stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיליפ גסטון
הערות שוליים

1 2  Alex Greenberger, Philip Guston’s KKK Paintings: Why an Abstract Painter Returned to Figuration to Confront Racism, ARTnews.com, ‏2020-09-30 (באנגלית אמריקאית)
↑  "Sense or censorship? Row over Klan images in Tate's postponed show". the Guardian.
↑  Jacobs, Julia and Jason Farago (September 25, 2020). "Delay of Philip Guston Retrospective Divides the Art World". New York Times.
↑  National Gallery of Art Set to Open Largest Presentation of "Philip Guston Now" Exhibition, www.nga.gov
↑  Schwendener, Martha (2020-10-02). "Why Philip Guston Can Still Provoke Such Furor, and Passion". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-02-02.
↑  News Desk, POSTPONED PHILIP GUSTON RETROSPECTIVE TO OPEN IN 2022, Artforum, ‏2020-11-06 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Schwendener, Martha (October 2, 2020). "Why Philip Guston Can Still Provoke Such Furor, and Passion". New York Times
↑  Marmer, Jake (October 2, 2020). "The Artist Formerly Known as Guston". Tablet.
↑  "Philip Guston"
↑  Christopher Brookeman, Guston, Philip, Oxford Art Online, Oxford University Press, 2003
↑  Aaron Rosen, Imagining Jewish Art: Encounters with the Masters in Chagall, Guston, and Kitaj (MHRA, 2009; ISBN 978-1-906540-54-8), p. 50: "In the mid-1930s the artist began, off and on, to use the surname 'Guston' in place of his inherited name of 'Goldstein'".
↑  Boime, Al (2008). "Breaking Open the Wall: The Morelia Mural of Guston, Kadish and Langsner". The Burlington Magazine. 150 (1264): 452–459
↑  Philip Guston". www.gustoncrllc.org. The Guston Foundation
↑  Hughes, Robert (November 9, 1970). "Art: Ku Klux Komix". Time
↑  Honolulu Museum of Art, wall label, Cherries III by Philip Guston, 1976, oil on canvas, accession 7008.1
↑  Balken, Debra Bricker; Philip, Guston; Berkson, Bill (1994). Philip Guston's poem-pictures. University of Michigan: Addison Gallery of American Art. p. 34.
↑  Marmer, Jake (October 2, 2020). "The Artist Formerly Known as Guston". Tablet.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312194805171  BNE: XX959212  BnF: cb11954777c (data)  CiNii: DA07401983  GND: 119205637  ICCU: RMSV030568  ISNI: 0000 0001 1437 9590  LCCN: n79151524  LNB: 000120435  NGV: 1609  NKC: ola2003192317  NTA: 069383006  RKD: 34725  SNAC: w6445stm  SUDOC: 027526240  Trove: 845963  ULAN: 500023901  VIAF: 7145857770023020580   WorldCat (עם VIAF): 7145857770023020580 
גסטון מצייר ציור קיר פוליטי 1939
גסטון מצייר ציור קיר, כחינוך לנוער, 1940
ג'ון אדלר

