stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מפלגת העצמאות (איסלנד)

| --- | --- |

 מדינה:  איסלנד איסלנד
 מנהיגים:  ביארני בנדיקטסון
 תקופת הפעילות:  25 במאי 1929 – הווה (95 שנים)
 אידאולוגיות:  שמרנות, ליברליזם
 אותיות:  D
 שיא כוחה:  26 (1999)
 שפל כוחה:  15 (1931)
 נוצרה מתוך:  המפלגה השמרנית, המפלגה הליברלית
 מטה:  רייקיאוויק 
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין
 ארגונים בינלאומיים:  איחוד הדמוקרטיה הבין-לאומי, מפלגת העם האירופית 
 נציגויות בפרלמנטים
 אלת'ינגי:  16 / 63
 
 xd.is
 
מפלגת העצמאות (באיסלנדית: Sjálfstæðisflokkurinn) היא מפלגה ליברלית-שמרנית. כיום מפלגת העצמאות היא המפלגה הגדולה ביותר באלת'ינגי, הפרלמנט האיסלנדי. המפלגה הוקמה בשנת 1929 אחרי מיזוג בין המפלגה השמרנית למפלגה הליברלית. מטרת האיחוד הייתה להביא לסופו של האיחוד בין איסלנד לדנמרק, דבר שקרה לבסוף בשל כיבוש דנמרק בידי הגרמנים בשנת 1944. מאז, המפלגה תמיד הייתה למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט, עד לשנת 2009 כשהברית הסוציאל-דמוקרטית עקפה לראשונה את מפלגת העצמאות וזכתה ב-20 מושבים.
היסטוריה

המפלגה נוסדה ב-25 במאי 1929 כתוצאה ממיזוג של המפלגה השמרנית עם המפלגה הליברלית. אחרי האיחוד החליטו ראשי המפלגה לכנות אותה באותו השם שכונתה מפלגת העצמאות ההיסטורית, שהתמוססה בשנת 1927, בעיקר בגלל הקמת המפלגה השמרנית והמפלגה הליברלית. כבר מממערכת הבחירות הראשונה שלה בשנת 1931 המפלגה הייתה לגדולה ביותר בפרלמנט, עד לבחירות שהתקיימו בשנת 2009. בשנת 1934 חלק מחברי המפלגה פרשו ממנה והקימו המפלגה הלאומנית שהייתה קיצונית ובסוף פעילותה נאסרה.
המפלגה חזרה למעמדה כמפלגה הגדולה ביותר לאחר בחירות 2013, כשזכתה ב-19 מושבים. המפלגה הקימה ממשלה יחד עם המפלגה הפרוגרסיבית שהחזיקה שלוש שנים עד שנחשפה פרשת 'מסמכי פנמה' בהם התברר כי יושב ראש מפלגת העצמאות וראש הממשלה סיגמונדור דויד גונלאוגסון היה שותף בבעלות חברה מאיי הבתולה הבריטיים אשר החזיקה מניות של שלושה בנקים איסלנדיים. במהלך המשבר הכלכלי ב-2008 הוא פעל כדי למנוע פגיעה במשקיעים זרים (ובכך למנוע פגיעה במניות שלו). עם כניסתו לפרלמנט ב-2009 הוא לא דיווח על המניות ומכר אותן לאשתו בדולר אמריקני אחד. אחרי לחץ פוליטי גדול, ב-5 באפריל נכנע גונלאוגסון ללחץ והתפטר מראשות הממשלה ואיסלנד הלכה לבחירות.
הבחירות הפרלמנטריות שהתקיימו בשנת 2016 הביאו להקמת ממשלה בראשות מפלגת העצמאות יחד עם עתיד מזהיר, מפלגת הרפורמה, תנועת השמאל הירוק, והמפלגה הפרוגרסיבית. כיום מפלגת העצמאות מחזיקה ב-16 מושבים בפרלמנט והיא המפלגה הגדולה ביותר.
מנהיגי המפלגה

