stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שביתת ארגון המורים (תשס"ח)
הרקע לשביתה > עמדות הצדדים

שני הצדדים דיברו על הצורך בשיפור מערכת החינוך, והמחלוקת הייתה על הדרך:
עמדת הממשלה: הממשלה קראה לחברי ארגון המורים להצטרף להסכם שנחתם עם הסתדרות המורים, ועיקרו: העלאת שכר של עד 26 אחוזים תמורת הוספת שעות עבודה. הרפורמה נחוצה לשיפור מערכת החינוך לטווח ארוך גם אם היא פוגעת באופן מידי במורה. הממשלה טענה כי מורים אינם יכולים להיות שותפים להכרעות ברמה אסטרטגית - מכיוון שזה עניינה של הממשלה והיא המוסמכת לכך.
עמדת ארגון המורים: נציגי ארגון המורים לא היו מוכנים לקבל תכתיבים שיגרמו לדעתם לעומס עבודה על המורה. החלת הרפורמה הייתה גורמת לדעתם לתשלום שכר נמוך עבור יותר שעות, ולביטול רכיבי שכר קיימים. ארגון המורים טען כי שיפור תנאי העבודה של המורה יעלה את מעמדו הנמצא בשפל, ויחזיר להוראה מורים טובים שפרשו עקב תנאי עבודה קשים.
עיקרי המחלוקת התבטאו בתוספות השכר ואופן התשלום שלהן, בשאלת צמצום מספר התלמידים בכיתות, ובשעות לימוד שקוצצו בעבר וגרמו למעשה לקיצוץ שעות עבודת המורה.
השביתה

ב-10 באוקטובר כ-40 אלף מורי הארגון החלו בשביתה ולא התייצבו לעבודה, ובתי הספר העל יסודיים, בהם לומדים כ-550 אלף תלמידים הושבתו. שנת הלימודים שהחלה חודש וחצי קודם לכן, כללה את חופשות החגים, כך שבפועל הספיקו התלמידים ללמוד כשלושה שבועות בלבד.
במהלך השביתה התקיימו פגישות בין הצדדים. גורמים שונים ניסו לתווך, אך לא הושגה כל התקדמות. המורים יצאו להפגין במקומות שונים בכל רחבי הארץ, ונקטו בגימיקים שונים למשוך את תשומת הלב של הציבור למאבק. בין הגימיקים הייתה כניסה לים, המציינת את טביעת החינוך בארץ והגעה לוועידת אנפוליס, בעקבות ראש הממשלה.
השביתה > אישים וארגונים בולטים

רן ארז וארגון המורים - ארז, יו"ר ארגון המורים והאיש אשר הניע את השביתה - שימש סמל למאבק המורים.
שר האוצר רוני בר-און - ייצג את הממשלה מול המורים. בהיותו אחראי על קופת האוצר, עמד על דעתו כי הממשלה איננה יכולה לקבל את תנאי הארגון, ואם תסכים לדרישות המורים, יהיה בכך משום פתיחת סכר לתביעות מצד ארגונים אחרים. נציגיו של בר-און ניהלו את המשא ומתן, ובר-און עצמו הצטרף רק בפגישות מכריעות. ראש הממשלה אהוד אולמרט תמך בעמדת בר-און.
שרת החינוך יולי תמיר - שרת החינוך עמדה בתווך בין המורים לבין משרד האוצר, כאשר בחלק מהעניינים תמכה במורים ובחלק במשרד האוצר, ודעתה הייתה כי יש לבצע רפורמה מקיפה יותר במשרד החינוך שהוזנח במשך שנים רבות. עמדתה זו שלא הצטרפה באופן אוטומטי למורים, הביאה ליחס בוטה של המורים כלפיה. תמיר נתמכה על ידי ראש הממשלה, ומנהיג מפלגתה, אך לא על ידי כל חבריה למפלגה אשר כמה מהם הטיחו בה ביקורת קשה. בנוסף לשביתת המורים, נאלצה להתמודד עם שביתה חמורה נוספת במערכת החינוך – של הסגל האקדמי הבכיר, שהשבית לזמן ממושך את הלימודים באוניברסיטאות, ונחשבת כשלעצמה לשביתה הארוכה ביותר באקדמיה.
דודי פרידמן - מורה מתיכון אורט שפירא בכפ"ס שהוביל את מחאת המורים בשטח. פרידמן שיתף פעולה עם ארגון המורים עד שהבין, לטענתו, כי ההתנהלות בו אינה מטיבה עימם והחליט להתמודד על ראשות ארגון המורים. הוא הקים את "רוח חדשה בארגון המורים" ויחד עם שמולי בינג, מורה מירושלים ופעיל חברתי ידוע וד"ר יעקב טפלר, מורה ומרצה בבית ברל התמודדו בבחירות הפנימיות של הארגון. הבחירות זכו לתהודה תקשורתית אדירה ונחשפו לציבור הכללי בכלל ולציבור המורים בפרט כמו שלא נחשפו מעולם. פרידמן וסיעתו הפסידו בבחירות באופן גורף (למעלה מ-90% לטובת רן ארז) וטענו בבתי משפט כי הבחירות כללו אי סדרים חמורים. בית המשפט העליון הסכים לטענה זו והעניין עדיין נידון בבית המשפט המחוזי נכון ל-2012.
הסתדרות המורים - הארגון השני במערכת החינוך, הגיע להסכם נפרד עם הממשלה בדבר החלת הרפורמה. הסכם זה עמד לנגד עיני נציגי הממשלה בבואם לדון עם ארגון המורים, ואותו הציגו כמודל אפשרי לקיום הרפורמה. נציגיו השתתפו בחלק מהדיונים, יחד עם יו"ר ההסתדרות הכללית עופר עיני. חלק מחברי הסתדרות המורים הביעו מורת רוח מההסכם וביקשו להצטרף לארגון המורים אשר נראה להם כמי שישיג תנאים טובים יותר.
השביתה > מהלך השביתה

