stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גטס

| --- | --- |

 לידה:  9 באוקטובר 1984 (בן 40) Plaistow, ארצות הברית 
 שם במה:  Ghetts 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2003 
 מקום לימודים:  Brampton Manor Academy 
 סוגה:  מוזיקת גריים 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  679 ארטיסטס 
 פרסים והוקרה:  MOBO Award for Best Male Act (2021) 
 www.ghetts.co.uk
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'סטין קלארק (באנגלית: Justin Clarke; נולד ב-9 באוקטובר 1984), הידוע בשם הבמה גטס (Ghetts), הוא ראפר ופזמונאי השר בסוגת הגריים (אנ').
קריירה מוזיקלית

גטס היה חבר בקולקטיב הגריים "NASTY Crew", אולם עזב אותו, לדבריו, בגלל מספר חברים בקולקטיב. בהמשך, יצר את קולקטיב הגריים "The Movement". בשנת 2008, הועמד גטס לפרסי ה-BET בקטגוריית האמן הבינלאומי הטוב ביותר מבריטניה, לצד צ'יפמונק, גיגס וסקפטה, אך בסופו של דבר הפסיד לגיגס.
בשנת 2014, לאחר צאתם של מספר מיקסטייפים, יצא אלבום הבכורה של גטס, Rebel with a Cause, באמצעות חברת התקליטים "Disrupt". האלבום הגיע למקום ה-23 במצעד האלבומים הבריטי.
ב-2018 יצא אלבומו השני, Ghetto Gospel: The New Testament, המהווה המשך למיקסטייפ שלו, Ghetto Gospel, משנת 2007. האלבום הגיע למקום ה-30 במצעד האלבומים הבריטי.
ב-2021 הוציא את אלבום האולפן השלישי שלו, Conflict of Interest, שהיה לראשון שלו שפורסם תחת חברת התקליטים וורנר רקורדס. האלבום זכה להצלחה רבה, תוך שהגיע למקום השני במצעד האלבומים הבריטי, זכה לשבחים רבים ולציון של 95 מתוך 100 באתר הביקורות Metacritic. מתוך האלבום הצליח הסינגל "Skengman" בהשתתפות סטורמזי, שהגיע למקום ה-50 במצעד הסינגלים הבריטי.
בשנת 2024 שיחק בסדרת גיבורי העל הבריטית "סופסל (אנ') של נטפליקס בדמותו של קרייג "המשוגע".
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2014: Rebel with a Cause
2018: Ghetto Gospel: The New Testament
2021: Conflict of Interest
דיסקוגרפיה > מיקסטייפים

2005: 2000 & Life
2007: Ghetto Gospel
2008: Freedom of Speech
2010: The Calm Before the Storm
2011: Momentum
2014: Momentum 2 (The Return of Ghetto)
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2010: Merry Christmas EP
2015: 653 (עם רוד קיד)
הערות שוליים

↑  "Rebel with a Cause". Amazon.com. 10 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "GHETTS | full Official Chart History". Official Charts Company.
↑  "Ghetts Announces 'Ghetto Gospel: The New Testament' With Kojey Radical-Assisted "Black Rose"". Complex. נבדק ב-11 בספטמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lavin, Will. "Ghetts: 'There were definitely times when I could have thrown it all away'". NME.com. נבדק ב-10 ביוני 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Copesy, Rob. "Ghetts closes in on Mogwai for this week's Number 1 album as he launches #ghetts4Number1 campaign". Official Charts. Official Charts UK. נבדק ב-10 ביוני 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1167251873  ISNI: 0000 0003 7246 5790  MusicBrainz: 62ffd9ee-13a1-49ed-8721-d07fd0b2f07d  VIAF: 234163706796529421685   WorldCat (עם VIAF): 234163706796529421685
בתים ושדות בתקופת היובל

| --- | --- |
 מקרא:  ספר ויקרא, פרק כ"ה, פסוקים י"ד–ל"ד ספר ויקרא, פרק כ"ז, פסוקים י"ד–כ"ד
 משנה:  מסכת ערכין, פרק ז' פרק ט'
 תלמוד בבלי:  מסכת ערכין, דף כ"ד, עמוד א'-דף כ"ז, עמוד א' דף כ"ט, עמוד ב'-דף ל"ד, עמוד א'
 משנה תורה:  ספר הפלאה, הלכות ערכים וחרמין, פרק ד'-ספר הפלאה, הלכות ערכים וחרמין, פרק ה' ספר זרעים, הלכות שמיטה ויובל, פרק י"א-סוף הספר
 
