stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חופשה ברומא
תקציר עלילה

הנסיכה אן, יורשת העצר של מדינה ששמה אינו מוזכר בסרט, עורכת סיור בבירות אירופה ומגיעה לרומא. באחד הלילות היא מביעה את מורת רוחה מתפקידה הרשמי. רופא החצר נותן לה זריקת הרגעה אולם היא בורחת מהשגרירות בה היא שוהה ויוצאת לטייל ברומא.
היא נרדמת על ספסל בגן ציבורי, שם מוצא אותה עיתונאי אמריקאי המתגורר ברומא, בשם ג'ו ברדלי. הוא אינו מזהה אותה (היא מזדהה בשם אניה סמית') ונותן לה כסף למונית, אבל היא כה עייפה שהיא לא מסוגלת לתקשר עם נהג המונית. לבסוף הוא לוקח אותה לדירתו.
למחרת בבוקר הוא מגיע באיחור למשרד ומשקר למעבידו בטענה, שהיה במסיבת העיתונאים של הנסיכה אן. המעביד מוכיח לו שמסיבת העיתונאים בוטלה בשל מחלת הנסיכה ומראה לו תמונה של הנסיכה. 
משברדלי מגלה, שהנסיכה ישנה בדירתו, הוא מחליט לקחת אותה לטיול ברחבי רומא ומזמין חבר צלם לצלם אותם בסיור "בלעדי" זה. במהלך היום הוא מתאהב בנסיכה, וכאשר הוא מחזיר אותה בערב לשגרירות, הוא מחליט שלא לפרסם את התמונות. למחרת, במסיבת העיתונאים, הוא נותן לה אותן.
צילומי הסרט

הפבורן לא הצליחה במבחן הבד שלה אולם לאחר שסיימה להיבחן והבמאי הורה להפסיק לצלם המשיך הצלם להפעיל את המצלמה וצילם את הפבורן משוחחת עם הבמאי. צילומים אלה וההתנהגות הטבעית שלה הם שגרמו לה לבסוף לקבל את התפקיד.
בסצנה המפורסמת בסרט בה גרגורי פק שם את ידו בתוך "פי האמת" ומספר לנסיכה אניה (אודרי הפבורן) כי אם אדם שם את ידו בפה הוא נושך אותה אם אותו אדם שקרן. בסרט כאשר הוציא פק את ידו מהפה ידו חסרה - הפבורן לא ידעה כי פק מתכוון להחביא את ידו בשרוולו וצרחה באימה אמיתית.
משתתפים

גרגורי פק - ג'ו ברדלי
אודרי הפבורן - הנסיכה אן (אניה סמית')
אדי אלברט - אירווינג רדוביץ'
הרטלי פאוור - מר הנסי, העורך
הרקורט ויליאמס - השגריר
מרגרט רולינגס - הרוזנת ורברג
טוליו קרבונטי - גנרל פרובנו
פאולו קרליני - מריו דלאני, ספר
קלאודיו ארמלי - ג'ובאני, בעל הבית
פאולה בורבוני - יושבת ראש
אלפרדו ריצו - נהג מונית
פרסים והוקרה

בשנת 1999 הכריזה ספריית הקונגרס כי לסרט חשיבות תרבותית בארצות הברית.
פרסים והוקרה > זכיות

פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - אודרי הפבורן
פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי - אודרי הפבורן
פרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר (אנ') - דלטון טרמבו
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הראשית הטובה ביותר - אודרי הפבורן
פרס חוג מבקרי הקולנוע בניו יורק - השחקנית הטובה ביותר - אודרי הפבורן
פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר - אדית הד
פרס איגוד הכותבים של אמריקה לקומדיה הטובה ביותר - איאן מקלילן הנטר ודלטון טרמבו
פרסים והוקרה > מועמדויות

פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר
פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר
פרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר - ויליאם ויילר
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר - איאן מקלילן הנטר ודלטון טרמבו
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - אדי אלברט
פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה
פרס באפט"א לשחקן הזר הטוב ביותר - גרגורי פק
פרס אוסקר לתפאורה הטובה ביותר
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר - פרנץ פלנר והנרי אלקן
פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר - רוברט סווינק
פרס איגוד הבמאים של אמריקה לבימוי הטוב ביותר
הערות שוליים

↑  משמעות המונח "חופשה רומאית" ("Roman holiday"), באתר מילון מרים-ובסטר (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009957543205171  BNE: XX4956855  BnF: cb146657186 (data)  CANTIC: a12012075  LCCN: no2016120909  SUDOC: 224024914  VIAF: 1018168049024038410005   WorldCat (עם VIAF): 1018168049024038410005 
אודרי הפבורן, גרגורי פק ו"פה האמת"
יהודה לירמה

| --- | --- |
 לידה:  סביב 1580 איסטנבול, האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  1642 בלגרד, האימפריה העות'מאנית
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית (1453–1844) האימפריה העות'מאנית
 מקום פעילות:  בלגרד
 תקופת הפעילות:  ?–1642 
 השתייכות:  ספרדים
 רבותיו:  יחיאל באסאן (מהר"י באסאן)
 תלמידיו:  שמחה אפרים בן גרשון הכהן
 חיבוריו:  "פליטת בית יהודה"
 
