stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנצ'סקו קריספי
שר הפנים

בדצמבר 1877 החליף את ג'ובאני ניקוטרה (אנ') כשר הפנים (אנ') בממשלתו של דפרטיס. אף על פי שתקופת כהונתו הקצרה נמשכה 70 יום בלבד, הוא סייע בהקמת מונרכיה מאוחדת. יתרה מכך, במהלך כהונתו כשר, ניסה קריספי לאחד את הפלגים הרבים שהיו חלק מהשמאל (אנ'), באותה תקופה.
ב-9 בינואר 1878, מותו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, ועלייתו לשלטון של המלך אומברטו, אפשרו לקריספי להבטיח את הקמתה הרשמית של מונרכיה מאוחדת, שהמלך החדש קיבל את התואר אומברטו הראשון, מלך איטליה, במקום אומברטו הרביעי מסבויה.
ב-7 בפברואר 1878, מותו של האפיפיור פיוס התשיעי הצריך קונקלווה הראשונה שנערכה לאחר איחוד איטליה. קריספי, בסיוע מנצ'יני והקרדינל פצ'י (לאחר מכן לאו השלושה-עשר), שכנע את חבר הקרדינלים (אנ') לקיים את הקונקלווה ברומא, וביסס את הלגיטימיות של הבירה.
שערוריית ביגמיה ובידוד פוליטי

התכונות המדינאיות שהפגין לא הספיקו כדי למנוע את סערת הזעם של מתנגדיו של קריספי כאשר הואשם בביגמיה. כאשר התחתן בשנית, אישה שהתחתן איתה ב-1853 עדיין חיה. אבל בית משפט קבע שנישואיו של קריספי ב-1853 במלטה אינם תקפים מכיוון שהם התבצעו בזמן שאישה אחרת שנישאה לו עוד קודם לכן עדיין בחיים. עד נישואיו השלישיים, אשתו הראשונה נפטרה ונישואיו לאשתו השנייה בוטלו בצורה חוקית. לכן, נישואיו לאשתו השלישית נקבעו כתקפים ולא ביגמיים. למרות זאת הוא נאלץ להתפטר מתפקידו לאחר שלושה חודשים בלבד במרץ 1878, והפיל יחד איתו את כל הממשלה.
במשך תשע שנים קריספי נשאר פוליטית תחת עננה של חשדות, והוביל את האופוזיציה ה"פרוגרסיבית". ב-1881 היה קריספי בין התומכים העיקריים של זכות הבחירה האוניברסלית לגברים, שאושרה על ידי ממשלתו של אגוסטינו דפרטיס.
שערוריית ביגמיה ובידוד פוליטי > פנטארכיה

ב-1883 כרתו מנהיגי השמאל, אגוסטינו דפרטיס, והימין, מרקו מינגטי (אנ'), ברית המבוססת על ממשלת קואליציה מרכזית גמישה אשר בודדה את הקיצונים של השמאל והימין; הפוליטיקה הזו הייתה ידועה בשם טרספורמיזמו (אנ'). קריספי, שהיה תומך נלהב של מערכת דו-מפלגתית, התנגד מאוד לטרספורמיזמו והקים קבוצה פרלמנטרית פרוגרסיבית ורדיקלית בשם שמאל דיסידנטי (אנ'). הקבוצה נודעה גם בשם "הפנטארכיה" (מושג מיוונית שמשמעו "שלטון החמישה"), בשל חמשת מנהיגיה, ג'וזפה צנארדלי, בנדטו קאירולי (אנ'), ג'ובאני ניקוטרה (אנ'), אגוסטינו מגליאני (אנ') אלפרדו בקאריני (Alfredo Beccarini) וקריספי.
המפלגה תמכה במדיניות פנים סמכותנית ופרוגרסיבית, בהתפשטות טריטוריאלית לאומנית (אנ') ובמדיניות חוץ גרמנופילית, ובמדיניות כלכלית פרוטקציוניסטית.
לאחר הבחירות הכלליות במאי 1886, שבהן השיג השמאל הדיסידנטי כמעט 20% מהקולות, חזר קריספי לתפקיד שר הפנים בממשלת דפרטיס. לאחר מותו של דפרטיס ב-29 ביולי 1887, נטש קריספי את השמאל הדיסידנטי והפך למנהיג קבוצת השמאל ההיסטורי (אנ'); הוא גם מונה על ידי המלך, לראש ממשלת איטליה ושר החוץ (אנ').
כהונה ראשונה כראש ממשלה