ג'ון הרברט אדלר (בשם מלא באנגלית: John Herbert Adler; ‏23 באוגוסט 1959 – 4 באפריל 2011) היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, מטעם המחוז ה-3 של ניו ג'רזי והמפלגה הדמוקרטית מאז שנת 2009.
אדלר כיהן בסנאט המדינתי של ניו ג'רזי, משנת 1992, היכן שייצג את המחוז ה-6 של ניו ג'רזי. אדלר גם כיהן כיו"ר הוועידה הדמוקרטית בשנים 03–2002, וכן כעוזר מנהיג המיעוט בין השנים 2001-1994.
אדלר היה מבין הנציגים הראשונים מטעם מדינת ניו ג'רזי אשר הביעו תמיכה במועמדותו של ברק אובמה בפריימריס הדמוקרטים, במדינה אשר הממסד תמך כולו בהילרי קלינטון.
אדלר כיהן כיושב ראש ועדת המשפטים וכן חבר בוועדה לאיכות הסביבה בבית הנבחרים של ארצות הברית. טרם היבחרו לסנאט של ניו ג'רזי, הוא כיהן במועצת העיירה של צ'ארי היל בין השנים 9–1988. כמו כן, מכהן גם בוועדה של ניו ג'רזי למען ישראל מאז 1995 ועד היום, בנוסף להיותו חבר בוועדה הבין-ממשלתית ליחסים בין השנים 1994–2002.
ב-28 ביולי 2006, הסנאטור אדלר מונה כיושב ראש משותף לוועדה של בית המחוקקים של ניו ג'רזי לענייני רפורמה במימון לימודים בבתי ספר ציבוריים ביחד עם חבר בית המחוקים של ניו ג'רזי הרב קונוואי.
ב-7 באוקטובר 2003, יחד עם הנציג ביל פארסל מהמחוז ה-8 של ניו ג'רזי, אדלר הביע תמיכה במועמדותו לנשיאות של ג'ון קרי, בפריימריס של המפלגה הדמוקרטית והפך ליושב ראש משותף של הקמפיין של קרי בניו ג'רזי. זמן קצר לאחר מכן, ב-19 בדצמבר 2003, המושל של ניו ג'רזי ג'ים מקגריבי ורבים מהנכבדים במפלגה הדמוקרטית של ניו ג'רזי יצאו בהודעת תמיכה דווקא במועמדותו לנשיאות של הווארד דין, מושל ורמונט לשעבר. בשל תמיכתו זו של אדלר בקרי, וניצחונו הגדול של קרי בפריימריס, שמו של אדלר הועלה מספר פעמים כמועמד אפשרי לתפקיד התובע הכללי של ניו ג'רזי, אם הסנאטור קרי ינצח בבחירות לנשיאות של שנת 2004, דבר שלא אירע בסופו של דבר.
אדלר רכש תואר ראשון בממשל מקולג' הרווארד, ודוקטורט במשפטים מבית ספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד. הוא נולד בפנסילבניה ומתגורר כעת בעיירה צ'רי היל בניו ג'רזי עם ארבעת בניו, ג'פרי, אלכסנדר, אנדרו ואוליבר, וכן עם אשתו שלי.
אדלר, שגדל כאפיסקופלי, התגייר בשנת 1985 לאחר שפגש את אשתו בבית הספר למשפטים.
מרוץ 1990 לקונגרס של ארצות הברית

ב-1990, אדלר, שהיה אז חבר המועצה של עיירת צ'ארי היל, התמודד מול חבר בית הנבחרים המכהן, ג'ים סקסטון, על המושב של המחוז ה-13 בקונגרס של ארצות הברית.
אדלר ניסה לצייר את סקסטון "החתול השמן המכהן" (כינויי לעשירים), בעוד שסקסטון השיב מלחמה וטען כי אדלר הוא רק עוד דמוקרט אשר ילך בעקבות מדיניות של מיסים והוצאות.
אדלר הובס בסופו של דבר בהפרש של 60%-40% מהקולות.
חקיקה

אדלר היה מבין יוזמי החקיקה בבית המחוקקים של ניו ג'רזי, לחוק "ניו ג'רזי ללא עישון", אשר עבר בשנת 2006 ושאוסר על עישון כמעט בכל המקומות הציבוריים. אדלר הוא מבין שלושת יוזמי הצעת החוק שהוגשה בשנת 2008 בסנאט של ניו ג'רזי, אשר תרחיב את איסור העישון בקזינואים ואולפני שידור, אשר בחוקים קודמים הוצאו מהאיסור הנ"ל.
אדלר היה מבין יוזמי החקיקה אשר מסירה את הפנסיה הממשלתית מעובדי ציבור שהורשעו או הודו באשמה בסעיפי שחיתות.
אדלר היה מבין יוזמי החקיקה אשר מעניקה זכויות הצבעה לאנשי צבא ואזרחים של ניו ג'רזי המשרתים מעבר לים, בבחירות מקומיות וארציות. החקיקה נחתמה לידי חוק, בידי המושל קורזין ב-12 באוגוסט 2008.
תוצאות הבחירות, 2008

