stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריבוץ
ריבוץ שכבה דקה

ריבוץ מלאכותי משמש לציפוי משטח בשכבה דקה של מוצק. כך למשל, אחד השלבים בייצור מעגל משולב קרוי ריבוץ אדים פיזי (PVD). בתנאי ריק, מאיצים גז לעבר מטרה מתכתית. בהתנגשות משתחררים אטומי מתכת והם עוברים ריבוץ על-פני המצע של המעגל המשולב. המתכות שמשמשות בתהליך זה הן אלומיניום, נחושת או טיטניום.
ראו גם

מצב צבירה
יחסי איראן–רוסיה

| יחסי איראן–רוסיה |
| --- | --- |
איראן: רוסיה


איראן: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
1,648,195: 17,098,242
אוכלוסייה
91,923,060: 144,474,856
תמ"ג (במיליוני דולרים)
401,505: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,368: 13,992
משטר
רפובליקה אסלאמית: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי איראן–רוסיה (בפרסית: روابط ایران و روسیه; ברוסית: Ирано-российские отношения) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האיסלאמית של איראן ובין הפדרציה הרוסית, אשר ראו עליות וירידות, עקב ברית אסטרטגית מול יריבים משותפים, בעיקר ארצות הברית, מדינות אירופאיות במידה משתנה וערב הסעודית. בין איראן לרוסיה שיתוף פעולה בנושאים שונים.
היסטוריה

היחסים בין האימפריה הרוסית והשושלת הספווית, החלו באופן רשמי בשנת 1521, הקשרים בין רוסיה לאיראן בעבר ובהווה, הן בעלות אופי מורכב ורב-פנים, שלעיתים קרובות נעות בין שיתוף פעולה ליריבות. לשתי האומות יש היסטוריה ארוכה של יחסי גומלין גאוגרפיים, כלכליים וסוציו-פוליטיים. מאז, היחסים ההדדיים היו לעיתים קרובות לא על מי מנוחות בזמנים מסוימים, ורדומים בזמנים אחרים. בתקופת הצאר, הממשלה הרוסית האשימה את הפרסים ברצח השגריר הרוסי אלכסנדר גריבוידוב. המדינות גם היו מעורבות במלחמה של ממש ביניהן, שקדמה לה גם ארבעה מערכות צבאיות קודמות בשנים 1651–1653, 1722–1723, 1796, 1804–1813.
לאחר מכן, עלתה ההשפעה הרוסית על פרס בכל הקשור לכלכתה ופוליטיקה. בהמשך המאה ה-19 הפכה פרס למגרש פעולה במאבק ההשפעה בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה הבריטית (ראו המשחק הגדול). המאבק בין הבריטים לרוסים החליש קשות את ההשפעה והסמכות של הממשל הפרסי עצמו אך מנעה את נפילתה הסופי של פרס לקולוניאליזם. במהלך המהפכה החוקתית בפרס כבש הצבא הרוסי את צפון פרס והשיג השפעה מרכזית עליו, השפעה זאת אבדה לבסוף עקב המהפכה הרוסית (1917). בשנת 1920 נחתם הסכם ידיות בין המדינות ורוסיה הסובייטית החיזרה את כל הנסכים שהיו לרוסים באיראן וישי הממשל הפרסי. פיודור רוטשטיין היה השגריר הסובייטי הראשון בפרס.
במהלך מלחמת העולם השנייה לא צלח רזא שאה פהלווי בניסיונו לשמור על איראן בתור מדינה נייטרלית והפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן הביאה לכיבוש מחודש של צפון המדינה בידי ברית המועצות, היורשת של האימפריה הרוסית. כיבוש זה נמשך חמש שנים עד למשבר איראן ומאז לא התרחשו עוד מאבקים מזוינים ישירים בין איראן ורוסיה.
מאז נפילת ברית המועצות, שתי המדינות השכנות נהנו רוב הזמן מיחסים חמים וקרובים מאוד. איראן ורוסיה הן בעלות ברית אסטרטגיות ומהוות ציר בקווקז לצד ארמניה. בשל סנקציות כלכליות מערביות על איראן, רוסיה הפכה שותפת מפתח לסחר, במיוחד לגבי עתודות הנפט העודפות של איראן. מבחינה צבאית, איראן היא המדינה היחידה באסיה המערבית שהוזמנה להצטרף לארגון האמנה לביטחון משותף, ארגון אמנה בינלאומי של רוסיה כתגובה לנאט"ו המערבית, ובעוד שרוב הצבא האיראני מצויד בנשק רוסי. רוסיה רואה את הנוכחות הצבאית האיראנית בסוריה כנוכחות לגיטימית רוסיה משמשת הן שותף כלכלי והן נדבן צבאי לאיראן, שנמצאת תחת סנקציות קשות על ידי רוב העולם המערבי.
היסטוריה > מעורבות איראן במלחמת אוקראינה–רוסיה

