stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הזירה הימית במלחמת העצמאות
פעילות משלימה בזירה ימית > המודיעין הימי

מערכת המודיעין הימי הייתה בשלבי התארגנות. המידע שנאסף על ידי אנשי הפלי"ם לאיתור חופי הבאת מעפילים שימשו את מתכנני הנחיתה בחופי הדרום.
המידע על כלי שיט אויב הגיע מפרסומים גלויים ובעיקר מהשנתון הבריטי Jane's Fighting Ships שנותן מידע בסיסי על כלי השיט בכל אחד מחילות הים ועל חימושם. מידע אקראי התקבל גם מאנשים שהיו במדינות ערב ולעיתים גם מפרסומים גלויים. הצי המצרי היה בגודל ובקרבה מיידית והיווה סיכון. יתר ציי מדינות ערב ובסיסיהם היוו גורם חסר חשיבות. הגנת החוף הייתה הבעיה העיקרית והוקמו 10 תצפיות בחופי הארץ לגילוי תנועת כלי שיט בקרבתם.
מדי פעם נעצרו סירות דיג מצריות ואנשיהן הועברו לחוקרי שבויים שניסו להוציא ידיעות על פעילות חיל הים המצרי. מידע התקבל גם באמצעות תחקור מלחים באוניות סוחר שפקדו נמלים ערביים ובאמצעות האזנה.
קשרי המוסד לעלייה ב' ומערכת הרכש באירופה הביאו למידע על אונית לינו הטוענת ביוגוסלביה נשק צ'כי לסוריה. מידע שאפשר את הפגיעה בה כאשר הגיעה לנמל בארי באיטליה. מאוחר יותר את מבצע גור, ההשתלטות על אנית הנשק ארג'ירו.
אנשי המודיעין הימי יזמו מבצעי איסוף ואף גייסו סוכנים. אחד הראשונים היה קצין צי בריטי ששירת בקפריסין, שבאמצעותו הושג עותק של ה-Jane's Fighting Ships.
פעילות משלימה בזירה ימית > פעילות אווירית בזירה הימית

בתקופת מלחמת העצמאות הפעילו שני הצדדים מטוסי בוכנה, שחומשו בפצצות או במקלעים. כלי שיט מלחמתי מתמרן בים היווה מטרה קשה לפגיעה. בנוסף, לצדדים היריבים לא הייתה למעשה יכולת להפעלת מטוסים בלילה מעל הים. החימוש נגד מטוסים של כלי השיט, שכלל תותחי 20 מ"מ ומקלעים, והפך אותם יריב מסוכן למטוס אויב בודד.
לרשות חיל האוויר המצרי עמדו כ-100 מטוסי קרב והוא נחשב ככוח האווירי החזק ביותר במדינות ערב. לא ידוע על שיתוף פעולה בין חיל האוויר וחיל הים המצרי בזירת הלחימה. בחיל הים הישראלי העריכו את יכולתו חיל האוויר המצרי הרבה מעבר למה שנוצלה בפועל. העדיפות המוחלטת של הכוח האווירי המצרי כמעט לא הגיעה לידי ביטוי בזירה הימית. פגיעות חיל האוויר המצרי בכלי שיט ישראלים היו מעטות. מנגד הופלו שני מטוסי ספיטפייר מצריים, מאש אניות חיל הים הישראלי.
לקראת סוף המלחמה הגיע כוחו של חיל האוויר הישראלי ל-50 מטוסי קרב, אך הוא התמקד בעיקר בהענקת סיוע אווירי לכוחות הקרקע. סיוע לאניות חיל הים לא תוכנן ולא הוקצה מראש, אלא ניתן אד הוק. אי היכולת לנצל ביעילות את הכוח האווירי לטובת הלחימה בזירה הימית היווה בעיה שהטרידה את מפקדת חיל הים במהלך הלחימה מול הצי המצרי. עזרת חיל האוויר הייתה חסרה בגילוי מוקדם של תנועות האויב בים.
גם כאשר היו דרישות לסיוע אווירי מאוניות חיל הים הישראלי, ההיענות הייתה מעטה והסיוע לא היה יעיל.
הסיבות לכך היו:
מחסור במטוסים המתאימים לפעילות מעל הים.
חוסר במכשירי קשר בין מטוסים לאוניות. העדר דפוסי פעולה ונהלים מבצעיים משותפים לשני החילות.
אי קיום אימונים משותפים ים-אוויר.
העדר תורת קרב משותפת לפעילות מבצעית בים.
העדיפות המוחלטת, שניתנה להענקת סיוע למבצעי כוחות היבשה של הצבא הישראלי.
פעילות משלימה בזירה ימית > פינוי מחנות המעצר בקפריסין

