stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מטריאליזם
המטריאליזם ביוון העתיקה

למטריאליזם ולפילוסופיה המערבית יש שורשים שווים. הפילוסופים המכונים פרה-סוקרטים והנחשבים למייסדי הפילוסופיה המערבית, היו ביסודם מטריאליסטים. הם ראו את העולם כמורכב מאחד או משילוב של חלק או של כל ארבעת החומרים הבראשיתיים - מים, אדמה, אש ואוויר. אחד מהם היה האטומיסט דמוקריטוס שטען שכל הקיים מורכב מחלקיקים קטנים ובלתי ניתנים לחלוקה - אטומים - וזה כולל את האדם עצמו. בין האטומים קיים ריק בלבד. אפילו הנפש או רוח האדם מורכבת מאטומים קטנים וחלקים החודרים לתוך גוף האדם ונותנים לו חיים. מכאן שדמוקריטוס שלל קיום כל ישות שאינה חומרית.
פילוסוף מטריאליסטי יווני נוסף היה אפיקורוס (EPICURUS) שחי במאות 4-3 לפנה"ס. הוא טען שקיימים "גופים" וביניהם ריק. הגופים יכולים להיות מורכבים או פשוטים, כמו למשל האטומים. היות שהמרחב הוא אינסופי גם כמות האטומים היא אינסופית. האטומים הללו נעים ומתנגשים ביניהם ומהתנגשויות אלו נוצרים הגופים המורכבים השונים. אפיקורוס אינו שולל את מציאות הנפש אך טוען שגם היא חומרית, מורכבת מתערובת של אד מיוחד וחום המרחף בין אטומי הגוף. מתוך הגופים נפלטים אטומים הפוגעים באברי החישה שלנו וגורמים לרשמי החושים כמו ראייה או שמיעה. עם מותו של הגוף, לטענתו, האטומים נפרדים ואדי הנפש נעלמים.
פילוסוף אחר, הרקליטוס אמר: "כל דבר קיים ואינו קיים היות שכל דבר הוא בזרימה מתמדת, בשינוי מתמיד, נוצר וחולף". על כן פילוסופים אלו היו לא רק מייסדי המטריאליזם אלא גם מבשרי המטריאליזם הדיאלקטי (ראו בהמשך).
המטריאליזם ברומא העתיקה

הנציג הבולט של המטריאליזם הרומי הוא הפילוסוף והמשורר לוקרטיוס שחי במאה הראשונה לפני הספירה. כמתנגד חריף לאמונה באלים, הוא ביסס את המטריאליזם שלו כהנגדה לדת. לדבריו, הסדר בעולם הוא מקרי היות שהאטומים יכולים להתנגש ביניהם וליצור גופים לפי אין ספור אפשרויות של סדר. הוא האמין בקיום נפש ורוח האדם אך בכך שאלו הם גופים חומריים המורכבים מסוג מיוחד של אטומים קטנים ובעלי תנועתיות רבה ביותר. התחושות הן רק גירויים של אטומים קיימים אלו ולא אטומים המגיעים מבחוץ כפי שטען אפיקורוס.
המטריאליזם בימי הרנסאנס

הנצרות שהשתלטה על אירופה, התנגדה נמרצות לכל גישה מטריאליסטית ואף ראתה במטריאליזם סוג של כפירה. גישות מטריאליסטיות חזרו שוב רק לאחר ימי הביניים, בזמן הרנסאנס. נציג בולט היה ג'ורדנו ברונו שטען שהחומר הוא היחיד היכול לייצר צורות וצורות אלו מחזיקות בתוכן את כל הקיים. מכאן נובע שהחומר הוא הטבע וכל הקיים והחי בו.
מטריאליזם מודרני

במחצית השנייה של המאה ה-19 עלתה במידה ניכרת חשיבותו של המטריאליזם בקרב חוגים מסוימים כמו החוגים הסוציאליסטיים. המושגים הבולטים במיוחד הם המטריאליזם הדיאלקטי והמטריאליזם ההיסטורי.
ביקורת

הביקורת על המטריאליזם כהשקפת עולם מודגשת כיום כביקורת על הפיזיקליזם משום שעם שדרוג המונח לכדי המושג "פיזיקליזם" אספקטים נוספים זוכים לביקורת. כיום, ביקורות על המטריאליזם הן למעשה, אלא אם צוין אחרת, ביקורות על הפיזיקליזם.
ראו גם

מטריאליזם היסטורי
נטורליזם מטאפיזי
מטריאליזם דיאלקטי
פילוסופיה של הנפש
מדעי המוח
לקריאה נוספת

