ציונות
ההתנגדות לציונות

לציונות היו מתנגדים מאז נהגתה לראשונה ועוד לפני כן בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19. בתחילת דרכה של הציונות, תומכי הציונות היו קבוצת מיעוט בקרב היהודים, אך עם הזמן מספרם גדַל. אחרי קוּם מדינת ישראל מרבית היהודים בעולם מגדירים עצמם כציונים, אם כי ישנן קבוצות שרואות עצמן כלא-ציוניות או כאנטי-ציוניות מסיבות שונות.
ההתנגדות לציונות כוללת השקפות עולם של קבוצות דתיות, אתניות ופוליטיות שונות זו מזו, ויכולה לנבוע מסיבות שונות:
התנגדות לקיומה של ישות ריבונית-לאומית יהודית בארץ ישראל.
התנגדות למאבקם של יהודים למדינה יהודית עצמאית (מטעמים דתיים, למשל).
התנגדות לאופיה החילוני של הציונות או חשש שהתנועה הציונית תבצע כפייה אנטי דתית (טענה שביטאה מצרים כאשר הכריזה מלחמה על ישראל ב-1948 וחשש מצד גורמים חרדיים).
העדפה לפעילות פוליטית בעלת ערכים אוניברסליים על פני הציונות, כבחירה הטובה ביותר ליהודים.
הביקורת והתנגדות לציונות מגיעה הן מצד גורמים יהודים והן מצידם של בני עמים אחרים.
החל מ-1882 ביטאו גורמים ערבים תפיסה אנטי-ציונית ששולבה לעיתים קרובות בטענות ופעולות אנטישמיות. אחד הנימוקים המרכזיים לכך היא תפיסת הציונות כביטוי של אימפראליזם או קולונאליזם מצד גופים זרים. לטענת הערבים, היהודים הציונים הם לא מי שהם מתיימרים להיות אלה נציגים של אימפריה זרה או קבוצה נסתרת (כמו זקני ציון), שמנסים להשתלט על המזרח התיכון או העולם כולו. פליטים יהודים שברחו מהפרעות ברוסיה של 1881 תוארו כנציגים של האימפריה הרוסית, היריבה הראשית של האימפריה העות'מאנית באותה תקופה. "מלחמת השפות" בטכניון בשנים 1913–1922 (שאלה אם ללמד במוסד בגרמנית או עברית) הובילה לטענה מצד העיתונות הערבית בישראל כי היהודים הם נציגים של האימפריה הגרמנית. מאוחר יותר, בזמן הקמת מדינת ישראל ב-1948 טענה מצרים בהכרזת המלחמה שלה נגד ישראל, כי הזיקה של ישראל לכוחות אתאיסטים וסוציאליסטים (לדוגמה הקיבוצים, מפלגות כמו מפא"י, מפ"ם) והתמיכה מצד ברית המועצות בהקמת המדינה נובעים מכך שישראל היא נציגה של הקומוניזם העולמי ובת ברית של ברית המועצות. מאוחר יותר הציונות הוצגה בעולם המוסלמי והערבי כ"שטן הקטן" - נציגה באזור של "השטן הגדול"- ארצות הברית. הסנטימנט האנטי ציוני לא נשאר בגדר מילים בלבד. אלה היווה רקע לפוגרומים, פיגועי טרור ומלחמות החל משנות ה-80 של המאה ה-19. החל מהתקפת פתח תקווה ב-1886, וביתר שאת מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 - במאורעות תר"פ, מאורעות תרפ"א ומאורעות תרפ"ט. ההתנגדות לציונות וליהדים בכלל הובילה לגל של תמיכה באידאולוגיה ובשלטון הנאצי בשנות ה-30 וה-40 במוקדים שונים במזרח התיכון, כולל עיראק וערבים בישראל שני הפוליטיקאים הערבים הבולטים ביותר ששיתפו פעולה עם הנאצים היו "המופתי הגדול של ירושלים", אמין אל-חוסייני, וראש ממשלת עיראק רשיד עאלי אל-כילאני. בהמשך התנגדו נציגי הערבים בישראל ומדינות ערב להקמת מדינת ישראל וניסו לחסל אותה במהלך מלחמת העצמאות בשנים 1947–1949. התנגדות זו, ושאיפה לחסל את ישראל בכוח, קיימת עד היום בקרב גורמים ערבים ומוסלמים רבים, סונים ושיעים, כולל איראן, חות'ים, סוריה, עיראק, לוב ומדינות נוספות וכן בקרב ארגוני טרור פלסטינים וארגוני טרור איסלאמיים כמו חזבאללה. בעוד חלק מהמדינות במזרח התיכון כמו מצרים, ירדן וחלק ממדינות המפרץ הסכימו להכיר בקיומה של ישראל, אם כי גם בהן יש לעיתים קרובות התנגדות עממית ותקיפה להמשך קיומה של מדינת ישראל וטענות לפיהן הציונות היא גזענות, נציגות של כוח אימפריאליסטי זר ועוד.
