stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלדצויגמייסטר
הצבא האוסטרו-הונגרי

בצבא האוסטרו-הונגרי, ל-Feldzeugmeister (בהונגרית: Táborszernagy) הייתה משמעות שונה. במהלך המלחמות הנפוליאוניות, פלדצויגמייסטר החזיק בדרגה מעל פלדמרשל-לוטננט והיה ממש מתחת לפילדמרשל. הדרגה הייתה מקבילה בערך לדרגת גנרל. פלדצויגמייסטר היה שווה ערך לגנרל חיל הרגלים וגנרל חיל הפרשים. הדרגה נשארה השנייה בחשיבותה בצבא האוסטרי עד ליצירת דרגת גנרל-אוברסט בשנת 1915.
בתחילה ניתנה הדרגה לגנרלים ביחידות הרגלים והארטילריה, בעוד ביחידות חיל פרשים ניתנה דרגת גנרל חיל הפרשים, אולם משנת 1908 ואילך ניתנה דרגת פלדצויגמייסטר רק לגנרלים מיחידות ארטילריה בלבד.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| דרגה זוטרה פלדמרשל-לוטננט |  דרגות הצבא האוסטרו-הונגרי  פלדצויגמייסטר | דרגה בכירה גנרל-אוברסט |
הערות שוליים

↑  Lackey, Scott (1995). The Rebirth of the Habsburg Army: Friedrich Beck and the Rise of the General Staff. Issue 161 of Contributions in Military Studies. ABC-CLIO. p. 1. ISBN 0313031312.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  HDS: 028708 
דרגת פלדצויגמייסטר בצבא האוסטרו-הונגרי (שוות ערך לגנרל חיל הרגלים ולגנרל חיל הפרשים)
פרידריך הרביעי, רוזן צולרן

| --- | --- |
 לידה:  1188? 
 פטירה:  30 בדצמבר 1255 (בגיל 67 בערך) 
 מדינה:  גרמניה 
 בן או בת זוג:  Elisabeth von Habsburg 
 
פרידריך הרביעי, רוזן צולרן (בגרמנית: Friedrich II. von Nürnberg-Zollern; ‏ 1188 – 30 בדצמבר 1255), הידוע גם בשם פרידריך השני, רוזן העיר נירנברג, היה רוזן העיר נירנברג מבית הוהנצולרן בין השנים 1204–1218, ורוזן צולרן משנת 1218 עד מותו.
ביוגרפיה

פרידריך נולד בשנת 1188, לפרידריך השלישי, רוזן צולרן ולסופיה מראבס, בתם של קונראד השני מראבס והידלגארד מאבנברג. בשנת 1191 מת סבו קונראד השני מראבס ללא בנים, ובעקבות כך הפך אביו לרוזן העיר נירנברג. בשנת 1200 מת אביו, ואחיו קונראד ירש את רוזנות צולרן, בעוד קונראד ירש את רוזנות העיר נירנברג כפרידריך השני. בשנת 1218 חולקו שוב הנכסים וקונראד קיבל את הנחלות בפרנקוניה, ואת התואר של רוזן העיר נירנברג, ואילו פרידריך קיבל את הנחלות בשוואביה, ובכך נחשב למייסד הקו השוואבי של בית הוהנצולרן.
פרידריך התחתן עם אליזבת מאבנסברג, ממנה נולד לו בנו פרידריך החמישי, רוזן צולרן. ב-30 בדצמבר 1255 מת פרידריך, ובנו פרידריך החמישי ירש את נחלותיו.
ועדת שמגר (פדיון שבויים ונעדרים)

ועדת שמגר הייתה ועדה ציבורית בראשותו של נשיא בית המשפט העליון לשעבר מאיר שמגר, אשר נתמנתה ביולי 2008 על ידי שר הביטחון אהוד ברק, לקביעת עקרונות לניהול משא ומתן לפדיון שבויים, חטופים ונעדרים.
עם הקמת הוועדה, נקבע מראש כי הוועדה לא תפרסם את המלצותיה עד לאחר שחרורו של גלעד שליט משבי החמאס. בהתאם, בשנת 2012, לאחר שחרורו, הגישה הוועדה לשר הביטחון את המלצותיה. מסקנותיה סווגו בסיווג "סודי ביותר" והדו"ח לא פורסם במלואו בציבור.
חבריה נועדו עם בכירים במשרד המשפטים, במשרד הביטחון, בצה"ל, בשב"כ ובאמ"ן וכן עם דוד מידן, הנציג הישראלי במשא ומתן על שחרור שליט.
על היקף פעילות הוועדה טען אסא כשר: ”עסקנו בכל פרשה של חילופי שבויים או חטיפה שקרתה בישראל מאז ומעולם”.
רקע

