stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה ציפר
תולדותיו

משה ציפר נולד ב-1902 להנה ומנחם מנדל בפשמישל שבגליציה, אז תחת שלטון אוסטרו-הונגריה (כיום בפולין). אביו היה בנאי כרבים אחרים במשפחה, וניחן בכישרונות אמנותיים. ציפר למד בגימנסיה פולנית אך בבית חונך ברוח הציונות ובגיל 6 החל ללמוד עברית.
בנערותו היה חבר תנועת הנוער "השומר הצעיר", ואחר יצא להכשרה מטעם "החלוץ"; כדי להכין את עצמו לעבודת כפיים בארץ ישראל למד במשך שלושה חודשים את מלאכת הנגרות. בן 17 עזב את בית הוריו ועבר לאודסה. הוא הצטרף להפלגה המאורגנת באוניה "רוסלאן" שיצאה מנמל אודסה והגיעה לנמל יפו ב-19 בדצמבר 1919, ראשית העלייה השלישית.
תחילה התאכסן, כמו חלוצים רבים, במלון הזול של חיים-בורוך בחוף תל אביב. לאחר מכן נשלח לעבודה ראשונה: שתילת 5,000 עצי אקליפטוס בקסטינה (היא באר טוביה) בתכנונה ומימונה של הקרן הקיימת לישראל. עם סיום עבודה זו נתקבל כחבר בקבוצת הפועלים בבאר טוביה. ציפר נשלח למקווה ישראל לקורס הארצי הראשון לחברי קיבוצים וקבוצות ולמד לטפל בפרות, לגדל עופות ולהרכיב עצי פרי.
לאחר מכן הצטרף אל חבריו החלוצים מקן "השומר הצעיר" בפשמישל, שהגיעו ארצה ביולי 1920, חברו אל גדוד שומריה והחלו בעבודות סלילת כביש חיפה-ג'דה.
באביב 1921, על רקע המתיחות בין אנשי הגדוד לחברי קבוצת ביתניה עילית, ציפר פרש ממנו ושם פעמיו לתל צור היא אום-אל-עלק, אך בשל תנאי האתר הקשים הוא ננטש.
ב-1924 חבר ציפר לאנשי "השומר הצעיר" מקימי קיבוץ בית אלפא. באחד הימים, החמור שעליו רכב מעד והפילו. ציפר אושפז למשך שבועות מספר, וכדי למלא את זמנו בתוכן קרא ספרי אמנות, שהציתו בו את יצר האמן שהיה טבוע בו משחר נעוריו. הוא התחיל לגלף בעץ, וגמר אומר לנסוע לווינה על מנת להתרפא, לבקר את משפחתו שנותרה בגליציה וללמוד את אמנות הפיסול. טרם נסיעתו עלה לירושלים וביקר ב"בצלאל" אצל בוריס שץ. שבועיים שהה בסטודיו של הפסל אברהם מלניקוב וסייע ביציקת הפסל "האשה של המאה ה-20". עד הנסיעה הספיק לחנוך בבית אלפא את ענף גידול הטבק, שהיה אז אופנה חקלאית חדשה שפשטה בארץ ואת רזיה רכש במקווה ישראל.
ציפר נסע לאירופה והצטרף לכיתתו של פרופסור אויגן שטיינהוף בבית הספר לאמנות ואמנויות ("Kunstgewerbeschule") בווינה. ב-1925, במסגרת תערוכה בינלאומית בפריז של אמנויות דקורטיביות, הציג שטיינהוף מיצירות תלמידיו ובהן יצירותיו של ציפר. באוקטובר 1928 הציג 23 מפסליו בגלריה הולביין בווינה.
למרות שבחי הביקורת, האפשרויות שנפתחו בפניו ועצת מורו שטיינהוף, החליט ציפר לפנות לאקדמיה, הפעם בברלין; שם הצטרף לסטודיו של הפסל אדוין שארף ומטרתו לגוון את מאגר צורותיו על בסיס ההתבוננות בטבע.
ציפר נפגש לראשונה עם אלברט איינשטיין בברלין בשנת 1929. איינשטיין העניק לציפר מלגה לתקופת לימודיו בברלין. בין השניים נוצר קשר, והם שמרו על חליפת מכתבים. (אחד מפסלי האבן בדמות אשה שפסל ציפר בשנותיו בברלין ניתן כמתנה לאיינשטיין ונמצא כיום בבית בתו, פסלת בזכות עצמה, בפרינסטון ארצות הברית). באפריל 1933 נאלץ ציפר לברוח מגרמניה ושב לארץ ישראל, לירושלים, כשהוא מותיר באקדמיה את כל עבודותיו בארבע השנים בהן למד ויצר בה, למעט פסל אשה חצוב באבן שהעניק לאיינשטיין.
ציפר התגורר בשכונת מרחביה, הורה פיסול בבית הספר היסודי החדשני מיסודה ובהנהלתה של המחנכת דבורה קלן, ששכן בארמונו של קיסר חבש היילה סילאסי ברחוב הלני המלכה, והמשיך לפסל בסגנון הפיגורטיבי בעיקר עירום נשי.
במחצית השנייה של 1937 נסע ציפר לתקופתו השנייה בפריז, שכר אָטליֶה בסמוך לאקדמיה גראנד שומיאר בו יצר לפי מודל עירום, התיידד עם אמנים יהודים מאסכולת פריז וזכה להערכה בחוגי אמנים ומבקרי אמנות. לאחר חזרתו לארץ בספטמבר 1939 שב להוראה, תחילה בירושלים ולאחר מכן בתל אביב.
עבודות מפורסמות

