stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' בנדר
ביוגרפיה > ראשית חייו

ג'ורג' נולד ב-29 בספטמבר 1896 בקליבלנד למהגרים הצ'כים ג'וזף בנדר, עובד בג'נרל אלקטריק, ואנה סירובה (1866–1933). אנה נולדה ב-Fryšava pod Žákovou horou ליאן שר ואנה סלמובה, הוטבלה תחת הכנסייה הקלוויניסטית הרפורמית ההלווטית בנובה מסטו נה מורב. בנדר למד בתיכון ווסט קומרס, וסיים את לימודיו ב-1914. בנדר היה ממוצא צ'כי. עם עניין מוקדם בפוליטיקה, בגיל 15, הוא אסף 10,000 חתימות על עצומה שעודדה את הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט להתמודד על הנשיאות בבחירות 1912. בנדר הציג את העצומה בפני רוזוולט באופן אישי וקיבל תגמול כאשר רוזוולט כתב לו חדשות על מועמדותו למועמדות הרפובליקנית לנשיאות, זמן קצר לפני שהוכרזה בפומבי. ב-1916 שימש בנדר כציר לוועידת המפלגה הפרוגרסיבית, שהצביעה בעד פיזור במקום למנות מועמד משלה לנשיאות. במהלך הבחירות בנובמבר, בנדר פעל למען מועמדי המפלגה הרפובליקנית. האוריינטציה המפלגתית המשתנה שלו שיקפה את השסעים הפנימיים בין הרפובליקנים "הפרוגרסיביים" ל"המשמר הישן" מ-1912 עד 1916.
ביוגרפיה > חיי משפחה

ב-1920 נישא לעדנה אקהרדט; היו להם שתי בנות. במהלך חייו והקריירה הפוליטית שלו, בנדר החזיק בשורה של עבודות והחל במספר מיזמים עסקיים כדי לפרנס את משפחתו. הקריירה העסקית שלו כללה קדנציות כמנהל פרסום בחנות כלבו, מנהל אצטדיון קליבלנד ובעל עסק מתחיל, חברת הביטוח בנדר. עם זאת, הפוליטיקה נותרה העניין האמיתי היחיד שלו.
ביוגרפיה > פוליטיקה של המדינה

ב-1920, כרפובליקני, הוא היה לאדם הצעיר ביותר שזכה במושב בסנאט של אוהיו עד אז. הוא כיהן עד 1930, אולם הייתה לו השפעה מוגבלת. הוא דחף ללא הצלחה להכנסת כהונת מורים. בתחילה הוא היה תומך נלהב בחוק היובש, אולם שינה את גישתו לאחר שהמשטרה קיבלה טיפ אנונימי ופשטה על ביתו בחיפוש אחר משקאות חריפים. הם לא מצאו דבר, אבל בנדר החל להתנגד בתוקף לאיסור האלכוהול. ב-1934 ייסד את כתבי העת "הלאומי הרפובליקאי" ו"הרפובליקני באוהיו", שאותם גם ערך ופרסם.
ביוגרפיה > חבר בית הנבחרים

לאחר שהפסיד ארבע מרוצי בחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1930, 1932, 1934 ו-1936, הוא זכה לבסוף ב-1938. הוא נבחר מחדש עד 1948, שהייתה שנת בחירות מוצלחת לדמוקרטים. הוא זכה במושב שוב ב-1950 ושמר עליו לארבע שנים נוספות.
כמתנגד נחרצות למדיניות החוץ והפנים של הנשיא פרנקלין רוזוולט, בנדר ניסח את ביקורתו בכתבה הפולמוסית "האתגר של 1940" (1940). ההיבטים היחידים באג'נדה של רוזוולט שנמלטו מהצנעתו של בנדר היו כמה תוכניות ניו דיל הומניטריות, בעיקר מינהל קידום העבודות, שהוא קיבל רק כצעד זמני. עם תחילת המלחמה הקרה לאחר 1945, בנדר התנגד לתוכנית מרשל ולדוקטרינת טרומן.
הוא לא הטיל ספק בנחיצות לעזור למדינות אירופה שנחרבו מהמלחמה, אבל הוא לא הסכים עם הרעיון שממשלת ארצות הברית צריכה לקחת חלק ישיר בתעלת הסיוע. הוא טען שסיוע להתאוששות אירופית צריך להגיע דרך האו"ם או ארגוני סיוע פרטיים. הוא גם התנגד בתוקף לסיוע ליוון ולטורקיה, שבהן ההשפעה הבריטית הייתה חזקה, בהנחה שהמעורבות של ארצות הברית באזור רק סיפקה את "הצרכים של אימפריה בריטית מתמוטטת" אך לא הועילה לארצות הברית.
המוניטין שלו עם נאמנות מפלגתית חזקה הביא את בנדר לתפקיד המארגן של מועמדותו של הסנאטור מאוהיו רוברט א. טאפט למועמדות לנשיאות בוועידות הרפובליקניות הלאומיות של 1948 ו-1952. תפקידו הציבורי כלל ארגון בידור מוזיקלי, ניצוח שירה, הנחיית הפגנות וצלצול בפעמוני פרות. תעלוליו הקומיים לעיתים קרובות הובילו לבדיחות רבות ומזלזלות באופן בלתי הוגן, שכן יריביו כינו אותו במהירות "הנסיך הליצן". הלעג הזה לא הפחית מהעובדה שהוא נשאר דמות פוליטית רצינית ומשפיעה.
בנדר היה בסרט חדשות מפורסם משנת 1952, שנאם בפני התכנסות של למעלה מ-15,000 אנשים באודיטוריום הציבורי של קליבלנד מיד לאחר שריצ'רד ניקסון נשא את נאומו המצליח בטלוויזיה של צ'קרס. בנדר ביקש מהקהל להראות אם זה בשביל ניקסון והתקבל בתשואות רועמות של תמיכה.
ביוגרפיה > חבר הסנאט של ארצות הברית

