stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנתרופולוגיה פיזית
על אנתרופולוגיה פיזית והאבולוציה

תחילה בחקר האנתרופולוגי הפיזית פעמים רבות נחשב גזע האדם למונח קבוע וטבעי. התייחסות זאת למעשה הגדירה אותו כקבוע לאורך זמן ארוך בהיסטוריה כל עוד לא הייתה התערבבות בין שני גזעים שונים. כלומר מונחים כמו צבע עור למשל לוקחים את מקורותיהם מן תקופות קדומות ולא מתאימים את עצמם לאורך זמן על פי השפעות סביבתיות עליהם. לצורך דוגמה, אדם בעל צבע עור כהה למשל על פי התפישה הקודמת, היו אבותיו גם בעלי צבע עור כהה כל עוד לא התערבבו עם גזעים אחרים, כלומר צבע העור שלהם הוא לא דבר שהוקנה להם על ידי הסביבה אלא דבר שבא באופן תורשתי בלבד. צ'אלרס דרווין לקח חלק חשוב בשינוי התפישה עם פרסום תובנותיו על מושג האבולוציה האנושית, אשר העלה את האפשרות כי גזעי האדם הושפעו מן האבולוציה (כל זה בחיבורו Descent of Man). מאידך, חוקרים כמו בלומבאך, קאנט או בופון לא שילבו את מושג האבולוציה בתורתם והשתייכו לתפישה הקודמת (פשוט כי הם חיו לפני תרופתו של דרווין).
המדע כיום סובר כי השיפנזה המצוי והשיפנזה הננסי הם שני המינים הקרובים ביותר מבחינה ביולוגי אל האדם. על פי הערכות מודרניות לפני כ-12 מיליון שנים חיו האבות המשותפים של האדם והאורנגוטן, לפני 10 מיליון שנים האבות המשותפים עם הגורילה ולפני כ-5–8 מיליון שנים עם השימפנזה. לפני כ-15 מיליון שנה כל המינים הידועים כיום של הומינואידים חיו באזור Afro-Arabia כאשר בתחילת תקופת המיוקן האמצעית החלו לצאת מאפריקה לאסיה ואירופה מינים הומינואידים מסוימים.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

1 2 3  William C. Boyd, Introduction, Genetics and Races of Man, Boston: Boston University Press, 1958
1 2  Nicholas Wade, Race, Before The Dawn; Recovering the Lost History of Our Ancestors, Penguin Books, 2006, עמ' 180-181
↑  עורך ראשי: דוד כנעני, אנציקלופדיה למדעי החברה, כרך ראשון, תל אביב: ספרית פועלים/הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר/מרחביה, 1962, עמ' 323
↑  האנציקלופדיה העברית; כללית, יהודית וארצישראלית (כרך רביעי), חברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ, עמ' 705
↑  Robert Bernasconi (author of this specific chapter), Who Invented the Concept of Race? Kant's Role in the enlightenment of Construction of Race, Race, Blackwell Publishers Ltd, 2001, עמ' 11-13
↑  Robert Jurmain,Lynn Kilgore,Wenda Trevathan, Essentials of Physical Anthropology, Cengage Learning, 2013, עמ' 31
↑  Robret K. A. Gardiner, Race and Color in International Realtions, Color and Race, Boston: Houghton Mifflin Company, 1968
1 2 3  Ali Rattansi, Racism: A Very Short Introduction, Oxford University Press, 2007, עמ' 13-14
↑  William Uzgalis (author of the chapter), John Locke, Racism, Slavery, and the Indian Lands, The Oxford Handbook of Philosophy and Race, Oxford University Press, 2017, עמ' 21-23
↑  Nell Irvin Painter, The History of White People, W. W. Norton & Company, 2010, עמ' 75-80
↑  Robert Bernasconi,Tommy Lee Lot, The Idea of Race, Hackett Publishing, 2000, עמ' 27
↑  Tommy Lott, Du Bois's Anthropology Notion of Race, Race, Blackwell Publishers Ltd, 2001, עמ' 59-61
1 2  J. Philippe Rushton, Race, Evolution, and Behavior, Transaction Publishers, 1997, עמ' 93
↑  שמואל אטינגר, האנטישמיות בעת החדשה, עמ' 17; בתוך: גיא מירון (עורך), האנטישמיות במאה ה-19: מקראה, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 19.
↑  Madison Grant, The Passing Of The Great Race, Charles Scribner's Sons, 1916, עמ' 63
↑  Stanley M. Garn, Carleton S. Coon, Geographical Races, On The Number of Races of Mankind, American Anthropologist, Vol. 57, No. 5. pp. 996-1001, 1955, עמ' 10
↑  Edited by: Stanley M. Garn, Admixture and Race, Readings on Race, Charles C Thomas Publisher, 1960, עמ' 222
1 2  S. L. Washburn, The Study of Race, Human Variation (from: Physical Anthropology and Archaeology; Selected Readings), New York: The Macmillan Company, 1965, עמ' 174
↑  Stanley M. Garn, Introduction, Race and Evolution, American Anthropologist, Vol 59, 1957
↑  John Hawks, Human Evolution (Chapter 3 of the book: How Evolution Shapes Our Lives; Essays on Biology and Society), Princeton University Press, 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546022505171  BNE: XX530931  BnF: cb119373480 (data)  LCCN: sh85101512  NKC: ph120422 
דיוקן של ג'ון לוק
אפטון שרדין

