stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסכם חברון
עיקרי ההסכם > החלק בהסכם העוסק בפן האזרחי

העברת כוחות ואחריות אזרחיים – הוסכם שתחומי אחריות אזרחיים שטרם הועברו לצד הפלסטיני יועברו במקביל לתחילת ההערכות מחדש של צה"ל בעיר. באזור H2 יועברו תחומי האחריות האזרחיים לצד הפלסטיני, מלבד אלו הנוגעים לישראלים ולרכושם.
תכנון, בנייה ותיחום – הצדדים מתחייבים לשמר ולהגן במידה שווה על אופייה ההיסטורי של העיר חברון, בכל אחד מחלקיה. כמו כן, התחייב הצד הפלסטיני כי הבנייה בעיר תעשה בהתאם להגבלות ולקריטריונים המצוינים בהסכם.
תחבורה – הפלסטינים הם שיקבעו את הסדרי התנועה בחברון. עם זאת, בעת ביצוע ההיערכות מחדש ייוותר המצב באזור H2 על כנו. הוסכם שכל שינוי ייעשה בשיתוף פעולה בין הצד הישראלי והצד הפלסטיני במסגרת תת-ועדת התחבורה.
פקחים עירוניים – פעילותם של פקחים עירוניים פלסטיניים באזור H2 תתקיים בכפוף לכך שהם לא יישאו נשק, יפעלו בלבוש אזרחי בלבד, ושמספרם לא יעלה על 50.
הפעלת משרדים של המועצה הפלסטינית – בעת הפעלת משרדים חדשים באזור H2 על הצד הפלסטיני להימנע מפרובוקציה שעלולה לפגוע בסדר הציבורי או בביטחון.
שירותים עירוניים – יסופקו לכל העיר חברון באופן סדיר, באותה האיכות ובאותה העלות.
משא ומתן וחתימה על ההסכם

ב-7 בינואר 1997 הושגה הסכמה, בתיווך השליח האמריקאי דניס רוס, על רוב ההסדרים הנוגעים לעיר העתיקה של חברון. ב-13 בינואר 1997 נפגש ראש הממשלה בנימין נתניהו עם יו"ר הרשות יאסר ערפאת בנוכחות השליח האמריקני דניס רוס. ב-14 בינואר הם הודיעו כי הגיעו להסכמה. ב-15 בינואר אישרה הרשות הפלסטינית בפגישה משותפת עם הוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין את המסמך. המשא ומתן הסתיים במפגש לפנות בוקר במחסום ארז, בסיום פגישה בין ראש הממשלה נתניהו ויו"ר הרשות ערפאת. סאיב עריקאת ודן שומרון, שני ראשי המשלחות חתמו על ההסכם, בנוכחות נתניהו וערפאת. הפגישה החלה מעט אחר חצות במחסום ארז. תחילה נכנסו נתניהו וערפאת לישיבה בארבע עיניים. כעבור זמן קצר נכנס דניס רוס ומפעם לפעם נכנסו חברי המשלחות כדי לתת חוות דעת בתחום אחריותם. בשיחות נכחו גם קונסול ארצות הברית בירושלים, אדוארד אבינגטון, ושליח האיחוד האירופי ניגרי מרטינוס. השניים לא השתתפו בשיחות, אלא היו אורחי כבוד. חברי המשלחת הפלסטינית עדכנו את נשיא מצרים חוסני מובארכ ואת המלך חוסיין. השגריר מרטין אינדיק עדכן את הנשיא ביל קלינטון.
לאחר השעה 2:30 לפנות בוקר יצא יועצו לענייני תקשורת של ראש הממשלה, שי בזק, והודיע לעיתונאים כי ההסכם נחתם בראשי תיבות. בזק אמר כי מייד לאחר חתימת ההסכם שוחחו נתניהו וערפאת עם הנשיא קלינטון, קלינטון בירך אותם ושיבח את הצלחתו של דניס רוס. אחר כך שוחחו נתניהו וערפאת עם נשיא מצרים חוסני מובארכ ועם חוסיין מלך ירדן. השניים בירכו על החתימה. אחרי הפגישה, ערפאת ונתניהו מיהרו לצאת, לחצו ידיים, אך לא כינסו מסיבת עיתונאים. ערפאת נסע לעזה לאכול את הארוחה המפסקת של צום הרמדאן ונתניהו חזר ונועד עם דניס רוס בחדר הישיבות.
ההצבעה על ההסכם

ההסכם התקבל בממשלה ברוב של 18 מצדדים מול 7 מתנגדים. בני בגין, שר המדע, התפטר מתפקידו כתוצאה מקבלתו של ההסכם. הבאת ההסכם לאישור הכנסת לא נעשתה כאקט שבשגרה. על רקע כוונתו של ראש הממשלה נתניהו שלא להביא את ההסכם להצבעה בכנסת, הגישה סיעת מולדת הצעת אי אמון בממשלה. הצעה זו זכתה לתמיכה מפתיעה מח"כ מטעם תנועת "גשר", מיכאל קליינר, שדרש כי ההסכם יובא לאישור הכנסת, אחרת יצטרף להצבעת אי האמון בממשלה שהגישה סיעת מולדת. על מנת להימנע ממבוכה, השיב לו דוד לוי, שר החוץ ויו"ר מפלגת גשר, כי הוא מתחייב להביא את ההסכם לאישור הכנסת, וכך היה.
הכנסת אשררה את ההסכם ב-16 בינואר ברוב של 87 תומכים מול 17 מתנגדים. סיעת העבודה שהייתה באופוזיציה הצביעה עם הממשלה.
יישום ההסכם

