stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בועז טל

| --- | --- |

בועז טל
 לידה:  1952
 פטירה:  7 באפריל 2012 (בגיל 60 בערך)
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה 
 תחום יצירה:  צילום
 http://www.boaztal.com/
 
בועז טל (1952 – 7 באפריל 2012) היה צלם, אוצר ומרצה ישראלי.
בועז טל היה צלם-אמן, אוצר ומרצה בכיר. כצלם זכה טל להכרה והשפעה בתחום הצילום בישראל מתחילת שנות ה-80. הנושא המרכזי בגוף עבודותיו לאורך 30 שנות יצירתו היה זהויות במשפחה וצילומיו התקיימו בסביבה הביתית. הוא בחן את זהותו, מגדרו, תפקידיהם החברתיים של ה"אישה" וה"גבר" ויחסי הורים-ילדים. בנוסף, עסק טל בנורמות ובתפיסות לגבי הגוף האנושי בחברה והשפעתו של סרטן השד על הגוף ועל הייצוג שלו מול החברה.
יצירה

טל היה פורץ דרך ומוביל בתחומו בשל בחירתו לעסוק בנושאים מורכבים ופחות מקובלים לתקופה, כמו מגדר וחילופי תפקידים ומינים, הגוף העירום שאינו מושלם תוך יצירת מודל של "אנטי-יופי" ושימוש בנושאים ואובייקטים אישיים ופרטיים כחלק מיצירת האמנות. בצילומיו השתמש לרוב בסביבה הביתית ובבני המשפחה הקרובה כאובייקטים ובכך יצר עבודות בעלות מטען אלגורי הבוחן מחדש ובצורה מורכבת זהויות מגדריות ותרבותיות. הסצנות המבוימות של טל ובני משפחתו בסביבתם הביתית קשורות קשר הדוק למופתים קלאסיים של יופי בציור ובמיתוסים תרבותיים שונים, אך גם שואבות מתולדות הצילום והקולנוע, ומקיימות דיאלוג מתמשך עם האיקונוגרפיה והסימבוליזם הדתי.
חלק מרכזי ביצירתו של טל נע סביב הקשר ההדוק והסימביוטי בינו לבין אשתו זהבה. זהבה טל הייתה מקור השראה, שותפה פעילה בתהליך היצירה של טל, הייתה מודל הצילום המועדף עליו ומרכזן של סדרות רבות של תצלומי דיוקנאות לבד, בזוג ועם בני המשפחה. הקשר הסימביוטי בין טל לבת זוגו אפשר חציית גבולות ונגיעה בנושאי טאבו. תפקידה של זהבה טל כ"אשת האמן" היה מרכזי מאוד בחייה. זהבה טל נפטרה בשנת 2006 ממחלת הסרטן. חודשים מעטים לפני פטירתה כתבה זהבה טל טקסט המופיע בקטלוג התערוכה "הריפוי של ט": "הגוף הוא היש הממשי, הוודאי, היחידי. הוא מקור השמחה והעונג, הוא מקור הסבל והכאב, הוא מאפשר לנו את כל הקיום. למרות זאת יש לנו נטייה להחביאו, להתעלם מנוכחותו, להסתירו בכסות." דבריה של זהבה טל יכולים להאיר, ולו במעט, את מקומו של הגוף ביצירותיו של בועז טל. בנוסף לאשתו, צילם טל גם בני משפחה נוספים - שלוש בנותיו, הוריו וחברים שהסכימו להצטלם. הצילומים המשפחתיים של טל אינם תיעוד של רגעים משפחתיים "אמיתיים" אלא בנייה של סצנות מבוימות של חיי משפחה בורגניים ישראליים. בחלק מסדרות הצילומים של טל כל בני המשפחה מופיעים בערום ביחד דבר שגרר גם ביקורת.
בין תערוכותיו הבולטות בארץ נמנות: "מתווה לגבר ואישה" במוזיאון ישראל (1987), "אלגוריה/אלגרו נון טרופו" במוזיאון תל אביב לאמנות (2001), הריפוי של ט' בגלריית גורדון (2006) ו"בועזהבה" בגלריה האוניברסיטאית באוני' תל אביב (2009).
תערוכות יחיד