לבתים ושדות בארץ ישראל בתקופה שהיובל נוהג, ישנם דינים מיוחדים בהלכה, הנוגעים לאפשרות המכירה וההקדשה שלהם. באופן כללי, השדות מתחלקים ל"שדה אחוזה", שאותה אדם ירש מאבותיו, שקבלוה מחלוקת הארץ בימי יהושע בן נון, ו"שדה מקנה", שאדם קנה מאדם אחר, והיא חוזרת לבעלים המקורי כשמגיעה שנת היובל. דין מיוחד יש לבתים בערים מוקפות חומה מימות יהושע בן נון, ובה בית שנמכר לא חוזר לבעלים ביובל.
שדה אחוזה > מכירה

שדה אחוזה היא שדה שאדם ירש מאבותיו, וישנו איסור למוכרה, להוציא מצבי עוני, אולם אם מכר באיסור, המכירה חלה. לאחר המכירה, אסור לגאול את השדה עד שיעברו שנתיים, וכן שהקונה יאכל את יבול השדה פעמים, ולכן, אם אדם מכר שנה קודם היובל, הלוקח מקבל את השדה שנה נוספת אחר היובל כדי להשלים את השנתיים. אם המוכר (או קרוביו) לא גאל את השדה, היא חוזרת אליו ביובל.
שדה אחוזה > הקדשה

אדם שהקדיש את שדה אחוזתו, אינו פודה אותה בשוויה הרגיל ככל ההקדשות, אלא על פי סכום קבוע הכתוב בתורה, והוא 50 סלע לשטח שניתן לזרוע בו כור שעורים. סכום זה הוא עבור כל השנים עד היובל, אך אם אדם פודה את השדה, שנים מועטות קודם היובל, הוא משלם רק את הסכום היחסי עבור מספר השנים, כלומר סלע ופונדיון (1/48 מסלע) לכל שנה.
אף על פי שבמשנה מובא ש"אין מקדישין לפני היובל פחות משתי שנים ולא גואלין לאחר היובל פחות משנה", הגמרא שם מסיקה שזוהי רק המלצה, משום שמי שיעשה זאת יאלץ לגאול אותה בשוויה המלא. (רש"י והרמב"ם מסבירים שלומדים מן הפסוק "על פי השנים הנותרות ונגרע", שעל מנת לגרוע מסכום הפדיון בהתאם למס' השנים, צריכות להישאר לפחות שנתים עד היובל). ישנה מחלוקת בין רב ושמואל האם ניתן להקדיש שדה בתוך שנת היובל, והרמב"ם פסק כשמואל שהשדה כלל לא מתקדשת אם המקדיש הוא ישראל, אך לוי וכהן יכולים להקדיש שכשם שיכולים לגאול תמיד כך יכולים להקדיש תמיד.
שדה אחוזה > הקדשה > שדה שהוקדשה ויוצאת לכהנים

אם אדם לא גאל את שדהו עד שהגיע היובל, וכן אם אדם גאל שדה שלא הייתה שלו, השדה יוצאת לכהנים, והם צריכים לשלם את שוויה (אם עדיין לא נפדתה). שדה אחוזה שלא נפדתה היא אחת מ-24 מתנות כהונה. הכהנים שזוכים בשדה הם אלו הנמצאים במשמר שמשרת בבית המקדש בתחילת היובל.
לדעת רש"י, שדה אחוזה האמורה אינה עוברת לרשות הכהנים עד יום הכיפורים של תחילת שנת היובל. אולם, לפי התוספתא, מסכת מנחות, פרק י"ג, הלכה ג', ומשנה תורה לרמב"ם, ספר הפלאה, הלכות ערכים וחרמין, פרק ד', הלכה כ"ד, השדה מחולקת בין הכהנים מהמשמר המשרת בראש השנה של היובל.
שדה מקנה

שדה מקנה היא שדה שאדם קנה מאדם אחר והיא חוזרת לבעלים המקורי ביובל.
שדה מקנה > מכירה

אדם יכול למכור את שדה מקנתו לאדם שלישי, וביובל היא חוזרת לבעלים המקורים (שעבורו היא שדה אחוזה). כאשר הבעלים רוצה לגאול את שדהו מהאדם השלישי, הוא יכול לחשב עמו על פי המחיר הנמוך יותר בין המחיר בו הוא מכר למתווך ובין המחיר בו הקונה קנה.
שדה מקנה > הקדשה

שדה מקנה שהוקדשה לא יוצאת לכהנים ביובל, אלא חוזרת לבעלים המקורי כי אין אדם אוסר דבר שאינו שלו, והקונה לא יכול להקדיש את השדה לתקופה שאחר היובל. מבחינת גאולת שדה מקנה שהוקדשה, אין הבדל בין המקדיש לכל אדם, כי השדה לא באמת שלו.
בתי ערי חומה > מכירה

