stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איצו רימר
יצירתו

יצירתו של רימר עוסקת בעיקר בסוגיות הנוגעות לזהות הישראלית, בקשר לארץ ישראל, להיסטוריה שלה ולנופיה. מקורות השראתו הם בעיקר ממצאים ארכאולוגיים מתקופת האבות ואילך, נופי הארץ וצבעיה והמיתוסים הקשורים בנופים אלה. רימר, יליד קיבוץ מענית שבצפון ישראל, הגיע בהיותו כבן שבע לערך לבאר שבע, שם עברו עליו ילדותו ונעוריו. חוויות נעוריו הפכו לחומרי הגלם של מרבית תקופות יצירתו. מיד לאחר שהשלים את הכשרתו האמנותית עסק - הן בציוריו והן בפרויקטים של פיסול סביבתי במרחבי הנגב - בנוף המדברי ובמקומו של האדם מול מרחביו העצומים של היקום. "כמי שקיבל את חינוכו האמנותי בבצלאל של אמצע שנות השבעים, היה איצו רימר של שנות השמונים והתשעים צייר מושגי. יצירותיו מהתקופה הזו המושפעות מהתפישה הכנענית, מבטאות יחס קמאי, ראשוני, אל המדבר ואל נופי הנגב בו גדל וחי". מוטיב מרכזי המופיע ביצירתו כבר בשנות השמונים וחוזר ונשנה עד ימינו הן "דמויות המבוססות על צלמיות שנהב מאתר כלקוליתי מדרום לבאר שבע. צלמיות אלה היו כנראה אלילי בית קדמוניים, והן מייצגות עבור איצו את התרפים מספר בראשית. הן הביאו אותו לשאול על מהות הדיאלוג בין האדם לאל והפולחן הנגזר ממנו. העבודות קיבלו את הכותרת 'שיחות עם אלוהים', כותרת שהולמת במידה רבה את כל מכלול היצירה של איצו." דמות האדם בציוריו של רימר מאותה תקופה היא בדרך כלל דמות בודדה, הניצבת ומשקיפה על מרחביו האינסופיים של הנוף שלמולה. "הדמויות של איצו רימר מופיעות בתוך מרחבים פתוחים, דלילים, חופשיים הנמצאים בהתהוות ואינם כפופים לאחידותו של מבנה מאורגן".
בשנות התשעים של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21, החליף רימר את מראות הנוף המדברי באינטימיות של הבית ובסביבה העירונית של תל אביב, בה התגורר מאז אמצע שנות השמונים. ציורו התמקד באינטימי, בדירה ובחלל הסטודיו. סגנונו הפך למה שמוגדר לעיתים כפיגורטיבי-ריאליסטי, וציוריו בחנו בפיכחון את סביבתו והדמויות המקיפות אותו. ציוריו אלה מתארים קטעים של מציאות ושל שגרת היום-יום. "עם כל זאת שאיצו רימר יוצא מעמדה שהיא מושגית בעיקרה, ציוריו מציגים מקום, מרחב וזמן מוגדרים ומסוימים: האור בתוך החלל הוא אור ארצישראלי במובהק והמערך הצבעוני של הפלטה, יוצר אטמוספירה לוקאלית, תל אביבית...נראה שהקרוב והאינטימי מבטאים גם את הכמיהה למוכר, לבית המוגן, לעומת המרחבים הפתוחים והאינסופיים של המדבר...". את פרק יצירה זה סיכם האמן בתערוכה "איצו רימר חוזר הביתה" שהוצגה בבית האמנים בתל אביב בשנת 2007.
לאחר שהתגורר שנים רבות בתל אביב, החליט רימר לחזור למקורות הרוחניים של יצירתו ומאז שנת 2012 הוא חי ויוצר במצפה רמון.
תערוכות נבחרות

1977 - תיאטרון ירושלים, תערוכת פתיחת הגלריה (אוצר: יונה פישר).
1984 - "הקו הראשון" (אוצר: פנחס כהן גן), המשכן לאמנות עין חרוד.
1985 - "קרב", עבודה סביבתית במסגרת סימפוזיון מסוף ניצנה לאמנות סביבתית על גבול ישראל-מצרים.
1986 - "עפיפונים", עבודה סביבתית בפארק לפיסול מדברי, מצפה רמון (אוצר: עזרא אוריון).
1988 - "לאדם דימויים רבים" (אוצר: מאיר אהרונסון), המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
1997 - נציג ישראל בביאנלה הבינלאומית, המוזיאון לאמנות מודרנית, דוברובניק, קרואטיה.
1999 - "איצו רימר - ביניים", גלריה מבט, תל אביב.
2007 - "איצו רימר חוזר הביתה -ציורים 2006-1996" (אוצר: סורין הלר), בית האמנים תל אביב.
2010 - "כתר מלכות" (אוצר: אלכסנדר אוקון), הבית האדום, תל אביב.
2011 - "הנמרודים החדשים" (אוצר: גדעון עפרת), בית האמנים בירושלים.
2015 - "שדים, רוחות וכהנים" (אוצר: ישראל רבינוביץ), המכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי, באר שבע.
2023 - "קו הדם" (אוצר: אסי משולם), בית האמנים תל אביב.
מלגות פרסים והוקרה