הרב יהודה לירמה (מוכר בספרות הרבנית גם כ:יהודה לירמא מבלגרד, 1580, קושטא, האימפריה העות'מאנית 1642, בלגרד, האימפריה העות'מאנית) היה הרב הראשי של יהודי בלגרד 1617–1642. הרב לירמה הקים בבלגרד ישיבה, ובתקופתו הפכה העיר למרכז הלכה.
קורות חייו

יהודה לירמה נולד בקושטא לשמואל, ולמד בישיבתו של הרב יחיאל באסאן שנחשב לרבו המובהק. ב-1597 תועד יהודה לירמה כמורה צדק בבלגרד, בעת כהונתו של מאיר אנג'יל כרב הראשי של הקהילה. הרב אפרים הכהן מכנה בספרו "שער אפרים" את יהודה לירמה כ"רב מובהק ופסקן גדול".
ב-1617, לאחר שעזב הרב מאיר בן אברהם אנג'יל את בלגרד, התמנה לירמה לרב הראשי של הקהילה. הוא הקים ישיבה גבוהה בבלגרד ובתקופתו הפכה העיר למרכז הלכה. תלמידו המובהק וממשיך דרכו הרב שמחה אפרים בן גרשון הכהן מציין כי הרב לירמה כתב ספרי שאלות ותשובות רבים ובהם 400 תשובות ארוכות.
בשלהי תקופת כהונתו או בתקופת כהונת תלמידו ומחליפו שמחה בן גרשון הכהן, אירעה שרפה גדולה בבלגרד אשר כילתה את מבנה הישיבה והספרייה שבה. רוב כתביו אבדו. שמחה בן גרשון הכהן הצליח להציל 29 מתשובותיו של הרב לירמה, וב-1647 פרסם בוונציה את התשובות בשם "פליטת בית יהודה".
הרב יהודה לירמה נפטר בבלגרד ב-1642 והוא בן 62. נקבר בבלגרד וקברו אבד או נהרס, ככל הנראה במהלך כיבוש בלגרד ב-1688. אחיינו יוסף אלמושנינו כיהן בהמשך המאה ה-17 כרב הראשי של בלגרד.
לאורך השנים חל בלבול בין הרב יהודה (בן שמואל) לירמה מבלגרד, לבין הרב יהודה בן שמואל לירמה מאיטליה בעל ה"לחם יהודה", שפעל במחצית הראשונה של המאה ה-16. ככל הנראה הטעות החלה בכתביו של משה שטיינשניידר. אין תימוכין לקשר משפחתי בין השניים.
הערות שוליים

1 2 3  ג'ני לבל, עד הפתרון הסופי, היהודים בבלגראד 1541–1942, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006, עמוד 53-52.
↑  הקהילה היהודית בבלגרד, חכמים, רבנים ודיינים, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, 1988, עמודים 59-58.
↑  הרב יהודה בן שמואל לירמה, באתר האנציקלופדיה היהודית (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300954405171  GND: 116782105X  LCCN: nr96021877  NTA: 14671542X  VcBA: 495/362975  VIAF: 68827581   WorldCat (עם VIAF): 68827581
חקירה ראשית