אפטון שרדין (באנגלית: Upton Sheredine; בסביבות 1740 - 14 בינואר 1800) היה משפטן ומדינאי אמריקאי מבולטימור, מרילנד. הוא ייצג את מרילנד הן ברמת המדינה והן ברמה הלאומית, והיה שופט במספר בתי משפט.
ביוגרפיה

שרדין נולד בערך ב-1740 בבולטימור, פרובינציית מרילנד, ועבר לחווה ליד מקום המכונה ליברטי במחוז פרדריק, מרילנד, בשנת 1754 עם משפחתו. הוא שימש כציר במהלך הכינוס החוקתי של המדינה ב-1776, ושנה אחת לאחר מכן הפך לחבר בבית הנבחרים של מרילנד. הוא גם כיהן בסנאט של מדינת מרילנד מ-1776 עד 1781. שרדין שימש כשופט במספר בתי משפט במרילנד. הוא היה שופט של בית המשפט לערעורים במחוז פרדריק, מרילנד בשנת 1777, חבר בבית המשפט המיוחד אשר שפט, הרשיע וגזר את דינם של הלויאליסטים ב-25 ביולי 1781, שופט של בית המשפט ליתומים של מחוז פרדריק, ושופט מחוזי של המחוז השיפוטי החמישי בשנת 1791.
מ-1791 עד 1793, שרדין ייצג את המחוז השישי של מרילנד בקונגרס השני של ארצות הברית. הוא נחשב בדרך כלל כחלק מהפלג האנטי-מינהלי בקונגרס. ב-1798 הוא מונה לנציב החטיבה הרביעית של מרילנד להערכת שווי של קרקעות ובתים ולמניין עבדים. הוא מת ב-14 בינואר 1800 באחוזתו, "מידהיל", ליד ליברטי, מרילנד, ונקבר בבית קברות פרטי באחוזתו.
לאונרד שפירא

לאונרד שפירא (אנגלית: Leonard Bertram Schapiro‏; 22 באפריל 1908 - 2 בנובמבר 1988) היה היסטוריון יהודי בריטי מומחה להיסטוריה ופוליטיקה רוסית. הוא לימד במשך בשנים בבית הספר לכלכלה של לונדון, שם היה פרופסור למדעי המדינה וללימודים רוסיים.
אודות

לאונרד שפירא נולד ב-22 באפריל 1908 בגלאזגו שבסקוטלנד למשפחה יהודית-רוסית. הוא בילה את ילדותו בריגה ובסנקט פטרבורג, שם חזה במו עיניו במהפכה הקומוניסטית. הוא חזר לבריטניה עם הוריו ב-1920 כשהיה בן 12, והשלים את לימודיו בלונדון. למד משפטים וקיבל הסמכה בשנת 1932 במשך שנים עסק כעורך דין. במהלך מלחמת העולם השנייה עבד בעבור משרד המלחמה ושירות השידור הבריטי (הבי.בי.סי), שם ניצל את ידיעת השפה הרוסית.
בשנת 1955 פרסם את ספרו הראשון - "המקורות של האוטוקרטיה הקומוניסטית". באותה שנה הצטרף לסגל בית הספר לכלכלה של לונדון שם לימד עד לפרישתו בשנת 1975. היה מנחה הדוקטורט של הפרופסור הישראלי ישראל גצלר. נפטר ב-1983
ספרו המפורסם ביותר, "המפלגה הקומוניסטית והאיחוד הסובייטי", פורסם לראשונה ב-1960 והורחב בשנת 1970.
מספריו

Russian Revolutions of 1917 and the Origins of Modern Communism, Basic Books (January 1987)
Turgenev: His Life and Times, Harvard University Press (September 15, 1982)
Schapiro: Origin Communist Autocracy, Harvard University Press; 2nd edition (December 1989)
Totalitarianism, PRAEGER PUBLISHERS (January 1, 1972)
The Soviet Worker Illusions & Realities, St. Martin's Press (January 1, 1981)
סמואל סטרט

