stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולטר לוכט

| --- | --- |

גנרל ולטר לוכט
 לידה:  26 בפברואר 1882 ברלין, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  18 במרץ 1949 (בגיל 67) היילברון, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1901–1932   1937 – 1945
 דרגה:   גנרל חיל התותחנים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-87   מפקד הדיוויזיה ה-336   מפקד הקורפוס ה-66   מפקד הקורפוס ה-82   מפקד הארמייה ה-11   מפקד הקורפוס ה-13
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה קרב הארדנים
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
גנרל ולטר לוכט (בגרמנית: Walther Lucht;‏ 26 בפברואר 1882 – 18 במרץ 1949) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

לוכט נולד ב-26 בפברואר 1882 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1901 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-1 (פרוסיה המזרחית - פון לינגר), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. ב-4 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן, ולקראת סוף המלחמה מונה לקצין אג"ם דיוויזיית המילואים ה-75. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר לוכט ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1930 הועלה לוכט לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בנובמבר 1930 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הארטילריה ה-5. ב-31 במרץ 1932 פרש לוכט מהצבא, ונסע לסין שם כיהן כיועץ צבאי. במרץ 1937 מונה לוכט למפקד יחידות הארטילריה בלגיון קונדור, וב-1 ביוני 1938 הועלה לדרגת אוברסט. על שירותו בספרד קיבל לוכט את עיטורי מדליית מערכת 1936-1939 (ספרד), הצלב הספרדי בזהב עם חרבות, וצלב המלחמה (ספרד). ב-1 ביולי 1939 מונה לראש מחלקת ההדרכה ה-2 בהיילברון, ובקיץ 1939 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-215.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה לוכט מפקד רגימנט הארטילריה ה-215, שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-215 בעתודת הארמייה השביעית. ב-1 בפברואר 1940 מונה לוכט למפקד אגד הארטילריה ה-44, וב-17 בפברואר הועלה לדרגת גנרל מיור. במהלך המערכה על צרפת לחם לוכט כחלק מהדיוויזיה ה-44 במסגרת הקורפוס ה-40, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הדיוויזיה ה-44 כחלק מהקורפוסים ה-17, ה-29, ה-55, וה-51 לסירוגין במסגרת הארמייה השישית. ב-1 בפברואר 1942 הפך אגד הארטילריה לאגד הארטילריה ה-310, וב-17 בפברואר הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-87, שהייתה חלק מהקורפוס ה-9 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. ב-1 במרץ 1942 מונה לוכט למפקד הדיוויזיה ה-336, שהייתה חלק מהקורפוס ה-32 במסגרת הארמייה ה-15, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-25 במסגרת הארמייה השביעית, וב-12 במרץ קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. במאי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחמה כחלק מהקורפוסים ה-17, הקורפוס ה-8, וה-29 לסירוגין, ובספטמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-24 במסגרת הארמייה ההונגרית השנייה. ב-1 בנובמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובדצמבר הוכפפה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות דון, ולחמה בקרבות הקשים על הדונייץ ועל המיוס כחלק מפלגת הארמייה הולידט. ב-30 בינואר 1943 קיבל לוכט על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובאפריל הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-29 כחלק מהארמייה השישית. ב-22 ביולי 1943 פרש לוכט מתפקידו, וב-1 באוקטובר 1943 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-20 בדצמבר 1943 מונה לוכט למפקד קורפוס המילואים ה-66, שהיה בעתודת קבוצת ארמיות G, וב-5 באוגוסט 1944 הפך לקורפוס ה-66 שהוכפף בספטמבר לארמייה ה-19. באוקטובר הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות B, ולחם עימה בקרב הארדנים. בינואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השישית, וב-9 בינואר קיבל לוכט על פעולותיו בקרב על הבליטה תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-8 באפריל 1945 מונה לוכט למפקד הארמייה ה-11, ולאחר פירוקה ב-21 באפריל מונה למפקד הקורפוס ה-13 הארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות G, ולאחר מכן במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, והשתתף בקרבות בתורינגיה ובשלזיה. בסוף המלחמה נפל לוכט בשבי בעלות הברית.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

