stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע איירונסייד
הערות שוליים

↑  Jon Latimer, Deception in war, London: Murray, 2001, ISBN 978-0-7195-5605-0
↑  Ben Macintyre, Double Cross: The True Story of The D-Day Spies, A&C Black, 2012-03-27, עמ' 34-37, ISBN 978-1-4088-1990-6. (באנגלית)
↑  Joshua Levine, Operation Fortitude
The Story of the Spies and the Spy Operation That Saved D-Day, 2011, עמ' 261-262
1 2  F. H. Hinsley, Michael Howard, British Intelligence in the Second World War: Strategic Deception, Cambridge University, 1979, עמ' 125, ISBN 978-0-521-40145-6. (באנגלית)
1 2  Ben Macintyre, Double Cross: The True Story of The D-Day Spies, A&C Black, 2012-03-27, עמ' 331, ISBN 978-1-4088-1990-6. (באנגלית)
↑  Quentin Rees, Cockleshell Heroes: The Final Witness, Amberley, 2010, עמ' 74
1 2 3 4 5 6  Thaddeus Holt, The Deceivers: Allied Military Deception in the Second World War, United Kingdom: Phoenix, 2005, עמ' 560-561. (באנגלית)
↑  Holt Thaddeus, The Deceivers: Allied Military Deception in the Second World War, London: Phoenix, 2005, עמ' 559
↑  Terry Crowdy, Deceiving Hitler: Double-Cross and Deception in World War II, Osprey, 2008, עמ' 284
מפת המערכה בנורמנדי
יחסי צרפת–שוודיה

| יחסי צרפת–שוודיה |
| --- | --- |
צרפת: שוודיה


צרפת: שוודיה
שטח (בקילומטר רבוע)
643,801: 450,295
אוכלוסייה
66,608,755: 10,636,207
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,030,904: 593,268
תמ"ג לנפש (בדולרים)
45,503: 55,778
משטר
רפובליקה נשיאותית למחצה: מונרכיה חוקתית

יחסי צרפת–שוודיה מתייחס היחסים הדיפלומטיים בין צרפת וממלכת שוודיה. שתי המדינות חברות במועצת אירופה, האיחוד האירופי וב-OECD.
היסטוריה > ההיסטוריה המוקדמת

אחד המגעים הראשונים בין צרפת ושוודיה היה בשנת 799 במהלך פשיטות הוויקינגים הראשונות בחוף הצפוני של האימפריה הפרנקית. במרץ 845 המלך הדני-שוודי רגנאר הביא 120 ספינות לנהר הסן והקים מצור על פריז. הוויקינגים עזבו את פריז אחרי חודש של מאבק, כאשר המלך הפרנקי שארל הקירח שילם 7,000 ליברות ליברות של כסף וזהב. בשנת 911 לאחר מספר פלישות של הוויקינגים, המלך שארל התם העניק את העיר סן-קלייר-סור-אפט לוויקינגים.
בשנת 1499 צרפת ושוודיה חתמו על הסכם סחר, אשר לפיו שוודיה שלחה לצרפת עורות, פרוות, חמאה, שמן דגים, דגים מלוחים, לווייתנים, זפת, עץ עבור הצי, ברזל ונחושת. בתמורה, הצרפתים שלחו מלח, חיטה, יין, בדים, בגדי משי ותבלינים. בשנת 1631, במהלך מלחמת שלושים השנים, צרפת ושוודיה חתמו על הסכם ברוואלדה, אשר בו התחייבה שוודיה להעמיד צבא של 36,000 חיילים, וצרפת תממן את הצבא השוודי מדי שנה בסך 400,000 רייכסטאלר.
במהלך המאה ה-18 התרבות הצרפתית והשפה הצרפתית השפיעו רבות על בית המלוכה השוודי. והמלך גוסטב השלישי קיבל חינוך צרפתי כילד. כמה מהאצילים השוודים הבולטים למדו באותה העת בצרפת. על ידי האקדמיה הצרפתית למדעים, הקימה שוודיה את האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
היסטוריה > ז ' אן-בפטיסט ברנדוט ומלחמות נפוליאון

בשנת 1805 שוודיה הצטרפה לקואליציה האנטי-צרפתית השלישית ונלחמה נגד צרפת, במהלך המלחמה הצרפתית-שוודית, במאמץ להביס את צרפת תחת נפוליאון בונפרטה. המלחמה נמשכה עד לינואר 1810, כאשר שוודיה הובסה על ידי בעלת הברית של צרפת באותה העת, רוסיה. אחרי המלחמה, צרפת ושוודיה חתמו על חוזה פריז (1810). באותה שנה, המרשל ז'אן-בפטיסט ז'ול ברנדוט ששירת תחת הקיסר נפוליאון; נבחר בתור יורש העצר לקרל השלושה עשר, מלך שוודיה שהיה ערירי. ברנדוט נבחר בשל יחסו הטוב לשבויים השוודיים שנפלו בליבק, והוא אכן קיבל את ההצעה.
בשנת 1813 ברנדוט הוביל כוח שוודי נגד נפוליאון במהלך הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, אשר הביאה להגלייתו של נפוליאון לאי אלבה בשנת 1814. לאחר המלחמות הנפוליאוניות, הכריזה שוודיה על נייטרליות בעימותים עתידיים. בשנת 1818 ברנדוט הוכתר כקרל הארבעה עשר, מלך שוודיה, והוא אבי בית ברנדוט ששולט בשוודיה עד היום.
היסטוריה > מלחמות העולם

במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה שוודיה נשארה נייטרלית, אולם באופן לא רשמי הזדהתה יותר עם בעלות הברית. במהלך מלחמת העולם השנייה, הדיפלומט הצרפתי-שוודי ראול נורדלינג נפגש בסתר נפגש עם הגנרל הגרמני דיטריך פון קולטיץ, במטרה להגביל את שפיכות הדמים ואת הנזק לפריז במהלך שחרורה של פריז.
היסטוריה > לאחר מלחמות העולם

מאז סוף מלחמות העולם, צרפת ושוודיה הצטרפו לאיחוד האירופי. בין שני העמים היו ביקורים רבים ברמה הגבוהה, והם אף משתפים פעולה במספר ארגונים רב-צדדיים. ישנם כ-15,000 שוודים בצרפת, ואילו כ-3,500 צרפתים חיים בשוודיה.
שיתוף פעולה צבאי

שיתוף הפעולה הצבאי בין צרפת ושוודיה צנוע, והוא בעיקר טכני. במהלך מלחמת האזרחים בלוב (2011), הופעלו מטוסי JAS-39 גריפן שוודים כחלק מנאט"ו. הכוחות המזוינים השוודים שיתפו פעולה עם כוחות צרפת באפריקה בהזדמנויות שונות, במיוחד במהלך מבצע ארטמיס, יוניפי"ל וכוח המשימה היי, EUFOR בצ'אד.
שיתוף פעולה כלכלי

בשנת 2015 הסחר בין צרפת לשוודיה הסתכם ב-10 מיליארד אירו. בשנת 2014 שוודיה הייתה שותפת הסחר של צרפת ה-16 בגודלה ביבוא, ושותפת הסחר ה-18 בגודלה ביצוא. באותו הזמן, הייתה צרפת שותפת הסחר של שוודיה ה-8 בגודלה ביבוא, וה-9 בגודלה ביצוא.
השקעות צרפתיות ישירות בשוודיה הסתכמו ב-3.3 מיליארד אירו בשנת 2013, בעיקר בתחום המזון, ציוד, ומוצרי חשמל. השקעות שוודיות ישירות בצרפת הסתכמו ב-5.2 מיליארד אירו בשנת 2013, במיוחד בענף הרכב. חברות שוודיות כמו איקאה ווולוו פועלות בצרפת.
יחסים דיפלומטיים

צרפת מחזיקה בשוודיה שגרירות בסטוקהולם ו-5 קונסוליות בגטבורג, הלסינגבורג, לולאו, מאלמה, ואומאו. מאידך, שוודיה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז ו-13 קונסוליות בבורדו, ברסט, ליל, ליון, מרסיי, מונפלייה, נאנט, ניס, פרפיניאן, פורטו-וקיו, רואן, שטרסבורג וטולוז.
יחסי הודו–פקיסטן
שורשי הסכסוך בתקופת קבלת העצמאות

במהלך חלוקת הודו נהרגו כחצי מיליון מוסלמים והינדים במהומות. מיליוני מוסלמים תושבי הודו והינדים וסיקים תושבי פקיסטן היגרו באחד מאירועי חילופי האוכלוסין רחבי הממדים ביותר בעידן המודרני. שתי המדינות האשימו זו את זו על כך שלא סיפקו ביטחון למיעוטים שהיגרו משטחיהן. מצב זה גרם למתחים שהלכו והתגברו בין שתי המדינות שרק נוסדו.
על פי התוכנית הבריטית לחלוקת הודו, הותר לכל אחת מ-680 הנסיכויות להחליט לאיזו משתי המדינות היא תשתייך. להוציא מעטות, רוב הנסיכויות שאוכלוסייתן הייתה מוסלמית ברובה, הצטרפו לפקיסטן ורוב הנסיכויות בעלות רוב הינדי הצטרפו להודו. עם זאת, ההחלטות שהתקבלו על ידי כמה מהנסיכויות עיצבו את יחסי הודו-פקיסטן באופן משמעותי בשנים הבאות.
שורשי הסכסוך בתקופת קבלת העצמאות > בעיית ג'ונגד

