stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המצור על מלטה (מלחמת העולם השנייה)
המצור האיטלקי (יוני עד דצמבר 1940) > התקפות האוויר האיטלקיות

הדרך שנבחרה לתקוף את מלטה הייתה מהאוויר. חיל האוויר המלכותי האיטלקי (Regia Aeronautica) החל בהפצצות מהאוויר על האי. ביום הראשון למצור, 10 ביוני 1940, טסו מעל מלטה 55 מפציצים ו-21 מטוסי קרב איטלקים והטילו 142 פצצות על שלושה שדות תעופה בלואה, בחאל פאר ובטא' אלי. בהמשך טסו בשמי האי 10 מטוסי סבויה מרקטי SM.79 ו-20 מטוסי מאקי C-200 (‏ (Macchi C.200) ללא התנגדות. עם תחילתן של פשיטות אוויריות אלה, כלל הכוח האווירי שנועד להגן על מלטה מטוסי גלוסטר גלדיאטור מיושנים של גף הקרב שהוצב בחאל פאר. על פי המיתוסים כלל הכוח רק שלושה מטוסים, אך במציאות היו לפחות שישה מטוסי גלדיאטור בנוסף למטוסי הוקר הוריקן שביצעו את רוב העבודה.
האיטלקים טסו בגובה של כ-20,000 רגל (6,100 מ'). האנייה המשוריינת "מוניטור" וספינות התותחים "אפיס" (HMS Aphis) ו"ליידיבירד" (HMS Ladybird) פתחו באש. אחר הצהריים פשטו על ולטה 38 מפציצים נוספים מלווים ב-12 מטוסי קרב. הפשיטות תוכננו להשפיע על המורל של האזרחים יותר מאשר להסב נזקים למספנות ולמתקני הצי. שמונה פשיטות בוצעו ביום הראשון. ההפצצות לא הסבו נזק גדול מדי, ורוב ההרוגים היו מקרב האוכלוסייה האזרחית. יירוט לא בוצע מאחר שלא היו בנמצא כוחות של חיל האוויר המלכותי הבריטי. מכל שדות התעופה במלטה לא היה אף אחד מבצעי.
למרות המחסור בשדות תעופה מבצעיים, לפחות מטוס גלדיאטור אחד התמודד מול 55 מטוסי הסבויה מרקטי SM.78a ומול 20 מטוסי הקרב שליוו אותם למחרת. הדבר הפתיע את האיטלקים, אך ההגנה, שכמעט ולא הייתה קיימת באוויר וביבשה, לא הצליחה לעכב אותם. ב-12 ביוני הופל מטוס סיור שטס מעל האי.
התפתחות מפתיעה נוספת התחוללה ב-19 ביוני. 12 מפציצי טורפדו פיירי סורדפיש של טייסת האימונים 767 שנמלטו מדרום צרפת בעקבות הכניעה, טסו לבסיס הזרוע האווירית של הצי הבריטי בחאל פאר. יעדם היה המושבה הצרפתית בתוניסיה, אך מצב של חוסר ביטחון גרם להם לחפש יעד השוכן בסביבה בטוחה יותר. המטוסים היוו את הגרעין של הכוח שבהמשך יהיה טייסת 830 של זרוע האוויר של הצי, שהיה הכוח ההתקפי האווירי הראשון שהגן על מלטה. בסוף יוני, הם פשטו על סיציליה והטביעו משחתת איטלקית, גרמו נזק לסיירת ופגעו במאגרי דלק בנמל אוגוסטה (Augusta) שבסיציליה.
עם תחילתו של חודש יולי, תוגברו מטוסי הגלדיאטור במטוסי הוריקן וכוחות ההגנה אורגנו באוגוסט כטייסת 261. באותו חודש הובאו 12 מטוסים למלטה על ידי נושאת המטוסים "ארגוס" (HMS Argus), בראשון מבין כמה סבבים שביצעה הספינה. משימת הטסה של 12 מטוסי הוריקן ב-17 בנובמבר הסתיימה באסון שבו אבדו 8 מטוסים עקב טעות בניווט שגרמה לדלק במטוסים לאזול. שני מטוסים נוספים התרסקו ואחד מהטייסים ניצל. הגעתם של מטוסי קרב נוספים הייתה נחוצה ולאחר שמונה שבועות, קורקעו מטוסי ההוריקן הראשונים שהגיעו למלטה עקב מחסור בחלקי חילוף.
שנת 1940 הסתיימה כשהרושם שעשה חיל האוויר המלכותי האיטלקי היה חלש. חיל האוויר הבריטי טען ש-45 מטוסים איטלקים הופלו בהשוואה לאבדות קלות שספגו הבריטים. האיטלקים מצדם הודו ב-23 מפציצים וב-12 מטוסי קרב שהופלו בנוסף ל-187 מטוסי קרב שניזוקו, בעיקר עקב ירי אש נגד מטוסים.
המצור האיטלקי (יוני עד דצמבר 1940) > תוכניות הפלישה האיטלקיות

