stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם פיט האב
חבר הפרלמנט הבריטי > חולי, פרישה ושיבה

כאשר ראש הממשלה הנרי פלהם נפטר במהלך כהונתו בשנת 1754, קיווה פיט להחליפו. אך לאחר מאבקים פוליטיים ותככים רבים, נטשו אותו ניוקאסל והנרי פוקס (לימים הברון הראשון הולנד הראשון). לאחר מכן היה על פיט להתמודד עם התפרצות מחודשת של מחלתו ופרש לאחוזתו החדשה בבאת'. עם אובדן תמיכתם של ניוקאסל ופוקס, הייתה הקריירה הפוליטית של פיט בשפל. פיט, שהיה רווק נכה ומזדקן, התאהב בליידי הסטר גרנוויל, התארס עמה, והם התחתנו בנובמבר 1754. הסטר הייתה בת 33 ופיט בן 46, והיא העריצה אותו. היא הייתה אישה נאה, חכמה, סבלנית ומעשית להפליא – במיוחד בנוגע לכסף, סידור משכנתאות, הסדר חלוקות כספים וחלוקה בין הונה האישי להון בעלה, בשנים בהן היה חולה מכדי להסדיר את ההון המשפחתי באופן עצמאי.
הנישואים היו בריאים ואידיאליים לשני בני הזוג והובילו להקמת גרעין משפחתי מסודר ואוהב ("הרגלים" כינה אותם פיט). לאחר הנישואין השתפר מצבו הבריאותי של פיט. מאוחר יותר עסק פיט במשך זמן ממושך בעיסוקיו האישיים ולא התרברב בעבודתו הפוליטית למשך שנה.
עקב ההתקפות שלו על משרד ניוקאסל, בשנת 1755 פוטר פיט ממשרד חלוקת השכר. גיסו, הרוזן טמפל, עזר לפיט ולמשפחתו בקשייהם הכלכליים בקצבה שנתית של 1,000 ליש"ט.
פרוץ מלחמת שבע השנים העניק לפיט את ההזדמנות לה ציפה להשגת משרה מדינית בכירה. המלחמה התנהלה בעיקרה בין בריטניה וממלכת פרוסיה עם תומכותיהן נגד האימפריה האוסטרית וממלכת צרפת עם תומכותיהן, אשר אליהן הצטרפו עם הזמן גם האימפריה הרוסית והאימפריה הספרדית. המלחמה החלה בהפסדים כבדים ובבלבול מדיניות ניכר בממשל הבריטי. הדרישה שעלתה בקרב חברי פרלמנט רבים למינויו של פיט למשרד החוץ הובילה אותו לצאת בנאום ישיר מול הפרלמנט, בו הכריז: "אני בטוח שאני יכול להציל את המדינה הזאת, ואף אחד אחר לא יכול". בנובמבר 1756 מונה למשרד לאחר שניוקאסל הודח מתפקידו, כשויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר מכהן כראש הממשלה. ביוני 1757 חזר ניוקאסל למשרת ראש הממשלה אך לא התערב רבות במנהל החוץ של פיט.
שר החוץ הבריטי (1756–1761)

