stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוחסן מח'מלבאף
עבודתו

מח'מלבאף הוא דמות מרכזית בקולנוע האיראני. סרטיו בוחנים את הקשר בין האדם לבין סביבתו החברתית והפוליטית. כתוצאה מכך, עבודתו משמשת פרשנות על ההתקדמות ההיסטורית של המדינה האיראנית ואנשיה. מח'מלבאף מתמקד בכמה ז'אנרים, מסרטים ריאליסטים ועד פנטזיה וסוריאליזם, ממינימליזם ועד תמונות מורכבות ורחבות של חיי היומיום, והוא בעל נטייה (משותפת לבמאים איראנים רבים) לעיסוק בילדות ובקולנוע.
בשנת 1981 הוא כתב את התסריט לסרט "Towjeeh" בבימויו של מנוצ'הר האגאניספאראסט (Manuchehr Haghaniparast). בשנת 1982 כתב את התסריט לסרט "Marg Deegari" בבימויו של מוחמד רזא הונרמנד (Mohamad Reza Honarmand). הוא ביים את סרטו הראשון "Tobeh Nosuh" ב-1983. סרטו "חרם", מ-1985, מתרחש בתקופה הטרום-מהפכנית באיראן. הסרט מספר את סיפורו של גבר צעיר בשם ואלֶה (מג'יד מג'ידי) אשר נידון למוות על רקע נטיותיו הקומוניסטיות. רבים מאמינים כי הסרט מבוסס על חוויותיו האישיות של הבמאי. בסרט "רוכב האופניים" מ-1987 יוצר מח'מלבאף דיוקן עדין ועמוק של יאוש וכוח סבל אנושיים אל מול מצב של ניצול מתמשך. הסרט מספר את סיפורו של נאסים, פליט אפגני עני באיראן, אשר זקוק נואשות לכסף עבור אשתו החולה. לבסוף נאסים מסכים לרכוב על אופניים בתוך עיגול קטן למשך שבוע תמורת הכסף שהוא צריך לתשלום החשבונות הרפואיים של אשתו. ב-1989 ביים את הסרט חתונה מבורכת. בסרט זה מתוארת דמותו של צעיר איראני, שהשתתף במלחמת איראן–עיראק, והתמודדותו עם זכרונותיו ממלחמה זו, המשפיעים על תפקודו היומיומי והאנשים הסובבים אותו. "זמן של אהבה" (1991) הוא סרטו העלילתי התשיעי של מח'מלבאף והסרט הראשון שאותו הוא מכנה "התקופה השלישית" שלו. זוהי טרילוגיה רומנטית המציעה שלוש גרסאות של אותו סיפור.
ב-1996 ביים מח'מלבאף את הסרט "רגע של תמימות" שנאסר להפצה באירן אך זכה לביקורות חיוביות בעולם, ואת הסרט "Gabbeh". הסרט עוקב אחר נדודיהם של בני הקאשקאי (Ghashghai), אשר השטיחים הבהירים שהם מייצרים מספרים את סיפורם. הסיפור המרכזי עוסק באישה צעירה המתאהבת בזר מסתורי, אך נאסר עליה להינשא לו. השימוש במטאפורת השטיחים הופך את הסרט לרומנטי, פואטי, ולא-ריאליסטי. האירועים בסרט נראים כמרחפים סביב בזמן ובמרחב, כמו בחלום. "ליקוי חמה בקנדהאר" (2001) הוא אודיסיאה בדיונית בהשראת סיפור אמיתי. זהו מבט על אפגניסטן של לפני 11 בספטמבר 2001, שבה חוקי הטליבאן כפו על נשים חוקים קשים ששללו מהן זכויות אדם בסיסיות. אישה מערבית ממוצא אפגני חוזרת לאפגניסטן כדי לנסות למנוע את התאבדותה של אחותה במהלך הליקוי האחרון של המאה ה-20.
בני משפחתו, שלמדו בבית הספר לקולנוע שייסד, זכו להצלחה אף הם. מארזייה משכיני (Marzieh Meshkini), אשתו, זכתה ב-13 פרסים בינלאומיים על סרטה "היום הפכתי לאישה" והבת סמירה קיבלה את פרס חבר השופטים בפסטיבל קאן ב-2001 וב-2003. בתו הצעירה חאנה ביימה את סרטה הראשון "Joy of Madness" ב-2003. בשנת 2000 העניקה אוניברסיטת בוסטון למח'מלבאף את הפרס המיוחד שלה. מח'מלבאף גם הקים ארגון חוץ-ממשלתי המאפשר לילדים אפגנים ללמוד בבתי-ספר באיראן. בעקבות שתדלנותו, נעשו שינויים בחוק האיראני שאפשרו לעשרות אלפי ילדים אפגנים ללמוד באיראן. הוא פרסם 27 ספרים, שרבים מהם תורגמו ליותר מעשר שפות.
עמדתו הפוליטית