בבית הנמצא בעיר המוקפת חומה מימות יהושע בן נון, נוהגים דינים מיוחדים, והמוכר אותו רשאי לגאול אותו רק בשנה הראשונה למכירה. אם המוכר לא גאל את הבית עד תום שנה מיום המכירה, הבית נחלט ללוקח לצמיתות ולא ניתן לגאול אותו, והוא אף לא יוצא ביובל. בניגוד לשדות, גאולת הבית נעשית ללא גרעון כסף, בסכום המכירה. אם הקונה מכר לאדם שלישי לפני שהבית נחלט לו, הבית נחלט לקונה האחרון, כאשר עוברת שנה מהמכירה הראשונה.
כדי למנוע מהקונה לסכל את גאולת הבית באמצעות הסתתרות מהמוכר ביום האחרון, תיקן הלל הזקן שהמוכר יוכל להניח את התשלום בלשכה מיוחדת בבית המקדש ולקחת את ביתו בחזרה, גם מבלי למצוא את הלוקח.
בתי ערי חומה > הקדשה

בשונה משדה, פדיון בית נעשה בשוויו האמיתי של הבית. כל עוד הבית ביד ההקדש, הוא לא נחלט, ורק לאחר הפדיון מתחילים לספור שנה, שאם לאחריה, הבעלים הראשון לא גאל מיד הפודה, הבית נחלט לפודה.
בתי החצרים

בתי החצרים הם בתים שלא נמצאים בתוך עיר מוקפת חומה. בדינים מסוימים הם כשדות, ובאחרים הם כבתי ערי חומה. הם נגאלים גם תוך השנתיים הראשונות, כבתים, ולא נחלטים ללוקח בתום שנה, כשדות. אם לא נגאלו הבתים עד היובל, הם חוזרים למוכר. הקדשת בית מבתי החצרים היא כהקדשת בתי ערי חומה, פרט לעובדה שאם אחר שאינו הבעלים פדה את הבית, הוא לא נחלט לו אלא חוזר לבעלים הראשון ביובל.
ערי הלוויים

ללוויים (כולל הכהנים) נאמרו דינים שונים בהקדשת בתים ושדות, מכירתם וגאולתם. הלוויים רשאים למכור שדות סמוך ליובל, לגאול אף על פי שעברו פחות משתי שנים, לגאול בית בערי חומה, גם לאחר שנה, ואם הקדישו שדה אחוזה, היא אינה יוצאת לכהנים כשמגיע היובל. נחלקו תנאים האם דינים אלו תלויים במיקום הבית והשדה בעיר לוויים, או בהיותו של הבעלים לוי (לאדם שאיננו לוי יכולים להיות נכסים בעיר לוויים בדרך של ירושת הבת - אם אמו הלווייה ירשה מאביה והורישה לו). לדעת רבי יהודה הנשיא, צריך שגם הבעלים יהיה לוי, וגם הנכס יהיה בעיר לוויים כדי שיחולו עליהם דיני הגאולה של הלוויים. לדעת חכמים, הולכים בכל מקרה אחרי מיקום הנכס. הרמב"ם פסק כחכמים.
הערות שוליים

↑  ספר זרעים, הלכות שמיטה ויובל, פרק י"א, הלכה ג'
↑  משנה, מסכת ערכין, פרק ז', משנה א'
↑  רש"י, מסכת ערכין, דף כ"ד, עמוד א', ד"ה ורמינהו; משנה תורה לרמב"ם, ספר הפלאה, הלכות ערכים וחרמין, פרק ד', הלכה ז'.
↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות ערכים וחרמין, פרק ד', הלכה י'.
↑  בפירושו לספר ויקרא, פרק כ"ז, פסוק כ"א ולתלמוד בבלי, מסכת ערכין, דף כ"ח, עמוד ב'.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר זרעים, הלכות שמיטה ויובל, פרק י"ג, הלכה ח'
| כ"ד מתנות כהונה |
| --- | --- | --- |
| עשר מתנות במקדש | בשר חטאת • בשר אשם ודאי • בשר אשם תלוי • בשר זבחי שלמי ציבור • חטאת העוף • לוג שמן של מצורע • שתי הלחם • לחם הפנים • שירי מנחות • שיירי מנחת העומר |  |
| ארבע מתנות בירושלים | בכור בהמה טהורה • המורם מתודה ואיל נזיר • ביכורים • עורות קדשי קדשים |  |
| עשר מתנות בגבולים | תרומה גדולה • תרומת מעשר • חלה • ראשית הגז • זרוע, לחיים וקיבה • פדיון הבן • פטר חמור • חרמים • שדה אחוזה • גזל הגר |  |
| מצוות התלויות בארץ |
| --- | --- | --- |
| מתנות כהונה | ביכורים • תרומה גדולה • תרומת מעשר • חלה |  |
| מתנות לוייה | מעשר ראשון |  |
| מתנות עניים | לקט • שכחה • פאה • פרט • עוללות • מעשר עני |  |
| שמיטה ויובל | שמיטה • שמיטת קרקעות • שמיטת כספים • שנת היובל • שדה אחוזה |  |
| מצוות הקשורות לקדושה | מעשר שני • כלאיים • כלאי הכרם • כלאי זרעים • ערלה • נטע רבעי |  |
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
ג'ון מרשל הרלן

