stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תועבה (משפט פלילי)
בישראל > הגבלת חופש הביטוי

המועצה לביקורת סרטים מוסמכת לפסול להקרנה סרט קולנוע או להגביל את הצפייה בו, ואחד הנימוקים לכך הוא היות הסרט פרסום תועבה. בג"ץ סטיישן פילם נגד המועצה לביקורת סרטים עסק בשאלה דן בשאלה האם יש להתיר את הקרנת הסרט הפורנוגרפי "אימפריית החושים", שבעיקרו הוא בעל ערך אמנותי יותר מאשר פורנוגרפי, או לצנזר אותו ולאסור את הקרנתו, ונפסק בו שיש להתיר את הקרנת הסרט בבתי הקולנוע בישראל, ללא שני קטעים שהוסכם להשמיטם, ותוך הגבלת הצפייה בו לגילאי 18 ומעלה. בפסק הדין נאמר:
בתחילת שנות -80 פורסם הסרט האיטלקי 'Cannibal Holocaust' (שואת הקניבלים), המספר על צוות צילום היוצא לצלם שבט אוכלי אדם באמזונאס, ונעלם. צוות שני מוצא את מכלי הסרטים וחושף אותם אט אט, למרות התנגדות השולחים. הסרט רווי אלימות, מעשי אונס ורצח. הסרט מתעד גם פגיעה בבעלי חיים באופן נרחב, כולל אכילת בעלי חיים בעודם בחיים. יוצר הסרט, רוגרו דאודטו, נעצר באשמת הפצת תועבה, כיוון שהיו שמועות על כך שאנשים אכן נרצחו בעת ההסרטה אך התברר שמדובר בתרגיל שיווקי בלבד וההאשמות בוטלו. הסרט עדיין אסור להקרנה בארצות רבות ברחבי העולם בשל התוכן המזעזע והתעללות בבעלי חיים.
חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו קובע שמורשה לשידורים לא ישדר שידורים שיש בהם ומר תועבה, כמשמעותו בחוק העונשין, ובכלל זה מישדרים שעניינם אחד מאלה:
והכול כשמישדרים אלה אינם, באופן מובהק, בעלי ערך אמנותי, מדעי, חדשותי, חינוכי או הסברתי, המצדיק, בנסיבות העניין, את שידורם.
חוק התקשורת (בזק ושידורים) קובע שעל ספק גישה לאינטרנט ליידע את מנוייו בדבר אתרים פוגעניים ותכנים פוגעניים באינטרנט ואפשרויות ההגנה מפניהם. תוכן פוגעני כולל גם הצגת חומר תועבה כמשמעותו בחוק העונשין, ובכלל זה –
והכל כשאין בתוכן המוצג ערך אמנותי, מדעי, חדשותי, חינוכי או הסברתי המצדיק, בנסיבות העניין, את הצגתו.
בממלכה המאוחדת

