stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תהילים מ"ה
מהות המזמור ותוכנו

מזמור מ"ה הוא מזמור מלך וכותרתו "שִׁיר יְדִידֹת" הוא ביטוי יחידאי במקרא. בשירה זאת באה לידי ביטוי האהדה לה רוחש המשורר למלך.
חוקרי המקרא העלו מספר השערות מהו נשוא המזמור ועניינו:
יש שטענו כי מזמור זה הוא מזמור חתונה, וזאת על פי מופעיה של המילה 'דוֹד' שהוא כינויו של החתן בשיר השירים.
נפתלי טור-סיני סבר כי השיר הוקדש לשלמה וזאת כי בכותרת 'יְדִידֹת' יש רמז לשמו השני של שלמה, ידידיה.
על פי חלקו השני של המזמור יש שסברו כי לשיר זיקה ליום חתונתו של המלך. חוקר המקרא סיגמונד מובינקל טען כי זהו המזמור היחידי שניתן לסווגו כהמנון למלך.
יש שטענו כי המזמור מכוון לשלמה אשר הביא זהב מאופיר ומידע זה נכון לתקופתו.
אחרים טוענים כי המזמור מתכוון לדוד וזאת מתיאור מעלותיו של המלך המתוארות במזמור ומופיעות כבר בסיפור משחיתו בספר שמואל א', פרק ט"ז.
דעה נוספת היא כי את המזמור נשא אחאב בעת נישואיו לאיזבל וזאת מן הכתוב: "מִן-הֵיכְלֵי שֵׁן" הרומזים לארמונו של אחאב.
פרשנות המזמור

בתחילת המזמור נאמר: "למנצח על שושנים". בדבר כוונת המשורר נאמרו מספר פירושים:
יש שסברו כי שושנים הם כלי הנגינה שבהם נגנו בעת קריאת השיר וייתכן כי זהו שמה של היצירה אשר נוגנה.
רבי ישראל נג'ארה פירש כי השושנים הנזכרות בכותרת הם מטאפורה לצדיקים אותם מלקט ה' בגן.
בנוסף למזמור זה התבנית "עַל-שֹׁשַׁנִּים". מופיעה במזמור ס"ט ובשינוי קל: " "אֶל-שֹׁשַׁנִּים"" במזמור פ'.
בתרבות

רחש ליבי - אייזיק האניג בלחן של האדמו"ר מפיטסבורג, עיבוד של מונה רוזנבלום באלבום אמת ניגוני חסידי פיטסבורג 11.
ראו גם

כל כבודה בת מלך פנימה
הערות שוליים

↑  משה ויינפלד, הליטורגיה היהודית הקדומה: מהספרות המזמורית במגילות קומראן ובספרות חז"ל, ירושלים, מאגנס, תשס"ד, עמ' 42
1 2  עמוס חכם, תהילים, ירושלים, מוסד הרב קוק, תש"ן, ע"מ רנו
↑  מגילת שיר השירים, פרק ב', פסוק י'
↑  ספר שמואל ב', פרק י"ב, פסוק כ"ה
↑  זאב ויסמן, עולם התנ"ך: תהילים א, תל אביב, דוידזון עתי, 1996, עמ' 197
↑  ספר תהילים, פרק מ"ה, פסוק ט'
↑  עמוס חכם, תהילים, ירושלים, מוסד הרב קוק, תש"ן, ע"מ רסג
↑  חביבה פדיה, הפיוט כצוהר תרבותי: כיוונים חדשים להבנת הפיוט ולהבנייתו כצוהר תרבותי, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 2012, עמ' 165
↑  ספר תהילים, פרק מ"ה, פסוק א'
תעלת סן מרטן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  תעלת מים 
 מיקום:  הרובע העשירי של פריז 
 מדינה:  צרפת 
 בעלים:  עיריית פריז 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1825
 תאריך פתיחה רשמי:  1825 
 מידות
 אורך:  4.6 ק"מ 
 קואורדינטות:  48°50′50″N 2°22′00″E﻿ / ﻿48.847222222222°N 2.3666666666667°E﻿ / 48.847222222222; 2.3666666666667
  (למפת פריז מוגדלת) תעלת סן מרטן(למפת פריז רגילה) תעלת סן מרטן
 
תעלת סן-מרטן
גשר הולכי רגל מעל תעלת סן-מרטן, ברובע העשירי של פריז
תעלת סן-מרטן (בצרפתית: Canal Saint-Martin; נהגה קאנאל סן מרטן) היא תעלת מים בפריז בירת צרפת, שאורכה 4.5 ק"מ. התעלה מקשרת בין אגן לה וילט (bassin de la Villette) ואת תעלת אורק (canal de l'Ourcq) שמעליה, ובין אגן דה ל'ארסנל (bassin de l'Arsenal), שמשמש כמעגן לסירות קיט, ומתחבר לנהר הסן.
תעלת סן-מרטן, יחד עם תעלת אורק, אגן דה לה וילט ותעלת סן-דני, מהווה את רשת התעלות הפריזאיות, שאורכה 130 קילומטר.
היסטוריה