קיית קמפבל, גוף ונפש, עריכה, פתח דבר והשלמות מאת ישעיהו ליבוביץ, (תרגום: יורם נבון), ירושלים: הוצאת מאגנס, 1983.
אנרי לפבר, מרקסיזם, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2005.
אברהם מידן, בעיית הגוף והנפש : מטריאליזם מול מנטליזם בפילוסופיה המערבית, עבודת דוקטור, אוניברסיטת תל אביב, 1982.
הערות שוליים

↑  חומרנות במילון סוציולוגיה (תשע"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  יצחק אבינרי, יד הלשון, יזרעאל, 1964, עמ' 188
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555884805171  BnF: cb11937260k (data)  GND: 4127749-1  LCCN: sh85082063  LNB: 000048654  NDL: 00574446  NKC: ph122677
משפט מסחרי

משפט מסחרי הם כללים שקובעים, בין השאר, אילו סוגי חברות מסחריות קיימות, איך מקימים חברה, איך מפרקים חברה, מה הם אמצעי התשלום הקיימים במשק וכדומה. המשפט המסחרי עוסק בחלק של עולם החוק ובדיני מסחר, דיני חברות ודיני ניירות ערך וכדומה.
זהו ענף בחוק הקובע את זכויותיהם וחובותיהם של כל הצדדים בזמן ביצוע סחר ומסחר ומנהל סכסוכים הנובעים מעסקאות רגילות של קונים ומוכרים, מאספקת סחורות ושירותים בדרך המסחר.
המשפט הישראלי מתחלק לשלוש קבוצות עיקריות - הראשונה היא המשפט חוקתי, השנייה היא המשפט הפלילי, והשלישית היא המשפט האזרחי העוסק בנושאים בהם המדינה אינה צד. זה האחרון נחלק לתחומי משנה רבים, בכללם דיני משפחה, דיני עבודה, דיני נזיקין, קניין רוחני, ומשפט מסחרי. משפט מסחרי, המכונה גם דיני סחר, הוא משפט החל על העוסקים במסחר, על זכויותיהם ועל התנהלותם. כמו כן, הוא עוסק בדיני תאגידים – בהקמת חברות ובפירוקן, בהסכמי מייסדים, בשותפויות ועוד.
סוגיות במשפט המסחרי

להלן כמה סוגים של תחומים שונים במשפט המסחרי:
דיני תאגידים – התחום בחוק אשר מסדיר את פעילותן והתנהלותן של בתי עסק וחברות מסחריות, תחום המשפט המסחרי הזה נוגע בעיקר בסוגיות של הקמה או פירוק של עסק. בתחום זה כלולים הקמת ורישום החברה, יחסים בין מנהלי החברה לבעלי המניות ובין מנהלי החברה לעובדים.
ממון – סוגיות אשר עוסקות בממון מהוות חלק משמעותי מעולם המשפט המסחרי. כאן הכוונה לסוגיות אשר קשורות לכספים, לדוגמה חוזי התקשרות בין בתי עסק שונים ובין אזרחים פרטיים לבין חברות מסחריות.
שותפויות וצורות עבודה שונות – תחום זה עוסק בהסדרי עבודה וצורות עבודה שונות, כפי שהן מסוכמות בין גורמים שונים בעסק.
הסכמים מסחריים – בתחום זה אפשר לכלול את כל הקשור בשותפויות בין חברות, הסדרי הפצה, חוזי זכיינות, הסכמי סוכנות, הסכמי ייצור, ועוד הסכמים הקשורים לעסקים.
הסכמי סודיות – זהו למעשה תת-נושא של תחום החוזים – הסכם שמבטיח שמירה על סודיות בין שני צדדים, אם אלו עובד ומעביד, שותפים, ספקים וכדומה.
הגנה על סימן מסחרי – משפט מסחרי מייחס חשיבות רבה לשמירה על סימנים מסחריים ועל זכויות הקניין של חברות, גופים ואנשים פרטיים.
עניינים כספיים – תחום זה כולל את כל הקשור במימונים, הלוואות, מקרקעין, ניירות ערך, הנפקת מניות, הנפקת אופציות, הנפקת איגרות חוב ועוד.
התנהלות מול רשויות המס – סוגיית המיסים היא חלק בלתי נפרד מתחום זה. כל חברה שפועלת בישראל או שמנהלת הוצאות והכנסות בארץ, כפופה להגדרות של המשפט המסחרי.
זכייניות ורישיון לעסק – חוקי המשפט המסחרי מתייחסים גם לדרך בה ניתן להקים עסק מכל סוג שהוא- עסקים המתבססים על זכיינות, מכולת, עסק הפועל מהבית וחברות ענק.
כינוס נכסים, הקפאת הליכים – המשפט המסחרי עוסק גם בכינוס נכסים, מימוש בטוחות, הקפאת הליכים, הוצאה לפועל וכדומה.
טיב המשפט המסחרי