| --- | --- |
 1981 - "במעגל האור הפנימי", הביתן לאמנות, פארק הירקון, תל אביב.  1986 - גלריה ליכטבליק, קלן, גרמניה.  1987 - "מתווה לגבר ואישה", מוזיאון ישראל, ירושלים.  1989 - המרכז לחינוך טכנולוגי, חולון.  1993 - בית הצילום, פראג, הרפובליקה הצ'כית.  1993 - "פוטופיש", אדינבורו, סקוטלנד.  1994 - גלריה פוסטה, קטוביץ, פולין.  1994 - גלריה ביאלה, לובלין, פולין.  1994 - "אמנות-מקלט", מקלט 1024, תל אביב.  1995 - מוזיאון פינקוטקה דה אסטדו, סאן פאולו, ברזיל.  1995 - (RIT) גלריה לצילום, המרכז הטכנולוגי ברוצ'סטר, ניו יורק.  1995 - (TSOA) גלריית המרכז לצילום, המחלקה לצילום, אוניברסיטת ניו יורק.  1996 - "יחסים מורכבים", המוזיאון האוניברסיטאי, מדלין, קולומביה.  1997 - "אלגוריה", אימאג'- מרכז לצילום, ארהוס, דנמרק.  1997 - "מחשש לפגיעה- עבודות חדשות", כברי גלריה לאמנות ישראלית, קיבוץ כברי, תערוכת יחיד.  1997 - "אירועי המקלט הפתוח", תל אביב.:  1999 - II אלגוריה, סדנאות האמנים הבינלאומיים, דיסלדורף, גרמניה.  1999 - "מבט אל סרטן השד", הסטודיו, רעננה.  2001 - "אלגוריה/אלגרו נון טרופו", מוזיאון תל אביב לאמנות.  2002 - "אלגוריה/אלגרו נון טרופו", ארמון האמנויות, ברטיסלאבה, סלובקיה.  2003 - "בועז טל/עבודות", גלריה מסטנה, ליובליאנה, סלובניה.  2003 - "בועז טל/ עבודות", גלריה ליקובניך, אוסז'יק, סלובניה.  2003 - "בועז טל/צילומים", גלריה דבורי, זאגרב, קרואטיה.  2003 - "בועז טל/ישראל", מוזיאון פוטוקונסט, אודנסה, דנמרק.  2004 - וילה צילמונטנה, רומא, איטליה.  2004 - ספליט, קרואטיה.  2005 - אחדות הניגודים, המוזיאון לאמנות חדשה, פארנו, אסטוניה.  2005 - אחדות הניגודים, המרכז לאמנות חדשה, טאלין, אסטוניה.  אלגוריה, גלריה לוקה, המרכז למולטימדיה פולה, קרואטיה.  2006 - ישראל, גלריה קורטל, רייקה, קרואטיה.  2006 - Dulente Deut, גלריה ימאגולוסיס- פורטו, פורטוגל  2006 - הריפוי של ט', גלריה גורדון, תל אביב.  2009 - "בועזהבה" הגלריה האוניברסיטאית של תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב.
מבחר תערוכות קבוצתיות משנותיו האחרונות

2005 - פחד יופי וזקנה, משכן לאמנות טאלין אסטוניה
2005 - אין פרחים שחורים, תערוכה לזכרו של ט. כרמי, גלריית בית הספר מוסררה
2005 - מים תשוקה ואהבה, המוזיאון לאמנות חדשה, פרנו, אסטוניה
2005 - געגועים לפריז, הגלריה לאמנות עין הוד, עין הוד
2005 - תרבות והמשכיות, המוזיאון היהודי, ניו-יורק
2005 - צלמים ישראלים מצלמים את עצמם מצלמים, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות, אוניברסיטת תל אביב
2005 - פרט, גלריה גורדון, תל אביב
2006 - לטרנה מגיקה: אור מטאפיזי בצילום ישראלי, מוזיאון בת-ים לאמנות
2006 - משפחה על העדשה, אוניברסיטת חיפה
2007 - רגעים שנלכדו, הגלריה החדשה לאמנות, קריית-טבעון
2007 - תערוכה, גלריית עין-הוד
2007 - Ants 10 הומאג' לכיסא של ג'קובסון, ספאדה, תל אביב
2007 - Family Files מוזיאון היהודי במינכן, גרמניה
2008 - גופי-עצמי: אמנות בישראל, 1978-1968, מוזיאון תל אביב לאמנות
2008 - צ'ק פוסט: שנות ה-80 באמנות ישראל, מוזיאון חיפה לאמנות
2008 - סטילס 07–08, אורנים מכון לאמנות
2008 - תעודת זהות, גלריית עין הוד
2008 - צילום דיגיטלי באמצעות הסלולר, המוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן
2009 - טבע דומם, גלריה דנון, תל אביב
2009 - כל ישראל חברים, הגלריה החברתית, מוסררה, ירושלים.
מבחר פרסים ומלגות

1992 - מלגת השתלמות קרן אמריקה-ישראל
1992 - פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום, מוזיאון ישראל, ירושלים
1992 - פרס השלמת ביצוע עבודה באמנויות פלסטיות, משרד החינוך והתרבות
1992 - מלגת מחקר באמנות, משרד החינוך והתרבות
1997 - מלגה מטעם משרד החינוך והתרבות
1999 - מלגת מחקר מטעם הקרן למחקר של בית ברל
2000 - מלגת שהיה ב"סיטה", פריז
2003 - מלגה מטעם הסניף הישראלי של אונסק"ו, משרד החינוך והתרבות
2008 - פרס שרת התרבות והספורט, משרד המדע, תרבות וספורט.
פרסומים > קטלוגים