אירועים בולטים בשביתה:
הפגנה בכיכר רבין - ב-17 בנובמבר, מוצאי שבת, התכנסו כ-100 אלף איש להפגנה המונית בכיכר רבין. בין המפגינים היו מורים והורים לתלמידים שבאו להביע הזדהות עם המאבק. במהלך ההפגנה הושמע המנון מיוחד אשר נכתב למען המורים.
עצומת חברי הכנסת - ב-28 בנובמבר חתמו 40 חברי כנסת, כולל שר בממשלה, על קריאה לראש הממשלה לפטר את השרה יולי תמיר עקב המשבר המתמשך במערכת החינוך, ובשל חוסר מנהיגותה ויכולתה להוביל לסיום הפרשה. הקריאה לא נענתה, והשרה קיבלה גיבוי מראש הממשלה.
פרסום נתונים על מצב החינוך - ב-29 בנובמבר פורסמו נתונים על מערכת החינוך בישראל ועל פיהם ילדי ישראל נמצאים בדירוג עולמי במקום ה-31 בקריאה, וכן חלה ירידה בציון הכללי של התלמידים במתמטיקה, אנגלית ומדעים. את הנתונים הציגה השרה יולי תמיר, וביקשה להסתייע בהם כהוכחה למצב החינוך הירוד, ולצורך לשפר את המצב על ידי החלת הרפורמה. המורים השתמשו בנתונים כדי להבליט עד כמה חשוב לשפר את תנאיהם.
שביתת הורים - ב-2 בדצמבר החליט ארגון ההורים הארצי להביע הזדהות עם המורים, והכריז כי על השבתת בתי הספר היסודיים ליום אחד. השביתה לא הצליחה, ורק 10 אחוזים מההורים לא שלחו את ילדיהם לבתי הספר. ההשבתה נכשלה בין היתר בגלל מאבקים פנימיים בתוך הארגון, והורים שלא הסכימו להצטרף למהלך.
צווי מניעה - ב-4 בדצמבר, ערב חג החנוכה הוציא בית הדין לעבודה צווי מניעה, המחייבים את המורים לשוב לעבודתם מיד לאחר החג. לצדדים ניתנה אפשרות להגיע להסכם במהלך החג, בו ממילא מתקיימת חופשה מלימודים. ואכן התקיים משא ומתן אינטנסיבי במטרה להגיע להסכם. ראש הממשלה החליט להתערב והזמין לביתו את רן ארז. אימת צווי המניעה ריחפה באוויר, כאשר הממשלה מנפנפת בהם והמורים מאיימים לעקר אותם מתוכן באמצעות אי התייצבות בבתי הספר - יותר ממאתיים בתי ספר הצביעו בעד הפרה של צווי המניעה כשחלק מכריזים על כוונתם להגיע לבתי המעצר. לבסוף לא נדרשה אכיפה של צווי המניעה, שכן השביתה הסתיימה לפני כניסתם לתוקף.
הסיום

ב-13 בדצמבר 2007 לפנות בוקר, בתום 20 שעות של דיונים רצופים, הגיעו הצדדים להסכם, ובו ביום המורים חזרו ללמד, ובתי הספר שבו ונפתחו.
בהסכם הוסכם שארגון המורים יצטרף למהלך של הממשלה להוביל את הרפורמה בחינוך על פי ועדת דברת. נקודות עיקריות בהסכם:
המורים יקבלו תוספות שכר שיגיעו ל-35 אחוזים - מחצית מהם תשולם במשך שנתיים, והמחצית השנייה תשולם בסופו של המהלך, אם ייחתם הסכם סופי על הרפורמה.
יורחבו סמכויות המנהלים בבתי הספר – עקרון העומד בבסיס המלצות ועדת דברת.
כמו כן התחייבה הממשלה להחזיר למורים חלק משעות הלימוד שקוצצו, ותפעל לצמצום מספר התלמידים עד 32 תלמידים לכיתה. שני הסיכומים האחרונים לא נכללו בהסכם אלא ניתנו כ"התחייבות שלטונית אישית" של ראש הממשלה אהוד אולמרט.
סיכום מהלכי השביתה

