stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פייר פאולו פאזוליני
ביוגרפיה > שיריו הראשונים

ב-1941, אחרי קיץ בקזרסה, פרסם פאזוליני את "שורות על קזרסה", אוסף שירים בפורלן. אינטלקטואלים ומבקרים כגון ג'אנפרנקו קונטיני, אלפונסו גטו ואנטוניו רוסי התרשמו מיצירתו. תצלומיו זכו אף הם להצלחה. פאזוליני היה גם העורך הראשי של המגזין "איל סטאצ'ו" ("הנפּה"), אך הוא פוטר לאחר חילוקי דעות עם המנהל, שהחזיק בדעותיו של המשטר הפשיסטי. בטיול לגרמניה גילה פאזוליני את אופייה ה"פרובינציאלי" של התרבות האיטלקית באותו זמן, והדבר הביא אותו לפקפק בדעותיו על הפוליטיקה התרבותית של הפשיזם, ובהדרגה השתנו עמדותיו לקומוניסטיות.
ב-1942 מצאה המשפחה מחסה בקזרסה, שנתפסה כמקום שליו להמתין בו לסיום מלחמת העולם השנייה. שם התמודד פאזוליני לראשונה עם המתח המיני שהדחיק בשנות התבגרותו. הוא כתב "הפרעה תמידית, ללא מראות או מילים, פועמת ברקותיי ומטשטשת אותי".
בשבועות שקדמו לשביתת הנשק שחתמה איטליה עם בעלות הברית ב-3 בספטמבר 1943 גויס פאזוליני למלחמה, ולאחר שביתת הנשק נכלא על ידי הגרמנים. הוא הצליח להימלט מחופש לאיכר, ומצא את דרכו לקזרסה. שם הצטרף לקבוצה של צעירים חובבי שפת פורלן ששאפו לתת לפורלן המדוברת בקזרסה מעמד שווה לניב הרשמי של המחוז. החל ממאי 1944 הם הוציאו לאור מגזין שנקרא, בניב המקומי, "ירחון שמתפרסם כאן על המים". בינתיים סבלה קזרסה מהפצצות בעלות הברית, מפעילות פרטיזנית ומגיוס כפוי שביצעה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, ממשלת בובות שהקימו הגרמנים בצפון איטליה. מוסוליני הועמד בראש הרפובליקה וקבע את בירתו בסאלו שעל אגם גרדה, והיא כונתה "הרפובליקה של סאלו", שם שפאזוליני השתמש בו מאוחר יותר ליצירת הסרט השנוי במחלוקת "סאלו או 120 ימי סדום" (1975). בזמנים אלו התלווה לאימו בלימוד תלמידים שהמלחמה מנעה מהם להגיע לבתי ספר בערים הגדולות.
באותו זמן התאהבה בפאזוליני תלמידה סלובנית שלו, פינה קאלץ', אך הוא התאהב באחד מתלמידיו - אהבתו ההומוסקסואלית הראשונה. מצב רגשי מורכב זה הפך לטרגי כשגווידו, אחיו של פאזוליני, נהרג במארב ב-12 בפברואר 1945. שישה ימים מאוחר יותר נוסדה האקדמיה לפורלן, וכן באותה שנה הצטרף פאזוליני לשורות האגודה לאוטונומיית פריולי וסיים את לימודיו בעבודה על יצירותיו של ג'ובני פסקולי.
באוקטובר 1946 נסע לרומא ובמאי 1947 החל לכתוב את "המחברות האדומות". הוא כתב דרמה באיטלקית, "הכומר", ואוסף שירה נוסף, "הבכיות". אלו זכו לפרסום אקדמי.
ביוגרפיה > דבקותו במפלגה הקומוניסטית האיטלקית

ב־26 בינואר 1947 כתב פאזוליני הצהרה מעוררת מחלוקת לעמוד הראשי של העיתון "ליברטה" (חירות): "לדעתנו, רק קומוניזם יכול להבטיח תרבות חדשה". תרמה למחלוקת העובדה שכלל לא היה חבר המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (מק"א) בעת פרסום הדברים.
פאזוליני תכנן להרחיב את עבודתה של האקדמיה לספרות בשפות רומאניות אחרות, והכיר אז את המשורר הקטלני הגולה, קרלס קרדו. לאחר שנרשם למק"א הוא השתתף בכמה הפגנות ובמאי 1949 השתתף בקונגרס השלום בפריז. כשהשקיף על העימותים בין האזרחים והאיכרים למשטרה האיטלקית החל לחשוב על ספרו הראשון.
באוקטובר הואשם פאזוליני בשחיתות ובמעשים מגונים במקום ציבורי וגורש מהפלג המקומי של המפלגה הקומוניסטית. הוא גם פוטר ממשרת המורה שהשיג שנה קודם לכן בוולוזונה. חיי הדוחק גרמו לפאזוליני לעבור לרומא יחד עם אמו בינואר 1950.
מאוחר יותר תיאר את התקופה הזו בחייו כקשה ביותר. "באתי לרומא מהכפרים של פריולי. אחרי שנים של אבטלה, כשכולם מתעלמים ממני, שבור מהפחד שהחיים יהיו לא כמו שהם אמורים להיות". אך במקום לבקש סיוע ממשכילים אחרים בחר פאזוליני דרך משלו. הוא מצא עבודה באולפני צ'ינצ'יטה ומכר את ספריו על מדרכות רומא. לבסוף, בסיועו של ויטוריו קלמנטה, משורר באברוצית, מצא עבודה כמורה בצ'מפינו, פרבר של רומא.
באותן שנים העביר פאזוליני את השראת הכפר הפריולי לפרבר רומא, ה"בּוֹרגָטָה" הידועה לשמצה שבה גרו מהגרים פרולטרים עניים בתנאים חברתיים וסניטריים איומים.
ביוגרפיה > הצלחות וכתבי אישום