באנגליה ובוויילס מוסדר נושא התועבה בחוק פרסומי תועבה (Obscene Publications Act) משנת 1857, אך הסדרת הנושא החלה זמן רב קודם לכן באמצעות המשפט המקובל האנגלי. הרשעתו בשנת 1727 של אדמונד קרל (Edmund Curll) בעבירת הפרת השלום (אנ') על פרסום הספר Venus in the Cloister, נראית כהרשעה הראשונה בתועבה בממלכה המאוחדת, והיוותה תקדים להרשעות אחרות. גישה זו של המשפט המקובל היוותה את הבסיס של דיני תועבה במדינות אחרות של המשפט המקובל, כמו ארצות הברית. ההגדרה הקלאסית של תועבה פלילית היא אם היא "נוטה להשחית", שנאמרה ב-1868 על ידי הלורד השופט קוקבורן (אנ'), בפסק דין Regina v. Hicklin, הידוע כמבחן היקלין.
חוק פרסומי תועבה מנוסח באופן מעורפל, ומגדיר תועבה בהתייחסות לחומר שעלול להשחית ("deprave and corrupt"). החוק מ-1959 אושר במועד שבו רוב מדינות המערב עמדו להיכנס לשלב חדש של חופש מיני. המשפט של ספרי פינגווין על פרסום "מאהבה של ליידי צ'טרלי" ב-1960 לא הוביל להרשעה, וההרשעה במשפט של מגזין "אוז" (אנ') ב-1971 בוטלה בערעור. ניסיון להעמיד לדין את אוניברסיטת מרכז אנגליה ב-1997 על עותק של ספר ספרייה מאת רוברט מייפלת'ורפ בוטל על רקע לעג מצד אנשי אקדמיה ותקשורת.
ביחס ליצירות אמנות חזותיות, חוק התועבה העיקרי באנגליה ובוויילס היה, עד שנות ה-60 של המאה ה-20,  Vagrancy Act 1838 (אנ') ששימש בהצלחה בתביעות נגד ד.ה. לורנס על תערוכה של ציוריו בגלריה וורן בלונדון, ב-1929, ובשנת 1966 נגד האמן הבריטי סטס פראסקוס (אנ') על תערוכת ציוריו שהתקיימה באותה שנה בעיר לידס. חלקים מהחוק בוטלו זמן קצר לאחר משפט פראסקוס ומאז נעשה בו שימוש נדיר ביחס לאמנות חזותית.
במהלך שנות ה-60 וה-70 רוב מדינות המערב אישרו לגיטימיות של פורנוגרפיה קשה. בשנות ה-80 בריטניה הייתה כמעט הדמוקרטיה הליברלית היחידה שבה מכירת פורנוגרפיה קשה עדיין הייתה בלתי חוקית לחלוטין, למרות שהחזקתה לא הייתה עבירה פלילית (למעט פורנוגרפיית ילדים). קלטות וידאו ביתיות היו שוק פורח והיה פשוט יחסית לאנשים להבריח פורנוגרפיה קשה מאירופה או מארצות הברית, שם ניתן היה לרכוש זאת באופן חוקי, לשימוש אישי או להעתקה לשם הפצה. זה הביא לשוק שחור ניכר של קלטות וידאו באיכות ירודה. מי שניסה לקנות פורנוגרפיה באופן חוקי קיבל לעיתים קרובות חומר מצונזר בכבדות.
בעוד שהרשויות ניסו למנוע מכירה בלתי חוקית של פורנוגרפיה, הם גילו שחברי מושבעים, למרות שלא אהבו במיוחד את החומר, נרתעו מלהרשיע נאשמים כאשר החומר נועד לשימוש פרטי בקרב מבוגרים שהסכימו לכך. במהלך שנות ה-90 הופעת האינטרנט הקלה מאי פעם על תושבי בריטניה לגשת לחומרי פורנוגרפיה קשה. לבסוף, בשנת 2000, בעקבות דחיית תיק מבחן שהוגש על ידי המועצה הבריטית לסיווג סרטים (אנ'), פורנוגרפיה קשה אושרה למעשה, בכפוף לתנאים מסוימים ולהגבלות רישוי. מכירת חומר תועבה בהזמנה בדואר עדיין אסורה.
חוק משנת 1984 (Video Recordings Act 1984) מחייב שמכירה של קלטות וידאו תאושר על ידי המועצה הבריטית לסיווג סרטים. סרט שלא אושר על ידי המועצה אסור לצפייה ביתית. ארסעה סרטים שהפצתם נאסרה מלכתחילה - מגרש השדים, כלבי הקש, מוות אכזרי והמנסרים מטקסס - אושרו להפצה בשלהי שנות ה-90 ובעבות זאת שודרו ברשתות הטלוויזיה.
בארצות הברית

בארצות הברית הדיון בתועבה מעלה סוגיות של הגבלות על חופש הביטוי וחופש העיתונות, המוגנות אחרת על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
חוק התועבה הפדרלי יוצא דופן בכך שאין תקן לאומי אחיד. בארצות הברית, בפסק הדין "ג'קובליס נגד אוהיו" (Jacobellis v. Ohio), שניתן בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1964 ועסק בסרטו של לואי מאל "הנאהבים" (אנ'), כתב השופט פוטר סטיוארט את חוות הדעת המשלימה הקצרה שלו שבה ציין שקשה להגדיר תועבה, אך "אני מזהה את זה כאשר אני נתקל בזה" (I know it when I see it). פסק הדין "מילר נגד קליפורניה" (Miller v. California) של בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע ב-1973 מבחן תלת-שכבתי כדי לקבוע מה הוא תועבה - ובכך אינו מוגן על ידי התיקון הראשון, לעומת מה שהיה ארוטי בלבד ובכך מוגן על ידי התיקון הראשון. בפסק הדין כתב השופט וורן ברגר:
פסק דין ראשון בתחום זה ניתן ב-1897, ונפסק בו שהעיתון Chicago Dispatch מכיל חומרי תועבה.
כללי רשות התקשורת הפדרלית והחוק הפדרלי מסדירים את התקשורת המשודרת. במסגרת זו יצירות רבות בעלות חשיבות היסטורית תוארו כתועבה או הועמדו לדין על פי חוקי תועבה, כולל יצירותיהם של שרל בודלר, לני ברוס, ויליאם ס. בורוז, אלן גינסברג, ג'יימס ג'ויס, ד.ה. לורנס, הנרי מילר, סמואל בקט והמרקיז דה סאד.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  חומרי תועבה, באתר המשרד לביטחון לאומי
1 2  בג"ץ 4804/94 חברת סטיישן פילם בע"מ נגד המועצה לביקורת סרטים ומחזות, ניתן ב-9 בינואר 1997
↑  עו"ד חיים רביה, פ 5174/06 מדינת ישראל נ' מיל ולדימיר, באתר law.co.il
↑  עו"ד טל קפלן, ת"פ 10672-12-08 מדינת ישראל נ' יוגב אלימלך, באתר law.co.il;
עו"ד אוריה ירקוני, ‏הורדת תמונות תועבה של קטינים בתום-לב - יש דבר כזה?, באתר גלובס, 31 בינואר 2011
↑  בג"ץ 243/81 חברת יקי יושע בע"מ ואחר נ' המועצה לביקורת סרטים ומחזות, ניתן ב-10 במאי 1981. פ"ד כרך ל"ה, חלק שלישי, עמ' 421–426;
בג"ץ 14/86 יצחק לאור ואחרים נ' המועצה לביקורת סרטים ומחזות ואחר, ניתן ב-5 בפברואר 1987. פ"ד כרך מ"א, חלק ראשון, עמ' 421–445;
בג"ץ 806/88 Universal City Studios Inc ואחרים נ' המועצה לביקורת סרטים ומחזות ואחרים, ניתן ב-15 ביוני 1989. פ"ד כרך מ"ג, חלק שני, עמ' 22–42
↑  "FAQ: Buying Adult Films: Is it legal?". Melonfarmers.co.uk. ארכיון מ-8 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "UK | High Court blocks web porn sales". BBC News. 23 במאי 2005. ארכיון מ-20 ביוני 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Miller v. California, 413 U.S. 15, 24 (1972)
↑  Dunlop v. U.S., 165 U.S. 486 (1897)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541119905171  GND: 4172346-6  LCCN: sh85093744  NDL: 00574116
תחנת פוליקליניקו (מטרו רומא)

