stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המטבח ביוון העתיקה
משקאות > יין

ההיסטוריונים סבורים כי היוונים ייצרו הן יינות אדומים והן לבנים וכן יינות רוזה. היינות הטובים ביותר יוצרו באזורים תאסוס, לסבוס וכיאוס. בתקופות מאוחרות יותר הפך היין מכרתים ליין מבוקש.
יינות מאיכות נמוכה הופקו מערבוב מים ופומס (גפת, שאריות הענבים שנותרו אחרי דריכתם). היוונים נהגו לעיתים להמתיק את היין עם דבש, וכן ליצור יינות לשימושים רפואיים על ידי הוספת טימין ועשבי מרפא אחרים. במאה הראשונה לספירה החל ייצור היין בטעם תמצית אורנים - רטסינה. אתנאיוס מציין כי נהגו בתאסוס לייצר יין מבושל מתוק (בדומה ליין פורט).
לרוב נהגו היוונים למהול את היין במים. שתיית אקראטון - יין בלתי מהול נחשבה למנהג של הברברים שחיו בצפון, ואם יווני עשה כך הדבר נחשב סימן לשיגעון או מוות קרוב. היין עורבב בקרייטר, ממנו נהגו העבדים למלא את הקיליקס של כל שותה ושותה באמצעות אואנוכואות (סוג של מצקות).
היין נשתה גם כתרופה. אאליאן מציין כי יין מהראיה שבארקאדיה נחשב למביא פוריות אצל נשים, והופך גברים לטיפשים. יין מאכאנה נחשב לגורם של הפלות אצל נשים.
יין לשימוש ביתי הוחזק בנאדות עור. יין למכירה הוחזק כדי טרקוטה גדולים שנקראו פיתוי (πίθοι). מכדים אלה נמזג היין לאמפורות ונאטם. כדים של יינות איכותיים סומנו וצוין שם היצרן, אזור הייצור ואישור של רשויות העיר של אזור הייצור שהבטיחו את מקור היין - ולמעשה מדובר בנוהג הידוע הראשון של אישור איכות או מקור על ידי רשות ציבורית.
משקאות > קיקאון

היוונים שתו משקה שנקרא קיקאון (ביוונית: κυκεών) - מהמילה קיקאו (κυκάω) שמשמעה "לערבב" או "לנער". משקה זה העשוי מרסק של שעורים בתוספת מים ותבלינים שימש למעשה ארוחה בפני עצמה. באיליאדה מוזכר משקה זה ומצוין כי הוא כלל גם גבינת עיזים. באודיסיאה מוזכר המשקה ומצוין כי הוסיפו לו דבש.
המשקה היה פופולרי באזורים כפריים בשל האמונה שהוא משפר את יכולות העיכול, וכן נעשה בו שימוש בטקסים דתיים. במחזה "שלום" האל הרמס ממליץ לגיבורים שאכלו יותר מידי פירות יבשים לשתות משקה זה.
מסיבות ומשתאות

בדומה למסיבות הנערכות בתקופה המודרנית, גם ביוון העתיקה נערכו מסיבות חברתיות בהם הזמין עורך המסיבה את חבריו למשתה. שני סוגים של משתים נערכו ביוון העתיקה - "סימפזיום" ו"סיסיטיה".
מסיבות ומשתאות > סימפוזיום/סימפוזיון

סימפוזיון (ביוונית: συμπόσιον), או בלטינית סימפוזיום (משתה) היה אחד מצורות הבילוי האהובות ביותר ביוון העתיקה.
לסימפוזיון היו שני שלבים: הראשון - שלב האכילה, והשני - שלב השתייה. בפועל, גם בשלב האכילה שתו יין, וגם בשלב השתייה אכלו מתאבנים וחטיפים (ביוונית: טארגמאטה - τραγήματα, ובלשון התלמוד: מיני תרגימה) שכללו: אגוזים, חיטה קלויה ("קלי"), עוגות דבש, שעועית ומחמצים - מאכלים שמקילים על שתיית אלכוהול שכן הם עוזרים לפירוקו בגוף ומונעים שכרות מהירה.
החלק השני של המשתה כלל טקס של נסיכת יין - בדרך כלל לכבוד האל דיוניסוס, ולאחר מכן נערך דיון או נערכו משחקים כגון קוטאבוס. האורחים שכבו על כורסאות (למעשה - דרגשים מרופדים) לאורך קירות המבנה - שכונו "קלינאי" (κλίναι). בין הכורסאות היו שולחנות נמוכים עליהם הונח המזון, ובמרכז החדר נערכו מופעים על ידי רקדנים, אקרובטים או מוזיקאים. הכורסאות סודרו לרוב סביב שלושה מקירות החדר - שנקרא על שם סידור זה "טרקלינאום" (בתלמוד: טרקלין), היינו שלושה קלינאי - שלוש כורסאות.
האורחים בסימפוזיון היו גברים בלבד, ולמעט רקדניות, אקרובטיות או הטיארות, אשר בידרו את האורחים, הכניסה לנשים הייתה אסורה.
המשתה שימש כרקע למספר רב של יצירות ספרותיות כגון המשתה של אפלטון, המשתה של קסנופון, שיחות שולחן של פלוטרכוס ומשתה המלומדים של אתנאיוס.
מסיבות ומשתאות > סיסיטיאה