בין עבודותיו הרבות: דיוקני אישים כאלברט איינשטיין, חיים ויצמן, בן-גוריון ופסלים:
"החלוץ האלמוני"
את כל ביתן וביתן של חמישים ושבע העמים, המשתתפים בתערוכה העולמית בניו-יורק, מקשט כידוע - מלבד הדגל - גם סמל לאומי מיוחד, המציין את פרצופו, את דמותו ואת מהותו של בעליו בתקופה זו. והיה בזה רעיון מוצלח מאוד לסמל את לאומיותו של הביתן הארצישראלי באנדרטה המייצגת את החלוץ האלמוני של עם ישראל וארץ ישראל כמנהיג העם.
מצבת הנשיא הראשון חיים ויצמן.
מצבת דב בר בורוכוב וזוגתו בבית הקברות בכנרת.
"אשת לוט", חצובה בגוש מלח. הוזמנה ליריד הבינלאומי בבריסל (1957).
תבליט "שבטי ישראל" בבית ויצמן.
פרוטומה של חיים ארלוזורוב. כיום מוצב לצד האנדרטה לזכרו בירידה מכיכר אתרים לחוף הים בתל אביב-יפו, אז שכונת מחלול ב' מקום הרצחו.
עבודות מפורסמות > אנדרטאות ופסלי זיכרון

עשר אנדרטאות ופסלי זיכרון עצב/פסל ציפר להנצחת חללי מערכות ישראל:
אנדרטת כביש הגבורה. על אם הדרך בסמוך ליישוב הקהילתי משמר דוד. "זיכרון עולם ללוחמים והסוללים בדם נפשם סללו וכבשו דרך לירושלים", כך מגולפות באבן המילים בחלקו התחתון של הגלעד. בראשו מתנוסס אחד מסמלי צה"ל והפסוק: "אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני". על לוח אבן לצד הגלעד מובא סיפור הקרבות במקום והכשרת התוואי לירושלים במלחמת העצמאות. זוהי האנדרטה הראשונה מתוך שמונה שהוקמה כציון מרכזי לנופלים במלחמת העצמאות. טקס הסרת הלוט מהאנדרטה היה ב-7 בדצמבר 1948. אובליסק בגובה 13 מטרים שנבנה מאבנים שנלקחו משדות הקרב בואך ירושלים.
מצבת זיכרון בגבעת יהונתן שבהר הגלבוע, לשבעת בני העמק שנפלו במלחמת העצמאות, כשיצאו ב-19 במרץ 1948 למארב ליד הכפר נוריס. לאחר התקלות כותרה כיתה ובקרב לחילוצה נהרגו שבעה. גל אבנים מבזלת.
תבליט מתכת המתאר את נפילת שבעת הנוטרים ביאזור.
'החייל הפצוע'. קבוצת גבע, 1973. פסל פיגורטיבי מאבן.
'חובשת סועדת לוחם'. אנדרטה לזכר 34 לוחמי חטיבת גבעתי וחברי קיבוץ ניצנים שנפלו על הגנת המקום במלחמת העצמאות. האנדרטה ניצבת על קבר האחים בבית הקברות של הקבוצה, בחלקו הצפוני של כפר הנוער ניצנים, השוכן ממערב לכביש החוף. בשיתוף עם האדריכלים שמעון פובזנר ואברהם יסקי. תבליט אבן פיגורטיבי.
לוחם שנפל בקרב ונשקו נשמט מידיו. קיר ועמוד זיכרון. כיכר העצמאות בנתניה. בשיתוף עם האדריכלים שמעון פובזנר ואברהם יסקי. תבליט מאבן קסטל כהה על קיר. ליד קיר האבן מוצב עמוד זיכרון, הנישא לגובה 12 מטר.
אנדרטת זיכרון בבית ספר שדה בקיבוץ עין גדי. פסל בסגנון מופשט מברזל.
מצבת זיכרון. מחוץ לקיבוץ מסדה. סלע, בטון ונחושת.
קיר זיכרון. בית הקברות של קיבוץ מסדה. סלע, בטון ונחושת.
מצבת זיכרון. מתנ"ס שכונת צהלה בתל אביב. פסל בסגנון מופשט מברזל.
'אשה לוחמת'. אות כבוד לגיבורות ישראל. בית יד לבנים בפתח תקווה.
גלריה

