stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי ליון
העידן המודרני והעכשווי > מרוקאים מסנט פונס

בפרבר התעשייתי של סן פונס, נוצרה בתקופה שבין מלחמות העולם קהילה של פועלים מרוקאים יהודים זוהי הקהילה היחידה של יהודי מרוקו שהייתה בצרפת בתקופה זו, רוב היהודים מממרוקו הגיעו לצרפת לאחר המלחמה לפי מפקד האוכלוסין ב-1926 היו בסנט פונס 282 גברים, נשים וילדים מרוקאים, אבל ייתכן שהנתון אינו לוקח בחשבון חלק מהאוכלוסייה. מאז 1927, כל מי שנולד בצרפת הפך לצרפתי עם הגיעו לבגרות. לפי מקורות אחרים, מספר יהודי מרוקו בסן-פון נע בין 250 ל-600 בסוף שנות ה-30. בהשוואה להגירת הפועלים המוסלמית המרוקאית הקיימת בצרפת באותו זמן, קהילת סן-פון נבדלת בשיעור הגדול של נשים וילדים, מה שמראה על רצונם להתיישב באופן קבוע בצרפת.
הקהילה נשארה כולה פרולטרית, מפקד האוכלוסין משנת 1936 ציין שכולם עבדו בעיקר במפעלי תרופות ובתעשייה הכימית, למעט שני בנאים וחמישה סוחרים.
ב-1927, הוקם בית כנסת, ובאותה שנה ייסדו אגודת תרבות וצדקה יהודית כדי לבנות את הקהילה באופן רשמי. ב-1936 היהודים קיבלו בית קברות משלהם. בתחילת מלחמת העולם השנייה, כמה משפחות חזרו למרוקו אך רובן נשארו בליון. רבים מבני הקהילה נפלו קורבן למלשינים ונעצרו על ידי הגסטפו. בתום המלחמה נותרו רק 122 יהודים ממרוקו שעזבו במהירות והקהילה הפסיקה להתקיים.
העידן המודרני והעכשווי > מלחמת העולם השנייה

במהלך הכיבוש, יהודים וארגונים יהודיים רבים, כמו הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת, מצאו מקלט בליון, ששכנה באזור החופשי, שהפך למרכז ההתנגדות היהודית בצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה. בעוד שיהודים רבים השתתפו בתנועת ההתנגדות הצרפתית, ארגוני ההתנגדות היהודיים פעלו ללא תלות בתנועות התנגדות אחרות עם תמיכה מדי פעם מארגונים קתולים או פרוטסטנטיים. ב-5 בספטמבר 1942, הקרדינל פייר-מארי ז'רלייה פרסם מכתב בו הוא מגנה את רדיפת היהודים. ראש הגסטפו קלאוס ברבי הוביל את הדיכוי נגד הרזיסטנס והיהודים. המעצרים, העינויים והגירושים הגיעו לשיא באוגוסט 1944
הרב דוד פיירוורקר, הפך לרבה הראשי של ליון עם שחרור העיר בספטמבר 1944. הוא ירש את הרב הראשי דוד-אדגרד סשס, שנפטר, ואת סגנו ברנרד שונברג, שמת בגירוש לאושוויץ.
בשנת 1946 סלומון פוליאקוב מונה לרב ראשי והוא פעל לשיקום הקהילה.
העידן המודרני והעכשווי > מאז המלחמה

מקהילה של 7,000 יהודים בשנת 1939, הקהילה היהודית גדלה במהירות הודות לפריחה הכלכלית שלאחר המלחמה ובעיקר עם הגעתם של יהודים מצפון אפריקה בשנות ה-50 וה-60, והגיעה ליותר מ-25,000 חברים בשנת 1987. הוקמו בתי כנסת, בתי ספר יהודיים, מסעדות כשרות רבות וחנויות.
ב-1994 בוצע ניסיון תקיפה נגד בית כנסת ברובע ה-8: פצצות הוטמנו וגרמו לשריפה. אבל תושב הצליח להפעיל אזעקה לפני שהפצצות התפוצצו.
ב-7 בספטמבר 1995 מכונית תופת התפוצצה, חמישה עשר מטרים מאחת הכניסות לבית הספר היהודי "נחלת מוצ'ה", בווילרבאן, ופצעה ארבעה עשר, בהם אחד קשה.
בשנת 2012, הרב הראשי של ליון היה ריצ'רד ורטנשלג, ובשנת 2021 הוא הוחלף על ידי דניאל דהן.
הערות שוליים