במחנות המעצר בקפריסין עברו כ-51,500 מעפילים, שגורשו מארץ ישראל על ידי הבריטים מאוגוסט 1946 עד אפריל 1948. חלקם שוחררו מעת לעת בהתאם למכסות הסרטיפיקטים. בהכרזת המדינה ב-14 במאי 1948 נוצר לישראלים ולבריטים אינטרס משותף לפנות את המחנות מהר ככל האפשר. אך לפי תוכנית פולקה ברנדוט נדרשו המעצמות לעכב את הכשרים לגיוס לצה"ל, שהגעתם תסייע לישראל במלחמה.
ביום הכרזת המדינה היו במחנות כ-40,000 בני אדם, מהם כ-30,000 הורשו לצאת, והועברו ארצה בחודש יולי 1948, באמצעות הפאנים בשמם העברי: קוממיות ועצמאות. כ-10,000 צעירים בגיל הגיוס ומשפחותיהם המשיכו להיות עצורים במחנות. הייתה זו החלטה של ממשלת בריטניה לפירוש מחמיר של החלטת האו"ם שהעניקה יתרון לערבים. אף כי המתווך מטעם האו"ם הרוזן פולקה ברנדוט שלח משקיף לטפל בעליה מהמחנות. הוראת ממשלת בריטניה הייתה לא לאפשר לאנשים בגיל צבא לצאת מהמחנות. המעפילים שהיו עולים בלתי לגליים הפכו לשבויי מלחמה של הבריטים במלחמה שבריטניה לא הייתה צד בה. לכן היה צורך בהמשך העברת עולים באופן דומה למה שנעשה לפני קום המדינה. ספינת הדיג כריש של קיבוץ שדות ים היוותה האמצעי העיקרי להעפלת עצורי המחנות לאחר הכרזת העצמאות.
מדינת ישראל (אוניית מעפילים), שהייתה ספינת המעפילים האחרונה, נשארה בשירות המוסד לעלייה ב' נקראה בשם קוד נרקיס הופעלה גם היא להברחת עולים. באחת מהן יצאה ב-12 נובמבר 1948 לים לאחר שהעמיסה עולים בקפריסין יצאה לדרך במזג אוויר סוער, נוצרה בה תקלת מנוע. הספינה איבדה את העוגן ונסחפה לחוף טריפולי. גם מכשיר הקשר לא עבד ומיקומה לא היה ידוע. אח"י מעוז (ק-24) בפיקוד מילה ברנר נשלחה לחיפוש. בעזרת תושייה והרבה מזל, אותרה נרקיס במבצע ימאות מורכב, הצליחה לתקשר ולגרור אותה מקרבת סלעי החוף. בחודש אפריל 1949 שוחררו יתר העצורים, וה הועברו לישראל באניות: גלילה ועצמאות.
פעילות משלימה בזירה ימית > תפיסת עין גדי

מגמת מבצע ייצוב, ביוזמתו של שמריה גוטמן, הייתה ייצוב הקו הצפוני מזרחי של חזית הדרום על ידי קביעת הגבול הישראלי-ירדני מצפון לעין גדי. במסגרת זו בוצעה תפיסת עין גדי באמצעות כוחות שהובאו בנחתות בים המלח. היה זה המבצע היחיד בקנה מידה גדול שבוצע באגמים, והפעם היחידה בה הונחתו כוחות צה"ל לשטח שאינו ישראלי קודם לכן לשם תפיסתו ואחזקתו. ב-7 במרץ 1949 בשעה 19.00 יצאו מסדום סירות מנוע ואסדת נחיתה שעליה יחידה מחטיבת אלכסנדרוני. חיל הים היה שותף בתכנון הפעולה ובהפעלת כלי השיט. מפקד כלי השיט היה שלמה אראל, שהכיר היטב את ים המלח מעבודה במפעל בסדום. הכוח נחת בעין גדי ללא כל התנגדות.
פעילות משלימה בזירה ימית > הכנות בישראל נגד התערבות בריטית בלחימה