ההתנגדות לציונות נובעת ממספר מניעים, כמו, ההתנגדות להגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית, בטענה שיש בה משום אפליה נגד אזרחים או תושבים שאינם יהודים; זרמים ביהדות המתנגדים מסיבות דתיות להקמת מדינה יהודית וניהולה שלא על ידי המשיח; וזרמים בעולם שמתנגדים לציונות מסיבות פוליטיות כחלק מעמדתם לגבי המצב במזרח-התיכון. בתחילת המאה ה-21, אנטי-ציונות מתבטאת מחוץ לישראל לרוב באנטי-ישראליות. כמו כן היא מאופיינת בהתנגדות לקיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית, עמדה ששותפים לה גם אחדים ממתנגדיה הפנימיים של הציונות, כולל במדינת ישראל עצמה, השואפים להקים מדינת כל אזרחיה.
החלטה 3379 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות אשר נתקבלה ב-10 בנובמבר 1975 קובעת כי "ציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית". ב-16 בדצמבר 1991 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם החלטה מנוגדת (מס' 4686) שבה היא מודיעה כי היא חוזרת בה מן ההשוואה.
ביקורת פנימית (יהודית):
| הקבוצה | סיבת ההתנגדות |
| --- | --- |
תנועות לאומיות יהודיות אחרות: בשנות ה-1880 צמחו במזרח אירופה תנועות שביקשו פתרון לאומי חלופי לשאלה היהודית. הן התחלקו בגסות בין אוטונומיסטים וטריטוריאליסטים. הפלגים האוטונומיסטיים השונים תבעו הכרה ביהודים כמיעוט לאומי בעל תרבות מוגנת וזכויות פוליטיות קולקטיביות בארצות מושבם, לעיתים קרובות תוך זיקה חזקה לשפת היידיש: הם רשמו הישגים ניכרים בין מלחמות העולם. בין האוטונומיסטים נמנו הפולקיסטים מייסודו של שמעון דובנוב, הבונדיסטים שנטו לסוציאליזם והיידישיסטים הקיצוניים בברית המועצות. לעומתם, הטריטוריאליסטים תבעו הגירת היהודים החוצה ממזרח אירופה והקמת מדינה או אוטונומיה מעבר לים. פַּלגם העיקרי, ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית בראשות ישראל זנגוויל, היה חלק מן הציונות עד שזו שללה ב-1903 את תוכנית אוגנדה. הטריטוריאליסטים הציעו הגירה לאוסטרליה, דרום אמריקה וכדומה. ב-1935 התאגדו להקמת הפריילאנד ליגע, שפעלה אף לאחר השואה לעידוד הגירה לסורינאם, מיזם שבוטל סופית ב-1952. ב-1979 בוטל הארגון סופית.
השתלבות במדינות המערב: דחיית הרעיון של לאומיות יהודית, תפיסת היהדות כדת ולא כלאום ותמיכה בהשתלבות יהודים כפרטים בתוך מדינות המערב הליברליות, כשקיומם הקולקטיבי מוגבל לזה של קהילה דתית. תפישה זו עמדה בייסוד האמנציפציה ליהודים במערב ומרכז אירופה מאז שלהי המאה ה-18 והייתה דומיננטית לחלוטין בקרב האוכלוסיות היהודיות הילידות שם, מכל הזרמים וההשקפות. התחזקות האנטישמיות במאה ה-20 וההגירה ההמונית מהמזרח של יהודים בעלי השקפה לאומית, ערערו מאוד גישה זו. היא הוחלפה בדרך כלל בציונות פילנתרופית, כשהיהודים בארצות הליברליות תומכים במדינה יהודית, גם כדי להסיט אליה את גלי ההגירה של היהודים העניים שהיו עשויים להחריף רגשות אנטישמיים – אך גם כמוקד הזדהות, המעניק להם יציבות תודעתית עם היחלשות הדת, ומשען ביחסיהם מול חברות-הרוב בארצותיהם.