השביתה שטלטלה את מערכת החינוך. הממשלה לא רצתה לוותר על הרפורמה הנדרשת במערכת החינוך הנתונה במשבר עמוק לדעת כל המומחים[דרושה הבהרה], המאבק שהחל במעט תשומת לב ציבורית, הלך והתעצם ככל שהתארכה השביתה. לקראת סופה כבר ניכרו סימני דרמה.
השביתה התאפיינה גם בהיותה רצף מתמשך ומתוקשר של פעולות מחאה לא אלימות. המורים עמדו עם שלטיהם בכל צומת כבישים בארץ, הפגינו מול משרדי הממשלה, והפיצו מכתבים באינטרנט. הממשלה מצידה פרסמה מודעות גדולות המסבירות את עמדתה וראש הממשלה נתן גיבוי פומבי לשריו המנהלים את המשא ומתן. כלי התקשורת מלאו במאמרי דעות המצדיקים את עמדותיהם של שני הצדדים אך סקרים שפורסמו במהלך השביתה קבעו כי הציבור ברובו תמך במאבק המורים.
השלמת שעות השביתה

השביתה גרמה להפסד ימי לימודים רבים. לאחר ישיבות שקיימו משרד החינוך וארגון המורים הוחלט שהמורים ישלימו חלק מהשעות באמצעות לימודים בימים שאמורה להתקיים בהם חופשה. בנוסף, המליץ משרד החינוך להשלים את יתר השעות באמצעות לימוד בימי שישי (בבתי ספר בהם מתקיימים רק חמישה ימי לימוד בשבוע), הארכת יום הלימודים והוספת שעות אפס.
הערות שוליים

↑  לדוגמה, שביתת המורים - גאווה בצומת, נבדק ב-2022-07-26
↑  ארגון המורים | שותפים איתך לדרך, באתר www.igm.org.il
↑  אטילה שומפלבי, שרי העבודה נגד תמיר: הפכנו לפיונים של האוצר, באתר ynet, 2 בנובמבר 2007
↑  מורן זליקוביץ', רבבות הפגינו למען החינוך: הר הגעש הזה יתפרץ, באתר ynet, 17 בנובמבר 2007
↑  אריק בנדר ואסף זלינגר, עצומה בכנסת: הח"כים קוראים לפיטורי תמיר, באתר nrg‏, 28 בנובמבר 2007
↑  מורן זליקוביץ', המיצ"ב: כמעט נכשל במתמטיקה, באתר ynet, 28 בנובמבר 2007
↑  מורן זליקוביץ', ביה"ד לעבודה: חוזרים ללמוד אחרי חופשת חנוכה, באתר ynet, 4 בדצמבר 2007
↑  מסמך הבנות מיום 13.12.2007, באתר הארץ, 13 בדצמבר 2007
↑  אסף זלינגר, המתח בשיאו: מה יעשו המורים הבוקר?, באתר nrg‏, 12 בדצמבר 2007
↑  אסף זלינגר, רן ארז: אני בין חתימה לפיצוץ, באתר nrg‏, 12 בדצמבר 2007
↑  נענע10 - סקר: 69% מהציבור תומך במאבק המורים העל-יסודיים - חדשות, באתר web.archive.org, ‏2016-03-03
ראזי חמד

| --- | --- |

 לידה:  1964 (בן 61 בערך) רפיח, מדינה פלסטינית 
 מדינה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 מפלגה:  חמאס חמאס
 
רָאזִי חַמַד (נולד ב-1964; ב-ערבית: غازي حمد; בתעתיק מדויק: ע'אזי חמד) הוא בכיר בחמאס, יו"ר רשות האנרגיה ברצועת עזה. בעבר כיהן כסגן שר החוץ ודובר חמאס, יו"ר רשות המעברים ברצועת עזה וכיועצם של אסמאעיל הנייה ואחמד ג'עברי. חמד היה המתווך מטעם חמאס בעסקת שליט והתקרב לאחמד ג'עברי במהלך המשא ומתן החשאי שניהל עם ישראל. שחרורו של גלעד שליט יחד עם קשריו הקרובים עם ראשי חמאס איסאמעיל הנייה וח'אלד משעל העניקו לו מעמד של כבוד בתנועה וברחוב הפלסטיני.
חמד נחשב בעבר לאחד המנהיגים הפרגמטיים יחסית בחמאס.
ביוגרפיה

חמד נולד בשנת 1964 במחנה הפליטים יבנא אשר ברפיח. אביו ודודו נהרגו על ידי צה"ל ב-1967. כשהיה בן 16, הצטרף לתנועת האחים המוסלמים ועם הקמת חמאס ב-1987 הצטרף לארגון ואף ריצה חמש שנות מאסר בכלא הישראלי באשמת חברות בחמאס.
הוא בעל תואר ראשון ברפואה וטרינרית ומדבר, בנוסף לערבית, שפת האם שלו, גם עברית ואנגלית. חמד שימש בעבר כעורך הראשי של העיתון "אל ואטן". הוא חבר בחמאס במשך 25 שנה, והיה גם העורך הראשי לשעבר של שבועון חמאס, "אל-רסאלה".
באוקטובר 2004, חמד שימש כראש מפלגת ההצלה הלאומית האסלאמית.
יש לו סימן מזהה מובהק שבאמצעותו ניתן לזהותו באופן מיידי, הוא כתם כהה על מרכז המצח, שלא ברור מה מקורו והאם הוא נוצר כתוצאה מחבלה ישראלית מכוונת.
הסכסוך הפנים-פלסטיני