1987 - בועז טל, מתוה לגבר ואשה, מוזיאון ישראל, ירושלים
2001 - בועז טל, אלגוריה/ אלגרו נון טרופו, עבודות 1987–2001, מוזיאון תל אביב לאמנות
2006 - בועז טל, הריפוי של ט', גלריה גורדון, תל אביב
2009 - בועז טל, בועזהבה, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב.
פרסומים > מאמרים שפרסם

"לימדנו אותם לראות", עיתון קמרה אובסקורה, תל אביב: קמרה אובסקורה 1997
הקדמה לתערוכה - עוז אלמוג, עין הוד: מוזיאון ינקו דאדא, 1997
הקדמה לקטלוג תערוכה - ראובן קופרמן, עין הוד:מוזיאון ינקו דאדא, 1997
"מדוע הצילום לא שינה את חיינו", ישראל 1948–1998, קטלוג, תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות 1998
"המסע אל תחום סרטן השד", במבט ישיר, קטלוג תערוכה, וינה: המוזיאון היהודי, 1998
הכל התחיל בשיחה עם רפי לביא, סטודיו מגזין לאמנות גיליון 124, תל אביב: קרן חבצלת 2001
הגיגים בסיום שנה, קטלוג בוגרים, חולון: המכון האקדמי טכנולוגי חולון 2002
אלגוריהIII, סלובניה: המוזיאון העירוני לובליאנה 2003
לעת עתה (לא כרוך), קטלוג בוגרים, חולון: המכון האקדמי טכנולוגי חולון, 2003
משקיף במקרה, יציאה, קטלוג בוגרים, חולון: המכון האקדמי טכנולוגי חולון 2003
על רשמים ומושגים, מיזוגים, קטלוג תערוכה דרור גולדברג, עין הוד: מוזיאון ינקו דאדא 2004.
הוראה אקדמית

1980 ואילך - מרצה לצילום במדרשה, בית ספר לאמנות, מכללת בית ברל
1982 ואילך - מרצה לצילום, בית הספר לעיצוב, מכון אקדמי טכנולוגי, חולון
1994-1992 - מפקח על הוראת הצילום מטעם המכון להכשרה טכנולוגית
1997-1985 - ראש המחלקה לצילום במדרשה, בית ספר לאמנות, מכללת בית ברל
1996-1990 - ראש המחלקה לצילום ולווידאו, המכללה לעיצוב ע"ש נרי בלומפילד, ויצו חיפה
2004-2001 - דיקן בית הספר לעיצוב, מכון אקדמי טכנולוגי, חולון.
הערות שוליים

↑  אתר הרשמי של האמן, בועז טל
↑  הלך לעולמו האמן בועז טל, באתר הארץ, 8 באפריל 2012
↑  דנה גילרמן‏, מתה המוזה של בועז טל, באתר וואלה, 9 בנובמבר 2006
↑  "זוכרים את בועז טל": כוחו של האין, באתר הארץ, 18 ביוני 2012
↑  טלי שמיר, ‏הכל נשאר במשפחה, באתר גלובס, 21 בפברואר 2006
↑  עין הוד כפר האמנים, האתר הרשמי של עין הוד(הקישור אינו פעיל)
↑  מרכז מידע לאמנות ישראלית | מוזיאון ישראל, ירושלים, באתר museum.imj.org.il
↑  "ביוגרפיה - Boaz Tal, Photographer, בועז טל, צלם". Boaz Tal, Photographer, בועז טל, צלם. נבדק ב-2018-01-03.
↑  טל, בועז, במבט ישיר, מוזיאון תל אביב לאמנות,1998
↑  "בועז טל - כפר האמנים עין הוד". כפר האמנים עין הוד. 2013-07-24. אורכב מ-המקור ב-2018-01-04. נבדק ב-2018-01-03.
↑  אתר רשמיHIT מכון טכנולוגי חולון
↑  ואן אסן, יעל אילת, הומאז' בועז טל, ויטרינה גלריה לאמנות, חולון, 2012
↑  הלך לעולמו האמן בועז טל, באתר הארץ, 8 באפריל 2012
↑  ודאות מצולמת, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2006
↑  דנה גילרמן‏, מתה המוזה של בועז טל, באתר וואלה, 9 בנובמבר 2006
↑  "זוכרים את בועז טל": כוחו של האין, באתר הארץ, 18 ביוני 2012
↑  טלי שמיר, ‏הכל נשאר במשפחה, באתר גלובס, 21 בפברואר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 279326  NLI: 987007268861605171  PLWABN: 9810631055405606  BnF: cb13572458s (data)  GND: 128881380  ISNI: 0000 0000 7837 5479  LCCN: nr95030472  NSK: 000316958  PIC: 302123  VIAF: 55211240   WorldCat (עם VIAF): 55211240
נחמן (נמר)

וולף בזריקת דיסקוס, המשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996)
נחמן וולף (6 במאי 1951 – 10 בפברואר 2022) היה ספורטאי נכה ישראלי. אלוף פאראלימפי ובעל תשע מדליות, בהן שלוש מדליות זהב (ניו יורק וסטוק מנדוויל 1984 וסיאול 1988), במשחקים הפאראלימפיים. וולף התמחה בזריקת דיסקוס, מקצוע בו שיפר את שיא העולם שש פעמים.
וולף היה נכה בעקבות מחלת שיתוק ילדים. בשנותיו האחרונות שינה את שמו מנחמן לנמר.
קריירה