מח'מלבאף התנגד בחריפות לשלטונו של נשיא איראן אחמדינז'אד, אותו כינה "טרוריסט". הוא התבטא והפגין נגד משטרו של אחמדינז'אד, שלטענתו שנוא על ידי בני עמו, מספר פעמים. ביוני 2009, לאחר האירועים שליוו את מערכת הבחירות באיראן, הכריז מח'מלבאף מעל דפי "הגארדיאן" הבריטי כי הוא דוברו של מיר-חוסיין מוסאווי בחו"ל.
בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני, אמר מח'מלבאף: "העם האיראני רוצה שלום למען פלסטין, ופתרון בעיות באמצעות דיאלוג. אני מקווה שהפלסטינים ישיגו מדינה עצמאית משלהם. זה לא יהיה באמצעות מלחמה ורקטות... אני אמן, לא פוליטיקאי, אני אוהב בני-אדם. לכל האנשים שנולדו על כדור-הארץ יש זכות לחיות. מלחמות הן תמיד יוזמה של מנהיגים והעמים הם הקורבנות. ילד, בין אם ישראלי או פלסטיני, צריך לחיות. אני מחבק את שניהם..."
הערות שוליים

↑  פבלו אוטין, עכבר העיר אונליין, איראני שאנחנו אוהבים: ראיון מיוחד עם מוחסן מחמלבאף, באתר הארץ, 8 בנובמבר 2012
↑  הדייר + בית ספר של אבא באתר של פסטיבל הקולנוע הבינלאומי חיפה
↑  מאמר בעיתון הגארדיאן
↑  תמליל ראיון, ברשת הטלוויזיה אל-ערביה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264954005171  PLWABN: 9810714032405606  BIBSYS: 2049100  BNE: XX1363486  BnF: cb14402026k (data)  CiNii: DA13346551  GND: 12090280X  ISNI: 0000 0001 2137 7390  LCCN: n88664107  NDL: 00862516  NLG: 184342  NLK: KAC200204518  NTA: 127511342  RERO: 02-A013493671  SNAC: w6nx3scm  SUDOC: 059553146  Trove: 1446431  VIAF: 67309249   WorldCat (עם VIAF): 67309249 
מוחסן מח'מלבאף בפסטיבל הסרטים בחיפה, 1 באוקטובר 2015
צדיק בינו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 באוקטובר 1943 (בן 81) בצרה, עיראק 
 מדינה:  ישראל 
 
צדיק בינו (נולד ב-13 באוקטובר 1944) הוא איש עסקים ובנקאי ישראלי. ביוני 2022 העריך העיתון הכלכלי "TheMarker" את הונו, ברשימת עשירי ישראל שפרסם, בכ-2 מיליארד דולר.
ביוגרפיה

נולד בבצרה שבעיראק לששון וג'ולייט בינו. שם משפחתו בינו, מורכב מראשי־התיבות של המשפט "בשם ה' נעשה ונצליח". בשנת 1951, בהיותו בן שבע, עלה עם משפחתו לישראל והיא התיישבה במעברת פרדס כץ. כעבור זמן קצר עברה המשפחה לקריית אונו, שם פתח האב חנות מכולת שכונתית קטנה שאותה ניהל יחד עם אשתו ובסיוע בנו צדיק. בינו התגייס לצה"ל ושירת כמכונאי בחיל אוויר. שיחק כקשר בקבוצת הפועל קריית אונו.
לאחר שחרורו מצה"ל התקבל לתפקיד פקיד בסניף בנק הפועלים בקריית אונו שבו התקדם לדרגת "מורשה חתימה". אחר כך עבר לבנק לסחר חוץ לתפקיד סגן מנהל סניף. בשנת 1970 נשלח על ידי הבנק להכשרה מקצועית כעתודה ניהולית ולמד קורס בן שנה להכשרת מנהלים באוניברסיטת תל אביב, וכן למד בנקאות ופיננסים, בשעות הערב, במכללה למינהל. לאחר חופשת הלימודים מונה למנהל מחלקת־ההדרכה של הבנק, שגדל בינתיים תוך מיזוגים עם מוסדות כספיים אחרים, והפך לבנק הרביעי בגודלו במדינה, בשמו החדש "הבנק הבינלאומי הראשון". בינו המשיך להתקדם במהירות בסולם התפקידים בבנק וב-1980, כשקבוצת ההשקעות "דנות" רכשה את השליטה בבנק, מונה למנכ"ל הבנק הבינלאומי הראשון, בגיל 38 בלבד. ב-1986 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של הבנק. לאחר שז'אק נאסר ומשפחת ספרא רכשו את הבנק.
בשנים 1987–1988 היה מנכ"ל בנק לאומי. לאחר שעזב את בנק לאומי הציעה לו משפחת ספרא להצטרף לבנק הפרטי שלהם באירופה, "ריפבליק בנק", אך הוא נשאר לבסוף בישראל.
ב-1989 התמנה להיות נציגו בישראל של ג'ק ליברמן, איש עסקים יהודי אוסטרלי, ומטעמו היה אחראי על פעילויות חברת פז. במהלך השנים רכש מניות של חברת "פז", עד שב-1999 צבר מספיק מניות שיקנו לו שליטה בחברה ומונה ליו"ר הדירקטוריון. בסוף שנות ה-90 הקים את חברת ההשקעות הפרטית "בינו אחזקות" שעסקה במימון ובנדל"ן, דרכה הוא מנהל את עסקיו ובה עובדים ילדיו.
מ-1995 היה בעל מניות ודירקטור בחברת "רשת", ב-2008 מכר את מניותיו בחברה. ב-1998 רכש יחד עם אברהם ביגר ומשפחת בן-ש"ך 80% מחברת "קניאל תעשיות" וב-2008 מכר את חלקו לאהוד בן ש"ך. באוגוסט 2006 רכש את בתי הזיקוק באשדוד באמצעות חברת "פז". אחרי רכישת בתי הזיקוק, הנפיק את חברת "פז" בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ב-2003 רכש ממשפחת ספרא את חברת פ.י.ב.י. אחזקות, בעלת השליטה בבנק הבינלאומי, תמורת 90 מיליון דולר. בנוסף שולט בינו, באמצעות הבנק הבינלאומי, ביובנק, בנק מסד ובנק אוצר החייל אותם רכש ב-2006, וכן בבנק פועלי אגודת ישראל, המצוי בבעלות מלאה של הבנק הבינלאומי החל משנת 2010. בנו, גיל, השתלב בתפקידי ניהול בעסקיו.
בעקבות חקיקת חוק לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות, האוסר על בעל שליטה לשלוט במוסד פיננסי ובחברה עסקית, נאלץ למכור בהדרגה את מרבית מניותיו ב"פז". בנוסף פרש אחרי 22 שנה מתפקיד יושב ראש החברה. במרץ 2017 חדל להיות בעל עניין בחברה.
חיים אישיים