מייד עם אשרור ההסכם בכנסת החל צה"ל בהיערכות מחדש מחברון, פינוי רוב שטח העיר, שהפך לשטח H1, והתארגנות מחדש בשטח H2, האזור היהודי של העיר. במסגרת ההיערכות מחדש הוקמו מחסומים, גדרות וחומות הפרדה בתוך העיר העתיקה של חברון וסביב מערת המכפלה.
ב-20 בינואר 1997 הודיעו מצרים, ירדן, עומאן ואיחוד האמירויות כי הן מפשירות את הקיפאון ביחסים עם ישראל, בעקבות החתימה על הסכם חברון – יחסים שהוקפאו בעקבות אירועי מנהרת הכותל.
ב-3 בפברואר 1997 נפגשו שוב נתניהו וערפאת בכנס הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס וסיכמו על עריכת פגישת עבודה ליישום ההסכם שבוע אחר כך במחסום ארז.
ב-26 בנובמבר 1997 הציג ראש הממשלה נתניהו, את תוכניתו לנסיגת צה"ל מעד כ-8% משטחי יהודה ושומרון, כפעימה שנייה של נסיגה במסגרת ההסכם. ב-14 בינואר 1998 אישרה הממשלה את ביצוע הפעימה השנייה, בכפוף לביצוע ההתחייבויות הפלסטיניות. הפעימה השנייה הייתה אמורה להתבצע ביולי-אוגוסט 1998, אך לא התבצעה בגלל טענות ממשלת ישראל שהפלסטינים לא עמדו בהתחייבויותיהם. העיכובים בביצוע ההסכם הביאו לכינוס פסגת ואי פלנטיישן ואחר כך לחתימה על הסכם ואי.
פרשת בר-און חברון

במסגרת הפרשה אותה חשפה העיתונאית איילה חסון, כי ראש הממשלה נתניהו ביקש למנות את רוני בר-און לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, בתמורה לתמיכת סיעת ש"ס בהסכם חברון. כן נטען, כי היוזמה למנות את בר-און לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה נועדה להביא לשחרורו של אריה דרעי מגזר דין המאסר שהוטל עליו. חשיפת הפרשה ופרסומה הביאו לגל של ביקורת ציבורית, בעקבותיה החליט בר-און להסיר את מועמדותו לתפקיד. פרקליטות המדינה הכירה בניסיון למנות את בר-און לתפקיד מתוך אינטרסים אישיים של גורמים פליליים, אך החליטה כי האדם היחיד בפרשה שהראיות נגדו מצדיקות העמדה לדין הוא אריה דרעי.
הסברי נתניהו לחתימה על ההסכם

השיקולים הביטחוניים ובעיקר הכלכליים הם שהכריעו את הכף, הן אצל נתניהו והן בקרב שרי הממשלה. המשמעות של אי חתימה על ההסכם באותה נקודת זמן הייתה קרוב לוודאי חידוש המאבק המזוין עם הפלסטינים וחשש לפגיעה במשק, עקב הפסקת ההשקעות של משקיעים המקומיים והזרים.
ביום הצבעת הכנסת על הסכם חברון בינואר 1997 תמך נתניהו בהסכם חברון והתבטא שמדובר "בהסכם טוב יותר, בטוח יותר, אחראי יותר מזה שקיבלנו".
מייד עם החתימה על ההסכם יצא משרד המסחר והתעשייה בהודעה כי הסכם חברון יביא לקפיצת מדרגה בקשרים הכלכליים בין ישראל למדינות, שעיכבו את שיתוף הפעולה מסיבות מדיניות, בהן קטר ועומאן, ועם חברות רב-לאומיות. ודובר בנק ישראל אמר כי ”הסכם חברון עלול להגביר הביקושים והצריכה – בדומה למה שהתרחש לאחר הסכם אוסלו.”
ב-16 ביולי 2001, לאחר שפרצה האינתיפאדה השנייה, אמר נתניהו בריאיון בערוץ 7 כי הוא מתחרט על ההסכם והיה "כובש את העיר בחזרה".
ב-2001 הוקלט נתניהו בשיחה סגורה (ששודרה לאחר מכן בערוץ 10) מסביר כי עם החתימה על הסכמי חברון, למעשה חיסל את הסכמי אוסלו. ההסכמים קבעו כי בשלבי הביניים ישראל לא תיסוג מהתנחלויות או אתרים צבאיים, אך ההסכמים לא קבעו מהו אתר צבאי. לדברי נתניהו, הוא התנה את החתימה על הסכמי חברון בקבלת אישור מהאמריקאים כי רק ישראל תקבע מהו אתר צבאי. למשל, בקעת הירדן. ”למה זה חשוב? כי באותו הרגע, עצרתי בעצם את הסכמי אוסלו.”
המצב בשטח מאז ההסכם

