stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוקו (תסרוקת)
קוקו לגברים

בשנות ה-80 המאוחרות, קוקו קצר נתפס כמראה אופנתי לגברים שרצו להתבלט, אבל לשמור על שערם שטוח ופונקציונלי (בדומה לתסרוקת מאלט). הקוקו של סטיבן סיגל בסרט "סימן קטלני", הוא דוגמה לקוקו כזה.
במחצית השנייה של המאה ה-18, רוב הגברים באירופה אספו את שערם הארוך בצורה שהיינו מכנים כיום קוקו, אך לעיתים קרובות השיער נאסף לתוך שקית משי ולא נתלה באופן חופשי. באותו זמן, תסרוקת זו הייתה ידועה בדרך כלל על ידי המילה הצרפתית "Queue" (זנב). תספורת זו הייתה חובה לגברים בכל צבאות אירופה עד המאה ה-19, אחרי שרוב האזרחים כבר הפסיקו לאסוף את שערם בצורה זו. הצבא הבריטי היה הראשון שוויתר על חובה זו, ועד סוף מלחמות נפוליאון בכל הצבאות השתנו התקנות ונקבעה חובה שהשיער יהיה קצר.
"Queue" הייתה גם מילה ששמשה כדי להתייחס לצמה באורך המותניים, שהשליטים מבני מאנצ'ו חייבו את הסינים ההאנים לאסוף את שערם כך בזמן שושלת צ'ינג בסין.
השלכות בריאותיות

לעיתים, בעלי קוקו הדוק חווים "נשירה מחמת מתיחה", סוג של נשירת שיער ממשיכה חזקה והדוקה של השיער (Traction alopecia). לפעמים קוקו הדוק עלול לגרום לכאב ראש.
מחקרים מדעיים

מדענים בבריטניה גיבשו מודל מתמטי שחוזה את הצורה של קוקו בהינתן אורך עקום אקראי על פי מדגם של שערות בודדות. המשוואה לצורת הקוקו מספקת הבנה של האופן שבו קוקו נוצר על ידי לחץ חיצוני הנובע מיחסי הגומלין בין המרכיבים של השערות.
בשנת 2012 הוענק פרס איג נובל בפיזיקה לשלישיית מדענים מארצות הברית ומבריטניה, אשר חישבו את יחסי הכוחות הפועלים על הקוקו האנושי.
הערות שוליים

↑  אין לבלבל סידור זה עם "קארה יפני" בו חלקו האחורי של השער קצר יחסית ולא נאסף לקוקו, כמו גם שני קטעי השיער הנותרים המכסים את צדי הפנים, שגם במקרה הזה ניתן לעצב את מידת הסימטריה של כל אחד מקטעי השיער (האחורי והצדדיים) בעזרת חומרים שונים.
↑  "Science behind ponytail revealed". BBC. 13 בפברואר 2012. נבדק ב-15 בפברואר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
קוקיות - תסרוקת שנוצרת כאשר השיער מחולק למספר חלקים שכל אחד מהם נאסף בנפרד
קוקו של גבר שנאסף מאחור.
מרכז המודיעין הלאומי (ספרד)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ספרד 
 סוכנות אם:  משרד ההגנה 
 תאריך הקמה:  1935 (כ"שירות המודיעין של ספרד") 6 במאי 2002 (כ"מרכז המודיעין הלאומי")
 סוכנות קודמת:  Centro Superior de Información de la Defensa 
 מטה מרכזי:  מדריד 
 www.cni.es
 
מרכז המודיעין הלאומי (בספרדית: Centro Nacional de Inteligencia, בראשי תיבות: CNI) היא סוכנות המודיעין הרשמית של ספרד, הפועלת כסוכנות הביון והביטחון. המטה שלה ממוקם בכביש המהיר A-6 ליד מדריד. המרכז הוא יורשו של המרכז הגבוה למודיעין והגנה והמרכז הגבוה למודיעין הביטחוני ומהווה מיזוג של שני גופים אלה. אזורי היעד העיקריים של המרכז הם צפון אפריקה ודרום אמריקה והוא פועל ביותר מ-80 מדינות. התקציב הרשמי של CNI לשנת 2018 הוא כ-282,000,000 אירו. המרכז מהווה חלק של קהילת המודיעין הספרדית.
מטרות ומשימות

המטרה המרכזית של המרכז היא לספק לממשלת ספרד את כל המידע הדרוש כדי למנוע ולהימנע מכל סיכון או איום המשפיעים על עצמאותה או שלמותה של ספרד, האינטרסים הלאומיים שלה, מוסדותיה ושלטון החוק בה. באותו אופן, החוק קובע כי המטרות הספציפיות של CNI ייקבעו ויאושרו מדי שנה על ידי מועצת השרים. מטרות אלה יכללו במסמך סודי המכונה "הנחיות המודיעין".
מלבד שליטה גופית זו של המרכז על ידי מועצת השרים, קיימת גם בקרה של הרשות השופטת, בהתחשב בעובדה שפעילויות מסוימות מחייבות התערבות כזו. שליטה זו מתבצעת על ידי שופט של בית המשפט העליון הספרדי, שנבחר ברוב מיוחס. במובן זה, פעולות הדורשות אישור קודם של בית המשפט הן אלה הנוגעות לאיסור על תקשורת, כניסה ורישום בבית או בכתובות של ארגונים, או כל פגיעה אחרת בזכויות היסוד שניתנו על ידי החוקה הספרדית של 1978 .
היסטוריה

