stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בראיין (אי)
הערות שוליים

1 2 3  מידע גאוגרפי והיסטורי
1 2  מידע היסטורי על האי
| איי דבנהאם |
| --- | --- | --- |
| האיים בסדר אלפביתי: | האי אודרי • האי אן • האי בארי • האי בראיין • האי ברברה • האי ג'ון |  |
| האיים מצפון לדרום: | האי ברברה • האי אן • האי בארי • האי בראיין • האי אודרי • האי ג'ון |  |
בילעין חביבתי

| --- | --- |

 בימוי:  שי כרמלי פולק
 הופק בידי:  קלאודיה לוין - קלאודיוס פילמס
 עריכה:  עמוס פונגר טניה רייכלין
 מוזיקה:  איציק כהן
 צילום:  שי כרמלי פולק, יוני מסי, עימאד בורנאט
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  13 ביולי 2006
 משך הקרנה:  85 דקות
 שפת הסרט:  עברית, ערבית, אנגלית
 סוגה:  סרט תיעודי 
 פרסים:  פרס הסרט הדוקומנטרי בפסטיבל הקולנוע בירושלים, ציון לשבח בפסטיבל רוטרדאם בתחרות של אמנסטי.
 דף הסרט ב־IMDb
 
בילעין חביבתי הוא סרט תיעודי של שי כרמלי פולק אשר יצא לאקרנים בשנת 2006 ומתאר את מאבקם של אנשי הכפר בילעין נגד בניית גדר ההפרדה על אדמותיהם. הגדר מחלקת את אדמות בילעין לשניים, ומותירה כ-1,647 מתוך סך של כ-4,085 דונמים מאדמות הכפר (40%, שכוללות את רוב השטחים החקלאיים שלו) מצידה הישראלי של הגדר.
הסרט מביא גם את נקודת המבט של פעילי השמאל הישראלים והאנרכיסטים המסייעים לתושבי הכפר ומתמקד במיוחד בשני אנשים: ווג'יה בורנט ומוחמד.
לפי הסרט, ווג'יה, אב ל-10 ילדים, הוא איכר כבן 50 שבבעלותו כבשים ומטע זיתים, המאבד את רוב אדמותיו בגלל הגדר ומשתתף בהפגנות נגדה. בתחילת האינתיפאדה נפגע בנו, ראני, מכדור של צלף בעמוד השדרה שלו ומאז הוא משותק ברגליו וגר בבית. מאז הפציעה נאסר על ווג'יה להיכנס לתחומי ישראל. בהמשך הסרט ראני מארגן הפגנת נכים נגד הגדר. מוחמד הוא חבר בוועדה העממית של הכפר, ומתאם חלק מהפעילות הלא אלימה כנגד הגדר.
צה"ל אסר על תושבי הכפר להיכנס לתחומי הקו הירוק ביום בו נערכה הקרנת הבכורה של הסרט בפסטיבל הקולנוע בירושלים ב-2006, אולם עקב לחץ ציבורי הותרה לבסוף כניסתם של 22 מהם, פרט לווג'יה, אשר לא הורשה להיכנס.
הסרט זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי בפסטיבל הקולנוע בירושלים וגם זכה בציון לשבח בפסטיבל רוטרדאם, בתחרות של אמנסטי (Films That Matter).
הערות שוליים

↑  פסק דין בג"ץ 8414/05
↑  מרב יודילוביץ', צה"ל אישר: גיבורי "בילעין חביבתי" ישתתפו בהקרנה, באתר ynet, 12 ביולי 2006
אריסטופאנס

| --- | --- |

 לידה:  446 לפנה"ס אתונה, אתונה העתיקה 
 פטירה:  386 לפנה"ס (בגיל 60 בערך) אתונה, אתונה העתיקה 
 מדינה:  אתונה העתיקה 
 שפות היצירה:  יוונית עתיקה 
 סוגה:  קומדיה 
 זרם ספרותי:  הקומדיה היוונית העתיקה של אריסטופאנס 
 יצירות בולטות:  האכארנים, ליסיסטרטה, השלום, פלוטוס (מחזה), חג הנשים, הפרשים (מחזה), מהפכת הנשים, הצפרדעים, הציפורים, העננים, הצרעות 
 הושפע מ:  פינדארוס, אוריפידס, סוקרטס 
 צאצאים:  ארארוס 
 
