stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקהלת צדיקוב
תולדות מקהלת צדיקוב > בבולגריה > מההקמה ועד מלחמת העולם השנייה

פעילות מקהלות בקרב יהודי בולגריה החלה ב-1897, עת הוקמו מספר מקהלות בערים שונות בנסיכות הבולגרית. מקהלות אלו לא זכו לאהדה רבה בקרב צעירי הקהילות משום שהרפרטואר שלהן כיוון פחות למוזיקה יהודית ויותר לכללית, כחלק מניסיונות ההיטמעות של יהודי בולגריה בקרב הנסיכות הצעירה.
המקהלה הוקמה ב-1909 על ידי ועד קהילת סופיה, כחלק מההכנות לפתיחת בית הכנסת בסופיה ומנתה 35 מתלמידי בית הספר העברי שבעיר. מנצח המקהלה היה פטר רנדב (בבולגרית: Петър Рендев) שהיה מורה למוזיקה מסופיה והכין אותה לטקס הפתיחה. ב-22 בספטמבר 1909 נרשמה המקהלה ברשומות כ"אגודה יהודית לזמרה–מקהלה ליד בית הכנסת המרכזי" (בבולגרית: Еврейско Певческо Дружество (Хор при Централната Синагога)). ב-1908 נשלח במלגה על ידי קהילת סופיה המוזיקאי משה צדיקוב ללימודים בקונסרבטוריון בווירצבורג (אנ'), ועם שובו ב-1910, ביקש וקיבל לידיו את הניצוח על המקהלה.
צדיקוב הכניס לרפרטואר של המקהלה מיצירותיהם של מלחינים קלאסיים ומודרניים לתקופה, כגון רוברט שומאן, פרנץ שוברט ופליקס מנדלסון. במרץ 1911 ערכה המקהלה קונצרט לציבור הרחב וזכתה לביקורות נלהבות בעיתונות הבולגרית של התקופה. הרחבת הרפרטואר יצרה קרע בין חוגים דתיים שמרניים בקרב הקהילה לבין צדיקוב. בנוסף, דרשה הנהלת בית הכנסת בסופיה לשלב את חזני בית הכנסת בתוך שירת המקהלה ולהתמקד ביצירות בעלות גוון דתי. בשל העימות עזבו צדיקוב והמקהלה את משכנם בבית כנסת, הנהלת בית הכנסת הקימה מקהלה חליפית והעמידה כמנצח את פטר רנדב. בתקופת מלחמת העולם הראשונה הרחיבה המקהלה תחת ניצוחו של צדיקוב את פעילותה ויצאה לסדרת קונצרטים ברחבי בולגריה במסגרת סדרת הקונצרטים שערך המלחין הבולגרי גאורגי אטנסוב, והכנסותיהם היו קודש לבתי חולים, בתי יתומים ולמשפחות פצועים. חלק מהקונצרטים היו בחסות אלאונורה מרויס-קוסטריץ, מלכת בולגריה. ב-1918 זכתה התנועה הציונות ברוב מוחלט בבחירות לוועדים השונים, ובכללם ועד בית הכנסת. שתי המקהלות אוחדו, וצדיקוב שב לנצח על המקהלה המאוחדת תחת חסות בית הכנסת המרכזי.
שנות ה-30 של המאה ה-20 נחשבות לתקופת השיא בפעילותה של המקהלה בבולגריה. בצוות הניצוח על המקהלה נמנו בנוסף לצדיקוב סגנו ד"ר מנחם בן-שושן (בבולגרית: Менахем Бенсусанъ), ותלמידו של צדיקוב יצחק אגבדיש (בבולגרית: Ицхак Агвадиш). הפסנתרנית הראשית הייתה רוז'ה גבאי (בבולגרית: Ружа Габай), ואחת הסולניות הייתה ויקטוריה אגבדיש, רעייתו של יצחק. ב-1933 ביצעה המקהלה לראשונה בבולגריה אורטוריה מלאה, הבריאה של יוזף היידן בשיתוף תזמורת האופרה של בולגריה. ב-1935 חגגה המקהלה חצי יובל לפעילותה בסדרת קונצרטים ברחבי בולגריה, כאשר סולנים וסולניות מובילים מבולגריה ומחוצה לה כגון כריסטינה מורפובה, מימי בלקנסקה, צווטאנה טבקובה, גנצ'ו מרקוב, ורנה פפיפר השתתפו בקונצרטים ומיטב המלחינים הקלאסיים הבולגריים כגון פנצ'ו ולדיגרוב, דוברי חריסטוב ופטקו סטאינוב כתבו עבורה. בהמשך אותה השנה יצאה המקהלה לסדרת הופעות בבלגרד.
תולדות מקהלת צדיקוב > בבולגריה > מתקופת מלחמת העולם השנייה ועד העלייה ההמונית

