stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יד טבנקין
היסטוריה

עמותת יד טבנקין נוסדה בשנת 1971 על ידי קבוצת חברים מתוך הקיבוץ המאוחד. ב-1979 נבנה הבית שבו מתקיימת פעילות המוסד, וב-1981 היא נרשמה כעמותה. כמו כן הוקמה קרן המבטיחה את קיומה של העמותה על כל מרכיביה. בין חבריה הראשונים של העמותה נמנו יעקב זק, משה אולניק, פטר גלבוע, ישראל גלילי, זאב כץ, אליעזר לוין, זאב צור, יעקב צור, יוסקה רבינוביץ, דני רוזוליו, יצחק תמיר (סטופה), צבילי בן משה.
פעילות המרכז

במרכז יד טבנקין קיים ארכיון היסטורי ועכשווי של התנועות הקיבוציות השונות, כמו כן ארכיון של תנועות נוער רבות בישראל ובעולם. בארכיון נמצאות אסופות של אנשי ציבור רבים, אוספי עלונים של הקיבוצים, כרזות ומוצגים נוספים. במרכז קיימת ספרייה בעלת אוסף ייחודי בהיקפו בנושא הקיבוץ והקומונות בעולם, הכולל ספרי עיון, ספרי קריאה ועיתונים.
יד טבנקין מקיים מחקר מקיף בנושאי התנועה הקיבוצית ומדעי החברה, הן בתחום ההיסטורי והן העכשווי. כמו כן, המרכז הוא גם הוצאה לאור שפרסמה מאות ספרים. המרכז מעניק מלגות עידוד לעבודות מחקר ועיון.
יד טבנקין נמצא בסמינר אפעל. בסמינר מתקיימים ימי עיון, סדנאות וכנסים בנושאים הקשורים לקיבוץ, להתיישבות השיתופית, לתנועות הנוער ולנושאים משיקים.
מיזם הנגב המערבי והגליל

מיזם הנגב המערבי והגליל הושק לאחר אסון שבעה באוקטובר, בשיתוף עם יד יערי והתנועה הקיבוצית. מטרתו לתעד, לחקור ולהפיץ את קורות קיבוצי הגבולות מאז השבעה באוקטובר, כמו גם את תרומתם לאזור ולמדינה מאז הקמתם.
פסיפס של יעקב זרבבל בבניין העמותה ברמת אפעל
מצבת דב בר בורוכוב ברמת אפעל סמוך לבניין יד טבנקין
ארכיון של עיתוני דבר בספריית יד טבנקין
הערות שוליים

↑  מועצת הקיבוץ המאוחד החליטה על הקמת "יד יצחק טבנקין", דבר, 8 באוגוסט 1971
↑  אייזיק סדומי, אוצרות היסטוריים נדירים במכון "יד טבנקין" שבאפעל, דבר, 15 באוגוסט 1979
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269912605171
שי ניצן

שי ישעיהו ניצן (נולד ב-29 בנובמבר 1959) הוא עורך דין ישראלי המכהן כמנהל אשכול התוכן בספרייה הלאומית. שימש כפרקליט המדינה, משנה ליועץ המשפטי לממשלה לתפקידים מיוחדים ומשנה לפרקליט המדינה לתפקידים מיוחדים.
ביוגרפיה

ניצן נולד בירושלים. הוריו, חוה ויעקב, עלו לארץ ישראל מהונגריה וצ'כוסלובקיה ב-1934. ניצן גדל בבית דתי, בשכונת קריית משה בירושלים, והתחנך בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר שבעיר. בשנת 1978 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר והשתתף בפעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה. בגיל 23 הוריד את הכיפה, אך ממשיך לשמור שבת ולנהל אורח חיים דתי.
בשנת 1985 סיים בהצטיינות תואר ראשון במשפטים ובהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים והתמחה בבית המשפט העליון אצל השופט אהרן ברק (לימים נשיא בית המשפט העליון). בשנת 1987 התמחה אצל עו"ד יעקב רובין, ראש לשכת עורכי הדין לשעבר. בשנת 1989 השלים תואר שני במשפטים באוניברסיטה העברית, אף הוא בהצטיינות. ניצן הוא גם בוגר המכללה לביטחון לאומי (1999) ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה (1999) בהצטיינות.
ביוגרפיה > בשירות המדינה