משפט מסחרי הוא אחד החלקים החשובים של המשפט האזרחי, המשפט המסחרי עוסק בעסקאות הקשורות לעסקות מסחריות.
ניתן להגדיר את המשפט המסחרי ככללים מיוחדים החלים על חוזה של מכירת טובין ועל חוזים הנלווים לכך, כלומר חוזים עבור הובלה וביטוח של סחורות וחוזים.
תפקידו של המשפט המסחרי

המשפט המסחרי מסייע לאנשי העסקים בפתרון סוגיות מורכבות הקשורות לעסקות סכסוכים וכן מסייע לעסקים ולצרכנים כאחד להגן על האינטרסים המסחריים שלהם.
ניתן לראות את תפקידו של המשפט המסחרי לאפשר לגופים מסחריים לעשות עסקים באופן שהם רוצים לעשות זאת.
המשפט המסחרי מסייע לאנשי העסקים בפתרון סוגיות מורכבות וגם מסייע לעסקים ולצרכנים להגן על האינטרסים המסחריים שלהם.
הערות שוליים

1 2  מה זה משפט מסחרי?, באתר אייס
1 2 3  Commercial Law – uniassignment
↑  levin-fisher - משפט מסחרי
↑  gutmanlaw- משפט מסחרי
↑  lawfind - משפט מסחרי
↑  Ronen Leibowitz - משפט מסחרי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543262405171  BnF: cb133408829 (data)  GND: 4023249-9  HDS: 009612  LCCN: sh85028940  NDL: 00572070  NKC: ph115517
נוהל שכן

נוהל שכן הוא תרגולת שבה השתמש צה"ל ללוחמה בטרור במסגרת האינתיפאדה השנייה. במסגרת נוהל זה השתמשו לוחמי צה"ל באזרחים פלסטינים כמגן אנושי מפני התקפה על הלוחמים, וכן לשם ביצוע משימות מסוכנות כגון סריקת בית החשוד כממולכד. במאי 2002 הוגשה עתירה לבג"ץ נגד נוהל זה, ובעקבותיה הורה צה"ל על איסור מוחלט להשתמש באזרחים, באשר הם, כאמצעי של מגן חי מפני ירי או פיגועים של הצד הפלסטיני, או כבני ערובה.
צה"ל התיר שימוש בנוהל מצומצם יותר, שנקרא נוהל אזהרה מוקדמת, שנועד למצב בו ישנו חשד שמחבל פלסטיני מבוקש וחמוש מתבצר בתוך בית. במסגרת הנוהל, קרוב משפחה או שכן של המבוקש נדרש על ידי חיילי צה"ל לדפוק על הדלת ולבקש מהמחבל להסגיר את עצמו. צה"ל תיאר את הנוהל:
הנוהל קבע שאין להסתייע במסגרת הפעלתו בנשים, בילדים, בקשישים או בנכים. הנחת צה"ל הייתה שהמחבל לא יירה בקרוביו. במאות הפעמים שבוצע הנוהל, נהרג אזרח פלסטיני אחד – נידאל אבו מחייסן, מאש המחבל. כנגד הנוהל נטען שהוא למעשה שימוש בלתי-חוקי באזרחים פלסטינים בתור מגן אנושי. לטענת צה"ל נוהל זה הומני וגורם לחיסכון גדול באבדות בנפש ובגוף בצד הישראלי ובצד הפלסטיני כאחד.
בעקבות צעדים אלה התמקד הדיון בבג"ץ בנוהל אזהרה מוקדמת.
בג"ץ עדאלה נ' אלוף פיקוד מרכז

ארגון עדאלה, האגודה לזכויות האזרח וארגונים נוספים עתרו לבג"ץ כנגד הנוהל. ב-6 באוקטובר 2005 אסר בג"ץ על צה"ל להשתמש בנוהל אזהרה מוקדמת ובכלל להשתמש באזרחים לצורכי פעולות צבאיות. שלושת השופטים ציינו בפסק דינם את ההתלבטות הקשה שמעלה העתירה. השופט אהרן ברק כתב: "עיקרון בסיסי העובר כחוט השני בדיני התפיסה הלוחמתית הוא האיסור על שימוש בתושבים מוגנים כחלק מהמאמץ המלחמתי של הצבא התופס. אין לנצל את האוכלוסייה האזרחית לצרכיו הצבאיים של הצבא התופס... אין 'לנדב' אותם לשיתוף פעולה עם הצבא". השופטת דורית ביניש הסכימה לחוות דעתו של ברק והוסיפה שאין דרך כשרה לקבל את הסכמת התושב שמשמש את הכוח הצבאי ואין דרך להבטיח שהפעולה לא שמה את חייו בסכנה. בנסיבות אלה, לפי חוות דעתה, התכלית של הנוהל – מזעור הפגיעה בחיי תושבים שאינם מעורבים – אינה מתקיימת. השופט מישאל חשין הדגיש את התלבטותו הרבה והגדיר את הסוגיה כ"קשה ביותר". הוא הסכים לחוות דעתו של ברק, אך כתב ש"אפשר אף שהחיים ילמדונו אחרת והגלגל יתהפך".
עתירה של שר הביטחון, שאול מופז, לקיים דיון נוסף בפסק הדין נדחתה על ידי השופט אליעזר ריבלין.
בשנת 2010 הורשעו שני חיילי גדוד סיור של חטיבת גבעתי בביצוע נוהל שכן, לאחר שבמהלך מבצע עופרת יצוקה הורו לילד פלסטיני בן 9 לפתוח תיק שהיה חשוד כממולכד. נגזרו עליהם שלושה חודשי מאסר על תנאי והורדה בדרגה.
בג"ץ עדאלה נ' אלוף פיקוד מרכז > הערכה וביקורת על פסק הדין