ערך זה עוסק בשופט שכיהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1911-1877. אם התכוונתם לנכדו, שכיהן אף הוא בבית המשפט העליון בשנים 1971-1955, ראו .
ג'ון מרשל הרלן (באנגלית: John Marshall Harlan;‏ 1 ביוני 1833 –  14 באוקטובר 1911) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. לעיתים הוא קרוי "המתנגד הגדול" (The Great Dissenter"), בשל חוות דעת המיעוט הרבות שכתב בתיקים שהגבילו את זכויות האזרח, כולל "תיקי זכויות האזרח" (Civil Rights Cases) ופסק דין פלסי נגד פרגוסון. רבות מהשקפותיו של הרלן הובעו בחוות דעת המיעוט הבולטות שלו שיהפכו להשקפה הרשמית של בית המשפט העליון החל משנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר כנשיא בית המשפט כיהן ארל וורן. נכדו של הרלן, ג'ון מרשל הרלן השני, כיהן גם הוא כשופט בבית המשפט העליון.
הרלן נולד ליד פרנקפורט, קנטקי, למשפחה נודעת, שהחזיק בבעלותה עבדים, ועד מהרה החל לבלוט גם הוא בעולם הפוליטי. עם פרוץ מלחמת האזרחים, תמך הרלן בתוקף באיחוד וגייס את רגימנט הרגלים העשירי של קנטקי. על אף התנגדותו להצהרת האמנציפציה, הוא השתתף בלחימה עד 1863, כאשר הוא נבחר כתובע הכללי של קנטקי. ב-1867 הוא הפסיד בבחירות מחדש לתפקיד ובשנה שלאחר מכן הוא הצטרף למפלגה הרפובליקנית, ועד מהרה עלה כוחו כמנהיג המפלגה בקנטקי. לאחר הבחירות לנשיאות של 1876, מינה אותו הנשיא החדש רתרפורד הייז כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
גישתו המשפטית של הרלן עמדה בסימן אמונתו במשך כל חייו בממשלה לאומית חזקה, אהדתו לחלשים מבחינה כלכלית, והשקפתו שתיקוני השיקום (התיקון ה-13, ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית) יצרו שינוי יסודי ביחסים שבין הממשלה הפדרלית ובין ממשלות המדינות. הוא כתב חוות דעת מיעוט הן בתיקי זכויות האזרח משנת 1883 והן בפסק הדין פלסי נגד פרגוסון משנת 1896, שהתירו למדינות ולגורמים פרטיים ליישם את ההפרדה הגזעית. הוא גם כתב חוות דעת מיעוט בשני תיקים מרכזיים כמו "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים" (Pollock v. Farmers' Loan & Trust Co.) משנת 1895, שפסל את גבייתו של מס ההכנסה הפדרלי, פסק הדין "ארצות הברית נגד חברת א. ס. נייט" (United States v. E. C. Knight Co), שהגביל באופן משמעותי את סמכות הממשלה הפדרלית לנקוט בצעדים בנוגע להגבלים העסקיים, ופסק הדין "חברת סטנדרד אוייל של ניו ג'רזי נגד ארצות הברית" (Standard Oil Co. of New Jersey v. United States) משנת 1911, שמיסד את מבחן השכל הישר (Rule of reason). הרלן היה השופט העליון הראשון שדחף להחלתה של מגילת הזכויות על חוקי המדינות, וחוות דעת הרוב שכתב בפסק הדין "חברת הרכבות של שיקגו, ברלינגטון וקווינסי נגד עיריית שיקגו" (Chicago, Burlington & Quincy Railroad Co. v. City of Chicago) משנת 1897, החילה את "סעיף ההפקעה" (הסעיף האחרון בתיקון החמישי לחוקה). הרלן נשכח באופן כללי בעשורים שלאחר מותו, אך חוקרים רבים מחשיבים אותו כיום כאחד מגדולי השופטים של בית המשפט העליון בתקופתו.
ראשית חייו