1975 - אקדמיה בצלאל, ירושלים (מלגת הצטיינות).
1977 - הביאנלה הלאומית לאמנים צעירים (פרס ראשון).
1978 - פרס קרן שרת לאמנים צעירים.
לקריאה נוספת

יואכים מאיר, חגי כנען, איצו רימר - ביניים, גלריה מבט, תל אביב, 1999.
סורין הלר, יואכים מאיר, איצו רימר חוזר הביתה, בית האמנים תל אביב, 2007.
הערות שוליים

↑  איצו רימר, טקסט לתערוכה במכללת קיי, 2014.
↑  סורין הלר, "איצו רימר חוזר הביתה", 2007, לעיל, עמ' 4.
↑  יואכים מאיר, טקסט נלווה לפרס רפפורט, 2019.
↑  חגי כנען, "איצו רימר - ביניים", 1999, לעיל, עמ' 3.
↑  סורין הלר, לעיל, עמ' 5.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 277881  NLI: 987007521037205171  ISNI: 0000 0000 4720 6760  LCCN: no2008152251  ULAN: 500476664  VIAF: 308268678   WorldCat (עם VIAF): 308268678
אירוסטאר (כטב"ם)

האירוסטאר במצעד צבאי באזרבייז'ן
אירוסטאר (באנגלית: Aerostar) הוא כלי טיס מוטס מרחוק (כטמ"ם) טקטי למשימות סיור ואיסוף מודיעין מתוצרת אירונאוטיקס, חברה-בת של רפאל, הכטב"ם הראשון פרי פיתוחה. הכטב"מים טסו כ־250,000 שעות טיסה ברחבי העולם. כלי טיס מסוג אירוסטאר הופעלו על ידי צה"ל.
היסטוריה > פיתוח

עד תחילת 1995 חברת אירונאוטיקס הייתה חברה קטנה לתחזוקת מל"טים של יחידת נחשון שבה עבדו 5 אנשים. עד שמשה כספי עובד החברה המציא פתרון המהפכני - מחשב מרכזי שמפעיל את כל מערכות האוויוניקה של המל"ט. עד להמצאתו של כספי היו במל"טים תת־מערכות בקרה נפרדות לאופטיקה, לתקשורת, לחשמל ולניווט, שעליהן פיקד מחשב מרכזי. כספי איחד הכל למערכת אחת וכך חסך במשקל המל"ט - וכתוצאה מכך במחירו.
היסטוריה > שירות בצה"ל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מפעילים

ישראל ישראל
אתיופיה אתיופיה
ארצות הברית ארצות הברית
טורקיה טורקיה
פולין פולין
אזרבייג'ן אזרבייג'ן
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  נעמה סיקולר, מל"ט האירוסטאר של אירונאוטיקס - קל וזול, באתר כלכליסט, 19 באוגוסט 2010
1 2 3 4 5 6 7 8  Aerostar (באנגלית)
↑  שי לוי, ‏פרסומים זרים: נשק ישראלי לצד איראני במלחמה באתיופיה, באתר ‏מאקו‏, 10 בדצמבר 2021
↑  נעמה סיקולר, זירת הקרב הישראלית באפגניסטן: מלחמה על 1.8 מיליארד שקל, באתר כלכליסט, 9 במרץ 2010
אלקס הרטמן

| --- | --- |

 לידה:  1956 תל אביב-יפו, ישראל 
 פטירה:  16 במרץ 2024 (בגיל 68 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  ש. הורוביץ ושות' 
 מספר צאצאים:  3 
 
אלקס הרטמן
אלקס הרטמן (1956 – 16 במרץ 2024) היה עורך דין ישראלי, שותף בכיר במשרד ש. הורוביץ ושות'.
ביוגרפיה