בשנת 1948 שוחרר לוכט מהשבי. לאחר שחרורו התגורר לוכט בהיילברון עד למותו בתאונת דרכים ב-18 במרץ 1949.
הפטיטיס C

| --- | --- |

וירוס ההפטיטיס C
 תחום:  מחלות זיהומיות 
 מיקום אנטומי:  כבד 
 גורם:  HCV 
 תסמינים:  סרטן, שחמת הכבד, מיימת, בחילה, דלקת כבד, לחץ דם פורטלי, אנורקסיה, כאב בטן, צהבת, כאבי מפרקים, הקאה, עייפות, ראש מדוזה 
 טיפול:  ledipasvir  bicyclol  simeprevir  daclatasvir  grazoprevir  ribavirin  peginterferon alfa-2a  ombitasvir/paritaprevir/ritonavir  peginterferon alfa-2b  ריטונביר  telaprevir  ledipasvir/sofosbuvir  מבירט  simeprevir  sofosbuvir  sofosbuvir/velpatasvir  elbasvir/grazoprevir  boceprevir  ribavirin 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  177792 
 MeSH:  D006526
 סיווגים
 ICD-11:  1E50.2 
 
הפטיטיס C (באנגלית: Hepatitis C) היא מחלת כבד הנגרמת על ידי וירוס ההפטיטיס C, ממשפחת הפלאוויווירידה. מחלה זו שייכת לקבוצת מחלות הקרויה דלקת כבד נגיפית הנגרמת על ידי מספר וירוסים. הדבקה בווירוס הפטיטיס C התרחשה בעבר בעיקר דרך מנות דם נגועות, אולם לאחר קיום מבחנים סרולוגיים מתקדמים הסיכוי להידבק על ידי מנת דם נגועה הוא נמוך מאוד ועומד, נכון ל-2012, על 1 מתוך למעלה משני מיליון מנות דם. בנוסף להדבקה על ידי עירוי דם, ניתן להידבק באופן מילעורי (דרך העור), למשל על ידי הזרקת סמים, או חשיפה תעסוקתית או רפואית לדם (לדוגמה, חולי דיאליזה, או הידבקות של אנשי צוות רפואי שאז הסיכון עומד על 3% להידבקות על ידי מחט נגועה). ברוב המדינות, שכיחות הזיהום נעה בין 1% עד 2% מהאוכלוסייה, אולם קיימות מדינות עם שכיחות גבוהה בהרבה, כך למשל במצרים בה קיימת שכיחות הגבוהה מ-20% בערים מסוימות. וירוס זה אחראי ל-40% ממחלות הכבד הכרוניות והוא מהווה את האינדיקציה העיקרית לצורך בהשתלת כבד, היות שבמרבית המקרים הדבקה בווירוס מביאה להיווצרות מחלה כרונית של הכבד ("הפטיטיס כרונית"). בשנת 2020 הוענק פרס נובל על חקר הנגיף.
וירוס הפטיטיס C

וירוס ההפטיטיס C הוא וירוס RNA, ממשפחת הפלאוויווירידה. וירוס זה מקודד ל-10 חלבונים ויראליים שונים. חלבונים אלו כוללים את חלבון הליבה, שני חלבוני מעטפת הקרויים E1 ו-E2, חלבון ממברנלי הנקרא p7 וחלבונים מבניים שונים. הווירוס עצמו לא עובר אינטגרציה לתוך הגנום של המאכסן, אולם הוא בעל זמן רפליקציה מהיר יחסית ( 10^{12} ויריונים ליום). הסיבה לכך שעדיין אין חיסון מפני וירוס זה נעוצה בעובדה שריבוי המוטציות בו מביאות לקושי בתגובה החיסונית כנגדו. גם כאשר נוצרים נוגדנים, הם לטווח קצר.
הפיזור של הווירוס בעולם קשור, בין השאר, במספר גנוטיפים של הווירוס המשתנים בהתאם לאזורים שונים בעולם וכן באופן התגובה לטיפול תרופתי. גנוטיפ 1 של הווירוס הוא הנפוץ ביותר בעולם, בעוד ששכיחותם של גנוטיפ 2 ו-3 נמוכה יותר. גנוטיפ 4 עיקרי בעיקר במצרים, גנוטיפ 5 קיים בדרום אפריקה, וגנוטיפ 6 בהונג קונג.
הבדיקות האימוניות הקיימות מזהות נוגדנים לחלבוני הליבה, וכן לאזורים NS3 ו-NS5 בנגיף עצמו במהלך זיהום אקוטי. האינדיקטור הרגיש ביותר להדבקה בנגיף הוא הנוכחות של RNA הנגיף. איתור RNA זה נעשה באמצעות שיטות מולקולריות (PCR למשל) ובתוך ימים מההדבקה, הרבה לפני הופעת הנוגדנים לנגיף, כאשר לאחר מכן תהיה עליה באמינוטרסנפראזות בכבד (עליה ב-ALT) ולאחר מכן עליה בנוגדנים לנגיף. עם זאת, אצל חולים במחלה כרונית לעיתים לא ניתן לאתר נוכחות של RNA.
פתוגנזה