התגברות האנטישמיות הממוסדות בבולגריה מחד, ורצונו של צדיקוב לקדם את הקריירה של בניו, האחד כנר והשני מנצח, הובילו את צדיקוב לפרוש מניצוח על המקהלה ולהגר לארצות הברית. הוא עבר לניו יורק ובמקומו מונה סגנו ד"ר מנחם בן שושן. במרץ 1939 ביצעה המקהלה את האורטוריה "שאול" של גאורג פרידריך הנדל (אנ'). במהלך הקונצרט שנערך בבית האופרה והבלט הלאומיים בסופיה, בלווי תזמורת האופרה, ולאחריו התפרע המון מוסת שכלל חברי ראטניק השליכו חפצים וניסו להכות את הצופים וחברי המקהלה. היה זה הקונצרט האחרון של המקהלה לפני מלחמת העולם השנייה. עם החלת החוק להגנת האומה הופסקה כליל פעילות המקהלה. מנצחה, מנחם בן-שושן עזב את בולגריה, היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק.
בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת, חזרה המקהלה לפעול, שמה הוסב ל"מקהלת עם יהודית ליד הספרייה על שמו של אמיל שקרג'ייסקי", והמנצח ישראל אלג'ם (בבולגרית: Израел Aладжем) חבר המפלגה הקומוניסטית מונה למנצחה. ב-14 במאי 1948 ערכה המקהלה את הסיור האחרון שלה מחוץ לגבולות בולגריה וערכה סדרת קונצרטים בבוקרשט בירת רומניה. ביוני 1948 פסקה המקהלה מלפעול בשל עליית מרבית חבריה לישראל. המנצח ישראל אלג'ם שהיה קומוניסט אדוק, נותר בבולגריה ובהמשך מונה למנצח בתזמורת כלי הנשיפה של המשמר הלאומי של בולגריה (אנ').
תולדות מקהלת צדיקוב > בישראל > הקמת המקהלה מחדש וביסוסה

עם קום המדינה עלו חברי המקהלה לישראל. כבר בראשית 1949 התארגנו 30 מחברי המקהלה שעלו לישראל בראשות יצחק אגבדיש, והחלו בחזרות במחסן שהוקצה להם בבית הכנסת "שלום וצדקה", על ידי חזן בית הכנסת אלטאראץ. לאחת מהחזרות הגיעו נסים נסימוב ושלמה קפלן ולאחר הביקור זכתה המקהלה לחסות מועצת פועלי תל אביב והיא נקראה "מקהלת הפועלים ע"ש משה צדיקוב". ב-30 ביוני 1949 נערך ערב השירה הראשון של המקהלה בישראל. מראשית פעילותה בארץ ניצח עליה יצחק אגבדיש והפסנתרנית הראשית הייתה רוז'ה גבאי אשר ניגנה עם המקהלה שנים ארוכות גם בבולגריה.
ב-1951 ניצח אגבדיש על הקונצרט המלא הראשון של המקהלה באולם יפאור ביפו. ב-1954 סיים אגבדיש את תפקידו ובמקומו מונה יצחק גרציאני. ובשנת 1954 ערך המנצח יצחק (זיקו) גרציאני קונצרט ראשון בירושלים, בסיועו של חבר הכנסת ויקטור שם-טוב. בהמשך גם רפי פסחזון סייע לגרציאני בניצוח על המקהלה. גרציאני ניצח על המקהלה מ-1954 ועד פברואר 1965. בשנת 1955 ייסד גרציאני את מקהלת הילדים של צדיקוב אשר בשיאה מנתה 120 ילדים בגילאי 8–13.
במהלך השנים הופיעה המקהלה בקונצרטים רבים. חלק מהם היו נקודות ציון תרבותיות בישראל. בהם ביצוע האורטוריה "שאול" מאת הנדל עם תזמורת רשות השידור ב-1959, הופעת מקהלת הילדים צדיקוב והסולנית נעמי לוי, בת ה-12, עם פרנק סינטרה בהיכל התרבות בתל אביב ב-1962.
באותה שנה, במסגרת אירועי "יום השריון", ביצעה נעמי לוי בליווי מקהלת גברי החיל את השיר "אחרי השקיעה בשדה". השיר נכתב במיוחד עבורה על ידי נעמי שמר.
ההרכב שכלל את נעמי לוי הוקלט לאריך הנגן הראשון של המקהלה, "96 קולות בהרמוניה" שזכה להצלחה גדולה.
ב-1963 השתתפה מקהלת הילדים בביצוע הבכורה הבינלאומי של היצירה "קדיש" מאת ליאונרד ברנשטיין ובניצוחו, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הזמרת ג'ני טוראל והשחקנית חנה רובינא.
ב-1964 השתתפה נעמי לוי בפסטיבל הזמר תשכ"ד וביצעה את השיר "דברים של לא כלום" שזכה במקום השני.
במרץ 1965 התמנה לסלו רוט, למנצחה השני של המקהלה וכיהן בתפקיד זה עד סוף שנת 1980. ב-1965 ביצעה המקהלה בניצוחו את ה"מיסה קריאולה" מאת אריאל רמירז והופיעה בליווי התזמורת הפילהרמונית הישראלית. עוד באותה שנה הופיעו עם המקהלה שארל אזנבור ופרנק סינטרה.
במקביל, הוציאה מקהלת הילדים את התקליט המצליח "קולות אביב עליזים", שנחשב לאחת מהפסגות המוזיקליות שלה.
ב-1969 השתתפה מקהלת הילדים במופע "רומנסרו ספרדי" - שירת לאדינו, קודש וחול, לצד יהורם גאון, יוסי בנאי ורמה סמסונוב.
בראשית שנות ה-70 השתתפה המקהלה מספר פעמים בטקס הדלקת המשואות המסורתי בהר הרצל, החותם את אירועי יום הזיכרון ומתחיל את חגיגות יום העצמאות.
ב-1970, זכתה סולנית מקהלת הילדים עירית ענבי במקום הראשון בפסטיבל שירי הילדים, ביחד עם אבי טולדנו בשיר למה ככה. במסגרת הפסטיבל ביצעה המקהלה שני שירים: "טיפות הגשם" ו"העולם הוא תזמורת". בין חברי מקהלת הילדים באותן שנים היו גם חני נחמיאס ואורלי קפח.
תולדות מקהלת צדיקוב > בישראל > משלהי המאה ה-20 ועד המאה ה-21