| מס' | יושב ראש | יושב ראש | תחילת כהונה | סיום כהונה | משך הזמן |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | יון תורלקסון (1877–1935) | 29 במאי 1929 | 2 באוקטובר 1934 | 5 שנים, 4 חודשים, 3 ימים (1,952 ימים) |
| 2 |  | אולאפור תורס (1892–1964) | 2 באוקטובר 1934 | 22 באוקטובר 1961 | 27 שנים, 20 יום (9,882 ימים) |
| 3 |  | ביארני בנדיקטסון (1908–1970) | 22 באוקטובר 1961 | 10 ביולי 1970 | 8 שנים, 8 חודשים, 18 יום (3,183 ימים) |
| 4 |  | יוהאן הפסטין (1915–1980) | 10 ביולי 1970 | 12 באוקטובר 1973 | 3 שנים, 3 חודשים, 2 ימים (1,190 יום) |
| 5 |  | גייר הלגרימסון (1925–1990) | 12 באוקטובר 1973 | 6 בנובמבר 1983 | 10 שנים, 25 יום (3,677 ימים) |
| 6 |  | ת'ורסטיין פאלסון (1947) | 6 בנובמבר 1983 | 10 במרץ 1991 | 7 שנים, 4 חודשים, 4 ימים (2,681 ימים) |
| 7 |  | דוד אודסון (1948) | 10 במרץ 1991 | 16 באוקטובר 2005 | 14 שנים, 7 חודשים, 6 ימים (5,334 ימים) |
| 8 |  | גייר הארדה (1951) | 16 באוקטובר 2005 | 29 במרץ 2009 | 3 שנים, 5 חודשים, 13 ימים (1,260 יום) |
| 9 |  | ביארני בנדיקטסון (1970) | 29 במרץ 2009 | מכהן | 11 שנים, 23 יום (4041 ימים) |
תוצאות הבחירות

| בחירות | הצבעות | % | מקומות ישיבה | +/– | ממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1931 | 16,891 | 43.8 | 15 / 42 | - | האופוזיציה |
| 1933 | 17,131 | 48.0 | 20 / 42 | 5+ | קואליציה |
| 1934 | 21,974 | 42.3 |  20 / 49 | - | האופוזיציה |
| 1937 | 24,132 | 41.3 | 17 / 49 | 3- | האופוזיציה |
| 1942 (יולי) | 22,975 | 39.5 |  17 / 49 | - | מיעוט |
| 1942 (אוקטובר) | 23,001 | 38.5 |  20 / 52 | +3 | האופוזיציה |
| 1946 | 26,428 | 39.5 |  20 / 52 | - | קואליציה |
| 1949 | 28,546 | 39.5 | 19 / 52 | 1+ | מיעוט |
| 1953 | 28,738 | 37.1 | 21 / 52 | 2+ | קואליציה |
| 1956 | 35,027 | 42.4 | 19 / 52 | 2- | האופוזיציה |
| 1959 (יוני) | 36,029 | 42.5 | 20 / 52 | 1+ | האופוזיציה |
| 1959 (אוקטובר) | 33,800 | 39.7 | 24 / 60 | 4+ | קואליציה |
| 1963 | 37,021 | 41.4 | 24 / 60 | - | קואליציה |
| 1967 | 36,036 | 37.5 | 23 / 60 | 1- | קואליציה |
| 1971 | 38,170 | 36.2 | 22 / 60 | 1+ | האופוזיציה |
| 1974 | 48,764 | 42.7 | 25 / 60 | 3+ | קואליציה |
| 1978 | 39,982 | 32.7 | 20 / 60 | 5+ | האופוזיציה |
| 1979 | 43,838 | 35.4 | 21 / 60 | 1+ | האופוזיציה |
| 1983 | 50,251 | 38.6 | 23 / 60 | 2+ | קואליציה |
| 1987 | 41,490 | 27.2 | 18 / 63 | 5- | קואליציה |
| 1991 | 60,836 | 38.6 | 26 / 63 | 8+ | קואליציה |
| 1995 | 61,183 | 37.1 | 25 / 63 | 1- | קואליציה |
| 1999 | 67,513 | 40.7 | 26 / 63 | 1+ | קואליציה |
| 2003 | 61,701 | 33.6 | 22 / 63 | 4- | קואליציה |
| 2007 | 66,754 | 36.6 | 25 / 63 | 3+ | קואליציה |
| 2009 | 44,371 | 23.7 | 16 / 63 | 9+ | האופוזיציה |
| 2013 | 50,454 | 26.7 | 19 / 63 | 3+ | קואליציה |
| 2016 | 54,990 | 29.0 | 21 / 63 | 2+ | קואליציה |
| 2017 | 49,543 | 25.2 | 16 / 63 | 5- | קואליציה |
הערות שוליים

↑  נורדיסק, וולפרם,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'מפלגות ובחירות באירופה, 2017
↑  Joakim Nergelius,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'Nordic and Other European Constitutional Traditions, BRILL, 2006-06-08, ISBN 978-90-474-0978-6. (באנגלית)
↑  שרון סקוברסקי,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'מפלגות פוליטיות באירופה, אוניברסיטת מישגן, עמ' 522, מסת"ב 978-0-313-23804-8
↑  Tim Hume, Zoe Robert and Holly Yan CNN, Iceland swears in new PM amid Panama Papers fallout, CNN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n83137458  VIAF: 143930507   WorldCat (עם VIAF): 143930507
ג'ון דיל