בין השנים 2006–2007 אירעה סדרת עימותים אלימים בין פת"ח לחמאס ברצועת עזה ובעקבותיהן נהרגו עשרות אנשים משתי התנועות בעימותים מקומיים, בניסיונות התנקשות וחילופי אש במהומות המוניות אותן הגדיר חמד כ"אלימות מצערת".
בשנת 2006 חמושים בעיר עזה פתחו באש לעבר רכבו של איסמעיל הנייה. הנייה לא נפגע אולם שניים משומרי ראשו ומלוויו נפצעו פצעים קלים עד בינוניים. מגורמי ביטחון פלסטינים נמסר כי הירי בוצע על ידי קרובי משפחתו של פעיל פת"ח, שנהרג בעימותים בין פת"ח חמאס. עם זאת, כאשר ראזי חמד הגיב לפרשה הוא טען כי האש לא כוונה אל עבר השיירה וכי מדובר בירי מקרי שהיה בסמיכות לרכבו של הנייה. במסגרת הניסיון ליישב את הסכסוך, חמד תמך בניסיון הקמת ממשלת אחדות אך אישר כי התגבשה בחמאס הסכמה להקמת ממשלת מומחים, שתקיף את כל גוני הקשת הפוליטית ותכלול אנשי מקצוע לא מזוהים פוליטית. זאת לאחר שהתנגד להצעתו של נשיא מצרים דאז, חוסני מובארכ, לקיים בחירות חדשות כדי לשים קץ לסכסוך. באוגוסט 2007 התפטר מתפקידו כדובר ממשלת חמאס בעקבות טענתו כי חמאס לא קיימו צעדים שיקדמו פיוס עם הפת"ח מאז השתלטות חמאס על רצועת עזה. חמד התבטא כי בעד הסדר להקמת ממשלת אחדות פלסטינית והצהיר כי קיווה שהמצב לא יגיע לאן שהגיע, קרי השתלטות צבאית של חמאס על מתקני הביטחון.
בשנת 2012 שקד על הכנת סגל דיפלומטי מטעם חמאס אשר הצוערים בו יעבדו בתוך משרד החוץ בעזה ויהיו אחראים לפיתוח היחסים של ממשלת חמאס עם מדינות העולם. מה שבאותו הזמן נתפס כצעד נוסף לקראת היפרדות מוחלטת מהגדה והקמת ישות מדינית נפרדת. באותה שנה סירב חמד להצעה איראנית לארח פגישות פיוס בינו לבין פת"ח בשטחה. חמד, בניגוד להצהרות חמאס בעשור האחרון ציין כי איראן היא גורם למחלוקת בין הפלגים הפלסטינים, והודה כי היחסים בין ארגונו לרפובליקה האסלאמית הידרדרו בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, בהן חמאס תומך במורדים ואילו איראן מגבה את שלטונו של אסד. חמד הוסיף כי איראן קיצצה את התמיכה בארגון הן מבחינה פיננסית והן מבחינת אספקת הנשק.
משבר חטיפת גלעד שליט

בבוקר ה-25 ביוני 2006 החלה הפגזה של פצצות מרגמה בגזרת מעבר כרם שלום. קודם להפגזה חדרו שבעה מחבלים מרצועת עזה לשטח ישראל דרך מנהרה סמוך למעבר כרם שלום. לאחר החדירה חברי החוליה תקפו טנק מרכבה סימן 3, באמצעות רקטת אר פי ג'י. אחד המחבלים זרק לפנים הטנק רימוני רסס ובשל העשן שיצרו הרימונים החליט סמ"ר גלעד שליט לצאת מן הטנק כשאינו חמוש. כשיצא הוא ראה מחבל מטפס על הטנק ולמעשה הסגיר את עצמו בידיו. המחבלים, שככל הנראה לא התכוונו לפעולת חטיפת חייל מלכתחילה, רצו עם שליט לכיוון הגדר, פרצו אותה באמצעות מטען חומר נפץ וזחלו איתו מתחתיה.
בעקבות אירוע החטיפה, ישראל פתחה במבצע גשמי קיץ להשבת החייל החטוף. את המבצע הגדיר חמד כ"הרפתקאה צבאית בלתי מוצדקת שהשלכותיה חמורות" והוסיף כי "ישראל לא תנצח כי היא לא תוכל לקבל את מה שהיא רוצה"שירות YNET, ‏אבו-מאזן: פלישת ישראל לעזה - פשע, באתר גלובס, 28 ביוני 2006, קרא להפסקת אש ותקף את ישראל בעקבות סירובה. עם זאת הבהיר, כי נמשכים המגעים הדיפלומטיים למציאת פתרון.
ראזי חמד שקד רבות על עסקה להשבת החייל החטוף, במתווה של שחרור אסירים. כמה ימים לאחר חטיפתו של שליט, התקשר חמד עם גרשון בסקין, פעיל שלום ישראלי, באמצעות ממרצה באוניברסיטה האסלאמית בעזה המוכר לשניהם ושלושה חודשים לאחר מכן, הם נפגשו ברצועה. לטענתו הייתה הסכמה עקרונית על מספר וסוג האסירים אך לא על השמות. עם זאת, לדבריו ישראל לא הציבה קריטריונים רציניים ואת אי הסכמה זו קרא חמד לפתור בסוגיית באמצעים דיפלומטיים. חמד פרסם כי גלעד חי ולא עבר עינויים, ואף קיימת אפשרות שתינתן גישה לאנשי הצלב האדום לבקר אותו אך דחה את התנגדות ישראל לשחרור אסירים עם שהורשעו ברצח. לאחר פרסום קלטת בה הוצג גלעד, קרא חמד לישראל לנהל משא ומתן והדגיש כי המשלחת המצרית היא המתווכת בין ישראל וחמאס ולממשלה הפלסטינית אין צד בעניין. ראזי חמד המשיך לקיים קשר רציף עם גרשון בסקין.
באפריל 2011 מונה בכיר המוסד, דוד מידן, למתאם השבויים והנעדרים, אשר בניגוד לקודמיו הטה אוזן לבסקין. בעקבות זאת, נוצר ציר תקשורת קצר אשר חיבר את דוד מידן עם אחמד ג'עברי באמצעות אנשי הקשר של השניים: גרשון בסקין וראזי חמד. באמצעות ציר זה העביר ג'עברי ב-20 ביוני 2011 מסמך ראשון עם הצעת חמאס שהציג עמדה מקסימליסטית. ביולי 2011 קיבל ביסקין מחמד מסמך נוסף, שכלל הגמשה משמעותית בעמדות חמאס, והביא את ישראל להשלים את העסקה. במלאת שנה לעסקת שליט, הצהיר ראזי חמד כי היא "ללא ספק ההישג הכי גדול של חמאס עד כה".
ב-2012 ראזי חמד ייצג את אחמד ג'עברי מול גרשון בסקין במגעים להפסקת אש, הכוללים מנגנון שימנע מישראל ביצוע פעולות סיכול, ויאפשר לחמאס להוכיח את נכונותו לפעול למניעת התקפות טרור. מגעים אלו העלו חרס עם חיסולו של ג'עברי.
בצוק איתן