הרטמן נולד ב-1956 בתל אביב, בן לפרופסור ישראל הרטמן, פרופסור למיקרוביולוגיה שעמד במשך 16 שנים בראש המכון למחקר ביולוגי בישראל בנס ציונה. הרטמן התגורר בתל אביב, והיה נשוי ואב לשלושה ילדים.
למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר שסיים בהצטיינות את לימודיו החל להתמחות במשרד "ש. הורוביץ ושות'". כעבור חמש שנים התקבל כשותף.
בשנים 2001–2003 לימד אתיקה מקצועית של עורכי דין באוניברסיטה העברית בירושלים ובמכללה למינהל. מאז שנת 2006 העביר את קורס "אמנות הליטיגציה" באוניברסיטת תל אביב.
מספר מדריכים בינלאומיים (European Legal Experts, Chambers, European Legal 500, Which Lawyer) ציינו את הרטמן כאחד מהליטיגטורים המובילים בישראל. תחומי התמחותו הם: משפט מסחרי, בוררות וליטיגציה מסחרית. ייצג חברות מקומיות וזרות, בנקים ישראליים רבים, חברות ומוסדות פיננסיים בינלאומיים, בתי השקעות, חברות רב-לאומיות, חברות ביטוח גדולות בישראל ובעולם ועוד.
בשנים 2002–2009 שימש ככונס נכסים על מניותיו של גד זאבי בחברת "בזק". במסגרת הליכי הכינוס, חילק הרטמן כ-4.5 מיליארד ש"ח לנושים ולבעלי החברה וקיבל שכר טרחה בסך 36 מיליון ש"ח.
בשנת 2009 מונה לבורר על ידי מדינת ישראל בהליך שהתנהל בינה לבין מפעלי ים המלח הנוגע לתמלוגים שהמדינה תבעה.
בשנת 2016 מונה הרטמן כבורר מטעם המדינה בהליך בוררות בינלאומי המתנהל בינה לבין חברת הנפט הלאומית של איראן.
נפטר ב-16 במרץ 2024 ממחלה קשה, והובא לקבורה בבית הקברות קריית שאול.
פעילות ציבורית

בשנים 1996–2000 כיהן כחבר בדירקטוריון הארגון הבינלאומי לקס מונדי (Lex Mundi) המאגד את משרדי עורכי הדין המובילים בעולם. בשנת 2010 מונה כחבר ועדת התכנים של לקס מונדי.
בשנים 2002–2006 שימש כחבר הוועדה לבחירת היועץ המשפטי לממשלה.
בשנים 2004–2011 שימש כנשיא הארגון הבינלאומי של עורכי הדין והמשפטנים היהודיים, כשלפניו כיהנו בתפקיד זה שופט בית המשפט העליון חיים כהן והשופטת הדסה בן-עתו. במסגרת זו, קידם הפורום את פתיחתם של הליכים משפטיים נגד גורמים התומכים בטרור, והגן על המדינה בפורומים משפטיים בינלאומיים שונים. כמו כן בתקופת כהונתו הוקמו לארגון שלוחות בצ'ילה, בארגנטינה ובגרמניה.
פעילות בלשכת עורכי הדין

הרטמן שימש בשנים 2009–2014 יו"ר הוועד המנהל של המרכז לאתיקה ואחריות מקצועית של עורכי דין ע"ש דייוויד וינר.
בשנים 1995–1999 שימש כיו"ר ועדת האתיקה של לשכת עורכי הדין במחוז ת"א והמרכז. בשנים 1999–2003 שימש כיו"ר ועדת האתיקה ארצית וכיו"ר הוועדה לרביזיה בכללי האתיקה המקצועית של עורכי הדין.
הערות שוליים

↑  הילה רז, החשבון הסופי של עסקת זאבי-בזק: חצי מיליארד שקל לגד זאבי, 36 מיליון שקל לאלקס הרטמן, באתר TheMarker‏, 9 בנובמבר 2009
↑  תומר גנון, אלקס הרטמן, מבכירי עורכי הדין בישראל, נפטר בגיל 68 ממחלה קשה, באתר כלכליסט, 16 במרץ 2024
אלימלך לאווי

הרב אלימלך סג"ל לאווי (נולד בניסן תשכ"ב, 1962) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות טאהש והחמישי בשושלת.
ביוגרפיה

נולד לאדמו"ר רבי משולם פייש לאווי (השני) ולרבנית חוה בת הרב יהודה ויינגרטן.
בבחרותו למד אצל אביו בישיבת טאהש וכן בישיבת תולדות אהרן בירושלים. נישא לאסתר מלכה, בת האדמו"ר רבי נפתלי צבי לאבין מזידיטשוב.
בצעירותו לא היה נראה שהוא מתעניין באדמו"רות והיה איש עסקים אך לאחר פטירת אחיו הבכור הרב מרדכי שנפטר בפתאומיות מדום לב בשנת תשנ"ח שהיה מיועד להיות אדמו״ר, מונה על ידי אביו לכהן כאב"ד קריית טאהש שבקנדה ורב קהילות טאהש בעולם.
בתקופה זו היה גם נוסע פעמים רבות לוויליאמסבורג כדי לשהות במחיצת חסידי אביו. לאחר פטירת אביו בכ"ז באב ה'תשע"ה הוכתר לכהן במקומו כאדמו"ר.
אליזבת מרטינז

| --- | --- |

 לידה:  12 בדצמבר 1925 וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 פטירה:  29 ביוני 2021 (בגיל 95) סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  מכללת סווארת'מור 
 מפלגה:  מפלגת השלום והחופש 
 