אריסטופאנס (ביוונית: Ἀριστοφάνης; בערך 446 לפנה"ס - 385 לפנה"ס) היה גדול מחברי הקומדיה באתונה העתיקה. אריסטופאנס חיבר כ-40 קומדיות, שמתוכן שרדו עד ימינו 11, ולמעשה הן הקומדיות העתיקות היחידות שנשתמרו בשלמותן (להבדיל משתי הקונבנציות של הקומדיה היוונית שבאו לאחריה: הקומדיה התיכונה, והקומדיה החדשה). ההקשר שבהן מוצגות הקומדיות הוא הקשר של תחרות, שהתקיימה מדי שנה בחגיגות התיאטרון באתונה.
על חייו של אריסטופאנס ידוע מעט מאוד: הוא היה בן אתונה, שם אביו היה פיליפוס, ובנו ארארוס המשיך את דרכו האמנותית. ילדותו של אריסטופנס מקבילה לתקופת עלייתו של פריקלס (460-429 לפנה"ס), שעם תום המלחמות הפרסיות הפך את אתונה למרכז הפוליטי והתרבותי של יוון, טיפח את האהבה לאמנויות ועודד הישגים אינטלקטואליים. בשנת 431 לפנה"ס פרצה המלחמה הפלפונסית, שבה התאחדו כל אויביה של אתונה, ובראשן ספרטה. המלחמה סיפקה רקע לסאטירות רבות.
לקומדיות רבות של אריסטופאנס יש נראטיב קבוע: גיבור המחזה נמצא בצרה כלשהי, והוא רוקם תוכנית דמיונית על מנת לחלץ את עצמו מצרה. הדמויות הכלולות במחזותיו הן בדרך כלל של אתונאים בני זמנו: אישי ציבור, עסקנים, פוליטיקאים, פילוסופים ודמויות מקומיות נוספות, המאופיינות באפיון כללי על פי גיל, מין או מעמד. ההומור האריסטופאני מורכב מבדיחות פוליטיות, ביקורת על אנשי האקדמיה, והצגה סאטירית של השליטים, ואף של האלים. הלשון של אריסטופנס היא לשון גסה, וזוהי חלק מהתרבות הלשונית שבתוכה נכתב המחזה. הבדיחות היו בכל מיני מישורים ופנו לסוגים רבים של צופים, וכללו ניבולי פה ובדיחות רבות על תפקודי הגוף.
אריסטופאנס מוצג גם כדמות ב"משתה" של אפלטון, בו הוא חולק את תפיסתו בנושא האהבה, ומספר את המיתוס הנודע על האדם המקורי שנקרע לשניים בשל חטאו נגד האלים, ומאז נידון לחפש את חציו האחר.
מחזותיו

"הסועדים" (427 לפנה"ס)– מחזהו הראשון (שלא השתמר) אותו הפיק וביים קאליסטראטוס, שביים גם את שתי הקומדיות הבאות.
"הבבלים" (426 לפנה"ס) – (לא השתמר).
"האכארנים" (425 לפנה"ס) – המחזה המוקדם ביותר של אריסטופאנס שהשתמר בשלמותו. זכה בפרס ראשון. איכר שנואש מן הפוליטיקאים והמצביאים, מחליט לכרות ברית שלום אישית עם ספרטה ומקים ליד ביתו שוק פרטי.
"הפרשים" (424 לפנה"ס) – קומדיה אותה הפיק וביים אריסטופאנס בעצמו, וזכה במקום הראשון.
"העננות" (423 לפנה"ס) - בקומדיה זו הציג אריסטופאנס את סוקרטס כדמות נלעגת של מורה לרטוריקה חסר מצפון, שלפי טענת סוקרטס היה לכך משקל רב ביצירת הרקע למשפטו. הקומדיה עוסקת בהיפוך יחסי הדורות של אב ובנו, ומותחת ביקורת על החינוך האקדמי.
"הצרעות" (422 לפנה"ס).
"השלום" (421 לפנה"ס) - בקומדיה זו, איכר מפטם חיפושית זבל עד שהיא מספיק גדולה כדי לעוף עליה למרומי האולימפוס, למצוא את אלת השלום ולהוריד אותה אל האדמה.
"הציפורים" (414 לפנה"ס) - אריסטופאנס מציג באורח פארודי את בריאת העולם: הלילה מטיל ביצה קדמונית, שמתוכה בוקע האל המכונה ארוס; כך יכולות הציפורים להכריז עליו כעל אבי השושלת שלהן.
"ליזיסטרטה" (411 לפנה"ס) - את ליזיסטרטה העלה אריסטופנס כשנה לאחר תבוסתו של הצבא האתונאי בסיציליה. גיבורת המחזה היא עקרת בית אתונאית, שבאמצעות ארגון הנשים למניעת מין מהגברים, מצליחה לכפות על הגברים את השלום.
"חג הנשים" (411 לפנה"ס).
"הצפרדעים" (405 לפנה"ס) - מותו של אוריפידס הותיר את אתונה בלי מחזאים הראויים לשמם, והאל דיוניסוס מחליט לצאת בדמות הרקלס למסע אל השאול כדי להשיבו. דיוניסוס מתואר כפחדן, ומחליף את התחפושת עם עבדו קסנתיאס בכל פעם שאורבת לו סכנה. לבסוף הוא פוגש בפלוטון מלך השאול, השם אותו כשופט בין המחזאים איסכילוס לאוריפידס שטוענים שניהם לתואר המחזאי הטוב ביותר. למחזה הועלתה באופן חסר תקדים הצגה שנייה.
"מהפכת הנשים" (392 לפנה"ס)
"פלוטוס" (388 לפנה"ס).
המחזות שהפיק בנו, לאחר מותו של אריסטופאנס (לא השתמרו):
"איאולוסיקון" ו"קוקאלוס".
מחזותיו שתורגמו לעברית

