קהילת יהודי ארטה
תולדות הקהילה היהודית

העיירה העתיקה הוקמה בשנת 625 לפני הספירה, ובשנת 1204, בתקופה הצלבנית, ניתן לה השם ארטה. היהודים התגוררו בארטה מאז המאה ה-11, תקופת השלטון הביזנטי, והתרכזו סביב בית הכנסת שהיה ידוע בשם "קהילת קודש תושבים". בשנת 1173 ביקר בעיר בנימין מטודלה ומצא בה 100 משפחות יהודיות.
יש לשער שגם במאות ה-14 וה-15 התגוררו משפחות יהודיות בארטה והן קיימו קשרים עם הקהילות ביואנינה שבצפון ולפאנטו שבדרום.
ארטה נכבשה בשנת 1449 על ידי העות׳מנים, אך אין מידע רב על ראשית הכיבוש, פרט לכך שקיימת עדות על גירושם של יהודים לאיסטנבול. לא ידוע מספר המגורשים, ניתן להניח[דרושה הבהרה] שהיו כ-120 גולים לאיסטנבול. בנוסף, גם אין מידע על מספר הנשארים בעיר שהיו אוטוכטונים-רומניוטים. המסמך היחיד שקיים הוא רשימת ואקפים (הקדשים) מקושטא מהשנים 1540 ו-1545, ושתשלום הג'יזיה של היהודים ניתן לוואקפים.
הקהילה היהודית בארטה נחשבה במאה ה-16, תקופת האימפריה העות׳מנית, אחת הקהילות החשובות, העשירות והמבוססות שבחבל אפירוס ביוון, ובאימפריה. בתקופה זו הגיעו אליה פליטים מספרד, מסיציליה, מפורטוגל, מקלבריה, מאפוליה, מקמפניה (נאפולי) וכן יהודים מעיירות אחרות השוכנות במחוז אפירוס. גידול האוכלוסייה היהודית בעיר תרם לבניית מספר בתי כנסת על ידי הקהילות השונות שהגיעו לפי מקומות מוצאם: קורפו, סיציליה, קלבריה ועוד. אחד מבתי הכנסת היה בית הכנסת פוליזיה (Pulieza), שהוקם על ידי היהודים הפליטים שהגיעו מפוליה ומקלבריה. בית כנסת זה התווסף לבית הכנסת גרקה (Greca) שהוקם במקום במאה ה-13.
בעיירה פעלו ארבעה קהלים עיקריים, שהגדול ביותר היה "קהל התושבים" המכונה "גריגוש" או "קורפו". הקהילות האחרות היו: קהל סיציליה, קהל קאלבריה וקהל פוליה. הפליטים שהגיעו מספרד נטמעו בין הקהילות השונות. מנהגיהם ותרבותם של הפליטים מהמקומות השונים היו כמנהג מקום מושבם הקודם, ולא פעם היו ביניהם עימותים ומחלוקות. המיסים הועברו במרוכז לשלטון העות׳מני והקשרים החברתיים בין היהודים לשכניהם המוסלמים והיוונים היו נדירים והצטמצמו רק לכדי קשרים כלכליים.
במאה ה-17 היגרו רבים מיהודי ארטה ליואנינה ולערים אחרות כדי להקים קהילות רומניוטיות גם שם. שאר התושבים היהודים שנשארו בארטה, התארגנו לקהילה אחת, התפללו בנוסח הספרדים ודיברו יוונית מעורבת במילים איטלקיות וספרדיות. המצב הביטחוני שלהם היה רע מאוד והם היו שרויים בשפל רוחני ובשפל כלכלי בשל העומס הכלכלי הכבד שהטיל עליהם הסולטן. למרות מצבם הקשה, הם הקפידו לשלוח כספים לחיזוקו ולקיומו של היישוב היהודי בארץ ישראל בעזרת השד"רים שהגיעו אליהם.
במאה ה-18 המשיכו השד"רים להגיע. אחד מהם נרצח - ר׳ שמשון גומץ פאטו. אנשי "חברת גמילות חסדים" מארטה יצאו לאסוף את גופתו ואת שני מלוויו, והביאו אותם לקבורה בעיר. בנוסף, ידוע כי מספר של יהודים יחידים מארטה עלו לארץ ישראל בתקופה הזו.
במאה ה-19 (1881) הועבר השלטון באזור לידי היוונים, שפת הדיבור של היהודים הייתה ספרדית-יהודית, וחברי הקהילה דברו בה עד לשואה. בתקופה זו הוקמה "חברת תלמוד תורה מעירנו זאת ארטא יצ"ו" ששמה לה למטרה לעודד את החינוך במקום, אך קיבלה אליה גם חברים מהיישובים הסמוכים. בשנת 1880 פרסמה החברה את תקנותיה בשלוש שפות: עברית, איטלקית ויוונית. נשיא האגודה היה יוליס בסו (ביסו), סגנו - יעקב מאיוני והגזבר היה מ"ד יוחנס. אגודות אחרות שקמו באותה העת היו "חברת צדקה" ו"הכנסת אחים". השד"רים שהגיעו מארץ ישראל המשיכו להגיע לארטה גם במאה ה-19 בדרכם לקורפו ולאיטליה, התערבו בענייני הקהילה וחיזקו את הסכמותיה ותקנותיה על ידי פסקיהם.
מלחמת טורקיה-יוון ערערה את המצב הכלכלי באזור, ולקראת סוף המאה החלה הגירה של יהודים בעיקר לצפון אמריקה.
בתחילת המאה ה-20 מנתה ארטה כ-100–200 משפחות יהודיות. לאחר פנייתו של נשיא הקהילה יעקב גניס והמזכיר ויקטור אלעזר, קיבלה הקהילה בשנת 1920 הכרה רשמית מממשלת יוון. בשנים אלה נהנו היהודים מחופש דת ומעצמאות כלכלית ואף מונו למועצת העיר.
יהודי ארטה התגוררו בשלוש שכונות: שכונת טסימנטה, שכונת אוחטוס, שהיה בה בית ספר, ושכונת רולוי שהיו בה שני בתי כנסת - בית הכנסת הישן ובית הכנסת החדש שהיה בו גם מקווה.