| --- | --- |

הכניסה לתחנה ב-ויאלה רגינה אלנה. בצד המרפאה אומברטו I
  נגיש לאנשים בעלי מוגבלות מוטורית
 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  8 בדצמבר 1990
 מיקום
 מיקום:  00161 Rome, Metropolitan City of Rome Capital, איטליה
 מדינה:  איטליה איטליה
 קואורדינטות:  41°54′32″N 12°30′42″E﻿ / ﻿41.90889°N 12.51167°E﻿ / 41.90889; 12.51167
 אתרים סמוכים:  מרפאת אומברטו I, בית הקברות וראנו, וילה טורלוניה, אוניברסיטת ספיינצה
 תחנות סמוכות:  תחנת בולוניה, קסטרו פרטוריו
 מידע על התחנה
 סוג התחנה:  תת-קרקעית
 בעלים:  ATAC
 רציפים:  1 מרכזי
 קווים העוברים בתחנה:    קו B
  (למפת רומא מוגדלת) תחנת פוליקליניקו(למפת רומא רגילה) תחנת פוליקליניקו he
 
פוליקליניקו היא תחנה תת-קרקעית בקו B של המטרו של רומא. היא ממוקמת ברובע נומנטאנו ליד פיאצה ססארי. התחנה לוקחת את שמה מהמרפאה הסמוכה אומברטו I.
היסטוריה

התחנה נחנכה ב-8 בדצמבר 1990 עם הארכת קו B מטרמיני לרבּיבּיה.
ב-29 בנובמבר 2020, בערך חודש לאחר תחנת קסטרו פרטוריו הסמוכה, היא נסגרה על מנת לבצע עבודות תשתית קטנות למניעת חדירות מים, התאמת התחנה לתקנים למניעת שריפות ובנוסף בשביל לאפשר החלפת מערכות ההעברה. התחנה נפתחה מחדש ב-24 בדצמבר 2021.
שירותים

בתחנה יש:
מכונת כרטיסים אוטומטית
שירותים
מחלפים

תחנת פוליקליניקו היא מרכז החלפה עם קווי החשמלית 3 ו-19, כמו גם עם קווי אוטובוס עירוניים רבים.
תחנת חשמלית (פוליקליניקו, קווים 3 ו-19)
תחנת אוטובוס ATAC
הערות שוליים

↑  "Metro B: riapre la stazione Policlinico". ATAC. 23 בדצמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
מערכת יורקטאון

