stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חובש
בישראל > חובשים בצה"ל > חוג"ד

בצה"ל, ראשי התיבות של חובש גדודי, משמש כחובש הבכיר ביותר בגדוד. החוג"ד הוא חובש קרבי מדרגת סמל ומעלה, שביצע קורס נוסף בבה"ד 10 (בית הספר לרפואה צבאית) במשך 7 שבועות והוכשר לתפקיד זה. בקורס, החוג"ד לעתיד לומד ניווט, הפעלת צוות, פרמקולוגיה, אנטומיה מורחבת ועוד. חוג"ד מקבל שלב מקצועי 010 (חובש קרבי הוא בעל סימול 07 וחובש כללי הוא בעל סימול 06).
החוג"ד הוא מנהל הצוות של התאג"ד ומפקד משנה במחלקת הרפואה הגדודית (סגנו של הרופא (רופא צבאי), מפקד המחלקה). תפקידו לנהל את החובשים ולפקד עליהם, לקבל מהם דיווחים בעת אירוע, לעדכן את הפרמדיק/הרופא (הסמכות הרפואית הבכירה) ולכוון אותם לפצועים הדורשים טיפול רפואי מתקדם.
חוג"ד מזוהה לעיתים בסיכת חובש מוזהבת על מדי ה-א'.
בישראל > חובשים בצה"ל > אחראי מרפאה

בצה"ל אחראי המרפאה משמש כחובש בכיר בגדוד (תאג"ד) או מרפאה. ביחידות הקרביות אחראי המרפאה הוא חובש קרבי מדרגת סמל ומעלה, שביצע קורס נוסף בבה"ד 10 (בית הספר לרפואה צבאית) במשך 3 שבועות והוכשר לתפקיד זה. הנושאים הנלמדים במהלך הקורס הם, בין השאר: הפעלת צוות, פרמקולוגיה, אנטומיה מעט מורחבת יותר, ניהול מרפאה, נהלים רפואיים, חוקים וזכויות החולה והצוות המטפל. אחראי מרפאה מקבל שלב מקצועי 09.
אחראי מרפאה הוא מנהל ומפקד מקביל לחוג"ד במחלקת התאג"ד ומפקד מקצועי של חובשי הפלוגות והחופ"לים. כמו כן אחראי מרפאה משמש גם כמנהל אירוע רפואי.

ביחידות העורפיות משמש אחראי המרפאה כמנהל המרפאה. בשונה מתפקידו ביחידות הקרביות בהן הוא כפוף לחוג"ד, ביחידות העורפיות לרוב הוא הסמכות הבכירה במרפאה.
ראו גם

שבועת החובש
חובשים קרביים במהלך אימון תאג"ד תקופתי יחד עם רופא הגדוד, ובהנחיית מדריך מבה"ד 10.
האקדמיה לאמנויות יפות (וינה)

| --- | --- |
סמליל האקדמיה

החזית הראשית של בניין האקדמיה
 academy of fine arts
 תקופת הפעילות:  1692–הווה (כ־333 שנים)
 מייסדים:  פטר שטרודל 
 קמפוס:  עירוני
 בעלי תפקידים
 מנהל:  Johan Frederik Hartle 
 רקטור:  יוהאן פרדריק הארטל
 סטודנטים
 :  1,494 (נכון ל־28 בפברואר 2017) 
 מיקום
 מיקום:  וינה, אוסטריה אוסטריה
 מדינה:  אוסטריה אוסטריה
 קואורדינטות:  48°12′37″N 16°21′55″E﻿ / ﻿48.210389°N 16.365278°E﻿ / 48.210389; 16.365278
 https://www.akbild.ac.at
  (למפת אוסטריה מוגדלת) וינה זלצבורג גראץ אינסברוק לינץ קלגנפורט שווייץ לכ. גרמניה צ'כיה סלוב. איטליה סלובניה הונגריההאקדמיה לאמנויות יפות (וינה)(למפת אוסטריה רגילה) וינה זלצבורג גראץ אינסברוק לינץ קלגנפורט שווייץ ל גרמניה צ'כיה ס. איטליה סלובניה הונ.האקדמיה לאמנויות יפות (וינה)
 
האקדמיה לאמנויות יפות בווינה (בגרמנית: Die Akademie der bildenden Künste Wien) היא בית ספר לאמנויות יפות (אנ') בבירת אוסטריה, וינה ואחת האקדמיות לאמנות הוותיקות באירופה.
היסטוריה

האקדמיה לאמנויות יפות נוסדה על ידי הצייר והפסל פטר שטרודל (אנ'), בשנת 1692 כמכללה פרטית לפי הדגם של האקדמיה של סן לוקא ברומא. ב-1725 שילב יאקוב ואן שופן (אנ') את האקדמיה לציור של החצר הקיסרית עם האדריכלות. מ-1754 עד 1757 היה הצייר פאול טרוגר (אנ') מנכ"ל האקדמיה. בשנת 1772 אוחדו לתוכה כל האקדמיות לשעבר של וינה לאמנות והאקדמיה קיבלה אז מעמד מכללה וב-1998 מעמד של אוניברסיטה, אך שמרה על שמה הקודם.
מבנה ארגוני