ב־1954 עזב פאזוליני את משרת ההוראה לטובת עבודה באגף הספרות של הרדיו האיטלקי הלאומי. עבר לרובע מונטוורדה ופרסם את "הנעורים הטובים יותר" - האוסף החשוב הראשון שלו של שירים בדיאלקט. הרומן הראשון שלו, "נערי החיים" ראה אור ב-1955. הספר זכה להצלחה רבה אך לא נשא חן בעיני הממסד של מק"א ובעיני ממשלת איטליה, שהגישה תביעה נגד פאזוליני והעורך שלו גרצנטי.[דרושה הבהרה] אף על פי שזוכה מכל אשמה, הפך פאזוליני לקורבן לגינויים בעיתונות הצהובה.[דרוש מקור]
ב-1957 כתב פאזוליני, ביחד עם סרג'ו צ'יטי, דיאלוגים לדיאלקט הרומי בסרטו של פדריקו פליני, "לילות כביריה". ב-1960 שיחק בפעם הראשונה בסרט "הגיבן". הסרט הראשון שכתב לו תסריט וביים אותו היה "הקבצן" (1961), שעלילתו התרחשה ברובעי השוליים של רומא. הסרט עורר פולמוס ושערורייה. ב-1963 הוחרם הפרק "המחושל" שנכלל בסרטו "רוגופאג", ופאזוליני נשפט על פגיעה באיטליה.
בתקופה זו נסע פאזוליני תכופות לטיולים מסביב לגלובוס: ב-1961 נסע להודו עם אלזה מורנטה ואלברטו מורביה (לשם חזר לאחר שבע שנים), ב-1962 נסע לסודאן ולקניה, ב-1963 לגאנה, לניגריה, לגינאה, לירדן ולישראל, בה צילם את הסרט "בידוק בפלסטינה". ב-1970 נסע שוב לאפריקה וצילם סרט תיעודי - "רשימות מאפריקה".
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, עידן מהומות הסטודנטים, הכריז פאזוליני, אף על פי שהוא מקבל את המניעים האידאולוגיים שלהם, הם "מעמד ביניים אנתרופולוגי" ולפיכך דינו של ניסיון המהפכה שלהם להיכשל. סרטו "תיאורמה" מ-1968 השתתף בפסטיבל הסרטים של ונציה באווירה סוערת, כי פאזוליני טען שהפסטיבל מנוהל על ידי הבמאים עצמם (ראו כאן).
ב-1970 קנה פאזוליני טירה עתיקה ליד ויטרבו, כמה עשרות קילומטרים מצפון לרומא, ושם החל לכתוב את ספרו האחרון והבלתי-גמור, "נפט". ב-1972 החל לשתף פעולה עם אגודת השמאל הקיצוני, "לוטה קונטינואה" והפיק סרט תיעודי, "12 בדצמבר", על הפיצוץ בכיכר פונטנה (התקפה אנרכיסטית על משרדי בנק ב-1969). ב-1973 החל לשתף פעולה עם העיתון האיטלקי הנחשב ביותר, "קוריירה דלה סרה". בתחילת 1975 פרסם גרצנטי אוסף של מאמרי ביקורת של פאזוליני.
ביוגרפיה > הירצחו

פאזוליני נרצח ב־2 בנובמבר 1975 על חוף אוסטיה, ליד רומא, מסוג המקומות שנהג לתאר ברומנים שלו. הרצח היה ברוטלי: גופתו הוכתה פעמים רבות והוא נדרס מספר פעמים. פינו פלוזי, זונה ממין זכר, בן 17 באותה עת, נעצר והודה ברצח, אך ב־7 במאי 2005 חזר בו מהודאתו וטען ששלושה אנשים לא מזוהים בעלי מבטא דרומי הם שהרגו את פאזוליני ואיימו על פלוזי לשמור על שתיקה. הוא נימק את הודאתו באיומי אלימות שנעשו כנגד משפחתו. בעקבות שינוי גרסתו נפתחה מחדש החקירה ברצח פאזוליני.
הרצח לא הוסבר עדיין באופן משביע רצון: בהצהרתו של פלוזי ישנן סתירות, השירותים החשאיים האיטלקיים התערבו משום מה במהלך החקירות, ויש חוסר עקביות במסמכים מסוימים מההליכים המשפטיים. על פלוזי לא נמצא כלל דמו של פאזוליני למרות אכזריות הרצח, ולפי הממצאים סביר שיותר מאדם אחד ביצע את הרצח. דברים אלה הביאו כמה מידידיו של פאזוליני, ובמיוחד את חברתו הקרובה, השחקנית לאורה בטי, לחשוד שמותו היה בהזמנה. ידוע שבחודשים שלפני מותו פגש פאזוליני פוליטיקאים רבים ואמר להם שהוא יודע סודות מסוימים.[דרושה הבהרה] בעקבות הצהרתו המתוקנת של פלוזי מ־2005 פתחה משטרת רומא מחדש את תיק החקירה, אך השופטים קבעו שהממצאים החדשים אינם מספיקים.[דרוש מקור]
פאזוליני נקבר בקזרסה שבפריולי. גופתו הולבשה בסוודר של קבוצת כדורגל התנדבותית שמימן.
יצירותיו