אליזבת "בטיטה" מרטינז (באנגלית: Elizabeth "Betita" Martínez;‏ 12 בדצמבר 1925 – 29 ביוני 2021) הייתה פמיניסטית צ'יקנה (אנ'), מארגנת קהילתית, פעילה חברתית, סופרת, ומחנכת אמריקאית. היא כתבה מאמרים וספרים רבים על נושאים שונים הנוגעים לתנועות חברתיות ביבשת אמריקה. עבודתה הידועה ביותר היא 500 Years of Chicano History in Pictures, הדו-לשונית, אשר לאחר מכן היוותה את הבסיס לווידאו החינוכי, ¡Viva la Causa! 500 Years of Chicano History. גוף עבודתה זכה לשבחיה של אנג'לה דייוויס ככולל את "אחת ההיסטוריות החשובות ביותר של אקטיביזם פרוגרסיבי בעידן העכשווי... מרטינז היא האחת והיחידה, בלתי ניתנת לעצירה ובלתי נלאית."
קורות חיים

מרטינז הייתה בתם של מנואל גיירמו מרטינז ורות פיליפס מרטינז. הוריה כינו אותה "בטיטה" בקיצור. היא גדלה בשכונה של המעמד הבינוני שהייתה ברובה לבנה בוושינגטון די. סי., כי אביה עבד כמזכיר בשגרירות המקסיקנית. אמה סיימה תואר באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ולימדה ספרדית למתקדמים בבית ספר תיכון. כשמרטינז סיימה את לימודיה, היא עבדה במגוון עבודות, ביניהן כפקידה-כתבנית בחברת ביטוח, מלצרית בגלידריה, וכעוזרת עריכה בעיתון "וושינגטון פוסט". מרטינז הייתה הלטינה הראשונה לסיים תואר במכללת סווארת'מור בשנת 1946, אז סיימה את לימודיה בהצטיינות בהיסטוריה וספרות. כשהייתה בת עשרים ושלוש, היא נישאה לבעלה הראשון, לאונרד ברמן, ממנו התגרשה ב-1952. היא נישאה לבעלה השני, האנס קנינג, בשנת 1952 ובתם טסה קנינג-מרטינז נולדה ב-1954. במאי 2000, מכללת סווארת'מור העניקה למרטינז דוקטורט לשם כבוד. מרטינז עבדה עבור בית ההוצאה לאור סיימון אנד שוסטר כעורכת, ועבור The Nation כעורכת ספרות ואמנות. בתה, טסה, היא שחקנית ומייסדת שותפה של מעבדת התיאטרון הלטינית של סן פרנסיסקו.
אקטיביזם

מרטינז החלה את פעילותה הפוליטית בשנות ה-1950 המוקדמות. היא עבדה בארגון מזכירות האומות המאוחדות בניו יורק כחוקרת בנושא הקולוניאליזם ודה-קולוניזציה באפריקה.
במהלך שנות ה-1960, מרטינז עבדה בתנועה לזכויות האזרח עם הוועדה המארגנת הסטודנטיאלית הלא-אלימה (SNCC) בדרום של ארצות הברית, וכרכזת במשרדי הארגון בניו יורק. היא ערכה את ספר הצילומים, The Movement, אשר גייס כספים עבור ה-SNCC. היא הייתה אחת מרק שתי נשים לטינות שעבדו ב-SNCC. ב-1968, היא עברה לגור בניו מקסיקו כדי לייסד עיתון ולתמוך ב-Alianza Federal de Mercedes, ארגון שנאבק למען זכויות האדמות של בני הצ'יקנו. יחד עם עורכת הדין בוורלי אקסלרוד, מרטינז ייסדה את העיתון הדו-לשוני של התנועה El Grito del Norte, שם עבדה במשך חמש שנים. ב-1973, היא ייסדה וניהלה את מרכז התקשורת הצ'יקנה, מרכז שהיה מבוסס בשכונות הצ'יקנו ופעל לארגון קהילתי וחינוך. מרטינז ערכה את הספר הדו לשוני 500 Years of Chicano History שהיה הבסיס לסרט Viva La Causa! (תחי המטרה!) שיצרה, ואשר הוצג בפסטיבלים וכיתות לימוד ברחבי ארצות הברית.
מרטינז עברה לאזור המפרץ ב-1976, שם היא עבדה על סוגיות של הקהילה הלטינה, לימדה לימודי נשים במשרה חלקית, ערכה סדנאות של אנטי-גזענית, ועבדה עם קבוצות נוער. היא לימדה לימודים אתניים ולימודי נשים באוניברסיטת הייוורד סטייט. לאורך הקריירה שלה, מרטינז כתבה מאמרים רבים. היא כתבה מאמרים עבור Z מגזין, Ms. מגזין, ועוד רבים. היא עמדה בבכירות לתפקיד מושלת קליפורניה עבור מפלגת השלום והחופש בשנת 1982, וזכה בפרסים רבים מארגוני סטודנטים, קהילה ואקדמיה, לרבות אקדמאית השנה לשנת 2000 מטעם האגודה הלאומית ללימודי צ'יקנה ומקסיקו. בשנת 1997, היא ייסדה יחד עם פיל האצ'ינס את המכו לצדק רב-גזעי, אשר "נועד לחזק את המאבק נגד עליונות לבנה על ידי שימוש כמרכז משאבים כדי לעזור לבנות בריתות בין עמים של צבע ולהילחם נגד פילוג." בשנת 2004, היא כיהנה בוועדה המייעצת לקבוצת 2004 Racism Watch. בנוסף, היא הייתה יועצת של Catalyst Project, ארגון לחינוך פוליטי אנטי-גזעני, המתמקד בקהילות לבנות.
נפטרה ב-29 ביוני 2021.
פרסומים נבחרים