עם פרוץ האינתיפאדה השנייה חידש צה"ל את פעילותו באזור H1, בניגוד לתנאי ההסכם הקובע כי האזור הוא בשליטה ביטחונית של הרשות. בנוסף נסגר חלקו המרכזי של רחוב השוהדא, הרחוב הסמוך למערת המכפלה, ולעיתים אף מבואות הסמוכים אליו, לתנועת פלסטינים. החל משנת 2001 חסם הצבא בהדרגה גם את כל הכניסות לבתיהם של תושבים פלסטינים לאורך רחוב השוהדא, בין השאר באמצעות ריתוך דלתות.
הערות שוליים

↑  מירב ארלוזורוב, ‏חשש בשוק ממשבר נתניהו, באתר גלובס, 24 בפברואר 1997
אביבה קרול, ‏תפוסה נמוכה במלונות י-ם בדצמבר 96'; מלון המלך דוד 1 בלבד, באתר גלובס, 30 בינואר 1997
1 2  ב-2:30 אחר חצות הודיע דוברו של נתניהו: יש הסכם, באתר גלובס, 16 בינואר 1997
↑  כתבי גלובס, ‏הממשלה מאשרת את הסכם חברון, באתר גלובס, 16 בינואר 1997
↑  שלום בדרך לאוצר?, באתר גלובס, 26 בינואר 1997
↑  מתנחלי חברון: זהו יום קשה ועצוב לכולנו, באתר גלובס, 16 בינואר 1997
↑  הסטוריה- הכנסת הארבע-עשרה, באתר הכנסת
↑  אורה קורן, ‏מצרים, ירדן, עומאן ואבו-דאבי מפשירות הקיפאון עם ישראל - לאחר הסכם חברון, באתר גלובס, 20 בינואר 1997
↑  נתניהו וערפאת סיכמו בדאבוס על עריכת פגישה ביניהם ביום חמישי, באתר גלובס, 3 בפברואר 1997
↑  הרשות הפלשתינית וח"כים מהימין מתנגדים להיקף הפעימה השנייה, באתר גלובס, 26 בנובמבר 1997
↑  ביצוע ההתחייבויות הפלשתיניות - תנאי לביצוע הפעימה השנייה, באתר גלובס, 14 בינואר 1998
↑  רן דגוני, וואי מילס, מרילנד, ‏פיסגת וואי פלנטיישן לשלב קריטי; קלינטון ביטל נסיעתו לקליפורניה, באתר גלובס, 21 באוקטובר 1998
↑  יהודה רייכספלד, ‏הסכם חברון: טוב ליהודים, טוב לערבים, באתר גלובס, 16 בינואר 1997
אורה קורן, ‏יש סיכוי בחברון, באתר גלובס, 16 בינואר 1997
הערכות: המשקיעים הזרים חוזרים, באתר גלובס, 16 בינואר 1997
↑  הישיבה השישים-ושתיים של הכנסת הארבע-עשרה, באתר הכנסת
↑  כנגד כל הסיסמאות, באתר גלובס, 27 בינואר 1997
↑  אורה קורן, ‏התמ"ס: הסכם חברון יביא לקפיצת מדרגה בקשרים עם מדינות וחברות רב-לאומיות, באתר גלובס, 16 בינואר 1997
↑  זאב קליין, ‏"הסכם חברון עלול להגביר הביקושים והצריכה - בדומה למה שהתרחש לאחר הסכם אוסלו", באתר גלובס, 19 בינואר 1997
↑  נדב שרגאי, נתניהו מתחרט על הסכם חברון: "הייתי כובש היום העיר בחזרה", באתר הארץ, 16 ביולי 2001
↑  האזרח המודאג נתניהו מדבר בלי חשבון, כתבתו של דוד דרעי, ערוץ 10, 2001.
↑  עמוס הראל ועקיבא אלדר, קצין יבדוק סגירת רחוב השוהדא בחברון מאז שנת 2000 ללא צו, באתר הארץ, 18 באפריל 2007
זליכה מוהתאסב, "אסור לי לצאת מהבית לרחוב": החיים ברחוב השוהדא בחברון, באתר "שיחה מקומית", 25 בפברואר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011876071405171
אגם לאלולאלו

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  ואליס ופוטונה ואליס ופוטונה
 סוג:  אגם לוע
 מידות
 שטח:  0.12 קמ"ר
 גובה:  2 מטר מעל לפני הים
 עומק מרבי:  80 מטר
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  צרפת 
 קואורדינטות:  13°18′00″S 176°14′01″W﻿ / ﻿13.3°S 176.23361111111°W﻿ / -13.3; -176.23361111111
  (למפת ואליס מוגדלת) מאטה אוטואגם לאלולאלו(למפת ואליס רגילה) מאטה אוטואגם לאלולאלו
 
