stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שנות ה-70 של המאה ה-9
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > מלחמות

870 - הדנים פולשים לבריטניה וכובשים את מזרח אנגליה
870 - ערבים מסיציליה כובשים את מלטה
871 - העיר קוימברה עברה לשליטה נוצרית.
4 בינואר 871 - אתלרד הראשון מלך וסקס הודף פלישה דנית בקרב רדינג
8 באוקטובר 876 - לאחר מות לודוויג הגרמני, קרל הקירח מנסה להשתלט על ממלכתו ומובס בקרב אנדמאך על ידי קרלומן מבוואריה
878 - אחמד אבן טולון, מושל מצרים מטעם בית עבאס, כובש את ארץ ישראל וסוריה.
21 במאי 878 - סירקוזה נכבשת על ידי סולטאן סיציליה המוסלמי
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > אירועים פוליטיים משמעותיים

870 - הקמתה של ארכיבישופיות נפרדת לבולגריה
873 - ולפרד הראשון הצליח לקבל לדוכסות ברצלונה עצמאות מסוימת ממלכים פרנקים.
875 - איי אורקני מסופחים לנורווגיה
29 בדצמבר 875 - האפיפיור יוחנן השמיני מכתיר את קרל הקירח לקיסר האימפריה הרומית הקדושה
6 באוקטובר 876 - תחילת כהונה של לואי המגמגם כשליט פרנקיה המערבית
879 - החלה לעבוד ועידת קונסטנטינופול הרביעית בה השתתפו נציגי הכנסייה הקתולית, אך הכנסייה לא מכירה בוועדה זו. הוועידה נמשכה עד לשנת 880. הפיצול מסמל העמקת הקרע בין ראשי הכנסייה הנוצרית.
כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
עורב אפור

| עורב אפור |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: עורביים
סוג:: עורב
מין:: עורב אפור
שם מדעי
 Corvus cornix ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


עוֹרֵב אָפוֹר (שם מדעי: Corvus cornix) הוא מין ציפור מסוג עורב שבמשפחת העורביים ובסדרת ציפורי השיר.
מאפיינים

לעורב האפור גוף אפור, אך ראשו, רגליו וכנפיו שחורים. אורך גופו 44–51 סנטימטרים ומוטת כנפיו 84–100 סנטימטרים. הוא נפוץ במזרח ובצפון אירופה ובכל אסיה, עד ליפן. נכון לשנת 2020, עורב אפור הוא העוף הנפוץ ביותר בישראל, ונצפה מדי שנה בספירת הציפורים שנערכת כל שנה מאז 2006 בשיתוף המרכז לטיפוח ציפורי הבר בחצר הבית.
רגליו קצרות וחזקות. ישנן ארבע אצבעות ברגלו – שלוש פונות קדימה ואחת לאחור.
העורב האפור הוא אוכל-כול – פירות, זרעים, לטאות ומכרסמים קטנים, ואף גוזלי ציפורים אחרות. פעמים רבות מתגורר בקרבת האדם וניזון מאשפה ופירות רקובים. העורב נחשב לעוף בעל אינטליגנציה גבוהה, הוא בעל יכולת למידה וכן בעל יכולת ספירה מוגבלת.
העורב האפור הוא מונוגמי פעמים רבות, ולעיתים חי בלהקות. הקינים נבנים על ידי שני בני הזוג, במשך 8–10 ימים וממוקמים לרוב על עצים גבוהים, עם העדפה לאקליפטוס. הנקבה מטילה 3–4 ביצים ירקרקות, ושני בני הזוג דוגרים עליהן במשך 24–29 ימים, עד לבקיעתן.
עד לשנת 2002 נחשב העורב האפור כתת-מין של עורב נבלות, מכיוון שבאזורים בהם חיים שני המינים, הם מתרבים ביניהם. אך הצאצאים פחות מותאמים לסביבה מאשר המין הטהור, ולכן הוחלט להפריד את המינים.
בישראל מוגדר העורב האפור כמזיק, בשל הנזקים שהוא גורם לחקלאות ולמיני עופות אחרים. פקחי רשות הטבע והגנים לוכדים וממיתים אלפי עורבים כל שנה.
נכון לשנת 2020, עורב אפור היה העוף השכיח בתפוצתו בישראל; סמוך אחריו בראש רשימת המינים הנפוצים הופיעו דרור הבית, מיינה מצויה, צוצלת, יונת הבית ובולבול ממושקף. מספירה שנערכה בינואר 2024 עולה שהעורב האפור הוא עדיין הציפור הנפוצה בישראל, לאחר שהופיעה ב-63.5% מהדיווחים במסגרת ספירת הציפורים השנתית.
גלריה

