stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלעד מאירי
תולדות חייו

מאירי גדל בירושלים. אבי סבו היה אב בית דין רבני בסונדור, צפון עיראק הכורדית וסבו היה רב בקמישלי (סוריה הכורדית). המשפחה המורחבת עלתה ארצה ב-1929 וחלקה התיישב בשכונת הכורדים בירושלים. אביו, דוד, יליד ירושלים ויקיר ירושלים, עובד סוציאלי וממקימי הפנתרים השחורים. אימו, חנה, ילידת לבוב, ניצלה מהנאצים על ידי משפחה נוצרית, והיא הניצולה היחידה ממשפחתה. מאירי הוא הבכור ולו אח ואחות צעירים (יפתח וטל). גר בירושלים עם אשתו ושלושת ילדיהם (שירה, יונתן ודניאל).
מאירי שיחק בצעירותו כדורגל בקבוצת הנערים של הפועל ירושלים. במסגרת שליחויות של אביו שהה שש שנים בארצות הברית (סט. פול מינסוטה וצ'טנוגה טנסי 1967 - 1970; סן פרנסיסקו 1977 - 1980).
סיים תיכון בבית הספר התיכון ע"ש דנמרק בירושלים (1983). הוא שירת בנח"ל. היה בגרעין של השומר הצעיר שיועד לקיבוץ סמר. מאירי הוא בוגר בית הספר לשירה של הליקון (2001), בעל תואר מוסמך מהאוניברסיטה העברית ("יונה וולך - הפואטיקה של הטראנס") ודוקטורט לספרות עברית מאוניברסיטת תל אביב; עבודת המחקר שלו, "שירה כפארודיה" (2007), עוסקת בשירת דוד אבידן.
מאירי היה מורה לספרות ומחנך לזמן קצר (גימנסיה רחביה, אנקורי), ובחינוך בלתי פורמלי היה מדריך במעון לנערות במצוקה (הוסטל אורנים). מורה ליוגה בהכשרתו (בית הספר ליוגה הוליסטית, י-ם, 1989 - 1990) ובעל תעודת רייקי 1 + 2 (שירין זוהרה מגן, 2023). לימד ספרות פרק זמן קצר בבית הספר לצילום והדמיה במוסררה ובשנקר.
פעילותו הספרותית

מאירי פרסם 20 ספרים ובהם שבעה ספרי שירה, ספר סיפורים קצרים, שבע אנתולוגיות, ספר עיון בנושא שירת דוד אבידן המבוסס על הדוקטורט שלו וספר שירה ופרוזה המשותף לקבוצת המשוררים "כתובת". ב"פופואטיקה, מאמרים ומסות 2006 - 2018" מופיעים מאמרים ומסות המתארים את מערכת המושגים שטבע: פופואטיקה, פופיוט, ננופואטיקה, שירת דאחקה, שירת חמידות, שירת אקסטרים, שירת ניו אייג' עברית, מהפכת אמצעי הייצור בשירה העברית ועוד. יצירותיו התפרסמו באנתולוגיות ובכתבי עת רבים, בהם אפיריון, עיתון 77, הליקון, ביטאון שירה, משיב הרוח, מאזנים, הכיוון מזרח, מעין ועוד. כמו כן פרסם מספר תרגומים, בהם ספר משירי גָּאוִין יוּאַרְט, ספר שיריו הראשון של לורקה במסגרת כתב העת שבו (גיליון 16, אוגוסט 2006) ושירים של עשרות משוררים נוספים ובעיקר אלן גינזברג, אך גם משירי ג'ק קרואק, טד היוז, פול דורקן, לנגסטון יוז, שרון אולדס ועוד.
היזם והמקים של מוסד הספרות "מקום לשירה" (2002) וממייסדי קבוצת המשוררים "כתובת" (2002). במסגרתם יזם מאירי עם חבריו אירועי שירה ואת הפסטיבלים "מטר על מטר, פסטיבל ירושלים לשירה" ופסטיבל השירה הבינלאומי של מקום לשירה. ממייסדי ומעורכי כתב העת לשירה וביקורת "כתובת", אשר יצא לאור בשנים 2009 - 2012. כתב העת נערך בידי חברי קבוצת "כתובת". ממייסדי ומעורכי כתב העת ננופואטיקה, אשר יוצא לאור מאז 2013 והוא עורכו הראשי. חבר מערכת בכתב העת מעלה של מקום לשירה מפרסם ביקורת ספרות באתר "מעלה". בשנת 2015 ייסד מאירי את בית הספר לאמנויות המילה בירושלים עם נועה שקרג'י, ומשמש כמנהלו ביחד עם שקרג'י.
ייסד את "מאבק המשוררים" (תנועה למען קידום השירה והמשוררים) בשנת 2011 עם רועי צ'יקי ארד. יזם חוק לשירה - ההצעה לחוק מופיעה בגיליון כתובת 8.[דרושה הבהרה]
כתב היד של "פגני אורגני" זכה בפרס אגף התרבות של עיריית ירושלים ע"ש זבולון המר, תחרות בעילום שם (2001). על יצירתו הספרותית זכה בפרס היצירה לסופרים ומשוררים בשנת תשס"ח. זכה בפרס אקו"ם ע"ש שלמה טנאי לעידוד היצירה לשנת 2012 עבור כתב היד "שחרור בתנאים מגבילים". האנתולוגיות שערך זיכו אותו בפרס שר התרבות והספורט לעריכה של מפעל ספרותי לשנת 2022. סיפור פרי עטו, 'עידן הזאב', זכה בציון לשבח בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ" (2000). בשנת הלימודים 2022 - 2023 היה משורר הבית של מכללת לוינסקי.
ייסד כמשורר עם הסופר יובל יבנה (גיטרה ושירה) את הלהקה הירושלמית "קבוצה ריקה" שבה היו חברים יזהר שאבי (שירה וגיטרה), ערן הורביץ (בס), ערן שבי (תופים). הוציאו דיסק אחד ("קבוצה ריקה", 1995, NMC).
ספרים

