חוזה פריז (1898)
משא ומתן

סעיף 5 בהסכם הפסקת האש אשר קדם למשא ומתן מ-12 באוגוסט 1898 קבע, כי ארצות הברית וספרד יעמידו לא יותר מחמישה נציגים לקיום הדיונים, אשר יחלו בפריז עד 1 באוקטובר של אותה שנה.
הרכב חברי המשלחת האמריקאית למשא ומתן היה יוצא דופן בכך ששלושה מחבריה היו סנאטורים (כלומר, כפי שהצביעו על כך עיתוני אותה תקופה, בבוא העת יהיה עליהם להצביע על אישור ההסכם שהם עצמם ניהלו). חברי המשלחת האמריקאית היו:
ויליאם דיי - יושב הראש, מזכיר המדינה לשעבר אשר התפטר מחברותו בקבינט על מנת להוביל את המשלחת.
ג'ורג' גריי - סנאטור מדלאוור.
ויליאם פי. פריי (William P. Frye) - סנאטור ממיין.
קושמן קלוג דייוויס (Cushman Kellogg Davis) - סנאטור ממינסוטה.
וייטלואו ריד (Whitelaw Reid) - דיפלומט לשעבר ומועמד לסגן נשיא לשעבר.
המשלחת הספרדית כללה את הדיפלומטים הבאים:
אאוחניו מונטרו ריוס (Eugenio Montero Ríos), יושב ראש המשלחת הספרדית, נשיא הסנאט הספרדי
בואנאוונטורה דה אברסוסה (Buenaventura de Abarzuza)
חוסה דה גרניקה (José de Garnica)
ונסלאו רמירס דה וייה-אורטיאה (Wenceslao Ramírez de Villa-Urrutia)
רפאל סררו (Rafael Cerero)
אליהם הצטרף גם הדיפלומט הצרפתי ז'יל קמבון
המשלחת האמריקאית, בהובלתו של ויליאם דיי אשר פרש מתפקידו כחבר בקבינט במטרה לעמוד בראשה, הגיעה לפריז ב-26 בספטמבר 1898 והמפגשים והדיונים התנהלו במערכת החדרים של משרד החוץ הצרפתי. במהלך המפגש הראשון דרשו הספרדים כי מנילה, אשר נכבשה על ידי האמריקאים מספר שעות לאחר החתימה על הסכם הפסקת האש בוושינגטון תוחזר לשליטה ספרדית. האמריקאים סירבו לדון בכך ובאותו הזמן לא שבו לעסוק הצדדים לעסוק בנושא.
פליפה אגונסיו (Felipe Agoncillo), עורך דין פיליפיני אשר נשלח לפריז על מנת לייצג את עמדתה של הרפובליקה הפיליפינית הראשונה, זכה להתעלמות שני הצדדים ולא השתתף בדיונים.
במשך למעלה מחודש עסקו השיחות בנושא קובה. תיקון טלר (Teller Amendment) להכרזת המלחמה של ארצות הברית על ספרד הפכה את סיפוח האי ללא פרקטי, בניגוד לסיפוחם של הפיליפינים, גואם ופוארטו ריקו. תחילה, סרבה ספרד לקבל על עצמה את החוב הקובני, אשר עמד על 400 מיליון דולרים, אך בסופו של דבר לא הייתה לה ברירה. לבסוף, הוסכם כי קובה תמסר לידי הקובנים וכי והחוב יוחזר לספרד. בנוסף הוסכם כי ספרד תמסור את גואם ופוארטו ריקו לידי ארצות הברית.