עם עזיבת המנצח לסלו רוט עבר שרביט הניצוח ב-1981 למנצח מרטין מוסקוביץ', שהקים הרכב ביניים, בין מקהלת הבוגרים ומקהלת הילדים, שנודע בכינויו- מקהלת צדיקוב-דור ההמשך. הרכב זה פעל בנפרד ממקהלת צדיקוב הוותיקה, מוסקוביץ' ניצח עליו במשך שנתיים, בין השנים 1984–2019 ניצח עליו דניאל (ארקדי) בלנק, ובין השנים 2019–2024 ניצחה על ההרכב אנה רומנובסקי. מקהלה זו ממשיכה לפעול ביפו (2024), תחת ניצוחה של אהובה טננבאום. "מקהלת צדיקוב-דור ההמשך" שרה בשילוב כוריאוגרפי במופעים ובכנסים ציבוריים, בתי אבות, ובהתנדבות בקרב קהילות יהודיות רבות מחוץ לישראל, כגון הולנד, גרמניה, צ'כיה, איטליה, אוסטריה, פולין, ובריטניה.
במקביל כמעט, החל מ-1982 נבחר עמוס מלר למנצח על מקהלת צדיקוב והוא מילא תפקיד זה עד לפטירתו בשנת 2007. משנת 2007 ניצח על הרכב מקהלת צדיקוב יוסי ואלד, אשר ניצח במסגרת זו על הרכב מקהלת ותיקי צדיקוב עד לשנת 2012. מ-2012 מנצח על המקהלה משה (מושון) ניר, והפסנתרנית הראשית וסגנית המנצח היא אהובה טננבאום.
בספטמבר 2024 ציינה המקהלה 115 שנים לייסודה במופע חגיגי בהיכל התרבות בבת ים, בנוכחות סלאבנה גרגובה שגרירת בולגריה בישראל ודימיטר צאנצ'ב שגריר האיחוד האירופי בישראל. הפדרציה הספרדית העולמית העניקה את חסותה לאירוע. במופע שולבו קטעי שירה של חברי מקהלות הילדים לדורותיה בעיבוד מיוחד לאירוע שעיבד לסלו רוט אשר נכח בו, קטעים של המקהלה העכשווית וכן קטעי נגינה של אריק דוידוב.
הערות שוליים

↑  מוני שלום, יובל למקהלת מ.צדיקוב, בתוך:  א.חן ציון, מוני שלום (עורכים), ליובלה של מקהלת הפועלים על שם משה צדיקוב, המחלקה לתרבות של ההסתדרות הכללית, הוצאת אחדות, 1959, עמוד 15.
↑  מכתבו של משה צדיקוב להנהלת המקהלה מאוגוסט 1910 בו הוא מבקש להתמנות למנצחה, באתר "כולנו בולגרים" (בבולגרית).
↑  מוני שלום, יובל למקהלת מ.צדיקוב, עמודים 16–17.
↑  מוני שלום, יובל למקהלת מ.צדיקוב, עמודים 18–20.
↑  מוני שלום, יובל למקהלת מ.צדיקוב, עמודים 21–22.
↑  מוני שלום, יובל למקהלת מ.צדיקוב, עמודים 23–24.
↑  אבדן - בית הכנסת שלום וצדקה, באתר "כולנו בולגרים".
↑  מושבי העובדים בדרום מסכמים שנת התיישבות, דבר, 11 באוקטובר 1949.
↑  מקהלת משה צדיקוב, הארץ, 12 בנובמבר 1951.
↑  מוני שלום, יובל למקהלת מ.צדיקוב, עמודים 25–27.
↑  משה ניר, באתר milachoirs.com.
↑  ראיון עם נסים קטלן יו"ר מקהלת צדיקוב על ביקור המקהלה ברוסיה, באתר "כולנו בולגרים", 2019.
↑  היכל התרבות בבת ים היה מלא עד אפס מקום וזו הסיבה: ערב מרגש לכבוד מקהלת צדיקוב, באתר hevrati.org.il, אוחזר ב-4 באוקטובר 2024.
↑  115 שנות שירה ושמחה: ערב מרגש לכבוד מקהלת צדיקוב, באתר הפדרציה הספרדית העולמית, אוחזר ב-4 באוקטובר 2024.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311438405171  LCCN: no2005107330  MusicBrainz: 19f120b1-8787-4931-98e8-eceebe6130b4  VIAF: 139435174   WorldCat (עם VIAF): 139435174
1969 בצרפת