ג'ון מרשל הרלן נולד בחוות משפחתו השוכנת שמונה ק"מ ממערב לדאנוויל, קנטקי. הוא היה בן למשפחה שהחזיקה בבעלותה עבדים ושהייתה מראשוני המתיישבים באזור ב-1779. אביו של הרלן, ג'יימס הרלן, היה עורך דין וחבר בולט במפלגה הוויגית, שייצג את קנטקי בבית הנבחרים של ארצות הברית ושימש כמזכיר המדינה של קנטקי. אמו של הרלן, אליזבת לבית דוונפורט, הייתה בת למשפחה שהגיעה מווירג'יניה. הרלן גדל באחוזת המשפחה שליד פרנקפורט. הוא נקרא על שמו של ג'ון מרשל, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, שאביו העריץ.
להרלן היו כמה אחים בוגרים ממנו, כולל רוברט ג'יימס הרלן, אחיו למחצה, שהיה בן תערובת, נולד ב-1816 כעבד וגודל על ידי אביו כבן בית וחונך על ידי ריצ'רד וג'יימס הרלן, שניים מאחיו הבוגרים של ג'ון מרשל הרלן. רוברט היה לאדם מצליח, התעשר בבהלה לזהב בקליפורניה ולאחר מכן חזר לסינסינטי, אוהיו והתיישב בה. הוא נותר בקשרים עם בני משפחת הרלן, וככל הנראה קשר זה השפיע לימים על ג'ון מרשל הרלן, שטען לשוויון זכויות על פי החוק בפסק דין פלסי נגד פרגוסון.
לאחר סיום לימודיו בבית ספר בפרנקפורט, החל הרלן את לימודיו בסנטר קולג' שבדאנוויל. הוא היה חבר באחוות בטא-תטא-פי וסיים את לימודיו בהצטיינות. אף על פי שאמו של הרלן שאפה שהוא יהיה סוחר, אביו עמד על כך שבנו ילך בעקבותיו ויעסוק בעריכת דין והוא הצטרף למשרדו של אביו ב-1852. בעוד שאביו של הרלן היה יכול להכשיר את בנו במסגרת המשרד, כפי שהיה מקובל באותה תקופה, הוא שלח אותו ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טרנסילבניה, שם הוא החל את לימודיו ב-1850 ובין מוריו נמנו ג'ורג' רוברטסון ותומאס אלכסנדר מרשל. הרלן השלים את השכלתו המשפטית במשרדו של אביו וב-1853 התקבל ללשכת עורכי הדין של קנטקי.
פוליטיקאי ועורך דין > ראשית דרכו

כחבר המפלגה הוויגית, כמו אביו, תחילת דרכו הפוליטית של הרלן הייתה מוקדמת, כאשר כבר ב-1851, הוצעה לו משרת השליש הראשי של המדינה (State adjutant general) על ידי מושל קנטקי ג'ון הלם. בתוקף תפקידו זה הוא היה למעשה המפקד של המיליציה של המדינה ועל כוחות המשמר הלאומי בתחומיה. הוא שימש בתפקיד במשך שמונה שנים, וכך נוכחותו במדינה בלטה והוא הכיר רבים מקרב הדמויות הפוליטיות המובילות בה. עם פירוק המפלגה הוויגית בראשית שנות ה-50, העביר הרלן את שיוכו הפוליטי למפלגת שאינם יודעים דבר, זאת על אף אי הנוחות שהוא חש כלפי התנגדותם לקתולים. הפופולריות האישית של הרלן בקנטקי גרמה להישרדותו הפוליטית כאשר מפלגה זו שקעה בסוף העשור, וב-1858 הוא ניצח בבחירות לתפקיד השופט המחוזי של מחוז פרנקלין (Opposition Party). במסגרת מפלגה זו הוא התמודד ללא הצלחה נגד הדמוקרט ויליאם סימס על מושב בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השמיני של קנטקי.
במשך כל אותו עשור, מתח הרלן ביקורת הן על מתנגדי העבדות והן על תומכיה. כמו רבים מהדרומיים מתנגדי הפרישה, הוא תמך במועמדותם של ג'ון בל ואדוארד אברט מטעם מפלגת האיחוד החוקתי בבחירות לנשיאות של 1860.. הרלן הסכים להיות אלקטור עבור בל, ונשא נאומים בשם מפלגתו בכל רחבי קנטקי במהלך מסע הבחירות. במשבר הפרישה שהתחולל בעקבות בחירתו של הרפובליקני אברהם לינקולן, שאף הרלן למנוע את פרישתה של קנטקי. הוא כתב כמה מאמרי מערכת בעד האיחוד, ייצג את האיחוד בבית המשפט של המדינה והצטרף למיליציה שנודעה כ"הזואבים של קריטנדן".
לאחר שבית המחוקקים של קנטקי הצביע בעד הרחקת כל כוחות הקונפדרציה מהמדינה, גייס הרלן פלוגה ששירתה במסגרת רגימנט הרגלים העשירי של קנטקי. הוא לחם בזירה המערבית עד למותו של אביו בפברואר 1863 אז הוא התפטר ממינויו כקולונל ושב לפרנקפורט כדי לסייע למשפחתו.
פוליטיקאי ועורך דין > מנהיג במפלגה