ב-29 ביולי 1887 הושבע פרנצ'סקו קריספי לראש הממשלה החדש. הוא היה הראשון מדרום איטליה. קריספי התבלט מיד, בשל היותו מנהיג רפורמי, אך סגנונו הפוליטי עורר מחאות רבות מצד מתנגדיו, שהאשימו אותו כראש ממשלה סמכותני ו"איש חזק (אנ')".
נאמן לנטיותיו הפרוגרסיביות הראשוניות הוא המשיך עם רפורמות שנעצרו, ביטול עונש המוות, ביטול חוקים נגד שביתות, הגבלת סמכויות המשטרה ורפורמה בחוק העונשין ובניהול המשפטים בעזרת שר המשפטים שלו ג'וזפה צנארדלי, ארגון מחדש של ארגוני צדקה והעברת חוקי בריאות וחקיקה להגנה על מהגרים שעבדו מחוץ לאיטליה. הוא חיפש תמיכה עממית למען המדינה עם תוכנית של פיתוח מסודר בבית והתרחבות מחוץ לאיטליה.
כהונה ראשונה כראש ממשלה > מדינות פנים

אחד המעשים החשובים ביותר היה הרפורמה במנהל המרכזי של המדינה, שבעזרתה חיזק קריספי את תפקיד ראש הממשלה. הצעת החוק נועדה להפריד בין תפקידי הממשלה לתפקידי הפרלמנט, בניסיון לנתק את הראשונה מהמעללים הפוליטיים של השני. הנקודה הראשונה של החוק הייתה לתת לממשלה את הזכות להחליט על מספר המשרדים ותפקידם. הסיכוי היה גם להשאיר את המלך (בנוסף למה שקבע החוק האלברטיני (אנ')) חופשי להחליט על ארגון המשרדים השונים. יתרה מכך, הרפורמה אפשרה את מינוי המזכירים, שהיו אמורים לסייע לשרים ובמקביל להיות הדוברים בפרלמנט. הרפורמה זכתה לביקורת חריפה מצד האופוזיציה הימנית אך גם מצד השמאל הקיצוני. ב-9 בדצמבר 1887 היא אושרה על ידי לשכת הצירים.
ב-1889 קידמה ממשלתו של קריספי רפורמה בבתי המשפט ופרסמה חוק עונשין חדש, שאיחד את חקיקת העונשין באיטליה, ביטלה את עונש המוות והכירה בזכות לשבות. החוק החדש נתפס כיצירה גדולה על ידי משפטנים אירופאים בני אותו דור. החוק נקרא על שמו של ג'וזפה צנארדלי, שר המשפטים (אנ'), שקידם את החקיקה בנושא.
רפורמה חשובה נוספת הייתה זו של השלטון המקומי, או קומוני, שאושרה על ידי הלשכה ביולי 1888, תוך שלושה שבועות בלבד. הרפורמה החדשה כמעט הכפילה את קהל הבוחרים המקומי, והגדילה את זכות הבחירה. אבל החלק השנוי ביותר במחלוקת בחוק היה קשור לראשי הערים, שמונו בעבר על ידי הממשלה, ואשר ייבחרו כעת על ידי האלקטורים, בעיריות עם יותר מ-10,000 תושבים ובכל בירות נפות איטליה. החוק הקים גם את משרת הפרפקט. הרפורמה אושרה על ידי הסנאט בדצמבר 1888 ונכנסה לתוקף בפברואר 1889.
ב-22 בדצמבר 1888, חוקק קריספי את החוק האיטלקי הראשון למערכת הבריאות הלאומית, כולל שריפת גווייה לאחר מגפות הכולרה בשנים 1835–37, 1854–55 ו-1856–67, שגרמו למותם של יותר מ-160,000 אנשים. קריספי היה גם הפוליטיקאי הראשון שיישם את תפקידה של המדינה החילונית האיטלקית בתחומי הצדקה והסולידריות שעד אז היו באופן מסורתי מונופול של אזרחים פרטיים וארגונים, בעיקר של הכנסייה הקתולית האיטלקית שהתנגדו לרפורמות שלו.
כהונה ראשונה כראש ממשלה > מדיניות חוץ

כראש ממשלה בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19 ניהל קריספי מדיניות חוץ תקיפה כדי לחזק את המוסדות השרויים במצוקה של איטליה. הוא ראה בצרפת את האויב הקבוע והוא סמך רבות על תמיכה בריטית. בריטניה הייתה ביחסים טובים עם צרפת וסירבה לעזור, והותירה את קריספי מבולבל ובסופו של דבר מאוכזב ממה שהוא הרגיש שהוא ידידות מיוחדת בין שתי המדינות. הוא פנה לאימפריאליזם באפריקה, במיוחד נגד הממלכה העצמאית של אתיופיה, והמחוז העות'מאני טריפוליטניה העות'מאנית (בלוב של היום).
כהונה ראשונה כראש ממשלה > מדיניות חוץ > היחסים עם גרמניה