וולף ייצג לראשונה את המשלחת הישראלית במשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984). כבר בהופעת הבכורה שלו הוא זכה ב-4 מדליות, שתי מדליות זהב, ושתי מדליות כסף. הוא ניצח בתחרות זריקת הדיסקוס כשקבע שיא פאראלימפי של 41.12 מטרים, ושיא עולם בהדיפת כדור ברזל עם תוצאה של 13.90 מטרים לפני השוודי ריימונד קלארק שזכה במדליית הכסף עם 11.71 מטרים.
בתחרות הטלת הכידון גבר עליו קלארק שניצח בתוצאה של 39.52 מטרים, ואילו וולף זכה במדליית הכסף עם 39.18 מטרים. גם בקרב החמש ידו של קלארק הייתה על העליונה כשניצח בתחרות עם 4600.04 נקודות, לפני וולף שזכה במדליית כסף נוספת עם 4131.04 נקודות.
במשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988) זכה וולף במדליית זהב נוספת כשקבע שיא עולם חדש בזריקת דיסקוס עם תוצאה של 44.80 מטרים, לפני אייד אל-עלי הכוויתי (41.30 מטרים) ורנה ארנס האוסטרלי (40.44 מטרים)
וולף זכה בשלוש מדליות כסף: בתחרות הטלת הכידון עם תוצאה של 43.60 מטרים, כשהוא נכנע רק לשיא עולם של עדנאן אל-חולפי הכוויתי שסיים עם 45.14 מטרים,, בתחרות הדיפת כדור ברזל עם תוצאה של 13.93 מטרים, שני רק לחוסיין אל-אנזי, גם הוא מכווית, שקבע שיא פאראלימפי של 14.01 מטרים ובתחרות קרב חמש מודרני.
במשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) התחרה וולף בשלושת המקצועות פעם נוספת, אולם לא הצליח לזכות במדליה פאראלימפית. הישג השיא שלו במשחקים אלו היה כשהצליח לסיים במקום השישי בתחרות הדיפת כדור הברזל.
באותם שלושה מקצועות חזר וולף והתחרה במשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996). במשחקים אלו הוא הצליח לזכות במדליה פאראלימפית אחרונה בקריירה, כשקטף את מדליית הכסף בזריקת הדיסקוס עם תוצאה של 45.54 מטרים, שני רק לשיא עולם של המצרי אחמד דאהי שקבע 51.12 מטרים. בהדיפת כדור הברזל היה וולף קרוב למדליה נוספת כשסיים את התחרות במקום הרביעי עם תוצאה של 11.99 מטרים, והוא סיים במקום הרביעי גם בזריקת הכידון, עם תוצאה של 37.50 מטרים.
נחמן וולף שב למשחקים הפאראלימפיים בפעם האחרונה במשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) אך לא הצליח לזכות במדליה.
הוא התגורר במושב בן עמי, ושם גם הובא למנוחות לאחר פטירתו . השאיר אחריו אישה, ו-4 ילדים.
הוקרה

ב-1968 שנת ה-60 למדינת ישראל, הוענק לו תואר ״ספורטאי העשור״.
הטחת עוגה

הטחת עוגה בפניו של הבוס, באירוע של הצי האמריקאי
מלחמת עוגות בסן פרנסיסקו
הטחת עוגה בפניו של אדם היא אקט קומי. העוגות המוטחות הן עוגות עתירות קצפת עם תחתית אפויה דקה (פאי) או ללא תחתית, כדי שההטחה לא תכאיב לקורבן, אלא רק תלכלך אותו. יש העושים שימוש בתחליפים כגון "עוגת" קצף גילוח, כדי לחסוך בעלויות.
הטחת עוגות ומלחמות עוגות הן רכיב מרכזי בקומדיות סלפסטיק. באירועי גיוס כספים לצדקה נעשה לעיתים שימוש בידורי בהטחת עוגות תמורת תשלום בפניו של קורבן, והתקבולים נתרמים. יש המשתמשים בהטחת עוגות כמשחק במסיבות יום הולדת וכמתיחה.
לעיתים כאקט מחאה, עוגות מוטחות בפניהם של אנשי שררה, פוליטיקאים או ידוענים כדי למחות כנגד דעותיהם הפוליטיות או כנגד יהירותם או שחצנותם. מבצעי הפעולה רואים בה דרך מגוחכת להשפיל או להביך את הקורבן.
הטחת עוגות בסלפסטיק