סמואל סטרט (באנגלית: Samuel Sterett‏; 1758 - 12 ביולי 1833) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממחוז הקונגרס הרביעי של מרילנד.
ביוגרפיה

סטרט, שנולד בקרלייל שבפרובינציית פנסילבניה ב-1758, עבר עם הוריו לבולטימור, ב-1761. לאחר שסיים לימודי הכנה, הוא הלך וסיים את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה. לאחר מכן כיהן בכמה משרדים מקומיים, היה חבר בפלוגה העצמאית (צבאית) של סוחרי בולטימור ב-1777, ובנובמבר 1782 מונה למזכיר פרטי של נשיא הקונגרס.
סטרט נבחר לסנאט של מדינת מרילנד ב-1789. לאחר שירותו בסנאט המדינה הוא נבחר לקונגרס השני, וכיהן בו מ-4 במרץ 1791 עד 3 במרץ 1793, במהלכו שימש גם כמזכיר האגודה של מרילנד לקידום ביטול העבדות ב-1791.
בשנת 1812 הפך סטרט לחבר בוועדת הבטיחות של בולטימור. הוא גם שירת כקפטן של פלוגה עצמאית בקרב על נורת' פוינט, שהתרחש ב-12 בספטמבר 1814. סטרט היה מרשל בכיר בבולטימור בעת הנחת אבן היסוד של מסילת הרכבת של בולטימור ואוהיו ב-4 ביולי 1828.
סטרט מת בבולטימור, מרילנד, ב-12 ביולי 1833 ונקבר בבית הקברות של כנסיית וסטמינסטר.
תומאס סטון

| --- | --- |

 לידה:  1743 מחוז צ'ארלס, פרובינציית מרילנד, אמריקה הבריטית  
 פטירה:  5 באוקטובר 1787 (בגיל 44 בערך) אלכסנדריה, וירג'יניה, ארצות הברית  
 מדינה:  ארצות הברית, ממלכת בריטניה הגדולה 
 מקום קבורה:  מרילנד 
 בן או בת זוג:  Margaret Brown Stone 
 
מרגרט בראון סטון
תומאס סטון (באנגלית: Thomas Stone‏; 1743 – 5 באוקטובר 1787) היה אב מייסד, בעל מטעים, פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שחתם על הכרזת העצמאות של ארצות הברית כנציג מטעם מרילנד. מאוחר יותר הוא פעל בוועדה שיצרה את תקנון הקונפדרציה ב-1777. הוא שימש כנשיא הקונגרס לזמן קצר בשנת 1784.  סטון היה חבר בסנאט של מרילנד מ-1777 עד 1780 ושוב מ-1781 עד 1787.
ראשית חייו וחינוך

סטון נולד ב-1743 למשפחה בולטת באחוזת פוינטון במחוז צ'ארלס, פרובינציית מרילנד. הוא היה הבן השני במשפחה הגדולה של דייוויד (1709–1773) ואליזבת ג'ניפר סטון. אחיו, מייקל ג'ניפר סטון וג'ון הוסקינס סטון, גם התבלטו בפוליטיקה. דודו היה דניאל מסנט תומאס ג'ניפר. תומאס למד משפטים במשרדו של תומאס ג'ונסון באנאפוליס, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1764, ופתח משרד בפרדריק, מרילנד. משפחת ג'ניפר הייתה ממוצא שוודי.
קריירה

