stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תאוריית הקשר על הדחת השאה מאיראן
טיעונים התומכים בתאוריה

בינואר 1978 פרסם המגזין האיראני "אטלאעאת" (Ettela'at) מאמר שהאשים את ח'ומייני בהיותו סוכן בריטי ו"משורר הודי מטורף עם נטיות הומוסקסואליות". במאמר נטען כי הדבר מזכיר את ימי הקולוניאליזם הפיאודלי (הישן - שחור) והקומוניסטי (החדש - אדום). המגזין טען שהמולות ומדינות המערב יצרו ברית משותפת לחבל בפרויקט המודרניזציה של המלוכה הפהלווית. כשהתנגדותו של ח'ומייני לשאה התבקשה ומומנה על ידי קבוצות אינטרס בריטיות הקשורות לנפט. תומכי ח'ומייני, זועמים על המאמר, ארגנו בתגובה הפגנות אלימות שהתגלגלו בסופו של הדבר למהפכה האיראנית והובילו לבריחתו של השאה כשנה לאחר מכן מאיראן. עם תום המהפכה התפרסמו כתבות שונות בעניין, שכללו בין היתר וידויים של גורמי ממשל בכירים שטענו כי גם אליהם פנו אנשי CIA בבקשות לסיוע בגירוש השאה. בהצעה לפיה בתמורה לסיוע בהעזבת השאה, ה-CIA יסיע להם לעלות לשלטון במקום השאה. כמו כן נכתבו כתבות שטענו לכך שאנשי CIA לשעבר הקיפו את ח'ומייני בכל זמן שהותו בצרפת. כמו כן פורסמו סיפורים על מימון מלא שסיפקה ממשלת צרפת על מקום מגורו המפואר של ח'ומייני בצרפת.
טיעונים התומכים בתאוריה > שימוש בזכויות אדם ומדיה

מוחמד רזא שאה פהלווי טען בימיו האחרונים לשלטון כי: "אם תרימו את זקנו של ח'ומייני, תמצאו את הכתובת "תוצרת בריטניה" תחת סנטרו", אמירה זו אומצה מאמרה אחרת; "אם תרימו את זקנו של המולא, תוכל למצוא "תוצרת בריטניה" מוטבע על סנטרו." בספר זכרונותיו כתב: " לא ידעתי את זה אז - אולי לא רציתי לדעת, אך זה ברור לי כעת שהאמריקאים רצו להיפטר ממני. ברור שזה מה ששוחרי זכויות האדם ממחלקת המדינה רצו... מה היה עלי להסיק מההחלטה הפתאומית של המינהל לקרוא לג'ורג' בול, תת-מזכיר המדינה לשעבר, כיועץ לבית הלבן לענייני איראן?... הכדור היה בידי האמריקאים שרצו לנטוש אותי ובסופו של דבר את מדינתי".
לפי פ. ויליאם אנגדהל (אנ') בשנת 1978 נרקמה התוכנית הקונספירטיבית המשותפת במעורבות בריטית ואמריקאית להעזבת השאה מאיראן, זאת לאור תום מועד חוזי והסכמי הבעלות על משאבי הנפט באיראן (ובהם של ה-BP). אנגדהל טוען כי ממשלת ג'ימי קרטר פעלה להגברת הסלידה הציבורית האיראנית נגד השאה וזאת על מנת למנוע את מעבר הבעלות על הנפט האיראני וכן את עצמאותה הכלכלית של איראן מידיים מערביות, כמו כדי למנוע עליית מחירי הנפט. בתוך כך יועציו הביטחוניים-אמריקאים של השאה קידמו ויעצו לו באופן מחושב להגביר את אכזריותה של המשטרה החשאית, הסאוואכ, תוך קידום מדיניות דיכוי ברוטלי; זאת על-מנת למקסם את הסלידה העממית לשאה. במקביל, ממשל קרטר החל לבקר את מדיניות ממשל השאה ולהפעיל עליו לחץ בינלאומי בטיעונים על הפרות "זכויות האדם". אנגדהל עוד טוען כי כשהחלו גלי המחאות נגד השאה, הן היו שוליות, אך ערוצי הטלוויזיה הבריטים כמו ה-BBC ששודרו בפרסית לאיראן העניקו לח'ומייני פלטפורמת תעמולה שהעצימה אותן בשידוריהם. עוד הוא טוען כי ערוצים אלו, שהיו תחת בעלות ממשלתית בריטית, סירבו לקבל או לשדר את תגובת ממשל השאה, כשגם ערעורים אישיים חוזרים ונשנים מטעם השאה עצמו לא הניבו תוצאה. הוא עוד מרחיב וטוען כי המודיעין האנגלו-אמריקאי עצמו היה מחויב להעזבת השאה.
גם ברגמן בספרו "נקודת האל חזור" מעלה את עניין הסיוע והתמיכה הבינלאומית המוגברת לה זכה ח'ומייני בהתנגדותו לשאה בתקופתו בגולה. ברגמן טוען כי שלוש המדינות: צרפת, בריטניה וארצות הברית העניקו לח'ומייני תמיכה. התמיכה הבריטית בעיקרה הייתה פסיבית וכללה בעיקרה הענקת במה בינלאומית לחופש הביטוי ולהפצת רעיונותיו. צרפת, בראשות ואלרי ז'יסקר ד'אסטן, העניקה לח'ומייני את שנתנה בריטניה, אך אף הרחיקה לכת כשואלרי ז'יסקר ד'אסטן ביקש מבעלי בריתו המערביים של השאה שלא להאריך את שלטונו באופן מלאכותי, ואף ביקש שיסיעו לח'ומייני לעלות לשלטון במקום השאה. ארצות הברית לחצה על השאה, גם בזמן ההפגנות ב-1978, לאפשר את קיום "זכויות האדם" ו"חופש הביטוי" באיראן ובכלל. כשלחציו של קרטר על השאה סייעו לכך עד למאוד, שכן קרטר לחץ של השאה לשמור על זכויות-האדם וחופש-הביטוי בארצו, תחת האיום שאם התנאי לא יתקיים ארצות הברית לא תממש את עסקת מטוסי ה-F-16. לאור זאת, סירב השאה לעצת יועציו האיראנים-צבאיים; לפזור את המפגינים בדרך הצבאית, כפי שעשה פעמים קודמות. ואף מאוחר יותר סירב לשמוע לעצתם להפיל את מטוסו של ח'ומייני שהיה בדרך לטהראן. איומים אמריקאים אלו הם שאפשרו לח'ומייני לקיים את מאבקו נגד השאה בחופשיות, ללא התנגדות וללא ריסון, ובסופו של דבר אפשרו את קיומם של ההפגנות והמהפכה עצמה.
טיעונים התומכים בתאוריה > מניעים כלכליים - נפט

