אר דקו
אר דקו מאוחר

תיאטרון לינקולן במיאמי ביץ', פלורידה, מאת תומאס ו. לם (1936).
ארמון שאיו מאת לואי-היפוליט בואלו, ז'אק קרלו וליאון אזמה, התערוכה העולמית של פריז (1937).
גרם המדרגות של המועצה הכלכלית והחברתית בפריז, במקור המוזיאון לעבודות ציבוריות, שנבנה עבור התערוכה הבינלאומית של פריז ב-1937, על ידי אוגוסט פרה (1937).
בית ספר תיכון בקינג סיטי, קליפורניה, שנבנה על ידי רוברט סטנטון עבור מינהל התקדמות העבודות (1939).
ב-1925, התקיימו יחד שתי אסכולות מתחרות שונות בתוך אר דקו: המסורתיים, שהקימו את אגודת האמנים הדקורטיביים; כלל את מעצב הרהיטים אמיל ז'אק רולמן, ז׳ן דונאנד, הפסל אנטואן בורדל והמעצב פול פוירט; הם שילבו צורות מודרניות עם אומנות מסורתית וחומרים יקרים. מהצד השני היו המודרניסטים, שדחו יותר ויותר את העבר ורצו סגנון המבוסס על התקדמות בטכנולוגיות חדשות, פשטות, חוסר קישוט, חומרים לא יקרים וייצור המוני. ב-1929, המודרניסטים הקימו ארגון משלהם, האיגוד הצרפתי לאמנים מודרניים. חבריה כללו את האדריכלים פייר שארו, פרנסיס ז'ורדן, רובר מאלה-סטבן, לה-קורבוזיה ובברית המועצות קונסטנטין מלניקוב; המעצבת האירית איילין גריי, המעצבת הצרפתייה סוניה דלונה והתכשיטנים ז'אן פוקה וז'אן פויפורקה. הם תקפו בחריפות את סגנון האר דקו המסורתי, שלדבריהם נוצר רק עבור העשירים, ועמדו על כך שמבנים שנבנו היטב צריכים להיות זמינים לכולם, והצורה צריכה ללכת לפי התפקוד והייעוד. היופי של חפץ או בניין טמון בשאלה האם הם מתאימים לחלוטין למלא את תפקידו. שיטות תעשייתיות מודרניות הביאו לכך שניתן היה לייצר רהיטים ומבנים בייצור המוני, ולא בעבודת יד.
מעצב הפנים פול פולו הגן על האר דקו בצורה זו: "אנחנו יודעים שהאדם לעולם אינו מסתפק בדבר הכרחי ושתמיד צריך את העודף... אם לא, נצטרך להיפטר ממוזיקה, פרחים ותַמרוּקִים..!" עם זאת, לה קורבוזיה היה פובליציסט מבריק לאדריכלות מודרניסטית; הוא הצהיר כי בית הוא פשוט "מכונה לחיות בה", וקידם את הרעיון שאר דקו הוא העבר והמודרניזם הוא העתיד. רעיונותיו של לה קורבוזיה אומצו בהדרגה על ידי בתי ספר לאדריכלות, והאסתטיקה של האר דקו נזנחה. אותם מאפיינים שהפכו את האר דקו לפופולרי בתחילת הדרך, האומנות, החומרים העשירים והקישוט שלו, הובילו עתה לדעיכתו. הזרז לכך היה שפל הגדול שהחל בארצות הברית ב-1929, והגיע לאירופה זמן קצר לאחר מכן, צמצם מאוד את מספר הלקוחות העשירים שיכלו לשלם עבור הריהוט וחפצי האמנות. בנוסף, באקלים הכלכלי של השפל, חברות מעטות היו מוכנות לבנות גורדי שחקים חדשים. אפילו חברת Ruhlmann פנתה לייצור רהיטים בסדרות, ולא פריטים בודדים בעבודת יד. הבניינים האחרונים שנבנו בפריז בסגנון החדש היו המוזיאון לעבודות ציבוריות מאת אוגוסט פרה (כיום המועצה הצרפתית לכלכלה, חברתית וסביבתית), ארמון שאיו מאת לואי-היפוליט בואלו, ז'אק קרלו וליאון אזמה, ופאלה דה טוקיו של התערוכה העולמית של פריז 1937; הם הביטו החוצה אל הביתן הגרנדיוזי של גרמניה הנאצית, שתוכנן על ידי אלברט שפר, שניצב מול הביתן הסוציאליסטי-ריאליסטי הגרנדיוזי לא פחות של ברית המועצות של סטלין.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הסגנון האדריכלי השולט הפך לסגנון הבינלאומי שחלוציו לה קורבוזיה ולודוויג מיס ון דר רוהה. קומץ מלונות בסגנון אר דקו נבנו במיאמי ביץ' לאחר מלחמת העולם השנייה, אך במקומות אחרים הסגנון נעלם במידה רבה, למעט בעיצוב תעשייתי, שם המשיך לשמש בעיצוב רכב ומוצרים כמו קופסאות נגינה. בשנות ה-60 האר דקו חווה התעוררות אקדמית צנועה, בין היתר הודות לכתביהם של היסטוריונים אדריכליים כמו בוויס הילייר. בשנות ה-70 נעשו מאמצים בארצות הברית ובאירופה לשמר את הדוגמאות הטובות ביותר של אדריכלות אר דקו, ומבנים רבים שוחזרו וייעודו מחדש. אדריכלות פוסט-מודרנית, שהופיעה לראשונה בשנות השמונים, כמו אר דקו, כללה לעיתים קרובות מאפיינים דקורטיביים גרידא. אר דקו ממשיך לעורר השראה במעצבים, והוא משמש לעיתים קרובות באופנה עכשווית, תכשיטים ומוצרי טואלטיקה.