כשהמהפכה האמריקאית התקרבה, סטון הצטרף לוועדת ההתכתבות של מחוז צ'ארלס. מ-1774 עד 1776, הוא היה חבר בוועידת אנאפוליס של מרילנד. בשנת 1775, הוועידה שלחה את סטון כציר לקונגרס הקונטיננטלי. הוא נבחר מחדש והשתתף בקביעות במשך כמה שנים. ב-15 במאי 1776 הוא הצביע בעד ניסוח הכרזת עצמאות, למרות ההגבלות של ועידת מרילנד שמנעו מנציגיהם לתמוך בה. ביוני בוטלה ההגבלה, כך שנציגיה של מרילנד היו חופשיים להצביע בעד עצמאות. בעבר, סטון היה בעד פתיחת יחסים דיפלומטיים עם בריטניה הגדולה ולא לצאת למלחמה, מכיוון שהוא לא היה רק פציפיסט אלא שמרן שנרתע מלהתחיל במלחמה איומה.
באותה שנה הוצב סטון בוועדה שניסחה את תקנון הקונפדרציה, והוא נתקף בטרגדיה אישית. אשתו מרגרט ביקרה אותו בפילדלפיה, שהייתה בעיצומה של מגפת אבעבועות שחורות. היא חוסנה למחלה, אך תגובה שלילית לטיפול גרמה לה לחלות. בריאותה המשיכה להדרדר עד סוף חייה. לאחר שסטון חתם על הכרזת העצמאות, הוא לקח את אשתו הביתה ודחה מינוי עתידי לקונגרס, למעט חלק משנת 1784, כאשר הפגישות היו באנאפוליס.
סטון קיבל את הבחירה לסנאט של מרילנד מ-1779 עד 1785, בתחילה על מנת לקדם את תקנון הקונפדרציה, שמרילנד הייתה המדינה האחרונה שאישרה. אבל הוא ויתר על עריכת הדין כדי לטפל באשתו ובילדיו. כשבריאותה המשיכה להדרדר, הוא נסוג בהדרגה מהחיים הציבוריים. כאשר מרגרט מתה ב-1787, הוא נכנס לדיכאון ומת פחות מארבעה חודשים לאחר מכן באלכסנדריה, וירג'יניה, על פי הדיווחים מ"לב שבור".
סטון נקבר בבית המטע שלו, שעדיין עומד על כנו. לאחר מותו, המטע נשאר במשפחה במשך חמישה דורות עד לשנת 1936, אז נמכר באופן פרטי. בשנת 1977 המבנה הראשי ניזוק קשות בשריפה. שירות הפארקים הלאומיים רכש את הנכס והחזיר אותו לתוכניותיו המקוריות. Habredeventure כיום הוא החלק המרכזי של האתר ההיסטורי הלאומי של תומאס סטון ומופעל כמוזיאון על ידי שירות הפארקים הלאומיים.
חיים אישיים

בשנת 1768 נשא סטון לאישה את מרגרט בראון (1751–1787), אחותו הצעירה של גוסטבוס ר. בראון, הנחשב לאדם העשיר ביותר במחוז. זמן קצר לאחר מכן, סטון רכש את 400 האקרים הראשונים שלו (1.6 קמ"ר) והחל בבניית אחוזתו בשם Habre de Venture. המשפחה קבעה את ביתה שם, ונולדו להם שלושה ילדים: מרגרט (1771–1809), מילדרד (1773–1837) ופרדריק (1774–1793). משרד עריכת הדין של סטון הרחיקה אותו מהבית, אז הוא הביא את אחיו הצעיר מייקל כדי לנהל את פיתוח המטע,
הערות שוליים

↑  "Signers of the Declaration (Thomas Stone)". National Park Service. 2004-07-04. נבדק ב-2008-04-24.
↑  "Thomas Stone, MSA SC 3520-1202". msa.maryland.gov. נבדק ב-2021-03-07.
1 2 3 4 5 6  "Signers of the Declaration of Independence". US History.org.
1 2  "Thomas Stone". Colonial Hall.
↑  Knorr, Lawrence; Farley, Joe; Farrell, Joe (2018-12-05). Graves of Our Founders: Their Lives, Contributions, and Burial Sites (באנגלית). Sunbury Press, Inc. ISBN 978-1-62006-176-3.
↑  Congress, United States (1959). Congressional Record: Proceedings and Debates of the ... Congress (באנגלית). U.S. Government Printing Office.
↑  Shellhorn, Richard Carl (2018-06-12). A Guide to the Formation of the Constitution (באנגלית). Christian Faith Publishing, Inc. ISBN 978-1-64191-703-2.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n86114720  SNAC: w6zx2c04  US Congress: S000963  VIAF: 6418624   WorldCat (עם VIAF): 6418624 
שלטו של תומאס סטון
קברו של תומאס סטון, ספטמבר 2009
ויליאם מתיוס

ויליאם מתיוס (באנגלית:  William Matthews‏; 26 באפריל 1755 – 1808) היה פוליטיקאי אמריקאי.
ביוגרפיה

מתיוס נולד ב-26 באפריל 1755 במחוז ססיל, פרובינציית מרילנד, והיה שופט של בית המשפט של מחוז ססיל בשנים 1778, 1780 ו-1782–1786. הוא היה חבר בבית הנבחרים של מרילנד מ-1786 עד 1789.
מאוחר יותר הוא נבחר מטעם המחוז השישי של מרילנד כפדרליסט לקונגרס החמישי, וכיהן מ-4 במרץ 1797 ועד 3 במרץ 1799. בתפקיד זה קדם וגם החליף אותו הדמוקרטי-רפובליקאי גבריאל כריסטי. הוא מת בערך ב-1808 ונקבר בבית הקברות של משפחתו במחוז ססיל.
תוכנית ג'ונסטון