שירות המודיעין הספרדי הראשון נוצר בשנת 1935, אך מלחמת האזרחים בספרד שיתקה את ההתפתחות בתחום זה. מרד הסטודנטים בסוף שנות ה-60 הניע את הקמתו של ארגון ארצי לאיסוף מודיעין, והוקם השירות המרכזי לתיעוד (Servicio Central de Documentación, SECED), שהוקם בשנת 1972 והיה לגוף מודיעין וביטחון. בשנת 1976 הוקם המרכז הגבוה למודיעין והגנה (Centro Superior de Información de la Defensa ,CESID) שפורק ב-1977 ומוזג עם ה-SECED והפיקוד העליון של שירות המודיעין הצבאי (הספרדית: Servicio de Información del Alto Estado Mayor ,SIAEM).
בשנת 2002 הוקם מרכז המודיעין הלאומי כגוף אזרחי לענייני ביון.
מנהלי CESID/CNI

חוסה מריה בורגון לופז-דוריגה (1977–1979)
חררדו מריניאס (1979–1980)
נרקיסו קאררס (1980–1981)
אמיליו אלונסו מנגלו (1981–1995)
פליקס מירנדה (1995–1996)
חאווייר קלדרון (1996–2001)
חורחה דסקלר מנזנדו (2001–2004)
אלברטו סאיז קורטס (2004–2009)
פליקס סאנז רולדן (2009–2019)
פס אסטבן לופס (2019–2022)
אספרנסה קסטליירו (2022 - הווה)
הערות שוליים

↑  La dotación del CNI crece Un 8%, Presidencia se mantiene y baja la de Parques Nacionales
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX251983  BnF: cb16241786w (data)  ISNI: 0000 0001 2332 0697  LCCN: n2007041908  SUDOC: 131905244  VIAF: 143678578   WorldCat (עם VIAF): 143678578
שיונגנו

| --- | --- |

 הטריטוריה של השיונגנו (בירוק) (סביב שנת 250 לפנה"ס)
 ממשל
 משטר:  קונפדרציה של עמים נוודים
 ראש המדינה:  Chanyu 
 שפה נפוצה:  Hunnic, מונגולית 
 עיר בירה:  לונְגצֶ'נְג (蘢城) בסמוך לחושוו-צאידם שבעמק אורחון במונגוליה, נקבעה כאתר מפגש שנתי ועיר הבירה דה פקטו
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך:  המאה השלישית לפנה"ס
 פירוק:   
 תאריך:  460
 ישות יורשת:  מדינת שְׂייֵנְבֵּיי
 
שְׂיוֹנְגנוּ (סינית: 匈奴, פיניין: Xiōngnú, וייד-ג'יילס: Hsiung-nu) הוא המונח הסיני לקונפדרציה של שבטים נוודים שמקורם אינו ידוע, שבין המאה השלישית לפנה"ס למאה הרביעית שלטו על חלקים גדולים ממרכז אסיה תחת שליט מרכזי המכונה "שאנְיוּ". סופם שהתפזרו לאחר תבוסות שנחלו מהסינים ומהשבטים הסמוכים ונדחקו בחלקם מערבה.
השיונגנו מוזכרים לראשונה במקורות הסיניים בשנת 230 לפנה"ס, אבל היו מוכרים בסין כנראה קודם לכן, ונראה שהייתה להם השפעה על אמנות הלחימה בסין בתקופת המדינות הלוחמות. יכולתם הצבאית והניידות של פרשיהם הטילו אימה על הסינים עד כדי כך שצ'ין שה-חואנג, קיסר סין הראשון ומייסד שושלת צ'ין, הורה לבנות את החומה הגדולה על מנת להגן על סין מהתקפותיהם. היחסים בין השושלות סיניות הקדומות והשְׂיוֹנְגנוּ היו מורכבים, וכללו תקופות חוזרות ונשנות של עימות צבאי וקנוניות, וביניהן תקופות של סחר הדדי, חלוקת תשורות הדדית (בפועל תשלום כופר סיני למניעת התקפה) ובריתות באמצעות נישואים.
במאה השנייה לפנה"ס הם הביסו את קונפדרציית השבטים של היְוֵּאגְ'ה שהייתה קודם העם השליט ותפסו את השטחים בהם ישבו קודם (רוב מבין אנשי היְוֵּאגְ'ה נמלט מערבה והקים בסופו של דבר את אימפריית קושאן) והפכו בכך לכוח החזק ביותר בערבות שמצפון לסין. הם מופיעים במקורות הסיניים מהמאה השלישית לפני הספירה כשליטים של אימפריה תחת מָאוֹדוּן (שהפך למנהיג העליון ב-209 לפני הספירה) שגבולותיה התרחבו מעבר למונגוליה המודרנית. הם היו פעילים באזורים של דרום סיביר, מערב מנצ'וריה והמחוזות של סין המודרנית: מונגוליה הפנימית, גאנסו ושינג'יאנג.
חוקרים רבים משערים כי השיונגו הם האבות הקדמונים של שבטי ההונים שהטילו חיתתם על אירופה בשלהי תקופת האימפריה הרומית במהלך המאות הרביעית והחמישית לספירת הנוצרים, אם כי קיימות גם טענות השוללות זאת. גם כיום רואים אותם עמים טורקיים ומונגוליים כאבותיהם הקדמונים, טענה הנתמכת על ידי היסטוריונים רבים.
רוב המידע על השְׂיוֹנְגנוּ הגיע ממקורות סיניים. המעט שידוע על שמות מנהיגיהם ועל תואריהם מגיע מתעתיקים סיניים של שפתם. השפה של השְׂיוֹנְגנוּ הייתה נושא להשערות מגוונות מכיוון שרק מילים מעטות, בעיקר תארים ושמות פרטיים, נשמרו במקורות הסיניים. בין השפות שהוצעו היו היניסיאנית, פרסית, טורקית ומונגולית.
השערות לגבי מקורם והשפה בה דיברו

