להקים מכון מיוחד לחקר האווירודינמיקה הפתוח לסטודנטים ממדינות החברות בנאט"ו.
המכון הוקם שנה מאוחר יותר בבלגיה, ונקרא על שמו: "מכון פון-קרמן" (Von Karman Institute for Fluid Dynamics, VKI).
המכון עוסק מאז בתחומים בקשורים למכניקת הזורמים: תעופה וחלל, זרימה במדעי הסביבה וזרימה המכונות והנעה.
השנים האחרונות של חייו עברו עליו בפריז, העיר האהובה עליו.
אולם התעניינותו במחקר אווירונאוטיקה ותרומות לא דעכה.
פון-קרמן נפטר בעת ביקור באאכן גרמניה בשנת 1963, חמישה ימים לפני יום הולדתו ה-82.
הוא נקבר בפסדינה, קליפורניה.
קרמן היה קשור מאוד למשפחתו, הוא לא היה נשוי. אביו נפטר עוד בהונגריה, אמו ואחותו הצעירה היגרו איתו לארצות הברית וטיפלו בביתו. אחיו נותר בבודפשט במהלך המלחמה העולמית השנייה והיגר לשווייץ בעזרתו של קרמן.
הוא דיבר שפות רבות, ביניהן הונגרית, גרמנית, צרפתית, איטלקית, אנגלית (במבטא הונגרי כבד) ויידיש.
לאחר מותו יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "הרוח ומעבר לה" ("The Wind and Beyond”)
תרומה מדעית

תהילתו של קרמן באה לו מהשימוש של כלים מתמטיים לחקר זרימת זורם, ומיישום תוצאות המודלים בתכנון מעשי.
הוא בעל תרומות ייחודיות בתחומים רבים של מכניקת הרצף ובמיוחד בתאוריות התנהגות לא-אלסטית של חומרים וניתוח תופעת הקריסה, תורת היציבות בזרימה, טורבולנציה, שכבות גבול, תורת הכנף, אווירודינמיקה במיוחד במהירויות גבוהות. הוא תרם תרומות נוספות בתחומים אחרים, כולל אלסטיות, תורת התנודות, מעבר חום וקריסטלוגרפיה (תורת הגבישים).
רבות מהתופעות שחקר והמודלים שפיתח נקראו על שמו:
תורת האלסטיות: פיתוח משוואות לתיאור מעוות (דפורמציה) גדול בלוחות דקים: "משוואות פופל- פון קרמן".
תורת הגבישים (קריסטלוגרפיה): פיתוח התנודה בגביש. "משוואת בורן- פון קרמן".
תורת הזרימה הפוטנציאלית: "קירוב צ'פלין- קרמן- סו-שן"
זרימה עבר-קולית: "משוואת פלקוויץ'-קרמן"
תורת שכבות הגבול הטורבולנטית: פיתוח פרופיל המהירות בשכבת הגבול הטורבולנטית והגדרת קבוע אוניברסלי: "קבוע פון-קרמן". קבוע לא-ממדי בשכבת הגבול הלוגריתמית (k=0.4).
תורת החלל: "קו קרמן". קו הגבול בין האטמוספירה לחלל (100 ק"מ מעל פני הים). קרמן חישב כי מעל לגובה זה אין יכולת ליצור עילוי בכנף.
תחבורה: דיאגרמת קרמן-גבריאלי". דיאגרמה המשווה בין שיטות תחבורה שונות בעזרת הגדרת ערך ההתנגדות לתנועה. הדיאגרמה מציגה את ההספק הסגולי (ליחידת מסה) ואת "יעילות התנועה" כתלות במהירות לכל אמצעי תחבורה.
תורת הזרימה הטורבולנטית: "פון קרמן-הוורט מודל". פיתוח משוואות נאוויה-סטוקס לזרימה טורבולנטית אזטרופית.
תורת הזרימה הצמיגה: "קורלציית קרמן-ניקורדסה"
תורת שכבות הגבול: "פרמטר קרמן-פולהלהוסן"
תורת הכנף: "טרנספורמציית טראפז- פון קרמן"
זרימה בתעלות פתוחות: "חוק פרנטל- פון קרמן". פילוג מהירות לוגריתמי בתעלה פתוחה בזרימה טורבולנטית.
תורת שכבות גבול: פיתוח אינטגרלי לשכבת גבול: "המשוואה האינטגרלית של פון-קרמן".
תורת זרימה על קולית: "הקונוס (ogive) של פון ראמן"
תורת זרימה דחיסה: "קורלציית הדחיסות של פון קרמן- סו-שן"
תאוריית זרימה סביב גופים: תופעת השלת מערבולות והופעת "ערבולי פון קרמן", המכונים גם "רחוב המערבולות של פון קרמן". השם "רחוב" בא מן האופן בו המערבולות מופיעות בשני טורים לסירוגין בדומה לסידור פנסי הרחוב משני הצדדים.
פרסים