היחסים הודקו בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה שדרדרה את היחסים בין רוסיה למדינות המערב.
במהלך פלישת רוסיה לאוקראינה איראן סיפקה לרוסיה נשק ומל"טים, ועל פי ההערכות במערב מאז חודש אוגוסט העבירה איראן לרוסיה מאות ואף אלפי מל"טים מתאבדים המשמשים כמעט מדי יום לתקיפות על מטרות אזרחיות באוקראינה. על פי דיווחים נוספים, איראן ורוסיה סיכמו על הקמת מפעל לייצור ופיתוח מל"טים איראניים על אדמת רוסיה.
נציגויות דיפלומטיות

איראן מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה וקונסוליה בקאזאן.
רוסיה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן, וקונסוליות בראשת ובאספהאן.
ראו גם

יחסי חזבאללה–רוסיה
יחסי איראן–חזבאללה
יחסי איראן–סוריה
קואליציית איראן-סוריה-עיראק-רוסיה
פיטרונלה פיטרס

| --- | --- |

 לידה:  4 במרץ 1848 שטוטגרט, ממלכת וירטמברג 
 פטירה:  1924 (בגיל 75 בערך) שטוטגרט, רפובליקת ויימאר 
 תקופת הפעילות:  1863–1924 (כ־61 שנים) 
 
פיטרונלה פטרס (בגרמנית: Pietronella Peters;‏ 4 במרץ 1848 – 1924) הייתה ציירת גרמניה, שיצרה בעיקר דיוקנאות וסצנות של ילדים.
ביוגרפיה

פיטרונלה פטרס נולדה ב-4 במרץ 1848 כבתם של צייר הנוף פיטר פרנסיס פיטרס ואשתו היינריקה גרטרוד מאלי בשטוטגרט. סבה פיטרס כבר עבד כצייר זכוכית בניגמן. היא הייתה אחותה של הציירת הידועה יותר אנה פטרס. אמה הייתה אחותו של כריסטיאן מאלי, צייר בעלי חיים מבית הספר במינכן, שהתקבל למשפחת פטרס עם אחיו בשנת 1845 לאחר מות הוריהם.
לאחר מות הוריה התגוררה פיטרונלה פטרס עם אחיותיה בשטוטגרט.
אביה, פיטר פרנסיס פיטרס, נתן לה, לאחיותיה אנה פיטרס (1843–1926) ואידה פיטרס (1846–1923) וכן לדודה הבכור כריסטיאן מאלי ולאחיו יוהנס קורנליוס יעקובוס מאלי (1828–1865) והוברטוס מאלי. (1818–1839) שיעורי הציור הראשונים.
מבחינה נושאית, פיטרונלה פטרס עסקה בעיקר בתיאורים רגישים של ילדים (דיוקנאות וסצנות משחק) ויצרה יצירות בעלות קסם מיוחד. בנוסף, היא ציירה את בני המשפחה בעבודה.
היא שהתה עם משפחתה בין השנים 1894–1904 מדי שנה ובהפרשי זמן לא סדירים בין השנים 1907–1924 בקיץ בטירת קונגן, דרומית-מזרחית לשטוטגרט, כדי לעשות עבודות אמנותיות. היא מצאה כמה דוגמנים בקרב ילדי תושבי הטירה.
יש גם אוסף ניכר של עבודות של משפחת פטרס, מוזיאון בריית מאלי בביברך.
את שנות חייה האחרונות מ-1912 בילתה עם אחיותיה בבית בשטוטגרט-זוננברג, שם נפטרה בשנת 1924.
גלריה

בגד חדש לבובה
שעת קריאה
הכנת סלט
מכינים קפה
אחותה אנה פיטרס
אביה פיטר פיטרס
הערות שוליים

↑  Peters, Pietronella. In: Hans Vollmer (Hrsg.): Allgemeines Lexikon der Bildenden Künstler von der Antike bis zur Gegenwart. Begründet von Ulrich Thieme und Felix Becker. Band 26: Olivier–Pieris. E. A. Seemann, Leipzig 1932, S. 481.
↑  Herbert Hoffmann, Kurt Diemer: Katalog der Gemälde und Skulpturen, Braith-Mali-Museum, Biberach an der Riß, 1975
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1045720984  ISNI: 0000 0004 2660 9367  LCCN: no98108101  RKD: 228720  ULAN: 500162347  VIAF: 155845287   WorldCat (עם VIAF): 155845287
מחק

מחק לעיפרון
מחק בצורת מקבילית
מחק הוא כלי כתיבה המשמש להסרת כתב או ציור שנעשו בעיפרון או בעט מחיק. חיכוך המחק בדף הנייר מסיר את סימני העיפרון. מחקים מכילים גומי, ולעיתים גם ויניל או חומרי פלסטיק. עפרונות רבים מצוידים במחק בקצותיהם.
סוגים

