stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טביעת הצוללת הרוסית קורסק

| --- | --- |

 תאריך:  12 באוגוסט 2000 
 מיקום:  ים ברנץ 
 קואורדינטות:  69°36′59″N 37°34′30″E﻿ / ﻿69.616388888889°N 37.575°E﻿ / 69.616388888889; 37.575
 הרוגים:  118 
 ניצולים:  0 
  (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפונימיקום הטביעה(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפונימיקום הטביעה(למפת מחוז מורמנסק רגילה) מורמנסק אפטיטי סברומורוסק מונצ'גורסק קנדלקשה קירובסק פוליארני זפוליארני נורווגיה פינלנד קרליה א. ים ברנץ הים הלבןמיקום הטביעה(למפת מחוז מורמנסק מוגדלת) מורמנסק אפטיטי סברומורוסק מונצ'גורסק קנדלקשה קירובסק פוליארני זפוליארני נורווגיה פינלנד קרליה א. ים ברנץ הים הלבןמיקום הטביעה
 
קוּרְסְק (ברוסית: Курск) הייתה צוללת תקיפה גרעינית מדגם A 949 של הצי הרוסי. הצוללת, שהייתה חמושה בטילי שיוט, טבעה בים ברנץ ב-12 באוגוסט 2000. 118 אנשי צוות הצוללת נספו כולם באסון. צוות הולנדי הצליח לחלץ את גוף הצוללת בסתיו 2001, ו-115 גופות נמצאו והובאו לקבורה ברוסיה.
בשעה 11:28 זמן מקומי, ערכה הצוללת אימון בירי טורפדו לעבר סיירת קרב מסדרת קירוב בים ברנץ, צפונית לחצי האי קולה. הטורפדו נורה בהצלחה, אך מספר רגעים לאחר מכן התרחשה התפוצצות על סיפון הצוללת והיא החלה לטבוע. שתי דקות ו-15 שניות לאחר הפיצוץ הראשון נרשם פיצוץ שני, חזק בהרבה, שעוצמתו נאמדה ב-3–7 טונות TNT. למרות הפיצוצים העזים עדיין נותרו בצוללת מדורים שלא נפגעו, ובהם התרכזו הניצולים, אך מאמצי הצלה של צוותים רוסיים ונורווגיים לחלצם נכשלו.
ניסיונות ההצלה > תגובת ממשלת רוסיה

כדברי הגרדיאן "עבור הנשיא ולדימיר פוטין הייתה זו לא רק טרגדיה אנושית, אלא אסון יחסי ציבור אישי. יממה לאחר היעלמות הצוללת, בעוד קציני הצי מעריכים את סיכויי הצוות לשרוד, צולם פוטין עורך מסיבת ברביקיו בבית הנופש שלו בים השחור". ברקע לכך ניתן לציין כי אביו של פוטין שירת בצעירותו, בשנות השלושים של המאה ה-20, כמלח בצוות צוללות. ההודעה הראשונה שנשלחה מהצי הרוסי לסוכנויות הידיעות טענה כי לצוללת היו "בעיות טכניות מינוריות". הממשלה הפחיתה בחומרת התקרית וטענה כי מזג אוויר גרוע באזור לא מאפשר ניסיונות הצלה כלשהם.
ב-18 באוגוסט התפרצה נדז'דה טיליק, אמו של הקצין סרגיי טיליק שהיה על הצוללת, בסערת רגשות ובבכי באולפן במהלך שידור חי של מהדורת חדשות שעסקה בהיעלמות הקורסק. ניסיונות להרגיעה לא צלחו ולבסוף אחות הזריקה לה זריקת הרגעה והיא הוצאה מהאולפן. אירוע זה, ששודר בשידור חי למיליוני צופים, עורר גל של ביקורת קשה על תפקוד הממשלה ותגובתה לביקורת הציבור.
ניסיונות ההצלה > השתלשלות האירועים

