stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלפבית יווני

|  |
| --- | --- |

אלפבית יווני
Α α אלפא: Β β בטא
Γ γ גמא: Δ δ דלתא
Ε ε אפסילון: Ζ ζ זטא
Η η אטא: Θ θ תטא
Ι ι יוטא: Κ κ קפא
Λ λ למדא: Μ μ מו
Ν ν נו: Ξ ξ קסי
Ο ο אומיקרון: Π π פאי
Ρ ρ רו: Σ σ ς סיגמא
Τ τ טאו: Υ υ אופסילון
Φ φ פי: Χ χ כי
Ψ ψ פסי: Ω ω אומגה
אותיות או ליגטורות שאינן בשימוש
 דיגמא:  סטיגמא
 הטא:  סאן
 קופא:  סאמפי
 שו: 
האלפבית היווני הוא אלפבית המשמש לכתיבת השפה היוונית מאז המאה ה-8 לפנה"ס לערך. הוא האלפבית הראשון שבו לכל תנועה ולכל עיצור סימן נפרד. האותיות משמשות גם לציון מספרים – ספרות יווניות – בדומה לספרות רומיות. מלבד השימוש בו לכתיבת יוונית מודרנית, משמש האלפבית היווני גם לכתיבת השפה הקופטית בתוספת של אותיות ייחודיות. בנוסף, אותיות האלפבית היווני משמשות כיום כסמלים במתמטיקה ובמדעים ובשמות חלקיקים, כוכבים, אחוות סטודנטים, סופות ציקלון טרופיות ועוד. האלפבית היווני נוצר מהאלפבית הפיניקי, וממנו עצמו התפתחו האלפבית הגותי, הגלגוליטי, הקירילי ואף הלטיני. אך אין קשר בינו לבין הכתב הקווי ב' או הכתב הקיפרי ההברתי (אנ'), מערכות הכתב היווניות שקדמו לו.
היסטוריה והתפתחות > מקור

מקור האלפבית היווני באלפבית הפיניקי. הפיניקים היו הכוח הדומיננטי בשיט בים התיכון בתקופת הברזל הקדומה, ושמות חלק מהאותיות ביוונית (יוֹטָה, רוֹ) מעידות על המעתק הכנעני שהתרחש בפיניקית. כתובות יווניות מוקדמות מאיוליה (אנ') ומכרתים מתייחסות לאותיות האלפבית היווני כ־ϕοινικηια, "פיניקיות".
כתובת דיפילון , אחת הכתובות היווניות המוקדמות ביותר שהתגלו, מתוארכת לסביבות 750–725 לפנה"ס. מלמעלה, הכתובת על הכד; מלמטה, העתק הכתובת המלאה
העדויות המוקדמות ביותר שנמצאו לאלפבית היווני מתוארכות לרבע השני של המאה ה־8 לפנה"ס (775–750 לפנה"ס); כתובות אלה קובעות רק את התאריך הוודאי המאוחר ביותר לאימוץ הכתב הפיניקי על ידי היוונים, וייתכן שהאימוץ התרחש עוד בתקופה מוקדמת יותר (אף שלא נותרו עדויות מתקופה תאורטית זאת). רוב החוקרים נותנים את התאריך הכללי "סביבות 800 לפנה"ס", אך חלק מתארכים ל־850 לפנה"ס או אף קודם לכן וטוענים להיעדר עדויות בשל חוסר השרידות של הפפירוס, או להגבלת הטכנולוגיה לקבוצה זעירה של בעלי מיומנות. השוואה להתפתחות הצורות של אותיות האלפבית הפיניקי מעלה שהאלפבית היווני התפתח מהכתב הפיניקי שהיה נהוג בין 850–750 לפנה"ס.
היסטוריה והתפתחות > מקור > בתרבות העתיקה

