זדונסקה וולה
בתקופת השואה > התלייה הפומבית הראשונה - פורים 1942

יומיים לפני חג הפורים 1942, ביום ראשון בבוקר, נקראו באופן פתאומי כל הנגרים היהודיים למחלקת הבנייה הגרמנית. בשעה 16:00 נודע כי הם נקראו להקים גרדום תלייה בשוק העיר שעליו ייתלו מספר אנשים. בשעה 19:00 הגיעו אנשי גסטאפו לד"ר למברג, מנהיג היודנרט בעיר, והורו לו לבחור עשרה יהודים לתלייה מבין פושעי הגטו שנאסרו. לשאלתו של למברג מה פשעם, נענה שזה כנקמה על תלייתו של המן. ד"ר למברג סירב לציית להוראה ועל כן הוכה במקום. נאמר לו גם שהמוציאים להורג יהיו כל בני משפחתו. את המצב הציל ראש המשטרה הפלילית של העיר שהכיר את ד"ר למברג ומסר לידי ריכטר (ראש הגסטאפו) רשימה של 10 פושעים יהודים (מבריחים וכדומה). בכיות ויללות נשמעו מכל בית בגטו בלילה הזה. היודנראט התבקש לבחור בעצמו עשרה שוטרים מהמשטרה היהודית שיבצעו את התלייה. בתחילה סירבה המשטרה היהודית להשתתף בתלייה מפחד הנקמה בהם ובבני משפחתם ("איננו רוצים להכתים את שם ילדינו, שיצביעו שאבותיהם הרגו ותלו יהודים"), אך לאחר שנאמר להם כי אם לא יבצעו זאת ייתלו הם בעצמם, הוחלט כי יפילו גורל בין השוטרים היהודים הרווקים. ואכן כך היה. אך ד"ר למברג לא ויתר. הוא הלך לגרמנים והציע למסור קילו של זהב כפדיון נפש בעד כל אחד מעשרת היהודים בצירוף 20,000 מארק, וכן לעבוד 3 חודשים חינם לגמרי, רק שלא ייתלו היהודים הללו. הגרמנים סירבו להצעה, והמפקד, שכעס על התעקשותו של ד"ר למברג, אמר כי אם הוא ושאר חברי היודנראט ימשיכו לעשות צרות, כל יהודי העיר יישלחו למוות. זה היה או שיהרגו את עשרת היהודים שנבחרו או את הקהילה כולה. ד"ר למברג הצטווה לבקר את עשרת היהודים בכלא ולהודיע להם על הוצאתם להורג המתוכננת. הוא אמר להם כי זה או הם או הקהילה כולה. העשרה ראו את מותם כמוות על קידוש השם וקיבלו על עצמם את רוע הגזירה.
בבוקר חג הפורים, יום שלישי, 3.3.1942, בשעה 09:00, נכנסו הגרמנים לגטו ואספו את כולם, כולל ילדים, לרחבת השוק בה הותקן גרדום. כ-5000 יהודים התקבצו שם; כולם עומדים ללא נשימה מאובנים, עיניהם בוהות בגרדום מבלי יכולת אפילו לבכות. נוכחות היהודים במחזה הייתה חשובה לגרמנים למען יראו וייראו ובעיקר על מנת לענות את נפשותיהם. פולנים וגרמנים רבים הצטופפו בכיכר לשמוח לאיד ומסביב התהלכו אנשי גסטאפו שצהלו משמחה. בשעה 11:00 הובלו הגיעו עשרת היהודים במכונית שלוותה בכמה מכוניות משוריינות של אנשי גסטאפו וקצינים. ריכטר, ראש הגסטאפו, עלה על ספסל התלייה, ניסה את החבלים והכריז ש"הכל בסדר" ושאפשר להעלותם על הגרדום. השוטרים קשרו להם את הידיים מאחור ושמו את חבלי התלייה על צוואריהם. ד"ר למברג נקרא אל קציני הגסטאפו שלחשו לו משהו באוזן. לאחר מכן, הוא עלה על ספסל התלייה כשהוא רועד כולו, הרים את ידו כסימן שהוא רוצה לומר משהו, ובקול מטורף הכריז ביידיש: "יהודים. נצטוויתי להגיד לכם שעשרת האנשים מובלים לגרדום וייתלו מפני שעסקו בחבלה ולא צייתו לפקודות הנאצים...". ד"ר למברג התעלף פעמיים בעודו נושא דברים אלו. הוא הוקם פעמיים והורה להמשיך בדבריו. הוא ביקש מהקהל היהודי להיות חזק ולא לבכות. הנידונים למוות ביקשו מהשוטרים שיהדקו היטב את הלולאה על צווארם כדי שמותם יהיה מהיר. כאשר עמדו כולם בשורה אחת, מוכנים למשיכת המשטח מתחת לרגליהם, הם הכריזו: "יהודים, אל תבכו אחים יקרים! החזיקו מעמד. עוד תזכו לראות במפלתם! אחים, קחו נקמה, נקמה!". לאחר מכן נשמעה במקהלה הקריאה: "שמע ישראל ה' אלוהינו ה' אחד". בשעה 12:00, כשכל הקהל ענה להם "שמע ישראל", יצאו נשמותיהם. רק עם רדת הלילה הורדו הגופות מהגרדום ונקברו בקבר אחים.
היודנראט ביקש לקבור אותם בקבר ישראל, אך הגרמנים סרבו.
רשימת הנתלים:
יעקב ביאליק
נחום אלי זילברברג
וואלף טוך
יחזקאל טרוסקלסקי
נחום יוכימוביץ'
שמעון יעקובוביץ'
משה מייזלר
שמואל הערש מייזלר
לייב רוגוז'ינסקי
יעקב מנדל שלזינגר