קריאת העורב
עורב אוכל במבה שהושלכה בפארק הירקון
ביצי עורב אפור לצד ביצת קוקייה מצויצת (משמאל), אוסף מוזיאון טולוז
הערות שוליים

↑  יוצאים לספור ציפורים, באתר מדע גדול, בקטנה, ‏23 לינואר 2020
↑  צפריר רינת, מדינת ישראל נגד העורב האפור, באתר הארץ, 15 במאי 2009.
↑  סיכום ספירת הציפורים הגדולה 2018, באתר "המרכז לטיפוח ציפורי הבר בחצר ובגינה"
↑  אילנה קוריאל, הספירה השנתית: אלו 10 הציפורים הנפוצות בישראל, באתר ynet, 8 באפריל 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565419905171
ספירת העומר

סְפִירַת הָעוֹמֶר היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות, לספור כל יום במשך 49 ימים בין פסח לשבועות. ביום החמישים של הספירה חוגגים את חג השבועות, שנקרא על שם שבעת השבועות של הספירה. תקופה זו, שבה חלה המצווה, מכונה 'ימי ספירת העומר'. לפי חז"ל מתחילה הספירה בליל ט"ז בניסן, שהוא היום הראשון של חול המועד פסח והיום שבו נעשית הקרבת מנחת העומר.
סדר ספירת העומר מעשי ידי האמן ברוך צבי בן יעקב רינג, תרס"ד
מקור המצווה

בתורה נכתב שיש לספור את הימים והשבועות החל מיום הבאת מנחת העומר. מנחה זאת הייתה קורבן שעורים מראשית הקציר, שהובאה לבית המקדש למחרת יום החג הראשון של פסח. המילה "עומר" בשם הקורבן מציינת כמות מתוך התבואה, שאותה הכהן היה מניף לפני ה'. על שם הנפה זאת, הקורבן נקרא גם "עומר התנופה". מצוות הספירה מופיעה בספר ויקרא ובספר דברים:
וּסְפַרְתֶּם לָכֶם מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת, מִיּוֹם הֲבִיאֲכֶם אֶת עֹמֶר הַתְּנוּפָה – שֶׁבַע שַׁבָּתוֹת תְּמִימֹת תִּהְיֶינָה. עַד מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת הַשְּׁבִיעִת תִּסְפְּרוּ חֲמִשִּׁים יוֹם, וְהִקְרַבְתֶּם מִנְחָה חֲדָשָׁה לַה'.
שִׁבְעָה שָׁבֻעֹת תִּסְפָּר-לָךְ: מֵהָחֵל חֶרְמֵשׁ בַּקָּמָה, תָּחֵל לִסְפֹּר שִׁבְעָה שָׁבֻעוֹת. וְעָשִׂיתָ חַג שָׁבֻעוֹת לַה' אֱלֹהֶיךָ, מִסַּת נִדְבַת יָדְךָ אֲשֶׁר תִּתֵּן, כַּאֲשֶׁר יְבָרֶכְךָ ה' אֱלֹהֶיךָ.
מנחת העומר הייתה למעשה קורבן ביכורים של קציר השעורים, והתירה לאכילה את התבואה החדשה, שהייתה אסורה עד להבאת קורבן משום איסור חדש. בשבועות היו מביאים לבית המקדש את מנחת שתי הלחם, שהייתה קורבן ביכורים של קציר החיטים, והתירה את הקרבת המנחות במקדש מהתבואה החדשה.
פירוש "ממחרת השבת"

