פרק 2 לחוקת ארצות הברית
חלק ראשון: הנשיא וסגן הנשיא > סעיף 1: סמכות הרשות המבצעת בידי הנשיא הנבחר לתקופה של ארבע שנים > תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת

בנוגע למידת שליטת הנשיא ברשות המבצעת, פרשנים שמעדיפים הגדרה מגבילה יותר של סמכויותיו סבורים שהקונגרס רשאי, באמצעות חקיקה, להסדיר ולהגביל את פעולות הנשיא וכן להנחות רשויות ובעלי תפקידים ברשות המבצעת באופן שמצר את חופש הפעולה של הנשיא. משפטנים שמעדיפים פרשנות שמדגישה את איחוד כלל הסמכויות של הרשות המבצעת בידי הנשיא טוענים שסעיף זה מורה על כך שאין לקונגרס סמכות להתערב בניהול הרשות המבצעת ואסור לקונגרס לכונן רשויות ביצועיות נפרדות ומקבילות לאלה שתחת סמכות הנשיא. גישה מקסימליסטית זו היא גרסה חזקה של תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת ("The Unitary Executive Theory"). פרשנים שדוגלים בגרסה חזקה זו מצביעים על התבטאויות של מנסחי החוקה אשר מדגישות את חשיבות האצלת הסמכות בידי אדם יחיד. כך למשל, ג'יימס וילסון אמר ב-1787 ש"הסמכות המבצעת היא אחת" והדגיש את החשיבות של נשיא יחיד האחראי לכל הפעולות של הרשות המבצעת ויכול לקבל החלטות באופן נמרץ ונחוש יותר מראשי ראשות מבצעת המורכבת מיותר מאדם אחד.
שאלות לגבי תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת הן חשובות משום שבמהותן הן נוגעות ליכולת של המחוקקים להגביל את שיקול הדעת של הנשיא וליצור משרות וסוכנויות שמדיניותן מבודדת יחסית משיקול הדעת הפוליטי של הנשיא. כך למשל, בסוכנויות שהוקמו מתוקף חוק של הקונגרס, כגון הפדרל ריזרב, שקובע את המדיניות המוניטרית, רשות התקשורת הפדרלית, שאחראית על אסדרה בתחום התקשורת, הסוכנות להגנת הסביבה ונציבות הסחר הפדרלית (אנ'), ישנו חשש שאם אכן לנשיא יש סמכות בלתי מוגבלת לפטר בעלי משרות ולקבוע מדיניות, מדיניותן תיטה לשרת את האינטרסים הפוליטיים של הנשיא. מנגד, התומכים בגרסה חזקה של תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת רואים בכפיפות של בעלי משרות שאינם נבחרים לנשיא הנבחר מרכיב דמוקרטי חשוב, שמונע מסוכנויות אלה לפעול באופן עצמאי בניגוד לדעתם של האזרחים ונציגיהם. החל משנות ה-80 של המאה ה-20, חוגים שמרניים ונאו-שמרניים היו הכוח המרכזי התומך בגרסה חזקה של תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת, אותה הם תופסים כמרכיב חשוב בהגבלת כוחה של הבירוקרטיה הפדרלית. ב-1987 הכריז הנשיא רונלד רייגן, בעת חתימה על חוק הנוגע לחוב של ארצות הברית, שחוקים שמציבים מדיניות הנקבעת על ידי פקידים מעל לשיקול הדעת של הנשיא אינם חוקתיים. ג'ורג' וו. בוש נהג להוסיף הערות דומות להכרזותיו בעת חתימה על חוקים, והן התפרשו כעמידה עיקשת על תקפותה של תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת. ממשלו של דונלד טראמפ הדגיש את התאוריה לפיה לנשיא יש "שליטה ישירה, היררכית ואקסקלוסיבית" על כל רשויות הממשל ופקידיו, ובמהלך כהונתו קודמה התאוריה ששליטה זו נחוצה כדי להילחם ב"מדינת הצללים", שכביכול מאיימת להשתלט על הממשל באמצעות הבירוקרטיה הפדרלית.