בנובמבר 1756, לאחר כהונה בתפקידים ממלכתיים, מונה פיט למשרת מזכיר המדינה למחלקה הדרומית, וכן לתפקיד השר המקשר בין הממשלה לבית הנבחרים. מתוקף תפקידו היה אחראי לאנגליה, ווילס, אירלנד והמושבות הבריטיות בצפון אמריקה. בתפקידו זה כיהן עד 1761, עם הפסקה קצרה ב-1757, לאחר שפוטר על ידי המלך. פיט קבע שבמלחמה יש לרכז את המאמץ הצבאי הבריטי במערכה הימית ובמערכה במושבות הקולוניאליות. הוא החיה את הסדר הקמת המיליציות בשלוש עשרה המושבות של אמריקה הבריטית, הורה על גיוס מחודש, הצטיידות מחודשת וארגון מחדש של הצי המלכותי הבריטי, וביקש לאחד את כל המפלגות ואת דעת הקהל מאחורי מדיניות מלחמה קוהרנטית ומובנת. הוא תפס את המערכה באמריקה נגד צרפת החדשה והמערכה נגד הודו הצרפתית כמטרות העיקריות של האסטרטגיה הבריטית: הוא שלח את משלחותיו העיקריות לאמריקה, כדי להבטיח את כיבוש קוויבק ולואיזיאנה הצרפתית. במקביל, העביר פיט תמיכה כספית נרחבת לחברת הודו המזרחית הבריטית במאבקה נגד חברת הודו המזרחית הצרפתית.
ריכוז הכוחות הבריטיים התרחש מחוץ למערכה היבשתית, לכן הייתה פעילותה של בריטניה מצומצמת בזירה האירופית, ועיקר פעילותה שם התבטאה בסיוע לפרוסיה בהנהגתו של פרידריך השני, מלך פרוסיה. פיט סבסד וחיזק את צבאותיו של פרידריך כדי להסיט כמה שיותר כוחות צרפתים ליבשת, בעוד הצי הבריטי המלכותי הטריד את הצרפתים בחופיהם שלהם, בהודו המערבית ובאפריקה והטיל מצור ימי על חופיה של צרפת. פיט שינה את מטה ההנהגה הצבאית הבריטית ומינה לפיקוד על המערכה באמריקה את ג'פרי אמהרסט, ברון אמהרסט הראשון. במהלך שנת 1759, "שנת הניצחונות" הבריטיים של המלחמה, כתב הסופר הוראס וולפול בהתפעלות על יכולותיו של פיט ופעילותו המנהלית לאורכה של המלחמה. עיקר הפעילות הצבאית התבצעה במסגרת מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, הזירה האמריקנית של מלחמת שבע השנים, שבה הכתה בריטניה את צרפת ללא תנאי תוך השגת ויתור צרפתי על צרפת החדשה – המושבה הצרפתית שהחלה להתהוות בצפונה של אמריקה. פיט היה מעורב בזירה זו לפרטי פרטים. הוא למד את מפות האזור, בפרט לאחר הניצחונות הצרפתיים עד 1757. הוא הביא לגיבוש תוכנית אסטרטגית בשנת 1758, וממקום מושבו בלונדון, שלח הוראות לקציני הצבא שלו ועודד את רוחם.
"רצוי מאוד יהיה", כתב בדצמבר 1758 לגנרל אמהרסט, "שאפשר יהיה להמשיך בפעולות מעבר לאגם אונטריו עד לניאגרה, ושתוכל לאפשר לעצמך לפתוח בפעולה נגד המצודה שם, שהצלחתה תסייע לכונן שליטה רצופה על האגם, ובתוך כך גם לנתק את הקשר בין קנדה למושבות הצרפתיות בדרום." לתוצאות המלחמה, שבצפון אמריקה הסתיימה למעשה כבר ב-1760 עם כיבוש קוויבק סיטי ומונטריאול היו השלכות ארוכות טווח על מעמדה של בריטניה בעולם כמעצמה, וכאדריכל הניצחון זכה פיט בתהילת עולם.
בשנת 1760 עלה לשלטון המלך ג'ורג' השלישי. הוא ויועציו היו עוינים לפיט, והוא נאלץ להתפטר באוקטובר 1761. הגורם הישיר להתפטרותו של פיט ממשרד החוץ נבע מחוסר יכולתו למנוע מספרד להישאר מחוץ למלחמה. פיט לבדו לא עייף ממלחמה. הוא נטה לרכז את כל התנהלות הממשלה בידיו ועבד במרץ. אופיו המתנשא שהרחיק רבים, והתייחסותו הגבוהה לענייני המנהל כמעל לפוליטיקה, זיכו אותו בכבוד ובהערצה אך במעט ידידות.
המשך דרכו הפוליטית

התפטרותו לוותה בהענקת תואר אצולה עבור רעייתו הסטר והענקת קצבה ממשלתית שנתית למשפחת פיט בסך 3,000 ליש"ט. פיט התנגד בחריפות לתנאי חוזה פריז, שנחתם ב-1763 ושם קץ למלחמה, וסבר שתנאי ההסכם אינם הולמים את ממדי הניצחון הבריטי. הוא התנגד להחזרת "איי הסוכר" בקריביים לצרפת, להישארותה של צרפת בפודוצ'רי שבהודו, ולזכויות הדיג שנותרו לצרפתים בניופאונדלנד. בצד הוויתורים לצרפת קבל גם על הפניית הגב לפרוסיה, שותפתה של בריטניה במלחמה.
לבריטניה לא הייתה ברירה אלא לחתום על ההסכם: חובה הלאומי שעמד טרום המערכה ב-1755 על כ-74 מיליון לי"ש, האמיר ב-1763 ל-133 מיליון לי"ש. לשם כך חוקקה בריטניה ב-1765 את חוק הבולים, אשר החיל מס בולים על המושבות בצפון אמריקה, ואשר קבע כי כל מסמך רשמי או חוקי – עיתון, רישיון, חוזה שכירות וכדומה חייב להיות מבוייל. החוק נועד לממן חלק מהוצאות המלחמה, אך בסופו של דבר האיץ את פריצתה של מלחמה אחרת – מלחמת העצמאות האמריקאית. פיט תמך באמריקאים ובביטול החוק, וזה אכן בוטל ב-1766, אך במקומו התקבל חוק אחר, החוק ההצהרתי, שהצהיר על כפיפותן של המושבות לכתר ולחוק הבריטי.
המשך דרכו הפוליטית > ראשות הממשלה

