stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Real Men
ביקורת

בביקורת על Night and Day, סוזן מולוי, מ-The Sydney Morning Herald, תיארה את "Real Men" כך: "מבחינה לירית אחד השירים המקוממים ביותר מזה זמן רב, שמסתיים לכאורה בתחינה להטרוסקסואליות עממית". מייק דיי, מ-The Age, החשיב את "Real Men" כ-"יצירה גרנדיוזית להפליא" עם "פסנתר בסגנון פיל ספקטור", "פזמון קולי מיילל שהוא וינטג' ספרינגסטין", "תופים מהדהדים" ומילים ש-"חותכות דרך שוביניזם גברי".
אלן קלוג, מ-Edmonton Journal, ציין את "העומק הלירי המוחלט" ואת "העוצמה השבירה" של השיר, והוסיף שזה "שיר לאייטיז אם אי פעם היה כזה". סטיבן הולדן, מרולינג סטון, אמר כי: "השיר הכי מקסים של האלבום, 'Real Men', משלב חגיגית מוזיקת מיתר קאמרית עם הדים של פיל ספקטור, בעוד ג'קסון מסדר את הסתירה בין התפקיד הגברי המסורתי של לוחם לתרבות ההומואית המאצ'ואיסטית של ימינו".
ב-2015, קווין וונץ', מ-Tampa Bay Times, אמר כי: "'Real Men' הוא לא כל כך שיר פרו-גיי אלא יותר שיר פתוח שמבקש מהמאזין להגדיר את ההגדרה שלו למה הופך להיות אדם אמיתי". סטיבן תומאס ארלוויין, מ-AllMusic, תיאר את השיר כ-"רודף" בסקירה רטרוספקטיבית של האלבום Night and Day‏.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1982)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1982)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1982)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1982)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | - |  |
|  אוסטרליה | Kent Music Report | 6 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | - |  |
|  הולנד | מצעד 100 הסינגלים ההולנדי | 17 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 89 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 48 |  |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 25 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1982)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1982)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1982)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1982)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | - |  |
|  אוסטרליה | Kent Music Report | 48 |  |
הערות שוליים

1 2  Stephen Thomas Erlewine. "Night and Day - Joe Jackson | Songs, Reviews, Credits". AllMusic. ארכיון מ-2018-07-05. נבדק ב-2018-07-04.
↑  Real Men, 1982-01-01, ארכיון מ-2020-10-03, נבדק ב-2022-06-06
↑  "Billboard - Google Books". 1982-07-17. ארכיון מ-2022-10-15. נבדק ב-2018-07-04.
1 2  Molloy, Susan (30 באוגוסט 1982). "Joe forgets Billy". The Sydney Morning Herald. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Daly, Mike (23 בספטמבר 1982). "Joe's not just a singer". The Age. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Kellogg, Alan (15 ביולי 1982). "Sound Waves". The Edmonton Journal. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  (Posted: Aug 16, 1982) (1982-08-16). "Joe Jackson: Night And Day : Music Reviews : Rolling Stone". אורכב מ-המקור ב-2008-06-02. נבדק ב-2018-07-04.
↑  "What is 'Real Men' about? Joe Jackson leaves that up to you". Tampabay.com. 2015-11-18. ארכיון מ-2018-07-04. נבדק ב-2018-07-04.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 317e2fca-4069-35d7-bf56-c44e142d1e77  MusicBrainz work: 58427328-f80a-33b2-80b7-b90400ab9032
מלווה בריבית

מלווה בריבית הוא מקצועו של אדם המלווה את כספו לאחרים (ללוֹוים) בתמורה לריבית המשולמת לו. בימינו מדובר על פי רוב באדם שעושה זאת שלא במסגרת המערכת הפיננסית הממוסדת (שעיקרה בנקים או גופים מוכרים אחרים בשוק ההון הפועלים כחוק).
במערכת הכלכלית המודרנית בישראל ובמדינות העולם, המקור הראשי לקבלת הלוואה בריבית, כמו גם אשראי מסוג אחר, הוא הבנק. אי לכך, פרטים שהבנק סירב להעמיד להם אשראי הם בסיס הלקוחות העיקרי של המלווה בריבית בימינו שאינו משתייך לגוף ממוסד וחוקי. לקוח טיפוסי של מלווה בריבית הוא לרוב מי שכבר שקוע בחובות אחרים, או שאין בידיו מקורות איתנים שיפרע מהם את ההלוואה, ולכן בחרה המערכת הבנקאית לדחותו. המלווה בריבית מסכים לתת ללקוח כגון זה את ההלוואה תמורת ריבית גבוהה במיוחד, המגלמת בתוכה את הסיכון שלא תיפרע.
בישראל קרויה פעילותם של המלווים בריבית בשם "השוק האפור".
יש חברות שהמקצוע נחשב בהן למגונה, בפרט במדינות דתיות אשר דת המדינה בהן כוללת איסור על עיסוק בהלוואות בריבית.
יהודים כמלווים בריבית