"פגני אורגני" (שירים; עורך: ליאור שטרנברג), הוצאת כרמל, 2003 - זכה בפרס ירושלים לספרות יפה ע"ש זבולון המר (2001)
"זעזועים בג'לי" (שירים), הוצאת כרמל, 2006 - זכה בפרס ראש הממשלה (2007).
"כתובת", אבן חושן, 2008. ספר משותף לחברי קבוצת המשוררים כתובת
"המשרד לסיפורי הציבור" (סיפורים קצרים; עורכת: אפרת מישורי), הוצאת כרמל, 2008.
"קורה פנימית, אנתולוגיית שירי כדורגל" בעריכת גלעד מאירי, הוצאת מדיה 41, 2009.
"חיפוש מתקדם" (שירים; עורך: אריאל זינדר), הוצאת כרמל, 2010.
"קרבת מקום, אנתולוגיית שירי תפילה", בעריכת גלעד מאירי ונועה שקרג'י, ידיעות ספרים, 2011.
ספר אמן, השיר "מיתוסיתיס" (עברית-צרפתית), עם ציור של גיא בן-ארי, גאלימארד, 2011.
"הר געש סימפתי: פרודיה, הומור ואוונגרד בשירת דוד אבידן", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012.
"מחאת כפיים: אנתולוגיית שירה חברתית", בעריכת גלעד מאירי, נועה שקרג'י, דורית ויסמן, מקום לשירה, 2013.
"שחרור בתנאים מגבילים"(הקישור אינו פעיל) (שירים; עורכת: נועה שקרג'י), קשב לשירה, 2014 - זכה בפרס אקו"ם (2012).
"בוא זמני" (שירים; עורכת: ענת זכריה), הוצאת מקום לשירה, 2017
"סונט בגט" (שירים), מקום לשירה בשיתוף עמדה, 2019.
"פופואטיקה, מאמרים ומסות 2006 - 2018", מקום לשירה בשיתוף עמדה, 2020.
"גאווין יוארט, מבחר שירים" (מאנגלית: גלעד מאירי), מקום לשירה בשיתוף עמדה, 2020.
"לאין שיעור, אנתולוגיית שירי בית ספר" (עורך: גלעד מאירי), מקום לשירה בשיתוף עמדה, 2020.
"שובבים שווים, ספר האלפבית החברתי" (שירי ילדים), מקום לשירה בשיתוף עמדה, 2020.
"קריאת משחק, אנתולוגיית שירי כדורגל ישראליים עם חיזוק זר" (עורך: גלעד מאירי), מקום לשירה, 2021.
"שיר השרירים, אנתולוגיית שירי ספורט" (עורך: גלעד מאירי), מקום לשירה, 2021.
"הזמן עשה את שלו מבחינתי הוא יכול ללכת" (שירים; עורכת: נועה שקרג'י), מקום לשירה, 2022.
"שמים פתוחים, אנתולוגיית שירי טיסה" (עורך: גלעד מאירי), מקום לשירה, 2022.
"בעיני היא ברה, אנתולוגיית שירי זנות ופורנו" (עורך: גלעד מאירי), מקום לשירה, 2024.
עריכה