לאחר מותו של טאפט ב-1953, בנדר ניצח בקושי בבחירות למושב הפנוי בסנאט וכיהן בשנתיים הנותרות של כהונתו. תומך מושבע של הנשיא דווייט אייזנהאואר, בנדר תמך בעקביות הן ביוזמות המפלגה הרפובליקנית והן ביוזמות הנשיאותיות. דעותיו המוקדמות יותר של הבידוד התרככו במידה ניכרת, וכעת הוא אישר מעורבות ישירה יותר של ארצות הברית בחו"ל, כולל סיוע למדינות האימפריה הבריטית לשעבר. עם זאת, בנדר הצטרף עם שני עמיתים רפובליקנים ושלושה דמוקרטים בהצבעה בעד הצעה לדחייה לחמש דקות בסוף יולי 1956, שהסתכמה בהצבעה בעד העלאת חוק זכויות האזרח להצבעה בבית הנבחרים, וגם, ברמה מסוימת, מרד נגד זכויותיהם של מנהיגי המפלגה.
בשנת 1956, הוא איבד את מושב הסנאט שלו למושל פרנק לאושי, דמוקרט פופולרי. לאחר מכן עבד בנדר כעוזר מיוחד למזכיר הפנים מיוני 1957 עד מאי 1958 ופעל למען שילובה של אלסקה כמדינה ה-49.
ביוגרפיה > חקירת Teamster

בשנת 1958, ג'ימי הופה שכר את בנדר לשמש כיו"ר ועדה לחקירת סחטנות ב־Teamsters. לאחר שמונה ליושב ראש הוועדה בת שלושה אנשים. בנדר המשיך באופן עצמאי לשלוח מכתב טופס לכל מקומי של Teamster בארץ. המכתב ביקש מהפקידים המקומיים לספק מידע על "כל בריתות סחטנות או גנגסטרים" שהם עשויים להיות מודעים לה בתוך יחידות המשנה של Teamster בהתאמה.
בדצמבר 1958, עם סיום המחקר שלו על המקומיים, דיווח בנדר מראש להופה שהוא מצא את האחים הבינלאומיים של Teamster "נקיים משחיתות". שני עמיתיו של הסנאטור לשעבר בנציבות התנערו כמעט מיד מכל אחריות לממצא זה. בנדר המשיך את "החקירה" שלו באותה מידה של אינטנסיביות עד תחילת מאי 1959 וגבה מה-Teamsters שכר והוצאות אדירים של 58,636.07 דולר עבור מאמציו.
הקריירה הפוליטית שלו התעננה בסופו של דבר על ידי האשמות על שחיתות בקשרים שלו עם Teamsters. הוא הואשם בצמצום חקירה של הארגון ב-1956 לאחר שקיבל תרומה של 40,000 דולר לקמפיין. הוועדה הנבחרת של הסנאט של ארצות הברית לפעילויות לא נאותות בעבודה ובניהול בדקה את ההאשמות בסתיו 1958, אך לא המליצה על פעולות.
בעדותו במהלך הדיונים עם הסנאטור בארי גולדווטר, הגן בנדר על התנהגותו: "כשאתה מתמודד לתפקיד, אתה חייב לקבל את הקולות של המכובסים והלא-רחוקים גם כן. אם חתולים וכלבים היו יכולים להצביע הייתי לוחץ את ידיהם. אוֹתָם." לאחר מכן הוא הפסיד הן בהצעה של 1960 להיות ציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית והן בקמפיין של 1961 לתפקיד חבר ועדת המחוז הרפובליקני.
ביוגרפיה > פרישה ומוות