מראשית ימי הביניים ועד למאה ה-19 עסקו יהודים רבים בהלוואה בריבית. מאחר שהכנסייה אסרה על נוצרים לעסוק בתחום זה, מצאו בו יהודים רבים את פרנסתם. הריבית שהייתה נהוגה על הלוואותיהם הייתה גבוהה מאוד, על מנת לפצות על הסיכון הגדול הכרוך בה, ולפיכך עוררה בלווים טינה רבה כלפי נושיהם היהודים.
ראו גם

איסור ריבית בדת
הערות שוליים

↑  ד"ר א. בונה, "מתולדות הבנקאות", בתוך: הבנקאות להלכה ולמעשה - ספר לאיש-המקצוע ולמעיין, תל אביב, ההסתדרות והוצאת ראובן מס, 1940, עמ' 11
↑  שלום בארון, ממדיה העולמיים של האמנציפציה היהודית, ירושלים, מרכז שז"ר 1996
↑  משה מנדלסון, ירושלים
בן אדם (שחקן)

| --- | --- |

 לידה:  23 ביולי 1988 (בן 36) תל אביב, ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2004
 מקום לימודים:  תלמה ילין  סטודיו למשחק ניסן נתיב 
 פרופיל ב-IMDb
 
בן אדם (נולד ב-23 ביולי 1988) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה

בן אדם נולד בתל אביב. בשנים 2002–2006 למד אדם תיאטרון בתלמה ילין. לאחר שירותו הצבאי, בשנים 2010–2013, למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב. השתתף בסדנת כתיבה של אורי אגוז בשנת 2012.
השתתף בהצגות רבות בתיאטרון. בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער: "מנהיג נולד", "טופ'לה טוטוריטו", "אפקט הפרפר", "משחקי הלב"; בתיאטרון השעה הישראלי: "החטיפה מן המנזר", "הקוסם מארץ עוץ", "נקודות של אור"; בתיאטרון הנפש: "להתחיל ברגל שמאל"; בתיאטרון מיצג: "שיר מסע"; בתיאטרון גושן: "הכל פתוח"; בתיאטרון ארצי לילדים ונוער: "הניגון שבלב".
בשנת 2004 גילם את ניסו בסרט הסטודנטים "שלוש על אחד", שהשתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2004 ושודר בערוץ 2.
השתתף במספר פרסומות: בשנת 2010 שיחק בפרסומת של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים. בנוסף, השתתף גם בפרסומות עבור "דוריטוס", "מנטוס", בפרסומת לחיסכון במים ובשתי פרסומות בחוץ לארץ.
בשנת 2011 השתתף בסרט "השוטר".
בשנת 2012 החל לשחק בסדרת הדרמה של ערוץ הילדים "גאליס", בתפקיד אדם. באותה שנה שיחק בסרטם של יוני זיכהולץ וינאי גוז "יותר איטי מלב", בתפקיד יונתן.
בשנת 2013 שיחק בשלושה סרטים קצרים: "זרעי פורענות" של עודד רז; "הגל האחרון" של אלירן מלכה, העוסק בפינוי גוש קטיף; ו"פדרסים" של יואב ענבר.
בשנת 2015 שיחק לצד תאופיק ברהום וגאיה שליטא-כץ בסרט הסטודנטים "בעלות השחר", בתפקיד אמיר, אקטיביסט שמאלני. באותה שנה השתתף לצד דביר בנדק, חני נחמיאס ואייל שיקרצי בהצגת החנוכה "הדינוזאורים - מסע בממלכת היורה" בתפקיד אדם.
בשנים 2015–2016 חזר לשחק בתפקידו בסדרה "גאליס" לשתי עונות הסיום של הסדרה, עונות 6 ו-7, והשתתף גם במופע הפרידה של הסדרה "גאליס מופע סוף", שהתקיים בהיכל מנורה מבטחים ביולי 2016, יחד עם שאר שחקני הסדרה.
בשנת 2016 השתתף בסרט הדרמה-מיוזיקל של שי יצהר "אלואטה".
בשנת 2017 השתתף בהצגת החנוכה "משפחת קדמוני בממלכת הדינוזאורים" בתפקיד שלוו. ב-2017–2018 הופיע בתפקיד יניב, המלאך השומר של רועי, בשתי העונות של הסדרה הקומית "המלאך השומר שלי".
בשנת 2018 שיחק בסדרת הנעורים של הטלוויזיה החינוכית חינוכית "האוצר שלנו", בתפקיד בן.
ב-2021 שיחק בסדרה של שמואל הספרי "מותק בול באמצע" בכאן 11.
בשנת 2024 נכנס כדייר בעונה ה-14 של תוכנית הריאליטי "האח הגדול" והודח לאחר 49 ימים כמודח ה-11.
אדם רווק. מתגורר בתל אביב.
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה/סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2012–2016 | גאליס | אדם | עונות 1, 6–7; תפקיד ראשי |
| 2017–2018 | המלאך השומר שלי | יניב | תפקיד ראשי |
| 2018 | האוצר שלנו | בן | תפקיד ראשי |
| 2021 | מותק בול באמצע | צחי ברוכי |  |
| 2024 | האח הגדול עונה 14 | משתתף |  |
פילמוגרפיה > סרטים