עמוס דגני, מִי מְשַׁלֵּם? שירים, פרדס, 2015.
בת-שבע דורי-קרלייה, נפש, חשבון, מקום לשירה, 2015.
רמון קנו, תרגילי תרגילים בסגנון (מצרפתית: רותם עטר; עורך שותף עם נועה שקרג'י), מקום לשירה, 2016.
יפה שלומוביץ, קורות הבית, מקום לשירה, 2016.
נועה שקרג'י, חותמת חום, הקיבוץ המאוחד, 2017.
אוהד ובר, דייט עם עצמי, מקום לשירה והקיבוץ המאוחד, 2017.
סבינה מסג, היופי הבלתי מצוי של המצוי, מקום לשירה והקיבוץ המאוחד, 2017.
בעז יניב, רוח הדברים, מקום לשירה, 2018.
נעה שחם, כולנה, מקום לשירה, 2018.
רות אשור, הלומת אור, מקום לשירה בשיתוף עמדה, 2019.
נעמה כרמון-בוגט, בלב הנגע, מקום לשירה בשיתוף עמדה, 2019.
דוד מאירי, דָּוִידִי, ספר זיכרונות, הוצאה עצמית, 2019.
ישראל ורמן, אזרח ותיק, מקום לשירה בשיתוף עמדה, 2020.
אריאל זינדר, תמים תהיה, (עורך שותף עם אורית מיטל), מקום לשירה בשיתוף עמדה, 2020.
בני שבילי, שירים לְיֹוָה, מקום לשירה, 2022.
נצר לאו, בנוף גוף, מקום לשירה, 2024.
סיון הר-שפי, בלעדינו מתחוללים החיים הדקים, מקום לשירה, 2024.
הערות שוליים

↑  דוד מאירי, באתר עיריית ירושלים, ‏2014
↑  גלעד מאירי, באתר "מעלה"
↑   רונן טל, גלעד מאירי, ראיון, באתר הארץ, 17 ביוני 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297556805171  BnF: cb155133861 (data)  GND: 1229526439  ISNI: 0000 0000 6662 9523  LCCN: no2003103525  VIAF: 54454270   WorldCat (עם VIAF): 54454270
חברת אהבת תורה

ילד גולל וימפל בקהילה
חברת אהבת תורה הייתה הקהילה המאורגנת של דתיים יוצאי גרמניה בחיפה, שנוסדה בשנת תרצ"ג, 1933. הקהילה היוותה מרכז קהילתי ליוצאי גרמניה ומלבד בית הכנסת שלה הקימה בעיר גם את בית הספר הריאלי לבנים "יבנה", הסניף המקומי של תנועת הנוער "עזרא" וגן הילדים "אהל יעקב".
מורה דרכה הראשון של הקהילה היה הרב אברהם יצחק קליין (אב"ד נירנברג וחבר מועצת גדולי התורה) שלא הסכים לשמש כרבה הרשמי של הקהילה בגלל היותה ציונית. הרב הרשמי הראשון היה הרב משה פינדלינג, מחבר "תחוקת העבודה" ומראשי מערכת הרבנות העירונית. אחרי פטירתו ועד הפסקת פעילותה של הקהילה כיהן בתפקיד זה הרב יעקב סטפנסקי.
צמיחת הקהילה

במהלך העלייה החמישית הנקראת גם "עליית היקים" התיישבו בחיפה מספר משפחות של עולים מגרמניה, וכך נוצרה הקהילה. בתחילה התקיים מניין עראי בבתי המשפחות, ולאחר זמן מה עבר לבית הכנסת אהבת תורה ברחוב מיכאל 1. שלושת מייסדי הקהילה הראשיים הם: החבר ר' משה גוטמן, ר' שמעון גרינולד ור' יואל קסלר. ברבות השנים, הפך המקום בבית הכנסת צר מהכיל את הציבור הרחב שהתלקט סביב הקהילה, ובשנת תשכ"ג (1963) הונחה אבן הפינה לבית הכנסת החדש שנבנה באותו מקום, ונחנך כעבור שנה. המבנה נבנה מתרומות פרטיות של חברי הקהילה, וכן מתרומה של הקהילה היהודית במינכן.
לאחר ליל הבדולח, הובאו ארצה ספרי תורה מבתי כנסת בגרמניה שחרבו, והם הוכנסו בטקס מיוחד לבית הכנסת חברת אהבת תורה.
השקפה

חברי הקהילה היו נאו-אורתודוקסים מגרמניה, שחונכו על ברכי משנת "תורה עם דרך ארץ" מבית מדרשו של הרש"ר הירש. נוסף על כך הקהילה הייתה בעלת אוריינטציה ציונית-דתית.
מנהגים

חלק מחברי הקהילה הגיעו מצפון גרמניה ומזרחה, שבהם נהגו כמנהג אשכנז המזרחי (הקרוב יותר למנהגי מזרח-אירופה – מנהג פולין), וחלקם מדרום-מערב גרמניה, שם נהג מנהג אשכנז המערבי. משכך, מנהגי הקהילה שילבו חלקים ממנהג פולין וחלקים ממנהג אשכנז המערבי, לצד דברים נוספים בהם אימצו בני הקהילה את המקובל בארץ ישראל (כמופיע בלוח לארץ ישראל). בשנותיה הראשונות של הקהילה, התקיימו בימים הנוראים שני מניינים (גם עקב חוסר מקום בבית הכנסת), האחד בנוסח אשכנז המערבי והשני בנוסח פולין, אך עם הקמת המבנה החדש של בית הנכסת אוחדו שני המניינים למניין אחד, ובהכרעת הרב יהושע קניאל הוחלט להתפלל בו בנוסח פולין. משהגיעו חלק מחברי הקהילה לארץ ישראל, התחילו להתפלל בהברה ספרדית, ובכלל הקהילה לא קיימה את כל מנהגי יהדות גרמניה. למשל בקהילה התפשרו שחלק מהקדישים נאמרו על ידי מספר אנשים ובחלקם שמרו על המנהג המקורי שרק אחד אומר כל קדיש, והשמיטו את רוב רובם של הפיוטים (חוץ מבימים נוראים, גשם וטל, וסליחות). מבחינות אחרות, הקהילה נהגה על פי הספר "מנהגי פרנקפורט".
מנהגים > מנגינות