הספינות האחרות שהשתתפו בתרגיל לא דיווחו על היעלמות הצוללת. כל אחת מהן ידעה רק על חלקה בתרגיל ושיערה כי הפיצוץ, שהורגש היטב, היה תרגיל במטעני עומק. רק לקראת ערבו של יום הודיעו מפקדי הספינות כי הם מודאגים מהיעדר תקשורת עם הצוללת. במהלך הלילה שוגר צוות חיפוש והצלה וספינת החילוץ "רודניצקי", הנושאת את צוללות ההצלה AS-32 ו-AS-34, הגיעה למקום בשעה 8:40 בבוקר המחרת. הסוללות בצוללות ההצלה היו במצב גרוע, התרוקנו במהירות ולא נטענו היטב. ה-AS-32 הייתה למעשה חסרת כל שימוש. צוללת החילוץ השנייה, שכונתה "פריץ" הגיעה למדור השני של הקורסק אחר הצהריים אולם כשלה להתחבר אליו. ניסיונות נוספים נערכו בימים הבאים אולם לא צלחו בהתחברות וביצירת הוואקום הדרוש לחילוץ מוצלח.
ממשלות ארצות הברית ובריטניה הציעו עזרתן במשלוח צוללות החילוץ שלהן. ב-16 באוגוסט הסכימה ממשלת רוסיה לקבל את עזרת בריטניה ונורווגיה. ספינת חילוץ יצאה מנורווגיה ב-17 באוגוסט והגיעה יומיים לאחר מכן לאתר הטביעה. צוללים בריטיים הגיעו לפתח החילוץ של המדור התשיעי ב-30 באוגוסט וקבעו שכל המדור מוצף, מה שסתם את הגולל על אפשרות מציאת ניצולים בחיים. רוב גוף הצוללת הוצל על ידי החברות ההולנדיות סמית אינטרנשיונל ומאמוט בסתיו 2001 ונגרר לנמל רוסליקובו של הצי הרוסי. 115 גופות מתוך 118 נמצאו והובאו לקבורה ברוסיה. הנשיא ולדימיר פוטין חתם על צו המעניק לכל אנשי הצוות את אות "מסדר האומץ". קפטן הצוללת, גנאדי ליאצ'ין, עוטר באות "גיבור הפדרציה הרוסית".
סיפור הצוללת בתרבות

בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט "גיבורים במצולות". הסרט, אשר מתאר את קורות חברי צוות הצוללת, מבוסס על ספרו של רוברט מור - "זמן למות".
הערות שוליים

↑  Amelia Gentleman,‏ Fire down below, באתר עיתון הגרדיאן, 24 באוגוסט 2002
הצוללת "אומסק", צוללת אוסקר 2 אחות לקורסק
יוהאן לודוויג בורקהרדט

| --- | --- |

 לידה:  24 בנובמבר 1784 לוזאן, שווייץ 
 פטירה:  15 באוקטובר 1817 (בגיל 32) קהיר, האימפריה העות'מאנית 
 מדינה:  שווייץ 
 השכלה:  אוניברסיטת קיימברידג' 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
יוהאן לודוויג בורקהרדט (בגרמנית: Johann Ludwig Burckhardt; ‏24 בנובמבר 1784 - 15 באוקטובר 1817) היה נוסע שווייצרי ומזרחן. שב וגילה לעולם המערבי את שרידי פטרה שבירדן.
ביוגרפיה > ראשית דרכו ולימודיו

בורקהרדט נולד בלוזאן, בחלק דובר הצרפתית של שווייץ. הוא כתב את מכתביו בצרפתית וחתם בשם "לואי". הוא ידוע גם בשמו הצרפתי ז'אן לואי בורקהרדט. לאחר שלמד בלייפציג ובאוניברסיטת גטינגן, נסע ב-1806 לאנגליה שם הועסק ב"אגודת אפריקה" (African Association), גוף מדעי לחקר אפריקה המערבית, וקיבל את תמיכתה למסע מחקר למציאת מקורות נהר הניז'ר. בורקהרדט סבר שמוטב לו להציג עצמו במסעו כמוסלמי ומשום כך תכנן לעבור קודם כול בלבנט כדי להתערות במנהגי המוסלמים. כהכנה למסעו במזרח למד ערבית באוניברסיטת קיימברידג' ואף ניסה לסגל לעצמו אורח חיים סגפני. באביב 1809 הפליג בורקהרדט למלטה ובסתיו באותה שנה הגיע לחלב שבסוריה כדי לשפר את שליטתו בערבית וללמוד את השריעה - המשפט המוסלמי. שמו המוסלמי של בורקהרדט היה שיח' אברהים אבן עבדאללה. קיימים חילוקי דעות לגבי התאסלמותו. על פי מספר מקורות נראה כי המיר את דתו מתוך כוונה כנה, אולם משפחתו הכחישה זאת. לאחר שנתיים בסוריה השלים את לימודיו ורכש שליטה בערבית, בקוראן ובפרשנויות השונות לכתבי הדת המוסלמיים.
ביוגרפיה > מסעות במזרח