ניצן מילא תפקידים בכירים בפרקליטות המדינה. בין השנים 1989–1993 כיהן כעוזר אישי לפרקליטת המדינה, דורית ביניש. בין השנים 1994–2002 כיהן כפרקליט במחלקת בג"ץ, וטיפל בתיקים רגישים שהובאו בפני מחלקה זו. במקביל כיהן בין השנים 1997–2002 כממונה על עניינים ביטחוניים בפרקליטות המדינה. בין השנים 2002–2003 כיהן כמנהל תחום תפקידים מיוחדים בפרקליטות המדינה, ומיד לאחר מכן מונה למשנה לפרקליט המדינה לתפקידים מיוחדים.
במסגרת תפקידיו השונים בפרקליטות המדינה טיפל במספר רב של תיקים פליליים וביטחוניים מוכרים ורגישים ציבורית. בין היתר ייצג את עמדת המדינה בבג"ץ הסיכולים הממוקדים, בבג"ץ הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל (בעניין עינוי נחקרים בשב"כ), בפרשת בר-און חברון, בפרשת קצב ועוד.
ניצן היה ממונה על ההיבט המשפטי של ביצוע תוכנית ההתנתקות, והקים בתי דין מיוחדים הסמוכים לבתי המעצר שבהם נשפטו עצורים רבים יחד.
ב-9 בספטמבר 2012 אישרה הממשלה את מינויו של ניצן למשנה ליועץ המשפטי לממשלה לעניינים מיוחדים, חרף התנגדותם של גורמי ימין וחלק משרי הממשלה.
בתקופה זאת, עסק גם במאבק בגזענות. בשנת 2019 אף אמר "המלחמה בשחיתות היא חשובה, אבל המלחמה בגזענות חשובה יותר".
בנובמבר 2013 המליצה ועדת איתור לפרקליט המדינה שניצן ימונה לתפקיד. חברי כנסת ממפלגות הימין בקואליציה מתחו ביקורת על ההמלצה, אך הממשלה אישרה את מינויו והוא נכנס לתפקידו ב-16 בדצמבר 2013, במקומו של משה לדור.
בשנתיים הראשונות לכהונתו ניהל ניצן, שגובה על ידי ארגון הפרקליטים, מאבק נגד נציבות הביקורת על הפרקליטות ורשויות התביעה שבראשה עמדה השופטת בדימוס הילה גרסטל. ניצן ואנשי הפרקליטות נחלו הצלחה כשהביאו לצמצום סמכויות נציבות הביקורת על הפרקליטות באופן שנשללה ממנה הסמכות לערוך ביקורת מערכתית.
על רקע עיסוקו בתיקים מסוימים, הוצמדה לו אבטחה.
ב-16 בדצמבר 2019 הסתיימה כהונתו בת שש השנים כפרקליט המדינה.
ביוגרפיה > בשירות המדינה > הביקורת על תפקודו

ב-2005 הוביל ניצן את מדיניות אכיפת החוק בהיערכות לתוכנית ההתנתקות, בתפקידו כמשנה לפרקליט המדינה לתפקידים מיוחדים. ב-9 חודשי פעילותו נעצרו כ־6,000 אזרחים, בהם מאות קטינים. ביקורת רבה הופנתה כלפי מדיניות פלילית מחמירה, פרשנות מרחיבה של עבירות, מעצר תלמידי יסודי, שיפוט קולקטיבי ואף שימוש בשב"כ. הביקורת עלתה בין היתר בדו"ח הסנגוריה הציבורית, באמצעי תקשורת רבים ובכנסת. נגד ניצן עלתה ביקורת ציבורית כי אינו קשוב לטענות המפגינים ומתחמק באמצעות כלים בירוקרטיים.
במסגרת תפקידיו היה ממונה על אכיפת החוק ביהודה ושומרון, ונמתחה עליו ביקורת מימין כמי שפוגע בהתנחלות ובמתנחלים.
במשך תקופה התנהלו מול ביתו הפגנות של פעילי ימין, בקריאה להדיחו מתפקידיו הציבוריים.
בספטמבר 2014 קבעה שופטת בית משפט השלום בכפר סבא, נאוה בכור, כי הפרקליטות ושי ניצן נהגו באכיפה בררנית כלפי אנשי ימין. הקביעה בוטלה על ידי בית המשפט המחוזי.
ב-2015 החלה חקירת משטרה כנגד גל הירש, ימים ספורים לאחר הודעת השר גלעד ארדן על כוונתו למנות את הירש למפכ"ל המשטרה. הירש קבל על ניסיון הפללה של ניצן וסחבת בחקירה לסיכול מועמדותו. נציב תלונות הציבור, השופט בדימוס דוד רוזן לא מצא דופי בהתנהלות המשטרה והפרקליטות. לאורך השנים עלו טענות נוספות כנגד ניצן על שימוש לרעה בתפקידו להשפעה על מינויים ככלי לקידום תפיסת עולמו באמצעים משפטיים.
ביוגרפיה > לאחר פרישתו מפרקליטות המדינה

בנובמבר 2021 אושר מינויו לרקטור של הספרייה הלאומית, שתפקידו לנהל את מכלול עולמות התוכן של הספרייה. בפברואר 2024 שונה שם התפקיד ל"מנהל אשכול התוכן".
חיים אישיים