ערך זה עוסק בפילדמרשל בריטי, 1881-1944. אם התכוונתם לשחקן, ראו .
| --- | --- |

סר ג'ון דיל במפקדתו של ארצ'יבלד וייוול, מפקד הכוחות במזרח התיכון, מצרים, 18 בפברואר 1941
 לידה:  25 בדצמבר 1881 לורגן, אירלנד, בריטניה בריטניה 
 פטירה:  4 בנובמבר 1944 (בגיל 62) וושינגטון, ארצות הברית ארצות הברית (48 כוכבים) 
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  הצבא הבריטי  המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט  קולג' צ'לטנהאם 
 צאצאים:  John de Guerin Dill 
 השתייכות:  הצבא הבריטי 
 תקופת הפעילות:  מ-1901 
 דרגה:  פילדמרשל 
 תפקידים בשירות
 מפקד הכוחות בפלשתינה   מפקד פיקוד אלדרשוט   מפקד הקורפוס ה-1   ראש המטה הכללי הקיסרי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הבורים השנייה מלחמת העולם הראשונה  המרד הערבי הגדול מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 הצלב הגדול של מסדר פולוניה רסטיטוטה (1941)  צלב המלחמה 1914–1918  מסדר אולף הקדוש  צלב המלחמה  מסדר הכתר הרומני  מדליית השירות המצוין  מדליית הניצחון  קצין בלגיון הכבוד  עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש  אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט  צלב המלחמה הבלגי  מפקד של מסדר הכתר הבלגי  אות השירות המצוין  הצלב הגדול של מסדר פולוניה רסטיטוטה 
 
דיל בזמן חתימת האמנה האטלנטית. עומד, שלישי מימין
פסלו של דיל רכוב על סוס, על קברו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון
פילדמרשל סר ג'ון גריר דיל, (באנגלית: John Greer Dill;‏ 25 בדצמבר 1881 - 4 בנובמבר 1944) איש צבא בריטי, ששימש בעמדות פיקוד במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה והיה בעל תפקיד חשוב במסגרת היחסים שבין בריטניה ובין ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. בין המלחמות שימש דיל כמפקדה של הדיוויזיה הבריטית שנשלחה אל ארץ ישראל בשנת 1937 על מנת לדכא את המרד הערבי.
ביוגרפיה > ילדותו ותחילת הקריירה

דיל נולד בלורגן במחוז ארמה באירלנד. אביו היה בנקאי מקומי. דיל חפץ בקריירה צבאית מגיל צעיר, ולמד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. ב-1901 התגייס לצבא הבריטי, ושירת במלחמת הבורים בדרום אפריקה.
בשנת 1911 עלה לדרגת קפטיין, והפך למפקד גדוד עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. עד לסיום המלחמה עלה לדרגת בריגדיר גנרל, ואוזכר בשדרים שמונה פעמים.
לאחר המלחמה רכש דיל שם לעצמו כמדריך צבאי מוכשר. הוא הוצב בהודו בשנת 1929 ובשנת 1930 קודם לדרגת מייג'ור ג'נרל, ושב ללמד באקדמיה הצבאית, וכן שימש בתפקידים שונים במשרד המלחמה, לרבות תיאום המבצעים הצבאיים (שהיה גוף קודם למינהל המודיעין הצבאי).
בספטמבר 1936 נשלח דיל בראש דיוויזיה מיוחדת לארץ ישראל למטרת דיכוי המרד הערבי הגדול. בגואיש כרוניקל נטען שדיל לא הסתדר עם הנציב העליון, אשר מנע ממנו לדכא את המרד. בתחילת יוני 1937 התפרסמה ידיעה שהוכחשה, על פיה התפטר דיל מתפקידו בגלל שלא ניתן לו לדכא את המרד ביד חזקה ובגלל שהתנגד למסקנות ועדת פיל. ב-28 ביולי 1937 דווח שהוא יוחלף על ידי הגנרל ארצ'יבלד וייוול, שהגיע לארץ ישראל ב-26 באוגוסט. לאחר שבועיים של חפיפה, עזב דיל את ארץ ישראל ב-12 בספטמבר 1937. בנובמבר 1937 הוכתר דיל על ידי המלך באות אביר מסדר האמבט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוצב דיל, שסבל מאיבתם של וינסטון צ'רצ'יל ולסלי הור-בלישה (שר המלחמה) בתפקידים בלתי משמעותיים. לבסוף הוצב בתפקיד מפקד הקורפוס ה-1 בצרפת, והוחזר לאנגליה באפריל 1940 על מנת לשמש כסגן ראש המטה הכללי. ב-26 במאי 1940 מונה לראש המטה הכללי.
יחסיו הגרועים עם צ'רצ'יל השפיעו על תפקודו בתפקיד זה. הוא רכש שם כקצין בלתי יצירתי וחרד יתר על המידה. ב-19 בנובמבר 1941 נמסר כי דיל יפרוש ב-25 בדצמבר בהגיעו לגיל 60, ויוחלף על ידי הגנרל אלן ברוק. בהודעה נאמר שהמלך העניק לדיל דרגת פילדמרשל, והוא ימונה למושל בומביי כאשר רוג'ר למליי (אנ') יפרוש. בהצהרה שנלוותה להודעה על פרישתו אמר דיל, שהיה מבוגר ממחליפו רק בשנה וחצי, שיש חשיבות לקידום צעירים מוכשרים, ולכן על מבוגרים כמוהו לפנות את מקומם. בעיתונות הובעה שמחה על החילופים שתביא לפעילות יותר התקפית.
בפברואר 1942 נתמנה דיל לכהן במועצת המלחמה האנגלו-אמריקנית ולשמש כנציגו האישי של צ'רציל בוושינגטון. טרם נסיעתו לוושינגטון, התחתן דיל בלונדון עם נאנסי פורלונג, אלמנת מלחמה בת 35.
בתפקידו בוושינגטון הצטיין דיל. ב-1943 נכח בועידת קוויבק ובועידת קזבלנקה וועידת טהראן, ובפגישות בהודו סין וברזיל. הוא תיאם בין הצבאות הבריטים והאמריקנים, והצטיין אף בתיאום בשאלות רגישות כפיתוחה של פצצת האטום.
עיקר הצטיינותו הייתה בהקמתה ובתפעולה של ועדת ראשי המטה הכללי, שכללה נציגים משתי המדינות, ובפיוס במריבות שנבעו מהבדלי מזג ותרבות. הוא פיתח יחסים מיוחדים עם הגנרל ג'ורג' מרשל ולשניים אלו הייתה השפעה על הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. כן פיתח ידידות עם האדמירל ארנסט קינג שנודע כאדם בלתי חברותי וכחשדן.
ביוגרפיה > מותו