לאחר פרישתו הוא נסוג לביתו בצ'גרין פולס, פרבר של קליבלנד, שם מת ב-18 ביוני 1961. הוא נקבר בבית הקברות קנולווד במייפילד הייטס, אוהיו.
Las que no iban a salir

Las que no iban a salir (באנגלית: The Ones That Were Not Coming Out) הוא אלבום אוסף הראשון של הזמר והראפר הפורטוריקני באד באני. האלבום יצא לאור ב-10 במאי 2020, על ידי חברת התקליטים Rimas. מתוך האלבום יצאו שני סינגלים.
רקע והכרזה

במהלך חודש מאי החל באד באני לעלות טיזרים של שירים מתוך האלבום בעמוד האינסטגרם שלו, שבוע לפני צאתו הרשמית. כמה שירים הוצגו על ידו כשירים שלא פורסמו ולא הגיעו לאלבומי האולפן האחרונים שלו X 100pre ו-YHLQMDLG. חלק משירים מן האלבום הוקלטו במהלך הסגר שהיה עקב התפרצות מגפת הקורונה. ב-4 באפריל 2020, יצא לאור הסינגל הראשון "En Casita", בהשתתפות חברתו של באד באני גבריאלה, הסינגל יצא באופן בלעדי ב-SoundCloud. ב-10 במאי 2020, יצא לאור הסינגל השני "Cómo Se Siente (Remix)", לצד האלבום עצמו.
רשימת רצועות

| Las que no iban a salir> מס' | Las que no iban a salir> שם | Las que no iban a salir> משך | Las que no iban a salir>  | Las que no iban a salir>  | Las que no iban a salir>  | Las que no iban a salir>  | Las que no iban a salir>  | Las que no iban a salir>  | Las que no iban a salir>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Si Ella Sale  | 2:23 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Más De Una Cita (ביחד עם ביחד עם זאיון&לנוקס)   | 3:03 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Bye Me Fui  | 2:58 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Canción Con Yandel (ביחד עם יאנדל)   | 3:29 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Pa' Romperla (ביחד עם דון עומר)   | 3:14 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Bad Con Nicky (ביחד עם ניקי ג'אם)   | 3:22 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Bendiciones  | 2:35 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Cómo Se Siente (Remix) (ביחד עם ג'יי קורטס)   | 3:47 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Ronca Freestyle  | 2:30 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | En Casita (בהשתתפות גבריאלה)   | 2:56 |  |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | 30:19 |  |  |  |  |  |  |  |
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  איטליה | מצעד האלבומים האיטלקי | 90 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 7 |
|  ארצות הברית | מצעד האלבומים הלטיניים | 1 |
|  ארצות הברית | מצעד האלבומים הלטיניים הקצביים | 1 |
|  ארצות הברית | מצעד האלבומים העצמאיים | 1 |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 159 |
|  צרפת | SNEP | 172 |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 37 |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2020)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2020)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2020)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 174 |
|  ארצות הברית | מצעד האלבום הלטינים | 4 |
הערות שוליים

1 2  Las que no iban a salir, Genius (באנגלית)
↑  Bad Bunny Drops Surprise New Album 'Las Que No Iban a Salir': Stream It Here, billboard
↑  Bad Bunny sorprende lanzando "Las que no iban a salir", listindiario
↑  Bad Bunny sorprende con un nuevo álbum en pleno confinamiento: 'Las que no iban a salir', elmundo
↑  Bad Bunny lanzó por sorpresa su tercer álbum "Las Que No Iban A Salir", infobae
↑  Bad Bunny lanza por sorpresa el álbum 'Las que no iban a salir', latimes
↑  Bad Bunny Releases Surprise Album 'Las Que No Iban a Salir,' Extending His Hot Streak, rollingstone
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2019: אנואל AA‏ – Real Hasta la Muerte | פרס המוזיקה האמריקאית הלטינית לאלבום האורבני של השנה   2021: באד באני – Las que no iban a salir | הבא: 2022: קרול ג'י – KG0516 |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 1591a80c-7aae-426e-8ec7-164f24ac3e1f
הנרי ב. פיין