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  1968   1967  1966 |  דגל צרפת | 1969  בצרפת |  »»»  1970   1971   1972 |
כל ערכי השנים בצרפת • אירועים בולטים בעולם ב-1969 היסטוריה של צרפת • פורטל צרפת • לוח שנה של שנת 1969
שנת 1969 בצרפת הייתה השנה בה ציינה צרפת 982 שנות לאום.
הנהגה

נשיא צרפת –
עד 28 באפריל – שארל דה גול
28 באפריל–20 ביוני – אלן פוהר
מ-20 ביוני – ז'ורז' פומפידו
ראש ממשלת צרפת –
עד 20 ביוני – מוריס קוב דה מירוויל
מ-20 ביוני – ז'אק שבאן-דלמאס
אירועים

2 במרץ – נערכת הטיסה הראשונה של הקונקורד בטולוז.
27 באפריל – משאל עם חוקתי נערך, וההצעה לשינוי החוקה נדחית.
28 באפריל – נשיא צרפת, שארל דה גול, מתפטר בעקבות תוצאות משאל העם.
1 ביוני – נערכות בחירות לנשיאות.
15 ביוני – ז'ורז' פומפידו נבחר לנשיאות צרפת בסיבוב השני.
4 באוגוסט – בדירה חשאית בפריז, נפתחות שיחות בין הנרי קיסינג'ר, נציג ארצות הברית לבין שואן ט'וי, נציג צפון וייטנאם באשר להסכם שלום. השיחות הסתיימו בכישלון.
7 באוקטובר – מושקת הרנו 12 בתערוכת הרכב בפריז.
נולדו

3 בינואר – מארי דריוסק, סופרת.
12 בינואר – סטפן סטוקלין, שחקן כדוריד.
13 בינואר – תיירי גודו, שחקן כדורסל.
23 בינואר – כריסטוף אפל, מיידה פטישים.
4 בפברואר – רמי לאנג, במאי סרטים.
7 בפברואר – ז'אן מישל–פרי, כדורגלן.
12 בפברואר – ז'אן–פייר סיפרין, כדורגלן.
16 בפברואר – דויד דוייה, ג'ודוקא, אלוף אולימפי פעמיים.
7 במרץ –
אריק דקרו, כדורגלן.
כריסטוף לה רו, כדורגלן.
1 באפריל –
ז'אן-מישל בייל, רוכב אופנועי מרוצים.
ארנו בוטש, שחקן טניס.
3 באפריל – קלוטילד קורו, שחקנית ורעייתו של אמנואלה פיליברטו, נסיך ונציה
23 באפריל – ז'אן-פרנסואה הרננדז, כדורגלן.
2 במאי – בנואה קוט, כדורגלן ומנהל קבוצות.
5 במאי – סופי מוניו, רקדנית קרח, זכתה פעמיים במדליית כסף וארד בתחרות עולמית, וזכתה במדליית כסף וארד באירופה.
6 במאי – אמנואלה לרסן, צייר קריקטורות.
9 במאי – פרדריק ארפינון, כדורגלן.
13 במאי – ניקוס אליאגס, עיתונאי ומנחה טלוויזיה יווני–צרפתי.
14 במאי – סטפן אדם, כדורגלן.
13 ביוני – וירג'ין דספנטס, סופרת, כותבת נובלות ויוצרת סרטים.
16 ביוני – בנאבר, זמר ומשורר.
22 ביולי – ג'וזפין טקרטו, פוליטיקאית וחקלאית צדפות.
30 באוגוסט – לורן דלאהוס, עיתונאי ויוצר סרטים דוקומנטריים.
6 בנובמבר – סופי וילנוב, גולשת סקי, השתתפה בשלוש אולימפיאדות חורף.
7 בנובמבר – הלן גרימו, פסנתרנית יהודייה–צרפתית–איטלקית.
6 בדצמבר – כריסטוף אגנולטו, רוכב אופניים מקצועני.
9 בדצמבר – ביצ'נטה ליזארזו, כדורגלן.
21 בדצמבר – ז'ולי דלפי, שחקנית קולנוע, מפיקה, במאית וזמרת-יוצרת צרפתייה–אמריקאית.
נפטרו

(קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1969)
2 בינואר – ז'ורז' רנוון, שחקן (נולד ב-1892).
20 במרץ – אנרי לונגשמבון, פוליטיקאי ומדען (נולד ב-1896).
22 במרץ – קמיל מנדרילון, אתלט (נולד ב-1891).
6 באפריל – גבריאל שבליר, כותב נובלות (נולד ב-1895).
30 במאי – פול בלוך דאסו, לוחם יהודי–צרפתי, גנרל וממייסדי חיל השריון הצרפתי (נולד ב-1892).
8 בספטמבר – אלכסנדרה דויד ניל, חוקרת וסופרת בלגית–צרפתייה (נולדה ב-1868).
4 באוקטובר – לאון ברילואן, פיזיקאי (נולד ב-1889).
2 בדצמבר – דידייה דורה, חלוץ תעופה (נולד ב-1891).
6 בדצמבר – אנדרה-גאסטון פרטלה, גנרל במלחמת העולם השנייה (נולד ב-1874).
21 בדצמבר – ז'ורז' קאטרו, איש צבא ודיפלומט (נולד ב-1877).
אי הטווסים