↑  נוצרים בליון בזמן המועצות האקומניות של ליון של 1245 ו-1274", עמ'. 143.
↑  צ'ארלס ורלינדן, עבדות באירופה של ימי הביניים, כרך א', בלגיה, 1955, עמ'. 128
1 2 3 4  פרנסואה דלפש, על היהודים: מחקרים בהיסטוריה בת זמננו, ליון, הוצאת אוניברסיטת ליון, 1983, 452 עמ'. (ISBN 2-7297-0201-6)
1 2 3 4  אלביר, אטוף (2003),קהילה פרולטרית: יהודי מרוקו מסנט פונס, 1919–1946
↑  ליון בספרייה היהודית הווירטואלית (באנגלית)
↑  יהודים בליון (בצרפתית)
גלויה של בית הכנסת הגדול של ליון, שנבנה ב-1864.
המרכז הלאומי להתנגדות וגירוש: תזכורת לרדיפות האנטישמיות.
קולנוע אורדע

| --- | --- |

סניף ה"סופר פארם" ברמת גן השוכן במקום בו שכן קולנוע אורדע
 מידע כללי
 סוג:  בית קולנוע, בניין מסחרי 
 כתובת:  כיכר רמב"ם 
 מיקום:  רמת גן 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1936
 תאריך פתיחה רשמי:  21 באפריל 1937 
 סגנון אדריכלי:  הסגנון הבין-לאומי 
 קואורדינטות:  32°05′01″N 34°48′53″E﻿ / ﻿32.08372222°N 34.81466944°E﻿ / 32.08372222; 34.81466944
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) קולנוע אורדע(למפת גוש דן רגילה) קולנוע אורדע(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קולנוע אורדע(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קולנוע אורדע  he קולנוע אורדעhe קולנוע אורדעמפת  __ רמת גן (in English: Ramat Gan)  __ גבעתיים (in English: Givatayim) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון ומערב: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv) ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ גבעת שמואל (in English: Giv'at Shmuel), __ קריית אונו (in English: Kiryat Ono), __ מחנה דורי (in English: Tel HaShomer Base) מדרום: __ אור יהודה (in English: Or Yehuda), __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
השלט על הקמת הקולנוע בכיכר רמב"ם, 1935, ארכיון בית אברהם קריניצי
קולנוע אורדע הוא מבנה בסגנון הבינלאומי ברחוב הרצל שברמת גן, שהיה בית הקולנוע הראשון ברמת גן. בנייתו החלה ב-15 במרץ 1936, וב-21 באפריל 1937 פתח את שעריו.
המבנה

הקולנוע ניצב בכיכר רמב"ם, המוכרת גם ככיכר "אורדע", על שם הקולנוע (וגם "העמק" על שם מיקומו הנמוך יחסית לאזורי העיר המקורית באתם זמנים), בין הרחובות הרצל וביאליק במרכזם, בסופן הדרומי של שדרות הילד. מול הקולנוע ניצב בית הכנסת הגדול, ולידו פסל של חיים נחמן ביאליק (המשורר הלאומי שהתגורר בעיר בשנת חייו האחרונה), שהחליף בשנת 2006 מזרקה ותיקה.
קולנוע אורדע היה גדול ומפואר, היו בו כ-800 מקומות ישיבה, אולם, יציע ובמה גדולה למופעים.
היסטוריה

הקולנוע נבנה בשנת 1936 על ידי יעקב רוזנבלום (1890–1962). לקראת פתיחת הקולנוע באפריל 1937 דרשה מועצת פועלי רמת גן שעובדי הקולנוע יהיו מבני רמת גן שאינם כשירים לעבודה פיזית. בעלי הקולנוע, בעלי קולנוע מוגרבי בתל אביב, סירבו לדרישה וטענו שיש להם קרובי משפחה שעליהם להעסיק. בעקבות זאת, קראה מועצת פועלי רמת גן להחרים את הקולנוע, ולמעט הצגת הבכורה, נדחתה פתיחת הקולנוע. פתיחת הקולנוע התקיימה ב-21 באפריל 1937 בהצגת בכורה שהכנסותיה היו קודש להקמת בית יתומים בתל אביב. זמן מה התעמתו הצדדים על מציאת בורר מוסכם. הסכם בין בעלי הקולנוע ומועצת פועלי רמת גן הושג ביולי 1937 בהכרעת בורר ואז נפתח הקולנוע להקרנות סדירות.
בשבתות התקיימו בקולנוע אסיפות שונות של מפלגות, בהן הפועל המזרחי, המפלגה הקומוניסטית הישראלית ומפ"ם.
ב-1991 חדל לשמש כבית קולנוע, שימש מספר שנים כסניף של הבנק הבינלאומי, וכיום שוכן במבנה סניף של סופר פארם.
הערות שוליים