בינו נשוי לאורה ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  איתן אבריאל, צמרת העושר בישראל שווה 337 מיליארד דולר, באתר TheMarker
1 2 3 4  אלעזר לוין, צדיק בינו: הפריווילגיה של הקטנים, כותרת ראשית, 13 במרץ 1985
1 2  סטלה קורין-ליבר, ‏איש השנה של "גלובס" בכלכלה: צדיק בינו, באתר גלובס, 11 בדצמבר 2006
↑  אלעזר לוין, הבינלאומי נמצא בשליטת נאסר, חדשות, 15 בפברואר 1987
↑  אלעזר לוין, מנכ"ל בל"ל צדיק בינו השתכר בשנה שעברה 10,900 דולר לחודש, חדשות, 20 במאי 1988
↑  אלעזר לוין, בינו עשוי להצטרף לבנק הפרטי הגדול באירופה, חדשות, 23 בספטמבר 1988
↑  דוד חיון, ‏נפטר ג'ק ליברמן, בעל השליטה בקבוצת פז, באתר גלובס, 20 ביולי 1997
↑  אורנה רביב, ‏בינו במו"מ מתקדם לרכוש את אחזקות משפחת ליברמן בפז, באתר גלובס, 10 באוגוסט 1999
↑  עירן פאר, ‏הכל נשאר במשפחה: צדיק בינו העניק לילדיו מניות בחברת האחזקות בינוהון, באתר גלובס, 2 במרץ 2008
↑  אורה קורן, צדיק בינו מכר אחזקותיו בקניאל לשותפו אהוד בן ש"ך ב-140 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 23 במאי 2008
↑  שרון קדמי, צדיק בינו לאחר השלמת רכישת בית הזיקוק באשדוד: ננפיק יותר מניות לציבור מאשר למוסדיים, באתר TheMarker‏, 3 באוקטובר 2006
↑  הושלמה אחת ההנפקות הגדולות בשוק הישראלי: פז תחל להיסחר באחד העם מחר; שווי אחזקות  בינו - 1.6 מיליארד ש', באתר TheMarker‏, 6 בדצמבר 2006
↑  איתמר לוין, ‏פרופ' יורם עדן: האחים ספרא מכרו בזול, צדיק בינו עשה עסק מצוין במחיר מציאה, באתר גלובס, 28 באפריל 2003
שלומי שפר, בינו-ליברמן רכשו השליטה בבינלאומי מספרא ב-90 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 28 באפריל 2003
↑   מיכאל רוכוורגר, הבחירה של בינו להישאר עם הבינלאומי ולמכור את פז שווה לו זהב, באתר TheMarker‏, 13 באוגוסט 2019
↑   גיא ארז, בהתאם לחוק הריכוזיות: צדיק בינו מצמצם את שליטתו בפז, באתר TheMarker‏, 18 בספטמבר 2016
אביב לוי, ‏אחרי 17 שנה כבעלים של חברת האנרגיה: חוק הריכוזיות כפה על צדיק בינו לוותר על השליטה בפז: "יום עצוב עבורי, מאמין בחברה", באתר גלובס, 18 בספטמבר 2016
↑   מיכאל רוכוורגר, אחרי 22 שנה, צדיק בינו כבר לא היו"ר של פז, באתר TheMarker‏, 19 בספטמבר 2016
↑   מיכאל רוכוורגר, בינו מכר מניות פז בעוד 350 מיליון שקל וחדל להיות בעל עניין, באתר TheMarker‏, 27 במרץ 2017
אביב לוי, ‏צדיק בינו מימש מניות פז ב-350 מיליון שקל וחדל להיות בעל עניין, באתר גלובס, 27 במרץ 2017
מוחמד חג'אזי