תעלת סן-מרטן, שנחנכה בשנת 1825, מורכבת מתשע דלתות סכר (écluses) ומשני גשרים מסתובבים בשל חוסר איזון והבדלי גובה של 25 מטרים בין חלקיה השונים. זו תעלה קטנה שיועדה במקור להוסיף מקורות מים לעיר פריז.
בזמן המשטר הישן, לפריזאים הייתה אספקת מים חלושה, ולעיתים קרובות היו המים מזוהמים, וזאת למרות שבעיר היו בארות מים ואקוודוקטים.
בשנת 1802 החליט נפוליאון בונפרטה לתקן מצב זה, בעיקר כדי למנוע מגפות חדשות שנבעו מתנאי ההיגיינה הירודים בעיר (בעיקר מגפות דיזנטריה וכולרה). שפטל (Chaptal), מושל העיר פריז, הציע לפיכך לחזור ולבצע את מיזם ההתחברות לתעלת אורק, שמקורותיה כמאה קילומטר מצפון-מזרח לפריז, רעיון שהועלה כבר במאה ה-16. החפירות החלו במהירות יחסית, בעזרת הכסף שנכנס לקופת הקיסרות בשל מיסים חדשים שהוטלו על היין, בין השנים 1802 ל-1825.
עידן הזהב של התעלה היה במאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20, אז התנועה בה הייתה אינטנסיבית מאוד: שכן תעלת סן מרטן לא הביאה לפריז רק מים, אלא גם סחורות, אספקה (של דגנים) וחומרי בנייה שהגיעו דרכה עד לב העיר. שני הנמלים הנגישים העיקריים במסלול התעלה הם נמל דה ל'ארסנל ואגן דה לה וילט.
התחרות על דרכי המסחר, ופיתוח מסילות הרכבת פגעו והחלישו את התחבורה בנהרות מאז שנות השישים של המאה ה-19, וגרמו לירידה בתנועה בתעלות העיר, וכתוצאה מכך, להעלמות מפעלים, מחסנים ובתי מלאכה, ובעקבות זאת גם של אוכלוסיית הפועלים, לאורך תעלת סן-מרטן.
בשנות השישים של המאה ה-20 תכנן נשיא צרפת, ז'ורז' פומפידו, לסלול כביש במסלול התעלה, אך לנוכח התנגדות תושבי פריז, נאלץ לזנוח את תוכניתו.
חלקים מנתיב תעלת סן-מרטן כוסו, באזור כיכר הבסטיליה, באזור שדרות רישאר-לנואר שבין כיכר הבסטיליה ושדרות דה לה רפובליק (כוסו בשנת 1862), ובשדרות ז'ול-פרי (בשנת 1907). מספר פתחים נפערו באזורים המכוסים, כדי לאפשר למעט אור לחדור לאזורים אלו.
באחד האזורים המכוסים נמצא אוטל די נור (hôtel du Nord) המפורסם, שמוכר הודות לסרטו של מרסל קרנה (Marcel Carné) משנת 1938, בעל אותו השם. התעלה נראית גם בסרט אמלי של הבמאי ז'אן פייר ז'ונה, שם נהנית אמלי פולאן להקפיץ אבנים על פני המים בתעלה. התעלה שמשה כנושא במספר ציורים של האמן האימפרסיוניסטי אלפרד סיסלי בהם "מראה של תעלת סן-מרטן בפריז" (Vue du canal Saint-Martin à Paris) משנת 1872 המוצג כיום במוזיאון אורסיי.
התעלה כיום

תעלת סן-מרטן משרתת כיום בעיקר נוסעים בסיורים תיירותיים וכמעט ואינה משמשת להעברת סחורות. היא פתוחה כ-363 ימים בשנה, ופריזאים רבים נהנים לטייל לאורך גדותיה, שמהווים כיום אזור בילוי אופנתי.
"מראה תעלת סן-מרטן בפריז" (Vue du canal Saint-Martin à Paris ), 1870, מאת הצייר אלפרד סיסלי
המקצוען של ניו יורק

| --- | --- |
 ענף:  פיתוח גוף 
 תאריך ייסוד:  2005 
 עיר מארחת:  ניו יורק 
 
המקצוען של ניו יורק (באנגלית: New York Pro Championship) היא תחרות פיתוח גוף מקצועית כמו כן תחרות תזונה וכושר נפרדת.
עד לשנת 2005 התחרות נקראה לילה של אלופים, תחרות התזונה וכושר נערכה תחת השם New York Pro  מאז 2002 אך למעשה היא נפרדת לחלוטין מתחרות פיתוח הגוף ואף נערכת בתאריך שונה.
ראו גם