ב-1938 הכין מוסוליני תוכנית פלישה למלטה שהיו אמורים להשתתף בה כ-40,000 חיילים שיובלו ב-80 כלי שיט שינחיתו את הכוחות. הפלישה הייתה אמורה להתבצע מצפון והכוח אמור היה לתקוף את קו הביצורים "ויקטוריה" (Victoria Lines) שחצה את האי. נחיתה נוספת הייתה אמורה להתבצע באי הסמוך גוזו ובאי הקטן קומינו השוכן בין גוזו למלטה. בפלישה אמור היה לקחת חלק כל הצי האיטלקי, יחד עם 500 מטוסים. עם זאת, מחסור באמצעים העיד על כך שמתכנני הפלישה לא האמינו שהיא תצא בכלל לפועל. לאחר הצלחתם של הגרמנים בצרפת במאי 1940, הוקטן כוח האדם שיועד לפלישה ל-20,000 ולכוח המתוכנן נוספו טנקים.
כניעתה של צרפת ונסיגתה של בריטניה נתנה לאיטלקים הזדמנות ללכוד את מלטה, אך המודיעין האיטלקי הגזים בהערכתו את היקף ההגנה על האי ואמונתו של מוסוליני שבריטניה תשאף לשלום עם גרמניה, גרמה לו לצפות שמלטה תיפול ללא קרב משמעותי. מוסוליני גם חשב שספרד של פרנקו תצטרף עד מהרה למלחמה. אי קידום התהליך כאשר מאזן הכוחות היה לטובתם, הוביל לתוצאות מרחיקות לכת עבור מדינות הציר, כאשר זמן לא רב לאחר מכן הבין הצי המלכותי הבריטי את הפוטנציאל של האי כבסיס לפעולות תקיפה וכפועל יוצא להבנה זו הם הכירו בחשיבות ההגנה עליו.
המצור האיטלקי (יוני עד דצמבר 1940) > המלחמה בים

אי הרצון של פיקוד הצי האיטלקי לפעול נבע משיקולים נוספים כמחסור באימונים ובמיומנות נמוכה בלוחמת לילה שנבעו מחוסר ניסיונו. האיטלקים האמינו שהם יוכלו להכות בספינות המתיישנות של הצי הבריטי או לפחות לאלץ אותו להישאר באלכסנדריה. גורם נוסף היה המחסור בנפט גולמי (האיטלקים לא גילו את מרבצי הנפט הגדולים בלוב בזמן ששלטו בה). רוב הנפט שהגרמנים השתמשו בו הגיע מרומניה ונותר מלאי מצומצם של דלק כדי שהם יוכלו להוציא לפועל מבצעים רחבי היקף בים התיכון. המחסור בדלק הגביל עד מאוד את יכולותיהם של האיטלקים בזירה הימית. עם תחילת שנת 1941 היה ברשות איטליה מאגר דלק מספיק רק לשבעה חודשים. סיורים שבוצעו על ידי הצי הבריטי בים התיכון אישרו לאדמירל קנינגהם שהאיטלקים מרגישים נחותים. מנגד, הביטחון העצמי של הבריטים עלה כאשר הכוחות האוויריים החלו לשלוט במלחמה בים בהמשך שנת 1941 וב-1942.
ב-9 ביולי 1940 התנהל קרב קלבריה והייתה זו ההזדמנות היחידה בה נלחמו הציים של איטליה ושל בריטניה (שנעזרו בספינות של הצי המלכותי האוסטרלי) זה בזה. העם המלטזי קיבל את ההוכחה שבריטניה עדיין שולטת בימים, גם אם לא מתוך הנמל הגדול. דבר זה אושר שוב במרץ 1941 כאשר כוחות של הצי המלכותי הבריטי הביסו כוחות של הצי המלכותי האיטלקי בקרב כף מטפן ליד יוון. הקרב התנהל בעקבות ניסיונם של האיטלקים לעכב את השיירות הבריטיות שנשלחו לתגבר את הכוחות ביוון בזמן מלחמת איטליה–יוון.
המצור האיטלקי (יוני עד דצמבר 1940) > מתקפות הנגד הבריטיות