אחת עשרה קומדיות. מתורגמות מן המקור היווני על ידי יצחק זילברשלג. ירושלים, הוצאת מסדה, תשכ"ז. 2 כרכים.
העננות: קומדיה. תרגמה: זיוה כספי. הוסיפה מבוא ופירוש: דבורה גילולה. עיצוב ואיורים: בהיירב. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2001.
הצפרדעים. מיוונית: אהרן שבתאי. תל אביב, הוצאת שוקן, 1997.
הפרשים. תרגמה מיוונית: זיוה כספי. הוסיפה מבוא ופירוש: דבורה גילולה. עיצוב ואיורים בהיירב. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2006.
הצרעות. תרגמה זיוה כספי. הוסיפה מבוא ופירוש דבורה גילולה. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2000.
השלום. תרגמה זיוה כספי. הוסיפה מבוא והערות דבורה גילולה. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2005.
חג הנשים: קומדיה. תרגמה זיוה כספי. הוסיפה מבוא ופירוש דבורה גילולה. עיצוב ואיורים בהיירב. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 1997.
הציפורים, תרגמה זיווה כספי. הוסיפה מבוא והערות דבורה גילולה. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 1995.
פלוטוס: קומדיה . תרגמה מיוונית והוסיפה מבוא והערות: דבורה גילולה. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 1991.
עושר (פלוטוס), תרגם אהרן שבתאי, הוצאת שוקן, 2019.
האכארנים: קומדיה. תרגמה מיוונית זיוה כספי. הוסיפה מבוא ופירוש דבורה גילולה. עיצוב ואיורים בהיירב. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשנ"ד (1994).
ליסיסטרטה. מיוונית: אהרן שבתאי. עריכה: יהונתן נדב. תל אביב, הוצאת שוקן, תשנ"ז (1997).
מהפכת הנשים. מיוונית: אהרן שבתאי. תל אביב, הוצאת שוקן, תשס"ג (2003).
בתרבות פופולרית

נאומו של אריסטופאנס, המופיע בדיאלוג "המשתה" של אפלטון, הוא ההשראה המרכזית עבור השיר "The Origin of Love" מתוך המחזמר "הדוויג והשארית העצבנית".
הערות שוליים

↑  הגיית השם ביוונית: אריסטופאנס, במלעיל (ההטעמה בהברה הלפני אחרונה).
| תרבות יוון העתיקה |
| --- | --- | --- |
| תרבות יוון העתיקה | מיתולוגיה • אמנות • פיסול • קדרות • הומוסקסואליות • זנות • חקלאות • כלכלה • מטבח • משפט • עבדות  • פדרסטיה • רפואה • מלחמה |  |
| פילוסופיה ביוון העתיקה | פיתגורס • הרקליטוס • פארמנידס  • פרוטגורס • אמפדוקלס • דמוקריטוס • סוקרטס • אפלטון • אריסטו • זנון מכתיון • אפיקורוס |  |
| מתמטיקה | ארכימדס • אוקלידס • תאלס • פיתגורס • דיופנטוס • ארטוסתנס • תלמי |  |
| ספרות | הומרוס • האיליאדה • האודיסאה • הסיודוס • פינדארוס • הרודוטוס • תוקידידס • קסנופון • פוליביוס |  |
| תיאטרון | אייסכילוס • סופוקלס • אוריפידס • אריסטופאנס • מושגים |  |
| ספורט | המשחקים האולימפיים • תרבות הגוף • המשחקים הפיתיים • המשחקים האיסתמיים • המשחקים הנמאיים • המשחקים הפאן-אתנאיים • גימנסיון |  |
| אדריכלות | מקדש יווני • הסדרים הקלאסיים • הפרתנון • מקדש ארטמיס • אקרופוליס • האגורה • מקדש זאוס באולימפיה • מקדש הפייסטוס • מקדש ארטמיס |  |
פורטל יוון העתיקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257965805171  PLWABN: 9810542962005606  BIBSYS: 90075907  BNC: 000039857  BNE: XX910946  BnF: cb118890862 (data)  CANTIC: a10492021  CiNii: DA0046468X  GND: 118503987  ICCU: CFIV018870  ISNI: 0000 0001 2123 391X  LCCN: n79072756  LNB: 000014649  MusicBrainz: 38c84aa8-d33f-4c33-bea2-56b016581f5f  NDL: 00431693  NKC: jn19981000139  NLA: 35007989  NLG: 15139  NLK: KAC199600927  NSK: 000010886  NTA: 069447632  RERO: 02-A000009525  SELIBR: 174752  SNAC: w68p60z1  SUDOC: 026690268  S2AuthorId: 69398690  Trove: 787799  ULAN: 500288125  VcBA: 495/37139  VIAF: 20962036   WorldCat (עם VIAF): 20962036
אסלאם ביפן