בבחירות הכלליות בנובמבר 2008, אדלר הביס את מאיירס עם 51.7% מהקולות (156,372), לעומת 48.3% למאיירס (146,366). הוא ניצח בהפרש גדול במחוזות קטנים של בורלינגטון וקאמדן. הניצחון של אדלר הופך אותו לדמוקרט הראשון אשר מייצג את המחוז ה-3 של ניו ג'רזי מאז 1885, והדמוקרט השני בלבד לייצג מחוז זה מאז מלחמת האזרחים.
המרוץ ב-2010

חבר המועצה לשעבר של עיירת טאברנקל בניו ג'רזי, ג'אסטין מורפי, הכריז כי הוא יתמודד על מושב המחוז ה-3 של ניו ג'רזי ב-2010.
מחלוקות

אדלר הצביע בעד "תוכנית המזרקים החדשים", אשר מאפשרת לצרכני סמים להחליף את המזרקים הישנים שלהם בחדשים, במטרה למנוע העברת מחלות דרך מזרקים ישנים.
בספטמבר 2008, אדלר עמד תחת ביקורת ציבורית על אחזקה של מניה בחברת "דאו קמיקאל", הנחשבת למזהמת העיקרית של נהר הורון. דבר זה נתפס כצביעות כיוון שאדלר מתייחס לעצמו כמגן איכות הסביבה.
בספטמבר 2008, נחשף כי אדלר מחזיק במניות בחברת "פטרו צ'ינה", אשר מקושרת לפעולות של רצח העם בדארפור, סודאן. אדלר הצביע בעד נישול של מימון מדינת ניו ג'רזי מאינטרסים סודניים, אבל לא הסיר את האינטרסים הכספיים של עצמו בחברת "פטרו צ'ינו" - ובכך איפשר ליריבו להביא את הנושא לדיון ציבורי. אדלר לא הסגיר האם הוא גם ינשל את המניה שלו עצמו בחברת "פטרו צ'ינו", לאחר שהועלו הטענות הנ"ל.
הערות שוליים

↑  The Forward, ברט ליברמן, רבקה ספנסר, Record Number of Jews slated for next U.S. Congress, הארץ, 20/11/08
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w6v22wkd  US Congress: A000364
גלעד הירשברגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 באוגוסט 1970 (בן 54) 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה חברתית 
 עיסוק:  פרופסור מן המניין
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  אוניברסיטת בר-אילן 
 מנחה לדוקטורט:  ויקטור פלוריאן
 מוסדות:  אוניברסיטת רייכמן 
 
גלעד הירשברגר (נולד ב-9 באוגוסט 1970) הוא פסיכולוג חברתי פוליטי, פרופסור מן המניין וסגן הדיקן בבית ספר ברוך איבצ’ר לפסיכולוגיה באוניברסיטת רייכמן.
ביוגרפיה

פרופ' גלעד הירשברגר גדל בתל אביב, למד בתיכון אליאנס. הירשברגר סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1996, ודוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן (2001). עבודת הדוקטורט של (בהנחיית פרופ׳ ויקטור פלוריאן) עסקה בתגובות רגשיות כלפי אנשים עם מוגבלויות.
לאחר סיום הדוקטורט, הצטרף לסגל המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ועמד בראש המגמה הקלינית-שיקומית. בשנת 2009 עבר למחלקה לפסיכולוגיה במרכז הבינתחומי הרצליה (היום אוניברסיטת רייכמן), בשנת 2012 הועלה לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 2021 לפרופסור מן המניין.
הירשברגר הוא פסיכולוג חברתי ופוליטי המתמחה בתפיסת איומים. המחקר שלו עוסק באפיון איומים שונים ובחינת השפעתן על עמדות והתנהגויות. בין היתר הוא חוקר את ההשפעה ארוכת הטווח של השואה על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, וכיצד תפיסה של איומים פיזיים וסימבולים משפיעה על עמדות פוליטיות ופתרונות מדיניים לסכסוכים בין קבוצות.
מבחר מפרסומיו