הרומן הראשון של פאזוליני, "נערי החיים" ("Ragazzi di Vita" מ-1955), עסק בזנות גברית, סרסורים וגנבים. בעקבות הספר הואשם פאזוליני בפרסומי תועבה. היה זה מקרה ראשון מני רבים בהם גרמה אמנותו של פאזוליני לבעיות משפטיות. ארבע שנים לאחר מכן, הופיע רומן נוסף "חיים אלימים", אשר כרקע לעלילתו משמשת רומא ומעמד הפועלים השחורים בפרווריה.
כמשורר, הוציא פאזוליני לאור בשנת 1954 קובץ שירים בדיאלקט ("La meglio gioventù"). שמו של קובץ השירים נתן את שמו האיטלקי לסרט קסם הנעורים שיצא בשנת 2003. תהילתו גברה עם הוצאת "האפר של גראמשי" ("Le ceneri di Gramsci") בשנת 1957 - מיצירותיו החשובות ביותר. בהמשך הוציא לאור קובצי שירה נוספים, ביניהם: "זמיר הכנסייה הקתולית", "הדת של זמני", "שירה בצורת ורד".
סרטו "אקטונה" ("Accattone") מ־1961, גם הוא על העולם התחתון ברומא, גרם לעימות עם שמרנים שדרשו צנזורה קשוחה יותר. באופן משונה, הוא קיבל תמיכה מהכנסייה הקתולית לבימוי הסרט בשחור-לבן "הבשורה על פי מתי", סרט שיש הסכמה רחבה שהוא הסרט הטוב ביותר על חיי ישו (ששיחק אנריקה אירזוקי). במהלך צילומי הסרט נדר פאזוליני לביים אותו "מנקודת מבט של מאמין" אבל מאוחר יותר, כשצפה ביצירה הגמורה, הבין שבמקום זאת הביע את אמונותיו שלו. במהלך החיפוש אחר אתרי צילום לקראת הפקת סרטו "הבשורה על פי מתי", סייר פאזוליני ברחבי ישראל (1964), אך לא מצא את אותם נופים תנ"כיים מרהיבים להם ציפה, ואת הסרט צילם לבסוף באירופה. את הקטעים שצילם בארץ, ערך מאוחר יותר לכדי סרט תיעודי בן 55 דקות, המשמש כעדות יחידאית לנוף הישראלי של ראשית שנות ה-60.
בסרט "תיאורמה" ("Teorema" מ-1968), בו כיכב טרנס סטמפ כזר מסתורי, תיאר התמוטטות מינית של משפחה בורגנית (אחריו ביים פרנסואה אוזון את הסרט "סיטקום"). פולקלור רווי מין עמד במרכזם של סרטים מאוחרים יותר של פאזוליני, כגון "אלף לילה ולילה" (Il fiore delle" mille una notte") מ-1974, "דקמרון" מ-1970 לפי ספרו של בוקאצ'ו, "סיפורי קנטרברי" של צ'וסר מ-1972 ו-"הטרילוגיה של החיים".
סרטו האחרון, היחיד מ"טרילוגיית המוות" המתוכננת, היה "סאלו או 120 ימי סדום" ("Salò o le 120 giornate di Sodoma") מ-1975. סרט זה היה מעבר למה שקיבתם של רוב הצופים יכלה לעכל בזמנו, בגלל סצנות רבות של אלימות סאדו מזוכיסטית בוטה. הסרט התבסס על ספרו של המרקיז דה סאד, אך העמיד אותו בהקשר מודרני, הרפובליקה של סאלו קצרת הימים, שהוקמה על ידי בניטו מוסוליני בספטמבר 1943, והייתה למעשה מדינת בובות פאשיסטית, בחסות נאצית. הסרט היה בד בבד אמירה אישית ואמירה פוליטית נוקבת על מהותו של הפאשיזם והוא נחשב לסרטו מעורר המחלוקת ביותר.
בסרטו מ-1966, "ציפורי טרף, ציפורי שיר" ("Uccellacci e Uccellini"), אגדה הרפתקנית אך גם מיסטית, רצה שהקומיקאי האיטלקי טוטו ישחק לצידו של אחד השחקנים ה"טבעיים" שלו, נינטו דאוולי. הייתה זו הזדמנות ייחודית לטוטו להראות את כוחו כשחקן דרמטי מרשים.
דעותיו הפוליטיות