"סיסיטיאה" או "טה סיסטיאה" (τὰ συσσίτια), הייתה ארוחה משותפת שנערכה בנוכחות גברים וילדים זכרים של קבוצה דתית או חברתית מסוימת, בייחוד בכרתים וספרטה. כל הגברים היו מחויבים להיות נוכחים בארוחה זו שהייתה מכונה "אנדריאה" (ביוונית: "שייכת לגברים") או "פידיטיה", והיא נחשבה אירוע בעל חשיבות חברתית רבה. בניגוד לסימפוזיון, ארוחות אלה היו רציניות וצנועות, ולא נערכו בהן פעולות בידוריות.
מאכלי יוקרה ומטבח עילי

עד המאה השלישית לפנה"ס הייתה הצניעות, שנבעה מהקושי לגדל גידולים חקלאיים בשל התנאים הגאוגרפיים והאקלימיים, לערך בעיני היוונים. היוונים אמנם העריכו את ההנאה הגלומה באוכל טוב, אך העדיפו מזונות פשוטים על מאכלים מורכבים ומסובכים.
היוונים ראו בגסטרונומיה ובמטבח המורכב של האימפריה הפרסית סימן לשחיתות מוסרית וחברתית, והתגאו במטבחם הצנוע. בחיבורו "סטרטגמס" מספר פוליאינוס כי כאשר ראה אלכסנדר מוקדון את חדר האוכל בארמון המלוכה הפרסי, אמר שהשחיתות הפרסית היא שהביאה לתבוסתם.
המטבח בעולם היווני היה נחלתן של נשים בלבד. רק באמצע התקופה הקלאסית החלו גברים להתמחות בבישול, אולם לרוב נתפס מקצוע זה באור שלילי. קלאודיו אאליאנוס ואתנאיוס מציינים לשלילה את אלף הטבחים שליוו את סמינדירייד מסיבאריס במסעו לאתונה בימי קלייסתנס.
במהלך השנים השתנה טעמם של היוונים, ובקרב המעמדות העליונים והמבוססים התפתח מטבח עילי. במאות השלישית והשנייה לפנה"ס, כתוצאה מהשפעות רומיות, החלו היוונים לערוך משתאות בסגנון רומי, בהם הוגשו מנות רבות.
מטבחים ייחודיים > צמחונות

אורפיזם ופיתגוראית הן שתי דתות או כתות שהיו נפוצות ביוון העתיקה, בהם האמונה בטהרה, בצורך להיטהר (להגיע לקתרזיס - κάθαρσις) היה מרכיב חשוב והשפיע על ההרגלים הקולינריים - ובייחוד על צמחונות. אמפדוקלס (המאה החמישית לפנה"ס) מצדיק צמחונות מתוך אמונה בגלגול נשמות - והחשש כי בעל החיים הנאכל מכיל נשמה של אדם. אריסטופאנס ביצירה "צפרדעים" מתנגד להרג בעלי חיים באופן כללי.
המחזאים הקומיקאים אריסטופאנס ואלקסיס שהיו פיתגוראיסטים היו צמחונים מטעמים דתיים.
הפילוסוף הנאואפלטוני פורפירי (המאה השלישית לפנה"ס), בספרו "על ההימנעות" מקשר את הצמחונות עם הדת של כרתים - לפיה נתנה דמטר את החיטה לטריפטולמוס על מנת שבני האדם יגדלו את מאכלם ולא יהרגו בעלי חיים, ונותן רשימה של אישים שהיו צמחוניים.
מטבחים ייחודיים > הדיאטות של הספורטאים

לדברי קלודיוס אאליאנוס, האתלט הראשון שנהג בדיאטה מיוחד היה איקוס מטראנטו (המאה החמישית לפנה"ס). אפלטון מציין בחיבור "חוקים" כי הספורטאים מקפידים על דיאטה חמורה בזמן אימוניהם, כמו גם התנזרות מפעילות מינית, הן עם נשים והן עם נערים. אצנאוס מציין כי ספורטאים אכלו בהתאם לדיאטת קסרופאגיאה (ξηροφαγία) המבוססת על מאכלים יבשים.
דיוגנס לארטיוס מציין כי פיתגורס (הפילוסוף או מאמן כושר בשם זה) הורה לאתלטים לראשונה לאכול בשר, וכי קודם לכן אכלו בעיקר דבלים, גבינה ולחם. סוג הבשר שאתלט אכל נבע מהספורט בו עסק, עז - על מנת להיות מהיר, בקר - על מנת להיות חזק וכדומה.
ראו גם

