stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליאו אפריקנוס

| --- | --- |

דיוקן של ליאו אפריקאנוס, צייר סיבסטיאנו דל פומבו, 1520
 לידה:  1494? גרנדה, כתר קסטיליה 
 פטירה:  המאה ה־16 תוניסיה 
 שם לידה:  حسن ابن محمد الوزان الغرناطي 
 מדינה:  ממלכת גרנדה, מדינת האפיפיור, מרוקו 
 השכלה:  אוניברסיטת אל-קרוויין 
 השקפה דתית:  אסלאם, נצרות קתולית 
 
ליאו אפריקנוס (באנגלית: Leo Africanus, נולד בשם: אל-חסאן בן מוחמד אל-וואזן אל-אלפאסי; סביבות 1494 - סביבות 1554) היה ברברי אנדלוסי, דיפלומט וסופר, אשר ידוע בעיקר בספרו Descrione dell'Africa ("תיאור של אפריקה"), שמתאר את הגאוגרפיה של המגרב ואת עמק הנילוס. הספר נחשב בקרב עמיתיו המלומדים באירופה כמסמך המוסמך ביותר בנושא עד לחקר אפריקה המודרנית. עבור עבודה זו, ליאו הפך שם ידוע בקרב הגאוגרפים האירופיים.
ביוגרפיה

רוב מה שידוע על חייו נאסף מהערות אוטוביוגרפיים בעבודתו. ליאו אפריקנוס נולד כאל-חסן, בנו של מוחמד בגרנדה בשנת 1494. ניתן להעריך את שנת הלידה מדווחים שלו על האירועים ההיסטוריים השונים. משפחתו עברה לפאס זמן קצר לאחר לידתו. בפאס למד באוניברסיטה של אל- קראוויין. בצעירותו ליווה את דודו במשימה דיפלומטית והגיע עד העיר טימבוקטו (1510 לערך), אז חלק מאימפריית סונגהאי. בשנת 1517, כשחזר ממשימה דיפלומטית באיסטנבול בשמו של סולטן פאס מוחמד השני, מצא את עצמו בנמל רוזטה במהלך הכיבוש העות'מאני של מצרים. הוא המשיך את מסעו דרך קהיר לאסואן וחצה את הים האדום כדי להגיע לסעודיה. שם הוא כנראה ביצע עלייה לרגל אל מכה.
בדרכו חזרה לתוניסיה בשנת 1518 הוא נלכד על ידי הספרדים ליד האי ג'רבה, או קרוב לוודאי ליד כרתים. הוא נלקח לרומא אך נכלא קודם בכרתים במטה של אבירי ההוספיטלרים. במהלך תקופה זו, גורלם הרגיל של שבויים מוסלמים היה עבדות באניות המלחמה, אבל כאשר שוביו הבינו את הערך המודיעין ואת החשיבות שלו, הוא הועבר למבצר סנטאנג'לו ברומא והוצג מאוחר יותר לפני האפיפיור ליאו העשירי. הוא השתחרר במהרה וקיבל כסף כדי לשכנע אותו להישאר ברומא. הוא הוטבל בבזיליקת פטרוס הקדוש ב-1520. הוא קיבל את השם הלטיני יוהנס ליאו דה מדיצ'י (ג'ובאני ליאונה באיטלקית). בערבית הוא העדיף לתרגם את השם הזה כ"יוחאנא אל-אסד אל-ע'אנתי" (כלומר, ג'ון אריה גרנדה). סביר להניח כי ליאו אפריקנוס התקבל בברכה בבית האפיפיור, כאשר האפיפיור חשש כי הכוחות הטורקיים יפלשו לסיציליה ולדרום איטליה, והוא היה משתף פעולה שמוכן לספק מידע שימושי על צפון אפריקה.
ליאו אפריקנוס עזב את רומא ובילה שלוש או ארבע השנים הבאות באיטליה. מותו של פטרונו ליאו העשירי בשנת 1521, וחשדות מצד האפיפיור החדש אדריאן השישי היו כנראה הסיבה לעזיבתו את רומא. בעת שהייה בבולוניה הוא כתב ספר מילון רפואי ערבי-עברי-לטיני, שרק החלק הערבי שרד בו, וספר דקדוק של הערבית שרק חלק של שמונה עמודים שרד. הוא חזר לרומא בשנת 1526 בחסותו של האפיפיור החדש קלמנט השביעי, בן דודו של ליאו העשירי שהחליף אדריאן. לדברי לאו, הוא השלים את כתב היד על הגאוגרפיה האפריקאית באותה שנה. היצירה פורסמה באיטלקית בשנת 1550 על ידי המו"ל הוונציאני ג'ובאני בטיסטה ראמוסיו. הספר הפך לפופולרי מאוד והודפס חמש פעמים. הוא תורגם גם לשפות אחרות. מהדורות צרפתיות ולטיניות פורסמו בשנת 1556, בעוד הגרסה האנגלית פורסמה בשנת 1600 עם הכותרת ״ההיסטוריה הגאוגרפית של אפריקה״. המהדורה הלטינית, שהכילה שגיאות רבות בתרגום שימשה כמקור לתרגום לאנגלית.
ישנן כמה תאוריות על חייו המאוחרים, ואף אחת מהם אינה בטוחה. על פי תאוריה אחת, הוא חי ברומא עד שמת סביב 1550, השנה שבה התיאור של אפריקה פורסם. תאוריה זו התבססה על רמז עקיף בהקדמה מאוחרת יותר לספר. על פי תאוריה אחרת, הוא עזב זמן קצר לפני כיבוש רומא על ידי כוחותיו של צ'ארלס ה-15 בשנת 1527. הוא חזר לצפון אפריקה והתגורר בתוניסיה עד מותו, זמן מה אחרי 1550. תאוריה זו מבוססת על רשומות של המזרחן הגרמני יוהאן אלברכט ווידמנסטר, שהגיע לאיטליה ותכנן (אך בסופו של דבר נכשל) לנסוע לתוניסיה כדי לפגוש את ליאו שחזר לאסלאם. תאוריה אחרת טוענת כי הוא עזב את תוניסיה לאחר שנלכד על ידי צ'ארלס ה-15 בשנת 1535 למרוקו, מדינת מולדתו השנייה לאחר גרנדה, שם עדיין גרו קרוביו. רעיון זה מבוסס על ההנחה כי ליאו, שעזב את גרנדה, לא היה רוצה לחיות שוב תחת השלטון הספרדי הנוצרי, ואת רצונו היה בסופו של דבר לחזור למדינתו "על ידי עזרתו של אלוהים".
אמיתות הנסיעה לאפריקה

