מנהיגי ברית המועצות
היסטוריה > גורבצ'וב (1985–1991)

גורבצ'וב ביצע מהפכה של ממש. הוא הטמיע את "החשיבה החדשה", מדיניות קומוניסטית פרגמטית יותר במקום הדבקות הנוקשה בעקרונות האידאולוגיים. גורבצ'וב נהנה מהעדר תחרות רצינית בפוליטביורו, והוא החל באופן מיידי בחילוף בין דורי במשרדי הממשלה והמפלגה, חילוף שעזר לו בהמשך להוציא לפועל את הרפורמות הנרחבות אותן תכנן. שלא כמו שלושת קודמיו, גורבצ'וב פעל למנות גרומיקו בן ה־75 לתפקיד הטקסי של יו"ר הסובייט העליון, ואת מקומו במשרד החוץ מילא אדוארד שוורדנדזה. ראש הממשלה טיחונוב בן ה־80 הודח גם הוא לטובת ניקולאי ריז'קוב. גריגורי רומאנוב (אנ'), יריבו המשמעותי ביותר על תפקיד המזכיר הכללי, הורחק מהפוליטביורו ומהמזכירות. ויקטור גרישין, יריב נוסף, פוטר גם הוא מתפקידיו המפלגתיים. במקומם מינה גורבצ'וב שורה של פקידים צעירים ומשכילים בני דורו, שהיו מתוסכלים ממרחב האפשרויות המצומצם שעמד בפניהם בתקופת ברז'נייב, שתיעדף את המנגנון המפלגתי המזדקן. על פקידים אלו נמנו שוורדנדזה, ריז'קוב, בוריס ילצין, אלכסנדר נ. יאקובלב, אנטולי לוקיאנוב (אנ') ועוד. בשנתו הראשונה החליף גורבצ'וב 14 מתוך 23 מנהלי המחלקות במזכירות. בשורת צעדים אלו הבטיח גורבצ'וב את שליטתו בפוליטביורו בתוך שנה בלבד מעלייתו לשלטון, מהר יותר מסטלין, חרושצ'וב או ברז'נייב. בנוסף, 40% מהמזכירים הראשונים של המפלגה במחוזות הוחלפו. גם הצבא עבר טלטלה יסודית, ותחלופת הקצינים בו הייתה הגבוהה ביותר מאז מלחמת העולם השנייה.
גורבצ'וב הציג סגנון מנהיגות צעיר ואנרגטי שונה לחלוטין מקודמיו. עם עלייתו לשלטון, הוא נסע למקומות רבים ברחבי המדינה, שוחח עם תושבים ודחף לפתרון בעיות מקומיות. הוא היה נוהג לעצור לדבר עם אזרחים ברחובות מוסקבה, אסר על הצגת דיוקנו בחגיגות האחד במאי 1985 בכיכר האדומה במוסקבה, ועודד דיונים פתוחים ודמוקרטיים יותר בפוליטיביורו. בנאומיו הפומביים הוא הבהיר כי הוא מעוניין בחילופי רעיונות שיקדמו את החברה הסובייטית, ולא היסס להצהיר בריש גלי על רפיונה ומצבה המוזנח, דבר שעמד בניגוד חד לכל נאום פומבי של מנהיג סובייטי אי פעם. הנראות הציבורית שלו הייתה הפרה בוטה של סגנון המנהיגות הסובייטי המקובל, וגררה התנגדויות רבות. עוד לפני עלייתו לשלטון החל גורבצ'וב להזכיר את המונח פרסטרויקה, שמשמעותו "בנייה מחדש". הוא היה מודאג מפריון העבודה הנמוך, מוסר העבודה הגרוע ואיכות הייצור, והוא חשש שהדבר יוביל בסופו שלל דבר לפיחות במעמדה הבינלאומי של ברית המועצות. השלב הראשון בפרסטרויקה היה "האצה", אך עד 1986 הודה גורבצ'וב בכשלונו. באפריל ובספטמבר 1986 הוא ראה בחיוב החזרת אלמנטים של כלכלת שוק לברית המועצות, אך הדגיש כי אין זו חזרה לקפיטליזם אלא פרשנות למרקסיזם, והוא אף נסמך על מדיניותו הכלכלית של לנין.