עמיחי כהן וסטיוארט כהן, שחקרו את פסיקת בג"ץ בנושא זה, כתבו כי פסק הדין של נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק בנושא זה מהווה "התערבות דרמטית של בית משפט בפעילות צבאית. למעשה, לא ידוע על שום מקרה אחר של בית משפט במדינה דמוקרטית הפוסל שיטת פעולה צבאית ספציפית". ביחס לרטוריקת פסק הדין של השופטת דורית ביניש, שלימים מונתה אף היא לנשיאת בית המשפט העליון, כתבו השניים כי היא "חושפת גם את העמדה העקרונית [של ביניש] ביחס להתערבות הראויה של בית המשפט העליון בעניינים צבאיים: התרבות הארגונית של הצבא אינה מסוגלת... להבחין הבחנות משפטיות דקות".
מנגד, מרדכי קרמניצר וגיא לוריא שיבחו את דעתה המסכימה של דורית ביניש כדוגמה ל"רוח עצמאית בשפיטה", שהיא לדבריהם חיונית במערכת דמוקרטית ו"מאפשרת לשופט לעמוד במשימה של הגנה על שלטון החוק, על ערכי הדמוקרטיה, על זכויות האדם והאזרח, גם כאשר הרשויות האחרות מבקשות להתעלם מהן, וכמוהן רוב הציבור". פסק הדין, לדבריהם, מבטא גישה ביקורתית, ראייה מפוכחת של המציאות הביטחונית, הכרה בפער בין העמדה הרשמית למציאות ונכונות לפקפק בהנחות העובדתיות של הממסד הביטחוני.
לקריאה נוספת

דניאל פרידמן, הארנק והחרב: המהפכה המשפטית ושברה, הוצאת ידיעות אחרונות 2013, עמ' 242
עמיחי כהן וסטיוארט כהן, יורים ושופטים: ביטחון ומשפט בישראל, הוצאת ידיעות אחרונות והקריה האקדמית אונו 2014, עמ' 177–179
בעריכת רבים, ללא גלימה: שיחות עם שופטי בית המשפט העליון, הוצאת ידיעות אחרונות 2017, עמ' 279–281 (דברי השופטת דורית ביניש)
הערות שוליים

↑  14.8.02: צה"ל אחראי למותו של "מגן חי" בטובאס, באתר "בצלם"
↑  בג"ץ 3799/02 עדאלה-המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי ואחרים נ' אלוף פיקוד מרכז בצה"ל ואחרים, ניתן ב־6 באוקטובר 2005
↑  דנג"ץ 10739/05 שר הביטחון ואחרים נ' עדאלה - המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל ואחרים, ניתן ב־27 בפברואר 2006
↑  עמיחי רובין, ‏עונש קל ללוחמים שהורשעו בהפעלת "נוהל שכן", באתר "סרוגים", 21 בנובמבר 2010
↑  עמיחי כהן וסטיוארט כהן, 'יורים ושופטים: ביטחון ומשפט בישראל', הוצאת ידיעות אחרונות והקריה האקדמית אונו, 2014, עמ' 179
↑  מרדכי קרמניצר וגיא לוריא, "על הרוח העצמאית של השופטים בישראל", ספר דורית בייניש, נערך על ידי קרן אזולאי, איתי בר-סימן-טוב, אהרן ברק ושחר ליפשיץ, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן – פרסומי הפקולטה למשפטים ונבו 2018, עמ' 134–136
↑  קרמניצר ולוריא, עמ' 147
נאנדור קורצ'מארוש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 באפריל 1883 שיופוק, הונגריה 
 פטירה:  6 בדצמבר 1959 (בגיל 76) וינה, אוסטריה 
 שם לידה:  Reich Nándor 
 מדינה:  הונגריה 
 