Imhoff, R., Bilewicz, M., Hanke, K., Kahn, D. T., Henkel-Guembel, N., Halabi, S., Shani-Sherman, T., & Hirschberger, G. (2017). Explaining the inexplicable: Differences in attributions for the Holocaust in Germany, Israel and *  Poland. Political Psychology, 38, 907-924
Hirschberger, G., Hayes, J., Shtrul, A., & Ein-Dor, T. (2017). The existential underpinnings of intergroup helping: When normative and defensive motivations collide. Personality and Social Psychology Bulletin, 43, 1469–1484
Hirschberger, G., Ein-Dor, T., Lifshin, U., Seeman, S., & Pyzczynski, T. (2017). When criticism is ineffective: The case of historical trauma and unsupportive allies. European Journal of Social Psychology, 47, 304–319.
Canetti, D., Hirschberger, G., Rapaport, C., Elad-Strenger, J., Ein-Dor, T., Rosenzvieg, S., Hobfoll, S., & Pyszczynski, T (2018). Holocaust from the Real World to the Lab: The effects of historical trauma on contemporary political cognitions. Political Psychology, 39, 3-21. shared first authorship
Hirschberger, G. (2018). Collective trauma and the social construction of meaning. Frontiers in Psychology, 9, 1441
Caspi-Berkowitz, N., Mikulincer, M., Hirschberger, G., Ein-Dor, T., & Shaver, P. R. (2019). To die for a cause but not for a companion: Attachment-related variations in the terror management function of self-sacrifice. Journal of Personality and Social Psychology, 117, 1105–1126
Hirschberger, G., & Ein-Dor, T. (2020). A temporal account of collective victimization as existential threat: Reconsidering adaptive and maladaptive responses. In J.R. Vollhardt (Ed.), The Social Psychology of Collective Victimhood. New York: Oxford University Press
ניקולה גרוביישיץ'

ניקולה גרוביישיץ' (בסרבית קירילית: Hикoлa Гpубjeшић; נולד ב-29 ביוני 1984) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה

התחיל את הקריירה בקבוצת פרטיזן בלגרד ובעת ששיחק שם הושאל לשתי קבוצות סרביות שונות. החל משנת 2006 שיחק שלוש שנים בקבוצת פ.צ. קאמאז מליגת העל הרוסית. לאחר מכן שיחק חצי עונה בצ'וקריצ'קי סטנקום מליגת העל הסרבית.
בקיץ 2010 הגיע לישראל ושיחק עונה אחת בהפועל חיפה. בקיץ 2011 חתם בלאריסה מליגת העל היוונית, ממנה שוחרר לאחר עונה אחת.
במרץ 2013 חתם בקבוצת לאוטר טרבינייה מהליגה הבוסנית, וממנה שוחרר בתום העונה. בשנת 2014 החל לשחק בסורינסקה מליגת העל השוודית.
בילי רייט

פסלו של בילי רייט מחוץ לאצטדיון מוליניו, אצטדיונה הביתי של וולברהמפטון וונדררס
ויליאם אמברוז "בילי" רייט (באנגלית: William Ambrose "Billy" Wright;‏ 6 בפברואר 1924–3 בספטמבר 1994) היה כדורגלן אנגלי ששיחק לאורך כל הקריירה שלו בוולברהמפטון וונדררס. הוא השתתף ב-105 משחקים במדי נבחרת אנגליה, 90 מתוכם כקפטן.
קריירה > קריירת משחק