De Colores Means All of Us: Latina Views for a Multi-Colored Century (1998) ISBN 0-89608-583-X
500 years of Chicano History in Pictures (1976) ISBN 978-0-9631123-0-9
The Youngest Revolution: A Personal Report on Cuba (1969) ISBN 978-0-273-31434-9
Letters from Mississippi (1964) ISBN 978-0-939010-71-4
לקריאה נוספת

Table of Contents from El Grito del Norte (1966–1972)
Martinez, Elizabeth. (1972). La Chicana. In Carole R. McCann & Seung-kyung Kim (Eds), Feminist theory reader: Local and global perspectives, (pp. 113–115, 3rd edition). New York: Routledge.
Martinez, Elizabeth "Betita" What is White Supremacy? (1998)
Martinez, Elizabeth "Betita" A view from New Mexico: recollections of the movimiento left Monthly Review (2002)
Martinez, Elizabeth "Betita" Raza Protest A Day of Lies and Hate, (1998)
Vidal, Mirta Women: New Voice of La Raza
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  "Elizabeth Martínez". southendpress.org. אורכב מ-המקור ב-2007-09-27.
↑  "Viva la Causa, 500 Years of Chicano History (version in English)".
1 2  "World People's Blog » Blog Archive » Elizabeth Betita Martinez – USA". word.world-citizenship.org.
1 2 3 4 5 6  Platt, Tony (2012). "The Heart Just Insists: In the Struggle with Elizabeth 'Betita' Sutherland Martínez". Social Justice.
1 2 3 4 5  Resistance, Colours of. "Home - Colours of Resistance Archive". Colours of Resistance Archive (באנגלית).
1 2 3 4  R.M. Arrieta (2006-05-21). "Los Veteranos: An Oral History of San Francisco's Mission District Activistas". El Tecolote. אורכב מ-המקור ב-2008-03-16.
↑  Crass, Chris. "Towards Social Justice: Elizabeth 'Betita' Martinez and the Institute for MultiRacial Justice". infoshop.org. אורכב מ-המקור ב-2007-09-26.
↑  Ruiz, Vicki; Korrol, Virginia (2006). Latinas in the United States, set: A Historical Encyclopedia. Indiana University Press. pp. 429–340.
1 2  "Swarthmore to Hold 128th Commencement on May 29". Swarthmore College. 2000-05-09.
↑  "Institute for MultiRacial Justice". multiracialjustice.net/. אורכב מ-המקור ב-2018-12-25. נבדק ב-2018-12-24.
↑  "2004 Racism Watch Calls On Bush-Cheney Campaign to Change or Pull Offensive Ad". Common Dreams. אורכב מ-המקור ב-2012-09-15.
↑  "About". The Catalyst Project. אורכב מ-המקור ב-2008-03-15. נבדק ב-2018-12-24.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279184505171  BNE: XX1087914  CiNii: DA08904130  GND: 1043223762  ISNI: 0000 0001 0937 5974  LCCN: n50067175  NKC: kup20030000061997  NTA: 128683279  SNAC: w66d7qwt  SUDOC: 142983489  VIAF: 114221514   WorldCat (עם VIAF): 114221514
אירוס נצרתי

| אירוס נצרתי |
| --- | --- |
 אירוס נצרתי בהר יונה
מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: אירוסיים
סוג:: אירוס
תת־סוג::  אירוס 
סקציה:: אירוס ההיכל
מין:: אירוס נצרתי
שם מדעי
 Iris bismarckiana ‏Regel, 1890
אִירוּס נַצְרָתִי או אִירִיס נַצְרָתִי (שם מדעי: Iris bismarckiana) הוא מין בסקציית אירוסי ההיכל (Oncocyclus), בתת-סוג אירוס בסוג אירוס. האירוס הנצרתי אנדמי לצפון ארץ ישראל, לבנון, ירדן וסוריה. המין גדל בארץ ישראל בהרי נצרת, גבעת המורה בהרי נפתלי ולרגלי החרמון. מן העבר המזרחי של הירדן, האירוס הנצרתי צומח בחבל הגלעד במדינת ירדן. מכיוון שהמוסלמים נוהגים לשתול אותו בבתי קברות, מניחים שאוכלוסיות מסוימות הובאו למקומן על ידי האדם. אוכלוסיות אחדות שגדלות בבר כנראה התפתחו מצמחים שנשתלו בבתי הקברות המוסלמיים.
מאפיינים