כידוע, במנהג יהודי גרמניה ישנה חשיבות רבה למנגינות הייחודיות לכל מועד במעגל השנה ולכל אירוע. באהבת תורה שימרו את המנגינות העיקריות, כגון של התפילות בימים נוראים, ארבע פרשיות, שירי המעלות, לדוד ברוך ה' צורי וכו'. כשילדי הקהילה למדו לקרוא, היו הולכים לביתו של יוליוס שטראוס והוא היה מלמדם את מנגינת אנעים זמירות. כמו כן, יוליוס שטראוס הביא את המנגינות של לכה דודי, שהיו מושרות בשבתות מיוחדות כגון בין המיצרים וספירת העומר. גם מנגינת סיום מזמור שיר ליום השבת, "אדון עולם" ו"יגדל" השתנו בהתאם למועד.
שקיעת הקהילה

לאחר שנפטרו רוב חברי הקהילה, הצעירים עברו לשכונת אחוזה ולערים אחרות ובית הכנסת נסגר. מבנה בית הכנסת נמסר לחסידי ויז'ניץ.[דרושה הבהרה]
דמויות בקהילה

רבני הקהילה הרב משה פינדלינג והרב יעקב סטפנסקי, חזני הקהילה הראשיים היו ברוך היידינגספלד ואורי שטראוס. עוד מחברי הקהילה – האחים קורט ויהודה (לודוויג) קלרמן, בניו של קורט אורי ואלי, ובנו של לודוויג הפרופ' אהרן קלרמן, פרופ' דוד מרצבך, בנימין דרייפוס, פסח ונחמן שטרנפלד. עוד דמות שבלטה בקהילה היא הרב מאיר גרוסמן שהיה עולה לתורה בתואר "מורנו ורבינו"(שהיא דרגה אחת מעל "חבר"), אליו היו פונים לעיתים בשאלות הלכתיות. רב קיבוץ שעלבים, הרב אהרן מרצבך אף הוא גדל בקהילה. חלק מהנופלים במלחמת שלום הגליל היו בני הקהילה.
מפעלי הקהילה

הקהילה ייסדה את "ארגון נשים דתיות", את החברא קדישא של חיפה, את 'מקור חיים', ארגון שדאג לשיעורי תורה, וכן ארגון צדקה. בשנת תש"ן (1990) הוציאה הקהילה את "ספר היובל של קהילת אהבת תורה". עד לבנייתו מחדש של בית הכנסת, שכן בו גם כולל האברכים של הרב יעקב ניסן רוזנטל.
לקריאה נוספת

ספר היובל לקהילת חברת אהבת תורה, חיפה, תש"ן, באתר אוצר החכמה.
הערות שוליים

↑  ספר היובל של קהילת אהבת תורה עמ' 1
1 2  בית כנסת "אהבת תורה", הצופה, 26 במרץ 1964.
↑  חגיגה מפוארת להצלת ספרי תורה מגרמניה בחיפה, הצופה, 21 בדצמבר 1938.
↑  ספר היובל לקהילת אהבת תורה עמוד 7, מתוך דברי הרב יעקב סטפנסקי
↑  יעקב שטרנפלד, "מנהגי ק"ק אהבת תורה", בתוך ספר היובל לקהילת חברת אהבת תורה, עמ' 56.
↑  ספר היובל, עמ' 291–292, ועמ' 146–152.
↑  מתוך עדותו של אורי קלרמן, מאנשי היסוד בקהילה
↑  על פי עדותו של אורי קלרמן
↑  מתוך "קוים לדמותו של מר יוליוס שטראוס ז"ל". ספר היובל של קהילת אהבת תורה עמ' 324.
↑  החזן הראשי ברוך היידינגספלד
↑  שמואל מרצבך, "'שיהא שם שמים מתאהב על ידך' – פרופ' דוד מרצבך ז"ל", המעין 217 [נו, ג] (ניסן תשע"ו), עמ' 75–78.
↑  על אריה יהושע שטראוס אף חובר ספר "אישי מועד"
↑  נוהל על ידי קורט קלרמן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007387847505171 
ספר היובל של הקהילה
פירות חולין