סוגים שונים של מחקים מיוצרים כיום.
סוג המחק שמחובר לעיפרון הוא בדרך כלל בצבע ורוד, ירוק או לבן, עשוי מגומי ובעל מרקם חלק. הוא יעיל לרוב המחיקות, למרות שלעיתים הוא עלול למרוח או להזיק לנייר אם משתמשים בו יתר על המידה. בנוסף, לאחר המחיקה נשארות שאריות המחק. אותן יש להסיר בזהירות שכן הן עלולות להשאיר סימנים על הנייר בצבע המחק.
סוג מחק נוסף שהוא פופולרי בקרב אמנים הוא מחק art gum, שעשוי מגומי רך ומחוספס. הוא מתאים במיוחד למחיקת אזורים גדולים ולא פוגע בנייר. המחק משאיר שאריות רבות ולא מדויק כלל. מחקים מסוג זה הם בדרך כלל צהובים או חומים.
מחק העיסה גם הוא ידוע בקרב אמנים. הוא עשוי מחומר אפור ומזכיר חימר או גומי. היתרון שלו בכך שהוא לא משאיר סימן, ולכן מחזיק מעמד זמן רב יותר ממחקים אחרים. הוא מוחק על ידי ספיגת חלקיקי הגרפיט. ניתן להשתמש בו למחיקה מדויקת או להדגשה. הוא לא מתאים למחיקת שטחים גדולים ועלול להימרח או להידבק אם הוא מתחמם יתר על המידה.
למחקים רכים מוויניל יש מרקם פלסטי והם דומים בתכונותיהם למחקים הסטנדרטיים. הם יכולים להיות מלבניים או בצורת חרוט שמתלבש על קצה העיפרון. כמו כן קיימים מחקים גליליים שנמצאים בקצה העיפרון המכני. המחק נמצא בתוך העט וניתן להוציאו בעת הצורך או להחליפו בחדש. מחקים דקורטיביים רבים מיוצרים במגוון צורות וצבעים (כמו פירות, פרחים, חיות וכדומה), והם נרכשים בעיקר בגלל יופיים ולא לשימוש מעשי.
היסטוריה

בשנת 1770 מדען בשם ג'וזף פריסטלי כתב: "ראיתי חומר שמתאים בצורה מצוינת למחיקת סימני עופרת העיפרון מנייר". בכל רחבי אירופה סימני העופרת נמחקו מהנייר באמצעות קוביות קטנות של גומי. גושים של אותו חומר עדיין משמשים למטרה זו.
כמו כן, באותה שנה מהנדס אנגלי בשם אדוארד ניירן יצר את המחק הראשון. לפני יצירת המחק פירורי לחם שימשו למחיקה. ניירן מספר שהוא הרים בטעות פיסת גומי במקום פירור לחם, גילה את סגולותיו של החומר והחל למכור אותו בשלושה שילינג לקוביה של חצי אינץ'.
אולם גומי בצורתו הגולמית לא נוח למחיקה מפני שהוא מתכלה ומתקלקל עם הזמן. בשנת 1839 הממציא צ'ארלס גודייר גילה את תהליך הגיפור, שהופך את הגומי לחומר עמיד. מחקי גומי נהיו נפוצים יותר ויותר עם גילוי התהליך.
בשנת 1858, היימן ליפמן מארצות הברית רשם פטנט על חיבור מחק לקצה עיפרון. לאחר מכן בוטל הפטנט בנימוק שהוא פשוט חיבור של שני מוצרים קיימים ולא המצאת מוצר חדש.
צמד מחקים מלבניים לבנים
הלן ת'ורינקרופט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1848 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  11 בנובמבר 1937 (בגיל 89 בערך) קנזינגטון, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1871–1891 (כ־20 שנה) 
 תחום יצירה:  ציור 
 
הלן ת'ורינקרופט (באנגלית: Helen Thornycroft‏; 1848 – 11 בנובמבר 1937) הייתה ציירת צבעי מים אנגלייה בתקופה הוויקטוריאנית.
ביוגרפיה