עלה העטיף הפנימי הוא לבן עד תכלת בהיר, מרושת בעורקים דקים ומנוקד בנקודות קטנות בגוון כהה יותר. עלה העטיף החיצוני מנוקד בצפיפות בנקודות כהות על רקע לבן עד קרם בהיר, המתלכדות ליצירת כתם כהה במרכזו.
העלים רחבים, והם כפופים כמגל. פוריות הפרחים נמוכה, ונוצרים מעט מאוד זרעים. הצמח מתרבה בעיקר על ידי קני שורש, השולחים שלוחות ארוכות לצדדים, ויוצרות קבוצות של צמחים זהים על שטח של מספר מטרים.
האירוס הנצרתי גדל על מדרונות שטופי שמש, מנוקזים היטב, שאופיים סלעי ואבני. המין גדל בשולי חורשים ובתות ספר.
מועד הפריחה תלוי במזג האוויר – מהמחצית השנייה של פברואר ועד לתחילת אפריל. תקופת הפריחה העיקרית היא באמצע מרץ. במקרה של שנה שחונה, הפריחה תהיה מועטה אם בכלל.
ככל שאר אירוסי ההיכל, אירוס נצרתי הוא פרח מוגן.
הפרח מופיע בסמלה של העיר נוף הגליל, ובסמלו הקודם של מועדון הכדורגל של העיר.
גלריה

אירוס נצרתי
מקבץ אירוסים נצרתים
אירוס נצרתי בשמורת אירוס נצרתי על רקע הר תבור
אירוסים נצרתיים ליד מפל התנור בגליל העליון
לקריאה נוספת

מיכה לבנה, לקסיקון החי והצומח של ארץ-ישראל, כרך א', עורך: עזריה אלון, מדינת ישראל - משרד הביטחון, תשנ"ד - 1994 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  אירוס נצרתי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), התשס"ה-2005
אורדוניו השני, מלך לאון

| --- | --- |

 לידה:  871 
 פטירה:  יוני 924 (בגיל 53 בערך) לאון, ספרד 
 מדינה:  ממלכת גליסיה 
 מקום קבורה:  קתדרלת לאון 
 בן או בת זוג:  Aragonta González Sancha Sánchez of Pamplona אלווירה מננדס 
 
 
אורדוניו השני
פסל של אורדוניו השני ב"פלאסה דה אוריינטה" במדריד, פרי יצירתו של לואיס סלבדור קרמונה, 1753-1750
אורדוניו השני "אדפונסיס" (בספרדית: Ordoño Segundo Adefónsiz, בערך 873 – 924 לאון) היה מלך גליסיה  בין 910 – 924 (בין השנים 910 – 914 בחסות ממלכת לאון, אחר כך כחלק ממנה), ומלך לאון בין 914 ובין 924, בן לשושלת האסטוריאנית-לאונית.
כבנו השני של אלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס, הצטיין אורדוניו השני כמלך נמרץ ולוחמני שאיחד תחת שלטונו את שטחי ממלכת לאון והתעמת עם הכובשים המוסלמים ששלטו בזמנו על רוב חצי האי האיברי. היה אחד מהדמויות המובילות של ה"רקונקיסטה".
ביוגרפיה > רקע משפחתי ונעוריו

אורדוניו השני נולד בסביבות שנת 873 כבנם השני של אלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס, ושל המלכה חימנה מפמפלונה לבית גארסס. מצד אביו, היה נכדו של המלך אורדוניו הראשון, מלך אסטוריאס ושל המלכה נוניה(Nuña).
בנעוריו נשלח על ידי אביו לסרגוסה כדי להתחנך אצל מוחמד אבן לובּ בחצרם של באנו קאסי, שושלת של בסקים מומרים לדת האסלאם - "מולאדים", ששלטו בעמק האברו העילי ונמצאו בקשרי ידידות עם משפחתו.