תבליט אבן על גבי קיר זיכרון בכיכר העצמאות בנתניה משנת 1953.
פסל 'החייל הפצוע', קבוצת גבע, 1953.
אנדרטת זיכרון בבית ספר שדה בקיבוץ עין גדי.
'חובשת סועדת לוחם'. אנדרטה לזכר 34 לוחמי חטיבת גבעתי וחברי קיבוץ ניצנים שנפלו על הגנת המקום במלחמת העצמאות.
אנדרטת חיל ההנדסה/כביש הגבורה
אנדרטת השבעה בגבעת יהונתן
תבליט מתכת של אהרון אטקין המוצב בכניסה לחדר הזיכרון בקבוצת גבע
"קונכיה" - שיש יצוק (1982), גן וולובלסקי-קרני, צומת ארלוזורוב-נמיר, תל אביב. הועברה לגדה הצפונית של הירקון במקביל לשדרות רוקח.
תבליט מתכת המתאר את נפילת שבעת הנוטרים ביאזור
גן הפסלים והגלריה של ציפר בצפת

משנת 1934 נהג ציפר לנסוע מדי קיץ לצפת לה קשר אהבה כבר בשנת 1921, כאשר שהה בה שלושה שבועות כדי להירפא ממחלת הקדחת.
ב-1959 קבל מעיריית צפת בית מרחץ טורקי בן כ-200 שנה בקריית האמנים צפת אשר ברובע הממלוכי חארת אל-ואטה (התחתונה, הנמוכה) שיסודותיו קרוב לוודאי, קדומים יותר ומגיעים עד לתקופה הממלוכית. המבנה בולט בכיפתו הגדולה מעל האולם המרכזי - אולם הבריכה. ציפר שיפץ את האולם והוא היה לגלריה לעבודותיו. במשך הזמן החל לטפח את הגן הצמוד למבנה ומדי פעם חש, לדבריו, שחסר לו משהו בנוף גנו. או-אז החליט להציב בו פסלים כדי לאזן את הנוף על רקע הר מירון באמצעות הניגוד. כך התחיל לעבוד בקשר עם הטבע. לכל פסל חדש הייתה סיבת קיום משלו. הגן הפך למעשה יצירה מורכב שציפר יצרו במו ידיו החל במפלסי האבן, הצמחים ועד לפסלים עצמם. הפסלים פזורים על שטח מצומצם יחסית, אך יש רווחים לא קטנים בין פסל לפסל. יש ופסל עומד על לוח אבן נמוך ושטוח, וכמעט צומח מן האדמה, אחרים ניצבים על כנים גבוהים יחסית. אפשר לראות כל פסל מכל צדדיו. הצורות משתנות לפי נקודת הראייה של הצופה, המהלך מסביב ליצירה. גם הצללים המשתנים לאורך היממה משחקים תפקיד. גן הפסלים, יציר כפיו של ציפר, משלב גן טרסות וצמחייה עם פסלים שחצב בגושי האבן שהביא לגן, לכלל הרמוניה ספוגה באהבה לטבע ולאמנות. גן הפסלים נחנך ב-2 באוקטובר 1977.
את הגן, והגלריה על פסליהם ברחוב סמטת ט"ו ציוו הזוג ציפר לעיר צפת ותושביה ולהנאת הכל. את הדירה הקטנה הצמודה לחמאם הועידו לשימושם של אמנים אורחים אשר ברצונם ליצור במקום לתקופות קצרות. כיום המקום נטוש ושוררת בו עזובה.
תערוכות

ציפר לא הירבה להציג את עבודותיו. תערוכת היחיד היחידה שלו התקיימה בגלריה הולביין בווינה בשנת 1928. ציפר השתתף בתערוכות קבוצתיות ובינלאומיות רבות וערך תערוכות בברלין, פריז, וינה, ירושלים, חיפה, תל אביב וצפת.
ציפר ... עיניו הכחולות שקטות ועמוקות, חיתוך פיו רציני ודיבורו שליו ... מחשל בעקביות שקטה את אמנותו. זהו אמן שאנו תולים בו תקוות גדולות.
פרסים והוקרה

1928-1924 מלגת השתלמות מטעם פרץ חיות, הרב הראשי של וינה.
1932 פרס ראשון באקדמיה של ברלין.
1941, 1944, 1947, זכה בפרס על שם מאיר דיזנגוף.
1953 זכה בתחרות עיצוב אנדרטה לנופלים במלחמת העצמאות מטעם עיריית נתניה ביחד עם האדריכל רכטר.
1957 פרס המלין מטעם ההסתדרות.
1960 פרס ראשון בתחרות לעיצוב קיר החזית בבית גולומב-מוזיאון ההגנה, תל אביב.
1981 יקיר העיר תל אביב.
1982 יקיר העיר צפת.
ארכיון 'בית ציפר' לתיעוד וחקר האמנות הישראלית באוניברסיטת תל אביב

בשנת 1984 הורישו ציפר ואשתו רחל את ביתם בתל אביב לפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב. בסוף שנת 1992 הועבר הארכיון לתיעוד הציור והפיסול בישראל (נוסד ב-1977 ליד החוג לתולדות האמנות) לבית שתרם הזוג ציפר למטרה זו. 