אין זה סביר כי ליאו אפריקנוס ביקר בכל המקומות שהוא מתאר ולכן הוא היה חייב להסתמך על מידע שהתקבל על ידי נוסעים אחרים. בפרט, ספק אם הוא ביקר אי פעם באזור שבט ההאוזה במערב אפריקה ובאמפרית בורנו. ואולי אפילו הוא מעולם לא חצה את הסהרה אבל הסתמך על מידע של נוסעים אחרים שפגש במרוקו. ההיסטוריון פקה מאסונן טען כי האמונה על מסעותיו הנוספים התבססה על טעויות של חוקרים מודרניים שפירשו את ספרו כמסלול שהוא עבר.
באותה תקופה ביקר ליאו בעיר טימבוקטו, זו הייתה עיר מוסלמית משגשגת שהתפרסמה בזכות חכמיה. היא הייתה ביתם של חוקרים ולומדים, שהיו קשורים בעיר למסגד גדול, שנודע בגלל הספרייה הגדולה שלו. בעת מסעו של ליאו לטימבוקטו, היא הייתה מרכז של סחר ונוהלה בידי סוחרים במוצרים אפריקאים, זהב, בדי כותנה ועבדים, וגם ספרים איסלמיים.
השם

בחתימה על אחד מכתבי היד שלו, קטע מהמילון הרפואי ערבי-עברי-לטיני שכתב לרופא היהודי ר' יעקב מנטינו (אנ'), חתם את שמו בערבית בשם יוהאנה אל- אסד אל- ר'רנטי (כלומר, ג'ון האריה של גרנדה), תרגום של שמו הנוצרי, ג'ון ליאו, או יוהנס ליאו (לטינית), או ג'ובאני לאונה (איטלקית). הוא קיבל גם את שם המשפחה מדיצ׳י על שם פטרונו, משפחתו של האפיפיור ליאו העשירי. באותו כתב יד נכלל גם שמו המקורי אל-חסן בן מוחמד אל- ווזאן אל- פאסי. אל-חסן בן מוחמד היה שם פטרוני שמשמעותו "אל-חסן, בנו של מוחמד", ואל - פאסי התקשר לעיר פאס, מרוקו.
כתביו