כאשר התברר לבריטים שהמתקפות האוויריות של האיטלקים מוגבלות והשפעתן על האוכלוסייה האזרחית מזערית, החל להישלח זרם של תגבורות. הפוטנציאל של מלטה כבסיס הוכר וממשלת בריטניה הורתה על משלוח מטוסים נוספים לאי, כולל מטוסי הוריקן, מרטין מרילנד, שורט סנדרלנד (Short Sunderland), ויקרס ולינגטון, פיירי סורדפיש וכן צוללות. כך הצטבר על האי כוח התקפי חזק.
בינתיים, נכשלה הפלישה האיטלקית למצרים ומתקפת הנגד הבריטית, מבצע מצפן, גרמה לאיטלקים לסגת עמוק לתוך לוב. ההסחה שגרמה המערכה בצפון אפריקה חייבה את הגעתם של מטוסים איטלקים רבים מאיטליה ומסיציליה כדי להתמודד עם התבוסה. הדבר גרם להקלה משמעותית על מלטה והבריטים יכלו להתרכז בפעולות התקפיות ופחות בפעולות הגנתיות. בנובמבר 1940, לאחר חודשים של התקפות אוויר איטלקיות שלא היו מתואמות, הכה הצי המלכותי הבריטי יחד עם זרוע האוויר שלו בבסיסי הצי בטאראנטו. קרב טאראנטו שהתנהל לאחר מכן היה ניצחון של הזרוע האווירית של הצי. מפציצי הטורפדו פיירי סורדפיש הסבו נזק למספר רב של ספינות איטלקיות. נסיגתו של הצי האיטלקי לנאפולי, מחוץ לטווח הטיסה של המטוסים הבריטים, היה ניצחון אסטרטגי שהוביל לעליונות בריטית בזירה הימית באותה עת.
הצוללות של הצי המלכותי הבריטי החלו גם הן בסדרה של פעולות התקפיות. הצוללות הקטנות מסדרת U החלו לפעול ביוני, וצוללות גדולות יותר החלו גם הם לפעול, אך לאחר שאבדותיהן עמדו על 50%, הם נסוגו. צוללות ה-U פעלו מבסיס הצי באי מנואל במלטה, אם כי כאשר הוקם לפני המלחמה לא נבנו בבסיס זה דירים ממוגנים מסיבות תקציביות. הכוח החדש נקרא "שייטת הצוללות העשירית" והמפקד העליון שלה היה האדמירל מקס הורטון (Max Horton). מבחינה מנהלתית, הוכפפה שייטת זו לשייטת הצוללות הראשונה באלכסנדריה, שהייתה כפופה לקנינגהם. באופן מעשי, העניק קנינגהם למפקד השייטת העשירית יד חופשית לפעול. כאשר גדל מספרן של צוללות ה-U, היו כבר בשימוש הצוללות מסדרת T. לצוללות אלה היו הצלחות, אך הן ספגו אבדות כבדות כאשר החלו לפעול ב-20 בספטמבר 1940. בשל המחסור בפצצות טורפדו, הותקפו ספינות אויב רק אם הם היו ספינות קרב, מכליות או כלי שיט גדול.
עם תחילת פעילותה נחלה השייטת הצלחות וכישלונות: מחד, הצליחו להטביע ספינות בהדחק כולל של 38,000 טון, חצי מזה על ידי הצוללת "טרואנט" (HMS Truant), הטבעות שכללו צוללת איטלקית אחת, 9 ספינות סוחר וסירת טורפדו אחת. מאידך, אובדנן של 9 צוללות על צוותיהן ומפקדיהן, רובן עקב עליה על מוקשים, היה חמור.

ב-14 בינואר 1941 הגיעו צוללות ה-U ומתקפת הצוללות נכנסה לשלב חדש.
הגעת הלופטוואפה (ינואר-אפריל 1941) > המעורבות הגרמנית

המעורבות הגרמנית במצור על מלטה הייתה תוצאה של התבוסות האיטלקיות בצפון אפריקה יותר מאשר הכישלון של האיטלקים במצור על האי. כמו במקרה של מלחמת איטליה–יוון, ראה היטלר לנכון להציל את בעל הברית האיטלקי שלו מתבוסה, ובכך גם לנצל את ההזדמנות לכבוש את שדות הנפט של המזרח התיכון. בפברואר 1941 נשלח קורפוס אפריקה בפיקודו של ארווין רומל להבטיח את החזית של מדינות הציר בצפון אפריקה. מבצע קולוסוס (Operation Colossus) היווה נקודת מפנה. הגרמנים שיגרו את מבצע סוננבלום (Operation Sonnenblume), שתגבר את כוחם של האיטלקים בצפון אפריקה ולאחר מכן החלו מתקפת נגד שמטרתה הייתה להדוף את הכוחות הבריטים לתוך מצרים. משמעותה של פעילות מעבר לים על אדמת אפריקה הייתה שרוב רובה של האספקה הייתה אמורה להגיע בדרך הים. עובדה זו הפכה את הכוחות הבריטיים במלטה לבעיה עבור המאמץ הלוגיסטי של כוחות הציר.
בתגובה, שלח פיקוד הלופטוואפה את גיס האוויר העשירי (X. Fliegerkorps), כדי להכות בבסיסים הימיים סביב מלטה וכן בבסיסים של חיל האוויר המלכותי הבריטי על האי. ב-10 בדצמבר 1941, הצטווה גיס האוויר העשירי של הלופטוואפה בפיקודו של גנרל האנס גייסלר (Hans Geisler), שהסתייע בראש המטה שלו מרטין הרלינהאוזן (Martin Harlinghausen), להגיע לסיציליה כדי לתקוף ספינות של בעלות הברית בים התיכון.
ב-2 בינואר 1941 הגיעו היחידות הגרמניות הראשונות לטרפאני שבחוף הדרומי של סיציליה. שתי היחידות של הלופטוואפה היו קבוצות של מפציצי הצלילה יונקרס Ju 87 ("שטוקה"). היחידות כללו 80 מפציצים. הגעתם של המטוסים הרחיבה משמעותית את היקף ההפצצות על מלטה. הפקודה שניתנה ליחידות הגרמניות הייתה ליירט את הספינות הכבדות ביותר ובמיוחד את נושאות המטוסים. זמן קצר לאחר מכן קיבלו המטוסים הגרמנים פקודה להטביע את נושאת המטוסים של הצי המלכותי הבריטי ה"אילוסטריוס" (HMS Illustrious). הספינה לקחה חלק פעיל בקרב טאראנטו, שבעקבותיו השיג הצי המלכותי עליונות ולפיכך היא עלתה לראש רשימת המטרות של כוחות הציר.