בתקופת בית שני התווכחו הכתות היהודיות השונות בנוגע למשמעות הפסוק: ”וּסְפַרְתֶּם לָכֶם מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת מִיּוֹם הֲבִיאֲכֶם אֶת עֹמֶר הַתְּנוּפָה שֶׁבַע שַׁבָּתוֹת תְּמִימֹת תִּהְיֶינָה.” (ויקרא, כ"ג, ט"ו). במוקד הוויכוח עמדו פירושים שונים למילה "שבת". המחלוקת השליכה על מועד הקרבת העומר, מועד תחילת ספירת העומר וכפועל יוצא גם על מועד חג השבועות. מחלוקת זו נמשכת עד ימינו: היהדות הרבנית, שאליה משתייכים כיום מרבית היהודים, מחזיקה בעמדת הפרושים, לעומת הקראים והשומרונים שמחזיקים בעמדת הצדוקים והבייתוסים.
חג הפסח: הפרושים פירשו את הכתוב על פי מסורת התורה שבעל-פה, ולפיה "השבת" המוזכרת בתורה היא יום טוב הראשון של פסח, ולא שבת במובן הנפוץ, היינו היום השביעי בשבוע. לפיכך, לטענתם, היום הראשון לעומר הוא היום הראשון של חול המועד פסח. הפרושים מצאו ראיה למסורת אבותם בהמשך הפרשה, שם נאמר בקשר ליום הכיפורים: ”שַׁבַּת שַׁבָּתוֹן הוּא לָכֶם, וְעִנִּיתֶם אֶת-נַפְשֹׁתיכֶם” (ויקרא, כ"ג, ל"ב), וגם מצאו עוד מקום שבו חג נקרא שבת. בתלמוד הבבלי מופיע דיון המצדיק את עמדת הפרושים ומתפלמס עם עמדות אחרות. לפי גישה זו, חג השבועות חל תמיד ביום החמישים ממוצאי יום טוב הראשון של הפסח. כיום, בלוח העברי הקבוע, מועדו הוא תמיד ו' בסיוון.
שביעי של פסח: גם במסורת ביתא ישראל פורשה המילה "שבת" כמתייחסת לחג, אך לא ליום החג הראשון אלא לשביעי של פסח. אי לכך חל חג השבועות שישה ימים מאוחר יותר, בי"ב בסיוון ולא בו' בסיוון.
שבת בראשית לאחר הפסח: הצדוקים והבייתוסים, שלא האמינו בתורה שבעל-פה, טענו כי "השבת" המוזכרת ביחס לספירת העומר היא אותה שבת המוזכרת ברוב התורה, כלומר היום השביעי בשבוע, שכונה בפי הפרושים "שבת בראשית". לפי עמדתם, היום הראשון לעומר הוא יום ראשון מימות השבוע, שחל אחרי הקרבת הפסח. לפי גישה זו, יוצא שלחג השבועות אין תאריך קבוע בלוח השנה, אך הוא יוצא תמיד ביום ראשון.
שבת בראשית לאחר שביעי של פסח: בלוח השנה במגילות קומראן, כל תאריך בשנה מתקיים תמיד באותו יום בשבוע. לפי המגילות, ספירת העומר מתחילה ביום ראשון שאחרי שביעי של פסח, בתאריך כ"ו בניסן. חג שבועות חל ביום ראשון, ט"ו בסיוון. כמו כן, במגילת המקדש מופיעות שתי ספירות נוספות ושני חגי ביכורים נוספים. בחג השבועות מתחילה ספירה עד מועד התירוש, שחל ביום ראשון, ג' באב. לבסוף, במועד התירוש מתחילה ספירה עד מועד היצהר, שחל ביום ראשון, כ"ב באלול.
הגדרת המצווה והחייבים בה > החיוב במצווה

ישנה מחלוקת בהלכה בשאלה האם מצוות הספירה תלויה בקיום בית המקדש, שבו היה קרב קורבן העומר. אפשרות אחת היא שהספירה אינה תלויה בהקרבת העומר, ולכן גם בזמן שבית המקדש איננו, המצווה מחייבת מדאורייתא. אפשרות שנייה היא שבהיעדר מקדש, חיוב המצווה הוא מדרבנן בלבד, "זכר למקדש". לדעת רוב הפוסקים, בזמן שאין המקדש קיים, הספירה היא מדרבנן. אולם הרמב"ם פוסק שגם בהיעדר מקדש, מצוות הספירה היא מדאורייתא.
המצווה לספור מוטלת על כל איש מישראל. הדבר נלמד מלשון הכתוב 'וספרתם לכם', שתהא ספירה לכל אחד ואחד, להבדיל ממצוות ספירת שנות היובל שכתוב בה 'וספרת לך', והיא מוטלת על בית הדין בלבד. עם זאת, לפי דעת רוב הראשונים, ספירת העומר היא ממצוות עשה שהזמן גרמן ולכן נשים פטורות מהמצווה. דעת הרמב"ן היא שאין זו מצוות עשה שהזמן גרמה ונשים חייבות לספור. הפוסקים נחלקו האם אישה שרוצה לספור רשאית לברך על הספירה: למנהג הספרדים (שולחן ערוך) אין לאישה לברך על מצוות עשה שהזמן גרמן ובכלל זה גם ספירת העומר. למנהג האשכנזים (רמ"א) מותר לאשה שמקיימת מצוות עשה שהזמן גרמן לברך על המצווה. עם זאת כמה מהפוסקים האשכנזים (למשל: המגן אברהם והמשנה ברורה) הורו שאין לאשה לברך על הספירה. חלק מן הפוסקים האשכנזים נימקו את האיסור לאשה לברך על הספירה בכך שהיא בוודאות תטעה באחד הימים וממילא ברכותיה יהו לבטלה. לפי פוסקים אשכנזים רבים, אישה שיודעת בעצמה שיכולה לספור את כל הספירה ולא תשכח אף יום רשאית לספור בברכה[דרוש מקור]. לפי חלק מהפוסקים בדור האחרון, נשים הלומדות לימודים תורניים, כגון בנות מדרשה, טוענות רבניות וכו', יכולות לספור בברכה[דרוש מקור].
הגדרת המצווה והחייבים בה > הגדרת הספירה