כאמור, הוא כתב אוצר מילים רפואי בשפה הערבית-עברית-לטינית לרופא היהודי יעקב מנטינו. הוא גם כתב תרגום בערבית של איגרות סנט פול, אשר מתוארך בינואר 1521, וכתב היד שייך לספריה במודנה. עבודה נוספת ששרדה היא אנציקלופדיה ביוגרפית של 25 מלומדים אסלאמיים ו-5 מלומדים יהודיים. אותה השלים ברומא לפני שעזב את העיר בשנת 1527 ופורסם לראשונה בלטינית על ידי יוהאן היינריך הוטינגר בשנת 1664. שלא כמו 'תיאור של אפריקה' שזכה להצלחה, ספר הביוגרפיות כמעט לא משך תשומת לב באירופה. הוא מכיל גם טעויות רבות, ככל הנראה בשל היעדר גישה למקורות הרלוונטיים כשהיה באיטליה. מה שאילץ אותו להסתמך רק על הזיכרון.
בשנה שכתב על אפריקה, הוא גם התייחס תוכניות לכתוב ספרים אחרים. הוא תכנן לכתוב שני תיאורים אחרים של מקומות, אחד למקומות במזרח התיכון והשני למקומות באירופה. הוא גם התכוון לכתוב על האמונה האסלאמית ואת ההיסטוריה של צפון אפריקה. עם זאת, אף אחד מהספרים האלה לא שרדו ואין כל הוכחה שהוא למעשה השלים אותם. הדבר יכול היה להיות מכיוון שחזר לצפון אפריקה.
דמותו בתקשורת

סיפורו הדמיוני של חייו, ליאו אפריקוס, מאת הסופר הלבנוני-צרפתי אמין מעלוף, ממלא פערים מרכזיים בסיפור וממקם את ליאו אפריקנוס באירועים בולטים של זמנו.
הבי.בי.סי הפיק סרט דוקומנטרי על חייו בשם "ליאו אפריקנוס: גבר בין העולמות" בשנת 2011. הוא הוצג על ידי באדר סאיג וביים ג'רמי ג'פס. הסרט הלך בעקבותיו של ליאו מגרנדה, דרך פאס וטימבוקטו, כל הדרך לרומא.
הוצע כי ויליאם שייקספיר אולי בהשראת הספר של ליאו אפריקנוס ייצר את הדמות של אותלו.
הערות שוליים

↑  Rauchenberger, Dietrich (1999). Johannes Leo der Afrikaner: seine Beschreibung des Raumes zwischen Nil und Niger nach dem Urtext (in German). Wiesbaden: Harrassowitz, p. 27-28
↑  Masonen, Pekka (2001). "Leo Africanus: the man with many names". Al-Andalus Magreb. 8–9: 115–143.
↑  Leo Africanus 1896, Vol. 1 p. v. הוא היה בן 12 כשהפורטוגזים כבשו את החוף במרוקו, ובגיל 16 ביקר בטימבוקטו בשנת 1510.
↑  Rauchenberger, Dietrich (1999). Johannes Leo der Afrikaner: seine Beschreibung des Raumes zwischen Nil und Niger nach dem Urtext (in German). Wiesbaden: Harrassowitz,p. 26
↑  Masonen, Pekka (2001). "Leo Africanus: the man with many names". Al-Andalus Magreb. 8–9: 115–143.
↑  Leo Africanus (1600). A Geographical Historie of Africa, written in Arabicke and Italian. Before which is prefixed a generall description of Africa, and a particular treatise of all the lands undescribed. Translated and collected by John Pory. London: G. Bishop. The first translation into English.
↑  Leo Africanus (1896). The History and Description of Africa (3 Vols). Brown, Robert, editor. London: Hakluyt Society. Internet Archive: Volume 1 (pp. 1–224), Volume 2, (pp. 225–668); Volume 3 (pp. 669–1119); Geographical index. The original text of Pory's 1600 English translation together with an introduction and notes by the editor.
1 2 3 4 5  Masonen, Pekka (2001). "Leo Africanus: the man with many names". Al-Andalus Magreb. 8–9: 115–143
↑  Fisher, Humphrey J. (1978). "Leo Africanus and the Songhay conquest of Hausaland". International Journal of African Historical Studies. Boston University African Studies Center. 11 (1): 86–112.
↑  Verde, Tom (2008). "A man of two worlds". Saudi Aramco World (January/February 2008): 2–9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264460205171  PLWABN: 9810665910505606  BIBSYS: 6065449  BNE: XX1142792  BnF: cb11912461v (data)  CANTIC: a11351858  CiNii: DA02148840  GND: 118866052  ICCU: BVEV032929  ISNI: 0000 0000 8169 4307  LCCN: n85059224  NKC: jx20080229001  NLA: 35083889  NLG: 224827  NTA: 069689792  RERO: 02-A000104051  SELIBR: 211286  SNAC: w6wn02t1  SUDOC: 026983427  Trove: 821603  VcBA: 495/11504  VIAF: 174989016   WorldCat (עם VIAF): 174989016 
חצר האוניברסיטה המוסלמית בפאס, בה למד ליאו אפריקאנוס, תחילת המאה ה-16.
האפיפיור לאו העשירי, הפטרון של ליאו אפריקנוס ברומא. ציור של רפאל
כריכת הספר של המשעות באפריקה, מהדורת 1600
איתן גלעד