עם תחילתה של הפעולה הגרמנית הראשונה, עמדו לרשותו של גייסלר 95 מטוסים ו-14,389 איש בסיציליה. גייסלר שכנע את פיקוד הלופטוואפה להקצות לו ארבע קבוצות מפציצי צלילה נוספות. ב-10 בינואר הוא היה מסוגל לקבץ 255 מטוסים (מתוכם 179 כשירים) כולל 209 מפציצי צלילה ומפציצים בינוניים.
מנגד, לא הצליחו הצוללות הבריטיות לתקוף את ספינות התובלה הגרמניות שהיו בדרכן ללוב. הנזק שנגרם לספינה הגרמנית "דואיסבורג" (Duisburg) היה הישגן המשמעותי היחיד. ב-9 בפברואר 1941, החמיצו שלוש צוללות את אותה שיירה שהובילה אספקה לטריפולי. נמל טריפולי, שהיה הבסיס העיקרי של כוחות הציר בלוב, היה מסוגל לפרוק שש ספינות בעת ובעונה אחת והיה הנמל הטוב ביותר מערבה לנמל אלכסנדריה, 1,600 ק"מ ממנו. חלק גדול מההצלחה של ההגנה של כוחות הציר נזקפה למוקשים הימיים. האיטלקים הפעילו 54,000 מוקשים סביב מלטה כדי למנוע ממנה אספקה. מוקשים אלה היו הרסניים עבור הצוללות הבריטיות. בנוסף, הונחו על ידי הצי האיטלקי כ-3,000 מוקשים לאורך חופי תוניסיה.
הכישלון בעצירת ספינות הציר התבטא במספרים שגדלו החל מפברואר 1941. בחודשים ינואר-אפריל שלחו מדינות הציר 321,259 טונות ללוב, שכולם פרט ל-18,777 טון שהוטבעו, הגיעו ליעדם. כלומר, מדובר על 94% הצלחה. מתוך 73,991 איש שנשלחו בדרך הים, 71,881 (97%) הגיעו ליעדם.
הגעת הלופטוואפה (ינואר-אפריל 1941) > "מבצע שפע" וההתקפה על ה"אילוסטריוס"

צוותי הלופטוואפה סברו שארבע פגיעות ישירות יטביעו את ה"אילוסטריוס" והחלו להתאמן על דגמים צפים על חופי סיציליה. סיפון הטיסה העצום היווה מטרה בשטח של 6,500 מ"ר. ההזדמנות לתקוף את הספינה הגיעה ב-6 בינואר. מבצע שפע (Operation Excess), שבמסגרתו שוגרו שיירות של ספינות לאורך הים התיכון, יצא לדרך. ב-10 בינואר הם נכנסו לטווח מפציצי השטוקה. 43 מטוסי שטוקה של כנף 2 של הלופטוואפה (Sturzkampfgeschwader 2) המריאו למשימה בליווי מטוסים מכנף 1 (Sturzkampfgeschwader 1). במקביל העסיקו עשרה מטוסי סבויה מרקטי SM.79 את מטוסי הפיירי פולמאר שהמריאו מסיפונה של ה"אילוסטריוס", בזמן שהסיירת הבריטית "בונאוונטור" (HMS Bonaventure) הטביעה את ספינת הטורפדו האיטלקית "ווגה" (Vega). כעשרה מטוסי שטוקה תקפו את ה"אילוסטריוס" מבלי שנתקלו בהתנגדות. לנגד עיניו של מפקד הצי אנדרו קנינגהם, שהיה על ספינת הקרב "וורספייט" (HMS Warspite), הצליחו מפציצי השטוקה לפגוע שש פעמים ב"אילוסטריוס". פגיעה אחת השמידה תותח, השנייה פגעה בחרטום, השלישית הרסה תותח נוסף ובשתי פגיעות נוספות נפגעו המעלית ומטוסים שחנו מתחת לסיפון ההמראה, תוך כדי שתחמושת מתפוצצת ודלק בוער. הפצצה השישית חדרה את הסיפון המשוריין והתפוצצה בתוך הספינה. שני יעפי הפצצה נוספים התבצעו ללא תוצאות. כשהיא פגועה קשות, אך מנועיה עדיין פועלים, שייטה ה"אילוסטריוס" למלטה. ההתקפה ארכה שש דקות ובמהלכה נהרגו 126 איש ונפצעו 91. כשהתגלתה מלטה באופק, תקפו גם מפציצי הצלילה האיטלקים את הספינה אך הונסו באש נגד-מטוסים.
מבצע שפע יצא לפועל על אף שיחידת פיענוח הצפנים אולטרה דיווחה למשרד האווירייה הבריטי על נוכחותם של כוחות גיס האוויר העשירי של הלופטוואפה בסיציליה כבר ב-4 בינואר. בפועל ההודעה לא הועברה למודיעין הצי ואם הייתה מועברת, ספק אם האדמירליות הייתה שולחת את השיירות להפליג בטווח מפציצי השטוקה. חיל האוויר המלכותי הבריטי לא היה במצב למנוע מתקפה אווירית בסדר גודל כזה, שכן רק 16 מטוסי הוריקן ו-2 מטוסי גלדיאטור היו זמינים. ב-11 בינואר נשלחו 10 מפציצי שטוקה נוספים להטביע את ה"אילוסטריוס". בדרכם הם נתקלו בסיירות "סאות'המפטון" (HMS Southampton) ו"גלוסטר" (HMS Gloucester). ה"סאות'המפטון" נפגעה כה קשות, שהוחלט להטביעה. במשך 12 הימים הבאים עמלו פועלי המספנה בנמל הגדול על תיקון ה"אילוסטריוס" תחת מתקפות אוויריות נחושות, כדי שתוכל לכל הפחות להגיע לאלכסנדריה. ב-13 בינואר מפציצי השטוקה, שכעת היו מצוידים בפצצות SC 1000 לא הצליחו לפגוע בה. יעף נוסף של 44 מפציצי שטוקה שהתבצע למחרת גרם לה נזק נוסף. ב-18 בינואר עברו הגרמנים להפציץ את בסיסי האוויר בחאל פאר ובלואה על מנת להשיג עליונות אווירית לפני שישובו לתקוף את ה"אילוסטריוס". ב-20 בינואר, שתי פצצות, שכמעט והחמיצו אותה, הבקיעו חור בגוף הספינה מתחת לקו המים. אף על פי כן ב-23 בינואר חמקה ה"אילוסטריוס" מהנמל הגדול ולאחר יומיים הגיעה לאלכסנדריה. בהמשך הפליגה ה"אילוסטריוס" לארצות הברית שם שהתה בתיקונים למשך שנה.
הלופטוואפה נכשל במשימת הטבעת נושאת המטוסים. עם זאת, אבדותיו היו מעטות - שבעה מטוסים במשך כל התקופה. הגרמנים לחצו מאוד את הבריטים בכוחם האווירי. מכאן והלאה נמנעו הבריטים להשיט ספינות גדולות בזירה. הן הצי המלכותי הבריטי והן הצי המלכותי האיטלקי הפיקו לקחים מהקרבות בטאראנטו ובמלטה.
הגעת הלופטוואפה (ינואר-אפריל 1941) > נסיגת הגרמנים