היא נולדה בלונדון והייתה חברה במשפחת הפסלים ת'ורניקרופט, שכללה את סבה מצד האם ג'ון פרנסיס, אביה תומאס ת'ורינקרופט, אמה מרי ת'ורינקרופט ואחיה הצעיר חמו ת'ורינקרופט. אחיותיהם של חמו והלן אליס (1844–1906) ותרזה (1853–1947) היו גם אמניות. אדמונד גוסה היה קרוב משפחה מנישואיו. (למשפחה היו קשרים מרובים וחזקים עם עולם האמנות האנגלי של המאה התשע עשרה. תרזה ת'וריקרופט ואלן תורניקרופט גוס למדו ציור אצל פורד מדוקס בראון.).
אחיה של הלן, ג'ון אייזיק ת'ורניקרופט, החל את קריירת בניית הספינות שלו בבניית מנוע קיטור בבית בשנות העשרה המאוחרות שלו. הלן, שכונתה "נלו", הייתה לפי הדיווחים "העוזרת היחידה שלו" במאמץ זה. בזמן שעזרה לג'ון אייזק, היא "כמעט התקרקפת" כששערה הסתבך במכונות. היא סיפרה את שערה לקצר מכאן ואילך, בניגוד למנהג השולט.
הלן, חמו, אליס ותרזה הוכשרו כולם בבתי הספר של האקדמיה המלכותית החל משנות ה-60 של המאה ה-19, כשהמוסד החל לקבל סטודנטיות. על מועד ונסיבות כניסתה של הלן קיימת מחלוקת: לפי דיווח אחד, היא הגישה בקשה בשנת 1862, אך נדחתה על ידי סר אדווין לנדסייר בגלל גילה (היא הייתה אז בת 14). הלן התחילה כפסלת כמו הדורות הקודמים במשפחתה. היא הציגה פסל של אופליה בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית בשנת 1864. עם זאת, תוך שנה-שנתיים היא נטשה את הפיסול כדי להתרכז בציור.
הלן נסעה לאירופה עם חמו ואליס בשנת 1871. האחים למדו אומנות ודגמו זה לזה בשנות ה-1870. כתבי היד של חמו, שנשמרו בתקופה זו, מספקים עדויות רבות בענייני המשפחה. לפי דפיו של חמו, הלן הצעירה נהנתה מאספקת אנרגיה טבעית רבה. כתבי היד שלו מתעדים ערב כשהשניים צעדו הביתה בשעה 2:00 לפנות בוקר; הלן הייתה מוכנה כבר ב־6:30 לצאת לשחייה, ואז עבדה בבית הספר המלכותיים של האקדמיה עד השעה 14:00.
"הלן הייתה אמנית פורה ומחויבת יותר מאחיותיה" - בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 היה לה סטודיו משלה ודירה משלה, מה שהיה שוב יוצא דופן באותה תקופה. היא התפרסמה בעיקר כציירת פרחים, ז'אנר שהיה קשור לנשים; ובכל זאת היא עבדה גם בז'אנרים אחרים, כולל נוף ודיוקנאות.
ת'ורניקרופט הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
היא בילתה עשור (1899–1909) כסגנית נשיא אגודת האמניות.
היא מעולם לא התחתנה.
גלריה

צבעונים
דיוקן של צעירה
מוכנים-צא
דיוקן של נערה
מצעד היובל של המלכה
תזאוס
הערות שוליים

↑  Penny McCracken, Sculptor Mary Thornycroft and Her Artist Children, Woman's Art Journal 17, 1996, עמ' 3–8 doi: 10.2307/1358460
↑  Penny McCracken, Sculptor Mary Thornycroft and Her Artist Children, Woman's Art Journal 17, 1996, עמ' 3 doi: 10.2307/1358460
↑  British Women Painters: 1893 Exposition--page 4, arcadiasystems.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKD: 77330 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הלן ת'ורינקרופט".
ויקטור וסנצוב

| --- | --- |

דיוקן עצמי, 1873
 לידה:  3 במאי 1848 (יוליאני) Lopyal, רוסיה 
 פטירה:  23 ביולי 1926 (בגיל 78) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  Васнецов 
 מקום קבורה:  בית הקברות ודנסקויה 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1875) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  סימבוליזם 
 יצירות ידועות:  Alyonushka, Knight at the Crossroads, Ivan Tsarevich on the Grey Wolf 
 חתימה:   
 
ויקטור מיכאילוביץ' וסנצוב (ברוסית: Виктор Михайлович Васнецов;‏ 15 במאי 1848 – 23 ביוני 1926) היה צייר רוסי ריאליסטי שהתמקד בנושאים מיתולוגיים והיסטוריים, ונחשב לאחד ממובילי זרם התחייה הרוסית באמנות הרוסית.
דיוקן עצמי, 1868
"אביר על פרשת דרכים"
"עוברים", 1876
"אקרובטים בפרוור של פריז", 1877
"אליונושקה", המבוסס על סיפור העם "אח ואחות", 1881.
"צארינת הצפרדע", 1918
קורות חיים > ילדותו (1848–1858)

ויקטור וסנצוב נולד בכפר לויאל שבמחוז קירוב בשנת 1848. אביו, מיכאיל ואסילייביץ' וסנצוב, כומר הכפר, היה אדם משכיל שהתעניין במדעי הטבע, האסטרונומיה והציור. סבו של וסנצוב היה צייר איקונות. לוויקטור היו שני אחים - אפולינרי אשר היה אף הוא לצייר מפורסם, ואח נוסף שהיה למורה.
קורות חיים > שהותה בווייטקה (1858–1867)

לאחר הגיעו לגיל 10, החל וסנצוב ללמוד בבית ספר כנסייתי בוויאטקה. מדי קיץ שהה עם משפחתו בבית הכפר שלהם בריואבו. בשנות לימודיו עבד בחנות מוכר חפצי דת מקומי, וכן סייע לצייר הפולני מיכאל אלווירו אנדריולי בציור ציורי הקיר בכנסיית אלכסנדר נייבסקי שבוויאטקה.
לאחר תום לימודיו החליט וסנצוב לעבור לסנקט פטרבורג וללמוד שם אמנות. על מנת לממן את מסעו לבירת רוסיה באותה עת, מכר שתיים מיצירותיו: "אישה קוצרת" ו"חלבנית" (שתיהן צוירו ב-1867).
קורות חיים > שהותו בסנקט פטרבורג (1867–1876)