במשך שהותו בסוריה ערך בורקהרדט מספר מסעות ותיעד אותם בצורה מפורטת. הוא נסע לתדמור, לדמשק, ללבנון ולחבלי ארץ הנמצאים כיום בממלכת ירדן. באחד ממסעותיו הוא ביקר בשרידי העיר הקדומה פטרה - בירת ממלכת הנבטים, והיה לאדם המערבי הראשון שתיעד את העיר העתיקה אחרי כ-1000 שנים מאז ננטשה. הוא המשיך במסעו מזרחה והגיע עד חצי האי סיני וקהיר. למרות תגלית זו, עדיין דבק בורקהרדט במשימה אותה נטל על עצמו - חקר נהר הניז'ר והוא נסע ב-1812 לקהיר במטרה להצטרף לשיירת סוחרים שיעדה היה חבל פזאן שבדרום מערב לוב. תחת זאת, יצא בורקהרדט למסע במעלה נהר הנילוס בניסיון להפליג ביובליו המערביים. ב-1813, במהלך מסעו, היה המערבי הראשון שגילה מחדש את מקדשי אבו סימבל הקבורים בחול כשרק האפריז של אחד המקדשים בולט מעל החול. הוא מסר את תגליתו לחוקר האיטלקי ג'ובאני בלזוני שהמשיך בחקירת האתר. כשלא יכול היה עוד להמשיך במסעו מערבה, פנה מזרחה ביבשה ועבר דרך ברבר, שנדי עד לסואקין שעל שפת ים סוף ולאחר שחצה את ים סוף לג'דה, החל בחג' למכה. הוא חלה במכה בדיזנטריה ונשאר שם במשך זמן רב בניסיון להחלים. לאחר מכן נסע לאל-מדינה ושהה שם שהות נוספת בניסיון להחלים ולהתאושש.
ביוני 1815 שב לקהיר במצב של תשישות קשה ונשאר בה להתאוששות עד אשר יצא באביב 1816 למסע אל הר סיני. ביוני באותה שנה שב לקהיר והחל שוב בהכנות למסע לפזאן שבלוב. הכנותיו נתקלו בקשיים והמסע התעכב מספר פעמים. באפריל 1817, כשהושלמו ההכנות ובורקהרדט עמד לצאת למסע, הוא חלה בדיזנטריה ונפטר בקהיר באוקטובר 1817. הוא נקבר כמוסלמי בבית קברות מוסלמי בקהיר וקברו שמור עד היום.
מסע דומה ערך התייר הספרדי דומינגו פרנסיסקו חורחה בדייה אי לבליך, שידוע יותר בשם עלי ביי אל-עבאסי, שבין השנים 1803-07 ביקר במזרח התיכון בעודו מתחפש למוסלמי (וכך הצליח להיכנס למקומות אסורים). ספרו "מסעותיו של עלי ביי אל-עבאסי באפריקה ובמזרח התיכון" התפרסם בלונדון ב-1816.
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות, תגלית ארכיאולוגית נדירה בפטרה שבירדן, באתר ynet, 10 ביוני 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259269805171  PLWABN: 9810639960705606  BIBSYS: 90205923  BNE: XX868919  BnF: cb12434306m (data)  CANTIC: a12139774  CiNii: DA00470864  GND: 118702203  HDS: 017075  ICCU: LO1V140728  ISNI: 0000 0001 0905 8258  LCCN: n50045595  NKC: jn20000700257  NLA: 35023737  NLG: 213636  NSK: 000597888  NTA: 070631077  RERO: 02-A000024053  SELIBR: 259080  SNAC: w69d0hv5  SUDOC: 033481199  TDVİA: burckhardt-johann-ludwig  Trove: 797657  ULAN: 500315132  VcBA: 495/161947  VIAF: 59176329   WorldCat (עם VIAF): 59176329
יוהאן לבנטל

| --- | --- |

 לידה:  15 ביולי 1810 פשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  24 ביולי 1876 (בגיל 66) הייסטינגס, הממלכה המאוחדת 
 הישג בולט:  היה מס' 2 העולם בתקופות שונות בשנים 1858 -1859
 מד כושר מרבי:  2616 (יוני 1859)
 מדינה:  הונגריה,בריטניה
 
יוהאן יאקוב לבנטל (בהונגרית: Löwenthal János Jakab; בגרמנית: Johann Jacob (János Jakab) Löwenthal;‏ 15 ביולי 1810 הונגריה – 20 ביולי 1876 אנגליה) היה שחמטאי יהודי מומר מקצועי. לשיא יכולתו הגיע בשנת 1858 כאשר היה מדורג שני בעולם. לבנטל דורג בין עשרים הטובים בעולם בין השנים 1842 ל-1867.
ביוגרפיה