אחד מפעולותיו הראשונות כראש הממשלה היה ביקור אצל קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק, איתו ביקש להתייעץ בנוגע לפעילותה של הברית המשולשת.
מדיניות החוץ שלו התבססה על הברית, שאליה שנוסף החוזה הימי עם בריטניה, אותו חתם קודמו, קרלו פליצ'ה ניקוליס, רוזן רובילנט (אנ'). קריספי הפגין גישה נחרצת כלפי צרפת, והפסיק את המשא ומתן הממושך והבלתי פורה להסכם כלכלי צרפתי-איטלקי חדש, וסירב להזמנה הצרפתית לארגן חלק איטלקי בתערוכה העולמית של פריז ב-1889. במסגרת הברית המשולשת התחייבה לאיטליה למלחמה אפשרית עם צרפת, מה שדרש הגדלה עצומה של ההוצאה הצבאית האיטלקית הכבדה ממילא, מה שהפך את הברית ללא פופולרית באיטליה. כחלק ממדיניות החוץ האנטי-צרפתית שלו, קריספי החל במלחמת מכסים עם צרפת ב-1888. מלחמת הסחר הצרפתית-איטלקית הייתה אסון כלכלי עבור איטליה שבמשך עשר שנים הייתה עתידה לעלות שני מיליארד לירטות בייצוא אבוד, והסתיימה ב-1898 עם הסכמת האיטלקים להפסיק את המכסים שלהם על סחורות צרפתיות בתמורה לכך שהצרפתים יבטלו את המכסים שלהם על סחורות איטלקיות.
כהונה ראשונה כראש ממשלה > מדיניות חוץ > מדיניות קולוניאלית

פרנצ'סקו קריספי היה פטריוט ולאומן איטלקי (אנ'), ורצונו להפוך את איטליה למעצמה קולוניאלית הוביל לסכסוכים עם צרפת, שדחתה את התביעות האיטלקיות כלפי תוניסיה והתנגדה להתפשטות האיטלקית במקומות אחרים באפריקה
תחת שלטונו של קריספי, איטליה חתמה על הסכם ווצ'אלה; זו הייתה עסקה שהושגה על ידי המלך מנליק השני משאווה (לימים קיסר אתיופיה) עם הרוזן פייטרו אנטונלי (איט') בעיירה ווצ'אלה (אנ'), ב-2 במאי 1889. ההסכם קבע שהאזורים בוגוס, חמאסיין, אקלה גוזאי וסרה היו חלק מהמושבה האיטלקית של אריתריאה והוא הבסיס של המושבה האיטלקית ומדינת אריתריאה המודרנית. לפי האמנה, איטליה הבטיחה סיוע כספי ואספקה צבאית.
כהונה ראשונה כראש ממשלה > מדיניות חוץ > שאלת אלבניה

הגאופוליטיקה של הבלקן והחששות הביטחוניים דחפו את איטליה לחפש מעמד של מעצמה גדולה בים האדריאטי וקריספי ראה באלבניה כאוטונומיה עתידית בתוך האימפריה העות'מאנית או כמדינה עצמאית המשמשת להגנה על האינטרסים האיטלקיים. קריספי חשב שהאינטרסים של אלבניה נגד הפאן-סלאביזם ופלישה אוסטרו-הונגרית אפשרית יקבלו את השירות הטוב ביותר באמצעות איחוד יווני-אלבני והוא ייסד ברומא ועדה פילהלנית שפעלה למען מטרה זו. קריספי, לאחר שהפך לראש ממשלה, עורר והעצים את היחסים האתנו-תרבותיים בין איטלקים-אלבנים לאלבנים מהבלקן, מהלכים שנחשבו כמרחיבים את ההשפעה האיטלקית על האלבנים על ידי אוסטריה-הונגריה. כדי לנטרל את ההשפעה האוסטרו-הונגרית בצפון אלבניה, יזם קריספי את פתיחת בתי הספר האיטלקיים הראשונים בשקודרה ב-1888. אלבנים בולטים המעורבים בהתעוררות הלאומית של אלבניה כמו עבדיל פראשרי (אנ') ותימי מיטקו (אנ') התכתבו עם קריספי בשאלת האלבנים.
כהונה ראשונה כראש ממשלה > מדיניות חוץ > התפטרות

הבחירות הכלליות ב-1890 היו ניצחון יוצא דופן עבור קריספי. מתוך 508 צירים, 405 צידדו בממשלה. אבל כבר באוקטובר צמחו הסימנים הראשונים למשבר פוליטי. הקיסר מנליק ערער על הנוסח האיטלקי של הסכם ווצ'אלה, וקבע שהוא לא מחייב את אתיופיה להיות מדינת חסות איטלקית. מנליק הודיע לעיתונות הזרה והשערורייה פרצה. זה קרה ימים ספורים לאחר ששר האוצר (אנ') ויריבו הפוליטי הראשי הוותיק של קריספי, ג'ובאני ג'וליטי, נטש את הממשלה.
אולם האירוע המכריע היה מסמך שפרסם שר האוצר החדש ברנרדינו גרימלדי (אנ'), שחשף כי הגירעון המתוכנן גבוה מהצפוי; לאחר מכן, הממשלה איבדה את הרוב שלה עם 186 קולות נגד ו-123 בעד. קריספי התפטר מראשות הממשלה ב-6 בפברואר 1891.
אחרי ראשות הממשלה