↑  למצב ברמת גן, דבר, 27 באוגוסט 1936
↑  מי יעבוד בקולנוע מוגרבי ברמת גן?, דבר, 1 באפריל 1937
↑  בענין הסכסוך בקולנוע רמת גן, דבר, 10 במאי 1937
↑  רמת גן, דבר, 13 באפריל 1937
↑  בסכסוך הקולנוע ברמת גן, דבר, 25 באפריל 1937
↑  רמת גן, דבר, 11 באפריל 1937
↑  רמת גן, דבר, 20 באפריל 1937
↑  לסכסוך הקולנוע ברמת גן, דבר, 26 במאי 1937
↑  רמת גן, דבר, 16 ביולי 1937
↑  הפועל המזרחי לקראת הבחירות לקונגרס, הצופה, 24 באוקטובר 1946
↑  אסיפות חגיגיות לקראת ה-7 בנובמבר, קול העם, 3 בנובמבר 1948
↑  מפלגת הפועלים המאוחדת, על המשמר, 21 בינואר 1949
קיסוסן אנטארקטי

| קיסוסן אנטארקטי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: גפנאים
משפחה:: גפניים
סוג:: קיסוסן
מין:: קיסוסן אנטארקטי
שם מדעי
 Cissus antarctica ‏ונטנה, 1804
קִיסוֹסָן אַנְטַרְקְטִי (שם מדעי: Cissus antarctica), המכונה גם "גפן הקנגורו", הוא אחד מהמינים הידועים ביותר מהסוג קיסוסן (Cissus) ממשפחת הגפניים. זהו צמח מטפס שמקורו באוסטרליה.
קיסוסן אנטארקטי משמש לעיתים כצמח נוי בגינות הנמצאות באזורים סובטרופיים, כגון קליפורניה. היות שהצמח עמיד ביותר ויכול להסתגל גם לחיים באור מועט, הוא פופולרי גם כצמח בית. עם זאת, הצמח לא מתמודד היטב עם חום הגבוה מ15°C, וכאשר הוא נחשף לחום כזה, ובעיקר לחום ממוקד (כמו למשל הסקה מרכזית), עליו עלולים לנשור.
הערות שוליים

↑  Encyclopédie des jardins d'intérieur, Gründ editor, 3rd quarter 1978, Paris, ISBN 2-7000-0228-8
גדנה

| --- | --- |

 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  צפון הונגריה
 מחוז:  בורשוד-אבאוי-זמפלן בורשוד-אבאוי-זמפלן
 נפה:  נפת סיקסו
 מושל:  Dezső Lakatos
 שטח:  8.09 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  325 (1 בינואר 2024)
 קואורדינטות:  48°24′04″N 20°55′53″E﻿ / ﻿48.401061111111°N 20.931511111111°E﻿ / 48.401061111111; 20.931511111111 
 אזור זמן:  UTC +1
 https://gadna.asp.lgov.hu/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.גדנה(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.גדנה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גדנה (בהונגרית: Gadna) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי גדנה

בגדנה חיו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי. תושבים יהודיים מהכפר שנרצחו בשואה מונצחים בלוח זיכרון בסיקסו.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 4 |  |
| 1880 | 28 | 382 |
| 1910 | 8 |  |
| 1920 | 9 |  |
| 1930 | 7 |  |
| 1941 | 7 | 331 |
צ'נקייו

צ'נקייו (בספרדית: Chanquillo) הוא מתחם מונומנטלי עתיק בחוף המדברי של פרו, שנמצא באגן קאסמה-סצ'ין (אנ') שבמחוז אנקש של פרו, כ-300 קילומטרים צפונית-צפונית-מערבית לבירה לימה. זהו המתחם העתיק ביותר הידוע מסוג זה מתרבויות טרום האינקה. ההריסות כוללות את מבצר צ'נקייו על ראש הגבעה, האתר הסמוך המכונה "שלוש עשרה המגדלים", ואזורי מגורים והתכנסות. ההשערה המקובלת היא ש-13 המגדלים הם מצפה אסטרונומי שנבנה במאה ה-4 לפני הספירה. התרבות שייצרה את צ'נקייו נקראת תרבות קסמה-סצ'ין (אנ') או מכלול הסצ'ין. האתר הוגדר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ביולי 2021.
האתר משתרע על פני כארבעה קילומטרים רבועים ומשערים ששימש כמקדש מבוצר.
מצודת ההר

