פלגלנטים
הגל הראשון

בשנת 1258 תקף רעב כבד את איטליה, שלווה במגפה קשה שנה אחריו. מלבד קשיים אלה, חיו האיטלקים בצל המאבק הבלתי פוסק בין שתי סיעות פוליטיות, הגוולפים (תומכי האפיפיור) והגיבלינים (תומכי הקיסר), שהוביל לחוסר יציבות פוליטית משווע. גם החשש מפלישות נוספות של המונגולים ממזרח ריחף תדיר מעל לראשם. על כל אלה התווספו נבואותיו האפוקליפטיות של יואכים מפיורה (Joachim da Fiore), מיסטיקן בן המאה השתים עשרה, שזכו לתפוצה רחבה באיטליה. לפי נבואות אלה, בשנת 1260 אמור היה "להתממש במלואו" העידן השלישי והאחרון בתולדות האנושות, הוא "עידן רוח הקודש", תקופה של חיי שלום, פרישות ואושר. את ראשיתו של עידן זה הייתה אמורה לבשר גם הקמתם של שני מסדרים נוצריים חדשים. כל הגורמים שהוזכרו לעיל היוו את המצע להיווצרותה של אמונה חזקה בקרב ציבור המאמינים כי יום הדין ממשמש ובא. משום כך, האמינו תושבי איטליה כי עליהם להכין את עצמם לקראתו, באמצעות כפרה על חטאיהם וחזרה בתשובה. מתוך תחושות אלה צמח הגל הראשון של תנועת הפלגלנטים.
ראשיתו של הגל הראשון הייתה כאמור באיטליה, בעיר המשגשגת פרוג'ה (Perugia) שבתוך מדינת האפיפיור. בחודש נובמבר של שנת 1260 החלו להופיע ברחבי העיר ללא תעמולה מוקדמת קבוצות של פלגלנטים, ככל נראה בהנהגתו של הנזיר הארמיטי רניירו פסאני (Raneiro Fasani). מפרוג'ה שבמרכז איטליה התפשטו קבוצות אלה במהירות דרומה לרומא, ודרך צפון איטליה והאלפים לרוב ארצות אירופה. כך תיאר אותם יעקובוס מוורגינה (Iacobus da Voragine), הבישוף של ג'נובה:
...גדולים וקטנים, אצילים ובני העם הפשוט, פשטו את בגדיהם העליונים וערומים מהמותניים ומעלה צעדו בתהלוכה דרך כפרים, עיירות וערים. הם הלקו עצמם והתחננו בשירה שמימית לפני הבתולה המהוללת והקדושים [...] היו תושבים שבזו להם כטיפשים וכלא שפויים. אך פתאום הזדעזעה העיר כולה מכוח האלוהים, ואחר כך קטנים וגדולים, אצילים ולא אצילים, צעדו מכנסייה לכנסייה יומם וליל, כשהם מלקים עצמם...
הם צעדו יחפים, כאשר פלג גופם העליון חשוף לצורך ההלקאה, ונשאו בידיהם נרות דולקים ודגלים. בכל עיר שהגיעו אליה היו מתאספים לפני הכנסייה המקומית, ומלקים עצמם בכתפיים, המקום עליו נשא ישו את הצלב, עד זוב דם. גם נשים נהגו להלקות עצמן, אך מטעמי צניעות עשו זאת בחדרים סגורים שאינם חשופים לעיני הציבור. ההלקאה נועדה לעורר את האל למחול על חטאיהם שלהם ושל האנושות כולה, והיה בה אף ממד חשוב של חיקוי סבלו של ישו הצלוב (Imitatio Passionis). הפלגלנטים חדורי האמונה, שנדמו כמרטירים על רקע הלך הרוח האפוקליפטי שרווח באותה עת, סחפו אחריהם בתחילה חוזרים בתשובה מכלל שכבות האוכלוסייה, וביניהם אנשי כהונה ונזירים. בחלק מהמקרים אף הנהיגו אנשי הכנסייה את החבורות הנודדות.
אולם, עם התקדמותם צפונה והתעצמותם, עזבו אנשי הכנסייה את שורות הפלגלנטים, ובעקבותיהם גם האצילים. במקביל, חלה הקצנה בדעותיהם. סביר להניח כי הקצנה זו נתרמה מהפיכתם לתנועה של פשוטי עם, שחלקם היו בעלי רגשות עוינים כלפי הכנסייה הרומית. הם אימצו לעצמם מדים, מיסדו את הפולחן, והעניקו למנהיגיהם סמכויות של אנשי כמורה מבלי שהכנסייה אישרה זאת. לכן בהגיעם לצפון אירופה, ובמיוחד לגרמניה, התקבלו הפלגלנטים בחשד הן בידי הממסד הכנסייתי והן בידי הממסד הסֵקוּלָרִי (אנ') . נראה היה להם כי קם כאן מסדר נזירי ללא אישורה של הכנסייה, ובניגוד להחלטה שהתקבלה בועידת לטראן הרביעית לפיה אסור היה להקים מסדרים חדשים. זמן לא רב לאחר הגעת התנועה לגרמניה, החלה להתפתח בקרב הפלגלנטים התנגדות גלויה לכנסייה, והם טענו בין היתר כי אין להם צורך בה לשם הבאת הגאולה לעולם. בתגובה, הם הוחרמו ונודו בידי אנשי הכנסייה ובתמיכתם של מנהיגים חילוניים.
במהלך 1261 דעך גל הפלגלנטים הראשון. באיטליה ובדרום צרפת, בהן הייתה התנועה קיצונית פחות, המשיכו להתקיים קבוצות קטנות של פלגלנטים בגלוי ולרוב ללא התנגדות הכנסייה. אך בגרמניה, בה הייתה עיקר ההתנגדות, ירדה התנועה למחתרת עד פרוץ הגל השני בשנת 1349.