לאחר נפילת ממשלתו של קריספי, אומברטו הראשון הטיל את המשימה להרכיב את הקבינט החדש על המרקיז אנטוניו סטראבה די רודיני (אנ'). הממשלה התמודדה עם קשיים רבים מתחילתה ובמאי 1892 החליט ג'וליטי, שהפך למנהיג השמאל החדש לאחר התפטרותו של קריספי, לא לתמוך בה יותר.
לאחר מכן, המלך אומברטו הראשון מינה את ג'וליטי לראש הממשלה החדש. אולם הקבינט הראשון של ג'וליטי הסתמך על רוב דחוק ובדצמבר 1892 היה ראש הממשלה מעורב בשערורייה גדולה.
אחרי ראשות הממשלה > שערוריית בנקה רומאנה

שערוריית בנקה רומאנה (אנ') צצה בינואר 1893 באיטליה על רקע פשיטת הרגל של בנקה רומאנה (Banca Romana), אחד מששת הבנקים הלאומיים שקיבלו רשות להנפיק מטבעות. השערורייה הייתה הראשונה מבין פרשיות שחיתות איטלקיות רבות, וכמו האחרות, היא הכפישה את המערכת הפוליטית כולה.
הבנק הלווה סכומים גבוהים לקבלנים, אך נותר עם חובות עצומים כאשר בועת הנדל"ן קרסה ב-1887, אך חשש שהפרסום עלול לערער את אמון הציבור והסתיר את הדו"ח.
אפילו אומברטו הראשון היה מעורב בשערורייה והמוניטין של קריספי התחזק מאוד: הוא יכול להפיל את ממשלתו של ג'וליטי בכל עת או לפגוע במוניטין של המלך. ג'וליטי ובני בריתו הגנו על עצמם בניסיון לאסוף מידע מחשיד נגד קריספי, אך החקירה המשפטית של בנקה רומאנה ניקתה את האחרון מחשדות.
חזרה לשלטון וקדנציה שנייה

בדצמבר 1893 חוסר האונים של הקבינט של ג'וליטי להשיב את הסדר הציבורי, איום מהומות בסיציליה ושערוריית בנקה רומאנה (אנ'), הולידו דרישה כללית כי קריספי יחזור לשלטון.
חזרה לשלטון וקדנציה שנייה > פאשי סיצ'יליאני

פאשי סיצ'יליאני (אנ') הייתה תנועה עממית בעלת השראה דמוקרטית וסוציאליסטית, שקמה בסיציליה בשנים שבין 1889 ל-1894. הפאשי זכו לתמיכתם של המעמדות העניים והמנוצלים ביותר באי על ידי תיעול התסכול ואי שביעות הרצון שלהם לתוכנית קוהרנטית המבוססת על ביסוס זכויות חדשות. התנועה מורכבת ממערבולת של סנטימנט מסורתי, דתיות ותודעה סוציאליסטית, התנועה הגיעה לשיאה בקיץ 1893, כאשר הוצגו תנאים חדשים לבעלי הקרקעות ולבעלי המכרות של סיציליה בנוגע לחידוש חוזי האריסות וחוזי שכירות.
בשל דחיית התנאים הללו, הייתה התפרצות של שביתות שהתפשטה במהירות ברחבי האי, והתאפיינה בסכסוך חברתי אלים, וכמעט הגיעה לכדי התקוממות. ראשי התנועה לא הצליחו למנוע מהמצב לצאת משליטה. בעלי הרכוש ובעלי הקרקע ביקשו מהממשלה להתערב. ג'ובאני ג'וליטי ניסה לעצור את הגילויים והמחאות של הפאשי סיצ'יליאני (אנ'), צעדיו היו מתונים יחסית. ב-24 בנובמבר התפטר ג'וליטי רשמית מתפקיד ראש הממשלה. בשלושת השבועות של חוסר ודאות לפני שקריספי הקים ממשלה ב-15 בדצמבר 1893, ההתפשטות המהירה של האלימות דחפה רשויות מקומיות רבות להתעלם מהאיסור של ג'וליטי על השימוש בנשק חם.
בדצמבר 1893 נהרגו 92 איכרים בהתנגשויות עם המשטרה והצבא. בנייני ממשלה נשרפו יחד עם טחנות קמח ומאפיות שסירבו להוריד את מחיריהן כשהמיסים הורדו או בוטלו.
ב-3 בינואר 1894 הכריז קריספי על מצב חירום ברחבי סיציליה. חיילי מילואים של הצבא נקראו לשירות והגנרל רוברטו מורה די לבריאנו (Roberto Morra di Lavriano) נשלח עם כוח בן 40,000 חיילים. הסדר הישן הושב על כנו באמצעות שימוש בכוח קיצוני, כולל הוצאות להורג בלא משפט. מרד של אנרכיסטים ורפובליקנים בלוניג'אנה (אנ') שפרץ מתוך סולידריות עם הפאשי סיצ'יליאני דוכא גם כן.
הדיכוי של הפאשי סיצ'יליאני הפך לרדיפה מוחלטת. הממשלה עצרה לא רק את מנהיגי התנועה, אלא המוני איכרים עניים, סטודנטים, אנשי מקצוע, אוהדי הפאשי, ואפילו כאלה שפשוט נחשדו כמי שהביעו אהדה עם התנועה בנקודת זמן מסוימת, במקרים רבים ללא כל ראיות להאשמות. לאחר ההכרזה על מצב חירום, הוכנו כתבי אישום מסיבות זניחות. פורעים רבים נכלאו על כך שצעקו דברים כמו "תחי האנרכיה" (Viva l'anarchia) או "בוז למלך". בפלרמו, באפריל ומאי 1894, התקיימו המשפטים נגד הוועד המרכזי של הפאשי וזו הייתה מכת המוות של תנועת הפאשי סיצ'יליאני.
חזרה לשלטון וקדנציה שנייה > משבר פיננסי וניסיון התנקשות