האתר כולל מבצר בראש גבעה של מבנים בצורת טבעת, שאולי גם התבצעו בו טקסים. ישנם ממצאים רבים הקשורים לכך. נראה שזה היה מרכז טקסי עתיק. נמצאו כמה מבנים וכיכרות, כמו גם מתחם מקדשים מבוצרים בצורת טבעת.
על מנת ליצור מבנים כה משוכללים ומסובכים, ניתן להניח כי האליטה השלטונית או הדתית הייתה בעלת כוח רב.
מצפה השמש של שלושה עשר המגדלים

שלושת-עשר המגדלים של צ'נקייו נבנו במרחק שווה זה מזה על גבי רכס גבעה נמוכה העוברת מצפון לדרום, ויצרו קו רקיע "משונן". גובה המגדלים עד שישה מטרים ויש בהם מדרגות המובילות לבמות תצפית. המרחק בין המבנים הוא כ-5 מטרים. התיארוך הראשוני של בניית המגדלים היה בסביבות 300 לפני הספירה, כלומר 600 שנים לפני תרבות מוצ'ה, שנחשבה בעבר לתרבות המתקדמת העתיקה ביותר באזור.
משערים ש-13 המגדלים שנמצאו כאן שימשו כמצפה כוכבים על פי מחקר עדכני של איוואן גצי (Iván Ghezzi) מהאוניברסיטה הקתולית של פרו (אנ') בלימה וקלייב ראגלס (Clive Ruggles) מאוניברסיטת לסטר. כפי שגילו הארכאולוגים, ניתן להשתמש במגדלים כדי לקבוע את מיקומה של שמש בתאריכים בולטים כמו נקודת ההיפוך. ממזרח וממערב, משני צידי שורת המגדלים, נמצאו בחפירות שתי נקודות תצפית שהוקמו באופן מלאכותי. מנקודות מבט אלה, פריסת המגדלים לאורך 300 מטר לאורך האופק תואמת מאוד את מיקומה של השמש בזריחה ובשקיעה של השמש במהלך השנה. בתקופת היפוך החורף, השמש זורחת מאחורי המגדל השמאלי ביותר של צ'נקייו ובהמשך היא זורחת מאחורי כל אחד מהמגדלים עד שהיא מגיעה למגדל הימני ביותר שישה חודשים מאוחר יותר בהיפוך הקיץ, מה שמציין את חלוף הזמן. שלושת עשר המגדלים של צ'נקייו יכולים להיות מצפה הכוכבים המוקדם ביותר הידוע ביבשת אמריקה. תושבי צ'נקייו היו מסוגלים לקבוע תאריך מדויק, בטעות של יום או יומיים, על ידי צפייה בזריחה או השקיעה מהמגדל הנכון. באקלים היבש מאוד של חופי האוקיינוס השקט של פרו, ידע מדויק היה חיוני להישרדותה של חברה חקלאית, למשל לשם קביעת זמנים נוחים לזריעה. לדברי איוואן גצי, הממצאים האסטרונומיים הבסיסיים עתיקים בהרבה מהחורבות שהשתמרו עד היום.
המגדלים היו מוכרים למטיילים במשך 200 שנה, אך לא זוהו כאתר אסטרונומי עד המחקר ב-2007 של איוואן גצי וקלייב ראגלס.
הערות שוליים

↑  Collyns, Dan (28 ביולי 2021). "'No parallels': 2,300-year-old solar observatory awarded UNESCO World Heritage status". The Guardian. London, United Kingdom. ISSN 0261-3077. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Peruvian citadel is site of earliest ancient solar observatory in the Americas
שרידי מצודת צ'נקייו
דבשתן ים-תיכוני

| דַּבַּשְׁתָּן יָם-תִּיכוֹנִי |
| --- | --- |
 דבשתן ים-תיכוני
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: דגי גרם
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: Percoidei
על־משפחה:: Percoidea
משפחה:: צניניתיים
סוג:: דבשתן
מין:: דבשתן ים-תיכוני
שם מדעי
 Alectis alexandrinus ‏ז'ופרואה סנט-אילר, 1817
תחום תפוצה
  תפוצת הדבשתן ים-תיכוני (בכחול).