פון קרמן קיבל פרסים רבים ממדינות רבות עבור תרומתו יוצאת הדופן.
הוא קיבל את מדליית ההצטיינות של ארצות הברית בשנת 1946,
מדליית זהב של פרנקלין בשנת 1948.
הוא היה זוכה הראשון של המדליה הלאומית למדעים שהוענקה בשנת 1963 (עבור שנת 1962) על ידי הנשיא  קנדי על פועלו במעבדה להנעה סילונית במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech).
הוא קיבל גם פרסי כבוד מצרפת, גרמניה, יוון, אנגליה, ספרד, הולנד והוותיקן.
honorary chairperson
דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה החופשית של בריסל (1937)
Norwegian PhD (1961)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לייז' (1947)
doctor honoris causa from the University of Lille (1953)
doctor honoris causa from the University of Aix-Marseille (1949)
דוקטור לשם כבוד (1956)
קצין בלגיון הכבוד (1947)
דוקטור למשפטים לשם כבוד (1943)
University of Liège Gold Medal (1937)
Grand Médaille d'Honneur (1946)
מדליית  האגודה האמריקאית של מהנדסים מכנים (1941)
Meritorious Civilian Service Award (1945)
חבר זר של החברה המלכותית (9 במאי 1946)
דוקטור לשם כבוד מאת אוניברסיטת פריז (1957)
דוקטור לשם כבוד (1960)
היכל התהילה הלאומי לממציאים (2003)
היכל התהילה הלאומי של התעופה (1983)
מדליית קרל פרידריך גאוס (1960)
המדליה הבינלאומית ע״ש ג'יימס ואט (1961)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סביליה (1958)
פרס ג'וסיה וילארד גיבס (1939)
הצלב הגדול של מסדר אלפונסו העשירי החכם (1961)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אתונה (1961)
מדליית וילהלם אקסנר (1962)
המדליה הלאומית למדעים (1962)
מדליית טימושנקו (1958)
Doctor of Science (honorary) (1952)
Doctor of Science (honorary) (1954)
Doctor of Science (honorary) (1951)
מדליית הזהב של החברה המלכותית לאווירונאוטיקה (1952)
מדליית הזהב של קלווין (1950)
Wright Brothers Memorial Trophy (1954)
Doctor of Science (honorary) (1952)
מדלית דניאל גוגנהיים (1955)
מדליית החירות (1956)
מדליית פרנקלין (1948)
מדליית ההצטיינות (1946)
honorary chairperson
מדליית ג'ון פריץ (1948)
Doctor of Engineering (honorary) (1929)
Doctor of Engineering (honorary) (1940)
טבעת לודוויג פרנטל (1956)
Department of the Air Force Decoration for Exceptional Civilian Service (1955)
מדליית הזהב ע״ש גודרד (1960)
דוקטור למשפטים לשם כבוד (1959)
Doctor of Science (honorary) (1956)
Doctor of Engineering (honorary) (1955)
Doctor of Science (honorary) (1958)
Doctor of Engineering (honorary) (1959)
Doctor of Engineering (honorary) (1953)
Doctor of Science (honorary) (1961)
Doctor of Engineering (honorary) (1948)
Doctor of Science (honorary) (1960)
Doctor of Engineering (honorary) (1953)
היכל התהילה הבנילאומי של החלל (1976)
Doctor of Engineering (honorary) (1947)
עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר
צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית
הנצחה