לבנטל נולד בפשט, בן לסוחר יהודי. הוא רכש את השכלתו בגימנסיה באותה עיר. בשנת 1846 ניצח בדו-קרב מול קרל המפה בווינה +5 -4. קיבל מינוי אזרחי באַדְמִינִיסְטְרַצְיָה של לאיוש קושוט בשנת 1848.
לאחר התבוסה לאוסטריה ורוסיה, ונפילתו של קושוט, הוגלה לבנטל מהונגריה, והיגר לארצות הברית בשנת 1849; משם עבר בשנת 1851 ללונדון, שם השתקע לצמיתות.
בתחרות השחמט במנצ'סטר, בשנת 1857, ניצח לבנטל את אדולף אנדרסן וזכה במקום הראשון.
בשנת 1850, כשפול מורפי היה בן 12, ביקר לבנטל בניו אורלינס. לבנטל היה שחקן מקצועני חזק שלעיתים קרובות הביס שחקנים צעירים ומוכשרים. הוא התייחס למשחק מול מורפי כבזבוז זמן, והסכים לשחק רק מתוך רצון טוב ומחווה כלפי אביו של מורפי, השופט המכובד. כאשר מורפי הגיע למשחק, ליטף אותו לבנטל על ראשו כמחווה אבהית. לאחר המסע ה-12 הבין לבנטל כי הוא ניצב בפני שחקן חזק. בכל פעם שמורפי הניע את הכלים בצורה טובה, גבותיו של לבנטל הורמו מעלה באופן שארנסט מורפי תיאר כ"קומי". לבנטל שיחק שלושה משחקים מול מורפי במהלך שהותו בניו אורליאנס, והפסיד בשלושתם.
עם בואו של מורפי ללונדון, בשנת 1858, היה לבנטל אחד האמנים הראשונים שהתמודדו עם מורפי. מורפי ניצח +9 -3 =2 (תשעה ניצחונות, שלושה הפסדים, שתי תוצאות תיקו). "אני משוכנע שנוצחתי על ידי כח עליון" אמר לבנטל לאחר הדו-קרב. מורפי ידע שמקור ההכנסה היחיד של לבנטל הוא השחמט, ומשום שלא רצה שייחשב שחקן מקצועני כמו לבנטל, לאחר שהרוויח סך של 100 לירות שטרלינג בדו-קרב ביניהם, נתן מורפי ללבנטל רהיטים בשווי 120 לירות שטרלינג כמתנה לביתו החדש. ימים אחדים לאחר שנוצח על ידי מורפי זכה לבנטל להישגו הגדול ביותר: הוא ניצח בתחרות האיגוד האנגלי לשחמט שהתקיימה בברמינגהאם באוגוסט 1858.
הפרס הכספי היה 63 לירות שטרלינג.
בשנת 1860 ניצל לבנטל את הפופולריות הרבה של מורפי ופרסם ספר שכלל אוסף של משחקיו של מורפי, כולל ניתוחים והערות ביקורתיות. על פי הביוגרף של מורפי דוד לוסון, מורפי היה ידידותי ללבנטל והסכים לחתום על החומר שבספר; הקוראים סברו כי הספר נכתב על ידי מורפי אף על פי שלא כך היה הדבר. בקובץ הסרוק שנמצא בקישורים החיצוניים מופיע שמו של לבנטל בבירור.
במשך זמן מה שימש לבנטל כמזכיר מועדון השחמט סט. ג'ורג' בלונדון. הוא לימד שחמט והמציא את לוח ההדגמה הראשון. בשנת 1862 סייע לארגן תחרות בינלאומית ואף פרסם את ספר התחרות. שימש כעורך של מספר ביטאונים ובהם "מגזין שחקני השחמט" בין השנים 67–1863.
בשנות השישים לחייו חלה לבנטל ולא היה מסוגל להמשיך להתפרנס. לורד רנדולף צ'רצ'יל ורבים אחרים תרמו כסף לקרן גמילות חסדים כדי לסייע ללבנטל. בהשפעת שחמטאי בשם וארד המיר לבנטל את דתו לנצרות קתולית. לבנטל מת בגיל 66 ליד הסטינגס.
התמודדויות

| שנה | מיקום | המתמודד השני | תוצאה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1846 |  | קארל המפה | 5 מ-9 | ניצחון |
| 1846 | וינה | טאסילו פון דר לאסה | 1 מ-7 | הפסד |
| 1850 | ניו יורק | צ'ארלס סטנלי | 3 מ-6 | תיקו |
| 1850 | לקסינגטון | פ. דודלי | 13 מ-20 | ניצחון |
| 1850 |  | פול מורפי | 0.5 מ-3 | הפסד |
| 1851 | לונדון | הנרי תומאס באקל | 3 מ-7 | הפסד |
| 1851 | לונדון | אלייז'ה ויליאמס | 9 מ-16 | ניצחון |
| 1851 | לונדון | אדולף אנדרסן | 1 מ-6 | הפסד |
| 1851 | לונדון | ליונל קיזריצקי | 8 מ-17 | הפסד |
| 1852 | לונדון | ברנרד הורביץ | 4 מ-5 | ניצחון |
| 1853 | לונדון | דניאל הארוויץ | 14 מ-31 | הפסד |
| 1858 | לונדון | פול מורפי | 4 מ-14 | הפסד |
| 1861 |  | אדולף אנדרסן | 1 מ-3 | הפסד |
| 1867 | פריז |  ג'ול ארנו דה ריוויאר | 0 מ-2 | הפסד |
הערות שוליים

↑  Löwenthal, Johann, באתר Edo Historical Chess Ratings
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271991105171  BnF: cb10913288f (data)  GND: 1207554057  ISNI: 0000 0000 3762 4643  LCCN: n86125651  NTA: 07175332X  VIAF: 18708700   WorldCat (עם VIAF): 18708700
טסטרי