דַּבַּשְׁתָּן יָם-תִּיכוֹנִי (שם מדעי: Alectis alexandrinus) הוא דג-ים ממשפחת הצניניתיים המשמש למאכל ונחשב למעדן. שמו הנוסף: "דג הגמל". תפוצתו משתרעת בים התיכון מדרומה של ישראל ומשם לאורך יבשת אפריקה עד אנגולה באוקיינוס האטלנטי. הדג ידוע בשמו העממי דג בן-גוריון על שום מצחו הגבוה, שאפיין את דוד בן-גוריון. המידע אודות הביולוגיה של המין מצומצם, אולם ידוע כי הוא ניזון מדיונונים ודגים אחרים.
אטימולוגיה

דַּבַּשְׁתָּן יָם-תִּיכוֹנִי, נקרא כך על שום מראהו המזכיר דבשת, ותפוצתו של הדג בארצנו המוגבלת לים התיכון. דייגים מכנים את הדג בשם קאמל או גמל מאותה הסיבה. בעבר דייגים מצריים הדביקו לדבשתן ים-תיכוני את הכינוי בן-גוריון על שום מצחו הגבוה של הדג שאפיין את האיש, וכיום שם עממי זה הוא הנפוץ ביותר בקרב דייגים בישראל ובחנויות הדגים.
השם הנפוץ לדג באנגלית הוא African threadfish המתייחס לתפוצתו של המין בעיקר סביב אפריקה, ומראה סנפירי הגב והשת הנראים כמעין חוט או פתיל בפרטים הצעירים.
הזואולוג ישראל אהרוני כינה דג זה בשם סִכְתָּה על שם העצם הארוכה לאורך הבטן המדמה אותה כסיכתה של מחרשה החורשת את קרקעית הים.
טקסונומיה

בסוג דבשתן ממשפחת הצניניתיים ישנם 3 מינים. למין דבשתן ים-תיכוני יש היסטוריה טקסונומית מורכבת, המבוססת על שני תיאורים מדעיים בלבד. התיאור הראשון נעשה על ידי חוקר הטבע הצרפתי ז'ופרואה סנט-אילר ב-1817, ובמהלכו נתן לו את השם Gallus alexandrinus, כשהוא משתמש בשם הגנרי Gallus שנוצר על ידי לאספד לאחר שעשה את ההבחנה המדעית בינו לבין סוג הדג מוריגן. אולם השם Gallus תיאר כבר באותה תקופה סוג של עופות (תרנגול), מה שהוביל להצבה מחדש של המינים לשישה סוגים חדשים, לפני שהמין הוצב באופן סופי בסוג Alectis. התיאור השני נעשה על ידי ז'ורז' קיווייה ב-1833 תחת השם Gallichthys aegyptiacus. שם זה גם נבחן מחדש פעמיים, לפני שהוחלט לבטלו כשם נרדף ל-A.alexandrinus. המין יוחס גם באופן שגוי ל-Alectis alexandrina כשגיאת כתיב לשם המדעי הנכון.
תיאור

אורכו של הדג מגיע עד מטר אולם נפוץ באורך 60 ס"מ, גופו כסוף ולעיתים תכופות עם גוון ירקרק וכחלחל, וגופו מבריק במיוחד כשהוא טרי. הסנפירים כולם בצבע כסוף-ירקרק ועד כחלחל. אצל הצעירים עשויים להופיע שני פסים כהים בחלק התחתון של גופם.
גופו של הדבשתן ים-תיכוני הוא בעל מראה טיפוסי למשפחת הצניניתיים הגדולים, עם גוף זוויתי ודחוס למראה. המאפיינים המזהים העיקריים של המין הם פרופיל הראש, שלו יש צורה מעט קַעֲרוּרִית בסמוך לעין המבדיל אותו מדבשתן ריסני (Alectis ciliaris). גב הדג יותר מעוקם ממבנה הבטן, והגוף רחב ביותר בין בסיס סנפירי הגב והבטן. החלק הראשון של סנפיר הגב מכיל בין 5–7 קוצים ויזואליים, וחלק שני המכיל קוץ נוסף ו-20 עד 22 קוצים רכים בסנפיר הנמשך מסנפיר הגב ועד הזנב. לסנפיר השת יש 2 קוצים ואחריהם קוץ בודד ו-18–19 קוצים רכים בסנפיר הנמשך עד הזנב. סנפירי החזה ארוכים ומעוקלים, ונמשכים מעבר לצומת בין העיקול והישורת של מערכת קו הצד בגופו של הדג. במבט ראשוני גופו של הדג נראה חסר קשקשים, אולם במבט מקרוב ניתן להבחין בקשקשים זעירים ושקועים עמוק בגופו של הדג. מערכת קו הצד מעוקלת בגופו של הדג, עם קטע של 6 עד 11 קשקשי-מגן הנמשכים עד הזנב.
תפוצה ואזורי מחיה