חקירה ראשית היא החקירה הראשונה המתבצעת על ידי בעל הדין של העד. ככך, את הנאשם חוקר עורך הדין של ההגנה, ואת התובע חוקר עורך הדין של התביעה. החקירה מתבצעת כדי להציג את גרסתו המלאה של העד, ללא הנחיה או לחצים על ידי גורמים שונים. על מנת להבטיח שהגרסה היא אכן של העד עצמו, על עורך הדין החוקר לעקוב אחר נהלים ברורים שלפיהם עליו לא לשאול שאלות מדריכות ולא להטיל דופי במהימנות העד. כלומר, השאלות הן רק כלי כדי לעזור לעד להצהיר על עדותו המלאה, ושאלות מנחות אשר מיועדות להוכיח את טיעון עורך הדין, כמו שאלות כן ולא, הן אסורות בתכלית. סייג לכך הוא שבמקרה שהוכח שהעד חוזר בו בזמן עדותו הראשית מעדותו הקודמת במשטרה, יכול השופט להכריז על העד כעד עוין ובכך לאפשר חקירה נגדית אשר כוללת שאלות מדריכות והיתר להטיל דופי במהימנות העד. זאת, להבדיל מחקירה נגדית, במסגרתה נחקר עד לעומתי (אדברסרי), ומטרתה לערער את מהימנות העד או גרסתו, או להציל מפיו גרסה שתתמוך בתזת בעל הדין החוקר, ועל כן היא מתאפיינת בהצגת שאלות מנחות ומדריכות לעד. לעיתים גם חקירה ראשית תנוהל בדרך של חקירה שכנגד, וזאת כאשר בית המשפט מתרשם כי מדובר ב"עד עוין" או שקיימים קשיים אובייקטיביים להגיע לחקר האמת בלעדי שאלות מדריכות. הצגת שאלה מדריכה לעד, שאינו עד עוין, במסגרת חקירתו הראשית תבוא, לרוב, לידי ביטוי במשקל הראייתי של העדות.
חקירה ראשית בעל פה יכולה להתבצע גם במשפט פלילי וגם במשפט אזרחי, אך בימינו היא מתבצעת בעיקר במשפט פלילי. את החקירה הראשית במשפט אזרחי מחליפים בהגשת תצהיר עדות ראשית על ידי העד על מנת לקצר תהליכים, כאשר בזמן הגשת התצהיר נוכחים העד, עורך הדין החוקר ובדרך כלל גם עד לתהליך הגשת התצהיר.
דעות שופטים לעיתים חלוקות לגבי החלפת העדות הראשית בתצהיר. סגן נשיא בית משפט השלום במחוז מרכז, עמי קובו, טען בפאנל משפטי שקריאת התצהיר לא מאפשרת לו כשופט "להתרשם מהעד" מאחר ש"התחושה היא שהתצהיר הוכן על ידי העורך דין". כנגד, נשיאת בית המשפט מחוזי מרכז הילה גרסטל טוענת ש"לתצהירים יש יתרונות עצומים ומעט חסרונות" ושיתרונם הגדול הוא "שהגרסה מובעת בצורה קוהרנטית והצד השני יכול להתכונן".
הערות שוליים

↑  ת"א (מחוזי ב"ש) 653/85 באסם עלי סבא האשם חמיד ואחר נ' צברי רפאל ואחר, ניתן ב-26 באפריל 1987. פ"מ תשמ"ח, חלק ראשון, עמ' 45–48, פסקה 3 לפסק דינו של השופט ריבלין
↑  סעיף 179 לחוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], התשמ"ב–1982
↑  אבישי אדד, חקירה נגדית של עד המעיד כנגד אינטרס הצד שהזמינו להעיד, נבו -ספרות, 2024
1 2  עמית בן-ארויה, השופטים מייעצים לעורכי הדין: כך תנהלו חקירה נגדית, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2010
ז'אן-פול סארטר

| --- | --- |

 לידה:  21 ביוני 1905 פריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית
 פטירה:  15 באפריל 1980 (בגיל 74) פריז, הרפובליקה הצרפתית החמישית
 שם לידה:  Jean-Paul Charles Aymard Sartre 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 מקום לימודים:  תיכון הנרי הרביעי, תיכון לואי הגדול, Cours Hattemer, אקול נורמל סופרייר, סורבון 
 מוסדות:  תיכון קונדורסה 
 זרם:  אקזיסטנציאליזם
 תחומי עניין:  מטאפיזיקה, תורת ההכרה, אתיקה, מדע המדינה, אונטולוגיה, פנומנולוגיה
 עיסוק:  מחזאי, סופר, סופר פוליטי, פילוסוף, פובליציסט, פעיל שלום, אינטלקטואל, לוחם מחתרת, מבקר ספרות, אפיסטמולוג, מסאי, מחבר רומנים, ביוגרף, תסריטאי, תמלילן 
 הושפע מ:  דקארט, קירקגור, קאנט, הגל, ניטשה, מרקס,  הוסרל, היידגר, דה-בובואר, קאמי, לוינס
 השפיע על:  דה-בובואר, קאמי, לוי, לוינס, ז'נה, לאינג, צ'ה גווארה
 מדינה:  צרפת צרפת
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1964) פרס הרומן הפופוליסטי (1940) עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 בן או בת זוג:  סימון דה בובואר  Wanda Kosakiewicz  Michelle Vian  Olga Kosakiewicz 
 חתימה:   
 