ב-1766 עם התפטרותו של ראש הממשלה המכהן רוקינגהאם, מונה פיט לתפקיד ראש הממשלה ולתפקיד הלורד שומר החותם. הוא מונה גם לבית הלורדים ולצורך כך קיבל את התואר "הרוזן מצ'טהאם". הוא ערך שורה של מינויים בממשלתו – את צ'ארלס טאונסנד מינה לתפקיד שר האוצר, ואת הרוזן משלבורן לתפקיד שר החוץ. בתקופה זו התמקד ביחסים עם המושבות בצפון אמריקה, בשמירה על קיום תנאי חוזה פריז על ידי צרפת וספרד, ובמעמדה של חברת הודו המזרחית הבריטית. ב-1767 העלה טאונסנד את המיסים על תה, נייר, וסחורות אחרות והעלה עליו את חמתם של המתיישבים האמריקאים. הוא עשה זאת ללא התייעצות עם פיט, וכנראה גם בניגוד לדעתו של זה.
העדפתו של פיט לא הייתה מנהל פוליטי אלא מדיניות – בראש ובראשונה מדיניות חוץ. פיט חשש מהבידוד הבריטי ביחס לאירופה. פיט ראה בצפון אירופה 'מערכת איתנה ומוצקה' סביב הברית המחודשת של בריטניה עם רוסיה ופרוסיה. הוא פעל באופן מתמשך בניסיון להסדיר ברית חדשה בין בריטניה, רוסיה ופרוסיה, אשר תמנע את עלייתה מחדש של צרפת כמעצמה המובילה באירופה. המשא ומתן להסדר ברית נתקל במאבקי מילים ממושכות שפוגגו את תוקף יוזמתו של פיט. פיט לא נקט יוזמות נוספות במדיניות החוץ. הוא היה מעורב בסכסוכים טריטוריאליים עם ספרד, אך ראה אותם כמשניים. מדיניות החוץ והמושבות היו בראש מעייניו. חשיבותה של הודו להתפתחות של האימפריה הבריטית הייתה ברורה ופיט התעקש שנושא ההשפעה הבריטית בהודו יטופל על ידי חקירה פרלמנטרית ולא במשא ומתן של הממשלה עם חברת הודו המזרחית הבריטית. פיט ראה את הזכויות הטריטוריאליות בהודו כשייכות לכתר ולא לחברת הודו המזרחית, והסדיר הסכם שאיפשר לחברה לנהל את הזכויות שלה מול משרד האוצר.
בתחילת דצמבר 1766 פרש פיט זמנית עקב מחלתו לבאת', לאחר שנאם פעמיים בלבד מול בית הלורדים. אחרי חג המולד, כשלא הצליח לחזור לתפקוד מלא, הגיעה החקירה הפרלמנטרית בנוגע לחברת הודו המזרחית למבוי סתום. ככל שנמשכו החקירה והמשא ומתן, סירב פיט לתת ייעוץ בנושאים מהותיים, והפנה את כל הנחישות ל'חוכמת הפרלמנט'. עם זאת, הוא נתן הנחיות לגבי הליך החקירה. הוא המשיך לחשוף את ענייני החברה לראשונה לביקורת ציבורית, תוך שהוא מנסה לעורר חקיקה כלשהי להגבלת סמכויותיה של החברה. כך ניתן לפיט קרדיט על קביעת עקרון ההתערבות הפרלמנטרית בהודו הבריטית. אולם אף על פי שהמשא ומתן הביא לתרומת החברה לקופה הארצית, סוגיית הזכויות לא הוסדרה.
פיט שקע בכאבים כרוניים שהובילו אותו לדכדוך ממושך ומנעו ממנו למלא את מטלותיו בתור ראש הממשלה. עקב התקשותו למלא את דרישות התפקיד איבדו רבים מחברי הפרלמנט את אמונם בראש הממשלה. ג'ורג' השלישי, שבמקור האמין ביכולותיו של פיט עם מינויו לראש הממשלה, איבד גם כן את אמונו. מחלתו הכרונית של פיט הייתה הגורם המרכזי שעורר את התמוטטות ממשלו והשאיפות הפוליטיות שלו. עם זאת, שורשי הכישלון היו עמוקים יותר. עוד לפני שהמחלה הכריעה אותו, התבררה לפרלמנט שיטת התנהלותו הממשלתית, כאשר בקבינט שמר על רוב ההתנהלות השלטונית בידיו וסירב פעמים רבות לחלוק מטלות וסמכויות. הוא לא נהג לשתף במטלותיו את עמיתיו לקבינט או למפלגה ולא נהג להסביר להם את מדיניותו, או לנקוט באמצעים למזער את הסיכונים להתנגדות בקרב הפרלמנט. אוגוסטוס הנרי פיצרוי, הדוכס השלישי מגרפטון העיר בעצב, "הלורד צ'טהאם, עם כישרונותיו הגבוהים, לא היה בעל כישורים באנושיות". קשיים פיזיים רק החמירו את חוליו של פיט, אשר התמוטט מספר פעמים כתוצאה מהם. באוקטובר 1768, לאחר כשנתיים של כהונה, פרש פיט מתפקיד ראש הממשלה.
סמואל ג'ונסון כתב כי
"וולפול היה שר שהמלך נתן לעם, פיט היה שר שהעם העניק למלך."
המשך דרכו הפוליטית > שנים אחרונות ומורשת