רייט נולד באיירונברידג' שבאנגליה. הקשר בין רייט לוולבס החל ב-1938 כאשר הוא צורף לצוות הטכני של המועדון. הוא היה בן 14 בלבד כאשר ערך את הופעת הבכורה שלו בסגל ב' של המועדון, לאחר שהתקבל לתקופת מבחן של שמונה חודשים. משחקו הראשון במדי הסגל הבכיר היה בניצחון 2 - 1 על נוטס קאונטי ב-1939.
רייט חתם על חוזה מקצוען בגיל 17, אך המועדון הפסיק להשתתף במסגרות התחרותיות בגלל השפעות מלחמת העולם השנייה. רייט הופיע כשחקן אורח עבור לסטר סיטי, ושיחק כחלוץ ומגן לפני שחזר לוולבס ב-1942. עם זאת, לאורך רוב הקריירה שלו הוא שיחק בעמדת הקשר. רייט התגייס לצבא ב-1943 כמדריך כושר פיזי. הוא חזר לשחק בוולבס בכל פעם שיכל, ובסך הכל השתתף בכמאה משחקים בזמן המלחמה.
רייט קיבל את סרט הקפטן של וולבס לאחר המלחמה ולאחר פרישתו של סטן קאליס. הוא הוביל את המועדון לשלוש זכיות באליפות (1953, 1958 ו-1959) ולזכייה בגביע ה-FA ‏(1949). הוא היה שחקן הרכב קבוע בוולבס, והחמיץ רק 31 משחקים בשנות ה-50.
רייט זומן לנבחרת אנגליה לאור יכולתו הטוב בוולבס. משחקו הראשון בנבחרת היה בניצחון 2 - 0 על נבחרת בלגיה ב-19 בינואר 1946 במשחק שלא נחשב לרשמי בעקבות השעיית המשחקים הרשמיים בזמן המלחמה. משחקו הרשמי הראשון היה בניצחון 7 - 2 על נבחרת אירלנד ב-28 בספטמבר 1946. רייט זכה לקבל את סרט הקפטן של הנבחרת ב-1948, והחזיק בו במשך 90 משחקים עד פרישתו (שיא אותו הוא חולק עם בובי מור). הוא הוביל את הנבחרת כקפטן במונדיאל 1950, מונדיאל 1954 ומונדיאל 1958. בסך הכל הוא השתתף ב-105 משחקי נבחרת (70 רצופים), והבקיע בהם 3 שערים. הוא היה גם השחקן הראשון בהיסטוריה של הנבחרת שהשתתף ביותר ממאה משחקים. רק כעבור עשר שנים השיא שלו נשבר על ידי בובי צ'רלטון. נכון לשנת 2014 רייט מדורג במקום השמיני מבחינת מספר הופעות בנבחרת.
רייט פרש ממשחק פעיל באוגוסט 1959. הוא השתתף במדי וולבס ב-541 משחקים שבהם הבקיע 16 שערים. רייט מעולם לא הורחק מהמגרש על ידי השופט. לאחר פרישתו זכה לקבל תואר של מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
קריירה > קריירת אימון

רייט החל לאמן את נבחרת הנוער האנגלית ב-1960, וב-1962 התמנה לתפקיד המאמן של ארסנל במקום ג'ורג' סווינדין. תחילת הקדנציה של רייט הייתה מוצלחת כאשר המועדון מסיים במקום השביעי בעונת 1962/1963 ומעפיל לטורניר אירופי לראשונה בהיסטוריית המועדון. אולם, ההצלחה הייתה זמנית בלבד. בחירה השחקנים של רייט הייתה טובה באופן חלקי. מצד אחד הוא הביא שחקנים טובים כגון בוב וילסון, ג'ו בייקר ופרנק מקלינטוק, אך מנגד נכשל כשהביא את איאן אורה.
רמת המשחק של ארסנל ירדה בהדרגתיות לאחר המקום השביעי. רייט ניצח רק ב-38.46% מהמשחקים שבהם אימן, והוא ניצב במקום האחרון מבחינת אחוזי ההצלחה בטבלת המאמנים שאחרי המלחמה (מלבד מאמנים זמניים). עונת 1965/1966 הייתה גרועה עבור המועדון, שסיים במקום ה-14 והודח בגביע ה-FA על ידי בלקברן רוברס מתחתית הטבלה. בקיץ 1966 החליטה הנהלת המועדון לפטר את רייט.
הסופר בריאן גלנוויל כתב את המילים הבאות על תקופתו של רייט בארסנל: ”לא היה לו את הפיקחות או הסמכותיות לגרום לדברים לעבוד והוא הגיב לביקורת בצורה הגובלת בילדותיות” (?‏Billy Wright or wrong).
לאחר הפרישה