ג'ונגד הייתה נסיכות ששכנה בקצה הדרום-מערבי של סאורשטרה (היום בגוג'ראט), יחד עם נסיכויות מנדבר, מנגרול וברביאוואד. לא היה לה גבול משותף עם פקיסטן ושאר הנסיכויות היוו חיץ בינה לבין פקיסטן. בנסיכות זו היה רוב של 80% תושבים הינדואים בעוד שהשליט שלה, מהבט ח'אן, היה מוסלמי. ב-15 באוגוסט 1947 בחר מהבט ח'אן להסתפח לפקיסטן וחודש לאחר מכן אישרה פקיסטן את הסיפוח. הודו התנגדה להכללת ג'ונגד בפקיסטן, בשל אי הרציפות הטריטוריאלית בינה לבין פקיסטן ורצונו של הרוב ההינודאי להיות חלק מהודו. הטענה הפקיסטנית התבססה על העובדה ששליט הנסיכות בחר להסתפח לפקיסטן ויש לאפשר לו זאת. בנוסף, טענה פקיסטן שמאחר שלנסיכות יש מוצא לים, היא תוכל לקיים קשר ימי עם פקיסטן, אף על פי שהיא תהיה מובלעת בתוך שטחה של הודו.
אף לא אחת משתי המדינות לא הייתה מסוגלת לפתור את שאלת ג'ונגד בדרכי שלום והיא רק הוסיפה שמן על מדורת היחסים הטעונים בין שתי המדינות גם כך. שר הפנים של הודו, ואלאבאי פאטל, חש שאם יותר לג'ונגד להסתפח לפקיסטן, ישתרר אי-שקט ברחבי גוג'ראט. ממשלת הודו הקציבה לפקיסטן זמן לבטל את הסיפוח ולקיים משאל עם בנסיכות כדי למנוע את מעשי האלימות. סמלדס גנדי, אחיינו של מהאטמה גנדי, הקים ממשלה גולה לתושבי ג'ונגד. פאטל הורה לספח את שלוש הנסיכויות.
הודו הטילה הסגר על ג'ונגד, ניתקה אותה מהספקת דלקים, ניתקה את קשרי האוויר והדואר אליה, שלחה כוחות צבא לגבול עם הנסיכות וכבשה את נסיכויות מנגרול וברביאוואד שבחרו להסתפח להודו. ב-26 באוקטובר נמלטו מהבט ח'אן ובני משפחתו לפקיסטן בעקבות ההתנגשויות עם הכוחות ההודים. ב-7 בנובמבר, לנוכח קריסת השליטה בנסיכות, ביקשה חצר הנסיכות מממשלת הודו לקחת על עצמה את ניהול הנסיכות. ראש ממשלת ג'ונגד, סר שאה נוואז בהוטו (אביו של זולפיקר עלי בהוטו), כתב למפקח על האזור מטעם ממשלת הודו והזמינו לקבל את השליטה על הנסיכות. ממשלת פקיסטן הביעה את מחאתה, אך הודו קיבלה את הזמנת ממשלת הנסיכות. ב-9 בנובמבר 1947 כבשו כוחות הודים את ג'ונגד. בפברואר 1948 נערך בנסיכות משאל עם ורוב מוחלט של המצביעים הביע את רצונם להסתפח להודו.
המשך הסכסוכים האלימים

בעשורים שלאחר מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה התנהלו שורה של מלחמות, ב-1965, 1971 ומלחמה אחת בלתי רשמית ב-1999.
המשך הסכסוכים האלימים > מלחמת הודו-פקיסטן השנייה

מלחמת הודו-פקיסטן השנייה הייתה השיא של שורה של התנגשויות אלימות שהתרחשו מאפריל ועד ספטמבר 1965 בין שתי המדינות. העימות החל בעקבות "מבצע גיברלטר" של פקיסטן (הפקיסטנים בחרו בשם זה כדי ליצור הקבלה בין מטרותיהם לבין הכיבוש המוסלמי של ספרד שהחל מגיברלטר) שמטרתו הייתה להחדיר כוחות לג'אמו וקשמיר שייקחו חלק בהתקוממות כנגד השלטון ההודי. הודו הגיבה במתקפה בהיקף רחב על מערב פקיסטן. במלחמה, שנמשכה 17 ימים, נהרגו אלפים משני הצדדים, והתנהלו בה קרבות השריון הגדולים ביותר מאז מלחמת העולם השנייה. פעולות האיבה הסתיימו לאחר שהוכרזה הפסקת אש בחסות האו"ם בעקבות התערבות דיפלומטית של ארצות הברית וברית המועצות וחתימתה של אמנת טשקנט. רוב הקרבות התנהלו באמצעות כוחות הקרקע של הצבאות בקשמיר ולאורך הגבול המשותף של שתי המדינות. המלחמה עמדה בסימן של ההתכנסות הגדולה ביותר של כוחות צבאיים בקשמיר מאז חלוקת הודו ב-1947, שיא שנשבר רק במהלך הכוננות שהוכרזה בשנים 2001 – 2002. רוב הקרבות היו קרבות של שריון מול שריון ורגלים מול רגלים, שנעזרו בסיוע אווירי משמעותי וכן קרבות ימיים. רוב הפרטים על מלחמה זו, כמו שאר המלחמות שהתנהלו בין שתי המדינות נותרו עמומים.
במלחמה זו הייתה ידה של הודו על העליונה ואף על פי שהמצב נראה שקול בין שני הצדדים, מבחינה אסטרטגית ופוליטית נחלה פקיסטן תבוסה, שכן לא עלה בידה להשיג את השליטה על קשמיר וכן לא עלה בידה לקבל תמיכה משמעותית ברמה הבינלאומית. מבחינה בינלאומית הייתה מלחמה זו חלק מהמלחמה הקרה וכתוצאה ממנה התחולל שינוי גאופוליטי משמעותי בתת-היבשת ההודית. לפני המלחמה היו ארצות הברית והממלכה המאוחדת ספקיות הנשק העיקריות הן של הודו והן של פקיסטן. במהלך המלחמה ואחריה חשו הן הודו והן פקיסטן נבגדות בשל העדר התמיכה מצד מעצמות המערב בעמדותיהן. תחושות בגידה אלו הסלימו עם הטלת האמברגו על ידי ארצות הברית והממלכה המאוחדת על משלוחי נשק לשני הצדדים הלוחמים. כתוצאה מכך, פיתחו הודו ופקיסטן קשרים הדוקים יותר עם ברית המועצות ועם סין, בהתאמה. עמדתן השלילית המורגשת של מעצמות המערב במהלך המלחמה ובמהלך מלחמת הודו-פקיסטן השלישית ב-1971 המשיכה להשפיע על יחסי המערב עם מדינות תת-היבשת. על אף היחסים עם ארצות הברית ובריטניה שהשתפרו מאז תום המלחמה הקרה, עוררה מלחמת 1965 חוסר אמון עמוק בשתי המדינות, שבמידה מסוימת קיים עד היום.
המשך הסכסוכים האלימים > מלחמת הודו-פקיסטן השלישית