ניצן מתגורר בירושלים, נשוי לתמר ניצן – מורה לערבית, ואב לחמישה. אחיו הוא הפרופסור לכלכלה שמואל ניצן.
מפרסומיו

"להיות עם יהודי ודמוקרטי בארצנו - על פסילת רשימות ומועמדים לכנסת" שורשים במשפט 979 (דינה זילבר עורכת, 2020), הוצאת נבו.
כפר מונש

| --- | --- |
תצלום אוויר, צפונית לכביש 5711: כפר מונש
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: עמק חפר
גובה ממוצע: ‎17 מטר
תאריך ייסוד: 1946
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 891 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת נתניה מוגדלת) כפר מונאש(למפת נתניה רגילה) כפר מונאש(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כפר מונאש(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כפר מונאש32°20′51″N 34°54′58″E﻿ / ﻿32.3474787773978°N 34.9161370831269°E﻿ / 32.3474787773978; 34.9161370831269  heמפת היישובים של מועצה אזורית עמק חפר (in English: Hefer Valley Regional Council) באדום - כפר מונש בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 9 מתוך 10

כְּפַר מוֹנַשׁ (או כפר מונאש) הוא מושב עובדים בעמק חפר באזור שפלת חפר. היישוב ממוקם מצידו המזרחי של כביש 4 ומצפון-מערב לכביש 5711 (המכונה גם: "כביש הארנבות") מול בניין המועצה האזורית עמק חפר, קריית החינוך ע"ש דוד בן-גוריון בעמק חפר ומכללת "רופין".
כפר מונש הוקם ב-1946 על ידי יהודים ששירתו בפלוגת המודדים 524 בגדודי חיל ההנדסה המלכותי של בעלות הברית שלחמו באל-עלמיין. המייסדים, מומחי דפוס, הקימו במקום בית דפוס לצד העבודה החקלאית. בית הדפוס היה באותן שנים הדפוס המשוכלל והמתקדם בארץ ועסק גם בהפקת מפות ואטלסים. אולם משבר כלכלי בתחילת שנות ה-50 הוביל לסגירתו בשנת 1953, ולביסוס החקלאות כמקור פרנסה עיקרי של מרבית התושבים. האוכלוסייה המייסדת עזבה ברובה את המושב עם תחילת המשבר, ובשנת 1953 שינה המושב את צורת ההתיישבות ממושב שיתופי למושב עובדים.
היישוב נקרא על שם הגנרל האוסטרלי-יהודי ג'ון מונש, הן מכוח הזיקה של המייסדים לאוסטרליה (חלקם היו אוסטרלים, חלקם לחמו לצד הכוחות האוסטרליים) והן משום ששטח היישוב נרכש על ידי הקרן הקיימת בתרומות של ציוני אוסטרליה, שמונש היה נשיא הכבוד שלהם.
שטח היישוב הוא 2,700 דונם. ענף החקלאות העיקרי הוא פרדסנות, אך ישנן גם חממות פרחים, לולי תרנגולות ותרנגולי הודו, אווזים ורפתות.
במהלך שנות ה-90 נבנתה במושב הרחבה לבנים ממשיכים שהובילה לגידול דרמטי במספר התושבים במושב.
מטמון כפר מונאש

בשנת 1962, צבי יצהר מצא בשטחי היישוב בתוך גזע עץ אוסף של כלי נחושת שזכו לכינוי "מטמון כפר מונאש". האוסף כולל מספר רב של פריטים, מרביתם זוהו ככלי נשק ועבודה. האוסף כלל עשרות גרזנים וכילפים עשויים נחושת, אזמלי נחושת, סכין גדולה, מסור גדול נושא עיטור שנעשה בחרט, מאות "קשקשים" (לוחיות נחושת מכווצות  ששימושם לא ידוע ושימשו אולי כאמצעי תשלום), ראש אלה, מספר קטן של כלי נשק, וחפץ גדול בצורת סהר. סגנון הכלים המיוחדים במכלול  (דוגמת המשור והסכין) הוא מצרי, ויש המעריכים כי הם מזמן המושבה המצרית מימיו של נערמר. מאחר שהמטמון נמצא ללא הקשר ארכאולוגי כלשהו, יש מי שהציעו שמדובר באוסף של "גדוד עבודה"- דוגמת יערנים בפיקוד מצרי, שתפקידם לספק מוצרי עץ למצרים.  האוסף תוארך לתקופת הברונזה הקדומה (2950-2650 לפנה"ס) על בסיס גרזן אפסילון שנמצא בין הכלים. הגרזן באוסף של כפר מונש מזוהה כאב טיפוס לסוג זה של גרזנים, שמופיע במכלולים מתקופת הברונזה הקדומה ג', ועל כן מתוארך לסוף תקופת הברונזה הקדומה ב'. האוסף מוצג במוזיאון ישראל.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  הוקמה נקודה חדשה בעמק חפר, הצופה, 17 במאי 1946
↑  נתניה ומסביב לה, המשקיף, 8 במאי 1947
↑  Hestrin, R. and Tadmor, M., A Hoard of Tools and Wepons from Kfar Monash, Israel Exploration Journal 13, 1963, עמ' 265-288
↑  רפאל גרינברג (עורכים: אברהם פאוסט,חיה כץ), תקופת הברונזה הקדומה, מבוא לארכיאולוגיה של ארץ ישראל - משלהי תקופת האבן ועד כיבושי אלכסנדר, כרך א', רעננה, ישראל: למדא-  האוניברסיטה הפתוחה, 2019, עמ' 186
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467988305171
סמיילי