הנרי ב. פיין (באנגלית: Henry B. Payne;‏ 30 בנובמבר 1810 – 9 בספטמבר 1896) היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את אוהיו בסנאט ובבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא עבר לאוהיו מעיר מולדתו ניו יורק בשנת 1833 והתבסס במהירות במשפטים ובעסקים תוך כדי שהפך למנהיג מקומי במפלגה הדמוקרטית. לאחר שכיהן בסנאט של אוהיו נבחר פיין לקדנציה אחת בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1874. הוא לא הצליח להיבחר מחדש אך כיהן בוועדת הבחירות שהתכנסה בתחילת 1877 כדי לפתור את המחלוקת על תוצאות הבחירות לנשיאות ב-1876.
הוא התמודד על המועמדות הדמוקרטית לנשיאות לקראת הבחירות ב-1880, אך הפסיד לווינפילד סקוט הנקוק, שהפסיד בבחירות הכלליות לג'יימס גרפילד. הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית בשנת 1884. בחירתו על ידי בית המחוקקים באוהיו הייתה נגועה בהאשמות כלפיו בשוחד, אך לאחר חקירה של הסנאט הורשה פיין לשמור על מקומו בסנאט. הוא לא התמודד כדי להיבחר מחדש ומת ב-1896 במחוז קויאהוגה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

הנרי פיין נולד בהמילטון, מחוז מדיסון, ניו יורק, ב-30 בנובמבר 1810, לאלישע ולאסתר (לבית דאגלס) פיין. שני הוריו היו ילידי קונטיקט שעברו לניו יורק בשנות ה-90 של המאה ה-18.
פיין למד בבתי הספר הציבוריים והשלים את לימודיו במכללת המילטון בשנת 1832. לאחר מכן למד פיין משפטים במשרדו של ג'ון קנפילד ספנסר, פוליטיקאי ויגי ושר המלחמה לעתיד. בזמן שעבד שם, פיין התיידד מאוד עם חבר הסנאט של ארצות הברית לעתיד והמועמד הדמוקרטי לנשיאות בחירות 1860, סטיבן דאגלס, שלמד משפטים אצל עורך דין מקומי אחר.
ביוגרפיה > קריירה

בשנת 1833 עבר פיין לקליבלנד, אוהיו, שהייתה אז עיירה של 3,000 איש בלבד. דאגלס הגיע לשם לפניו, אך היה חולה, ומשימתו הראשונה של פיין בהגיעו לאוהיו הייתה להחזיר את חברו לקו הבריאות. תחת שרלוק ג'יי אנדרוז, פיין המשיך ללמוד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1834. הוא פתח משרד משלו באותה שנה, וכונן שותפות עם השופט הפדרלי לעתיד היירם ו. וילסון. המשרד הצליח במהירות; בתוך עשר שנים היו פיין ווילסון בין החברות המובילות באוהיו.
משרד עריכת הדין של פיין המשיך להצליח עד תחילת שנות ה-40 של המאה ה-19, אך לאחר שסבל מהתקפי המופטיזיס (דימום בריאות), הוא נאלץ לצמצם את פעילותו. במקום זאת, הוא הקדיש את זמנו לענייני עסקים ופוליטיקה מקומית. הוא החל לקדם את הארכת מסילות הברזל לתוך קליבלנד. יחד עם כמה מקורבים, פיין ייסד את מסילת הרכבת של קליבלנד וקולומבוס ב-1851, ושימש כנשיא שלה. הוא גם השקיע במספר מסילות ברזל מקומיות אחרות. הוא התפטר מנשיאות חברת הרכבת ב-1854, אך בשנה שלאחר מכן מונה לנשיא מסילת ברזל אחרת, פיינסוויל ואשטבולה. באותה שנה, פיין הפך לאחד מנציבי מפעלי המים הראשונים של קליבלנד. הוא גם השקיע בנדל"ן, וב-1888 סידר את בניית בניין פרי-פיין ברובע המחסנים של היום.
ביוגרפיה > פוליטיקה של אוהיו

פיין נכנס לפוליטיקה המקומית בתור דמוקרט, וכיהן כאלקטור לנשיאות ב-1848 עבור המועמדים הדמוקרטיים לואיס קאס וויליאם אורלנדו באטלר. הוא נבחר למועצת העיר קליבלנד ב-1849, וכיהן שם עד 1854. במקביל, כיהן כחבר בסנאט של אוהיו בין השנים 1849 ל-1851. מיומנותו כפרלמנטר הובילה את מפלגתו למנות אותו כמועמד לסנאט של ארצות הברית ב-1851, אך הבחירות הוכרעו לטובת מועמד הוויגי, בנג'מין וייד, בהצבעה של 44–34. פיין השתתף בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1856, שם פעל בהצלחה למען מינוי ג'יימס ביוקנן. הוא התמודד על תפקיד מושל אוהיו ב-1857, אך הפסיד בפער קטן למושל הרפובליקני המכהן, סלמון פ. צ'ייס. מתוך יותר מ-300,000 מצביעים, פיין הפסיד בהפרש של 1,503 קולות בלבד. ב-1860, הוא השתתף שוב בוועידה הדמוקרטית, שם פעל למינויו של ידידו הוותיק סטיבן א. דאגלס, וצידד בסיעתו של דאגלס כשהמפלגה התפצלה לסיעה צפונית וסיכה דרומית.
בוועידת 1860, פיין גינה את זכות הפרידה, ובמהלך מלחמת האזרחים שהחלה בשנה שלאחר מכן, היה תומך נלהב של האיחוד. למרות שלא תמך בביטול העבדות, התנגד להרחבה נוספת של העבדות. במהלך המלחמה, פיין השתמש בחלק מהונו כדי לעזור לצייד את גדודי אוהיו. הוא היה בן 50 כשהחלה המלחמה, מבוגר מכדי להתנדב בעצמו, אך שניים מבניו שירתו בצבא האיחוד בברכתו. לאחר המלחמה, פיין המשיך בפעילותו הפוליטית, והוביל את משלחת אוהיו לוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1872, שם תמך במינוי של הוראס גרילי כמועמד. הוא ערך קמפיין בשמו של גרילי, וקידם את השפעתו הפוליטית בתהליך. בשנת 1874, פיין התמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-20 של אוהיו, ונבחר ברוב של 2,500 קולות על פני הרפובליקני המכהן, ריצ'רד פרסונס.
ביוגרפיה > בית הנבחרים של ארצות הברית