רייט עסק מעט בתחום התקשורת לאחר פרישתו. הוא שימש כפרשן טלוויזיה עבור מספר ערוצים, אך עזב את עבודתו ב-1989. הוא היה נשוי לג'ון בוורלי, אחת מהאחיות בוורלי. ב-1990 הוא צורף לחבר המנהלים של וולבס כחלק ממהלך ההשתלטות על המועדון של סר ג'ק הייוורד.
רייט מת בלונדון מסרטן הקיבה ב-3 בספטמבר 1994. ב-1996 הוקם פסל לזכרו מחוץ לאצטדיון מוליניו המשמש את וולבס, שלוש שנים לאחר שהושלמה בניית היציע הנושא את שמו. רייט זכה לראות את השלמת הבנייה של היציע. בשנת 2002 נכלל שמו בהיכל התהילה של הכדורגל האנגלי כהוקרה להשפעתו על המשחק. במאי 2007 הוא נבחר לכדורגלן הטוב ביותר באזור המידלנדס על ידי ה-BBC מידלנדס טודיי.
לקריאה נוספת

Giller, Norman (2003) Billy Wright: A Hero for All Seasons, ISBN 1861055285
That Don't Impress Me Much

"That Don't Impress Me Much" (בעברית: "זה לא מרשים אותי במיוחד") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית שאניה טוויין, מתוך אלבומה השלישי, Come On Over. השיר יצא לאור ב-1 בדצמבר 1998, כסינגל השביעי מתוך האלבום, וכסינגל השמונה עשר של טוויין.
השיר הגיע למקום השביעי במצעד הבילבורד הוט 100, והשלישי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה

בדומה ל-"Whose Bed Have Your Boots Been Under?" ו-"The Woman in Me (Needs the Man in You)" השיר נכתב, הולחן והופק על ידי שאניה טוויין ורוברט ג'ון "מאט" לאנג. השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי-פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון הקאנטרי-רוק והדאנס-פופ.
בשנת 2004, הוציאה טוויין את אלבום הלהיטים הראשון שלה Greatest Hits, בו נכלל השיר.
הצלחה

השיר זכה להצלחה בינלאומית כאשר הפך לאחד מהשירים הנמכרים ביותר בשנות ה-90 של המאה ה-20, ולאחד מ-16 השירים הנמכרים ביותר בשנת 1999. באותה השנה נמכר השיר בלמעלה מ-4,274,000 עותקים ברחבי העולם.
בבריטניה הפך השיר לשיר השביעי הנמכר ביותר בשנת 1999.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על ידי פול בויד וצולם במדבר מוהאבי, שבדרום-מערב ארצות הברית, ובברסטו שבקליפורניה. הקליפ צולם ב-3 וב-4 בנובמבר 1998 והופץ בדצמבר באותה השנה. בקליפ ניתן לראות את טוויין, כשהיא אוחזת במזוודה, תוך שהיא מתהלכת במדבר.
נכון ל-31 באוגוסט 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-65 מיליון צפיות.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1998–2000)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1998–2000)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1998–2000)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1998–2000)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | 3 |  |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 2 |  |
|  איסלנד | הפלייליסט | 31 |  |
|  אירופה | אירופה הוט 100 | 5 |  |
|  איטליה | מצעד הסינגלים האיטלקי | 11 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 1 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 7 |  |
|  ארצות הברית | מצעד 40 השירים למבוגרים | 6 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הקאנטרי | 8 |  |
|  ארצות הברית | מצעד 40 שירי המיינסטרים | 5 |  |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 8 |  |
|  דנמרק | היטליסטן | 4 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 2 |  |
|  הונגריה | Rádiós Top 40 | 10 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 3 |  |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 13 |  |
|  נורווגיה | VG-lista | 1 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 1 |  |
|  סקוטלנד | מצעד הסינגלים הסקוטי | 1 |  |
|  פינלנד | המצעדים הפיניים הרשמיים | 3 |  |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 1 |  |
|  צרפת | SNEP | 12 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 5 |  |
|  קנדה | מצעד שירי הקאנטרי הקנדי | 2 |  |
|  קנדה | BDS Airplay Top 40 | 2 |  |
|  קנדה | מצעד השירים העכשוויים | 6 |  |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 3 |  |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 6 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1999)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1999)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1999)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1999)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | 29 |  |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 8 |  |
|  איטליה | מצעד הסינגלים האיטלקי | 35 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 32 |  |
|  ארצות הברית | מצעד השירים העכשוויים | 22 |  |
|  ארצות הברית | מצעד 40 השירים למבוגרים | 25 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הקאנטרי | 53 |  |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 34 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 13 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 7 |  |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 49 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 38 |  |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 14 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 24 |  |
|  קנדה | מצעד השירים העכשוויים | 49 |  |
|  קנדה | מצעד שירי הקאנטרי הקנדי | 27 |  |
|  רומניה | מצעד השירים הרומני | 4 |  |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 15 |  |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 30 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2000)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2000)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2000)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2000)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  צרפת | SNEP | 41 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי עשור (1990–1999)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי עשור (1990–1999)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי עשור (1990–1999)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי עשור (1990–1999)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 115 |  |
נתוני מכירות