פרס פון קארמן (Von Karman Award) מוענק מאז 1982 מדי שנה לדמות בתחום המדע או הטכנולוגיה, שהפגינה הישגים יוצאי דופן כמפעל חיים, לקידום תחום האסטרונאוטיקה וחקר החלל. זהו הפרס הראשון במעלה המוענק על ידי האקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה, הזרוע המדעית של הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה.
מכתשים בפניו האחוריים של הירח ועל המאדים נקראים על שמו.
שני בולי דואר נושאים את דיוקנו.
האחד אמריקאי משנת 1992 כהוקרה על הישגיו כמדען טילים, והאחר הונגרי כהוקרה כמדען על חקר בזרימה ותופעת "השלת המערבולות".
פון קרמן וישראל

לכבוד הקמתה של האוניברסיטה העברית בירושלים, פרסם ב-1923 מאמר בקובץ מאמרים תאורטיים שנערך על ידי אלברט איינשטיין.
הקובץ שנקרא "כתבי האוניברסיטה ובית הספרים בירושלים" הוא אוסף מאמרים במתמטיקה ובפיזיקה, של גדולי המדענים היהודיים בעולם, כהכנה לפתיחת האוניברסיטה העברית על הר הצופים ב-1925.
המאמרים נכתבו במיוחד לפרסום בקובץ זה ולא פורסמו בשום מקום אחר.
כל אחד מן המאמרים מופיע בשפת מקור (גרמנית או אנגלית) ובתרגום לעברית.
מאמרו של פון-קרמן בקובץ, "תורת הקורות ויסודותיה", עוסק במכניקה של כלי טיס.
מאמר אחר שלו עסק ב"בורג המעופף" והניח את היסודות לתאוריה של כנף סובבת.
בשנת 1947 פרסם בכתב העת של הטכניון מאמר בנושא זרימה של חלקיקי חול.
פון קרמן קיבל מ"הטכניון" תואר כבוד "דוקטור למדעים טכניים" בשנת 1951.
משנת 1954, כיהן כנשיא כבוד של האגודה הישראלית למדעי התעופה והחלל.
הוא אף ארגן ועדה של מדענים מארצות הברית, בריטניה, הולד וצרפת, שמטרתה לסייע לאגודה לארגן בישראל הרצאות דו-שנתיות של אנשי מדע מארצות חוץ.
באפריל 1960, כנשיא הכבוד של האגודה, ביקר בישראל והציג הרצאה על הבעיות האווירודינמיות של הכניסה מהחלל החיצון לאטמוספירת כדור-הארץ.
לאחר מותו בשנת 1962, הפכו ההרצאות הדו-שנתיות שנבחרו על ידי הוועדה הבינלאומית ל"הרצאת פון-קרמן", לזכרו של המדען הדגול.
הרצאות אלו פותחות את הכינוסים הישראליים לתעופה ואסטרונאוטיקה אחת לשנתיים (מ-1964 ואילך), וסוקרות את ההתפתחות העולמית בתחומים אלו.
מורשתו

פון קרמן כונה "אחד משמונה (בערך) הגאונים המוכרים בעולם" במחצית הראשונה של המאה העשרים.
קרמן היה נאמן למקצועו כמהנדס.
הוא סייע למספר צבאות במהלך חייו: אוסטרו-הונגרי, הגרמני, האמריקאי ונאט"ו.
צבאות שהיו גם לאויבים.
הוא סבר כי למדענים יש חובה לקדם את המדע ולעזור לחברה ללא קשר להתפתחויות והשלכות פוליטיות.
בגיליון מאי 1956 של כתב העת למדעי אווירונאוטית, נאמר עליו כי "לשום אדם אחר לא הייתה השפעה גדולה כל כך על התפתחות המדע אווירונאוטיקה. מאות צעירים הפכו לתלמידיו ולמשתפי הפעולה המדעי איתו וקבלו השראה להשקיע מאמץ רב יותר".
ד"ר ויליאם ה פיקרינג, אז מנהל JPL אמר בשנת 1960:
"האווירונאוטיקה לא הייתה המדע שאנו מכירים אותו היום, לולא ד"ר תאודור פון קרמן".
המורשת של מנהיגותו ואופיו הנוח השתוותו לגאוניותו.
מבן כתביו > מאמרים מדעיים בולטים