המטבח היווני
לקריאה נוספת

רוברט פלאסלייר, "חיי יום יום ביוון" (ארוחות, משחקים ותענוגות), הוצאת עם הספר 1967 (עמודים 127–145)
Marie-Claire Amouretti, Le Pain et l'huile dans la Grèce antique. De l'araire au moulin, Belles Lettres, Paris, 1989
Andrew Dalby, Siren Feasts: A History of Food and Gastronomy in Greece, Routledge, 1996. ISBN 0-415-15657-2
Armand Delatte, Le Cycéon, breuvage rituel des mystères d'Éleusis, Belles Lettres, Paris, 1955
Marcel Détienne et Jean-Louis Vernant, La Cuisine du sacrifice en pays grec, Gallimard, "Bibliothèque des histoires" collection, Paris, 1979
Robert Flacelière, Daily Life in Greece at the Time of Pericles, Phoenix Press, 2002 (1st edn 1959). ISBN 1-84212-507-9
Léopold Migeotte, L'Économie des cités greques, Ellipses, "Antiquité : une histoire" collection, 2002. ISBN 2-7298-0849-3, p. 62–63.
מלחייה עשויה חרס ולקה שחורה, המאה החמישית לפנה"ס, מוזיאון הלובר.
אישה לשה בצק ללחם, 500 לפנה"ס-475 לפנה"ס לערך, המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של אתונה.
הקרבת עז; מקור הבשר העיקרי לתושבי העיר היו העיזים, 360 לפנה"ס-350 לפנה"ס לערך, מוזיאון הלובר.
רייטון מאטיקה, 460 לפנה"ס-450 לפנה"ס לערך, המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של אתונה.
אדם צעיר הנוכח במשתה משתמש באואנכואה על מנת למזוג יין מתוך קרייטר אל הקיליקס שלו 620 לפנה"ס-610 לפנה"ס, מוזיאון הלובר
נוכח במשתה ומוזיקאי, דמות אדומה על כלי חרס, המאה החמישית לפנה"ס, מוזיאון הלובר.
דגים שלמים - אחת המנות האהובות ביותר (והיקרות) במטבח היווני - על מגש טרקוטה. חרס צבוע - דמויות אדומות על רקע שחור, 350 לפנה"ס-325 לפנה"ס לערך, מוזיאון הלובר.
טריפטולמוס מקבל חבילת שעורים מדמטר וברכה מפרספונה, המאה החמישית לפנה"ס, תבליט, המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של אתונה.
קולין מורגן

| --- | --- |
קולין מורגן
קולין מורגן
 לידה:  1 בינואר 1986 (בן 38) צפון אירלנד, הממלכה המאוחדת.
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2007
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון המלכותי של סקוטלנד  Integrated College Dungannon  Belfast Metropolitan College 
 פרופיל ב-IMDb
 
מורגן בשנת 2010
קולין מורגן (באנגלית: Colin Morgan, נולד ב-1 בינואר 1986) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון צפון אירי.
הוא ידוע בתור הדמות הראשית בסדרת הפנטזיה של ה-BBC "מרלין" (2008–2012), ומוכר בשל הופעותיו בתור טום אנדרסון בדרמת הפשע "החטא הקדמון" (2014–2016), בתור ליאו אלסטר בסדרת המדע-בדיוני "אנושיים" (2015–2018), ובתור בילי קלנטון בסרטו של קנת בראנה "בלפסט" (2021).
מורגן ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון בלונדון בשנת 2007 בתפקיד הראשי במחזה של די.בי.סי פייר "ורנון גוד ליטל" (אנ'). הוא המשיך להופיע בהפקות התיאטרון "הכל אודות אמא" (2007) (אנ') של פדרו אלמודובר, במחזה האחרון שנכתב על ידי ויליאם שייקספיר "הסערה" (2013), במחזה "מוג'ו" (2013–2014) (אנ') שזוכי הופעת הבכורה של מורגן בתיאטרון וסט אנד, ובמחזה הידוע של ארתור מילר, "כולם היו בניי" (2019), עבורו קיבל מורגן מועמדות לפרס לורנס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
ביוגרפיה