בעולם היווני רומי, המקור הפיניקי של האלפבית היה ידע כללי נפוץ – ביטוי לכך ניתן למצוא אצל הסופיסט בן המאה השנייה לספירה, אדריאן מִצור, שפתח את המחזה שהציג באתונה במילים: ”פעם נוספת מגיעות האותיות מפיניקיה”. הבאת האלפבית ליוון היה אחד המרכיבים באגדת קדמוס, בן אגנור מלך צור או צידון שיצא לחפש את אחותו אירופה וייסד את תבאי; אגדה זאת אף השתרשה בפיניקיה עצמה לכל המאוחר בתקופה ההלניסטית, ובאה לידי ביטוי על מטבעות צוריים המציגים את קדמוס מעניק גליל פפירוס ליוונים. האגדה מבטאת את המציאות ההיסטורית המוקדמת בה הביאו הפיניקים את הכתב וחוכמות נוספות ליוון.
הרודוטוס, בן המאה ה-5 לפנה"ס מספר על כך:
הפיניקים האלה שבאו עם קדמוס, אשר מהם היו הגפיריים, בהתיישבם בארץ הזאת הביאו ליוונים דברי מדע (didaskalia) רבים ושונים וביחוד את האותיות (grammata), שלא היו ליוונים קודם לכן, כפי שאני חושב; בראשונה השתמשו בהן כמו כל הפיניקים, אחר כך במשך הזמן שינו יחד עם הביטוי (phonē) גם את צורת (rhythmos) האותיות. כי בעת ההיא ישבו ברוב המקומות יחד עם היוונים גם יונים, שרכשו להם את האותיות אצל הפיניקים בלמדם מהם והשתמשו בהם אחרי ששנו בהן רק מעט: בהשתמשם בהן אמרו, מה שגם נכון, שהובאו מאת הפיניקים ליוון וקראו אותן "פיניקיות". ... בעצמי ראיתי אותיות "קדמייות" במקדש אפולו האיסמיני בתבאי של הבויאוטים חרותות בשלש חצובות, ברובן דומות ליוניות...
דיודורוס סיקולוס סיפר שלאחר המבול של דאוקליון, קדמוס בן אגנור היה הראשון להביא את הכתב מפיניקיה ליוון, ובתקופתו החלו היוונים לגלות תגליות חדשות במדע הכתוב; ובמקום אחר כתב שבין היוונים היה לינוס הראשון לגלות מקצבים ושירים שונים, וכשקדמוס הביא מפיניקיה את האותיות, לינוס התאים אותן ליוונית. האותיות נקראות פיניקיות כי הן הובאו ליוונים מהפיניקים, אך השימוש בהן (בצורתן באלפבית היווני) היה לראשונה אצל הפלסגים, ולכן הן כונו "פלסגיות".
היסטוריה והתפתחות > מקור > שמות האותיות

שמות רוב האותיות משמרים נאמנה את השמות הפיניקיים המקוריים. העדות המוקדמת ביותר לשמות האותיות היווניות נמצאת במחזה Γραμματικὴ τραγῳδία (טרגדיית האותיות) מאת קאליאס (אנ'), מסוף המאה ה־5 לפנה"ס. הזיקה ההדוקה של שמות האותיות לשפות שמיות ולא ליוונית הייתה אחת הסיבות שבגינן מחברים עתיקים היו כה בטוחים במקור הפיניקי של האלפבית היווני.
היסטוריה והתפתחות > התפתחות מוקדמת

ההבדל העיקרי בין האלפבית הפיניקי ליווני הוא השימוש באותיות לציון תנועות ביוונית. האלפבית הפיניקי ציין עיצורים בלבד, ובעוד שסופרים עבריים וארמיים השתמשו לעיתים באותיות מסוימות (י, ו, ה) לציון תנועות, שימוש כזה באותיות היה נדיר מאוד בקרב הפיניקים בתקופת הברזל. בעדויות הקדומות ביותר לאלפבית יווני, לעומת זאת, כבר השתמשו באותיות לציון תנועות – Α לתנועות ă/ā,‏ Ε לתנועה ĕ (ולעיתים גם ē),‏ Ι לתנועות ĭ/ī,‏ Ο לתנועות ŏ/ō ו־Υ לתנועות ŭ/ū; ניבים יוונים ששימרו את העיצור h (ה בעברית) השתמשו באות Η (שמקורה באות הפיניקית ח, נהגתה כ־ח גרונית) לייצוג עיצור