A kihajlas elmelete es a hosszu rudakon vegzett nyomas-kiserletek (The theory of buckling and compression tests on long slender columns). Magyar Mem. £pit.-Egyl. Kozl., 40:329-34. CW 2.
Von Karman, T. (1921) “On Laminar and Turbulent Friction”, Z. Angew. Math. Mech., 1, 235-236.
Von Karman T, and Tsien H.S. "(1941) “The buckling of thin cylindrical shells under axial compression". J Aeronaut. Sci.
Von Karman, T. and Tsien, H.S., (1945) "Lifting- line Theory for a Wing in Nonuniform Flow," Quarterly of Applied Mathematics, Vol. 3.
von-Karman (1947) “Sand ripples in the desert”. Technion Yearbook, pp. 52-54f
Gabrielli G., and von Kármán, Th. (1950) "What price speed? Specific power required for propulsion of vehicles",  , #10, pp. 775-781.
מבן כתביו > ספרים

* , McGraw Hill, 1940 (with M. A. Biot)
* , Cornell University Press, Ithaca, 1954
* , (4 Volumes), Von Karman Institute, Rhode St. Genese, 1975 (limited edition book); also Butterworth Scientific Publ., London 1956. Many papers from volumes 1 and 2 are in German.
* , Pergamon Press, London, 1961
* Von Karman, T. and Edson, L. (1965) “The Wind and Beyond"
* , Little Brown, 1967 (with L. Edson)
לקריאה נוספת

Halacy, D.S., Father of Supersonic Flight, T&K (1965)
Dryden, H.L. (1965) “Theodore von Kármán A Biographical Memoir”, National Academy of science
עם מורו לודוויג פרנטל ותלמידו טסיאן סו-שן, 1944
עם צוות JATO, 1940
בשליחות צבא ארצות הברית בגרמניה (שלישי משמאל)
תמונת לוויין של עננים סביב אי רובינזון קרוזו באוקיינוס השקט ותופעת "השלת מערבולות"
בול דואר 1992 ברקע רקטת Bumper גרסה אמריקאית משופרת של V-2
פון קרמן
נסיכה מלכותית

| --- | --- |

 איוש נוכחי:  הנסיכה אן
 תאריך כניסה לתפקיד:  1987
 תחום שיפוט:  הממלכה המאוחדת
 מעון:  ארמון סנט ג'יימס 
 ייסוד המשרה:  1642
 איוש ראשון:  הנסיכה מרי
 
הנסיכה המלכותית (באנגלית: Princess Royal) הוא תואר שניתן באופן מסורתי (אך לא באופן אוטומטי) לבת הראשונה של מונרך בריטי. זהו תואר סמלי בלבד, והוא התואר הגבוה ביותר שיכולה לקבל נצר לבית המלוכה הבריטי שאינה המלכה. תואר זה מוענק לכל החיים, ולכן נסיכה לא יכולה להקרא "נסיכה מלכותית" במהלך תקופת חייה של נסיכה מלכותית אחרת. המלכה אליזבת השנייה, לדוגמה, לא החזיקה מעולם בתואר זה למרות שהייתה בתו הבכירה של המלך ג'ורג' השישי, משום שדודתה, הנסיכה מרי, החזיקה בתואר עד יום מותה בשנת 1965 ובעת מותה, אליזבת כבר הייתה מלכת הממלכה המאוחדת.
משנת 1642, אז הוענק התואר לראשונה, היו שבע נסיכות מלכותיות בממלכה המאוחדת. כיום מחזיקה בתואר זה בתה של המלכה אליזבת, הנסיכה אן. הנסיכה הבאה הצפויה לשאת את התואר היא הנסיכה שארלוט מוויילס.
הרעיון להעניק תואר מיוחד לנסיכה הבכירה היה של הנרייט מארי, נסיכת צרפת (1609–1669), בתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת ואשתו של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה. המלכה רצתה ליצור גרסה אנגלית של התואר מאדאם רויאל, בו נקראה בצרפת בתו הבכירה של המלך. הנסיכה הראשונה שקיבלה את התואר "נסיכה מלכותית" בשנת 1642 הייתה בתם הבכירה של צ'ארלס הראשון והנרייטה מריה, הנסיכה מרי, שנולדה בשנת 1631.
התואר לא ניתן אוטומטית לבת הבכירה, אלא מוענק על ידי המונרך עצמו לפי שיקול דעתו. במהלך ההיסטוריה הבריטית היו שתי נסיכות בכירות שלא קיבלו את התואר מאביהן: מרי, נסיכת אנגליה, בתו הבכירה של ג'יימס השני, מלך אנגליה, שמלכה בממלכה במשותף עם בעלה, ויליאם השלישי; וסופיה דורותיאה, נסיכת הנובר, בתו היחידה של המלך ג'ורג' הראשון.
הנסיכות המלכותיות