התהליך בו מובילה ההידבקות בווירוס ההפטיטיס C לפגיעה בכבד קשורה הן לפעילות של תאי T והן לפעילות אנטי-ויראלית של ציטוקינים נגד תאי כבד הנגועים בנגיף. גורמים נוספים במערכת החיסון תורמים לבלימת התפשטות הנגיף, כגון מערכת החיסון הראשונית ותאים מסוג natural killer.
מבחינה פתולוגית, ניתן להבחין בהסננה של כל אונת הכבד בתאים מונונוקלאריים, בעיקר לימפוציטים קטנים, אולם גם תאי פלסמה ואאוזינופילים. מלבד הסננה זו, ניתן לצפות בנמק של תאי כבד, התרבות של תאי קופר (Kupffer cells), ורמות שונות של עימדון דרכי המרה.
בהפטיטיס C, ניתן לראות יחסית רמות דלקת נמוכות של תאי הכבד, אם כי קיימת עליה משמעותית באקטיבציה של תאים המצפים את סינוסי הכבד וכן אגרגציות של לימפוציטים ונוכחות של שומן.
תסמינים קליניים

התסמינים הקליניים הנפוצים כוללים ירידה בתיאבון, הקאות, ובחילות המגיעות עם שינוי בחוש הטעם והריח, עייפות, חולשה, כאבי מפרקים ושרירים, כאבי ראש ולוע, פוטופוביה, שיעול ונזלת, ולאחר מכן הופעת הצהבת. שלב הצהבת מאופיין בהיעלמות מרבית הסימפטומים הקודמים, אולם לעיתים נצפית ירידה במשקל גם במהלך שלב זה. הכבד הופך להיות מוגדל ורגיש ולרוב יש כאבים ברביע הימני העליון שבבטן יחד עם תחושת חוסר נוחות. ממצאים נוספים שיכולים להיות כוללים חסימת דרכי מרה, הגדלה של הטחול או של בלוטות לימפה צוואריות.
בשלב ההחלמה, התסמינים עצמם נעלמים, אולם התנרמלות של הבדיקות עלולה להימשך עד 3-4 חודשים.
אבחנה

אצל חולים עם הפטיטיס C, עליה חולפת ברמות אנזימי הכבד (אמינו-טרנספרזות) היא נפוצה.
אבחנה של הדבקה בהפטיטיס C נעשית על ידי הדגמה של נוגדנים מסוג anti-HCV, אם כי בהפטיטיס חריפה אצל עד 10% מהחולים לא ניתן לאתר בתחילה רמות נוגדנים אלו. במקרים שונים בהם לא ניתן לאתר נוגדנים אלו ניתן לבחון להימצאות של RNA הנגיף – בדיקה המאתרת את קיום RNA הנגיף בדם היא למעשה ה- gold standard לצורך הוכחת הידבקות בנגיף, וניתן להשתמש בה אפילו לפני שיש עליה ברמות האמינו-טרנספרזות אם חושדים בהדבקה. רמות אלו של הנגיף אינן משמשות מד לחומרת המחלה או לפרוגנוזה, אולם הן כן יעילות בהערכת מידת התגובה לטיפול בתרופות אנטי-ויראליות.
כל נבדק שנמצאו בדמו נוגדני anti-HCV חייב לעבור בדיקת PCR למציאת הווירוס בדם. אם הבדיקה הזאת שלילית במשך שלושה חודשים עוקבים יש להניח שהנבדק שייך ל-20% מהחולים שנדבקו בהפטיטיס C והבריאו.
אם בדיקת PCR חיובית יש לבצע בדיקה כמותית של הווירוס בדם (PCR - RNAׁׂ), הנקראת גם בדיקת העומס הווירלי. ההחלטה על מתן טיפול תלויה בעומס הווירלי ובעיקר במצב הכבד. ההחלטה על טיפול אינה תלויה ברמת אנזימי הכבד בדם אלא בהתפתחות לייפת בכבד המסוגלת להסתיים בשחמת ובאי ספיקת כבד.
יש שלוש שיטות לקביעת רמת הלייפת בכבד:
ביופסיה של הכבד ובדיקה היסטולוגית - בדיקה פולשנית.
בדיקת Fibroscan - בדיקה לא פולשנית עם מכשיר אולטראסאונד בעל תכונות לבדיקת האלסטיות של הכבד הנמצאת ביחס ישר למידת הלייפת בכבד. התוצאות מבוטאות בדרגות F0 - F4 כאשר F0 זה כבד תקין ו-F4 הוא כבד צלקתי - שחמתי.
בדיקת Fibrotest - בדיקת דם לא פולשנית בה בודקים מספר סמנים בדם ששיקלול רמתם בדם נמצא בהתאמה עד 95% לביופסיה הכבד בקביעת רמת הלייפת בכבד.
טיפול > טיפול בהפטיטיס אקוטית