האסלאם הוא אחת מאמונות המיעוט הקטנות ביותר ביפן, המונה כ-0.15% מהאוכלוסייה נכון לשנת 2022. עם זאת, בשל בסיס אוכלוסין ראשוני קטן זה, ההגירה ממדינות מוסלמיות הפכה את האסלאם לאחת הדתות הצומחות ביותר במדינה בעלייה באחוזים, כאשר מאמיני האסלאם גדלו ב-110%, מ-110,000 ב-2010 ל-230,000 בסוף 2019, מתוך אוכלוסיית יפן המונה כ-126 מיליון בני אדם.
היו מקרים בודדים של נוכחות מוסלמית ביפן לפני המאה ה-19. כיום, המוסלמים ביפן מורכבים בעיקר מקהילות מהגרים.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

ישנו תיעוד בודד של קשר בין האסלאם ליפן כבר ב-1853. חלק מהאלמנטים של הפילוסופיה האסלאמית הגיעו ליפן עוד בתקופת הייאן דרך מקורות סיניים ודרום מזרח אסייתים.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת > היסטוריה מודרנית

ניתן למצוא את התיעוד המוסלמי הקדום ביותר של יפן בעבודותיו של הקרטוגרף הפרסי אבן חורדבה, שלפי מייקל יאן דה גוג'ה (אנ') מזכיר את יפן כ"ארצות הוואקווק (אנ')" "ממזרח לסין הן אדמות הוואקווק, שהם כל כך עשירים בזהב שהתושבים מייצרים את השרשראות לכלביהם ואת הקולרים לקופים שלהם ממתכת זו. הם מייצרים טוניקות שזורות בזהב". וגם: "זהב והובנה מיוצאים מווקוק". האטלס מהמאה ה-11 של מחמוד אל-כאשע'רי מציין את הנתיבים היבשתיים של דרך המשי ויפן בחלקה המזרחי של המפה.
המוסלמי המתועד הראשון בהיסטוריה שיצא ליפן היה סאדר אוד-דין, שיצא בשנת 1275 במסגרת משלחת דיפלומטית שהורתה ליפנים להיכנע לקיסר בין שתי הפלישות המונגוליות ליפן. ראשו נערף על ידי היפנים. נזיר בודהיסטי מתח ביקורת על ההוצאות להורג של השליחים.
במאה ה-13 הוחזר ליפן כתב יד (אנ') שנכתב על ידי פרסים מצ'ואנג'ואו שבסין עבור הנזיר היפני קייסי (אנ').
דיווחים אירופיים על מוסלמים ומגעיהם עם יפן דווחו על ידי מלחים פורטוגלים שהזכירו נוסע על סיפונם, ערבי שהטיף לאסלאם לתושבי יפן. הוא הפליג לאיים במלאקה בשנת 1555.
במאה ה-17, סוחרים איראנים הגיעו לנגסאקי מתאילנד בתקופת אדו. שייח' אחמד (אנ') האיראני נלחם והביס סוחרים יפנים שניסו לבצע הפיכה נגד המלך התאילנדי ב-1611. בטקסט מהמאה ה-17 Safine-ye Solaymani (אנ'), הסופר השיעי מוחמד איברהים תיאר את יפן ואת תרבותה, כלכלתה, התהפוכות הפוליטיות בה, ויחסיה עם סוחרים זרים.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת > ימי הביניים והעת החדשה המוקדמות

אינדונזים ששירתו על סיפון ספינות בריטיות והולנדיות בסוף המאה ה-19 הגיעו ליפן.
בסוף שנות ה-70 תורגמה הסירה ליפנית.
קשר חשוב נוסף נוצר בשנת 1890 כאשר הסולטן והח'ליף עבדול חמיד השני מהאימפריה העות'מאנית שיגר ספינה ליפן כתגובה לביקורו של הנסיך היפני קומאטסו אקיהיטו (אנ') בבירת קונסטנטינופול מספר שנים קודם לכן. ספינה זו נקראה Ertugrul (אנ'), והיא טבעה בסערה בדרך חזרה לאורך החוף של מחוז וואקאיאמה ב-16 בספטמבר 1890.
בשנת 1891, צוות עות'מאני שנסחף לחוף היפני הושב לקונסטנטינופול על ידי הצי הקיסרי היפני. שוטארו נודה, עיתונאי שהתלווה אליהם, היה היפני המוכר ביותר שהתאסלם במהלך שהותו בבירה העות'מאנית.
היסטוריה > תחילת המאה ה-20