מערכת יורקטאון, הידועה גם בשם מערכת וירג'יניה, הייתה סדרה של תמרונים וקרבות צבאיים במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שהגיעו לשיא במצור על יורקטאון באוקטובר 1781. התוצאה של המערכה הייתה כניעת כוח הצבא הבריטי של הגנרל צ'ארלס קורנווליס, אירוע שהוביל ישירות לתחילתו של משא ומתן רציני לשלום ולסיום המלחמה. המערכה התאפיינה בחילוקי דעות, חוסר החלטיות וחוסר תקשורת מצד מנהיגים בריטים, ובמערכת יוצאת דופן של החלטות שיתופיות, לעיתים בניגוד לפקודות, של הצרפתים והאמריקאים.
המערכה כללה כוחות יבשה וכוחות ימיים של בריטניה וצרפת, וכוחות יבשה של ארצות הברית. כוחות בריטיים נשלחו לווירג'יניה בין ינואר לאפריל 1781 והצטרפו לצבאו של קורנווליס במאי, שהגיע צפונה ממערכה ממושכת דרך מדינות הדרום. כוחות אלו נתקלו תחילה בהתנגדות חלשה על ידי מיליציות מווירג'יניה, אך הגנרל ג'ורג' וושינגטון שלח תחילה את המרקיז דה לה פאייט ולאחר מכן את אנתוני וויין ה"משוגע" עם חיילי הצבא הקונטיננטלי כדי להתנגד לפשיטה ולהרס הכלכלי שהבריטים חוללו. הכוחות האמריקנים המאוחדים, לעומת זאת, לא היו מספיק חזקים כדי להתנגד לכוחות הבריטיים המאוחדים, ורק לאחר סדרה של פקודות מבולבלות מעוררות מחלוקת של הגנרל סר הנרי קלינטון, המפקד העליון הבריטי, עבר קורנווליס ליורקטאון ביולי. ובנה עמדת הגנה שהייתה חזקה מול כוחות היבשה מולם התמודד אז, אך הייתה חשופה לסגר ימי ומצור.
כוחות הצי הבריטים בצפון אמריקה ובאיי הודו המערבית היו חלשים יותר מהציים המשולבים של צרפת וספרד, ולאחר כמה החלטות קריטיות וטעויות טקטיות של מפקדי הצי הבריטי, השיג הצי הצרפתי בפיקודו של פול דה גראס שליטה על מפרץ צ'ספיק, וחסם את קורנווליס מתמיכה ימית ומהגעת כוחות יבשה נוספים כדי לכתר אותו ביבשה. הצי המלכותי ניסה לערער על שליטה זו, אך האדמירל תומאס גרייבס הובס בקרב המפתח בצ'ספיק שהתחולל ב-5 בספטמבר. כוחות אמריקאים וצרפתים שהתאספו מחוץ לעיר ניו יורק החלו לנוע דרומה בסוף אוגוסט, והגיעו ליד יורקטאון באמצע ספטמבר. הטעיות בנוגע לתנועתם עיכבו בהצלחה ניסיונות של קלינטון לשלוח חיילים נוספים לקורנווליס.
המצור על יורקטאון החל ב-28 בספטמבר 1781. בצעד שכנראה קיצר את המצור, החליט קורנווליס לנטוש חלקים מההגנות החיצוניות שלו, וכוחות המצור הסתערו בהצלחה על שניים ממעוזיו. כשהתברר שעמדתו בלתי ניתנת להגנה, קורנווליס פתח במשא ומתן ב-17 באוקטובר ונכנע יומיים לאחר מכן. כשהידיעה הגיעה ללונדון, ממשלתו של הלורד נורת' נפלה, וממשלת רוקינגהם שהחליפה אותה נכנסה למשא ומתן לשלום. אלה הגיעו לשיאם בהסכם פריז ב-1783, שבו הכיר המלך ג'ורג' השלישי בארצות הברית העצמאית של אמריקה. קלינטון וקורנווליס ניהלו ויכוח ציבורי שבה הגנו על תפקידיהם במערכה, וגם הפיקוד הימי הבריטי דן בכשליו של הצי שהובילו לתבוסה.
רקע

בדצמבר 1780, הזירות בצפון אמריקה של מלחמת העצמאות האמריקאית הגיעו לנקודה קריטית. הצבא הקונטיננטלי ספג תבוסות גדולות מוקדם יותר באותה השנה, כאשר צבאות הדרום שלו נלכדו או התפזרו באובדן צ'ארלסטון ובקרב קמדן בדרום, בעוד שצבאותיו של ג'ורג' וושינגטון והמפקד העליון הבריטי לצפון אמריקה, סר הנרי קלינטון השקיפו זה על זה ברחבי ניו יורק בצפון. המטבע הלאומי היה כמעט חסר ערך, התמיכה הציבורית במלחמה, שעמדה להיכנס לשנתה השישית, הלכה ודעכה, וחיילי הצבא הפכו למרדנים בשכר ובתנאים. מאידך, לטובת האמריקנים, מגויסים לויאליסטים בדרום ספגו מכה קשה בהר המלכים באוקטובר.
רקע > תכנון צרפתי ואמריקאי לשנת 1781