בהלכה נדונה השאלה האם כל לילה ולילה מהווה מצווה בפני עצמה, או שספירת כל הלילות היא מצווה אחת. בתלמוד הבבלי מופיע שהאמורא אביי אמר שיש מצווה למנות ימים ומצווה למנות שבועות. הבסיס לדבריו הוא לשון התורה: "וספרתם... שבע שבתות", שבת בלשון המקרא הוא שבוע, ולאחר מכן נאמר: "תספרו חמישים יום". עוד נאמר בתלמוד שם, שהאמורא אמימר מנה רק ימים ולא שבועות, מכיוון שהספירה בזמן הזה היא רק זכר למקדש. ההלכה נפסקה כאביי שצריך לספור גם ימים וגם שבועות. יש ראשונים שפירשו שיש למנות את מספר השבועות רק בימים בהם נשלם שבוע של ספירה, כלומר ביום השביעי, הארבעה עשר וכן הלאה, ורק בהם אומרים את מספר הימים ומוסיפים 'שהם שבוע אחד', 'שהם שני שבועות' וכן הלאה. הראבי"ה הביא מרבותיו פירוש הפוך, שיש לספור לפי השבועות ולהוסיף את היתרה בימים, כגון ביום התשיעי 'היום שבוע אחד ושני ימים'. כבר הר"ן בסוף פסחים כתב ש"ברוב המקומות החמירו על עצמם לומר בכל יום: 'היום כך וכך לעומר, שהם כך וכך שבועות [וכך וכך] ימים' ". כלומר, כל יום אומרים את סך הכול של הימים, ומוסיפים 'שהם', ואומרים את מספר השבועות ואת יתרת הימים, וכך המנהג היום.
לדיון זה ישנה השלכה על מקרה שבו אדם שכח לספור יום אחד. אם כל ספירה בכל לילה מהווה מצווה בפני עצמה, הוא יכול להמשיך לספור בימים הבאים. אם ספירת כל הלילות היא מצווה אחת, השכחה מפסיקה את רצף הספירה, והאדם אינו יכול עוד לקיים את המצווה. בשולחן ערוך הכריע רבי יוסף קארו שימשיך לספור (משום שחוששים לדעה שכל יום זה מצווה) אך בלא ברכה (משום שחוששים לדעה השנייה שהכל זה מצווה אחת). המשנה ברורה מביא בשם הספר אליה רבה והפרי חדש שעל האדם ששכח לספור יום אחד לשמוע את הברכה מחבירו וכך ייצא ידי חובה מדין שומע כעונה. מי שלא ספר בלילה ונזכר ביום, יש אומרים שיספור ביום בברכה, ויש אומרים שיספור ביום ללא ברכה. ולמעשה הלכה נפסקה לדעת רוב הפוסקים שיספור בלא ברכה ובשאר הימים ימשיך לספור בברכה. וכמה טעמים בדבר: א. היות שכבר לא חסר לו בתמימות וכמו אונן שיספור בלא ברכה[דרושה הבהרה]. ב. לפי הגמרא בסוכה שימים רצופים נחשבים מצווה אחת. ואז ממה נפשך, אם אי אפשר לספור ביום הרי שיכול לברך למחר כי זו מצווה נפרדת ואם אפשר לספור ביום הרי ספר ויוכל להמשיך לברך. ג. מדין תשלומין[דרוש מקור].
קיום המצווה בפועל > זמן הספירה