זה, אך ניבים אחרים השתמשו באות לייצוג התנועה ē, וזה הפך לבסוף לסטנדרט ביוונית; האות Ω, נוצרה לייצוג התנועה ō (להבדיל מ־ŏ) באלפבית של איוניה, קנידוס (אנ'), פארוס ומלוס, והופעתה בסוף סדר האלפבית מצביעה על היותה המצאה מאוחרת, כנראה וריאציה נוספת של האות הפיניקית ע, מהמאה ה־7 לפנה"ס. מקורן של כל האותיות בכתב הפיניקי ניכר, והן כולן הגיעו מאות פיניקית שייצגה עיצור שלא התקיים ביוונית; בעוד שהרציונל להשתמש באות 𐤉 שייצגה את העיצור y לתנועות ĭ/ī, ובאות 𐤅 שייצגה את העיצור w לתנועות ŭ/ū, ניכר, לא ברור מה גרם לקישור בין האותיות האחרות לתנועות שנבחרו להן.
הזהות בבחירת האותיות לציון תנועות בין הכתב היווני והאלפבית הפריגי (אנ'), גם הוא מתועד מתחילת המאה ה־8 לפנה"ס (ובמיוחד היוטה, שצורתה כזיגזג ברוב הכתבים היווניים הקדומים פרט לזה האובויי שבו צורתה כקו ישר, כמו בכתב הפריגי), עשויה להצביע על היווצרות משותפת של הכתב היווני והפריגי, ככל הנראה באזור עם נוכחות יוונית, פריגית ופיניקית. מועמד מוביל לאזור כזה הוא אזור צפון הים האיגאי.
העיצורים באלפבית היווני הם אימוץ של האותיות הפיניקיות המייצגות עיצורים זהים או כמעט זהים. לאות Ξ ולשלוש האותיות שלפני Ω –‏ Φ,‏ Χ ו־Ψ – היו ערכים שונים במקומות שונים. באלפביתים של כרתים, תרה, מלוס ואנפה (אנ') אותיות אלה לא התקיימו כלל. באלפביתים של אובויה, בויוטיה, ארקדיה ולקוניה, Φ ייצגה ph,‏ Χ ייצגה ks,‏ Ψ ייצגה kh, האות Ξ לא התקיימה והצירוף ps יוצג על ידי האותיות ΦΣ. האלפביתים האטיים והיוניים התשמשו כולם ב־Φ לייצוג ph וב־Χ לייצוג kh, אך באטיקה ובחלק מהאיים האגאיים היוניים לא התקיימו Ξ ו־Ψ (הצירופים ks ו־ps יוצגו על ידי ΚΣ ו־ΦΣ בהתאמה), בעוד באלפביתים של הדודקפוליס היוני (אנ'), חלק מהאיים האגאיים היוניים, קורינתיה וארגוס שימשה Ξ ל־ks ו־Ψ ל־ps, מה שהפך בסוף לאלפבית האטי הקלאסי.
העיצורים השורקים הפיניקיים – 𐤆, 𐤎, 𐤑, 𐤔 – גם הם מציגים בעיה מסוימת, שכן מקבילותיהם היווניות לא תואמות את המקור הפיניקי במדויק, ואף שמות האותיות ביוונית לא תואמים את השמות בפיניקית. המקובל הוא שהאות זֵין הפיניקית הפכה ל־ζῆτα (זֵטה) היוונית, האות סמך הפכה ל־ξεῖ (קסה) האות צדֵי הפכה ל־σάν (האות סַן הארכאית) והאות שַן הפכה ל־σίγμα (סיגמה). חוקרים אחדים הציעו ששמות האותיות התערבבו, כך ששם האות זטה הגיע מהאות צדי, שם האות קסה הגיע מהאות שַן, שם האות סַן הגיע מהאות זין ושם האות סיגמה הגיע מהאות סמך, אך התקשו להסביר מדוע; אחרים הציעו שהאותיות צדי ושַן אומצו שתיהן לייצוג העיצור s, אך אחת מהן (לרוב הגלגול של האות צדי) נדחקה בהדרגה עד שהגלגול של האות השנייה נעשה הייצוג היחיד לעיצור s. שם האות ζῆτα (זֵטה) מוסבר כאנלוגיה לאות הקודמת ῆτα (הֵטה), השם ξεῖ מאמץ צורה חדשה שהייתה נהוגה באותיות אחרות (ϕεῖ, χεῖ, ψεῖ), והשם "סיגמה" הוא שימוש מאוחר במילה האונומטופאית σίζω (סיזו), "לִחשוּש".
היסטוריה והתפתחות > התפתחות מאוחרת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה והתפתחות > יורשים

