הקרב על חיפה
תוצאות הקרב

כבר בשעות הבוקר הפעילה ההגנה מכוניות מצוידות ברמקולים שהשמיעו את ההודעה:
ההגנה שולטת על כל דרכי הגישה לעיר ושום תגבורת לא תגיע אליכם. המערכה כבר הוכרעה. נלחמתם יפה, בעוז, אבל הוכרעתם בקרב על ידי כוחותינו העדיפים על שלכם. אין טעם בהמשך התנגדותכם ואין תכלית במותכם ללא כל מטרה. מוצאכם היחיד הוא הנחת הנשק והפסקת הקרבות.
בשעות הבוקר פנה גנרל סטוקוול למפקדת חטיבת כרמלי וביקש לדעת את תנאי הכניעה כי הערבים פנו אליו ובקשו את התערבותו להפסקת הקרבות. משה כרמל (מפקד החטיבה) נתב את התנאים לכניעה שכללו שבעה סעיפים:
כוחות הערבים נכנעים להגנה ומוסרים לידה כל נשק, תחמושת, חומר נפץ וכל כלי מלחמה וכן מכוניות משוריינות.
כל הלוחמים הזרים, כולל מפקדים גרמנים, אנגלים, יוגוסלבים וכיוצא בהם, הנמצאים בעיר ימסרו לידי ההגנה וילכו בשבי.
השלטון בעיר יהי מסור כולו בידי ההגנה וכל התושבים יצייתו לפקודותיה וייהנו מהגנתה.
כל התושבים בעיר, ערבים ויהודים, יהיו שווים לגבי החובות והזכויות.
יוכרז מיד עוצר בכל השכונות הערביות. כל אדם יישאר בביתו. כל מי שבידו נשק חייב להביאו למקומות הריכוז שנקבעו.
כל הזרים יתרכזו במגרשים שייקבעו.
כל מי שיגלה התנגדות מזוינת או שיימצא אצלו נשק אחר אחרי השעה הנקובה-יהיה עלול להיירות.
סטוקוול אמר כי תנאי הכניעה הם הוגנים ורק עמד על כך שלוחמים בריטים שייתפסו בקרב הערבים יימסרו לידי הבריטים. הוא קבע ישיבה משותפת במפקדתו בשעה 16:00.
מטעם ההגנה הופיע מרדכי מקלף שהיה קצין המבצעים של חטיבת כרמלי. הערבים בקשו שהות להתייעצות. משה כרמל סיפר כי הם התקשרו עם הוועד הערבי העליון בביירות וביקשו הוראות, ו"פקודת המופתי הייתה כי עליהם לעזוב את העיר ולא לקבל תנאי כניעה מידי היהודים, היות שהפלישה של צבאות ערב קרובה והארץ כולה תיפול לידיהם". אולם בני מוריס טוען כי אנשי ועדת החירום של ערביי חיפה ניסו לקבל הוראות מהוועד הערבי העליון בדמשק אך לא הצליחו, ועל כן החליטו בעצמם. הם חזרו לישיבה והודיעו כי הם מעדיפים לעזוב כולם על נשיהם וטפם.
ראש העיר שבתי לוי פנה לערבים בהתרגשות רבה, שלא יעזבו את העיר שבה חיו מאות בשנים, בה קבורים אבותיהם ובה חיו זמן רב כל כך בשלום ובאחווה עם היהודים.
גם גנרל סטוקוול אמר לערבים שהם עושים משגה חמור, אך ללא תועלת.
הוא נענה לבקשתם לספק כלי רכב וכלי שיט בריטיים להסעתם אל מחוץ לחיפה.
מפקד חטיבת כרמלי, התיר את צאתם של הערבים מן העיר בתנאי שימסרו את נשקם. יחידות מעורבות של בריטים וחיילי חטיבת כרמלי פיקחו על הוראה זו. הנשק שהוחרם נרשם והועבר לפיקדון לבריטים אשר החזירו אותו להגנה ב-15 במאי 1948.
בערב חג הפסח תש"ח (23 באפריל 1948) פרסם משה כרמל מפקד חטיבת כרמלי את ההודעה הבאה:
בתוקף הסמכויות שנמסרו לי ובאישור הפיקוד העליון, הנני מכריז בזה על שלטון עברי עצמאי בעיר חיפה. ההגנה העברית שהכריעה את האויב הערבי ושליטה בנשקה על העיר כולה, תהווה את השלטון המוסמך היחיד בחיפה עד אשר יושתת בעיר, על ידי מנהלת העם, שלטון קבע אזרחי.