מלחמת הודו-פקיסטן השלישית הייתה עימות צבאי בין שתי המדינות שהתרחש במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש מ-3 בדצמבר 1971 ועד לנפילת דאקה ב-16 בדצמבר אותה שנה. המלחמה החלה במכה מקדימה של חיל האוויר הפקיסטני על 11 בסיסים של חיל האוויר ההודי, שהובילו להמשך מעשי האיבה ולמעורבותה של הודו מלחמת העצמאות של בנגלדש לצדם של הכוחות הלאומיים הבנגליים. כמלחמה שנמשכה 13 ימים בלבד, היה הייתה אחת הקצרות בהיסטוריה.
במהלך המלחמה התנהלו קרבות בו-זמנית בחזית המערבית ובחזית המזרחית. המלחמה הסתיימה עם חתימת הפיקוד המזרחי של הכוחות המזוינים של פקיסטן על מסמך כניעה ב-16 בדצמבר 1971 בדאקה, שציין את הפיכתה של מזרח בנגל למדינה העצמאית החדשה, בנגלדש. רשמית הודיעה מזרח פקיסטן על פרישתה מהאיחוד הפקיסטני עוד קודם לכן, ב-26 במרץ. בין 90,000 ל-93,000 אנשי צבא פקיסטניים נלקחו בשבי על ידי צבא הודו, כולל כ-80,000 איש שלא לבשו מדים, ומספר קטן של חיילים בנגלים שנותרו נאמנים לפקיסטן. שאר השבויים, 10,000 עד 12,500, היו אזרחים, בני משפחות של אנשי צבא פקיסטן ומשתפי פעולה.
היקף האבדות בנפש באירועים שקרויים רצח העם הבנגלי אינו ידוע באופן מוחלט. ממשלת בנגלדש טענה ש-3 מיליון איש נהרגו, בעוד שוועדת חקירה רשמית של ממשלת פקיסטן העמידה את המספר על 26,000 הרוגים בקרב האוכלוסייה האזרחית. על פי דוח שחובר על ידי העיתונאית האמריקאית ממוצא הודי, סרמילה בוס, בין 50,000 ל-100,000 משתתפים פעילים בלחימה ואזרחים משני הצדדים איבדו את חייהם. מחקר שפורסם ב-2008 ב-British Medical Journal על ידי זיאד אוברמייר, כריסטופר ג'. ל. מוראיי ועימנואלה גקידו מעריך שכ-269,000 נהרגו כתוצאה מהעימות. מפרסמי המחקר ציינו שמספר זה גבוה בהרבה מההערכה הקודמת של אוניברסיטת אופסלה ושל מכון המחקר לשלום באוסלו, שעמדה על 58,000. על פי סרג'ור רחמן, ההערכה הרשמית של ממשלת בנגלדש נעשתה ב-3 לקה, ספרה המקובלת בדרום-מזרח הודו ומשמת לציון מאה אלף, שתורגמה בטעות ל-3 מיליון. כתוצאה מעימות זה נמלטו בין שמונה לעשרה מיליון איש והפכו לפליטים בהודו.
המשך הסכסוכים האלימים > מלחמת קרגיל