שבע הנסיכות שהחזיקו בתואר היו:
| מספר | התקופה | שם הנסיכה | שם המלך/מלכה | שם בן הזוג |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1660–1642 | הנסיכה מרי | בתו הבכירה של המלך צ'ארלס הראשון | אשתו של וילם השני, נסיך אורנז'. |
| 2 | 1759–1727 | הנסיכה אן | בתו הבכירה של המלך ג'ורג' השני | אשתו של וילם הרביעי, נסיך אורנז'. |
| 3 | 1828–1789 | הנסיכה שארלוט | בתו הבכירה של המלך ג'ורג' השלישי | אשתו של פרידריך הראשון, מלך וירטמברג. |
| 4 | 1901–1841 | הנסיכה ויקטוריה | בתה הבכירה של המלכה ויקטוריה | אשתו של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה. |
| 5 | 1931–1905 | הנסיכה לואיז | בתו הבכירה של המלך אדוארד השביעי | אשתו של אלכסנדר דאף, דוכס פייף הראשון. |
| 6 | 1965–1932 | הנסיכה מרי | בתו היחידה של המלך ג'ורג' החמישי | אשתו של הנרי לסלס, רוזן הרווד. |
| 7 | 1987–הווה | הנסיכה אן | בתה היחידה של המלכה אליזבת השנייה | נישאה בתחילה למארק פיליפס כיום אשתו של טימותי לורנס. |
דיפלומטיה

ערך זה עוסק באמנות ניהול משא ומתן. אם התכוונתם למשחק הלוח, ראו .
"סימטריה של דיפלומטיה", ציור משנת 1975, מאת גר ואן אלק
דיפלומטיה היא האמנות של ניהול משא ומתן בין נציגיהן המוסמכים של קבוצות או אומות שונות. מטרתה של דיפלומטיה היא ליצור סביבה שבה אינטרסים שונים יכולים להתקיים ולהיות מקודמים מבלי לגרום לעימות או סכסוך. נוסף לכך דיפלומטיה, במובן בלתי-רשמי וחברתי, פירושה גם שימוש מושכל בטאקט ובתחכום לשוני לצורך השגת הישגים אסטרטגיים. אחד הכלים הוא ניסוח הצהרות באופן מדוד, שקול ובלתי פוגע. הביטוי השגור גינונים דיפלומטיים הוא דוגמה לכך. דיפלומטיה היא תת-תחום אקדמי הנלמד בחוגים שונים באוניברסיטאות, כגון יחסים בינלאומיים, היסטוריה, מנהל עסקים בינלאומי ומשפטים. המונח מתייחס על פי רוב לדיפלומטיה בין־לאומית, העוסקת הלכה למעשה בניהול היחסים הבין־לאומיים על ידי דיפלומטים מקצועיים, בעיקר ביחסים בין מדינות, בענייני מסחר וביטחון לאומי. במובן זה הדיפלומטיה, בדומה לצבא, היא בבחינת אמצעי ביצוע, ולא מטרה, שדרכו המדינה מיישמת את מדיניות החוץ שלה. למעשה הדיפלומט אינו אלא שליח מטעמו של הדרג המדיני. דהיינו הוא אינו רשאי להכתיב מדיניות, ואת המשא ומתן הוא מנהל בהתאם לתכתיבי שולחיו, המדינאים.
האומות המאוחדות הוא הארגון הדיפלומטי הבין-לאומי החשוב ביותר. מטרתו ליצור הידברות בין מדינות העולם. בתמונה: מטה הארגון בעיר ניו יורק.
רקע