אזור תפוצתו העיקרי של הדבשתן ים-תיכוני הוא בחלק המזרחי והטרופי של האוקיינוס האטלנטי, ומאכלס את חופיה המערביים של יבשת אפריקה ממרוקו מסביב היבשת עד אנגולה. הדג נמצא גם בחלקיו הדרומיים של הים התיכון, מדרום ישראל, אשדוד ואשקלון ודרומה לאורך חופי אפריקה בים התיכון. ישנם דיווחים קבועים, אם כי לא מרובים, על לכידת הדג בדרום הארץ בחודשי הקיץ המאוחרים, ולעיתים ניתן למצוא אותו בשווקים בעונה זו. ישנם דיווחים נדירים על לכידות במרכז וצפון הארץ. כמו כן ישנו דיווח על לכידה של פרט בודד בים האדריאטי.
בוגרים נעים בדרך כלל בגפם באזורים חופיים, כשהם נמצאים בחלקים התחתונים של עמודת המים. ההשערה היא שהדג חי עד עומקים של 70 מטר. הפרטים הצעירים של המין בדרך כלל פלגיים ונסחפים עם זרמי הים, ולעיתים נסחפים עד שפכי נהרות.
ביולוגיה

ישנו מידע זמין מצומצם על ביולוגית המין, כשרק תזונתו מאומתת. הדבשתן ים-תיכוני ניזון מדיונונים ומדגים אחרים. נושא הרבייה של המין אינו ידוע ברובו, אולם התבוננות במין דומה בשם Alectis ciliaris העלתה כי דגים יחידים יוצרים זוגות לצורך הרבייה (להבדיל ממינים אחרים של דגים היוצרים להקות רבייה, כגון דגי הדקר).
דיג וחשיבות מסחרית

המין בעל חשיבות משנית לדיג המסחרי המקומי בכל אזורי תפוצתו, אולם נחשב לשלל דיג חובבני מוערך במיוחד בפרטים גדולים. לעיתים נדירות דייגים דגים אותו במכוון בשל העובדה כי הדג אינו נפוץ באופן יחסי. הדג מניב מחיר גבוה בשווקים, שלא בדומה לדגים אחרים ממשפחת הצניניתיים. בעונת הקיץ דייגים חובבים בישראל מנסים את מזלם בלכידתו באזור אשקלון-אשדוד בשיטות שונות מכלי שיט, ובעומקים שבין 8–40 מטר.
הערות שוליים

↑  דַּבַּשְׁתָּן יָם-תִּיכוֹנִי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים: דגי הגרם (תשע"ב), 2012, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  ריטה גולדשטיין‏, יוצאים מהקופסה: הדג שנראה כמו בן-גוריון, באתר וואלה, 8 באוקטובר 2013
1 2 3 4 5  דבשתן ים-תיכוני באתר FishBase
↑  Hosese, D.F.; Bray, D.J., Paxton, J.R. and Alen, G.R. (2007). Zoological Catalogue of Australia Vol. 35 (2) Fishes. Sydney: CSIRO. pp. 1150.
1 2  דיווחי לכידות מישראל של הדבשתן ים-תיכוני מאתר "פורום הדיג הישראלי".
↑  Bellemans, M; A. Sagna, W. Fischer & N. Scialabba (1988). Guide des Ressources Halieutiques Du Senegal et de la Gambie. Rome: FAO. pp. 45.
↑  Westernhagen, H. Von (1974). "Observations on the natural spawning of Alectis indicus (Rüppell) and Caranx ignobilis (Forsk.) (Carangidae)". Journal of Fish Biology (Blackwell Synergy) 6 (4): 513–516.
איור של דבשתן ים-תיכוני.
דבשתן ים-תיכוני, נלכד בגאנה.
ד'תר"ך

ד'תר"ך (4620)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-2 בספטמבר 859 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 18 בספטמבר 860. שנה מסוג זחג, היא מעוברת, ואורכה 383 ימים. זו שנת שמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זחג, ובה 383 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
י"ג באדר ב' חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר ב'.
היסטוריה של עם ישראל
קהילת יהודי לונל

לוח על קיר בית הכנסת הישן של לונל
פאנל ובו ההיסטוריה של יהודי לונל
קהילת יהודי לונל (גם לוניל) היא קהילה יהודית פעילה מאוד שהתקיימה בעיירה לונל במחוז ארו, הממוקמת באמצע הדרך בין נים למונפלייה שבצרפת. בימי הביניים היו בקהילה בית ספר לרפואה ומרכז למידה חשוב. לונל ירדה מגדולתה לאחר גירוש היהודים בשנת 1394.
אגדה