קבוצות חרדיות: מראשית הציונות היו דתיים מסורתיים וחרדים אשר היו חלק מהתנועה הציונית. עם זאת, רובם שללו את הציונות, בעיקר בגלל התנגדות לחילוניותה אך אצל הקיצוניים, ובראשם רבי יואל טייטלבוים (האדמו"ר מסאטמר), גם בשל סירוב עקרוני לכל ניסיון לסיים את הגלות בטרם ביאת המשיח. ישנו מדרש אגדה האוסר על דחיקת הקץ - ניסיון להביא את הגאולה באמצעות פעולה אנושית, ו"עלייה בחומה" - התיישבות בארץ ישראל בניגוד לרצון האומות האחרות, כחלק משלוש השבועות המוזכרות בגמרא. מאז התעוררות האפשרות הריאלית להגירה המונית לארץ ישראל הוא הועלה תכופות וחוגים אנטי-ציוניים מייחסים לו תוקף חמור וגורף. עם זאת קבוצות של חרדים לא הביעו התנגדות להקמת מדינה יהודית כשעמדו בפני הוועדה האנגלו-אמריקאית בשנת 1946. לאחר הקמת מדינת ישראל ההתנגדות החלה לדעוך וכיום לחצרות מסוימות כגור, בעלז, צאנז ווויז'ניץ יש נציגים בכנסת. העדה החרדית ונטורי קרתא מביעים התנגדות ברורה לציונות, שכן זו מפירה את הפן הדתי של העם היהודי ורוצה להיות "ככל העמים", ככל הגויים.
כנעניוּת: קבוצה של פעילים בארץ ישראל לפני קום המדינה ובראשית שנותיה, אשר קראו לחזור לשורשים העבריים הטרום-יהודיים ולתרבות המזרח הקדום. דגלו במדינה חילונית ללא הבדלית דת ומוצא אתני. שיא פעילות הקבוצה בשנות הארבעים והחמישים של המאה העשרים.
פּוֹסְט ציונות: שני זרמים עיקריים: (1) טענה כי הציונות הייתה נכונה לשעתה, אך אינה רלוונטית עוד, כיוון שמטרותיה העיקריות הושגו, ולפיכך יש להתרכז ביצירת חברה אזרחית ישראלית, שתהיה חברה שוויונית, צודקת ושוחרת שלום. במיוחד יש לדאוג לשילובם של לא-יהודים החיים בישראל בחברה הישראלית. (2) טענה כי הציונות היא תנועה קולוניאליסטית שגרמה עוול לפלסטינים וליהודים מזרחים, ולפיכך יש לזנוח את עקרונותיה, ולבסס את מדינת ישראל כמדינת כל-אזרחיה ועל עקרונות הומניסטיים. חלק מאנשי השמאל הפוסט ציוני תומכים בפתרון שתי המדינות, ואחרים תומכים בפתרון המדינה האחת.

ביקורת חיצונית (זרה):
| הקבוצה | סיבת ההתנגדות |
| --- | --- |
התנועה הלאומית הפלסטינית: רצון לשלוט בכל ארץ ישראל (פלסטין).
התנועה הלאומית הערבית: תפיסה שעל-פיה שטח ישראל הוא חלק מהטריטוריה הלאומית הערבית, התנגדות לישראל על רקע היותה ״נטע זר״ במזרח התיכון, שלוחה של |האימפריאליזם המערבי״.
אסלאם פונדמנטליסטי: מאמינים כי ארץ ישראל (פלסטין) היא חלק מארץ האסלאם. מדינת ישראל מצויה לשיטתם בתוך מרחב מוסלמי השלטון בה חייב לפיכך להיות מוסלמי. יהודים יכולים לחיות בה ולשמור על אמונתם הדתית, בתנאי שיסכימו לשלטון האסלאם, כלומר, לא במסגרת מדינה יהודית.
שמאל קומוניסטי ואנרכיסטי: מתנגדים לרעיון הלאומיות בכלל ולציונות כתנועה לאומית. לרוב רואים בציונות חלק מהמדיניות הקולוניאליסטית של מדינות אירופה במאות שעברו. כנגד תנועה זו נאמר שהביקורת שלה כלפי לאומיות ישראלית גדולה בהרבה לעומת ביקורתה נגד לאומים אחרים, בפרט לאומיות של ברית המועצות או לאומיות של עמים "מדוכאים" כמו לאומיות במדינות ערב.
שמאל אנטי ציוני בעולם: סבורים שהציונות היא תנועה קולוניאליסטית שגרמה עוול לפלסטינים, תומכים בהחלפת מדינת ישראל הנוכחית במדינת כל-אזרחיה.
אנטישמים: שנאת יהודים ושנאת ישראל על בסיס גזעני.
חרדים אנטי ציונים: בקרב החרדים ניתן לזהות "חצרות" קיצוניות דוגמת נטורי קרתא המתנגדות להקמת מדינת ישראל, מסרבות לקבל את המדינה כמדינה ריבונית, ואת דגל ישראל כסמל. מתחברות לגורמים אנטי-ישראלים/אנטי-ציונים דוגמת אש"ף, איראן וחמאס. והסיבות לכך תפיסת עולם דתית פנאטית וקיצונית. לעיתים הטיעון של תנועות אלו הוא שאין להקים מדינה יהודית טרם ״בוא המשיח״.