יש לספור בתחילת הלילה, ואף אם לא ספר בתחילת הלילה יכול לספור במשך כל הלילה בברכה. לפי ההלכה זמן הספירה הוא בלילה, בדומה לקצירת העומר שנעשית בלילה. בספר חילוקי המנהגים שבין בני בבל לבני ארץ ישראל מופיע, שבני בבל אינם סופרים אלא בלילה, ובני ארץ ישראל סופרים בלילה וביום. נהוג לומר את הספירה בבית הכנסת בסוף תפילת ערבית, לפני אמירת עלינו לשבח, או אחריה. ר' יעקב עמדין בספרו 'מור וקציעה' משער שמקור המנהג לספור בסוף תפילת ערבית, הוא במנהג הקדום להתפלל ערבית לפני שקיעת החמה. לפי הסבר זה כאשר מתפללים אחרי צאת הכוכבים היה נכון להקדים את ספירת העומר לתפילה, אך בפועל נהוג בכל מקרה לספור רק אחרי תפילת ערבית. אחרים מסבירים שמעיקר הדין יש להקדים את התפילה משום הכלל ש'תדיר ושאינו תדיר, תדיר קודם'.
יש נוהגים לאחר את תפילת ערבית בליל חג השבועות או לכל הפחות את הקידוש, שהוא היום החמישים לספירה, על מנת לקיים את הפסוק 'שבע שבתות תמימות', ולהכניס את חג השבועות לאחר שיעברו 'שבע שבתות תמימות'. מטעם 'תמימות', יש נוהגים להקדים את תחילת ספירת העומר ככל האפשר ולאומרה לפני אמירת עלינו לשבח, אך יש שאומרים אותה לאחר מכן. בחוץ לארץ מתחילים לספור בליל הסדר של יום טוב השני. המקובלים נוהגים לספור לאחר עריכת הסדר, יש נוהגים להתאסף אז בבית הכנסת כדי לספור בציבור על פי דברי השל"ה.
הכלל הוא שאחר שאדם יצא ידי חובת מצווה, אינו יכול לברך עליה 'ברכת המצוות', אפילו אם לא בירך לפני שקיים את המצווה. בשל כך מקובל שמי שלא זוכר את מספר הימים, שואל את חברו 'כמה ספרו אתמול'. אצל התימנים שליח הציבור מברך לכולם וסופר ביחד עימם, ולכן הוא מכריז לפני הברכה שאתמול ספרו כך וכך, כדי שכל אחד ידע כמה לספור. אך בשאר העדות שליח הציבור מברך וסופר, ואחריו הקהל מברך וסופר, וכיון שהוא סופר קודם, אין צורך להכריז כמה היו אתמול. להלכה זאת יש לציין כי המשנה ברורה כבר כתב כי אחר השבוע הראשון יש להקל באמירת מניין היום ולא צריך לומר כמה היה אתמול. שהרי כל שלא ספר גם שבועות לא יצא ידי חובה ועדיין יכול הוא לברך.
קיום המצווה בפועל > נוסח הספירה

ישנו מנהג נפוץ להקדים לספירה אמירת: ”הנני מוכן ומזומן לקיים מצוות עשה כמו שכתוב בתורה: וספרתם לכם...” אצל האשכנזים יוצאי מזרח אירופה נהוג בתפילות חגיגיות, למשל ערבית של שבת או מוצאי שבת, לשיר את ההקדמה. קטע זה לקוח מתוך תפילת לשם ייחוד, שאף היא נפוצה. הבן איש חי בספרו לשון חכמים מביא נוסח ארוך של תפילת 'לשם ייחוד' הנאמרת לפני הברכה. לפני הספירה מברכים ברכת המצוות: ”ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קידשנו במצוותיו וציוונו על ספירת העומר”. נהוג ששליח הציבור מברך את הברכה וסופר בקול, ואחריו הקהל מברך וסופר לעצמו, אך מנהג התימנים ששליח הציבור מברך, ולאחר מכן כולם סופרים לעצמם.
יש לספור בעמידה. דין זה נלמד מהפסוק "מהחל חרמש בקמה" שספירת העומר צריכה להיות בקמה, כלומר בקומה (בעמידה), אך גם מי שספר בישיבה יצא ידי חובתו. האחרונים אומרים שמי שלא מבין עברית צריך לספור בשפה שמבין, ואם ספר בעברית לא יצא. אך בפועל, מקובל ברוב העדות לספור בעברית. התימנים שימרו מנהג עתיק לספור בארמית, שנזכר כבר בסידור רב סעדיה גאון ובסידור רבי שלמה בן נתן.
ביום הראשון אומרים "היום יום אחד" ומוסיפים 'לעומר' לפי נוסח הספרדים ונוסח ספרד או 'בעומר' לפי חלק מנוסח אשכנז. התימנים סופרים בארמית ולכן אומרים 'בעומרא'. יש הבדלי מנהגים לגבי הוספת הציון 'בעומר' (או 'לעומר') לאחר השבוע הראשון, כאשר מפרטים הן את מספר הימים הכולל והן את מספר השבועות ויתרת הימים. מנהג הספרדים והתימנים להוסיף אחרי מספר הימים 'לעומר' (או 'בעומרא'), ואחר כך להוסיף את מספר השבועות והיתרה בלי ציון נוסף. לעומת זאת, מנהג האשכנזים להוסיף את הציון 'לעומר' (או 'בעומר') בסוף הספירה. מנהג האיטלקים להוסיפו לפני הספירה. בעבר היו שספרו בלא לציין כלל שהמספר הוא לעומר או בעומר. הרשב"א נשאל אם הציון הכרחי והשיב שאינו נחוץ, אך הוא עדיף משום שהוא ברור יותר.
נוסח אשכנז: היום שלושה ושלושים יום, שהם ארבעה שבועות וחמישה ימים בעומר