מר אולימפיה
ארנולד קלאסיק
אליפות היקום
לילה של אלופים
מאסטרס אולימפיה
אליפות העולם בפיתוח הגוף לחובבנים
המוזיאון הרוסי

| --- | --- |

הבניין הראשי של המוזיאון
 מידע כללי
 סוג:  אמנות רוסית
 כתובת:  191086, Санкт-Петербург, ул. Инженерная, 4. 
 מיקום:  סנקט פטרבורג 
 מדינה:  רוסיה 
 מייסדים:  ניקולאי השני 
 מבקרים בשנה:  2,260,231 (נכון ל־2021)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1895
 תאריך פתיחה רשמי:  1895 
 אדריכל:  קארלו רוסי 
 קואורדינטות:  59°56′19″N 30°19′56″E﻿ / ﻿59.938592°N 30.332221°E﻿ / 59.938592; 30.332221
 en.rusmuseum.ru
 he
 
המוזיאון הרוסי הממלכתי (ברוסית: Государственный Русский музей) הוא מוזיאון לאמנות רוסית בסנקט פטרבורג. המוזיאון הוא בעל האוסף הגדול של האומנות הרוסית מכל הזמנים.
היסטוריה

המוזיאון הוקם ב-13 באפריל 1895 בהתאם לצו של הצאר ניקולאי השני לזכר אביו הצאר אלכסנדר השלישי (שעל שמו נקרא המוזיאון במקור), ונפתח לציבור בשנת 1898. האוסף המקורי של המוזיאון היה על בסיס יצירות אמנות מהארמיטאז', מארמון אלכסנדר ומהאקדמיה הרוסית לאומנות. לאחר שנת 1917 מספר רב של אוספים פרטיים עברו למוזיאון.
הבניין הראשי של המוזיאון הוא ארמון בסגנון נאו-קלאסיציזם שנבנה בין השנים 1819–1825 והיה מעונו של הנסיך הגדול. בנוסף לבניין הראשי עברו לרשות המוזיאון בניינים נוספים.
אוסף המוזיאון כולל בסך הכול כ-400 אלף פריטים, ביניהם אוסף עשיר של איקונינות רוסיות החל מהמאה ה-12, וכן אוסף עשיר של תמונות של ציירים רוסים של המאה ה-18 וה-19: ולדימיר בורוביקובסקי, איליה רפין, דמיטרי לויצקי, איוואן מרטוס, אורסט קיפרנסקי, אלכסיי ונציאנוב, קארל ברולוב ואלכסנדר איוואנוב.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 צורפה טירת מיכאילובסקי למוזיאון ועתה מוצגות בה תערוכות מאוסף המוזיאון.
המגרפה (בית המקדש)

שלוש המגרפות
על פי מקורות חז"ל, שלושה כלים שהיו בבית המקדש נקראו מגרפה. המפרשים נחלקו על זהותם, על היחס ביניהם, ועל השימוש בהם.
כלי השרת

המגרפה מוזכרת בתור כלי גדול ששימש לגריפת האפר והדשן של המערכה הגדולה אל התפוח. מגרפה זו הייתה אחת מכלי השרת של מזבח העולה, ומוזכרת במשנה כאשר מסופר על עבודת התמיד: ”...ונטלו את המגרפות ואת הצינורות ועלו לראש המזבח...” (משנה, מסכת תמיד, פרק ב', משנה א'). צורת המגרפה היא כעין יעה של ימינו, והיא נועדה לגריפת האפר מהמערכות לתפוח, בעוד שהצינורות היו כעין קלשון, ושימשו להזזת בשר הקרבנות שטרם נשרף. על פי המפרשים, מגרפה זו מוזכרת בין כלי המזבח שעשה משה, כ"יעים", בפסוק ”וַיַּעַשׂ אֶת כָּל כְּלֵי הַמִּזְבֵּחַ אֶת הַסִּירֹת וְאֶת הַיָּעִים וְאֶת הַמִּזְרָקֹת אֶת הַמִּזְלָגֹת וְאֶת הַמַּחְתֹּת כָּל כֵּלָיו עָשָׂה נְחֹשֶׁת”.
כלי נגינה

המגרפה הייתה כלי נגינה שמסופר עליה שהפיקה צלילים רבים. בתלמוד הבבלי מתואר שהמגרפה התפצלה לעשרה קנים, ובכל אחד עשרה נקבים, וכל קנה הוציא סוג זמר אחד. מכאן יוצא שהמגרפה הפיקה 100 סוגי זמר שונים. קיימת סברה נוספת כי המגרפה הפיקה אלף מיני זמר שונים אבל נאמר מיד, באותה המימרא, ש"מתניתא גוזמתא" = הגזימה המשנה, ומדובר בצלילים רבים, ולא ב-10X10X10.
מצילתיים

במסכת תמיד מוזכר שכדי להודיע שעומדים להקריב את קורבן התמיד, היו זורקים את המגרפה בין האולם למזבח והיא הייתה משמיעה קול אדיר.
אף מוזכר במשנה ש”אין אדם שומע קול חברו בירושלים, מקול המגרפה” (משנה, מסכת תמיד, פרק ה', משנה ו') ואף ש”מיריחו היו שומעין קול המגרפה” (משנה, מסכת תמיד, פרק ג', משנה ח').
הערות שוליים