ב-8 ביולי 2014, בעקבות רצח שלושת הנערים ביהודה ושומרון ומבצע שובו אחים, יחד עם התגברות ירי הרקטי וחפירת המנהור ההתקפי לעבר שטח ישראל, החל מבצע צוק איתן. המבצע גרם לנזק רב ברצועה במהלכו תקף צה"ל 6,231 מטרות, 10,590 מבנים נפגעו מתוכם 4,024 מבנים נהרסו כליל. בנוסף, 32 מנהרות טרור הושמדו, בין 300 אלף לחצי מיליון מתושבי הרצועה נטשו את בתיהם בין 2,125 ל-2,203 פלסטינים נהרגו ומעל ל-11,000 נפצעו (ראו הרוגים פלסטינים) עד שהסתיים המבצע ב-26 באוגוסט.
טרם המבצע, ועל רקע הסכם הפיוס הפנים-פלסטיני, הצהיר חמד שהארגון חותר למדינה בגבולות 67', התנגד למשא ומתן עם ישראל וסירב להתחייב להפסקת האלימות. ושבועיים לאחר סיום המבצע אף הודה שהארגון שיגר רקטות מריכוזי אוכלוסין.
במלוא שנה לתום המבצע העניק חמד ריאיון לרשת ב' ובו אמר כי חמאס אינו מעוניין במלחמה חדשה עם ישראל, וכי יש לו אינטרס לשמור על שקט מעזה. עם זה, הכחיש כי מתנהל משא ומתן על הארכת הרגיעה. הוא סירב לומר אם מתנהלים מגעים להשבת שרידי גופותיהם של אורון שאול והדר גולדין. באותו ראיון הוסיף כי אין שום אפשרות שהזרוע הצבאית של חמאס תיזום הסלמה בשטח בניגוד לעמדת הנהגת הארגון. בעקבות הנזק הרב שנגרם ברצועה במהלך המבצע, שימש חמד כדובר הוועדה הלאומית העליונה למעקב אחר פעילות בית הדין הפלילי הבינלאומי. לטענתו, קבלת החלטה על ידי בית המשפט לפתוח בחקירה של פשעי מלחמה אינו עניין פשוט. בראיון לעיתון "פלסטין" אמר כי הרשות הפלסטינית מתמקדת בנושא ההתנחלויות ובהתנהלות במבצע צוק איתן. באותה שנה, האשים חמד, בריאיון ל-BBC את תנועת חמאס בכך שהיא זו אשר מטילה את הסגר על עזה בסירובה למסור את השליטה במעברים לידי אבו מאזן, ושפריחת דאעש ברצועה היא תוצאה של פעילות מנגנוני הביטחון של חמאס.
ב-2015 פרסם חמד כי חמאס משקיע עשרות אלפי דולרים בסרטוני תעמולה באיכות גבוהה, ברשתות החברתיות ובניו־מדיה לצורך לוחמה פסיכולוגית.
באינתיפאדת הסכינים