נאנדור קורצ'מארוש, (במקור רייך, בהונגרית: Korcsmáros Nándor;‏ שיופוק, 12 באפריל 1883 – וינה, 6 בדצמבר 1959) היה סופר, עיתונאי, דרמטורג, מנהל תיאטרון, עורך עיתון, במאי יהודי-הונגרי בעל השפעה רבה על חיי התרבות בממלכת הונגריה. בשל יהדותו וכתיבתו הבקורתית על המשטר הוא נכלל במלחמת העולם השנייה בצו הממשלתי של סופרים אסורים שיצירותיהם נאסרו להדפסה, להפצה ולקריאה, לאיסור החזקתם אפילו בספריות ציבוריות ודינם היה גריסתם (בדומה לשריפת הספרים בגרמניה הנאצית).
קורות חייו

נאנדור רייך נולד במשפחה יהודית ומ-1906 כבר היה עורך עיתון ברייקה (אז הונגריה) עד 1910, שם ערך את המגזין ההונגרי "שפת הים" (Tengerpart). ב-1911 ארגן הצגות בשפה ההונגרית בתיאטרון הקיץ של העיר. לאחר מלחמת העולם הראשונה כתב ופרסם את חוויותיו בחזית. הוא נעצר לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית (1919), לאחר שחרורו חי בגלות בווינה. לאחר שחזר הביתה עבד בעיתונים היומיים של בודפשט והיה נשיא אגודת העיתונאים ההונגרים. מאז סתיו 1929, עבד כדרמטורג בקונסורציום של תיאטראות שנפתח תחת השם "בימת כיכר בתלן" (Bethlen tér Szinpad) בארמון מושכר בבעלות טיבור ראקושי, ולאחר מכן בין 1931 לבין 1933 כמנהל אמנותי בתיאטרון. הוא כתב סצנות קברט, שהוצגו בהצלחה על ידי:
קברט הבירה רויאל - Royal Sörkabaré
קברט אינטים - Intim Kabaré
תיאטרון שדרות תרז
קברט קלריוס - Clarus Kabaré
בימת כיכר בתלן - Bethlen tér Szinpad
ב-1944 נעצר על ידי הגסטפו ואחר כך גם בשנות ה-50 על ידי המשטר הקומוניסטי של מתיאש ראקושי. בשנת 1946 הפך לנשיא פעיל של "מועדון פסק" (Fészek Klub). ב-1956 במהלך המרד ההונגרי היגר לאוסטריה.
עבודותיו העיקריות (חלקי)

הנער הנצחי ; דויטש, בודפשט, 1908
עיר הכסף ; לגראדי, בודפשט, 1912
חיילי קארוי ; גדוד חי"ר 19, בודפשט, 1917
מהי האמת? ; דפוס גראי, בודפשט, 1920
מהפכה והגירה ; בודפשט, 1923 (צרות הונגריות)
הדרך האינסופית. רוֹמן ; תרבות, בודפשט, 1928
בנדנדת אלוהים. רומן ; נובה, בודפשט, 1936 (רומנים מהחיים ההונגרים)
המלחמה שלי. רומן, 1-3 ; דנטה, בודפשט, 1938 (ספרות הונגרית חדשה)
הרכבת מאחרת בחצי שעה ; ליטרריה, בודפשט, 1941 (רומני הכרך)
רוח הרפאים. מחזה ; Ny., נאג'ווארד, 1942 (אותיות נצחיות)
פלוריאן גראם ; גריף, בודפשט, 1943
שבעה ימים של אנדראש אמבר. רומן ; זמנים חדשים, בודפשט, 1945
פלוריאן גראם על הארץ ובגיהנום ; פאוסט, בודפשט, 1946
מהצלב של ישו עד לצלב שלנו. האם האנושות רוצה קומוניזם? ; גרייף, מינכן, 1958
צליל, צבע ומחשבה (מינכן, 1958)
Vom Kreuz Christi zu unserem Kreuz. Wünscht die Menschheit den Kommunismus? (מהצלב של ישו עד לצלב שלנו. האם האנושות רוצה קומוניזם?) ; הקדמה אוטו הבסבורג; גרייף, מינכן, 1959
לאן מובילה הדרך? מתרחש בבודפשט. רומן של זמננו; גואדלופה, בואנוס איירס, 1963
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon III: Kiegészítő kötet (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1981. ISBN 963-05-2500-3 (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Magyar irodalmi lexikon I–III. Főszerk. Benedek Marcell. Budapest: Akadémiai. 1963–1965. (לקסיקון ספרותי הונגרי)
Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה)
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 84025/1907. Forrás: Névváltoztatási kimutatások 1907. év 45. oldal 14. sor
↑  "Bethlen téri Színház". mek.oszk.hu. נבדק ב-2017-04-04.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312302305171  GND: 116339357  ISNI: 0000 0000 7905 0465  LCCN: n95092413  VIAF: 6647166   WorldCat (עם VIAF): 6647166
מריה רודה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1877 קומו, איטליה 
 פטירה:  1958 (בגיל 81 בערך)
 מדינה:  ארצות הברית, איטליה 
 בן או בת זוג:  פדרו אסטבה 
 