מורגן נולד בעיר ארמה (אנ'), צפון אירלנד, בנם של ברנרד, צייר ומעצב, וברנדט, אחות. הוא הצעיר מבין שני אחים; שניהם גדלו כקתולים.
למורגן הוענק דיפלומה לאומית באמנויות הבמה ממכון בלפסט להשכלה גבוהה בשנת 2004. הוא סיים את לימודיו בקונסרבטוריון המלכותי של סקוטלנד (אנ') בשנת 2007. בשנתו האחרונה ללימודים, הוא התגלה על ידי במאי התיאטרון המוערך רופוס נוריס (אנ') וזכה לגלם את התפקיד הראשי במחזה "ורנון גוד ליטל" (אנ') שהוצג בתיאטרון הלונדוני וסט אנד.
בנובמבר 2010, מורגן קיבל פרס הצטיינות עבור תרומתו לתיאטרון ולאמנויות על ידי מכון בלפסט להשכלה גבוהה.
קריירה

בשנת 2008 ביצע הופעת אורח בסדרה "דוקטור הו". באותה שנה החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרה "מרלין". הסדרה שודרה במשך 5 עונות עד לביטולה בשנת 2012 ומורגן זכה בפרס "National Television Awards" על משחקו בסדרה.
בשנת 2015 החל לגלם את דמותו של ליאו בסדרת המדע הבדיוני "אנושיים" בערוץ 4. הסדרה הייתה מועמדת לפרס סטלייט ולפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר לשנת 2016.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2011 | Island | קאלום מקלאוד |  |
| 2011 | Parked | קהל או'ריגן |  |
| 2014 | עדות נעורים | ויקטור ריצ'רדסון (אנ') |  |
| 2015 | אגדת האחים קריי | פרנקי שיאה |  |
| 2016 | הצייד: מלחמת החורף | הדוכס בלאקווד |  |
| 2017 | Waiting for You | פול אשטון |  |
| 2018 | הנסיך המאושר (אנ') | אלפרד דאגלס |  |
| 2018 | בנימין | בנג'מין |  |
| 2021 | בלפסט | בילי קלנטון |  |
| 2022 | Corsage | ג'ורג' "ביי" מידלטון (אנ') |  |
| 2023 | ירי קטלני (אנ') | מייקל אוהרה |  |
| TBA | Long Day's Journey Into Night | אדמונד טיירון |  |
| TBA | The Dead Spit of Kelly | מרפי |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | המופע של קתרין טייט | ג'ון לירי | פרק: "Christmas Special" |
| 2008 | דוקטור הו | יתרו קיין | פרק: "Midnight" |
| 2008–2012 | מרלין | מרלין | תפקיד ראשי (5 עונות); 65 פרקים |
| 2014 | Quirke | ג'ימי מיינור | מיני-סדרה |
| 2014–2016 | החטא הקדמון | טום אנדרסון | תפקיד ראשי (עונות 3-2); 12 פרקים |
| 2015–2018 | אנושיים | ליאו אלסטר | תפקיד ראשי (3 עונות); 24 פרקים |
| 2016 | The Living and the Dead | ניית'ן אפלבי | תפקיד ראשי; 6 פרקים |
| 2019 | הכתר | ג'ון ארמסטרונג | פרק: "Bubbikins" |
| 2021 | Three Families | ג'ונתן קנדי | מיני-סדרה |
| 2022 | We Hunt Together | ליאם גייטס | תפקיד ראשי (עונה 2); 6 פרקים |
| 2022 | דם חם | ג'ף וילסון | תפקיד ראשי; 6 פרקים |
| 2023 | The Killing Kind | ג'ון ובסטר | תפקיד ראשי; 6 פרקים |
| 2024 | הילד שלא היה | הארי לונרגן | מיני-סדרה |
פילמוגרפיה > תיאטרון

| שנה | מחזה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | ורנון גוד ליטל (אנ') | ורנון ליטל | יאנג ויק (אנ') |
| 2007 | הכל אודות אמא (אנ') | אסטבן | אולד ויק |
| 2008 | A Prayer for My Daughter | ג'ימי רוסריו | יאנג ויק (אנ') |
| 2011 | Our Private Life | קרלוס | תיאטרון רויאל קורט |
| 2012 | The 24 Hour Musicals Celebrity Gala | גארי | אולד ויק |
| 2013 | הסערה | אריאל (אנ') | תיאטרון הגלוב |
| 2013–2014 | מוג'ו (אנ') | לוק הרזה | תיאטרון הרולד פינטר (אנ'), וסט אנד |
| 2017 | Gloria | דין / דווין | תיאטרון המפסטד (אנ') |
| 2018 | Translations | אוון | התיאטרון המלכותי הלאומי |
| 2019 | כולם היו בניי | כריס קלר | אולד ויקמועמד פרס לורנס אוליבייה לשחקן משנה של השנה (2020) |
| 2020 | A Number | מייקל | תיאטרון ברידג' (אנ') |
אהרן חרמוני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 במרץ 1884 שווינציאן, ליטא 
 פטירה:  28 ביוני 1960 (בגיל 76) 
 מדינה:  ישראל 
 