אגם לאלולאלו הוא אגם לוע שנמצא במערב האי ואליס, אחד האיים באוקיינוס השקט שמרכיבים את ואליס ופוטונה. עם שטח של 12 הקטאר, אגם הלוע הזה הוא גוף המים הגדול ביותר בוואליס ופוטונה.
באגם חיים שני מיני דגים: Oreochromis mossambicus ,ו-Anguilla obscura (מין של צלופח). הנוכחות של המין השני באגם בלי קשר למקור מים מלוחים הוא, ככל הידוע, ייחודי. המליחות הגבוהה של המים העמוקים באגם מצביע, עם זאת, על קשר עם מים מליחים.
מטוסי קרב אמריקאים שהוצבו באיי במלחמת העולם השנייה זרקו לתוך האגם ציוד מיותר לפני שהם עזבו את האי בסוף המלחמה
הערות שוליים

↑  Wallis & Futuna Country: Strategic Information and Developments עמוד 175
קבלת הוראות מרן

שולחן ערוך, חלק אורח חיים, ונציה, י"ח בכסלו, ה'שכ"ה (בחיי המחבר)
קבלת הוראות מרן הוא כלל הלכתי המציין את המחויבות להתחשב בדעתו של הרב יוסף קארו (המכונה מרן) כדעה המכריעה בכללי הפסיקה לעומת פוסקים אחרים.
לפי כלל זה יש לפסוק כדעת השולחן ערוך גם כאשר פסק נגד דעת רוב הפוסקים. כלל זה התקבל בעיקר בקרב פוסקים רבים בקהילות הספרדים וצפון אפריקה.
כלל קבלת דעת מרן מוסכם על רבים מהפוסקים הספרדים. יש פוסקים התומכים בו באופן גורף, וישנם שקיבלו כלל זה באופן חלקי בלבד מטעמים שונים, כמו הצורך להתחשב בכללים נוספים כמו "קבלת הוראות האר"י" או "קבלת הוראות הרמב"ם", פוסקים ספרדים אחרים אינם מקבלים כלל זה ככלל פסיקתי. 
בנוסף ישנן הגבלות שונות החלות על כלל זה, למשל כאשר פסיקת מרן סותרת מנהג קדום.
שימוש בולט בכלל זה נעשה בספריו של הרב עובדיה יוסף ובספרי הפוסקים ההולכים בשיטתו.
רקע

מאז חתימת התלמוד עד סוף תקופת הגאונים, הוראת ההלכה הייתה בעיקר על ידי הסקת מסקנות מלימוד התלמוד, ועיון בתשובות הגאונים. לאחר תקופת הגאונים התפצלה שיטת לימוד התלמוד לשתי אסכולות שונות, שיטת חכמי המזרח, שהבולטים בהם הם הרי"ף והרמב"ם חתרו בדרך כלל לפסיקת ההלכה ישירות מדברי התלמוד, בעוד שחכמי אשכנז וצרפת ובראשם בעלי התוספות נטו יותר להסקת מסקנות מתוך קושיות ופלפולים. בעוד ששיטת הרי"ף והרמב"ם התקבלה בעיקר בארצות המזרח וארץ ישראל, בקרב יהדות אשכנז פסקו לפי תורתם של בעלי התוספות, לדוגמה החיבור "הגהות מיימוניות" על ספר משנה תורה של הרמב"ם ביטא את הגישה של בעלי התוספות בפסיקה לעומת פסיקתו של הרמב"ם.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ודע שקבלתי מזקני תורה ויראה ששמעו מפה קדוש הרב הגדול עיר וקדיש מהר"ח אבואלעפיא שקבלה בידו שעל כלל מרן בפסק הלכה ללכת אחרי שלשה עמודי בית ישראל הרי"ף והרמב"ם והרא"ש וכו' הסכימו קרוב למאתים רבנים בדורו וכן היה מרגלא בפומיה דהרב הנז' כי כל שיעשה כפסק מרן הנה הוא עושה כמאתי' רבנים: | “ |

|  – שם הגדולים, מערכת ספרים אות ב, בית יוסף |  – שם הגדולים, מערכת ספרים אות ב, בית יוסף |  |
הרב יוסף קארו, שאף לאחד את שתי שיטות אלו לכדי פסיקה אחת. ”כי זהו התכלית להיות לנו תורה אחת ומשפט אחד.” לצורך כך קבע כמה כללים:
עמודי ההוראה - יש להתחשב ב"שלושת עמודי ההוראה" שהם הרי"ף הרמב"ם והרא"ש. יותר משאר פוסקים (חוץ ממקרי קיצון בהם כל הפוסקים חלוקים עליהם).
רוב - יש לפסוק כדעת שנים מתוך שלושת עמודי ההוראה, כאשר קיימת מחלוקת ביניהם. במקרה ואין פסיקה של שלושה אלו יש לקבל את דעת רוב הראשונים, ואין להכריע בין הראשונים מכח סברא.
מנהג - יש להתחשב במנהג קדום. כך כתב: ”ואם בקצת ארצות נהגו איסור בקצת דברים אף על פי שאנו נכריע בהפך יחזיקו במנהגם”.
שיטת פסיקה זו התבטאה בחיבורו הקצר "שולחן ערוך" ספר שזכה לתפוצה גדולה עוד בחיי המחבר. לדברי החיד"א, ישנה מסורת בשם הרב חיים אבולעפיה (הראשון) שעל דברי מרן הסכימו כמאתיים רבנים בני דורו.
מאידך הרמ"א והמהרש"ל השייכים לאסכולת בעלי התוספות התנגדו לשיטתו של הרב יוסף קארו מכמה טעמים בסיסים:
אין לתת חשיבות מיוחדת לרמב"ם והרי"ף כעמודי ההוראה, אלא יש להתחשב בדעת רוב הפוסקים. לדעתם שיטת הבית יוסף נוגדת את הכלל "אחרי רבים להטות". החיד"א שקיבל את פסקיו של הרב יוסף קארו, הצטרף לטיעון זה.
יש להתחשב בכלל "הלכתא כבתראי".
יש להתחשב במנהגי אשכנז, ואין לעשות פשרות במנהגים אלו.
לצורך כך חיבר הרמ"א את ספר דרכי משה על חיבור הבית יוסף, וספר המפה הגהות על ספר שולחן ערוך, בכך הפך הרמ"א את הלימוד בספר שולחן ערוך לנחלת הכלל.

