stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוקאס מורה
הערות שוליים

↑  "העברות בעולם - 31.1: לוקאס חתם בטוטנהאם, סיטי ירדה מעסקת מחרז", באתר וואלה, 31 בינואר 2018
↑  סיקור משחק אייאקס נגד טוטנהאם, 08/05/2019 - ערוץ הספורט, באתר Sport5.co.il - אתר ערוץ הספורט
| נבחרת ברזיל – קופה אמריקה 2011 |
| --- | --- | --- |
|  1 ז'וליו סזאר •  2 אלבס •  3 לוסיו •  4 טיאגו סילבה •  5 לייבה •  6 סנטוס •  7 רוביניו •  8 רמירס •  9 פאטו •  10 גאנסו •   11 ניימאר •  12 ויקטור • 13 מאייקון •  14 לואיזאו • 15 סנדרו • 16 אלאנו • 17 אליאס • 18 מורה • 19 פרד • 20 ז'אדסון • 21 אדריאנו • 22 ז'פרסון • 23 לואיז • מאמן: מנזס |  1 ז'וליו סזאר •  2 אלבס •  3 לוסיו •  4 טיאגו סילבה •  5 לייבה •  6 סנטוס •  7 רוביניו •  8 רמירס •  9 פאטו •  10 גאנסו •   11 ניימאר •  12 ויקטור • 13 מאייקון •  14 לואיזאו • 15 סנדרו • 16 אלאנו • 17 אליאס • 18 מורה • 19 פרד • 20 ז'אדסון • 21 אדריאנו • 22 ז'פרסון • 23 לואיז • מאמן: מנזס | ברזיל |
| נבחרת ברזיל – אולימפיאדת לונדון 2012 (מדליית כסף) |
| --- | --- | --- |
|  1 גבריאל •  2 רפאל •  3 טיאגו סילבה •  4 חואן חסוס •  5 סנדרו •  6 מרסלו •  7 לוקאס מורה •  8 רומולו •  9 לאונרדו דמייאו •  10 אוסקר •   11 ניימאר •  12 האלק • 13 ברונו אוביני •  14 דנילו • 15 אלכס סנדרו • 16 גאנסו • 17 פאטו • 18 נטו • מאמן: מאנו מנזס |  1 גבריאל •  2 רפאל •  3 טיאגו סילבה •  4 חואן חסוס •  5 סנדרו •  6 מרסלו •  7 לוקאס מורה •  8 רומולו •  9 לאונרדו דמייאו •  10 אוסקר •   11 ניימאר •  12 האלק • 13 ברונו אוביני •  14 דנילו • 15 אלכס סנדרו • 16 גאנסו • 17 פאטו • 18 נטו • מאמן: מאנו מנזס | ברזיל |
| נבחרת ברזיל – גביע הקונפדרציות 2013 (מקום ראשון) |
| --- | --- | --- |
|  1 ז'פרסון •  2 אלבס •  3 טיאגו סילבה •  4 דוד לואיז •  5 פרננדו •  6 מרסלו •  7 לוקאס •  8 הרנאנס •  9 פרד •  10 ניימאר •   11 אוסקר •  12 ז'וליו סזאר • 13 דאנטה •  14 לואיס • 15 ג'ין • 16 רבר • 17 לואיס גוסטבו • 18 פאוליניו • 19 האלק • 20 ברנרד • 21 ז'ו • 22 קבאליירי • 23 ג'אדסון • מאמן: סקולארי |  1 ז'פרסון •  2 אלבס •  3 טיאגו סילבה •  4 דוד לואיז •  5 פרננדו •  6 מרסלו •  7 לוקאס •  8 הרנאנס •  9 פרד •  10 ניימאר •   11 אוסקר •  12 ז'וליו סזאר • 13 דאנטה •  14 לואיס • 15 ג'ין • 16 רבר • 17 לואיס גוסטבו • 18 פאוליניו • 19 האלק • 20 ברנרד • 21 ז'ו • 22 קבאליירי • 23 ג'אדסון • מאמן: סקולארי | ברזיל |
| נבחרת ברזיל – קופה אמריקה 2016 |
| --- | --- | --- |
|  1 אליסון •  2 אלבס •  3 מירנדה •  4 ז'יל •  5 קאסמירו •  6 פיליפה לואיס •  7 גנסו •  8 אליאס •  9 ז'ונאס •  10 לוקאס לימה •   11 ברבוסה •  12 דייגו אלבס • 13 מרקיניוס •  14 קאיו • 15 פאביניו • 16 דוגלאס סנטוס • 17 ואלאס • 18 רנאטו אוגוסטו • 19 ויליאן • 20 לוקאס • 21 האלק • 22 קוטיניו • 23 מרסלו גרוהה • מאמן: דונגה |  1 אליסון •  2 אלבס •  3 מירנדה •  4 ז'יל •  5 קאסמירו •  6 פיליפה לואיס •  7 גנסו •  8 אליאס •  9 ז'ונאס •  10 לוקאס לימה •   11 ברבוסה •  12 דייגו אלבס • 13 מרקיניוס •  14 קאיו • 15 פאביניו • 16 דוגלאס סנטוס • 17 ואלאס • 18 רנאטו אוגוסטו • 19 ויליאן • 20 לוקאס • 21 האלק • 22 קוטיניו • 23 מרסלו גרוהה • מאמן: דונגה | ברזיל |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגל ברזילאי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נורי מורד