מלחמת קרגיל (לעיתים מכונה גם "משבר קרגיל") היא מלחמה שהתנהלה בין הודו לבין פקיסטן בין מאי ליולי 1999, במחוז קרגיל שבחבל קשמיר. המלחמה החלה כאשר חמושים קשמיריים הנתמכים על ידי פקיסטן חצו את קו השליטה, המהווה גבול דה-פקטו בין הודו לפקיסטן בחבל קשמיר, והשתלטו על העמדות ההודיות בקרחון סיאצ'ן. בתגובה יצאה הודו למלחמה שנמשכה עד יולי, ובקרבות קשים הצליחו להשתלט על רוב השטחים שנתפסו על ידי הפקיסטנים. בסופו של דבר נאלצו הפקיסטנים לסגת גם משאר השטחים בלחץ אמריקאי. ההפסד הפקיסטני במלחמת קרגיל היה גורם משמעותי להפיכה הצבאית שהתרחשה בפקיסטן באוקטובר 1999, ובה תפס פרבז מושארף את השלטון.
קרחון סיאצ'ן, בו התנהלה עיקר המלחמה הוא שדה הקרב הגבוה ביותר בו התנהלו קרבות מעולם, ובהתאם לכך, מלחמת קרגיל היא המלחמה שהתנהלה במקום הגבוה ביותר מכל המלחמות, כ-5,000 מטר מעל פני הים. מלחמה זו חשובה גם בשל הממד הגרעיני שבה, זו המלחמה הראשונה שהתנהלה בין הודו לפקיסטן כאשר שתי המדינות היו חמושות בפצצות אטום. במהלך המלחמה הושמעו על ידי שני הצדדים 13 פעמים איומים לשימוש בנשק גרעיני. זו המלחמה הראשונה בהיסטוריה בה נלחמו שתי מדינות גרעיניות, שאף אחת מהן לא מעצמת על, באופן קונבנציונלי, ולפיכך הבנתה חשובה גם לתחום ההרתעה הגרעינית.
נושאי מחלוקת נוספים > משבר הפליטים הבנגלי (1949)

ב-1949 תיעדה הודו מספר של כמיליון פליטים הינדואים שנמלטו ממזרח בנגל (כיום בנגלדש) למערב בנגל ולאסאם, בשל מעשי אלימות, פחד ודיכוי מצד השלטונות. מצבם של הפליטים גרם לזעמם של לאומנים הינדואים ואוכלוסיית הפליטים גרמה לצמצום המשאבים של מדינות הודו שלא היו מסוגלות לקלוט אותם. במקביל לאי פסילת רעיון המלחמה על הסף, הזמינו ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו ושר הפנים ואלאבאי פאטל את ראש ממשלת פקיסטן ליקאת עלי ח'אן לשיחות בדלהי. אף על פי שהודים רבים תיארו צעד זה כפיוס, חתם נהרו על הסכם עם ח'אן שעל פיו התחייבו שתי המדינות להגן על המיעוטים ולהקים גופים שיטפלו בהם. השניים גם חתמו על הסכם סחר והתחייבו לפתור את העימותים ביניהם בדרכי שלום. בהדרגה, שבו מאות אלפי הינדואים למזרח פקיסטן, אך הפשרת היחסים ארכה זמן רב, בעיקר בשל סכסוך קשמיר.
נושאי מחלוקת נוספים > אפגניסטן

בין פקיסטן לבין אפגניסטן קיימת יריבות רבת שנים על הגבול ביניהן, "קו דורנד", שאין ספור ממשלות אפגניות סירבו להכיר בו כקו גבול רשמי. מצב זה הוביל למתחים קשים בין שתי המדינות ואף להתנגשויות צבאיות שבהן הייתה ידה של פקיסטן על העליונה. פקיסטן האשימה עוד בשנות ה-50 של המאה ה-20 את אפגניסטן במתן חסות למורדים הבדלנים הבלוצ'ים ובניסיון לתת חסות לנטיות בדלניות בקרב האוכלוסיות הפשטוניות והבלוצ'יות. מקובל להאמין שבמהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 החלה פקיסטן, אז בהנהגתו של זולפיקר עלי בהוטו, לתמוך בפלגים האסלאמיים באפגניסטן. פלגים אלו אכן התמרדו נגד ממשלת אפגניסטן, שהיו לה יחסי ידידות עם ברית המועצות ועם בעלת בריתה בדרום אסיה, הודו.
מעורבותה של ברית המועצות באפגניסטן כדי למנוע הסלמה נוספת ותפיסת השלטון על ידי הגורמים האסלאמיים הוכחה כאסון. ארצות הברית ובעלות בריתה חששו מפני מעורבות זו והחלו להגיש סיוע לפקיסטן שתמכה במוג'אהדין האפגניים, בתקווה לשבש את מהלכיה של ברית המועצות. מלחמת אפגניסטן נכנסה למבוי סתום עם אבדות כבדות שנגרמו לשני הצדדים ועלתה לסובייטים בממון רב. בסופו של דבר נסוגו הרוסים תחת לחץ בינלאומי, אך כמה פלגים אפגניים המשיכו להילחם אלו באלו, ותומכיהם מבחוץ, כולל ברית המועצות, איראן, פקיסטן ואחרים, לא הצליחו להגיע להסכמה מי צריך להחזיק בהגה השלטון באפגניסטן.
המשך התמיכה במורדים הובילה למלחמת אזרחים שבה תמכה פקיסטן בטליבאן, מתוך רצון להבטיח את האינטרסים שלה באפגניסטן, בעוד שהודו ושכנותיה האחרות של אפגניסטן העניקו את תמיכתם לברית הצפונית. לאחר שהטליבאן הביס את הברית הצפונית ברוב שטחי אפגניסטן במהלך מלחמת האזרחים באפגניסטן, שהתנהלה בין השנים 1996 – 2001, המשיך משטר הטליבאן לקבל סיוע מפקיסטן, אחת משלוש המדינות שעשו כן עד פיגועי 11 בספטמבר. הודו התנגדה בתקיפות לשלטון הטליבאן ועל רקע זה מתחה ביקורת קשה על פקיסטן. מתוקף ההכרה שלה בשלטון הברית הצפונית, העניקה לה הודו את תמיכתה, יחד עם תמיכת האו"ם. יחסי אפגניסטן-הודו, שכנתה של פקיסטן, ונוכחותה ההולכת וגוברת שם, הטרידו את פקיסטן.
ב-7 ביולי 2008 אירע פיגוע התאבדות בשגרירות הודו בקאבול. מטעם ה-CIA נרמז שהמודיעין הבין-שרותי, סוכנות הביון של פקיסטן, עמדה מאחורי הפיגוע. פקיסטן ניסתה להתנער מאחריות לפיגוע, אך נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש עימת את ראש ממשלת פקיסטן, יוסוף רזא גילאני עם העדויות והתרה בו שאם תתרחש מתקפה דומה נוספת, הוא ינקוט בצעדים רציניים.
כנגד פקיסטן הוטחו האשמות על ידי הודו, אפגניסטן, ארצות הברית, ועל ידי הממלכה המאוחדת, במעורבות בפעילות טרור בקשמיר ובאפגניסטן. ביולי 2009 הודה נשיא פקיסטן, אסיף עלי זרדארי שממשלת פקיסטן הקימה וטיפחה קבוצות טרוריסטיות כדי להשיג את מטרותיה קצרות הטווח בתחום מדיניות החוץ. על פי ניתוח שפורסם עבור פורום סבן במכון ברוקינגס ב-2008, הייתה פקיסטן המדינה תומכת הטרור הפעילה ביותר.
נושאי מחלוקת נוספים > ההתקוממות בקשמיר