הוראס וולפול כתב על פיט באחד ממכתביו, בעקבות כיבוש האי מרטיניק ב-1761: "אני אומר לך כי (בכושר הדיבור שלו) כבש את מרטיניק... לרומאים לקח שלוש-מאות שנה לכבוש את העולם. אנו הכנענו את כדור הארץ בשלושה מסעות מלחמה, וגודלו של כדור הארץ, אם יורשה לי לומר, לא השתנה מאז." פיט המשיך לכהן תקופת מה בבית הלורדים, וקרא ללא הועיל להתפייסות עם המתיישבים האמריקאים, בטרם יהיה מאוחר מדי. הוא מת ב-1778, שבע מהחיים הפוליטיים, חוזה בחששותיו הגרועים ביותר קורמים עור וגידים עם הצהרת העצמאות האמריקאית ב-1776. פיט נפטר במהלך דיון בבית הנבחרים. חברי בית הנבחרים הסכימו פה אחד לקיום הלוויה במנזר וסטמינסטר על חשבון האוצר הלאומי. הלורדים, לעומת זאת, הצביעו בהצבעה שעברה ברוב קטן שלא להיות נוכחים בהלוויה. ההלוויה התקיימה ב-9 ביוני, וארון קבורתו של פיט הועמד במנזר למשך יומיים והביא לביקורם של תושבים רבים. תשומת הלב הציבורית הממושכת שניתנה למותו הייתה עזה, אך קצרה. פיט אכן היה כבר "מת בבחינה פוליטית", כפי שניסח זאת הוראס וולפול. רק מעטים, בהם תומכיו האדוקים, אכן ציפו ממנו שיבה לגדולה פוליטית קודם פטירתו.
חמש שנים לאחר מותו, נבחר בנו, ויליאם פיט הבן, לראשות ממשלת בריטניה.
בארצות הברית זכה פיט לכבוד רב, הן בשל השפעתו המכרעת על הגבולות, והן בשל תמיכתו במתיישבים בשנים שלאחר המלחמה. בין היתר קרויה על שמו העיר פיטסבורג שבפנסילבניה. סמל העיר מעוצב לפי תבנית סמל האצולה של משפחת פיט. העיר פיטסבורג שוכנת במקום בו ניצב פורט דוקן, אחד המעוזים הצרפתיים שבו החלה למעשה מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, ושנפילתו סימנה את תחילת השלב המכריע במערכה.
הערות שוליים

↑  במאה ה-18 הייתה מחלת השיגדון חשוכת מרפא.
↑  מחוזות כפריים שבהם מספר בעלי זכות הבחירה נמוך מאוד, עד כדי כמה עשרות. במחוז סארום היו ב-1831 רק 11(!) בעלי זכות בחירה
↑  מקור: וינסטון צ'רצ'יל, ההיסטוריה של העמים דוברי האנגלית, כרך 3).
↑  מלחמת שבע השנים הסתיימה רשמית רק ב-1763 עם חתימת חוזה פריז
↑  האוטוביוגרפיה של גרפטון, עמוד 103
↑  מקור באנגלית
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: צ'ארלס ווטסון-ונטוורת', המרקיז השני מרוקינגהם | ראש ממשלת בריטניה  1766–1768 | הבא: אוגוסטוס פיצרוי, הדוכס מגראפטון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266534005171  PLWABN: 9810542649505606  BIBSYS: 90534124  BNE: XX1244165  BnF: cb11997596n (data)  BPN: 63994283  GND: 118792385  ISNI: 0000 0001 0886 2308  LCCN: n80106735  NDL: 00795183  NKC: mub2015853837  NLA: 35456062  NTA: 071718389  RERO: 02-A012411370  SELIBR: 316283  SNAC: w6474wth  SUDOC: 028066510  Trove: 959178  ULAN: 500292209  VIAF: 34466316   WorldCat (עם VIAF): 34466316 
סמל האצולה של בית משפחת פיט
סמל העיר פיטסבורג מעוצב בתבנית סמלה של משפחת פיט.
זימרגליים

| זימרגליים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
תת־מערכה:: סרטנאים
מחלקה:: סרטנים מסננים
סדרה:: זימרגלאים
משפחה:: זימרגליים
שם מדעי
 Chirocephalidae
זימרגליים (שם מדעי: Chirocephalidae) היא משפחה של סרטנים בסדרת הזימרגלאים.
סוגים

Artemiopsis (1897)
Branchinectella (1910)
Chirocephalus (1820)
Dexteria (1965)
Eubranchipus (1870)
Linderiella (1964)
Polyartemia (1851)
Polyartemiella (1909)
זאבי הים