באקדמיה לומדים כיום כ-900 סטודנטים, כמעט רבע מהם סטודנטים זרים. בספריית האקדמיה כ-110,000 כרכים וכ-150,000 רישומים והדפסים. האוסף הוא אחד הגדולים באוסטריה, והוא משמש למטרות אקדמיות, אם כי חלק מהספרייה פתוח גם לקהל הרחב.
האקדמיה מחולקת למכונים הבאים:
המכון לאמנויות יפות
המכון לתולדות האמנות ולימודי תרבות
המכון לשימור ושיחזור
המכון למדעי הטבע ולטכנולוגיות באמנות
המכון לתארים בהוראה לבתי ספר תיכוניים
המכון לאמנות ואדריכלות
סטודנטים וסגל

מרטין ואן מייטנס (1695–1770)
פאול טרוגר (1698–1762)
פרנץ אנטון מאולברטש (1724–1796)
יוסף פון זוננפלס (1732–1817)
היינריך פוגר (1751–1818)
תומאס אנדר (1793–1875)
פרדיננד גאורג ולדמילר (1793–1865)
פרנץ קסאבר לסל (1801–1885)
פרידריך פון אמרלינג (1803–1887)
רודולף פון אלט (1812–1905)
פרידריך פון שמידט (1825–1891)
יאן מטייקו (1838–1893)
אוטו וגנר (1841–1918)
מיהאי מונקאצ'י (1844–1900)
פטר ברנס (אדריכל) (1868–1940)
אגון שילה (1890–1918)
פרידנסרייך הונדרטוואסר (1928–2000)
בירגיט יורגנסן (1982–1997)
אדולף היטלר לא התקבל על ידי המוסד פעמיים, ב-1907 וב-1908.
לקריאה נוספת

Beatrix Bastl, Cornelia Reiter, Eva Schober (kiadó): Theophil Hansen und die Bibliothek der Akademie der bildenden Künste Wien, Provinz Verlag, Bécs, 2011 ISBN 978-3-902416-82-7
Beatrix Bastl: Die jüdischen Studierenden der Akademie der bildenden Künste Wien 1848–1948, Verlag Dr. Kovač, Hamburg, 2019 ISBN 978-3-339-10884-5
Johann Josef Böker: Architektur der Gotik. Bestandskatalog der weltgrößten Sammlung an gotischen Baurissen (Legat Franz Jäger) im Kupferstichkabinett der Akademie der Bildenden Künste Wien, mit einem Anhang über die mittelalterlichen Bauzeichnungen im Wien Museum am Karlsplatz, Verlag Anton Pustet, Salzburg, 2005 ISBN 3-7025-0510-5 Rezension von Klaus Jan Philipp in: Journal für Kunstgeschichte Band 10, 2006, Heft 4, S. 314–317 C. 1 Architektur und Plastik.
Richard Groner: "Wien wie es war", Verlag Fritz Molden, Bécs–München, 1965, 5. Auflage, S. 12–13
Verena Pawlowsky: Die Akademie der bildenden Künste Wien im Nationalsozialismus. Lehrende, Studierende und Verwaltungspersonal. Böhlau Verlag, Bécs, 2015 ISBN 978-3-205-20291-2
Ritter von Hansen: Der Neubau der k.k. Akademie der bildenden Künste in Wien, Architekt Theophil, 11–15. o.
Angelika Plank: Akademischer und schulischer Elementarzeichenunterricht im 18. Jahrhundert (= Beiträge zur neueren Geschichte Österreichs, Band 10), Lang, Frankfurt am Main, 1999 ISBN 3-631-33885-6 (Dissertation Universität Wien 1997, 358 Seiten).
Walter Wagner: Die Geschichte der Akademie der Bildenden Künste in Wien. Hrsg. von der Akademie der Bildenden Künste in Wien, Rosenbaum, Bécs, 1967
דוד הבנאי

דוד הבנאי (בגאורגית: დავით აღმაშენებელი, דַאווית ארמַשֶנֶבֶּלי; נקרא גם דוד הרביעי מלך גאורגיה או דוד המחדש‏) (1073 – 24 בינואר 1125), מבית בגרטיוני, היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת משנת 1089 ועד שנת 1125.
דוד הבנאי נחשב לגדול המלכים הגאורגים, והמוצלח ביותר מבין השליטים הגאורגים. הוא הצליח לגרש את הסלג'וקים אל מחוץ לממלכה, כשניצח בקרב החשוב קרב דידגורי בשנת 1121. הרפורמה שלו בצבא הממלכה הגאורגית והרפורמה המנהלית שלו הפכו אותו לסמל האיחוד של הגאורגים. בתקופתו עברו רוב שטחי הקווקז לשליטת הממלכה הגאורגית. דוד הבנאי היה גם ידיד הכנסייה, וקידם את התרבות הנוצרית. הוא הוכתר כקדוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית.
נעוריו