הכתב היווני הותאם ליצירת האלפבית האטרוסקי (אנ'), שממנו התפתח האלפבית הלטיני (כמו גם כתבים איטליים אחרים (אנ')). באסיה הקטנה, במאות ה־5–4 לפנה"ס, התפתחו הכתב הליקי (אנ') והלידי (אנ') מהכתב היווני של אובויה, בויוטיה, ארקדיה ולקוניה (מקורו של הכתב הקארי, לעומת זאת, איננו ודאי). האלפבתים האיבריים (אנ'), שהתפתחו בדרום איבריה כבר במאה ה־7 לפנה"ס באזור שבו פעלו הן פיניקים והן יוונים, התפתח מהכתב הפיניקי, מהכתב היווני או אולי משניהם.
אותיות האלפבית

| אות | יוונית> עתיקה | יוונית> ימי-ביניימית | יוונית> מודרנית | עברית | הגייה (IPA)> עתיקה | הגייה (IPA)> מודרנית | אות פיניקית מקבילה | תעתיק לטיני> עתיקה | תעתיק לטיני> מודרנית |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Α α |  | ἄλφα | άλφα | אַלְפַא | a | a |  אָלֶף | a | a |
| Β β |  | βῆτα | βήτα | בֵטָא (ויטָא) | b | v |  בֵּית | b | v |
| Γ γ |  | γάμμα | γάμμα γάμα | גַמָּא | ɡ | ɣ |  גִּימֶל | g | gh, g, j |
| Δ δ |  | δέλτα | δέλτα | דֶלְתָּא | d̪ | ð |  דָּלֶת | d | d, dh |
| Ε ε | εἶ | ἒ ψιλόν | έψιλον | אֶפְּסִילוֹן | e̞ | e̞ |  הֵא | e | e |
| Ζ ζ |  | ζῆτα | ζήτα | זֵטַא | כנראה zd או ʣ, מאוחר יותר [z] | z |  זַיִן | z | z |
| Η η |  | ἦτα | ήτα | אטא | ɛː | i |  חֵית | e, ē | i |
| Θ θ |  | θῆτα | θήτα | תֵֿטָא | t̪ʰ | θ |  טֵית | th | th |
| Ι ι |  | ἰῶτα | ιώτα γιώτα | יוֹטָא | i, iː | i |  יוֹד, יוּד | i | i |
| Κ κ |  | κάππα | κάππα κάπα | קַפָּא | k | k |  כָּף | c | k |
| Λ λ | λάβδα | λάμβδα | λάμδα λάμβδα | לַאמְבְדַא | l | l |  לָמֶד | l | l |
| Μ μ |  | μῦ | μι μυ | מיו | m | m |  מֵם | m | m |
| Ν ν |  | νῦ | νι νυ | ני | n | n |  נוּן | n | n |
| Ξ ξ | ξεῖ | ξῖ | ξι | קְסִי | ks | ks |  סָמֶך | x | x, ks |
| Ο ο | οὖ | ὂ μικρόν | όμικρον | אוֹמִיקְרוֹן | o̞ | o̞ |  עַיִן | o | o |
| Π π | πεῖ | πῖ | πι | פִּי | p | p |  פֵּא | p | p |
| Ρ ρ |  | ῥῶ | ρω | רוֹ | r ~ ɾ | r ~ ɾ |  רֵיש | r, rh | r |
| Σ σς‏ (סופית) |  | σῖγμα | σίγμα | סִיגְמַא | s | s |  שִׁין | s | s |
| Τ τ |  | ταῦ | ταυ | טַאף (טאו) | t | t |  תָּו | t | t |
| Υ υ | ὗ | ὓ ψιλόν | ύψιλον | אִוֿפְּסִילוֹן | y, yː | i |  וָו | u, y | y, v, f |
| Φ φ | φεῖ | φῖ | φι | פִֿי | pʰ | f |  | ph | f |
| Χ χ | χεῖ | χῖ | χι | כִֿי | kʰ | x |  | ch | ch, kh |
| Ψ ψ | ψεῖ | ψῖ | ψι | פְּסִי | ps | ps |  | ps | ps |
| Ω ω | ὦ | ὦ μέγα | ωμέγα | אוֹמֶגַה | ɔː | o̞ |  עַיִן | o, ō | o |
ההגייה הקלאסית המובאת בטבלה לעיל היא שחזור ההגייה של הניב האָטִי במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס. כמה מהאותיות נהגו בצורה שונה בתקופות שקדמו לתקופה הקלאסית או בניבים שאינם אטיים. על ההגייה של היוונית העתיקה שלאחר התקופה הקלאסית, ראו יוונית של הברית החדשה.
אותיות האלפבית > אותיות שהשימוש בהן התבטל

האותיות הבאות אינן חלק מן האלפבית היווני הסטנדרטי, אך היו בשימוש בתקופות שקדמו לתקופה הקלאסית או בניבים מסוימים. האותיות דִיגַמַּא, קוֹפַּא וסַאמְפִּי שימשו גם כספרות יווניות.
| אות | שם> יוונית ארכאית | שם> יוונית מאוחרת | שם> עברית | הגייה | אות פיניקית מקבילה | תעתיק לטיני |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | ϝαῦ | δίγαμμα | דיגמא | וּ עיצורית |  וָו | w |
|  | – | στίγμα | סטיגמא | סט |  | st |
|  | – | ἧτα | הטא | ה |  חֵית | h |
|  | ϻάν | σάν | סַן | ס |  צדי (מיקום האות באלפבית)  שין (שם האות)? | s |
|  | ϙόππα | κόππα | קוֹפַּה | ק |  קוף | q |
|  | – | σαμπῖ | סַמְפִּי | ללא ספק עיצור חוכך, אולי ס, קס, טס | המקור שנוי במחלוקת, אולי צדי | ss |
|  | – | – | שׁוֹ | שׁ שימש בשפה הבַּקְטְרִית לתעתיק  הצליל שׁ, כמו ב"קוּשאן". |  צדי (מיקום האות באלפבית)  שין (שם האות) | š |
לסַאן יש להתייחס כאל גרסה קודמת של סיגמה.
קוֹפַּא ציינה חילוף הגייה (אלופון) של קַפַּא לפני תנועה אחורית.
סַאמְפִּי ציינה עיצור חוכך כפול שמאוחר יותר התפתח ל-σσ (קרוב לוודאי [sː]) ברוב הניבים ול-ττ בניב האטי.
דִיגַמַּא/וַו נעלמה מהאלפבית משום שהצליל שציינה נעלם מהניב האיוני ומרוב הניבים האחרים.
אותיות האלפבית > אותיות פונטיות