↑  המפרש על מסכת תמיד, דף כ"ח, עמוד ב', דיבור המתחיל נטלו את המגרפות.
↑  תרגום יונתן ותרגום אונקלוס על ספר שמות, פרק ל"ח, פסוק ג', פירוש רש"י על ספר שמות, פרק כ"ז, פסוק ג'
↑  תלמוד בבלי, מסכת ערכין, דף י', עמוד ב'
↑  משנה, מסכת תמיד, פרק ה', משנה ו'
↑  יש שפירשו שכלי זה הוא אותו כלי נגינה שהוזכר לעיל (ראו פירוש קהתי למשנה זו).
| מזבח העולה |
| --- | --- | --- |
| מערכות מזבח העולה | המערכה הגדולה • מערכה שנייה של קטורת • מערכת התמיד |  |
| מקומות על מזבח העולה | הכבש • התפוח • השיתין • בית הדשן |  |
| כלי מזבח העולה | פסכתר • מגרפה • מזרק • מחתה |  |
| עבודות במזבח העולה | תרומת הדשן |  |
מגרפה
המגפה היפנית (585-7)

המגפה היפנית הייתה התפרצות תחלואתית קשה בין השנים 585–587 לספירה שראשיתה באזור אָסוּקָה (כ-25 ק"מ דרומית לעיר נארה) וסביר להניח כי הייתה אבעבועות שחורות. התחלואה פרצה פרק זמן קצר לאחר הגעת הנזירים הבודהיסטים מחצי האי הקוריאני בעקבות כינון יחסים דיפלומטיים עם ממלכת בֶּקְגֶּ'ה (Baekje). המגפה, שהובילה למספר רב של נספים, תרמה בסופו של הדבר להשתרשות הבודהיזם ולהפיכתו לדת רשמית ביפן.
מחלת האבעבועות השחורות

אבעבועות שחורות היא מחלה קשה ומדבקת שנגרמת על ידי שני נגיפים בסוג Orthopoxvirus; ‏Variola major ו-Variola minor. הנגיפים מועברים באופן טיפתי על ידי רסס באוויר ומדביקים בני אדם בלבד. המחלה, שקטלה, ככל הנראה, יותר בני אדם מכל מחלה זיהומית אחרת בהיסטוריה האנושית, מתאפיינת בהופעת חבורות מסוג פטכיה (Petechiae) שהופכות לאחר תקופת דגירה שנעה בין שבוע ל-17 ימים לנגעים בצורת שלפוחיות מפושטות על פני העור. התמותה מן המחלה גבוהה בהדבקה בנגיף Variola major ועלולה להגיע לכדי 40%, בעיקר בשל סיבוכים מדלקת ריאות ומדלקת סימפונות משניות על רקע נגיפי וחיידקי, מדימומים מהריריות, מאי-ספיקת לב, מאלח דם ומדלקת המוח.
בעקבות מבצע שהוביל ארגון הבריאות העולמי, שהתבסס על מתן חיסונים כנגד הנגיפים, הוכרזה המחלה כממוגרת בשנת 1980.
פרוץ המגפה

באופן מסורתי מייחסים את הופעת הבודהיזם ביפן לסיאונג (Seong) מלך בקג'ה, אחת משלוש הממלכות של קוריאה, אשר בשנת 552 מימן משלחת אל הקיסר קִינְמֵאי (Kinmei) אשר הביאה ליפן את דמותו של בודהה, אולם הדת החדשה לא השתרשה ביפן. בעקבות כינון היחסים הדיפלומטיים בין ממלכת בקג'ה לבין יפן, ובעידוד הקיסר בִּידַצוּ (Bidatsu), בנו של קינמאי, החלו להגיע נזירים בודהיסטים נוספים מחצי האי הקוריאני על מנת להפיץ את הדת הבודהיסטית בקרב תושבי האיים. יחד עימם הביאו מגוון תשמישי קדושה דוגמת, מגילות, ספרים, תמונות ופסלונים של בודהה. הקיסר היפני ניסה לעודד את עמו לקבל את הדת החדשה ואף הקים לשם כך מקדשים.
באביב 585, בשנה ה-14 לשלטונו של בידצו, פרצה מגפה ביפן. מתיאור שעולה מתוך הניהון שוקי, ספר המתאר את הכרוניקות של יפן העתיקה, סביר להניח כי אכן מדובר באבעבועות שחורות חרף העובדה כי המונח הרשמי למחלה בשפה היפנית (mogasa) נטבע רק בין השנים 735–737:
השנה הארבע עשרה, אביב, החודש השני... היום העשרים וארבעה... בזמן הזה פרצה מגפה קשה ברחבי הארץ, ורבים מהתושבים נספו. החודש השלישי... פעם נוספת הארץ התמלאה באלה אשר סבלו מפצעים ומתו זמן קצר אחר כך. האנשים שסבלו אמרו: "הגוף שלנו כאילו בוער, כאילו הוכה וכאילו נשבר". וכך בצער רב הם נספו.
מחלת האבעבועות השחורות הייתה אנדמית ברחבי סין וסביר מאוד להניח שהתפשטה גם לחצי האי הקוריאני בשנת 583, שם גרמה לתחלואה רבה ומשם, עם כינון היחסים עם ממלכת בקג'ה ליפן. תושבי יפן שלא נחשפו לנגיפים מחוללי המחלה היו פגיעים במיוחד, דבר שהוביל לאלפי מקרי תחלואה ומוות. הופעת המחלה והתפשטותה לממדים גבוהים התפרשו בקרב העם היפני כעונש מאלוהות השינטו על כפירה בדת. כתוצאה מכך הגיב מרבית העם במעשי אלימות שכללו שריפת מקדשים, הכאת נזירים בודהיסטים, ניתוץ פסלי בודהה והשלחת תמונותיו לנהרות. במקביל לגל האלימות ששטף את יפן גורמים פרו-בודהיסטיים החלו להפיץ את השמועה כי דווקא ניתוץ הפסלים ושריפת המקדשים הם שהובילו לפרוץ המגפה. עם הזמן עוד ועוד יפנים החלו להאמין כי אכן כך הוא הדבר וכפועל יוצא חלה ירידה הדרגתית במעשי האלימות המוזכרים לעיל.
המגפה לא פסחה על חצר הקיסר ובסתיו 585 נדבק בידצו במחלה. בעודו חולה ציווה לשקם את המקדשים שנהרסו, אולם נפטר פרק זמן קצר אחר כך, בהופכו לבן האצולה הראשון בתולדות יפן שנספה מאבעבועות שחורות. את בידצו ירש אחיו יוֹמֵאי (Yomei) בן ה-67, אשר המיר את דתו לבודהיזם ותרם בכך להפיכתה לדת הרשמית ביפן. אולם בשנת 587, בדומה לאחיו, נדבק במחלה ונפטר זמן קצר לאחר מכן.
ראו גם