בית ציפר מקיים קשרים הדוקים עם אמנים, מוזיאונים וגלריות בארץ. הוא מתעד חומר מגוון, יוזם ועורך תחקירים על אמנים, קבוצות ומוסדות אמנות וכן על בעיות כלליות הקשורות לתולדות וביקורת האמנות בארץ. הבית מעודד מחקרים והתיעוד מבוצע על ידו בדרך שיטתית מדעית לצורכי המחקר, ונותן שירותים לסטודנטים, מרצים וחוקרים.
הבית שימש כמרכז לחקר האמנויות הפלסטיות בישראל והוצגו בו חלק מיצירותיו של ציפר. בפברואר 2010 הועבר הארכיון למשכנו החדש בבניין ספרית וינר באוניברסיטת תל אביב ונחנך תחת השם "ארכיון 'בית ציפר' לתעוד וחקר האמנות הישראלית". ארכיון 'בית ציפר' הוא הארכיון האקדמי היחיד בישראל המתמקד בתיעוד וחקר האמנות הישראלית.
לקריאה נוספת

גילה בלס, משה ציפר, האמן ויצירתו, ציור ופיסול, כתב עת לאמנות הפלסטית, 16, 1977, עמ' 30–32.
שלמה טנאי, הפסל כחלוץ אלמוני, עיתון 77 לספרות ותרבות, 1983, עמ' 40–41.
מרים טל, גן פסלים ציפר: קריית האמנים צפת, הוצאת אמנים מאוחדים בע"מ, תל אביב, 1972.
גדעון עפרת, מקורות הפיסול הארצישראלי 1906-1939, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, 1990.
אסתר לוינגר, אנדרטות לנופלים בישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1993.
קטלוג התערוכה: משה ציפר-פיסול, עשור לפטירתו, אביב 1999, בהוצאת בית ציפר ואוניברסיטת תל אביב.
Ziffer, Moshe Ziffer with Jonel Jianou, Arted, Paris, France, 1979. ISBN 2850670561
הערות שוליים

↑  שמו של ציפר אינו מופיע ברשימת הנוסעים של האוניה בארכיון הציוני כיוון שדרכונו היה מזויף הוא הורד לחוף בגנבה בשעות הלילה.
↑  מכתבים של א. איינשטיין לפסל מ. ציפר, דבר, 6 במאי 1955
ארכיון אלברט איינשטיין
↑  פנקס כתובות של תושבי רחביה תמוז תרצ"ז-יולי 1937
↑  רפרטואר אישי, מיכל זמורה כהן, תל אביב: הוצאת דביר, תשנ"ז 1997.
↑  גילה בלס, משה ציפר - חייו ויצירתו.
↑  כתבה בניו יורק טיימס מ 4 באוגוסט 1939 אודות ביתן פלשתינה ביריד הבינלאומי בניו יורק. גדעון עפרת טוען שפסלו של ציפר שהתנשא לגובה 2.5 מ' הייתה היצירה היחידה שחזרה מן התערוכה לארץ, לבית הוועד הפועל של ההסתדרות, שם זכה לשמו 'הפועל האלמוני'.
↑  אחוזת ויצמן
↑  בית ויצמן
↑  עדנה עמוס ונמרוד גצוב, רשות העתיקות, חפירות רובע אל-וטא בצפת – מקרה מבחן של ארכאולוגיה עירונית
↑  עורכים: גבריאל ברקאי ואלי שילר, אריאל : כתב עת לידיעת ארץ ישראל - צפת ואתריה, הוצאת ספרים אריאל, תשס"ג - 2002, חוברת 157–158, עמ' 63
↑  עורך אייל מירון, צפת וכל נתיבותיה: לסייר עם יד יצחק בן-צבי, יד יצחק בן-צבי, 2006, עמ' 222
↑  דיוקנה של רחל ציפר - עבודתו של הצייר משה מוקדי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 276569  NLI: 987007507945305171  CiNii: DA17058639  GND: 1147067554  ISNI: 0000 0000 8197 9601  LCCN: n86049859  RERO: 02-A003999740  SUDOC: 151531374  ULAN: 500196671  VIAF: 11323364   WorldCat (עם VIAF): 11323364 
פסל "אלגוריה על המדעים" מוצב בקמפוס האוניברסיטה העברית גבעת רם בירושלים
המצבה על קברם של הזוג בורוכוב בעיצובו של משה ציפר בבית הקברות כנרת
פרוטומה של חיים ארלוזורוב במקום בו נרצח, בגבול שכונת מחלול ב', חוף תל אביב, כיום לצד המדרגות היורדות מכיכר אתרים לחוף. עבודתו של הפסל משה ציפר
תבליט "עלה בננה" של משה ציפר על קיר אולם קנדה בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעם רם
כיפת בית המרחץ הטורקי בקריית האומנים צפת אותו שיפץ ציפר לסטודיו, גלריה ודירת מגורים ובחצרו נטע גן ובו הציב את פסליו
אישה כורעת, פסל אבן, שנות השלושים
הערים הסמויות מעין