קריספי תמך ללא לאות בשינויים שיזם שר האוצר שלו סידני סונינו כדי להציל את האשראי האיטלקי, שזועזע מאוד במשבר הפיננסי של 1892–1893 ובשערוריית בנקה רומאנה. הצעותיו של סונינו זכו לביקורת חריפה הן מצד חברי השמאל והן מצד הימין, מה שגרם להתפטרותו ב-4 ביוני 1894; למחרת התפטר גם קריספי, אך המלך הטיל עליו שוב את המשימה להרכיב ממשלה חדשה.
ב-16 ביוני 1894 ניסה האנרכיסט פאולו לגה (אנ') לירות בקריספי אך הניסיון נכשל. ב-24 ביוני הרג אנרכיסט איטלקי אחר את נשיא צרפת מארי פרנסואה סדי קארנו. באקלים זה של פחד מוגבר מאנרכיזם, הצליח קריספי להנהיג סדרה של חוקים אנטי-אנרכיסטיים ביולי 1894, ששימשו גם נגד סוציאליסטים. הוכרזו עונשים כבדים בגין "הסתה לשנאת מעמדות" והמשטרה קיבלה סמכויות מורחבות של מעצר מונע וגירוש.
הפרלמנט כולו הביע הזדהות עם ראש הממשלה שראה את עמדתו מתחזקת במידה ניכרת. זה אפשר את אישור חוק סונינו. הרפורמה הצילה את איטליה מהמשבר והחלה את הדרך להתאוששות כלכלית.
חזרה לשלטון וקדנציה שנייה > ההאשמות של ג'וליטי וקוואלוטי

בשנת 1894 הוא אוים בגירוש מהלשכה Grande Oriente d'Italia של הבונים החופשיים בשל היותו ידידותי מדי כלפי הכנסייה הקתולית. הוא היה בעבר אנטי-קלריקלי מאוד, אך השתכנע בצורך בהתקרבות לאפיפיור.
בסוף 1894 ניסה ג'ובאני ג'וליטי, יריבו הוותיק של קריספי להכפיש את קריספי בכך שהגיש לפרלמנט כמה מסמכים שהיו אמורים להרוס אותו. זה היה למעשה כמה עיתונים ישנים המעידים על הלוואות שקיבלו קריספי ואשתו מבנקה רומאנה.
יתרה מכך, הדיכוי הבלתי מתפשר של ההתפרעויות על ידי קריספי, וסירובו לנטוש את הברית המשולשת או את המושבה האריתראית, או לנטוש את שר האוצר שלו, סידני סונינו, גרמו לנתק עם המנהיג הרדיקלי (אנ') פליצ'ה קוואלוטי (אנ'). קוואלוטי החל במסע השמצה נגדו. קוואלוטי עצמו הציע להקים ועדה, שתחקור את היחסים בין קריספי לבאנקה רומנה.
ב-15 בדצמבר פרסמה הוועדה את הדו"ח שלה וזה גרם למהומות בפרלמנט. קריספי הגיש למלך צו לפיזור הפרלמנט, במטרה להגן על המוסדות. ב-13 בינואר 1895 פיזר אומברטו הראשון את הפרלמנט וג'וליטי, שהועמד לדין בשל שערוריית הבנק, נאלץ לעבור לברלין, משום שחסינותו הפרלמנטרית פגה, והסיכון שיעצר.
התקפותיהם של ג'וליטי וקוואלוטי חודשו עד מהרה בחריפות מתמיד. הם השפיעו מעט והבחירות הכלליות של 1895 העניקו לקריספי רוב עצום של 334 מושבים מתוך 508. ב-25 ביוני 1895 סירב קריספי לבקשה לאפשר חקירה פרלמנטרית על תפקידו בשערוריית בנקה רומאנה, ואמר שכראש ממשלה הוא חש שהוא "בלתי פגיע" כי הוא "שירת את איטליה במשך 53 שנים". למרות הרוב שלו, קריספי העדיף לשלוט באמצעות צו מלכותי במקום לקבל חקיקה בפרלמנט, מה שהוביל לחששות לגבי סמכותנות.
נפילה מהשלטון ומוות