| מקום | תארים | מכירות |
| --- | --- | --- |
| אוסטריה (IFPI Austria) | זהב | 25,000 |
| אוסטרליה (ARIA) | פלטינה 2× | 140,000 |
| ארצות הברית (RIAA) | זהב | 500,000 |
| בלגיה (BEA) | זהב | 25,000 |
| בריטניה (BPI) | פלטינה | 1,000,000 |
| גרמניה (BVMI) | זהב | 250,000 |
| נורווגיה (IFPI Norway) | זהב | 10,000 |
| ניו זילנד (RMNZ) | זהב | 15,000 |
| שוודיה (GLF) | פלטינה | 30,000 |
 מכירות + הזרמת מדיה בלבד
חמסין (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  דניאל וקסמן 
 הופק בידי:  יעקב ליפשין
 תסריט:  דניאל וקסמן 
 שחקנים ראשיים:  שלמה תרשיש 
 מוזיקה:  רביב גזית 
 צילום:  דוד גורפינקל 
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  1982 
 משך הקרנה:  85 דק' 
 שפת הסרט:  עברית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
חמסין הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1982, בבימויו של דניאל וקסמן, על פי תסריט מאת דניאל וקסמן, יעקב ליפשין ודני ורטה (נוקיו). הסרט צולם על ידי הצלם דוד גורפינקל, ואת המוזיקה כתב רביב גזית.
עלילת הסרט, שנוצר בסיוע הקרן לעידוד סרטי איכות, מתרחשת בגליל ועוסקת ביחסים המתוחים שבין יושביו הערביים לאלו היהודיים, מתחים המגולמים במאבק על אדמה. גדליה (שלמה תרשיש), אשר מעוניין לרכוש משכניו הערביים את אדמתם, לפני שהמדינה גם כך תחרימה, מגלה שחאלד (יאסין שוואף), הפועל הנאמן שלו, מנהל רומן עם אחותו חוה (חמדה לוי), ומכאן הדרך קצרה לסיום טראגי.
חדשנותו וחשיבותו של הסרט

הסרט נחשב לסרט הראשון שהתעמת עם הסכסוך הישראלי-ערבי מנקודת מבט ביקורתית (אם כי לעיתים מצוין סרט הטלוויזיה חרבת חזעה כסרט שהקדים אותו בכך). בהתאם, חוקרת הקולנוע אלה שוחט סבורה שהוא החל את מה שהיא מכנה במחקרה החלוצי "הגל הפלסטיני" בקולנוע הישראלי (שקדמו לו הקולנוע האישי והקולנוע הלאומי-ההרואי).
הסרט הקדים סרטים רבים וידועים בני הקולנוע הפוליטי של שנות ה-80 ובהם מאחורי הסורגים ואוונטי פופולו, אשר כמוהו הציבו את היחסים בין יהודים לערבים במרכז העלילה, הציגו דמויות פלסטיניות ראשיות חיוביות ובעלות עומק, בחרו בשחקנים פלסטינים לגילומן ולפיכך השמיעו את הניב הפלסטיני בחלק ניכר מן הסרט.
התקבלות, פרסים וביקורות

הסרט הוקרן במספר ארצות באירופה, זכה בפרס השני בפסטיבל לוקרנו, בפרס זכויות האדם בפסטיבל שטרסבורג ובפרסי הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר מאת מרכז הסרט הישראלי של משרד המסחר והתעשייה (שקדם לפרס אופיר).
בישראל צפו בסרט כמאה אלף צופים בבתי הקולנוע, והוא זכה לשבחי הביקורת. הסרט עורר ויכוח ציבורי סוער למדי. הוויכוח נסוב בין היתר סביב החלטת המועצה לביקורת סרטים ומחזות לאפשר את הצפייה בו מגיל 18 בלבד. לאחר ערעור היוצרים על החלטת המועצה, זו שקלה שנית את החלטתה והורידה את גיל הצפייה לגיל 16.
הסרט זכה בפרס הסרט הישראלי המצטיין לשנת 1982, בתחרות הסרט הישראלי.
בדצמבר 1989 נבחר "חמסין" כסרט העשור, על ידי פורום מבקרי הקולנוע.
הערות שוליים