נורי מורד, שנות ה-90
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
נורי מורד (נפטר ב-2009) היה רופא ישראלי יליד עיראק.
הכיכר על שם ד"ר נורי מורד ברמת גן
עם עלייתו ארצה התיישב ברמת גן שם עבד כרופא והשתלב בחיי הקהילה בעיר. הוא כיהן תחילה כחבר מועצת העיר ולאחר מכן כסגן ראש עיריית רמת גן צבי בר. ד"ר נורי מורד עמד בראש מחלקת תרבות המזרח בעיריית רמת גן. במסגרת תפקיד זה, תמך בפעילותה של מקהלת נהריים שהוקמה בשנת 1987 על ידי יצחק אביעזר והופיעה ברמת גן במשך למעלה מ-20 שנה.
בשנת 1997 הואשם יחד עם חברי מועצה אחרים בקבלת תגמול כספי עבור פעילותו במועצה בניגוד להוראות חוק הרשויות המקומיות.
על עשייתו החברתית, פעילותו הציבורית ומעורבותו למען העיר, הוענק לו אות יקיר רמת גן.
מורד הלך לעולמו בשנת 2009.
בשנת 2011 החליטה מועצת העיר לקרוא על שמו כיכר בשכונת מרום נווה ברמת גן.
הערות שוליים

↑  IDEA - ALM : מורד נורי/ד"ר - חבר הנהלת העיר, שנות ה-90, באתר www.infocenters.co.il
↑  פרשן - 50 שנות פעילותו של המוסיקאי יצחק אביעזר - מאת עזרא מורד, באתר www.parshan.co.il
↑  מאת יצחק דנון, ‏צבי בר הורשע ב"קשירת קשר להשגת מטרה כשרה באמצעים אסורים", באתר גלובס, 9 ביולי 1997
↑  IDEA - ALM : מורד נורי, ד"ר - מודעת תנחומים עירונית, 2009, באתר www.infocenters.co.il
↑  פרוטוקול ישיבת מועצת העיר מ-30.10.2011
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הסכם אנדרוסובו

| --- | --- |

 חותמים:  Jan Antoni Chrapowicki, אפנסי אורדין נשקוקין, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
שטחים שהועברו לרוסיה הצארית בוורוד
הסכם אנדרוסובו היה הסכם הפסקת לחימה שסיים את מלחמת רוסיה-פולין (1654–1667) שנמשכה 13 שנים. ההסכם נחתם בכפר אנדרוסובו במחוז סמולנסק של היום. ההסכם נחתם על ידי נציגי רוסיה הצארית והאיחוד הפולני-ליטאי. נציגי הקוזאקים לא השתתפו בטקס ולא חתמו על ההסכם.
תנאי ההסכם

ההסכם שנחתם כלל הפסקת לחימה לתקופה של 13.5 שנים, במהלכה התחייבו הצדדים להכין "הסכם לשלום נצחי". במסגרת ההסכם, האיחוד הפולני-ליטאי העביר לרוסיה הצארית את סמולנסק, צ'רניגוב, ושטחים באזור קורסק ובריאנסק, והכיר בסיפוח שטחי "אוקראינה של הגדה השמאלית" של נהר הדנייפר לרוסיה. קייב הועברה לשליטה רוסית לתקופה של שנתיים, ולאחר מכן, בשנת 1686, בהסכם נוסף נקבע כי העיר תישאר ברוסיה הצארית תמורת תשלום. רוסיה הצארית מנגד ויתרה על כל השטחים שנכבשו בליטא. בלארוס ושטחי אוקראינה מערבית לדנייפר נותרו תחת שליטת האיחוד הפולני-ליטאי. הסיץ' הזפורוז'י עבר לניהול משותף פולני-רוסי, תוך ניצולו במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית.
ההסכם כלל גם התחייבות הדדית לסיוע לקוזאקים במקרה של פלישות מחאנות קרים, וכן הסדרים בנוגע להחלפת שבויים, נכסים ומסחר, גבולות ושגרירים.
השלכות ההסכם > אוקראינה

לדעת ההיסטוריונים האוקראינים, ההסכם איפשר לרוסיה הצארית לחזור בה  באופן חד-צדדי, מהתחייבויותיה לאוקראינה לעזור לה בלחימה נגד האיחוד הפולני-ליטאי. סוכם על חלוקת אוקראינה ל-2 חלקים בין המדינות שחתמו על ההסכם. חלוקה זו אושררה פעם שנייה בהסכם שנחתם מאוחר יותר. תנאי ההסכם הדהימו את הקוזאקים והחלו מרידות נגד הפקידות הרוסית המקומית.
השלכות ההסכם > רוסיה