שבועות ספורים לאחר פרישתו מהצבא, הוצגה מועמדותו של הרלן  על ידי מפלגת האיחוד לתפקיד התובע הכללי של קנטקי. הוא התמודד במסע הבחירות על בסיס מצע להגשת תביעות שנגעו למלחמה באופן נמרץ, וניצח בהן בהפרש משמעותי. כתובע הכללי של קנטקי, הוציא הרלן חוות דעת משפטיות וייצג את המדינה בכמה תיקים בבתי המשפט. עם זאת, הפוליטיקה המפלגתית מילאה את רוב זמנו. אף על פי שהיה עדיין מחויב לאיחוד, הוא התנגד להצהרת האמנציפציה של לינקולן ותמך במועמד הדמוקרטי ג'ורג' מקללן בבחירות לנשיאות של 1864. הרלן התנגד גם לאשרור התיקון ה-13 לחוקה, ומתח עליו ביקורת כ"התערבות ישירה, בחלקן של המדינות, בעניינים המקומיים של מדינות אחרות".
ב-1865, לאחר סיום המלחמה, סירב הרלן בתחילה להצטרף הן למפלגה הדמוקרטית, שאותה הוא ראה כמפלגה שקיבלה יתר על המידה את המורדים לשעבר, והן למפלגה הרפובליקנית, שלמדיניות השיקום שלה הוא התנגד. הוא ביקש להתמודד לבחירה מחדש ב-1867 כנציג מפלגה שלישית, אך הפסיד בבחירות על רקע ניצחון סוחף של הדמוקרטים במדינה. לאחר תבוסתו, הוא הצטרף למפלגה הרפובליקנית, ובבחירות לנשיאות של 1868 הוא תמך במועמדותו של יוליסס ס. גרנט. הוא עבר ללואיוויל, ופתח משרד עורכי דין מצליח בשותפות עם ג'ון ניומן, שופט לשעבר, שכמו הרלן, היה תומך האיחוד שעבר לשורות הרפובליקנים. ב-1870 צירפו השניים לזמן קצר שותף שלישי, בנג'מין בריסטו, אך מאוחר יותר באותה שנה מינה הנשיא גרנט את בריסטו כפרקליט המדינה של ארצות הברית.
במקביל להרחבת עסקיו המשפטיים, היה הרלן פעיל בבניית וארגון המפלגה הרפובליקנית בקנטקי. ב-1871 הוא היה מועמד הרפובליקנים לתפקיד מושל קנטקי. אף על פי שהוא זכה רק במקום השני בבחירות בהפרש גדול מול המושל הדמוקרטי המכהן פרסטון לסלי, במהלך מסע הבחירות הוא ייצב את עצמו כמנהיג המפלגה הרפובליקנית במדינה. השקפותיו של הרלן על השיקום השתנו בראשית שנות ה-70 והוא החל לתמוך בצעדי השיקום כמו חוק האכיפה של 1870 (Enforcement Act of 1870), אם כי הוא עדיין התנגד לחוק זכויות האזרח של 1875, שבו הוא ראה כצעד מרחיק לכת יתר על המידה של הממשלה הפדרלית. באי רצון הוא קיבל את מועמדות המפלגה לתפקיד המושל ב-1875, ושוב נוצח בהפרש גדול, הפעם לדמוקרט ג'יימס מק'קרירי. בשנה שלאחר מכן היה הרלן פעיל בקידום מועמדותו לנשיאות של בריסטו בוועידה הארצית של המפלגה, בשאיפה להציב את בריסטו כמועמד בעל סיכויים טובים יותר מול המועמד המוביל ג'יימס בליין. כאשר עלה שמו של רתרפורד הייז כמועמד פשרה, העביר הרלן את קולותיהם של הנציגים שסרו למרותו ובסופו של דבר היה פעיל במערכת הבחירות של הייז בבחירות לנשיאות של 1876.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > מינויו

אף על פי שהוא ראה את עצמו כמועמד מתאים לכמה תפקידים בממשל החדש, במיוחד התובע הכללי, התפקיד היחיד שהוצע בתחילה להרלן היה חברות בוועדה שנשלחה ללואיזיאנה כדי ליישב את המחלוקת בנוגע לבחירות שם. עם זאת, בינואר 1877 התפטר השופט העליון דייוויד דייוויס בשל בחירתו לסנאט של ארצות הברית. בבקשו למנות דרומי כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית על רקע האווירה הקשה של הבחירות השנויות במחלוקת לנשיאות, הסכים הייז למנות את הרלן. אף על פי שמינויו של הרלן עורר ביקורת בקרב "סיעת האיתנים" (Stalwarts) של המפלגה הרפובליקנית, הוא אושר פה אחד על ידי הסנאט ב-29 בנובמבר 1877 והרלן הושבע לתפקיד ב-10 בדצמבר.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > כהונתו