↑  Shohat, Ella (2010 [1989]). Israeli Cinema: East/ West and the Politics of Representation. New York: I.B. Tauris.
↑  Kronish, Amy (2003). Israeli Film: a Reference Guide. Westport: Praeger.
↑  גרץ, נורית (1993). סיפור מהסרטים: סיפורת ישראלית ועיבודה לקולנוע. תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה.
↑  עירית שמגר, חמסין ****, מעריב, 7 בינואר 1983
אהרון דולב, מודעות כואבת, מעריב, 17 באוקטובר 1982
רחל נאמן, הם עשו השנה, כותרת ראשית, 7 בספטמבר 1983
↑  אורן, עמוס (1982ב'). "גם מפיקי 'חמסין' יוצאים נגד הצנזורה." ידיעות אחרונות, נובמבר 5.
↑  "חמסין" הסרט הישראלי המצטיין לשנת 1982, דבר, 21 בפברואר 1983
↑  רינת פרימו, "חמסין", סרט העשור. מתחמם, חדשות, 19 בדצמבר 1989
נבחרת קפריסין בכדורגל

נבחרת קפריסין בכדורגל לגברים מייצגת את קפריסין מאז 30 ביולי 1949, עת שיחקה נגד נבחרת ישראל. והפסידה בתוצאה 1:3. קפריסין מעולם לא העפילה לטורניר גמר כלשהו. הנבחרת עורכת את משחקיה הביתיים לרוב באצטדיון GSP שבניקוסיה.
מאמן הנבחרת הוא ניקוס קוסטנוגלו.
הדירוג הנוכחי של נבחרת קפריסין ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-127 בעולם, נכון ל-24 באוקטובר 2024; הניקוד הוא 1,127.51 – ירידה של 4 נקודות לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 43 נמדד לראשונה בספטמבר 2010, והדירוג הנמוך ביותר 142 נמדד לראשונה ביוני 2014.
גביע העולם בכדורגל

עד 1954 - לא נרשמה
1958 - פרשה
1962 עד 2022 - לא העפילה
אליפות אירופה בכדורגל

עד 1964 - לא נרשמה
1968 עד 2024 - לא העפילה
ליגת האומות של אופ"א

| שנה | דרג | סיבוב | משחקים | ניצחונות | תיקו* | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פורטוגל 2018-2019 | ג | שלב הבתים | 6 | 1 | 2 | 3 | 5 | 9 |
| איטליה 2020-2021 | ג | פלייאוף נגד ירידה | 8 | 2 | 2 | 4 | 4 | 10 |
| הולנד 2022-2023 | ג | שלב הבתים | 6 | 1 | 2 | 3 | 4 | 12 |
| 2024-2025 | ג | שלב הבתים | 6 | 2 | 0 | 4 | 4 | 15 |
| 2026-2027 | ג |  |  |  |  |  |  |  |
| סה"כ | סה"כ | סה"כ | 26 | 6 | 6 | 14 | 17 | 46 |
משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה
שחקנים מפורסמים

יואניס אוקאס, שיאן ההופעות עם 103 משחקים וסגן מלך השערים עם 27 כיבושים
מיכאליס קונסטנטינו, מלך השערים עם 32 כיבושים
סוטיריס קאיאפאס
מארינוס סטסיאס
סיניסה גוגיץ'
ריינר ראופמן
קונסטנטינוס חרלמבידס
מילנקו ספוליאריץ'
גאורגיוס אפרם
דוסה ג'וניור
דימטריס חריסטופי
קונסטנטינוס מקרידאס
וינסנט לבאן
נסטוראס מיטידיס
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א
1 2  החל מאוגוסט 1993 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות גברים בכלל