גם בפוליטיקה, ובוויכוחים בחברה, גרם פאזוליני לשערוריות ולוויכוחים בקביעות שלא נשמעו עד אז. כך למשל היה במהלך המהומות של 1969, שבהן התעמתו ברחובות רומא סטודנטים עם שוטרים כבלוחמת גרילה. כל כוחות השמאל הצהירו על תמיכה מוחלטת בסטודנטים ותיארו את המהומות כמחאת הפרולטריון כנגד הממסד, אך פאזוליני היה היחיד בין הקומוניסטים שאמר שהוא תומך במשטרה או, אם לדייק, בשוטרים, שהם הפרולטרים האמיתיים שנשלחו להילחם בסטודנטים הבורגנים (שהיו צעירים בגילם), ועשו זאת בשכר נמוך ומשיקולים שאותם בכלל לא הבינו, כי המזל לא שיחק להם ומעולם לא זכו להשכלה. בכך עורר עליו את זעמם של תומכי השמאל, בנוסף לתומכי הימין שראו בו אויב בגלל היותו הומוסקסואל וביקורתו על הפשיזם ועל המפלגה הדמוקרטית-נוצרית שהיו בשלטון באיטליה.
הוא סלד מכך ששמחת החיים החייתית של נערים מתחלפת במהירות בשאיפות בורגניות כמו בית ומשפחה. אל סרטו סאלו הכניס סצנה בה ילדים חטופים מוכרחים לאכול צואה באיומי נשק. לטענת פזוליני הסצנה היא ביקורת על תעשיית המזון המעובד.[דרוש מקור]
פאזוליני הביע אכזבה מהגלובליזציה הכלכלית.[דרושה הבהרה][דרוש מקור]
מבט על על עבודתו

פאזוליני כבמאי יצר נאו-ריאליזם איטלקי שהראה מציאות עצובה, חבויה, ענייה - אך כביכול כואבת ואמיתית, שרבים מהפעילים החברתיים סלדו מהבנייתה.[דרושה הבהרה]. "מַאמא רומא", סרט (1962) שסיפר את סיפורה של פרוצה (אנה מניאני) ובנה, היה אגרוף בבטן הרכה של המוסר של אותה התקופה.[דרוש מקור: וכן אותה שאלה כמו קודם.] הספק המבצבץ שפאזוליני נהג לכלול ביצירותיו – שמציאות כזו אינה מרוחקת מאיתנו כפי שנדמה – הוא אחת מתרומותיו העיקריות של פאזוליני לשינוי שהתחולל בנשמת האיטלקים, ודוגמה שאין שנייה לה לגישתו של משורר למציאות אכזרית.[דרוש מקור]
כבמאי קידם בסרטיו גם את התפישה של "קדושה שבטבע": הרעיון שהעולם הוא קדוש מאליו ואינו נצרך למהות רוחנית או לברכה על-טבעית כדי להפוך לקדוש. פאזוליני היה אתאיסט מושבע. הניגוד בין דעתו של הציבור של אז ובין מה שפאזוליני הראה לו (שהתמקד במוסריות מינית) הוא כנראה הגורם לחוסר שביעות הרצון ממנו, ולכאורה נבע מאפליות אותן חווה בתרבותו בגלל ההומוסקסואליות שלו. השירה של פאזוליני, עוסקת תכופות באמו שהייתה נערצת עליו ובאהוביו, אבל אלה אינם הנושאים העיקריים או היחידים. בשירתו ביקש להמחיש פינות נסתרות של המציאות העכשווית.
ביקורת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מסרטיו

אקטונה (1961)
מאמא רומא (1962)
הבשורה על פי מתי (1964)
ציפורי טרף, ציפורי שיר (1966)
אדיפוס רקס (1967)
תיאורמה (1968)
מדאה (1970)
דקמרון (1971)
סיפורי קנטרברי (1972)
אלף לילה ולילה (1974)
סאלו או 120 ימי סדום (1975)
ספריו בעברית

חיים אלימים, מאיטלקית: מירון רפופורט, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תל אביב, תש"ן 1990.
קולנוע של שירה, מבחר מאמרים, מאיטלקית: אלון אלטרס, הוצאת רסלינג, 2009.
לקריאה נוספת

יצחק לאור (עורך), מחווה לפייר פאולו פאזוליני (חוברת המוקדשת לפאזוליני), מטעם 24.
קברו של פייר פאולו פאזוליני
ג'ימיני הצרצר

| --- | --- |

ג'ימיני הצרצר בסרט "פינוקיו", 1940
 הופעה ראשונה:  פינוקיו, 1940
 יוצרים:  וורד קימבל
 גילום הדמות:  קליף אדוארדס, John Price, Pablo Palitos, מאשאבי הבארה, גאורג תומאלה, Kaneta Kimotsuki, רוג'ר קארל, קלרנס נאש, Eddie Carroll, קרלו רומאנו, Phil Snyder, Joe Ochman, ג'וזף גורדון-לוויט, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 דיבוב:  קליף אדוארדס, אדי קרול (באנגלית) ישראל גוריון (פינוקיו), יובל בינדר (חופשי ומאושר)
 מידע
 מקצוע:  מצפון, מורה
 דמויות קשורות
 חברים:  פינוקיו
 