אהרון חרמוני (12 במרץ 1884 – 28 ביוני 1960) היה סופר, עיתונאי, עורך ופובליציסט עברי.
קורות חיים

נולד בסווינצאן שבליטא, בשם אהרן גינצבורג, בנו של חנוך גינצבורג, מחובבי ציון שרכש אדמות בחדרה. בצעירותו כתב בעיתונים "המליץ" ו"הצפירה".
בשנת 1898 נשלח על ידי אביו לארץ ישראל כדי לנהל את המשק בחדרה. הוא הגיע אל משה לייב ליליינבלום וזלמן אפשטיין באודסה, כדי שיתדרכו אותו בדרכים הבלתי-לגאליות לעלייה לארץ ישראל. כעבור שנה, על פי עצתם, הוא עלה לארץ ישראל כשהוא מחופש לצליין רוסי, אולם הפקיד העות'מאני בנמל יפו חשף את התרמית, ומנע ממנו את הכניסה לארץ. הוא נסע למצרים, ורק כעבור כמה שבועות הצליח להיכנס לארץ ישראל.
למד בבית הספר מקוה ישראל. לאחר סיום לימודיו קיבל משרת הוראה בחדרה, במקומו של יוסף ויתקין. באותה תקופה הוא הקים עם חיים הררי מחתרת עברית. השתתף בשביתת תלמידים כנגד כי"ח, נגד עבודה ערבית.
בשנת 1902 נסע ללמוד באוניברסיטאות ברן וז'נבה. ערך עבודה מדעית על ים המלח.
בשנת 1908 סייע לנחום סוקולוב בעריכת "העולם" בקלן.
בשנת 1910 ערך את השבועון "המבשר" בקושטא, ועסק שם בפעילות ציונית. תקופה מסוימת התגורר ופעל בצרפת ובגרמניה. פרסם מיצירותיו הספרותיות בעיתונים שונים ובהם "הצבי" ו"הצופה".
לאחר מלחמת העולם השנייה שב לארץ ישראל, ומאז עסק בעבודה עיתונאית וספרותית. פרסם מונוגרפיות על משפחת רוטשילד ויוהאן אוגוסט סטרינדברג, מסות על סופרי צרפת. עבד בארכיון הכנסת.
בשנת 1952 פרסם את ספר זיכרונותיו "בעקבות הבילויים".
נפטר בתל אביב ב-27 ביוני 1960 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
מספריו

חרמוני, אהרן בן חנוך / הרוטשילדים, תרצ"ו - אוצר החכמה, הקדמה מאת מאיר דיזנגוף
א.(הרון) חרמוני, בעקבות הבילויים, הוצאת מס, ירושלים, 218 עמ'
לקריאה נוספת

בשלהי המאה התשע־עשרה, מזכרונות א. חרמוני, תרנ"ט (1898–1899), בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, חלק שני, פרק עד, עמ' 765–771.
הערות שוליים

↑  שבועון ציוני בשפה העברית שנוסד על ידי 'ועדת העיתונות' ויצא לאור בקושטא בשנים 1910–1911. העורך האחראי היה שמואל הוכברג. העורכים בפועל היו אהרון חרמוני (ב-1910) וא' י' קרטשמאר (יזרעאלי) (ב-1911). השבועון היה מיועד לציבור קוראי עברית בטורקיה, אך רכש לעצמו קהל קוראים גם מחוץ לגבולותיה, ראו במכון ז'בוטינסקי.
↑  יוסי גולדשטיין, בין ציון לציונות: תולדות התנועה הציונית, 1881–4191, האוניברסיטה הפתוחה
↑  אהרן חרמוני באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300802205171  BnF: cb165648248 (data)  GND: 1214112021  ISNI: 0000 0000 8697 7891  NTA: 296745340  SUDOC: 241370310  VIAF: 126041609   WorldCat (עם VIAF): 126041609
רופרט סמית

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1943 (בן 81 בערך) אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט  היילבורי קולג' 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  1964–2002 (כ־38 שנים)
 דרגה:  מייג'ור גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד צנחנים הדיוויזיה המשוריינת ה-1 סגן מפקד כוחות נאט"ו
 פעולות ומבצעים
 לחימה בצפון אירלנד מלחמת המפרץ מלחמת בוסניה מלחמת קוסובו
 עיטורים
  אות השירות המצוין  מסדר האימפריה הבריטית
 