הקבינט המחליף של אנטוניו סטראבה די רודיני (אנ') לאחר מכן השאיל את עצמו למסע הבחירות של קוואלוטי, ובסוף 1897 פנו רשויות המשפט ללשכת הצירים בבקשה לקבל רשות להעמיד לדין את קריספי בגין מעילה. ועדת חקירה פרלמנטרית גילתה רק שקריספי, עם כניסתו לתפקיד ב-1893, מצא את קופת השירות החשאי ריקה, ולווה כסף מבנק ממלכתי כדי לממן אותו, והחזיר אותו בתשלומים החודשיים שניתנו באופן קבוע על ידי האוצר. הוועדה, בהתחשב בהליך לא סדיר זה, הציעה, והלשכה אימצה, הצבעת גינוי, אך סירבה לאשר העמדה לדין.
קריספי התפטר ממושבו בפרלמנט, אך נבחר בשנית ברוב מוחץ באפריל 1898 על ידי בוחריו בפלרמו. במשך זמן מה הוא לקח חלק מועט בפוליטיקה פעילה, בעיקר בגלל העיוורון הגובר שלו. ניתוח מוצלח של קטרקט החזיר לו את ראייתו ביוני 1900, ולמרות 81 שנותיו, הוא חידש במידה מסוימת את פעילותו הפוליטית הקודמת.
אולם זמן קצר לאחר מכן, בריאותו החלה להתערער והוא מת בנאפולי ב-11 באוגוסט 1901; על פי עדים רבים, מילותיו האחרונות היו: "לפני שאעצום את עיני לחיים, תהיה לי הנחמה העילאית לדעת שמולדתנו אהובה ומוגנת על ידי כל בניה".
הערכה ומורשת

קריספי היה דמות צבעונית ופטריוטית נמרצת. הוא היה אדם בעל אנרגיה עצומה אך עם מזג אלים. כל חייו, הציבוריים והפרטיים, היו סוערים, דרמטיים ואופיינו ברצף של פעולות איבה אישיות מרות. על פי כמה הערכות נבעו "הגאווה הלוהטת של קריספי, הרגישות הכמעט מטורפת והאדישות לשיטות ממשל תקינות" מהירושה האלבנית שלו. למרות שהחל את חייו כדמות מהפכנית ודמוקרטית, ראשות הממשלה שלו הייתה סמכותנית והוא גילה בוז לליברלים האיטלקיים. בסוף המאה ה-19, קריספי היה הדמות הדומיננטית של הפוליטיקה האיטלקית במשך עשור. ג'וזפה ורדי הצדיע לו בתור 'הפטריוט הגדול'. הוא היה מדינאי קפדן יותר מקאבור, קונספירטור ריאליסטי יותר ממציני, דמות יותר ממולחת מגריבלדי. מותו הביא להספדים ארוכים יותר בעיתונות באירופה מאשר עבור כל פוליטיקאי איטלקי מאז קאבור.
כראש ממשלה בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19, קריספי היה מפורסם בעולם והוזכר לעיתים קרובות יחד עם מדינאים עולמיים כמו אוטו פון ביסמרק, ויליאם גלאדסטון והמרקיז מסולסברי. אף שבמקור פטריוט איטלקי נאור וליברל דמוקרטי, הוא הפך בהמשך לראש ממשלה סמכותני לוחמני ובעל ברית ומעריץ של ביסמרק. לעיתים קרובות הוא נתפס כמבשר של בניטו מוסוליני. מוסוליני תיאר את העידן הליברלי (1861–1922) כעיוות של החזון האידיאליסטי של מציני וגריבלדי, וקריספי היה ראש הממשלה הבודד של העידן הליברלי שאותו תיאר "איל דוצ'ה" במונחים אוהדים. במיוחד, שיבח מוסוליני את קריספי כממציא ה"אימפריאליזם האיטלקי" בניגוד ל"אימפריאליזם המערבי", והציג את מדיניות החוץ שלו כהשראה למדיניות החוץ הפשיסטית, והתקופה שאחרי 1896 הוכתרה כתקופת דעיכה שנגרמה לכאורה על ידי מדיניות החוץ ההססנית של ג'וליטי. מוסוליני הציג את מדיניות החוץ שלו כמו כיבוש אתיופיה כדי "לנקום את עדווה" וכריתת ברית עם גרמניה הנאצית כהמשך למדיניות החוץ של קריספי שכמוהו ניסה לכבוש את אתיופיה וכרת ברית עם האימפריה הגרמנית. המוניטין שלו היה קורבן של הפשיזם האיטלקי, שהעניק לו בשפע שמות רחובות, רובם נמחקו לאחר 1945. עם התמוטטות הפשיזם, המוניטין של קריספי הוכתם אנושות.
ההיסטוריון ר. ג'. ב. בוסוורת' (R.J.B. Bosworth) אמר שקריספי:
נקט במדיניות שאופי האגרסיבי הגלוי שלה לא ישתווה עד ימי המשטר הפשיסטי. קריספי הגדיל את ההוצאה הצבאית, דיבר בעליצות על התלקחות אירופית, והבהיל את חבריו הגרמנים או הבריטים עם הצעות אלו של התקפות מנע על אויביו. המדיניות שלו הייתה הרסנית, הן עבור הסחר של איטליה עם צרפת, והן, בצורה משפילה יותר, עבור השאיפות הקולוניאליות במזרח אפריקה. תאוות השטח של קריספי שם סוכלה כאשר ב-1 במרץ 1896, צבאותיו של קיסר אתיופיה מנליק הביסו את הכוחות האיטלקיים בעדווה... במה שהוגדר כאסון שאין שני לו עבור צבא מודרני. קריספי, שחייו הפרטיים (הוא אולי היה טריגמיסט) והכספים האישיים... היו מושא לשערורייה רבת שנים יצא לגמלאות באופן מביש.
כתביו