| --- | --- |

 לידה:  1956 אספהאן, המדינה האימפריאלית של איראן
 פטירה:  18 באפריל 2021 (בגיל 65 בערך) טהראן, איראן
 מדינה:  המדינה האימפריאלית של איראן, איראן 
 השכלה:  אוניברסיטת טהראן
 השתייכות:  משמרות המהפכה האסלאמית משמרות המהפכה האסלאמית
 תקופת הפעילות:  מאי 1979 – אפריל 2021 (כ־42 שנים)
 דרגה:  סרתיפ'
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד כוח קודס
 פעולות ומבצעים
 1979 Kurdish rebellion in Iran  מלחמת איראן-עיראק 
 
מוחמד חוסיין-זאדה חג'אזי (בפרסית: محمد حسین‌زاده حجازی, בתעתיק מדויק: מחמד חסין-זאדה חג'אזי; 1956 – 18 באפריל 2021) היה מפקד צבאי איראני במשמרות המהפכה האסלאמית, ששימש כסגן מפקד כוח קודס.
ביוגרפיה

חג'אזי נולד באספהאן שבאיראן בשנת 1956. הוא למד באוניברסיטת טהראן.
במאי 1979 הצטרף לשורות משמרות המהפכה האסלאמית. הוא שימש כיועץ למודיעין ולביטחון של המנהיג העליון עלי ח'אמנאי. הוא מפקד לשעבר של הבסיג', סניף המתנדבים הצבאי למחצה של משמרות המהפכה.
ב-20 בינואר 2020, לאחר מותו של קאסם סולימאני, מונה חג'אזי לסגן מפקד כוח קודס, לפי צו המנהיג העליון עלי ח'אמנאי.
מת ב־18 באפריל 2021 מהתקף לב.
ביוגרפיה > טענות כלפיו

על פי הוועד היהודי-האמריקאי נטען כי חג'אזי, בעת ששימש כיועץ לח'אמנהאי, נכח בישיבה באוגוסט 1993 כדי לתכנן את הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה ביחד עם עלי ח'אמנאי, הנשיא רפסנג'אני, שר המודיעין עלי פלחיאן, ושר החוץ עלי אכבר ולאיתי.
הוא היה סגן מפקד משמרות המהפכה בשנת 2008 ומפקד הבסיס הצבאי ת'ראללה בטהראן, שיחידותיו היו מרכזיות במאמצי הממשלה לדיכוי המחאות בצל הבחירות לנשיאות איראן ותנועת המחאה 2009.
ב-29 באוגוסט 2019, פתח צה"ל בקמפיין בטוויטר בטענה 'לחשוף' את חג'אזי, יחד עם סרתיפ'-דום (תא"ל משנה) מג'יד נואב וסרתיפ' (מקביל לתת-אלוף-אלוף) עלי אצ'ער נורוזי, ואת מעורבותו בפרויקט דיוק הטילים.
הערות שוליים

1 2 3  Muhammad Sahimi (11 באוגוסט 2012). "The IRGC Strategic Brain Trust". PBS. נבדק ב-18 במאי 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Barsky, Yehudit (במאי 2003). "Hizballah" (PDF). The American Jewish Committee. אורכב מ-המקור (Terrorism Briefing) ב-29 באוקטובר 2013. נבדק ב-5 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Iran President Writes to American People". The Washington Post. 29 בנובמבר 2006. נבדק ב-25 בפברואר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Deputy commander of Iran’s Quds Force Mohammad Hejazi dies, Al Arabiya English, ‏18 באפריל 2021 (באנגלית)
↑  Yaghoub Fazeli. (20 January 2020). "Iran’s IRGC appoints new Quds Force deputy commander". Al Arabiya website Retrieved 3 February 2020.
↑  "Retweets for intel? IDF unnerves Twitter with 'Terrorist Guess Who' game". RT. 29 באוגוסט 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
קולומבנוס

| --- | --- |

קולומבנוס. חלון בקריפטה של מנזר בוביו.
 לידה:  543 לנסטר, Kingdom of Meath 
 פטירה:  21 בנובמבר 615  (בגיל 72 בערך) בוביו, ממלכת לומברדיה 
 חג:  23 בנובמבר 
 
קולומבנוס (בלטינית: Columbanus;‏ 540 – 21 בנובמבר 615; פירוש שמו "יונה לבנה") היה נזיר ומיסיונר נוצרי אירי שהקים מספר מנזרים באירופה וכתב תקנון נזורה הנושא את שמו.
קולומבנוס קרא לעצמו "קולומבה", אך ההגיוגרפים שלו קראו לו "קולומבנוס" כדי להבדיל בינו לבין קולומבה מהאי איונה (שהיה אחד משלושת הקדושים המגינים של אירלנד), וכך הוא מוכר בהיסטוריוגרפיה המודרנית.
חייו