נוסח ספרד: היום שלושה ושלושים יום, שהם ארבעה שבועות וחמישה ימים לעומר

נוסח הספרדים: היום שלושה ושלושים יום לעומר, שהם ארבעה שבועות וחמישה ימים

נוסח איטליה ונוסח רומניא: היום לעומר שלושה ושלושים יום, שהם ארבעה שבועות וחמישה ימים

תימן בלדי: האיידנא תלתין ותלתא ימין בעומרא, דאינון ארבעא שבועי וחמשא יומי
מסיימים בתפילה שיבנה בית המקדש. התפילה קיימת בנוסחאות שונות ומשתנה לפי מנהג בני המקום: ”יהי רצון שיבנה בית המקדש במהרה בימינו” או ”הרחמן יחזיר את עבודת בית המקדש למקומה במהרה בימינו” או ”הרחמן הוא יבנה בית המקדש ויחזיר העבודה למקומה במהרה בימינו אמן”. על פי הקבלה, נהוג להוסיף אחר תפילה זו את המזמור 'למנצח בנגינות' ואת הקטע 'אנא בכוח'. בחלק מהקהילות מוסיפים אף תפילה מיוחדת לפי הקבלה, הפותחת במילים: "ריבונו של עולם". בקרב יהודי גאורגיה נהוג שכאשר אומר החזן את הקטע "ריבונו של עולם", ומציין את המידה הקבלית, הקהל חוזר על המידה בקול רם. הבן איש חי מוסיף לאחר הברכה והספירה עוד מספר תפילות הנאמרות בכל יום, ומוסיף עליהן הושענות מיוחדות הנאמרות בכל אחד מימי הספירה, והן משלבות בקשות אישיות וכלליות על פי הספירות העליונות המובאות בספרי הקבלה.
קיום המצווה בפועל > היעדר ברכת שהחיינו

לא נהגו לברך את ברכת שהחיינו לפני הספירה בלילה הראשון, אף על פי שהכלל הוא שבמצוות שבאות לפרקים, בקיום הראשון של המצווה מברכים שהחיינו, שהיא ברכה לאלוהים שהחיה והגיע את המברך לזמן הזה. כגון, בהדלקת נר ראשון של חנוכה או בנטילת לולב ביום הראשון של סוכות. ניתנו מספר הסברים לדבר:
לפי שאין מברכים אלא על דבר המתחדש שיש בו הנאה ושמחה, ואילו בספירת העומר אין שמחה אלא צער, שכן היא מזכירה את חורבן הבית שבגללו אי אפשר להקריב את העומר: ”וספירת העומר אין בו זכר לשום הנאה אלא לעגמת נפשנו לחורבן בית מאויינו.” (שו"ת הרשב"א, א, קכו)
מכיוון שכל תכליתה של הספירה היא הכנה למתן תורה (חג השבועות) וידוע דמברכים רק על דבר שהוא עצמו התכלית (הובא בלבוש (בטעם ב'), בספר עקידת יצחק ועוד).
היות שכל תכליתה של הספירה היא חג השבועות לכן יוצאים ידי חובה בברכת שהחיינו של החג (טעם א' שהובא בלבוש).
היו שאמרו לפי שזמן הספירה תלוי בזמן יום טוב הראשון של פסח, ונפטרים בברכת שהחיינו שנאמרה על החג.
לפי שאין זו מצווה שיש בה מעשה.
לפי שהספירה בזמננו אינה אלא זכר למקדש, ואין לברך שהחיינו על זכר בלבד.
לפי שאין מברכין ברכת "שהחיינו" על מצווה מתמשכת (ואינה מצווה אחת מאוחדת מאחר שאם שכח בלילה אינו מברך ביום).
לפי שחששו שישכח יום אחד לספור, ותמצא ברכתו לבטלה.[דרוש מקור: הטעם לא הגיוני, ברכת שהחיינו היא על תחילת עשיית המצווה]
לפי שנצרכו אלו הימים כשבעה נקיים לאשה ובלא זה לא יכלו לקבל את התורה, וציפו תמיד מתי יעברו הימים ואין מברכים ברכת ה"זמן" על זמן שמצפים שיעבור. [דרושה הבהרה]
משמעות הספירה