ז'אן-פול סארְטְר (בצרפתית: Jean-Paul Sartre‏; 21 ביוני 1905 – 15 באפריל 1980) היה פילוסוף, סופר, מחזאי, תסריטאי, אקטיביסט, כותב ביוגרפיות, מבקר ספרות ומשורר צרפתי.
סארטר היה אחד מדמויות המפתח בפילוסופיה של האקזיסטנציאליזם והפנומנולוגיה, ואחד הדמויות המובילות בפילוסופיה הצרפתית של המאה ה-20 ובמרקסיזם. עבודתו השפיעה גם על הסוציולוגיה, התיאוריה הביקורתית, התיאוריה הפוסט-קולוניאלית ועל ביקורת הספרות, וממשיכה להשפיע על תחומים אלה גם כיום.
סארטר התפרסם גם בזכות היחסים הפתוחים (open relationship) שהיו לו עם סימון דה בובואר, הפילוסופית והסופרת הפמיניסטית והאקזיסטנציאליסטית. יחד, סארטר ודה בובואר, ערערו על ההנחות והציפיות התרבותיות והחברתיות שלאורם חונכו, הנחות וציפיות שהם ראו כבורגניות, גם באורחות החיים שלהם וגם במחשבה הפילוסופית שלהם. הקונפליקט בין קונפורמיות מדכאת והרסנית מבחינה רוחנית (חוסר תום לב) ודרך "אותנטית" להוויה - הפך לנושא הדומיננטי ביצירתו המוקדמת של סארטר, נושא המגולם בעבודתו הפילוסופית המרכזית שהתפרסמה ב-1943 "Being and Nothingness". המבוא של סארטר לפילוסופיה שלו מובע ביצירתו האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם (L'existentialisme est un humanisme, 1946), שהוצג במקור כהרצאה.
בשנת 1964 הוענק לסארטר פרס נובל לספרות אף על פי שניסה לסרב לכך.
ביוגרפיה > ילדותו

ז'אן-פול סארטר נולד בפריז ב-21 ביוני 1905, כילדם היחיד של ז'אן בפטיסט סארטר, קצין חיל הים הצרפתי, ואן מארי (שווייצר). אמו הייתה ממוצא אלזסי ובת דודתו הראשונה של חתן פרס נובל אלברט שווייצר, שאביו לואי תאופיל (Théophile) היה אחיו הצעיר של אביה של אן-מארי. כאשר סארטר היה בן שנתיים, אביו נפטר ממחלה, שככל הנראה נדבק בה בהודו-סין הצרפתית. אן-מארי חזרה לבית הוריה במיודון (Meudon), שם גידלה את סארטר בעזרת אביה צ'ארלס שווייצר, מורה לגרמנית, שלימד את סארטר מתמטיקה והכיר לו את הספרות הקלאסית בגיל צעיר מאוד. הסב, שדיכא את בניו שלו, אהב ופינק את ז'אן-פול, ונתן לו לעשות כרצונו בספרייתו הגדולה. מחווה זו, ככל הנראה גרמה לסארטר לקנות לעצמו את המנהג, עליו שמר במשך שנים רבות, לקרוא שלוש מאות ספרים בשנה. כשהיה בן ארבע נפגעה קשות עינו הימנית ממחלה, דבר שגרם לפזילה קשה ולעיוורון בעין זו, שהותירה את פניו מוזרות למראה. כשהגיע לבית הספר גילה שאמו שיקרה לו בדבר יופיו. פניו היו כעורים ועינו החולה שיוותה לו מראה גרוטסקי. הוא ספג מכות מביריונים, והשיב להם בבוז, לעג והלצות. לימים ירדוף נשים, לדבריו, "כדי להיפטר ממשא כיעורי". כשהיה בן שתים-עשרה (1917), אמו של סארטר התחתנה בשנית עם בעל מספנות.
ביוגרפיה > נעוריו