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  איטאלו קאלווינו
 שפת המקור:  איטלקית
 סוגה:  סוריאליזם
 תקופת התרחשות:  המאה ה־13 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת ג'וליו אינאודי
 תאריך הוצאה:  1972
 מספר עמודים:  149
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  ספרית פועלים
 תאריך:  1984
 תרגום:  גאיו שילוני
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  000346994, 002700239, 003027655
 
הערים הסמויות מעין (באיטלקית: Le città invisibili) הוא ספר סוריאליסטי מאת הסופר האיטלקי איטאלו קאלווינו. הספר פורסם לראשונה בשנת 1972 בהוצאת אינאודי.
הספר תורגם לעברית על ידי גאיו שילוני בשנת 1975 ויצא לאור בהוצאת ספרית פועלים.
תקציר

הספר חוקר את גבולות הדמיון האנושי באמצעות תיאורי ערים הנמסרים ממגלה הארצות מארקו פולו לקיסר הסיני קובלאי חאן. התיאורים כתובים כשירה בפרוזה והם ממוסגרים כשיחה מתמשכת בין השניים, שהדיבור בה נסוב על הרעיונות שהועלו בתיאורים, וכן על מחשבות כלליות בנוגע לטבע האדם, שפות, וכו'. חלקי השיחה מופיעים בין קבוצות תיאורי ערים הדומים מבחינה תמטית.
קאלווינו חושף בפני הקורא כי קובלאי ופולו אינם דוברים את אותה שפה, ופולו משתמש בחפצים שהביא מן הערים כדי לספר את סיפורן, מה שמותיר מרחב רב לפרשנות מצד הקורא.
בזכות עיסוקו רב ההשראה והייחודי בערים, היווצרותן, התפתחותן ושקיעתן, הספר מומלץ לעיתים קרובות לסטודנטים לאדריכלות, על מנת שיוכלו לחשוב על ערים מחוץ למגבלות חוקי הפיזיקה והתאוריה האורבנית.
הערות שוליים

↑  ישראל אלירז, אל ונציה של מעלה, כותרת ראשית, 20 ביוני 1984
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1908387  BnF: cb13514802h (data)
דברי שלום ואמת

ערך זה עוסק באיגרת מאת נפתלי הירץ וייזל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

שער החוברת (ברלין 1782)
 מידע כללי
 מאת:  נפתלי הרץ וייזל 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  פובליציסטיקה 
 נושא:  חינוך יהודי 
 הוצאה
 מקום הוצאה:  ברלין 
 תאריך הוצאה:  10 בינואר 1782 
 קישורים חיצוניים
 היברובוקס:  52579
 הספרייה הלאומית:  990018041550205171
 
דִּבְרֵי שָׁלוֹם וֶאֱמֶת היא איגרת פומבית שפרסם נפתלי הרץ וייזל בשנת 1782 (ה'תקמ"ב). באיגרת קרא וייזל ליהדות האימפריה הרומית הקדושה לבצע רפורמה בחינוך הילדים, לאור כתב הסובלנות שהוציא הקיסר יוזף השני תקופה קצרה קודם לכן.
האיגרת נחשבת בעיני היסטוריונים כהכרזה על התחלת עידן היסטורי חדש בתולדות היהודים, ויש שרואים בה את תחילתה של הספרות העברית החדשה. היא הובילה לפולמוס נרחב, שהיווה "יריית פתיחה" למאבק מתמשך בין תנועת ההשכלה לבין היהדות השמרנית. את עקבות הפולמוס ניתן לזהות גם בישראל של המאה ה-21.
רקע