בקרב על חיפה נהרגו 18 לוחמים יהודים (כולם מחטיבת כרמלי - גדוד 22).
לדעת בני מוריס, ראשי הקהילה הערבית בחיפה נטלו את רעיון הפינוי ההמוני של העיר מפינוי טבריה ב-18 וב-19 באפריל. בנוסף על כך, כבר החל מ-21 באפריל בערב אלפי ערבים נמלטו מן השכונות בחיפה שבהן התלקחו הקרבות. באותו הלילה נמלטו תושבי הרבעים המזרחיים, ח'ליסה וואדי רושמיה, אל הרבעים המרכזים, ובכך עוררו גם את בהלתם של תושבי האזור הזה. הבריחה נמשכה בבוקר 22 באפריל. אלפי ערבים משכונות העיר התחתית ברחו בבהלה אל אזור הנמל, שהיה בשליטת הבריטים. בגל הבריחה הראשון מן העיר, ב-21 וב-22 באפריל, נמלטו כ-15,000 ערבים, רובם הפליגו בסירות מהנמל לעכו וללבנון. ב-22 באפריל בלילה עדיין נותרו בעיר כ-30,000–45,000 ערבים.
הבריטים סייעו בפינויים. החל ב-23 באפריל, ארבע אניות של הצי המלכותי, שעסקו בהובלת ציוד בריטי כחלק מן היציאה הבריטית מארץ ישראל, וכן צי של משאיות, הסיעו את הפליטים לעכו. האניות שטו הלוך וחזור במפרץ חיפה עד 28 באפריל, בעוד שהמשאיות נסעו בשיירות בכביש החוף. גם ועדת החירום הערבית ויזמים ערבים שלחו שיירות של משאיות, בליווי מכוניות משוריינות בריטיות, בהן מאות משפחות הוסעו לעכו, לנצרת, לג'נין ולשכם. ב-23 באפריל אף פנו ראשי הקהילה הערבית אל השלטונות היהודיים בבקשת סיוע בארגון היציאה, בטענה שהבריטים אינם מעמידים לרשותם די כלי רכב.
יציאת הערבים מהעיר נמשכה 8 או 9 ימים, ופעילי הוועד הערבי העליון בחיפה עודדו אותה. המנהיגים המקומיים שנותרו בעיר נקטו באיומים והפצת שמועות על כך שהערבים שיישארו בחיפה ישמשו בני ערובה בידי היהודים במקרה של התקפות על אזורים יהודיים אחרים. כמו כן, התעמולה הערבית הפנימית רמזה כי הערבים יכבשו מחדש את העיר וינקמו בנשארים, מאחר שהללו משלימים עם קיומה של המדינה היהודית.
מרבית הערבים עזבו את העיר פרט לכ-5,000–6,000 איש שבחרו להישאר בשכונות ואדי ניסנאס וואדי סאליב. בין העוזבים היו גם חלק מתושבי הכפרים הערביים השכנים לחיפה בלד א-שייח', חוואסה ויאג'ור.
גם לאחר סיומו הרשמי של המנדט ב-15 במאי, עדיין המשיכו הבריטים להחזיק במובלעת צבאית דרומית לחיפה במחנות באזור טירה (טירת כרמל), בשדה תעופה רמת דוד, בשדה התעופה בחיפה ובנמל חיפה. אחרוני החיילים הבריטים עזבו את המובלעת שבצפון הארץ ב-30 ביוני 1948.
תמונות נבחרות - חטיבת כרמלי - קרב לשחרור חיפה
תמונה מקרב שחרור חיפה - בגבול הדר כרמל והשכונות הערביות בחיפה
חטיבת כרמלי - גדוד 22 - עמדה ומחסום בגבול ככר חמרא, ככר פריס
בנין משרדי הרכבת של (פלשתינה א"י) בית חורי
חטיבת כרמלי, גדוד 22 - הפוגת לוחמים (סטודנטים) בניין הטכניון בהדר הכרמל
מבט מבית התעשייה לכיוון גשר רושמיה ובית הנג'אדה
מפקדת חטיבה כרמלי - בית התעשייה בהדר הכרמל בתום הקרב על כיבוש חיפה
לוחמי חטיבת כרמלי - גדוד 22 - בית הנג'אדה, בשוך הקרבות
האלוף במיל משה כרמל, בכנס הצדעה גדוד 22 - 40 שנה למלחמת תש"ח בשנת 1988, טכניון חיפה
אלוף פיקוד הצפון יוסי פלד, בכנס הצדעה גדוד 22 - 40 שנה למלחמת תש"ח בשנת 1988, טכניון חיפה