הפסיקות של בית המשפט העליון לאורך ההיסטוריה הביעו עמדה מעורבת באשר לגבולות הסמכות של הנשיא ולאחדות של הרשות המבצעת. פסק דין חשוב בהקשר זה הוא "מאיירס נגד ארצות הברית" (Myers v. United States) משנת 1926, שבו כתב את דעת הרוב נשיא בית המשפט העליון ויליאם הווארד טאפט, שופט בית המשפט העליון היחיד שהיה גם נשיא ארצות הברית. טאפט קבע בפסיקתו שחוק מ-1876, אשר דרש כי הנשיא יתייעץ ויקבל את הסכמת הסנאט בכל החלטה להעביר את המנהל הכללי של דואר ארצות הברית מתפקידו, אינו חוקתי. לסנאט, לפי הפסיקה, יש סמכות להתערב בשיקולי הרשות המבצעת רק כאשר סמכות זו ניתנת לו במפורש על ידי החוקה, ואילו לנשיא יש סמכות לפעול על פי שיקול דעתו בכל תחום אחר. זו הייתה הפעם הראשונה שבית המשפט ביטל חוק של הקונגרס בטענה שהוא פוגע בסמכות הנשיא, ופרשנים שתומכים בתאוריית הרשות המבצעת המאוחדת רואים בפסק דין זה בסיס חשוב לטענותיהם. מנגד, בפסק דין "המפרי נגד ארצות הברית" (Humphrey's Executor v. United States) משנת 1935 דן בית המשפט בשאלה האם לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט הייתה הסמכות לפטר את ראש נציבות הסחר הפדרלית (אנ') וקבע פה אחד שכאשר הקונגרס יוצר משרות ברשות המבצעת, שבמהותן הן קשורות לשיפוט או חקיקה, ולא לזרוע הביצועית של הממשל, הקונגרס יכול לפרט מהן הסיבות שבשלן ניתן לפטר את בעלי המשרה, ולנשיא אין סמכות חוקתית להעביר את בעלי המשרות מתפקידם מסיבות שאינן מפורטות. שנה לאחר מכן כתב השופט ג'ורג' סאת'רלנד ש"הנשיא הוא האיבר היחיד של האומה בהקשר של יחסי חוץ". בשנת 1952 הכריזו עובדים במפעלי הפלדה בארצות הברית על כוונתם לשבות והנשיא הארי טרומן הכריז על הלאמה של המפעלים על מנת למנוע שביתה בזמן מלחמת קוריאה. בפסק דין חברת יאנגסטאון פחים וצינורות נגד סוייר (אנ') קבעו רוב השופטים שהלאמת המפעלים לא הייתה חוקתית. בחוות דעתו של רוברט ה. ג'קסון (שלא הייתה דעת הרוב, אך הפכה בהמשך לרבת השפעה) נכתב שהטענה של הממשל שפסוקית ההסמכה "מעניקה לנשיא את כל הסמכויות של הרשות המבצעת שלהן מסוגל הממשל" היא מוגזמת, ואם הייתה נכונה לא ברור מדוע טרחו מנסחי החוקה לפרט לגבי סמכויות שונות של הנשיא. עם זאת, חלק מהפרשנים לא רואים בעמדת בית המשפט בפסק דין זה הכרעה ברורה נגד תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת.
במאה ה-21, עם העלייה בכוחם של משפטנים שמרנים בבית המשפט העליון, נטה בית המשפט לאמץ גישה חזקה יותר של תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת. בשנת 1988 עדיין היה רוב בבית המשפט נגד גישה כזו. בפסק דין מוריסון נגד אולסון (Morrison v. Olson) אישר בית המשפט חוק מ-1978 שבאמצעותו, לאור פרשת ווטרגייט, כונן הקונגרס סוכנות עצמאית בתוך הרשות המבצעת שבכוחה לחקור ולהאשים בכירים ברשות המבצעת ואשר קובע כי רק לתובע הכללי, ולא לנשיא, יש סמכות לפטר את העומד בראש הסוכנות. שבעה שופטים תמכו בחוות הדעה של נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט, לפיה החוק אינו פוגע בהפרדת הרשויות. רק אנטונין סקאליה התנגד לעמדה זו. אולם, דעת המיעוט של סקאליה, שטען שהכוח להאשים ולהעמיד לדין בעברות פליליות שייך לרשות המבצעת בלבד ושהחוק פסול משום שהוא פוגע ב"שליטה הבלעדית" של הנשיא בכוח זה, זכתה מאז להדים רבים בקרב תומכי תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת. החל מ-2010, בשורה של פסקי דין, קבע בית המשפט שמגבלות על הזכות של הנשיא לפטר בעלי משרות שונים בוועדה לניירות ערך ולבורסות, בלשכת ההגנה הפיננסית על הצרכן (אנ'), וכן שופטים במשרד הפטנטים וסימני המסחר אינן חוקתיות משום שהן פוגעות בשליטה הבלעדית של הנשיא ברשות המבצעת. פסק דין חשוב בהקשר זה הוא Seila Law LLC v. Consumer Financial Protection Bureau משנת 2020, שבו צמצמו השופטים בדעת רוב את התחולה של פסק הדין "המפרי נגד ארצות הברית" מ-1935 וקבעו שלנשיא סמכות כללית לפטר בעלי תפקידים בסוכנויות של הרשות המבצעת, למעט סוכנויות שאופיין זהה לזה של לשכת הסחר הפדרלית ב-1935 ופקידים זוטרים שאינם אחראים על קביעת מדיניות.