ההיסטוריונים הרוסים רואים בהסכם זה צעד חשוב בהתקדמות המדינה לאיחוד העמים הסלאביים בראשות רוסיה. אומנם ההסכם לא נתן תשובה למספר בעיות (למשל קבלת מוצא לים הבלטי), אך רוסיה החזירה לעצמה שטחים שאיבדה בתקופת הצרות. כמו כן חלה התקרבות עם האיחוד הפולני-ליטאי על רקע מאבק משותף נגד האימפריה העות'מאנית.
השלכות ההסכם > פולין

הפולנים רואים בהסכם שגיאה היסטורית. כתוצאה מהסכם זה חל שינוי במעמד המדינות באזור והאיחוד הפולני-ליטאי החל לאבד את מעמדו כמדינה השולטת באזור כולו לטובת רוסיה הצארית.
לב קמנייב

לב בוריסוביץ' קמנייב (רוסית: Лев Борисович Каменев, ‏האזנהקובץ:Ru-Lev Kamenev.ogg‏Ⓘ‏; 18 ביולי 1883 – 25 באוגוסט 1936), מהפכן רוסי בולשביקי ופוליטיקאי סובייטי בכיר ממוצא יהודי. היה במשך כשבועיים, ראש המדינה הסובייטית הראשון (9 בנובמבר 1917 – 21 בנובמבר 1917). ייסד את הפוליטבירו ב-1919 והיה היושב ראש שלו בשנים 1923–1924. שמו המקורי היה לב רוזנפלד (Лев Розенфельд). קמנבייב היה מהידועים שב"אופוזציה השמאלית" לטרוצקי.
לפני מהפכת 1917

קמנייב נולד במוסקבה לאב יהודי שהיה פועל רכבת ואם נוצרייה אורתודוקסית שהייתה עקרת בית. קמנייב למד באוניברסיטאות טביליסי ומוסקבה אך לימודיו נקטעו עם מעצרו ב-1902 בגין פעילות מהפכנית.
הוא הצטרף למפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית ב-1901 והשתייך לבולשביקים כשזו התפצלה לסיעות הבולשביקים והמנשביקים באוגוסט 1903. הוא היה פעיל מאוד בסנקט פטרבורג, במוסקבה ובטביליסי בארגון פעילות בולשביקית מהפכנית, ואף נשא לאישה את אחותו של טרוצקי, אולגה קמנייבה.
קמנייב יצא מרוסיה ב-1902 ונפגש עם המנהיגים הקומוניסטיים בגלות ובהם לנין, עמו התיידד. הוא שב לרוסיה ב-1905 והשתתף במהפכת 1905 בסנקט פטרבורג באוקטובר ודצמבר של אותה שנה. הוא נבחר כציר לוועד המרכזי של הבולשביקים אך נעצר במאי 1907 באחת מחזרותיו לרוסיה ממערב אירופה. הוא שוחרר שנה לאחר מכן ויצא שוב לחו"ל לערוך יחד עם לנין את כתב העת "פרולטרי". לאחר הסכסוך בין לנין לאלכסנדר בוגדנוב באמצע 1908 היו קמנייב וזינובייב עוזריו העיקריים והקרובים של לנין ונטרלו את אנשי בוגדנוב.
בינואר 1910 נפגשו הלניניסטים, אנשי בוגדנוב וסיעת המנשביקים בוועידת מרכז המפלגה בפריז לשם איחוד השורות. קמנייב וזינובייב לא אהדו את הרעיון אך נכנעו ללחצים של פשרנים בולשביקים כוויקטור נוגין. לנין עצמו התנגד גם כן, אך קולו לא עמד לו כנגד חברי הנהגה אחרים. אחת מהחלטות הוועידה הייתה שהעיתון "פראבדה", שבשליטתו של טרוצקי בווינה, יהיה "האורגן המרכזי" של המפלגה. קמנייב, גיסו של טרוצקי, מונה כעורך מטעם הבולשביקים בעיתון אך פרש עקב סכסוכים אידאולוגיים באוגוסט 1910, מה שהביא את הקץ על איחוד פלגי הקומוניסטים.
קמנייב המשיך לעבוד ב"פרולטרי" ולימד בבית הספר הבולשביקי בפרבר של פריז, שנוצר כאלטרנטיבה לניניסטית לבית מדרשו של בוגדנוב באי קאפרי. בינואר 1912 קמנייב, זינובייב ולנין שכנעו את צירי ועידת פראג הבולשביקית לפרוש מן המנשביקים והאוטזוביסטים (אנשי בוגדנוב). בינואר 1914 הוא נשלח לסנקט פטרבורג לפקח על "פראבדה" וצירי הבולשביקים לדומה. קמנייב נעצר בפרוץ מלחמת העולם הראשונה והועמד למשפט, שבו הפריד עצמו מהקו האנטי-מלחמתי של לנין. הוא נידון לגלות בסיביר ושהה שם שנתיים: מתחילת 1915 ועד ששוחרר בהפיכת פברואר 1917.
במהפכה