בעקבות מהפכת אוקטובר, כמה מאות פליטים מוסלמים טטרים מהרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של טורקסטן והרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית קיבלו מקלט מדיני ביפן, התיישבו בכמה ערים מרכזיות ויצרו קהילות קטנות. חלק מהיפנים התאסלמו לאחר מגע עם המוסלמים הללו. ההיסטוריון קיסר א' פארח כתב כי בשנת 1909, יליד רוסיה עיאז אישאקי (אנ') והסופר עבדורשיד איברהים (אנ') (1857–1944), היו המוסלמים הראשונים שהמירו את דתם של מספר יפנים אתניים, כאשר קוטארו ימאוקה התאסלם ב-1909 בבומביי לאחר יצירת קשר עם איברהים. ימאוקה הפך ליפני הראשון שיצא לחג'. ימאוקה ואיברהים נסעו בתמיכתן של קבוצות יפניות לאומניות כמו קוקוריוקאי. ימאוקה למעשה היה בשירות הקמפייטאי במנצ'וריה מאז מלחמת רוסיה-יפן. הסיבה הרשמית שלו לנסיעה הייתה לבקש את אישור הסולטן העות'מאני והח'ליף לבניית מסגד בטוקיו. אישור זה ניתן בשנת 1910. בניית מסגד טוקיו (אנ') הושלמה לבסוף ב-12 במאי 1938, בתמיכה כספית נדיבה מהזאיבצו. האימאמים הראשונים של המסגד היו עבדול-ראשיד איברהים ועבדולהיי קורבן עלי (מוחמד-גבדולכאי קורבנגאלייב (אנ')) (1889–1972). עם זאת, המסגד הראשון ביפן, מסגד קובה (אנ'), נבנה ב-1935, בתמיכת קהילת הסוחרים הטורקית-טטרית. מתאסלם יפני נוסף היה בונפצ'ירו אריגה, שבערך באותו זמן נסע עם ימאוקה להודו למטרות מסחר והתאסלם בהשפעת המוסלמים המקומיים שם, ולאחר מכן קיבל את השם אחמד אריגה. יאמאדה טואג'ירו היה משנת 1892, במשך כמעט 20 שנה, הסוחר היפני היחיד תושב קונסטנטינופול. במהלך תקופה זו שימש באופן לא רשמי כקונסול. הוא התאסלם, קיבל את השם עבדול חליל, ועלה לרגל למכה בדרכו הביתה.
היסטוריה > תחילת המאה ה-20 > לאומנים יפנים ואסלאם

בשלהי תקופת מייג'י, נרקמו יחסים הדוקים בין אליטות צבאיות יפניות בעלות אג'נדה פאן-אסייתית (אנ') לבין מוסלמים. בשנת 1906, מסעות תעמולה נרחבים במדינות מוסלמיות דיווחו כי אמור להתקיים קונגרס של דתות ביפן שבו היפנים ישקלו ברצינות לאמץ את האסלאם כדת הלאומית וכי הקיסר שוקל להפוך למוסלמי.
שומיי אוקאווה הצליח להשלים את תרגום הקוראן בכלא, תוך שהוא עומד לדין בבית הדין הבין-לאומי הצבאי למזרח הרחוק בגין פשעי מלחמה. האישומים בוטלו בשל תוצאות הבדיקות הפסיכיאטריות.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה

הטורקים היו הקהילה המוסלמית הגדולה ביותר ביפן. הפלישה היפנית לסין ולאזורי דרום מזרח אסיה במהלך מלחמת העולם השנייה תרמה למגע בין היפנים למוסלמים. אלו שהתאסלמו בעקבות מגע זה חזרו ליפן והקימו ב-1953 את הארגון המוסלמי היפני הראשון, "האגודה המוסלמית של יפן", שר זכה להכרה רשמית כארגון דתי על ידי ממשלת יפן ביוני 1968. אלג'זירה יצרה סרט תיעודי על האסלאם ויפן בשם "הדרך לחג' – יפן".
הפריחה הכלכלית במדינה בשנות ה-80 הביאה זרם של מהגרים ליפן, כולל ממדינות מוסלמיות. מהגרים אלו וצאצאיהם מהווים כיום את רוב המוסלמים במדינה. קיימות אגודות סטודנטים מוסלמיות בחלק מהאוניברסיטאות היפניות. בשנת 2016, יפן קיבלה 0.3% מבקשות הפליטות, שרבים מהם מוסלמים.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה > דמוגרפיה מוסלמית