מגיל צעיר לקח אורדוניו חלק בניהול המדינה, לצידו של אביו. עוד בימי שלטון אביו, קיבל הנסיך הצעיר על עצמו את ניהול חבל גליסיה, שהייתה חלק מממלכת אסטוריאס. הוא פיקד אישית בשנת 910 על מסע צבאי נגד המוסלמים מדרום חצי האי האיברי. הגיע עד לעיר סביליה והרס ושדד "אחד מפרבריה המבוצרים והעשירים ביותר" (כפי שתואר ב"היסטוריה סילנסה" Historia Silense)- רֶחֶל (Regel), שמיקומה לא זוהה בימינו בוודאות.
מסיבות לא ידועות, מרדו בניו של אלפונסו השלישי באביהם בשנת 909 ואף כרתו בהמשך ברית נגדו עם הרוזן של קסטיליה, מוניו נונייס, חמיו של יורש העצר, גרסיה, האח הבכור של אורדוניו. אף על פי שהמלך אלפונסו הצליח ללכוד את גרסיה ולכלוא אותו בטירה גוסון, באסטוריאס, כעבור שנה אולץ לוותר על השלטון לטובת בניו ולחלק את הממלכה ביניהם: בנסיבות אלה קמה ממלכת לאון שנמסרה לידי גרסיה, הידוע כגרסיה הראשון, בעוד ממלכת גליסיה נותרה בידי אורדוניו, וממלכת אסטוריאס המצומצמת עברה לידי פרואלה.

האב המודח, אלפונסו השלישי, נפטר תוך זמן קצר בעיר סמורה ב-20 בדצמבר 910.
ביוגרפיה > מלוכתו בגליסיה. הטבח באבורה (913)

אחרי הכתרתו כמלך גליסיה, אורדוניו נמצא במידת מה, בדומה לאחיו פרואלה, בחסות אחיו הבכור גרסיה הראשון, שהיה למלך הראשון של לאון. על מנת להגן על מרחב פעולתו בגליסיה כינס אורדוניו עוד ב-7 ביוני 910, בעיר לוגו, את אצילי ממלכתו וקיבל מהם הבטחות נאמנות, בנוכחות הבישוף ריקרדו של לוגו. (ל"אדוננו האדון אורדוניו" (nostro domino donno Ordonio)).

יחסו של גרסיה הראשון כלפיו לא היו לבביים במיוחד. כשמת אביהם אלפונסו השלישי, מנע גרסיה מהבישוף חנאדיו דה אסטורגה שהגיע לסנטיאגו דה קומפוסטלה להשתמש ב-500 המתקל
מזהב metcales ex auro purissimi ‏ 500  שביקש אורדוניו לתרום למתחם הקודש בקומפוסטלה
 בהתאם לצוואת אביו.


כמלך גליסיה ולאחר מכן כמלך לאון המשיך אורדוניו במדיניות ההתקפית של אבותיו נגד הכובשים המוסלמים. וזאת בשתי חזיתות:
בדרום-מערב - יצא לפשיטות על מרידה ועל אבורה. במזרח כרת ברית עם המלך סנצ'ו הראשון גארסס של נווארה נגד חליפות קורדובה.
בשנתו הרביעית כמלך ב-19 באוגוסט 913 הגיע "הרודן" "אורדון אבן אדפונס", כפי שקראו לו המורים, עד לעיר אבורה. לפי הכרוניקה של אל נאציר, בראש צבא של שלושים אלף לוחמים - רגלים, פרשים וקשתים, הצליח לפרוץ לתוך העיר ולשדוד אותה ולטבוח בתושבים המוסלמים. בקרב נפלו מושל העיר מרוואן עבד אל מליכ ו-700 ממגני העיר. כ-4000 תושבים, רובם נשים וילדים נלקחו בשבי. לדברי הכרוניקים הערבים במקום שנקרא "אל אטראס" ("המיצר") בככר העיר אבורה הגיעה ערימת הגופות של הנטבחים לגובה של שני בני אדם.

כפי שמקוננת הכרוניקה של אל נאציר: ”עוד לא נודע בזכרונה של אנדולס אסון כבד יותר לאסלאם מהתבוסה המחרידה והנוראית הזאת מידי האוייב”
ביוגרפיה > המלך השני של ממלכת לאון

בשנת 914 ,אחרי מותו הפתאומי, ללא צאצאים, של אחיו גרסיה, בעקבות פצעים בקרב, ירש אורדוניו את כתר המלכות של לאון. אחרי שחלה בעת שהותו באזור בדחוס, נסע לנוח במחוזותיו בגליסיה.
בתעודה שהוציא לטובת הדיוקסיה מונדוניידו הביע ספקות לגבי סיכוייו להחלים:
"אני חש כי מותי קרב ושלא נותרה לי תקווה אחרת אלא רחמי האל הכל יכול והתערבותם של הקדושים")
אולם בדצמבר כבר התאושש לחלוטין וזכה לקבלת פנים מפוארת בסנטיאגו דה קומפוסטלה. ב-12 בדצמבר 914 הוכתר "הכובש של כריסטוס" (debelador de Cristo), כפי שכונה, כמלך על ידי תריסר בישופים, בפני אספה של כל האצילים הגדולים וראשי הכמורה.
ביוגרפיה > המסעות הצבאיים הראשונים (914–916)