דוד היה הבן היחיד של המלך גיאורגי השני (1072-1089), ושל אשתו אלנה. הוא נולד בכותאיסי במערב גאורגיה, בשנת 1073. הוא גדל באחת התקופות החשוכות של ההיסטוריה הגאורגית, בתוך המאבק של מה שנקרא בפי הגאורגים "ההתקפה הטורקית הגדולה" ("דידי תוּרכּוֹבּה"), כאשר שבטים סלג'וקים החלו בהגירה מסיבית לדרום הקווקז. המלך גיאורגי השני לא היה מסוגל להתמודד עם הבעיה, ובמתקפה עקובת דם, בשנת 1089, הוא הוכרח להתפטר לטובת בנו בן השש עשרה.
תחיית הממלכה הגאורגית

למרות גילו הצעיר, היה דוד מעורב בחיים הפוליטיים בגאורגיה. מדיניותו התאפיינה בתכליתיות, ללא לקיחת סיכונים מיותרים. הוא היה נחוש בדעתו לעשות סדר בממלכה ולרסן את האדונים הפאודלים החילונים והכמרים, שלא סרו למרותו. מירכז את המנהלה של הממלכה, ייסד סגנון צבא חדש שיוכל לעמוד בצורה טובה יותר כנגד צבא הסלג'וקים הטורקים, ולאחר מכן החל במתקפה במטרה לגרש את הסלג'וקים בתחילה מגאורגיה ולאחר מכן מכל הקווקז. בין השנים 1089–1100, ארגן המלך דוד כוחות קטנים של חייליו הנאמנים כדי לשקם את ממלכתו, ולהשמיד את חיילי האויב המבודדים. הוא החל ביישוב מחדש של מחוזות שנהרסו, ועזר לשיקומן של הערים המרכזיות. מעודד מהצלחתו, ותוך ניצול העובדה שתשומת הלב של הסלג'וקים הופנתה לתחילת מסעי הצלב לארץ ישראל, הוא הפסיק לשלם את המס השנתי לסלג'וקים, ושם קץ להגירתם העונתית לגאורגיה. בשנת 1101, תפס המלך דוד את מנזר זדאזני, נקודה אסטרטגית במאבקו לכיבוש קאחתי והרתי, ובמשך שלוש השנים שלאחר מכן הוא שחרר את רוב מזרח גאורגיה.
בשנת 1093, הוא אסר את האדון הפאודלי, ליפאריט באר'וואשי, אויב ישן של המלוכה הגאורגית, ובשנת 1094 הוא גירש אותו מגאורגיה. בשנת 1103, לאחר מות בנו של ליפאריט, ראטי, ביטל דוד את דוכסות קלדקארי.
דוד דחק באיטיות את הסלג'וקים הטורקים מחוץ לממלכה, כשהוא משחרר יותר ויותר אדמות מידם. הסלג'וקים, בנוסף למאבק מול הממלכה הגאורגית, היו עסוקים במסעי הצלב החדשים במערב הים התיכון. עד שנת 1099 היה כוחו של דוד הבנאי מספיק בולט שהיה מסוגל לסרב לשלם מס לטורקים. במהלך תקופה זו, הוא דחה תואר אצולה ביזנטי של "פאניפרסבסטוס" והסכים לשתף פעולה עם האימפריה הביזנטית על בסיס שוויוני.
בשנת 1103 התקיים קונגרס נוצרי חשוב, הידוע כסינוד רואיסי-אורבניסי, ועידה שהתקיימה במנזרים הגאורגיים רואיסי ואורבניסי. הוא הצליח לסלק מתפקידיהם את הבישופים האופוזיציוניסטים, ואיחד שני תפקידים: חצרנים ("מציגנובארטוחוצסי") ובעלי צווארון הכמורה, בישוף של צ'כּונדידי, לתפקיד אחד של "צ'כונדידיל-מציגנובארטוחוצסי", מקביל בערך לתפקיד של ראש ממשלה.
שנה לאחר מכן, תומכי דוד בפרובינציה המזרח גאורגית, קאחתי, שבו את המלך המקומי, אר'סרתן השני מלך ממלכת קאחתי-הרתי (1102-1104), מלך לויאלי המשלם מס שנתי לסלג'וקים, ואיחדו את הפרובינציה עם יתר הממלכה.
חיי התרבות בתקופת שלטונו