אבעבועות שחורות
תקופת אסוקה
בודהיזם יפני
הערות שוליים

1 2 3  George Childs Kohn. Encyclopedia of Plague and Pestilence: From Ancient Times to the Present (3rd ed.). Facts on File, 2007, p.208. ISBN 978-0816069354.
1 2  ‏Early Japanese Buddhism ; Spread of Buddhism in Asuka, Nara and Heian Periods.
↑  ‏Smallpox Disease Overview - Centers for Disease Control and Prevention.
1 2  ‏ Smallpox - World Health Organization.
1 2  Patrick R. Murray, Ken S. Rosenthal, Michael A. Pfaller. Medical microbiology (5th ed.), 2005. Elsevier Mosby. pp.568-569. ISBN 978-0323033039.
↑  ‏Atkinson W, Hamborsky J, McIntyre L, Wolfe S, eds. (2005). Smallpox. Epidemiology and Prevention of Vaccine-Preventable Diseases (The Pink Book) (PDF) (9th ed.). Washington DC: Public Health Foundation. pp.281-306..
↑  מקורות אחרים סוברים כי המאורע התרחש בשנת 538.
↑  Bowring R. The Religious Traditions of Japan 500-1600. 2005. p.15. Cambridge University Press. ISBN 978-0521720274.
↑  Jannetta A.B. Epidemics and Mortality in Early Modern Japan. 1987. p.65. Princeton University Press. ISBN 978-0691054841.
1 2  Hopkins D.R. The Greatest Killer: Smallpox in History. 2002. p.106. University of Chicago Press. ISBN 978-0226351681.
↑  ‏The Nihon Shoki; Scroll 20 - Emperor Bidatsu.
↑  George Childs Kohn. Encyclopedia of Plague and Pestilence: From Ancient Times to the Present (3rd ed.). Facts on File, 2007, p.209. ISBN 978-0816069354.
↑  ‏Japanese Buddhism - History of Buddhism in Japan.
מחלת האבעבועות השחורות מתאפיינת בהופעת נגעים בצורת שלפוחיות על פני העור
הקיסר יוֹמֵאי (Yomei) המיר את דתו לבודהיזם ובכך תרם להפיכתה לדת הרשמית ביפן
המשטרה הירוקה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 משרד אחראי:   המשרד להגנת הסביבה
 תאריך הקמה:  1990 1991
 תאריך פירוק:  1990
 מנהל:  יוסי בר
 מטה מרכזי:  בניין ג'נרי 2, רחוב בנק ישראל 7, ירושלים
 
המשטרה הירוקה היא הזרוע העיקרית של המשרד להגנת הסביבה הישראלי בתחום האכיפה הפלילית, הפיקוח וההרתעה. ראשיתה של המשטרה בסיירת ארצית לאיכות הסביבה, שהוקמה ביוני 1990 במסגרת רשות הגנים הלאומיים אך הפסיקה לתפקד בסוף אותה שנה. ב-1991 החלה הסיירת הארצית לאיכות הסביבה לפעול כגוף מטה ארצי במשרד להגנת הסביבה על מנת לאכוף את התקנות, את הצווים ואת ההנחיות של המשרד. ב-2000 קיבלה הסיירת באופן רשמי את השם "המשטרה הירוקה".
גופי האכיפה של המשרד להגנת הסביבה