כאשר התכנס הקונגרס ה-44, נשלט בית הנבחרים על ידי הדמוקרטים לראשונה מאז מלחמת האזרחים. פיין הוצב בוועדת הבנקאות והמטבע ובוועדה לרפורמה בשירות המדינה. באותה תקופה, המטבע שהופץ בארצות הברית היה תערובת של דולרים מגובי זהב ו"דולרים ירוקים" שהיו מגובים רק באשראי של ארצות הברית, כאשר הציבור ראה את הדולרים הירוקים כזולים יותר מדולרי הזהב. הקונגרס הקודם, שנשלט על ידי הרפובליקנים, חוקק את חוק החזרת התשלום במטבעות, שמטרתו להחזיר את ארצות הברית לתקן הזהב עד 1879. הדעות בין הדמוקרטים היו חלוקות, כאשר הדמוקרטים מהמזרח תמכו בחוק, בעוד חברי הקונגרס מהמערב והדרום קיוו לביטולו.
פיין ניסח הצעת פשרה, שבה חוק החזרת התשלום במטבעות יבוטל ויוחלף בשיבה הדרגתית וחלקית למטבע מגובה זהב. על פי חוק פיין, בנקים לאומיים היו נדרשים להקים עתודות זהב השוות לשלושה אחוזים משווי הדולרים הירוקים שהיו במחזור באותה שנה, ולהוסיף עוד שלושה אחוזים כל שנה עד לשנת 1885, אז היו עליהם להחזיק עתודות זהב בשיעור של שלושים אחוזים משווי הדולרים הירוקים שבמחזור. בשלב הזה, הדולרים הירוקים היו הופכים לניתנים להמרה לפחות לשלושים אחוז בזהב. ההסכם הזה היה עדיין הרבה מדי עבור הדמוקרטים מהמזרח והרפובליקנים שתמכו בתקן הזהב, וועדת הבנקאות סירבה לאשר את הצעת החוק. פיין הצליח לעקוף את הוועדה ולהביא את הצעת החוק להצבעה במליאת הבית, אך הצעת החוק נדחתה בהצבעה, 81 נגד 157. בהמשך, הבית העביר הצעת חוק לביטול מוחלט של חוק החזרת התשלום במטבעות, 133 בעד מול 120 נגד, אך הסנאט סירב לעסוק בכך. חוק החזרת התשלום במטבעות נותר בתוקף כאשר תקופת כהונת הקונגרס ה-44 הגיעה לסיומה.
בבחירות לנשיאות של 1876, הרפובליקני רתרפורד ב. הייז מאוהיו ניצח את הדמוקרטים סמואל ג'יי טילדן מניו יורק באחת הבחירות הסוערות ביותר לנשיאות בתולדות האומה. התוצאות הצביעו בתחילה על ניצחון דמוקרטי, אך הקולות האלקטורליים של כמה מדינות היו שנויים במחלוקת קשה עד ימים ספורים לפני השבעת הנשיא החדש. חברי שתי המפלגות בקונגרס הסכימו לכנס ועדת בחירות דו-מפלגתית, שהכריעה בסופו של דבר את המירוץ לטובת הייז. פיין מונה לוועדה לבקשתו של טילדן, אך התוצאות היו נגד הדמוקרטים שכן הייז הוכרז כמנצח בהצבעות השנויות במחלוקת. לאחר תוצאת הוועדות, פיין הצטרף לדמוקרטים רבים בניסיון לעכב את ההליכים בבית הנבחרים בתקווה לכפות תוצאה חיובית יותר, אך הודח על ידי הרפובליקנים והדמוקרטים שצידדו לצד היושב ראש סמואל ג'יי רנדל בקבלת תוצאת הוועדה. המאמץ נכשל, והייז הפך לנשיא ב-4 במרץ 1877.
ביוגרפיה > פוליטיקה נשיאותית