גִ'ימִינִי הַצְּרָצַר או ג'ימיני קריקט (באנגלית: Jiminy Cricket) הוא דמות בדיונית שהופיעה לראשונה בשם זה בסרט פינוקיו של אולפני וולט דיסני משנת 1940. הצרצר מופיע בספרו של קרלו קולודי, הרפתקאותיו של פינוקיו, והשם ג'ימיני הוענק לו על ידי אולפני דיסני.
הצרצר הופקד על ידי הפיה הכחולה לשמש כמצפונו של פינוקיו.
מקור השם של ג'ימיני הצרצר ("ג'ימיני קריקט" - Jiminy Cricket) הוא ביטוי אנגלי מקובל המהווה לשון נקייה לשמו של ישו הנוצרי. הביטוי הנאמר על ידי נוצרים, בהתאם לאיסור התנ"כי לשאת את שם האל לשווא, ובהתאם לאמונתם באלהותו של ישו. ראשי התיבות של השם Jiminy Cricket ‏- JC - זהים לראשי התיבות של Jesus Christ - ישו באנגלית[דרוש מקור: טענה מעניינת שנראית כמו מחקר מקורי].
הדמות עוצבה על ידי וורד קימבל, אנימטור של חברת וולט דיסני. קימבל התבקש לעצב דמות זו לאחר שאיים בהתפטרותו בשל העובדה שמרבית הקטעים שצייר עבור הסרט שלגיה ושבעת הגמדים משנת 1937 הוסרו מהסרט. על מנת למנוע התפטרותו הוענקה לו ההזדמנות לעצב את הדמות של ג'ימיני.
הדמות דובבה על ידי הזמר קליף אדוארדס עד שנות ה-60. השיר הידוע ביותר בסרט מושר על ידי אדוארדס בדמותו של ג'ימיני - "When You Wish Upon a Star" ("אם תביעו משאלה") - שהפך להיות אחד מסמליה של חברת וולט דיסני.
לאחר מותו של אדוארדס החליף אותו אדי קרול כמדבב של הדמות.
לאחר הסרט פינוקיו, הופיע ג'ימיני בסרט "חופשי ומאושר" (Fun and Fancy Free). כמו כן הופיעה הדמות במספר רב של סרטי טלוויזיה, ובסדרות רבות ובהם "מועדון החברים של מיקי מאוס", "בית העכבר", ב"עד עצם היום הזה" ובמשחק הווידאו "Kingdom Hearts". בשנות ה-60 וה-70 נעשה שימוש בדמות במספר סרטי בטיחות שנעשו לבית ספר. בסרטים אלה הסביר ג'ימיני לתלמידים כיצד להיזהר מהתנועה בדרכים, להיזהר מחפצים חדים, מאנשים זרים, בטיחות בחשמל וכו'. ג'ימיני קריקט משמש כדמות המספר במופע הזיקוקים "משאלות" שנערך בפארק השעשועים ממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה. בסדרה "עד עצם היום הזה" (Once Upon A Time) מופיע הפסיכולוג ארצ'י הופר, שמייצג את דמותו של ג'ימיני קריקט בעולם האמיתי. בסרט "פינוקיו" שמשמש כעיבוד לייב אקשן לסרט המקורי, מדבב את דמותו ג'וזף גורדון-לוויט.
חוטים נסתרים

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  פול תומאס אנדרסון 
 הופק בידי:  מייגן אליסון 
 תסריט:  פול תומאס אנדרסון 
 עריכה:  דילן טיצ'נור 
 שחקנים ראשיים:  דניאל דיי לואיס Cedric Tylleman ג'ינה מקי בריאן גליסון הרייט סנסום האריס קמילה ראת'רפורד ויקי קריפס ריצ'רד גרהם לזלי מנוויל ג'וליה דייוויס 
 מוזיקה:  ג'וני גרינווד 
 צילום:  פול תומאס אנדרסון 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  Annapurna Pictures 
 חברה מפיצה:  UIP Duna, וודו, Focus Features, סרטי יוניברסל 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  11 בדצמבר 2017 
 משך הקרנה:  130 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט רומנטי 
 מקום התרחשות:  לונדון 
 תקופת התרחשות:  תחילת שנה חדשה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   paulthomasanderson2017
 פרסים:  פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר (מרק ברידג'ס)  FIPRESCI Grand Prix  APRECI Award for Best International Premiere  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
חוטים נסתרים (באנגלית: Phantom Thread) הוא סרט דרמה רומנטית תקופתית, שיצא לאקרנים בשנת 2017. הסרט נכתב ובוים בידי הבמאי האמריקאי פול תומאס אנדרסון, ועלילתו מתרחשת בסביבת ההוט קוטור של לונדון בשנות החמישים. מככב בו דניאל דיי-לואיס בדמות מעצב אופנה עילית שלוקח מלצרית צעירה, בגילומה של ויקי קרייפס, כדוגמנית לעיצוביו וכדמות המעניקה לו השראה. זהו תפקידו האחרון של דיי לואיס לפני פרישתו. עיקר הצילומים נערכו בעיירה Lythe בצפון יורקשייר שבאנגליה, והוא סרטו הראשון של אנדרסון שצולם מחוץ לארצות הברית.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בניו יורק ב-11 בדצמבר 2017. הסרט זכה לשבחים על המשחק, התסריט, הבימוי, הליווי המוזיקלי, עיצוב התלבושות וההפקה. הוא נבחר על ידי המועצה הארצית האמריקאית לביקורת כאחד מעשרת הסרטים המובילים של שנת 2017.
בטקס האוסקר ה-90, שנערך בהוליווד שבלוס אנג'לס ב-4 במרץ 2018, ובו חולקו פרסי האוסקר לסרטי שנת 2017, היה הסרט מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר, לשחקן הטוב ביותר - דניאל דיי לואיס, לשחקנית המשנה הטובה ביותר - לזלי מנוויל, לפסקול המקורי הטוב ביותר, וזכה בפרס האוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
עלילה