| --- | --- |

גלעד עם מינויו למפקד חטיבת עציוני עם מפקד אוגדת געש תא"ל דדו בר כליפא
 לידה:  1985 (בן 40 בערך) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2005
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
  מפקד פלנ"ט נח"ל   מפקד גדוד 50   מפקד גדוד דקל   מפקד גדוד גפן   מפקד חטיבת עציוני   מפקד המרכז לאימונים טקטיים
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
 עיטורים
   אות מצטיין הרמטכ"ל
 
איתן גלעד (נולד ב-1985) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, שפיקד על חטיבת עציוני. קודם לכן שימש כמפקד גדוד 50 וגדוד גפן.
ביוגרפיה

גלעד גדל בקשת שברמת הגולן. התגייס לצה"ל במחזור גיוס מרץ 2005 לגדוד 931, עבר מסלול הכשרה של לוחם וקורס מפקדים. במהלך מלחמת לבנון השנייה היה מפקד כיתה בפלוגת החוד בגדוד 931, ולחם באזור הכפרים א-טייבה, ובקרב על הסלוקי בכפר ע'נדוריה. לאחר מכן יצא לקורס קציני חי"ר, בסיום הקורס קיבל גלעד מצטיין פלוגתי, וחזר לגדוד 931 וביצע את כל תפקידי הפיקוד בגדוד עד תפקיד מפקד הפלוגה המסייעת. בשנת 2012 קיבל את אות מצטיין הרמטכ"ל מרא"ל בני גנץ. בשנים 2012–2014 פיקד על פלנ"ט נח"ל בין השאר במבצע שובו אחים ובמבצע צוק איתן. לאחר מכן מונה למפקד מגמת אימון מתקדם בבא"ח נח"ל.
בשנת 2018 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 50, תפקיד בו שירת עד שנת 2020. בהמשך מונה למפקד גדוד דקל בבית הספר לקצינים. בשנים 2021 - 2022 שימש מפקד גדוד גפן. ב-14 באוגוסט 2022 ומונה למפקד חטיבת עציוני בדרגת אל"ם, ופיקד על החטיבה במהלך מלחמת חרבות ברזל. ב-18 באוגוסט 2024 סיים את תפקידו.
ב-4 במרץ 2024 פורסם שימונה למפקד המרכז לאימונים טקטיים (מא"ט).
חיים אישיים

גלעד מתגורר במושב קשת בגולן, נשוי לשי ואב לשניים. בעל תואר ראשון בהצטיינות בלימודי א"י וארכאולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
גלריה

גלעד (משמאל) בסיום תפקידו כמפקד גדוד 50, חברון, 2020
מימין לשמאל מני עברי, ישראל שומר, איתן גלעד
גלעד בסיום תפקידו כמפקד חטיבת עציוני, שלהבת עציוני, ירושלים, 2024
הערות שוליים

↑  חנן גרינברג וענת ברשקובסקי, ברק: "השורשים וערכי היסוד קודמים לטכנולוגיה", באתר ynet, 27 ביוני 2007
↑  מתן חצרוני, ‏האח הגדול פיקד על אחיו הקטן במבצע בעזה, באתר ‏מאקו‏, 21 בפברואר 2012
↑   עמוס הראל, ההיערכות של צה"ל מתחילה מלמטה, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2016
↑   רשימת המפקדים החדשים בצה"ל, באתר צה"ל, 4 בפברואר 2021
↑  מפקד חדש לחטיבת המילואים עציוני: אל"מ איתן גלעד, באתר ערוץ 7, 15 באוגוסט 2022
↑  אריה יואלי, ‏הקצין הסרוג יאיר צוקרמן סיים את תפקידו כמח"ט עציוני, באתר "סרוגים", 15 באוגוסט 2022
| מפקדי חטיבת עציוני |
| --- | --- | --- |
|  חטיבת עציוני   (1947 - 1949) | ישראל עמיר • דוד שאלתיאל • משה דיין • יצחק פונדק |  |
|  חטיבה 408   (1978 - 2010) | חיים אורן • עזרא סלע • חזי צפריר • ברוך שפיגל • מוני חורב • נמרוד רן • דני שחר • רון שכנר • ארז וינר • רפי מילוא • גיא הלוי |  |
|  חטיבת עציוני   (2010 - הווה) | גיא הלוי • אילן דיקשטיין • קובי ולר • אורן שמחה • יאיר צוקרמן • איתן גלעד • שראל סבג |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לוסי או'בריאן

| --- | --- |

 לידה:  13 בספטמבר 1961 (בת 63) 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 www.lucyobrien.com
 