בשנת 1920 חזר לפריז. בשנת 1924 החל ללמוד ב"אקול נורמל סופרייר", שם פגש (בשנת 1929) את חברתו לחיים, סימון דה בובואר. בשנים 1933–1934 למד בברלין, ועסק בכתביהם של הפילוסופים אדמונד הוסרל ומרטין היידגר. בתקופת לימודיו חבר אל סטודנטים אחרים שהיו עתידים להיות אנשי רוח בעלי השפעה, דוגמת פול ניזן ורמון ארון.
לאחר תום לימודיו התקבל לעבודה במסגרת מערכת החינוך הצרפתית כמורה בבית ספר תיכון. כמורה צעיר בתיכון לה-הבר בשנת 1938, פרסם סארטר את הרומן "הבחילה" (La nausée), שמשמש מבחינות מסוימות כמניפסט של האקזיסטנציאליזם, והוא עדיין אחד מספריו המפורסמים ביותר.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בשנת 1939 גויס סארטר לצבא הצרפתי, ושירת כעוקב רוחות ומזג אוויר במסגרת סוללת תותחים בקו מאז'ינו. חיילים גרמנים שבו אותו בשנת 1940 בפדוקס, והוא בילה תשעה חודשים בכלא, תחילה בנאנסי ומאוחר יותר בטריר, עד ששוחרר באפריל 1941 בשל בריאותו הרופפת (הוא טען כי ראייתו החלשה השפיעה על שיווי המשקל שלו). ניתן לו מעמד אזרחי, והוא ברח לפריז שם גילה סימפתיה כלפי תנועת ההתנגדות הצרפתית, והשתתף בייסוד קבוצת ההתנגדות הסוציאליסטית, "סוציאליזם וחירות". לאחר התפוררות הקבוצה הוא התמסר לכתיבה ולהוראה, ובין השאר פרסם את מחזהו "הזבובים" אשר בו הגניב מחאה סמויה כלפי השלטון הנאצי. בזמן שהיה פעיל בהתנגדות, החל לגלות נטייה לכיוון קומוניסטי, בין השאר עקב ההערכה שחש כלפי המחתרת הקומוניסטית בצרפת.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר תום מלחמת העולם השנייה פרץ סארטר לתודעה הציבורית הצרפתית בעקבות פרסום ספרו "האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם".
סארטר פגש בתקופה זאת את אלבר קאמי, פילוסוף וסופר שאחז בדעות דומות. הם נותרו חברים קרובים עד אשר סארטר התקרב אל כמה מרעיונות הקומוניזם בעוד קאמי התאכזב מהקומוניזם. מחלוקת זו הפרידה ביניהם בסופו של דבר בשנת 1951, והגיעה לשיאה כאשר פרסם קאמי את "האדם המורד". כשהמלחמה הסתיימה ייסד, יחד עם דה בובואר, את כתב העת הפילוסופי-ספרותי "זמנים מודרניים" (Les Temps Modernes). גיליון אפריל 1966 של כתב עת זה הוקדש לסכסוך הישראלי-ערבי והוצגו בו דעותיהם של יהודים וערבים. הוא החל לכתוב במשרה מלאה וגם המשיך בפעילותו הפוליטית. חוויות המלחמה שלו סיפקו חומרים לטרילוגיה הגדולה שלו, "דרכי החירות" (1945–1949).
בשנות הארבעים והחמישים היו אוהדים רבים לרעיונותיו של סארטר, והאקזיסטנציאליזם היה לפילוסופיה אופנתית. התפיסה הפופולרית נטתה לדמות שוני וניגוד בין הדעות בהן החזיק סארטר לדעותיו של אלבר קאמי. בשנת 1948 הכליל הוותיקן את כתביו ברשימת הספרים האסורים, יחד עם כמה מגדולי הפילוסופים של העת החדשה, כמו ניקולא מלבראנש ואנטואן ארנו.
סארטר קיים מספר מערכות-יחסים בו-זמניות, זאת לצד הקשר העקבי והרציף עם שותפתו סימון דה בובואר, קשר זה בא לידי ביטוי בספריה: "המנדרינים" (Les Mandarins) ו"היא באה על מנת להישאר" (Elle est venue pour rester). למרות היחס החיובי מצד הציבור והתקשורת בו זכתה הזוגיות הבלתי שגרתית של בובואר וסארטר, לאחר שנחשפו עובדות רבות אודות היחסים ביניהם, ולמרות ההסכם ביניהם על "שקיפות" במערכות היחסים שלהם, הסתיר סארטר מבובואר את האמת על יחסיו הרציניים עם דולורס ואנטי ארנרייך האמריקנית; את השנים האחרונות של חייו בילה בקרבה אינטלקטואלית משמעותית יותר עם חברו הטוב בני לוי; ואת ירושתו הספרותית השאיר לאישה צעירה שאותה אימץ לבת, ארלט אלקיים.
ביוגרפיה > סארטר והקומוניזם

התקופה הראשונה של הקריירה של סארטר, שהתאפיינה ביצירתו "הישות והאין" (L'être et le néant) משנת 1943, הסתיימה, וסארטר הפך לאקטיביסט פוליטי. הוא תמך בקומוניזם, אף שמעולם לא הצטרף רשמית למפלגה הקומוניסטית, והיה לו תפקיד משמעותי במאבק נגד הקולוניאליזם הצרפתי באלג'יריה. הוא נעשה לאחד התומכים החשובים ביותר של האלג'יראים במלחמתם לעצמאות. הייתה לו מאהבת יהודייה אלג'יראית, ארלט אלקיים, שהוא אימץ לבת בשנת 1965.
כקומוניסט אדוק, הגן סארטר על עמדותיה של ברית–המועצות, ודבק בתמיכה בסטלין ובפעולותיה של ברית המועצות. בשנת 1954 ביקר סארטר בברית המועצות, ובשובו הצהיר כי מצא שם "חופש מוחלט לביקורת", בעוד שארצות הברית שוקעת לתוך "פרה-פאשיזם". לאחר שדלף למערב הנאום הסודי של חרושצ'וב, נאום שחשף את משטר הטרור והטיהורים של סטלין, תקף סארטר את הנאום, וטען שההמונים אינם בשלים עדיין לקבל את האמת על מעשיו של סטלין.
יצירתו העיקרית מתקופה זו היא "ביקורת התבונה הדיאלקטית", שפורסמה בשנת 1960, ומארמזת ל"ביקורת התבונה הטהורה" של קאנט. הדגש של סארטר על ההומניזם של מרקס המוקדם ב"כתבי השחרות" שלו, הובילה לוויכוח מפורסם עם האינטלקטואל הקומוניסט המוביל בצרפת בשנות השישים, לואי אלתוסר. אלתוסר חילק את הגותו של מרקס לתקופה מוקדמת, פרה-מרקסיסטית, שיש בה הכללות אקזיסטנציאליסטיות על האנושות, ולתקופה מאוחרת, בוגרת, מדעית ומרקסיסטית, המתחילה ב"הקפיטל".
ביוגרפיה > שנות ה-60 וה-70