הוועדה הוקמה לאחר ביקורת שנמתחה בציבור בישראל על עסקאות חילופי שבויים שביצעה מדינת ישראל בעבר. ביניהן, העסקה בשנת 2004 שבה הוחזרו גופותיהם של עדי אביטן, עומר סואעד ובני אברהם והאזרח אלחנן טננבוים תמורת 400 מחבלים פלסטינים ועוד 36 נוספים, בהם מוסטפא דיראני ועבד אל-כרים עובייד. עסקה נוספת נחתמה בשנת 2008 ובה הוחזרו גופות חיילי המילואים אלדד רגב ואהוד גולדווסר תמורת סמיר קונטאר, ארבעה אסירים נוספים ו-197 גופות של לוחמי חזבאללה.
חברי הוועדה

בין חברי הוועדה ששמם פורסם:
| שם | הערה |
| --- | --- |
מאיר שמגר: נשיא בית המשפט העליון לשעבר וראש הוועדה
אסא כשר: פרופסור אמריטוס לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב ופעיל בתחומי האתיקה המקצועית
עמוס ירון: מנכ"ל משרד הביטחון לשעבר
המלצות הוועדה

דו"ח הוועדה מתפרס על פני כ-100 עמודים. חלקו הראשון של הדו"ח עוסק בתהליכי קבלת ההחלטות. כלומר, כיצד צריכה הממשלה לעסוק בשאלות העולות במשא-ומתן לעריכת הסכם חילופי שבויים או אסירים – מי האחראי על קשר עם משפחת החטוף, הכרזה על חללים, ומדיניות תקשורתית בנושא.
חלקו השני של הדו"ח עוסק בכללים ועקרונות לביצוע המשא ומתן. עוד פורסם כי הדו"ח עושה שימוש במילה "תמורה" במקום המילה "מחיר".
אחת הסוגיות שהוועדה בחנה היא הסוגיה המשפטית בביצוע עסקת חילופי שבויים על פי הגדרות הדין הבין-לאומי. שבוי, בהקשר זה, מוגדר כחייל שנמצא בידי צבא מדינת אויב. כאשר מדובר על ארגון טרור, שאינו ארגון מדינתי או צבאי, החייל אינו מוגדר כשבוי אלא כחטוף. יתרה מזו, ישראל אינה מחזיקה בשבויים, אלא באסירים ביטחוניים ופליליים, שחלקם הורשעו ברצח, בבית משפט אזרחי או צבאי, ונשפטו למאסרי עולם. לאור זאת, שחרור אסירים שנשפטו והורשעו בישראל בתמורה לשחרור שבוי או חטוף, פוגע במערכת המשפט הישראלית.
מסקנות הוועדה סווגו בסיווג "סודי ביותר" ולא פורסמו בציבור. על כך אמר שמגר בעת הגשת המסקנות ב-2012 לשר הביטחון:
"עניין הסודיות הוא חלק אינטגרלי מן ההמלצות שלנו... טוב להשאיר גם דברים לניחוש ולהערכה ולא להיות ספק אינפורמציה לגורמים עוינים"
חלק מהמסקנות נחשפו בתקשורת, ללא אישור מצד גורמי הוועדה או גורמים מדיניים. בין ההמלצות לכאורה שפורסמו:
יש לשמור ביתר שאת על סודיות המשא ומתן.
הטיפול בפדיון חטופים ושבויים יועבר ממשרד ראש הממשלה ושליחיו המיוחדים לאחריות שר הביטחון, והוא או מי מטעמו יעמדו בקשר עם משפחות השבויים ויהיו אחראים על ניהול המשא ומתן תוך יידוע הממשלה. במקרה של הגעה להסכמות עם הצד החוטף, תועבר ההחלטה לבצע חילופי שבויים לידי הממשלה.
שחרור חייל חטוף תמורת מספר אסירים בודד, ושחרור גופה (או אסיר בודד) עבור גופה.
יש להביא לניתוק בין משפחות השבוי לבין מקבלי ההחלטות ברמה המדינית על מנת למנוע לחץ בלתי ראוי.
ארבע מדרגות למחויבות המדינה לאזרחיה, בסדר יורד של חשיבות:
חייל שנשבה בפעילות מבצעית
ישראלי שנפל בשבי עקב פעילות טרור
אזרח ישראלי שחצה בטעות את הגבול ונפל בשבי
אזרח שחצה את הגבול ביודעין ומרצונו
המדינה אחראית על הפעלת לחץ על הגורם החוטף, כולל באמצעות שינוי תנאי האסירים הביטחוניים
בשנת 2010, עוד טרם סיום עבודת הוועדה, ברק, כשר הביטחון, קיבל את המלצות הוועדה בתחום ההסדר הארגוני.
בשנת 2015 קבוצת חברי כנסת, ביניהם יאיר לפיד, עפר שלח, אביגדור ליברמן ועמר בר-לב, הציעה לחוקק את מסקנות הוועדה (פ/1847/20). הצעת חוק זו הונחה על שולחן הכנסת ה-20, אך לא הועלתה להצבעה.
ביקורת