באוגוסט 1867 התקבל וסנצוב לאקדמיה הקיסרית לאמנות בסנקט פטרבורג. במהלך שנות לימודיו התחבר עם תלמיד נוסף באקדמיה, האמן איליה רפין.
לאחר שלוש שנות לימודים הצטרף לתנועת ה"פרדויז'ניקי", תנועה של אמנים ריאליסטיים אשר יצאו נגד הסגנון המסורתי והשמרני הנלמד באקדמיה. וסנצוב היה חבר של מנהיג התנועה איוואן קראמוסקוי. בתקופת לימודיו נמנע וסנצוב מציור סצנות היסטוריות ומיתולוגיות (אשר לימים הפכו לנושאי יצירותיו הידועות ביותר).
יצירתו "ישו ופונטיוס פילטוס לפני העם" זיכתה אותו בפרס מאת האקדמיה.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19 יצר תחריטים המתארים את החיים בתקופתו. שנים מהם ("מוכר הספרים בכפר" משנת 1870 ו"ילד עם בקבוק וודקה" משנת 1872) זיכו את וסנצוב במדליית ארד ביריד העולמי שנערך בלונדון בשנת 1874.
בתקופה זו התמקד וסנצוב ביצירות תקופתיות המתארות את תושבי רוסיה. בין יצירות אלה ידועות היצירות "הזמרים פשוטי העם" (1873) ו"עוברים" משנת 1876, המגלמים את מצבם הקשה של פשוטי העם ברוסיה. יצירות אלה זכו להצלחה בקרב התומכים בדמוקרטיזציה וחוגים מהפכניים ברוסיה.
קורות חיים > שהותו בפריז (1876–1877)

בשנת 1876 הזמין איליה רפין, חברו של וסנצוב, את וסנצוב לשהות עמו במושבת האמנים פרדויז'ניקי, בפריז. בהיותו בפריז למד וסנצוב את הסגנון הקלאסי, לצד סגנונות מודרניים כמו האימפרסיוניזם. בתקופה זו צייר את ה"אקרובטים" (1877), והציג מיצירותיו בפריז.
כמו כן בתקופה זו החל להתעניין באגדות עם ולצייר מוטיבים מאגדות אלה, כגון היצירות "איוואן צארביץ' רוכב על זאב אפור" ו"ציפור האש".
וסנצוב שימש כדוגמן עבור דמותו של סאדקו ביצירתו המפורסמת של איליה רפין "סדקו בממלכה התת-מימית".
בשנת 1887 שב וסנצוב למוסקבה.
קורות חיים > שהותו במוסקבה (1877–1884)

לאחר מעברו למוסקבה, החל וסנצוב להתמקד בציור אגדות עם רוסיות, ובהם "האביר בצומת הדרכים" (1878), "הנסיך איגור בשדה הקרב" (1878), "שלוש צארינות הממלכה התת-קרקעית" (1879-1881), "השטיח המעופף" (1880), ו"אליונושקה" המבוסס על האגדה "אח ואחות" (1881).
עבודות אלה זכו להצלחה רבה באותה עת, אף שהמבקרים טענו כי הם עומדים בניגוד לעקרונות הריאליזם של תנועת הפרדויז'ניקי. אספן האמנות הידוע פאבל טרטיאקוב סירב לרכוש יצירות אלה מסיבה זו. בשנות ה-80 של המאה ה-19 שב וסנצוב לצייר נושאים דתיים ואיקונות דתיות.
קורות חיים > שהותו בקייב 1884–1889

בין השנים 1884–1889 הוזמן וסנצוב לצייר פרסקו (ציור קיר) בקתדרלת ולדימיר הקדוש שבקייב. יצירה זו צוירה בסגנון השונה מהמסורות הרוסיות ואף בסגנון השונה מהמסורות המערביות של ציורים דתיים. מבקר האמנות המשפיע ולדימיר סטאסוב כתב כי מדובר בחילול הדת ופגיעה ברגשות הציבור הרוסי. המבקר הפופולרי דמיטרי פילוסופוב כתב כי ציורי הקיר גישרו על 200 שנות אמנות רוסית, ועל הפערים החברתיים המפרידים את החברה הרוסית.
בהיותו בקייב התחבר וסנצוב עם מיכאיל ורובל אשר השתתף בעיטור הקתדרלה.
בהיותו בקייב השלים וסנצוב את היצירה "איוואן צרביץ' רוכב על זאב אפור" והחל את היצירה שהייתה לימים הידועה ביותר שלו ה"בוגאטיר".
בשנת 1885 נסע וסנצוב לאיטליה, וכן עבד על התפאורות והתלבושות עבור האופרה מאת ניקולי רימסקי-קורסקוב "עלמת השלג".
קורות חיים > שנות חייו המאוחרות (1890–1926)