הכח הצבאי של וירג'יניה בתחילת מלחמת העצמאות של ארצות הברית כלל פלוגות מיליציה מקומיות וצי אוניות. מפקד הכוח הצבאי של וירג'יניה היה ברון פון שטויבן, איש מקצוע מעולה אך בלתי אהוד על חייליו וביחסים עכורים עם מושל וירג'יניה, תומאס ג'פרסון. שטויבן הקים מרכז אימונים בצ'סטרפילד למתגייסים חדשים של הצבא הקונטיננטלי, ו"מפעל" בווסטהאם לייצור ותיקון של נשק ותחמושת. הלחימה המשמעותית הראשונה ב בווירג'יניה הייתה בשנת 1779, כאשר פשיטה של הבריטים הרסה כמעט לגמרי את הצי של וירג'יניה, בנוסף לחלק ניכר מיכולת בניית הספינות של המדינה ותפסה או השמידה כמויות גדולות של טבק, שהיה פריט סחר משמעותי עבור האמריקנים.
לאחר סדרה של ניסיונות לא מוצלחים לשיתוף פעולה עם האמריקאים (שהובילו להתקפות כושלות על ניופורט, רוד איילנד וסוואנה, ג'ורג'יה), הבינו מפקדי הצבא הצרפתי שכדי לנצח במלחמה נגד הבריטים נדרשת השתתפות פעילה יותר בצפון אמריקה. עם זאת, הם גם היו צריכים לתאם את פעולותיהם עם ספרד, שם היה עניין פוטנציאלי לבצע הסתערות על המעוז הבריטי ג'מייקה. התברר שהספרדים לא היו מעוניינים במבצעים נגד ג'מייקה אלא לאחר שהתמודדו עם ניסיון בריטי צפוי לתגבר את גיברלטר הנצורה, ורק רצו לקבל מידע על תנועות צי הודו המערבית.
בזמן שהצי הצרפתי התכונן לעזוב את ברסט במרץ, התקבלו כמה החלטות חשובות. צי איי הודו המערבית, בראשות הרוזן דה גראס, לאחר פעולות באיי וינדוורד, הופנה לכף פראנסה (במאה ה-21 קרוי המקום בשם קאפ-האיסיין) כדי לקבוע אילו משאבים יידרשו כדי לסייע לפעולות ספרדיות. בשל מחסור באוניות תובלה, הבטיחה צרפת גם שישה מיליון ליבראות כדי לתמוך במאמץ המלחמתי האמריקני במקום לספק חיילים נוספים. הצי הצרפתי בניופורט קיבל מפקד חדש, הרוזן דה בארא. דה בארא נצטווה לקחת את צי ניופורט כדי להטריד את הספנות הבריטית מול נובה סקוטיה וניופאונדלנד, והצבא הצרפתי בניופורט נצטווה לשלב כוחות עם צבא וושינגטון מחוץ לניו יורק. בפקודות שלא שותפו במלואן עם הגנרל וושינגטון, דה גראס קיבל הוראה לסייע במבצעים בצפון אמריקה לאחר עצירתו בכף פראנסה. הגנרל הצרפתי, הרוזן דה רושאמבו, קיבל הוראה לומר לוושינגטון כי דה גראס "יוכל" לסייע, מבלי להתחייב. (לוושינגטון נודע מג'ון לורנס, המוצב בפריז, שלדה גראס היה שיקול דעת להגיע צפונה.)
הצי הצרפתי הפליג מברסט ב-22 במרץ. הצי הבריטי היה עסוק בהכנות לאספקה מחדש של גיברלטר, ולא ניסה להתנגד לעזיבת הצי הצרפתי. לאחר שהצי הצרפתי הפליג, ספינת החבילות "קונקורד" הפליגה לניופורט, כשהיא נושאת את הרוזן דה בארא, פקודות רושאמבו וזיכויים עבור ששת מיליון הליבראות. במשלוח נפרד שנשלח מאוחר יותר, דה גראס הגיש גם שתי בקשות חשובות. הראשון היה שיודיעו לו בכף פראנסה על המצב בצפון אמריקה כדי שיוכל להחליט כיצד יוכל לסייע במבצעים שם, והשני היה שיספקו לו 30 נתבים המכירים את המים הצפון אמריקאים.
רקע > תכנון בריטי לשנת 1781

גנרל קלינטון מעולם לא ניסח חזון קוהרנטי לגבי המטרות של המבצעים הבריטיים בעונת המערכה הקרובה בחודשים הראשונים של 1781. חלק מהבעיה שלו היה טמון במערכת יחסים קשה עם עמיתו הימי בניו יורק, תת-האדמירל המזדקן מאריוט ארבת'נוט. שני הגברים היו עקשנים, נוטים למזג, ובעלי אישיות עוקצנית; עקב עימותים חוזרים ונשנים, יחסי העבודה שלהם התקלקלו לחלוטין. בסתיו 1780 קלינטון ביקש שיחזירו אותו או את ארבת'נוט. עם זאת, פקודות החזרת ארבת'נוט לא הגיעו עד יוני. עד אז, לפי ההיסטוריון ג'ורג' ביליאס, "שני הגברים לא יכלו לפעול לבד, ולא פעלו יחד". ארבת'נוט הוחלף בסר תומאס גרייבס, שעמו היו לקלינטון יחסי עבודה טובים יותר.
הנוכחות הבריטית בדרום כללה את הנמלים המבוצרים בסוואנה, ג'ורג'יה וצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, ומשרשרת מאחזים בחלק הפנימי של שתי המדינות הללו. אף על פי שהמוצבים החזקים ביותר היו חסינים יחסית להתקפות מצד המיליציה הפטריוטית שהיו כוח ההתנגדות הרשמי היחיד שלהם באותן מדינות, המוצבים הקטנים יותר, כמו גם שיירות אספקה ושליחים, היו לרוב יעדם של מפקדי מיליציות כמו תומאס סאמטר ופרנסיס מריון. פורטסמות' נכבשה בפעם האחרונה באוקטובר 1780 על ידי כוח בפיקודו של מייג'ור גנרל אלכסנדר לסלי, אך לוטננט גנרל צ'ארלס קורנווליס, המפקד על צבא הדרום הבריטי, הורה להם לצאת לקרוליינה הדרומית בנובמבר. כדי להחליף את הגנרל לסלי בפורטסמות', שלח גנרל קלינטון 1,600 חיילים תחת גנרל בנדיקט ארנולד (שמונה מעט קודם לכן כבריגדיר בצבא הבריטי) לווירג'יניה בסוף דצמבר.
פשיטה בריטית בווירג'יניה