האגדה, שאין ראיות מוחשיות לתמוך בה, ושלא ניתן לאמתה על ידי ארכיונים או ארכאולוגיה, מספרת כי העיר לונל הוקמה על ידי עברים מיריחו, לאחר שנמלטו מארץ ישראל לאחר כיבוש עירם בשנת 70 על ידי אספסיאנוס במהלך המרד הגדול.
היסטוריה

סביר שלונל הוקמה בסביבות שנת אלף. המסמכים הכתובים הראשונים מזכירים את אדון גאוסלם ב-1007, ולאחר מכן את קסטרום ב-1035. העיר התפתחה במהירות במאה ה-13 והיו בה 5,000 תושבים.
מהמאה ה-11, מתועדת בעיירה קהילה יהודית שמקורה כנראה בספרד. גם אם נמצאים רק שרידים בודדים המעידים על הנוכחות היהודית בימי הביניים המרכזיים, חשיבותה של לונל והשפעתה על העולם היהודי של אותה תקופה, הובילו לכנותה "ירושלים הקטנה של ימי הביניים". העיר נקראה גם "מגדל יריחו" או "בקעת יריחו" על ידי רבנים בולטים באותה תקופה כמו זרחיה הלוי ( 1125 – בערך 1186 ) בהקדמה לספרו "ספר המאור"
בנימין מטודלה, שבמסעותיו הגיע ללונל בשנת 1166, מספר בזיכרונותיו כי קהילת לונל מנתה 300 יהודים. חלקם היו מלומדים ועשירים מאוד, והציעו הכנסת אורחים לסטודנטים עניים שביקשו להצטרף לאקדמיה המפוארת שם. מוסד שהפך כה חשוב במאה ה-12 שהוא נקרא "משכן התורה" או "חדר המקדש".
השלטונות בלונל בדרך כלל תמכו וקיבלו את היהודים. בשנת 1252 פנה אלפונס דה פואטייה, שראייתו התדרדרה, לריימונד גאוסלם (מנהיגה של לונל), בבקשה לשלוח שני יהודים מעירו לאראגון כדי להתייעץ עם הרופא היהודי הספרדי איברהים, שנחשב לאחד מטובי רופאי העיניים באותה תקופה.
עם מותו של רוסלין גאוסלם, בשנת 1295, לאחר שלא היה לו יורש זכר, לונל, עברה לידיו של מלך צרפת פיליפ הרביעי. בשלב זה היו 240 יהודים בעיירה, והם היוו 4.3% מסך האוכלוסייה, כולל 5 בעלי בתים. במקביל, 20 בתים בבעלות יהודים לא היו מאוכלסים.
בשנת 1319 נעצרו יהודי לונל והואשמו בהתנהגות בלתי הולמת במהלך השבוע הקדוש, ורכושם הוחרם. בשנת 1394, מלך צרפת שארל השישי גירש מממלכתו את כל היהודים שעדיין חיו בה. יהודי לונל נאלצו לעזוב בחיפזון, והשאירו את כל חפציהם מאחור. רבים מהם מצאו מקלט בקומטט ונאסין, אחרים נסעו לפרובאנס או לפיימונטה. במשך מאות שנים לאחר מכן לא חזרו היהודים ללונל.
היסטוריה > חכמי לונל

שמותיהם של חלק מזקני לונל ידועים ממכתביהם. אחרים מסיפורו של מגלה הארצות היהודי בנימין מטודלה.
בהם: יהודה בן שאול בן תיבון, רופא ומתרגם »; שמואל בן תיבון, מתרגם ערבית לעברית של מורה הנבוכים של רמב"ם. בעקבות אחד ממכתביו של שמואל בן תיבון בהם הוא מודיע לרמב"ם שהוא מתרגם את ספרו, המשיב הרמב"ם :
אתם, תושבי לונל, ויהודי הערים הסמוכות, אתם לבדכם עדיין אוחזים בדגל התורה ביד איתנה. אתם לומדים תלמוד. במזרח הפעילות האינטלקטואלית של היהודים היא אפסית. בכל סוריה, העיר חלב לבדה מכילה כמה אנשים שמתמסרים ללימוד התלמוד והמדעים, אך ללא להט. בעיראק מוצאים רק שניים או שלושה ענבים (גברים אינטליגנטים). יהודי תימן ושאר מדינות ערב יודעים מעט על התלמוד, הם מתעניינים רק באגדה. לגבי המגרב, אתה יודע כמה אומללים היהודים שם! לכן אתם התומכים היחידים בחוק; היו חזקים ואמיצים.
בתקופת ימי הביניים הייתה העיר מרכז תורני חשוב שחיו ופעלו בו תלמידי חכמים מלומדים ופילוסופים יהודיים, בהם משולם בן יעקב מלוניל וחמשת בניו, בני משפחת אבן תיבון, יהונתן מלוניל, זרחיה הלוי, אבא מארי הירחי, אברהם בן נתן, מנוח בן יעקב, רבי אהרן הכהן מלוניל.
כמה חוקרים מלונל נושאים את שם המשפחה "ירחי" ("של לונל"), ביניהם: אברהם בן נתן הירחי, דוד הירחי, אריה יהודה הירחי בן לוי, ושלמה בן אבא מרי הירחי, שחי במחצית השנייה של המאה הארבע עשרה וכתב דקדוק עברי בשם "לשון לימודים". השם "לונל" עדיין נפוץ מאוד בקרב יהודי דרום צרפת.
היסטוריה > לונל היום