בזמן המודרני נוספה על ידי בלשנים האות יוט (אות גדולה: Ϳ, אות קטנה: ϳ), המבוססת על J הלטינית, לייצוג הצליל /j/ (יו"ד עיצורית) בשחזורי מילים פרוטו-יווניות שכללו את הצליל הזה.
| אות | שם> יוונית ארכאית | שם> יוונית מאוחרת | שם> עברית | הגייה | אות פיניקית מקבילה | תעתיק מיוונית ללטינית |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | – | – | יוט | י |  יוֹד, יוּד | j |
צירופי אותיות ודיפתונגים

| אותיות | אותיות | הגייה (IPA)‏> עתיקה | הגייה (IPA)‏> מודרנית | תעתיק לטיני> עתיקה | תעתיק לטיני> מודרנית |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ᾰι, αι | ᾰι, αι | [ai] | [e̞] | æ, ē | e |
| ᾱι, ᾳ | ᾱι, ᾳ | [aːi] | [a] | ā | a |
| ει | ει | [eː] | [i] | ī | i |
| ηι, ῃ | ηι, ῃ | [ɛːi] | [i] | ē | i |
| οι | οι | [oi] | [i] | œ, ē | y |
| υι | ῠι | [yː]* | [i] | yi | y |
| υι | ῡι | [yː]* | [i] | ȳi | y |
| ωι, ῳ | ωι, ῳ | [ɔːi] | [o̞] | ō | o |
| αυ | ᾰυ | [au] | [av] לפני תנועה/עיצור קולי; [af] לפני הגה אטום | au, av | av, af |
| αυ | ᾱυ | [aːu] | [av] לפני תנועה/עיצור קולי; [af] לפני הגה אטום | āu, āv | av, af |
| ευ | ευ | [eu] | [e̞v] לפני תנועה/עיצור קולי; [e̞f] לפני הגה אטום | eu, ev | ev, ef |
| ηυ | ηυ | [ɛːu] | [iv] לפני תנועה/עיצור קולי; [if] לפני הגה אטום | ēu, ēv | iv, if |
| ου | ου | [uː] לפנים [oː] | [u] | ū | u |
| ωυ | ωυ | [ɔː.u]** | [o.i] | ōy | oy |
| γγ | γγ | [ŋɡ] | [ŋɡ] בדיבור רשמי (מבוטא חכית [ɲɟ] לפני [e̞ i]), אך לעיתים קרובות נהגה [ɡ] (מבוטא חכית [ɟ] לפני [e̞ i]); כמו כן מבוטא [ŋɣ] בקונטקסטים מסוימים (מבוטא חכית [ɲʝ] לפני [e̞]) | ng | ng, ny, g, y, ngh |
| γκ | γκ | [ŋk] | [ɡ] בראש מילה (נהגה חכית [ɟ] לפני [e̞ i]); בשאר המקרים [ŋɡ] (נהגה חכית [ɲɟ] לפני [e̞ i]), אך לעיתים תכופות נהגה [g] (נהגה חכית [ɟ] לפני [e̞ i]) | nc | g, y, ng, ny |
| γξ | γξ | [ŋks] | [ŋɡz] | nx | nx |
| γχ | γχ | [ŋkʰ] | [ɲç] לפני [e̞ i];  בשאר המקרים [ŋx] | nch | nch, nkh |
| γμ | γμ | דנו [gm] או [ŋm] | [gm] | gm | gm |
| μπ | μπ | [mp] | [b] בראש מילה; בשאר המקרים [mb], אך לעיתים תכופות יותר נהגה [b] | mp | b, mb |
| ντ | ντ | [nt] | [d] בראש מילה; בשאר המקרים [nd] אך לעיתים תכופות נהגה [d] | nt | d, nd |
ראו גם

יוונית
אלפבית פיניקי
השתלשלות כתבים מהכתב הפרוטו-סינאי
קדמוס
יוטא סובסקריפטום
אבן רוזטה
לקריאה נוספת

נ' ר' גנור. מי היו הפיניקים. תל אביב, הוצאת ספרים רשפים, תשל"ה - 1974 (קישור לאתר הספר באנגלית המכיל מספר פרקים מרכזיים לקריאה חופשית)
יוסף נווה, Studies in West-Semitic Epigraphy(הקישור אינו פעיל), הוצאת מגנס, עמודים 79–116
רחל חכלילי, ‏האם שימש אלף-בית במשמעות 'מאגית' כבר במאה הראשונה לספירה?, קתדרה 31, אפריל 1984
Benjamin Sass, Chapter 3: "The Antiquity of the Greek and Phrygian Alphabets", The Alphabet at the Turn of the Millennium, Emery and Claire Yass Publications in Archaeology, 2005
הערות שוליים