באוקטובר 1964 נודע לסארטר כי יש אפשרות שהוא יזכה בפרס נובל לספרות. לאחר בירור קצר בין ידידיו, ששללו כולם את הרעיון, כתב סארטר מכתב לוועדת הפרס בו ביקש שלא יעניקו לו את הפרס. אולם המכתב לא הגיע ליעד הנכון וב-22 באוקטובר 1964 הודיעה הוועדה על הענקת הפרס לסארטר. סארטר סירב לקבל את הפרס. במאמר לעיתון שוודי הסביר סארטר כי ככותב הוא מבקש להיות חופשי מהכרה חיצונית העלולה להשפיע על כתיבתו ולכן סירב לקבל את אות לגיון הכבוד ולהיות חבר בקולז' דה פראנס. סארטר הוסיף כי על אף שאין בפרס בעיה כשלעצמו, הוא ניתן בתוך מסגרת בורגנית המזוהה עם ערכי המערב. סארטר ציטט טענה בלה פיגארו, שהפרס הוענק לו לאחר שהתברר מהאוטוביוגרפיה שלו שעברו הפוליטי כבר אינו מעצור משמעותי. מאוחר יותר גילה סארטר נאמנות פחותה לאידאולוגיה שלו.
במרץ 1967 ביקר בישראל, סייר גם ביישובים בצפון הארץ והתעניין במיוחד באופי החיים בקיבוץ, וקרא ליהודים ולערבים לפעול במשותף למען השלום⁩⁩. סארטר המשיך להיות פעיל למען מטרות שונות בשארית חייו, כגון במרד הסטודנטים בפריז במאי-יוני 1968, במהפכת האביב של פראג, ובליברליזציה הפוליטית בצ'כוסלובקיה ב-1968. ⁩
בשנת 1975, כאשר נשאל כיצד הוא רוצה שיזכרו אותו, ענה סארטר: "הייתי רוצה שאנשים יזכרו את 'הבחילה', ואת מחזותי 'בדלתיים סגורות' ו'השטן והאל הטוב', וכן את שתי יצירותיי הפילוסופיות, ובעיקר השנייה – 'ביקורת התבונה הדיאלקטית', ואת המאמר שלי על ז'אן ז'נה. אם יזכרו את יצירותיי אלה, זאת תהיה הצלחה מרשימה, ואני לא מבקש יותר. כאדם, אם יזכרו את ז'אן-פול סארטר, אני רוצה שאנשים יזכרו את הסיטואציה ההיסטורית שבה חייתי... כיצד חייתי אותה, מבחינת השאיפות שניסיתי לעצב בתוך עצמי".[דרוש מקור]
ב-1977 חתם סארטר על עצומה שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים (מתחת לגיל 15 - גיל ההסכמה בצרפת).
עם הזמן, חלה הידרדרות במצבו הבריאותי של סארטר. עם זאת המשיך לעבוד בקצב על יצירותיו האחרונות, "הביקורת", וביוגרפיה אנליטית רחבת היקף של הסופר גוסטב פלובר ("האידיוט של המשפחה"), שאותן לא סיים. הוא נפטר ב-15 באפריל 1980 מבצקת בריאות ונקבר בבית הקברות מונפרנאס בפריז. בלווייתו השתתפו כ-50,000 איש.
סארטר כסופר