ביולי 2016, על רקע יום השנה השני למבצע צוק איתן, פרסם מאמר המבקר גורמים פלסטינים העוסקים במלחמה הבאה של עזה עם ישראל, אשר לדבריו מעידים על פזיזות ורדידות. הביע תמיכה במאבק נגד ישראל באמצעות פעולות התנגדות עורפיות, מהירות ומפתיעות, על פני מלחמה חזיתית כוללת. לדבריו, בשלוש הלחימות בעזה, "עופרת יצוקה", "עמוד ענן" ו"צוק איתן" ספגו הפלסטינים מכות קשות בנפש וברכוש, בעוד ישראל כמעט ולא ניזוקה. לעומת זאת, הסכינאות בישראל, מכאיבות ומתישות אותה ויוצרות עליה לחץ ציבורי רב, אך המחיר שהצד הפלסטיני קטן יותר. באותה שנה נפגש עם הקונסול השווייצרי, פול גרנייה, בניסיון להגיע להפסקת אש של חמש עד חמש עשרה שנים, להסרת הסגר על רצועת עזה ובניית נמל ימי ושדה תעופה אך הכחיש התקדמות כלשהי בנושאים אלו מול ישראל. בפנאל משותף עם סאיב עריקאת קרא חמד לעימות מזוין מול ישראל ושלל לחלוטין את המשא ומתן עמה. לדבריו, ישראל אינה מבינה את שפת הדיפלומטיה בלבד ואם לא תחוש בכאב – לא תעשה ויתורים מדיניים.
באוגוסט 2016 התלונן משמר זכויות האדם כי הרשויות הפלסטיניות בגדה המערבית וברצועת עזה עוצרות עיתונאים ואקטיביסטים המותחים עליהן ביקורת בדרכים לא אלימות, מתעללות בהם ומעמידות אותם לדין. חמד הכחיש כי אנשי כוחות הביטחון עינו עצירים, או כפו על אדם כלשהו לחתום על התחייבויות להימנע מפרסום עלבונות או ביקורת אחרת על אנשי ממשלה או צבא. לדבריו, הם התירו לצלב האדום הבינלאומי ולנציבות הפלסטינית העצמאית לזכויות האדם לבקר אסירים ולפקח על היחס לו הם זוכים. הוא הוסיף כי הרשויות ברצועת עזה אינן עוצרות אנשים בשל פעילותם הפוליטית. לדברי חמד: "אנחנו עוצרים אנשים על עבירות פליליות. לאנשים יש חופש להאמין ולתמוך במה שהם רוצים" והוסיף שהרשויות "רגישות למעצר של עיתונאים". עו"ד שרי בשי, מנהלת תחום ישראל/פלסטין בארגון, שיבחה את הנכונות של חמד לענות על שאלות הארגון ולדבריה הם קיבלו תשובות מקיפות, אך שאינן מספקות מבחינת התוכן והמהות.
במרץ 2017 התמנה חמד ליושב ראש רשות האנרגיה ברצועת עזה, כמענה להפגנות בעניין מצוקת החשמל, הדלק והגז.
במלחמת חרבות ברזל

בראיון ל-BBC שהתנהל במהלך מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023 טען חמד כי לא הייתה פקודה לטבוח באזרחים במהלך מתקפת הפתע. אך כשנשאל לגבי ההצדקה לרצח אזרחים ישראלים בשנתם, חמד עצר מיידית את הראיון.
בריאיון לתחנת LBC בלבנון התגאה בטבח שעשה ארגונו במהלך מתקפת הפתע - והתחייב לחזור על כך. "ישראל היא מדינה שאין לה מקום על אדמתנו, זו מדינה שאנחנו רוצים להוריד".
כרמית רינצלר

| --- | --- |

 לידה:  14 בדצמבר 1966 (בת 58) עין הנצי"ב, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
כרמית רינצלר (נולדה ב-14 בדצמבר 1956) היא משוררת, מסאית וסופרת ילדים ומבוגרים ישראלית.
ביוגרפיה

כרמית רינצלר נולדה בקיבוץ עין הנציב וגדלה ביישוב נוה-מיכאל שבעמק האלה. עוד בילדותה ניהלה יומני חיים וכתבה סיפורים ושירים.
בשירותה בצה"ל שימשה כקשרית בחיל השריון. היא למדה הדרכה והוראה במכללת בית ברל, כמו כן היא בעלת תואר ראשון במדעי הרוח והחברה מהאוניברסיטה הפתוחה.
במהלך השנים פורסמו כ-10 מספריה, כמו כן, כתביה פורסמו בכתב העת מאזניים. בעיתון הארץ, בירחון פסיפס ובאנתלוגיות שונות.
היא חברה באגודת הסופרים ובאקו"ם. מתגוררת בירושלים. נשואה לאריה אם לשלושה.
ספריה > שירה

צמחים דומעים בלי בכי הוצאת סער 1994.
עם כתם של אור וכתם של עלה הוצאת טרקלין-גוונים,-2012.
נרקיס באגם (שירה) הוצאת פיוטית, 2016.
ספריה > פרוזה

על דם היתמות. מכתבים לאבא. הוצאת צפריר, 2008.
אפיקי הלב (סיפורים קצרים) הוצאת פיוטית, 2014.
קשת מנצח סרטן (פרוזה עיונית) הוצאת גוונים,2014.
גשם צהוב (רומן באינטרנט) פייפל, 2015.
חולות הקרב בתהום הנפש רומן מלחמה (פרוזה), הוצאת סטימצקי, 2018.
ספריה > מאמרים