מלבד המיומנויות הפוליטיות והצבאיות, התפרסם המלך דוד כמשורר, בשנת 1120 לערך, חיבר את "מזמור החרטה" ("გალობანი სინანულისანი", גאלוֹבּאני סינאנוּליסאני), יצירה בעלת עוצמה בסגנון חרוז לבן של תהילים, החושף את ענוותו של המלך ועוצמת אהבתו הדתית.
המלך דוד הקדיש תשומת לב רבה להשכלת האוכלוסייה. הוא בחר ילדים שנשלחו לאימפריה הביזנטית "כדי שילמדו שפות ויביאו הביתה תרגומים מעשי ידיהם". בימיו היו מספר בתי ספר ואקדמיות בגאורגיה, ביניהם אקדמיית גלאתי, שהתקיימה במקום בו נמצא כיום מנזר גלאתי.
ירושלים השנייה של כל המזרח ללימוד כל דבר בעל ערך, להוראת הידע - אתונה השנייה שתעלה בהרבה על זו הראשונה בחוק האלוהי, קנון (החוק הכנסייתי) לתפארת הכנסייה.
מחוץ לאקדמיית גלאתי היו גם מרכזים תרבותיים ומרכזי לימוד והשכלה בגאורגיה של אותם ימים (כמו למשל אקדמיית איע'לתו (იყალთო)). בנוסף, הוא אשר הורה לבנות את מנזר שיו-מרווימה.
בתקופת שלטונו של דוד הושלמו בנייתן של קתדרלת אלאוורדי, קתדרלת סווטיצחובלי ומנזר גלאתי. הבניינים עוטרו בכיורים ובגילופים המשולבים בדגמי גפן מסורגת וחיות אגדיות. הבניינים מפורסמים גם בתמשיחים המבוססים על האומנות הביזנטית אם כי פחות מסוגננים. התמשיחים מתארים דמויות וחזיונות מכתבי הקודש, דיוקנאות של קדושים גאורגיים, בני משפחת המלוכה ונדבנים מקומיים. עבודות המתכת באותה תקופה הגיעו לרמה גבוהה. ביניהן ניתן לציין איקונות, צלבים וכריכות ספרים מזהב ומכסף משובצות באבני חן או מצופות אמייל. כתבי היד הגאורגיים מאותה תקופההגיעו לרמה קליגראפית גבוהה ומעוטרים במיניאטורות ציבעוניות.
מחוץ לבתי האולפנא ומכוני המחקר בגלאתי ובאיק'אלתו הוקמו גם במנזרים הגאורגיים בהר סיני, על הר אתוס שביוון, בירושלים ובקונסטנטינופול. במרכזי תרבות אלה תורגמו ופורשו יצירותיהם של הפילוסופים היווניים הגדולים.
משפחה > נישואים

רוסודן, נסיכה ארמנית (נולדה ב-1075 לערך) והתגרש ממנה בשנת 1107/1108 לערך
גוראנדוחט, ביתו של המנהיג הקיפצ'קי, אטראקה (בסביבות 1107/1108)
משפחה > ילדים

הנסיכה תמר (נולדה לפני 1100), שנישאה, לפני 1116, לאבו מוזפאר מַנוּצ'יהר השני, שליט שירוואן משנת 1100 לערך ועד למותו בסביבות 1154. היא הפכה לנזירה לאחר שהתאלמנה.
הנסיכה קטאי (אירינה), שהייתה נשואה שלוש פעמים. היא הייתה אשתו הראשונה של הנסיך הביזנטי, איסק קומננוס (Ισαάκιος Κομνηνός), בנו השלישי של הקיסר אלכסיוס הראשון. ממנו נולדו לה שני ילדים. בעלה השני היה הדוכס הגדול של קפריסין, בריאניוס קומננוס, בנו של הקיסר ניקופוקס בריאניוס. ובעלה השלישי היה אלכסיוס קומננוס, בנו של הקיסר יוחנן השני.
דמטרה הראשון (נולד ב-1093 לערך), שירש אותו לאחר מותו.
רוסודן שנישאה לדוד בגרטיוני, בנו של דמטרה בגרטיוני, שהיה הטוען לכתר על פני אחיו למחצה, בגרט הרביעי. והייתה אימו של אטון, מלך אלניה וסבתה-רבא של דוד סוסלן.
הנסיך וחטנג (צואאוטה)
הנסיכה תמר שנישאה לנסיך ג'אדארוס מאוסטיה
תואר

על פי תוארו נחשב דוד למלך בדרגה הגבוה ביותר, וכן מלך האבחזים, הכרתוולים (אבות הגאורגים), האראנים (תושבי חבל קרבאך באזרבייג'ן, הממוקמים בין נהר הקורה לאראס), הארמנים, השירוואנים (תושבי פרובינציית שירוואן) והשאהנשה.
מורשת