אגף טסטרי (Testery) הוא אגף בבלצ'לי פארק, תחנת הפענוח הבריטית במהלך מלחמת העולם השנייה. האגף נוהל על ידי ראלף טסטר. הטסטרי יישמה שיטות ידניות על מנת לפענח את התעבורה של "פיש" אולם מאוחר יותר פיתחה מכונות העריסה חשמליות שכונו "דראגון" ו"פרוטאוס".
האגף נוסד ביולי 1942 ובראשו עמד רב-סרן ראלף טסטר אשר ניהל בעברו קבוצה קטנה שעמלה על פענוח צופן גרמני ידני.
מקס ניומן שהה במקור בטסטרי עד אשר אגף ניומנרי הוקם ב-1 בפברואר 1943 על מנת לפתח וליישם שיטות ממוכנות לפענוח תעבורת "פיש".
בשנת 1945 כבר היו בטסטרי כ-118 אנשים.
הבולטים שבאנשי האגף

פיטר בננסון
פיטר הילטון
רוי ג'נקינס
מקס נוימן
ראלף טסטר
הערות שוליים

↑  Jerry Roberts, "Major Tester's Section", p. 250 from pp. 249-259 in B. Jack Copeland, ed., Colossus: The Secrets of Bletchley Park's Codebreaking Computers, Oxford University Press, 2006
ערך זה הוא קצרמרבנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יולית ים-סופית

| יולית ים-סופית |
| --- | --- |
 יוּלית ים סוף בוגרת
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-שפתן
משפחה:: שפתוניים
סוג:: יולית
מין:: יולית ים סוף
שם מדעי
 Coris aygula ‏לספד, 1801

יוּלִית יַם-סוּפִית או יוּלית ים סוף (שם מדעי: Coris aygula) היא מין של יולית שחי באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט. המין מתאפיין בצבע שחור, ופס כחול אחד לצד גופו. היולית מגיעה עד לאורך של 120 ס"מ. מאפיין של היולית שקיים בדגים טרופיים רבים, הוא הבדל משמעותי במראה בין צעיר לבוגר. בצעיר הוא לבן עם נקודות שחורות קטנות, ובעל שני כתמים כתומים בולטים על הגב.
יולית ים סוף חיה בשוניות אלמוגים בעומקים של עד 30 מטר. הבוגרים בדרך כלל מתבודדים, בעוד שהצעירים חיים בקבוצות קטנות.
תפוצת היולית היא מהים האדום והאוקיינוס ההודי עד לאיי ליין באוקיינוס השקט. היולית חיה בישראל במפרץ אילת, בו היא חיה בשונית האלמוגים של אילת. המין מוצג גם באקווריום ישראל ובמצפה התת-ימי.
הערות שוליים

↑  יולית ים-סופית באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  יוּלִית יַם־סוּפִית במילון בעלי חיים: דגי הגרם (תשע"ב), 2012, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  דיסקוס הגליל
↑  אתרי דפני
מופע צעיר של יולית ים סוף
יוחנן מאנטיוכיה (היסטוריון)

יוחנן (יואנס) מאנטיוכיה (ביוונית: Ιωάννης της Αντιόχειας) היה כרוניקן מהמאה ה-7, שכתב ביוונית. הוא היה נזיר, כנראה בן זמנו של הקיסר הביזנטי, הרקליוס (שלט בשנים 610–641).
הכרוניקה של יוחנן מאנטיוכיה, Historia chronike, היא היסטוריה אוניברסלית, המתחילה באדם ומסתיימת במותו של הקיסר הביזנטי פוקאס; זהו אחד מהעיבודים והחיקויים הרבים של הכרוניקה הידועה יותר של יואנס מלאלס. מקורותיו כוללים את סקסטוס יוליוס אפריקנוס, אוסביוס ואמיאנוס מרקלינוס. אולם שרדו ממנה רק פרגמנטים.
הפרדמנטים מהכרוניקה כלולים בשני אוספים, הקודקס פריסינוס 1763, שפורסם במהדורה של קלאודיוס סלמאסיוס (אנ') (המאה ה-17), והאנציקלופדיה להיסטוריה ב-53 פרקים שנכתבה בהוראתו של הקיסר קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס (912–959), המכונה "קטעי היסטוריה" (Excerpta Constantiniana). רק חלקים מהאוסף הקונסטנטיני שרדו. שני פרקים, "על סגולה ומוסר" ו"על מזימות נגד קיסרים" מכילים את השרידים הספרותיים של יוחנן מאנטיוכיה. קושי נובע מהעובדה שחלק גדול מהקטעים הללו שונה במידה ניכרת מהציטוטים המקבילים באוסף הסלמאסי. הקטעים הקונסטנטיניים הם בעלי אופי הכתיבה היוונית הישנה של ההיסטוריה, ואילו הקטעים הסלמאסיים הם בעלי אופי ביזנטי ונוצרי למדי. האוסף הסלמאסי ישן יותר, וכך נראה גם הטקסט המקורי; האוסף השני הוא ללא ספק עיבוד מחדש שנעשה בהשפעת הרנסאנס ההלני שהחל בו הפטריארך פוטיוס (המאה ה-9). אבל כמה בני-סמכא רואים בהם שני מקורות שונים ומדברים על יוחנן מאנטיוכיה "קונסטנטיני" ו"סלמאסי".
הערות שוליים