רופרט סמית (באנגלית: Rupert Anthony Smith; נולד ב-1943) הוא מייג'ור גנרל לשעבר בריטי יוצא הצבא הבריטי אשר פיקד על הדיוויזיה המשוריינת ה-1 במלחמת המפרץ וכסגן מפקד כוחות נאט"ו.
ביוגרפיה

עם גיוסו לצבא הבריטי נשלח לקורס קצינים בסנדהרסט. בתום הקורס התנדב להרגימנט המוצנח ושירת כמפקד מחלקה. סמית שימש בספר תפקידי מטה ופיקוד ברגימנט המוצנח ולקח חלק בפעילות מבצעית בלחימה בצפון אירלנד. על האופן בו פעל בלחימה באירלנד בשנת 1978 עוטר על אומץ ליבו. בשנת 1980 שימש כמפקד גדוד צנחנים. במלחמת המפרץ פיקד על הדיוויזיה המשוריינת ה-1. על האופן בו פיקד על הדיוויזיה עוטר באות השירות המצוין. במלחמת בוסניה פיקד על כוחות או"ם ובשנת 1999 שימש כסגן מפקד כוחות נאט"ו במלחמת קוסובו, בין היתר במבצע כוח מאוחד. סמית פרש מן הצבא בשנת 2002.
ביחד עם אילנה בית אל כתב מספר ספרים על היסטוריית מלחמת העולם השנייה.
לקריאה נוספת

רופרט סמית, "התועלת שבכוח", הוצאת מערכות, 2013.
עפר שלח, "האומץ לנצח", תל אביב: ידיעות ספרים, 2015.
הערות שוליים

↑  יוסי מלמן, תשכחו מטנקים, זה הכול אנשים, באתר הארץ, 24 באפריל 2008.
↑  גבי סיבוני וגל פרל פינקל, בניין הכוח בצה"ל מאז מלחמת ששת הימים, בתוך: גבי סיבוני, קובי מיכאל וענת קורץ (עורכים), "שישה ימים וחמישים שנה", המכון למחקרי ביטחון לאומי, דצמבר 2017.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529020405171  PLWABN: 9810594117405606  BnF: cb15522862c (data)  GND: 1251771416  ISNI: 0000 0001 1482 7357  LCCN: nb2005018956  NDL: 001167509  NLK: KAC200900605  SNAC: w6b43rph  SUDOC: 099428180  VIAF: 161676010   WorldCat (עם VIAF): 161676010
מאיר מוריץ בק

| --- | --- |

 לידה:  24 בדצמבר 1845 פאפה, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  27 בפברואר 1923 (בגיל 77) בוקרשט, ממלכת רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 תקופת הפעילות:  1872 – 27 בפברואר 1923 (כ־51 שנים) 
 
מאיר מוריץ בֶּק (רומנית: Meyr Moritz Beck‏; 25 בדצמבר 1845 – 27 בפברואר 1923) היה רב ודרשן קהילת בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט יותר מ-40 שנים, ממנהיגי יהדות רומניה בימיו. מהלוחמים נגד שבועת היהודים ברומניה ומהלוחמים לאמנציפציית יהודי רומניה, תומך ב"איחוד היהודים הילידים" ברומניה מיסודו של אדולף שטרן.
לקראת סוף חייו התקרב לציונות.
ביוגרפיה