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2004 | שלוש על אחד | ניסו | סרט סטודנטים; תפקיד משנה |
| 2011 | השוטר | יותם | תפקיד משנה |
| 2012 | יותר איטי מלב | יונתן | תפקיד משנה |
| 2013 | זרעי פורענות |  | סרט קצר |
| 2013 | הגל האחרון |  | סרט קצר; תפקיד ראשי |
| 2013 | פדרסים |  | סרט קצר; תפקיד ראשי |
| 2015 | בעלות השחר | אמיר | סרט סטודנטים; תפקיד ראשי |
| 2016 | אלואטה |  | סרט קצר; תפקיד משנה |
פילמוגרפיה > תיאטרון ומופעים

| שנה | הצגה/מופע | תפקיד | תיאטרון/היכל | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | מנהיג נולד |  | תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער | תפקיד ראשי |
| 2014 | להתחיל ברגל שמאל | יובל | תיאטרון הנפש | תפקיד ראשי |
| 2014 | טופ'לה טוטוריטו | טופ'לה | תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער | תפקיד ראשי |
| 2015 | אפקט הפרפר | יהלי | תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער | תפקיד ראשי |
| 2015 | הדינוזאורים - מסע בממלכת היורה | אדם | תיאטראות שונים | הצגת חנוכה; תפקיד ראשי |
| 2016 | משחקי הלב | שון | תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער | תפקיד ראשי |
| 2016 | החטיפה מן המנזר |  | תיאטרון השעה הישראלי |  |
| 2016 | גאליס מופע סוף | אדם | היכל מנורה מבטחים | מופע הפרידה של הסדרה "גאליס"; תפקיד ראשי |
| 2017 | הקוסם מארץ עוץ |  | תיאטרון השעה הישראלי |  |
| 2017 | שיר מסע |  | תיאטרון מיצג | כחלק מסל תרבות ארצי |
| 2017 | משפחת קדמוני בממלכת הדינוזאורים | שלוו | תיאטראות שונים | הצגת חנוכה; תפקיד משנה |
| 2019 | הכל פתוח | אורי | תיאטרון גושן | תפקיד ראשי |
| 2019 | הניגון שבלב |  | תיאטרון ארצי לילדים ונוער | תפקיד משנה |
| 2020 | נקודות של אור |  | תיאטרון השעה הישראלי | תפקיד ראשי |
| 2021–2022 | אני לא רפפורט | בתפקיד פיטר דנפורת' | תיאטרון הבימה |  |
הערות שוליים

↑  פרסומת רשות לאומית לבטיחות בדרכים, באתר יוטיוב, ‏19 באוגוסט 2010
↑  יוסי דלאל, "לא הבנתי מה קורה": קורלי ובן מ"האח הגדול" התנשקו, באתר ישראל היום, 14 ביולי 2024
חיים גיל (במאי)

| --- | --- |

 לידה:  5 באוגוסט 1933 נווה שאנן, חיפה, ישראל 
 פטירה:  14 בפברואר 2008 (בגיל 74) ירושלים 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 שם לידה:  חיים גינדל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 צאצאים:  אסף גיל 
 פרופיל ב-IMDb
 
חיים גיל (5 באוגוסט 1933 – 14 בפברואר 2008), הידוע בכינויו "כיימול", היה במאי טלוויזיה ישראלי ויוצר סרטים תיעודיים וסרטי דרמה לטלוויזיה.
ביוגרפיה