אחרי שחיזק את שליטתו בלאון והבטיח לעצמו את תמיכת האצילים, בקיץ 915 ארגן אורדוניו השני את מסעו הצבאי הראשון כמלך של לאון, אל האדמות שמצפון לעיר "מקנסת אל אסנאם".
לפי ההיסטוריון האנדלוסי אחמד אבן מוחמד א-ראזי, המלך שם פעמיו אל העיר מדיין באזור בדחוס, כבש את מצודת קלאת אל הנאש (קסטיליו דה לה קולברה או קסטרו אלאנחה), הכניע את מרידה ואת בדחוס ואילץ אותן לשלם לו מס. חזר עם שלל ושבויים רבים. בשובו למולדת הודה למרים הקדושה והקים לכבודה, בעזרת השלל שתפס, את הקתדרלה של לאון. לטובת בנייתה ויתר על חלק ממתחם הארמון המלכותי.
בקיץ 916 הוביל אורדוניו פשיטה נוספת נגד המוסלמים ותקף פרברים של העיר מרידה. הפעם החריב ושדד יישובים עירוניים שלא נפגעו במסעותיו הקודמים באזור. בעימות עם כוחות ערבים שנשלחו מקורדובה ידם של
אנשי לאון הייתה על העליונה. המפקד המוסלמי נפל בשבי והובא ללאון.
ביוגרפיה > הקרב בקסטרומורוס (916)

תגובתם של האנדלוסים לא אחרה לבוא. לפי "הכרוניקה האלמונית של אל נאציר"
ב-15 ביוני 916 הם ביצעו פשיטה ראשונה בשטחים הנוצריים, תחת פיקודו של הקאיד אחמד אבן מוחמד אבן אבי עבדה ושבו לקרדובה ללא אבדות רבות.
האמיר החדש של קורדובה, עבד א-רחמן השלישי, קשוב לתרעומת העממית נגד ההתקפות החוזרות של הנוצרים, גייס צבא ענק שכלל גם יחידות מטינגיטניה וממוריטניה. לראש הצבא מינה שוב את אחמד אבן מוחמד אבן אבי עבדה, המכונה גם חוליט אבו ל-חאבאט.
הצבא המוסלמי עזב את קורדובה ב 2 באוגוסט 917, הגיע לנהר דוארו, שהמנהיגים הערבים ביקשו לקבוע לגבול, וב 1-2 בספטמבר התחיל במסע של שוד והרס נגד היישובים הנוצריים.
הקימו מחנה ביישוב סן אסטבאן דה גורמאס, שנקרא אז קסטרומורוס. לפתע הופיע במקום המלך אורדוניו וכוחותיו ותקפו בעוצמה את הצבא המוסלמי. הכרוניקות הנוצריות של התקופה טענו שאנשי לאון גרמו לאויביהם כל כך הרבה אבדות, שמספר הגופות עלה על זה של הכוכבים ברקיע. לפי תאוריהם, השטח שבין הנהר דוארו ובין לטירה קסטיליו דה אטיינסזה אי פאראקוייוס, התכסה בגופות האויב. הצבא המוסלמי, מובס, נסוג אל בסיסיו ב-4 בספטמבר.
עם הנופלים נמנה גם המפקד חוליט אבו ל-חאבאט. את ראשו הערוף תלו בפקודת המלך על חומות סן אסטבאן דה גורמאס, צמוד לראש של פר.
הנווארים פנו אל אורדוניו עם בקשה לעזרה נגד הכובשים המוסלמים.
בסוף האביב 918 נכרתה ברית שין אורדוניו ובין סאנצ'ו גרסס, מלך נווארה (פמפלונה). שניהם גייסו כוחות שצעדו אל עבר נאחרה במקרה העליונה, לשם הגיעו בהתחלת יוני. אחרי שהות בת שלושה ימים, עברו לטודלה, התקדמו על יד מורקוארה וטרסונה וכבשו את פרברי ולטיירה, ארנדו וקלהורה שנמצאו בשליטת הבאני קאסי מסרגוסה.
הצלחות אלה הכעיסו מאוד את האמיר עבד א-רחמן השלישי שהחליט ב-8 ביולי על מתקפת עונשין תחת פיקודו של באדר אבן אחמד. הכוחות המוסלמים הגיעו למוטוניה, מקום לא ידוע בימינו, שנמצא ככל הנראה באזור סוֹריה וסגוביה ונחלו שני ניצחונות זה אחר זה על הצבאות הלאוני והנווארי ב-14 באוגוסט וב-16 באוגוסט. שובם של המנצחים, המלווים בשלל רב במוצרים ובשבויים זכה לחגיגות המוניות רשמיות בקורדובה.
הכרוניקן סמפירו הסתפק בלציין שאחרי בניצחון בקסטרומורוס, הגיעה למקום שנקרא מיטוניה "אסייפה" מוסלמית שגרמה לאבדות קשות בשני הצדדים והוסיף ציטטה מהתנ"ך המיוחסת לדוד המלך:"Varií sunt eventus belli (שמואל ב, י"א,כ"ה)