בנוסף למשטרה הירוקה להלן הגופים הנוספים המבצעים תפקידי אכיפה במשרד להגנת הסביבה:
אגף חופים וים  - האגף האחראי לשימור החופים ולאכיפת החוקים הקשורים לים. האגף מטפל בכל התחומים הקשורים למניעת זיהום ים באמצעות ביקורות בכלי שיט, נמלים ומעגנים, במסופי דלק ימיים ומתקני תדלוק חופיים, במפעלי תעשייה ובמכוני טיהור שפכים. האגף עורך סיורים לאורך החופים בכלי רכב ובכלי שיט. בנוסף, עוסק באכיפה פלילית בתחום מניעת זיהום ים.
מערך ברירות משפט – היחידה שבה מרוכז הטיפול האדמיניסטרטיבי הכולל דוחות שניתנים בתוקף צווי ברירות משפט שבסמכות השר להגנת הסביבה, הכסף שנגבה מועבר לשמירת ניקיון הסביבה. המערך גם מופקד על הטיפול בבקשות לביטול הודעות קנס, בקשות להישפט ובבקשות לביטולן או להפחתתן של תוספות פיגורים.
מערך הגבייה – הגורם המופקד על גביית הקנסות ועל גביית הסכומים שנפסקו בפסקי דין שלא שולמו במועד.
מערך נאמני ניקיון – הגורם הממונה על קשר עם נאמני ניקיון, על גיוס נאמני ניקיון חדשים, על הכשרתם ועל הסמכתם.
מערך הגנה על בעלי חיים – הגורם המקדם את יישום חוק צער בעלי חיים בעזרת מתנדבים. החוק מאפשר להעמיד לדין, באמצעות משטרת ישראל, את המתעלל בבעלי חיים ולהוציא אותם מידיו.
מבנה ארגוני

המשטרה הירוקה מחולקת לשישה מחוזות גאוגרפים על פי הפירוט הבא:
מחוז צפון – מונה 5 מפקחים
מחוז חיפה – מונה 4 מפקחים
מחוז מרכז – מונה 3 מפקחים
מחוז ירושלים – מונה 4 מפקחים
מחוז תל אביב – מונה 4 מפקחים
מחוז דרום – מונה 4 מפקחים
המפקחים אחראים על טיפול באכיפה במחוז עבודתם ועבודה מנהלית שוטפת. לרוב גרים המפקחים באזור בו הם עובדים. הפעילות כוללת קיום ביקורות בעסקים, מפעלים ורשויות, הנמצאים בתהליכי אכיפה מנהליים או פליליים וכן ביצוע סיורי שטח, איסוף מודיעין ועוד. לרשות המפקחים עומד ציוד מגוון, כגון רכבי שטח, נשק, ציוד צילום וציוד הקלטה.
בנוסף למחוזות, נמצאים במשטרה הירוקה 2 מפקחים שתפקידם בדיקת זיהום אוויר מכלי-רכב, ושבעה עובדי הנהלה.
הכשרות

מפקחי המשטרה הירוקה משתלמים במהלך השנה בתחומים אלו:
תחומים סביבתיים שהמשרד להגנת הסביבה מופקד עליהם, כגון דיגום סביבתי והפיקוח על אזבסט.
תחומים הקשורים להיבטים מבצעיים, כגון חקירות והיבטים משפטיים של הפעילות (למשל דיני ראיות והוראות חוק סדר הדין הפלילי).
סמכויות ואכיפה

סמכויות המשטרה הירוקה נובעות מהסמכת המפקחים על ידי השר לאיכות הסביבה והשר לביטחון פנים. המשטרה הירוקה מבצעת חקירות מכוח כל אותם חוקים ותקנות שעיסוקם בשמירה נאותה של הסביבה ועליהם מתבססים מפקחי המשטרה הירוקה בעת פתיחת תיקי חקירה:
חוק שמירת הניקיון, התשמ"ד-1984
חוק למניעת מפגעים, תשכ"א-1961
חוק הרשויות המקומיות (ביוב), תשכ"ב-1962
חוק לסילוק ולמחזור צמיגים, התשס"ו-2007
חוק חומרים מסוכנים, התשנ"ג-1993
חוק המים, התשי"ט-1959
חוק רישוי עסקים, התשכ"ח-1968
חוק הדרכים (שילוט), התשכ"ו-1966
פקודת בריאות העם, 1940
חוק הפיקדון על מכלי משקה, התשנ"ט-1999
תיקי החקירה נפתחים כנגד תאגידים, עסקים, רשויות מקומיות וגורמים פרטיים. בין סמכויות המשטרה הירוקה, עצירה ועיכוב וחקירה של עברייני סביבה, מתן ברירות קנס, הגשת כתבי אישום, תפיסת כלי רכב המעורבים בזיהום סביבתי, פתיחת תיק חקירה. על מפקחי המשטרה הירוקה ישנה מגבלה מסוימת באכיפת המפגעים הסביבתיים ולכן באופן קבע קיים מספר שוטרים מצומצם המסופחים ממשטרת ישראל ומקבלים משכורת מהמשרד להגנת הסביבה ותפקידם לבצע את כל הפעולות הנדרשות על מנת לבצע עיכוב, חקירה ומעצר של חשוד.
תחומי הפיקוח וההרתעה המרכזיים:
ביצוע פעולות של פיקוח סביבתי בתחומים שהמשרד להגנת הסביבה מטפל בהם, כגון ניקיון, מים ושפכים, חומרים מסוכנים (חומ"ס) וסביבה חקלאית.
מתן מענה אכיפה עצמאי בתחומים שהמשרד להגנת הסביבה מופקד עליהם אך הם אינם בטיפול שוטף של המחוזות, כגון פיקוח על עבודות אזבסט, פקדון על מכלי משקה, שילוט דרכים.
עריכת מבצעי אכיפה וקיום פעילות מרוכזת במגוון נושאים סביבתיים, על פי היעדים שנקבעו על ידי המשרד להגנת הסביבה. לעיתים המבצעים נערכים על ידי המשטרה הירוקה בלבד ולעיתים בשיתוף עם רשויות מקומיות, איגודים ויחידות סביבתיות, משטרת ישראל, רשות הטבע והגנים ומינהל מקרקעי ישראל.
המשטרה הירוקה מתוקצבת במסגרת התקציב הכולל של אשכול האכיפה של המשרד להגנת הסביבה שהוא כחצי מיליון שקל.
סוג עבירות והקנסות