טירת אי הטווסים
בית הדקלים באי הטווסים, איור של קרל בלכן מ-1833
אי הטווסים (בגרמנית: Pfaueninsel) הוא אי בנהר הָאפֶל השוכן בפרבר ואנזה שבדרום מערב ברלין בירת גרמניה, סמוך לגבול עם העיר פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג. כחלק מהארמונות והגנים של פוטסדאם, האי הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו ויעד פופולרי עבור טיולים בשעות היום. אי הטווסים הוא גם שמורת טבע בהתאם להנחיית האיחוד האירופי ואזור הגנה מיוחד לעופות בר.
גאוגרפיה

אי הטווסים הוא אי המשתרע על שטח של 670 דונם בנהר האפל בין ואנזה רבתי לפוטסדאם. רוב האי מיוער, והשאר שטחים פתוחים, הכוללים מדשאות ושדות חקלאיים. סך כל השטח המוגן, כולל האזורים המכוסים מים, הוא 980 דונם.
היסטוריה

בסוף המאה ה-17 נקרא האי "אי הארנבים" (בגרמנית: Kaninchenwerder) על שם תחנת רבייה לארנבים שהוקמה על ידי פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג משושלת הוהנצולרן. משנת 1685, הוא נתן את לכימאי יוהאן קונקל סיוע כספי כדי לבנות כור היתוך לזכוכית במזרח האי, אשר הפכה לרכושו הפרטי של קונקל. שם קונקל גילה את תהליך הייצור של אודם מלאכותי. למרות זאת, לאחר מותו של הנסיך הבוחר בשנת 1688, קונקל לא זכה לתמיכה נוספת מיורשו של פרידריך וילהלם. בשנת 1689 נהרס מבנה הכור בשרפה (שנגרמה ככל הנראה על ידי הצתה), וקונקל עזב ב-1692 לסטוקהולם כדי לעבוד עבור מלך שוודיה.
האי נותר ללא שימוש במשך כ-100 שנה, עד שבשנת 1793, המלך הפרוסי פרידריך וילהלם השני, צאצא של פרידריך וילהלם הראשון, רכש את האי ובנה בו טירה עבורו ועבור פילגשו, וילהלמה אנקה, בין השנים 1794–1797. הוא תוכנן לשמש כמגורי קיץ עבור המלך על ידי יוהאן גוטליב ברנדל סביב הגן האנגלי שיצר, והכנסייה הנאו-גותית בקצה השני של האי. אחד ממעצבי הגנים היה יוהאן אוגוסט אייזרבק שמת בשנת 1801. בשנת 1804 התמנה פרדיננד פינטלמן לתפקיד הגנן מלכותי.
יורשו של פרידריך וילהלם, פרידריך וילהלם השלישי, הפך את האי לחווה לדוגמה, ובשנים 1821–1834 עוצב הפארק מחדש על ידי פטר יוזף לנה וקארל פרידריך שינקל, שתכנן כמה מבני עזר. בנוסף, המלך בנה גן חיות המבוסס על ז'רדן דה פלאנט בפריז אשר כלל חיות אקזוטיות כמו תנינים, באפלו, קנגורו, קופים, זיקיות, זאבים, נשרים, אריות, למות, בונים וטווסים. תחילה הוא נבנה בין הטירה ובית האביר (Kavaliershaus), אבל ב-1824 שינה אותו לנה. הבניינים תוכננו בסגנון וילה איטלקית וכללו מערות מלאכותיות וכלוב ציפורים (שנשאר עד היום). בשיאו, מספר בעלי החיים הגיע ליותר מ-900, מתוך יותר מ-100 מינים. פרידריך וילהלם השלישי אהב מאוד את החיות שלו והאכיל רבות מהן באופן אישי. כמו כן, הוא הנגיש את האוסף שלו עבור תושבי ברלין, מה שיצר הסתערות על האי הקטן. לכן, משנת 1821 הכניסה לציבור התאפשרה רק שלושה ימים בשבוע. עם זאת, העניין הציבורי היה כה רב, שעל רכבות מיוחדות שהגיעו מברלין למקום היה לעיתים קרובות עומס יתר. בשנת 1842 העביר פרידריך וילהלם הרביעי את כל החיות שלו לגן החיות של ברלין, שנפתח בשנת 1844 כראשון מסוגו בגרמניה.
בית הדקלים (בגרמנית: Das Palmenhaus) שהוקם בשנת 1831 התבסס על עיצובו של שינקל. הוא הכיל צמחים אקזוטיים כמו טבק, חבצלות, סלק עלים, בננות, ארטישוק וריבס וקיבל שבחים מהחוקר אלכסנדר פון הומבולדט. הבית נשרף עד יסוד מסיבה לא ידועה במאי 1880. אחת הסברות אומרת כי הבית נדלק בעקבות ניצוץ תועה מהארובה, מה גם שהוא נבנה מעץ. בית הדקלים לא נבנה מחדש, אבל עמודי אבן עדיין עומדים בקווי המתאר של המבנה.
ב-15 באוגוסט 1936, ממשלת גרמניה הנאצית חגגה על האי את סיום אולימפיאדת ברלין (1936), במסיבת לילה בסגנון איטלקי שכללה זיקוקים וקרוב לאלף מוזמנים.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, אי הטווסים השתייך לברלין המערבית, כחלק משכונת צלנדורף, כיום- שטגליץ-צלנדורף, קרוב לגבול עם מזרח גרמניה. על חוף סקראו בצפון ובמערב היו ביצורים של הגבול הפנים-גרמני של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
ב-1960, שימש האי כאתר צילום למספר סרטים המבוססים על ספריו של אדגר וולאס.
כיום