בדיחת "עוגה בפנים" הוצגה לראשונה בקולנוע בסרט האילם משנת 1909 "מר פְליפ" בכיכובו של בן טרפין (אנ').
החל משנת 1913 כללו רבות מהקומדיות הקצרות של מאק סנט הטחת עוגה או שתיים. לסנט היה כלל ברור מי בסרטיו יכול לחטוף עוגה בפנים: ”אמא לעולם אינה מותקפת בעוגת קרם. חותנת כן. אבל אמא? לעולם לא.”
סרטים רבים כוללים מלחמת עוגות. הראשון בהם הוא "מאחורי הקלעים" של צ'ארלי צ'פלין מ-1916. מלחמת עוגות הוצגה גם בסרטם של לורל והארדי "קרב המאה" משנת 1927 בה נעשה שימוש ב-3,000 עוגות. הסרט "שייקספיר רועד" משנת 1930 מסתיים באודיטוריום מלא באנשים משליכים עוגות. הסרט "מלון קייסטון" מ-1935 כולל מלחמת עוגות רחבת היקף שבסיומה מוטחת עוגה במצלמה. ב-1941 הופק סרטם של שלושת המוקיונים 
"In the Sweet Pie and Pie" כולל מלחמת עוגות גדולה. "המרוץ הגדול", קומדיה בטכניקולור מ-1965 כולל את מלחמת העוגות הקולנועית הגדולה ביותר. הקרב, בעלות של $200,000, כלל 4,000 עוגות, והוא ארך שבעה ימי צילומים. הוא הסתכם בארבע דקות ועשרים שניות של זמן מסך.
בסרטי האנימציה של לוני טונס כלולות סצנות רבות בהן הדמויות מטיחות עוגות זו בזו. באגס באני מטיח עוגות באלמר פאד; דאפי דאק משעשע מיליונר על ידי הטחת עוגה בעצמו, וכתוצאה מכך מתעשר.
באחת מחוברות הקומיקס מסדרת "באטמן", הג'וקר זומם להטיח עוגה בבאטמן.
הטחות עוגה היו מוטיב חוזר בתוכנית "ייסורי אפרים", ובתוכניות של מונטי פייתון.
הטחת עוגות כאקט מחאה

תומאס פורסייד, אקטיביסט אמריקאי, עיתונאי מחתרתי ותומך בלגליזציה של סמים קלים, היה הראשון שנקט בהטחת עוגה כאקט מחאה. ב-1970 הוא הטיח עוגה בפניו של הסוציולוג אוטו לארסן, יושב ראש הוועדה הנשיאותית לחקר תועבה ופורנוגרפיה. פעולה זו כונתה "הטחת העוגה ה-Yippie הראשונה". אהרון קיי, גם הוא Yippie, הלך בעקבותיו והטיח עוגות בידוענים רבים, בין השאר באנדי וורהול ובאניטה בריאנט. הוא המשיך בפעילותו זו עד 1992. דמותו כיכבה כדמות אנימציה בסרטון מוזיקלי משנת 2003 בו הטיח עוגות בפניו של ג'ורג' ווקר בוש.
עוגה הוטחה בביל גייטס ב-1998 בבלגיה. בעקבות התקרית הופץ משחק מחשב בו המטרה היא להטיח עוגות בפניו של גייטס.
ב-4 ביולי 2001 הטיחה גל ארבל, פעילת אינדימדיה בת 19, עוגה בפניו של שר התקשורת ראובן ריבלין, במחאה על מדיניותו בנושא חברת בזק והכבלים. ארבל נפטרה כעבור שנה. על שני חבריה נגזרו ב-2003 חמישה חודשי עבודות שירות.
בספטמבר 2001 הוטחה עוגה בפניו של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה, על ידי נער בן 16. הנער וחבריו שעזרו בהכנת העוגה, נענשו בקנס בלבד, מכיוון שלא הוכח שהייתה כוונה פוליטית במעשה.
על אן קולטר הוטחה עוגה ב-2005 באוניברסיטת אריזונה, והיא הגישה תביעה.
באירועים שונים בקנדה, מטיחי עוגות נידונו ל-30 יום במאסר: אדם שהטיח עוגה בפניו של מושל אלברטה ב-2003, נשים שהטיחו עוגות בפניהם של מושל אלברטה ובראש העיר של קלגרי ב-2007. ב-2010 הוטחה עוגה בפניו של שר האוקיינוסים והדיג של קנדה על ידי אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים כמחאה נגד ציד כלבי ים. עוגה הוטחה בפניו של ז'אן קרטיין, ראש הממשלה לשעבר של קנדה, במהלך ביקורו באי הנסיך אדוארד ב-2010.
פאי תפוחים הוטח ב-2010 בקארל לוין, סנאטור אמריקאי יהודי, על ידי סטודנטית ערביה מאוניברסיטת מישיגן שנימקה את המעשה ב"תמיכת הסנאטור בפשעי מלחמה של ישראל". מטיחת העוגה נעצרה בעקבות המעשה, וכן אדם נוסף שהסיח את דעתו של הסנאטור לפני המעשה.
ביולי 2011 הוטחה עוגה ברופרט מרדוק במהלך שימוע בפרלמנט הבריטי, שנערך לו עקב שערוריית האזנות סתר לידוענים ואנשי ציבור בבריטניה, שבה היה מעורב העיתון ניוז אוף דה וורלד שבשליטתו. מטיח העוגה נשפט לשישה שבועות מאסר, שקוצרו לארבעה שבועות.
האנרכיסט הבלגי נואל גודין צבר הכרה בהטיחו עוגות באישים אשר לדעתו מחשיבים עצמם יותר מדי, כגון: במאי הקולנוע ז'אן-לוק גודאר, בו הטיח עוגה בפסטיבל קאן. גודאר היה משועשע מכך, הוא ציין ”זה מה שקורה כשסרטים אילמים פוגשים סרטים מדברים”. הוא התערב לטובת גודין אצל רשויות הפסטיבל, כדי למנוע את מעצרו. הפופולריות של גודין היוותה השראה לחקיינים רבים. הקורבן המועדף על גודין היה ברנאר-אנרי לוי, אשר גינה פעמים רבות את גודין ואת חקייניו.
צדקה