בנובמבר 1944 מת דיל בעודו בוושינגטון מאנמיה אפלסטית. לאחר מותו הוענקה לו מדליית השירות המצוין של ארצות הברית, וכן זכה להחלטה של שני בתי הקונגרס של ארצות הברית המציינת את שירותיו. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הערות שוליים

↑  הודעת הממשלה הבריטית על המצב בארץ־ישראל, דבר, 8 בספטמבר 1936
↑  יד השלטונות הצבאיים בארץ אסורות, דבר, 16 ביוני 1937
↑  הכחשת הידיעה על התפטרות גנרל דיל, דבר, 3 ביוני 1937
↑  מפקד בריטי חדש לא"י, הארץ, 29 ביולי 1937
↑  הגנרל וייול בארץ, דבר, 26 באוגוסט 1937
↑  הגנרל דיל חזר לאנגליה, הארץ, 13 בספטמבר 1937
↑  הגנרל דיל ברון, הארץ, 14 בנובמבר 1937
↑  שיפורים במיניסטריון המודיעין, הצופה, 25 באפריל 1940
↑  הגנרל אירנסיד נתמנה למפקד הראשי של ההגנה הפנימית, המשקיף, 27 במאי 1940
↑  בריטניה מזרימה דם צעיר למפקדה הקיסרית—גנרל ברוק במקום גנרל דיל, הַבֹּקֶר, 20 בנובמבר 1941
↑  רוזבלט גייס את כל חיל המלואין בארה"ב, המשקיף, 8 בפברואר 1942
↑  סיר ג'ון דיל נשא אשה, הַבֹּקֶר, 27 במרץ 1942
| מפקדים עליונים של הכוחות וראשי המטה הכללי של הצבא הבריטי |
| --- | --- | --- |
| מפקדים עליונים של הכוחות | ג'ורג' מונק • ג'יימס סקוט • ג'ון צ'רצ'יל • מיינהרד שומברג • ג'ון צ'רצ'יל • ג'יימס באטלר • ג'ון דרלימפל • ג'ורג' וייד • הנסיך ויליאם • ג'ון ליג'ונר • ג'ון מנרס • ג'פרי אמהרסט • הנרי סימור קונווי • ג'פרי אמהרסט • הנסיך פרדריק • דוויד דנדס • הנסיך פרדריק • ארתור ולסלי • רולנד היל • ארתור ולסלי • הנרי הרדינג • הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג' • גרנט ג'וזף וולסלי • פרדריק רוברטס • נוויל ליטלטון |  |
| ראשי המטה הכללי | נוויל ליטלטון • ויליאם ניקולסון |  |
| ראשי המטה הכללי הקיסרי | ויליאם ניקולסון • ג'ון פרנץ' • צ'ארלס דאגלס • ג'יימס וולף-מארי • ארצ'יבלד מארי • ויליאם רוברטסון • הנרי וילסון • רודולף למברט • ג'ורג' מילן • ארצ'יבלד מונטגומרי-מסינגברד • סיריל דוורל • ג'ון ורקר • אדמונד איירונסייד • ג'ון דיל • אלן ברוק • ברנרד לו מונטגומרי • ויליאם סלים • ג'ון הארדינג • ג'רלד טמפלר • פרנסיס פסטינג |  |
| ראשי המטה הכללי | ריצ'רד האל • ג'יימס קסלס • ג'ופרי בייקר • מייקל קרבר • פיטר האנט • רולנד גיבס • אדווין ברמאל • ג'ון סטאינר • נייג'ל בגנול • ג'ון שאפל • פיטר אינג • צ'ארלס גאת'רי • רוג'ר ווילר • מייקל ווקר • מייק ג'קסון • ריצ'רד דנאט • דוויד ריצ'רדס • פיטר וול • ניק קרטר • מארק קרלטון-סמית • פטריק סנדרס • רולנד ווקר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007457982305171  BnF: cb16232367j (data)  CWGC: 2720066  GND: 118820109  ISNI: 0000 0001 0602 4589  LCCN: n86134427  NARA: 10571849  NTA: 140129014  SNAC: w6sb82gj  VIAF: 22938156   WorldCat (עם VIAF): 22938156
יוסף בן מתתיהו