לוסי או'בריאן (נולדה ב-13 בספטמבר 1961) היא סופרת ועיתונאית בריטית שיצירתה מתמקדת בנשים במוזיקה (אנ').
קריירה מוזיקלית וכתיבה מוקדמת

או'בריאן נולדה בקטפורד, לונדון וגדלה בסאות'המפטון. ב-1979, בעת שלמדה במנזר בסאות'המפטון, היא הקימה להקת פאנק בשם "הבנות הקתוליות". היא עזבה את הלהקה ב-1980 כדי ללמוד באוניברסיטה בלידס, והבנות הקתוליות המשיכו ליצור מוזיקה לזמן מה בשם חדש, Almost Cruelty לפני שהחליטו להתפרק ולחדול מלהוציא מוזיקה.
באוניברסיטה היא חברה למספר להקות, אך ויתרה על כך כדי לכתוב במקום.
היא הפכה לעורכת מוזיקלית של מגזין אוניברסיטת לידס, Leeds Student, ולאחר שסיימה את לימודיה ב-1983, היא פרסמה מאמרי דעה בעיתון המוזיקה ב-NME. מאז, היא כותבת על תרבות המשרדים ה"מאיימת" ב-NME בשנות ה-80, ועל המידה שבה עיתונאיות מוזיקה הוחרמו ולא נלקחו ברצינות בידי העיתון בשל היותן נשים. תרומתה הידועה ביותר לעיתון עשויה להיות מאמר השער מעורר המחלוקת, "התאבדות נוער".
במהלך שנותיה הראשונות ב-NME, או'בריאן כתבה עבור המגזין הפמיניסטי, Spare Rib, שבמשרדיו ביקרה לראשונה ב-1980. ב-1984 היא הייתה שותפה לכתיבת סיפורים על נשים בתעשיית המוזיקה. היא הייתה המומה לגלות כמה מעט נשים היו בעלות עסקאות תקליטים או היו במצעדים בהשוואה לגברים, ותגלית זו העניקה לה השראה לעבודה מאוחרת יותר, שבאה לידי ביטוי בעיקר ב-She Bop. לאחר שעזבה את NME, או'בריאן עבדה כעורכת מוזיקלית במגזין הלונדוני City Limits. במהלך עבודתה במגזין, היא ראיינה את דאסטי ספרינגפילד; ריאיון שהוביל ליצירת קשר עם המוציאים לאור סידג'וויק וג'קסון, שהציעו לה את ההזדמנות לכתוב את הביוגרפיה של ספרינגפילד.
כתיבה עצמאית וספרים