חיים גיל נולד בשכונת נווה שאנן בחיפה למשפחת פועלים שעלו כחלוצים מפולין. היה פעיל בתנועת המחנות העולים והצטרף עם גרעין לקיבוץ מחניים. שאיפת חייו הייתה להיות שחקן תיאטרון והוא עזב את קיבוצו לאחר שהתקבל ללימודי משחק ליד התיאטרון הקאמרי. ב-1956 התחיל ללמוד בחוג לספרות ולשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים כהמשך טבעי לנטייתו מילדות לקריאה וכתיבה. סיפוריו פורסמו על ידי אהרן מגד במוסף "משא" ועל ידי בנימין תמוז במוסף הספרותי של "הארץ". לפרנסתו פרסם כתבות במוספי סוף שבוע של "מעריב" ו"ידיעות אחרונות". לקראת סוף לימודיו התחיל לעבוד כדובר המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית בירושלים. ב-1964 גיל התחיל לעבוד ככתב רדיו ב"קול ישראל" בתקופתו של חגי פינסקר כמנהל מחלקת החדשות. עם הקמת הטלוויזיה שימש גיל ככתב שטח וכתב מדיני בערוץ הראשון ועם הזמן יצר  סדרות תיעודיות  שהציגו סיפורי חיים של אנשים מכל שכבות הציבור.
במהלך מלחמת יום הכיפורים נודע בשל דיווחיו מהחזית הסורית ברמת הגולן. אחרי המלחמה ערך גיל מבחר כתבות מהחזית לסרט באורך של כ-50 דקות בשם "עמק הבכא" ששודר לראשונה בערוץ הראשון בשנת 1981. בסוף המלחמה (1974) דיווח מהגדה המערבית של תעלת סואץ על יחסים לא רשמיים בין חיילים ישראליים לחיילים מצריים. הכתבות, שצולמו במצלמה נסתרת, מראות את החיילים מתיידדים ביניהם, מדברים, מחליפים כתובות, מכינים חפלה ומשחקים כדורגל.
בשנות השמונים של המאה העשרים פנה גם ליצירה דרמטית בנוסף לעבודתו הדוקומנטרית. הדרמה הראשונה, "צל ענן שחור" (1981) (או "סיפורו של טייס"), עוסקת בטייס שמטוסו הופל בשטח מצרים במלחמת ששת הימים, ולאחר חילוצו הוא מתאר בפני מפקדיו את הקורות אותו כאשר נדד לבדו במדבר. יצירות דרמטיות נוספות מאותה התקופה כללו "שלושה ימים בסג'רה" (על ראשית דרכו של דוד בן-גוריון וחבורתו בארץ ישראל) ו"מי מרום" (על ימיה הראשונים של יסוד המעלה).
הדרמה הטלוויזיונית הידועה ביותר שלו היא "האדונית והרוכל" (1989) על פי סיפור קצר של ש"י עגנון (זכתה בפרס "תפוח הזהב" של רשות השידור לדרמות טלוויזיה בשנת 1989). דרמות טלוויזיה נוספות כוללות שלושה סרטי ילדים: "אריות בירושלים" (1981), על פי ספרו של שמואל הופרט; "הדוד אהרון" (1982), עם יוסי ידין בתפקיד ראשי; ו"תרזה ויולק" (1988), סיפורם של ילדים-עולים ששהו במחנה מעצר בקפריסין.
לאחר פרישתו לגמלאות מהערוץ הראשון המשיך ליצור באופן עצמאי סרטים דוקומנטריים: "אח ואחיו" (2001) – סיפורם של שני ילדים-אחים שהופרדו במלחמת העולם השנייה, עברו את השואה ונפגשו באקראי בסוף המלחמה, עלו ארצה וכאן בנו את חייהם; "הצד השלישי של המטבע" (2002) – סיפורו של יעקוב משורר, שהיה מומחה בעל שם עולמי למטבעות עתיקות מארץ ישראל ופרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית. סרט העלילה היחיד שלו לקולנוע הוא "כסאח" (1984), המתאר את תמונת המוזיקה המזרחית בישראל של שנות השמונים. בסרט הופיעו זמרים מזרחיים בולטים, בהם חופני כהן, זוהר ארגוב, דקלון, חיים משה, משה גיאת וג'קי מקייטן.
פרסם שני ספרים: הרומן האוטוביוגרפי  "כצל ענן לבן" בהוצאת כרמל (1999), והנובלה "חזרה כללית", סיפור אהבה על רקע עתידני שנכתב בתקופת מחלתו הסופנית בשנים 2007–2008. הנובלה פורסמה על ידי "גיל הפקות" בשנת 2010, אחרי מותו של חיים גיל.
חיים פרטיים

בשנת 1958 נישא ליונה (הוכרמן), עובדת סוציאלית במקצועה. בנם אסף גיל (נולד 1962) מפיק טלוויזיה. בתם יעל (נולדה 1965) בוגרת "בצלאל" ומועסקת כמאפרת בהפקות טלוויזיה.
סדרות טלוויזיה (תעודה)

אנשים (1979-1980)
עד שלושים (1998)
תמונות מן האלבום (1997)
מראות (1997)
עניין אישי (1995)
שיחות קיץ (1994)
תעודת זהות"(1993)
סרטי טלוויזיה > דרמה

צל ענן שחור (1981)
אריות בירושלים (1981)
הדוד אהרון (1982)
מי מרום (1983)
שלושה ימים בסג'רה (1984)
תרזה ויולק (1988)
האדונית והרוכל (1989)
סרטי טלוויזיה > תעודה