בשנתו השנייה בשלטון החלל גורבצ'וב לדבר על גלסנוסט, "פתיחות", שמשמעותה הראשונית הייתה מתן חופש עיתונות וחופש אקדמי גדול יותר מהמקובל בברית המועצות עד אז. מתנגדים בולטים, כמו פעיל זכויות האדם אנדריי סחרוב, שוחררו מהכלא או מהגלות. גורבצ'וב הבין כי ברית המועצות צריכה לעבור תהליך דמוקרטיזציה על מנת שהפרסטרויקה תוכל לפתור את בעיותיה הכלכליות, ולשם כך נועדה הגלסנוסט. מדיניות זו הגבירה את הפופולריות שלו, אך הקנתה לו אויבים נוספים במפלגה. עבור רבים, רמה זו של חופש עיתונאי ואקדמי – והגילויים הנלווים לה על עברה של ברית המועצות – לא הייתה קלה לעיכול. לעומתם, פלג ליברלי במפלגה מתח ביקורת על גורבצ'וב מהצד ההפוך. הבולט מביניהם היה ילצין. בקונגרס המפלגה ה־27 בפברואר 1986 ביקר ילצין את גורבצ'וב, והתפטר בהפגנתיות מחברותו בפוליטביורו ותפקידיו המפלגתיים במוסקבה. מנקודה זו הלך המתח בין השניים והתעצם. באפריל 1986 התרחש אסון צ'רנוביל, וגורבצ'וב האשים בפומבי את הביצוע הטכני העלוב האופייני לברית המועצות, את הקביעות במקום העבודה ואת טיוח האסון לאחר שאירע. האסון היה נקודת מפנה בשלטונו, וגורבצ'וב הפך ליותר ויותר נוקב בביקורתו על המערכת הסובייטית, כולל ייצור המזון, הביורוקרטיה, הצבא המנופח, וגודלה העצום של האוכלוסייה הכלואה.
הגלסנוסט הלך והתפשט בברית המועצות, ונתן את אותותיו בעיתונות, באקדמיה, בתרבות ובחופש הדת. ביוני 1988 כינס גורבצ'וב את ועידת המפלגה ה־19, שהייתה אמורה להתקיים רק ב־1991, על מנת לאשר רפורמות נוספות שיחזקו את הסובייטים על חשבון הפוליטביורו. הוא הציע להקים גוף חדש בשם ועידת נציגי העם, ששליש מנציגיו ייבחרו בבחירות חופשיות. הוועידה תבחר בתורה את חברי הסובייט העליון, ששימש כרשות המחוקקת. במקביל ביצע גורבצ'וב תהליכי ייעול וקיצוץ בוועד המרכזי, וצמצם את מספר הפקידים בו בחצי. במרץ ואפריל 1989 נערכו הבחירות הכלליות הראשונות מסוגן בברית המועצות, ובו נבחרו 750 נציגים לוועידת נציגי העם (מתוך 2250 חברים בסך הכול). כ־15% מהנבחרים לא היו נציגי המפלגה הקומוניסטית, וביניהם ילצין וסחרוב. סחרוב מת בדצמבר 1989, וילצין הפך למנהיגה של האופוזיציה הליברלית.
ב־1989 החלו אירועי סתיו העמים. בפולין, הונגריה, צ'כוסלובקיה, בולגריה, יוגוסלביה ומונגוליה נערכו בחירות חופשיות ורב מפלגתיות, בהן איבדה המפלגה הקומוניסטית את השלטון. חומת ברלין הופלה, וגרמניה התאחדה באוקטובר 1990. ברומניה נערכה מהפכה אלימה, בה איבד הרודן הקומוניסטי ניקולאה צ'אושסקו את חייו. גורבצ'וב היה עסוק באותה עת בפוליטיקה פנימית, שכן הן הליברלים והן הקומוניסטים האדוקים הגבירו את התקפותיהם עליו. גורבצ'וב ידע שיש בכוחו של הוועד המרכזי להדיח אותו מהמזכירות, ולכן החליט להקים מוסד חדש, נשיא ברית המועצות, עליו לא יהיה לוועד המרכזי שליטה. הנשיא היה שליט המדינה דה פקטו ודה יורה, בפעם הראשונה אי פעם בברית המועצות. הבחירות לנשיאות נערכו בין חברי ועידת נציגי העם במרץ 1990, וגורבצ'וב נבחר ברוב של 72.9%. לצד הנשיאות הוקמה גם מועצה נשיאותית חדשה בת 18 חברים, שהחליפה דה פקטו את הפוליטביורו. באותה ישיבה בה נבחר לנשיא, העביר גורבצ'וב את ביטולו של סעיף 6 בחוקת ברית המועצות, שאסר על כל התארגנות מפלגתית מלבד המפלגה הקומוניסטית.