באופן כללי נהנה הרלן מתקופת כהונתו על כס השיפוט, והוא כיהן עד למותו ב-1911. כבר מתחילת כהונתו הוא יצר מערכת יחסים טובה עם עמיתיו השופטים והיה ידיד קרוב של כמה מהם. אף על פי שלעיתים קרובות הוא חלק על דעותיהם של שאר השופטים, בדרך כלל הוא היה מסוגל להפריד בין חילוקי הדעות בסוגיות משפטיות לבין מערכות היחסים האישיות. במהלך תקופת כהונתו הוא היה טרוד ללא הרף בבעיות כספיות, במיוחד כאשר הוא החל לממן את לימודיוהם של שלושת בניו בקולג'. שקיעתו בחובות הייתה בעיה תמידית מבחינתו, ובראשית שנות ה-80 הוא שקל להתפטר מבית המשפט ולשוב לעריכת דין במגזר הפרטי. בסופו של דבר הוא החליט להישאר בבית המשפט, אך השלים את הכנסתו בהוראת משפט חוקתי בבית הספר למשפטים קולומביה, שלימים  היה בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
בתקופה בה החל הרלן את כהונתו, בית המשפט ניצב בפני עומס עבודה, שנבע בעיקר מתיקים אזרחיים כלכליים, בהשוואה למעט מאוד פסקי דין בסוגיות חוקתיות. השופטים גם שפטו בסבבי רכיבה בבתי המשפט הפדרליים המחוזיים. אף על פי שמשימות שיפוט אלו היו קשורות לאזור שממנו הגיע השופט, בשל מעמדו הזוטר, הוצב הרלן לסבב השיפוטי השביעי, שמרכזו היה בשיקגו. בסבב זה כיהן הרלן עד 1896 ואז הוא הועבר לסבב השיפוטי השישי, שחלש על אזורים שהיו קרובים יותר לקנטקי. הוא מונה לתפקיד בשל מותו של השופט הקודם בסבב זה, האוול ג'קסון. הרלן היה לשופט בכיר בבית המשפט לאחר פרישתו של סטיבן פילד ב-1897 ולאחר מותו של מלוויל פולר ב-1910 הוא שימש כנשיא בית המשפט העליון בפועל.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פסיקותיו

במהלך תקופת כהונתו של הרלן על כס השיפוט, עסקו פסקי הדין המרכזיים של בית המשפט העליון בשאלות שעלו מתהליך התיעוש ומתיקוני השיקום (התיקון ה-13, ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית). החל משנות ה-80, החל בהדרגה בית המשפט העליון לאמץ את השקפת הלסה פר, תוך שהוא פסל תקנות כלכליות ובה בעת אפשר למדינות לקצץ בזכויותיהם של האפרו-אמריקאים. בניגוד לרבים מעמיתיו, הצביע הרלן לעיתים קרובות בעד אישור התקנות הפדרליות והגן על זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים. חוות הדעת השיפוטיות שלו הושפעו מאמונתו לאורך כל ימי חייו בממשלה לאומית חזקה, אהדתו לשכבות החלשות, ומהשקפותיו שתיקוני השיקום שינו באופן יסודי את מערכת היחסים  בין הממשלה הפדרלית ובין ממשלות המדינות. אף על פי שהרלן האמין שלבית המשפט הייתה הסמכות לערוך ביקורת שיפוטית על צעדי המדינות וצעדי הממשלה הפדרלית במגוון רחב של נושאים, הוא נטה להתנגד לאקטיביזם שיפוטי ורחש כבוד למחוקקים.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פסיקותיו > התיקים המוקדמים (1896-1877)