תוכנית המים המאוחדת של עמק הירדן (באנגלית: Jordan Valley Unified Water Plan), הידועה בשם תוכנית ג'ונסטון (Johnston Plan), הייתה תוכנית שהגה שגרירו המיוחד של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, אריק ג'ונסטון, בשנות החמישים, במטרה לתווך בין ישראל לשכנותיה (סוריה, ירדן ולבנון) בנושא חלוקת מימיו של נהר הירדן.
בשנת 1953 החלה ישראל בבניית המוביל הארצי, אולם לאחר איומי ארצות הברית כי תפסיק את הסיוע לישראל בשל התנגדות מדינות ערב לפרויקט והפסקת הפרויקט על ידי ישראל, החליט נשיא ארצות הברית דאז דווייט אייזנהאואר למנות את אריק ג'ונסטון כנציגו המיוחד לבדיקת נושא חלוקת מימי הירדן בין ישראל לשכנותיה. ג'ונסטון פעל לחקר הנושא בין השנים 1953–1955, ופרסם את מסקנותיו באוקטובר 1955.
עיקרי התוכנית הם:
ייבנה סכר בחלק העילי של הירמוך, לימים סכר אל-וחדה במקארין, במטרה לאגור מים שיופנו להשקיית בקעת הירדן.
סמוך למקום הישפכו של הירמוך אל הירדן ייבנה סכר שיטה את מי הירמוך אל תעלת עבדאללה הירדנית.
הכנרת תשמש מאגר מים לירדן ולירמוך ותספק מים לישראל וירדן.
חלוקת מי הירדן אמורה הייתה להתבסס על מתווה בו נלקחו בחשבון חלקן של המדינות באגן הניקוז של מקורות הירדן, הכנרת ויובלי הירדן התחתון, צורכי משק המים בכל מדינה, ותביעותיהן לניצול המים לפרויקטי הטיה עתידיים
החלוקה בוצעה לפי חשוב שנתי של 1,287 מלמ"ק באגן הניקוז:
לבנון - 35 מיליון מ"ק מהחצבני, כ-3%
סוריה - 132 מיליון מ"ק, כ-11% (90 מהירמוך, 22 מהירדן, 20 מהבניאס)
ירדן - 720 מיליון מ"ק, כ-55% (100 מהירדן, 377 מהירמוך, 243 מיובלי הירדן המזרחיים)
ישראל - 400 מיליון מ"ק, כ-31% (375 מהירדן, 25 מהירמוך)
התוכנית התקבלה על ידי ישראל וירדן, אך נדחתה על ידי הליגה הערבית בעקבות חשש סורי שקבלתהּ עשויה להתפרש כהכרה בישראל. למרות הדחייה, הפכה תוכנית ג'ונסטון לבסיס הסתמכות לגבי חלוקה צודקת של המים.
ראו גם

המלחמה על המים
לקריאה נוספת

משה שמש, המאבק  הערבי  על  המים  נגד  ישראל 1959–1967, עיונים בתקומת ישראל 7, 1997
ג'ון דניס (1771–1806)

ג'ון דניס (באנגלית: John Dennis‏; 17 בדצמבר 1771 – 17 באוגוסט 1806) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד.
ביוגרפיה

דניס נולד בבית משפחתו, בוורלי, בעיר Pocomoke בפרובינציית מרילנד, ב-17 בדצמבר 1771. הוא השלים לימודי הכנה באקדמיית וושינגטון, למד במכללת ייל; למד משפטים; התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1793 והחל לעסוק בכך במחוז סומרסט, מרילנד. מאוחר יותר כיהן שתי קדנציות בבית הנבחרים של מרילנד, לפני שנבחר כפדרליסט לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם כיהן מ-4 במרץ 1797 עד 3 במרץ 1805. במהלך אותה תקופה, דניס היה אחד ממנהלי הבית שמונו ב-1798 לנהל את הליכי ההדחה נגד הסנאטור ויליאם בלאונט מטנסי.
הוא היה אביו של ג'ון דניס הבן ודודו של ליטלטון פרנל דניס.
דניס נפטר בפילדלפיה, פנסילבניה, שם נקבר בבית הקברות של כריסט צ'רץ'.
הערות שוליים

1 2 3 4  "Bioguide Search". bioguide.congress.gov. Biographical Directory of the United States Congress. נבדק ב-6 ביולי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "List of Individuals Impeached by the House of Representatives | US House of Representatives: History, Art & Archives". history.house.gov (באנגלית). United States House of Representatives: History, Art, & Archives. נבדק ב-6 ביולי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 2476 2430  LCCN: n85009090  US Congress: D000243  VIAF: 35872825   WorldCat (עם VIAF): 35872825
גבריאל כריסטי