לאחר מכן שבו הדיונים לעסוק בפיליפינים. הנציגים הספרדיים ניסו למשוך ככל האפשר את זמן השיחות, בניסיון למסור רק את מינדנאו או את איי סולו, מתוקף העובדה כי האמריקאים כבשו רק שטח מצומצם יחסית באזור מנילה. מהצד האמריקאי, המליץ בתחילה יושב הראש דיי רק על רכישת הבסיס הימי במנילה, כ"נקודת מנוחה" לאוניות הצי האמריקאי, ואחרים המליצו על רכישתו של האי לוזון בלבד. עם זאת, בדיון עם יועציה, סיכמה המשלחת כי אם תשמור לעצמה ספרד חלק מאיי הפיליפינים, קיים סיכוי גבוה לכך שיימכרו למעצמה אירופית, מה שעלול להוות בעיה עבור ארצות הברית. ב-25 באוקטובר שלחו חברי המשלחת שדר לנשיא מקינלי לקבלת הוראות מפורשות יותר. שדר זה נשלח באותו הזמן בו התקבל שדר אחר ממקינלי ובו נאמר כי חובתו כנשיא אינה מותירה לו כל ברירה אלא לדרוש את כל הארכיפלג בשלמותו. למחרת בבוקר התקבל ממקינלי שדר נוסף ובו נאמר:
... לקבל את לוזון לבדה ולהשאיר את האיים האחרים לשלטון ספרדי או שיהיו נתונים למאבק עתידי, אינה יכולה להיות מוצדקת מסיבות פוליטיות, מסחריות והומניטריות. הסיפוח חייב לכלול את הארכיפלג כולו או שום דבר. האחרון לחלוטין אינו קביל ולכן נדרש ביצועו של הראשון.
המשלחת האמריקאית קיבלה בהפתעה את הוראות הנשיא. שדר נוסף ממזכיר המדינה ג'ון היי הבהיר כי הבעלות על שטחים נוספים בפיליפינים תושג באמצעות כיבושם. מקינלי הוסיף כי ניצחונו של אדמירל ג'ורג' דיואי בקרב מפרץ מנילה העניק לארצות הברית את הבעלות על האיים. דיי ענה כי אפילו כיבושה של מנילה התרחש לאחר תאריך החתימה על הפסקת האש. עם זאת, ביצעה המשלחת את הוראת הנשיא. ב-4 בנובמבר דחתה המשלחת הספרדית את הדרישה האמריקאית, וראש ממשלת ספרד, פרחדס מטאו סגאסטה (Práxedes Mateo Sagasta) גיבה את החלטתה. כאשר גברה הסבירות לכישלון השיחות, החלו טענות כנגד סיום הפסקת האש וחידוש המלחמה. עם זאת, לאחר הבחירות לקונגרס האמריקאי שנערכו ב-8 בנובמבר, נחלש הרוב הרפובליקני ממנו נהנה מקינלי, אך במידה קטנה יותר מהצפוי. המשלחת האמריקאית הושפעה מהתוצאות, ופריי גיבש תוכנית, שכללה הצעה לספרד של בין 10 ל-20 מיליון דולרים עבור האיים, בה תמך משרד החוץ.
לאחר כמה דיונים הציעה המשלחת האמריקאית לספרד 20 מיליון דולר עבור האיים ב-21 בנובמבר, כעשירית מכפי שהוערך ערכם בדיונים פנימיים שנערכו באוקטובר, וביקשה תשובה בתוך יומיים. מונטרו ריוס ענה בכעס שתשובתו תינתן מייד, אך המשלחת האמריקאית כבר הספיקה לעזוב את שולחן הדיונים. כאשר נפגשו הצדדים שוב, שלחה המלכה-העוצרת מריה כריסטינה שדר ובו נתנה את הסכמתה להצעה. מונטרו ריוס ציטט את התשובה הרשמית:
ממשלת הוד מעלתה, מסיבות נשגבות של הומניות ופטריוטיות, לא תיטול על עצמה את האחריות של הבאת זוועות המלחמה לספרד פעם נוספת. על מנת להמנע מכך, לקחה הממשלה על עצמה את המשימה הכואבת של קבלת חוק המנצח, חמור ככל שיהיה, הואיל שספרד חסרה את האמצעים החומריים כדי להגן על זכויותיה, והיא מקבלת את התנאים שהציעה לה ארצות הברית לחתימה על הסכם של שלום.
העבודה על הטיוטה הסופית של ההסכם החלה ב-30 בנובמבר, ונחתמה ב-10 בדצמבר 1898. השלב הבא היה אישור בתי הנבחרים. במדריד נדחה ההסכם על ידי הקורטס חנרלס, אך המלכה-העוצרת הפעילה סעיף בחוקה אשר אפשר לה לחתום עליו.