בשנת 1973 היו לאיראן חובות על סך 3 מיליארד דולר. אך עם עליית מחירי הנפט, כנראה בעקבות יסוד אופ"ק ב-1960, שנה לאחר מכן החזירה איראן את כל חובותיה והחלה להרוויח 19 מיליארד דולר לשנה מהנפט. לטענתו של היכל היה זה בעקבות חרם הנפט של מדינות ערב כלפי המערב, וזאת בעקבות מלחמת יום הכיפורים - חרם בו איראן לא השתתפה. איראן העלתה את מחירי הנפט, דבר שהיה גם לטובת ארצות הברית. שכן באותו הזמן הנפט נסחר בדולרים, כך ששער הדולר גם עלה ותרם לכלכלת ארצות הברית.
בשנת 1981 עבד אלרחמן הוציא ספר בו הוא מפרט על חשבונות רווחי הנפט, תוך פירוט המניעים שהיו לבריטניה, ארצות הברית וצרפת לשמר את חזקתם על שדות הנפט באיראן. לפי עבד אלרחמן תוכניתו של השאה הייתה לפתח טכנולוגית זיקוק נפט (טכנולוגיה בה עד היום מחזיקים רק חברות בריטיות ואמריקאיות, כמעט באופן בלעדי) ולמכור את הנפט האיראני ללא מתווכחים חוץ-מדינתיים. כך שרווחי האוצר האיראני מהנפט יעלו על ידי חיזוק קרטל אופ"ק והעלאת מחירי הנפט, כמו אי-חידוש חוזי הייצור עם הבריטים והאמריקאים, שתוקפם היה עתיד לפקוע ב-1978.
טיעונים התומכים בתאוריה > מניעים פוליטיים