באפריל, התערבה גרמניה במערכה בבלקנים שבמסגרתה נוהלו הפלישה הגרמנית ליוגוסלביה ומלחמת איטליה–יוון. המערכה שנוהלה בהמשך בקרב על כרתים תוך כדי אבדות גרמניות כבדות, גרמו להיטלר להסיק שהצנחות מעבר לקווי האויב אינן מעשיות ללא גורם ההפתעה. הוא הכיר בכך שסיכויי ההצלחה של פעולות אוויריות מסוג זה נמוכים מאוד והוא עמד במילתו, בהמשך לא בוצעו עוד פעולות כאלה. היו לכך השלכות חשובות על המצב במלטה, שתקיפתה בוצעה תוך כדי נטילת סיכון על ידי כוחות הציר. ביוני תקף היטלר את ברית המועצות במבצע ברברוסה. מטוסי גיס האוויר העשירי הוסטו לכוון החזית המזרחית וחיל האוויר המלכותי האיטלקי נותר כדי להמשיך ולנהל את התקפותיו הבלתי יעילות על מלטה בחודשים הבאים. גייסלר, שפיקד על שאריות הגיס יכול היה להסתמך רק על מטוסי כנף 4 שלו שהטילו מוקשים ימיים ועל מטוסי השטוקה שביצעו תקיפות ליליות. מצב האספקה היה גרוע. הכוח הגרמני המצומצם שנותר בזירה נטש אותה ב-22 באפריל 1941. עד לראשית מאי הוציא הלופטוואפה 1,495 גיחות, מתוכן 1,444 גיחות קרביות ו-132 משימות סיור ואיבד רק 44 מטוסים. כנף 30 וכנף 1 ביצעו התקפות ליליות מעטות במהלך אפריל.
התאוששות בעלות הברית (אפריל-אוקטובר 1941) > יו לויד