מאיר בק נולד ב-1843 בעיר פאפה במחוז וספרם בהונגריה, במשפחת יהודים עניים מאוד. אמו נפטרה מחולירע כשהיה בן עשר. בסיום בית הספר היסודי המקומי למד שלוש שנים בגימנסיה קתולית בנדיקטינית, והחל מ-1863 המשיך את לימודיו במכללה הרפורמית בפשט, שם הצטיין וקיבל מלגה. בו זמנית למד עברית, תורה ותלמוד עם מורה פרטי בשם שלמה יוסף גולדברג, כמו כן אצל הרב לאופולד לב לימים רב נאולוגי של יהודי סגד, שלימד באותה תקופה גם בגימנסיה הקלוויניסטית בפאפה.
משנת 1865 למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו. בסמינר, שדרש במקביל גם לימודים אוניברסיטאיים, ושהיה למוקד הזרם ההיסטורי-פוזיטיביי (לימים קונסרבטיבי או מסורתי ביהדות), זכה בק להדרכתם ותמיכתם של הרב זכריה פרנקל ושל צבי גרץ. בסיום לימודיו ב-1872 חי תקופה מסוימת בצ'רנוביץ וביאשי והתפרנס ממתן שיעורי עזר. לאחר תקופה קצרה באחוזתו של חוכר קרקעות יהודי גדול בשם מאירהופר, עבר לבוקרשט ב-1873, כשהעדה היהודית "הפולנית הילידית" (lehi pământeni) הייתה בשלבי התפוררות.שם התוודע לקבוצת אינטלקטואלים יהודים ובהם אדולף שטרן.
ב-1873 מונה לרב ודרשן בבית הכנסת הכוראלי של בוקרשט וכמנהל בית הספר "יעקב וקרולינה לבל", שייסדו יעקב לבל ורעייתו, ליד בית הכנסת הכוראלי. ב-14 באוקטובר 1873 כמנהל בית הספר "לבל" נאם בפני שר הדתות והחינוך של רומניה, הגנרל כריסטיאן טל שביקר בבית הספר. ניסה לשכנע את השר בצורך בהקמת בית מדרש מודרני לרבני רומניה בסיוע ממשלת בוקרשט.
בק היה אחראי גם כן להקמת בית הספר היהודי הראשון לבנות - Fraternitatea Zion וייסד בנוסף בית ספר יהודי מקצועי.
הנהיג בבית הכנסת כורל של בוקרשט טקס קונפירמציה לבנות שהגיעו לגיל בת מצווה, שהוא כינה "מצוות הקהל". הטקס נערך לראשונה בחג שמחת תורה ה'תרל"ה (1874).ביוזמתו של בק הוקמה חברה להוצאה לאור של ספרי לימוד יהודיים, והוא היה מראשוני המחברים שלהם, לצדם של משה גסטר, יצחק דוד באלי ואליעזר כתבן (קאסבאן). בשנים 1892-1886 ו-1908-1910 בק ערך את כתב העת Revista Israelită. הוא השתתף גם בכתבי העת Fraternitatea ו-Anuarul pentru izraeliţi. במסגרת פעילותו הפובליציסטית תקף את "שבועת היהודים" (More judaico) וכינה אותה More barbarico (=שבועה בארבארית). בק היה מורה רוחני אהוב של הקהילה, וב-1921, כשהקהילה של בוקרשט הוקמה באופן רשמי, נבחר לרב ראשי לשם כבוד ובתוקף תפקיד זה היה חבר במועצת הרבנות של רומניה.
הרב בק תמך ברפורמה מתונה. התנגד להכנסת עוגב לבית הכנסת קורל בבוקרשט אך לבסוף התפשר בתנאי שהמנגן בעוגב יהיה לא יהודי (1901). הוא הציע לשנות את תפילת כל נדרי, אך הצעתו לא התקבלה. הרב בק ניסה לקדם הקמת סמינר רבני ברומניה ופעל לשם כך במגעיו עם שר הדתות החינוך של רומניה, הגנרל כריסטיאן טל שביקר באוקטובר 1874 בבית הספר שבניהולו. הוא היה מסוכסך עם הרב האורתודוקסי חיים שמואל שור, שבין היתר, חייב את השבועה היהודית, וניסה לערב בסכסוך את השלטונות. בעקבות סכסוכו עם החוגים האורתודוקסים השמרנים נמתחה עליו ביקורת חריפה ומתמשכת בכמה מהעיתונים העבריים. יריביו טענו שאינו רב אלא "מגיד" בלבד.
ביוגרפיה > חייו הפרטיים

הרב בק היה נשוי לעמליה. נולדו להם 4 בנים (אברהם, פריץ, איזידור ווילהלם) ו-5 בנות (יוליה קאנר, חנה ניני בק, מיצי שטיינברג, שולמית שפודהיים, שרלוטה מרכוס).
הרב ד"ר אברהם בק, בנו של מוריץ בק, היה ממשיך דרכו, קיבל תואר דוקטור בתאולוגיה ובפילוסופיה מאוניברסיטת וינה והיה רב מודרני, רפורמיסט. בניו של ד"ר אברהם בק, פריץ ותאו, עלו לישראל בשנת 1970 יחד עם משפחותיהם.
ספרים

Vocabular analitic ebraico-românesc la Pentateuchul sau cele cinci cărți ale lui Moise (1881–1923)
(המילון האנליטי העברי-רומני של התורה או חמשת ספרי משה)
Învețătura religiunii mosaice pentru usul junimii israelite
(לימודי יהדות לשימוש הנוער היהודי) (המהדורה השלישית ב -1893)
1892 -Istoria Templului Coral de Rit Occidental din capitală in primul sfert de veac al existenței sale 1867-1892
1906 Istoria Templului Coral din București pe 1892-1906
(ההיסטוריה של בית הכנסת הכוראלי בשנים 1906-1892)
מקורות מודפסים