בול מועדים לשמחה ה'תשס"ז, המוקדש לסדר זרעים
פירות חולין הם פירות שלא חלה עליהם אף אחת מן הקדושות ההלכתיות, החלות על פירות ותבואה, ודינם הוא חול ולא קודש. קדושה יכולה לחול על פירות בגלל חובות החלות עליהם כגון הפרשת תרומות או מעשרות. או בגלל זמן, כגון פירות שביעית, ונטע רבעי.
שחרור הפירות מקדושתם, יהיה על ידי ביצוע החובה החלה עליהם, או על ידי העברת קדושת הפרי אל מטבע, פעולה הנקראת חילול.
חולין של תרומה גדולה

התורה לא קבעה שיעור לתרומה, וכל אחד תורם כראות עינו. האמורא שמואל אמר: ”חטה אחת פוטרת את הכרי” כלומר: החקלאי שיש לו ערימת תבואה גדולה יכול להרים חיטה אחת כתרומה, וכל הערימה הנותרת תהפוך לחולין.
מצד שני: מי שנדבו ליבו יכול לתרום את כל הערימה, ובלבד שישיאיר חיטה אחת לחולין, שכן אם לא השאיר כלום לחולין, אין כאן הפרשה.
אם כן, לאחר ההפרשה כל החלק שנותר, הריהו חולין. את החלק שהופרש לתרומה, אין כל אפשרות הלכתית לחלל (לפדותו, להפוך אותו לחולין), לפיכך, כאשר הוא נרקב, ואינו ראוי עוד לאכילה או לשימושים אחרים (כגון: להכין ממנו חומץ) צריך לקוברו, או לשורפו.
חולין של מעשר ראשון

בתקופת התורה, מעשר ראשון, היה מתנה שניתנה ללוויים. כמו שנאמר: ”וְלִבְנֵי לֵוִי הִנֵּה נָתַתִּי כָּל-מַעֲשֵׂר בְּיִשְׂרָאֵל לְנַחֲלָה חֵלֶף עֲבֹדָתָם אֲשֶׁר-הֵם עֹבְדִים אֶת-עֲבֹדַת אֹהֶל מוֹעֵד ... כִּי אֶת-מַעְשַׂר בְּנֵי-יִשְׂרָאֵל אֲשֶׁר יָרִימוּ לַ-ה' תְּרוּמָה נָתַתִּי לַלְוִיִּם לְנַחֲלָה”. בימינו מכיוון שאין לנו כל הוכחה על אדם מסוים כי אכן הוא לוי. בעל הפירות זוכה במעשר, ועליו חלה החובה להפריש תרומת מעשר מן המעשר.
אכן מלכתחילה אין קדושה בפירות מעשר ראשון. עם זאת, לאחר הפרשת תרומת מעשר, יתרת התשעים אחוז הופך לחולין גמור. באשר לעשרת האחוזים הנותרים, החלק של תרומת המעשר, כמו בתרומה גדולה בזמן הזה, מחכים עד שיתקלקל, ואז שורפים או קוברים אותו.
חולין של מעשר שני

מעשר שני, למרות הקדושה שבו, אינו ניתן למישהו אחר, אלא נשאר בידי בעל הפירות, אשר הוא ובני משפחתו יכולים לאוכלו, ובלבד שיעשו זאת בטהרה, ובירושלים. מאחר שלא היה ניתן לשמור את הפירות מזמן הקציר, חיללו את קדושת הפירות על כסף. כלומר הבעלים פדו את פירות המעשר על פי שווים בתוספת חומש. את הכסף צברו עד לעלייה לירושלים, והשתמשו בו לרכישת פירות או כל אוכל אחר, לאוכלם בירושלים. אם אדם אחר, ולא הבעלים מחלל את המעשר, אין צורך להוסיף חומש על שווי הפירות.
בימינו, היות שכל הציבור מוחזקים לטמאי מתים . והלכה היא שמעשר שני אסור לאוכלו בטומאה, לכן בימינו מעשר שני אסור באכילה ובהנאה. כדי שאפשר יהיה לאכול את הפירות נוהגים בזמן הזה לחלל את הפירות על פרוטה.
חולין של מעשר שני > חילול מעשר שני

חילול משמעו הפיכת הפירות לחולין, וזאת באמצעות העברת הקדושה מהפירות למטבע. אי אפשר לפדות את המעשר בשטרות כסף אלא במטבע בלבד שנאמר: ”וְצַרְתָּ הַכֶּסֶף, בְּיָדְךָ”. על המטבע חייבת להיות מוטבעת צורה, או כתב, שכן אם אין זה כך, הוא נחשב אסימון ולא מטבע. המטבע חייב להיות שווה לפחות פרוטה אחת, שאם לא כך, כאילו פדה באסימון.
כאשר מחללים טבל ודאי, יש לברך ברכה, ולומר מיד אחריה את נוסח החילול. כאשר מחללים ספק מעשר שני, אומרים מיד את הנוסח ללא הברכה.
חולין של נטע רבעי