במרץ 1990 נערכו בחירות אזוריות לוועידות נציגי העם המקומיות בכל מדינות ברית המועצות. בבחירות שנערכו ברוסיה, התמודדה המפלגה הקומוניסטית עם מפלגת רוסיה דמוקרטית של ילצין, שזכתה לבסוף ב־148 מקומות (14%). גורבצ'וב נבחר ליו"ר הוועידה, כמנהיג המפלגה הקומוניסטית שזכתה ב־86% מהמקומות. במאי 1990 נבחר ילצין ליו"ר הסובייט העליון של רוסיה, הרשות המחוקקת של רוסיה. הסובייט העליון הרוסי היה כעת מחוץ להישג ידו של גורבצ'וב, וביוני 1990 הכריז הסובייט את הצהרת הריבונות הממלכתית של רוסיה הסובייטית. סקרי דעת קהל באותה שנה הראו כי ילצין הוא הפוליטיקאי הפופולרי ביותר בברית המועצות. גורבצ'וב נאבק להבין את הפופולריות הגואה של יריבו, ואיפשר בעל כרחו להקים את המפלגה הקומוניסטית של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, כענף של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. הוא השתתף בקונגרס הראשון שלו שנערך ביוני 1990, אך עד מהרה הוא מצא כי האנטי־רפורמיסטים השתלטו עליו.
בשלהי 1990 נכנע גורבצ'וב ללחץ הקומוניסטים הרדיקלים, וחזר בו מתוכנית 500 הימים (אנ'), רפורמה כלכלית נוספת שכללה תהליכי הפרטה וביזור נרחבים. נטישתה של התוכנית גרמה לקרע נוסף עם ילצין. בנובמבר כבר קראה העיתונות לגורבצ'וב להתפטר, והרדיקלים קראו לו לפזר את המועצה הנשיאותית ולעצור ליברלים בולטים. גורב'צוב פנה לסובייט העליון והציג שורה של רפורמות שלטוניות, ובהן ביטול המועצה הנשיאותית. בשלב זה כבר איבד גורבצ'וב את רוב בעלי בריתו, את תמיכתם של הליברלים ואת אהדתו של הציבור. על רקע קולות הולכים וגוברים לעצמאות במדינות הבלטיות, נערכו קרבות בווילנה בין כוחות סובייטים למפגינים ליטאים שגבו את חייהם של 15 בני אדם. מידת מעורבותו של גורבצ'וב בפרשה לא הובררה מעולם. גורבצ'וב ניסה לשמר את הברית, וחתם יחד עם מנהיגיהן של 9 רפובליקות סובייטיות על התחייבות לשמר את האיחוד ולהכין חוקה פדרלית חדשה, אך שש רפובליקות – אסטוניה, לטביה, ליטא, מולדובה, גאורגיה וארמניה – סירבו לחתום על המסמך. משאל עם שנערך בנושא מצא כי 76.4% בעד המשך האיחוד והחוקה החדשה, אך גם כאן שש הרפובליקות המרדניות לא השתתפו. בינתיים נערך משא ומתן בין גורבצ'וב וילצין (שנבחר לנשיא רוסיה ב־12 ביוני) אודות החוקה החדשה, שתוכננה להיחתם ב־20 אוגוסט 1991. החוקה תוכננה עם חופש גדול יותר לרפובליקות, נשיא, צבא ומדיניות חוץ משותפים, ומערכת פוליטית רב מפלגתית.