ב-1 ביוני הוחלף מרשל האוויר פורסטר מיינרד, ששימש כמפקד הכוח האווירי במלטה, על ידי מרשל האוויר יו לויד (Hugh Lloyd). בהגיעו לאי, מצא לויד מעט כוחות שיוכל לעבוד איתם, אך הוא היה נחוש בדעתו לקחת על עצמו את המתקפה. מחוץ למשרדו, בחדרי המלחמה התת-קרקעיים בסוללת לסקאריס (Lascaris Battery) שבוולטה, הוא תלה שלט שאמר: "פחות תלוי בגודל הכלב המשתתף בלחימה, יותר תלוי ברוח הלחימה של הכלב" ("Less depends on the size of the dog in the fight than on the size of the fight in the dog"). תוך שעות ספורות מהגעתו יצא לויד לסיור בשדות התעופה ובסדנאות המרכזיות בבסיס חיל האוויר המלכותי בקלפרנה (RAF Kalafrana). המצב באי היה גרוע בהרבה מששיער לעצמו. התרופפות הפעילות של הלופטוואפה אפשרה להגדיל את מספר המטוסים, אך עדיין היו ברשות חיל האוויר המלכותי במלטה מעט יותר מ-60 כלי טיס מכל הסוגים, בעיות תחזוקה רבות ומלאי חלקי חילוף מצומצם. חלקי חילוף היו מנופים מתוך ההריסות או מפורקים ממטוסים שלא ניזוקו. יתר על כן, שדות התעופה היו קטנים מדי, לא היה ציוד כבד שמיש, והיה אפילו מחסור בכלי העבודה הבסיסיים ביותר כמו פטישים וברגים. התדלוק היה צריך להתבצע באופן ידני מתוך חביות. המיגון גם הוא היה בלתי מספק וקשה היה להגן על הציוד המועט שעמד לרשותם. רוב המטוסים הוצבו באשכולות על מסלולי ההמראה הפתוחים והיוו מטרות למטוסי האויב. בקלפרנה, כל הבניינים מוקמו בצפיפות זה לצד זה והיו מעל הקרקע. מתקן שיפוץ המנועים היחידי באי היה ממוקם ליד שולחנות העבודה. לויד עצמו אמר: "כמה פצצות על קלפרנה בקיץ 1941 היו יכולות להרוס את התקווה שלמלטה יהיה חיל אוויר משלה".
בדרך כלל ההגנה על מערך ההגנה האווירית ועל מתקני הצי על האי זכו לעדיפות גבוהה. ברור היה שמבחינה אסטרטגית, הבאת אספקה נוספת תהיה הגיונית יותר לפני הסתכנות ביציאה למתקפה שתגרום לזעמו של האויב. אך הייתה זו תקופה רבת מאורעות. בצפון אפריקה, קורפוס אפריקה היה בתנופה ורומל דחק את הצבא לכוון תעלת סואץ ואלכסנדריה. כוחותיו של חיל האוויר המלכותי במלטה לא יכלו להרשות לעצמם לשבת בחוסר מעש. הם יכלו למנוע את התקדמותו של רומל, או לפחות להאט אותה, על ידי תקיפת נתיבי האספקה שלו. מלטה הייתה המקום היחידי שממנו יכלו מטוסי תקיפה בריטים לצאת למשימותיהם. המפציצים של לויד ושייטת קטנה של צוללות היו הכוחות היחידים שיכלו להציק לשיירות האספקה של רומל עד לסתיו. לאחר מכן החלו לשוב ספינות השטח לגזרה ולסייע במתקפה.
התאוששות בעלות הברית (אפריל-אוקטובר 1941) > תגבור בעלות הברית