על פי כמה דיווחים שפורסמו על ידי "המועצה ליחסי חוץ" (Council on Foreign Relations), העניקו כוחותיה הצבאיים של פקיסטן וגופי המודיעין שלה תמיכה סמויה לארגוני טרור בקשמיר, כולל לארגון ג'יש-י מוחמד המסונף לאל-קאעידה. פקיסטן הכחישה כל מעורבות בפעילות הטרור בקשמיר וטענה שהיא רק מעניקה תמיכה פוליטית ומוסרית לקבוצות בדלניות השואפות להיפרד מהשלטון ההודי. קבוצות מיליטנטיות קשמיריות רבות מחזיקות מפקדות בחלק של קשמיר המנוהל על ידי פקיסטן, אזאד קשמיר.
נשק להשמדה המונית

להודו היסטוריה ארוכה של פיתוח נשק גרעיני. שורשיה של תוכנית זו מתחילים עוד כאשר החלה תוכנית הגרעין ההודית מיד לאחר קבלת העצמאות. בשנות ה-40, ה-50 וה-60 של המאה ה-20 התקדמה התוכנית בהדרגה לקראת הפיכתה למבצעית ובמהלך כל המאה התרחבה תשתית התוכנית. ההחלטות על ייצור נשק גרעיני התקבלו על ידי הנהגת המדינה לאחר מלחמת הודו–סין והסיפוח של חלקים משטח הודו לסין בעקבותיה. ב-1967 הוגדרה מטרת התוכנית לייצור נשק גרעיני בפיקוחה של אינדירה גנדי. ב-1971, לאחר מלחמת הודו-פקיסטן השלישית השיגה הודו יתרון צבאי על פקיסטן. ההכנות לניסוי גרעיני החלו ב-1972 ובסופו של דבר פוצצה הודו את הפצצה הגרעינית הראשונה שלה בניסוי "פוקהרן" ב-1974 ששם הקוד שלו היה "בודהה המחייך". בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 החלה הודו לפתח טילים בעלי יכול נשיאה של נשק גרעיני כתגובה למאמציה של פקיסטן להתמודד מולה במרוץ לחלל. במקביל פיתחה פקיסטן אף היא נשק גרעיני וטילים והחלה לבצע טיסות חלל בלתי-מאוישות באמצע שנות ה-90 והיא ממשיכה בכך עד היום.
לאחר התבוסה במלחמת הודו–פקיסטן השלישית ב-1971, החלה פקיסטן להריץ את תוכנית הגרעין שלה ב-1972 והגבירה את מאמציה ב-1974, לאחר שהודו פוצצה את הפצצה הגרעינית הראשונה שלה. ב-1983 הגיעה להישג חשוב במאמציה לאחר שביצעה סדרה של ניסויים גרעיניים בשם הקוד "קיראנה-1". ממשלת פקיסטן לא הוציאה שם הודעה רשמית על ניסויים אלו. בשנים שלאחר מכן הרחיבה פקיסטן את תוכנית הגרעין שלה ושכללה אותה כדי לרתום אותה למערך אספקת החשמל של המדינה. ב-1988 הושגה הבנה הדדית בין שתי המדינות, על פיה התחייבה כל אחת מהן לא לתקוף את מתקני הגרעין של זולתה. עוד קודם לכן, ב-1988 הושגה הסכמה על חילופי תרבות ועל קיום קשרי תחבורה אווירית. ב-1998 ערכה הודו את הניסוי הגרעיני השני שלה, "פוקהרן 2", שבעקבותיו ערכה פקיסטן שני ניסויים נוספים, "צ'גאי-1" ו"צ'גאי-2".
שיחות וצעדים לבניית אמון