מתחילת המאה ה-19 העלו חוקרים מערביים השערות מגוונות לגבי המקור של שבטי השיונגנו והשפה בה דיברו. חוקרים רבים סבורים שקונפדרציית השְׂיוֹנְגנוּ הייתה תערובת של קבוצות אתניות-לשוניות (אנ') שונות, והשפה העיקרית בה דיברו (כפי שמיוצגת במקורות הסיניים) והקשרים ביניהם, לא נקבעו באופן משביע רצון.
השערות לגבי מקורם והשפה בה דיברו > התאוריה היניסיאנית

לאיוש ליגטי (Lajos Ligeti) היה הראשון להציע את האפשרות שהשְׂיוֹנְגנוּ דיברו שפה ממשפחת השפות היניסייות. הסינולוג הקנדי אדווין פוליבלנק (Edwin G. Pulleyblank; נולד ב-1922) היה הראשון להרחיב בנושא בעזרת עדות אמינה. בשנת 2000 ניתח הבלשן האמריקני אלכסנדר וובין (Alexander Vovin) מחדש את הטענות של פוליבלנק ומצא תימוכין נוספים להן בעזרת שימוש בשחזור העדכני ביותר של הפונולוגיה הסינית הקדומה שביצעו סטרוסטין (Starostin) ובקסטר (Baxter) ובתעתיק סיני של משפט בודד בשפת הגְיֵה (羯) (שבט שהיה חבר בקונפדרציית השְׂיוֹנְגנוּ). ניסיונות קודמים לפענח את המשפט באמצעות טורקית לא תואמים את התרגום לסינית בצורה כה מדויקת כפי שהשימוש בדקדוק היניסאני מצליח. בהשערה של אדווין פוליבלנק (1962) כי השפה הקטית ממשפחת השפות היניסאניות (השפה היחידה שעדיין שרדה ממשפחה זו), אותה דוברים בני העם הקט המתגוררים כיום במחוז קרסנוירסק שברוסיה היא המשך לשפה בה דיברו השְׂיוֹנְגנוּ תומכים כמה חוקרים.
השערות לגבי מקורם והשפה בה דיברו > התאוריות הטורקיות והמונגוליות

חוקרים שתמכו בהשערה כי השיונגנו דיברו בשפה המשתייכת למשפחת השפות הטורקיות כוללים את החוקר הצרפתי ז'אן-פייר אבל-רמוסה (Jean-Pierre Abel-Rémusat‏; 1832-1788), החוקר הגרמני יוליוס קלפרות (Julius Klaproth‏; 1835-1783), החוקר היפני שירטורי קוראקיצ'י (1942-1865), החוקר השוודי גוסטף יוהאן רמשטדט (Gustaf John Ramstedt‏; 1950-1863), החוקרת הגרמניה אנהמרי פון גבן (Annemarie von Gabain‏; 1993-1901) והחוקר האוקראיני אומליאן פריטסק (Омеля́н Йо́сипович Пріца́к‏; 2006-1919). כמה מקורות טוענים כי המעמד השליט היה טורקי-קדום, אחרים מעלים השערה כי היה הוני קדום. אחרים, כדוגמת הסינולוג הצרפתי פאול פליו (Paul Pelliot‏; 1945-1878), עומדים על דעתם כי מוצאם היה מונגולי. ההיסטוריון האמריקאי פרופ' קרטר פינדלי (Carter Vaughn Findley) מאוניברסיטת המדינה של אוהיו מאמין כי אם השיונגנו לא היו האבות הקדמונים של ההונים, לכל הפחות היו להם קשרים קרובים עם עמים טורקיים מאוחרים יותר.
זיהוי בכתב של הטורקים עם ההונים על ידי צד שלישי, סוגדיאנים נתגלה על ידי החוקר הגרמני ולטר ברונו הניג (Walter Bruno Henning‏; 1968-1907) ב-1948 וגילויו אושר על ידי חוקרים נוספים. סרגי קלייאשטורני טען כי "מסורות סוגדיאניות מקומיות (בכתב ובעל פה), מבוססות על מפגשים מוקדמים (המאה הרביעית לספירה), עם אחד השבטים ההונים בשִֹי-גאוצ'נג, שאחר כך נודע כטורקי".
השערות לגבי מקורם והשפה בה דיברו > התאוריה האיראנית