ערך זה עוסק בסקיצה של פנים מחייכות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
חייכן, או סמיילי. קווי היסוד נשארו, למרות התמורות הרבות שעברו עליו
סמיילים כפי שמוצגים בצורה סמלית פשוטה ובצורה טקסטואלית (בתווי מחשב).
פרצוף מחייך בכרזת פרסומת לסרט "לילי"
החייכן, הידוע יותר בשמו האנגלי, סמיילי (Smiley), הוא סקיצה של פנים מחייכות, בדרך כלל צבוע בצהוב (לעיתים המונח משמש גם כשם כללי ל"רגשונים").
היסטוריה

הפעם הראשונה בה הופיע סימן גרפי לפרצוף "שמח" ו"עצוב" הייתה בסרט "נמל בית" של אינגמר ברגמן משנת 1948. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הופיע הפרצוף פעמיים בכרזות לסרטי קולנוע: "לילי" (1953) ו"ז'יז'י" (1958), שניהם בכיכובה של לסלי קארון. במהלך שנות ה-50 חולקו גם חולצות פרסומיות עם פרצוף שמח על רקע ירוק.
עם זאת, "המצאת" הפרצוף החייכן, הבנוי מחיוך ושתי נקודות לעיניים, מיוחסת בראש ובראשונה למעצב הגרפי האמריקאי הארווי בל שפיתח את ה"סמיילי" במסגרת מסע פרסום עבור חברת ביטוח בשנת 1963. תמורת עבודתו קיבל בל שכר של 45 דולר. הפופולריות העצומה של העיצוב של בל גרמה לכך שהסמל הפך לנחלת הכלל לפני שבל יכול היה להפיק ממנו רווחים באמצעות זכויות יוצרים או רישום פטנט.
הסמיילי הופץ בתחילת שנות השבעים על ידי זוג אחים, מארי וברנרד ספיין, שהשתמשו בו לקידום מכירות שונות. הם הפיקו כפתורים וספלי קפה, חולצות, סטיקרים ועוד מוצרים רבים עליהם הוטבע הסמל, בצירוף הכתובת "שיהיה לכם יום שמח".
הסמיילי הפך לסימן רשום במספר מדינות החל משנת 1971. השם "סמיילי" והלוגו שלו נמצאים בשימוש ביותר ממאה מדינות עבור 25 סוגים שונים של סחורות ושירותים.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 רשם עיתונאי צרפתי את ה"סמיילי" כסימן רשום בצרפת, וניסה לתבוע עסקים המשתמשים בסמל (ובעיקר את ענק הקמעונאות וול מארט) על הפרת זכויותיו, אך התביעות נדחו.
הסמל אומץ על ידי תרבות מוזיקת האסיד שהתפתחה בסוף שנות השמונים.[דרוש מקור]
היו שינויים שנערכו בסמיילי, כגון הפיכת פיו על מנת ליצור פרצוף עצוב, או הוספת עין על מנת להפכו לחייזר.
הסמיילי הפך למרכיב עיקרי בתרבות האינטרנט - מאנימציות GIF ושאר ייצוגים חזותיים, עד לרגשון הטקסטואלי הנפוץ ":)" (מופיע לעיתים קרובות גם בתרבות המסרונים בטלפונים סלולריים). בגרסה הנדפסת של גופן ברירת המחדל של ה־IBM PC, הסמיילי מיוצג במקומות 1 ו־2 (☺ ☻).
סמיילים יוצאי דופן

במאי 2002 ניסה לוק הלדר, שהתעסק במטעני צינור, ליצור פרצוף חייכן על ידי מטעני חבלה באמצעותם מלכד תיבות דואר. 16 המטענים הראשונים יצרו שני עיגולים לעיניים. עוד שניים היוו התחלה של חיוך, אך הוא נתפס לפני שהשלים את מלאכתו. שישה אנשים נפצעו בעקבות פיצוץ מטענים אלה, ביניהם ארבעה דוורים.
במרץ 2006 פרסם המדען פאול רותמונד במגזין המדעי היוקרתי נייצ'ר שיטה ליצירת מבנים ננומטרים על ידי שרשראות DNA. הוא הדגים את השימוש בשיטה זו ביצירת הסמיילי הקטן בהיסטוריה משרשרת DNA.
ראו גם