תקופת שלטונו של דוד הבנאי השפיעה בצורה עמוקה על התפיסה הלאומית של הגאורגים. הם עדיין גאים בניצחונות המלך דוד וחולמים על תהילתו.
הדגל הלאומי הגאורגי מבוסס על הסטנדרטים של דוד. עיטור דוד הבנאי הוא אחד מהפרסים היוקרתיים של גאורגיה כיום.
מיכאיל סאקשווילי, נשיא גאורגיה לשעבר, בחר, לאחר היבחרו, לערוך את טקס מינויו הרשמי באוניברסיטה הדתית, קברו של דוד הבנאי שבמנזר גלאתי. השבועה בוצעה ב-25 בינואר 2004, במלאת 879 שנה למותו. כסמל למחויבותו ללכת בדרכו של המלך דוד הבנאי, שהביא לאיחוד הממלכה ולשיגשוגה.
הערות שוליים

↑  למעשה הוא המלך הראשון שנקרא דוד בממלכה המאוחדת של גאורגיה. אבל באופן מסורתי הוא ידוע כדוד הרביעי מלך גאורגיה, בהיותו השליט הרביעי בעל השם דוד משושלת בגרטיוני. אף על פי כן, מספר היסטוריונים גאורגים מתייחסים אליו כדוד השני מלך גאורגיה, בהתאם לעובדה כי הוא היה הדוד השני בעל התואר מלך הגאורגים (תואר שאומץ על ידי המלכים הבגרטידים של טאו-קלארג'תי בשנת 888), בעוד שני השליטים האחרים שנשאו את השם דוד היו רק נסיכים
↑  גאורגיה בתקופה הפאודלית המתפתחת (המאה ה-11 - הרבע הראשון של המאה ה-13)
↑  במהלך הקרבות של הגאורגים בסלג'וקים, יצרו הצלבנים מערכת יחסים ידידותית עם הממלכה הגאורגית. מחבר אנונימי בן המאה ה-13 (מוכר יותר כמתעד הראשון של תמר המלכה), כמו גם גרגורי בן העברים (אבול פאראג'וס ابن عبری), נותן גרסה אחרת, שאיננה מאומתת, על השתתפותו של כח עזר גאורגי במסע הצלב הראשון (1099). כוח של 300 צלבנים (המוכרים לגאורגים כפרנקים) השתתפו בקרב דידגורי המפורסם (1121). ההיסטוריון יואן בגרטיוני מציין כי על פי מקור לא ידוע מימי הביניים, בלדווין השני מלך ירושלים ביקר בחצר דוד הרביעי בעילום שם
↑  מאז ייסודה של שושלת בגרטיוני בנסיכות טאו-קלארג'תי תחת הגנת האימפריה הביזנטית, בשנת 813, נציגים מבית המלוכה קיבלו מגוון תוארי אצולה ביזנטיים, כמו: קואורופאלאטס, מגיסטרוס, סבסטוס ועוד. דוד הבנאי היה המלך הגאורגי האחרון בעל תואר אצולה ביזנטי
↑  האתר הרשמי של האיפרכיה של רואיסי-אורבניסי
↑  על פי Walter the Chancellor’s Bella Antiochena, "Matthew of Edessa"
↑  על פי Smbat Sparapet’s Chronicle
↑  הקרב נערך בהר דידגורי 40 ק"מ מערבית לבירה, טביליסי, שדה הקרב השתרע לאורך מספר קילומטרים. המלך דוד החדיר אל מחנה המוסלמים קומץ חיילים, שהעמידו פני כאילו נכנעו, וכשהחלה המתקפה, תקפו המתחזים מבפנים בעוד יתר הכוח תקף מבחוץ. בתחילת שנות ה-90, הוקמה במקום הקרב אנדרטה, המורכב מתריסר חרבות מסיוויים התחובים בתוך האדמה בתנוחות מוצלבות, ופסלים כבירים של גופות מבותרות של לוחמים מפוזרות בשטח הקרב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810647410805606  GND: 102412243  ISNI: 0000 0000 4261 4087  LCCN: no89019512  NTA: 142831565  VIAF: 7775583   WorldCat (עם VIAF): 7775583 
קברו של דוד הבנאי ברצפת הכניסה למנזר גלאתי. העובדה כי ביקש להקבר במקום בו כל מי שנכנס יצטרך לדרוך על הקבר ממחישה את צניעותו
דוד הבנאי כפי שתואר על ידי אמן מאוחר יותר, בידו הוא מחזיק את התוכניות של מנזר גלאתי
אברהם רינת

| --- | --- |

 לידה:  3 ביוני 1929 (בן 95) אמסטרדם, הולנד הולנד
 שם לידה:  אברהם שמואל ריינר 
 תאריך עלייה:  1959
 עיסוק:  פיזיקאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אמסטרדם 
 מנחה לדוקטורט:  יאן דה-בור
 מוסדות:  מכון ויצמן למדע
 פרסים והוקרה:  חבר האקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ומדעים (1981)
 תרומות עיקריות
 חקר תחום הפיזור הכוללני על פני חומר בהקשרים של פיזיקת חלקיקים
 