הושנג נהאונדי טוען כי נפילת משטר פהלווי היה כתוצאה מקשירת קשר על ידי ממשלות זרות ובמיוחד ארצות הברית ובריטניה. הוא טוען כי מפלתו קרתה על רקע חבירתו של השאה למצרים, עיראק, סין ובעיקר לסובייטים בימי מלחמת יום הכיפורים. כשדבריו של הנרי קיסינג'ר למועצה לביטחון לאומי ממחישים זאת; "חלק מאיתנו מאמינים כי על השאה להחליף את מדיניותו או שעלינו להחליף אותו". הוא טוען כי השאיפות הבינלאומית הגבוהות לאיראן שהיו לשאה ובהם התוכניות להגברת כוחה בכל התחומים; הכלכליים, טכנולוגיים, כספיים וצבאיים הם שהדאיגו את ארצות הברית. זאת בנוסף לרעיון שינוי הבריתות ושינוי דרכה של איראן נהאונדי טוען כי אפילו הרעיון שכוחה הצבאי של איראן באזור יעלה על זו של ישראל היה בלתי נסבל. כשבמיוחד לא נסבל היה הרעיון שמדינה עם תרבות עתיקה שנחרבה תשוב להשתייך לכוחות הצבאיים הגדולים והכלכליים בעולם. בספר מאוחר יותר משנת 2010 נהאונדי מייחס את כלל המהפכה באיראן לקשירת קשר מצד המשטר האמריקאי נגד השאה, ומציג את נאומו המלא כביכול של הנרי קיסינג'ר, שצוטט מאוגוסט 1974; "אם השאה ימשיך במדיניות הכללית וכן במדיניות הנפט שלו במסגרת אופ"ק, ייתכן כי השפעתו על התמונה תלך ותגדל לתמיד. יגיע היום בו יהיה עלינו לשים אותו אישית בסיכון. אין ספק שהוא כבר אימץ מדיניות שתוכל לשים אותנו ביום מן הימים תחת לחץ. ביום זה אל לנו לרצותו בתחומי העניין שלו, קל יותר לדמיין את ההפך. זה מהאינטרס של השאה להוביל את מדינתו להיות לכח גדול. לא תוך עזרה והסתמכות עלינו, אלא תוך שימוש בלעדי בגורמים ששכנתה הרוסית העבירה לידיה. במקום זה נמצאים אנשים שחושבים שעל השאה לשנות את עצמו, או שיש להחליף את השאה."
בשנות ה-70 ביטל השאה את פגישותיו השבועיות עם ראש ה-CIA וביקש להוציא מאיראן את כל עובדי ה-CIA שהוכנסו למשרדים האיראנים אחרי 1953. להמשך תכנן וביצוע ביטול כל התקשרות בין איראן לוושינגטון תוך מתיחת קו ישיר בין נשיא ארצות הברית לארמון האיראני. מהלכים אלו בוצעו לאחר הידוק הקשרים בין איראן למדינות ערב - תפקיד שאיראן שמחה לקחת בו חלק. בנושא האיראנים והנפט טען השאה כי אינו תומך באמריקאים וכדוגמה הביא את התנגדותו לרצון האמריקאים לפרק את אופ"ק מבפנים. כשהוא היחיד שהתמודד מולם בסוגיה זו, בעוד האחרים פחדו.
טיעונים התומכים בתאוריה > מניעים פוליטיים > מניעת התחמשות גרעינית

אכבר גנג'י, בבלוג שכתב ל־BBC בפרסית, טען כי ישנם רבים מתומכי משטר-פהלווי הטוענים כי מדינות ארצות הברית, אנגליה, צרפת ואולי אף ישראל קשרו קשר והפילו את משטר-השאה. הוא מציג את טענותיו של הושנג נהאונדי בספריו השונים וכן משטח את כלל הסיבות והאינטרסים שהיו יכולים להיות למדינות שונות בהעזבת השאה. הוא טוען כי לפי דו"ח הקונגרס האמריקאי לשנת 1976 הרכש הצבאי של איראן היה "הגדול בעולם", וכי בין השנים 1953–1977 השאה הכפיל ב-12 את תקציב צבא והעלה את כח-האדם הצבאי מ-127,000 ל-410,000 אנשים. כשלפי דו"ח הקונגרס של ארצות הברית: "ההוצאות הצבאיות של איראן חורגות מההוצאות של המדינות החזקות ביותר באוקיינוס ההודי, כולל אוסטרליה, אינדונזיה, פקיסטן, הודו, ודרום אפריקה". הוא טוען כי לפי דו"ח זה השאה תכנן להקצות 33 מיליארד דולר (וכי ישנם מומחים המאמינים כי הסכום האמיתי היה גדול פי שלושה) לבניית עשרים כורים גרעיניים עד לשנת 1994. וכי אם בניית מרכזים אלו יתבצעו בשיתוף וסיוע גרמני, צרפתי וואמריקאי, איראן תהפוך ליצרנית האנרגיה הגרעינית הגדולה ביותר באזור האוקיינוס ההודי. הוא גם טוען שאיראן באותה תקופה הפכה לכח הגדול ביותר באוקיינוס ההודי והמפרץ הפרסי, ופעלה תחת הכותרת "השוטר של ארצות הברית באזור". כששאיפת השאה לאיראן הייתה להפוך אותה לאחת מהכוחות הגדולים בעולם ובפרט הכוחות הגרעיניים. הוא טוען כי בימים אלו תואר וכונה השאה על ידי גורמים מערביים שונים כ"נפל חזק לאשליות נפוליאון לתפארת וגדולה ובפרט למגלומניה". זאת במיוחד לאור הכתרתו העצמית של השאה והכתרת אשתו בטקס המלכותי, המפואר והראוותני שקיים בשנת 1967, כפי שעשה נפוליאון.
טיעונים התומכים בתאוריה > מניעים פוליטיים > טיעונים למעורבות ישראלית