עמק הבכא  (1981)
אח ואחיו (2001)
הצד השלישי של המטבע (2002)
סרט קולנוע

כאסח (1984)
שארל דה קוסטר

| --- | --- |

 לידה:  20 באוגוסט 1827 מינכן, ממלכת בוואריה 
 פטירה:  7 במאי 1879 (בגיל 51) איקסל, בלגיה 
 שם לידה:  Charles-Theodore-Henri De Coster 
 מדינה:  בלגיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות באיקסל (בריסל) 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה החופשית של בריסל 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 תקופת הפעילות:  1847–1879 (כ־32 שנים) 
 
האנדרטה מ-1894
שַארְל דֶה קוֹסְטֶר (בצרפתית: Charles-Theodore-Henri De Coster; ‏20 באוגוסט 1827 - 7 במאי 1879) היה סופר בלגי שכתב בצרפתית, שכתיבתו הניחה את הבסיס לספרות בלגית מקורית.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  1911 Encyclopædia Britannica/De Coster, Charles Théodore Henri
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260159205171  PLWABN: 9810566078205606  BIBSYS: 90237295  BNE: XX886505  BnF: cb11898881h (data)  BPN: 07721880  CANTIC: a19752994  CiNii: DA01299658  GND: 118677055  ISNI: 0000 0001 2031 0231  LCCN: n79085086  LNB: 000012160  NKC: jn19981228065  NLA: 36522145  NLG: 122548  NSK: 000024935  NTA: 06931764X  RERO: 02-A000047587  RKD: 20550  SELIBR: 184307  SNAC: w6kq5dhx  SUDOC: 026814757  Trove: 1270749  ULAN: 500563253  VcBA: 495/40372  VIAF: 95174697   WorldCat (עם VIAF): 95174697 
קברו של שארל דה קוסטר מ-1927
א-דיפאע

| --- | --- |

העיתון א-דפאע מתאריך 8 בינואר 1948
 תדירות:  יומון
 סוגה:  חדשות
 מייסד:  אבראהים א-שנטי
 תאריכי הופעה:  פברואר 1934 – 1967 (כ־32 שנים)
 שפה:  ערבית
 מערכת:  יפו (1934–1948)   קהיר (1948–1949)   ירושלים (1949–1967)
 מדינה:  המנדט הבריטי פלשתינה (א"י)   ממלכת מצרים ממלכת מצרים   ירדן הגדה המערבית תחת שלטון ירדן
 
"אַ-דִּפַאע" (בערבית: الدفاع, מילולית: "ההגנה") היה עיתון יומי בשפה הערבית שהיה לאחד המשפיעים ביותר בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. העיתון נוסד בפברואר 1934 ביפו, תחילה יצא פעמיים בשבוע ודי מהר הפך ליומון.
"א-דפאע" ביחד עם "פלסטין" נחשב כעיתון הערבי הבולט והחשוב ביותר בארץ ישראל, ותוך זמן קצר יחסית הצליח להגיע לתפוצה נרחבת יותר משל "פלסטין" הוותיק. בנוסף, "א-דפאע" הצליח למשוך שלל עיתונאים בכירים, שכתבו על הפוליטיקה הפנים-פלסטינית, פוליטיקה כלל-ערבית וכלל-אסלאמית וכן על שלל נושאים חברתיים.
אִבראהים א-שנטי, ביחד עם עוד שני עיתונאים נוספים, סאמי א-סראג' וח'ייר א-דין א-זרכלי עזבו את העיתון "אל-ג'אמעה אל-אסלאמיה" ובפברואר 1934 ייסדו עיתון חדש בשם "א-דפאע", כאשר א-שנטי היה בעלים. "א-דפאע" היה שופרה של מפלגת אל-איסתקלאל, ובפרט של אגפה הימני (לדברי מבקר בשבועון "אל-וחדה", נוסד בכספים נאציים). מאמריו הצטיינו בנימה אנטי-בריטית חריפה ובנטייה לפשיזם.
לקראת סוף שנות ה-30 גילה העיתון אהדה לנאציזם, וגם תרגם קטעים מספרו של אדולף היטלר, "מיין קאמפף", ופרסם אותם בסדרה.
העיתון הדגיש את היותו פאן-ערבי לאומי ולא אסלאמי, אך נתפס כאסלאמי בניגוד לעיתון המתחרה "פלסטין" הנוצרי. השלטונות הבריטיים השביתו את העיתון מספר פעמים, במיוחד בשנות המרד הערבי הגדול (1936–1939), אך פעמים רבות המשיכו העיתונאים והוציאו לאור את העיתון בשם שונה.
לאחר הגליית ראשי מפלגת אל-איסתקלאל בשנות מלחמת העולם השנייה, צידד הקו המרכזי של העיתון בבריטים, ולאחר התפרקות המפלגה בשלהי המלחמה, הפך מקורב לחוגי משפחת חוסייני.
בשנת 1947, תפוצת העיתון נאמדה בין 6,000–7,000 ל-10,000 עותקים, והוא היה העיתון הנפוץ ביותר בערבית בקרב שלושת העיתונים היומיים שיצאו בארץ ישראל.
בשנות ה-30 וה-40 (עד 1948) התקיים שיתוף פעולה בין "א-דפאע" לעיתון התל אביבי "הבוקר", שכלל התעדכנות הדדית, מעבר של כתבים אל הצד האחר לשם סיקור וליווי כתבים בתקופות של מתח וכדומה.
בשנת 1948 תוך כדי הלחימה ביפו, אבראהים א-שנטי עבר לגור בקהיר (שם גר עד 1957) ומשם המשיך העיתון לצאת לאור במשך כשנה. בשלהי 1949 העביר א-שנטי את הבעלות על העיתון לידי אחיו צאדק א-שנטי, והעיתון חזר לצאת בארץ ישראל בעיר ירושלים. העיתון המשיך להתפרסם עד שנת 1967, אז מוזג עם עיתון פלסטיני אחר בשם אל-ג'יהאד, לעיתון אחד בשם אל-קודס היוצא לאור עד היום בירושלים.
לקריאה נוספת