אברהם רינת (נולד ב-3 ביוני 1929) הוא פיזיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס בפקולטה לפיזיקה במכון ויצמן למדע.
ראשית חייו

אברהם רינת נולד בשם אברהם שמואל ריינר באמסטרדם. בנם של יוסף ריינר ולאה לבית גולדברג, ילידי קרקוב שהיגרו להולנד, והוא אח בכור למרקו (מרקוס). אביו היה בעלים של בית חרושת לנעלי בית. אברהם נקרא על שם סבו.
אברהם למד בבית הספר מונטסורי השישי. הוא ובן-דודו סול (סאלי) קימל, יחד עם חנה גוסלר, היו חברי ילדות של אנה פרנק עוד מתקופת הגן, וחבריה לספסל הלימודים בבית הספר היסודי.
אנה פרנק מזכירה את אברהם (אַפִּי) ביומנה: ”לסאלי היה בן-דוד ושמו אַפִּי. ילד יפה, תמיר, שנעשה לימים דומה לשחקן קולנוע ושעורר תמיד יותר הערצה מאותו נער שמן ומבדח, סאלי.”
תקופת השואה

ב-1942, כשנתיים לאחר כיבוש הולנד בידי הנאצים, נמלטה משפחת ריינר מאמסטרדם לחווה בכפר הולנדסוולד (אנ'), אצל הזוג יו ויאן ואן-דר-הֶלְם. זאת בזכות אזהרה שקיבלו מפי שכנם, הרופא ד"ר יוליוס דה-קלרק זובלי.
המשפחה הועברה בהדרגה להולנדווסלד בסיועו של יוהנס פוסט (אנ'), לוחם המחתרת ההולנדית שהציל יהודים רבים. יו ואן-דר-הלם הייתה אחייניתו.
בשהותם במסתור, קיבלו אברהם וסול ספרים שהוברחו, ולמדו בעזרתם מתמטיקה.
בפברואר 1945 אביו התגלה על ידי חיילים נאצים הולנדים וגרמנים, והספיק להחביא את משפחתו במרתף. בעוד אברהם ובני המשפחה האחרים מסתתרים במרתף, האב נחקר בעינויים במשך שעות ארוכות מבלי להיכנע, ולבסוף נורה למוות.
אברהם ובני המשפחה שנותרו התגלו מיד, הוצאו בכוח מהמרתף ואברהם נפצע מירי ברגלו. הם הועברו למחנה המעבר וסטרבורק. אברהם שהה בבית החולים של המחנה, בנפרד ממשפחתו, עד לשחרורו על ידי חיילים קנדים באפריל 1945.
אברהם, אמו, אחיו וסול שרדו, אולם קרובי משפחה רבים נספו ונרצחו לאורך שנות המלחמה. לאחר השחרור, התברר להם כי בעלי החווה, יאן ואן-דר-הלם, נתפס ונרצח אף הוא, באותו היום שבו נרצח אב המשפחה. הזוג ואן-דר-הלם, כמו גם יוהנס פוסט וד"ר דה-קלרק זובלי, הוכרו לימים כחסידי אומות העולם.
לאחר המלחמה השלים אברהם את לימודיו התיכוניים והיה חבר בתנועת נוער ציונית מקומית שהייתה קרובה לתנועת הבונים.
פועלו המדעי

בראשית שנות ה-50 החל ריינר את לימודי הפיזיקה באוניברסיטת אמסטרדם והמשיך ללימודים מתקדמים במוסד זה. עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופ' יאן דה-בור, הוגשה ב-1958 ונשאה את הכותרת "אפקטי מבנה באינטראקציה בין גרעינים ואלקטרונים באטום".
בסוף שנות ה-50 פגש בכנס בהולנד את הפיזיקאים יגאל תלמי ועמוס דה-שליט, שהתרשמו משליטתו בשפה העברית ומרצונו לעלות לישראל. בזכות מפגש זה, עלה לישראל עם משפחתו, עברת את שם המשפחה לרינת והצטרף כחבר סגל במחלקה לפיזיקה גרעינית במכון ויצמן. ב-1963 הועלה לדרגת מדען בכיר, ב-1970 היה לפרופסור חבר ובהמשך לפרופסור מן המניין. ב-1981 נבחר כחבר באקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ומדעים וב-1997 יצא לגמלאות.
מחקרו של רינת עסק בפיזור כוללני (Inclusive Scattering) על פני חומר בהקשרים של פיזיקת חלקיקים. זהו סוג מסוים של פיזור אי-אלסטי, שבו כמויות גדולות של תנע ואנרגיה מועברות מהמקור אל המטרה ובכך מתאפשר עירור של אופני תנודה רבים, מבלי שקיים מידע לגבי אופן תנודה נבחר כלשהו. המידע החבוי בתהליך הפיזור הוא רב מאוד, ולמרות זאת בניסויים נמדד רק חלק קטן ממנו. מחקרו של רינת ביקש לפתח כלים וניסויים לחישוב תכונות החומר על בסיס הבנת תהליך הפיזור הכוללני.
לאורך השנים פרסם רינת כ-110 מאמרים והיה חוקר אורח במוסדות רבים, ביניהם CERN, המעבדה הלאומית לוס אלמוס, אוניברסיטת פריז-סאקלה והמעבדה הלאומית הקנדית לפיזיקת חלקיקים וגרעין (TRIUMF). בין תלמידיו לדוקטורט, פרופ' ישי אבישי מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חיים אישיים