לראש הממשלה דוד בן-גוריון היה חוסר אמון מוחלט בבריטים, והוא חשש מאוד מפני האפשרות של מעורבות בריטית ישירה במלחמה בארץ ישראל לטובת הצד הערבי. חשש זה גבר בעקבות מבצע חורב, שהביא את המתח ביחסי ישראל ובריטניה לשיא. ההנהגה הישראלית הייתה מודעת היטב לשאיפתה של בריטניה להוציא את הנגב מתחומי מדינת ישראל, כדי להבטיח מעבר חופשי בין ירדן למצרים (שתי מדינות עימן הייתה לבריטניה ברית הגנה משותפת) והמודיעין הישראלי העריך כי קיימת תוכנית בריטית-ירדנית לכיבוש מחדש של שטח הנגב מידי ישראל. בתחום האווירי פגעו הבריטים דרך קבע בריבונות הישראלית וקיימו טיסות צילום בגובה רב מעל שדות התעופה והנמלים. בתחום הימי לא נרשמה פגיעה דומה.
החשש הבריטי העיקרי היה מפני מבצע צבאי ישראלי לכיבוש הנגב הדרומי, הערבה ומפרץ אילת (שטחים שנכללו בשטח המדינה היהודית במסגרת תוכנית החלוקה של האו"ם) וסיפוחם לתחומי ישראל. כדי להרתיע את ההנהגה הישראלית מפעולה בגזרה זו, ומניסיון לכבוש את נמל עקבה, שלחו הבריטים לעקבה כבר ב-18 נובמבר 1948 את הפריגטה St Bridges Bay. בינואר 1949 הצטרפה גם המשחתת HMS Venus, הזכורה מהפעילות כנגד ההעפלה, לכוחות הצי הבריטיים במפרץ עקבה.
בתחילת מרץ 49' הגיע לעקבה גם גדוד נחתים בריטי, וכוחות בריטיים נוספים תגברו את אזור תעלת סואץ. אולם הנוכחות הצבאית הבריטית לא הרתיעה את ההנהגה הישראלית מפני כיבוש הנגב הדרומי ומפרץ אילת במסגרת מבצע עובדה. החשש העיקרי של המטכ"ל הישראלי היה מפני אפשרות של הפגזת נמלי ישראל מהים, או מהנחתת כוחות בריטיים בחופי ישראל. למעשה, התוכנית הבריטית הייתה להשמיד את חיל האוויר הישראלי בתקיפה מרוכזת.
הסיבה להתגייסות הבריטית הייתה למנוע מפלה של הלגיון הערבי. ישראל ריכזה מאמצים כנגד הכח המצרי ולא תקפה את הלגיון הערבי. כך התבדו החששות בשני הצדדים. הצי המלכותי הבריטי המשיך לקיים נוכחות בעקבה עד שנת 1957.
פעילות משלימה בזירה ימית > החרמת מטעני רכש צבאי בתעלת סואץ

מצרים ניצלה את נגישותה לתעלת סואץ כנכס אסטרטגי והחרימה מטעני רכש שעברו בתעלה. כפעולה ראשונה החרימה תחמושת שיועדה לירדן. ערב הטלת האמברגו של האו"ם שלחו הבריטים 550 טון תחמושת מבסיס תל אל כביר ללגיון הערבי שנלחם אותה עת בישראל. הכמות הייתה אמורה להספיק ל-30 ימי לחימה. התחמושת הועמסה בשתי אוניות בנמל סואץ. האוניה הראשונה יצאה ב-20 במאי לעקבה. המצרים עקבו אחרי תהליך ההספקה. כאשר יצאה האונייה השנייה רעמסס ב-22 במאי רדפו אחריה ספינות משטרה והחזירו אותה. את מטען התחמושת החרימו המצרים והעבירו לבסיס אספקה באל עריש לשימושם הם. על אף מחאות הירדנים והשתדלות הבריטים המטען לא הוחזר ומצב החימוש של הלגיון הערבי היה קריטי בהמשך המלחמה.
מקרה אחר היה כאשר בפברואר 1948 הגיע משלוח משוריינים שנשלח מארצות הברית כטרקטורים. ההגנה הייתה מוטרדת מהקרבות בדרכים ולכן הוקדם המשלוח. האונייה Flying Arrow הגיעה לנמל חיפה עם 53 "טרקטורים" צבועים באדום. ה-FBI הזהיר את הקונסול האמריקני בירושלים וזה דיווח לבולשת במשטרת המנדט. 13 משוריינים שנפרקו הוסתרו והיתר המשיכו דרך תעלת סואץ לבומבי בהודו. בנובמבר 1948 נשלחו חזרה דרך תעלת סואץ כשיעדם הרשמי ניו יורק באניה Flying Trader של אותה חברה. המצרים היו ערים לכך וכאשר הגיעה האונייה לתעלת סואץ, החרימו את 40 המשוריינים. חלק מזחל"מים אלה השתתפו בצד המצרי בקרבות האחרונים בנגב.
פעילות משלימה בזירה ימית > השלמת הכשרה צבאית

מייד עם הפסקת האש בשנת 1949 הורדו צוותי כלי השיט של חיל הים לבסיס ההדרכה. לאחר שהולבשו מדים לבנים התאמנו גם בתרגילי סדר צבאיים.
פעילות משלימה בזירה ימית > גלריה

העברת לוחמים מהאנייה חנה סנש בחוף נהריה, 13 מאי 1948.
משפחות מישובי הגליל המערבי מפונות מחוף נהריה באניה חנה סנש 15 מאי 1948
מסדר כניסת חיל הים לנמל חיפה והקמת בסיס חיפה 30 ביוני 1948
ספינת הנשק לערבים ארג'ירו בעת תפישתה על ידי חיל הים, אוגוסט 1948.
הנשק מהספינה איטלקית ארג'ירו שנקנה על ידי הערבים מועבר בלב ים לאח"י הגנה ואח"י וג'ווד, 26 אוגוסט 1948.
הספינה ארג'ירו צמודה לאח"י וג'ווד.
פגיעות בחרטום אח"י וג'ווד בקרב אשקלון, 19 אוקטובר 1948.
האונייה איגריס בנמל בירות, נובמבר 1948
האניה ריכרד בורכרד של חברת "עתיד" נעצרה לבדיקה על ידי כלי שיט מצרים, 31 דצמבר 1948
ציונים לשבח בצה"ל