| --- | --- |
 :  ראו גם – יחסי איראן–ישראל
הושנג נהאונדי טוען בספריו המוקדמים לאפשרות למעורבות ישראלית בקנוניה, לאור אינטרסים שונים שהיו יכולים להיות לה, כמו: להפוך לכלב השמירה הבלעדי של ארצות הברית במזרח התיכון, למנוע מאיראן מלגבור על ישראל בעוצמתה האזורית, כמו גם לאור חבירתו של השאה לפלסטינים, לסדאם חוסיין ולמצרים. הוא אף טוען כי גם אילו ישראל לא לקחה חלק אקטיבי בקנוניה נגד השאה, חוסר נאמנות השאה לארצות הברית ולישראל היא שהובילה לכך שבימי ראשית המהפכה הגורליים, ישראל עמדה מנגד ולא סייעה או תמכה בשאה. בכתביו המאוחרים יותר, מעביר נהאונדי את כובד האשמה על ארצות הברית, ג'ימי קרטר ותעשיית הנפט. אכבר גנג'י שולל את האפשרות למעורבות ישראלית, וטוען כי ישנם מסמכים רבים המעידים על כך. גם ברגמן שולל מעורבות ישראלית בטענתו כי "ידוע כי ישראל הייתה מבין הראשונות להשמיע את פעמון האזהרה לסכנת שלטונו", בפני השאה.
טיעונים המפריכים את התאוריה

בשנת 1991 יצא בשפה הפרסית הספר "זיכרונותיהם של שני שגרירים" מאת ויליאם סאליבן ואנתוני פרסונס - שגרירי ארצות הברית ובריטניה באיראן בתקופת המהפכה. בספר ניסו השניים להפריך את הטיעון לקשר אמריקאי ובריטי במהפכה האיראנית. בין יתר הטיעונים שמציג הספר נמצא טיעונו של סיירוס ואנס, מזכיר המדינה האמריקאי באותה התקופה, כי הבית הלבן לחץ על השאה להשתמש בכוחות צבאיים לדיכוי ההתנגדויות. כשהוא נותן אור ירוק גם להפיכה צבאית, אם כי רק כמוצא אחרון. שכן השאה היה המוצא האחרון לשמירת האינטרסים האמריקאים באיראן. פרסונס, שגריר בריטניה, טען כי מדינות המערב והשאה לא צפו ולא יכלו לחזות את אירועי 1978–1979 ולכן לא יכלו לעשות דבר, וכותב "אנחנו ראינו שהשאה חשב בטעות כי ארצות הברית ואנגליה יכולים לשמור על מלכותו, אלא אם כן תהיה להם סיבה אחרת". הוא עוד כותב כי "לא רק האיראנים בגולה, אלא גם הרבה מהאיראנים עצמם חושבים, שח'ומייני והעם האיראני לבדם לא היו יכולים להפיל את משטרו הכוחני של השאה. ולכן מהפכה זו לא יכלה להתרחש אלא בקשירת-קשר מצד ארצות הברית או אנגליה. העם האיראני אומר שלארצות הברית ולאנגליה היה תפקיד חשוב בכך. ושהאנגלים היו הבמאים של כל האירוע. "פרסונז טוען כי תומכי שלטון השאה טוענים כי בריטניה מעולם לא סלחה לשאה על הלאמת והורדת מחירי הנפט באיראן, כמו שלא סלחה לו על השבתת תעשיית הנפט בתקופת המהפכה. עם זאת טוען פרסונז כי דווקא אלו מוכיחים את אי-המעורבות הבריטית שכן אירועים אלו בדיוק היו לטובת בריטניה, שכן הם הובילו לעליית מחירי הנפט ולהגדלת הרווחים הבריטים מהם. מכאן שולל פרסונז את הטיעונים וטוען כי הם מגוחכים. פרסונז עוד טוען כי בריטניה הייתה מודעת לכך שכל משטר חלופי למשטר השאה יהיה לאנטי-מערבי ואנטי-בריטי. בנוסף לכך שאיראן בתקופת פהלווי הייתה לשוק רווחי עבור בריטניה, עם ייצוא של אלפי מיליוני פאונד.
אכבר גנג'י מסכם כי המשטר האמריקאי לא נקט ואפילו בפעולה הקטנה ביותר להעזבת השאה וכי גם אם הייתה לו מעורבות, מעורבות זו הייתה רק כחלק מהתפקיד הנרחב שהיה לאמריקאים בענייני הפנים באיראן ובהגנתם על השאה, דבר שגרם לסלידה ציבורית כלפי השאה. כשמעורבותם הנרחבת של ארצות הברית ובריטניה בענייני הפנים של איראן היא זו שהביאה למהפכה, היא זו שגרמה לאיראנים לתפוס את משטר פהלווי כמייצג אינטרסים זרים ולהגיב בהתנגדות לו. שכן השאה נהג לערב ולעדכן את האמריקאים בכל הקורה באיראן ואף העניק לאמריקאים זכויות שוות לאלו שהיו מקבלים בארצות הברית. כך מתנגדי השאה צפו בהתנהלות פרו-מערבית זו של השאה ויצרו מהפכה מלמטה למעלה בהשראת מהפכת פינושה וזיכרון הדיפת מוחמד מוסאדק ב-1953. זאת בתקופה בה שלטו בעולם השלישי האידאולוגיות האנטי-אימפריאליסטיות והאנטי-מערביות.
רשימת מעורבים