הסברים שונים הוצעו למשמעות הספירה:
משמעות הספירה > טעמים חקלאיים

בתחילת האביב, שהוא מועד חג הפסח מתחיל קציר השעורה וממנה מונפת מנחת העומר. לעומתה, החיטה מבשילה בסוף האביב, ובמועד חג השבועות מתחיל קציר החיטה. בחג השבועות מניפים במקדש מנחה חדשה מן החיטה, היא מנחת שתי הלחם הנאפית חמץ. התקופה שבין פסח לשבועות היא תקופת מעבר מאוכל גס שמשמש מזונם של עניים ובהמות הבית, לאוכל עדין ויוקרתי של בני המעמד הבינוני והעשירים, והספירה מבטאת את הציפייה האנושית, לאכול לחם חיטה טרי מהשנה החדשה.
טעם חקלאי נוסף נזכר בדברי הספורנו: הקציר מתחיל קצת לפני פסח ונמשך עד שבועות, וטיב התבואה תלוי מאוד במזג האוויר. על כן מניפים את העומר כהודאה על הקציר שנקצר עד עכשיו ומתפללים שהקציר ימשיך להיות מוצלח עד שבועות. ספירת העומר נועדה להזכיר בכל יום את אותה התפילה ואת התלות באלוהים.
טעם דומה שמזכיר רבי דוד אבודרהם הוא שהספירה נועדה לעורר על כך שימים אלו הן ימי דין על התבואה ועל פירות האילן: ”מפני שהעולם בצער מפסח ועד שבועות על התבואות ועל האילנות... ולפיכך צוה הקדוש ברוך הוא לספור ימים אלו כדי שנזכור צער העולם ולשוב לו בלבב שלם ולהתחנן לפניו לרחם עלינו ועל הבריות ועל הארץ שיהיו התבואות כתקנן שהם סבת חיינו שאם אין קמח אין תורה”
משמעות הספירה > הכנה למתן תורה

הסבר נוסף הוא שמתחילים לספור למחרת יום טוב הראשון של פסח, שבו התרחשה הגאולה ממצרים, לקראת חג השבועות, שבו, לפי המסורת התרחשה קבלת התורה. הספירה ממחישה את הקשר שבין יציאת מצרים שנועדה להיות הכנה למטרה שהיא קבלת התורה בהר סיני. ההסבר מפורסם בשם בעל ספר החינוך. כעין זה כותב גם הרמב"ם בספרו מורה הנבוכים. וכך מנסח הסבר זה הר"ן:
”בשעה שאמר להם משה "תעבדון את האלהים על ההר הזה", אמרו לו ישראל "משה רבינו, אימתי עבודה זו?". אמר להם: "לסוף חמשים יום". והיו מונין כל אחד ואחד לעצמו. מכאן קבעו חכמים לספירת העומר. כלומר, בזמן הזה, שאין אנו מביאין קרבן ולא עומר, אלא מחשבין נ' יום לשמחת התורה כמו שמנו ישראל באותו זמן.” (רבינו נסים על הרי"ף, פסחים דף כח א)
רבי דוד אבודרהם מציין כי בימים אלו שהעם פזור איש איש בשדהו קיים חשש שעקב הטרדה המרובה בעבודת השדה יישכח מועד חג השבועות: ”והטעם שצוה הקדוש ברוך הוא לספור את העומר מפני שכל אחד מישראל היה עסוק בקציר שלו והיו מפוזרים כל אחד בגרנו וצוה למנות כדי שלא ישכחו זמן עלייתם לרגל.” (אבודרהם, פסח, שאר תפילות החג)
יש מפרשים שימי ספירת העומר לאחר יציאת מצרים היוו ימי הכנה רוחנית למתן תורה, כך שבני ישראל שהיו שקועים במ"ט שערי טומאה עלו מדרגה אחת בכל יום מימי הספירה עד לקבלת התורה בטהרה גמורה. בדומה לכך, יש הנוהגים להתכונן בימים אלו לקראת חג השבועות, על ידי תיקון המידות וכדומה. יש שאף חילקו את ארבעים ושמונה דברים שהתורה נקנית בהם לימי הספירה, כך שבכל יום מתמקדים באחד מהדברים, והיום האחרון משמש לסיכום כללי.
משמעות הספירה > תיקון המידות על פי הקבלה

על פי הקבלה, תקופת הספירה מתחלקת לשבעה שבועות. שבעה שבועות שבהם כל עם ישראל עובר הזדככות לקראת מתן תורה, חג השבועות. כל שבוע הוא למעשה בירור לאחת משבע הספירות הקבליות הקשורות במידות: חסד, גבורה, תפארת, נצח, הוד, יסוד, מלכות. שלוש הספירות הראשונות (חכמה, בינה ודעת) אינן מידות ולכן לא נכללו (כך גם לגבי "כתר" אשר לא נכללת תמיד עם שאר הספירות לעניינים מסוימים). השבוע הראשון הוא כולו בירור ספירת ה'חסד', השבוע השני הוא בירור ספירת ה'גבורה', השלישי הוא בירור ספירת ה'תפארת', וכן הלאה.
בכל שבוע, לפי הספירה של אותו השבוע, מבוררת אותה הספירה ביחסה לשאר הספירות. כך שביום הראשון בשבוע הראשון המידה היא 'חסד שבחסד', ביום השני היא 'גבורה שבחסד' ואחר-כך: תפארת שבחסד, נצח שבחסד, הוד שבחסד, יסוד שבחסד ומלכות שבחסד. בשבוע השני, השייך לספירת הגבורה, מתחילים עם חסד שבגבורה, גבורה שבגבורה, תפארת שבגבורה וכן הלאה – שבעה שבועות כנגד שבע ספירות, עד ליום ה-49 בו מבררים את הספירה מלכות שבמלכות. למחרת הוא יום מתן תורה, חג השבועות.
על פי הקבלה ימים אלו נחשבים לימי דין ולימים של חשבון נפש, שמשמעותן היא הכנת הנשמה לקראת מתן תורה. וכך כתב הרש"ש: ”כי ימים אלו ימי פסח וספירת העומר, הם שורש לכל ימות השנה, ובדרך שהולך בהם, בה מוליכים אותו כל ימות השנה.”
מנהגים שונים בימי הספירה