לאחר שנת 1890 המשיך וסנצוב ביצירתו, אולם בתקופה זו התמקד וסנצוב ביצירת תפאורות תיאטרון (ביחד עם אחיו אפולינרי) עבור רימסקי-קורסקוב. כמו כן וסנצוב נשכר בשנת 1910 על ידי צבא רוסיה לעצב את כובעי אנשי הצבא הרוסי הקיסרי.
במקביל החל וסנצוב בתכנון מבנים בסגנון התחייה הרוסית (מבנים בסגנון אגדתי). המבנה הידוע הראשון בסגנון זה היה הכנסייה שתכנן באברמצבו בשנת 1882 ביחד עם וסילי פולנוב. בשנת 1894 תכנן את ביתו שלו במוסקבה בסגנון זה, וב-1898 תכנן את הביתן הרוסי ביריד העולמי בפריז. בשנת 1904 תכנן את מבנה של גלריית טרטייקוב בסגנון אגדתי זה.
בין השנים 1906–1911 עבד וסנצוב על תכנון הפסיפסים עבור קתדרלת אלכסנדר נבסקי שבוורשה.
בשנת 1912 העניק הצאר ניקולאי השני לווסנצוב תואר אצולה.
בשנת 1914 עיצב וסנצוב בול הכנסה שנועד לאיסוף כסף עבור נפגעי מלחמת העולם הראשונה. וסנצוב תמך בהרחבת האוסף של המוזיאון ההיסטורי הממשלתי וחלק גדול מאוספי המוזיאון נרכשו בכספיו. לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917 תמך בהעברת יצירות דתיות מהכנסיות לגלריית טרטייקוב, ובכך הצילן מהרס.
אזכורים תרבותיים

בשנת 1978 נקרא אסטרואיד וסנצוב 3586 שהתגלה על ידי האסטרונומית הסובייטית לודמילה ז'וראבליובה על שמו ועל שם אחיו.
גלריה

ארכיפ קוינג'י, 1869
באין משפחה, 1871
חופר הקברים, 1871
שעשועים
עוברים, 1876
אביר על פרשת דרכים, 1878
שלוש צארינות הממלכה התת-קרקעית, 1879
השטיח המעופף, 1880
אליונושקה, 1881
סרגיוס מרדונז', 1882
טטיאנה מאמונטובה, 1884
ארמון צאר ברנדיי, תפאורה עבור האופרה "עלמת השלג" מאת ניקולי רימסקי-קורסקוב, 1885
השדה בו נערך הקרב בין איגור סוויאטוסלביץ' עם הפולווצי, 1889
מדונה עם ילד, 1887
ישו עם דבר האלוהי, 1895-1896
קדושים רוסיים. פרסקו בקתדרלת ולודימיר
מרים המגדלית, 1898
בוגאטירים, 1898
עלמת השלג, 1899
בויאן, 1910
איליה מורומץ (1914)
מלחמת הסקיתים בסלאבים
צארינת הצפרדע, 1918
שנאנים שאננים

שִׁנְאַנִּים שַׁאֲנַנִּים הוא פיוט "אופן" מאת רבי שלמה אבן גבירול כחלק מה"מעמד" שלו ליום הכיפורים. כדרך פיוטי אופן, הוא מתאר את האופן בו מהללים מלאכי המרום את בורא העולם ואת הכבוד וההערצה שהם רוחשים כלפיו.
פיוט זה נאמר בנוסח הספרדים ביום הכיפורים, ובמקור היווה חלק מברכת "יוצר אור", שהיא הברכה הראשונה שלפני קריאת שמע של שחרית. עקב פסק השולחן ערוך האוסר לומר פיוטים בתוך ברכות קריאת שמע, הוא נאמר לפני תחילת הברכות או אחרי שחרית. עקב המגמה של צמצום מספר הפיוטים בתפילות, במספר קהילות נשאר רק הפיוט[דרושה הבהרה] "שנאנים שאננים" במסגרת התפילה.
מבנה הפיוט