1 2 3  Fortescue, A. (1910). "John of Antioch". In The Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company. New Advent
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007367352005171  BIBSYS: 9021204  GND: 118902733  ICCU: PUVV240050  ISNI: 0000 0000 7977 0681  LCCN: no2006001957  NTA: 08948777X  RERO: 02-A000095014  SELIBR: 265525  SUDOC: 095305084  VcBA: 495/50960  VIAF: 311006053   WorldCat (עם VIAF): 311006053
יהדות ניקרגואה

יהדות ניקרגואה היא הקהילה היהודית בניקרגואה, רפובליקה במרכז אמריקה, שבשנת 1972 הגיעה לשיא של-250 יהודים, אך באותה שנה פגעה רעידת אדמה הרסנית במנגואה הבירה והרסה 90% מהעיר, מקרה זה ובהמשך עלייתו של השלטון הסנדיניסטי הובילו לכך שבשנת 2012 נותרו בניקרגואה רק כ-50 יהודים.
היסטוריה

סביר להניח שיהודים הגיעו לראשונה לניקרגואה במהלך הקולוניזציה הספרדית של אמריקה, כחלק מגל של אנוסים שנמלטו מהאינקוויזיציה הספרדית. מלבדם, אחת המשפחות היהודיות הראשונות שהיגרו לניקרגואה היו האופנהיימרים, שהיו במקור מצרפת. והם רשמו את לידת הבן, רנה סלומון אופנהיימר, ב-22 ביולי 1911 בעיר הבירה מנגואה. משפחות נוספות כללו את דרייפוס, לוי, רסקוסקי וסלומון. משפחה בולטת נוספת שנראה כי היא ממוצא יהודי ספרדי היא משפחת ריוס-מונטיאל ומורלס מג'ויגאלפה. יהודים נוספים היגרו לניקרגואה ממזרח אירופה לאחר 1929, והם היוו את עיקר הקהילה היהודית במדינה במהלך המאה ה-20. מרבית המהגרים היו פליטים או ניצולי שואה שהגיעו לניקרגואה במטרה למצוא הזדמנויות כלכליות.
היסטוריה > תקופת סומוזה

מרבית יהודי ניקרגואה חיו במנגואה, ותרמו תרומות משמעותיות לפיתוח הכלכלי של ניקרגואה תוך התמסרות לחקלאות, ייצור, טקסטיל וקמעונאות. בין המשפחות היהודיות הרבות שניהלו עסקים מצליחים היו משפחות סלומון ודרייפוס, שהפעילו שתיהן בתי כלבו ידועים במנגואה במחצית הראשונה של המאה ה-20, ומשפחת גורן, שהפעילה ועדיין מנהלת את רדיו סנטרו, חנות האלקטרוניקה הגדולה ביותר בניקרגואה.
בהתחשב בגודלה המצומצם של הקהילה, רבים מהמהגרים היהודים המשיכו להתחתן עם לא-יהודים, והולידו משפחות ממוצא יהודי חלקי. למרות זאת, מרבית יהודי ניקרגואה עדיין היו מחויבים לשמור על חיים יהודיים. "הקהילה הישראלית של ניקרגואה" היה הארגון היהודי המרכזי עד 1979. הקהילה קיימה בית כנסת ומרכז חברתי במנגואה, וכן לשכת בני ברית וסניף הסתדרות הציונית הבינלאומית לנשים (ויצו).
ההערכה היא שמספר היהודים בניקרגואה הגיע לשיא של 250 בשנת 1972. עם זאת, באותה שנה פגעה רעידת אדמה הרסנית במנגואה והרסה 90% מהעיר, מה שגרם לרבים להגר מניקרגואה. ב-1975 היו בניקרגואה 200 יהודים.
בשנת 1978, במהלך מלחמות רחוב בין סומוזיסטאס לסנדיניסטה, הושלך בקבוק תבערה לעבר בית הכנסת במנגואה, והצית את דלתות העץ שלו. כשהמתפללים יצאו מהבניין הם עמדו בפני חמושים מהחזית הסנדיניסטית.
היסטוריה > התקופה הסנדיניסטית