גבריאל כריסטי (באנגלית: Gabriel Christie‏; 29 בנובמבר 1756 - 1 באפריל 1808) היה מנהיג פוליטי אמריקאי מפרימן, מרילנד.
ביוגרפיה

כריסטי נולד ב-29 בנובמבר 1756 בפרימן, פרובינציית מרילנד. הוא שירת במיליציה של מרילנד במהלך המהפכה האמריקאית. הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד ובוועדה לסלילת כבישים.
הוא ייצג את המחוז השישי של מרילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1793 עד 1797, ושוב מ-1799 עד 1801. המחוז ה-6 שהוא ייצג היה בפינה הצפון-מזרחית של מרילנד, גבל בפנסילבניה ובדלאוור, ולא כיסה אף אחד מהאזור שהיה במחוז השישי לפני החלוקה מחדש של 1792. בקדנציה השנייה שלו בקונגרס הוא זוהה בדרך כלל כדמוקרטי-רפובליקאי.
בשנים 1800–1801 שימש כנציב האבר דה גרייס. הוא כיהן בסנאט של מדינת מרילנד בין השנים 1802–1806.
כריסטי מת ב-1 באפריל 1808 בבולטימור, מרילנד, ונקבר בבית הקברות הישן של ססוטיה, חצר הכנסייה של סנט ג'ורג' בפרימן.
ג'ון תומסון מייסון

| --- | --- |
 לידה:  15 במרץ 1765 צ'ופאוומסיק, מושבת וירג'יניה, אמריקה הבריטית  
 פטירה:  10 בדצמבר 1824 (בגיל 59) מרילנד, ארצות הברית  
 מדינה:  ארצות הברית 
 בן או בת זוג:  Elizabeth Beltzhoover Mason 
 
ג'ון תומסון מייסון (באנגלית: John Thomson Mason‏; 15 במרץ 1765 – 10 בדצמבר 1824) היה עורך דין אמריקאי והתובע הכללי של מרילנד בשנת 1806.
ביוגרפיה > ראשית חייו

מייסון נולד ב-15 במרץ 1765 בצ'ופוואמסיק במחוז סטפורד, מושבת וירג'יניה, והיה הילד השלישי והבן הצעיר של תומסון מייסון ואשתו מרי קינג בארנס.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

מייסון החזיק וניהל מטע במה שהיה אז מחוז וושינגטון, מרילנד ליד אליזבתטאון (כיום הייגרסטאון) תוך שימוש בעבודה משועבדת.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין במרילנד, והגיע לדרגה בכירה, אך דחה פעמיים את תפקיד התובע הכללי של ארצות הברית אשר הוצע לו על ידי הנשיאים תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון. מייסון התמודד על אחד המושבים של מרילנד בסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד. לאחר מכן שימש כתובע הכללי של מרילנד בשנת 1806. הוא גם היה אחד משישה שופטים שמונו לבית משפט לערעורים שהוקם מחדש על ידי המושל רוברט בואי ב-19 בינואר 1806, אך דחה את המינוי.
ביוגרפיה > אחרית חייו

מייסון נפטר ב-10 בדצמבר 1824 בגיל 59. מייסון נקבר באחוזתו במונפלייה בקליר ספרינג, מרילנד.
משפחתו

מייסון התחתן עם אליזבת בלטהובר בשנת 1797. לו ולאליזבת נולדו שבעה ילדים:
מרי בארנס מייסון וינטר (בערך 1800 – 11 במאי 1844)
אליזבת אן ארמיסטד תומסון מייסון וורטון (4 באפריל 1803 – 20 בינואר 1857)
אברם בארנס מייסון בארנס (21 באוקטובר 1807 – 10 באפריל 1863)
מלכיאור בלטהובר מייסון (נולד ב-3 באוקטובר 1812)
ג'ון תומסון מייסון הבן (9 במאי 1815 – 28 במרץ 1873)
תומסון מייסון (15 ביולי 1818 – 1848)
וירג'יניה וולאס מייסון (16 באפריל 1820 – 6 באוקטובר 1858)
קשרי משפחה