השיר בנוי משש מחרוזות בנות שש שורות כל אחת, ומחרוזת פותחת שמכילה חמש שורות. האותיות הראשיות של כל שורה במחרוזת הראשונה יוצרות במאונך את השם "שלמה". האותיות הראשיות של כל אחת משבע מחרוזות השיר, יוצרות במאונך את המילים "שלמה קטן". בסוף כל מחרוזת מופיעה אותה שורה סופית שהיא הרפרין (פזמון חוזר).
הפיוט מקדים את הפסוק שמופיע בברכת יוצר האור, ומתאר באופן ציורי ובדימויים רבים את שנאמר בפסוק התנכי:
”הָאוֹפַנִּים וְחַיּוֹת הַקֹּדֶשׁ בְּרַעַשׁ גָּדוֹל מִתְנַשְּאִים לְעֻמַּת שְׂרָפִים. לְעֻמָּתָם מְשַׁבְּחִים וְאוֹמְרִים: בָּרוּךְ כְּבוֹד ה' מִמְּקוֹמו” (ספר יחזקאל פרק ג, פסוק יב).
אבן גבירול מרחיב את התיאור המילולי שבתפילה ”וְכֻלָּם פּוֹתְחִים אֶת פִּיהֶם בִּקְדֻשָּׁה וּבְטָהֳרָה. בְּשִׁירָה וּבְזִמְרָה” ומנסה להעביר את תחושת היפעה והזוהר, אודות העולם רוחני שבו המלאכים מפארים את מעשיו של הבורא וכן את החוויה השמימית של שירת המלאכים.
אחת מהשיטות שבהן נוקט אבן גבירול היא תחושת העושר והריבוי. הוא מעניק למלאכים שמות וכינויים רבים המתחלפים בהתמדה במהלך השיר. פעם הם מכונים שִׁנְאַנִּים, בהמשך חַיּוֹת עִלִּיּוֹת, אֶרְאֵלִים, בְּנֵי חַיִל, וכדומה. המחבר מדגיש שוב ושוב מילים המתארות אור ברק וצבעוניות: כְּנִצּוֹצִים יִלְהָבוּ, אֲזוּרֵי זִיו הַנִּצְבָּע, גְּזוּרֵי אֵשׁ, ועוד כדי להעניק הרגשת הוד ותפארת. שיטת העצמה נוספת נעשית על ידי הריבוי המספרי של המשוררים. מספר תיאורים מוקדשים לכמותם הרבה של המלאכים: מַחֲנוֹת הֲמוֹנֶיךָ, הֲמוֹן מַחֲנֶה הַמִּשְׁנֶה, בִּשְׂרָפִים לַאֲלָפִים בְּחֵיל כָּבֵד מְאֹד. טכניקת העושר מסתייעת גם בקצב מהיר ומתחרז של המילים בשורה הראשונה בכל מחרוזת, וכן על ידי הפזמון החוזר בסוף כל מחרוזת שלקוח מספר תהלים, פרק כ"ט, פסוק א'.
הערות שוליים

↑  שִׁנְאַנִּים פירושו מלאכים ע"פ ספר תהלים, פרק ס"ח, פסוק י"ח
↑  אופן הוא סוג פיוט המיועד להאמר בקדושה שבברכת יוצר אור, בתוך ברכות קריאת שמע.
1 2 3 4  איתי מרינברג, שנאנים שאננים - אמנות השיר, באתר הפיוט והתפילה.
↑  "ילקוט יוסף": הלכות תפילות יום הכיפורים, ע"פ פסקי רבנו עובדיה יוסף שליט"א (יב)
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן ס"ח, סעיף א
↑  ברכת "יוצר אור" (הקישור אינו פעיל, י"ח באלול ה'תשפ"ג)
יעקב עקנין

| --- | --- |

 לידה:  ינואר 1928 ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  23 ביוני 2022 (בגיל 94)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   אצ"ל  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1946 – 1948 (אצ"ל)  1948 – 1977 (צה"ל)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 402  מפקד עוצבת התקומה  מפקד תותחנים פיקודי בפיקוד הצפון  ראש מטה פיקוד המרכז  ראש מחלקת תורה ולחימה במטכ"ל  מפקד  אגד ארטילרי 213  מפקד  אגד ארטילרי 214  מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
  עיטור לוחמי המדינה
 תפקידים אזרחיים
 מנהל מינהל מקרקעי ישראל
 
יעקב עקנין (ינואר 1928 – 23 ביוני 2022) היה איש צבא ומנהל ישראלי. שירת כקצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, פיקד על אגד ארטילרי במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים ופיקד על המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל מינהל מקרקעי ישראל.
ביוגרפיה