במהלך ואחרי הלחימה והתסיסה האזרחית של המהפכה הסנדיניסטית 1978–1979, שהגיעה לשיאה בהפלת הדיקטטורה של סומוזה, אלפי עשירים ואנשי ניקרגואה ממעמד הביניים נמלטו מהמדינה, מודאגים מעתידם תחת המשטר הסוציאליסטי. מאוחר יותר העבירו הסנדיניסטים חוק שהסמיך את הממשלה להחרים את רכושם של אלה שעזבו.
הסנדיניסטים נתפסו כעוינים לקהילה היהודית במדינה. עוינות זו יוחסה למספר גורמים, לרבות אנטישמיות תאולוגית מסורתית, מעמדם הכלכלי של יהודי ניקרגואה, תמיכתם של חלק מבני הקהילה במשפחת סומוזה, מערכת היחסים הקרובה של הסנדיניסטים עם אש"ף והאשמה מוטעית למכירת נשק של ישראל למשטר סומוזה. בעת נפילת סומוזה, האוכלוסייה היהודית כבר ירדה לכ-50 חברים. בית הכנסת במנגואה הוחרם מאוחר יותר על ידי הסנדיניסטים והוסב למרכז צעירים ממשלתי, שתואר כמועדון חברתי לילדי סנדיניסטים. ככל שיותר יהודים נמלטו מהארץ, נתפסו נכסים נוספים של מהגרים יהודים בהתאם לחוק הרלוונטי.
היסטוריה > מחלוקת תקשורתית

החל משנת 1983, ממשל רייגן עשה מאמץ משותף לשכנע יהודים אמריקאים שהסנדיניסטים היו אנטישמיים, כדי להגדיל את התמיכה המקומית במימון קונטראס. הליגה נגד השמצה תמכה בהאשמות של ממשל רייגן באנטישמיות. עם זאת, חקירות של קבוצות שונות שהתנגדו למדיניות של ממשל רייגן במרכז אמריקה, כולל הפרוגרסיביים מהוועד היהודי האמריקאי, וחקירה של צוות שגרירות ניקרגואה האמריקאית, כולם מצאו כי לסנדיניסטים לא הייתה מדיניות של אנטישמיות, או שהם לא רדפו יהודים ניקרגואנים רק משום שהם היו יהודים. דיווחים אלה היו במחלוקת על ידי גולים יהודים ניקרגואנים, שרובם לא רואיינו, ואשר אישרו את האשמה של רייגן באנטישמיות על ידי ציטוט מספר מקרים של הפחדה, הטרדה ומעצר שרירותי.
היסטוריה > סנדיניסטים ממוצא יהודי

בעוד שאף אחד מהסנדיניסטים לא הזדהה עם היהדות או הקהילה היהודית, למספר סנדיניסטים בולטים היו מוצא יהודי. קבוצה זו כללה את קרלוס טונרמן, שר החינוך ולימים שגריר בארצות הברית; הרטי לויטס, שר התיירות בשנות ה-80 ואחר כך ראש עיריית מנגואה; ואחיו ישראל לויטס, מנהיג סנדיניסטים. האחים לויטים היו בנים למהגר יהודי מפולין ולאם ניקרגואנית שגידלה אותם כקתולים.
1990 עד היום

לאחר שדניאל אורטגה הפסיד בבחירות לנשיאות ב-1990, היהודים החלו לחזור לניקרגואה. בדצמבר 2004 בקהילה היהודית נערכה ברית מילה ראשונה מזה למעלה מ-25 שנה, כאשר התאומים ג'ייקוב וג'ונתן גולד, בניהם של ד"ר קית' וקתי גולד, עשו את בריתיהם על ידי הרב טרייגר שטס מפילדלפיה. בעיר סן חואן דל סור קיים בית כנסת. ב-16 בדצמבר 2007 קיבלו יהודי ניקרגואה ספר תורה חדש לאחר 28 שנים. למחרת, הוא שימש לראשונה במניין בבר מצווה של יהודי ניקרגואה.
האוכלוסייה היהודית בשנת 2012 נאמדה בכ-50 איש. באותה השנה התגיירו 14 אנשים בניקרגואה, רובם ילדים ונכדים של גברים יהודים שנישאו לנשים לא-יהודיות. ב-2015 התגיירו 14 בני ניקרגואה נוספים. בשנת 2017 ארגון "כולנו" הביא דיינים אורתודוקסים שגיירו 114 מתושבי מנגואה בירת ניקרגואה, רובם מצאצאי האנוסים. התקיימו גם 22 חתונות יהודיות שנערכו על ידי רבנים מישראל ומארצות הברית.
הערות שוליים

1 2 3 4  "יהדות ניקרגואה באתר "היהודים היו כאן"".
↑  מידע על משפחות גיבסון ואופנהיימר
↑  "היסטוריה של רעידות אדמה קטלניות". BBC News.
1 2 3  "האנטישמיות הסנדיניסטית והתירוצים שלה". 1986.
1 2  ל, מלאני. "מלחמת הסנדיניסטים בזכויות אדם".
↑  "ADL מדווח כי הקהילה היהודית של ניקרגואה נאלצה לגלות על ידי הממשלה הסנדיניסטית".
↑  ברגר, ג'וזף (1986). "בקרב יהודי ניקרגואה: ויכוח רב". New York Times.
↑  "דו"ח חופש דת בינלאומי". U.S. State Department. נבדק ב-2007-08-30.
↑  "יהודי ניקרגואה: שלוש בריתות מציינות קהילה צומחת ותוססת".
↑  הקהילה היהודית בניקרגואה הכפילה את עצמה בגיור המוני, באתר nrg‏, 2 באוגוסט 2017
טסי אנטוני