משנת 1952 נשוי לנעמי (לבית טל), פסיכולוגית. הם הורים לחמישה וסבים לנכדים ולנינים, ומתגוררים במכון ויצמן.
ספרו

אברהם רינת, לאבא, לא הספקתי לומר לך. זיכרונות, הוצאת דוקוסטורי בע"מ, 2020.
הערות שוליים

1 2  דף-עד של יוסף ריינר, באתר יד ושם
↑  Anne Frank Fonds Basel, Avraham Rinat – Anne Frank Fonds, YouTube, ‏2019-05-02
1 2  אנטוניה ימין, החברים של אנה פרנק, באתר יוטיוב, ‏19 ביוני 2017
1 2 3 4 5 6 7  Avraham Rinat - Testimony, USC Shoah Foundation | Visual History Archive, ‏1997-10-27
1 2  Sal Kimel & Lea, Ab en Marco Reiner, Herrineringscentrum Kamp Westerbork (בהולנדית)
↑  Abraham Samuel Reiner, Structure effects in the interaction between nuclei and atomic electrons, Amstedam University, ‏1958
↑  העלאות בדרגה של מדענים במכון ויצמן, באתר הבקר, ‏24 ביוני 1963
↑  העלאות בדרגה במכון ויצמן, באתר מעריב, ‏13 ביולי 1970
↑  אברהם רינת, דף אישי, באתר מכון ויצמן למדע (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012672471905171  VIAF: 1128150688319712660004   WorldCat (עם VIAF): 1128150688319712660004
רנסי

| --- | --- |
סמל רנסיסמל רנסי

בית העירייה של רנסי
 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל:  איל-דה-פראנס איל-דה-פראנס
 מחוז:  סן-סן-דני
 רובע:  רנסי
 ראש העיר:  Éric Raoult
 עיר אם:  פריז
 שפה רשמית:  צרפתית
 תאריך ייסוד:  20 במאי 1869
 שטח:  2.24 קמ"ר
 גובה:  51–114 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  14,778 (1 בינואר 2022)
  ‑ צפיפות:  6,400 נפש לקמ"ר (2012)
 קואורדינטות:  48°54′00″N 2°31′00″E﻿ / ﻿48.90000°N 2.51667°E﻿ / 48.90000; 2.51667
 אזור זמן:  UTC +1
 האתר הרשמי
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי רנסי(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי רנסי(למפת איל-דה-פראנס רגילה) פריז ורסאי מלאן אוורי פונטואז נורמנדי סאנטר-עמק הלואר בורגון פראנש-קונטה  גר. אסט  או-דה-פראנס קרטיי מורנסי(למפת איל-דה-פראנס מוגדלת) פריז ורסאי מלאן אוורי פונטואז נורמנדי סאנטר-עמק הלואר בורגון פראנש-קונטה  גר. אסט  או-דה-פראנס קרטיי מורנסי   tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
רנסי (בצרפתית Le Raincy) היא קומונה בעלת 14,000 תושבים, השוכנת בפרווריה המזרחיים של פריז, במרחק של כ-13 קילומטרים ממרכז פריז.
הקומונה שייכת לקנטון רנסי ברובע רנסי במחוז סן-סן-דני, בחבל איל-דה-פראנס.
למרות אוכלוסייתה הקטנה יחסית לקומונות האחרות מסביב, התפתחותה כמרכז מנהלי, לצד הקמת מספר רב של בתי ספר, הפכה את רנסי לקומונה החשובה באזור.
היסטוריה