בארצות הברית מקובל השימוש בגימיק של הטחת עוגה בעיקר באירועי צדקה לגיוס כספי צדקה של מוסדות לימוד, מוסדות צדקה וארגונים חברתיים. בדרך כלל ידוען או דמות בולטת מהארגון מתנדב להיות "הקורבן" ואנשים מהקהל משלמים כדי למעוך עוגה בפניו, או שמנוהלת מכירה פומבית על הזכות לעשות זאת. כדי להימנע מנזק פיזי לא נהוגה עוד הטחת עוגה. במקום מועכים אותה על פני הקורבן לאט ובעדינות. שיטה זו אינה כוללת אלמנט של הפתעה, אך היא מאפשרת מריחה יסודית של העוגה על פניו ולעיתים על שערו של הקורבן. משום כך נעשה שימוש בעוגות עתירות קצפת או קרם, ולעיתים אפילו בקצף גילוח על גבי צלחת קרטון חד פעמית.
יש המוכרים גם את הזכות למלא או לצפות את העוגה בשלל מוצרים מלכלכים כגון: שוקולד, דובדבנים, רוטב קרמל, רוטב תות ועוד. לעיתים מספקים לקורבן שקיות פלסטיק לכיסוי בגדיו ושערו.
ספורט

במשחקי בייסבול של המייג'ור ליג בייסבול בארצות הברית, שחקנים מטיחים לעיתים עוגות בפניהם של שחקנים אשר ביצעו מהלך מרשים. איי.ג'יי. בארנט מהפיטסבורג פיירטס ידוע בכך שהוא מטיח עוגות בפני שחקנים תוך שהם מרואיינים על ידי שדרי טלוויזיה במגרש.
הערות שוליים

↑  Mack Sennett – The Father of Slapstick Cinema, באתר Legacy.com
↑  Greatest pie fight ever creates a horrendous SPLAAT!, מגזין לייף, 9 ביולי 1965
↑  A splurch in the kisser: the movies of Blake Edwards - The Great Race 1965 , בהוצאת Wesleyan University Press, ‏ 2009
↑  ראשי תיבות של Youth International Party, תנועת צעירים מתרבות הנגד של שנות ה-60
↑  Take Sugar, Eggs, Beliefs . . . And Aim, באתר הניו יורק טיימס
↑  Tom Forcade: Unsung Hero of the Counter-culture, באתר World War 4 Report
↑  Pie tossing is terrorism, MP says, באתר Toronto Star
↑  Woman, 23, Arrested for Pie-ing U.S. Senator, באתר lemondrop
↑  Murdoch pie thrower reportedly blogging from prison, באתר CNN
שבעה עשר רגעים של אביב

| --- | --- |

תמונתו של ויאצ'סלב טיכונוב כשהוא מגלם את שטירליץ על קברו של השחקן.
 מבוסס על:  Seventeen Moments of Spring 
 סוגה:  מותחן ריגול
 יוצרים:  טטיאנה ליוזנובה, זינובי גנצר (מפיק)
 כותבים:  יוליאן סמיונוב 
 בימוי:  טטיאנה ליוזנובה 
 שחקנים:  ויאצ'סלב טיכונוב   רוסטיסלב פליאט   לב דורוב   יבגני יבסטיגנייב   אולג טבקוב   לאוניד ברונבוי
 פרסים:  פרס הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה ע"ש האחים וסילייב
 פסקול:  מיכאל טריברדייב
 ארץ מקור:  ברית המועצות
 שפות:  רוסית 
 מספר פרקים:  12 
 הפקה
 מפיק:  הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות 
 חברת הפקה:  Gorky Film Studio 
 אתר צילומים:  מוסקבה, מייסן, ריגה, ברלין, טביליסי 
 צלמים:  Peter Kataev 
 מוזיקה:  מיכאל טריברדייב 
 אורך פרק:  ללא אורך קבוע; בין שעה לשעה ועשרים (אורך סך כל הפרקים: 840 דקות)
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 1 (ברית המועצות)
 תקופת שידור מקורית:  11 באוגוסט 1973 – 24 באוגוסט 1973
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
שבעה עשר רגעים של אביב (ברוסית: Семнадцать мгновений весны; בתעתיק לעברית: סֶמְנַאדְצַאט מְגְנוֹבֵנִיִי וֶסְנִי) היא מיני-סדרת טלוויזיה סובייטית ששודרה לראשונה בשנת 1973. הסדרה בוימה על ידי טַטִיאַנָה לִיוֹזְנוֹבַה ותסריטה בוסס על ספר באותו השם שכתב יוּלִיאַן סֶמְיוֹנוֹב. היא נחשבת לאחת מהפקות הטלוויזיה המצליחות ביותר בתולדות רוסיה עד היום, וליצירה הבולטת ביותר מסוגת הריגול שנעשתה במדינה. הסרט קיבל עם השנים מעמד של סרט פולחן במדינות חבר העמים.
תקציר העלילה