נטע רבעי הם פירות שגדלו בשנתו הרביעית של האילן, לאחר שלוש שנות ערלה. פירות אלו קדושים ומצווה לאכלם בטהרה בירושלים וכמו במעשר שני היו נוהגים לחללם ולקחת את הכסף לירושלים לקנות אוכל ולאוכלו בקדושה.
בימינו, היות שכל הציבור מוחזקים לטמאי מתים. והלכה היא שנטע רבעי אסור לאוכלו בטומאה. לכן נוהגים בזמן הזה לחלל את הפירות על פרוטה, ולברך כמו במעשר שני.
חולין של נטע רבעי > נוסח הברכה

בָּרוּךְ אַתָּה ה' אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם אֲשֶׁר קִדְשָנוּ בְּמִצְווֹתָיו וְצִוָּנוּ עַל פִּדְיוֹן מַעֲשֵׂר שֵׁנִי/נֶטַע רְבָעִי.
חולין של נטע רבעי > נוסח החילול

הַמַּעֲשֵׂר שֵׁנִי שֶׁיֵּשׁ כָּאן יִהְיֶה מְחֻלָּל הוּא וְחֻמְּשׁוּ עַל הַמַּטְבֵּעַ שֶׁיִּחַדְתִּי לְחִלּוּל מַעֲשֵׂר שֵׁנִי/נֶטַע רְבָעִי.
חילול קדושת פירות שביעית

קדושת פירות שביעית היא קדושה אבסולוטית, ואין כל אפשרות לחלל פירות שביעית (לפדות אותם) ולהופכם לחולין, ולכן במכירת פירות שביעית, הפירות שבידי הקונה נשארים בקדושתם, והכסף שבידי המוכר גם הוא קדוש בקדושת שביעית.
חילול קדושת פירות שביעית > קדושת דמי שביעית

לעומת זאת בכסף שבידי המוכר הוא יכול לקנות מאכל. הכסף ישתחרר לחולין, ואילו במאכל יש לנהוג מנהגי קדושת שביעית.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף ע"ג, עמוד ב'
↑  ספר במדבר, פרק י"ח, פסוק כ"א
↑  ”ומכל זה איבדנו חזקת לוויה בעוונותינו הרבים” - אברהם ישעיה קרליץ, חזון איש - הלכות שביעית, דפוס המסורה, ירושלים, תשי"ב, סי׳ ה', ס"ק יב', באתר היברובוקס
↑  ”וְאִם גָּאֹל יִגְאַל אִישׁ, מִמַּעַשְׂרוֹ חֲמִשִׁיתוֹ, יֹסֵף עָלָיו” - ספר ויקרא, פרק כ"ז, פסוק ל"א
↑  ”ממעשרו - ולא ממעשר חבירו. הפודה מעשר של חבירו - אין מוסיף חומש” - פירוש רש"י במקום
↑  ”מיום שפסקו מי חטאת, כולנו טמאי מתים, ואין לנו לטהרה, עד שיבוא מקוה ישראל, לזרוק עלינו מים טהורים לטהרנו” - רש"י, מחזור ויטרי - הלכות נידה, א - מכון להוצאת ספרים, ירושלים, תשכ"ג,, באתר היברובוקס
↑  ספר החינוך, מצווה תר"ט
1 2 3  משנה תורה לרמב"ם, ספר זרעים, הלכות מעשר שני ונטע רבעי, פרק ד', הלכה ט'
↑  ספר דברים, פרק י"ד, פסוק כ"ה
↑  אסימון (מיוונית: ἄσημον ("אַ-סֶמוֹן"), לשון חז"ל - ללא סימן)
↑  ”האחרון האחרון, נתפס בשביעית, והפרי עצמו, אסור” - משנה, מסכת שביעית, פרק ח', משנה ז'
אבי בללי

| --- | --- |

אבי בללי, 2014
 לידה:  27 באוקטובר 1963 (בן 61) גבעתיים, ישראל 
 מוקד פעילות:  גבעתיים, ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1980
 סוגה:  רוק, פסקולים למחול, תיאטרון וקולנוע.
 כלי נגינה:  גיטרה בס 
 חברת תקליטים:  אנובה מיוזיק LA4 נענע דיסק הד ארצי Rer USA
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר 
 http://avibelleli.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
אָבִי בֵּלֵלִי (נולד ב-27 באוקטובר 1963) הוא זמר, בסיסט, גיטריסט, מלחין פסקולים ומפיק מוזיקלי ישראלי, סולן ובסיסט להקת נקמת הטרקטור מאז הקמתה ב-1988. זוכה טקס פרסי הטלוויזיה בשנת 2021.
ביוגרפיה

בללי נולד בגבעתיים. אביו, משה בללי, יליד קורפו ובן למשפחת יהודים איטלקים שעברו למצרים, נולד באלכסנדריה, דיבר איטלקית כשפת אם ובישראל עבד כפועל בחברת אמקור. אמו, לונה אקוניס, נולדה בסלוניקי, דיברה לאדינו כשפת אם ועבדה בישראל בניקיון בתים וטיפול בילדים. ב-1973 נולדה אחותו, בקי, ויש לו עוד אחות למחצה, ציפי, מנישואיה הראשונים של אמו.
ב-1989, כשעבד עם אוהד נהרין על היצירה קיר, הכיר את מלאני, רקדנית להקת בת שבע. הם התחתנו ב-1995 והיו נשואים עד 2009. ב-1996 נולדה אוריה, בתם הבכורה, וב־2001 נולד בנם, עילאי. בללי לא התחתן מחדש, ונכון לספטמבר 2016, חי בזוגיות עם הוויולנית והזמרת גליה חי, איתה הוא גם יצא במופע משותף.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה המוזיקלית