עיטור הגבורה הוענק לרב חובל (רס"ן) יוחאי בן נון, על הטבעת אוניית הדגל המצרית אל אמיר פארוק ב-22 אוקטובר 1948.
תעודת הוקרה מטעם מפקד חיל הים דוד בן בעש"ט הוענקה לרס"ן דוד (דודל'ה) בן חורין, באתר הגבורה על פעילותו במבצע שודד 21 אוגוסט 1948.
תעודת הוקרה מטעם מפקד חיל הים דוד בן בעש"ט הוענקה לסרן עובד שדה, באתר הגבורה על פעילותו במבצע שודד 21 אוגוסט 1948.
חמשת הלוחמים שהשתתפו בפעולת טיבוע אל-אמיר פארוק קיבלו מכתב הוקרה מראש הממשלה דוד בן-גוריון: ”לחברים יוחאי פישמן זלמן אברהמוב יצחק ברוקמן יעקב ורדי יעקב ריטוב שביצעו במימי עזה 22.10.48 מפעל קרבי נועז והטביעו שתי אניות אויב אות הוקרה ד. בן-גוריון 1949”
אבדות בצד הישראלי

פנחס סובול, חייל שנעדר מכוח הפשיטה על גשר רס ביאדה בלבנון ב-13 במאי 1948.
מתתיהו סוקניק, ואהרון-דוד שפרינצק, טייסים בחיל האוויר, נהרגו כאשר יצא לבלום ספינה מצרית שהפגיזה את תל אביב ב-4 יוני 1948.
הרוג אחד נילס אלוינג לייף, מתנדב משוודיה, ו-6 פצועים בתקיפת מטוס ספיטפייר מצרי את אח"י אילת (א-16) מול נמל תל אביב, 9 יולי 1948.
2 הרוגים בהתקפת כוח מחיל הים ב-17 יולי 1948 על עין ע'זאל.
19 הרוגים מיחידת נחיתה של חיל הים בקרבות בית עפה 17-18 יולי 1948.
19 אוקטובר 1948 בקרב ימי ליד חוף אשקלון הופל מטוס מצרי באש אח"י הגנה מרסיסי המטוס נפגעו ימאים מצוות האנייה: הרוג אחד אלכסנדר הלביץ ו-5 פצועים.
הזירה הימית בתרבות הישראלית

הפעילות הימית במלחמת העצמאות ובתקופת הקמת המדינה התבטאה בתרבות הישראלית בעיקר בשירים. מוטיבים נפוצים של היצירות: הים, העלייה והעפלה. לכלי השיט המלחמתיים, לקרבות ולפעילות הרכש כמעט ואין ביטוי.
הזירה הימית בתרבות הישראלית > פסלים

"פסל-ים" הוא יצירה של הפסל הישראלי יחיאל שמי, בגובה 5 מטרים, המוצבת על חוף הים באכזיב. שמי קרא ליצירתו "אנדרטה לזכר המעפילים בשעת לילה", נבנה ב-1969.
בחוף נהריה הקים הפסל חמי גל, בחודש ספטמבר 2011, אנדרטה לציון ספינות שהביאו מעפילים לחוף נהריה חלקן הגיעו בתקופת מלחמת העצמאות.
"אנדרטה לזכר המעפילים בשעת לילה" שהציב יחיאל שמי בחוף אכזיב.
"ושבו בנים לגבולם", אנדרטה של הפסל חמי גל, בחוף נהריה
הזירה הימית בתרבות הישראלית > ספרים וסרטים

הספר המפורסם ביותר הוא ספרו של ליאון יוריס אקסודוס בו נמצא פרק על ההעלייה.
הבמאי אוטו פרמינגר הסריט את העלילה בסרט אקסודוס. שייטת המשחתות של חיל הים השתתפה בסרט. המשחתות הפליגו לנמל פמגוסטה ושיחקו תפקיד של אוניות בריטיות המפריעות לההעפלה.
חיים גורי יצר בשנת 1979 סרט בשם "הים האחרון" על ניצולי שואה המעפילים לארץ ישראל בספינות ההעפלה. הסרט זכה בפרס "נשר הזהב" בצרפת.
עמוס גיתאי ביים סרט בה הופיעה אוניית מעפילים הנתפסת על ידי הבריטים. הסרט קדמה זכה בשנת 2002 בפרס הסרט הטוב ביותר - בפסטיבל סאו פאולו ברזיל.
פרשת אלטלנה שהתרחשה בחופי הארץ ביוני 1948 קיבלה ביטוי במאמרים רבים ושני סרטים
אילנה צור, אלטלנה (סרט) באתר הבמה, 1994, כולל צילומים אותנטיים של רוברט קאפה.
אלי כהן ביים את הסרט "לא תהיה פה מלחמת אחים" עימות בין דוד בן-גוריון ומנחם בגין על פרשת אלטלנה, הופק בשנת 2008.
הזירה הימית בתרבות הישראלית > שירים