צלמית (סמל חזותי)
רגשונים
אימוג'י
Don't Worry, Be Happy
יום החיוך העולמי
הערות שוליים

↑  Black Wax Cafe, הסיפור של החיוך השני הכי אייקוני בעולם, באתר פייסבוק, ‏17/07/2023
↑  ynet, ארה"ב: החשוד רצה "לצייר" סמיילי בעזרת המטענים, באתר ynet, 9 במאי 2002
ריטה מורנו

| --- | --- |

ריטה מורנו, 2008
 לידה:  11 בדצמבר 1931 (בת 93) חומאקו, פוארטו ריקו
 שם לידה:  Rita Moreno 
 מדינה:  פוארטו ריקו פוארטו ריקו
 תקופת הפעילות:  מ-1950
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר   פרס גלובוס הזהב  שני פרסי אמי  פרס גראמי  פרס טוני   פרס גילדת שחקני המסך על מפעל חיים
 פרופיל ב-IMDb
 
ריטה מורנו  (באנגלית: Rita Moreno; ‏נולדה ב-11 בדצמבר 1931) היא שחקנית, זמרת ורקדנית פוארטו ריקנית. מורנו היא ההיספנית היחידה שזכתה בכל הפרסים היוקרתיים ביותר בתעשיית הבידור: פרס אוסקר, פרס אמי, פרס גראמי ופרס טוני. ב-2013 זכתה בפרס גילדת שחקני המסך על מפעל חיים.
ביוגרפיה

מורנו נולדה בשם רוזיטה דולורס אלבריו בעיר חומאקו שבפוארטו ריקו לרוזה מריה, תופרת ולפאקו אלבריו, חוואי.
לאחר שהורייה התגרשו היגרה ביחד עם אמה לניו יורק סיטי ואימצה שם משפחתו של אביה החורג, אדוארדו מורנו.
בניו יורק החלה מורנו לקחת מגיל צעיר שיעורים בריקוד מהרקדן הספרדי פאקו קנסינו, דודה של כוכבת הקולנוע ריטה הייוורת'.
מורנו שיחקה לראשונה על בימת ברודוויי בגיל 13 בהופעות קטנות אשר הצליחו לתפוס תשומת לב בקרב ציידי כישרונות מהוליווד.
קריירת משחק > קולנוע

מורנו החלה את דרכה כשחקנית קולנוע בגיל 19 בתפקידים קטנים במיוזיקל "הזמיר מניו אורלינס" ובדרמה "כל כך צעירה, כל כך רעה" בכיכובו של פאול הנרייד.
מורנו צברה לעצמה מוניטין בהוליווד לאחר הופעותייה בסרטים המוזיקליים הקלאסיים "המלך ואני" בו שיחקה בתפקיד הנערה טופטים ו"שיר אשיר בגשם" בו השתתפה בתפקיד זלדה זנדרס, נערת הזיפ וחברתה של לינה למונט.
מורנו הפכה לכוכבת קולנוע מובילה בשנת 1961 לאחר שנבחרה על ידי רוברט הייז וג'רום רובינס לגרסה הקולנועית זוכת 10 פרסי האוסקר למחזה "סיפור הפרברים".
מורנו זכתה על הופעתה בתפקיד אניטה דל כרמן בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולאחר מכן בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
לאחר זכייתה באוסקר קיוותה מורנו לשווא לקבל תפקידים מגוונים ופחות סטריאוטיפים לטיניים.
בהמשך הקריירה שלה שיחקה מורנו בסרטו של אתור הילר "פופי" לצידו של אלן ארקין, בדרמה הארוטית של מייק ניקולס "ידע הבשרים" לצידו של ג'ק ניקולסון וארט גרפונקל ובמותחן "עולמו של בלש" בתפקיד הרקדנית האקזוטית דולורס גונזלס.
מורנו הועמדה לפרס גלובוס זהב שני ולפרס באפט"א בשנת 1976 על תפקידה בקומדיה של ריצ'רד לסטר "הריץ'" בתור גוגי גומז, אשת הבידור של בית המרחץ הגאה "הריץ'".
בשנת 1981 לוהקה מורנו על ידי השחקן אלן אלדה לסרטו הראשון כבמאי, הדרמה הקומית "ארבע העונות" לתפקיד הציירת קלאודיה.
התפרסמה לאחרונה בקולנוע לצידו של בנג'מין בראט בדרמה "פיינרו"
ולצידן של כוכבות הקולנוע מרשה גיי הארדן, מגי ג'ילנהול ודריל האנה בדרמה של ג'ון סיילס "בית התינוקות".
בשנת 2020, בגיל 89, הצטרפה לליהוק השחקנים של סטיבן ספילברג לגרסה המחודשת שלו לסיפור הפרברים (1961). כמחווה של כבוד, היא לוהקה לדמות חדשה, שלא הייתה בגרסה המקורית, ואף ביצעה את אותו שיר ששרה בסרט משנת 1961 בדמותה של 'אניטה'. הסרט יצא לאקרנים ב-10 בדצמבר 2021, יום לפני שחגגה את יום הולדתה ה-90.
בשנת 2023 כיכבה בסרט הקומדיה "החבורה של בריידי" בדמותה של מאורה.
קריירת משחק > טלוויזיה