לאחר מלחמת 1971 התקדמו הודו ופקיסטן בהדרגה לקראת נרמול היחסים. ביולי 1972 קיימו ראשת ממשלת הודו, אינדירה גנדי וראש ממשלת פקיסטן, זולפיקר עלי בהוטו פגישה בעיר שימלה וחתמו על הסכם שעל פיו תשחרר הודו 90,000 שבויים ותשיב לפקיסטן שטחים שנכבשו במערב. כמו כן הוסכם ששתי המדינות "תיישבנה את חילוקי הדעות ביניהן בדרכי שלום באמצעות משא ומתן דו-צדדי". הקשרים הדיפלומטיים וקשרי המסחר חודשו ב-1976.
שיחות וצעדים לבניית אמון > שנות התשעים

ב-1997 חודשו שיחות בדרג בכיר בין שתי המדינות לאחר הפסקה של שלוש שנים. ראשי הממשלות של שתי המדינות נפגשו פעמיים ושרי החוץ ניהלו שלושה סביבי שיחות. ביוני אותה שנה הגדירו שרי החוץ שמונה "סוגיות בולטות" שבהן יתמקד המשך השיחות. העימות סביב מעמדה של קשמיר, סוגיה שהייתה ליבת הסכסוך בין שתי המדינות מאז זכו בעצמאותן, נותרה אבן הנגף העיקרית בדיאלוג שלהן. הודו טוענת שכל שטח נסיכות קשמיר לשעבר הוא חלק בלתי נפרד מהפדרציה ההודית, בעוד שפקיסטן עומדת על כך שהחלטות האו"ם שקראו להגדרה עצמית של תושבי המחוז חייבות להילקח בחשבון. בכל אופן היא מסרבת לציית לחלק הקודם של ההחלטה הקורא לפנות השטחים הכבושים.
בספטמבר 1997 התפוצצו השיחות על רקע סוגיית קשמיר ועל רקע הבטחת השלום והביטחון. פקיסטן טענה שנושאים אלו חייבים להיות נדונים בקבוצות עבודה נפרדות. הודו השיבה ששתי הסוגיות צריכות להיות מטופלות במקביל יחד עם שש הסוגיות האחרות.
ניסיון לחידוש הדיאלוג קיבל דחיפה רצינית בפגישה של שני ראשי הממשלה, אטאל ביהארי ואג'פאיי ונוואז שריף, בפברואר 1999 שהתקיימה בלאהור ובה נחתמו שלושה הסכמים. הפיכה צבאית שארעה בפקיסטן באותה שנה ובה הודחה ממשלתו של שריף גרמה להתרחקות מחודשת ביחסי שתי המדינות.
שיחות וצעדים לבניית אמון > העשור הראשון של המאה ה-21

ב-2001 בוטלה פסגה שנועדה להתכנס באגרה בהשתתפות נשיא פקיסטן, פרבז מושארף וראש ממשלת הודו, אטאל ביהארי ואג'פאיי.
ב-20 ביוני 2004, עם כינון ממשלת הודו החדשה בראשות מאנמוהאן סינג, הסכימו שתי המדינות להרחיב את האיסור על עריכת ניסויים גרעיניים ועל התקנת קו טלפון אדום בין משרדי החוץ של המדינות שמטרתו למנוע מקרים של אי הבנה שעלולים להוביל לפרוץ מלחמה גרעינית.
לאחר בחירתו של מאנמוהאן סינג כראש ממשלת הודו במאי 2004 הכריזה ממשלת מחוז פנג'אב שבפקיסטן שהיא תפתח את הכפר גה, מקום הולדתו, ככפר לדוגמה לכבודו ותקרא בית ספר על שמו. בהודו קיים כפר בשם פקיסטן, על אף לחצים שמופעלים מעת לעת לשנות את שם הכפר, מתנגדים תושביו לכך.
ב-2004 חלה רגיעה במעשי האלימות בין שתי המדינות. שתי הסיבות העיקריות לכך היו חימום היחסים בין הממשלות שכתוצאה מכך הושגה הפסקת אש והשלמת גידור קו השליטה על ידי צבא הודו. יותר מכך, תחת לחץ בינלאומי כבד, נאלצה פקיסטן לנקוט בצעדים כנגד מחנות האימונים של המחבלים בתחומה. באותה שנה הסכימו גם שתי המדינות על דילול הכוחות סביב לגבול.
משמר הגבול ההודי האשים את צבא פקיסטן במתן גיבוי באש לטרוריסטים כאשר אלו פלשו לשטחי הודו. מנגד האשימה פקיסטן את הודו במתן תמיכה לארגוני טרו הפועלים בפקיסטן כמו צבא שחרור בלוצ'יסטן.
ב-2005 התעוררה מחלוקת בין המדינות בנוגע לסכר בגליהר. באותה שנה הואשם שר המידע הפקיסטני, שייח ראשיד, בכך שב-1990 ארגן מחנה אימונים לטרוריסטים במחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה. ממשלת פקיסטן סגרה את תיק החקירה נגדו כניסיון לשים מכשול לתהליך השלום שהתנהל בין שתי המדינות.
הן הודו והן פקיסטן נקטו במספר צעדים בוני אמון כדי להרגיע את המתיחות בין שתיהן. אלה כללו שיחות נוספות בדרג בכיר, הקלות במתן אשרות וחידוש תחרויות הקריקט בין המדינות. שירות האוטובוסים החדש המקשר בין סרינגאר שבהודו לבין מוצפראבאד שבפקיסטן סייע גם הוא לקרב בין הצדדים. המדינות הסכימו גם לשתף פעולה בתחום הכלכלי. שיפורים ביחסים נראו גם עם הפתיחה מחדש של קווי רכבת ואוטובוסים החוצים את הגבול.
ביולי 2005 ארעה התנגשות קשה בין כוחות הביטחון ההודיים לבין מיליטנטים פקיסטנים כאשר אלו ניסו להסתנן מפקיסטן לקשמיר. באותו חודש בוצעו מתקפות של מיליטנטים קשמירים על איודהיה ועל סרינגאר, אך לאלו לא הייתה השפעה של ממש על תהליך השלום.
כדי לקדם שיפור נוסף ביחסי המדינות שוחרר במרץ 2008 אזרח הודי שנאסר בפקיסטן ב-1975 באשמת ריגול.
שיחות וצעדים לבניית אמון > העשור השני של המאה ה-21