ב-1941, אחד ממפעילי מסגד טוקיו טען שמספר המוסלמים ביפן מונה 600 בני אדם, כשרק שלושה או ארבעה מהם הם יפנים ילידים. לפי חלק מהמקורות בשנת 1982 מנו המוסלמים ביפן 30,000 בני אדם (מחציתם יפנים ילידים). מבין המוסלמים היפניים האתניים, הרוב הן נשים יפניות אתניות שנישאו למוסלמים מהגרים שהגיעו במהלך הפריחה הכלכלית של שנות ה-80, אך יש גם מספר קטן של אינטלקטואלים, כולל פרופסורים באוניברסיטה, שהתאסלמו. רוב ההערכות של מספרי האוכלוסייה המוסלמית נעות סביב כ-100,000 בסך הכל.
הגודל האמיתי של האוכלוסייה המוסלמית הנוכחית ביפן אינו ידוע. חוקרים יפנים כמו הירושי קוג'ימה מהמכון הלאומי לחקר אוכלוסין וביטוח לאומי וקייקו סאקורי מאוניברסיטת ווסאדה טענו שישנה אוכלוסייה מוסלמית של כ-70,000, מתוכם 90% הם זרים וכ-10% ילידים יפנים. מבין קהילות המהגרים, יש אינדונזים, הודים, פקיסטנים ובנגלדשים. מרכז המחקר פיו העריך שהיו 185,000 מוסלמים ביפן בשנת 2010. בשנת 2019 ההערכה היא שהמספרים עלו ל-230,000, בשל המדיניות הידידותית כלפי הגירה, המתאסלמים היפנים מוערכים ב-50,000, וביפן יש יותר מ-110 מסגדים לעומת 24 ב-2001. נכון לשנת 2020, כמעט מחצית מהמוסלמים ביפן היו אינדונזים, פיליפינים ומלזים. הערכה נוספת מציבה את המספר הכולל על 200,000.
הערות שוליים

↑  "Muslim Population by Country 2023".
↑  "The number of Muslims in Japan is growing fast". The Economist.
↑  "National Profiles".
↑  "Ever growing Muslim community in the world and Japan".
1 2  Yasunori, Kawakami; JapanFocus.org (30 במאי 2007). "Local Mosques and the Lives of Muslims in Japan". JapanFocus.org. נבדק ב-27 בדצמבר 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Obuse, Keiko. "Islam in Japan". Oxford Bibliographies (באנגלית). נבדק ב-2021-09-22.
1 2 3  Takahashi (2021). "Islamophobia in Japan: A Country at a Crossroads". Islamophobia Studies Journal. 6 (2): 167–181. doi:10.13169/islastudj.6.2.0167. JSTOR 10.13169/islastudj.6.2.0167.
↑  Saudi Aramco World: The Seas of Sindbad, Paul Lunde
↑  James H. Morris, Some Reflections on the First Muslim Visitor to Japan, American Journal of Islamic Social Sciences, 2018-01-01
↑  Some Reflections on the First Muslim Visitor to Japan - PDF Free Download, docplayer.net
1 2  Toyoko, Morita (2012). "JAPAN iv. Iranians in Japan". Encyclopaedia Iranica.
↑  Donald Frederick Lach, Asia in the Making of Europe: The century of discovery. Volume I. Books 1-2, University of Chicago Press, 1994, ISBN 978-0-226-46732-0. (באנגלית)
↑  History of Ayutthaya - Historical Sites - Tomb of Sheik Ahmad Qomi, www.ayutthaya-history.com
1 2 3  E. Farah, Caesar (25 באפריל 2003). Islam: Beliefs and Observations. Barron's Educational Series; 7th Revised edition. ISBN 978-0-7641-2226-2. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7  Penn, Michael. "Islam in Japan". Harvard Asia Quarterly. ארכיון מ-2 בפברואר 2007. נבדק ב-28 בדצמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Okawa Shumei". Britannica. 20 ביולי 1998. נבדק ב-6 במרץ 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Zhaoqi Cheng (2019). A History of War Crimes Trials in Post 1945 Asia-Pacific. Springer. p. 76. ISBN 978-981-13-6697-0.
↑  "Islam in Japan". Mission Islam.com. נבדק ב-27 בדצמבר 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Road to Hajj — Japan - 26 Nov 09 - Pt 1". YouTube. 26 בנובמבר 2009. ארכיון מ-2021-12-19. נבדק ב-2 במאי 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ekin, Annette. "Lives in limbo: Why Japan accepts so few refugees". Al Jazeera.
↑  R&A No. 890 1943, p. 1
↑  Y. Nakano, Lynne; Japan Times Newspaper (19 בנובמבר 1992). "Marriages lead women into Islam in Japan". Japan Times. נבדק ב-27 בדצמבר 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Bureau of Public Affairs Department Of State. The Office of Electronic Information, Japan, 2001-2009.state.gov, ‏2008-09-19 (באנגלית)
↑  "Table: Muslim Population by Country". Pew Research Center. 27 בינואר 2011. נבדק ב-19 במרץ 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The number of Muslims in Japan is growing fast". The Economist. 7 בינואר 2021. נבדק ב-9 בינואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 01223797 
המפה של מחמוד אל-כאשע'רי מציגה אי בחלק העליון, מזרחית לסין.
עבדורשיד איברהים (אנ') (במרכז), מהגר רוסי (טטארי) ליפן בתקופת מייג'י, שהפך לאימאם הראשון של מסגד טוקיו (אנ').
שומיי אוקאווה, סופר לאומני המתואר כ"גבלס היפני", השלים את התרגום היפני הראשון של הקוראן.
בחזרה לעתיד (מחזמר)