| --- | --- |

חיתוך עץ של יוסף בן מתתיהו מן המאה ה-19
 לידה:  37 ירושלים, פרובינקיה יודיאה 
 פטירה:  100 (בגיל 63 בערך) רומא, האימפריה הרומית 
 שם לידה:  יוסף בן מתתיהו 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 לאום:  יהודי
 עיסוק:  מצביא, פוליטיקאי, היסטוריון
 שפות היצירה:  ארמית, יוונית
 סוגה:  היסטוריה, אפולוגטיקה יהודית, אוטוביוגרפיה.
 זרם ספרותי:  פרושים 
 נושאי כתיבה:  היסטוריה של עם ישראל, היסטוריה של המרד הגדול.
 יצירות בולטות:  ארבעת חיבוריו: מלחמת היהודים קדמוניות היהודים נגד אפיון חיי יוסף
 צאצאים:  הורקנוס, סימונידס אגריפס, יוסטוס 
 
יוסף בן מתתיהו (ביוונית: Ἰώσηπος, יוספּוס) או בשמו הרומי: טיטוס פלאוויוס יוספוס (בלטינית: Titus Flavius Iosephus, מוכר גם בצורה המשובשת שהשתרשה: יוספוס פלאוויוס) (37 או 38 לספירה, – 100 לספירה לערך) היה היסטוריון, סופר ומצביא יהודי בתקופת המרד הגדול, במהלכו נפל בשבי הרומאים ביודפת. למרות זאת זכה באהדתם של קיסרי השושלת הפלאבית, אספסיאנוס וטיטוס בנו, שהעניקו לו אזרחות רומית ונחלת מגורים ברומא, שם חי במהלך המחצית השנייה של חייו. עם קבלתו את האזרחות הרומית על ידי טיטוס הפך שמו על שם פטרונו כנהוג ל"טיטוס פלאוויוס יוספוס".
ארבעת הספרים שחיבר ברומא בשפה היוונית השתמרו לדורות בשלמותם, אירוע נדיר למדי בקרב סופרי העת העתיקה, שרוב חיבוריהם אבדו. זאת עקב הערך המוסף שהיה לחיבוריו "מלחמת היהודים" ו"קדמוניות היהודים" לתאולוגיה הנוצרית, דבר שהשפיע גם על השתמרות שאר חיבוריו עד ימינו. בניגוד לכנסייה, היהדות לא הכלילה בתוכה את כתביו, ועניין יהודי מחודש בהם התעורר רק במאה ה-19.
קורות חייו > משפחתו, ילדותו ונעוריו

קורות חייו ידועים לנו רק על סמך חיבוריו, ובייחוד מספרו האוטוביוגרפי, אשר לימים כונה "חיי יוסף". על פי דבריו, הוא נולד בירושלים למשפחת כוהנים מיוחסת למשמרת הראשונה מבין 24 משמרות הכהונה, ואף מצד אמו היה נצר למשפחת החשמונאים, דור שביעי ליונתן בן מתתיהו. על פי דעה אחרת היה דור שביעי לאלכסנדר ינאי שנקרא אף הוא יונתן וכיהן ככהן גדול.
יוסף מספר על עצמו שחונך ביחד עם אחיו, מתתיהו, וטוען כי בהיותו ילד היה נחשב לתלמיד מצטיין, בזכרונו ובשכלו. ככל הנראה למד בצעירותו יוונית בסיסית, כמו ילדים אחרים שהשתייכו למעמדו החברתי.
לדבריו, בגיל 16 החליט לבחון את שלוש הכתות שהיו ביהדות באותה העת: הצדוקים, הפרושים והאיסיים. לאחר מכן שהה כ-3 שנים במדבר כתלמידו של אדם בשם 'בנוס' שהיה לבוש קליפת עצים, ניזון מצמחי בר בלבד והיה נוהג לטבול פעמים רבות במים קרים לשם פרישות וטהרה. בגיל 19 חזר לירושלים, בחר להצטרף לפרושים והחל לעסוק בעניינים ציבוריים. אלא שהנתונים בדבריו אלו מעלים בעיה כרונולוגית, מאחר שלא ברור מתי הספיק להתנסות בכל אחת משלוש הכתות.
קורות חייו > משפחתו, ילדותו ונעוריו > שליחות לרומא