חלק מהצי שהוביל את הגנרל ארנולד וחייליו הגיע למפרץ צ'ספיק ב-30 בדצמבר 1780. מבלי לחכות לשאר אוניות התובלה שיגיעו, הפליג ארנולד במעלה נהר ג'יימס והוריד 900 חיילים בווסטובר, וירג'יניה, ב-4 בינואר. לאחר צעדה מאתגרת בן לילה, הוא פשט על ריצ'מונד, בירת המדינה, למחרת, ונתקל בהתנגדות מינימלית של המיליציות בלבד. לאחר יומיים נוספים של פשיטה באזור, הם חזרו לסירותיהם, והפליגו לפורטסמות'. ארנולד הקים שם ביצורים, ושלח את אנשיו למסעות פשיטה וחיפוש מזון. המיליציה המקומית הוזעקה, אך הם היו במספר כה קטן עד שלא ניתן היה לערער על הנוכחות הבריטית. זה לא מנע ממשלחות פשיטה להיתקל בהתנגדות, כפי שעשו חלקם בהתכתשות בווטרס קריק במרץ.
כשהידיעות על פעילותו של ארנולד הגיעו לג'ורג' וושינגטון, הוא החליט שיש צורך בתגובה. הוא רצה שהצרפתים ישלחו משלחת ימית מבסיסם בניופורט, אך האדמירל המפקד, שבאלייה דסטושה, סירב לכל עזרה עד שקיבל דיווחים על נזקי סערה חמורים לחלק מהצי הבריטי ב-22 בינואר. ב-9 בפברואר, הפליג קפטן ארנו דה גרדור דה טילי מניופורט עם שלוש ספינות (אוניית הקו Eveille והפריגטות Surveillante ו-Gentile). כשהגיע לפורטסמות' ארבעה ימים לאחר מכן, ארנולד הוציא את ספינותיו, שהיו בעלות שוקע רדוד יותר מאלה של הצרפתים, במעלה נהר אליזבת, שם דה טילי לא יכול היה לבוא בעקבותיו. דה טילי, לאחר שקבע כי המיליציה המקומית "לא מספיקה לחלוטין" כדי לתקוף את עמדתו של ארנולד, חזר לניופורט. בדרך הוא לכד את אה"מ "רומולוס", פריגטה שנשלחה על ידי הבריטים מניו יורק כדי לחקור את תנועותיו.
הקונגרס אישר שליחה של כוחות קונטיננטלים לווירג'יניה ב-20 בפברואר. וושינגטון הטיל את הפיקוד על המשלחת למרקיז דה לה פאייט, שעזב את פיקסקיל, ניו יורק באותו יום. חייליו, שמנו כ-1,200, היו שלושה רגימנטים קלים שנמשכו מחיילים שהוקצו לרגימנטים קונטיננטליים מניו ג'רזי וניו אינגלנד; הרגימנטים הללו הונהגו על ידי ג'וזף ווס, פרנסואה ברבר וז'אן-ז'וזף סורבדר דה גימה. כוחו של לאפייט הגיע להד אוף אלק (היום אלקטון, מרילנד, גבול הניווט הצפוני של מפרץ צ'ספיק) ב-3 במרץ. בעודו ממתין לתחבורה עבור חייליו באנאפוליס, לה פאייט נסע דרומה, והגיע ליורקטאון ב-14 במרץ, כדי להעריך את המצב.
פשיטה בריטית בווירג'יניה > ניסיונות הגנה אמריקאים

המשלחת של דה טילי, והעידוד העז של הגנרל וושינגטון, שנסע לניופורט כדי להדגיש את חשיבות העניין, שכנעו את דסטושה להתחייב יותר. ב-8 במרץ הוא הפליג עם כל הצי שלו (7 אוניות קו ומספר פריגטות, כולל "רומולוס" שנלכדה זמן לא רב קודם לכן), כשהוא נושא חיילים צרפתים להצטרף ללה פאייט בווירג'יניה. אדמירל ארבת'נוט, שהוזעק על עזיבתו, הפליג ב-10 במרץ לאחר ששלח לארנולד אזהרה על התנועה הצרפתית. ארבת'נוט, שספינותיו מחופות הנחושת יכלו להפליג מהר יותר מאלו של דסטושה, הגיעה לכף הנרי ב-16 במרץ, ממש לפני הצי הצרפתי. הקרב שלאחר מכן היה ברובו חסר החלטיות, אך הותיר את ארבת'נוט חופשי להיכנס למפרץ לינהייבן ולשלוט בגישה למפרץ צ'ספיק; דסטושה חזר לניופורט. לאפייט ראה את הצי הבריטי, ובהתאם לפקודות, עשה הכנות להחזרת חייליו לאזור ניו יורק. בתחילת אפריל הוא חזר להד אוף אלק, שם קיבל פקודות מוושינגטון להישאר בווירג'יניה.
יציאת הצי של דסטושה מניופורט גרמה לגנרל קלינטון לשלוח לארנולד תגבורת. בעקבות הפלגת ארבתנוט הוא שלח אוניות תובלה הנושאות כ-2,000 איש בפיקודו של הגנרל ויליאם פיליפס לצ'ספיק. אלה הצטרפו לארנולד בפורטסמות' ב-27 במרץ. המפקד פיליפס השתלט על הכוח וחידש את הפשיטה, שהייתה מכוונת לפטרסבורג וריצ'מונד. בשלב זה, הברון פון שטויבן ופיטר מוהלנברג, מפקדי המיליציה בווירג'יניה, הרגישו שהם חייבים לעמוד בעמדה כדי לשמור על המורל למרות הכוח הנחות של חייליהם. הם הקימו קו הגנה בבלנדפורד, ליד פטרסבורג (בלנדפורד היא כיום חלק מהעיר פטרסבורג), ונלחמו בפעולה ממושמעת אך הפסידו בקרב ב-25 באפריל. פון שטויבן ומולהנברג נסוגו לפני התקדמותו של פיליפס, שקיווה לפשוט שוב על ריצ'מונד. עם זאת, לה פאייט ערך סדרה של צעדות מאולצות, והגיע לריצ'מונד ב-29 באפריל, שעות ספורות לפני פיליפס.
החלטות בעלות הברית