גם מקרב רבנים מקרב יהדות ספרד היו שהתנגדו לשיטת פסיקה זו, כך לדעת המהרש"ך, ועוד.
השפעת פסיקתו של השולחן ערוך על בני עדות המזרח, והפיכתו לפוסק מרכזי, נעשתה בשלבים, ישנן פסיקות המלמדות שאף לאחר שני דורות מפטירתו של הרב יוסף קארו עדיין הרמב"ם נחשב כ"מרא דאתרא". בקרב יהדות אשכנז השפעת פסיקת השולחן ערוך הייתה במידה מועטת מאד.
שיטה מעשית נוספת שהתפשטה באותו זמן היא תורת הקבלה (וקבלת האר"י בפרט) שתפסה מקום מרכזי ומעשי בקרב יהודי המזרח, לעיתים אף יותר מפסקיו של הרב יוסף קארו, בעיקר מפני הטענה שדבריו של האר"י נאמרו לו על ידי אליהו הנביא, ולכן אין אפשרות לחלוק על פסקיו, השפעת תורה זו באה לידי ביטוי בפסיקה גם בימינו.
מקור הכלל

כלל בסיסי בהלכה הוא האפשרות לכל חכם שראוי לכך, להכריע במחלוקות להקל או להחמיר מכח סברא או ראיות, מכאן נובע ריבוי הדעות והמחלוקות כמעט בכל פרט. במקום שאין אפשרות להכריע מסברא יש להכריע לחומרא בדברים הנוגעים לדיני תורה, ולקולא בדיני דרבנן.
מאידך, בתלמוד מובא שבמקום ש"איפסקא הילכתא" כלומר כבר נפסקה ההלכה ופשטה בכל ישראל, או במקום רבם - "מרא דאתרא", כלומר באופן שבני המקום קיבלו עליהם רב מסוים, אין אפשרות לפסוק אחרת אף אם ישנן ראיות נגד פסק זה.
סמכות "קבלת הוראות מרן" כפסיקה מחייבת נסמכת על שני כללים אלו:
איפסקא הילכתא (נפסקה ההלכה) - העובדה שספרו התקבל בכל ישראל.
מרא דאתרא (רבם, רב המקום).
ישנם הסבורים שקבלת הוראותיו נובעת מעקרון ה"רוב" בהלכה, כלומר הסכמת הפוסקים כדעתו הפכה את פסיקתו לעמדה של רוב. בנוסף ישנם שציינו שרוב זה נובע מהמסורת על הסכמת "מאתיים הרבנים". לפי עמדה זו יש אפשרות להתחשב בפוסקים שחולקים על מרן.
תוקף הכלל

מבין מקבלי הכלל, ישנן גישות שונות ביחס לתוקפו:
תוקף הכלל > מקבלי הכלל בצורה גורפת

ישנם שקיבלו אותו באופן כמעט גורף, כמו פוסקים רבים מקרב יהדות המזרח בעיקר במאה ה-18, ראו בספר שולחן ערוך כ"איפסקא הילכתא", למשל הרב חיים מודעי כתב שאפילו כל ישראל יחלקו על מרן יש לפסוק כמותו. הרב משה חאגיז הביא מה ששמע מסבו הרב משה גלנטי (המאה ה-17) על קבלה מחודשת של הוראות מרן, כך שאין לטעון קים לי נגד מרן.
כך גם דעת הרב יוסף מולכו ומספר פוסקים נוספים. יש לציין, כי דברים אילו אינם כפשוטם, שכן לעיתים קרובות אף הם שילבו בפסקיהם פסקים מתורת האר"י ז"ל והקבלה, משום שלא ראו בזה הלכה נגד מרן (וטעמם נזכר להלן), בשונה משיטת הרב עובדיה יוסף.
אמנם לדברי הרב עובדיה יוסף ותלמידיו, אין מקום לפסוק אפילו לחומרא נגד דברי מרן, בנוסף יש להרבה מן העדות לקבל את פסקי מרן אף שזה נוגד את מנהגם.
 לדבריו דור אחר דור קיבלו הספרדים עליהם את הוראות מרן השולחן ערוך אף נגד הוראות האר"י והרמב"ם. בנו הרב יצחק יוסף ליקט יותר מ-100 ציטוטים ומקורות שנקטו כלל זה. גם לשיטה זו, ישנם מקומות חריגים בהם נטו מדברי מרן, הרב מנחם עידאן הוציא ספר המפרט יותר מכאלף מקומות שבהם נטו מפסיקות מרן, אף מקבלי הכלל.
תוקף הכלל > מקבלי הכלל בתנאים מסוימים