בגיל 26 נסע לרומא, כדי ללמד זכות על כמה כוהנים ממקורביו, שאנטוניוס פליקס - נציב יהודה, שלח אותם לקיסר רומי שידון אותם לענישה. בדרכו לרומא, בעודו בים האדריאטי, טבעה ספינתו, אולם הוא הצליח להינצל ולעלות על ספינה קירנאית. ברומא פגש שחקן ממוצא יהודי בשם אליטורוס, אשר היה אהוב על הקיסר נירון ובקשריו סייע לו לפגוש את פופיאה סבינה, אשת הקיסר, שהביאה לשחרור הכוהנים ואף העניקה לו מתנות. שיגורו לרומא בא ככל הנראה בזכות ייחוסו המשפחתי ככוהן וקשריו החברתיים בתוך האריסטוקרטיה השלטת, שבראשה עמדו משפחות הכהונה הגדולה.
קורות חייו > מפקד הגליל במרד הגדול

לאחר ששהה כשנתיים ברומא, חזר יוסף ליהודה בתחילת שנת 66, כאשר כבר החלו המהומות בירושלים ונתרבו בה הקריאות למרד בשלטון הרומי. לאחר מפלת קסטיוס גאלוס, הבינו "נכבדי ירושלים" כי המורדים מחזיקים בנשק רב שעלול להיות מופנה גם נגדם. כאשר נודע להם כי חלקים בגליל עדיין לא מרדו ברומאים, נשלח לשם יוסף יחד עם שני אנשים נוספים ממשפחות כוהנים, כדי לשכנע את המורדים למסור את נשקם לידי "נכבדי העם", שהחליטו לאסוף נשק ולהתכונן לעימות עם הרומאים, אך לעת עתה לחכות. כשהגיע לגליל, סיפרו לו התושבים על האירועים שקרו בציפורי, טבריה, גוש חלב וגמלא, והוא דיווח על הכל בכתב לסנהדרין בירושלים. בעקבות זאת קיבל פקודה להישאר "ולדאוג לביטחון הגליל".
בסוף שנת 66, כאשר הוקמה ממשלת המרד בתקופת המרד הגדול, הוחלט למנות את יוסף המתון, שהיה אז בן 29, למפקד הגליל, וזאת למרות חוסר ניסיונו בארגון צבאי. כמו שליחותו לרומא שלוש שנים לפני כן, גם מינויו למשרה זו, השנייה בחשיבותה בממשלה הצעירה, מקורו ככל הנראה בייחוסו המשפחתי-חברתי. בן מתתיהו ארגן את החיים בגליל, ביצר ערים וכפרים, הקים לצדו סנהדרין בת 70 זקנים, מינה מנהיגות מקומית בת 7 שופטים בכל עיר, וגייס צבא שמנה אלפי צעירים, אותם צייד בכלי נשק ישנים. יוסף מעיד כי לצורך הכנת הנשק וביצור הערים, החליט קודם כל "להשליט שלום בגליל". לשם כך השתמש בתחבולות שונות כלפי הגורמים השונים שפעלו שם. בין השאר, הוא הזמין אליו את הקשוחים שבמורדים וכשהבין כי לא יוכל לפרוק אותם מנשקם, שכנע את התושבים לקבוע להם "משכורת" תמורת ישיבתם בשקט עד שייקראו לדגל.
כשהלך יוסף לציפורי כדי לברר את מוכנותה למרד, תושביה, שהחליטו להישאר נאמנים לרומא, חששו מהצקותיו ושכרו את יהושע, "ראש השודדים", שעמד בראש 800 לוחמים, שיתקוף אותו כשיגיע אל העיר. יוסף, שהוזהר מראש, אסף אנשים חמושים ומנע מחיל השודדים להיכנס אל העיר, והתיר זאת רק ליהושע ומפקדיו. הוא ציווה על יהושע להתפרק מנשקו והבטיח לסלוח לו ולשחרר אותו אם יהיה נאמן לו. יהושע הסכים ויוסף הזהיר את תושבי ציפורי שאם ימשיכו בדרך זו יעניש אותם.
כאשר שלח המלך אגריפס השני צבא לכבוש את גמלא, שמע אבוטיוס, שר-עשרה, שבן מתתיהו נמצא בכפר קרוב למקום בו חנה, ויצא בלילה עם פרשיו וחייליו לתקוף אותו. אך בן מתתיהו התייצב מולו עם חיל גדול. לאחר שלא הצליח להביא את הקרב אל המישור, בו היה לפרשיו יתרון, עזב אבוטיוס את האזור, אולם יוסף המשיך בעקבותיו ועמו אלפיים חמושים, עד בית שערים, שם החרים מאסמיה של ברניקי את התבואה שאספה מכפרי הסביבה ושלח אותה לגליל. לאחר שאבוטיוס חשש להתמודד עם חילו של יוסף, פנה יוסף לטפל בניאופוליטנוס, שלישו של קסטיוס גאלוס, שהופקד לשמור על בית שאן והיה נוהג לשדוד את מחוז טבריה.
קורות חייו > מפקד הגליל במרד הגדול > יוסף כובש את טבריה