ג'ימי קרטר
רוחאללה ח'ומייני
הנרי קיסינג'ר
ואלרי ז'יסקר ד'אסטן
צרפת
בריטניה
ארצות הברית
BBC
BP
ראו גם

המהפכה הלבנה
משבר אבדאן
ההפיכה באיראן (1953)
המהפכה האיראנית
משבר בני הערובה באיראן
הפתעת אוקטובר
פרשת איראן-קונטראס
ויליאם זאב בריקמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1913 מנהטן, ארצות הברית 
 פטירה:  22 ביוני 1986 (בגיל 73 בערך) 
 ענף מדעי:  חינוך 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק 
 מוסדות:  אוניברסיטת פנסילבניה  אוניברסיטת ניו יורק 
 
ויליאם וולפגנג זאב בריקמן (באנגלית: William Wolfgang Brickman; ‏30 ביוני 1913 – 22 ביוני 1986) היה פרופסור יהודי-אמריקאי לחינוך, ראש החוג לתולדות החינוך באוניברסיטת ניו יורק (1957–1962), ראש החוג לחינוך השוואתי באוניברסיטת פנסילבניה (1962–1981), מחלקת המדינה של ארצות הברית העסיקה את בריקמן כשליח מיוחד לבחינת מערכות החינוך ברחבי העולם כולל בברית המועצות.
במלחמת העולם השנייה שירת בצבא ארצות הברית כקצין מודיעין וצייד נאצים, לעיתים במדי קצין אס.אס.
ביוגרפיה

ויליאם זאב בריקמן נולד לחיה-שרה ושלום-דוד, במנהטן. הוריו היגרו לארצות הברית מידוובנה פולין, ודיברו בבית יידיש. אביו נפטר בילדותו.
ויליאם זאב בריקמן נרשם לחוג לגרמנית ולחינוך בקולג' העירוני של ניו יורק. בשנת 1934 סיים בריקמן תואר ראשון בגרמנית וחינוך בקולג' העירוני של ניו יורק. בשנת 1935 סיים תואר שני, ובשנת 1938 תואר שלישי (Ph.D) בהיסטוריה חינוכית באוניברסיטת ניו-יורק.
בריקמן ידע לקרוא ב־20 שפות אירופיות, לטינית, יוונית קלאסית, שלוש שפות אסיאתיות ושתי אפריקניות.
בעיצומה של מלחמת העולם השנייה במרץ 1943 גויס לחיל האוויר האמריקאי על תקן היסטוריון ומומחה לגרמניה. סיים קורס קצינים. לקראת סוף 1944, לאחר שבעלות הברית פלשו לצפון צרפת חיפשו במערכת הצבאית דוברי גרמנית ושמו של בריקמן עלה. בריקמן זומן למיונים ולראיונות, שהוצגו בפניו כגיוס לחיל הכיבוש בגרמניה שלאחר המלחמה. בריקמן נועד לשירות הדואר של חיל הכיבוש, וידיעותיו בשפה הגרמנית נחשבו כיתרון. בריקמן קיבל ציון גבוה מאוד במבחני השפה והתקבל.
בריקמן הוצב בחטיבה 970 של יחידת המודיעין הנגדי של הצבא האמריקני (Counter Intelligence Corps), שפעלה בשטחים המשוחררים ללכידת סוכנים נאצים שהושארו מאחור. בינואר־פברואר 1945 עבר בריקמן קורס מודיעין במחנה ריצ'י במרילנד, והתכונן להצבתו בגרמניה המשוחררת. בריקמן גויס להמשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS), גוף הביון שממנו התפתח בשלב מאוחר יותר ה־CIA.
היחידה של בריקמן נועדה להצבה מאחורי קווי האויב בתוך שטחי גרמניה, במטרה ללכוד קצינים נאצים בכירים שינסו לברוח ולהציל את עצמם. היחידה שלו פעלה לפתות קצינים נאצים באס.אס ובוורמאכט בבריחה מהארץ, לחקור אותם במסווה ולשבות אותם. בתוקף תפקידו בריקמן היה לבוש מדי אס.אס.
בריקמן ניסה ללכוד את מרטין בורמן אך בשל התרחשות אירוע בלתי צפוי לא הצליח ללכוד אותו.
לאחר שמלחמת העולם השנייה הסתיימה, חזר בריקמן לתפקידו ביחידת המודיעין הנגדי, התמנה לסוכן האחראי למחוז דגנדורף (אנ') וכשהחלו משפטי נירנברג הוצב ביחידת האבטחה של המתחם שבו התנהלו המשפטים.
בריקמן השתחרר מהצבא האמריקאי באפריל 1946.
ב־1958 נישא לסילביה (צביה) מן.
בריקמן נפטר בשנת 1986. נטמן בהר המנוחות בירושלים. לבריקמן בני משפחה בישראל.
אקדמיה