1 2  Madadh Richey, "The Alphabet and its Legacy", in: Brian R. Doak, Carolina López-Ruiz (eds.), The Oxford Handbook of the Phoenician and Punic Mediterranean, Oxford University Press, 2019, p. 245, doi:10.1093/oxfordhb/9780190499341.013.17
↑  Madadh Richey, "The Alphabet and its Legacy", in: Brian R. Doak, Carolina López-Ruiz (eds.), The Oxford Handbook of the Phoenician and Punic Mediterranean, Oxford University Press, 2019, p. 248, doi:10.1093/oxfordhb/9780190499341.013.17
↑  Madadh Richey, "The Alphabet and its Legacy", in: Brian R. Doak, Carolina López-Ruiz (eds.), The Oxford Handbook of the Phoenician and Punic Mediterranean, Oxford University Press, 2019, p. 248–249, doi:10.1093/oxfordhb/9780190499341.013.17
1 2  Fergus Millar, The Phoenician cities: a case-study of Hellenisation, The Cambridge Classical Journal 29, 1983, עמ' 67 doi: 10.1017/S0068673500004508‏, JSTOR 44696895
↑  George Francis Hill, Catalogue of the Greek Coins of Phoenicia, Arnaldo Forni - Editore, 1965, עמ' cxlii, 293
↑  פילוסטרטוס, חיי הסופיסטים, 2.10 (ראו במקור היווני ובתרגום לאנגלית): Πάλιν ἐκ Φοινίκες γράμματα
↑  נחום סלושץ, מחקרים עברים כנענים, לשוננו ב', 1930, עמ' 343
↑  ראו גם: John K. Papadopoulos, The early history of the Greek alphabet: new evidence from Eretria and Methone, Antiquity 90, 2016, עמ' 1248 doi: 10.15184/aqy.2016.160
↑  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, 5.57.5–5.57.3 (ראו במקור היווני ובתרגום לאנגלית)
↑  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, 3.67.1 (ראו במקור היווני ובתרגום לאנגלית)
↑  Madadh Richey, "The Alphabet and its Legacy", in: Brian R. Doak, Carolina López-Ruiz (eds.), The Oxford Handbook of the Phoenician and Punic Mediterranean, Oxford University Press, 2019, p. 247, doi:10.1093/oxfordhb/9780190499341.013.17
↑  John K. Papadopoulos, The early history of the Greek alphabet: new evidence from Eretria and Methone, Antiquity 90, 2016, עמ' 1238–1254 doi: 10.15184/aqy.2016.160
↑  Madadh Richey, "The Alphabet and its Legacy", in: Brian R. Doak, Carolina López-Ruiz (eds.), The Oxford Handbook of the Phoenician and Punic Mediterranean, Oxford University Press, 2019, p. 246, doi:10.1093/oxfordhb/9780190499341.013.17
↑  Madadh Richey, "The Alphabet and its Legacy", in: Brian R. Doak, Carolina López-Ruiz (eds.), The Oxford Handbook of the Phoenician and Punic Mediterranean, Oxford University Press, 2019, p. 246–247, doi:10.1093/oxfordhb/9780190499341.013.17
↑  Madadh Richey, "The Alphabet and its Legacy", in: Brian R. Doak, Carolina López-Ruiz (eds.), The Oxford Handbook of the Phoenician and Punic Mediterranean, Oxford University Press, 2019, p. 251, doi:10.1093/oxfordhb/9780190499341.013.17
↑  דיגמא (באנגלית)
↑  סטיגמא (באנגלית)
↑  הטא (באנגלית)
↑  סַן (באנגלית)
↑  קוֹפַּה (באנגלית)
↑  סַמְפִּי (באנגלית)
↑  שׁו (באנגלית)
↑  יוט (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540815405171  BNE: XX5676489  LCCN: sh85057152  LNB: 000095726  NKC: ph548935 
מטבע צורי מימי טרבוניאנוס גאלוס, המציג את קדמוס (ולרגליו חלזון הארגמן) מעניק גליל פפירוס לשלושה יוונים, סמל להבאת האלפבית ליוון
אהדה

צוות רפואי מסייע לאישה סובלת לאחר רעידת האדמה בהאיטי ב-2010.
אהדה, או סימפתיה, היא התפיסה, ההבנה והתגובה למצוקה או לצורך של צורת חיים אחרת. שורשי המילה סימפתיה הם המילים היווניות sym, שפירושן "ביחד" ופאתוס המתייחס לתחושה או לרגש.
לפי הפילוסוף דייוויד יום, הדאגה הסימפתית נובעת משינוי בנקודת המבט מנקודת מבט אישית לנקודת המבט של קבוצה או פרט אחר שזקוק לעזרה. היום הסביר כי זהו המצב משום ש"הנפשות של כל האנשים דומות בתחושותיהן ובפעולותיהן" וכי "התנועה של אחד מתקשרת לשאר" כך שכאשר "הרגשות עוברים בקלות מאדם לאדם... הם יוצרים תנועות תואמות."
אדם סמית וארתור שופנהאואר, עבדו על להגדיר טוב יותר את הסימפתיה. דייוויד יום היה מוכר בעיקר בגין תורת ההכרה שלו, סמית' היה מוכר בשל תאורייתו הכלכלית, ושופנהאואר בשל פילוסופיה של הרצון.
המילה אמפתיה משמשת לעיתים קרובות לסירוגין עם המונח סימפתיה. אמפתיה פירושה ליתר דיוק שאדם מסוגל להרגיש את רגשותיו של אחר. חמלה ורחמים הם גם מושגים קשורים.
גורמים