אנשי טבריה החלו לבצר את החומות והורו לתושבים להצטייד בנשק. בדרכם מטבריה אל הכפר דברת, נעצרו יונתן וחבריו בחצות הלילה על ידי משמרותיו של יוסף. הם פורקו מנשקם והוחזקו כבולים באזיקים. כעבור יומיים שלח יוסף שליחים לאנשי טבריה בהצעה שיפרקו את נשקם, אך נענה בקללות. כדי להימנע ממלחמת אחים, לטענתו, החליט להשתמש בתחבולה כדי להוציא את חברי המשלחת מטבריה. הוא הורה לאלפים מחייליו להסתתר בכפרים מסביב ולהמתין במארב. יוסף עצמו חנה מול העיר ואנשי טבריה יצאו אליו בהמוניהם בקללות. מתוך צחוק, הם העמידו מיטת מת, התייצבו מסביב לה והספידו אותו. יוסף דרש ששני ראשי המשלחת שנותרו בטבריה, יועזר ושמעון, יצאו מהעיר והציע להם לחלוק איתם את השלטון בגליל. רק שמעון, הצעיר, התפתה לצאת. יוסף תפס אותו ופקד על חייליו להסתער על העיר. אנשי טבריה עמדו לנצח, עד שחייליו של יוסף שנשלחו דרך הים, העלו באש את הבית הראשון שתפסו, מה שגרם לאנשי טבריה לחשוב שעירם נכבשה והם נכנעו.
למחרת אסף יוסף את ראשי העיר באצטדיון, דרש מהם את שמות האשמים במרד, ואלה נלקחו כבולים ליודפת. את ארבעת ראשי המשלחת שלח בחזרה לירושלים. אנשי טבריה ביקשו מיוסף שיוחזר להם שלל שנלקח על ידי חייליו. הוא ציווה על אנשיו שאם יש בידיהם ביזה, יביאו אותה אל המגרש, אולם אף אחד לא נענה. כאשר ראה את אחד מחייליו לבוש בבגד יקר מן הרגיל, העניש אותו במלקות והזהיר את האחרים שייענשו באופן חמור יותר אם לא יביאו את מה שבזזו. אז הובאו חפצים רבים וכל אחד מהתושבים קיבל בחזרה את הדברים שזיהה כשלו. לאחר שלקח לידיו את השלטון בטבריה, חקר מי הם האנשים תומכי יוחנן והבטיח להם שאם ינטשו את יוחנן - יסלח להם, אך גם הציב להם אולטימטום: אם לא יפרקו את נשקם - ישרוף את בתיהם ויחרים את רכושם. אלפי אנשים, לטענתו, נענו לקריאה ופרקו את נשקם.
קורות חייו > מפקד הגליל במרד הגדול > ציפורי

תושבי ציפורי שלחו שליחים אל נציב סוריה קסטיוס גאלוס, וביקשו שיבוא ויציב חיל משמר רומאי בעיר. יוסף שמע על כך ומיהר לכבוש אותה. לדבריו, תושבי הגליל שנאו את ציפורי וחייליו החליטו לפרוע בתושביה. הם שדדו ושרפו את הבתים הריקים, לאחר שיושביהם ברחו אל המצודה. יוסף טוען כי ניסה לעצור בעדם וטען כנגדם כי אין לעשות דבר כזה "לאחיהם בני עמם", אך הם התעלמו מדבריו. כדי להפסיק את הפרעות "ולהציל את העיר", ציווה להפיץ שמועה שהרומאים פלשו אליה מצדה השני ונהג בעצמו כאילו הוא מאמין לה. כששמעו זאת הפורעים, עזבו את השלל ונמלטו אחרי מפקדם.
יוסף נכשל בשכנוע תושבי ציפורי לחזור בהם מנטישתם את המרד והם שוב שלחו שליחים אל קסטיוס גאלוס, שהפעם נענה לבקשתם ושלח חיל פרשים ורגלים, שהוכנס בלילה אל תוך העיר. יוסף יצא עם חייליו והסתער על העיר, ולמרות ביצוריה שהוכנו במקור נגד הרומאים, הצליחו חייליו לכבוש חלק גדול ממנה, אך נסוגו בשל חוסר התמצאות בתוכה. הקרב עם הפרשים הרומיים עבר למישור שמחוץ לה ובסופו נחל צבא יוסף מפלה.
חיל פרשים ורגלים של אגריפס, תחת פיקודו של סולא, מפקד שומרי ראשו של המלך, חסם באזור יוליאס בקרבת נהר הירדן את הדרכים אל סלבקיה וגמלא שבגולן. יוסף יצא אליו ולאחר שהכין לו מארב, ניצח את צבאו של המלך, שחייליו ברחו מהמקום. סוסו של יוסף נפל באזור ביצתי והשליך אותו ארצה. הוא נפצע בכתפו ונלקח לכפר נחום. הוא נשאר שם במשך כל היום, קודח מחום, ובעצת רופאיו הובא למגדל.
קורות חייו > מפקד הגליל במרד הגדול > אספסיאנוס מגיע אל הגליל