במרבית המקרים, הידבקות בהפטיטיס C מובילה להיווצרות מחלה כרונית ("הפטיטיס כרונית"). עם זאת, אם המחלה מתגלה, נמצא כי מתן טיפול תרופתי מביא לירידה בשיעור החולים ההופכים להיות נשאים כרוניים. על כן, לאחר תיעוד הידבקות לאחרונה במחלה יש לתת טיפול אנטי-ויראלי עם אינטרפרון אלפא במינון גבוה למשך תקופה של שבועות וחודשים (עד שנתיים). טיפול אגרסיבי זה הביא במחקרים מסוימים לתגובה וירולוגית משמעותית מבחינת ירידה בשיעור המחלה הכרונית (70% מהחולים ובמחקרים מסוימים שיעורים גבוהים יותר). הטיפול המקובל נכון ל-2012 הוא טיפול הניתן למשך 24 שבועות בתוך חודשיים עד שלושה חודשים ממועד ההדבקה בהפטיטיס C.
המהפך בטיפול בהפטיטיס C

עם התקדמות ההבנה במנגנון ההתרבות של הווירוס, החלו לתכנן תרופות הפוגעות בו במספר מנגנונים. התרופות הראשונות היו מעכבי פרוטאז וא"כ הופיעו מעכבי RNA פולימראז ומעכבי החלבון הווירלי NS5.
שילוב תרופות עם שלוש התכונות האלה בתוספת ריבווירין נתן תוצאות SVR של 96% -100% במחקרים שונים. לאור התוצאות המצוינות האלה אישרה ועדת סל התרופות ב-2015 להכניס את התרופות Exviera ו-Viekirax לטיפול בחולי הפטיטיס C בשילוב עם ריבווירין. הטיפול ניתן במשך שלושה חודשים.
בגלל העלות הגבוהה של טיפול זה שהיוותה כ-30% מהתוספת השנתית לסל התרופות אושר הטיפול רק לגנוטיפ 1 ולחולים עם דרגת לייפת הכבד F3 ו-F4. על החולים לעבור הערכה פסיכוסוציאלית על מנת לקבוע את מידת היענותם לטיפול ומניעת הדבקה נוספת לאחר מכן על ידי המשך הזרקת סמים.
מניעת הידבקות

נכון ל-2021 אין בנמצא חיסון פעיל או סביל להפטיטיס C. מידת ההטרוגניות של הווירוס ורמות המוטציות המהירות החלות בו, עדיין אינן מאפשרות יצירת חיסון יעיל. כדי למנוע את סכנת ההידבקות בנגיף, יש לנקוט צעדי מנע כדי שלא להיחשף אליו ובעיקר על ידי סינון קפדני של בדיקות דם. העברה על ידי מגע מיני של הנגיף בזוגות מונוגמיים ויציבים איננה סבירה ואין המלצה להשתמש באמצעי זהירות כגון קונדום, אלא אם יש ריבוי פרטנרים מיניים או קיום מחלות מין נוספות המעלים את הסיכון להדבקה. החולים בהפטיטיס C צריכים להימנע מלחלוק סכיני גילוח, מברשות שיניים וקוצצי ציפורניים עם אנשים אחרים החיים בבית. אין חשש בהנקה אצל תינוקות אשר נולדו לנשים נשאיות הפטיטיס C.
ראו גם