השנה היא 1945, ותבוסתה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה נראית ודאית. אדולף היטלר נחוש להמשיך להילחם, אך ולטר שלנברג משכנע את היינריך הימלר ליזום שיחות חשאיות עם ארצות הברית ובריטניה כדי להשיג שלום נפרד שיאפשר לגרמנים לרכז את כל כוחותיהם נגד ברית המועצות. קצין האס דה מקס אוֹטוֹ פוֹן שְטִירְלִיץ, שהוא למעשה המרגל הסובייטי מקסים אִיסַאייֶב, מונחה על ידי מפעיליו במוסקבה לברר האם מגעים כאלה מתקיימים ואם כן, לסכלם.
ארנסט קלטנברונר מתחיל לחשוד בשטירליץ ומורה להיינריך מילר, ראש הגסטפו, לנהל חקירה חשאית כנגדו. בנוסף, הבית בו שכנו עוזריו והאנשים היחידים בהם יכול היה לבטוח, בני הזוג ארווין וקתרין קין, מופצץ; הבעל נהרג ואשתו ההרה מובלת לבית החולים, שם היא מעמידה בסיכון את כיסויו של הסוכן. הוא נאלץ לגייס עוזרים חדשים - פרופסור פְּלַיישְנֶר, איש מחתרת לשעבר, והאב פְרִיץ שְלַאג, כומר המתנגד לשלטון. בעודו מנהל קרב מוחות עם מילר, על שטירליץ לתמרן בין הפלגים השונים במשרד הראשי לביטחון הרייך ובממשל הנאצי.
לבסוף, הוא מגלה כי שליחו של הימלר, קרל וולף, מנהל משא ומתן עם האמריקאי אלן דאלס בברן שבשווייץ הנייטרלית. שטירליץ מצליח להדליף את פרטי השיחות הן לסובייטים והן להנהגה הגרמנית. הימלר משכנע את היטלר הרותח מזעם כי לא עשה דבר מלבד לנסות לפלג בין בעלות הברית באמצעות הצעות כוזבות. הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט נאלץ להורות לדאלס להפסיק את המגעים על מנת להפיס את דעתו של סטלין. שטירליץ, שהצליח להוליך את מילר שולל ולהסיר כל חשד מעצמו, חוזר לתפקידו בעוד הצבא האדום מתקרב לברלין.
שחקנים

ויאצ'סלב טיכונוב - מקס אוטו פון שטירליץ/מקסים איסאייב
רוסטיסלב פליאט - האב פריץ שלאג
לב דורוב - קלאוס
יבגני יבסטיגנייב - ורנר פליישנר
יקטרינה גרדובה - קתרין קין
ניקולאי וולקוב - ארווין קין
אמיליה מילטון - גברת זאוריך
סבטלנה סבטליצ'נאיה - גבי נאבל
לאוניד קוראבליוב - קורט אייסמן
אלכסי ספונוב - יורגן רולף.
קונסטנטין ז'לדין - וילהלם הולטהוף
אולג טבקוב - ולטר שלנברג
לאוניד ברונבוי - היינריך מילר
ניקולאי פרופקוביץ' - היינריך הימלר
מיכאיל ז'רקובסקי - ארנסט קלטנברונר
יורי ויזבור - מרטין בורמן
ויאצ'סלב שאלוויץ' - אלן דאלס
ולנטין גאפט - גרו פון שולצה-גברניץ
וסילי לנובוי - קרל וולף
אנדרו קובלדזה - יוסיף סטלין
פריץ דיץ - אדולף היטלר
וילהלם בורמאייר - הרמן גרינג
סרגיי גולובאנוב - ארצ'יבלד קלרק קר
ולדימיר אמליאנוב - וילהלם קייטל
יבגני קוזנצוב - פרידריך וילהלם קריגר
קריינות - יפים קופליאן
הפקה