בנושאי אכיפה, במפגעים שהם תוצאה של עבירה נקודתית ויש להם מאפיינים מסוימים נמסרות הודעות תשלום קנס בגובה של 250 ש"ח – 8000 ש"ח. ע"פ הפירוט הבא :
עבירות של שמירת הניקיון 250 ש"ח - 8000 ש"ח
עבירות של תנאים תברואתיים בתחנת דלק - 660 ש"ח
עבירות של אי מניעת מפגעי יתושים - 1500 ש"ח - 3000 ש"ח
עבירות של זיהום אוויר של כלי רכב בדרך - 500 ש"ח - 1500 ש"ח
עבירות של פיקדון על מכלי משקה - 330 ש"ח - 660 ש"ח
עבירות של אי פינוי יריעות פלסטיק - 500 ש"ח - 960 ש"ח
לנאמן ניקיון של המשרד להגנת הסביבה אין סמכויות אכיפה כלל, סמכויות היחידות מצויות בידי המפקח בלבד. רוב הדוחות של הפקחים הם מסוג ברירת משפט שבו ניתנת האפשרות שלא לשלם את הקנס אלא לעמוד למשפט. כאשר כל בקשה להישפט מעוברת מהמשרד להגנת הסביבה למשרד עורכי דין פרטי הממשיך את הטיפול בנושא.
פעולות אכיפה נוספות

אכיפת השלכה פיראטית של פסולת - הפעילות האמורה נעשית בשיתוף פעולה עם המדור להגנת הסביבה של משטרת ישראל. שיתוף פעולה זה מאפשר שימוש בסמכויות שאינן מוקנות למפקחי המשטרה הירוקה, כגון הסמכות לתפוס כלי-רכב.
יצוין כי כמות פסולת הבניין הנוצרת בישראל, ובכלל זה עודפי עפר, מוערכת בכ-7.5 מיליוני טונות בשנה. כ-80% מהפסולת מושלכת בשטחים פתוחים, בשדות ובצד הדרך. לא ברור כמה פסולת בניין נמצאה בעשרות כלי-הרכב שנתפסו בשנתיים האחרונות, אולם כפי הנראה מדובר ב"טיפה בים".
בדיקת זיהום אוויר מכלי-רכב -המשטרה הירוקה מפעילה שלוש או ארבע ניידות לצורך בדיקות זיהום אוויר בצד הדרך. בדרך כלל אנשי המשטרה הירוקה או שוטרי המדור לאיכות הסביבה במשטרת ישראל עוצרים כלי-רכב ועורכים להם "בדיקה בהאצה חופשית". בבדיקה זו מעבירים את הרכב להילוך סרק, מנקים שאריות פליטה מצינור הפליטה של הרכב, לוחצים את דוושת התאוצה למהירות המקסימלית של המנוע ומודדים את ערך הפליטה. חוזרים על הפעולה 3–5 פעמים ורושמים את הערכים הנמדדים במחשב. זמן הבדיקה הכולל הוא כ-10 דקות.
האכיפה משמעה, בין השאר, מסירת הודעות תשלום קנס ואף הורדת כלי-הרכב המזהמים מהכביש, אם יש צורך בכך.
שיתוף פעולה עם גורמים אחרים

נוסף על שיתוף הפעולה עם משרדי המחוזות של המשרד להגנת הסביבה, רבות מפעולותיה של המשטרה הירוקה הן בשיתוף פעולה עם הגופים הבאים:
רשויות מקומיות
איגודים ויחידות סביבתיות
משטרת ישראל – היחידה הארצית לפשיעה כלכלית, יחידת אתג"ר
רשות הטבע והגנים – הסיירת הירוקה שרשות הטבע והגנים מפעילה עם מינהל מקרקעי ישראל, היחידה למניעת שריפות של רשות הטבע והגנים, קרן קיימת, משרד הביטחון ומשרד החקלאות ופיתוח הכפר
מינהל מקרקעי ישראל.
היחידה לאכיפה סביבתית של אשכולות הנגב.
הצעת חוק איכות הסביבה, התשס"ח – 2008