בשנת 1971 החלה מורנו את דרכה בטלוויזיה בסדרת הילדים "החברה האלקטרונית" לצידו של מורגן פרימן, בסדרה גילמה מורנו מספר דמויות במשך כשש עונות וזכתה בפרס גראמי בשנת 1972 על חלקה באלבום התוכנית המצליח.
באמצע שנות ה-70 זכתה מורנו בשני פרסי אמי על הופעותייה כשחקנית אורחת בסדרת הדרמה "תיקי רוקפורד" ובתוכנית "החבובות".
מורנו הועמדה בשנת 1983 לפרס גלובוס זהב ולפרס אמי לשחקנית הקומית הטובה ביותר על תפקידה בתור האלמנה ויולט ניוסטד בעיבוד הטלוויזיוני שהפיקה ג'יין פונדה לסרט המצליח "9 עד 5". ב-1994 הופיעה בשני פרקים של סדרת הדרמה הקומית "מסתורי קוסבי" בכיכובו של ביל קוסבי.
את אחד מתפקידיה המוערכים בקריירה עשתה מורנו בסדרת כותלי הכלא המפורסמת "אוז" בה שיחקה בתפקיד יועצת בית הכלא האחות מרי ריימונדו, תפקיד שזיכה אותה בשלושה פרסים בטקס פרס אלמה המוענקים לשחקנים לטיניים מצטיינים.
ב-2007 שיחקה מורנו בסדרת הדרמה "קיין" כשחקנית משנה וכשחקנית אורחת בסדרה "חוק וסדר: כוונה פלילית".
משנת 2011 משחקת מורנו בסיטקום שיצרה השחקנית פראן דרשר "גרושה באושר" בתפקיד דורי ניומן, אמה של גיבורת הסדרה בעלת חנות הפרחים פראן לובט.
קריירת משחק > תיאטרון

בשנת 1975 זכתה מורנו בפרס טוני על תפקידה בתור גוגי גומז במחזה הקומי "הריץ'", בשנה שלאחר מכן זכתה מורנו לביקורות משבחות גם על הופעתה הקולנועית בתפקיד.
חיים אישיים

מורנו הייתה זוגתו של כוכב הקולנוע מרלון ברנדו במשך כ-8 שנים ואף ניסתה להתאבד בביתו בשל יחסים אלה. בשנת 1965 נישאה מורנו למנהל שלה, הקרדיולוג לאונרד גורדון שמת בשנת 2010.
למורנו בת אחת מנישואים אלה ושני נכדים.
בשנת 1995 קיבלה מורנו כוכב קולנוע על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2009 קיבלה מורנו מנשיא ארצות הברית ברק אובמה את מדליית החירות הנשיאותית על פועלה כשחקנית וכזמרת.
מורנו הייתה לשחקנית השנייה אחרי הלן הייז ולהיספנית היחידה שזכתה בחמשת הפרסים המרכזיים של תעשיית הבידור בארצות הברית: פרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב, פרס אמי, פרס גראמי ופרס טוני.
פילמוגרפיה > קולנוע

כל כך צעירה, כל כך רעה (1950)
הזמיר מניו אורלינס (1950)
הזירה (1952)
שיר אשיר בגשם (1952)
מאהבים לטיניים (1953)
גן הרוע (1952)
שבעת ערי הזהב (1956)
הלוטננט לבש שמלות (1956)
המלך ואני (1956)
הם לא ידעו רחמים (1960)
סיפור הפרברים (1961)
הלילה של מחר (1968)
פופי (1969)
עולמו של בלש (1969)
ידע הבשרים (1971)
הריץ' (1976)
ארבע העונות (1981)
אני אוהב את זה ככה (1994)
אנגוס (1995)
בשולי בוורלי הילס (1998)
פיניירו (2001)
בית פתוח (2003) - סרט טלוויזיה
בית הילדים (2003)
מלך הפינה (2004)
סיפור הפרברים (2021)
הדרקון של אבא (2022) - דיבוב
מהיר ועצבני 10 (2023)
החבורה של בריידי (אנ') (2023)
משפחה לא מחליפים (2023)
Theirs‏ (TBA)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