לאחר שחזר לסנקט פטרבורג (פטרוגרד מ-1914) מגלותו בסיביר באמצע מרץ 1917, השתלט קמנייב עם סטלין ומטביי מוראנוב על העיתון פראבדה, החיה אותו ונקט בו קו ימני יותר. הוא הוביל בו קו של תמיכה בממשלה הזמנית ופיוס עם המנשביקים. לאחר שלנין חזר לרוסיה ב-3 באפריל 1917, קמנייב התנגד לו בתחילה, אך עד מהרה תמך בו בגלוי בעיתונו.
קמנייב וזינובייב היו היחידים בוועדה המרכזית של המפלגה שהצביעו נגד מהפכה חמושה, בכך הם עוררו את זעמו של לנין שאף תבע להדיחם מהמפלגה. עם זאת, כאשר הסובייט הפטרוגרדי בהנהגת טרוצקי התקומם, הם תמכו בו. ב-9 בנובמבר 1917, בסיומו של קונגרס הסובייטים הכל-רוסי השני, שביסס את מעמדם של הבולשביקים (27 באוקטובר לפי הלוח היוליאני הישן, שנהג אז ברוסיה) נבחר קמנייב ליו"ר הקונגרס ויו"ר קבוע של הוועד המבצע המרכזי הכל-רוסי. תפקיד זה היה שקול לראש המדינה הסובייטית, אף שמרבית הכוח הפוליטי הייתה בידי הוועד המרכזי של הבולשביקים.
שלושה ימים לאחר שהבולשביקים תפסו את השלטון במהפכת אוקטובר, איים איגוד עובדי מסילות הברזל "ויקז'ל" בשביתה, בדרישה לשתף אותם ומפלגות סוציאליסטיות אחרות בשלטון ולהדיח את לנין וטרוצקי. זינובייב, קמנייב וחוגם טענו כי אין ברירה אלא לפתוח במשא ומתן עם איגוד מסילות הברזל, שכן שביתה הייתה מסכנת באופן חמור את יכולת הבולשביקים להעביר כוחות ולהילחם בכיסי ההתנגדות שנותרו נאמנים לממשלה הזמנית. הם זכו בתחילה בתמיכה בעמדתם בוועידה המרכזית, אך תבוסה מפתיעה של האנטי-בולשביקים בסמוך לפטרוגרד איפשרה ללנין וטרוצקי לשכנע את הוועידה שהמשא ומתן מיותר. בתגובה התפטרו זינובייב, קמנייב, אלכסיי ריקוב, ולדימיר מיליוטין וויקטור נוגין מהוועדה המרכזית ב-21 בנובמבר (8 בנובמבר 1917 לפי הלוח היוליאני הישן). קמנייב התפטר גם מתפקידו כראש הוועדה המבצעת ובמקומו נבחר יעקב סברדלוב, יהודי אף הוא. לנין כינה את המתפטרים "עריקים", במנשר שכתב למחרת ולא שכח לעולם את התנהגותם זו.
לאחר מהפכת 1917

ב-1918 היה קמנייב ליושב ראש של הסובייט של מוסקבה, ולאחר מכן גם סגנו של לנין בסובנארקום ובמועצת העבודה וההגנה. במרץ 1919 נבחר קמנייב להיות חבר מלא בפוליטבירו הראשון. יחסיו האישיים עם טרוצקי, גיסו, רק השתפרו והלכו לאחר 1920 ובמהלך 15 השנים שלאחר מכן הוא היה ידיד קרוב ולחליפין גם בן ברית פוליטי שלו ושל גריגורי זינובייב השאפתן.
עם זינובייב וסטלין כנגד טרוצקי (1923–1924)

במהלך ימי מחלתו של לנין, קמנייב היה יו"ר הסובנארקום והפוליטבירו. עם זינובייב וסטלין הוא יצר "טריאומויראט" (שלישייה, ברוסית "טרויקה") במפלגה הקומוניסטית שמילאה תפקיד מכריע בהדרת טרוצקי. הם הצטיינו בפוליטיקה פנים מפלגתית והבטיחו תמיכה רבה לעצמם בוועידת המפלגה ה-13, שנערכה בינואר 1924, מעט לפני מות לנין. בוועידה זו הוקעו טרוצקי וה"טרוצקיזם".
לאחר הרחקתו של טרוצקי גאו המתחים בשלישייה וסיכנו את הברית הרופפת בין חבריה. עם זאת, זינובייב ובמיוחד קמנייב סייעו לסטלין לשמור על מקומו כמזכ"ל הוועדה המרכזית. זה האחרון לא זכר להם חסד ולאחר שהבטיח את מעמדו העביר עליהם ביקורת ציבורית שפירקה את הטרויקה.
לאחר שטרוצקי פרסם את "לקחי אוקטובר", סיכומו המקיף למאורעות 1917, נצטיירו בו קמנייב וזינובייב כמתנגדים למהפכה בולשביקית אלימה, דבר שהם העדיפו שלא יוזכר. גילוי מחודש זה הצית מערבולת של מאבקים פנים מפלגתיים ושוב חברו זינובייב וקמנייב לסטלין כנגד טרוצקי. הם האשימו אותו בניהול כושל של מלחמת האזרחים הרוסית והזיקו למוניטין הצבאי שלו עד כדי כך שהוא נאלץ להתפטר מתפקידו כקומיסר העממי של הצבא והצי ויו"ר המועצה הצבאית המהפכנית בינואר 1925. זינובייב אף תבע להדיח את טרוצקי מהמפלגה כליל, אך סטלין, שביקש להצטייר כפשרן, מנע זאת.
ההתנגשות עם סטלין (1925)