טסי אנטוני (בלוקסמבורגית: Tessy Antony; נולדה ב-28 באוקטובר 1985) היא אשתו לשעבר של לואי, נסיך לוקסמבורג.
ביוגרפיה

אנטוני נולדה בלוקסמבורג סיטי ב-28 באוקטובר 1985. הוריה הם פרנסואה ורגינה אן אנטוני. יש לה אחות קטנה, ושני אחים. היא למדה בתיכון בפטנגה, מדרום ללוקסמבורג סיטי. עם תום לימודיה התגייסה טסי יחד עם אחיה התאום רוני לצבא לוקסמבורג בגיל 18, ולבסוף עלתה לדרגת קורפורל (רב"ט). ממרץ עד יולי 2004, היא השתתפה במשימה ביוגוסלביה, כחלק מכח קוסובו של נאט"ו. היא הייתה האשה היחידה בחיל המשלוח הלוקסמבורגי.
בעת שירותה בצבא פגשה טסי את לואי, נסיך לוקסמבורג, בנם של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה תרזה, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, והחלה לקיים עמו רומן. בספטמבר 2005 הודיעו הוריו של לואי רשמית על קיומה מערכת היחסים, כמו גם על כך שאנטוני נמצאת בהריון. ב-12 במרץ 2006 ילדה אנטוני בן בבית חולים פרטי בז'נבה. הילד, שקיבל את השם גבריאל, היה הנכד הראשון של הדוכס והדוכסית. ב-29 בספטמבר של אותה שנה, נישאו לואי ואנטוני בעיר גילסדורף (Gilsdorf). מכיוון שהיו אלו נישואים מורגנטיים, מצאצאיו נשללה האפשרות לרשת את הכתר. למרות שלואי עצמו המשיך לשמור על תאריו, הרי שבניו לא קיבלו את התואר "נסיך נסאו" השמור לנכדי הדוכס הגדול, ותחת זאת קיבלו את השם "נסאו" כשם משפחה.
ב-21 בספטמבר 2007 נולד לבני הזוג בן נוסף, נח. הוא הוטבל בכנסייה בגילסדורף, היכן שנישאו הוריו. ב-23 ביוני 2009, לרגל "היום הלאומי של לוקסמבורג", העניקו הדוכס והדוכסית לאנטוני את התואר "הוד מעלתה נסיכת לוקסמבורג", ולבניה את התואר "נסיך נסאו". טסי התגוררה עם בעלה בלונדון, וסיימה תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת ריצ'מונד, האוניברסיטה האמריקאית הבינלאומית בלונדון. היא פעילה מאוד באירועי צדקה וארגונים לא ממשלתיים הדואגים לאנשים עם צרכים ספציפיים.
ב-18 בינואר 2017 הודיעו לואי וטיסי על כוונתם להתגרש. הם התגרשו ב-17 בפברואר, ותאריה נשללו ממנה.
תואר

תוארה הרשמי בין 2009-2017 היה ”הוד מלכותה הנסיכה טסי מלוקסמבורג, נסיכת נסאו, נסיכת בורבון-פארמה”. התואר "נסיך בורבון-פארמה" בוטל ב-1968 בידי סבו של לואי, ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, אולם חודש ב-1995. בעקבות גירושיה, נשללו ממנה התארים. כמו כן בשנת 2012 ניתן לה התואר "גבירת הצלב הגדול של מסדר אדולף מנסאו".
הערות שוליים

↑  La Princesse Tessy
1 2  Prince Louis and Princess Tessy are getting a divorce
↑  "Viele Schaulustige bei Hochzeit des Prinzen"
↑  "Princess Tessy of Luxembourg is divorcing husband Prince Louis"
טים קארי

| --- | --- |

טים קארי,  בטקס פרסי האמי ה-47 1995
 לידה:  19 באפריל 1946 (בן 78) גרפנהול, בריטניה
 שם לידה:  Timothy James Curry 
 סוגה מועדפת:  קומדיה שייקספירית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1968
 עיסוק:  זמר ומלחין
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ברמינגהאם  בית ספר קינגסווד  Lymm High School 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי לבידור בשעות היום (1991)  אנגליה (1982)  פרס Whatsonstage.com (2007) 
 פרופיל ב-IMDb
 
טימות'י ג'יימס "טים" קארי (באנגלית: Timothy James "Tim" Curry; נולד ב-19 באפריל 1946) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, מדבב, זמר ומלחין אנגלי. ידוע בעיקר בשל תפקידו בסרט הקאלט "מופע הקולנוע של רוקי".