החברה האלקטרונית (1971–1977)
תיקי רוקפורד (1978)
9 עד 5 (1982–1983)
מסתורי קוסבי (1993–1994)
אוז (1997–2003)
הסניגור (אנ') (2003)
חוק וסדר: כוונה פלילית (2006–2007)
קיין (2007)
גירושים מאושרים (2013-2011)
לגדול עם המאפיה (2013) - סרט טלוויזיה של ניקלודיאון
מחזיקות מעמד (2015)
ג'יין הבתולה (2019-2015)
כל יום מחדש (2020-2017)
אלנה מאוולור (2018) - דיבוב
כרמן סנדייגו (2019) - דיבוב
מאיה ושלושת הלוחמים (2021-הווה) - דיבוב
לא רעב ולא אוהב (2022) - דיבוב
Lopez vs Lopez‏ (2023)
הערות שוליים

↑  Tom Castaneda, Rita Moreno to Perform in PBS’ “Wicked in Concert” Special | Hispanically Yours Rita Moreno to Perform in PBS’ "Wicked in Concert" Special, ‏2021-08-09 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Leonard Isadore Gordon Obituary (2010) Los Angeles Times, Legacy.com
↑  Julian Guthrie, Rita Moreno reflects on her remarkable career, SFGATE, ‏2011-09-18 (באנגלית אמריקאית)
↑  Rita Moreno, SAG Life Achievement Award Winner, Talks Brando, Elvis And West Side Story - The Daily Beast, web.archive.org, ‏2015-06-07
| זוכי אמי, גראמי, אוסקר וטוני |
| --- | --- | --- |
לפי השנים שעברו מאז קבלת הפרס הראשון ועד קבלת הפרס האחרון
| פרסים תחרותיים | ריצ'רד רוג'רס (1945–1962) ‏•‏‏ הלן הייז (1932–1976) ‏•‏‏ ריטה מורנו (1961–1977) ‏•‏‏ ג'ון גילגוד (1961–1991) ‏•‏‏ אודרי הפבורן (1953–1994) ‏•‏‏ מרווין האמליש (1973–1995) ‏•‏‏ ג'ונתן טוניק (1977–1997) ‏•‏‏ מל ברוקס (1967–2001) ‏•‏‏ מייק ניקולס (1964–2001) ‏•‏‏ וופי גולדברג (1985–2002) ‏•‏‏ סקוט רודין (1984–2012) ‏•‏‏ רוברט לופז (2004–2014) ‏•‏‏ ג'ון לג'נד (2006–2018) ‏•‏‏ אנדרו לויד ובר (1980–2018) ‏•‏‏ טים רייס (1980–2018) ‏•‏‏ אלן מנקן (1990–2020) ‏•‏‏ ג'ניפר הדסון (2006–2022) ‏•‏‏ ויולה דייוויס (2001–2023) |  |
| פרסי כבוד | ברברה סטרייסנד (1963–1970) ‏•‏‏ לייזה מינלי (1965–1990) ‏•‏‏ ג'יימס ארל ג'ונס (1969–2011) ‏•‏‏ הארי בלפונטה (1953–2014) ‏•‏‏ קווינסי ג'ונס (1964–2016) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007441246305171  PLWABN: 9810536946405606  BIBSYS: 2127815  BNE: XX1169157  BnF: cb138977055 (data)  GND: 134824032  ISNI: 0000 0000 8156 9530  LCCN: n79069645  LNB: 000181877  MusicBrainz: fb0df491-defa-4468-8818-dd4e0c208fdd  NKC: xx0305690  NLK: KAC2020N4756  NTA: 272569011  RERO: 02-A008883501  SNAC: w6hn5zh7  SUDOC: 06826710X  Trove: 899883  VIAF: 76500985   WorldCat (עם VIAF): 76500985
The Best (פיפ"א)

| --- | --- |

 מיקום הטקס:  ציריך, שווייץ
 מדינה:  שווייץ 
 הגוף המעניק:  פיפ"א
 תקופת הפרס:  2017–הווה (כ־7 שנים)
 המספר הרב ביותר של זכיות:  גברים:  ארגנטינה ליונל מסי  (3 זכיות)   נשים:  ספרד אלכסיה פוטיאס  ספרד אייטנה בונמטי (2 זכיות)
 האתר הרשמי
 
The Best FIFA Football Awards (בתרגום חופשי: פרסי הכדורגל, "הטוב ביותר" של פיפ"א) או פשוט The Best FIFA, הוא פרס המוענק מדי שנה קלנדרית לכדורגלן, לכדורגלנית, למאמן, ולמאמנת הטובים ביותר בעולם על ידי פיפ"א.
טקס הענקת הפרסים התקיים לראשונה ב-9 בינואר 2017 בציריך, שווייץ. הפרס החליף את פרס כדורגלן השנה בעולם, לאחר שהאיחוד של פרס כדורגלן השנה בעולם עם פרס כדור הזהב של המגזין פראנס פוטבול הופסק בשנת 2016. הזוכה הראשון בפרס בקטגוריית הכדורגלנים היה כריסטיאנו רונאלדו.
הזוכה בפרס לשנת 2024 הוא ויניסיוס ג'וניור.
שיטת ההצבעה