האי שמר על אופיו המיועד כאידיליה של טבע במידה רבה: בנוסף לכמה טווסים המשוטטים חופשיים, ניתן למצוא ציפורים מהאי ומחוץ בשבי, כהשלמה למגוון עשיר של פלורה. כל האי מיועד כשמורת טבע, ובשנת 1980 הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו יחד עם עוד מספר טירות ופארקים באזור פוסטדאם וברלין. אמנם ניתן להגיע אליו רק באמצעות מעבורת קטנה, אך הוא אתר תיירות פופולרי. האתר מנוהל על ידי קרן הארמונות והגנים הפרוסיים.
הערות שוליים

1 2  אי הטווסים (Pfaueninsel), באתר לטייל בברלין ובגרמניה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532345305171  GND: 4087300-6  LCCN: sh94002599  VIAF: 315527982   WorldCat (עם VIAF): 315527982
מבצע שלדג

מבצע שלדג היה פשיטה של חיל האוויר הישראלי וסיירת מטכ"ל שנערכה בליל ה-13 - 14 בנובמבר 1964 בשטח מצרים.
רקע

המבצע הוא חלק ממספר פשיטות משולבות של חיל האוויר וסיירת מטכ"ל שבוצעו בשטח מצרים ב-1963–1967 לפני מלחמת ששת הימים. ראו פירוט בפסקאות הרקע למבצע חלוץ ולמבצע שרקרק.
תכנון

ראו פסקת תכנון במבצע שרקרק.
משתתפים

סגן נחמיה כהן היה מפקד כח סיירת מטכ"ל במבצע זה.
צוות המסוק (סיקורסקי S-58) במבצע היו רס"ן חיים נוה, מפקד הטייסת (קברניט), רס"ן אמיתי חסון (טייס), סרן נדיר סגל (מכונאי מוטס) וסגן מאיר בר (מפעיל ציוד - תפקיד לא שגרתי).
כל המשתתפים במבצע, הן מטייסת 124 והן מסיירת מטכ"ל קיבלו את עיטור המופת.
המבצע

במבצע שלדג (כמו במבצע שרקרק) הונחת כח של סיירת מטכ"ל עמוק בשטח המצרי. הכח התקין והפעיל ציוד ייעודי לאיסוף מודיעין ולאחר מכן נאסף על ידי המסוק וחזר לשטח ישראל.
ראו גם

מבצע שרקרק
מבצע חלוץ
מבצע נקר
מבצע כחל
מבצע ירגזי
הערות שוליים

↑  עפר דרורי, מבצע שלדג – עדכון, באתר עפר דרורי אתר אישי, ‏ספטמבר 2012
↑   עיטור המופת, באתר צה"ל, 5 ביוני 2017
איסימנגליסו

פארק אזור הביצות איסימנגליסו (באנגלית: iSimangaliso Wetland Park) אשר בעבר היה ידוע בתור פארק הביצות הגדול של סנט לוסיה, הוא אתר מורשת עולמית. הפארק ממוקם על החוף המזרחי של קוואזולו-נטאל, דרום אפריקה, כ-235 ק"מ צפונית לדרבן. זהו האזור המוגן השלישי בגודלו בדרום אפריקה, המשתרע על פני 280 קילומטרים של קו חוף, מגבול מוזמביק בצפון עד מפלן מדרום. הפארק מורכב ממערכות אקולוגיות רבות בשטח של 3,280 קמ"ר.
הפארק כולל בתוכו את:
אגם סנט לוסיה
מפרץ קוסי
פארק מפרץ פולס
שמורת טבע אגם אטזה
אגם סיבאיי
הפארק הלאומי במפרץ סודואנה
שמורת טבע מפלן
קייפ וידאל
פארקים מעבר לגבול

הפארק הוא חלק משמורת טבע מימית החוצה את הגבולות בין דרום אפריקה, מוזמביק ואסוואטיני.
אקולוגיה

הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית בשל הקריטריונים (9) ו-(10): בפארק מגוון ביולוגי עשיר ומערכות אקולוגיות ייחודיות. הסיבה למגוון הביולוגי העצום בחי ובצומח היא המגוון הגדול של מערכות אקולוגיות שונות בפארק: משוניות אלמוגים, יערות, דיונות, סובטרופיות, סוואנות וביצות. בפארק פילי סוואנה אפריקאים, נמרים אפריקאים, קרנפים רחבי שפה דרומיים, קרנפים צר-שפה דרום-מרכזי, תאו אפריקני, לווייתנים, דולפינים וצבי ים.
בפארק חיים גם 1,200 תנינים ו-800 היפופוטמים.
בדצמבר 2013, לאחר 44 שנות היעדרות, הוכנסו מחדש אריות אפריקאים לפארק.
השוניות בחלק הימי של השמורה מאוכלסות בתמנונאים ודיונונים. מדי פעם ניתן לראות כרישי לוויתן ענקיים שוחים באזור זה.
על פי תצפיות שנערכו באגם לוסיה, המהווה חלק גדול מהפארק, באגם עשרים וארבעה מינים של רכיכות.
הערות שוליים

↑  Cole, Barbara (21 אוק' 2009). "Transfrontier marine park a first". Independent on line (באנגלית). נבדק ב-2020-09-27. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Lubombo". Peace Parks Foundation (באנגלית). נבדק ב-2020-09-27.
↑  South African Department of Environmental Affairs. "Agreement on Lubombo Transfrontier Conservation Areas". נבדק ב-7 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Conservation Grant Flows to Africa's 'Miracle,' iSimangaliso Wetland Park". www.ens-newswire.com. 5 באפריל 2010. נבדק ב-2020-09-27. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Transfrontier Conservation Areas - Swaziland National Trust Commission". www.sntc.org.sz. נבדק ב-2020-09-27.
↑  Nel, H. A., Perissinotto, R. & Taylor, R. H. 2012. Diversity of bivalve molluscs in the St. Lucia Estuary, with an annotated and illustrated checklist. African Invertebrates 53 (2): 503-525."Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2012-12-24. נבדק ב-2020-09-27. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551780105171  LCCN: sh97000735  VIAF: 315137096   WorldCat (עם VIAF): 315137096 
תמונת לוויין של הפארק, עם גבולותיהם של כמה אזורי שימור המתוארים בצהוב.
היפופוטם בפארק החיות איסימנגליסו, קוואזולו-נטאל
קרב אופירה

קרב אופירה היה קרב אוויר שהתחולל ב-6 באוקטובר 1973 סמוך לשעה 14:00, מיד עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, באזור בסיס חיל האוויר שדה אופיר בשארם א-שייח' בדרום סיני.
בקרב השתתפו שני מטוסי F-4 פנטום ("קורנס") של חיל האוויר הישראלי, ומולם עשרים ושמונה מטוסי מיג-17 ומיג-21 של חיל האוויר המצרי (שבע רביעיות) – שתקפו מטרות במרחב שלמה (אזור דרום חצי-האי סיני). בסיומו של הקרב, שנמשך כשש דקות, הופלו שבעה מטוסי מיג.
רקע

ב-21 בפברואר 1973 הפילו מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי מטוס נוסעים לובי שחדר בטעות לסיני, לאחר שלא הגיב לאזהרותיהם. בעקבות החשש מתקיפת תגמול במטוסי אל על שטסו מעל שארם א-שייח' בדרכם לאפריקה, הוחלט להציב מטוס פנטום בכוננות יירוט והגנה בבסיס חיל האוויר אופיר בשארם א-שייח'.
בערב יום הכיפורים הגיע לבסיס קצין חיל האוויר אל"ם יעקב נבו, שהודיע שקיבל את המינוי כמפקד הבסיס, והזהיר את הטייסים שלמחרת עלולה לפרוץ מלחמה. לבסיס קודמו שני מטוסי פנטום, על מנת להוות תשובה מיידית לאיום בלתי צפוי מהדרום.
אנשי הצוות הכונן בבסיס היו אנשי צוות אוויר צעירים וחסרי ניסיון קרבי משמעותי, מטייסת 107 ("אבירי הזנב הכתום") – שני טייסים, סרן אמיר נחומי וסרן דניאל שאקי, ושני נווטים, יוסף יבין ודוד רגב. למעשה לא היה ביניהם טייס המוסמך להובלת מבנה מטוסים, ונחומי שהיה בעל ניסיון קרבי כלוחם בסיירת שריון, ועבר שנתיים קודם לכן הסבה לפנטום לאחר שירות כמדריך בבית הספר לטיסה, הוסמך להובלה על ידי מפקד הטייסת יפתח ספקטור בשיחת טלפון בבוקר הקרב. גם בקר היירוט ביחידת הבקרה 528, סג"ם אילן ארבל, היה חסר הסמכה ליירוט לאחר שסיים 6 חודשים קודם לכן את קורס הבקרים והועבר 3 חודשים לפני יום הכיפורים ליחידת הבקרה 528 לסבב תורנות רגיל. סג"ם ארבל יחד עם המוכמת עירית איישו את קרון הפיקוד ביחידת הבקרה 528 (כ-20 ק"מ מערבית לבח"א 29) החל משעה 12:00. בבוקרו של אותו יום הכיפורים, שוחח סג"ם ארבל עם נחומי והורה לו ולשאקי להיות זמינים בכוננות של חמש דקות להזנקה, היות שהגיעו התראות שונות על התחממות הגזרה.
קרב האוויר