מריה רודה (באיטלקית: Maria Roda; ‏1877–1958) הייתה פעילה אנרכיסטית-פמיניסטית, סופרת ונואמת איטלקייה-אמריקאית, שהשתתפה במאבקי עובדי הטקסטיל באיטליה ובארצות הברית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
תחילת דרכה

מריה רודה נולדה בשנת 1877 בקומו שבאיטליה, והתחילה את פעילותה בתנועות רדיקליות בגיל צעיר. אמה, אדל פרבינצ'יני, נפטרה כאשר רודה עודה ילדה, ואביה, צ'זרה רודה בלזריני, גידל אותה ואת שלוש אחיותיה. צ'זרה היה פועל טקסטיל, ופעיל בארגוני עובדים אנרכיסטיים מקומיים. כדי לסייע לכלכלת המשפחה, מריה ואחיותיה החלו לעבוד במפעל המשי של קומו. שם הכירה פעילים עמיתים של אביה, נהייתה אנרכיסטית והחלה בפועלה הרדיקלי. ממשלת איטליה החשיבה את צ'זרה רודה לאחד מראשי התנועה האנרכיסטית, ושמה עליו, וכן על מריה, מעקב צמוד.
ב-1891 נעצרה מריה רודה ונשלחה לכלא לשלושה חודשים בשל מעורבותה בשביתה במילאנו. היא הואשמה בהסתת הפועלים נגד המשטרה. למרות גילה הצעיר - היא הייתה בת 14 - הוטל עליה עונש מאסר, כיוון שהמשיכה לגלות עמדת התנגדות אל מול השופט. כשנשאלה במשפט לגבי התעמרותה המיוחסת בשוטר בתפקיד בזמן השביתה, שהובילה לכאורה למהומות, היא אמרה: "אני מרחמת על השוטר הזה. אני מרחמת עליו כי הוא בקושי מרוויח את פת לחמו, כי הוא יצור מסכן. אבל זה מרשים לראות אותו רודף אחר אחיו שאף הם יצורים מסכנים... שיחשוב על זה." היא הייתה לדמות אהודה ומפורסמת בחוגים אקטיביסטיים באירופה בשל נכונותה לדבר את אשר על ליבה.
פעילות בתנועה האנרכיסטית האיטלקית-אמריקאית

משפחת רודה היגרה לארצות הברית בשנת 1893, כאשר מריה בת 17. הם התיישבו בפטרסון, ניו ג'רזי, ובמהרה נהיו פעילים בתנועה האנרכיסטית האיטלקית, באחד הארגונים הגדולים והמשפיעים בארצות הברית, Gruppo Diritto all'Esistenza (ארגון זכות הקיום). מריה הייתה מתוסכלת מהדרת הנשים בתנועה, ויחד עם עוד כמה נשים פעילות (כולל נינפה ברוניו וארנסטינה קרבלו) הקימה את Gruppo Emancipazione della Donna (ארגון שחרור הנשים) ב-1897, כדי שנשים בתנועה האנרכיסטית יוכלו להיפגש ולפתח תאוריות משלהן ושיטות לאקטיביזם מהפכני של מעמד הפועלים. רודה ועשרות נשים אחרות החלו לכתוב, להדפיס ולהפיץ כתבים אנרכו-פמיניסטיים, וליצור קשרים עם קבוצות פמיניסטיות אחרות. שני מאמרים של רודה פורסמו ב-La Questione Sociale (עיתון אנרכיסטי בשפה האיטלקית): "Alle operaie" (לנשים עובדות), 15 בספטמבר 1897, ו-"Alle Madri" (לאמהות), ב-7 בספטמבר 1901.
אמה גולדמן שמעה את רודה נואמת בעצרת גדולה בשנת 1894, אשר חגג את שחרורה של גולדמן מהכלא. למרות שהנאום היה באיטלקית וגולדמן לא הבינה דבר ממנו, היא כתבה בזיכרונותיה כמה התרגשה מהנוכחות הכריזמטית של רודה. היא כתבה: "היופי המוזר של מריה, הניגון של הדיבור שלה, עוררו את כל הקהל לכדי התלהבות מתלקחת. מריה הייתה כקרן אור שמש עבורי." ואז היא הבטיחה להיות ל"מורה, חברה, ועמיתה" של רודה.
זוגיות עם פדרו אסטבה