סיפוריו הקצרים, שהתפרסמו בסביבות תחילת שנות ה-40 וחלקם נכללו אחר כך בקובץ הסיפורים "אינטימיות", זכו להצלחה מסחררת, אך עוררו עליו את ביקורת הכנסייה ושמרנים אחרים, כסופר המנסה לעורר מכירות באמצעות הפרובוקציה, אפילו גורמים מתונים יותר גרסו שהוא נטפל למכוער. כל אלה רק תרמו לפופולריות של ספריו. בעקבות סיפורים קצרים אלה, נסחף מבקר ספרותי מאלג'יר בזרם והפך להוגה אקזיסטנציאליסטי מוכר בעצמו - אלבר קאמי, שסירב להגדיר עצמו אקזיסטנציאליסט.
הוא האמין כי רעיונות תמיד מיוסדים על מצבי חיים אמיתיים, וכי לרומנים ולמחזות יש ערך לא פחות מלמאמרים מסובכים בביטוים של רעיונות פילוסופיים. הרומן, שמושפע מיצירתו של קפקא, עוסק בחוקר מדוכא בעיירה הדומה ללה-הבר, שבטוח כי חפצים דוממים ומצבים מאיימים על יכולתו להגדיר את עצמו, ואת החרות הרוחנית והאינטלקטואלית שלו. הדגשה זו על הכוח של דברים לא מודעים על פני דברים מודעים וחיים מזכירה את הביקורת של קרל מרקס כלפי הכוח של מוצרים על בני אדם ("פטישיזם מסחרי"), מה שרומז לכיוון שאליו פסע סארטר, לכיוון מהפכני ודיאלקטי-מרקסיסטי. הסיפורים ב"החומה" מדגישים את ההיבטים המקריים של המצבים שאנשים מוצאים עצמם בהם, ואת האבסורדיות של מאמציהם להתמודד עימם בצורה רציונלית. אסכולה שלמה של ספרות אבסורד צמחה ממצע זה.
רבים ממחזותיו הם סימבוליים מאוד, ומשמשים כלי להמחשת הפילוסופיה שלו. המחזה הידוע ביותר, "בדלתיים סגורות", כולל את השורה המפורסמת: "הגיהנום, הוא הזולת" (L'enfer, c'est les autres).
מלבד ההשפעה הברורה של "הבחילה", התרומה העיקרית של סארטר לספרות הייתה הטרילוגיה "דרכי החרות", שמציגות כיצד מלחמת העולם השנייה השפיעה על מחשבתו. בטרילוגיה "דרכי החירות" ("גיל התבונה", "אורכה" ו"מוות בלב") הוא מעמיד את דמויותיו בבעיות מוסריות הקשורות לעולמן הפרטי ולעולם בכלל, בעיות המתמקדות במחויבות, אהבה, בחירה, שנאה ובנושא המעסיק אותו ביותר - החירות. את הספר הרביעי לא השלים משום שלא מצא טעם ועניין להשלימו, לפי דבריו שלו.
בשנת 1964 ביקר סארטר את הספרות בתיאור חריף וציני של שש שנות חייו הראשונות, "המילים". ספר זה הוא ניגוד אירוני לסופר מרסל פרוסט, שהמוניטין שלו עקף בצורה מפתיעה את זה של הסופר אנדרה ז'יד, שהיה דגם החיקוי לספרות ה"מעורבת" של דורו של סארטר. לדעתו של סארטר ספרות יכולה לשמש כתחליף הבורגני להתמודדות אמיתית עם העולם.
הגותו

הגותו נטועה עמוק בתוך הרציונליזם, אך לא זה של המאה השבע עשרה שאפיין את כתבי הפילוסופים דקארט ולייבניץ. יש בו סלידה עמוקה מהגזמה, שבאה לידי ביטוי למשל בדברים אלה שכתב: "גאוניותו של פרוסט היא סך הכול עבודותיו, גאוניותו של ראסין הן סדרת הטרגדיות שכתב. חוץ מזה אין ולא כלום. למה לייחס לראסין את היכולת לכתוב טרגדיה נוספת בזמן שלא כתב אותה?".
סארטר התייחס לשאלות של צדקנות, דטרמיניזם וגורל. הוא התייחס גם לשאלות של דת ואמונה באלוהים, ובניגוד להוגים אחרים אשר גרסו שאלוהים לא קיים אך חלק מחוקי המוסר שלה כוחם יפה גם כעת (לשאת את שם אלוהיך לשווא, פסלים ואלילים לעומת לא תגנוב, וכו'), סארטר מטיל ספק בכולם מאחר שאי קיומו של אלוהים הוא אולי בבחינת שאלה ללא תשובה, אך אם אלוהים לא קיים בוודאות, לא קיימים חוקים אלוהיים, ולכן אין טוב מוחלט. הוא מטיל ספק בכול אשר קיים חוץ משני דברים: האדם קיים, האדם הוא חופשי. הוא דוחק באדם להיות חופשי ולבחור את דרך חייו מתוך עולמו הפנימי, וכמו כן להבין שתוצאות מעשיו הן תוצאות מעשיו בלבד ולא של "יישות עליונה".
סארטר נבחר[דרושה הבהרה] לשבת בבית דין אשר ישפוט את האמריקאים בפשעי מלחמה לאחר מלחמת העולם השנייה[דרושה הבהרה]. הוא גם שלל את תקפותם של משפטי נירנברג באומרו שההיסטוריה נכתבת על ידי המנצחים והמנצחים צריכים להצדיק את ניצחונם ("אם הנאצים היו מנצחים על דוכן הנאשמים היו יושבים צ'רצ'יל וטרומן" - מתוך תיעוד טלוויזיוני: סארטר ובובואר).[דרוש מקור] בנוסף שלל נחרצות את האנטישמיות. בעצרת למען יהודי ברית המועצות, שנערכה בשנת 1971, נשא נאום חריף נגד האנטישמיות בברית המועצות.
בערוב ימיו שימש את סארטר מזכירו בני לוי (כונה אז פייר ויקטור). בעזרת הלימוד המשותף שלהם בכתבי הקלאסיקה ההגותית המערבית ובכתבי עמנואל לוינס, בחנו השניים את שאלת הישרדותם של היהודים לאורך זמן כה רב בהיסטוריה האנושית. הם הגיעו למסקנה שישנו מקום נכבד לתקווה לעתיד טוב יותר לאנושות כולה, מה שהביא את שניהם להבין את רעיון הגאולה היהודית שפניו אל העתיד. סארטר, סיפר לוי בערוב ימיו, "התרשם והתלהב מאוד מהתוכן העצום שמצא ברעיון הגאולה היהודית, תובנה המביאה אותו, בין השאר, לשינוי נקודת המבט על עצם היהדות".[דרוש מקור]
בין ספריו