בכיתה ד' למד חצי שנה גיטרה קלאסית באופן פרטי עם המורה אביבה קמרון, וכן למד כחודש בקונסרבטוריון בעיר. על אף שרק החל ללמוד לנגן, בללי הקים באותה השנה את הלהקה הראשונה שלו, "הנוצצים", עם חבריו לבית הספר מצדה בגבעתיים. הלהקה קיימה חזרות, על אף שמרבית חבריה לא ידעו לנגן. בכיתה ז', יחד עם מתופף הלהקה, בללי הקים להקה חדשה בשם "הוריקן". בללי ניגן בלהקה גיטרה בס, כיוון שבלהקה היה גיטריסט טוב אחר, אבי סמרה. ב-1978, כשהם בכיתה י', קיבלו חברי הלהקה את העבודה המקצועית הראשונה שלהם כנגני הליווי בלהקת הרגאיי של טוני ריי. הלהקה הייתה פעילה במהלך התיכון עד סוף י"ב, כשהם מלווים את טוני ריי.
בללי למד עד כיתה י"א בית הספר אורט טכניקום בגבעתיים. הוא החליט לעזוב אותו ועבר לבית הספר משלב, אך לא החזיק בו מעמד והחליט לעזוב את לימודי התיכון סופית. בשנת 1980 (בגיל 17), החל לעבוד במחסן טפטפות עם חבר, שהיה המתופף של להקת "הוריקן". באחד הימים התקשר החבר לאמרגנים שונים ובסופו הגיע ליצחק גיזרי, אשר הציע להם ללוות את צביקה פיק. תוך כמה ימים הגיע פיק לחדר החזרות של "הוריקן" בגבעתיים, והחליט שהוא מעוניין לעבוד רק עם בללי. תחילת העבודה של בללי עם פיק סימנה את התפרקותה הרשמית של להקת הוריקן.
בללי ליווה את פיק חמישה חודשים כשבמסגרת ההופעות הם מופיעים גם בעיר הנוער בת"א. באחת ההופעות הללו פגש בללי את המוזיקאי אריאל זילבר, אשר הציע לו לעבוד איתו, בין היתר על השיר "בחברה להגנת הטבע". זילבר גילה במהרה שבללי לא יודע לקרוא תווים והחליט לפטר אותו, אך לאחר שבוע הוא חוזר אליו והציע לו להצטרף אליו בכל זאת. בספטמבר 1981 בללי התחיל ללוות את זילבר למשך כ־4 חודשים, עד גיוסו לצה"ל, כשזילבר בין היתר מלמד אותו לקרוא תווים בעזרת מקלדת.
בללי נבחן ללהקה צבאית, אבל גויס בסופו לתותחנים. לאחר הורדת פרופיל הוא נפלט מהחייל והגיע לצריפין, שם הוא שימש שקמיסט ואז משק הג"ס. בין 1981 - 1984, במקביל לשירותו הצבאי, פעל בללי במסגרת הלהקה "מודוס ויוונדי" (Modus Vivendi), איתה הוא הופיע במועדונים הידועים בתל אביב באותה התקופה: מועדון הפינגווין (אשר אירח באופן קבוע את הלהקות "סיאם" ו"ז'אן קונפליקט"), קולנוע דן (אשר אירח בקביעות את "משינה") ומועדון הליקוויד (אשר מארח בקביעות את יוסי אלפנט ואת "מודוס ויוונדי").
עם שחרורו, עזב בללי את הארץ ובילה מספר חודשים בלונדון, לאחר מכן בווינה ובסוף, במערב ברלין. בברלין הוא נפרד מחברה וכותב את השיר "משחק של דמעות", כשהמשבר הרומנטי מחזיר אותו לארץ. עם שובו ב-1986, הקליט עם חבר נעורים מגבעתיים, אורי דושי, EP ראשון תחת השם: "הכאן" (Akan). השם הוא משחק מילים על "כאן ועכשיו" בעברית, אך בלעז מתייחס לשחקן הטורקי טאריק אקאן שכיכב בסרט יול (Yol), ממנו הושפעו בללי ודושי. "הכאן" ממשיכים בהקלטת תקליט חדש אשר כולל טקסטים באנגלית בלבד, אך התקליט נגנז מסיבות כספיות.
נקמת הטרקטור