תנאים מוקדמים לחוש סימפתיה כוללים: תשומת לב לנושא, האמונה שנושא נמצא במצב של צורך, והבנת ההקשר של מה שקורה בחיי הנושא. כדי להרגיש סימפתיה כלפי אדם או קבוצה, עליך להקדיש להם תשומת לב ראשונה. כאשר מישהו מוסח הדעת, זה מגביל באופן חמור את יכולתו לייצר תגובות רגשיות עזות. כאשר אינם מוסחי הדעת, אנשים יכולים להתמקד ולהגיב למגוון רחב של נושאים וחוויות רגשיות.
הצורך הנתפס של אדם או קבוצה מעורר סימפתיה. מצבים שונים של צורך (כמו תחושת פגיעות או כאב נתפסים) דורשים סוגים שונים של תגובות, כולל אלה שנעות מתשומת לב לסימפתיה. לדוגמה, אדם עם סרטן עשוי לעורר תחושה חזקה יותר של סימפתיה מאשר אדם עם הצטננות. בהתאם לנסיבות, הדרך שבה הסימפתיה מתבטאת עשויה להשתנות עקב המצב הנתון. גסטות של סימפתיה יכולות גם להתפרש כתגובה חברתית למשבר.
דעות על ראויות אנושית, התלות ההדדית והפגיעות מניעות סימפתיה. אדם שנתפס כ"ראוי" לעזרה סביר יותר שיקבל סיוע. האמונה בהתלות ההדדית בין בני אדם מזינה התנהגות סימפתית.
סימפתיה גם נחשבת כמבוססת על העיקרון של החזקים עוזרים לפגיעים (הצעירים, הקשישים, החולים).
גם מצבי רוח, חוויות קודמות, קשרים חברתיים, חידוש, בולטות וקרבה מרחבית משפיעים על חווית האהדה. אנשים שחווים מצבי רוח חיוביים ואנשים שיש להם חוויות חיים דומות נוטים יותר להביע הזדהות עם אלה שמאוהבים איתם.
אנשים הנמצאים בקרבה מרחבית או גאוגרפית (כגון שכנים ואזרחים של מדינה מסוימת) נוטים יותר לחוות אהדה זה כלפי זה. הקרבה "החברתית" מתנהלת באותו דפוס: חברי קבוצות מסוימות (למשל קבוצות גזעיות) אוהדים יותר אנשים שהם גם חברים בקבוצה. קרבה חברתית קשורה למצב בתוך קבוצה/חוץ קבוצה. אנשים בתוך אותה קבוצה קשורים זה בזה וחולקים הצלחות וכישלונות ולכן חווים יותר אהדה זה כלפי זה מאשר לחברים מחוץ לקבוצה, או אאוטסיידרים חברתיים.
מצבים חדשים ומעוררים רגשית גם מגבירים רגשות אמפתיים, כמו אהדה. נראה שאנשים מתרגלים לאירועים דומים בתוכן ובסוג וחוזק הרגש. האירוע הנורא הראשון שצפוי בו יעורר תגובה אוהדת גדולה יותר בהשוואה לחוויות הבאות של אותו אירוע מחריד.
מקורות אבולוציוניים

התפתחות הסימפתיה קשורה לפיתוח של אינטליגנציה חברתית: מגוון רחב של התנהגויות והכישורים הקוגניטיביים הקשורים אליהן, כמו יצירת קשרים זוגיים, יצירת היררכיות חברתיות, ויצירת בריתות. חוקרים מניחים כי רגשות אמפתיים, או אלה הקשורים לרגשות של אחרים, צמחו בשל אלטרואיזם הדדי, קשר בין אם לילד, והצורך להעריך באופן מדויק את פעולות העתיד של בעלי חיים מאותה מין. רגשות אמפתיים התפתחו מהצורך ליצור קשרים שהם הדדיים ומועילים ולהבין טוב יותר את רגשות האחרים שיכולים למנוע סכנה או לעודד תוצאות חיוביות.
קבוצות קטנות של אנשים התלויים זה בזה בחברה עשויות לפתח דאגות אמפתיות, ולאחר מכן סימפתיה, אם מתקיימים תנאים מסוימים. אנשים בקהילה זו חייבים להחזיק מעמד במשך זמן מספיק ארוך כדי להיתקל במספר הזדמנויות להגיב בסימפתיה. קשרי טיפול הורי, בריתות במהלך קונפליקטים, ויצירת היררכיות חברתיות קשורים להופעת הסימפתיה באינטראקציות אנושיות. התנהגות סימפתית הופיעה במקור במצבים מסוכנים, כמו צפייה בטורפים, ורגעים שבהם נדרשה עזרה לחולים ו/או לפצועים. התפתחות הסימפתיה כזרז חברתי ניתן לראות הן במיני קופים אחרים והן בהתפתחות האינטליגנציה האנושית.
תקשורת