כתבים פילוסופיים:
הטרנסצנדנטציה של האגו [1936]
מתווה לתאוריה של רגשות [1939]
הדמיוני [1940]
הישות והאין [1943].
המבט [מתוך "הישות והאין"], בתרגום אבנר להב, עריכה מדעית: ד"ר עירן דורפמן, סדרת ליבידו לתרגום, רסלינג, 2007.
האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם , [1946], תרגם, ערך וכתב אחרית דבר יעקב גולומב, הוצאת כרמל, ירושלים, תש"ן 1990.
תרגום חדש ואחרית דבר: ד"ר עירן דורפמן, הוצאת כרמל, 2014.
ארבעה מאמרים, בתרגום תהילה ואיתי דור-סנד, ספרית פועלים, תל אביב, תשמ"ד 1984.
ארכה, תרגמה וכתבה אחרית דבר יונת סנד, ספרית פועלים, תל אביב, תשמ"ו 1986.
הרהורים בשאלה היהודית [1946], תרגם, האיר וכתב אחרית דבר מנחם ברינקר, ספרית פועלים, תל אביב, תשל"ח 1978.
מחשבות על השאלה היהודית, בתרגום מולי מלצר, אחרית דבר - יהודה מלצר, ידיעות ספרים וספרי עליית הגג, 2019.
ביקורת התבונה הדיאלקטית [1960].
לשאלת המתודה, בתרגום דרור ינון ורוני קליין, הוצאת כרמל, 2019.
תקווה עכשיו - השיחות של 1980 בין סארטר ובני לוי, בתרגום דניאלה יואל, אלעד לפידות ואלי שיינפלד; עריכה מדעית ואחרית דבר: אלי שיינפלד, כרמל, ירושלים 2009.
כתבים ספרותיים:
הבחילה [1938], בתרגום הדרה לזר, תל אביב תשל"ח 1978.
גיל התבונה, בתרגום יונת סנד, תל אביב תשל"ח 1978.
החומה [1939].
הטרילוגיה דרכי החירות (גיל התבונה, אורכה ומוות בלב) (1949-1945)
אינטימיות [1954], בתרגום יהושע קנז ואחרים, הדר, 1982.
המילים [1964], בתרגום משה מרון ודורית פרידמן, ספרית פועלים, 2004.
שני סיפורים: יום בבית הסוהר; בחדר, עברית - מירי דור, מרחביה 1945.
מחזות:
הזבובים [1943], מבוסס על הסיפור המיתולוגי אלקטרה, נדפס בעברית בשנת 1968.
בדלתיים סגורות [1944], תרגום - אלי ביז'אווי, הביאה לדפוס רחל עזרא, רמת גן: בית צבי - בית הספר לאמנויות הבמה, 2004.
בדלתיים סגורות מצרפתית-חיה ומיכאל אדם, אור עם, תל אביב, תשמ"ב 1982.
ידיים מזוהמות מצרפתית יהושע סובול, אור עם, תל אביב, תשמ"ג 1983.
מתים ללא קבורה [1946], על לוחמי מחתרת ומשתפי פעולה.
הזונה המכובדת [1946], על אפליית השחורים בארצות הברית, מצרפתית - עדה בן-נחום, רמת גן : המרכז הישראלי לדרמה ליד "בית צבי", תשמ"ז 1987.
נידוני אלטונה [1959], עובד לסרט ב-1962.
השטן ואלוהים הטוב [1951].
כתבים בתחום תורת הספרות:
ז'נה הקדוש, שחקן ומעונה.
בודלר, בתרגום אבי וימר, כתר, ירושלים, 1986.
הספרות מה היא? בתרגום אליה גילדין, עריכה והערות מנחם ברינקר. הדר, 1979.