פיין התמודד לבחירה מחדש בשנת 1876 אך הובס על ידי הרפובליקני עמוס טאונסנד. עם זאת, נשאר מעורב בפוליטיקה, ואף שקל להתמודד על המועמדות הדמוקרטית לנשיאות ב-1880. טילדן, אם כי לא היה מועמד רשמי, השפיע רבות על הוועידה. טילדן היה מעורפל לגבי רצונו להשתתף במערכת בחירות נוספת, מה שהוביל חלק מהצירים לעבור לתמוך במועמדים אחרים, בעוד אחרים נשארו נאמנים למועמדות הישנה שלהם. טילדן אף אמר לחלק מהתומכים הקרובים לו שאם הוא לא יתמודד, פיין יהיה הבחירה הראשונה שלו, ויו"ר הבית סמואל ג' רנדל יהיה הבחירה השנייה. בעקבות זאת, רבים מהתומכים הנאמנים לטילדן הצהירו על תמיכתם בפיין, לפחות עד שטילדן יחליט אם להיכנס למרוץ. אף שטילדן בסופו של דבר סירב להתמנות כמועמד, סיכוייו של פיין נפגעו כאשר המשלחת מאוהיו נשארה נאמנה לסנאטור אלן ת'ורמן. למרות שפיין סיים במקום השלישי בסיבוב הראשון של ההצבעה בוועידה, בסיבוב השני הצירים המירו את תמיכתם והצביעו עבור הגנרל וינפילד סקוט הנקוק, שנבחר כמועמד.
ביוגרפיה > בחירות לסנאט האמריקאי

בשנת 1884, הדמוקרטים החזיקו ברוב בבית המחוקקים של אוהיו. בפגישת סיור כדי לקבוע את בחירת המפלגה לסנאטור של ארצות הברית, מחוקקים דמוקרטיים רבים חיפשו להחליף את הסנאטור המכהן, הדמוקרט ג'ורג' ה. פנדלטון, מכיוון שלא הסכימו עם תמיכתו ברפורמה בשירות המדינה ותעריפי מכס נמוכים. כמה ממתנגדיו של פנדלטון, בראשות אוליבר פיין, קידמו את בחירתו של הנרי פיין למושב הסנאט, כשהם מזכירים את התנגדותו לשתי העמדות הללו במהלך כהונתו בבית הנבחרים. לאחר הצבעה חשאית של השדולה הדמוקרטית, פיין קיבל 46 קולות מתוך 80. מכיוון שאוליבר היה נאמן וגזבר של חברת Standard Oil, רבים מתומכי פנדלטון טענו מיד כי 100,000 דולר מקרן הנפט שימשו לשחד מחוקקים דמוקרטיים, וטענו כי הצבעה גלויה לא הייתה מוכרעת לטובת פיין.
כאשר בית המחוקקים המלא התכנס, פיין נבחר עם 78 קולות מתוך 120. חברי בית המחוקקים הדמוקרטי סירבו בתחילה לחקור את השחיתות לכאורה של חבריהם, אך כאשר הרפובליקנים השיבו את הרוב במושב הבא, בית המחוקקים בחן את ההאשמות והעביר את התוצאות לסנאט הפדרלי. העדויות שנאספו היו רבות, אך הסנאט סירב להדיח את פיין, שהכריז על חפותו. בעוד שמעולם לא היו מספיק ראיות להוכחה מוחלטת לשוחד, הביוגרף דוויין בורק כתב כי "נראה שהראיות הנסיבתיות מרשיעות את פיין" באישום.
ביוגרפיה > מכסים ומסחר בין מדינתי