תקשורת מילולית היא אחת הדרכים שבהן אנשים מתקשרים רגשות אהדה. אנשים יכולים להביע אהדה על ידי התייחסות לרגשות המורגשים על ידי עצמם ואחרים מעורבים ועל ידי הכרה בתנאים הסביבתיים הנוכחיים מדוע אהדה היא התגובה המתאימה.
תקשורת לא מילולית כוללת אינטונציה של דיבור, הבעת פנים, תנועות גוף, מגע פיזי מאדם לאדם, התנהגות קולית לא מילולית, עד כמה אנשים ממקמים את עצמם זה ביחס לזה, יציבה ומראה.  צורות ביטוי כאלה יכולות להעביר מסרים הקשורים לרגש כמו גם דעות, מצבים פיזיים (למשל עייפות) והבנה. אנשים מייצרים הבעות פנים ספציפיות לרגש, שלעיתים קרובות זהות מתרבות לתרבות ולעיתים קרובות משוכפלות על ידי צופים, מה שמקל על ההבנה של המתבוננים בעצמם את הרגש ו/או המצב. ישנם שישה רגשות אוניברסליים: אושר, עצב, פחד, הפתעה, גועל וכעס.
רמזים לתקשורת לא מילולית הם לרוב תת-מודעים וקשים לשליטה. ויסות מכוון של רגש וביטוי לא מילולי הוא לרוב לא מושלם. גם מחוות והבעות פנים לא מילוליות מובנות בדרך כלל טוב יותר על ידי הצופים מאשר על ידי האדם שחווה אותן ממקור ראשון.
לתקשורת באמצעות מגע פיזי יש את היכולת הייחודית להעביר מידע רגשי בעת מגע.  הפרשנות של מידע זה תלוית הקשר. מגע היד בכתף במהלך הלוויה עשוי להיות השיטה המהירה ביותר להעברת הזדהות. טפיחה של אדם על הגב, זרועותיו או ראשו למשך מספר שניות יכולה לשדר ביעילות רגשות אהדה בין אנשים.  נראה שתקשורת לא מילולית מספקת תקשורת אמיתית יותר של אהדה, מכיוון שקשה לשלוט בביטויים לא מילוליים ולכן קשה להיות לא כנה במתכוון במדיום הזה. השילוב של תקשורת מילולית ולא מילולית מקל על ההכרה וההבנה של אהדה.
התנהגות אנושית

אנשים מקבלים החלטות על ידי שקלול עלויות מול תוצאות פוטנציאליות. מחקר על קבלת החלטות מבחין בין שני מנגנונים, המכונה לעיתים קרובות "מערכת 1" (או "בטן") ו"מערכת 2" (או "ראש"). מערכת 1 משתמשת ברמזים רגשיים כדי להכתיב החלטות, בעוד שמערכת 2 מבוססת על היגיון ותבונה. לדוגמה, החלטה היכן לגור על סמך התחושה של הבית החדש תהיה החלטה של מערכת 1, בעוד שהחלטה על סמך ערך הנכס וחסכון אישי תהיה החלטה של מערכת 2.
סימפתיה היא סוכן מערכת 1. הוא מספק אמצעי להבנת החוויה או המצב של אדם אחר, טוב או רע, תוך התמקדות ברווחתו.  לרוב קל יותר לקבל החלטות על סמך מידע רגשי, מכיוון שלכל האנשים יש הבנה כללית של רגשות.  הבנה זו של רגשות היא שמאפשרת לאנשים להשתמש באהדה כדי לקבל את ההחלטות שלהם.
סימפתיה עוזרת להניע התנהגות פילנתרופית, או מתן סיוע, כגון תרומות או שירות לקהילה. ניתן להפריד את הבחירה לתרום, וההחלטה שלאחר מכן כמה לתת, לשני תהליכי קבלת החלטות מונעי רגשות: ניהול מצב הרוח, או איך אנשים פועלים כדי לשמור על מצב הרוח שלהם, משפיעים על ההחלטה הראשונית לתרום בגלל חששות אנוכיים (כדי למנוע חרטה או להרגיש טוב יותר). עם זאת, איך אדם מרגיש לגבי זכאותו של המקבל קובע כמה לתרום.  אהדה אנושית בהתנהגות תרומה יכולה להשפיע על כמות הסיוע שניתן לאנשים ואזורים הזקוקים לכך. הגדלת מידת הרגש של התיאור, הצגת מקרים בודדים במקום קבוצות גדולות, ושימוש בפחות מידע ונתונים מספריים יכולים להשפיע לטובה על התנהגות הנתינה.
ראו גם

זולתנות
דמעות תנין
סיכול ממוקד

סיכול ממוקד באמצעות מסוק קרב מדגם AH-64 אפאצ'י של חיל האוויר הישראלי המשגר טיל הלפייר לעבר חוליית משגרי רקטות ברצועת עזה במהלך ההסלמה בדרום (נובמבר 2018). שיגור זה הרג מחבל בארגון גדודי נאסר סלאח א-דין, הזרוע הצבאית של ועדות ההתנגדות העממיות.
סיכול ממוקד הוא אסטרטגיה וטקטיקה ללוחמה בטרור שפיתחה ישראל ובה כוחות הביטחון פוגעים והורגים באופן ממוקד פעילי טרור במטרה לסכל פיגועים ולפגוע בארגוני הטרור. ישראל רואה בפעילות הסיכול הממוקד, המופנית נגד פעילי טרור, תוך השתדלות שלא לפגוע באזרחים שאינם עוסקים בטרור, בגדר הגנה עצמית המותרת על פי כללי החוק והמוסר.