דלקת כבד נגיפית
לקריאה נוספת

טיפול משולש בהפטיטיס c מגנוטיפ אחד - מבט לאחור בפתחו של עידן חדש, גיל בן יעקב*, דניאלה מונטאנו*, נעים אבו פריחה*, אוהד עציון*, ויטלי דיזנגוף*, אלכס מושקלו*, דורון שוורץ*, שולמית מוניטין*, אנה טקצ'יק*, דורין זילברמן**, עמנואל סיקולר**, אלכסנדר פיש*, (* המכון לגסטרואנטולוגיה ומחלות כבד ,** מחלקה פנימית ב', המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, מסונף לפקולטה למדעי הבריאות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב), הרפואה, כרך 155, חוברת 5, עמודים 272-275, ניסן-אייר תשע"ו, מאי 2016.
הערות שוליים

↑  הוכרזו זוכי פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה לשנת 2020, באתר מדע גדול, בקטנה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558059905171  BnF: cb12175477z (data)  GND: 4262007-7  LCCN: sh85060290  NDL: 00986947  NKC: ph120673 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
מנגנון שכפול וירוס הפטיטיס C בתא הכבד
המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה

סטודיבייקר M29 Weasel ששימש את אנשי המשלחת
המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה (באנגלית: French Antarctic Expedition - בראשי תיבות: FAE; בצרפתית: Expéditions polaires françaises - בראשי תיבות: ExPé או EPF) היא כל אחת ממשלחות צרפתיות אחדות לאנטארקטיקה.
המשלחת הראשונה

בשנת 1772 הפליגו איב-ז'וזף דה קרגלן דה טרמרק וחוקר הטבע ז'אן גיום ברוגייר לאזור אנטארקטיקה בחיפוש אחר טרה אוסטרליס האגדית. קֶרְגֶלֶן-טְרֶמָרֶק השתלט על טריטוריות שונות באנטארקטיקה למען צרפת, בהן מה שייקרא בהמשך איי קרגלן.
בדין וחשבון של קרגלן-טרמרק למלך לואי החמישה-עשר, הפריז הכותב במידה רבה בערכם של איי קרגלן. המלך שלח אותו במשלחת שנייה לקרגלן בסוף 1773. כשהתברר, שהאיים האלה שוממים, חסרי-תועלת ובהחלט אינם טרה אוסטרליס, נשלח קרגלן-טרמרק לכלא.
המשלחת השנייה

בשנת 1837, במהלך המסע השני של אסטרולאב אל מעמקי חצי הכדור הדרומי, השיט רב החובל ז'ול דומון ד'אורוויל את ספינתו "אסטרולאב" לאורך חופי אנטארקטיקה, אזור שאותו כינה בהמשך ארץ אדלי, על שם אשתו. במהלך החלק האנטארקטי של משלחת זו, ביצע צוותו של דומון ד'אורוויל את הניסויים הראשונים לקביעת מיקומו המקורב של הקוטב הדרומי המגנטי, ונחת על אי שאותו כינו Rocher du Débarquement (בצרפתית: "סלע הנחיתה") בארכיפלג Géologie‏, (66°36′19″S 140°4′0″E﻿ / ﻿66.60528°S 140.06667°E﻿ / -66.60528; 140.06667), כ-4 ק"מ בלבד מן היבשת, שם אסף דגימות מחצבים ובעלי חיים. בשובו בשנת 1840 מונה לסגן אדמירל.
המשלחת השלישית