את חוק זכויות האזרח של 1875 העביר הקונגרס בשלהי תקופת השיקום, ובו הוא התווה את ההפרדה הגזעית במרחב הציבורי, כמו למשל בשירות הרכבות. בית המשפט העליון לא דן בחוק זה עד 1883, כאשר הוא פסל את החוק ב"תיקי זכויות האזרח" (Civil Rights Cases). בחוות דעת הרוב שכתב בתיק זה, קבע השופט ג'וזף בראדלי שהתיקון ה-13 "פשוט ביטל את העבדות", ושהתיקון ה-14 לא הסמיך את הקונגרס לאסור על אפליה גזעית במרחב הפרטי. היחידי שכתב חוות דעת מיעוט בתיק זה היה הרלן, שהתנגד לקביעה של בראדלי בתוקף, וטען ששופטי הרוב חתרו תחת תיקוני השיקום: "תוכנם ורוחם של התיקונים האחרונים לחוקה הוקרבו על ידי ביקורת מילולית שנונה ומתוחכמת". הרלן טען שהתיקון ה-14 העניק לקונגרס את הסמכות לפקח על מוסדות הציבור, והמשיך וטען שהתיקון ה-13 העניק לקונגרס את הסמכות "לעקור" את שרידי העבדות, כמו ההגבלה על חופש התנועה.
הרלן הצטרף לדעת הרוב בהחלטה שהתקבלה פה אחד בפסק הדין "פייס נגד אלבמה" (Pace v. Alabama) מ-1883, שבו נקבע שהחוקים נגד נישואי תערובת תאמו לחוקה. הרלן היה השופט העליון הראשון שטען שהתיקון ה-14 הגשים את מגילת הזכויות (נתן ערבויות לזכויות שיושמו במדינות עצמן), בפסק הדין "הורטדו נגד קליפורניה" (Hurtado v. California) מ-1884.
הרלן היה אחד מארבעת השופטים שכתבו חוות דעת מיעוט בפסק הדין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות של החקלאים" (.Pollock v. Farmers' Loan & Trust Co) מ-1895, שפסל את גבייתו של מס הכנסה פדרלי על פי חוק וילסון-גורמן (Wilson–Gorman Tariff Act) משנת 1894. הרלן תיאר את חוות דעת הרוב כ"אסון לאומה" בשל "היותה מזיקה לסמכויות הצודקות של הממשלה הלאומית ומשבשת אותן". הוא היה היחידי מבין חבר השופטים שכתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת א. ס. נייט" (United States v. E. C. Knight Co) מ-1895, שבו קיצץ בית המשפט העליון באופן משמעותי את סמכות הממשל הפדרלי לנקוט בצעדים בנוגע להגבלים העסקיים על פי חוק ההגבלים העסקיים של שרמן (אנ'). בחוות דעת זו הוא כתב ש"הממשלה המשותפת של כל האנשים היא היחידה שיכולה לעסוק באופן ראוי בעניין באופן ישיר וללא גרימת נזק לסחר בארץ בכללותו". בשנות ה-90 הוא גם כתב כמה חוות דעת מיעוט בתיקים שבהם החלטות בית המשפט קיצצו בסמכויות הרגולטוריות של "מועצת הסחר הבין-מדינתי" (Interstate Commerce Commission).
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פסיקותיו > פסק דין פלסי נגד פרגוסון

ב-1896 כתב השופט הנרי בראון את חוות דעת הרוב בפסק דין פלסי נגד פרגוסון, שהניח את היסודות לדוקטרינה של נפרד אך שווה. בעוד שתיקי זכויות האזרח פסלו את החוק הפדרלי, שאסר על ההפרדה הגזעית במרחב הפרטי, החלטת בית המשפט העליון בפסק הדין פלסי נגד פרגוסון התירה לממשלות המדינות ליישם את ההפרדה הגזעית. כשהוא דחה את הטיעון שההפרדה הגזעית הפרה את התיקון ה-13, כתב בראון ש"חוק שמרמז על הבחנה משפטית בלבד בין הלבנים לבין השחורים לא מהווה הרס של השוויון החוקי בין שני הגזעים, ולא יוצר מחדש מצב של עבדות בלתי רצונית". בתגובה לטענת העותר בתיק בנוגע לתיקון ה-14, כתב בראון שהתיקון ה-14 נועד "לאכוף שוויון מוחלט של שני הגזעים בפני החוק", אך הוסיף שהתיקון "לא יכול היה להיות מכווון לבטל הבחנה המבוססת על צבע עור או לאכוף שוויון חברתי, במובחן משוויון פוליטי, או למזג את שני הגזעים בתנאים שלא מקובלים על שניהם".
הרלן, שהיה היחידי שכתב חוות דעת מיעוט בפסק דין זה, הסתייג לחלוטין מחוות דעת הרוב, וכתב ש"פסק הדין שניתן היום, יוכח בבוא הזמן כהרסני כמו פסק הדין שניתן בבית משפט זה בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד". הוא קיבל את הטיעון של המערער שהתיקון ה-13 אסר על הפרדה גזעית במרחב הציבורי, כפי שהוא האמין שההפרדה הגזעית כפתה "סמלים של עבדות ושיעבוד" על האפרו-אמריקאים. הוא גם קיבל את הטיעון של העותר שההפרדה הגזעית הפרה את התיקון ה-14 על בסיס העובדה שמרחב זה כלל "דרכים ציבוריות". הוא המשיך וכתב ש"החוקה שלנו היא עיוורת צבעים, והיא לא מכירה ולא סובלת מעמדות בקרב האזרחים". הרלן דחה את הרעיון שהחוק שבנדון היה מנוטרל משאלות גזעיות, וכתב ש"כל אחד יודע שכוונת החוק שבנדון היא להדיר שחורים מכלי תחבורה ציבוריים שנתפסו על ידי לבנים או יועדו להם". הוא הוסיף שהחוק היה "מתוכנן בערמומיות" כדי להפוך על פניהן את תוצאות מלחמת האזרחים.