מנהג נפוץ לקרוא פרק ממסכת אבות בשבתות שבין פסח לשבועות, בכל שבוע פרק. אחר הפרק האחרון מוסיפים פרק הנקרא 'קנין תורה' שאינו מהמשנה אלא ברייתא. מקובל לכנות את הקריאה 'פרקי אבות', ואף למסכת אבות קוראים לפעמים פרקי אבות.
בחסידות חב"ד נהוג ללמוד בימי הספירה את מסכת סוטה, שמספר הדפים בה הוא ארבעים ותשעה כמניין ימי העומר. יש הנוהגים ללמוד את מסכת שבועות שגם מספר דפיה הוא מ"ט.
יש הנוהגים בכתיבת תאריכים לציין את מספר היום בספירת העומר. לאחר המספר מוסיפים:
לעומר; או
למב"י, ראשי תיבות "למספר בני ישראל"; או
למ"טמונים, כלומר ל-49 (מ"ט) מונים, שמשמעו למניין ארבעים ותשעה.
מנהגים שונים בימי הספירה > מניעה מעשיית מלאכה

הובא בראשונים מנהג להימנע מעשיית מלאכה משקיעת החמה עד הבוקר. המנהג מובא לראשונה אצל רב האי גאון שנשאל על טעמו. בספרות ההלכה נאמרו מספר טעמים למנהג זה:
לפי טעם אחד, המילים "שבע שבתות תמימות תהיינה" רומזות שיש לשבות ממלאכה בזמן הספירה, הנעשית בשעות הלילה, לאחר שקיעת החמה.
רב האי גאון תולה את המנהג במיתת תלמידי רבי עקיבא ומסביר שנקברו אחר שקיעת החמה והיו העם בטלים ממלאכה.
במקור אחר כתב שהמנהג הוא זכר לנשים צדקניות שהיו בדורו של רבי עקיבא, שקדמו אצל תלמידיו להתעסק בהם.[דרושה הבהרה]
בחלק מהמקורות המנהג מובא כמנהג הנשים בלבד. לפי דעה זאת, ניתנו פירושים אחרים:
פירוש אחד מסביר שהנשים גרמו מיתה לעולם, לפי המסופר במקרא על חוה שפיתתה את אדם הראשון לאכול מעץ הדעת ובעקבות חטאם גזר אלוהים מיתה על המין האנושי.[דרוש מקור][דרושה הבהרה]
פירוש אחר המובא בראשונים הוא שקורבן העומר קרב מעשירית האיפה שעורים, כמו מנחת סוטה, ולכן נמנעות הנשים כדי לזכור ולהתייסר.[דרוש מקור]
תפילה ופיוטים בימי ספירת העומר > מנהגים

מנהג יהדות אשכנז לומר פיוטי יוצרות בתפילת שחרית של שבתות מיוחדות, ובהן שבתות ימי ספירת העומר.
במנהג אשכנז המזרחי נוהגים לומר בשבתות, לפני החזרת ספר התורה לארון הקודש, את תפילת אב הרחמים, להזכרת נשמות הנרצחים בגזירות תתנ"ו ולנקמת דמם. מקובל שלא לומר את התפילה בשבתות שבהן אומרים את ברכת החודש, אולם בימי ספירת העומר אומרים גם בשבתות אלו משום שהגזירות אירעו בימי הספירה.
במנהג אשכנז המערבי אומרים "אב הרחמים" רק פעמיים בשנה, ואחת מהן היא השבת שלפני שבועות.
בקהילות גרמניה נוהגים לשיר לכה דודי במנגינה מיוחדת בחלק משבתות הספירה.
בכמה קהילות ספרדיות נהוג לקרוא את מגילת שיר השירים בין קבלת שבת לתפילת ערבית של שבת בשבתות שבין פסח לשבועות, על מנת לאחר את תפילת ערבית ולספור את העומר בציבור, וכן משום שבשיר השירים נזכרים פסוקים מעניין האביב.[דרוש מקור]