במאות ה-17 וה-18 נודעה רנסי בעיקר כמקום משכנה של טירת רנסי (Château du Raincy).
כנסיית סן-לואי ברנסי (Église Saint-Louis du Raincy) הוקמה בשנת 1858 באסם של חוות הטירה הישנה. בתחילה הייתה קפלה פשוטה, ובשנת 1869 הפכה לכנסיית רובע בהוראת הבישוף מוורסאי.
הקומונה של רנסי נוצרה בצו קיסרי מ-20 במאי 1869 על ידי ניתוק חלק מליברי.
מקור שמה של העיר ככל הנראה במילה הלטינית reincendere - "לשרוף שוב", אולי בשל שריפות בשולי היער. המנזר המכונה רמסה (Remse) נוסד על ידי בודואן דה וילפיקס, ובסביבות שנת 1130 הקים שם כנסייה לנזירים ממסדר מנזר טירון (Abbaye de la Sainte-Trinité de Tiron), שהשתייך לדיוקסיה של שארטר. במאה ה-16 מדווחים שמשפחת ג'וליאן הייתה הבעלים של אחוזה בקרחת רנסי.
בשנת 1633 נרכשו "אדמות הרינסים" על ידי ז'אק בורדייה (צר'), חבר מועצת המדינה ומנהל כספים של המלך לואי ה-13. בורדייה בנה ב-1640, באתר המנזר הבנדיקטיני שחרב, טירה בעלת הוד מלכותי שנשאה את חותמם של האדריכל לואי לה וו ושל מעצב הגנים אנדרה לה נוטר. הצייר שארל לה ברן ניהל את פרטי עיצוב הפנים, וציירים רבים פעלו שם. האורוות יכלו להכיל יותר מ-200 סוסים, והפארק, אחד הגדולים באזור, השתרע על יותר מ-240 הקטאר. הטירה המפוארת התחרתה בארמון ורסאי. עלויות הקמתה היו אדירות וכמעט בלעו את כל הונו של בורדייה. המלך לואי ה-14 ואמו אן מאוסטריה הגיעו לחנוכת הטירה ששֶמע גדולתה הגיע לחצר המלוכה.
בסביבות 1652 קיבל בורדייה אישור לסגור את הפארק הצמוד לטירה, שעד אז היה חלק בלתי נפרד מהיער העצום של בונדי (צר'), שאף היא הייתה בשליטתו. ב-1663, לאחר מותו של ז'אק בורדייה, עברו נחלאותיו לשליטת הנסיכה אנה גונזגה.
בטירת רנסי התאחרו אישים נודעים, בהם בהם לואי ה-14, לואי החמישה עשר, מלך צרפת, לואי השני, נסיך דה קונדה, הצאר פטר הגדול, דוכסי אורליאן, מאדאם דה מונטסון (צר') בת זוגו של לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, הקורטיזנה הסקוטית גרייס אליוט (אנ') ואשת החברה ז'ולייט רקמייה. בשנת 1664, בנוכחות אנה גונזאגה, הציג מולייר את מופע הבכורה של טרטיף.
ב-1684 נפטרה הנסיכה והאחוזה עברה לרשות לואי השני, נסיך דה קונדה. היא נמכרה ב-1694 למרקיז דה ליברי (Livry), לואי סנגווין (Louis Sanguin), שאיחד את נחלות ליברי ורנסי. בשנת 1769 קנה לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן את האחוזה של רנסי וחידש את הפארק ב"סגנון האנגלי", שלא היה מקובל עד אז בצרפת. בסביבות 1773 נוספו בפארק מפלי מים מלאכותיים וכן מבני משק, כגון רפתות ומלונות כלבים שנדרשו לציד. נבנתה אמת מים שזרימתם תוגברה באמצעות משאבת כיבוי אש. המים נשאבו ממפלס מי תהום בעומק 75 מ' ועברו דרך הפארק באפיק נחל מלאכותי. הנחל נשפך לאגם שבמרכזו נבנה ביתן על גבי סלע. הפארק הוקף בחומה שבה נפערו שערים.
הטירה נתפסה במהלך המהפכה הצרפתית על ידי הסנקילוטים וראשם של בעליה נערף בגיליוטינה. נפוליון בונפרטה רכש אותה ב-1811, ועם מפלתו ב-1814 שוכנו בה יחידות של הצבא הפרוסי שגרמו למקום הרס ניכר. הטירה נהרסה ב-1819. בהתפרעויות שליוו את מהפכות 1848 בצרפת נפגע הפארק על מתקניו, וב-1852 הוחרם על ידי המדינה. שטחי הפארק פוצלו לחלקות, ועליהן נבנו בתים שיצרו את העיר של רנסי.
הקומונה של רנסי נוסדה ב-20 במאי 1869 על ידי חלקים שפרשו מהערים ליברי-גארגן (Livry-Gargan) וקלישי-סוס-בו (Clichy-sous-Bois) שהצטרפו יחד עם חלק קטן נוסף שפרש מהעיר גני (Gagny) לקומונה חדשה.
תחבורה

ברנסי ישנה תחנה של הרכבת הפרוורית RER בקו E.
יהדות

בעיר קיימת קהילה יהודית גדולה ויש בה מספר בתי כנסת פעילים, מקווה טהרה וכן מוסדות חינוך, בהם ישיבת "חזון ברוך" שהקים הרב יעקב טולידאנו ואחריו עמד בראשה בנו הרב יהודה טולידאנו.
ערים תאומות

לרנסי מספר ערים תאומות, והן:
בריטניה בארנט, אנגליה, בריטניה
איטליה קלוסון (אנ'), איטליה
ישראל יבנה, ישראל
טירת רנסי במאה ה-18