חיים חפר כתב ויפה ירקוני שרה: שושנה שושנה
חיים גורי כתב ולהקת חיל החינוך שרה: שיר הקברניט.
חיים גורי כתב וגיל אלדמע ביצע: נשוטה נשוטה.
נתן אלתרמן כתב, נחום היימן הלחין, עופר כלף שר: נאום תשובה לרב חובל איטלקי (סיים במילים ”עוד נשוב נפגש על המים”).
יצחק שנהר כתב, שלום פוסטולסקי הלחין, אריה לבנון עיבד: בחשאי ספינה גוששת
אפרים תלמי כתב, משה ביק הלחין, צוות שירי תנועות הנוער ביצעו: למפלסי נתיבות בגלים סוערים
זרובבלה ששונקין כתבה, יאיר מילר הלחין, להקת חיל הים שרה: כוסית לפלי"ם
חיים חפר כתב, דוד זהבי הלחין, גידי גוב שר: זמר לספינה
לקריאה נוספת וקישורים

אריה קוטיק, יובל חמשים למלחמת תש"ח ברוח לוחמיו והעם בנחישותו, 'שובל' מידעון עמותת חיל הים, אוגוסט 1998, עמ' 7.
לקריאה נוספת וקישורים > הספנות העברית

זאב הים, ספינות מספרות, תל אביב: הוצאת ספרים אחיאסף, 1968, עמ' 160–178 (על חברת "עתיד" והאונייה קדמה, עמ' 219–225).
צבי הרמן, הכובשים בים נתיבה, תולדות הספנות העברית, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1978, עמ' 134–173.
אריה חסון, תמונות ספנות בארץ ישראל (אורכב 06.12.2006 בארכיון Wayback Machine), באתר שער לים
Kobi Cohen-Hattab, The test of maritime Sovereignity: The Establishment of ZIM and purchase of Kedma. In Israel Studies Volume 2, Indiana University Press, 2015 pages 110–134
לקריאה נוספת וקישורים > ההעפלה

זאב הים, ספינות מספרות, תל אביב: הוצאת ספרים אחיאסף, 1968, רשימת אניות המעפילים, עמ' 84–87).
עדה סרני, ספינות ללא דגל, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1975 עמ' 170–180.
נמרוד אשל, העפלה במאבק על הקמת המדינה, סיפור אישי, אגודת דור הפלמ"ח (כולל סיפור החלוץ היא כ"ט בנובמבר).
פרופסור זאב וניה הדרי, פליטים מנצחים אימפריה, הוצאת הקיבוץ המאוחד – אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1985, עמ' 54, 144–165, 201–238.
מרדכי נאור (עורך), עלייה ב' 1934 – 1948, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 1988.
נחום בוגנר, ספינות המרי, תל אביב: משרד הביטחון –ההוצאה לאור, 1993, עמ' 305 – 313.
אברהם זהר ומאיר פעיל, הפלי"ם, תל אביב: הוצאה לאור משרד הביטחון, 2001, עמ' 236.
הלל ירקוני, ספינות המעפילים מ-א' עד ת, הוצאת גוונים, 2005.
ראובן אהרוני, מטות תורן, ספינות ההעפלה והרכש לאחר מלחמת העולם השנייה, המרכז לתולדות כוח המגן וההגנה, 1997.
אריק קרמן, אוניית המלחמה של המעפילים, הוצאת אריה ניר, 2009, עמ' 133–157.
אלדד חרובי, הבולשת חוקרת, ה-CID בארץ ישראל, 1920–1948, הוצאת פורת, 2011.
יהודה בן-צור, חילוץ הימאים ממעצר בקפריסין, על פעילותו של דוד בן חורין לפני מבצע שודד, באתר הפלי"ם.
אלחנן אילת, אירועי העפלה בחוף נהריה (אורכב 26.06.2015 בארכיון Wayback Machine) באתר בית ברגמן מוזיאון לתולדות נהריה.
אניות המעפילים תקופה שלישית וגם תקופה שלישית המשך באתר עמותת חיל הים.
העפלה Illegal Immigration to Palestine, באתר "הכוחות הבריטיים בפלסטינה".
אורי מילשטיין, יש מלחמה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 בנובמבר 2015
אברהם יבין ושלמה דרך, סיפורו של דוידקה - מפיו ועליו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ד
שושנה קוקונן ד"ר, מצב העקורים היהודים באיטליה 1945–1951 מרכז ירושלים לנושאי חוץ, ביטחון ומשפט, 25 באפריל 2008
Ninian Stewart הצי הבריטי והסיור בפלשתינה, קטעים בספר אלקטרוני באנגלית.
Ninian Stewart, THE ROYAL NAVY and the PALESTINE PATROL FRANK CASS PUBLISHERS, 2002, P 149–167.
Renato Barahona, The Odyssey of the Ship with Three Names, Center for Basque, University of Nevada, Reno. USA 2014.
John Barrett, The last British Serviceman to leave The Holy Land. Haifa - 1948and 1998 in The Sheet Anchor Volume XXIII No.2, By The Royal Marines Historical Society,1998, Pages 58–64.
Lee David, Wings in the sun, A History of the Royal Air Force in the Mediterranean 1945 – 1986, HM stationary office, London (1989).
לקריאה נוספת וקישורים > השטת הרכש