בין החוקרים שהעלו השערות בדבר מקור איראני לשיונגנו היו הרולד ביילי (1985), והחוקר ההונגרי יאנוש הרמטה (1999)‏, שהאמין כי קונפדרציית השיונגנו כללה 24 שבטים, ששלטו על אימפריה של נוודים בעזרת ארגון צבאי חזק וכי "למלכיהם (המכונים שָׁאנְיוּ) היו שמות איראניים ואת כל המילים שהסינים ציינו כי מקורם בשפת השיונגו ניתן להסביר בשפה איראנית מסוג סאקה". הוא סיכם "לפיכך ברור שמרבית שבטי השיונגנו דיברו שפה איראנית מזרחית. גם הנריק ינקובסקי (Henryk Jankowsi) טען כי "השיונגנו האסיאתיים היו ממוצא איראני ודיברו שפה איראנית מסוג סאקה". קשר עם סאקה איראנית הוזכר גם על ידי בקווית.
השערות לגבי מקורם והשפה בה דיברו > התאוריה הרב-אתנית

על פי הסינולוג הצרפתי אלבר טריין דה לאקופרי (Albert Terrien de Lacouperie‏; 1894-1845) השיונגנו היו קבוצות של עממים שונים.
השערות לגבי מקורם והשפה בה דיברו > תאוריית השפה המבודדת

הטורקולוג גרהרד דורפר (Gerhard Doerfer) כופר באפשרות של קשר בין שפת השיונגנו ובין כל שפה ידועה אחרת ודוחה בתוקף כל קשר בינה לבין שפות טורקיות או מונגוליות.
היסטוריה מוקדמת

לטענת ההיסטוריון הסיני הקדום סְה-מָה צְ'יֵאן היה המעמד השליט של השיונגנו צאצאים של צ'וּנְוֵיי (淳維), שייתכן שהיה בנו של גְ'יֵה, השליט האחרון של שושלת שיה. עם זאת, אף שאין עדות ישירה הסותרת טענה זו, אין גם עדות ישירה התומכת בה.
השיונגנו היו בתחילה אוסף של שבטים קטנים וחסרי חשיבות ששכנו באזורים השוממים של הרמות של מונגוליה. בתקופת שלטון שושלת ג'ואו המזרחית אפשרו המערכות הצבאיות של המדינות הואסליות לטהר "ברברים" (הכינוי הסיני המקובל לכל מי שאינו סיני) עוינים אחרים, את ההזדמנות להתחזק ולתפוס את מקומם. נוודים חדשים אלו היוו בעיה גדולה לסינים, שכן אורח חייהם שהתבסס על ניידות תוך שימוש בסוסים אפשר להם לערוך פשיטות מהירות על כפרים ועיירות. בתקופת המדינות הלוחמות היו לשלוש מתוך שבע המדינות הלוחמות גבול משותף עם השיונגנו, והם החלו לבנות שורה של מצודות הגנה שאחר כך חוברו באמצעות החומה הגדולה.
בתקופת שושלת צ'ין גירש הצבא הסיני בפיקודו של  מֶנְג טְייֵן את שבטי השיונגנו וכבש מחדש את אזור מדבר אורדוס. נוכחות של העמים החזקים של הדונְגְחוּ ממזרח והיְוֵּאגְ'ה ממערב הגבילו את השיונגנו ואילצו אותם להגר צפונה בעשור שבא אחר כך. התמוטטות שושלת צ'ין ומלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה אפשרו לשיונגנו בהנהגת השָׁאנְיוּ טוֹאוּמָן (頭曼‏; שלט 220 לפנה"ס-209 לפנה"ס) להגר שוב דרומה לגבול עם סין.
היסטוריה מוקדמת > קונפדרציה תחת מאודון