”
יסוד גדול שקבע מרן רבי יוסף קארו זצוק"ל בספרו בית יוסף (או"ח סימנים ל"א, נ"ט, ועוד) הוא, שבכל מקום שלא נתבאר בגמרא במפורש נגד הזוהר – הולכים כמו הזוהר, ואפילו שזה נוגד את דעת הפוסקים.
“




 – שו"ת מאמר מרדכי א', הרב מרדכי אליהו, מבוא
מאידך רוב ככל הפוסקים מבני עדות המזרח קיבלו את הכלל, ובד בבד חרגו ממנו פעמים רבות הבולטים בהם הם החיד"א, רבי יוסף חיים - ה'בן איש חי', רבי עבדאללה סומך, רבי אליהו מני, רבי נסים כדורי (חזן), רבי יעקב חיים סופר - הכף החיים, הראשון לציון הרב יצחק נסים, רבי רפאל ברוך טולדנו, רבי רפאל מאזוז, רבי מצליח מאזוז - האיש מצליח, רבי ישראל אבוחצירא - ה'בבא סאלי', רבי מאיר אבוחצירא ועוד רבים, בעיקר כשהדבר נגע לדברים הקשורים לתורת הסוד וקבלת הוראות האר"י או בפסיקה לחומרה, משום שלדעתם אם מרן היה רואה את דברי האר"י היה נוהג כמותו. לתפיסה זו שייכים בדורות האחרונים הרבנים הרב יצחק כדורי, הרב יהודה צדקה, הרב בן ציון אבא שאול, הראשון לציון הרב מרדכי אליהו ועוד, ובדורנו: הרב יעקב משה הלל, הרב שמואל אליהו, הרב דוד חי הכהן, הרב שלום כהן, הרב משה צדקה, הרב יעקב חיים סופר (הנין) ועוד רבים. הרב ראובן ניסן הוציא לאור ספר "קבלה למשה מסיני" העוסק בשיטת הפסיקה על פי הקבלה.
ישנם הסבורים שהרמב"ם ומרן, שניהם נחשבים כ"מרא דאתרא", ולכן ואף אחר קבלת הוראות מר"ן יכולים לפסוק כדעת הרמב"ם. כך דעת הרבנים משה ישראל ומסעוד רפאל אלפסי ישנם אף הסבורים שיש לקבל את הוראות מרן רק באופן שאינו סותר את הוראות הרמב"ם. כך דעת הרב יחיא צאלח והרב מאיר ועקנין. כתפיסה זו נוהגים חלק מיהודי תימן, ותלמידי הרב יצחק ברדא.
תוקף הכלל > שיטות נוספות

הרב שלום משאש מדגיש שקבלת הוראות מרן מחייבת רק במה שנכתב בספריו שולחן ערוך ובית יוסף בלבד (ולא ביתר ספריו), וזאת רק כאשר אין מנהג הסותר את פסק מרן, שאם יש מנהג, אזי הוא קודם להוראות מרן.
הפרי חדש, סבור שאין להקל על פסקיו של השולחן ערוך, מאידך אין בכח הוראות מרא דאתרא להתיר ספיקות, ולכן כאשר ישנו ספק בדברים הנוגעים לדיני תורה יש להחמיר כפי כלל התלמוד ספקא דאורייתא לחומרא. לדעת הרב דוד שלוש והרב יעקב חיים סופר (הנין) תלמיד חכם יכול להורות אפילו נגד דעת השולחן ערוך. לדעת הרב יוסף קאפח כמו רבים מחכמי תימן, אין לקבל את פסקי ה'שולחן ערוך', אלא יש לקבל את פסקי הרמב"ם שמשקף את מסורת הפסיקה של הגאונים שהייתה בתימן.
לדעת פוסקי תימן יש להעדיף את פסקי הרמב"ם שמשקף את מסורת הפסיקה של הגאונים שהייתה בתימן.
תוקף הכלל > דעת חכמי אשכנז

הפוסקים מקרב יהדות אירופה, לא קיבלו כלל זה. לדעת פוסקי יהדות אירופה יש להעדיף בפסיקת ההלכה את הפוסקים האחרונים, כפי הכלל 'הלכה כבתראי' אף שדעתם מנוגדת לדעת השולחן ערוך.
באירופה ככלל פסקו כדעת הרמ"א. השולחן ערוך נקרא בכינוי "המחבר" ולא בתואר "מרן" כבארצות המזרח, אולם גם חלק מהפוסקים באירופה כתבו שקיבלו עליהם את פסקיו (במקום שלא חולק על הרמ"א), לדוגמה הרב יאיר חיים בכרך כתב שנקבעה הלכה כמותו, ולכן אין לומר קים לי נגד דעתו, וכן דעת הרב יהונתן אייבשיץ, יעקב עמדין ועוד.
עם כל זה, בפועל נראה שכלל זה לא תפס כל כך, רבים מפוסקי יהדות אירופה לא נמנעו מלחלוק על דעת השולחן ערוך, ואף על דעת הרמ"א, כך בעיקר מפרשי השולחן ערוך הש"ך, הט"ז ועוד, למשל הגר"א הרבה לחלוק על פסקיו של השולחן ערוך, הכלל המנחה לשיטתם הוא הסקת מסקנות מכח ראיות, או שיש להתחשב בפוסקים האחרונים על פי הכלל הלכה כבתראי. החכם צבי כתב שאין פסקי השולחן ערוך כ"איפסקא הלכתא". החזון איש התנגד לכלל זה באופן כללי וכתב:
אחר השולחן ערוך אנו נוהגים להורות על פי גדולי האחרונים אף נגד השולחן ערוך, כמו הש"ך הפרי חדש, והגר"א. וכך אנו סומכים בדינים פרטיים על האחרונים אף נגד השולחן ערוך כגון הנודע ביהודה ועוד. ובכל זה הארצות שוין אצלנו.
תוקף הכלל > מקרים יוצאי דופן