מעבר למתרס (מאמרי מסות) הוצאת מיטב ארגמן ב-2019.
ספריה > ספרי ילדים

נויה והארנבון (ספר ילדים) הוצאת מיטב ארגמן ב-2020.
לקריאה נוספת

שיריה של כרמית רינצלר בבלוג של ד"ר לאה מזור.
"כך נחלתי את שירי" שיחה עם משוררת כרמית רינצלר. כתב עת לשירה - פסיפס עקד מספר 108. מראיין: הרצל חקק. קיץ תש"פ 2020.
הרצל חקק. הילדה שחלמה לחבר אגדה למציאות. יולי 2020. הוצאת מיטב-ארגמן 2020
קבוצת חיפה

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1966–הווה (כ־59 שנים)
 חברת אם:  Trans Resources Inc
 מיקום המטה:  חיפה, פארק מת"ם
 קואורדינטות:  32°07′52″N 34°58′01″E﻿ / ﻿32.131204°N 34.96695°E﻿ / 32.131204; 34.96695 
 ענפי תעשייה:  דשנים לחקלאות וחומרי גלם לתעשייה
 מוצרים עיקריים:  דשנים, מלחי זרחן, חנקת אשלגן
 הכנסות:  2,455 מיליון ₪ (2014)
 יו"ר:  יוסי בכר
 מנכ"ל:  מוטי לוין
 עובדים:  800 (2014)
  
 www.haifa-group.com
 he
 
סמליל החברה בתקופתה כחיפה כימיקלים
קבוצה חיפה (בעבר נקראה חיפה כימיקלים) היא תאגיד בינלאומי העוסק בעיקר בייצור דשנים לחקלאות וכימיקלים לתעשייה, ובבעלותו ארבעה מתקני ייצור ו-16 חברות בנות בפריסה בינלאומית. התאגיד מייצא את מוצריו ליותר מ-100 מדינות שונות.
קבוצת חיפה מייצרת בעיקר חנקת אשלגן ופוספטים שונים לצורך הפקת דשנים מיוחדים לחקלאות, ולצורך הפקת מוצרים המשמשים למגוון יישומים תעשייתיים ולהפעלת תחנות כוח תרמו-סולאריות. חומרי הגלם המשמשים את החברה בתהליכי הייצור הם אשלג (שמופק עבורה ברובו על ידי מפעלי ים המלח), פוספטים, ואמוניה שאף היא יוצרה בעבר בארץ וכיום מיובאת.
היסטוריה

בשנת 1966 הוקמה חיפה כימיקלים על ידי שותפות של שתי חברות ממשלתיות: בתי הזיקוק (75%) ומחצבי ישראל (25%), לשם ייצור חנקת אשלגן וחומצה זרחתית מאשלג מים המלח ופוספט מהנגב. על הקמת המפעל ניצח ד"ר אנצו ניצני. תכנון המפעל נעשה על ידי חברת קרפס מצרפת, שהתמחתה בתכנון מפעלים כימיים. הקמת המפעל נחשבה למהלך עם סיכון רב, בגלל העלות הגבוהה של הקמת המפעל, הגדול מסוגו בעולם, עבור תהליך מקורי שלא נוסה עד אז בהיקף תעשייתי.
המפעל הושלם בפברואר 1969, אך במהלך ההרצה נתגלו תקלות שעכבו את תחילת הייצור. בנובמבר 1969 הושלמה ההרצה והוחל בייצור. בשנה בראשונה פעל המפעל בהיקף חלקי ואף הושבת לשבועיים כדי לתקן תקלות נוספות. המפעל הגיע לרווחיות בשנת 1973 ובשנת 1974 הוחלט להכפיל את כושר הייצור שלו.
בעלות