עקנין נולד בירושלים למשפחה ממוצא ספרדי, ולו שבעה אחים ואחיות. כנער התנדב לארגון ההגנה וב-1946 הצטרף לארגון האצ"ל בו זכה לכינוי "עמיאל". היה סגן מפקד גנדה שבסיסה היה בשכונת מאה שערים. בין הפעולות בהן השתתף היה פיצוץ מועדון הקצינים "בית גולדשמידט" בירושלים.
לאחר הקמת צה"ל התגייס לחיל התותחנים ופתח בקריירה צבאית. הוא שימש סגן ומפקד גונדה 416, יחידת נ"ט תחת פיקוד חטיבת גולני. לאחר מכן פיקד על גדוד 402 עמו לחם במהלך מבצע חרגול. במלחמת ששת הימים פיקד על אגד ארטילרי 213 באוגדה 38, תחת פיקודו של אריאל שרון, שהשתתפה בקרב אום-כתף, בה התותחים יצרו "מסך אש מתגלגל" לפני הכוחות הנעים. לאחר המלחמה מונה למפקד התותחנים בפיקוד הצפון. ב-1968 מונה לראש מחלקת תורה ולחימה במטכ"ל ובמלחמת ההתשה פיקד על אגד ארטילרי סדיר בחצי האי סיני. במלחמת יום הכיפורים פיקד על אגד ארטילרי 214 באוגדה 143, שוב תחת פיקודו של שרון.
בספטמבר 1974 מונה למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בדרגת תת-אלוף. הוא שירת בתפקיד עד אוגוסט 1977. מיד לאחר שחרורו מונה בספטמבר 1977, על ידי שרון שהיה אז שר החקלאות, למנהל מינהל מקרקעי ישראל. הוא כיהן בתפקיד עד נובמבר 1980, עת התפטר בעקבות סכסוך עם שרון, למרות תמיכה שזכה בה ממועצת מינהל מקרקעי ישראל. לאחר מכן מונה לחבר במליאת רשות השידור, שימש ראש אגף הארגון של הליכוד לקראת הבחירות לכנסת העשירית, ויועץ שר העבודה והרווחה לענייני ערבים. במסגרת תפקידו זה הקים מכון להכשרה מקצועית בסכנין. בנוסף פעל כסוחר קרקעות ביהודה ושומרון. בין השאר היה מעורב בפרשת הקרקעות של "רמת קדרון" שנחקרה במשטרה. בשנת 1986 מונה עקנין על ידי משה קצב למנהל המכון הארצי להכשרת נהגים שהוקם בשיתוף של משרד התחבורה והמועצה הלאומית למניעת תאונות וקיבל בלעדיות על כל הקורסים לרענון נהיגה של נהגים שצברו נקודות במדינת ישראל. בדו"ח מבקר המדינה שפורסם בשנת 1989 נמתחה ביקורת על עלות הרכב שנרכש עבור עקנין ועל כך שרוב עבודות הדפוס של המכון הארצי להכשרת נהגים נמסרו לדפוס בבעלות בנו של עקנין. בעקבות הבקורת על העברת עבודות הדפוס לבית דפוס בבעלות בנו נפתחה חקירה משטרתית, עקנין הועמד לדין וזוכה.
נפטר ב-23 ביוני 2022.
עקנין (רוכן) יחד עם אריאל שרון במפקדת אוגדה 143 במלחמת יום הכיפורים
מפקדת אוגדה 143 במלחמת יום הכיפורים, אוקטובר 1973, האלוף אריאל שרון, אל"ם יעקב עקנין ואל"ם יהושע שגיא.
עקנין, מנכ"ל מינהל מקרקעי ישראל, בביקור בכפרים דרוזים בגליל ב-1979, מארחיו מציגים טענות לגבי בעלות על קרקעות.
הערות שוליים

↑  יהודה לפידות, על חומותייך, אתר דעת
↑  תא"ל מ. ציפורי עוזר ראש אג"ם, דבר, 3 בספטמבר 1974
↑  תא"ל (מיל)  י. עקנין אושר כמנהל מינהל -המקרקעין, דבר, 12 בספטמבר 1977
↑  אהרן פריאל, "חיוני לאפשר ליעקב עקנין להמשיר למלא את שליחותו", מעריב, 20 באוקטובר 1980
↑  אבי בטלהיים, יעקב עקנין - מנהל אגף הארגון של מטה הבחירות של הליכוד, מעריב, 24 בדצמבר 1980
↑  עקנין עוזר לערבים, כותרת ראשית, 1 בינואר 1986
↑  יעקב עקנין יוזמן לחקירה במשטרה, מעריב, 22 באוגוסט 1985
↑  עבירות תקשי"ר, כותרת ראשית, 2 באפריל 1986
↑  פרשת הקרקעות החקירה רק החלה, כותרת ראשית, 15 בינואר 1986
↑  יותר מרבע מליון נהגים, מעריב, 28 בנובמבר 1988
↑  מי ומי במכון, מעריב, 28 בנובמבר 1988
↑  יוסף צוריאל, כמה נקודות כבר צברת?, מעריב, 17 במאי 1988
↑  מיכל קפרא, ברוך מתפלא - פרק שביעי: שוב לא הבינו, מעריב, 21 ביולי 1989
↑  רע"א 275/96, יעקב עקנין נגד מרדכי גילת ואחרים, החלטה מ-31 במרץ 1996
נאו-אורתודוקסיה (יהדות)

| --- | --- |
הרב שמשון רפאל הירש הרב עזריאל הילדסהיימר
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  יהדות 
 זרם:  יהדות אורתודוקסית 
 תאריך ייסוד:  המאה ה-19
 מייסד:  רש"ר הירש, עזריאל הילדסהיימר 
 שיוך מייסדים:  גרמניה, הונגריה
 דמויות מרכזיות:  רש"ר הירש, הרב עזריאל הילדסהיימר
 סיבת הקמה:  מודרניזציה ואמנציפציה ליהודים
 תאולוגיה, טקסטים וטקסים
 מוטו:  תורה עם דרך ארץ
 ארגונים ופעילות
 אזורי פעילות:  גרמניה
 
נאו-אורתודוקסיה, או תורה עם דרך ארץ, היא זרם אידאולוגי ביהדות האורתודוקסית שהתפתח בתחילת המאה ה-19 בעיקר בקרב יהדות גרמניה, אך גם בכמה ממדינות מערב אירופה ובחלקים של הונגריה. בין מייסדי הזרם ניתן למנות את רש"ר הירש ורבי עזריאל הילדסהיימר.
ראו גם

אורתודוקסיה מודרנית