מעט לפני השעה שתיים בצהריים כינס מפקד הבסיס את ארבעת אנשי הצוות לתדריך, שנקטע על ידי אזעקה שהפעיל בקר היירוט התורן סג"ם אילן ארבל, שישב בכוננות יירוט ביחידת הבקרה 528 על הר צפרא, כ־20 ק"מ מערבית לבח"א 29 (שדה אופיר) בו המתינו הפנטומים. כל פנטום היה מחומש ב־4 טילי אויר-אויר. לאחר שזיהה כ-16 מטוסי מיג (ארבע רביעיות) במרחק של 110 מייל שהתקרבו לאזור מכיוון דרום, הפעיל ארבל את האזעקה, הן עבור הפנטומים בבח"א 29 והן עבור סוללת טילי ההוק ששמרה על הבסיס. מיד עם הפעלת האזעקה, הורה ארבל לנחומי ושאקי בקשר הקווי הפנימי להמתין במצב של "הנע והמתן". בשלב זה הוא כיוון את מכ"מי סוללות ההוק על מנת לנעול על המיגים ולהפילם באמצעות סוללת ההוק. לסוללה היו 12 טילים מוכנים לפעולה. לאחר שמכ"ם בקרת האש של סוללות טילי קרקע-אוויר הוק – שהיו באחריות אש של יחידת הבקרה 528 וארבל – הצליח לנעול על המיגים, ביקש מפקד הסוללה מארבל רשות לאש חופשית. באותו רגע גילה ארבל שנחומי ושאקי ירדו מהקשר הקווי איתו. ארבל הבין שהפנטומים כנראה המריאו עצמאית ולכן מיד ביטל את הוראת הפתיחה באש לסוללת ההוק מחשש שהטילים יפגעו בפנטומים שהמריאו. זה אכן מה שקרה: נחומי המריא על דעת עצמו.
מיד אחרי ההמראה הוא עלה על ערוץ היירוט עם ארבל שהכווין אותו לכיוון המיגים, שנכנסו לתקיפה בפניה שמאלית מכיוון מזרח לשדה. באחד ממנועי הפנטום של שאקי התעוררה בעיה, דבר שגרם לו להמריא כחצי דקה מאוחר יותר. גם הוא עלה על ערוץ היירוט עם ארבל שהכווין למיגים, שהיו מעט צפונית-מערבית לשדה.
מיד לאחר ההמראה הבחינו הטייסים במכתשי פצצות על מסלול הטיסה ובמטוסי מיג באוויר, והבינו שהבסיס נתון תחת מתקפה. אף על פי שבקרבות אוויר נהוג לטוס בזוגות כך שמטוס אחד מחפה על השני, החליטו הטייסים להתפצל כדי להגן על האזור שכלל גם את היישוב אופירה ובסיס חיל הים שלידו. נחומי ויבין נותרו בגזרה המזרחית, ושאקי עם רגב עברו לגזרה המערבית.
הקרב התרחש בגובה נמוך מאוד ובתנאים קשים. במהלך הקרב פגע מטוסם של שאקי ורגב שלוש פעמים בפני הים והצליח לצאת ללא נזק. במטוסם של נחומי ויבין כבה אחד מהמנועים לאחר שיגור טיל, והִקשה עליו בביצוע אחת מההפלות. הקרב נמשך כשש דקות (זמן ארוך יחסית), והסתיים עוד בטרם הגיעה רביעיית מטוסי מיראז' שהוקפצה לאזור לעזרה. בסך הכול הפילו נחומי ויבין ארבעה מטוסים, ושאקי ורגב הפילו שלושה מטוסים – ההפלות הראשונות של מלחמת יום הכיפורים.
תוצאות הקרב

שבעה מטוסי מיג מצריים הופלו על ידי שני מטוסי הפנטום (גרסת חיל הים היא שאחד המיגים הופל על ידי כלי הנ"מ שהיו במחנה חיל הים ובכלי השיט שבמעגן).
חלק ממטוסי המיג 17 הטילו את פצצותיהם והוציאו מכלל פעולה את סוללת טילי ההוק יטנ"מ 136 של חיל האוויר הישראלי. חייל אחד נהרג ומספר חיילים נפצעו.
שני הטייסים ושני הנווטים הישראלים קיבלו על קרב זה ואחרים במהלך המלחמה את עיטור המופת, על שיקול הדעת וקור הרוח שהוכיחו במעשיהם ולחימתם במהלך קרב האוויר הראשון שלהם.
שעות אחדות לאחר הקרב תקפו שני מטוסי טופולב Tu-16 מצריים את יחידת הבקרה 528, הסמוכה לשדה אופיר, השמידו בטיל קלט את מתקניה וגרמו לחמישה הרוגים.