כשטרוצקי הורחק שוב, החלה הטרויקה סובלת שוב ממתחים בין חבריה מראשית 1925. סטלין והצמד קמנייב וזינובייב החלו נערכים לקונגרס המפלגה ה-14 מאחורי הקלעים. סטלין כרת ברית עם התאורטיקן הקומוניסטי ועורך פראבדה, ניקולאי בוכארין וכן עם ראש הממשלה אלכסיי ריקוב. זינובייב וקמנייב התקרבו לאלמנת לנין, נדייז'דה קרופסקאייה וכן לגריגורי סוקולניקוב, שר האוצר.
המאבק הפך גלוי בספטמבר 1925, בפגישת הוועדה המרכזית, וביתר שאת בקונגרס המפלגה ה-14, בדצמבר 1925. שם קמנייב דרש בפומבי את הדחתו של סטלין מתפקיד המזכ"ל. קמנייב נהנה רק מתמיכת הפלג הלנינגרדי שהיה בשליטת זינובייב, ומצא עצמו בדעת מיעוט זעום. טרוצקי לא התערב וכך זינובייב נבחר בשנית לפוליטבירו אך קמנייב הודח ממעמד חבר מלא למעמד משקיף. סוקולניקוב תומכו הורחק כליל מהפוליטבירו בעוד שתומכי סטלין נבחרו ברוב גדול.
נישואים שניים

בסוף שנות העשרים עלו נישואיו הראשונים של קמנייב על שרטון, לאחר שנודע ברבים שניהל ב-1920 רומן עם הפסלת הבריטית קלייר שרידן. בסוף שנות העשרים הוא נפרד מאולגה קמנייבה לטובת טטיאנה גלבובה. מגלבובה נולד לו בן בשם ולדימיר (1929–1994).
עם טרוצקי וזינובייב כנגד סטלין (1926–1927)

במהלכים הפוליטיים של אביב 1926, התקרבו זינובייב, קמנייב ותומכיהם לטרוצקי, ויצרו ברית עמו ועם פלגים קטנים אחרים במפלגה הקומוניסטית. הם קראו לעצמם "האופוזיציה המאוחדת". אופוזיציה זו לא זכתה לתמיכה בוועידת המפלגה ה-15 (אוקטובר 1926) וקמנייב איבד כליל את מושבו בפוליטבירו.
קמנייב המשיך להתנגד לסטלין והודח מהוועדה המרכזית של המפלגה באוקטובר 1927. אחריו הודחו גם זינובייב וטרוצקי כליל מן המפלגה. קמנייב המשיך להיות הדובר הרשמי של זרם האופוזיציה במפלגה הקומוניסטית, עד אשר בקונגרס המפלגה ה-15 (דצמבר 1927) הוקעו דעותיו כבלתי תואמות את הקו הרשמי של המפלגה וסותרות את החברות בה. כתוצאה מכך, הודחו הוא ועשרות מנהיגי אופוזיציה אחרים משורות המפלגה. חלקם אף נשלחו לגלות בסיביר ב-1928.
הכניעה לסטלין (1928–1934)

בעוד שטרוצקי נותר בעמדה אידאולוגית מנוגדת לזו של סטלין גם לאחר גירושו מהמפלגה והגלייתו, זינובייב וקמנייב התפשרו כמעט מיד וקראו לתומכיהם לנהוג כמותם. הם כתבו מכתבים פומביים לסטלין בהם הודו בשגיאותיהם והוחזרו למפלגה הקומוניסטית לאחר תקופת צינון של חצי שנה. הם מעולם לא שבו למעמד בכיר בוועד המרכזי, אלא ניתנו להם תפקידי ביניים. בוכארין חיזר אחר תמיכת קמנייב וזינובייב בתחילת מאבקו הקצר וחסר התועלת בסטלין, בקיץ 1928.
הצמד נותר בלתי פעיל פוליטית עד אוקטובר 1932, אז הודחו בשנית מן המפלגה לאחר שלא דיווחו על פעולות אופוזיציוניות במהלך פרשת ריוטין. הם שוב הכו על חטאיהם בפומבי והתקבלו מחדש בדצמבר 1933. הם אולצו לשאת נאומי הלקאה עצמית בקונגרס המפלגה ה-17 (ינואר 1934) כשסטלין חגג את ניצחונו הפוליטי.
המשפט וההוצאה להורג