Baruch Tercatin şi Lucian-Zeev Herşcovici, Prezenţe Rabinice în Perimetrul Românesc: Secolele XVI-XXI, Bucharest: Hasefer, 2008. (ברוך טרקטין ולוסיאן-זאב הרשקוביץ, "נוכחויות רבניות במרחב הרומני") (ברומנית)
Nicolae Cajal, Harry Kuller (coord) Activitatea comunitar-culturală din întreagă țară de la - 1918 până în 1944 Personalități ale cultului - în Contribuția evreilor din România la cultură și civilizație Editura Hasefer, București, 2004
Eliyahu Feldman - art. Meir Moritz Beck - Encyclopedia Judaica
לקריאה נוספת

ליביו רוטמן, חברה בראי החינוך: בית הספר היהודי-הרומני 1851–1914 (עריכה: יהודית שרגל), תל אביב: מרכז גולדשטיין-גורן לתולדות היהודים ברומניה – המכון לחקר התפוצות – אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ט 1999.
לוסיאן-זאב הרשקוביץ, 'תנועת התיקונים בדת בקרב יהודי רומניה, 1857–1921', הקונגרס העולמי למדעי היהדות 12, ב (תש"ס), 155-165.
Dr. M. Beck: Viața şi opera, 1845–1923: Cuvânt de omagiu, : (Typ. ’Curierul judiciar’), 1925. (ברומנית)
1921, Adolphe Stern - Însemnări din viața mea vol.2,
Cristina Toma, “Rabinul Meir Beck: O personalitate de prim rang din trecutul evreilor români,” in Buletinul centrului, muzeului şi arhivei istorice a evreilor din România 7 (2001), 70–85. (ברומנית)
הערות שוליים

1 2  B.Tercatin ,L.Z. Herșcovici 2008 עמ' 91
1 2  E.Feldman
1 2  IWO L.Z.Herșcovici
1 2  B.Tercatin ,L.Z. Herșcovici 2008 עמ' 90
↑  N.Cajal, H.Kuller,עמ' 727
↑  יעקב חיים הלוי קארן מלבוב, בוקארעסט: מצות "הקהל" במקום Confirmation, הצפירה, 28 באוקטובר 1874.
↑  N.Cajal, H.Kuller  עמ' 728
↑  Baruch Tercatin şi Lucian-Zeev Herşcovici, Prezenţe Rabinice în Perimetrul Românesc: Secolele XVI-XXI, Bucharest: Hasefer, 2008, p. 91. (ברומנית)
↑  לוסיאן-זאב הרשקוביץ, מאיר מוריץ בק, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית) (מרומנית) אנקה מירצ'ה).
↑  נפוצות יהודה, המגיד, 21 ביוני 1900
↑  מכתבים מרומניא, המליץ, 25 ביוני 1900
↑  מעשה הצדקה ברומניא, המליץ, 5 בפברואר 1901
↑  האתר הגניאלוגי Geni
↑  Baruch Tercatin şi Lucian-Zeev Herşcovici, Prezenţe Rabinice în Perimetrul Românesc: Secolele XVI-XXI, Bucharest: Hasefer, 2008, p. 90. (ברומנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258313605171  VIAF: 97658493   WorldCat (עם VIAF): 97658493
קרלהיינץ שטוקהאוזן

| --- | --- |

 לידה:  22 באוגוסט 1928 מודראת, נורדריין-וסטפאליה, גרמניה
 פטירה:  5 בדצמבר 2007 (בגיל 79) קירטן, נורדריין-וסטפאליה, גרמניה
 מקום קבורה:  Waldfriedhof Kürten 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1951 
 מקום לימודים:  בית הספר הגבוה למוזיקה וריקוד בקלן, אוניברסיטת בון 
 זרם:  מוזיקה קלאסית של המאה ה-20 
 סוגה:  אופרה, מוזיקה אליאטורית, מוזיקה קלאסית של המאה ה-20, מוזיקה קאמרית, סריאליזם, מוזיקה אלקטרונית, מוזיקה אקספרימנטלית, מוזיק קונקרט 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר, כינור 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 בן או בת זוג:  Doris Stockhausen (29 בדצמבר 1951–1965) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 צאצאים:  Suja Stockhausen, Majella Stockhausen, Julika Stockhausen, מרקוס שטוקהאוזן, Christel Stockhausen, סיימון שטוקהאוזן 
 מספר צאצאים:  6 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1974)  פרס ארנסט פון סימנס (1986)  פרס בך של העיר החופשית של המבורג (1995)  מסדר ההצטיינות של נורדריין-וסטפאליה (1992)  מפקד מסדר האמנויות והספרות 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
קרלהיינץ שטוקהאוזן (Karlheinz Stockhausen‏; 22 באוגוסט 1928 – 5 בדצמבר 2007) היה מלחין גרמני מודרני שהתמקד במוזיקה אלקטרונית.
לקריאה נוספת

נורמן לברכט, אנציקלופדיה למוזיקה של המאה העשרים, הוצאת לדורי, 1996