ג'ון תומסון מייסון היה אחיינו של ג'ורג' מייסון (1725 – 1792); בנו של תומסון מייסון (1733 – 1785); אחיו של סטיבנס תומסון מייסון (1760 – 1803); אחיו למחצה של ויליאם טמפל תומסון מייסון (1782 – 1862); בן דודו הראשון של ג'ורג' מייסון החמישי (1753 – 1796); בן דוד ראשון של תומסון פרנסיס מייסון (1785 – 1838), ג'ורג' מייסון השישי (1786 – 1834), ריצ'רד בארנס מייסון (1797 – 1850), וג'יימס מאריי מייסון (1798 – 1871); דודם של ארמיסטד תומסון מייסון (1787 – 1819) וג'ון תומסון מייסון (1787 – 1850); אביו של ג'ון תומסון מייסון הבן (1815 – 1873); ודודו הגדול של סטיבנס תומסון מייסון (1811 – 1843).
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17  Gunston Hall. "John Thomson Mason". Gunston Hall. אורכב מ-המקור ב-2008-02-11. נבדק ב-2008-02-15.
1 2 3 4 5 6  The Political Graveyard (16 ביוני 2008). "Mason family of Virginia". The Political Graveyard. נבדק ב-2009-03-07. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The Library of Virginia has a slave importation certificate recorded in Frederick County, Maryland on 3 March 1794 https://lva.primo.exlibrisgroup.com/discovery/fulldisplay?docid=alma990005037370205756&context=L&vid=01LVA_INST:01LVA&lang=en&search_scope=MyInstitution_noAER&adaptor=Local%20Search%20Engine&tab=LibraryCatalog&query=any,contains,mason,%20thomson&offset=0
1 2 3  The Colonial Dames of America (1910). Ancestral Records and Portraits: A Compilation from the Archives of Chapter I, the Colonial Dames of America. Boston, Massachusetts: Grafton Press. p. 808.
↑  John Thomas Scharf, "Judges of the Court of Appeals", History of Maryland from the Earliest Period to the Present Day (1879), p. 773.
↑  Federal Writers' Project (1976). Maryland: A Guide to the Old Line State. US History Publishers. ISBN 1-60354-019-9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n96059260  SNAC: w6z909p9  VIAF: 41107787   WorldCat (עם VIAF): 41107787 
אליזבת בלטהובר מייסון, צויר על ידי גילברט סטיוארט
נבחרת אסטוניה בכדורגל

נבחרת אסטוניה בכדורגל היא נבחרת הכדורגל של אסטוניה. משחקה הראשון של הנבחרת היה ב-1920. ב-1940 אסטוניה סופחה לברית המועצות; היא לא זכתה לעצמאות מחדש עד 1991. בתקופה זו אף כדורגלן אסטוני לא נכלל בנבחרת ברית המועצות בכדורגל.
כאומה עצמאית חדשה, הנבחרת שיחקה את משחקה הבינלאומי הראשון נגד סלובניה ב-3 ביוני 1992.
הדירוג הנוכחי של נבחרת אסטוניה ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-123 בעולם, נכון ל-28 בנובמבר 2024; הניקוד הוא 1,142.53 – עלייה של נקודה אחת לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 47 נמדד לראשונה במרץ 2012, והדירוג הנמוך ביותר 137 נמדד לראשונה באוקטובר 2008.
במוקדמות יורו 2008, הוגרלה נבחרת אסטוניה לאותו בית עם ישראל. במפגש בין שתי הנבחרות שהתקיים במסגרת בית זה באסטוניה, ניצחה ישראל בתוצאה 1-0. ב-28 במרץ ניצחה ישראל את נבחרת אסטוניה בתוצאה 4-0.
כל גביעי העולם

1930 - לא נרשמה
1934 - לא העפילה
1938 - לא העפילה
1950 עד 1990 - לא נרשמה, הייתה חלק מברית המועצות
1994 עד 2022 - לא העפילה
כל אליפויות אירופה

1960 עד 1992 - לא נרשמה, הייתה חלק מברית המועצות
1996 עד 2024 - לא העפילה
ליגת האומות של אופ"א

| שנה | דרג | סיבוב | משחקים | ניצחונות | תיקו* | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פורטוגל 2018-2019 | ג | שלב הבתים | 6 | 1 | 1 | 4 | 4 | 8 |
| איטליה 2020-2021 | ג | ירדה לדרג ד | 8 | 0 | 4 | 4 | 5 | 11 |
| הולנד 2022-2023 | ד | עלתה לדרג ג | 4 | 4 | 0 | 0 | 10 | 2 |
| 2024-2025 | ג | שלב הבתים | 6 | 1 | 1 | 4 | 3 | 9 |
| 2026-2027 | ג |  |  |  |  |  |  |  |
| סה"כ | סה"כ | סה"כ | 24 | 6 | 6 | 12 | 22 | 30 |
משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה
שיאי שחקנים