בשנת 209 לפנה"ס, שלוש שנים לפני הקמת שושלת האן, אוחדו השיונגנו לקונפדרציה חזקה תחת שאניו חדש ושמו מָאוֹדוּן (שלט 209 לפנה"ס-174 לפנה"ס). האחדות הפוליטית של השיונגנו הפכה אותם לאויב מטיל אימה בכך שאפשרה להם לרכז כוחות גדולים ולעשות שימוש בתיאום האסטרטגי המשופר. עם זאת, הסיבה ליצירת הקונפדרציה אינה מוחוורת. אחת ההשערות היא שאיחוד סין עורר את הנוודים להתכנס סביב מרכז פוליטי במטרה לחזק את מצבם. תאוריה אחרת שהארגון מחדש היה תגובתם למשבר הפוליטי שפקד אותם בעקבות גירושם משדות המרעה של הנהר הצהוב על ידי צבאות שושלת צ'ין בשנת 215 לפנה"ס.
לאחר שחישל את האחדות הפנימית הרחיב מָאוֹדוּן את האימפריה בכל הכיוונים. בצפון האימפריה הוא הכניע כמה עמים נוודים, כולל הדינגלינג (丁零) של דרום סיביר. במזרח הוא ריסק את כוחם של הדונְגְחוּ של מזרח מונגוליה ומנצ'וריה, כמו גם את היְוֵּאגְ'ה במערב שגורשו מפרוזדור גאנסו לחלוטין, לאחר שמלכם נלכד ונרצח (ובנו של מָאוֹדוּן, גִ'יג'וּ, הכין גביע שתייה מגולגולתו), והשתלט תוך כדי כך על שטחים נרחבים במערב (כיום בתחומי שינג'יאנג), ובדרום הוא השתלט מחדש על כל האדמות שכבש  מֶנְג טְייֵן.
היסטוריה מוקדמת > מערכת ברית הנישואין

בחורף של 200 לפנה"ס, לאחר המצור על טָאיְוֵּאן (כיום בירת מחוז שאנשי) הוביל הקיסר גָאוֹדְזוּ מייסד שושלת האן אישית מערכת צבאית כנגד מָאוֹדוּן. בקרב בָּאידֶנְג צפונית לפִּינְגצֶ'נְג (כיום דָאטונְג) הוא כותר בידי פרשי העילית של השיונגנו שמנו לכאורה בין 300,000 ל-400,000. הקיסר שהובא במצור בן 7 ימים הצליח בקושי להימלט משבייה.
לאחר התבוסה בפִּינְגצֶ'נְג, החליט קיסר האן לנטוש את הפתרון הצבאי לאיום שהיוו השיונגנו. במקום זאת נשלח לְיוֹ גִ'ינְג (劉敬) כשליח מטעם הקיסר לנהל משא ומתן. הסכם השלום אותו השיג השליח כונה "חֶאצִ'ין" (和親 – מילולית "קרבה הרמונית", אבל מקובל לתרגם כ"שלום וידידות") על פיו נקבע מעמד שווה בין שתי המדינות, כשהחומה הגדולה משמשת כגבול משותף. נסיכה משושלת האן ניתנה כמתנת נישואים לשאניו, וכמו כן קיבלו השיונגנו מדי שנה מתנות של משי, משקאות חריפים ואורז.
ברית זו קבעה את תבנית היחסים בין ההאן לשיונגנו במשך כ-60 שנים. עד 135 לפנה"ס חודשה ברית זו לא פחות מתשע פעמים, כשה"מתנות" גדלו עם כל חידוש של ההסכם. בשנת 192 לפנה"ס מָאוֹדוּן אפילו הציע נישואין לאלמנת הקיסר גָאוֹדְזוּ, הקיסרית לוּ גְ'ה. גִ'יג'וּ, בנו ויורשו של מָאוֹדוּן המכונה לָאושָׁאנְג שאניו המשיך במדיניות ההתפשטות של אביו. לָאושָׁאנְג הצליח במשא ומתן עם הקיסר וֶן משושלת האן לקבוע את התנאים למערכת סחר רחבת היקף במימון הממשלה.
בעוד שהשיונגנו זכו להישגים ניכרים, מנקודת המבט הסינית היו בריתות הנישואים יקרות, משפילות ובלתי יעילות. לָאושָׁאנְג הראה כי אינו מתייחס לחוזה השלום ברצינות. במקרה אחד הגיע חיל החלוץ שלו קרוב לצ'אנג-אן (בירת שושלת האן). ב-166 לפני הספירה הוא הוביל אישית 140,000 פרשים לפלישה למחוז אנדינג בגאנסו, והגיע עד למעון הקיץ של הקיסר ביונג. ב-158 לפנה"ס הוביל יורשו כוח בן 30,000 פרשים לתקיפת שאנג ו-30,000 נוספים להתקפה על דאטונג.
היסטוריה מוקדמת > ההיררכיה של השיונגנו