עד 1990, או'בריאן הפכה לעצמאית, והמשיכה לכתוב בגרדיאן ואינדפנדנט, ובמגזיני המוזיקה Q Magazine ו-MOJO, בין היתר. המוניטין שלה כסופרת ופרשנית התבסס ברצינות עם פרסום ספרה הראשון Dusty – ביוגרפיה רבת-מכר של זמרת הנשמה הבריטית דאסטי ספרינגפילד (סידג'וויק וג'קסון בע"מ, 1989). הספר הוביל לגילוי מחדש והערכה מחדש של עבודתה של ספרינגפילד, והיה הבסיס למוניטין של או'בריאן כסמכות בתחום האמניות ומוזיקת הנשמה.
הביוגרפיה המוזיקלית הבאה שלה, Annie Lennox (סנט מרטין פרס, 1993), הופצה גם היא בארצות הברית. או'בריאן שרטטה ותיארה את הקריירה של המוזיקאית הבריטית אנני לנוקס מהימים מעוררי המחלוקת המוקדמים שלה עם להקת The Tourists דרך ההצלחה העולמית עם יורית'מיקס ועד להחלטתה של לנוקס לקחת הפסקה בשיא הקריירה שלה כדי לפעול למען חסרי בית.
ב-1995, או'בריאן התעסקה יותר במוזיקאיות בספרה, She Bop: The Definitive History of Women in Rock, Pop & Soul (פאן, 1995). תוך שימוש בגישה אישית, פולמוסית ותמטית. הספר מתחיל בעידן הבלוז והג'אז, ומסתיים בפרקים על פופ מחאתי והצד הכלכלי של עסקי המוזיקה, תוך עיסוק בתרבות הפופ בשנות ה-50 של המאה ה-20, להקות בנות שפעלו באותן השנים, רוק צ'יקס, זמרות ואמניות פאנק (ביניהן ריוט גירל), זמרות-יוצרות (ביניהן הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה), ערוץ הטלוויזיה האמריקאי MTV וכוחה של תדמית, אמנות ואנדרוגניה. בנוסף לאלה, התעסקה בשאלה הלסבית וחקרה סוגות מוזיקליות כדוגמת: דיסקו, דאנס, ראפ, רגאיי ומוזיקת עולם.
ההוצאה השנייה של Dusty הופצה ב-1999 וכיסתה אירועים עד מותה של ספרינגפילד, בעוד ש-She Bop II המעודכן הופץ ב-2002 בידי קונטיניום פרס, וכלל פרקים על אמנים עדכניים יותר ופרק נוסף על גירל פאוור.
בשנת 2007, או'בריאן כתבה ביוגרפיה מעמיקה על מדונה, בשם "מדונה: כמו אייקון". היא פורסמה ב-28 באוגוסט 2007 בממלכה המאוחדת ומאוחר יותר, ב-6 בנובמבר 2007, בארצות הברית.
טלוויזיה ורדיו

ספריה של או'בריאן, בעיקר She Bop, הובילו לפרסומים תכופים בטלוויזיה כאוטוריטה במוזיקת רוק. פרסומים אלו זכו להצלחה ולהערכה במרוצת השנים. בין היתר, או'בריאן הייתה שותפה להפקת הסרט התיעודי Righteous Babes של ערוץ 4, שעסק במוזיקת רוק ופמיניזם חדש, ובשנת 2002 עיבדה את She Bop II כסרט תיעודי בשני חלקים עבור BBC רדיו 2.
ביבליוגרפיה

Dusty, לונדון: סידג'וויק וג'קסון, 1989
"אנני לנוקס", לונדון: סידג'וויק וג'קסון, 1991
She Bop: The Definitive History of Women in Rock, Pop & Soul, לונדון: פינגווין, 1995
Dusty, לונדון: סידג'וויק וג'קסון, 1999 (כריכה רכה, מהדורה חדשה, מעודכנת)
She Bop II: The Definitive History of Women in Rock, Pop & Soul, לונדון/ניו יורק: קונטיניום, 2002
"מדונה: כמו אייקון", לונדון: הרפר-קולינס, 2007 (כריכה רכה, מהדורת 2008)
It Takes Bloods and Guts, נכתב עם סקין, סיימון ושוסטר, 2020 (ISBN 978-1471194917)
הערות שוליים

1 2  Author Biography, O'Brien, Lucy – She Bop: The definitive history of women in rock, pop, and soul, London: Penguin, 1995
↑  O'Brien, Lucy, A kiss in the dreamhouse, in Aizelwood, John, Love Is The Drug, London: Penguin, 1994, pp86-91
↑  O'Brien, Lucy – Prologue in She Bop: The definitive history of women in rock, pop, and soul, London: Penguin, 1995, pxii
↑  O'Brien, Lucy, Prologue in She Bop: The definitive history of women in rock, pop, and soul, London: Penguin, 1995, pxiii
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-14 בפברואר 2012. נבדק ב-17 בפברואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה);  (עזרה)
↑  O'Brien, Lucy (31 ביולי 2009). "The NME's first female editor". The Guardian. נבדק ב-27 בספטמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Inky Fingers: The NME Story, BBC2, 4 July 2005
↑  O',Brien, Lucy, A Kiss in the Dreamhouse, in Aizlewood, John, Love Is The Drug, London: Penguin, 1994, pp86-91
↑  O'Brien, Lucy, Introduction in She Bop: The definitive history of women in rock, pop, and soul, London: Penguin, 1995, p2
↑  O'Brien, A Kiss in the Dreamhouse, in Aizlewood, John, Love Is The Drug, London: Penguin, 1994, p96
↑  "Archived copy". books.guardian.co.uk. אורכב מ-המקור ב-8 ביולי 2012. נבדק ב-30 ביוני 2022. {{cite web}}:  (עזרה);  (עזרה)
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-9 במרץ 2016. נבדק ב-10 במאי 2007. {{cite web}}:  (עזרה);  (עזרה)
1 2  "yobet手机_yobet备用网址_yobet娱乐app". אורכב מ-המקור ב-26 בספטמבר 2007. נבדק ב-27 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Yahoo | Mail, Weather, Search, Politics, News, Finance, Sports & Videos, Yahoo | Mail, Weather, Search, Politics, News, Finance, Sports & Videos (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526437105171  PLWABN: 9810589187505606  BnF: cb134792411 (data)  GND: 134066197  ISNI: 0000 0001 1451 2064  LCCN: n93051849  NKC: xx0083750  NTA: 101107331  SUDOC: 161923402  VIAF: 88070027   WorldCat (עם VIAF): 88070027
אנוסים