לאחר פתיחת הטיהורים הגדולים בעקבות רצח קירוב (1 בדצמבר 1934), הודחו שוב קמנייב, זינובייב ותומכיהם הקרובים מהמפלגה והושמו במעצר. הם נשפטו בינואר 1935 ואולצו להודות במעורבות ברצח קירוב. זינובייב נשפט לעשר שנות מאסר וקמנייב לחמש.
באוגוסט 1936 הם ו-14 מתומכיהם הוותיקים הואשמו שוב בפיקוד על ארגון טרור שחיסל את קירוב ועמד לחסל גם את סטלין. "משפט ה-16" היה הראשון מבין משפטי הראווה של מוסקבה שבו התוודו כביכול בולשביקים ותיקים על מזימות הרעלה, חבלה, ריגול וכדומה. כמו יתר הנאשמים, קמנייב נמצא אשם והוצא להורג ב-25 באוגוסט 1936. הוצאת ה-16 להורג שברה טאבו חשוב: בולשביקים ותיקים, ובפרט נודעים כקמנייב וזינובייב, לא הוצאו להורג עד אותה עת בידי סטלין. לאחר זינובייב וקמנייב נסללה הדרך למעצרים המוניים והוצאות להורג של בולשביקים ותיקים בשנים 1937–1938.
גם משפחתו של קמנייב נרדפה בשנים 1938–1941. רעייתו הראשונה, אולגה, שהייתה אחותו של טרוצקי, הוצאה להורג, וכך גם שני הבנים שילדה לו. בנו הצעיר, מאשתו השנייה, נשלח למחנות הגולאג, אך שרד.
באופן רשמי, טוהרו זינובייב, קמנייב ויתר הנאשמים במשפט ה-16 על ידי הממשלה הסובייטית ב-1988, במהלך הפרסטרויקה.
הערות שוליים

↑  Albert S. Lindemann. Esau's Tears: Modern Anti-Semitism and the Rise of the Jews, Cambridge University Press, 1997, ISBN 0-521-79538-9
|  ראשי עיריית מוסקבה |
| --- | --- | --- |
| האימפריה הרוסית | טיכון סטרשנב • וסילי ירשוב • מיכאיל רומודנובסקי • אלכסיי סלטיקוב • קיריל נארישקין • איוואן ווייקוב • איוואן רומודנובסקי • אנדריי מטבייב • איוואן מוסין-פושקין • פיוטר וליאמינוב-זרנוב • אלכסיי פלשצ'ייב • איוואן רומודנובסקי • וסילי סלטיקוב • גריגורי צ'רנישוב • סמיון סלטיקוב • וילהלם דלדן • פרידריך פון באלקן • איוואן בריאטינסקי • בוריס יוסופוב • איוואן טרובצקוי • קרל פון בירון • אלכסנדר בריוס • ולדימיר סלטיקוב • אלכסנדר בוטורלין • וסילי לבאשוב • ניקיטה טרובצקוי • סמיון אושאקוב • סרגיי גוליצין • ניקולאי ז'רבצוב • פיוטר צ'רקסקי • א. בוטורלין • פרוקופיוס רטקין • פיוטר סלטיקוב • גריגורי אורלוב • מיכאיל וולקונסקי • וסילי דולגורוקוב-קרימסקי • זכר צ'רנישוב • יאקוב בריוס • פיוטר ירופקין • אלכסנדר פרוזורובסקי • מיכאיל איזמאילוב • יורי דולגורוקוב • איבן סלטיקוב • אלכסנדר בקלשוב • טימופיי טוטולמין • איוואן גודוביץ' • פיודור רוסטופצ'ין • אלכסנדר טורמסוב • דמיטרי גוליצין • אלכסיי שצ'רבטוב • ארסני זאקרבסקי • סרגיי סטרוגנוב • פאבל טוצ'קוב • מיכאיל אופרוסימוב • אלכסנדר פון סיברס • ולדימיר דולגורוקוב • אפוסטולוס קוסטנדה • סרגיי אלכסנדרוביץ' • איבן רודנב • יבגני וולקוב • אלכסנדר קוזלוב • פאבל שובאלוב • א. רודנב • פיוטר דורנובו • גאורגי מדם • פיודור דובאסוב • סרגיי הרשלמן • ולדימיר ז'ונקובסקי • אלכסנדר אדריאנוב • פליקס יוסופוב | סמל מוסקבה |
| ממשלת המעבר הרוסית | מיכאיל צ'לנוקוב • ניקולאי קישקין • אלכסיי ניקיטין • לב חינצ'וק • ואדים רודנב | סמל מוסקבה |
| רוסיה הסובייטית | ויקטור נוגין • מיכאיל פוקרובסקי • פיוטר סמידוביץ' • לב קמנייב | סמל מוסקבה |
| ברית המועצות | קונסטנטין אוחאנוב • ניקולאי בולגנין • איוואן סידורוב • אלכסנדר יפרמוב • וסילי פרונין • גאורגי פופוב • מיכאיל יאסנוב • מיכאיל בוברובניקוב • ניקולאי דיגאי • ולדימיר פרומיסלוב • ולרי סאייקין | סמל מוסקבה |
| הפדרציה הרוסית | גבריאיל פופוב • יורי לוז'קוב • ולדימיר רסין • סרגיי סוביאנין | סמל מוסקבה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263408305171  PLWABN: 9810561166705606  BIBSYS: 97033976  BnF: cb11338100n (data)  CiNii: DA05337974  GND: 118904442  ICCU: IEIV006701  ISNI: 0000 0001 2208 6077  LCCN: n88075448  LNB: 000038435  NKC: skuk0000659  NSK: 000760065  NTA: 070606145  RERO: 02-A003440072  SELIBR: 66025  SNAC: w66d95vh  SUDOC: 080632270  VIAF: 8186093   WorldCat (עם VIAF): 8186093 
קמנייב ולנין, 1922
הדייג ואשתו (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  דוריס דיורי 
 תסריט:  דוריס דיורי 
 עריכה:  Inez Regnier 
 צילום:  ריינר קלאוסמן 
 מדינה:  גרמניה 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  27 באוקטובר 2005 
 משך הקרנה:  100 דק' 
 שפת הסרט:  גרמנית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הדייג ואשתו (בגרמנית: Der Fischer und seine Frau) הוא סרט משנת 2005 מאת הבמאית והסופרת הגרמנית דוריס דרי, אשר נוצר בהשראת האגדה "הדייג ואשתו" מאת האחים גרים, וכן בהשראת העיבוד של האגדה, "הדייג ודג הזהב", מאת אלכסנדר פושקין.
עלילה