החינוך היהודי המסורתי באירופה כלל לימוד קריאה, תפילה, חומש, ובעיקר – תלמוד בבלי. מגיל צעיר, עוד לפני שהספיקו הילדים לרכוש ידיעה מבוססת בחומש, עברו ללימוד התלמוד. מתוך ראייה בלימוד התלמוד אידיאל עליון, השתעבדה מערכת החינוך כולה ליצירת "למדנים" בעלי תלמוד, על אף שבסופו של דבר אחוז הממשיכים את לימוד התלמוד בישיבה היה קטן. במשך הדורות הביעו רבנים ואישים שונים ביקורת על שיטת החינוך המקובלת. המהר"ל מחה על כך שלא לומדים את המקרא ביסודיות ועל לימוד התלמוד בגיל צעיר ובשיטת הפלפול. ביקורות דומות הביעו השל"ה, בנו בעל ווי העמודים, ה"כלי יקר", ובעל תוספת יום טוב. כ-150 שנה לפני "דברי שלום ואמת", נדפס בלובלין ספר שהצביע על בעיות בחינוך היהודי והציע דרכים לתיקונו. גם בחיבורו של הנוסע יצחק וצלר משנת 1749 הובעה באריכות ביקורת דומה, וב-1772 הגיש יוסף לוין מנהל בית הספר היהודי בפוטסדאם לשלטונות פרוסיה תזכיר שקרא לערוך רפורמה מקיפה בחינוך היהודי שלדבריו היה פגום והזיק לכלכלת המדינה. בשנת 1778 הוקם בברלין בית הספר היהודי-מודרני הראשון "חינוך נערים". הדיפלומט הפרוסי כריסטיאן וילהלם פון דוהם, שהיה פעיל למען אמנציפציה ליהודים, הצביע בשנת 1781 על הצורך להעניק לימודים כלליים לילדי היהודים על מנת לשלבם באוכלוסייה, ואף הציע לחייב אותם בכך.
ב-2 בינואר 1782 הוציא יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את "כתב הסובלנות" ליהודים. מטרת כתב הסובלנות הייתה להביא למודרניזציה ולשילוב של העם היהודי, ולצורך זה הוענקו ליהודים זכויות רבות ובוטלו איסורים שונים שחלו עליהם, אך גם הוטלו עליהם חיובים חדשים, בפרט בתחום החינוך. ברוח עצתו של דוהם, התיר וציווה הקיסר על היהודים ה"נסבלים" שבתחומו לשלוח את בניהם ללמוד קריאה, כתיבה וחשבון בבתי הספר המודרניים של המדינה או לפתוח בתי ספר מודרניים משל עצמם שבהם ילמדו בגרמנית.
שלא כמו רבים מהיהודים שפקפקו בטוהר כוונותיו של יוזף השני וחששו ששילוב היהודים יביא להתבוללות ולהמרת דת, נפתלי הרץ וייזל – סוחר ומחבר תורני מברלין – ראה ביוזף השני מלך חסד, ובצו הסובלנות הזדמנות גדולה לשיפור מצבם החינוכי והחברתי של היהודים. את דעתו על חשיבות לימודי חול לצד לימוד תורה, ועל הצורך לשנות את המצב הנהוג, הביע וייזל כבר מספר שנים קודם לכן, בספרו "יין לבנון" ובשירו "מהלל ריע". בסוף 1781 פרסם גם יצחק אייכל בקניגסברג איגרת דומה בשם "שפת אמת", אך היא לא זכתה לפרסום רב.
האיגרת

בינואר 1782, ימים ספורים לאחר פרסום כתב הסובלנות, פרסם וייזל את האיגרת, שאותה ייעד עבור "קהל עדת ישראל הגרים בארצות ממשלת הקיסר יאזעפוס השני". בהיעדר כתב עת יהודי, הדפיס וייזל את האיגרת כפמפלט בפני עצמו והפיץ אותה ללא תשלום. בשמונת פרקי האיגרת הבחין וייזל בין תורת האלוקים לבין תורת האדם. לדבריו, יהודי אירופה התעסקו אך ורק ב"תורת האלוקים" וזנחו את "תורת האדם" הכוללת נימוסים ומדעים כלליים. הוא הציג תוכנית מפורטת לתיקון החינוך היהודי על ידי הקמת בתי ספר חדשים שבהם יעסקו גם בלימוד שפה, דקדוק ומדעים לצד לימוד תורה.
האיגרת > תקציר האיגרת

פרק א – הסבר על "תורת האדם" הכוללת: נימוסים, מוסר ומידות טובות וכן "חכמות טבעיות" כמו היסטוריה וגאוגרפיה, ו"חכמות לימודיות" כמו אריתמטיקה, גאומטריה ואסטרונומיה, בוטניקה, רפואה, אנטומיה וכימיה.
בניגוד ל"תורת האלוקים" שנמסרה ל"זרע ישראל בלבד", "תורת האדם" שייכת לכלל בני האדם ואף קודמת לה בזמן. אדם שלומד את "תורת האלוקים" בלבד ללא נימוסים ודרך ארץ הנכללים ב"תורת האדם", הרי הוא "מבזה את תורתו ונמאס על הבריות", ועליו אמרו חז"ל: ”כל תלמיד חכם שאין בו דעה – נבלה טובה הימנו”. שהרי נבלה יש בה הנאה לגוי, אך אדם שאינו יודע נימוסים – גם אם למד תורה – "לא יהנו ממנו חכמי ישראל ולא חכמי שאר העמים".
פרק ב – על ה'היסטוריה' של "תורת האדם", שקדמה למתן תורה והייתה קיימת גם אצל חכמי ישראל הקדמונים ובעיקר בזמן מלכי ישראל ויהודה. סיבת הצלחת ממלכה היא בגלל החכמים שבה המקיימים את הקיבוץ המדיני.
פרק ג – ביקורת על יהדות אירופה שלדברי וייזל "לא השגיחו כראוי על תורת האדם" ו"כל עסקיהם ותלמודם מנעוריהם הם בחוקי האלהים ותורותיו". מלבד אוטודידקטים יחידים, אינם יודעים כראוי דקדוק לשון הקודש, ואת שפת המדינה שגרים בה. לדבריו, הסיבה לכך שהעם הנבחר הגיע למצב זה היא החוקים וההגבלות שהטילו על היהודים שליטים אנטישמיים במהלך ההיסטוריה.
פרק ד – תיאור הקיסר יוזף השני כמלך חסד הרוצה בטובת העם היהודי, וקריאה לציית לצו הסובלנות. להקים בתי ספר שבהם ילמדו קריאה וכתיבה בגרמנית, ספרי מוסר, ומדעים כלליים.
פרק ה – פרוט התועלת בידיעת שפת המדינה, נימוסים ודרך ארץ ומדעים כלליים, שלעיתים מסייעים להבנת דברי התורה, ואף מביאים לאהבת ה' וליראת שמיים.
פרק ו – קריאה לחבר ספרי מוסר בעברית ובגרמנית שאותם ילמדו בבתי הספר החדשים ועל ידם ילמדו הילדים גם דקדוק עברי וגרמני.
פרק ז – ביקורת מהללת על תרגום מנדלסון לתורה שהחל לצאת אז לאור, והצעה ללמוד ממנו בבתי הספר החדשים, על מנת שהילדים יבינו את מליצות המקרא בשפה גבוהה ולא בניב היידי השגור בפי המלמדים הפולנים. כך ילמדו גם "לדבר צחות" ויוכלו להפוך למשוררים.
פרק ח – עצות מעשיות לתפעול בתי הספר החדשים. בחירת המורים, חלוקת הכיתות, ספרי הלימוד וכדומה. התאמת המקצועות הנלמדים לאופיו של הילד: ”ואם ישפטו שאינו הגון ללמוד המשנה והתלמוד, טוב לו יותר שלא ישים חלקו בהן, אבל ילמוד אחת מן האומניות שלבו נוטה אליו... להיות שכן טוב בממלכה לעזור במנהגיו ובאומנתו לאחיו... כי לא נוצרנו כלנו להיות בעלי תלמוד ולעסוק בעמוקות הדתות ולהורות הוראות”.
סקירת מהדורות