העדרם של מטוסי הלופטוואפה אפשר לבריטים להביא כמה שיותר תגבורות, בעוד האיטלקים נכשלו במשימתם למנוע זאת. באותה מידה שחיל האוויר המלכותי האיטלקי היה בלתי אפקטיבי, כן היה גם הצי המלכותי האיטלקי. תבוסתם בקרב כף מטפן עודדה את האיטלקים להיות אף פחות נחושים בפעולותיהם כנגד מלטה. המחסור בדלק אף הוא הגביל את יכולותיהם לתקוף את נתיבי הים של הבריטים. תבוסה זו הכתה את מוסוליני בתדהמה. הוא עדיין היה מסוגל להחזיק עליונות אווירית על האויב, אך היה ברור לו שאיטליה נמצאת בנחיתות. מתוך כעס על הגרמנים, הוא סירב ליזום פעולות קרביות מול הבריטים. כוחות הצי הבריטים הפליגו למלטה כמעט ללא הפרעות. כמה מאות טונות של מטען, 2,000 חיילים, ו-200 טונות של אספקה רפואית הגיעו למלטה בשלום ומחקו את כל ההישגים של הלופטוואפה בארבעת חודשי הלחימה הראשונים של שנת 1941. מצב האספקה בסתיו 1941 תואר כמצוין. להוציא, פחם, מספוא, קרוסין ומצרכים חיוניים לאוכלוסייה האזרחית, הוכן מאגר שהיה אמור להספיק ל-8–15 חודשים. עיקר האספקה הגיעה בחודש יולי 1941 והיא כללה חלקי חילוף למטוסים. כעת עמדו לרשות הכוחות במלטה 60 מפציצים ו-120 מטוסי הוריקן. בסך הכול הועברו למלטה במהלך חודש יולי 65,000 טונות מטען. באוגוסט לא הגיעה אספקה, אך בספטמבר הועברו 85,000 טונות נוספים שהועברו על ידי 9 ספינות סוחר שלוו בנושאת מטוסים, 5 סיירות ו-17 משחתות. ספינה אחת טבעה ואחרת ניזוקה מטורפדו. הוכח כי שיירה זו הייתה חיונית להצלת מלטה, מאחר שהסחורות שהובלו באמצעותה היו חיוניות בעת שובם של הגרמנים בדצמבר.
באמצע שנת 1941, הוקמו שתי טייסות חדשות, טייסת 185 וטייסת 126, והגיעו מטוסי הוריקן מדגם Mk IIC, שחומשו לראשונה בתותחים. צי כלי הטיס של נושאות המטוסים גדל ב-81 מטוסים נוספים בחודשים אפריל-מאי. ב-12 במאי עמד מספר ההוריקנים על האי על 50. ב-21 במאי הגיעה טייסת 249 והחליפה את טייסת 261. ביוני הגיעה טייסת 46 ושמה שונה לטייסת 126. במאי טסו לאי 47 מטוסי הוריקן. בחודשים מאי-דצמבר הגיעו טייסת 113 וטייסת 115 שהפעילו מפציצי בריסטול בלנהיים וטייסות 252 ו-272 שהפעילו מטוסי קרב בריסטול בופייטר. כעת שמשה מלטה כתחנת אספקה שדרכה עברו שיירות בדרך למצרים. בין החודשים יולי-דצמבר 1941 עברו במלטה 717 מטוסי קרב של חיל האוויר המלכותי ו-514 הועברו לצפון אפריקה. בראשית אוגוסט היו מוצבים במלטה 75 מטוסי קרב ו-230 תותחים נגד מטוסים. מפציצי בריסטול בלנהיים גם הם הצטרפו למערך ההגנה והחלו גם הם לבצע משימות התקפה.
בנוסף להכנות לפעולות התקפה ותגבור כוחות חיל האוויר על האי, דאג לויד לתקן ליקויים רבים. אלפי מלטזים וכ-3,000 חיילים בריטים גויסו כדי לשפר את אמצעי המיגון של שדות התעופה. גם הצוותים הטכניים, פקידים וצוותי האוויר נתנו כתף היכן שנדרשו. מסלולי טיסה נוספים נבנו ובתי המלאכה הועברו למבנים תת-קרקעיים. מקלטים תת-קרקעיים נבנו גם הם מתוך ידיעה שהלופטוואפה ישוב במהרה.
בליל 26 ביולי ספינת תקיפה מהירה של יחידת העילית של הצי המלכותי האיטלקי, "השייטת העשירית" (Decima Flottiglia MAS), הוכתה וספגה אבדות כבדות על ידי תותחי החוף של האי.
חזרתו של הלופטוואפה (דצמבר 1941 – אוגוסט 1942) > קסלרינג מגיע לסיציליה

ביוני 1941, עבר גייסלר ללוב כדי לסייע לקורפוס אפריקה במערכה בצפון אפריקה. בזירת הים התיכון ובמלטה התאוששו בעלות הברית והחלו במבצעים התקפיים כנגד הספינות של הציר שהובילו שיירות אספקה לקורפוס אפריקה. העלייה בכמות הספינות שהוטבעו השפיעה על יכולתם של מטוסיו לסייע לרומל ולכוחותיו, מה שגרם למתחים בין הלופטוואפה לורמאכט. גייסלר תכנן לשוב לסיציליה עם שארית הכוחות שלו כדי לפתור את הבעיה, אך תוכניתו זו נזנחה עקב מחאה איטלקית. כאלטרנטיבה, הרחיב גייסלר ב-6 באוקטובר את תחום האחריות שלו גם אל נתיב הים שבין טריפולי ונאפולי.

ב-2 באוקטובר נפגשו מפקד הלופטוואפה הרמן גרינג ועמיתו מפקד חיל האוויר המלכותי האיטלקי פרנצ'סקו פריקולו (Francesco Pricolo), כדי לדון בנושא התגבורות. גרינג גילה רגישות מפתיעה לכישלונות האיטלקים ודן באפשרות של שליחת תגבורות גרמניות. ראש המטה של גרינג הנס ישונק הציע לשלוח מהחזית המזרחית לסיציליה את דיוויזיית האוויר השנייה של הלופטוואפה (Luftflotte 2) בפיקודו של אלברט קסלרינג. גרינג הסכים להצעה והורה לשלוח 16 קבוצות (Gruppen) לסיציליה, בצפותו לקריסה של הסובייטים בחזית המזרחית. סדר גודל זה של סיוע לא הגיע, עד לינואר 1942, עת גיס האוויר השני (Fliegerkorps II) בפיקודו של ברונו לרצר הוצב לתגבור הכוחות בסיציליה.
חזרתו של הלופטוואפה (דצמבר 1941 – אוגוסט 1942) > הגרמנים לוחצים, הספיטפיירים מגיעים