ישנם שני אופנים עיקריים לניהול דיפלומטיה. האופן הפשוט והעתיק ביותר הוא דיפלומטיה דו-צדדית בין זוג מדינות. דיפלומטיה דו-צדדית נפוצה גם היום – בעיקר במאמצים המובילים לכריתת חוזים בין שתי מדינות – והיא העומדת במוקד פעילותן של שגרירויות זרות וביקורים מדיניים. אופן אחר לניהול דיפלומטיה הוא דיפלומטיה רב-צדדית, המתנהלת בין מספר מדינות. ראשיתה של הדיפלומטיה הרב-צדדית הרשמית מתוארכת לקונגרס וינה, שנערך בשנת 1815. מאז, עלתה חשיבותו של ההיבט הרב-צדדי ביחסים בין מדינות. כיום, רוב הסכמי הסחר הבינלאומיים (כגון WTO ו-FTAA), הסכמי בקרת הנשק (כגון NPT) ואמנות סביבתיות (כגון אמנת קיוטו), הם רב-צדדיים. ארגון האומות המאוחדות הוא המוסד החשוב ביותר, אם כי לא היחיד, של הדיפלומטיה הרב-צדדית, המתמקדת בעיקר בענייני שיתוף פעולה בינלאומי במגוון תחומים ובענייני ביטחון קיבוצי.
קיימת דרך שלישית לניהול דיפלומטיה, שניתן לראותה כגרסה אחרת לדיפלומטיה רב-צדדית, והיא דיפלומטיה אזורית: דיפלומטיה רב-צדדית המתנהלת במסגרת חוג סגור של מדינות השוכנות באותו אזור גאוגרפי. בדרך כלל, הדיפלומטיה האזורית משתמשת בכלים דו-צדדיים ורב-צדדיים על מנת להשיג יעדים משותפים.
דיפלומטים ונציגויות דיפלומטיות

דיפלומט הוא מי שעוסק בדיפלומטיה; השם הקיבוצי למספר דיפלומטים ממדינה אחת הוא משלחת דיפלומטית. על פי רוב, בראש המשלחת עומד השגריר, המחזיק בדרגה הדיפלומטית הבכירה ביותר. עם זאת, השגרירים המודרניים אינם מחויבים לשבת דרך קבע בשגרירות הממוקמת במדינה המארחת. במצבי עוינות (ר' להלן) השגריר עשוי להיקרא חזרה לארצו, אולם יוסיף להחזיק במשרה ולמלא – אם כי ביעילות פחותה – את תפקידו. במקרה אחר, ייתכן כי המדינה המארחת נתפסת כזוטרה מכדי להקים בה שגרירות עצמאית; כך, למשל, שגרירי מדינות רבות המשרתים בישראל משמשים גם כנציגים הרשמיים של מדינתם בקפריסין או בירדן, מבלי שהם יושבים במדינות אלה. לבסוף, רוב מדינות העולם ממנות שגרירים רשמיים לארגונים בינלאומיים, ובראש ובראשונה ארגון האו"ם.
דיפלומטים ונציגויות דיפלומטיות > משלחות ישראל לארגונים בינלאומיים

למדינת ישראל חמש משלחות לארגונים בינלאומיים:
משלחת ישראל למטה האו"ם בניו יורק – בראש המשלחת עומד שגריר ישראל באו"ם. משלחת זו היא המשלחת הגדולה ביותר, והגופים הבולטים בארגון הם העצרת הכללית ומועצת הביטחון.
משלחת ישראל לאו"ם בז'נבה. הגוף הבולט ביותר בז'נבה הוא המועצה לזכויות אדם.
משלחת ישראל ל-OECD ואונסק"ו בפריז.
משלחת ישראל לאו"ם בווינה. הגופים הבולטים ביותר הם הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (אבש"א) והסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א).
משלחת ישראל לאיחוד האירופי ונאט"ו בבריסל.
היסטוריה > ראשית הדיפלומטיה