| --- | --- |

 כתיבה:  רוברט זמקיס בוב גייל
 מילות השירים:  גלן באלארד
 מבוסס על:  בחזרה לעתיד
 דמויות:  מרטי מק'פליי דוק בראון ביף טאנן
 מוזיקה:  אלן סילבסטרי
 מקום ההתרחשות:  היל ואלי
 תקופת ההתרחשות:  1985 / 1955
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 סוגה:  מחזמר
 הצגת בכורה:  20 בפברואר 2020 (מנצ'סטר)
 מספר מערכות:  2
 שפה:  אנגלית
 אתר רשמי
בחזרה לעתיד (באנגלית: Back to the Future) הוא מחזמר משנת 2020, המבוסס על סרט קולנוע באותו השם משנת 1985. את השירים כתבו והלחינו אלן סילבסטרי וגלן באלארד על פי מחזה שנכתב על ידי רוברט זמקיס ובוב גייל, המבוסס על התסריט המקורי שכתבו עבור הסרט. לצד שירים מקוריים שנכתבו במיוחד עבור המחזמר, הוא כולל גם להיטים שנכללו בפסקול הסרט, בהם "The Power of Love" ו-"Johnny B. Goode".
במקור, הצגת הבכורה העולמית של המחזמר תוכננה להיערך בווסט אנד בלונדון בשנת 2015, השנה שאליה נסעו דמויות הטרילוגיה בחלק השני. עם זאת, לאחר שהבמאי ג'יימי לויד עזב את ההפקה באוגוסט 2014, בגלל "חילוקי דעות קריאטיביים" עם זמקיס, מועד עלייתה של ההפקה נדחה לתחילת 2016. במאי 2019 פורסם כי המופע יעלה בבית האופרה של מנצ'סטר בפברואר 2020, בטרם ההפקה תעבור אל הוסט אנד. בהפקה המקורית מככבים אולי דובסון בתפקיד מרטי מק'פליי (התפקיד שאותו גילם במקור מייקל ג'יי פוקס) וזוכה פרס הטוני רוג'ר בארט בתפקיד דוק בראון (התפקיד שאותו גילם במקור כריסטופר לויד).
באפריל 2022 זכה המחזמר בפרס אוליבייה עבור המחזמר החדש הטוב ביותר.
רקע

במהלך פאנל שאלות ותשובות בכנס דלוריאן שהתקיים בשנת 2004, אמר בוב גייל כי "נראה כי בחזרה לעתיד יכול להיות מופע מוצלח בברודוויי. אז יום אחד, אולי זה יקרה. זה משהו שהייתי רוצה לראות". בפברואר 2012, נחשף לראשונה כי עיבוד תיאטרוני למחזמר של סרט הקולנוע "בחזרה לעתיד" משנת 1985 נמצא בתהליך פיתוח מזה שמונה שנים. סדנאות לפיתוח המחזמר התקיימו בשנת 2014, ביולי בלונדון ובחודש שלאחר מכן בלוס אנג'לס, מתוך כוונה להעלות את המופע לראשונה בווסט אנד בשנת 2015,‏ לציון 30 שנה לסרט המקורי.
הסרט היה הצלחה מסחרית בקופות, והכניס 380 מיליון דולר. עלילת הסרט עוקבת אחרי מרטי מק'פליי (בגילומו של מייקל ג'יי פוקס), נער שנשלח בטעות בחזרה בזמן בדלוריאן משנת 1985 לשנת 1955.‏ הוא פוגש את הוריו העתידיים כשהם תלמידי תיכון, ובטעות גורם לאמו להתאהב בו במקום באביו. כעת, מרטי נאלץ לתקן את הנזק שגרם להיסטוריה באמצעות כך שיגרום להוריו להתאהב זה בזה מחדש, ובעזרת המדען ד"ר אמט "דוק" בראון (בגילומו של כריסטופר לויד) עליו למצוא דרך לחזור אל 1985.‏ הסרט היה תחילתו של זיכיון מצליח, שהפך בסופו של דבר לטרילוגיה, עם סך הכנסות לשלושת הסרטים שעמד על 936 מיליון דולר.
במקור, ג'יימי לויד היה אמור לביים את ההצגה, אך פרש מהפרויקט בספטמבר 2014, על רקע חילוקי דעות קריאטיביים עם בוב גייל. פרישתו של לויד מההפקה גרמה לעיכוב בהופעת הבכורה העולמית של המחזמר עד לשנת 2016 לכל המוקדם, והחלו חיפושים אחר במאי חדש. העיכוב בהפקה גרם לפרישה של אנשי צוות נוספים, בהם מעצב הבמה סוטרה גילמור, מעצב התאורה ג'ון קלארק, המעבד המוזיקלי אלן ויליאמס והיועץ אנדרו וויליס.
במהלך דיון על הפרויקט, אמר התסריטאי בוב גייל כי העיבוד התיאטרוני "מספר מחדש את הסיפור שלנו על הבמה בצורה חדשה לגמרי".
הפקות > מנצ'סטר 2020