Francesco Crispi (1890). Crispi per un antico parlamentare. E. Perino. p. 5. Francesco inauthor:Crispi.
Francesco Crispi, Giuseppe Mazzini (1865). Repubblica e monarchia. V. Vercellino. p. 3. Francesco inauthor:Crispi.
Francesco Crispi (1862). Ricorso del Collegio di Maria di Mezzojuso in provincia di Palermo al ... Tip. del Diritto diretta da C. Bianchi.
Francesco Crispi (1890). Cronistoria Frammenti. Unione cooperativa editrice. p. 3. Francesco inauthor:Crispi.
לקריאה נוספת

Bosworth, R.J.B. (2013). Italy and the Wider World: 1860-1960, New York: Routledge, ISBN 0-415-13477-3
Duggan, Christopher (2002). Nation-building in 19th-century Italy: The Case of Francesco Crispi. History Today. Vol. 52. pp. 9–18.
Duggan, Christopher. "Francesco Crispi's relationship with Britain: from admiration to disillusionment." Modern Italy 16.4 (2011): 427–436.
Duggan, Christopher (2002). Francesco Crispi, 1818-1901 : From Nation to Nationalism, Oxford University Press, ISBN 0-19-820611-9
Gilmour, David (2011). The Pursuit of Italy: A History of a Land, its Regions and their Peoples, London: Penguin UK, ISBN 978-0-14-192989-7
Mack Smith, Denis (1989). Italy and Its Monarchy, New Haven; Yale, ISBN 0300051328
Sarti, Roland (2004). Italy: a reference guide from the Renaissance to the present, New York: Facts on File Inc., ISBN 0-81607-474-7
Seton-Watson, Christopher (1967). Italy from liberalism to fascism, 1870–1925, New York: Taylor & Francis, ISBN 0-416-18940-7
Vandervort, Bruce (1998), Wars Of Imperial Conquest In Africa, 1830-1914, London: Taylor & Francis, ISBN 1-85728-486-0
Scichilone, Giorgio (2012), Francesco Crispi, Flaccovio, Palermo, ISBN 978-88-780-4349-7, in Italian
Stilllman, William James (1899). Francesco Crispi: Insurgent, Exile, Revolutionist and Statesman, London: Grant Richards
White, Elizabeth Brett (1917). The Foreign Policy of Francesco Crispi. PhD dissertation U. of Wisconsin-Madison.
Wright, Patricia (1972). Conflict on the Nile: the Fashoda incident of 1898, Heinemann, ISBN 978-0-434-87830-7
ביאורים

↑  הקרב שבו הכוח בראשות גריבלדי הובס בידי כוח צרפתי
↑  פאשיו (Fascio ברבים: "fasci" (פאשי)) פירושו המילולי "פסקס" (כמו בחבילת מקלות), אך גם "ליגה", ושימשה בסוף המאה ה-19 להתייחסות לקבוצות פוליטיות בעלות אוריינטציות שונות (ולפעמים מנוגדות).
זיוה אגמי-כהן

| --- | --- |

 לידה:  10 ביוני 1954 (בת 70)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 דרגה:    תת ניצב
 תפקידים בשירות
 קצינת הנוער במחוז תל אביב  ראש היחידה ללוחמה בפשיעה במנהלת ההגירה  ראש זרוע מקרקעין ביחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית  ראש היחידה הארצית לחקירות הונאה
 
זיוה אגמי-כהן (נולדה ב-10 ביוני 1954) היא קצינת משטרה בדימוס, בדרגת תת-ניצב, שכיהנה כראש היחידה הארצית לחקירות הונאה.
ביוגרפיה