קולומבנוס היה בן אצולה אירית בעלת אדמות, שנולד להורים נוצרים. התנזר בגיל 20 ושהה במנזר בנגור בצפון אירלנד, שהיה המנזר הגדול לתקופתו באירלנד.
קולומבנוס הוסמך לכמורה, יצא ב-590 למסע לגאליה עם 12 מלווים על רקע הנוהג באירלנד לצאת לנדודים כ"שליחות למען אהבת האל" (peregrinatio pro amore Dei) וכחיקוי למעשיו של ישו עצמו וכן כאמצעי להטפה בקרב הלא-מאמינים. קיבל את חסותו של המלך כילדברט הראשון בבורגונדיה, בשנת 592 הקים מנזר באנגריי שבהרי הווז' ואסף נזירים ומבקשים להתנזר. כשהמקום הפך להומה מדי, עבר ללוקסיי (Luxeuil-les-Bains) והקים מנזר שני (אנ') ואחר כך מנזר שלישי בפונטיין, שם כתב שני תקנוני נזורה וספר כפרת עוונות.
בשנת 607 או 608 עורר עליו את זעמה של המלכה ברונהילדה מאוסטרזיה כשסירב לברך את בניו הלא חוקיים של נכדה – המלך תיאודריך השני. בשנת 610 עזב קולומבנוס את המנזר בלוקסיי במטרה מוצהרת לחזור לאירלנד, אולם, על פי הסיפורים, הספינה נסחפה פעם אחר פעם לחוף ורק אחרי שקולומבנוס ירד ממנה התאפשר לספינה להפליג. קולומבנוס פנה לאיטליה לחצרם של המלך והמלכה הלומברדים, אגילולף (אנ') ותיאודלינדה, שהעניקו לקולומבנוס שטח אדמה עליו הוקם מנזר בוביו (אנ') (Bobbio). במנזר זה מת קולומבנוס.
הוותיקן קידש את קולמבנוס כקדוש, הפטרון של האופנוענים.
תקנון הנזורה של קולומבנוס

קולומבנוס כתב שני תקנונים:
על דרכי תיקון הנפש.
ספר הדרכה לניהול חיי נזיר במנזר.
עיקר הדיבור בתקנון הוא על ציות. החטאים אותם מציין קולומבנוס הם חוסר משמעת, חוצפה, איבוד סבלנות, רשלנות, ודיבור ללא צורך. התרופה הראשונית היא וידוי.
בדומה למערכות חוקים דומות באותה תקופה, בהן החוק הסאלי, התקנון בנוי כתעריפון, הקובע תעריף עונש לכל עבירה.
יש לערוך וידוי לפני הארוחה, לפני השינה ובכל הזדמנות, גם על עבירות קלות.
על חוסר ציות – יחיה החוטא יומיים על פת לחם אחת ומים. על סירוב לבצע מטלה – שלושה ימים על פת לחם אחת ומים, ועל התמרמרות - יומיים כאלו.
על ניהול שיחה עם זר בלי רשות - יאמר הנזיר 24 מזמורי תהילים.
אם בסיום המטלה שהוטלה עליו לא יבקש הנזיר מטלה אחרת ויעשה משהו בלי הוראה מתאימה יאמר הנזיר 24 מזמורי תהילים
אם נזיר אכל בביתם של זרים בלי לקבל על כך אישור מראש - יום על לחם ומים
אם נזיר הכעיס נזיר אחר, התנצל אבל השני לא מחל ופנה לממונה – המכעיס יאמר 24 מזמורי תהילים והשני יחיה יום על לחם ומים.
אם נזיר ביקש מהאקונום דבר מה והאקונום סירב, והנזיר פנה לאב המנזר בבקשה זהה בלי לידע אותו שכבר ביקש מהאקונום, יחיה הנזיר החוטא חמישה ימים על לחם ומים
מי שלא השתתף בתפילה של אחרי הארוחה יאמר 12 מזמורי תהילים
מי שנרדם בזמן תפילה, אם זה חד פעמי יאמר 6 מזמורי תהילים, אם זה חוזר – יאמר 12 מזמורי תהילים
נזיר שלא ענה אמן בסוף תפילה או בסוף מזמור – 30 מלקות (על היד)
מי שאכל לפני השעה היעודה (ואינו חולה) – יחיה יומיים על לחם ומים
מי ששיקר בשוגג – 50 מלקות, שיקר במזיד – יומיים על לחם ומים, אם הוא מכחיש ששיקר – 7 ימים על לחם ומים
אם נזיר ישן בבית שנמצאת בו אישה – יומיים על לחם ומים
מי ששכח לנעול דלת הכנסייה – 12 מזמורים
הפטפטן יענש בדומיה, חסר המנוחה בתרגול עדינות, הגרגרן בצום, העריק בגירוש – כל אחד על פי מה שמגיע לו.
מי שהתכוון להרוג אדם אחר או לנאוף או לגנוב או לשתות לשוכרה בסתר, יעשה תשובה ועל חטאיו הקלים יחיה 40 יום על לחם ומים ועל חטאים כבדים חצי שנה כזו.
אם נאף פעם אחת, יעשה תשובה שלוש שנים.
קולומבנוס לא מתייחס בתקנון שלו אל הבישופים כאל בעלי סמכות במנזרים. לפי ד"ר נירה פנסר מאוניברסיטת חיפה, קולמבנוס הגיע מאירלנד, בה הכנסייה הייתה חלשה וההיררכיה הכנסייתית פחות נוקשה, ולכן לא ראה בבישוף בר סמכא.
ראו גם