בעוד שלה פאייט, ארנולד ופיליפס תמרנו בווירג'יניה, מנהיגי בעלות הברית, וושינגטון ורושאמבו, שקלו את האפשרויות שלהם. ב-6 במאי הגיעה ה"קונקורד" לבוסטון, ויומיים לאחר מכן הודיעו לוושינגטון ורושאמבו על הגעתו של דה בארא וכן על המשלוחים והמימון החיוניים. ב-23 וב-24 במאי, וושינגטון ורושאמבו ערכו כנס בוות'רספילד, קונטיקט, שם דנו באילו צעדים לנקוט בהמשך. הם הסכימו כי בהתאם לפקודותיו, רושאמבאו יעביר את צבאו מניופורט למחנה הצבא הקונטיננטלי בוייט פליינס, ניו יורק. הם גם החליטו לשלוח הודעות לדה-גראס, המתארות שתי דרכי פעולה אפשריות. וושינגטון העדיף את הרעיון לתקוף את ניו יורק, בעוד שרושאמבו העדיף פעולה בווירג'יניה, שם הבריטים היו פחות מבוססים. מכתבו של וושינגטון לדה גראסה פירט את שתי האפשרויות הללו; רושאמבו, בהערה פרטית, הודיע לדה גראס על העדפתו. לבסוף, רושאמבו שכנע את דה בארא להחזיק את הצי שלו במוכנות לסייע בכל אחת מהפעולות, במקום להוציא אותו למשלחות צפונה כפי שהצטווה. ה"קונקורד" הפליגה מניופורט ב-20 ביוני, נושאת שדרים מוושינגטון, רושאמבו ודה בארא, כמו גם הנתבים שביקש דה גראס. הצבא הצרפתי עזב את ניופורט ביוני, והצטרף לצבא וושינגטון ב-Dobb's Ferry, ניו יורק ב-7 ביולי. משם, וושינגטון ורושאמבו יצאו למסע בדיקה של ההגנות הבריטיות ברחבי ניו יורק בזמן שהם ממתינים להודעה מדה גראס.
לדה גראס הייתה מערכה מוצלחת במידה מסוימת באיי הודו המערבית. כוחותיו כבשו בהצלחה את טובגו ביוני לאחר התכתשות קלה עם הצי הבריטי. מעבר לכך, הוא והאדמירל הבריטי ג'ורג' ברידג'ס רודני נמנעו מקרב משמעותי. דה גראס הגיע לכף פראנסה ב-16 ביולי, שם המתינה לו ה"קונקורד". הוא עסק מיד במשא ומתן עם הספרדים. הוא הודיע להם על כוונתו להפליג צפונה, אך הבטיח לחזור עד נובמבר כדי לסייע בפעולות ספרדיות בתמורה לחיפוי ספרדי קריטי בזמן שהפליג צפונה. מהם הוא חילץ את ההבטחה להגן על המסחר והטריטוריות הצרפתיות כדי שיוכל להביא צפונה את כל הצי שלו, 28 אוניות הקו. בנוסף לצי שלו, הוא לקח עימו 3,500 חיילים בפיקודו של המרקיז דה סנט סימון, ופנה אל הספרדים בהוואנה כדי לקבל כספים הדרושים לתשלום לחייליו של רושאמבו. ב-28 ביולי הוא שלח את ה"קונקורד" חזרה לניופורט, והודיע לוושינגטון, רושאמבו ודה בארא שהוא צפוי להגיע לצ'ספיק בסוף אוגוסט, ויצטרך לעזוב עד אמצע אוקטובר. הוא הפליג מכף פראנסה ב-5 באוגוסט, והחל במסלול איטי בכוונה צפונה דרך תעלה שלא הייתה כל כך בשימוש באיי בהאמה.
החלטות בריטיות