וטרינר גרמני בשם אוטו, המתמחה בדגים, ובפרט בדגים מזן קוי, פוגש ביפן מעצבת אופנה גרמנית צעירה בשם אידה. הם מתאהבים ומתחתנים בעודם ביפן. לחתונתם הם מקבלים במתנה קמע מזל יפני בצורת חתול, בשם מנקי נקו, שאמור להביא להם מזל ושגשוג.
לאחר שובם לגרמניה הם מתגוררים בקרון המגורים של אוטו. עד מהרה נכנסת אידה להריון, ובני הזוג עוברים לגור בדירה מרווחת יותר. הם נאבקים כדי לשרוד כלכלית, אך בעוד שאוטו תופס את עצמו כבעל משפחה נינוח ורגוע אשר מסתפק בחיים פשוטים על מנת להיות מאושר, אידה שואפת להתקדם בסולם הכלכלי. היא מקווה להגשים את חלומה ולהגיע להצלחה עסקית של חברת עיצוב האופנה הייחודית שלה, אשר מושפעת מן האסתטיקה של דגי הקוי, אליהם נחשפה בעת שהותה ביפן.
אידה חולמת על חיים טובים יותר. היא עובדת לשם כך יומם ולילה, ולאחר שמגיעה להצלחה ראשונית, המשפחה עוברת לגור בדירה גדולה ומודרנית יותר. הצלחת היצירות של אידה נמשכת. היא נוסעת ליפן לעיתים תכופות לרגל עסקיה, בזמן שאוטו נשאר בבית ומטפל בילד. הניכור בין בני הזוג הולך וגדל, ולאחר שאידה מגיעה למצב שבו הם יכולים להרשות לעצמם לגור בוילה יוקרתית – ובה פסל ענק של מנקי נקו – נראה כי הקשר ביניהם מסתיים. אוטו חוזר לגור עם אמו ואילו אידה חוזרת לגור עם משפחתה.
בסופו של דבר, השניים מוצאים זה את זה שוב, הם חוזרים לחיות כזוג וחוזרים להתגורר בקרון הישן של אוטו.
ביקורת

"הסרט הוא יצירה חינוכית, משעשעת ומגרה המבוססת על הקונסטלציה הבסיסית של אגדת גרים. היא מתארת בצורה פורמלית, מגוונת ומלאת דמיון את הבעיות המורכבות המתעוררות כאשר השאיפות למימוש עצמי, הקמת משפחה, אהבה וחלוקת תפקידים מודרנית, מובילים להתנגשות".[דרוש מקור]
ריטה מארלי

| --- | --- |

 לידה:  25 ביולי 1946 (בת 78) סנטיאגו דה קובה, קובה 
 מוקד פעילות:  קובה 
 תקופת הפעילות:  מ-1964 
 סוגה:  רגאיי 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  Tuff Gong 
 בן או בת זוג:  בוב מארלי (10 בפברואר 1966–11 במאי 1981) 
 צאצאים:  זיגי מארלי, סדלה מארלי, שרון מארלי, סטיבן מארלי 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
אלפריטה קונסטנטיה אנדרסון (בספרדית: Alpharita Constantia Anderson; נולדה ב-25 ביולי 1946), הידועה בשם ריטה מארלי, היא אלמנתו של זמר הרגאיי בוב מארלי, ואחת משלוש הזמרות של להקת "I Threes", להקת רגאיי ג'מייקנית.
ביוגרפיה