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  ספר של ג'יימס ליסור
 בימוי:  ארתור מקגלאגן
 הופק בידי:  יואן לויד
 תסריט:  רג'ינלד רוז
 עריכה:  ג'ון גלן 
 שחקנים ראשיים:  גרגורי פק דייוויד ניבן רוג'ר מור טרוור הווארד
 מוזיקה:  רוי באד
 צילום:  טוני אימי
 מדינה:  בריטניה בריטניה ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  לורימר 
 חברה מפיצה:  פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  3 ביולי 1980
 משך הקרנה:  120 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט פעולה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 תקציב:  12 מיליון דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
זאבי החוף (באנגלית: The Sea Wolves) הוא סרט מלחמה וריגול משנת 1980 בבימויו של ארתור ו. מקלאגן (אנ'), עם גרגורי פק, דייוויד ניבן, רוג'ר מור, טרוור הווארד וברברה קלרמן (אנ') בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר Boarding Party של ג'יימס ליסור (אנ') (1978) והוא מתאר את מבצע קריק להטבעת ספינת סוחר גרמנית בנמל בגואה ששמשה כתחנת שידור לצוללת גרמנית שעסקה בהטבעת ספינות סוחר באוקיינוס ההודי במלחמת העולם השנייה. עד לפרסום הספר הפרשה הזאת הייתה סודית.
הסרט צולם בגואה. נעימת קונצ'רטו ורשה מופיעה לאורך הסרט בצורות שונות.
תקציר העלילה

גואה 1943, אניות סוחר בריטיות רבות מוטבעות על ידי צוללת גרמנית באוקיינוס ההודי. בנמל מורמוגאו (אנ') עוגנות שלוש ספינות מסחר גרמניות שנעצרו עם פרוץ המלחמה. קפטן יוג'י קרוסלי (פטריק מקני) ראש מנהלת המבצעים המיוחדים בהודו חושד כי המידע של מרגלים מקומיים מועבר לצוללת בעזרת משדר שנמצא על האנייה "ארנפלס" (Ehrenfels) אבל קשה לפגוע בה בגלל שפורטוגל היא מדינה נייטרלית וזה יסבך את קשרי החוץ של בריטניה.
הנרי פיו (גרגורי פק) וגאבין סטיוארט (רוג'ר מור) מוזמנים לפגישה עם הקפטן וזה מסביר להם את חומרת הבעיה. הם מציעים את שירתם של אנשי "יחידת הסוסים הקלים של קולקטה", לוחמים מבוגרים בפנסיה שהם יבצעו את הפעולה בסודיות כאזרחים.
סטיוארט מתחבר לאשה יפה ומסתורית, אגנס קרומוול (ברברה קלרמן), ומתחיל ביניהם רומן. בינתיים הם מחסלים את המרגל הגרמני המכונה "טרומפטה" (חצוצרה) ושבים לקולקטה שם הם מגייסים כעשרים מתנדבים לפעולה הסודית.
הם רוכשים נשק: מוקשי עלוקה, רובים ועוד, משתלטים בשקט על ספינה קטנה ושטים בה עד קוצ'ין שם הם נפגשים עם יתר הלוחמים שהגיעו ברכבת.
באותו זמן פועלים בגואה סטיוארט וקרטרייט (טרוור הווארד) ובעזרת כסף הם "מארגנים" נשף גדול לצוות "ארנפלס" כולל כניסה חופשית לבית בושת סמוך. על האוניה נשאר צוות מצומצם.
המרגלת קרומוול מחסלת בדקירה את קרטרייט אך מחוסלת לבסוף על ידי סטיוארט.
הלוחמים מצמידים מוקשים לאנפלס ועולים כדי לתפוס את המשדר. מתפתח קרב יריות בו נהרגים מספר גרמנים ונפצעים חלק מן התוקפים. המשדר מושמד והלוחמים מתפנים במהירות. האוניה עולה באש ומתפוצצת והצוות קופץ לים. באי הנשף מתבוננים בהשתאות במחזה הזה. (במציאות - הגרמנים הטביעו בעצמם את שלושת הספינות).
מפקד הצוללת הגרמנית ממתין לשווא לקבלת מידע על הספינה הבאה שעליו להטביע...
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| גרגורי פק | הנרי פיו | לוטננט-קולונל |
| דייוויד ניבן | קולונל גרייס |  |
| רוג'ר מור | גאבין סטיוארט | קפטן |
| טרוור הווארד | ג'ק קארטרייט |  |
| פטריק מקני | יוג'י קרוסלי | מייג'ור |
| ברברה קלרמן | אגנס קרומוול | מרגלת |
| רוברט הופמן | מפקד צוללת גרמנית |  |
| וולף קאלר | "טרומפטה" | מרגל גרמני |
ז'אק סנטיני

ז'אק סנטיני (צרפתית: Jacques Santini; נולד ב-25 באפריל 1952) הוא שחקן ומאמן כדורגל צרפתי לשעבר.
קריירה