בלונדון של שנות החמישים, מעצב האופנה הידוע ריינולדס ווּדקוק (דניאל דיי-לואיס) יוצר שמלות לנשות החברה הגבוהה. הכריזמה שלו משולבת באישיותו האובססיבית והשתלטנית. אחותו סיריל (לזלי מנוויל) מנהלת את הפעילות היומיומית של בית האופנה שלו, ומשפיעה באופן משמעותי על חייו. ריינולדס רדוף באמונות טפלות אחרי מות אימו, ולעיתים קרובות תופר פיסות בד זעירות המכילות מסרים נסתרים לתוך קפלי השמלות שהוא יוצר.
לאחר שתכנן שמלה חדשה עבור לקוחה אריסטוקרטית, הרוזנת הנרייטה הרדינג (ג'ינה מקי), ריינולדס מבקר במסעדה בכפר, ומתעניין במלצרית זרה, אלמה אלסון (ויקי קרייפס). הוא מבקש ממנה לאכול איתו ארוחת ערב, והיא מסכימה. מערכת היחסים ביניהם מתפתחת, והיא עוברת לגור איתו והופכת לדוגמנית, למוזה לרעיונותיו ולמאהבת שלו. סיריל תחילה אינה נותנת אמון באלמה, אך עם הזמן לומדת לכבד את כוח הרצון שלה ואת נחישותה.
בתחילה, אלמה נהנית להיות חלק מסביבת העבודה היוקרתית של ריינולדס, אך ריינולדס עצמו מפגין ריחוק, קשה מאוד לרצותו, והתנהלותו מרושעת למדי. הם מתחילים להתווכח. כשאלמה מנסה להפגין את אהבתה לריינולדס על ידי הכנת ארוחת ערב רומנטית ואינטימית לשניהם, הוא משתלח בה ואומר שלא יסבול סטיות מהשגרה שאליה הורגל ושעמל כה קשה להשיגה. אלמה "נוקמת" בו על ידי הרעלת התה שלו בפטריות בר שאספה מחוץ לביתו הכפרי. בזמן שריינולדס עובד על הכנת שמלת כלה מפוארת לנסיכה בלגית, הוא מתמוטט, ותוך כדי נפילתו הוא מכתים את השמלה ופוגע בה, וכתוצאה צוות התופרות שלו נאלץ לעבוד כל הלילה כדי לתקן אותה. התה המורעל גורם לו לחולי קשה, ובנוסף הוא סובל מהזיות שבהן הוא רואה את דמותה של אימו. אלמה סועדת אותו במסירות, והוא מתאושש ומבריא. לאחר משבר המחלה וטיפולה המסור של אלמה, הוא מבקש ממנה להינשא לו. היא נענית בחיוב, והשניים נישאים בטקס מפואר.
לאחר ירח דבש קצר, ריינולדס ואלמה מתחילים שוב להתקוטט. סיריל חושפת בפני ריינולדס כי הרוזנת הרדינג, שהייתה לקוחה נאמנה שלו, עברה לבית אופנה מתחרה, וגם רומזת לאחיה שהעיצובים הקלאסיים שלו מתחילים להיראות מיושנים. ריינולדס מרגיש שעבודתו נפגעת, ואומר שהזוגיות עם אלמה היא הגורם לכך, ומגיע למסקנה שהגיע הזמן להיפרד ממנה. אלמה שומעת את השיחה. כשהם נמצאים שוב בבית הכפרי של ריינולדס, אלמה מגיבה בהכנת חביתה מורעלת בפטריות בר לריינולדס. כשהוא נוגס בחביתה, היא מודיעה לו שהיא רוצה אותו לידה חלש, עדין ופגיע, כשרק היא תטפל בו ותדאג לו. ריינולדס בולע את החביתה, ומבקש ממנה לנשק אותו לפני שייפול למשכב ויחלה. הוא רומז לה שהוא מבין - ונכנע - לתחבולה שלה. בזמן שריינולדס שוכב חולה, אלמה מדמיינת את עתידם כמשפחה עם ילדים ועם חיי חברה עשירים, כשהיא מנהלת את עסקי האופנה יחד עם ריינולדס כאשתו. היא מכירה בכך שצפויים להיות להם בעתיד אתגרים קשים, אך צופה שאהבתם והסידור החדש ביניהם יהיו חזקים דיים כדי להתגבר על קשיים אלו.
שחקנים