יעקב שמעוני, ערביי ארץ ישראל, תל אביב תש"ז, עמ' 410.
הערות שוליים

↑  אל-וחדה, 22.9.1945. מובא אצל שמעוני עמוד 407.
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ד, עמ' 286.
↑  מצטפא כבהא, המזרח התיכון בימינו: הפלסטינים – עם בפזורתו, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 97.
↑  העיתון "אַ-דִּפַאע", באתר הספרייה הלאומית
ערך זה הוא קצרמרבנושא עיתונים ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בלאק קיוב

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  דן זורלא, אבי ינוס
 תקופת הפעילות:  2010–הווה (כ־15 שנים) 
 מיקום המטה:  תל אביב-יפו 
 משרד ראשי:  תל אביב ולונדון
 ענפי תעשייה:  מודיעין עסקי
 מוצרים עיקריים:  איסוף מודיעין עסקי, איסוף ראיות וייעוץ אסטרטגי במסגרת תביעות, בוררויות וסכסוכים משפטיים
 עובדים:  150 עובדים
  
 www.blackcube.com
 
חברת בי.סי. אסטרטגיה בע"מ, הידועה במותג בלאק קיוב (באנגלית: Black Cube) היא חברת מודיעין עסקי שפועלת בתל אביב, לונדון ומדריד.
בלאק קיוב הוקמה בשנת 2010 על ידי דן זורלא ואבי ינוס, קצינים לשעבר באגף המודיעין.
רבים מעובדי החברה הם יוצאי אגף המודיעין, מוסד ושב"כ ומיוחסת לה קרבה לממשלת ישראל ולסוכנויות המודיעין שלה. לקוחותיה הם טייקונים וחברות גדולות בישראל ובעולם.
החברה עוסקת במתן תמיכה לליטיגציה משפטית באמצעות איסוף מודיעין עסקי, איסוף ראיות וייעוץ אסטרטגי במסגרת תביעות, בוררויות וסכסוכים משפטיים. החברה מביאה לשולחן הדיון המשפטי מודיעין תומך באיתור נכסים, ניתוח ניגודי עניינים והכרת המערכת החוקית במדינות זרות.
יכולות היומינט של בלאק קיוב הובילו לחשיפת מקרי הונאה, שוחד, הלבנת הון ושחיתויות. החברה חשפה פרשיות שחיתות מסועפות בדרגים גבוהים באיטליה, פנמה ומקסיקו.
מומחיותה של בלאק קיוב באיתור נכסים הובילה לחשיפת נכסים מוסתרים ברחבי העולם בשווי של מיליארדי יורו, כמו במקרים של מוטי זיסר ואליעזר פישמן.
ביקורת