פנחס וזה, המשימה - רכש, הוצאת מערכות, 1966, עמ' 147–249.
אדיר כהן, כרוח סערה, פרקים מחייו ומפעלו של יהודה ארזי, הוצא לאור על ידי בית אליהו - בית ההגנה, 1966, עמ' 133–139 (על פעילות רכש).
זאב הים, ספינות מספרות, תל אביב: הוצאת ספרים אחיאסף, 1968. עמ' 226–232 (על רכש ימי באיטליה).
עדה סרני, ספינות ללא דגל, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1975 עמ' 181–200.
עמיצור אילן, אמברגו עוצמה והכרעה במלחמת תש"ח, תל אביב: הוצאה לאור משרד הביטחון, 1995.
יהודה בן-צור, אוניות הנשק במפעל הרכש, באתר הפל"ים
צבי בן-צור, עסקאות הנשק עם צ'כוסלובקיה, באתר הפל"ים
רנטו ברהונה, (בנו של איש צוות ספרדי) מספר על ספרו The Odyssey of the Ship with Three Names
עמי סלנט, אמברגו הנשק במלחמת העצמאות, ההשלכות והתושיה, באתר 'רגעים היסטוריים', 2016.
מרדכי נאור, תש"ח 70 סיפורים ופרשיות מודן הוצאה לאור, 2018. נורה - ספינת הישע הראשונה 277-273, הספינות והמטוסים שהצילו את מדינת ישראל הצעירה עמ' 278–281.
לקריאה נוספת וקישורים > המבצעים המיוחדים

יוסף ירבלום, החבלה ב"איגריס", 'מערכות ים' 106, דצמבר 1971, עמ' 46.
יוסי אלעד, מבצע דויד, 'בין גלים' יוני, 1978 עמ' 7.
יוסף דרור, הקומנדו הימי אליו וממנו, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1985, עמ' 40–57 (על החבלה הימית במלחמת העצמאות).
אמנון יונה, שליחות ללא עקבות, תל אביב: הוצאה לאור משרד הביטחון 2001, עמ' 218–220 (על הספינות לינו וארג'ירו במבצע שודד).
גמליאל כהן, המסתערבים הראשונים, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2002.
אליהו ריקה, פרפר השחר, הוצאת המחבר, 1987, עמ' 65–80. (על מבצע דוד הפגיעה באוניה איגריס בנמל ביירות).
מייק אלדר, שייטת 13, סיפורו של הקומנדו הימי, תל אביב: ספרית מעריב, 1993, עמ' 98–170.
צבי בן-צור, מבצע דוד באתר הפלי"ם.
שלמה אראל, מספר על מבצע "דוד" אתר תולדות ישראל 2009.
אורי מילשטיין, שני מעשי טבח בחיפה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 בספטמבר 2015
מרדכי נאור, תש"ח 70 סיפורים ופרשיות מודן הוצאה לאור, 2018. מהלומה בים - מול חוף עזה ע' 57–60. יידישע פיראטן מודל 1948 ע' 282–286.
אפרים לפיד מלחמה על רטוב בעזה 1948 בISRAELDEFENSE אוקטובר 2018.
לקריאה נוספת וקישורים > המודיעין

יהודה בן-צור, הפגזת חוף קיסריה הפעילות המלחמתית הראשונה של הצי המצרי במלחמת העצמאות, 'שובל' מידעון עמותת חיל הים, אוגוסט 1998 עמ' 5.
יואב גלבר, ניצני החבצלת – המודיעין במלחמת העצמאות 1948–1949, תל אביב: הוצאה לאור משרד הביטחון, 2004.
צבי קינן 'במבט לאחור, סיפור אישי, הוצאת גבעול 2005. עמ' 117–125 (על תחילת המודיעין הימי).
בני מוריס, 1948, תולדות המלחמה הערבית-ישראלית הראשונה, תל אביב: הוצאת עם עובד, 2012, עמ' 90, 138, 162–170 (על הקרב על חיפה).
שלמה גואטה, המודיעין הימי במלחמת העצמאות 1947–1949, המודיעין במלחמת העצמאות – מבט משלוש זוויות על המודיעין ללחימה הראשונה בהיקף כלל ארצי, המרכז למורשת המודיעין, יום עיון שנערך ב-18 באפריל 2021.
ביאורים