בסנאט, הקרב הבולט ביותר היה על הצורך במכס מגן חזק, שהפך את המוצרים הזריים ליקרים יותר אך עודד ייצור מקומי. פיין תמך במכס גבוה, אך סבר כי יהיה חכם לבצע הפחתות קטנות כדי להפחית את עודף התקציב של הממשלה הפדרלית. הוא הצטרף לדמוקרטים בסנאט ודחה את הצעת החוק על המכסים שהגיש ויליאם ב. אליסון, רפובליקני מאיווה, שהייתה מעלה את שיעורי המכס אף יותר ממה שחשב פיין כמתון. התרומה היחידה שלו לוויכוח הייתה בהבעת התנגדות להפחתת המכס על פלדה וברזל. הצעת החוק של אליסון עברה בסנאט שבשליטת הרפובליקנים, אך לא עברה בבית הנבחרים, שהיה בשליטת הדמוקרטים.
במקביל, רגולציה של מסחר בין-מדינתי, במיוחד בנוגע למסילות ברזל, הייתה נושא פוליטי. הקריאה לרגולציה של מסילות הברזל חילקה את אינטרסי העסקים במדינה, כשמסילות הברזל פעלו נגד החקיקה והיצרנים, שהתעוררו ממחירי הרכבות הגבוהים, הצטרפו למחאה. חברת סטנדרד אייל הצטרפה לקבוצה האחרונה בדרישה לפעולה של הקונגרס. בשנת 1886, פיין הצביע בעד הצעת חוק שתהיה רפורמה במחירי מסילות ברזל באופן חלקי, אך נחשבה כבלתי יעילה בעיני המהפכנים. לאחר תיקונים של הבית, הצעת החוק חזרה לסנאט עם מגבלות משמעותיות יותר על השיטות שהצרכנים והיצרנים מצאו כבלתי הוגנות. פיין הצביע נגד הצעת החוק המהודקת על מסחר בין-מדינתי, שהתקבלה ונחתמה על ידי הנשיא גרובר קליבלנד. בהסברו על הצבעתו, פיין אמר שהחוק היה לא מעשי ונתן יתרון לא הוגן לשיטות אחרות של הובלה (כגון תחבורה בסירות על האגמים הגדולים) על פני מסילות הברזל.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בשנת 1836, פיין התחתן עם מרי פרי (1818–1895), בתם היחידה של נייתן פרי הבן, סוחר מקומי עשיר שהיה בנו של נייתן פרי, המכונה "המייג'ור", וסופיה לאונורה (לבית שורש) פרי, ואשתו, פאולינה (לבית סקינר) פרי, בתם של אברהם סקינר ומרי (לבית איירס) סקינר. יחד, הם היו הורים לשישה ילדים:
ניית'ן פ. פיין (1837–1885), שהפך לראש עיריית קליבלנד.
אוליבר הזרד פיין (1839–1917), איש עסקים מהעידן המוזהב.
פלורה פיין (1842–1893), שנישאה למזכיר הצי ויליאם קולינס ויטני.
הנרי וילסון פיין (1845–1878), שסיים את בית הספר למשפטים בקולומביה במאי 1870; מת במצב בריאותי לקוי.
אלישה הווארד פיין (1851–1852), שמת צעיר.
מרי פרי פיין (1854–1898), שנישאה לצ'ארלס ויליאם בינגהם (1846–1929).
פיין מת בקליבלנד ב-9 בספטמבר 1896, בגיל שמונים וחמש. הוא נקבר בבית הקברות לייק ויו בקליבלנד. צאצאיו המשיכו להיות מעורבים בפוליטיקה של אוהיו. בנוסף לבניו אוליבר ונייתן, חתנו היה מזכיר הצי ויליאם קולינס ויטני ממשפחת ויטני הבולטת מבחינה פוליטית. פיין היה סבה מצד אמה של פרנסס פ. בולטון וסבא רבא של אוליבר פיין בולטון, ששניהם שירתו מאוחר יותר בבית הנבחרים של ארצות הברית. הכפר פיין, אוהיו נקרא לכבודו. הוא היה גם סבא רבא של מייקל ויטני סטרייט, מרגל שהודה בעבור הקג"ב.
הערות שוליים

↑  הנרי ב. פיין, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| חברי הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אוהיו אוהיו |
| --- | --- | --- |
| קבוצה 1 | ג'ון סמית' • ריטרן ג'. מגז הבן • תומאס וורת'ינגטון • ג'וזף קר • בנג'מין ראגלס • תומאס מוריס • בנג'מין טאפן • תומאס יואינג • בנג'מין וייד • אלן ת'ורמן • ג'ון שרמן • מארק האנה • צ'ארלס דיק • אטלי פומרין • א. ויקטור דונהי • הרולד בארטון • ג'יימס הופמן • קינגסלי טאפט • ג'ון בריקר • סטיבן מרווין יאנג • רוברט טאפט ג'וניור • הווארד מצנבאום • מייק דה ויין • שרוד בראון • ברני מורנו |  |
| קבוצה 3 | תומאס וורת'ינגטון • אדוארד טיפין • סטנלי גריסוולד • אלכסנדר קמפבל • ג'רמיה מורו • ויליאם טרימבל • אית'ן אלן בראון • ויליאם הנרי הריסון • ג'ייקוב בורנט • תומאס יואינג • ויליאם אלן • סלמון צ'ייס • ג'ורג' פיו • סלמון צ'ייס • ג'ון שרמן • סטנלי מתיוס • ג'ורג' פנדלטון • הנרי ב. פיין • קלווין ברייס • ג'וזף פורקר • תאודור ברטון • וורן הרדינג • פרנק ויליס • סיירוס לושר • תאודור ברטון • רוסקו מקולוק • רוברט באקלי • רוברט טאפט • תומאס בארק • ג'ורג' בנדר • פרנק לאושי • ויליאם בארט סקסבי • הווארד מצנבאום • ג'ון גלן • ג'ורג' ווינוביץ' • רוב פורטמן • ג'יי. די. ואנס • ג'ון יוסטד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n91085659  SNAC: w61v8pj7  US Congress: P000151  VIAF: 16409195   WorldCat (עם VIAF): 16409195
יהושע גולדברג