בשנת 1975 הציע שר האוצר למכור את מניות הממשלה בחיפה כימיקלים. אולם הניסיונות למכור את החברה למשקיעים זרים לא צלחו וביולי 1978 הונפקו מניות של החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. באפריל 1980 מכרו בתי הזיקוק 26% ממניות החברה לחברת אסטק ג'נרל כמקילס משיקגו עם אופציה לרכישת 26% נוספים. בשנת 1985 החליטו האמריקאים למכור את מניותיהם במפעל ולאחר מספר חודשים שבהם לא נמצא קונה נמכרו המניות לקבוצת משקיעים אמריקאית שארגן אריה גנגר. בעיתונות התפרסם שגנגר שילם מחיר גבוה יחסית עבור החברה ולקח בכך סיכון. היו גם שטענו שבכוונתו להשתלט על החברה כדי לרוקן אותה מנכסיה.
לאחר רכישת השליטה בחברה, ביקש גנגר לרכוש גם את מניות חברת בתי זיקוק לנפט, שהייתה בבעלות ממשלת ישראל והחברה לישראל, בחברת חיפה כימיקלים. במשך מספר חודשים התלונן גנגר על כך שמשה שחל מתעלם מבקשותיו לרכוש את מניות בתי הזיקוק בחברה, ושמעון פרס דרש למכור את מניות החברה לגנגר. לבסוף, העסקה יצאה אל הפועל בסוף יוני 1986, והקבוצה רכשה 26% מחיפה כימיקלים תמורת 12 מיליון דולר. החברה גם רכשה את מניות חברת דלק והוציאה הצעת רכש לציבור לרכישת מניות החברה שנסחרו בבורסה. בחודשים לאחר רכישת חיפה כימיקלים על ידי קבוצת גנגר עלה באופן משמעותי השווי של החברה בבורסה ובעקבות זאת ספגה מכירת המניות ביקורת בציבור. קבוצת גנגר ביקשה להפסיק את המסחר במניות החברה בבורסה, צעד שנתקל גם הוא בביקורת. בשנת 1986 עלה הרווח הנקי של החברה.
התמורה הכוללת ששולמה עבור החברה: 50 מיליון דולר. בתי הזיקוק התנגדה למכור מניותיה בחיפה כימיקלים וכדי לאפשר את העסקה הפעילו גנגר וריקליס לחצים על שר התעשייה והמסחר, אריאל שרון. גנגר שילם לבסוף 12 מיליון דולר תמורת 26% מהמניות, שהוחזקו על ידי בתי הזיקוק. קניית המניות מבתי הזיקוק אפשרה לגנגר לחלק דיווידנדים שסייעו לו להחזיר לעצמו במהירות את עלות ההשקעה בחברה.
יו"ר מועצת המנהלים של חיפה כימיקלים היה עד מחצית 2008 עו"ד אבי פילוסוף. פילוסוף ניהל את החברה בפועל מסוף שנת 2005, לאחר עזיבתו של מנכ"ל החברה גבי פוליצר. מחזור הפעילות של החברה הוערך ב-2008 בסכום שנע בין 800 ל-900 מיליון דולר בשנה.
בספטמבר 2008 רכשה "קבוצת טראמפ" (בבעלות ג'ולס טראמפ ובני משפחתו) את השליטה בחברת TRI (ועימה את השליטה בחברת חיפה כימיקלים).
פעילות

המפעל הוותיק של חיפה כימיקלים שכן במפרץ חיפה על גדות נחל קישון, סמוך למפעלי בתי זיקוק לנפט וכרמל אולפינים ולא רחוק ממפעל דשנים וחומרים כימיים המתחרה בו בסקטור הדשנים. המפעל היה ממוקם בשטח גלילי עד 2004, באופן שהקשה על אכיפת חוקים סביבתיים ותכנוניים לגביו. לאזור מגיעה שלוחת מסילת רכבת להובלת חומרי גלם ומוצרים מוגמרים אל המפעל וממנו.
מינואר 2004 הועבר הפיקוח על האזור ה"אקס-טריטוריאלי" לעיריית חיפה.
בשנת 2017 נסגר המפעל עקב התנגדות עיריית חיפה לפעילותו.
מפעל נוסף - חיפה כימיקלים דרום - שהקמתו הושלמה ב-1994, שוכן באזור התעשייה מישור רותם שמדרום לערד ומזרחית לדימונה, בתחום השיפוט של מועצה אזורית תמר. הפעלת חיפה כימיקלים דרום נעשית באמצעות חברת "נותב ניהול ותפעול בע"מ", חברת בת של קבוצת ברן בע"מ. הקמת המפעל מומנה, בין השאר, ממענקים של מרכז ההשקעות, על אף התנגדות מבקרת המדינה מרים בן-פורת שתחשיבים כלכליים שביצע משרדה העלו שההטבות הללו גרמו הפסד של 40 מיליון דולר למדינה. בעקבות סגירת מפעלה הוותיק של החברה בחיפה הוחלט להרחיב את פעילותה במישור רותם, ולהקים מפעל ליצור אמוניה ומתקנים לייצור דשנים מיוחדים, בהשקעה כוללת של כ־1.2 מיליארד ₪.
המפעל השני של החברה שוכן בלונל (Lunel) שבצרפת. המפעל השלישי שוכן בארצות הברית והמפעל הרביעי שוכן בקנדה.
חברת בת אחרת של חיפה כימיקלים, בשם אלגו מערכות השקיה בע"מ, שתחום פעילותה ייצור מערכות השקיה לחקלאות וציוד נלווה, ושכנה באזור תעשייה קריית נורדאו בנתניה, נמכרה במהלך 2009 לחברות שבבעלות אבי שמש ואוריה פויכטונגר.
לאורך השנים זכתה חיפה כימקלים בפרסים שונים על הצטיינותה. בשנת 1972 זכתה בתואר "יצואן מצטיין", בשנת 1984 ב"ציון מיוחד לשבח" ובשנת 1992 הוענק לה התואר "יצואן מצטיין בכיר" על ידי משרד המסחר והתעשייה בשל היקף היצוא שלה. בשנת 2006 קיבלה את תו הזהב של מכון התקנים הישראלי המוענק לארגונים הנושאים שלושה וארבעה תווי איכות.
קבוצה חיפה עלתה לכותרות בהזדמנויות שונות, בין היתר על רקע הפרטתה השנויה במחלוקת, מפגעי זיהום סביבתי ובטיחות, ויחסי עבודה.