"מראנוס", צילום שחור-לבן של ציור מאת משה מימון, 1898.
האנוסים היו יהודים שאולצו להמיר את דתם ולקבל על עצמם את דת המדינה השולטת, אך המשיכו לשמור בסתר על זיקתם לדת ולעם היהודי.
באירופה נאנסו היהודים לרוב לקבל את דת הנצרות, ובאסיה ובצפון אפריקה – את דת האסלאם (לדוגמה אנוסי משהד).
בעקבות היקף המרת הדת הכפויה בה חויבו היהודים בעיקר לקבל עליהם את הדת הנוצרית-קתולית בתקופת ימי הביניים, בפרט בספרד ובפורטוגל, אך גם בארצות אחרות, נפוץ בעיקר השימוש במילה אנוסים לתיאור המרות הדת הכפויות וחיי המומרים באימפריה הספרדית והפורטוגזית.
כתוצאה מהמרת הדת הכפויה מחד, רצונם של היהודים לשמור על דתם מאידך, הסכנה הכרוכה בכך ומאות השנים שעברו מאז המרת הדת הכפוייה, התפתחו בקרב האנוסים מנהגי דת ייחודיים להם, בין הבולטים בהם הייתה העברת המנהיגות הדתית של הקהילייה לידי הנשים, ושמירה על סודיות.
להערכתו של פרופסור סרג'ו דלה פרגולה מהמכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית "מיליונים רבים בעולם הם בעלי זיקה לעם היהודי – ברובם צאצאי אנוסים מחצי-האי האיברי".
במאה העשרים ואחת מתרחבת התופעה של חזרת צאצאי האנוסים לשורשיהם היהודים.
האנוסים מכונים גם "נוצרים חדשים" (בספרדית: Cristiano Nuevo), "קונברסוס" (Converso, מומרים), "קריפטו יהודים" (מיוונית, "יהודים בסתר"), "מאראנוס" (בספרדית: Marranos‏, "חזירים"), אסלאם א ג'דיד (מוסלמים חדשים), צ'אלה (לא זה ולא זה) כינויים אלה כוללים לרוב הן את המומרים עצמם והן את צאצאיהם.
עינויים בידי האינקוויזיציה, עשרות אלפי אנוסים עונו על ידי האנקווזציה ואלפים הומתו בעוון שמירה על היהדות בסתר.
אנוסים בעולם הנוצרי > ראשיתה של תופעת האנוסים בספרד