בריקמן למד אצל הפילוסוף ג'ון דיואי.
בין השנים 1948–1950 כיהן כמרצה להיסטוריה של החינוך באוניברסיטת ניו יורק. בין השנים 1950–1951 היה מרצה בכיר להיסטוריה של החינוך באוניברסיטת ניו יורק.
בין השנים 1951–1957 כיהן כפרופסור חבר להיסטוריה של החינוך והחינוך השוואתי, הממונה על הוראת סטודנטים בשש שפות זרות, אוניברסיטת ניו יורק. בין השנים 1953–1957 כיהן כיו"ר המחלקה להיסטוריה של החינוך, אוניברסיטת ניו-יורק. בין השנים 1957–1962 כיהן פרופסור מן-המנין להיסטוריה של החינוך וההשכלה ההשוואתית, אוניברסיטת ניו-יורק וראש החוג לחינוך לתולדות החינוך.
בשנות ה־60 עבר בריקמן לאוניברסיטת פנסילבניה, שבה שימש ראש החוג לחינוך השוואתי
עבור בריקמן, החינוך ההשוואתי היה חסר בחינוך הנכון של המורים, שהדגיש בדרך כלל את הפדגוגיה הסוציולוגית, הפסיכולוגית וההתנהגותית יותר מאשר ניתוח השוואתי. בריקמן האמין כי באמצעות בחינה מדוקדקת של שיטות ההוראה, המנהגים והתאוריות של מדינות אחרות, סביר יותר שהמורים וקובעי המדיניות בארצות הברית ישיגו איכות בחינוך/
בריקמן ייסד את האגודה לחינוך השוואתי (CES, שנודע מאוחר יותר בשם "אגודת החינוך השוואתי והבינלאומי") בארצות הברית בשנת 1956. בריקמן כיהן כנשיא האגודה פעמיים (1956-1959, 1968-1967).
בריקמן חיבר עשרות ספרים בנושאי חינוך, פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת מקצועיים ובמגזינים יהודיים וערך כתב עת בתחום.
אקדמיה > פרופסור אורח

בריקמן כיהן כפרופסור אורח להיסטוריה חינוכית וחינוך השוואתי, באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס (קיץ 1953, 1954), (1953-1957, קיץ 1959, 1964), אוניברסיטת המבורג, גרמניה (קיץ 1957), אוניברסיטת אילינוי (קיץ 1958), אוניברסיטת טולדו (יוני 1959), מכללת לויולה, בולטימור (אביב 1963), מכללת המורים, אוניברסיטת קולומביה (קיץ 1964), אוניברסיטת פיטסבורג (קיץ 1965), אוניברסיטת ויומינג (יוני 1968), אוניברסיטת בר-אילן (יוני 1970), אוניברסיטת קייפטאון, קייפטאון דרום אפריקה (1981).
אקדמיה > עורך בנושאי החינוך

בין השנים 1942-1944 היה בריקמן עורך הירחון "Education Abstracts", בין השנים 1942-1946 היה עורך בירחון "Modern Language Journal", בין השנים 1947-1949 היה עורך בפועל של "School and Society" ובין השנים 1953-1976 עורך (קרוי היום: "USA Today Magazine"). בין השנים 1971-1979 היה "עורך תורם" בירחון "Western European Education", ועורך בין השנים 1979-1986 (קרוי היום: "now European Education").
בברית המועצות

מחלקת המדינה של ארצות הברית העסיקה את בריקמן כשליח מיוחד לבחינת מערכות החינוך ברחבי העולם. נסיעותיו התכופות לברית המועצות הובילו אותו לקשר גם עם הרבי מליובאוויטש, שהשקיע מאמצים רבים בשימור הקשר עם יהודי ברית המועצות באותם ימים.
לאחר שנודע לבריקמן על מצבם הקשה של יהודי ברית המועצות, החל להביא עימו בביקוריו תשמישי קדושה, ספרים וחומשים ולחלק אותם לבני הקהילה המקומית שניסו לשמור על זהותם בכל מחיר. במסגרת פעילותו בברית המועצות יצר בריקמן קשרים עם שגרירות ישראל במוסקבה.
מפרסומיו