דברי שלום ואמת: לקהל עדת ישראל הגרים בארצות ממשלת הקיסר הגדול האוהב את בני האדם ומשמח את הבריות יאזעפוס השני יר"ה ברלין 1782
Worte der Wahrheit und des Friedens an die gesamte jüdische Nation תורגם על ידי דוד פרידלנדר, וינה 1782 (עותק דיגיטלי). (בגרמנית)
Instruction salutaire adressée aux communautés juives ברלין 1782 (עותק דיגיטלי) (בצרפתית)
Woorden der waarheid en des vredes, aan de gehele Joodsche natie בתוך הספר תשועת ישראל עם הקדמתו של משה מנדלסון האג 1782. (עותק דיגיטלי) (בהולנדית)
Traduzione di Elia Morpurgo de' Discorsi ebraici di tolleranza e felicità תורגם על ידי הרב אליה מורפורגו (צר') גוריציה 1783 (עותק דיגיטלי) (באיטלקית)
Instruction salutaire adressée aux communautés juives de l'Empire עם הקדמה מאת בר יצחק בר, פריז 1790 (עותק דיגיטלי) (בצרפתית)
Worte der Wahrheit und des Friedens, an die gesammte jüdische Nation, בתוספת הקדמה, ברסלאו 1798 (עותק דיגיטלי) (בגרמנית)
"דברי שלום ואמת" בתוך מכתבים שונים מאת נפתלי הירץ וויזל בדפוס אנטון שמיד, וינה התקפ"ז (עותק דיגיטלי)
ספר דברי שלום ואמת: על תורת האדם ותורת החינוך לנערי בני ישראל בתוספת תולדות המחבר מאת קלמן שולמן, ורשה ה'תרמ"ו (עותק דיגיטלי)
Traduzione di Elia Morpurgo de' Discorsi Ebraici di Tolleranza e Felicità ספר אלקטרוני, 2023 (באיטלקית) (דף הספר באתר "גוגל ספרים" )
ראו גם