לאחר מות מָאוֹדוּן התארגנו השיונגנו תחת מערכת פוליטית כפולה. האגפים הימניים והשמאליים (מערב ומזרח בהקבלה אצל השיונגנו) של השיונגנו נחלקו על פי בסיס אזורי. כפי שניתן לראות מהכינויים שנתנו השיונגנו למערב ולמזרח היה הכיוון הכללי של אומה זו דרומה, כפי שהיה המנהג בין העמים הטורקו-מונגולים. ניתן לראות תופעה זו גם אצל הצאצאים של השיונגנו, הגקטורקים של המאה השישית, כמו גם אצל המונגולים של ג'ינגיס חאן.
בראש השיונגנו עמד מנהיג שכונה "שאניו", שתוארו המלא תועתק לסינית כ"צֶ'נְג- לִי קוּ- טוּ שָׁאן-יוּ", ותורגם לסינית כ"בן השמים המלכותי". ייתכן שבמילים אלו ניתן להבחין בשורשים טורקו-מונגוליים: "צֶ'נְג- לִי: בייחוד הוא כנראה תעתיק של המילה הטורקית והמונגולית Tängri – שמים או אלוהים. ה"שאניו" – שליט-על, המקביל ל"בן השמים" הסיני – שלט ישירות על הטריטוריה המרכזית. לונְגצֶ'נְג (蘢城) בסמוך לחושוו-צאידם שבעמק אורחון במונגוליה, נקבעה כמקום המפגש השנתי והבירה "דה פקטו".
תחת השאניו שירתו "שני מכובדים דגולים, המלכים – טוצ'ה", המכונים המלכים הראויים של הימין והשמאל, התעתיק הסיני " טוּ- צְ'ה" קשור למילה הטורקית doghri, ישר, נאמן. ככל שניתן להתייחס למגורים קבועים למי שהשתייך לעמים שהיו במהותם נוודים, התגורר השאניו במעלה הנהר אורחון, באזור ההררי בו עתידה לקום  קארקורום, בירת המונגולים של ג'ינגיס חאן. המלך הראוי של השמאל, בעיקרון יורש העצר, חי במזרח, קרוב לוודאי במעלה נהר חרלן (במונגולית Хэрлэн гол). המלך הראוי של הימין התגורר במערב ייתכן בקרבת העיר אוליאסטי (Улиастай) של ימינו בהרי חאנגי (Хангайн нуруу). מתחתם "קו-לי" – המלכים של ימין ושמאל, מפקדי הצבא של ימין ושמאל, ואז מפקדים של אלף איש, של מאה, ואז עשרה אנשים. אומה זו של נוודים, אנשים בתנועה כל הזמן, אורגנה כצבא לכל דבר.
היסטוריה מוקדמת > מלחמה עם שושלת האן

שושלת האן החלה בהכנות למלחמה כאשר ווּ קיסר האן שלח את חוקר הארצות גָ'אנְג צְ'ייֵן (張騫) לחקור את הממלכות המסתוריות במערב ולכרות ברית עם עם היְוֵּאגְ'ה במטרה להיחלם בשיונגנו. אף על פי שגָ'אנְג צְ'ייֵן לא הצליח במשימתו, דיווחיו על המערב הגדילו את הרצון להילחם בשליטה של השיונגנו על הדרכים מסין מערבה, והסינים התכוננו למתקפה רחבת היקף תוך שימוש בדרך המשי הצפונית על מנת לשנע לוחמים וציוד לחימה.
אף על פי  שסין התכוננה לעימות צבאי כבר מתקופת שלטונו של הקיסר וֶן, ההזדמנות ליזום מתקפה הגיעה רק ב-133 לפנה"ס, לאחר הניסיון שכשל ללכוד במארב את השאניו במָאיִי. בנקודת זמן זו הייתה האימפריה מאוחדת כלכלית, צבאית ומדינית כשהסיעה ההרפתקנית והתומכת במלחמה מובילה את מדינות החצר הקיסרית. באותה שנה הפך הקיסר וו את ההחלטה שקיבל שנה קודם לחדש את הסכם השלום.
מלחמה כוללת פרצה בסתיו 129 לפנה"ס, כשחיל של 40,000 פרשים סיניים תקף במפתיע את השיונגנו בשווקים שבגבול. ב-127 לפנה"ס כבש מפקד צבאות ההאן, וֵיי צִ'ינְג, מחדש את מדבר אורדוס. ב-121 לפנה"ס ספגו השיונגו מפלה נוספת כאשר חְווֹ צ'וּבִּינְג הוביל כוח של חיל פרשים קלים מערבית מלונְגשִׂי ובתוך שישה ימים חצה תוך כדי לחימה חמש ממלכות שיונגנו. חוּנְיֵה, מלך שיונגנו נאלץ להיכנע עם 40,000 מאנשיו. בשנת 119 לפנה"ס תקפו כוחות סיניים בפיקודם של וֵיי וחְווֹ, שכללו כ-50,000 פרשים וכ-100,000 חיילים רגליים, שנעו לאורך נתיבים שונים, ואילצו את השאניו וחצרו להימלט צפונית למדבר גובי. קשיים לוגיסטיים רציניים הגבילו את משך מערכות אלו והמשכן לטווח ארוך. על פי יֵן יוּאוּ (嚴尤) ניצבו בפני הכוחות הסיניים שתי בעיות. האחת הקושי של הספקת מזון למרחקים ארוכים. והשנייה, מזג האוויר באזורים בהם שלטו השיונגו הצפוניים היה קשה באופן מיוחד לחיילי ההאן, שלא נהגו לשאת עימם אספקה מספקת . על פי הדיווחים הרשמיים איבדו השיונגנו בין 80,000 ל-90,000 איש. ומתוך 140,000 סוסים שהביאו כוחות ההאן למדבר, חזרו לסין פחות מ-30,000.
עקב קרבות אלו שלטו הסינים על האזורים האסטרטגיים ממדבר אורדוס ומסדרון גאנסו עד אגם לופ נור. הם הצליחו להפריד בין השיונגנו לבין העמים המכונה צְ'יָאנְג בדרום, וגם השיגו גישה ל"אזורים המערביים" (西域 בפיניין Xīyù- כיום שינג'יאנג).
היסטוריה מוקדמת > מאבק המנהיגות בקרב השיונגנו