תנועת הצבא הצרפתי לאזור ניו יורק עוררה דאגה רבה אצל הגנרל קלינטון; מכתבים שכתב וושינגטון שקלינטון יירט העלו כי בעלות הברית מתכננות מתקפה על ניו יורק. החל מיוני הוא כתב סדרת מכתבים לקורנווליס המכילה סדרה מבלבלת של הרהורים, הצעות והמלצות, שרק לפעמים הכילו פקודות קונקרטיות וישירות. חלק מהמכתבים הללו התעכבו משמעותית בהגיעם לקורנווליס, מה שסיבך את חילופי הדברים בין השניים. ב-11 וב-15 ביוני, ככל הנראה בתגובה לאיום על ניו יורק, קלינטון ביקש מקורנווליס לבצר את יורקטאון או ויליאמסבורג, ולשלוח את כל החיילים שיוכל לחסוך בחזרה לניו יורק. קורנווליס קיבל מכתבים אלה בוויליאמסבורג ב-26 ביוני. הוא ומהנדס בדקו את יורקטאון, שהוא מצא אותה כלא מספק מבחינה הגנתית. הוא כתב מכתב לקלינטון המציין שהוא יעבור לפורטסמות' על מנת לשלוח חיילים צפונה עם אוניות תובלה זמינות לשם.
ב-4 ביולי החל קורנווליס להניע את צבאו לעבר קו המעבורת ג'יימסטאון, כדי לחצות את נהר ג'יימס הרחב ולצעוד לפורטסמות'. הסיירים של לה פאייט צפו בתנועה, והוא הבין שהכוח הבריטי יהיה פגיע במהלך המעבר. הוא קידם את צבאו למטע גרין ספרינג, ובהתבסס על מידע מודיעיני שרק המשמר העורפי הבריטי נותר במעבר, שלח את גנרל וויין קדימה לתקוף אותם ב-6 ביולי. למעשה, הרוזן טמן מלכודת חכמה. כשהוא מעביר רק את המטען שלו וכמה חיילים כדי לשמור עליהם, הוא שלח "עריקים" להודיע ללה פאייט באופן כוזב על המצב. בקרב גרין ספרינג, הגנרל וויין הצליח להימלט מהמלכודת, אך עם אבדות משמעותיות. לאחר מכן חצה קורנווליס את הנהר והצעיד את צבאו לסאפוק.
קורנווליס שוב שלח את טרלטון בפשיטה למרכז וירג'יניה. הפשיטה של טרלטון התבססה על מידע מודיעיני לפיו ייתכן שיירטו אספקה שהיו בדרך לגנרל גרין. הפשיטה, שבה רכב הכוח של טרלטון 120 מיל (190 קילומטרים) תוך ארבעה ימים, הייתה כישלון, שכן האספקה כבר הועברה. (במהלך פשיטה זו, חלק מאנשיו של טרלטון היו כביכול בהתכתשות קלה עם פיטר פרנסיסקו, אחד הגיבורים האמריקאים של בית המשפט של גילפורד.) קורנווליס קיבל מכתב נוסף מגנרל קלינטון בהיותו בסאפוק, מתאריך 20 ביוני, בו נאמר כי הכוחות שיוצאו היו אמורים לשמש למתקפה נגד פילדלפיה.
כאשר קורנווליס הגיע לפורטסמות', הוא החל להעלות כוחות על פי פקודות קלינטון. ב-20 ביולי, כשכמה אוניות תובלה כמעט היו מוכנות להפלגה, הגיעו הזמנות חדשות שנגדו את הקודמות. במונחים הישירים ביותר, קלינטון הורה לו להקים נמל מבוצר במים עמוקים, תוך שימוש בחלק גדול של צבאו כפי שחשב שצריך. קלינטון קיבל החלטה זו משום שהצי לא היה מרוצה מזה זמן רב מניו יורק כבסיס ימי, ראשית משום ששרטוני חול חסמו את הכניסה לנהר ההדסון, ופגעו בגוף הספינות הגדולות יותר; ושנית משום שהנהר קפא לעיתים קרובות בחורף, וכלא כלים בתוך הנמל. ארבת'נוט הוחלף לאחרונה וכדי להראות את שביעות רצונו מההתפתחות הזו, קלינטון נעתר כעת לבקשת הצי, למרות אזהרתו של קורנווליס כי המפרצים הפתוחים והנהרות הניתנים לשייט של מפרץ צ'ספיק פירושם שכל בסיס שם "תמיד יהיה חשוף להתקפה צרפתית פתאומית". זה היה אמור להוכיח טעות קטלנית בשיפוט של קלינטון, שכן הצורך להגן על המתקן החדש שלל מקורנווליס כל חופש תנועה. אף על פי כן, לאחר שבדק את פורטסמות' ומצא אותה פחות נוחה מיורקטאון, קורנווליס כתב לקלינטון והודיע לו שהוא יבצר את יורקטאון.
לה פאייט קיבל התראה ב-26 ביולי על כך שקורנווליס הוציא לדרך את חייליו, אך חסר מודיעין לגבי יעדם הסופי, והחל לתמרן את חייליו כדי לכסות כמה נקודות נחיתה אפשריות. ב-6 באוגוסט נודע לו שקורנווליס נחת ביורקטאון וביצר אותה ואת גלוסטר פוינט ממש מעבר לנהר יורק.