בדצמבר 2010 פרסמו מספר עיתונים פקיסטניים כתבות אודות מנהיגים הודים ויחסיהם עם גורמים מיליטנטים בפקיסטן שעל פי האשמת העיתונים נמצאו במסמכים שדלפו במסגרת פרשת קייבלגייט. העיתון הבריטי הגרדיאן, שהחזיק את המסמכים ברשותו, הגיע למסקנה שטענות הפקיסטנים היו בלתי מדויקות ושנעשה שימוש במברקים המודלפים לצורכי תעמולה.
ב-10 בפברואר 2011 הסכימה הודו לחדש את השיחות עם פקיסטן שהושעו לאחר הפיגוע במומבאי. במהלך תקופה זו השעתה הודו את כל הקשרים הדיפלומטיים עם פקיסטן עד שזו תפעל כנגד האחראים לפיגוע במומבאי. ב-13 באפריל 2012, לאחר הפשרת היחסים, כאשר הודו השיגה מעמד של מדינה מועדפת בפקיסטן, היא הכריזה על הסרת המגבלות על השקעות חוץ ישירות פקיסטניות בהודו. ב-11 ביולי אותה שנה הצהיר שרת החוץ הפקיסטנית הינה ראביני קהאר (אנ') בפנום פן שארצה שואפת לפתור כמה מחלוקות, כמו המחלוקות על מפרץ סיר ועל קרחון סיצ'אן, על בסיס ההסכמות שהושגו בעבר. ב-7 בספטמבר קיים שר החוץ ההודי סומאנהלי מאלהיה קרישנה ביקור של שלושה ימים בפקיסטן כדי לעמוד על ההתקדמות בדיאלוג ההדדי עם עמיתיו הפקיסטנים.
ב־18 בספטמבר 2016 נהרגו 17 חיילים הודים בהתקפה של מורדים על בסיס צבאי בחבל קשמיר ההודי. בכירי השלטון האשימו את פקיסטן במעורבות בתקיפה, מה שגרר מאוחר יותר מבצע צבאי כירוגי מסובך שניהל צבא הודו עמוק באזאד קשמיר ובו חיסלו הכוחות המיוחדים של צבא הודו עשרות טרוריסטים חמושים.
בפברואר 2019 התפוצץ מטען בשיירה משטרתית בכביש ג'אמו–סרינגאר, בו נהרגו כארבעים אנשי משטרה הודים. האירוע הוביל לתקיפות ההדדיות בין הודו ופקיסטן.
שיחות וצעדים לבניית אמון > העשור השלישי של המאה ה־21

בספטמבר 2024 ביקר שר החוץ ההודי סוברהמניאם ג'אישנקר באיסלאמאבאד לרגל מפגש ראשי מדינות של ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה.
שיתוף פעולה בטיפול באסונות טבע > רעידת האדמה בגוג'ארט

כתגובה לרעידת האדמה בגוג'ארט ב-2001 שלח נשיא פקיסטן, פרבז מושארף מטוס עם ציוד לסיוע לנפגעי רעידת האדמה. המטוס, שהמריא מאסלאמאבאד לאחמדאבאד, נשא 200 אוהלים ויותר מ-2,000 שמיכות. בנוסף, התקשר הנשיא לראש ממשלת הודו כדי להביע את תנחומיו על ההרוגים ברעש האדמה.