ב-17 במאי 2019, פורסם כי הצגת בכורה עולמית של המחזמר תעלה עם הצגות הרצה החל מה-20 בפברואר 2020, כאשר ערב הפתיחה הרשמי נקבע ל-11 במרץ 2020, כחמש שני מאוחר יותר מהתכנון המקורי. ההפקה תעלה תחילה בבית האופרה של מנצ'סטר שבמנצ'סטר ולאחר מכן תעבור אל הווסט אנד של לונדון. את הפקה זו ביים ג'ון רנדו, עם כוריאוגרפיה מאת כריס ביילי, עיצוב במה ותלבושות על ידי טים האטלי, עיצוב וידאו על ידי פין רוס, עיצוב תאורה על ידי יו וונסטון, בימוי פעלולים על ידי מוריס צ'אן ואפקטים מיוחדים על ידי כריס פישר. המלחין של סרטי הקולנוע, אלן סילווסטרי, אמור היה להחלין מוזיקה חדשה יחד עם גלן באלארד עבור המחזמר, שיכלול גם שירים מקוריים שנכתבו עבור סרט הקולנוע, בהם The Power of Love, וכן Johnny B. Goode.‏ את הסאונד עיצב גארת אוון, עם עיבוד מוזיקלי ועיבודים קוליים מאת ניק פינלו וניצוח תזמורות מאת איתן פופ.
לאחר מספר שבועות של הופעות, בגלל מגפת הקורונה, בית האופרה של מנצ'סטר פרסם באתר האינטרנט שלו את ההודעה הבאה: "אנו מצטערים להודיע כי החל מהערב הזה (יום שני ה-16 במרץ 2020) בית האופרה של מנצ'סטר נסגר לאור עצות רשמיות של הממשלה. הופעות של המחזמר בחזרה לעתיד מופסקות עד להודעה חדשה".
הפקות > וסט אנד 2021

ב-7 בספטמבר 2020 פורסם כי ההפקה מבטלת את כל ההופעות שעוד נותרו וצפויות היו לעלות במנצ'סטר, וכי ההפקה עוברת לתיאטרון אדלפי שבוסט אנד של לונדון. הצגות הרצה צפויות להתחיל ב-14 במאי 2021, כאשר התיאטראות יפתחו מחדש, לאחר סגירתם בשל מגפת הקורונה. ההצגה אמורה לרוץ עד ל-3 ביולי 2022 עם אותו צוות שחקנים שהופיע במנצ'סטר.
תגובות וביקורות

הגרדיאן דיווח כי התגובות של מעריצי הזיכיון הקולנועי למחזמר היו חיוביות, ואמרו שהוא "מחווה נפלאה לסרט" ו-"סיקוונס הסיום לבדו שווה את מחיר הכרטיס. ההפקה מעמידה סטנדרט חדש... אנשים הולכים לדבר על זה הרבה זמן".
שחקנים ודמויות

| שם הדמות | בריטניה מנצ'סטר (2020) | בריטניה וסט אנד (2021) | ארצות הברית ברודוויי (2023) |
| --- | --- | --- | --- |
| מרטי מק'פליי | אולי דובסון | אולי דובסון | קייסי לייקס |
אמט בראון: רוג'ר בארט (אנ')
ג'ורג' מק'פליי: יו קולס (אנ')
| לוריין ביינס-מק'פליי | רוזאנה היילנד | רוזאנה היילנד | ליאנה האנט |
| גולדי וילסון / מרווין ברי | סדריק ניל | סדריק ניל | ג'לאני רמי |
| ביף טאנן | איידן קאטלר | איידן קאטלר | נת׳ניאל הקמן |
| ג'ניפר פרקר | קורטני-מיי בריגס | קורטני-מיי בריגס | מיקאלה סקאדה |
| ג'רלד סטריקלנד / רד תומאס | מארק אוקסטובי | מארק אוקסטובי | מריט דיוויד ג'ינס (אנ') |
| דייב מק'פליי / סליק | ויל הסוול | ויל הסוול | דריל טופה |
| לינדה מק'פליי | אמה לויד | אמה לויד | אמבר ארדולינו |