ריטה נולדה בעיר סנטיאגו דה קובה שבקובה ללירוי אנדרסון וסינתיה ז'ארט. היא למדה וגדלה בקינגסטון, בירת ג'מייקה.
באמצע שנות השישים הקימו ריטה ושתי חברותיה, מוואט ומרשה גריפית'ס, להקת בנות בשם "The Soulettes". לאחר שהכירה את בוב מארלי, חתמה הלהקה חוזה עם חברת התקליטים "Studio One", חברת התקליטים של קוקסון דוד ואחת מחברות התקליטים הג'מייקניות המצליחות ביותר. לאחר שהלהקה חתמה על החוזה, שינתה את שמה ל־"I Threes" והפכה לאחת מהלהקות הג'מייקניות הנודעות ביותר במוזיקה של שנות השבעים.
ריטה נישאה לבוב מארלי ב־10 בפברואר 1966, ואיתו חיה עד מותו ב-1980. בזמן נישואיהם הייתה ריטה הרה, אך הפילה את התינוק זמן קצר לאחר מכן. לאחר חתונתם, הצטרף מארלי לאימו שהתגוררה בארצות הברית ושם התגורר במשך כתשעה חודשים, מותיר את ריטה לבדה בג'מייקה. בתקופה זו החל מארלי להתקרב לדת הראסטפארי, ואף ריטה המירה את דתה, לאחר שחזתה בהיילה סלאסי בביקורו בקינגסטון ב־21 באפריל 1966.
בתחילת 1970 עזבו ריטה ובוב, עם שתי בנותיהם, לדלאוור, שם התגוררו עם אימו של מארלי. ריטה עבדה כעוזרת בית עד הריונה. בעת שהותם שם, קיבל מארלי הזמנה מחברת התקליטים "איילנד" להגיע לבריטניה ולהקליט שם אלבום, אותה קיבל. ריטה נשארה בארצות הברית וילדה את בנם סטיבן, וזמן קצר לאחר הלידה שבה לג'מייקה. מארלי שהה בבריטניה מספר חודשים בשל ההקלטות והופעות במועדונים קטנים ומכללות ברחבי המדינה. בשנים הבאות חי לסירוגין בבריטניה ועם משפחתו שנשארה בג'מייקה.
ב-3 בדצמבר 1976 ירו אלמונים במארלי, באשתו ריטה ובאמרגן דון טיילור. היה זה יומיים לפני קונצרט "Smile Jamaica" שארגן ראש ממשלת ג'מייקה דאז, מייקל מנלי, בניסיון לפייס בין שתי הקבוצות הפוליטיות הנלחמות במדינה. ריטה ניסתה להימלט במכוניתה עם הילדים ששהו אף הם בבית בעת האירוע, אך נורתה במהלך ניסיון זה. כל השלושה נפצעו קשה מהירי. הסברה שלא הוכחה (שכן היורים לא נתפסו) היא כי הירי היה על רקע פוליטי בשל הטענות כלפי מארלי כי הוא מתומכיו של מנלי. למרות פציעתו עלה מארלי להופיע כמתוכנן.
זמן קצר לאחר תקרית הירי עזבו מארלי ומשפחתו את ג'מייקה ועברו לבריטניה, שם הקליט חלק מאלבומיו. הם חיו בבריטניה כשנתיים ושבו לג'מייקה ב-1978.
לאחר מותו של בוב הקליטה ריטה מספר אלבומים שנקראו על שמה, שזכו להצלחה רבה בארצות הברית, בעיקר בקרב מעריציו של בוב. בוב לא כתב צוואה, שכן דבר זה נוגד את אמונתו בראסטפארי, וריטה ירשה את כל רכושו.
נכון ל-2008, מתגוררת ריטה בכפר קונקונדורו בגאנה.
משפחה

לריטה חמישה ילדים, מהם בת אחת ממערכת יחסים קודמת שניהלה טרם נישואיה למארלי, שני בנים ובת שאביהם הוא מארלי ובת נוספת שנולדה במהלך נישואיה למארלי אך הוא אינו אביה הביולוגי. מארלי אימץ את שתי הבנות באופן רשמי ואף נתן להן את שם משפחתו. למארלי עוד שמונה ילדים מנשים שונות, אך ריטה הייתה היחידה איתה הביא לעולם יותר מילד אחד.
ילדיה של ריטה:
שרון מארלי, נולדה ב־23 בנובמבר 1964 (לפני נישואיה למארלי)
סדלה מארלי, נולדה ב־23 באוגוסט 1967
דייוויד (זיגי) מארלי, נולד ב־17 באוקטובר 1968
סטיבן מארלי, נולד ב־20 באפריל 1972
סטפני מארלי, נולדה ב־17 באוגוסט 1974 כתוצאה ממערכת יחסים שניהלה עם אדם אחר בזמן נישואיה למארלי
דיסקוגרפיה

1967 – "Pied Piper"
1980 – "Rita Marley"
1981 – "Who Feels It Knows It"
1988 – "Harambe"
1988 – "We Must Carry on"
1990 – "Beauty of Gud's"
1990 – "Good Girls Cult"
1990 – "One Draw"
2003 – "Sings Bob Marley… and Friends"
2004 – "Play Play"
2005 – "Sunshine After Rain"
2006 – "Gifted Fourteen Camation"
פרסים ומועמדויות

| פרס | תאריך | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס המוזיקה במדיה של הוליווד | 20 בנובמבר 2024 | סרט בנושא מוזיקה, ביופי או מוזיקלי | בוב מארלי: One Love | מועמדות |  |
לקריאה נוספת

2004, ריטה מארלי, "No Woman, No Cry: My Life with Bob Marley"