ב־19 באוגוסט 1991 נפש גורבצו'ב בחצי האי קרים. במקביל, קבוצה של קומוניסטים רדיקליים בהנהגת סגן הנשיא גנאדי ינאייב, ראש הקג"ב ולדימיר קריוצ'קוב, שר ההגנה דמיטרי יאזוב, וראש הממשלה ולנטין פבלוב, החלו בניסיון הפיכה, במטרה להפסיק את הרפורמות של גורבצ'וב. קבוצה של קושרים הגיעה אל מעון הקיץ של גורבצ'וב וביקשה ממנו להכריז על מצב חירום ולהתפטר, ומשסירב הושם במעצר בית. הקושרים הכריזו כי גורבצ'וב חולה ומשום כך נטל ינאייב את סמכויותיו, והקימו מועצת חירום לאומי. הקושרים הורו לצבא להשתלט על הערים הגדולות, הטילו צנזורה על העיתונות ועצרו פעילי אופוזיציה שונים למפלגה הקומוניסטית. ילצין הסתגר בבית הלבן, בעוד אלפי מפגינים מקיפים את הבית כדי למנוע מהצבא לעצור אותו. ילצין נעמד בראש האופוזיציה לקושרים וקרא להחזיר את גורבצ'וב לשלטון, הצבא היה מפולג בין הקושרים לתומכי גורבצ'וב, וכך הסתיים המרד ב־21 באוגוסט בקול ענות חלושה. גורבצ'וב, שחובר בחזרה לרשת הקשר, הודיע על פיטוריהם של מנהיגי המרד וחזר למוסקבה באותו ערב. גורבצ'וב השתתף בישיבת הסובייט העליון הרוסי ב־23 באוגוסט שם התקבלו מספר החלטות משמעותיות: פעילותה של המפלגה הקומוניסטית הרוסית (שתמכה בניסיון ההפיכה) הופסקה ומטה הוועד המרכזי בכיכר סטאריה נסגר, ודגל רוסיה ההיסטורי יהיה מעתה דגלה הרשמי של רוסיה במקומו של דגל ברית המועצות. יום לאחר מכן התפטר גורבצ'וב מתפקיד המזכיר הכללי, וב־29 באוגוסט פעילותה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות הושהתה. מכאן ואילך ברית המועצות התפרקה באופן מהיר, וגורבצ'וב איבד במהרה כל יכולת השפעה מחוץ למוסקבה.
עד סוף אוגוסט פרשו מהאיחוד המדינות הבלטיות, גאורגיה, אוקראינה, מולדובה, אזרבייג'ן, אוזבקיסטן וקירגיסטן. בספטמבר עשו זאת טג'יקיסטן וארמניה, ובאוקטובר פרשה גם ארמניה. גורבצ'וב ניסה בנובמבר ליצור מסגרת מדינית חדשה עם שבע רפובליקות, כולל רוסיה, אך ילצין הטיל וטו על מדינה מאוחדת והסכים רק לקונפדרציה. ב־1 בדצמבר, רוב של 90% באוקראינה הכריע בעד עצמאות, דבר שהיה מכה קשה עבור גורבצ'וב. ב־8 בדצמבר, ללא ידיעתו של גורבצ'וב, נפגש ילצין עם מנהיגי אוקראינה ובלארוס בברסט, וחתם על הסכמים שקבעו כי ברית המועצות איננה עוד, וכיורשתה הוקם חבר המדינות כמסגרת מדינית לא מחייבת. גורבצ'וב זעם, ופרסם יום למחרת הצהרה המכנה את חבר המדינות "לא חוקי ומסוכן". יציאתה של רוסיה מברית המועצות נעשתה רשמית ב־12 בדצמבר. ב־20 בדצמבר, 11 מתוך 12 הרפובליקות הסובייטיות (כולן מלבד גאורגיה, ומלבד שלוש המדינות הבלטיות שעצמאותן הוכרה ב־6 בספטמבר 1991) נפגשו באלמטי והסכימו לפרק את ברית המועצות ולהקים את חבר המדינות. גורבצ'וב הודיע כי יתפטר ברגע בו חבר המדינות יהפוך למציאות. בהכירו בעובדה המוגמרת כי ברית המועצות איננה, הגיע גורבצ'וב להסכם עם ילצין כי יכריז על התפטרותו ב־25 בדצמבר ויפנה את הקרמלין ב־29 בספטמבר.
ב־25 בדצמבר 1991 הודיע גורבצ'וב בנאום ששודר ברחבי העולם על התפטרותו. הוא הביע צער על התפרקותה של ברית המועצות, ומנה את הישגיו בשלטון. חצי שעה לאחר סיום נאומו, הורד דגל ברית המועצות מעל הקרמלין ובמקומו הונף דגל רוסיה. רוסיה, תחת הנהגתו של ילצין, קיבלה את מקומה של ברית המועצות באו"ם ואת שגרירויות ברית המועצות ברחבי העולם. ב־31 בדצמבר ברית המועצות חדלה מלהתקיים באופן רשמי.