במהלך המאה השביעית, יהודים רבים עזבו את ספרד בגירוש ספרד במאה השביעית, אך רובם, כתשעים אלף, נאנסו לקבל עליהם את הנצרות כדי להציל את נכסיהם (יש הטוענים כי נעשה הדבר באיומי חרב), ובסתר נשארו נאמנים לדתם, עד שהותרה חזרתם ליהדות בפומבי. במהלך השנים שלאחר הגירוש, עלה מיכאל קיסר בן כת האתינגאנים על כס האימפריה הביזנטית, אשר הטה תחילה את כף הזכות לטובת היהודים, ועל כן נוצר מיתוס לפיו הוא צאצא למשפחה מאנוסי סיסיבוט. לאחר מכן שינה את דעתו והחל להילחם ביהודים וביהדות בחורמה.
החל מסע הצלב הראשון החלה תופעה אונס ורצח של יהודים. בשנת 1120 הוכרז על ידי האפיפיור קליקסטוס השני על בולה שנועדה להגן על יהודים שסבלו במהלך מסע הצלב הראשון. הבולה אושררה מחדש על ידי אפיפיורים רבים עד המאה ה-15.
ראשית תופעת האנוסים בספרד נעוצה בפרעות שנערכו ביהודי ספרד בשנת 1391, במהלכן הוסת ההמון בידי הארכידיאקון פראנד מרטינס. ההמון המוסת יצא לסדרת מהומות ומעשי טבח נגד היהודים, שכללו שריפת בתי כנסת, רציחות, המרות דת בכפייה ועוד. פרעות אלו מכונות "גזירות קנ"א" ובמהלכן המירו יהודים רבים את דתם מרצון כדי להציל את חייהם.
גם לאחר שוך המהומות המשיכו להופיע גלים של המרות דת מרצון. ההתנצרויות היו כה רבות עד שתוך עשרים וחמש שנה נוצרה תופעה חברתית רחבת ממדים שכונתה בציבור הכללי "הנוצרים החדשים". בקרב הציבור היהודי לעומת זאת נקראו המומרים "אנוסים", שהוא המונח המקובל בספרות ההלכה לתופעה זו לפחות בימי רבינו גרשום, ומתוך רצון למזער את חטאם של הממירים ומתוך הבנת הנסיבות שהובילו להמרות אלו.
כמאה שנים התקיימו זו לצד זו קהילות יהודים וקהילות "נוצרים חדשים", כאשר היהודים הורשו על ידי השלטונות לקיים את מצוות התורה בעוד הנוצרים החדשים היו נתונים לחקירות מתמידות מצד האינקוויזיציה, שדרשה לוודא את נאמנותם של הנוצרים החדשים לנצרות. השלטונות לאו דווקא עודדו את הפרעות, אך ראו בכל התנצרות, גם אם נעשתה בכפייה, עובדה מוגמרת, שניסיון לשינוייה יגרום לעונש מוות.
אנוסים בעולם הנוצרי > המרות הדת סביב גירוש ספרד

שיאה של תופעת האנוסים מצוי בברירה שהועמדה בשנת 1492 בפני יהודי ספרד: המרת דתם לנצרות או גירוש תוך ארבעה חודשים. רבים מיהודי ספרד המירו דתם, לפחות למראית עין, ונשארו לחיות בספרד, אך בין 80,000 ל-120,000 מיהודי ספרד בחרו להישאר נאמנים ליהדותם ועקרו מספרד, רבים מהם לשכנתה פורטוגל, שדמתה לספרד מבחינה תרבותית. עם זאת, בשלב הבא מלכי ספרד עודדו את מנהיגי פורטוגל לגרש את היהודים גם מארצם. ואכן, בשנת 1497, ארבע שנים לאחר שגורשו מספרד, שינה מנואל הראשון, מלך פורטוגל, את גישתו ויזם מהלך של התנצרות קולקטיבית בכפייה של כלל יהודי פורטוגל, כולל יהודי ספרד המגורשים. בשנת 1540 הוקם בפורטוגל מוסד אינקוויזיציה, שאחד מתפקידיו היה להשגיח על האנוסים. נוסף ליהודים שהתנצרו, לפחות למראית עין, בשל חשש לחייהם, היו גם כאלה שהתנצרו מתוך תקווה להנאה חומרית – שיפור מעמדם ומצבם הכלכלי, אך גם בהם שמרו רבים אמונים ליהדותם בסתר. מסיבות אלו גדל היקפה של קבוצת האנוסים.
כפי שתיאר זאת בדבריו האנוס יצחק אורוביו די קסטרו:
...בספרד העמדתי פני נוצרי, כי חביבים הם החיים, אך מעולם לא עשיתי זאת היטב, וכך נתגלה שלא הייתי אלא יהודי...
שם, מול פני הסכנה [של אובדן] החופש, הכבוד והרכוש ואף החיים, הייתי לאמיתו של דבר יהודי – ונוצרי [רק] למראית עין...
אנוסים בעולם הנוצרי > הגירה מפני שלטונות עוינים לאנוסים

רבים מהאנוסים מצאו את עצמם מהגרים מחצי האי האיברי (ובעיקר לארצות "העולם החדש") לצורך הקלת העול של השלטונות הנוצריים הקיצוניים של האינקוויזיציה מהם.
חלק קטן מאנוסי פורטוגל מצאו את עצמם או מוגלים לסאו טומה ופרינסיפה בשל רצון הכתר הפורטוגזי לשבור את רוחם בעבדות במטעי הסוכר שם ומקימים קהילה קצרת ימים במקומות אלה או מחפשים מפלט באופן אקטיבי מפני רדיפות האינקוויזיציה הפורטוגזית שלא חדלו גם לאחר התנצרותם הרשמית וביקשו מקלט בארצות במערב אפריקה, שם התבוללו עם נשים מקומיות ויצרו קהילה שנקראה: "לנסאדוס", שלימים היוותה יסוד ביחסי המסחר שבין האירופאים לאפריקאים המקומיים.