הקדוש קולומבה, אחד משלושת הקדושים המגינים של אירלנד.
תקנון בנדיקטוס
לקריאה נוספת

אורה לימור, ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ג, יחידה 6, פרק ג: הרגולה של קולומבנוס, עמ' 58–66.
הערות שוליים

1 2  אורה לימור, ראשיתה של אירופה, עמ' 59.
↑  מאחר שהמספר 12 מלווים מופיע בסיפורי קדושים רבים, מניחים שזהו מספר סמלי המתכתב עם מספר השליחים המקורי והמספר האמיתי של המלווים יכול להיות שונה.
1 2  אורה לימור, ראשיתה של אירופה, עמ' 60.
↑  fontaines (אורכב 17.04.2010 בארכיון Wayback Machine)
↑  אורה לימור, ראשיתה של אירופה, עמ' 62.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276977505171  PLWABN: 9810700978205606  BIBSYS: 3076792  BNE: XX4616129  BnF: cb12143633s (data)  CANTIC: a10651524  GND: 118638459  HDS: 010215  ICCU: TO0V021727  ISNI: 0000 0000 7976 3668  LCCN: n83800471  NKC: kup19980000016515  NLA: 35784248  NTA: 070409609  RERO: 02-A000038070  SELIBR: 182862  SNAC: w67673x2  SUDOC: 029910919  Trove: 1086074  VcBA: 495/24680  VIAF: 61583084   WorldCat (עם VIAF): 61583084
קאמי (שינטו)

קאמי (בקאנג'י: 神) הוא שמם של מגוון ישויות על טבעיות המופיעות במיתולוגיה היפנית המהוות את מושא הפולחן השינטואיסטי. מילה מתורגמת לרוב כאל או אלוהות, אך מלומדים יפנים טוענים כי תרגום זה עלול ליצור אי־הבנה בקשר למהות המונח. במקרים מסוימים, כגון "איזאנאגי ואיזאנאמי" ("הזכר והנקבה") הקאמי הן ישויות בעלות גוף וצורה אנושיות הדומות במידת מה לאלים במיתולוגיה היוונית והרומית, אך במקרים אחרים הרוחות עצמן הן כוחות טבע או האנשה של תופעות טבע, בעוד במקרים אחרים הם נשמותיהם של המתים סביבם נהוג פולחן המתים היפני. בנוסף, אין היא המילה היפנית לאלוהים המונותאיסטי.
מכיוון שביפנית לא נהוג להבדיל בין צורת יחיד לצורת רבים לעיתים לא ברור האם המילה קאמי מתייחסת לאל יחיד או למספר. כשנחוצה ללא ספק צורת רבים, לרוב משתמשים במילה "קאמיגאמי". לעיתים נאמר שישנם "שמונה מיליון קאמי" אך בשפה היפנית לרוב המספר שמונה מיליון מרמז על אין סוף.
באותה מידה, מגדר גם הוא אינו מיוחס למילה קאמי, שיכולה להתייחס גם לזכר, גם לנקבה וגם לקאמי חסרי מגדר. המילה "מֶגאמי" ("女神") שהיא המקבילה הנשית של המילה קאמי היא תוספת מאוחרת לשפה היפנית ולעולם לא תיראה בטקסטים המסורתיים.
הקאמי נחשבים כקשורים באופן אימננטי לעולם הטבע, אך כמתגוררים בשכבה לא נגישה לבני האדם של העולם המכונה "שינקאי" (קאנג'י: 神界, מילולית: "עולם הקאמי"). ההגדרה הרגילה של קאמי ניתנה בידי מוטורי נורינאגה "קאמי הוא כל תופעה שמייצרת רגשות של יראה, ללא הבחנה בין טוב ורע"[דרוש מקור] לפיכך קאמי יכול להיות גם ישות טובה וגם ישות רעה ללא הבחנה בהיותו קאמי. לפיכך גם האופן המרכזי לתקשר ולהתקרב לקאמי היא לבוא במפגש מודע עם תופעות טבע המעוררות יראה, למשל פסגות הרים, מפלים וכו'. סגנון זה של תרגול דתי נקראת "דרך הקאמי" (יפנית: 随神の道, רומאג'י: kannagara no michi).
מבחינה בלשנית, סימנית הקאנג'י 神 המשמשת למילה קאמי משמשת גם לתיאור ה"שֵן" (פין-יין: shén), ישויות דומות המהוות את מושא הפולחן בדת הסינית העממית.
טקסים ופסטיבלים