כוחות הצבא ששלח אספסיאנוס לעזרת ציפורי בפיקודו של הטריבון פלקידוס פשטו על הגליל והביאו להימלטותם של הלוחמים היהודים אל ערי המבצר. לכן, החליט פלקידוס לנסות לכבוש את יודפת, אחד מ"משגבי הארץ" אותם ביצר יוסף מבעוד מועד, שהייתה לאחת הערים הבצורות ביותר בגליל. לאחר כישלונו של פלקידוס בכיבוש העיר, הגיע אספסיאנוס עם חילו אל הגליל. בהלת תושבי הגליל דבקה גם בלוחמים של יוסף, שחנה אז בעיר גריס, לא רחוק מציפורי. עוד לפני שראו את צבאו של אספסיאנוס בעיניהם, רוב חייליו של יוסף ברחו מהמקום. לטענתו, חשש מאוד לגורל המלחמה כולה ולכן החליט גם הוא לברוח עם החיילים שנשארו איתו, לטבריה.
הגעתו של יוסף לטבריה עוררה חרדה גדולה בקרב התושבים, שהבינו כי מפקד הגליל נואש מתקוותו לנצח במלחמה. הוא כתב מכתב לראשי הממשלה בירושלים, בו תיאר להם את המצב החמור, ודרש לקבל תשובה מהירה אם הם בוחרים להגיע להסכם עם הרומאים, או שאם הם מחליטים להמשיך את המלחמה ישלחו לו תגבורת צבאית רצינית.
קורות חייו > בשבי הרומאים > הנבואה לאספסיאנוס

יוסף בן מתתיהו הובל על ידי ניקנור אל אספסיאנוס דרך ההמון הרומאי, שנדחק לראות מקרוב את המפקד היהודי. אספסיאנוס ציווה לשים עליו "משמר חזק" והחליט לשלוח אותו אל נירון קיסר. כאשר שמע זאת יוסף, ביקש שיודיעו לאספסיאנוס כי יש לו סוד לספר לו ביחידות. בנוכחות טיטוס ושניים מחבריו של המצביא, ניבא יוסף לאספסיאנוס נבואה, שנזכרה גם אצל ההיסטוריונים הרומאים סויטוניוס ודיו קסיוס:
"אחד השבויים מבני האצילים, יוספוס שמו, בשעה שנאסר בשלשלאות, טען בביטחון ובתקיפות-הדעת, כי עוד מעט ואספסיאנוס יתיר את כבליו, אלא שאותה שעה כבר יהיה קיסר."
ה"נבואה" המחמיאה הייתה עלולה להיחשב לבגידה בקיסר השליט באותו הזמן, אך כנראה הצילה את חייו, שכן הרומאים נהגו לצלוב את ראשי המורדים למען יראו וייראו. יוסף בן מתתיהו מספר כי אספסיאנוס לא שחרר אותו ממאסרו, "אך נתן לו בגדי־כבוד והעניק לו דברי־חפץ שונים בעין יפה והאיר לו את פניו מן היום ההוא והלאה". יוסף הוחזק כשבוי מלחמה וטוען כי אספסיאנוס וטיטוס שמו עליו משמר ואילצו אותו "לשבת בקרבם תמיד", כאשר בתחילה היה "אסור באזיקים".
כאשר הגיע אספסיאנוס לקיסריה, דרש ההמון היווני שיוסף יוצא להורג, אולם אספסיאנוס התעלם.
בשנת 69 נעשה אספסיאנוס קיסר רומא ונבואתו של יוסף התגשמה. בעקבות זאת הורה אספסיאנוס לשחרר את יוסף מן המאסר ובפקודתו בותקה השלשלת שלו במכת גרזן. לאחר שחרורו נסע עם אספסיאנוס לאלכסנדריה. משם נשלח עם טיטוס בשנת 70 למצור על ירושלים והיה עד לדיכוי המרד.