↑  אילת נכבשה במהלך מבצע עובדה ב-10 במרץ 1949.
↑  השייטת נקראה גם שייטת משחתות 14
↑  התמונה מתקופה מאוחרת יותר.
↑  לאור הפרסום בעיתונות הורידו הבריטים את כמות המעפילים מהמכסה החודשית של אישורי העלייה.
↑  בתה של עדה סרני ואשתו של אלי זוהר.
↑  איטליה הצטרפה לאו"ם ב-14 בדצמבר 1955.
↑  משלוח נשק צ'כי הגיע בליל 31 במרץ בדרך האוויר.
↑  יהודה בן-צור מציין כי חלקו של אפרים אילין היה ברכישת האונייה בלבד. לא היה לאילין כל קשר לרכישת הנשק בצ'כיה והבאתו לנמל היוגוסלבי שיבניק. בכך הוא מתקן את מאמרו של זאב גלילי בהערה קודמת.
↑  המקשת סולום טבעה בסערה ב-7 אפריל 1953 מול אלכסנדריה.
↑  איש מח"ל טען בזיכרונותיו כי האנייה שידרה SOS שהמשחתת המצרית "האמיר פארוק" משתלטת עליה. אך כזכור, האחרונה טובעה על ידי חיל הים הישראלי למעלה מחודשיים לפני כן. אנייה קרבית אינה נושאית שם אלא מספר בלבד, לכן קברניט ה'ריכרד בורכרד' לא יכול היה לדעת את שם האונייה שעצרה אותו.
↑  במקור אחר 798 מעפילים.
יחיאל מיכל ממינסק

| --- | --- |
 לידה:  1770? ה'תק"ל 
 פטירה:  1845 (בגיל 75 בערך) כ"ה בטבת ה'תר"ה 
 תקופת הפעילות:  ?–1845 
 מעסיק:  ישיבת וולוז'ין 
 רבותיו:  יום טוב ליפמן הלפרין, חיים מוולוז'ין 
 
הרב יחיאל מיכל ממינסק (מכונה גם: ר' יחיאל מיכל מנשביז), היה רב בלארוסי, משנה ראש הישיבה בישיבת וולוז'ין וראש ישיבה בנשביז ומינסק.
חייו ורבותיו

נולד בשנת תק"ל, 1770 בערך, בנשביז, בלארוס, לאביו צבי הירש. ר' יחיאל מיכל היה מרואי פני הגר"א, ותלמידם של רבי יום טוב ליפמן הלפרין רבה של קאפוליה ורבי חיים מוולוז'ין:
"וזכני לשמש אדמו"ר הרב הגאון מוהרי"ט ליפמאן רב דק"ק קאפוליה, ואחר זה האיר עיני אור פני מלך [...] הגאון החסיד מרן רבינו אליהו מווילנא נ"ע [...] קצת שימוש שמשתי מידי לידו ממש, והייתי לומד בבית המדרש שלו ומתפלל אצלו במקום דהוי גריס וחזיתי יקרא דאורייתא, והועיל לי שלא זז חביבותא ממני, ואח"כ שמשתי את אדמו"ר הרב הגאון מוהר"ח מוואלאזין ערך שבעה שנים".
ר' יחיאל מיכל נפטר במינסק בשנת תר"ה, 1845, נטמן בבית העלמין הישן ועל מצבתו נחרת: "פ"נ הרבני המופלג מ' יחיאל מיכל ב"מ צבי הירש מנישוויז ונ[פטר] כ"ה טבת תר"ה".
תקופת וולוז'ין

בהקדמה לספרו מספר ר' יחיאל מיכל: "בעת אשר יצקתי מים על-ידי אדמו"ר הרב הגאון אמיתי המפורסם מהור"ר חיים זצללה"ה האב"ד דק"ק וואלאזין, כאשר נתייסדה ישיבתו הרמה, ולמדתי לפניו עם תלמידים הבאים לחסות תחת כנפיו ערך שבעה שנים". עדות תומכת נוכחת במכתבו של ר' הלל פריד, חתנו של ר' חיים מוולוז'ין, המטעים כי "על ידו נתייסד ישיבה דק"ק וואלאזין, ולמד ולימד עם תלמידים רבים בפני אדומ"ר חותני מהר"ח ז"ל" גם בהסכמתו של ר' זאב ליפשיץ, הדיין מווילנא לספר לזכר לישראל, נאמר: "הוא היה ראשון ממייסדי הישיבה החשובה דק"ק וואלאזין".
יצחק ריבקינד הסיק כי ר' יחיאל מיכל שימש כראש ישיבה בוולוז'ין החל מייסודה ועד שנת תק"ע, 1810, בערך, ומינויו היווה תקדים למינוי ראש ישיבה שלא מן השושלת הוולוזינית. הרב יצחק ניסנבוים חלק על דעתו של ריבקינד וטען כי אין בראיותיו כדי להצביע בוודאות על מינויו של ר' יחיאל מיכל למשרה קבועה בוולוז'ין, וטען כי ייתכן שמסר בה שיעור אך לא קיבל מעמד רשמי של ראש ישיבה., כך גם דעתו של יוסף ליטווין.
הרב חיים קרלינסקי והרב ד"ר שמואל קלמן מירסקי, קיבלו את עמדת  ריבקינד כי ר' יחיאל מיכל אכן התמנה למשרה רשמית בישיבה, וכי הוא היה הראשון שנשא בתפקיד של 'משנה ראש הישיבה' לצידו של ר' חיים מוולוז'ין..
תקופת נשביז