עד מהרה הגיעו התגבורות הגרמניות. מטוסי הקרב הליליים מסרשמיט Bf 110 והיונקרס Ju 88 טסו לסיציליה כדי לסייע לגיס האוויר השני. תוך זמן קצר הם חיסלו את כוח התקיפה של מלטה שהיה מחוץ לטווח הטיסה של מטוסי הליווי כשהיה מעל הים התיכון. בחודשיים הראשונים הופלו כ-20 מפציצים ומטוסי סיור של חיל האוויר המלכותי. ההצלחה שהושגה בקרבות כנגד קווי הספנות של כוחות הציר נעצרה עד מהרה. הניצחון המשמעותי היחיד של בעלות הברית היה הטבעתה של ספינת הסוחר "ויקטוריה" (Victoria) במשקל 13,089 טונות. הייתה זו אחת מספינות האספקה המהירות ביותר שהיו אז. היא הוטבעה על ידי מפציץ טורפדו אלבקור (Albacore) של טייסת 826 ב-23 בינואר.
בשמי מלטה הייתה גם הזרוע ההגנתית של חיל האוויר המלכותי תחת לחץ. קסלרינג החל את שנת 1942 בפשיטה שבוצעה בערב ראש השנה. הייתה זו הפשיטה ה-1,175 מאז תחילת המלחמה. הלחץ גדל, ובינואר איבד חיל האוויר המלכותי 50 מטוסי הוריקן על הקרקע בנוסף ל-8 מטוסים שהופלו בקרבות. מתוך 340 המטוסים שהגיעו למלטה או היו בה בתחילת המלחמה, נותרו רק 28. לויד החל לתהות אם כוחותיו יהיו מסוגלים להחזיק מעמד. הציר ניהל 263 פשיטות באותו חודש, עליה משמעותית ביחס ל-169 פשיטות בדצמבר 1941. גיס האוויר השני של לרצר עדיין התאושש מהאבדות שספג בחזית המזרחית והיה יכול לתרום רק 118 מטוסים בינואר, אך במרץ גדל המספר ל-390 מטוסים. מטוסים נוספים נאספו וכמות המטוסים שעמדו לרשות הגיס הגיעה לשיא של 425.
שליש מהפשיטות בוצעו כנגד שדות תעופה. על אחד משדות התעופה בטא' אלי הוטלו 841 טונות של פצצות, מאחר שהגרמנים האמינו שלבריטים יש שם דיר תת-קרקעי. הם השתמשו בפצצות בעלות הנעה רקטית. התרגולת הרגילה הייתה שליחתם של מטוסי קרב גרמנים כדי להשיג עליונות אווירית ולאחריהם הגיעו המפציצים. שיטה זו עבדה והושגה עליונות אווירית של הגרמנים. המפציצים סבלו אבדות קלות בלבד. כ-94% מהתקיפות בוצעו לאור יום והאיטלקים סייעו לגרמנים כשהוציאו 2455 גיחות בפברואר ובמרץ.
הצי המלכותי הבריטי ומפקדי הכוח האווירי יחד עם המושל הצבאי של מלטה ויליאם דובי, דרשו שמטוסים חדישים, במיוחד מטוסי ספיטפייר, ישלחו למלטה. מפקד הכוחות האוויריים במזרח התיכון ארתור טדר שלח את קפטן קבוצה בזיל אמברי (Basil Embry) למלטה כדי להעריך את המצב. הטייסים אמרו לאמברי שההוריקנים הם חסרי ערך ושמטוסי הספיטפייר הם תקוותם היחידה. הם טענו שהגרמנים הטיסו את מטוסיהם בחזית מטוסי ההוריקן כדי להראות את עליונותם של מטוסי המסרשמיט. מפקדי הטייסות טענו שהנחיתות של מטוסיהם משפיעה על המורל. אמברי הסכים והמליץ על שליחת מטוסי ספיטפייר בכמויות מספיקות. המטוסים החלו להגיע במרץ 1942.
חזרתו של הלופטוואפה (דצמבר 1941 – אוגוסט 1942) > תוכנית הפלישה של הציר

בסוף אפריל 1942, נפגשו היטלר ומוסוליני בקן הנשרים ואישרו תוכנית לפלישה למלטה.
על פי התכנון, אמורות היו לנחות 2–3 דיוויזיות מהים בחיפוי של הצי המלכותי האיטלקי ועוד שתי דיוויזיות מוטסות, גרמנית ואיטלקית, תחת פיקודו של קורט שטודנט.

על פי סיכום עם קסלרינג, העמידו האיטלקים את הפלישה למלטה בראש סדר העדיפויות של כוחות הצי בגזרה. עם זאת, שני גורמים חשובים מנעו מהיטלר לתת את האור הירוק לפתיחת המבצע. הגורם הראשון היה ארווין רומל. הודות לכך שקסלרינג כתש את האי, הובטחו קווי האספקה של רומל והוא היה מסוגל להשיג שליטה מחדש בצפון אפריקה. אף על פי שרומל האמין בצורך לפלוש למלטה, הוא עמד על כך שתינתן עדיפות לכיבוש מצרים ותעלת סואץ על פני כיבוש מלטה. הגורם השני היה היטלר עצמו. לאחר הקרב על כרתים במאי-יוני 1941, היה היטלר מתוח ביותר בכל הקשור לשימוש בצנחנים בעת הפלישה לאי מאחר שהפלישה לכרתים עלתה לו באבדות כבדות והוא החל להתמהמה בהחלטה. קסלרינג התלונן והיטלר הציע פשרה שלפיה אם רומל יצליח להגיע לגבול לוב-מצרים בחודשים הבאים (באותה עת התנהלה הלחימה על אדמת לוב), תתבצע הפלישה למלטה ביולי או באוגוסט 1942, כאשר ירח מלא יאפשר תנאים נוחים לנחיתה.