ככל שאימפריית שיונגנו התרחבה, כך התברר יותר ויותר שהמבנה השלטוני המקורי חסר גמישות ואינו מסוגל לשמר אחדות יעילה. הירושה המסורתית של הבן הבכור הפכה בלתי יעילה יותר ויותר בהתמודדות במצבי החירום המלחמתיים במאה הראשונה לפני הספירה. על מנת להתמודד עם בעיות הירושה, קבע השאניו הוהאניו (58 לפנה"ס-31 לפנה"ס) את הכלל שיורש העצר חייב להעביר את הכתר לאחיו הצעיר. תבנית זו של העברת הירושה לאח אכן הפכה לנורמה.
ההתגברות של הפוליטיקה האזורית הפכה מוחשית סביב תקופה זו, כאשר המלכים המקומיים סירבו להשתתף במפגשים השנתיים בחצר ה"שאניו". בתקופה זו נאלצו ה"שאניו" לטפח בסיס כוח באזורים שהיו שייכים להם על מנת להבטיח את שלטונם.
בין השנים 114 לפנה"ס ל-60 לפנה"ס היו לשיונגנו שבעה "שאניו". שניים מהם, צָ'אנְשְׁאלוּ וחוּיֵנְטִי, הוכתרו כשעדיין היו ילדים. בשנת 60 לפנה"ס הוכתר "המלך הראוי של הימין" (טוּצִ'יטָאנְג – כלומר של המזרח - התואר הגבוה ביותר באצולת השיונגנו מתחת לשאניו) כשאניו "ווּיֵנְג'וּטִי". מיד עם עלייתו לשלטון החל השאניו לטהר את השלטון מאנשים שמרכז כוחם במזרח. כתוצאה מכך החליטה אצולת המערב בשנת 58 לפנה"ס לבחור בהוהאניו כשאניו שלהם. בשנת 57 לפנה"ס התחולל מאבק על השלטון בין חמש קבוצות אזוריות, שכל אחת הכריזה על שאניו משלה. בשנת 54 לפנה"ס נטש הוהאניו את בירתו בצפון לאחר שהובס על ידי אחיו, השאניו " גְ'אגְ'ה".
היסטוריה מוקדמת > כפיפות להאן

בשנת 53 לפנה"ס החליט הוהאניו (呼韓邪) להיכנס למערכת יחסים של כפיפות לאימפריה של שושלת האן. התנאים המקוריים עליהם עמד ממשל שושלת האן היו, ראשית, שהשאניו או נציגיו יגיע לבירה כמחווה של הערכה לקיסר; שנית, שה"שאניו" ישלח נסיך כבן ערובה; ושלישית, ה"שאניו" יגיש תשורה לקיסר האן. ההגדרה של השיונגנו בסדר העולמי של הסינים הופחתה מ"מדינה אחות" ל"צמיתה חיצונית" (外臣). עם זאת במהלך תקופה זו שמרו השיונגנו על ריבונית פוליטית ושלמות טריטוריאלית מלאה. החומה הגדולה של סין המשיכה לשמש קו גבול בין ההאן לשיונגנו.
הוהאניו שלח את בנו, שְׁוּלוּג'וּטִיטָאנְג - "המלך הראוי של הימין", לחצר האן כבן ערובה. ב-51 לפנה"ס הוא ביקר באופן אישי בבירה צ'אנג-אן על מנת לחלוק כבוד לקיסר בראש השנה הסיני. בתמורה הוענקו להוהאניו כמויות גדולות של זהב, כסף, בגדים, משי, סוסים ודגנים. הוהאניו ערך שני ביקורים נוספים בהם חלק כבוד לקיסר, ב-49 לפנה"ס, וב-33 לפנה"ס, שבכל אחד מהם העניק לו הקיסר מתנות שערכן הולך וגדל. בביקור האחרון השתמש הוהאניו בהזדמנות על מנת לבקש להתמנות כבן מאומץ של הקיסר. כסימן לשקיעה שחלה במעמדם הפוליטי של השיונגנו, סירב הקיסר יואן לבקשתו, ובמקום זאת נתנו לו חמש נשות חצר יפהפיות. אחת מהן, הייתה  וָאנְג גָ'אוֹג'וּן, שהתפרסמה בפולקלור הסיני כאחת מארבע היפהפיות.
כשנודע לגְ'אגְ'ה על כניעת אחיו, שלח גם הוא את בנו לחצר שושלת האן כבן ערובה בשנת 53 לפנה"ס. ואחר כך פעמיים, ב-51 לפנה"ס וב-50 לפנה"ס, הוא שלח שליחים עם תשורות ממנו. אך כיוון שלא חלק לקיסר כבוד באופן אישי, הוא לא התקבל למערכת הכפיפות לשושלת האן. ב-36 לפנה"ס הרכיב קצין זוטר בשם  צֶ'ן טָאנְג, בעזרת גָאן יֵנְשׁוֹאוּ, המושל הכללי של האזורים המערביים, חיל משלוח שהביס את גְ'אגְ'ה ושלח את ראשו כשלל ניצחון לצ'אנג-אן.
יחסי הכפיפות הופסקו במהלך כהונתו של השאניו חוּדוּאָרשְׁה (48-18 לספירה), במקביל לתהפוכות המדיניות של שושלת שין בסין. השיונגנו ניצלו את ההזדמנות והשתלטו מחדש על האזורים המערביים, כמו גם על העמים השכנים כדוגמת ווּחְווָאן. חוּדוּאָרשְׁה אפילו שקל על ביטול מערכת הכפיפות לסין ב-24 לספירה.
היסטוריה מאוחרת > השיונגנו הצפוניים