הלשכה המשפטית של המשרד להגנת הסביבה הפיצה ב-29 במאי 2008 את תזכיר חוק אכיפה סביבתית, התשס"ח - 2008. מטרת החוק המוצע היא לעגן את תפקידו של מפקח הגנת הסביבה בחוק, ולהרחיב את אוסף הסמכויות הנתון לו לצורך אכיפת החקיקה הסביבתית, וכך לשפר ולייעל את האכיפה הסביבתית. עיקרי החוק המוצע:
הצעת החוק מבקשת לקבוע כי השר להגנת הסביבה רשאי להסמיך מפקחי הגנת סביבה;
הצעת החוק מבקשת לקבוע את התנאים והכשירויות בהם יעמדו מפקחי הגנת הסביבה;
הצעת החוק מבקשת להעניק למפקחי הגנת הסביבה, מגוון סמכויות, בין השאר - הסמכות לערוך מדידות וליטול דוגמאות של חומרים, הסמכות לערוך חקירה, סמכות לבקש צו חיפוש מבימ"ש ולבצעו, וכן סמכות לעכב אדם עד לבואו של שוטר.
ראו גם

המשטרה הירוקה של רוסיה
הערות שוליים

↑  מידע שנמסר מהמשרד להגנת הסביבה, סגן מפקד המשטרה הירוקה, מר יוסי בר, 18 במאי 2009.
↑  "המשטרה הירוקה", מפקד המשטרה אמיר לוין מתוך ירחון לאיכות חיים וסביבה "ירוק, כחול, לבן", עמוד 34, אוקטובר 2000.
↑  טל אורי, מרכז המידע והמחקר של הכנסת, "אכיפה סביבתית באמצעות המשטרה הירוקה", 23 בדצמבר 2007
↑  מרכז המידע והמחקר של הכנסת,"תקנות זיהום אוויר מכלי רכב- הסבר מונחים" טל אורי, 16 באוקטובר 2006.
המוזיאון הפתוח של הולנד

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון פתוח
 כתובת:  Hoeferlaan 4 
 מיקום:  ארנהם 
 מדינה:  הולנד 
 מבקרים בשנה:  524,188
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1912
 תאריך פתיחה רשמי:  1912 
 קואורדינטות:  52°00′34″N 5°54′23″E﻿ / ﻿52.009444°N 5.906389°E﻿ / 52.009444; 5.906389
 אתר רשמי
  (למפת חלדרלנד מוגדלת) ארנהם ניימכן אפלדורן איידה דוטינחם אוברייסל גרמניה ל. צ. בראבנט ד"ה אוטרכט צ"ה פלבולנד מרקרמירהמוזיאון הפתוח של הולנד(למפת חלדרלנד רגילה) ארנהם ניימכן אפלדורן איידה דוטינחם אוברייסל גרמניה ל. צ. בראבנט ד"ה אוטרכט צ"ה פלבולנד מרקרמירהמוזיאון הפתוח של הולנד
 
המוזיאון הפתוח של הולנד (בהולנדית: Nederlands Openluchtmuseum) הוא מוזיאון פתוח ופארק בקרבת ארנהם, במחוז חלדרלנד בהולנד. זהו מוזיאון לאומי, שנועד לשמר את המסורת התרבותית ואת חיי היום-יום של העם ההולנדי. המוזיאון מציג בתים, חוות ומפעלים מאזורים שונים של הולנד, כפי שהתקיימו במאות הקודמות.
היסטוריה

המוזיאון הפתוח נוסד ב-1912 על בסיס אחוזת ואטרברך. ב-1918 נפתח לציבור.
ב-1987 עמד המוזיאון בסכנת סגירה. בזכות תמיכת הציבור, החל מ-1991 "קרן המוזיאון הפתוח של הולנד" היא האחראית על תחזוקתו המתמשכת של המוזיאון, בעוד נכסי המוזיאון שייכים למדינה. הממשלה מסבסדת את המוזיאון.
ב-2005 הוכתר בתואר "המוזיאון האירופאי של השנה".
תכנים

המוזיאון פרוש על שטחים נרחבים, בשטחו ישנם אגמים, תעלות, מפלי מים, חוות, כנסיות, טחנות רוח, בתי מלאכה וחנויות וכן בתי מגורים מטיפוסים שונים. המבנים הובאו מאזורי המדינה השונים ונועדו להציג את מגוון המורשת ההולנדית.
במוזיאון נערכות הדגמות של עיסוקים שונים, באופן בו נעשו בעבר, ביניהם כביסה, מבשלת בירה, טווית פשתן. מוצרים המיוצרים בהדגמות אלו נמכרים בחנות המזכרות של המוזיאון.
במוזיאון פעיל קו חשמליות עתיקות מאמסטרדם, ארנהם, רוטרדם והאג.
בין אוספי המוזיאון - תלבושות מסורתיות, צעצועים ותכשיטים.