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
במקום מנהג קדום כפי שכתב ר' יוסף קארו בעצמו.
קבלת דבריו בשאר חיבורים.
במקום ספק ברכות.
במקום ערווה.
אם רשאי המורה להורות לחומרא.
מנהגים אחר שבאו לארץ ישראל.
לפסוק כדעת הקבלה.
קבלת הוראות השולחן ערוך בתפוצות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בעיראק, הודו, פרס, כורדיסטן, סוריה ובעוד ארצות רבות כתבו הרבנים עבדאללה סומך, אלישע דנגור, הרב יוסף חיים ועוד רבים שקיבלו עליהם את מרן. אולם בפסקים רבים פסקו לחומרא ולא ראו בזה סתירה לקבלת דברי מרן משום שלדעתם אם מרן היה רואה את דעת האר"י - היה חוזר בו (וישנם עוד טעמים לדבריהם)
במרוקו הייתה הוראה אחידה, מנהגם המקורי היה לפסוק כדעת הרא"ש שהיו ממגורשי קסטיליה אולם בהמשך נהגו כדעת מרן. כך כתב הרב שאול ישועה אביטבול וכך העיד הרב יעקב אבן צור. כך גם לדעת הרב שלום משאש והרב שלמה משה עמאר. אולם ישנם מנהגים מרוקאים הסותרים את פסקי מר"ן בגלל שננהגו במרוקו עוד לפני התפשטות הספר שולחן ערוך והתקבעו כמנהג ראשונים שלא ניתן לבטלו.
ביהדות תימן השפעת ספר השולחן ערוך הייתה מאוחרת. במאה ה-18 החלו ויכוחים בין רבני תימן בקשר לקבלת הוראות מרן, הרב דוד משרקי (זרם השאמי) קיבל את הוראותיו של מרן ודחה את מנהג המקום לפסוק כהרמב"ם. לעומתו תלמידו הרב יחיא צאלח (זרם הבלדי) סבור שיש לקבל את הוראות הרמב"ם כפוסק מרכזי, ואת הוראות מרן רק במקום שאין פסק מפורש של הרמב"ם. כמו כן ישנם פוסקים בתימן שסברו שהרמב"ם הוא הפוסק היחידי המחייב.
חידוש הכלל (קמא קמא בטיל)

הרב עובדיה יוסף שאף לחדש את הכלל ולהנהיג שיטת פסיקה אחידה לרוב העדות. אחד מהטיעונים הוא "קמא קמא בטיל" (ראשון ראשון מתבטל, מושג הלקוח מדיני תערובות), כלומר, היות שמתחילה היה רוב של עדות המזרח ביישוב היהודי בארץ ישראל שפסקו כדעת מרן, שוב כשעלו עדות אחרות בגלי עליה קטנים התבטלו בפני מנהגי היישוב הספרדי הקבוע בארץ. וכך נוצר מצב שכל מנהגי העדות בטלות למנהג ספרד, על אף שבסופו של דבר העולים החדשים הם רוב. לטיעון זה כבר התייחס הרב יוסף קארו בעקבות גירוש ספרד תקופה בה היו נדידות של קהילות שלמות. טיעון זה מכוון אף לציבור האשכנזי, שבגלי העלייה נעשה רוב יותר מהספרדים, אלא שבעיקר דרש הרב עובדיה לבטל מנהגים שונים של חלק מעדות המזרח, כאשר הן מנוגדות לפסקי השו"ע, לדוגמה במנהגים שנהגו להחמיר בחומרות (בדיני פסח).
גישה זו התקבלה אצל חלקים רחבים מבני עדות המזרח, בייחוד אלו הנוהגים כפסקי הרב יוסף. אצל חלק מהזרמים לא התקבלה שיטה זו ובעיקר אצל פוסקי ההלכה האשכנזים, אלה ממשיכים לנהוג כפי מנהגם הקדום, לדעתם אין לומר את הטיעון קמא קמא בטיל כאשר מגיעים לארץ קבוצה מאורגנת כקהילה, או אפילו אם באו יחידים ואחר כך התארגנו כקהילה רשאים לנהוג כמנהגם.
ראו גם