הקיסר גוָאנְגְווּ משושלת האן נקט במדיניות פייסנית מול כוחם העולה של השיונגנו. בשיא כוחו השווה חוּדוּאָרשְׁה את עצמו לשליט המהולל הקודם מָאוֹדוּן. אבל בשל השבטיות בקרב השיונגנו לא היה חוּדוּאָרשְׁה מסוגל מעולם לזכות בסמכות בלתי מעורערת בקרב השיונגנו. כאשר בחר בבנו כיורש העצר (בניגוד לכלל של העברת הירושה לאחיו כפי שקבע הוהאניו) סירב בּי, מלך זְ'אג'וּ של המערב להשתתף במפגש השנתי בחצר ה"שאניו".
כבן הבכור של ה"שאניו" הקודם הייתה לבּי הזכות החוקתית לתביעה על הירושה. בשנת 48, שנתיים לאחר שפונו, בנו של חוּדוּאָרשְׁה עלה לכס השלטון, הכריזו שמונה שבטי שיונגנו במרכז הכוח של בּי בדרום, ולהם כוח צבאי בן 40,000 ל-50,000 על בי כ"שאניו" שלהם. בכל מהלך תקופת שושלת האן המזרחית כונו שתי קבוצות אלו השיונגנו הדרומיים והשיונגנו הצפוניים בהקבלה.
תחת לחץ צבאי של השיונגנו הצפוניים וסובלים מסדרה של אסונות טבע הכניס בּי את השיונגנו הדרומיים למערכת הכפיפות לסין של שושלת האן בשנת 50 לפנה"ס. התנאים הפעם היו נוקשים יותר במטרה לפקח בצורה הדוקה יותר על השיונגנו. ה"שאניו" נצטווה לקבוע את חצרו במחוז מֵייגִ'י של נפת שִׂיחֶה. השיונגנו הדרומיים יושבו מחדש בשמונה נפות של אזור הגבול. באותו זמן, אולצו מספר רב של סינים להגר לאותן נפות, והחלו להיווצר יישובים מעורבים. השיונגנו הצפוניים הובסו על ידי שבטי השְׂייֵנְבֵּיי ב-85 לספירה, ופעם נוספת על ידי הסינים בשנת 89 במהלך קרב איך באיין, שבו ה"שאניו" האחרון של השיונגנו הצפוניים הובס ונמלט לצפון מערב יחד עם נתיניו.
בָּאן צָ'או (班超‏; 102-32), שהיה "מושל הכללי" של האזורים המערביים (כיום שינג'יאנג) מטעם שושלת האן המזרחית בסוף המאה הראשונה, הוביל צבא בן 70,000 איש במערכה כנגד מורדים משבטי השיונגנו שערכו מסעות שוד כנגד הסוחרים בדרך המשי. המערכה הצבאית המוצלחת שניהל הביאה להכנעת שבטי שיונגנו בזה אחר זה עד שכל אגן טארים נפל לידיו. כאות תודה על תרומותיו לאימפריית האן הוכתר באן צ'או כמרקיז של דינגיואן (定遠侯 "המרקיז שייצב מקומות רחוקים") וחזר לבירה לוו-יאנג בגיל 70 ומת שם בשנת 102. לאחר מותו התחזק כוחם של השיונגנו ב"אזורים המערביים", והקיסרים של השושלות הבאות לא הצליחו להשתלט מחדש על השטחים הרחוקים שבמערב.