סנטיני, יליד דלה, שיחק בסנט אטיין במהלך שנות ה-70, כאשר העפיל יחד עם קבוצתו לגמר גביע אירופה לאלופות 1976. לאחר מכן שיחק בקבוצת מונפלייה, והוא סיים את הקריירה שלו כשחקן פעיל בקבוצת ליסייה בשנת 1985.
כאשר שיחק בליסייה, סנטיני החל לעבוד גם כמאמן הקבוצה. משם התקדם בכדורגל הצרפתי - סנטיני אימן בטולוז, ליל, סנט אטיין, וסושו. אחרי אימון סושו, התמנה לתפקיד המנהל הטכני בקבוצת אולימפיק ליון ב-1997, ויחד ז'אן מישל אולס וברנרד לאקומב, הם הפכו את המועדון לבכיר ביותר בצרפת ללא עוררין. הוא קיבל את משרת האימון הראשית בליון, בשנת 2000, ובעונתו הראשונה כמאמן זכה עם הקבוצה בגביע הליגה הצרפתית. בעונתו השנייה כמאמן, זכה עם הקבוצה באליפות ליגת העל הצרפתית.
ב-2002, סנטיני החליף את רוג'ר למר כמאמן הנבחרת הצרפתית. הוא התפטר מתפקידו עוד לפני טורניר יורו 2004, בו הודחה צרפת על ידי נבחרת יוון ברבע הגמר.
בשנת 2004 התמנה סנטיני למאמן טוטנהאם הוטספר, אך התפטר כבר לאחר 13 משחקים בטענה של בעיות אישיות. הקבוצה האחרונה שאותה אימן הייתה אוסר, בעונת 2005-2006. הוא פוטר מהקבוצה לאחר שלא הצליח להוביל אותה למפעלים האירופיים.
ויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה

ויקטוריה לואיזה אדלהייד מתילדה שרלוטה, נסיכת פרוסיה (בגרמנית: Viktoria Luise Adelheid Mathilde Charlotte von Preußen; ‏13 בספטמבר 1892 פוטסדאם - 11 בדצמבר 1980 הנובר) הייתה בתו של אחרון קיסרי גרמניה וילהלם השני.
ביוגרפיה

ויקטוריה לואיזה נולדה ב-13 בספטמבר 1892 בעיר פוטסדאם בקיסרות הגרמנית, בת לקיסר גרמניה וילהלם השני ולאוגוסטה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין. היא נקראה ויקטוריה על שם סבתא רבה שלה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ולואיזה על שמה של לואיזה, מלכת פרוסיה רעייתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה. בפי משפחתה כונתה "סיסי". היא הייתה השביעית והאחרונה מבין צאצאיו של וילהלם השני והבת היחידה. על לידתה כתבה אמה ביומניה "אחרי שישה בנים קיבלנו את הילד השביעי בת קטנה אבל חזקה". סיסי הייתה ילדה פיקחית, נאה, קשוחה, עקשנית וחסרת פשרות. היא נהגה לריב עם אחיה יואכים, נסיך פרוסיה והייתה האהובה ביותר על אביה מבין כל ילדיו. אחיה הבכור וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה אמר מאוחר יותר ש"רק היא הצליחה בילדותה לתפוס מקום בלבו של אבינו". האומנת האנגלית שלה אן טוואם תיארה מאוחר יותר שהנסיכה העריצה את אביה וציטטה אותו בכל הזדמנות.
ב-1912 ביקר ארנסט אוגוסט, נסיך הנובר, בברלין כדי להודות לקיסר על המחווה שגילה בכך ששלח את שני בניו הגדולים וילהלם ואייתל פרידריך, נסיך פרוסיה להלווייתו של אחיו. במהלך ביקורו פגש בנסיכה ויקטוריה לואיזה והשניים התאהבו. אולם הנישואים התעכבו בשל סכסוך פוליטי בין בית הוהנצולרן לבית הנובר, ששורשיו נעוצים עוד במלחמת שבעת השבועות, שבסופה סיפחה ממלכת פרוסיה את ממלכת הנובר כעונש על כך שתמכה באוסטריה. לבסוף הוצעה פשרה ארנסט אוגוסט יהפוך לשליט דוכסות בראונשווייג במקום הנובר. הפשרה מצאה חן בעיני הקיסר ויורש העצר ששאפו לסיים את הקרע בין שני הבתים.
החתונה התקיימה ב-24 במאי 1913 בברלין ונערכה בפאר רב. הוזמנו אליה כל אנשי האצולה מגרמניה אך גם מרוסיה ובריטניה. עיתון הטיימס תיאר את החתונה כ"רומיאו ויוליה רק עם סוף טוב יותר". במהלך נישואיהם הביאו השניים חמישה ילדים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה בוטל התואר דוכס בראונשווייג, וויקטוריה לואיזה ובעלה איבדו את מעמדם. עם עליית הנאצים לשלטון היו הדעות חלוקת במשפחת המלוכה. הקיסר לשעבר ראה זאת כהזדמנות לחזור ולתפוס את השלטון. אחרים, כגון אחיה אדלברט ווילהלם, טענו שעדיף לא להתערב ולהניח לעניינים להתגלגל. לעומת זאת אחיה אוסקר ואייתל פרידריך ואחיינה לואי פרדיננד התנגדו לנאציזם בכל דרך אפשרית בעוד שאחיה אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה ואחיינה וילהלם, נסיך פרוסיה תמכו במשטר החדש והיו חברים באס אה ובוורמאכט. ארנסט אוגוסטוס ואשתו לא התערבו בנושא. הם חיו בגרמניה ופעלו לשיפור היחסים בין גרמניה לבריטניה. היטלר אף הציע להם לשדך בין בתם פרדריקה לבין הנסיך מוויילס אולם הם סירבו בטענה שפער הגילים גדול מדי.
לאחר מלחמת העולם השנייה השקיעה הנסיכה את זמנה בציד, מסיבות וסיוע לנזקקים. היא פרסמה כמה ספרים על חייה שזכו להצלחה רבה.
משפחתה