ז'אן-באטיסט שארקו התמנה למפקד המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה בשנים 1904–1907, על הספינה "פראנסז", שיצאה לחקור את החוף המערבי של ארץ גרהאם בחצי האי האנטארקטי. המשלחת הגיעה אל האי אדלייד בשנת 1905 וצילמה את ארכיפלג פאלמר ואת חוף לובה.
חברי המשלחת סרקו בקווים כלליים את החוף הדרום-מערבי של האי אנוורס בשנת 1904. הם נתנו את השם "Presqu'ile de Biscoe" לחצי-אי קטן בצד הדרום-מזרחי של מפרץ ביסקו, תוספת לכיבודים שזכה להם ג'ון ביסקו, שנחת אולי בסביבה בשנת 1832. אומנם השם "Presqu'ile de Biscoe" לא שרד, אבל סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1955 נתן את השם ביסקו פוינט לצוק הסלעי שנמצא במיקום המשוער של Presqu'ile של שארקו.
ארץ לובה נחקרה בינואר 1905 ונקראה על שם אמיל לובה, אז נשיא צרפת.
המשלחת מיפתה לראשונה את האי ראבו וקראה לו על שם שארל ראבו.
המשלחת מיפתה את האי ווטקינס אך לא קראה לו בשם. כמו כן מיפו את מפרץ ארתור.
"הר פראנסז" (64°38′S 63°27′W﻿ / ﻿64.633°S 63.450°W﻿ / -64.633; -63.450) ברכס הטרויאני נקרא על שם אוניית המשלחת "פראנסז".
האי לבואזייה נקרא "איל ננסן" על שם פריטיוף ננסן, חוקר האזור הארקטי הנורווגי. השם שונה בשנת 1960 כדי למנוע בלבול עם האי ננסן הקרוב, שקבל את שמו בשנת 1898 מן המשלחת האנטארקטית הבלגית.
נקודת בונפרטה (64°47′S 64°05′W﻿ / ﻿64.783°S 64.083°W﻿ / -64.783; -64.083) מופתה ונקראת על שם הנסיך רולאן בונפרטה (אנ'), נשיא החברה הגאוגרפית הצרפתית מ-1910 ועד מותו ב-1924.
את התמיכה הלוגיסטית למשלחת זו סיפק הצי של ארגנטינה (Armada de la República Argentina), באמצעות הקורבטה האגדית "ארא אורוגוואי".
המשלחת הרביעית

תוך שנה מאז שב מן המשלחת השלישית, התייצב שארקו בראש משלחת חדשה, בשנים 1908–1911. המשלחת הפליגה באונייה Pourquoi-Pas? IV(אנ') ("למה לא? IV") מנמל לה האבר, וחקרה את ים בלינגסהאוזן ואת ים אמונדסן וכן גילתה, מיפתה וכינתה בשם מספר תוואי נוף:
ארץ לובה נקראה על שם אמיל לובה, נשיא צרפת בעת משלחתו הקודמת של שארקו.
האי שארקו נקרא על שם מנהיג המשלחת עצמו.
אוניית המשלחת עגנה במפרצון בצדו הדרום-מזרחי של האי פטרמן, שאותו כינו "נמל ברית המילה" (Port Circumcision), משום שנצפה לראשונה ב-1 בינואר 1909, היום המסורתי לחגיגת ברית המילה של ישו.
האי רנו מופה לראשונה ונקרא בשם. חוף פאלייר נחקר בינואר 1909, ושארקו קרא לו על שם ארמאן פאלייר (אנ'), אז נשיא צרפת.
מפרץ מיקלסן נצפה לראשונה מרחוק בשנת 1909, אך לא זוהה כמפרץ. איי מיקלסן נקראו על שם אוטו מיקלסן, צולל נורווגי, שבדק את השדרית הפגועה של "למה לא?" בהאי דספשן.
מפרץ מרגריט התגלה בשנת 1909 ו/ארקו קרא למפרץ על שם אשתו. האי ג'ני במפרץ מרגריט התגלה ונקרא על ידי שארקו על שם אשתו של סג"ם מוריס בונגריין, הקצין השני של המשלחת.
השם "פאביה" ניתן בשנת 1909 לאי, או אולי כף, שמופיע על מפות המשלחת ב-68°27′S 66°40′W﻿ / ﻿68.450°S 66.667°W﻿ / -68.450; -66.667. ממיקום במרחק שבין 24 ל-27 ק"מ בקירוב, דרומית-מערבית לאי ג'ני, ערך מודד המשלחת מוריס בונגריין רישומים של תוואי נוף זה, שהוגדרו הן כ"אי פאביה" ו"כף פאבייה". בשלב מאוחר יותר נודע האזור כרכס פאבייה.
האי אדלייד נמדד לראשונה על ידי אנשי המשלחת. הם גילו גם את האי מילראן, שנקרא כנראה על שם אלכסנדר מילראן, מדינאי צרפתי. רכס דאגלס נראה במרחק.
האי רוטשילד נקרא על שם הברון אדואר אלפונס דה רוטשילד (אנ') (1949-1868), ראש הענף הצרפתי של משפחת רוטשילד ונשיא בנק האחים רוטשילד.
החלק הצפוני של מצר וילקינס נראה לראשונה ומופה בקווים כללים על ידי המשלחת בשנת 1910.
מפרץ וודינגטון - מופה על ידי המשלחת, ונקרא על שמו של ראש לשכת המסחר של רואן אשר ערך קבלת פנים למשלחת עם שובה לצרפת.
ראו גם