דניאל דיי-לואיס – בדמות ריינולדס וודקוק
ויקי קרייפס – בדמות אלמה אלסון
לזלי מנוויל – בדמות סיריל וודקוק
קמילה רת'רפורד – בדמות ג'ואנה
ג'ינה מקי – בדמות הרוזנת הנרייטה הרדינג
בריאן גליסון – בדמות ד"ר רוברט הארדי
ג'וליה דייוויס – בדמות ליידי בולטימור
הפקה

הבמאי וכותב התסריט, פול תומאס אנדרסון, החל להתעניין בתעשיית האופנה העילית לאחר שקרא על מעצב האופנה הספרדי כריסטובל בלנסיאגה. הדמות הראשית בסרט, ריינולדס וודקוק, עוצבה בחלקה בהשראת מעצב האופנה האנגלי-אמריקאי צ'ארלס ג'יימס (אנ').
הפקה > צילומים

צילומי הסרט החלו בסוף ינואר 2017 בלייט (Lythe) שבאנגליה. אתרי צילום נוספים היו בפארק הלאומי מוּרס שבצפון יורקשייר, בהם גם במפרץ רובין הוד ובכפר החוף סטיית'ס. צילומים נערכו גם באחוזת אולפן בקוטסוולדס שבדרום-מערב אנגליה, וכן בלונדון. מכוניתו של וודקוק בסרט היא מדגם בריסטול 405 היוקרתית. צילומים התקיימו גם ליד אגם ברינץ שבשווייץ. מסיבת הסילבסטר צולמה באולם הנשפים של מגדל בלקפול עם כ-500 משתתפים.
ביוני 2017 דווח שאנדרסון ישמש כצלם הראשי בסרט, שכן הצלם הקבוע שלו, רוברט אלסוויט, לא היה זמין במהלך ההפקה, אך אנדרסון הפריך את הדיווח וקבע כי לא יהיה קרדיט רשמי נפרד לצילום וכי מדובר בפעולה שיתופית. מייקל באומן, שעבד בעבר כתאורן של אנדרסון ואלסוויט, שימש כ"צלם תאורן". אנדרסון ובאומן השתמשו בטכניקת פיתוח, שנקראת "פיתוח בדחיפה" (אנ'), שהגדילה את הניגודיות והוסיפה טקסטורה של מעין אובך וגרעיניות עדינה לצילום, כדי "ללכלך" את התמונה. לדברי באומן, פול אנדרסון רצה שהסרט ייראה מעט אביך, כיאה לסרט תקופתי, וודאי שלא יהיה מלוטש ונקי מדי.
הפקה > מוזיקה

המוזיקה לפסקול הסרט חוברה בידי ג'וני גרינווד, שעבד לפני כן עם הבמאי על הפסקולים בסרטים "זה ייגמר בדם" (2007), "המאסטר" (2012) ו-"Inherent Vice"‏ (2014).
בדפורד פארק

| --- | --- |

רחוב אופייני בבדפורד פארק
 מדינה:  קנדה קנדה
 פרובינציה:  אונטריו אונטריו
 עיר אם:  טורונטו
 שפה רשמית:  אנגלית
 תאריך ייסוד:  1890
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בפרוור:  4,599 (2011)
 קואורדינטות:  43°43′50″N 79°24′33″W﻿ / ﻿43.73056°N 79.40917°W﻿ / 43.73056; -79.40917
 אזור זמן:  UTC -5
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טורונטו מוגדלת) בדפורד פארק(למפת טורונטו רגילה) בדפורד פארק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
שכונת בדפורד פארק היא פרוור של העיר טורונטו באונטריו שבקנדה. פיתוח האזור החל בתקופה בה החקלאים העושים את דרכם לשוק בעיר עצרו בו. שם השכונה ככל הנראה נובע משמו של מלון בדפורד פארק אשר נפתח בשנת 1873 בפינה הדרום-מערבית של רחוב יאנג ושדרות פיירלון, צפונית לשדרות לורנס.
בשנת 1890 בדפורד פארק צורפה ביחד עם הכפרים אגלינטון ודייוויסויל שמדרומה לעיר צפון טורונטו. באותה שנה, הגיע קו רכבת ראשון לאזור ובכך עודד את פיתוח השכונה. רבים מהבתים באזור נבנו בין 1890 ו-1940. בדפורד פארק תוכננה כשכונה עבור המעמד הבינוני והבתים בה הם צמודי קרקע כאשר חלקם הם בתים דו-משפחתיים. עם המעבר של מועדון הגולף רוזדייל בשנת 1909 מצפון-מזרח לבדפורד החלה השכונה למשוך אוכלוסייה מבוססת יותר. זה הביא לעליית מחירי הבתים בבדפורד פארק. רחובותיה השקטים, יופייה והנוי בה, בתי הספר, הפארקים, הקרבה לכביש 401 ותחנת הרכבת התחתית לורנס משכו לשכונה אנשי מקצוע צעירים בעלי משפחות לשכונה. רבים מהבתים המקוריים עדיין עומדים על תילם ושופצו ברבות השנים. בתים רבים אחרים בשכונה הוחלפו בבתים מודרניים.
גבולות מוניציפליים