לוויקטוריה לואיזה ולבעלה ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג נולדו 5 ילדים:
ארנסט אוגוסט הרביעי, נסיך הנובר (1914–1987)
גאורג וילהלם, נסיך הנובר (1915–2006)
פרדריקה, נסיכת הנובר (1917–1981)
כריסטיאן אוסקר, נסיך הנובר (1919–1981)
ולף היינריך, נסיך הנובר (1923–1997)
וילהלם, דוכס אוראך

| --- | --- |

 לידה:  6 ביולי 1810 שטוטגרט, ממלכת וירטמברג ממלכת וירטמברג 
 פטירה:  17 ביולי 1869 (בגיל 59) טירת ליכטנשטיין, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 מדינה:  ממלכת וירטמברג 
 בן או בת זוג:  Princess Theodolinde de Beauharnais of Leuchtenberg (8 בפברואר 1841–?) פלורסטין, נסיכת מונקו (16 בינואר 1863–?) 
 פרסים והוקרה
 מסדר דנבורג 
 
הרוזן פרידריך וילהלם אלכסנדר פרדיננד מווירטמברג, הדוכס הראשון מאוראך (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Alexander Ferdinand von Urach‏; 6 ביולי 1810 – 17 ביולי 1869), היה בנו של וילהלם פרידריך פיליפ, דוכס וירטמברג (1761–1830), אחיו הצעיר של פרידריך הראשון, מלך וירטמברג, מאשתו המורגנטית, הברונית וילהלמינה פון טונדרפלד-רודיס (1777–1822), עמה התחתן בשנת 1800. הוא היה ראש בית אוראך הראשון.
וילהלם שירת כקצין פרשים בצבא ממלכת וירטמברג. הוא גם בחן תותחים עבור צבא וירטמברג, שאת חלקם עדיין ניתן לראות בטירת ליכטנשטיין, אותה בנה מחדש באופן מהותי בשנות ה-40. הוא קיבל השראה מהרומן ההיסטורי הרומנטי "ליכטנשטיין" מאת וילהלם האוף (1826). האוף קיבל בתורו השראה מיצירותיו של וולטר סקוט. הוא קחבל את התואר דוכס אוראך ב-28 במרץ 1867.
וילהלם היה חבר זוטר במשפחת המלוכה של וירטמברג. הוא היה אחיינו של המלך פרידריך (נפטר ב-1816), והיה בן דודו הראשון של וילהלם הראשון, מלך וירטמברג (שלט בשנים 1816–1864).
חיים ציבוריים

וילהלם גדל בבית הוריו יחד עם אחיו הבכור אלכסנדר, שהתפרסם מאוחר יותר כמשורר, והם שהו במכון "פלנברג'שה הופוויל" בברן. וילהלם חזר לשטוטגרט והועלה לדרגת קפטן בתותחנים הרכובים בגיל 18. ב-1835 הועלה לדרגת מיור, וב-1837 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד הארטילריה. ב-1841 הועלה לדרגת גנרל מיור והופקד כאחראי על חטיבת חי"ר.
ניתן לראות אותו בשנת 1847, שישי מימין ב"דיווח למלך וילהלם הראשון", ציור של וילהלם הראשון, מלך וירטמברג ויועציו, מאת צייר החצר פרנץ סרף סטירנברנד. הוא מדבר עם נסיך הכתר קרל, והמלך מראיין את הנסיך פרידריך.
בשנת 1848 תרמה וירטמברג חטיבה לכוח המשולב של מדינות דרום גרמניה שצעדו להילחם במלחמת שלזוויג הראשונה. את הדיוויזיה הוביל לוטננט גנרל מוריץ פון מילר; וילהלם קיבל את הפיקוד על בריגדת וירטמברג. לאחר הסכם מאלמו, החטיבה הוצבה באלטונה ולא ראתה שום פעולה אמיתית. רוב החטיבה, כולל וילהלם, הועברה אז לבאדן העליונה, והותירה גדוד בשלזוויג. החטיבה ביצעה עבודות תצפית בבאדן העילית, בעיקר במחוז קונסטנץ, אך לא עסקה בשום לחימה.
וילהלם הועלה לדרגת גנרל לויטננט ב-1855. בשנת 1857, הוא מונה למושל אולם. בשנת 1841 הוא המיר את דתו לקתולית כדי לאפשר את נישואיו הראשונים לתאודולינד דה בוארנה. ב-1867 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-28 במאי 1867, הוא קיבל את התואר דוכס אוראך, תוך שמירה על תוארו כרוזן וירטמברג.
הנשק האהוב על הדוכס וילהלם היה הארטילריה. הוא נחשב כמתמטיקאי מצטיין והמציא כמה המצאות, במיוחד בכל הנוגע להרכבת התותחים. הוא ניסה להרגיע את הרתיעה של האקדח על ידי השעיית עגלת האקדח במסגרת ניתנת להזזה. מוחו המאוד פעיל ומשכיל אוניברסלי לא מצא מספיק פעילות בצבא במהלך תקופת השלום הארוכה.
היסטוריון

