פרודרומוס פאפאוואסיליו
פעילות למען העצורים

באוגוסט 1946 נכנס אל משרדו של פאפאוואסיליו ג'נטלמן שלא הכיר. האיש היה צ'ארלס פסמן, מנהל כללי של הג'וינט, הארגון הפילנתרופי היהודי-אמריקאי הגדול.
”חברים בארץ-ישראל מסרו לי את שמך, אני רוצה לספר לך סוד” – אמר האיש. פאפא נדהם, אבל מיהר לומר: ”בבקשה, אתה יכול לבטוח בי.” הוא סיפר לפאפאוואסיליו, במילים קצרות על התוכנית האנגלית להביא לקפריסין יהודים שניסו להעפיל לארץ-ישראל בדרכים בלתי לגליות – מידע שטרם פורסם ונודע לארגון ממקורות חשאיים.
פאפאוואסיליו סירב להאמין: ”לחמנו עם הבריטים כדי לשחרר את היהודים מהמחנות הנאציים; וכעת יבנו מחנות בקפריסין? זה בלתי אפשרי!” אבל פסמן התעקש. הוא אמר שיש לו מידע חסוי, אמין ובדוק, ולבסוף שאל את פאפא מה דעתו, והאם יש לו הצעות לפעולה. לימים סיפר ליוסי מלמן מ"הארץ" ”כי הרעיון שבמולדתי יוקמו מחנות מוקפים גדר תיל לפליטים יהודים ששרדו את גדר התיל הנאצית שיגע אותי.”
פאפא הציע להתארגן למחאות ובמישור המעשי לרשום את הג'וינט כארגון פילנתרופי מוכר. הדבר יאפשר לפתוח משרדים מקומיים, להעסיק עובדים – בהם רופאים ואחיות – במחנות, יעניק פטור על פי חוק ממסי יבוא, ויאפשר להביא לקפריסין ציוד ואספקה חיוניים.
היה לו ידיד מן הצבא הבריטי, ג'ורג' בואלר, שהיה עיתונאי ב"דיילי הראלד", שופרה של מפלגת הלייבור, שהייתה אז בשלטון. ביוזמתו של אותו ידיד, הפך פאפאוואסיליו, בנוסף לשאר פעילויותיו, לכתב המקומי של העיתון בקפריסין. הוא העביר לעיתון ידיעה מנוסחת בדרמטיות, ובה פרטים על התוכנית הבריטית להביא פליטים לקפריסין, ועל התנגדות הקפריסאים ליישומה. עוד לפני שפורסמה הידיעה, העביר אותה העיתון למשרד החוץ הבריטי. כבר באותו לילה, בחצות, קיבל צ'ארלס פסמן שיחת טלפון מהמושל הבריטי בקפריסין. הוא הוזמן לארוחת ערב כדי "לדון בבקשתו". התוצאה: כל הבקשות לגבי הג'וינט – אושרו. ואם לא די בכך, שלח ה"הראלד" לפאפאוואסיליו 10 לירות שטרלינג, שכר-סופרים תמורת הידיעה שהעביר. כך ניתנה לג'וינט האפשרות להתארגן ולספק לפליטים את כל שהבריטים לא יכלו, או לא רצו לספק.
הקפריסאים התנגדו למהלך הבריטי מסיבות שונות: כמות אדירה של אנשים שתגיע לפתע לאי קטן ודל אוכלוסין כקפריסין. היו שטענו שקפריסין עשויה לשלם את מחיר הסכסוך היהודי-ערבי-בריטי. אחרים התנגדו להקמת המחנות מסיבות אנושיות פשוטות, כמו אלה שביטא באופן הברור ביותר פאפאוואסיליו: אין לכלוא שוב במחנות את פליטי המחנות הנאציים.
קפריסאים רבים, ששאפו לעצמאות ושחרור מהשלטון הבריטי, הבינו כי להם ולציונות אויב משותף – בריטניה הקולוניאלית. עיתונאי קפריסאי בשם ש. גובלניאן כתב באוגוסט 1946: ”מה שלא עשו הבריטים ב-75 שנות הכיבוש שלהם, הצליחו לעשות כמה אלפי יהודים במשך מספר חדשים: הם העלו את האי על מפת העולם.”