כדי לעודד את רוחות הקאמי לשכון במשכן קדוש (כגון מקדשי שינטו אך גם מקומות משכן אחרים) נדרשו טקסים ארוכים ומורכבים. במקדשים מסוימים, לכהנים לוקח 10 שנים ללמוד את כל הטקסים. הכהונה הועברה בירושה. מקדש אחד היה מכשיר את כהניו מתוך אותן ארבע משפחות על פני מאות שנים. ברבות המקרים, הכהנים גם נעזרו ב"מיקו", נערה לא נשואה לבושה בקימונו לבנים. בנוסף למיקו נפוצות היו גם כהנות ממין נקבה. הכהן או הכהנת לא חיו חיים סגפניים והיה נפוץ שהיו נשואים. בנוסף, לא צפו מהם לעסוק במדיטציה על פי המסורת כמו הנזירים היפנים. עיסוקם העיקרי היה שימור הקשר בין עולם הרוחות לעולם החיים. דוגמאות לטקסים בדת השינטו הם: חגיגות השנה החדשה ופסטיבל הסתיו. בחגיגות השנה החדשה נהוג לנקות את הבית ושראש המשפחה יברך את שאר האנשים. במקדשים גם צילצלו בגונג 108 פעמים על מנת להסיט את האדם מ-108 סוגים של תשוקה. בשינטו ישנם גם טקסים אישיים כמו החגיגות של גיל 3 אצל בנות וגיל 5 אצל בנים. טקסים רבים אחרים הם טקסים הנועדים לפייס את הקאמי.
קאמי ידועים

אמטראסו אומיקאמי – אלת השמש
האצ'ימן – אל המלחמה
סרותאהיקו אוקאמי – הקאמי של האדמה
צוקויומי – אל הירח
סוסונו- נו -מיקיטו – אל הים והסערה
אנארי אוקאמי – אל השועלים
קותואמאסוקאמי – אל התהילה
איזאנאגי נו מיקיטו – האדם הראשון
איזאנאמי נו מיקוטו – האישה הראשונה
אומויקאין – אל החוכמה
ריוג'ין – הדרקון היפני
קאמי ידועים > בני אדם שקיבלו מעמד של קאמי

הקיסר ג'ימו – הקיסר האגדי הראשון של יפן, על פי האגדות – צאצא ישיר של אמטראסו
הקיסר מייג'י – קיבל מעמד של קאמי לאחר מותו
אודה נובונאגה, טויוטומי הידיושי וטוקוגאווה אייאסו – דמויות מפתח באיחוד יפן בשלהי המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17
ראו גם

קמיקאזה
קרץ'

ערך זה עוסק בעיר בחצי האי קרים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
שרידי פנטיקפיאום
כנסיית יוחנן המטביל מהמאה השמינית
קרץ' בציור של איוואן אייווזובסקי
קֶרץ' (באוקראינית: Керч; ברוסית: Керчь; בטטרית של קרים: Keriç; ביוונית עתיקה: Παντικάπαιον, פנטיקפיאום; בטורקית: Kerç) היא עיר במזרח חצי האי קרץ' שבמזרח חצי האי קרים.
העיר נוסדה כשש מאות שנים לפני הספירה כמושבה יוונית, ונחשבת לאחת הערים העתיקות באוקראינה. משנות ה-20 של המאה ה-20 חוותה העיר צמיחה מהירה. במלחמת העולם השנייה נערך בסביבות העיר קרב קרץ'.
נכון לשנת 2014 קרץ' היא אחת הערים הגדולות בחצי האי קרים. ומהווה מרכז תעשייתי, תחבורתי, ותיירותי חשוב.
היסטוריה > העת העתיקה

בחפירות ארכאולוגיות שבוצעו באזור בו שוכנת קרץ', נמצאו ממצאים שתוארכו למאה 15-17 לפנה"ס.
ההיסטוריה של העיר החלה במאה ה-7 לפנה"ס, מתיישבים יוונים ממילטוס, הקימו עיר-מדינה בשם פנטיקפיאום (Panticapaeum) על הר מיתרידטס, בסמוך לנקודת היציאה של נהר מאלק-צ'סם (Melek-Chesme).
תושבי פנטיקפיאום הכניעו ערים סמוכות, ובשנת 480 לפנה"ס, הפכה העיר לבירת ממלכת בוספורוס. מאוחר יותר הייתה פנטיקפיאום חלק מממלכת פונטוס תחת שלטון מיתרידטס השישי, מלך פונטוס.
מיקום העיר, במפגש נתיבי הסחר בין הערבה האירואסייתית לאירופה, תרם להתפתחותה המהירה של העיר. הסחורות שיוצאו ממנה היו בעיקר דגנים ודג מלוח, ייצור היין נפוץ גם הוא. פנטיקפיאום הטביעו מטבעות משלהם. על פי חוקרים, היה נהר המאלק-צ'סם (כיום נחל רדוד) רחב ועמוק דיו, וספינות יכלו לשוט בו. בחפירות שנערכו באתר קול-אובה (Куль-Оба) הסמוך לעיר, התגלו שרידים המעידים על כך שחלק גדול מתושבי העיר היו סקיתים וסרמטים.
במאה הראשונה לספירה סבלו ממלכת בוספורוס ופנטיקפיאום מפשיטות האוסטרוגותים, העיר נהרסה על ידי ההונים בשנת 375 לספירה.
היסטוריה > ימי הביניים