בן זוגה לחיים של רודה היה פדרו אסטבה, אנרכיסט קטלוני, דפס ועורך עיתון שעזר להקים את La Questione Sociale, אחד העיתונים האנרכיסטיים העיקריים בשפה האיטלקית בארצות הברית. בזמן שאסטבה היה העורך של La Questione Sociale, מ-1899 עד 1906, כתיבת נשים בעיתון הייתה בשיאה. רודה ואסטבה חיו בפטרסון לפחות עד 1908, ולאחר מכן גם חיו בטמפה, פלורידה, בברוקלין, ובוויהוקן ניו ג'רזי, כדי להפיץ האידאולוגיה ולארגן עובדים מן השוליים. הבית שלהם בוויהוגן היה מרכז של אקטיביזם רדיקלי במהלך שנות ה-30. נולדו לרודה ואסטבה עשרה ילדים, אך רק שמונה שרדו עד בגרות (ויולט, סנסיטיבה, סיריו, איריס, פלורה, פדרו, הליוס וזפיר); הם איבדו את בנם בן העשר בפיצוץ שכנראה היה ניסיון התנקשות בחייו של אסטבה.
לקריאה נוספת

Philip V. Cannistraro, and Gerald Meyer, eds., The Lost World of Italian American Radicalism: Politics, Labor, and Culture (Greenwood Publishing Group, 2003). ISBN 0275978915
Jennifer Guglielmo, "Transnational Feminism's Radical Past: Lessons from Italian Immigrant Women Anarchists in Industrializing America." Journal of Women's History 22.1 (2010): 10-33. Project MUSE.
Donna R. Gabaccia, and Franca Iacovetta, eds, Women, Gender and Transnational Lives: Italian Workers of the World (University of Toronto Press, 2002). ISBN 0802084621.
Laura E. Ruberto, Gramsci, Migration, and the Representation of Women's Work in Italy and the U.S. (Rowman & Littlefield, 2009). ISBN 0739144324
Marcella Bencivenni, Italian Immigrant Radical Culture: The Idealism of the Sovversivi in the United States, 1890-1940 (NYU Press, 2011). ISBN 0814723187
Salvatore Salerno, "Paterson's Italian Anarchist Silk Workers and the Politics of Race"
Gary Mormino and George Pozzetta, The Immigrant World of Ybor City: Italians and their Latin Neighbors in Tampa, 1885-1985 (University of Illinois Press, 1987). ISBN 978-0-8130-1630-6
Frances H. Nichols, "The Anarchists in America," New Outlook (August 10, 1901): 859-863
Patrizia Sione, "Industrial Work, Militancy, and Migration of Northern Italian Workers in Europe and Paterson, New Jersey, 1880-1913" (PhD dissertation, State University of New York, Binghamton, 1992)
Gruppo Diritto all'Esistenza
הערות שוליים

↑  Jennifer Guglielmo, Living the Revolution: Italian Women's Resistance and Radicalism in New York City, 1880-1945 (Chapel Hill: The University of North Carolina Press, 2010), p. 157
↑  d'Axa, Zo (1895). "Little Girls". Marxists.org. Mitch Abidor (trans.).
↑  Jennifer Guglielmo, Living the Revolution: Italian Women's Resistance and Radicalism in New York City, 1880-1945 (Chapel Hill: The University of North Carolina Press, 2010), pp. 139, 162-72; Salvatore Salerno, "'No God, No Master': Italian Anarchists and the IWW" in Cannistraro and Meyer, eds., The Lost World of Italian American Radicalism (Prager, 2003).
↑  Emma Goldman, Living My Life: Volume 1 (Unabridged) (ReadaClassic.com, 2010), p. 150.
↑  Carolyn P. Boyd, "The Anarchists and Education in Spain, 1868-1909", The Journal of Modern History, Vol. 48, No. 4, (Dec., 1976), pp. 125-170; Chris Ealham, Class, Culture and Conflict in Barcelona, 1898-1937 (Routledge, 2005)
↑  Jennifer Guglielmo, Living the Revolution: Italian Women's Resistance and Radicalism in New York City, 1880-1945 (Chapel Hill: The University of North Carolina Press, 2010), 159.
↑  Paul Avrich, Anarchist Voices: An Oral History of Anarchism in America, pp. 210-12, 143, 393
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מריה רודה".
סיבון

סִיבּוּן או ספוניפיקציה (באנגלית: Saponification) הוא תגובה כימית המשמשת לייצור סבון. בתגובה זו מתבצעת הידרוליזה של אסטר בתנאים בסיסיים, ותוצריה הם כוהל ומלח של חומצה קרבוקסילית.
סיבּון נזכר בדרך כלל בתהליך ייצור סבון, לרוב על ידי שימוש בבסיס מתכתי כלשהו, כסודה קאוסטית (נתרן הידרוקסידי) או אשלגן הידרוקסידי ובשומן כלשהו.
בשיטה המסורתית לייצור סבון נעשה שימוש בשומן צמחי או בשומן מהחי. במקרים אלה השומן הוא מסוג טריגליצריד, ולכן הסבון המיוצר יכלול לצד מלח של חומצת שומן גם את הכוהל גליצרין. נתרן הידרוקסידי משמש בתהליך ליצירת סבון מוקשה, בעוד ששימוש באשלגן הידרוקסידי ייצור סבון רך.
יצירת סבון בתגובת סיבון (Saponification, הידרוליזה של אסטר בתנאים בסיסיים), על ידי תגובת נתרן הידרוקסיד עם אסטר של חומצת שומן, במקרה של טרי גליצרידים האלכוהול הוא גליצרול
מנגנון