רחוב יאנג חוצה את בדפורד פארק. גבולה הצפוני הוא שדרות ברוק בצד המערבי של יאנג ושדרות סנודן ממזרח ליאנג. שדרות לורנס הן גבולה הדרומי של השכונה. הגבול המזרחי הוא שדרות רונן. ורחוב אווניו הוא גבולה המערבי.
אוכלוסייה

בשנת 2011, חיו 4,599 אנשים בבדפורד פארק, 2,260 זכרים ו-2,375 נקבות. 53% מהם היו דור שלישי או יותר בקנדה, 26.2% היו דור שני ו-20.7% היו הדור הראשון (מהגרים). בשנת 2006, חיו בשכונה 4,360 התושבים, 2,105 גברים ו-2,220 נשים.
הכנסה

בשנים האחרונות חלה מגמה של גידול בהכנסות של תושבי בדפורד פארק. בעבר אכלסה בעיקר תושבים ממעמד הביניים אך עם הגידול במחירי הדיור בטורונטו ההכנסה הממוצעת עלתה מאוד. ב-2006, ההכנסה החציונית לתושב הייתה $46,894 ובשנת 2011 ההכנסה החציונית לתושב עלתה ל-$58,658. ההכנסה החציונית למשק הבית עלתה מ-$110,818 בשנת 2006 ל-$147,212 ב-2011.
שייקספיר מאוהב

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ון מאדן 
 הופק בידי:  הארווי ויינסטין אדוארד זוויק מארק נורמן דייוויד פראפיט דונה ג'יליוטי
 תסריט:  מרק נורמן, טום סטופארד 
 עריכה:  דיוויד גמבל 
 שחקנים ראשיים:  גווינת' פלטרו ג'וזף פיינס ג'פרי ראש קולין פירת' ג'ודי דנץ'
 מוזיקה:  סטפן ורבק 
 צילום:  ריצ'רד גרייטרקס 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל, מירמקס 
 חברה מפיצה:  מיראמקס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  3 בדצמבר 1998
 משך הקרנה:  137 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט דרמה, דרמה קומית, סרט ביוגרפי 
 מקום התרחשות:  לונדון 
 תקופת התרחשות:  1593, העידן האליזבתני 
 תקציב:  25,000,000‏$
 הכנסות:  289,317,794‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   shakespeareinlove
 פרסים:  7 פרסי אוסקר 3 פרסי גלובוס הזהב 3 פרסי באפט"א פרס גילדת שחקני המסך
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
שייקספיר מאוהב (באנגלית Shakespeare In Love) הוא סרט קולנוע משנת 1998. הסרט הוא קומדיה רומנטית המבוססת באופן חופשי על חייו של המחזאי ויליאם שייקספיר, האמור לכתוב מחזה, נתקל בקשיי כתיבה, קשיים כלכליים ובעיות ביחסיו עם נשים, הוא מתאהב בויולה דה-לספס ומקבל השראה לכתיבת מחזה חדש רומיאו ויוליה. את התסריט כתבו מרק נורמן וטום סטופארד, וביים ג'ון מאדן. הסרט היה מועמד ל-13 פרסי אוסקר וזכה בשבעה פרסים כולל פרס הסרט הטוב ביותר.
הסרט הוא בדיוני ברובו, אך מופיעות בו מלבד שייקספיר דמויות היסטוריות נוספות כמו המלכה אליזבת והמחזאים כריסטופר מרלו וג'ון ובסטר. משפטים הנאמרים מפי דמויות בסרט לקוחים מתוך מחזותיו של שייקספיר, ומתעורר הרושם שהוא הושפע מאירועים בחייו בכתיבת המחזות. סצנות מ"רומיאו ויוליה" מוצגות על הבמה בחזרות שעורכים השחקנים, וגם מתקיימים בחיי הדמויות בסרט. סצנת המרפסת שרומיאו ויוליה מתוודים בו על אהבתם מתרחשת בביתה של ויולה בינה לבין שייקספיר. החזרות על קרב החרבות בין בית קפולט ובית מונטגיו מתפתח לקרב בין שתי להקות התיאטרון המתחרות זו בזו. כמו ויולה דה-לספס בסרט גם גיבורת המחזה הלילה השנים עשר, הנקראת אף היא ויולה, מתחפשת לבחור על מנת להיות קרובה אל אהוב לבה.