משבר תקופת הברונזה המאוחרת
הרקע למשבר

לאחר תקופת חורבן קודמת, חלקית ומתונה בהרבה בסופה של תקופת הברונזה התיכונה, במאה ה-16 לפנה"ס, החלה תקופה של שגשוג חסר תקדים בסהר הפורה ובאגן המזרחי של הים התיכון בתקופת הברונזה המאוחרת. המשבר בסוף תקופה זו בולט ומפתיע במיוחד על רקע שגשוג זה. ההיסטוריון והארכאולוג הימי האמריקאי כריסטופר מונרו מאוניברסיטת קורנל כתב על תקופת הברונזה המאוחרת כי הייתה "יוצאת דופן בבריתות, בחקיקה, בדיפלומטיה ובסחר, אשר יצרו את העידן הבינלאומי הראשון בהיסטוריה של העולם".
כתב יתדות על לוחות חרס בלשון האכדית שימש כלינגואה פרנקה לקשרי דיפלומטיה וסחר גלובלי, לא רק במסופוטמיה אלא גם בין שאר ישובי הסהר הפורה. דוגמה מפורסמת היא אוסף המכתבים המכונה מכתבי אל-עמארנה, מן המאה ה-14 לפנה"ס, הכתובים באכדית אף-על-פי שרבים מהם נשלחו ממלכים בכנען אל מלכי מצרים. במכתבים בין שליטים דומים בחשיבותם, הם נהגו לפנות זה אל זה בתוארי קרבה כמו "אחי", "אבי" או "בני". בכמה מקרים הם אכן היו קרובי משפחה באמצעות קשרי נישואין, למשל תושרתה (Tushratta) מלך מיתני השיא את אחותו קלו-חיפה לפרעה אמנחותפ השלישי, ולאחריה גם את בתו טאדו-חיפה, שלאחר מות אמנחותפ נישאה לבנו אחנתון. לתכתובת בין המלכים התלוו בדרך-כלל מתנות יקרות ערך, בעיקר זהב, כסף, ארד ונחושת, תכשיטים וחפצי נוי, קערות אבן וקופסאות הובנה, בגדי פשתן, כלי שמן ממותק ובשמים, וכן מרכבות וסוסים. אחד ממכתבי אל עמארנה כולל פירוט בן 241 שורות של מתנות שנשלחו. במכתב שהתגלה בבבל כתוב "זוג אחד של נעלי עור בסגנון הכפתורי, שנשלחו מזמרי-לים מלך מארי לארמון חמורבי מלך בבל... אך הוחזרו לשולח". התעודות מגלות שהשליטים שלחו זה לזה גם מומחים ואומנים, כמו רופאים, פסלים, וסתתי אבן. ציורי פרסקו בסגנון המינואי, שכנראה נעשו על ידי אומנים מכרתים, נמצאו בין השאר באתרי תל אל-דבע במצרים, תל כברי בישראל, אללח' בטורקיה וקטנה בסוריה.
המתנות המתועדות במכתבים היו רק חלק זעיר מנפח הסחר הבינלאומי בים וביבשה, שיצר רשת גלובלית על פני כל הסהר הפורה והאגן המזרחי של הים התיכון עד הים האגאי, ואף ממזרח וממערב להם. עדויות לסחר הימי נמצאו בחפירות תת-ימיות של ספינות טבועות, מהן מפורסמת הספינה הטבועה שנחפרה מול אולו-בורון בחוף הדרומי של טורקיה. טביעת הספינה תוארכה במספר שיטות תיארוך שונות ל-1300 לפנה"ס לערך. אורך הספינה היה כ-15 מטר והיא הייתה מסוגלת לשאת כ-20 טון של מטען. המטען שהתגלה בחפירה היה בעיקר 10 טונות מטילי נחושת; טונה אחת של בדיל; זכוכית גולמית; עץ הובנה; שנהב פילים והיפופוטמים; ענבר; זהב; ביצי יען; שרף אלה ארצישראלית בקערות כנעניות; פרי מסוגים שונים: בלוטים, שקדים, תאנים, זיתים ורימונים; וכן כלים, כלי-נשק ותכשיטים מוגמרים, ביניהם חרפושית עם שמה של נפרטיטי אשת אחנתון, שסייעה בתיארוך הטביעה. מגוון הסחורות מעיד על מקורותיהן הרבים ועל מגוון היישובים וערי-הנמל שהספינה עגנה בהם: הנחושת מקורה בקפריסין, הזכוכית ממסופוטמיה, ההובנה, הזהב והשנהב ממצרים, השרף מכנען, וכלי הנשק מיוון. הבדיל, כמו גם לפיס לזולי בצורות שונות, הגיעו במקורם ממרחק של אלפי קילומטרים, מאזור בדח'שאן שבאפגניסטן של היום. משם הם הובלו בשיירות על גב חמורים למסופוטמיה, משם בעיקר במעלה נהר הפרת לעיר אמר, ממנה שוב דרך היבשה מערבה לעיר הנמל אוגרית, וממנה לשאר ערי הנמל של הים התיכון.
מכרות הבדיל, החיוני לייצור ארד, היו מעטים ומרוחקים במיוחד. הארכאולוג וההיסטוריון האמריקאי אריק ה. קליין, בספרו על המשבר, מסתמך על הארכאולוגיות הבריטיות סוזאן שראט (Susan Sherratt) מאוניברסיטת שפילד וקרול בל, כיום מיוניברסיטי קולג' לונדון, בטענה כי חשיבותו הכלכלית והמדינית של הבדיל בתקופת הברונזה המאוחרת הייתה דומה לחשיבות הנפט במאות ה-20 וה-21 לספירה. למשל, מטרתה העיקרית של התפשטות האימפריה החתית דרומה לסוריה הייתה ככל הנראה ההשתלטות על נתיב הסחר בבדיל האפגניסטני מאמר לאוגרית. באשור הפך הבדיל לאמצעי תשלום בנוסף על סחורה, בדומה למתכות יקרות כמו כסף וזהב, ולמנגנון עיקרי של מימון ונטילת הלוואות. השאלה מניין הגיע הבדיל נשאלת פעמים רבות במחקר הארכאולוגי של תקופת הברונזה, עד כי זכתה לכינוי "שאלת הבדיל" ("the tin question"). שיטות מודרניות מנסות לאמת מקורות עתיקים של בדיל באמצעות הרכב איזוטופים של המתכת, ואולם עד כה לא אותר מקור משמעותי יותר מאלו שבאפגניסטן, ובאזורים סמוכים במרכז אסיה.