שרה שנירר
חדר מתוקן
חברת חינוך נערים
לימודי חול
לקריאה נוספת

אינגריד לוהמן (גר'), Naphtali Herz Wessely Worte des Friedens und der Wahrheit: Dokumente einer Kontroverse über Erziehung in der europäischen Spätaufklärung בהוצאת וקסמן (גר') מינסטר 2014 (בגרמנית). מסת"ב 978-3-8309-3136-2
הרב ד"ר לואיס לוין, Aus dem jüdischen Kulturkämpfe בתוך Jahrbuch der Jüdisch-Literarischen Gesellschaft, כרך 12 (גרמניה 1918) עמודים 165–197 (בגרמנית)
אלכסנדר אלטמן Moses Mendelssohn: A Biographical Study אלבמה 1973 עמודים 474–489
שמואל פיינר, מהפכת הנאורות: תנועת ההשכלה היהודית במאה ה-18 הוצאת מרכז זלמן שזר ירושלים 2002, עמודים 113–209
יוסף קלוזנר, ההיסטוריה של הספרות העברית החדשה, ירושלים, כרך א', עמודים 126–131
משה סמט, "מ' מנדלסון, נ"ה וייזל ורבני דורם", בתוך: החדש אסור מן התורה: פרקים בתולדות האורתודוקסיה, ירושלים 2005, עמודים 78–92
צבי קורצווייל, המפנה בחינוך היהודי בתקופת ההשכלה, עיונים בחינוך: כתב עת לעיון ומחקר בחינוך, אוקטובר 1977 עמודים 17–34, באתר JSTOR
מרדכי אליאב, החינוך היהודי בגרמניה בימי ההשכלה והאמנציפציה, ירושלים ה'תשכ"א, עמודים 39–51, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
שמחה אסף, מקורות לתולדות החינוך בישראל, הוצאת דביר תל-אביב ה'תרפ"ה, חלק א' עמודים רכה–רמז, באתר היברובוקס
צ'ארלס ל. עוזר, Jewish Education in the Transition From Ghetto to Emancipation בתוך: Historia Judaica כרך 9 (ניו יורק, אפריל 1974) עמודים 75–78
משה פלאי, "200 שנה להופעת דברי שלום ואמת: מישנתו החינוכית והמשכילית של נפתלי הירץ ויזל". בתוך שבילי החינוך, כרך 41, גיליון 2 (חורף ה'תשמ"ב 1981), עמודים 93–102; גיליון 3 (אביב ה'תשמ"ב 1982), עמ׳ 188–192; גיליון 4 (קיץ ה'תשמ"ב 1982), עמודים 244–256; כרך 42, גיליון 1 (סתיו ה'תשמ"ג 1982), עמ׳ 60–64; גיליון 2 (חורף ה'תשמ"ג 1982–1983), עמודים 121–128. (עותק דיגיטלי של כל חלקי המאמר)
ישראל נתן השל, דעתם של גדולי הדור במלחמתם נגד המשכיל נפתלי הירץ ווייזל שר"י קובץ בית אהרן וישראל ה'תשנ"ג–ה'תשנ"ד, חלק א' חלק ב' חלק ג' חלק ד' חלק ה' חלק ו'
בועז שכביץ, רובדי אוצר המלים ב"דברי שלום ואמת" של נ"ה ויזל (עיון של סגנון בלשון-העיון הסינתטית), לשוננו ניסן ה'תשכ"ח עמודים 304–307
מירי פליקס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1946 (בת 79 בערך)
 מוקד פעילות:  קיבוץ שריד
 תקופת הפעילות:  1966–1972 (כ־6 שנים)
 סוגה:  זמר עברי
 סוג קול:  סופרן
 שיתופי פעולה בולטים:  שלישיית פיקוד צפון
 
מירי פליקס ("הזמיר משריד"; נולדה ב-1946) הייתה זמרת יוצרת ישראלית בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 בעלת קול סופרן צלול. הייתה חברת שלישיית פיקוד צפון יחד עם חוה אלברשטיין וחיותה דביר.
תולדות חייה

נולדה בקיבוץ שריד ליוסף (פפו) ופנינה, ממייסדי הקיבוץ. בנעוריה שרה, ניגנה בגיטרה וחיברה שירים בהם "יש ואומרים אנשים". המשורר נתן יונתן ששמע את השיר בקיבוץ הציע לחברי שלישיית שריד לבצע אותו והשיר הפך ללהיט. ב-1965 התגייסה לצה"ל ושולבה בשלישיית פיקוד צפון שהוקמה בשנת 1966 והייתה לשלישיית הבנות הראשונה בצה"ל. בשלישייה היו גם חוה אלברשטיין וחיותה דביר עם אפי נצר כמדריך מוזיקלי. שיריה הבולטים של שלישיית פיקוד צפון היו "קוראים לנו ללכת", "שיר מקאברי" ו"שיר אפור" שבמקור בוצע ע""י שלישיית גשר הירקון. השלישייה פורקה באותה שנה.
בראשית שנות השבעים השתתפה במופעי "ניחוחי חציר" עבור מופע 1971 הלחינה את שירו של נתן יונתן "נרות החצב הלבנים" וביצעה אותו בעיבודו של גיל אלדמע.
ב-1972 עזבה פליקס את ישראל והיגרה לבריטניה. למירי שני ילדים: יריב ונעמי.
משיריה

יש ואומרים אנשים, סרטון  באתר יוטיוב - מילים ולחן: מירי פליקס. מתוך ניחוחי חציר 1971
נרות החצב הלבנים, סרטון  באתר יוטיוב - מילים: נתן יונתן. לחן: מירי פליקס. מתוך ניחוחי חציר 1971
העיר באפור, סרטון  באתר יוטיוב - מילים ולחן: נעמי שמר. עם שלישיית פיקוד צפון 1966 (עיבוד: נמרוד טנא)
הערות שוליים

↑  מירי פליקס, באתר שירה עובדת - לקידום ולשימור זמר ההתישבות העובדת
↑  שלישיית פיקוד הצפון, באתר שרים במדים
1 2  אלי אלון, מירי פליקס הזמיר משריד, באתר News1 מחלקה ראשונה, 29 במרץ 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007516792605171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סרט קולנוע

סט צילומי סרט קולנוע
סרט קולנוע הוא המוצר הסופי של תהליך יצירת הקולנוע – כתיבה, צילום ועריכה של סיפור, קטעי תנועה, וצליל המשולבים יחדיו ליצירה אחת. סרטי קולנוע מתחלקים לסוגות רבות ובהן דרמה, קומדיה, מתח, אימה, פעולה, סרט מוזיקלי, הנפשה, מערבון, תעודה, מדע בדיוני ופנטזיה.