במאה השישית הייתה העיר בשליטת האימפריה הביזנטית. בפקודת הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, נבנתה במקום מצודה בשם בוספור. בוספור הייתה למרכז הדיוקסיה, והיא התפתחה תחת השפעת הנצרות היוונית. בשנת 576 צרו על העיר גקטורקים שנעזרו באנאגאי חאן, החאן האחרון של ההונים האוטורגורים.
במאה השביעית כבשו הכוזרים את העיר, והם שינו את שמה לקארצ'ה (מטורקית karşı, שמשמעותו "מול"). פקיד הממשל המקומי בתקופת הכוזרים היה הטודום. בעת שלטון הכוזרים, הייתה הנצרות לדת העיקרית, בשנת 717 הוקמה בעיר כנסיית יוחנן המטביל, הכנסייה העתיקה ביותר באוקראינה. בשנת 1016 כבשה את העיר נסיכות קייב.
במהלך המאה העשירית הייתה העיר יישוב סלאבי בשם קורצ'ב (Korchev), שהשתייך לנסיכות טמוטרקן (Tmutarakan). בשנים אלו הייתה למרכז הסחר בין רוס של קייב, קרים, המזרח והקווקז.
במאה השלוש עשרה כבשו המונגולים את קרים ובכללה את קורצ'ב. בשנת 1318 הפכה העיר למושבה ברפובליקה של ג'נובה בשם צ'רקיו, היא שימשה כנמל ותושביה עסקו בספנות ובדייג.
בשנת 1475 עברה העיר לשליטת האימפריה העות'מאנית. בתקופת השלטון הטורקי ירד מעמדה של העיר, היא שימשה כשוק עבדים, וסבלה מפשיטות תכופות של הקוזאקים מהסיץ' הזפורוז'י.
היסטוריה > מהמאה ה-18 עד המאה ה-20

בתגובה להתחזקות האימפריה הרוסית באזור ים אזוב, בנו הטורקים את "המצודה החדשה" (Yeni Kale) על חוף מצר קרץ' בסמוך לעיר, בנייתו הושלמה בשנת 1706. בשנת 1771 פלש צבא האימפריה הרוסית לקרים והתקרב למצודה, הטורקים נטשו את המצודה, אף על פי שהגיעה אליהם תגבורת כמה ימים קודם לכן. ב-21 ביולי 1774 נחתם הסכם קוצ'וק קאינרג'ה, במסגרתו הועברו קרץ' והמצודה לשליטת הרוסים.
בשנת 1790 הביסו כוחות הצי הרוסי בפיקודו של האדמירל פיודור אושקוב את הצי הטורקי בקרב מצר קרץ'.
משנת 1821 התפתחה העיר כנמל סחר ודיג חשוב. מוזיאון ומספר מוסדות חינוך נפתחו בעיר. בשנת 1864 הוקם בעיר מפעל ברזל לשם עיבוד עפרות הברזל שנמצאו באזור.
בשנת 1855 בעת מלחמת קרים, נהרסה העיר על ידי כוחות האימפריה הבריטית.
בסוף המאה התשע עשרה נבנו בעיר מפעלי בטון, מזון, טבק ושימורים. בשנת 1900 חוברה העיר למסילת הרכבת, המצר הורחב והועמק, והאוכלוסייה בעיר עמדה על 33,000 תושבים.
העיר סבלה מירידה במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה, אולם בסוף שנות העשרים חידשה את צמיחתה, ותעשיות שונות בה התרחבו, בעיקר תעשיית הברזל והמתכות. בשנת 1939 עמדה אוכלוסיית העיר על 104,500 תושבים.
היסטוריה > קרץ' במלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה התרחשו בקרץ' כמה קרבות בין הצבא האדום לכוחות מדינות הציר, במסגרת החזית המזרחית. העיר נכבשה על ידי הגרמנים בנובמבר 1941, ב-30 בדצמבר 1941 כבשו הסובייטים את העיר מחדש במבצע נחיתה ימית. בשנת 1942 כבשו הגרמנים את העיר שוב, ב-31 באוקטובר 1943 נערכה נחיתה ימית נוספת, ובסופו של דבר שוחררה קרץ' ב-11 באפריל 1944. בקרבות על חצי האי קרץ', איבד הצבא האדום יותר מ-160,000 חיילים. זמן קצר לאחר שחרור העיר על ההר שבקרבת העיר הוקמה אנדרטה לזכר הנופלים בתכנון של מויסי גינזברג.
הפולשים הגרמנים הרגו כ-15,000 מתושבי העיר, וגרשו 14,000 אחרים. עדויות לזוועות שחוללו, הוצגו במשפטי נירנברג. בשנת 1973 זכתה קרץ' בתואר עיר גיבורה (город-герой); עיטור מקביל לגיבור ברית המועצות.
הקטקומבות בפרברי העיר, שימשו בסיס לפרטיזנים רבים. אלפי לוחמים ופליטים מצאו מקלט באתר, והיו מעורבים בהתקפות על הנאצים. רבים מהם מתו במחתרת, כתוצאה משאיפת גזים רעילים. שנים לאחר מכן, הוקמה במקום אנדרטה לזכרם.