ב-1988 נפגש בללי עם חבר ששימש קלידן בלהקת "הוריקן" הצעירה, אילן גרין, ויחד החלו לעבוד על סקיצות לתקליט רוק אלטרנטיבי בעברית. הצטרף אליהם אופיר לייבוביץ', הגיטריסט איתו עבד בללי במסגרת "מודוס ויונדי", ומאוחר יותר הצטרף גם המתופף דני מקוב. הלהקה, שלימים נקראה "נקמת הטרקטור", הוחתמה על ידי חברת תקליטים עצמאית חדשה באותה העת בראשותו של ניצן זעירא, נענע דיסק. יחד איתם, הוחתמו גם רמי פורטיס וברי סחרוף. זעירא החליט להוציא קודם את התקליט "סיפורים מהקופסה" של פורטיס. בינתיים נקמת הטרקטור עבדה על התקליט בהפקתו של ברי סחרוף, והתחילה לחמם את המופע של פורטיסחרוף במועדון אלנבי בת"א, מה שהפך את חברי הלהקה למוכרים בסצנה התל אביבית של סוף שנות ה-80 כמעט בין לילה. ב-1990 יצא אלבום הבכורה של הלהקה, "נקמת הטרקטור". שנתיים אחרי, הלהקה הוציאה אלבום שני, "זכות הצעקה", ואלבום שלישי בשם "קיר" בשיתוף עם אוהד נהרין. עוד באותה השנה, הלהקה כתבה את המוזיקה ל"סמארה", אופרת רוק מאת הלל מיטלפונקט. ב-1995 הלהקה הוציאה אלבום רביעי, "ארונות מטבח" ושנה אחרי את תקליטה החמישי, "מטבח אקוסטי", אשר הוקלט במופע חי. ב-1997 הלהקה הקליטה את אלבומה השישי, "אותלו" – טעות של הירח", אשר הוחתם בחברת התקליטים הצרפתית "גאזול". האלבום השביעי של הלהקה "לאן הולכים פתאום כולם" יוצא לאור ב-2003, ולקח כמעט עשור עד שהלהקה הוצאה דיסק חדש. ב-2012, לאחר שינויים בהרכב הנגנים של הלהקה, יצא לאור אלבומה השמיני של הלהקה, "נשאר רק לרוץ", בלייבל אנובה, וב־2013 - האלבום התשיעי, "מה לאהובי", התמקד בלחנים לשיריו של משורר ימי הביניים משה אבן עזרא. את העבודה על השירים התחיל בללי ב-2009, לאחר שאפי בניה מבית אבי חי הפגיש אותו עם הטקסטים וביקש ממנו להכין מופע מיוחד לפסטיבל העוד. לצורך העבודה הוא קישר את בללי עם פרופ' חביבה ישי, אשר סייעה לו בניתוח הטקסטים. באותה תקופה אביו של בללי חלה ונפטר במהלך העבודה על המופע. בזמן האבל על אביו, נושאים כמו זמן, געגוע וכאב, אשר שזורים בשיריו של אבן עזרא, קיבלו משמעות חדשה ועומק עבור בללי, אשר הלחין לבד כמעט את כל הדיסק. הוא הזמין את חברי להקת הטרקטור להופיע איתו ולימים המופע הוקלט באופן מקצועי והפך לדיסק מלא, אשר הצליח להעניק "פרשנות מוזיקלית עכשווית לטקסטים הישנים של אבן עזרא".
הלחנת מוזיקה למחול, לתיאטרון, לסרטים ולטלוויזיה

החל משנת 1990, בללי משתף פעולה עם אמנים מתחומים שונים ועוסק גם בהלחנת מוזיקה למחול, למופעי וידאו ארט, לתיאטרון, לקולנוע ולטלוויזיה. על הלחנת מוזיקה לאומנויות הבמה הוא הסביר: "הרצון הזה לחבר בין המוזיקה שלי לאמנויות אחרות גדל אתי מגיל צעיר. מוזיקה היא מאז ומתמיד דבר ויזואלי בשבילי. אני רואה את הצלילים. בשילוב של מחול, קולנוע או הצגה עם המוזיקה שלי, יש יחסי גומלין שמאד מאתגרים אותי. במוזיקה `רגילה` יש מוזיקה וזהו. זה שיר, וזה כיף, אבל פה זה נגמר". הוא מדגיש כי הרצון לשתף פעולה עם אמנות ויזואלית בלט אצלו מגיל צעיר והפך לחלק בלתי נפרד מתהליך היצירה שלו. הוא מחפש את הסמוי, לא את המוכר, ועוסק רבות ב"צללים". זכרונות על צללים מלווים אותו מגיל 4, כאשר בזמן מלחמת ששת הימים, הצללים על הקיר בירידה למקלט נחקקו בזכרונו. הוא נהג להקרין על הקיר צלליות של עצמים דוממים בעזרת מכונת הקרנה של 8 מ"מ שהייתה בבית הוריו. העיסוק הזה באור וצל, המשיך להשפיע על עבודתו ועל הדרך שבה הוא משתף פעולה עם אמנים אחרים. הוא נוטה לעבוד עם ויזואל שהוא ממציא, חושב על זה ואז הופך את הצורה לצלילים.