Brickman, W. W. (1955). The Educational Expert and Foreign Languages. School and Society, 81(March 15), 91.
Brickman, W. W. (1960). A Historical Introduction to Comparative Education. Comparative Education Review, 3(3), 6-13.
Brickman, W. W. (1961). The Meeting of East and West in Educational History. Comparative Education Review, 5(2), 82-89.
Brickman, W. W. & Lehrer, S. (Eds.). (1961). Religion, Government, and Education. Westport, CT: Greenwood.
Brickman, W. W. (1964). Educational Systems in the United States. New York: Center for Applied Research in Education.
Brickman, W. W. (1966). Prehistory of Comparative Education to the End of the Eighteenth Century. Comparative Education Review, 10(1), 30-47.
Brickman, W. W. (1966). Ten Years of the Comparative Education Society. Comparative Education Review, 10(1), 4-15.
Fraser, S. E. & Brickman, W. W. (1968). A History of International and Comparative Education: Nineteenth-Century Documents. Glenview, IL: Scott, Foresman.
Brickman, W. W. (1973). Comparative Education: Concept, Research, and Application. Norwood, PA: Norwood.
Brickman, W. W. (1973). Research in Educational History. Norwood, PA: Norwood. [Reprint of his 1949 Guide to Research in Educational History]
Brickman, W. W. (1975). Bibliographic Essays on Educational Reference Works. Norwood, PA: Norwood.
Brickman, W. W. & Cordasco, F. (1975). Bibliography of American Educational History. New York: AMS.
Brickman, W. W. (1977). Comparative and International Education Society: An Historical Analysis. Comparative Education Review, 21(2/3), 396-404.
Brickman, W. W. (1982). Educational Historiography: Tradition, Theory, and Technique. Cherry Hill, N.J.: Emeritus.
Brickman, W. W. (1985). Educational Roots and Routes in Western Europe. Cherry Hill, N.J.: Emeritus.
הערות שוליים

↑  "יהודי בגרמניה הנאצית, במדי אס.אס" ישראל היום, עקיבא ביגמן, 6 ביוני 2019
↑  "ויליאם בריקמן" archive.org/stream
↑  ויליאם בריקמן (1913-1986) nie.edu.sg/research/cieclopedia-org/cieclopedia-org-a-to-z-listing/brickman-william-w
↑  ו ויליאם ולפגנג בריקמן anb.org/view/10.1093, כתב: David S. Webster
↑  ויליאם בריקמן ssian and Soviet Education 1731-1989: A Multilingual
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279933705171  PLWABN: 9810694255205606  BNE: XX1212279  BnF: cb12709501j (data)  CiNii: DA02324761  GND: 171989961  ISNI: 0000 0001 0954 6331  LCCN: n82094552  NKC: xx0028536  NTA: 06958981X  SUDOC: 07940636X  Trove: 795927  VIAF: 11193740   WorldCat (עם VIAF): 11193740
שפתניב הרלקוין

| שפתניב הרלקוין |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-שפתן
משפחה:: שפתוניים
סוג:: Choerodon
מין:: שפתניב הרלקוין
שם מדעי
 Choerodon fasciatus ‏גינטר, 1867

שפתניב הרלקוין (שם מדעי: Choerodon fasciatus) הוא מין של דג ממשפחת השפתוניים, אשר חי בשוניות אלמוגים בין עומק 5 עד 35 מטרים לאורך האוקיינוס השקט הטרופי ולעיתים הוא מגודל כדג נוי לאקווריום. הדג מצוי בשתי אוכלוסיות לאורך מערב האוקיינוס השקט: אחת בין איי ריוקיו לטאיוואן והשנייה בין קווינסלנד שבאוסטרליה לקלדוניה החדשה.
מאפיינים

דג זה יכול להגיע לאורך של 30 ס"מ, בינוני למשפחתו כשהזכרים יותר גדולים מהנקבות, והוא בעל פסים לאורך גופו בגוונים עזים של כחול, ירוק וכתום. הוא בעל ראש גדול ושפתיים בעלות שיניים עמוקות וחזקות בצבע כחול, איתם הוא יכול לפצח טרף קשיח עוטה קונכיות כמו צדפות ושבלולים וכן גם סרטנים שונים ותולעים מקרקעית הים. בדומה לשפתניים אחרים הוא בעל יכולת להשתנות מזכר לנקבה.
דג זה מצוי במי האלמוגים לרוב בבדידות ורק לעיתים רחוקות יימצא בקבוצות קטנות, מאחר שהוא שומר על טריטוריית אלמוגים קבועה.
הערות שוליים

↑  שפתניב הרלקוין באתר הרשימה האדומה של IUCN
ATP

ערך זה עוסק בתרכובת אורגנית המאפשרת נשיאת אנרגיה בתא. אם התכוונתם ל-ATP בטניס, ראו .
| --- | --- |
 