בשנת תק"ע, 1810, לערך, עקר ר' יחיאל מיכל מוולוז'ין ופעל למען יסוד ישיבה עצמאית בעיר הולדתו נשביז, במתכונת התבנית הייחודית של הישיבה בוולוז'ין. במובן זה נחשב ר' יחיאל מיכל חלוץ שהקדים את זמנו בחזון ובמעשה. כפי העולה מעדותו, תפיסה זו של ייסוד ישיבה מחוזית המסוגלת לספק צורכי לינה והזנה לתלמידים המגיעים ממרחק, לא הייתה מוסכמת על מנהיגי הקהילות והוא נזקק להגן עליה ולקדם אותה מבחינה תורנית ותודעתית, בין היתר במאמר מיוחד המופיע בראש ספרו: ”אשר פתחתי ודרשתי ברבים בילדותי, בעת שהתחלתי לייסד ישיבה בעיר מולדתי בק"ק נעשוויז, להלהיב הלבבות שיקבלו תלמידים מבני עיר אחרת לישיבה ולפרנסם, שלא יקשה קושיות המון עם, מה צריך לעשות ישיבה של רבים, הלא בכל עיר יש מלמדי תורה ומי שרוצה ללמוד יכול ללמוד בעירו ועניי עירך קודמים”.
תקופת מינסק

בשנת תקפ"ד, 1824, עבר ר' יחיאל מיכל למינסק והקים בה ישיבה. שלש מטרות שם לו ר' יחיאל מיכל בהקמת הישיבה במינסק, אותן הוא שוטח בהקדמה לספרו: א. להטמיע 'דרכי העיון האמיתי' אותם קיבל מרבותיו ו'לשתלם בלב התלמידים'. ב. 'לעשות התאמצות להמציא מקום לתלמידים המכתתים רגליהם ללמוד דבר ה' זו הלכה'. ג. להניח תשתית כלכלית 'לבני עניים שמהם תצא תורה [...] כדי להספיק ראש ישיבה ושאר הוצאות'. לשם מימוש המטרה השנייה הקדיש ר' יחיאל מיכל 'בית חומה' שלו לטובת הישיבה, ולהשגת המטרה השלישית, ייסד ועד 'מתנדבים תמכין דאורייתא' להחזקת הישיבה, ושכרם נקוב בתקנות: 'שיקובלו לישיבה זו בניהם ובני בניהם לדור דור'. באותה הקדמה הוא מציין כי שאיפתו עלתה בידו: "כי טרוד אני בלימוד עם הישיבה שהם יותר משישה מניינים, יוסף ה' עליהם".
והרב המפורסם ר' יחיאל מיכל ב"ר צבי בן איש ניעשוויעז, רב תורני וגדול בתורה, עשיר ונדיב לב ואוהב תורה ומוקיר רבנן, קנה בית חומה מקנין כספו באמצע העיר ברחוב קיידאנאוו, ויפתח ישיבה גדולה ונכבדה וישחד בעדה מכספו והונו ויהי מתומכיה בגוו ורוח.
ספרו ושיטתו

ר' יחיאל מיכל חיבר ספר בשם "לזכר לישראל", שנדפס בווילנא והורודנא תקצ"ד, 1833. הספר כולל חידושים: "על מסכת אבות וגם קצת חדושים על מסכתות [...] אשר חנני חונן הדעת דרך לימודי עם הישיבה". פרשנות על מסכת אבות הייתה מעין מסורת בבית מדרשו של ר' חיים מוולוז'ין, שהוא וכמה מבני משפחתו ותלמידיו חיברו אף הם פירושים למסכת אבות.
בהקדמה לספרו מניח ר' יחיאל מיכל את המסד ל"דרכי העיון האמיתי" ו"דרך הלימוד" אותם קיבל מרבו ר' חיים מוולוז'ין. בהקדמתו הוא מדגיש את המאמץ הדידקטי שהשקיע ר' חיים בתלמידיו: "כמה פעמים הכלימני מורי על החידושים שחידשתי על פי דרכי העיון שהיו רגילות, שהיו חשובים בעיני מתוקים כדבש, וכמעט משך שתי שנים טרח מורי עלי עד שנקבע בלבי הדרך הלימוד הלז ותועלתו". בהקדמה זו מסביר המחבר, שספרו מהווה מדגם מתוך חידושי התורה שאמר בפני תלמידי הישיבה במינסק, ומתוכם יסיק הקורא את דרך הלימוד הנכונה שרכש מפי רבו. 'הדרך הלז' מוזכרת כמה פעמים בדבריו, אך אינה זוכה שם לתיאור מקיף.
ראו גם

ישיבת וולוז'ין
לקריאה נוספת

יצחק ריבקינד, ראש ישיבה אלמוני בוולוזין, ספר טורוב, תרצ"ח, עמ' 3–10, באתר היברובוקס
משה צינוביץ, עץ-חיים - תולדות ישיבת וולוז'ין, תל אביב תשל"ב, עמ' 441–446.
דב אליאך, אבי הישיבות, עמ' 137–139, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)