רשימת משלחות לאנטארקטיקה
העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה
הערות שוליים

↑  מקור שמם של הרי לה האבר באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
↑  מפרץ וודינגטון באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n85033750  SUDOC: 029547393   WorldCat (עם LCCN): n85-033750
ולטר ורצכה

| --- | --- |

 לידה:  23 במאי 1891 שוויבוס, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  3 באוגוסט 1956 (בגיל 65) המבורג, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מקום קבורה:  Nordfriedhof 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הצי הגרמני הקיסרי הצי הגרמני הקיסרי   רייכסמרינה רייכסמרינה   קריגסמרינה קריגסמרינה
 תקופת הפעילות:  1909–1945 (כ־36 שנים)
 דרגה:   גנרל-אדמירל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
ולטר וילהלם יוליוס וַרצֶכָה (בגרמנית: Walter Wilhelm Julius Warzecha;‏ 23 במאי 1891 – 3 באוגוסט 1956) היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

ורצכה נולד ב-23 במאי 1891 בעיר שוִויבּוּס שבמזרח הקיסרות הגרמנית (כיום שווייבודז'ין, בפולין), בן למשפחה שמוצאה משלזיה (מכאן שם משפחתו הסלאבי). אביו, מקס ורצכה, היה ראש עיריית נוירופין (Neuruppin). ב-1909 הוא התגייס לצי הקיסרי הגרמני, ושרת על הסיירת הכבדה ויקטוריה לואיזה (אנ'). באפריל 1910 הוא הועלה לדרגת פהנריך צור זה. ב-1911 הועבר לדרדנוט "נסאו", ובספטמבר 1912 הועלה לדרגת לויטננט צור זה, וב-2 במאי 1915 לדרגת אובר-לויטננט. באוגוסט 1916 הועבר מ"נסאו" לכוח הצוללות. עד סוף מלחמת העולם הראשונה הוא הספיק לפקד על הצוללות "UC-71", "UC-1" ו-"UB-148". הוא שיקע תשע ספינות בהיקף כולל של 22,612 טון (GRT), ופגע בעשר נוספות בסך כולל של 55,808 טון.
בעקבות סיום המלחמה ופיזורו של הצי הקיסרי, הצטרף ורצכה לרייכסמרינה, ושרת בתפקידי מטה. הוא הקים משפחה והתגורר בווילהלמסהאפן ולאחר מכן בקיל. ב-1920 הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט, ב-1928 לדרגת קורבטנקפיטן, וב-1933 לדרגת פריגטנקפיטן. ב-1934 הוא מונה למפקד בסיס הצי הים הבלטי בקיל, ובין אוקטובר 1937 לאוקטובר 1938 שימש כמפקד אוניית המערכה זוטא "אדמירל גרף שפה". ב-1 בנובמבר 1938 קודם לדרגת קונטר-אדמירל, והועבר לסגל ה-OKM (הפיקוד העליון של הקריגסמרינה) בברלין. בין נובמבר 1939 לאפריל 1944 שימש כראש המטה הכללי של חיל הים (Chef des Allgemeinen Marinehauptamtes), ב-1 בינואר 1941 הועלה לדרגת ויצה-אדמירל, ב-1 במרץ 1944 לדרגת גנרל-אדמירל. בעקבות תום מלחמת העולם השנייה והתאבדותו של הנס-גאורג פון פרידבורג, קיבל ורצכה מבעלות הברית את התואר "מפקד הקריגסמרינה", ופיקח על פירוקו של הקריגסמרינה עד 22 ביולי 1945. לאחר מכן נלקח כשבוי מלחמה עד 1947, ומאז התגורר בהמבורג עד מותו ב-3 באוגוסט 1956, בגיל 65.
הערות שוליים