כמעט דבר לא נשאר מהקהילה היהודית המפוארת של ימי הביניים. אחד הקירות החיצוניים של האחוזה הפרטית של ברניס, שנבנה ב-1706 לבקשתו של ז'אן פייר דה פייר, מושל לונל, זוהה ככל הנראה כבית הכנסת מימי הביניים. עיריית לונל הנציחה את מיקום בית הכנסת עם לוח קיר. בנוסף, העירייה בלונל הציבה מול קיר בית הכנסת שלט אמייל המסכם את תולדות העבר של יהודי העיר.
גובה חומת המבנה ובנייתו נוטים להעיד על כך שמדובר במבנה ציבורי. בתיעוד ארכאולוגי נראה תנור ללחם ובאר, המהווים התחלה של הוכחה על מקום פולחן. כל שנותר הוא למצוא את המקווה. כרגע לא מתבצע מחקר חדש.
לקריאה נוספת

ישראל בדארייד: היהודים בצרפת, איטליה וספרד; מוציא לאור: האחים מישל לוי; 1859; עמודים: 100; 143; 144; (ASIN B001DALYC4)
ריימונד ברוטון (1997), ההיסטוריה של לונל, היהודים והאסכולה הגדולה שלה: מהמאה ה-1 עד ה-14 בעריכת ריימונד ברוטון, Imprimerie Arceaux 49, Montpellier, ינואר, 283 עמ'.
תומאס מילרוט: ההיסטוריה של העיירה לונל, מראשיתה ועד 1789; מוציא לאור: Imprimerie de J. Martel elder; 1882; עמודים: 27; 40 ואילך; (ASIN B001BW29IM)
ראו גם

אבן תיבון
הערות שוליים

↑  Jean Charles GRIEBEL: Lunel
1 2  Abbé Adolphe Auguste Roüet: Notice sur la ville de Lunel au Moyen Âge et vie de Saint Gérard seigneur de cette ville au XIII; 1878 ; réédition : Nabu Press ; 21 mars 2010 ; ISBN 978-1147689679
↑  Étienne de Jouy: L'Hermite en province : ou observations sur les mœurs et les usages des Français au commencement du ; 1818 ; réédité : Kessinger Publishing ; 19 mars 2010 ; ISBN 978-1160958011
↑  Madeleine Ribot Vinas. "Liste des conférences en 2006". Mémoires et histoires de la Terre Occitane.
↑  "Lunel, petite Jérusalem médiévale". Office de tourisme de Lunel.
↑  "Lunel, la petite Jérusalem médiévale". L'Islam en France.
↑  "Lunel". Communauté de communes du Pays de Lunel.
↑  "Lunel (34)". Etymolog!que.
↑  (בעברית): Zerahiah ben Isaac Gerondi: préface du Shirat ha-maor; éditeur: R. Mas; 1984; ISBN 978-9650900427
↑  (בעברית): Abraham ben David de Posquières : Tamim Deim; éditeur: Yaʻaḳov Zeʼev Unṭerhendler; Varsovie; 1897; קהילת יהודי לונל, באתר OCLC (באנגלית); réédité par: Mekhon Hatam Sofer Yerushalayim, Jérusalem; 2006
↑  Danièle Iancu-Agou et Élie Nicolas: Des Tibbonides à Maïmonide. Rayonnement des Juifs andalous en pays d’Oc médiéval »; Cahiers de recherches médiévales et humanistes; 2009; mis en ligne Juliette Sibon, le 14 juillet 2009
↑  MS. Aubais, bibliothèque de Nîmes; folio 60
↑  forum sepharade-janine
↑  צונץ, "Literaturgesch." עמ' 495; idem, "Z. G." עמ' 469
↑  Le pays de Lunel, le Grand Pays de la Petite Camargue; Office de Tourisme du Pays de Lunel
קיר "בית הכנסת" הישן של לונל