WHA
היסטוריה > בעיות תפעוליות וכלכליות

הבעיות התפעוליות והכלכליות של קבוצות ה-WHA החלו למעשה עוד לפני ששוחק המשחק הראשון שלה, ונמשכו לאורך כל שנות קיומה. עקב כך היה חוסר יציבות בולט בהרכב הליגה, כשקבוצות רבות עברו מעיר לעיר או התפרקו - לעיתים תוך כדי עונת משחקים.
שתי קבוצות שהיו ממייסדות הליגה - סן פרנסיסקו שארקס ודייטון ארוז - לא יכלו למצוא אולם מתאים ונאלצו לעבור לערים אחרות עוד לפני העונה הראשונה, עונת 1972/73. סן פרנסיסקו שארקס הפכה לקוויבק נורדיקס, והקבוצה מדייטון עברה ליוסטון והפכה ליוסטון איירוס. מיאמי סקרימינג איגלס, שעוררה עניין גדול עקב החתמותיהם של ברני פראן ודרק סנדרסון, נתקלה גם היא בבעיה של מציאת אולם מתאים והתפרקה עוד לפני ששיחקה ולו משחק אחד. היא הוחלפה על ידי זיכיון בפילדלפיה לקבוצה אחרת, פילדלפיה בלייזרס, שלקחה עליה גם את חוזיהם היקרים של סנדרסון ופראן. כזה היה גם גורלה של קלגרי ברונקוס, שהוחלפה על ידי קליבלנד קרוסיידרס.
בערים הגדולות בהן הייתה כבר קבוצת NHL נתקלו קבוצות ה-WHA בלחץ ובהתנכלות מצד קבוצות ה-NHL הקיימות. ניו יורק ריידרס, שהייתה אמורה להיות קבוצת הדגל של הליגה החדשה, שמה את עינה על אולם חדש, נסאו קוליסאום, שנבנה במחוז נסאו שבלונג איילנד. פרנסי מחוז נסאו היו מעוניינים לדחות את קבוצת ה-WHA ופעלו נמרצות לקבלת זיכיון לקבוצת NHL כדי ליצור צידוק לדחיית הריידרס מהאולם. בעזרת שתדלנות של ויליאם שיי (הבעלים של קבוצת הבייסבול ניו יורק מטס) העניקה ה-NHL באופן חפוז זיכיון להקמת קבוצה בלונג איילנד - ניו יורק איילנדרס, שתפסה את האולם החדש ומנעה את כניסת הריידרס אליו.
בצר להם, נאלצו הריידרס לנדוד למנהטן, אל מדיסון סקוור גארדן, שם היו בעצם דיירי משנה של קבוצת ה-NHL המתחרה ניו יורק ריינג'רס. הריידרס זכו לתנאי שכירות דרקוניים ולמגבלות קשות על לוח הזמנים שלהם, בין משחקי ה-NHL והאירועים הרבים האחרים שנערכו באולם. גם הקהל מיעט להגיע למשחקי הקבוצה, ומהר מאוד החליטו בעליה לפרוש ולהעבירה לניהול ישיר של ה-WHA כבר בעונה הראשונה לקיומה. הקבוצה שינתה את שמה לניו יורק גולדן בליידס.
בעונה השנייה הורעו תנאי הקבוצה במדיסון סקוור גארדן עוד יותר, וזמן קצר לאחר תחילתה הועברה הקבוצה לניו ג'רזי ושינתה את שמה לניו ג'רזי נייטס. ה-WHA התעקשה על קיום קבוצה באזור ניו יורק למרות שהאולם בו שיחקה הקבוצה בניו ג'רזי היה בעליל בלתי מתאים למשחק - הוא היה צפוף, חסר חדרי הלבשה נאותים, בזירת הקרח שלו היה קיים שיפוע מובנה ששיבש את מהלך המשחק, והזירה הייתה מתוחמת בגדר רשת במקום בלוחות זכוכית אקרילית כמקובל. לבסוף נכנעה ה-WHA, והקבוצה עברה לסן דייגו ונקראה סן דייגו מרינרס עד התפרקותה ב-1977.
גם בטורונטו לא רוותה ה-WHA נחת. הקבוצה המקורית אוטווה נשיונלס עברה אחרי עונה אחת לטורונטו ושינתה את שמה לטורונטו טורוס. הטורוס שיחקו במייפל ליף גארדנס, האולם הביתי של קבוצת ה-NHL טורונטו מייפל ליפס שבעליה, הרולד באלרד, היה גם בעלי האולם. למקרה הטורוס נוסף גם פן אישי - הבעלים של הטורוס היה בנו של מי שהיה שותפו של באלרד בבעלות על המייפל ליפס בעבר, ובין השניים נתגלע סכסוך מר.
גם במקרה הזה נקבעו עבור קבוצת ה-WHA תנאי שכירות דרקוניים, עד כדי כך שהטורוס חויבו לשלם בנפרד על שימוש בתאורה ועל כריות הריפוד בספסלי המחליפים. תנאי השכירות הבריחו לבסוף את הטורוס, והם עברו ב-1976 לברמינגהאם, אלבמה, והפכו לברמינגהאם בולס.
בבוסטון זכתה ניו אינגלנד ויילרס להתנכלות דומה מצד בעלי בוסטון ברואינס כשניסתה להצטרף לבוסטון גארדן כקבוצה ביתית נוספת. הוויילרס נאלצו לנדוד להרטפורד, קונטיקט.
בלוס אנג'לס היה המצב שונה. גם קבוצת ה-WHA - שהחליפה את שמה ללוס אנג'לס שארקס, במקום הקבוצה שלא קמה בסן פרנסיסקו - וגם קבוצת ה-NHL של העיר, לוס אנג'לס קינגס, סבלו מעניין מועט ומקהל מדולדל. השארקס נדדו לדטרויט אחרי 2 עונות בלבד ונקראו מישיגן סטאגס. גם שם לא שפר גורלה של הקבוצה, והיא עברה אחרי עונה אחת לבולטימור. גם בבולטימור שרדה עונה אחת בלבד בטרם התפרקה.
גם החוזים היקרים שנאלצו קבוצות ה-WHA לשלם כדי למשוך את כוכבי ה-NHL גרמו לקשיים הולכים וגוברים. דרק סנדרסון, שהחזיק בחוזה של 2.6 מיליון דולר בפילדלפיה בלייזרס, היה הספורטאי בעל השכר הגדול ביותר בצפון אמריקה באותו זמן. חוזהו היה יקר אף יותר מזה שהביא את כוכב הכדורגל פלה לניו יורק קוסמוס.
עם זאת, בשנות קיומה של ה-WHA הייתה תנופה בבניית אולמות חדשים בצפון אמריקה, חלקן בערים שהיה ברור שלא תקבלנה קבוצה NHL; האולמות שוועו לקבוצה ביתית, וה-WHA ניצלה זאת בחלק מהערים. כך למשל בסינסינטי קמה ב-1975 סינסינטי סטינגרס ששיחקה בליגה עד פירוקה. באינדיאנפוליס קמה אינדיאנפוליס רייסרס ששיחקה בה מ-1974 ועד עונתה האחרונה, 1978/79, במהלכה פורקה.