יש המתארכים את לידת הדיפלומטיה לערש הציוויליזציה האנושית. מנגנון דיפלומטי שהושתת על שליחים, החלפת מתנות וכללי הטקס בין ישויות מדיניות היה קיים ככל הנראה עוד במזרח הקדום, החל באלף השלישי לפנה"ס, בין מעצמות האזור (בבל, אשור ומצרים) ובינן לבין ישויות קטנות יותר.
המסמכים הקדומים ביותר המעידים על משא ומתן דיפלומטי נמצאו בתל אל עמרנה במצרים ומתארים בריתות שנכרתו בין ממלכת מצרים העתיקה לחתים במאה ה-14 לפנה"ס.
עדות נוספת לעובדה כי הדיפלומטיה היא עתיקת-ימים מצויה בספר התנ"ך: דוד המלך, שהשתמש בעיקר בכוח הזרוע על מנת להרחיב את ממלכתו, לא בחל בשימוש בדיפלומטיה על מנת לתמרן את השחקנים המרכזיים במערכת הבינלאומית באותה תקופה (ובראשם ארם, עמון, מואב, אדום, פלשת וצידון). כך, ברית האינטרסים שכרת עם צידון – מעצמת סחר ימית – הייתה אחד התנאים שאפשרו את התרחבות ממלכתו. מסופר אף כי דוד שלח משלחת תנחומים לעמון, אותה חשבו העמונים למשלחת ריגול וגזזו בשל כך את זקניהם של חבריה. הייתה זו הפרה של הפרוטוקול הדיפלומטי הנהוג, מה שהוביל לפלישה לעמון.
העדויות הראשונות לקיומם של מנגנונים דיפלומטיים באירופה הן מיוון העתיקה. ואולם, אף על פי שערש הציוויליזציה המערבית מיוחס לתרבות זו, דווקא הדיפלומטיה היוונית הייתה בלתי מפותחת. עיקר עניינם היה בניהול הפוליס, ערי המדינה היווניות, כאשר הברברים – הישויות המדינתיות מחוץ לעולם היווני – לא זכו לתשומת לב הכרוכה בשליחת שגרירים ובניהול משא ומתן. ביחסים שבין ערי המדינה, השליחים (אנגלוס) נשלחו לשליחויות קצרות בלבד, הוחלפו כל שנה, לא היו משכילים (אף על פי שהצטיינו בכושר שכנוע) ולא נהנו מחסינות דיפלומטית. יש הטוענים כי המלחמה הפלופונסית בין אתונה ובנות בריתה לבין ספרטה ובנות בריתה נמשכה מעבר לסיומה המתבקש דווקא משום שהיוונים לא השכילו לנהל משא ומתן מדיני מורכב, הכולל ניתוח הדדי של עמדות הצד שכנגד, התמקחות וניסיונות פשרה.
במהלך ימי הביניים הופיעה הדיפלומטיה בשני זרמים עיקריים. האחד הוא הדיפלומטיה של האימפריה הביזנטית – דיפלומטיה זריזה בין אימפריה הנלחמת על קיומה לבין מדינות השואפות להפילה. הזרם הזה מאופיין במסורת חשאית, המדגישה את הפולחן והטקס הרבה מעבר לנהוג כיום, תוך גילום התפיסה כי האימפריה וקיסרה הם במרכז העולם; השליחים הדיפלומטיים נתפסו כעולים לרגל. הדיפלומטיה של האימפריה הביזנטית הייתה רצופה בחתרנות, בריגול ובהסכמים סותרים, וסופה שקרסה לקראת ראשית המאה ה-15.
הזרם השני הוא זה שהתפתח בכנסייה הקתולית, המקיימת יחסים עם כנסיות ואנשי דת שונים בממלכות האירופיות השונות.
היסטוריה > הדיפלומטיה החוץ-אירופית

המסורות הדיפלומטית מחוץ לאירופה היו שונות בתכלית. אחת הסיבות לכך היא, כי ערכי הדיפלומטיה המודרנית ומנהגיה תובעים את קיומה של מערכת מדינות השוות זו לזו בעצמתן, בדומה לזו שהתקיימה באיטליה הרנסאנסית או באירופה של העת החדשה. לעומת זאת, באסיה ובמזרח התיכון, סין והאימפריה העות'מאנית סירבו לנהל דיפלומטיה דו-צדדית עם המדינות החלשות שבסביבתן, ולו מפני שראו עצמן כעליונות על כל שכנותיהן. העות'מאנים, לדוגמה, סירבו לשלוח משלחות למדינות אחרות, וציפו כי נציגיהן יטרחו להגיע לקונסטנטינופול, כביטוי להכרתן בעליונות הסולטאן. רק במאה ה-19, עשורים ספורים לפני קריסתה המוחלטת, הקימה האימפריה שגרירויות קבע בערים מרכזיות ברחבי המזרח התיכון. היה זה פועל יוצא של הקולוניאליזם האירופי של המאות ה-18 וה-19, אשר הפיץ ברחבי העולם גם את המסורת הדיפלומטית האירופית.