↑  ולטר ורצכה, באתר uboat.net
| גנרל-אוברסטים וגנרל-אדמירלים בוורמאכט, בלופטוואפה ובקריגסמרינה במלחמת העולם השנייה ואוברסט-גרופנפיהררים באס אס |
| --- | --- | --- |
| גנרל-אוברסטים | וילהלם אדם • ארנסט אודט • הנס-יירגן פון ארנים • יוהנס בלסקוביץ • לודוויג בק • היינץ גודריאן • אולריך גראוארט • פרידריך דולמן • אדוארד דיטל • אוטו דסלוך • קורט האזה • פרנץ האלדר • הנס הובה • קרל-אדולף הולידט • הרמן הות • גוטהרד היינריצי • ולטר הייץ • קרל הילפרט • קורט פון המרשטיין-אקוורד • אריך הפנר • יוזף הרפה • הוברט וייזה • היינריך פון ויטינגהוף • ולטר וייס • הנס פון זלמות • אלפרד יודל • ארווין ינקה • הנס ישונק • אלכסנדר להר • גאורג לינדמן • ברונו לרצר • אברהרד פון מקנזן • ניקולאוס פון פאלקנהורסט • פרידריך פרום • ורנר פון פריטש • יוהנס פריסנר • קורט צייטצלר • גינטר קורטן • אלפרד קלר • ארהרד ראוס • ריכרד רואוף • גינטר רידל • גאורג-הנס ריינהרדט • לותר רנדוליץ • אויגן פון שוברט • קורט שטודנט • הנס-יורגן שטומפף • אדולף שטראוס • קרל שטרקר • רודולף שמידט |  |
| גנרל-אדמירלים | קונרד אלברכט • הרמן בהם • קרל ויצל • ולטר ורצכה • אלפרד זאלווכטר • וילהלם מרשל • הנס-גאורג פון פרידבורג • אוסקר קומץ • רולף קרלס • אוטו שולצה • אוטו שניוינד |  |
| אוברסט-גרופנפיהררים | יוזף דיטריך • קורט דליגה • פאול האוסר • פרנץ שוורץ |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1027690823  ISNI: 0000 0003 8454 8657  VIAF: 276508016   WorldCat (עם VIAF): 276508016
זורם

זורם במרווח שני לוחות נעים: מאמץ גזירה המוביל למעוות רציף (תנועה רציפה)
זורם (באנגלית: Fluid) הוא כל חומר העובר מעוות רציף (שינוי צורה מתמשך) תחת מאמץ גזירה.
זורם ימשיך לשנות את צורתו (מעוות רציף) בהפעלת מאמץ גזירה עליו, ושינוי צורה זה מתבטא בתנועת החומר: ה"זרימה".
זאת לעומת מוצק, שיהיה נתון לשינוי צורה סופי (מעוות זוויתי קבוע) עם הפעלת מאמץ הגזירה, בהתאם למודול הגזירה שלו.
שינוי הצורה המתמשך בזורם, הוא המהירות היחסית בין שכבות החומר – "גרדיינט המהירות", ומאמץ הגזירה, הוא למעשה החיכוך בין שכבות הזורם בתנועתם היחסית.
ההבחנה בין מוצק לנוזל נעשית בעזרת מספרים חסרי מימד: מספר דבורה או מספר ויסברג.
תחת הגדרת הזורמים נכללים מספר מצבי צבירה: נוזל, גז, פלזמה, ובמידה מסוימת, מוצקים פלסטיים.
תחום מכניקת הזורמים עוסק בתיאור התנהגותם של הזורמים, כתת-תחום במכניקת הרצף.
זורמים נבדלים ביניהם לפי התכונות הראולוגיות שלהם: הקשר בין מאמץ למעוות (דפורמציה). 
התנהגותו של זורם ניוטוני כפופה ל"חוק הצמיגות של ניוטון", הקובע יחס ישר בין המאמץ לקצב-המעוות, כאשר מקדם היחס (הפרופורציה) נקרא צמיגות. 
בזורם לא ניוטוני הקשר אינו ליניארי פשוט.
"זורם מושלם" הוא מודל לזורם ללא צמיגות ומקדם הולכה אינסופי. 
מודל הזורם המושלם מוביל לפיתוח מודל ה"זרימה הפוטנציאלית" המתאר את שדה הזרימה בצורה מתמטית פשוטה יחסית: 
משוואת לפלס בזרימה תמידית.
זורם סופר-קריטי (תרמודינמיקה)

בתורת התרמודינמיקה נעשה שימוש במונח "זורם סופר-קריטי" (אנ').
זורם סופר-קריטי מוגדר כמצב בו החומר מצוי מעל לנקודה הקריטית, ובו אין הבחנה בין פאזות נוזל-גז.
הזורם מצוי באזור ימני עליון בדיאגרמת פאזות.
ראו גם

זורם ניוטוני
זורם לא-ניוטוני
דאגרמת פאזות של מים, ומיקום נקודה הקריטית