 שמות נוספים:  Adenosine 5′-(tetrahydrogen triphosphate)
 כתיב כימי:  C₁₀H₁₆N₅O₁₃P₃ 
 מספר CAS:  56-65-5
 
דגם מבנה מרחבי של ATP
ATP (ראשי תיבות של Adenosine Triphosphate; אדנוזין טרי-פוספט, בעברית: אדנוזין תלת-זרחתי) הוא נוקלאוטיד, סוג של תרכובת אורגנית בעלת חשיבות עליונה בכל היצורים החיים. תרכובת זו מאפשרת אגירת אנרגיה בתא וכן שחרור אנרגיה בתא כתוצאה מהידרוליזת ATP, תוך שימוש באנרגיה לצורך תהליכים ביוכימים שונים באמצעות צימוד תגובת הידרוליזת ATP לתגובה כימית אחרת.
בתאים איקריוטיים רוב ה-ATP מיוצר על ידי המיטוכונדריה, מאדנוזין דו-זרחתי וקבוצת זרחה בתהליך הזרחון החמצוני.
ביוכימיה של ATP > מבנה

ATP בנוי מהבסיס החנקני אדנין, המחובר לפחמן '1 של הסוכר ריבוז, ומשלוש קבוצות זרחה המחוברות לפחמן '5 של סוכר זה.
ביוכימיה של ATP > תפקיד בתא

ל-ATP שלל תפקידים בתא, ההופכים אותו למולקולה מרכזית במסלולים הביוכימיים בתא.
ביוכימיה של ATP > תפקיד בתא > אגירת אנרגיה

ATP משמש כמאגר אנרגיה בכל התאים החיים. ה-ATP מכיל שלוש קבוצות זרחה. כשזרחה משתחררת מהמולקולה (הניתוק נוצר בקשר שבין הזרחה השנייה לשלישית), נוצר חומר חדש בשם ADP (אדנוזין דו-זרחתי), בנוסף לקבוצת זרחה מנותקת, והתהליך כרוך בשחרור של אנרגיה רבה, בעוד שלצורך הפירוק יש להשקיע אנרגיה מעטה. כמות האנרגיה המתקבלת בהסרת קבוצת הזרחה עומדת על 30.6 קילוג'אול למול - כשליש מהאנרגיה שמשתחררת משריפת כמות זהה של בנזין. זהו תהליך הפיך - הקשר יכול להתחדש מ-ADP בחזרה ל-ATP. האנרגיה שמשתחררת בתהליך הפירוק של ה ATP ל-ADP מנוצלת על ידי התא לקיום תגובות כימיות אשר דורשות השקעת אנרגיה, כגון במשאבת נתרן-אשלגן וחלבוני מיוזין ואקטין המאפשרים את כיווץ השרירים. תגובות אלו אינן יכולות להתרחש ללא האנרגיה שמקורה בפירוק מולקולות ה-ATP. בפרט, אנזימי קינאז מתמחים בזירחון מולקולות מתאימות באמצעות קבוצת הזרחה הניטלת ממולקולת ה-ATP .ATP חיוני לקיומם של כל החיים ורעלים מסוימים הגורמים להפסקת ייצור ה-ATP בתא מביאים למותו המהיר של התא. למרות עובדה זו אין יצורים חיים שאוגרים ATP למקרים כאלה וזאת משום שהגוף מייצר כמויות עצומות כל כך של ATP רק בשביל לשרוד כמה דקות כך שלאגור מספיק ATP כדי לשרוד הרבה זמן לאחר הפסקת הייצור היא פעולה בלתי אפשרית. למען ההמחשה בכל יום הגוף שלנו מייצר ומשתמש במלקולות ATP במשקל כולל של בערך משקל גופנו וזאת למרות משקלה הקטן של מולקולת ה־ATP.
ביוכימיה של ATP > תפקיד בתא > ATP כחומר מבני

בנוסף לתפקיד ה-ATP כמקור אנרגיה זמין, הוא משמש גם כאחת מאבני הבניין ל-RNA.
ביוכימיה של ATP > תפקיד בתא > העברת סיגנלים

ATP משמש גם כתשתית לאיתות (מעבר אותות) תוך-תאי ולקליטת הורמונים מחוץ לתא. הורמון שמגיע לקרום תא ונקשר לקולטן (רצפטור) מתאים יגרום להפעלת אנזים הפועל על אנרגיית ה-ATP והופך אותו ל-cAMP. מולקולה זו מפעילה בתוך התא את התגובה שההורמון אמור לגרום. בנוסף, משמש ATP כמוליך עצבי מעורר במערכת העצבים. כל שלפוחית סינפטית מכילה גם מולקולות ATP המגיבות עם קולטנים מתאימים בעבר הבתר-סינפטי.