1-2: תקיפה של יון ההידרוקסיד על הפחמן הקרבונילי, ועליית זוג האלקטרונים של הקשר הקרבונילי על אטום החמצן לקבלת מולקולה במבנה ארבעוני.
3: סגירה של אחד מזוגות האלקטרונים הלא קושרים של אטום החמצן על אטום הפחמן, ויציאה של היון הכהלי תוך קבלת חומצה קרבוקסילית.
4-7: קטיפה של הפרוטון החומצי של החומצה הקרבוקסילית על ידי האניון הכהלי לקבלת כוהל ויון קרבוקסילאט.
סיבּון ברפואה משפטית

ברפואה משפטית, סיבּון הוא הידרוליזה של שומני הגוף בגופות, תהליך המתרחש כאשר גופה נמצאת זמן רב במגע עם לחות, או שקועה במים, ובסביבה בסיסית. במקרים אלה מופיע חומר שעוותי בשם אדיפוסיר, המכונה גם "שעוות קבר", באיברים עתירי רקמות שומן כמו לחיים, בטן ועכוז. החומר נוצר מסיבּון של שומני הגוף על ידי כימיקלים באדמה. האדיפוסיר מעכב את המשך תהליכי הריקבון, ומופיע כחודש לאחר המוות בגופה שלא הייתה נגישה לחרקים. קיומו בגופה יכול להיות ניכר גם אחרי שנים רבות.
רמת הסיבּון מסייעת למומחים לקבוע במקרים אלה את זמן המוות, אם כי אין היא מדויקת.
הערות שוליים

↑  מקור השם הוא במילה Adipose tissue - רקמות שומן
↑  דוגמה לשימוש בסיבּון לצורך משפטי בפסק דין
לוחית רישוי של הרשות הפלסטינית

הרשות הפלסטינית מחייבת את תושביה לרשום את רכבם ולהציג לוחית רישוי.
לוחית רישוי של מונית פלסטינית
ישנן שתי מערכות שונות של רישום כלי רכב: אחת עבור יהודה ושומרון והשנייה עבור רצועת עזה.
ביהודה ושומרון

באופן כללי, לוחיות רישוי של הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון הן בצבע לבן עם ספרות ומסגרת בצבע ירוק. בצד ימין של הלוחית יש את האות הערבית "ف" (פא') ומתחתיה את האות הלטינית "P", שהן האותיות הראשונות במילה "فلسطين" ו-"Palestine" שמשמעותה פלסטין (או לחלופין יצוג של המילים "السلطة الفلسطينية" ו-"Palestinian Authority" שמשמעותן הרשות הפלסטינית).
אף על פי שקיימים מספרים זהים לכלי רכב ביהודה ושומרון ובישראל, רוב המספרים שונים בין שני האזורים, זאת מכיוון שבתחילה המערכת הייתה מתוכננת להיות אחידה. עם השנים, התרופף התיאום בין שתי המערכות ונוצרו מספרים חופפים. גם ברצועת עזה היה הדבר דומה, עד שבשנת 2012, בוצע מספור מחדש של כל הרכבים ברצועה ונוספו מספרים רבים שזהים למספרים בישראל. עם זאת, אין מספרים זהים בין כלי רכב ביהודה ושומרון וברצועת עזה, זאת מכיוון שהרשויות ברצועת עזה תכננו את המספור המחודש כך שבעתיד יתאפשר מיזוג של שתי המערכות.
באזור יהודה ושומרון, מלבד רכבים הנושאים לוחית רישוי של הרשות הפלסטינית, יכולים לנוע בחופשיות גם רכבים הנושאים לוחית רישוי ישראלית (אם כי הכניסה למקומות מסוימים באזור אסורה לישראלים על פי החוק הישראלי. במקומות אלה מסוכן ליהודים לנוע, אם כי לערבים ישראלים ולתיירים שאינם יהודים הסיכון נמוך יותר).
החל משנת 2015 ולראשונה מפרוץ האינתיפאדה השנייה, רכבים הנושאים לוחית רישוי פלסטינית של יהודה ושומרון יכולים לנוע גם בשטח הריבוני של מדינת ישראל (כלומר בתוך שטחי הקו הירוק), בכפוף לאישור ממתאם פעולות הממשלה בשטחים. אישורים ניתנים בעיקר לכלי רכב של אנשי רפואה העובדים בבתי חולים בישראל, אך גם לסוחרים ואנשי עסקים.