נכון ל-19 בנובמבר 2024.
שיאי שחקנים > שיאני ההופעות

| דירוג | שחקן | שנים בנבחרת | הופעות | שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | קונסטנטין ואסילייב | 2006 – 2024 | 158 | 26 |
| 2 | מרטין ריים | 1992 – 2009 | 157 | 14 |
| 3 | מרקו קריסטל | 1992 – 2005 | 143 | 9 |
| 4 | אנדרס אופר | 1995 – 2014 | 134 | 38 |
| 5 | רגנאר קלבאן | 2003 – 2022 | 129 | 3 |
| 6 | אנאר יאגר | 2002 – 2017 | 126 | 0 |
| 7 | מארט פום | 1995 – 2009 | 120 | 0 |
| 8 | דמיטרי קרוגלוב | 2004 – 2019 | 115 | 4 |
| 8 | קריסטן ויקמיאה | 1997 – 2013 | 115 | 15 |
| 10 | ראיו פיירויה | 1998 – 2015 | 114 | 8 |
| 10 |  |  | 114 |  |
| סרגיי זניוב | 2008 – הווה | 17 |  |  |
שיאי שחקנים > מלכי השערים

| דירוג | שחקן | שנים בנבחרת | שערים | הופעות | ממוצע למשחק |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אנדרס אופר | 1995 – 2014 | 38 | 134 | 0.28 |
| 2 | אינדרק זלינסקי | 1994 – 2010 | 27 | 103 | 0.26 |
| 3 | קונסטנטין ואסילייב | 2006 – 2024 | 26 | 158 | 0.16 |

| 4 | הנרי אנייר | 2011 – הווה | 23 | 99 | 0.23 |
| 5 | אדוארד אלמן-אאלמה | 1921 – 1935 | 21 | 60 | 0.35 |
| 6 | ריכרד קורמאא | 1933 – 1940 | 18 | 42 | 0.43 |

| 7 | סרגיי זניוב | 2008 – הווה | 17 | 114 | 0.15 |
| 8 | ארנולד פיחלק | 1920 – 1931 | 16 | 44 | 0.36 |
| 9 | קריסטן ויקמיאה | 1997 – 2013 | 15 | 115 | 0.13 |
| 10 | מרטין ריים | 1992 – 2009 | 14 | 157 | 0.09 |
שחקנים מפורסמים

מארט פום
אנדראס אופר
יואל לינדפארה
מרטין ריים
רגנאר קלבאן
דמיטרי קרוגלוב
סרגיי פארייקו
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א
1 2  החל מאוגוסט 1993 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות גברים בכלל
קונסטנטין ואסילייב — שיאן ההופעות (158) של נבחרת אסטוניה בכל הזמנים
אנדרס אופר — מלך השערים (38) של נבחרת אסטוניה בכל הזמנים
ניקל

ערך זה עוסק ביסוד כימי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ניקל (באנגלית: Nickel) הוא יסוד כימי מקבוצת מתכות המעבר שסמלו הכימי Ni ומספרו האטומי 28.
תכונות

ניקל הוא יסוד כימי מתכתי קשה ממתכות המעבר, אשר גם נוח לחישול ולמתיחה. צבעו לבן-כסוף והוא עמיד מאוד בפני חמצן וחלודה. ניקל הוא אחד מחמשת היסודות הפרומגנטיים, טמפרטורת קירי עבורו היא 355°C. דרגות החמצון שלו הן 1+ ו-2+. קיימות גם תרכובות שבהן דרגת החמצון שלו היא 3+.
שימושים

לניקל שימושים רבים, העיקרי שבהם הוא בסגסוגות. 65% מהניקל שמופק בעולם המערבי משמש להכנת פלדת אל-חלד, 12% משמשים להכנת סגסוגות-על ו23% הנותרים משמשים לשימושים מגוונים, כגון, סוללות נטענות (סוללת ניקל-קדמיום או סוללת יוני ליתיום) וכימיקלים שימושיים כגון זרזים כימיים והצבען הצהוב הקרוי ניקל טיטניום. לניקל שימוש בציפוי באמצעות אלקטרוליזה.
סגסוגות ניקל מפורסמות:
פלדת אל חלד וסגסוגות אחרות עמידות בפני קורוזיה, כגון אלו המשמשות לייצור כלי נשיפה ממתכת, כפתורי בגדים ומטבעות.
הסגסוגת "אלינקו" שמכילה ניקל משמשת להכנת מגנטים.
מתכת "מונל" שהיא סגסוגת ניקל עמידה בפני קורוזיה שמשמשת להכנת מדחפים לאוניות, כלי מטבח ועוד.