בקפריסין פעלה המחתרת EOKA, שביצעה מדי פעם פעולות חבלה נגד השלטון הבריטי. אנשי הפלמ"ח במחנות יצרו עמם קשר, ונערכו פגישות אחדות שבהן נידונו אפשרויות שונות של שיתוף פעולה במאבק בבריטים. אף על פי שלפגישות אלה לא היה יבול מעשי, נתגלתה בהם קירבה אידאולוגית ואחידות דעים.
בנאום שנשא בישראל בשנת 1996, באחד האירועים לציון יובל למחנות, אמר פאפאוואסיליו:
”אנו נלחמנו למען החרות. לא היתה זו רק מטרתנו, אלא מטרה אוניברסלית. אני גאה בכך שהעם הקפריסאי התנגד פה אחד לתוכנית הבריטית להקים מחנות על אדמתנו, לשים מאחורי גדרות תיל את שרידי מחנות הריכוז האיומים של אירופה. היתה לי הזכות, יחד עם רבים מכם, ללחום בצבא הבריטי למען מטרה אחת: חיסול הפשיזם-נאציזם. ניצחנו במלחמה הזאת, לא כדי לראות את שרידי אותם מחנות, הנותרים מן המליונים שמתו, מושמים שוב במחנות על אדמת קפריסין.”
רשמית, הפך פאפאוואסיליו לסוכן הג'וינט והסוכנות היהודית בקפריסין, וניהל את כל המגעים עם השלטונות הבריטיים והאחראים על מחנות הגרוש. קשריו עם אנשי הסוכנות היהודית והמוסד לעליה ב' הלכו והתהדקו. 'פאפא' היה היוצא מן הכלל: הוא היה "משלנו".
במישור היומיומי היה יחסם של הקפריסאים למעפילים אוהד וחם. ותחושת הגאווה של פאפא על היחס הזה מובנת ומוצדקת. בראשית ימי המחנות התרחש אירוע טראגי בו נורו למוות שני נערים שניסו להימלט מן המחנות. תושבי פמגוסטה, ובראשם מועצת העיר, יצאו להפגנה והבעת מחאה חריפה כנגד המושל והיחס של השלטונות כלפי העצורים. הם ניסחו זאת במילים: ”איננו רוצים שדם אחינו היהודים ישפך על אדמת קפריסין.”
פאפא כנציג הג'וינט התערב ככל יכולתו לטובת העצורים. כולל סיוע בהברחה לישראל.
בעת חיסול המחנות התגלה חוסר של כ-1,500 איש מול הרשימות. פאפא אמר לו, ברצינות רבה, שהוא מדבר בשם הסוכנות היהודית, ושֹהם מחזיקים את הבריטים אחראים לכל האנשים הנעדרים. לאחר זמן מה הציע הסבר, ומוצא מן הבעיה: הקצבת המזון הייתה זעומה, אמר לקולינס, כך שייתכן שבוצע רישום מזויף של אנשים לא-קיימים, כדי לקבל מנת מזון כפולה.
על פעילותו של פאפא סיפר אברהם זילברברג: ”בפמגוסטה היה יווני בשם פאפאואסיליו – איש צעיר עם לב חם ונשמה טובה. היו לו קשרים טובים עם יהודי ארץ-ישראל שבמחנות. רק אחרי פרוק המחנות למדתי על טבעם האמיתי של הקשרים שיצר עם פעילי ההגנה. הוא סייע בהברחת נשק למחנות, הפעלת רדיו מחתרתי, בהספקת חומרי גלם, משלוח מכתבים סודיים באמצעות נהגי משאיות זבל, ואפילו עסק בעזרה לאלה שנמלטו מן המחנה דרך התעלות שנחפרו בחשאי. נוצרה כימיה בינינו: הוא הגיב בחיוב לבקשותי ותמיד שמח לסייע בכל נושא.”