אגמי-כהן, בוגרת תיכון עירוני ז' ביפו, התגייסה למשטרת ישראל בגיל 18 במסגרת תוכנית גיוס בוגרות תיכון לשורות הארגון. בתפקידה הראשון שימשה שוטרת תנועה. יצאה לקורס קצינים ובגיל 21 הייתה לקצינה הצעירה בתולדות המשטרה. שימשה מפקדת יחידת הסיור במרחב ירקון, בהמשך שירותה עברה לתחום החקירות, היא שימשה קצינת חקירות במרחב ירקון, ראש מחלק נוער במרחב, סגנית קצין אגף חקירות בו וראש לשכת חקירות במרחב איילון. לאחר מכן כיהנה כקצינת הנוער במחוז תל אביב. עמדה בראש היחידה ללוחמה בפשיעה במנהלת ההגירה וב-2007 מונתה לראש זרוע מקרקעין ביחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית.
באפריל 2010 קודמה לדרגת תת-ניצב ומונתה לראש היחידה הארצית לחקירות הונאה, כיהנה בתפקיד עד 2013. במהלך כהונתה הייתה אחראית לניהול החקירה בפרשת הולילנד, בסיומה הומלץ להגיש כתבי אישום נגד ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט, ואנשי ציבור ועסקים נוספים שרובם הורשעו בבית המשפט. פרשות בולטות נוספות בתקופתה היו חקירה והמלצה להעמדה לדין של הרב הראשי יונה מצגר בחשד לביצוע עבירות של קבלת שוחד, מרמה והלבנת הון, חקירה והמלצה להעמדה לדין של ראש עיריית בת ים שלומי לחיאני, פרשת הרב יאשיהו פינטו ופרשת דני דנקנר.
אגמי היא בעלת תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. בעלת תואר במשפטים מהמרכז הבינתחומי בהרצליה.
ב-2014, לאחר פרישתה ממשטרת ישראל, פתחה משרד עורכי דין המתמחה בעבירות צווארון לבן ודיני מיסים. ב-1 במרץ 2021 הצטרפה לתנועת הביטחוניסטים.
בדצמבר 2021, במסגרת תפקידה כעורכת דין, הוקלטה בסתר נותנת המלצה לבצע האזנות סתר, בניגוד לחוק.
הערות שוליים

↑  אלי סניור, אולמרט הגיע מוכן - במשטרה אוספים מסמכים, באתר ynet, 25 במאי 2010
↑   ציוץ של הביטחוניסטים ברשת החברתית אקס (טוויטר), 1 במרץ 2021
| היחידה הארצית לחקירות הונאה |
| --- | --- | --- |
| ראשי היחידה | בנימין זיגל (עד 1985) • יורם גונן (1985–1988) • זכריה בנאי (1988–1991) • יוסי לוי (1991–1993) • זאב אבן-חן • ירחמיאל הלפרין • מירי גולן (1998–2006) • שלומי איילון (2006–2010) • זיוה אגמי-כהן (2010–2013) • אפרים ברכה (2013–2015) • כורש ברנור (2016–2018) • יואב תלם (2018–2021) • אלי מקמל (2021-) |  |
| מפלגים ביחידה | מפלג חקירות כלכליות • מפלג חקירות א' • מפלג חקירות ב' • מפלג המודיעין |  |
קד"ם - ילדים ונוער

קד"ם - ילדים ונוער היא עמותה שהוקמה בשנת 2001 ופועלת מאז לפיתוח והפעלת תהליכי קד"ם (קבוצות דיון משפחתיות) בישראל.
קד"ם

תהליך קד"ם (קבוצת דיון משפחתית Family Group Conference) הוא שיטה חדשה יחסית לפתרון בעיות של קטינים בסיכון ובמצוקה. תוכנית קד"ם מציעה מודל מובנה של קבלת החלטות על ידי המשפחה הגרעינית, הקטין, המשפחה המורחבת ואנשים משמעותיים לקטין ולמשפחה בשיתוף אנשי המקצוע. זהו תהליך וולונטרי וכל המשתתפים מצטרפים ונשארים בו מתוך בחירה. המודל רצוני, בראש ובראשונה לקטין ולמשפחתו, אך ניהולו הנכון מחייב עבודה של מתאם, אשר אחראי לקדם את התהליך ברגישות ובתבונה ולשמור על גבולות התהליך בהתאם לערכי ועקרונות התוכנית.
מחקרי הערכה מראים שמודל קד"ם נוחל הצלחה רבה בתחום הטיפול בקטינים בסיכון וכן בתחום הטיפול בנוער עובר חוק. הניסיון שנצבר עד כה מעלה כי המודל מאפשר להתגבר על קשיים שונים, תורם מאוד לתחושת ההוגנות שחווים המשתתפים בו מקדם מציאת מענים לקשיים שמקורם בייחודיות תרבותית של המשפחה. כמו כן נמצא כי התהליך מעצים את ההורים והמשפחה. לפיכך, תרומת המודל חורגת מהטיפול במצב הסיכון הקונקרטי ומתבטאת גם בהנעת תהליכי צמיחה והתפתחות חיוביים כלליים במשפחה.