באפריל 2016, במסגרת העתירה של חברת אלסטום הצרפתית ואפקון הישראלית נגד מכרז החשמול של רכבת ישראל, נמתחה ביקורת על שיטות הפעולה של החברה על ידי השופטת מיכל אגמון גונן. עם זאת, בינואר 2018, בית המשפט העליון הפך את ההחלטה, וקבע כי שימוש בחברת חקירות חיצונית, היא פעולה שניתן לנצלה כדי להוכיח טענתם של הצדדים הניזוקים. על בסיס ממצאי החברה, בית המשפט העליון אישר פשרה סופית בעניין חשמול הרכבת בו לקוחות בלאק קיוב קיבלו 580 מיליון שקל, לאחר שבמקור הפסידו במכרז.
במרץ 2018, קיימברידג' אנליטיקה וחברת בלאק קיוב הכחישו כל אחת בנפרד את דברי עובד לשעבר של קיימברידג' אנליטיקה, כריסטופר ויילי, כי קיימברידג' אנליטיקה שכרה את שירותי בלאק קיוב. באפריל 2018, בריטני קייזר, מנהלת בכירה בקיימברידג' אנליטיקה אישרה את ההכחשות והצהירה בעדות בפני הפרלמנט הבריטי כי בלאק קיוב אינה החברה עימה עבדה. זמן קצר לאחר מכן, במהלך עדות בפני ועדת השיפוט של הסנאט האמריקאי, ויילי חזר בו מדבריו והכחיש את מעורבותה של בלאק קיוב במקרה. בנוסף, מנכ"ל קיימברידג' אנליטיקה לשעבר אלכסנדר ניקס העיד בפני הפרלמנט הבריטי והכחיש שהחברה שכרה את שירותי בלאק קיוב.
במאי 2018, בלאק קיוב הכחישה פרסומים בתקשורת כי ממשל טראמפ שכר את שירותיה במטרה לאסוף מידע על בכירים בממשל נשיא ארצות הברית לשעבר, ברק אובמה. בתגובה לפרסומים, מסרה בלאק קיוב כי לחברה אין קשר לממשל טראמפ, למקורבי טראמפ או להסכם הגרעין עם איראן. באוקטובר 2018, נחשף בעיתון הארץ כי פעילותה של בלאק קיוב נעשתה על מנת להתחקות אחר מעבר כספים ונכסים איראניים, במטרה לחלטם, זאת בעקבות פסיקה של בית המשפט האמריקאי, המאפשרת לקרוביהם של קורבנות פעולות איבה, לתבוע מדינות התורמות לארגוני טרור. עוד פורסם כי איסוף המודיעין נעשה, הן במטרה לאתר נכסים איראניים, והן על מנת להתחקות אחר סיוע של אנשי ממשל אובמה לאיראן, תוך כדי הפרת חוקים אמריקאיים או בינלאומיים, כדי למצוא גופים נוספים לתבוע כגון בנקים.
ב-6 ביוני 2019 שודר בתוכנית הטלוויזיה "עובדה" תחקיר על פעילותה של בלאק קיוב. לקראת שידור התחקיר הגישה החברה לבית משפט בלונדון תביעת לשון הרע נגד "עובדה", על סך 15 מיליון ליש"ט, אך בנובמבר 2020 החברה משכה את התביעה וחויבה לשלם ל"עובדה" הוצאות משפט בסך 350 אלף ליש"ט.
דירקטוריון יועצים בינלאומי

מאיר דגן - ראש המוסד לשעבר, כיהן כנשיא הכבוד של החברה.
אפרים הלוי - ראש המוסד לשעבר. כיהן כיו"ר המועצה לביטחון לאומי והמרכז ללימודים אסטרטגיים באוניברסיטה העברית.
יוחנן דנינו - מפכ"ל משטרת ישראל לשעבר, כיהן כיו"ר מגדל ביטוח.
אלוף גיורא איילנד - לשעבר ראש המועצה לביטחון לאומי (מל"ל), כיהן כראש אגף המבצעים ואגף התכנון בצה"ל.
רוברט אמאי - בכיר לשעבר ב-SFO (משרד ההונאה החמורה בבריטניה).
פרופ' אשר טישלר - נשיא המסלול האקדמי המכללה למינהל.
תת-אלוף מתי לשם - קיבל בשנת 1997 פרס ביטחון ישראל.
פול ריינרס - שותף לשעבר ב-Price Waterhouse ומחבר GARP (Generally Accepted Risk Principles).
איתיאל מעיין - חבר בפאנל ייעוץ לקוחות של חברת מיקרוסופט.
גולן מלכה - לשעבר סגן נשיא שיווק ופיתוח עסקי של "נייס מערכות".
א-ספאח

אַ-סַּפַאח אַבּוּ אלְ-עַבַּאס עַבְּדַאללַּהּ בְּן מֻחַמַּד (בערבית: السفاح أبو العباس عبد الله بن محمد; תרגום הלקב: שופך הדם; 721–754) היה הח'ליף הראשון לבית עבאס. שושלתו שלטה מ-750 ל-1258, והוא שלט משנה זו ועד מותו ב-754.
אבו אל-עבאס היה ראש אחד מענפי  בנו האשם (בני האשם), אשר טענו לקשר להאשם אבן עבד אל-מנאף, סב-סבו של מוחמד, דרך אל-עבאס, דודו של הנביא. לבנו האשם הייתה תמיכה מצד השיעים, אשר קיוו שהמשפחה שממנה יצאו מוחמד ועלי בן אבי טאלב תוציא מתוכה מנהיג גדול אחר, או מהדי, אשר ישחרר את האסלאם. מדיניות בית אומיה כלפי מוסלמים לא-ערבים וכלפי השיעים לא הצליחה לשכך את ההתנגדות בקרב מיעוטים אלה.
הרקע לעלייתו לשלטון