הוא התעניין מאוד באמנויות ובמדעים, ובפרט בתולדות האמנות ובארכאולוגיה. הוא ערך סיורים לימודיים והקים את ה-"württembergischen Altertumsverein" (חברת וירטמברג להיסטוריה עתיקה) ב-1843 ואת "Verein für vaterländische Naturkunde" (האגודה להיסטוריה טבעית לאומית) ב-1844 והמשיך לתמוך באלה. הוא גם פעל שוב ושוב כנשיא האגודה הכוללת של האגודות הגרמניות להיסטוריה עתיקה. את טעמו לאמנות הראה ב-1840 וב-1841, כאשר בנה את טירת ליכטנשטיין במקום הטירה העתיקה שנהרסה אז לחלוטין שהתפרסמה על ידי הרומן ליכטנשטיין של וילהלם האוף. הוא העביר מספר לא מבוטל של פסלים בסגנון הרנסאנס מה-"Neues Lusthaus" בשטוטגרט לטירת ליכטנשטיין כאשר ה-Lusthaus היה אמור להיהרס ב-1844, כדי לפנות מקום לתיאטרון החצר המלכותית. הוא היה חבר כבוד במספר אגודות מדעיות ובאגודות מלומדים, כמו האקדמיה הבווארית למדעים.
אקדמיה וספרות

בשנת 1845, הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהמחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת טיבינגן, כהוקרה על המאמץ המדעי שלו. בין יצירותיו הספרותיות היו "Wegweiser durch sämtliche Malerschulen und Gemäldesammlungen von WW" ("המדריך לכל אסכולות הציור והאמנות של WW") ו-"Graphisch-archäologische Vergleichungen" ("השוואות גרפיות-ארכאולוגיות") וה-"Aufklärende Worte über Wetterprophezeihung von W. W" ("דברי הבהרה על חיזוי מזג האוויר, מאת WW"). שלו "Politische Skizzen über Deutschland und Württemberg aus der Mappe eines Conservativen" ("מערכונים פוליטיים של גרמניה ווירטמברג מתיקיית שמרן") הופיעו בעילום שם ב-1852.
בשנת 1869 לקה הדוכס וילהלם בשבץ מוחי. הוא נסע לבאד ווילדבאד ביער השחור בתקווה שאולי האקלים הדרומי ירפא אותו. עם זאת, זה היה לשווא. הוא מת ב-17 ביולי 1869 בטירת ליכטנשטיין שלו, משבץ מוחי נוסף.
משפחתו

ב-8 בפברואר 1841, הדוכס וילהלם נישא לתאודולינד דה בוארנה, בתו של אז'ן דה בוארנה, דוכס לויכטנברג. כדי לחתום את הנישואים הוא המיר את דתו לקתולית. ארבע בנות נולדו מנישואים אלו:
הנסיכה אוגוסטה אוגניה (27 בדצמבר 1842 – 11 במרץ 1916); נישאה תחילה לרוזן רודולף פון אנצנברג צום פריין אונד יוכלשטורן; ולאחר מכן עם הרוזן פרנץ פון תון און הוהנשטיין
הנסיכה מריה יוזפינה (10 באוקטובר 1844 – 13 בינואר 1864)
הנסיכה אוגניה אמליה (13 בספטמבר 1848 – 26 בנובמבר 1867)
הנסיכה מתילדה (14 בינואר 1854 – 13 ביולי 1907); נישאה לפאולו אלטירי, נסיך ויאנו.
ב-15 בפברואר 1863 במונקו, הוא נישא לפלורסטין, נסיכת מונקו, בתו של פלורסטאן הראשון, נסיך מונקו, ונולדו להם שני בנים:
וילהלם, הדוכס השני מאוראך (30 במאי 1864 – 24 במרץ 1928), לימים מלך ליטא, מינדאוגס השני.
הנסיך קרל (15 בפברואר 1865 – 5 בדצמבר 1925), מזרחן
תוצאה בלתי צפויה של נישואים אלה הייתה משבר הירושה של מונקו של 1918.