עם התמנותו של יורי אנדרופוב לראש הקג"ב ב-1967, הוא דאג לעודד ספרים, סרטים, סדרות טלוויזיה ויצירות אומנות אחרות שהללו את פועלם של אנשי הארגון, על מנת לשפר את תדמית השירות בעיני הציבור וגם כדי למשוך מגויסים צעירים ומשכילים: "שבעה עשר רגעים של אביב" הייתה חלק מהמגמה הזאת.
יוּלִיאַן סֶמְיוֹנוֹב, סופר מותחני ריגול סובייטי פופולרי, חיבר את הספר הראשון בו הופיעה דמותו של מקסים איסאייב - "אין צורך בסיסמה" - בשנת 1965. הספר זכה להצלחה רבה. ב-1968 הזמין אותו אנדרופוב לפגישה, אמר לו כי הוא מעריך את עבודתו והעניק לו גישה חלקית לארכיוני הקג"ב. הספר "שבעה עשר רגעים של אביב" נכתב בהשראת הצעתו של אנדרופוב עצמו, ודמותו של שטירליץ כפי שהופיע בו התבססה באופו רופף על וילי להמן, איש גסטפו שריגל לטובת הסובייטים. המגעים בין הגרמנים לאמריקאים שתוארו בספר אכן התרחשו, אם כי לא באופן בו תיארם הסופר: הם הובילו בהצלחה לכניעת הצבא הגרמני באיטליה עוד בטרם נכנע הפיקוד העליון של הוורמאכט.
ההחלטה לעבד את הספר לסדרת טלוויזיה התקבלה עוד בטרם פרסומו. סמיונוב כבר חתם על חוזה עם אולפן הסרטים לנפילם בנוגע להפקה כשהבמאית טַטִיאַנָה לִיוֹזְנוֹבַה מאולפן גורקי קראה במקרה את ספרו. היא הפעילה על הסופר לחץ כבד עד שנעתר לה וכתב מכתב ליו"ר רשות השידור הסובייטית, סרגיי לאפין, בבקשה לאפשר לליוזנובה ולאולפן שלה לקחת את המיזם על עצמם. הבמאית ערכה מספר התאמות משלה בעלילת הספר עבור התסריט. בין השאר, היא התעקשה להכליל סצנה בת שש דקות בה מביטים שטירליץ ואשתו זה בזו ללא מילה, שהמפיקים האחרים טענו כי היא ארוכה ומשעממת מדי, ונעשתה לבסוף לאחד הקטעים הזכורים ביותר מהסדרה. הקג"ב סיפק לליוזנובה מספר יועצים: הבכיר בהם היה סגנו של אנדרופוב, הגנרל סמיון צְבִיגוּן, שהוזכר בכתוביות הפתיחה תחת השם הבדוי 'גנרל ס.ק. מישין'. מיכאל טריברדייב הלחין את הפסקול. הזמר הראשון שנבחר לבצע את השירים, היהודי ואדים מולרמן, הוחרם על ידי השלטונות ונאסר עליו להופיע לאחר שהקליט שיר ביידיש, מעשה שהתקבל בעין רעה עקב ההחמרה ביחס ליהודים לאחר מלחמת ששת הימים. לבסוף, יוסיפ קובזון קיבל את תפקידו, אם כי שמו לא הוזכר בכתוביות.
הצילומים החלו במרץ 1971, במזרח ברלין שברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, שם נשאר הצוות עד סוף הקיץ. לאחר מכן הם נסעו לריגה, בירת הרפובליקה הסובייטית של לטביה, שם צולמו רוב הסצנות המתרחשות בספר בברן. עם סיום העבודה בעיר, הם שבו לאולפני גורקי לסדרה של צילומי פנים. בתחילת 1972 הם יצאו לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה, וחלקי העלילה הממוקמים באלפים השווייצריים הוסרטו בהרים ליד טביליסי. אחרי סדרת צילומים נוספת במוסקבה, הושלמה הסרטת הסדרה בסתיו 1972.
בעת שעבודתה של ליוזנובה הוקרנה בפני ועדה של פקידים בכירים ברשות השידור, קמה מהומה והסדרה גונתה על כך שהיא יוצרת את הרושם ש"כמה מרגלים נצחו את המלחמה". כדי לענות על הביקורת, שילבה הבמאית קטעי ארכיון רבים על קרבות הצבא האדום.
תגובות > נתוני צפייה

שנים עשר הפרקים של "שבעה עשר רגעים של אביב" שודרו בערוץ 1 הסובייטי במשך שבועיים, בין ה-11 ל-24 באוגוסט 1973, בשעה 19:30 בערב. היא הייתה תוכנית הטלוויזיה המצליחה ביותר במדינה בשעתה: בכל פרק צפו בין 50,000,000 ל-80,000,000 איש. שיעורי הפשיעה שתועדו על ידי המשטרה ירדו בחדות בזמן השידורים. תחנות כוח נאלצו להגביר את תפוקתן, שכן הביקוש לחשמל זינק עקב ההפעלה של מקלטי טלוויזיה רבים. הסופר הרוסי איוואן זאסורקי טען כי "רחובות הערים התרוקנו" בשעות אלו. ליאוניד ברז'נייב היה מעריץ נלהב של התוכנית, וצפה בכל הפרקים למעלה מעשרים פעם.