הרב יוסף קארו
בית יוסף
שולחן ערוך
לקריאה נוספת

הרב מרדכי אליהו, שו"ת מאמר מרדכי, א', מבוא.
הרב ראובן ניסן, "קבלה למשה מסיני".
הרב יעקב משה הלל, "גבורות האר"י" ועוד.
הרב יעקב חיים סופר (הנין), "בעניין גדרי קבלת הוראת מרן ז"ל", בתוך: מנוחת שלום, ירושלים תשס"ב, חלק ו עמ' יז-לג.
הרב עובדיה יוסף, שו"ת יחוה דעת, כרך ה, שג-שיח.
הרב יצחק יוסף, עין יצחק, כרך ג, כללי השולחן ערוך הרמ"א והמנהגים.
הרב ד"ר בנימין לאו, ממרן עד מרן – משנתו ההלכתית של הרב עובדיה יוסף, הוצאת ידיעות אחרונות, 2005, עמ' 225–232.
הרב פרופ' יוסף פאור הלוי, "יחס חכמי הספרדים לסמכות מרן כפוסק", בתוך: סיני, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים ניסן-אלול תשכ"ו, כרך נט, עמ' קנט-קסו.
מבצע דוגו

דוד לייטנר (דוגו), 2021
מבצע דוגו הוא אירוע אכילת פלאפל שנתי המתקיים בתאריך 18 בינואר לזכר יום יציאת צעדת המוות מאושוויץ. מקור "מבצע דוגו" במנהג פרטי של ניצול השואה דוד לייטנר ("דוגו").
מקור המנהג

ב-18 בינואר 1945 יצאה לדרך צעדת המוות מאושוויץ. מעל 60,000 אסירים הוצעדו בהליכה מערבה, כאשר כל מי שעצר והפסיק לצעוד נורה למוות.
אחד מהצועדים היה דוד לייטנר, המכונה "דוגו", שהיה אז נער בן 14. במהלך ההליכה כמעט התייאש, אך בדמדומי העייפות, בין ערות לאובדן הכרה, הוא נזכר באימו, גולדה, שסיפרה לו בילדותו כי בארץ ישראל יש לחמניות עגולות ("בילקלך") הצומחות על העצים. המחשבה על הבילקלך בארץ ישראל נתנה לו תקווה וכוח להמשיך לצעוד, ובכך ניצלו חייו.
זמן קצר לאחר עלייתו לארץ טייל דוגו בשוק מחנה יהודה בירושלים וראה כדורי פלאפל מיטגנים בשמן. אלה הזכירו לו את אותן "בילקלך" עליהן דיברה אימו. באותו רגע החליט כי מדי שנה, ב-18 בינואר, יום יציאתו לצעדת המוות, הוא יאכל פלאפל כדי לחגוג את היותו חי, שבע, ותושב ארץ ישראל, כפי שחלמה אימו.
הפצה

בשנת 2016 יזם בית העדות להנחלת זיכרון השואה בניר גלים את "מבצע דוגו", והציע לציבור להצטרף למנהגו הפרטי של דוגו. מאז המונים מצטרפים מדי שנה למנהג הפלאפל של דוגו. בית העדות הזמין אנשים מכל הארץ והעולם לאכול פלאפל ביום 18 בינואר, להצטלם עם שלט "מבצע דוגו - עם ישראל חי" ולהעלות את התמונות לרשתות החברתיות.
בתי ספר רבים ברחבי הארץ והעולם לומדים באותו היום על צעדת המוות. משתתפים נוספים: משרדי ממשלה ושגרירויות, מקומות עבודה, שירות בתי הסוהר, שירות כבאות והצלה, שוטרים וחיילים, חברות הסעדה, תנועות נוער, קהילות ויחידים.
ב-2019 השתתף נשיא המדינה ראובן ריבלין במבצע דוגו. ב-2020 השתתף הרמטכ"ל אביב כוכבי באכילת פלאפל עם דוגו. בשנת 2023 השתתפו במבצע נשיא המדינה בוז'י הרצוג, יו"ר הכנסת אמיר אוחנה וחברי כנסת רבים. בשנת 2024 הצהיר יו"ר הכנסת אמיר אוחנה כי מבצע דוגו יצוין בכנסת מדי שנה.
חייו של דוד לייטנר

דוד לייטנר (דוגו) נולד בנירג'האזה שבהונגריה בשנת 1930 להוריו, מאיר וגולדה, בעלי חנות מכולת מקומית. בפסח 1944 הועבר עם משפחתו לגטו שהוקם בנירג'האזה, ולאחר זמן קצר שולחה המשפחה למחנה אושוויץ. דוגו נותק ממשפחתו, אך הצליח לשרוד את תלאות המחנה. צעדת המוות מאושוויץ הסתיימה במחנה מאוטהאוזן, ואחריה הועבר למחנה גונסקירכן, משם השתחרר לבסוף, בתחילת מאי 1945.
דוגו עלה ארצה והיה ממייסדי מושב ניר גלים. בתו היא הסופרת זהבה קור  ונכדתו היא העיתונאית מוריה קור, בתו של הבלשן ואיש התקשורת ד"ר אבשלום קור. ב-2004 הדליק משואה בעצרת הממלכתית ביד ושם בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה. ב-27 ביולי 2023, ט' באב ה'תשפ"ג, בגיל 93, הלך לעולמו.