זוכי הפרס נקבעים על ידי הצבעות של מאמני הנבחרות הלאומיות החברות בפיפ"א, הקפטנים של הנבחרות הלאומיות החברות בפיפ"א, עיתונאים, והאוהדים שמצביעים דרך האינטרנט. לכל אחת מהקבוצות המצביעות יש 25% מכלל ההצבעות.
כדורגל גברים > כדורגלן השנה

| שנה | זוכה | מס' נקודות/אחוזי הצבעה | מקום שני | מס' נקודות/אחוזי הצבעה | מקום שלישי | מס' נקודות/אחוזי הצבעה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2016 | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | 34.54% | ארגנטינה ליונל מסי | 26.42% | צרפת אנטואן גריזמן | 7.53% |
| 2017 | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | 43.16% | ארגנטינה ליונל מסי | 19.25% | ברזיל ניימאר | 6.97% |
| 2018 | קרואטיה לוקה מודריץ' | 29.05% | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | 19.08% | מצרים מוחמד סלאח | 11.23% |
| 2019 | ארגנטינה ליונל מסי | 46 | הולנד וירג'יל ואן דייק | 38 | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | 36 |
| 2020 | פולין רוברט לבנדובסקי | 52 | פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו | 38 | ארגנטינה ליונל מסי | 35 |
| 2021 | פולין רוברט לבנדובסקי | 48 | ארגנטינה ליונל מסי | 44 | מצרים מוחמד סלאח | 39 |
| 2022 | ארגנטינה ליונל מסי | 52 | צרפת קיליאן אמבפה | 44 | צרפת כרים בנזמה | 34 |
| 2023 | ארגנטינה ליונל מסי | 48 | נורווגיה ארלינג האלנד | 48 | צרפת קיליאן אמבפה | 35 |
| 2024 | ברזיל ויניסיוס ז'וניור | 48 | ספרד רודרי | 43 | אנגליה ג'וד בלינגהאם | 37 |
כדורגל גברים > שוער השנה

| שנה | זוכה | מקום שני | מקום שלישי |
| --- | --- | --- | --- |
2016: לא הוענק
| 2017 | איטליה ג'אנלואיג'י בופון | גרמניה מנואל נוייר | קוסטה ריקה קיילור נאבאס |
| 2018 | בלגיה טיבו קורטואה | צרפת הוגו לוריס | דנמרק קספר שמייכל |
| 2019 | ברזיל אליסון בקר | גרמניה מארק אנדרה טר שטגן | ברזיל אדרסון |
| 2020 | גרמניה מנואל נוייר | ברזיל אליסון בקר | סלובניה יאן אובלק |
| 2021 | סנגל אדוארד מנדי | איטליה ג'אנלואיג'י דונארומה | גרמניה מנואל נוייר |
| 2022 | ארגנטינה אמיליאנו מרטינס | בלגיה טיבו קורטואה | מרוקו יאסין בונו |
| 2023 | ברזיל אדרסון | בלגיה טיבו קורטואה | מרוקו יאסין בונו |
| 2024 | ארגנטינה אמיליאנו מרטינס | ברזיל אדרסון | ספרד אונאי סימון |
כדורגל גברים > מאמן השנה

| שנה | זוכה | מקום שני | מקום שלישי |
| --- | --- | --- | --- |
| 2016 | איטליה קלאודיו ראניירי | צרפת זינדין זידאן | פורטוגל פרננדו סנטוש |
| 2017 | צרפת זינדין זידאן | איטליה אנטוניו קונטה | איטליה מסימיליאנו אלגרי |
| 2018 | צרפת דידייה דשאן | צרפת זינדין זידאן | קרואטיה זלאטקו דאליץ' |
| 2019 | גרמניה יורגן קלופ | ספרד פפ גוארדיולה | ארגנטינה מאוריסיו פוצ'טינו |
| 2020 | גרמניה יורגן קלופ | גרמניה האנזי פליק | ארגנטינה מרסלו ביילסה |
| 2021 | גרמניה תומאס טוכל | איטליה רוברטו מאנצ'יני | ספרד פפ גוארדיולה |
| 2022 | ארגנטינה ליונל סקאלוני | איטליה קרלו אנצ'לוטי | ספרד פפ גוארדיולה |
| 2023 | ספרד פפ גוארדיולה | איטליה לוצ'אנו ספאלטי | איטליה סימונה אינזאגי |
| 2024 | איטליה קרלו אנצ'לוטי | ספרד צ'אבי אלונסו | ספרד פפ גוארדיולה |