| --- | --- |

 לידה:  6 בינואר 1896 בוברויסק, בלארוס, האימפריה הרוסית
 פטירה:  24 בדצמבר 1994 (בגיל 98) וסט פאלם ביץ', ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  היברו יוניון קולג' - המכון היהודי לדת  אוניברסיטת אודסה 
 השתייכות:  צבא האימפריה הרוסית  צבא ארצות הברית  צי ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1914–1916 (רוסיה) 1917–1920 (צבא ארצות הברית) 1942 – 1960 (צי ארצות הברית)
 דרגה:  טוראי (רוסיה)  סמל (צבא ארצות הברית)  קפטן (צי ארצות הברית)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 5 מדליות עיטור ממלחמת העולם הראשונה  לגיון ההצטיינות
 הנצחה
 קפלת זיכרון במוזיאון הלאומי של ההיסטוריה הצבאית של יהודי אמריקה בוושינגטון די. סי.
 
יהושע ל. גולדברג (באנגלית: Joshua L. Goldberg;‏ 6 בינואר 1896 – 24 בדצמבר 1994) היה רב, קפטן בצי ארצות הברית, ומעוטר אות לגיון ההצטיינות. מראשוני כדורגלני ארץ ישראל.
חייו המוקדמים

גולדברג נולד ב-1896 בבוברויסק שבבלארוס, באימפריה הרוסית. בצעירותו למד בגימנסיה הרצליה וב-1912 כשקמה קבוצת הכדורגל בבית הספר, הצטרף כשחקן הקבוצה. ב-1913 עזב את הקבוצה והצטרף למכבי תל אביב ואף היה קפטן הקבוצה. ב-1914 במהלך לימודי התואר באוניברסיטת אודסה, גויס לצבא האימפריה הרוסית ושירת שם כשנתיים, עד שברח לארצות הברית.
שירות צבאי בארצות הברית

ב-1917 התגייס לצבא ארצות הברית ושירת שם עד 1920. במהלך שירותו השתתף כלוחם במלחמת העולם הראשונה וקיבל 5 מדליות עיטור על השתתפותו בקרבות. אחרי שהשתחרר למד עד 1926 כאשר הוסמך לרב.
ב-8 בינואר 1942 התגייס גולדברג לצי ארצות הברית כקצין, וכיהן כרב הראשון בצי האמריקאי במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה, וב-1 ביולי 1952 עלה לדרגת קפטן. ב-1 בינואר 1960 פרש משירותו בצי.
ב-1956 הוענק לגולדברג אות ארבעת קציני הדת, ואות "שיתוף הפעולה הבינלאומי" מממשלת צרפת והוענק לו תואר קצין של כבוד בצבא צרפת. ב-1958 העניק לו עומר בראדלי את אות לגיון ההצטיינות עם הערות לציון של מזכיר הצי של ארצות הברית צ'ארלס תומאס.
ב-24 בדצמבר 1994 הלך לעולמו בוסט פאלם ביץ' שבפלורידה, ארצות הברית, וב-6 בינואר 1995 נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. ב-10 בפברואר 1995 נקראה על שמו קפלת זיכרון במוזיאון הלאומי של ההיסטוריה הצבאית של יהודי אמריקה בוושינגטון די. סי., בירת ארצות הברית.
הערות שוליים

1 2  היסטוריית הקריירה הצבאית של קפטן יהושע לואיס גולדברג בצי ארצות הברית, באתר אוניברסיטת וילמינגטון (קרוליינה הצפונית) (באנגלית)
↑  אשר גולדברג, קבוצת הכדורגל הנערצת של הגימנסיה העברית הרצליה, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל, ‏20 בדצמבר 2010
↑  יוצאי מלחמה יהודים שלא נשכחו בארלינגטון, באתר jweekly, ‏16 בינואר 1998 (באנגלית)
1 2  קפלת הזיכרון קפטן יהושע ל. גולדברג, באתר המוזיאון הלאומי של ההיסטוריה הצבאית של יהודי אמריקה (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5869 6136  LCCN: no2009044684  VIAF: 83628337   WorldCat (עם VIAF): 83628337