התנגדות השיעים לבית אומיה הובילה למרד בתקופת שלטונו של הח'ליף השאם בכופה, עיר מרכזית בדרום עיראק. בשנת 736 ארגנו השיעים בעיר מרד והחזיקו בה עד 740. המרד הונהג על ידי זיד אבן עלי, נכדו של חוסיין וחבר אחר בשבט בנו האשם. צבאות אומיה הצליחו לדכא את המרד בשנת 740, אך המרד עצמו סימל את חוסר השקט בעולם המוסלמי.
אבו אל-עבאס התמקד בח'וראסאן, אזור חשוב מבחינה אסטרטגית במזרח איראן. ב-743 פרצה מלחמת אחים בעולם המוסלמי, לאחר מותו של הח'ליף השאם. אבו אל-עבאס, בסיוע השיעים, הח'וארג' ותושבי ח'וראסאן, הוביל את כוחותיו לניצחון על בני אומיה והדיח בסופו של דבר את הח'ליף האחרון לבית אומיה, מרואן השני (אנ'), בשנת 750.
במהלך מלחמת האחים, נפוצו בקרב חלק מהשיעים אמונות אפוקליפטיות-משיחיות, לפיהן אבו אל-עבאס הוא המהדי. בספרות המוסלמית של תקופה זו קיימים חישובי קצים שונים, לפיהן המלחמה היא הקרב הסופי בין הטוב לרע, ולראיה, בית אומיה נלחם תחת דגלים בצבע הלבן, צבע האבל בתרבות הפרסית, בעוד שבית עבאס נלחם תחת דגלים שחורים.
שלטונו של אבו אל-עבאס

על מנת לבסס את שלטונו ולמנוע תפיסת כוח מחודשת של בית אומיה, הזמין אבו אל-עבאס את כל החברים הנותרים בבית אומיה לארוחת ערב, שבמהלכה הכה את כולם למוות. אירוע זה הקנה לו את הכינוי "א-ספאח" – שופך הדם. בן שושלת אומיה היחיד ששרד את המתקפה, עבד א-רחמן הראשון, נמלט לאל-אנדלוס, ושם המשיך את השושלת ל-300 שנים נוספות.
אחרי הניצחון על בית אומיה, עסק אבו אל-עבאס בעיקר בייצוב שלטונו ובניית הח'ליפות. למרות כינויו ומדיניותו כלפי בני אומיה, מדיניותו באופן כללי הייתה מאופיינת בסובלנות ופתיחות יחסית כלפי מיעוטים – יהודים, נסטוריאנים ופרסים היו מיוצגים בממשלו. אל-עבאס עודד חינוך ונייר הגיע לאימפריה האסלאמית בתקופתו. סדנאות ייצור הנייר הראשונות הוקמו בסמרקנד ועבדו בהן סינים אשר נלקחו כשבויים בקרב טלס.
מדיניות מהפכנית זו של אבו אל-עבאס הגיעה גם לצבאו. בניגוד למדיניותם של בני אומיה, אל-עבאס התיר (ואף עודד) את גיוסם של לא-מוסלמים ולא-ערבים לצבא. אחד ממפקדי צבאו החשובים היה אבו מוסלים, פרסי ובן לאב מאמין זורואסטרי, ששירת בצבאו עד 755.
עם זאת, השיעים, אשר תלו בו תקוות משיחיות וקיוו כי ימנה את האמאם לח'ליף, נחלו אכזבה צפויה. תומכי אבו אל-עבאס בין השיעים חשו מבודדים.
א-ספאח מת מאבעבועות שחורות בשנת 754. אחיו, אל-מנצור, ירש את הח'ליפות.
זיינב בנת מוחמד

| --- | --- |

 לידה:  599? מחוז מכה, ערב הסעודית 
 פטירה:  629? (בגיל 30 בערך) אל-מדינה, Medina community 
 מקום קבורה:  אל-בקיע 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 בן או בת זוג:  Abu al-Aas ibn al-Rabee 
 
זיינב בנת מוחמד בן עבדאללה (בערבית: زينب بنت محمد بن عبد الله; 599 – 629) הייתה בתו הבכורה של מוחמד, נביא האסלאם, ואשתו הראשונה, ח'דיג'ה.
משפחה

זיינב הייתה הבת של מוחמד וח'דיג'ה.
האחים שלה היו אל-קאסם, עבדאללה ואיבראהים. האחיות שלה היו רוקיה, אום כּולת'ום ופאטמה.
בעלה היה אבו אל-עאץ (נהגה: עאס) בן א-רביע, איתו נולדו לה שני ילדים, עלי ואומאמה.