בשלהי 2009, כשהסתמן סיכוי לעסקה בין ישראל לחמאס להחזרתו של גלעד שליט, עתר ח"כ יעקב כץ (האיחוד הלאומי) לבג"ץ בדרישה לפרסם את המלצות הוועדה (בג"ץ 9554/09). בתשובה לעתירה כתבה המדינה לבג"ץ, כי המלצות ועדת שמגר, שמלכתחילה לא יועדו להתייחס למשא-ומתן בעניין שליט, טרם גובשו, וכץ הסכים למחיקת העתירה. בסופו של דבר עסקת שליט נחתמה באוקטובר 2011, ובמסגרתה שחררה ישראל 1,027 אסירים ביטחוניים ועצירים תמורת החייל החטוף.
לאחר הגשת מסקנות הדו"ח, התנהל דיון ציבורי סביב שאלת פרסום מסקנות הוועדה – שעד היום לא הובאו במלואן לעיון הציבור. הנימוק הרשמי לכך היה כי הדבר נעשה על מנת שלא לתת כלים בידי ארגוני הטרור להעריך את מדיניות הממשלה ולתכנן את צעדיהם בהתאם.
מאוחר יותר, בשלהי 2014, ההמלצות הובאו לדיון בקבינט המדיני-ביטחוני, שחבריו לא נחשפו אליהן עד אותה עת. עם זאת, לא התקיימה הצבעה על אישורן.
הדיון הציבורי אודות מסקנות הדו"ח הפך אקטואלי על רקע הביקורת על המאמצים להשבת גופותיהם של סגן הדר גולדין, סמל-ראשון אורון שאול והשבת ישראלים נעדרים שנכנסו לרצועת עזה.
בדו"ח מבקר המדינה בנושא "התקשרות משרד ראש הממשלה עם מתאם לטיפול בנושא השבויים והנעדרים" שפורסם בינואר 2023 צוין כי מאז הצגת דו"ח ועדת שמגר בשנת 2014 עד 2023 לא בוצעו דיונים על מסקנות הוועדה בממשלה, בקבינט או בוועדת שרים אחרת. מרבית המלצות הוועדה לא מיושמות בפועל. משרד ראש הממשלה הגיב לביקורת כי "המלצות הוועדה לא אומצו על ידי הממשלה ולא קיבלו תוקף מחייב".
לאחר חטיפת ישראלים לרצועת עזה בידי חמאס במהלך טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל, נשמעו ביקורות על היעדר יישום המלצות הוועדה בידי הממשלה.
ראו גם

הממונה על השבויים והנעדרים
הערות שוליים

↑  אביעד גליקמן, עתירה: רה"מ מסתיר המלצות לעסקאות שבויים, באתר ynet, 29 בנובמבר 2009
↑  בעיני החוק: עסקאות לשחרור מחבלים תמורת חטופים, יוני 2014
↑  גילי כהן, ועדת שמגר: יש להקשיח עמדות במו"מ עתידי על שחרור שבויים, באתר הארץ, 6 בינואר 2012
↑  עקרונות לניהול משא ומתן לפדיון שבויים - משרד המשפטים, ד"ר מיכאל ויגודה, משרד המשפטים
↑  עמוס הראל, ועדת שמגר תמליץ על קווי יסוד נוקשים לעסקות שבויים, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2011
1 2 3 4 5 6  יובל יועז, ‏פרופ' אסא כשר: "המלצות ועדת שמגר - רק בסיום פרשת שליט", באתר גלובס, 16 באוקטובר 2011
↑  הוגש דוח עקרונות המשא ומתן לפדיון שבויים, ינואר 2012
↑  ועדת שמגר תגיש המלצות: סוף לעידן המתווכים?, באתר ynet, 4 בינואר 2012
1 2  רוני דניאל, ‏ועדת שמגר הגישה המלצותיה, באתר ‏מאקו‏, 5 בינואר 2012
1 2  אמיר בוחבוט‏, שמגר: "להפקיע נושא השבויים מידי ראש הממשלה", באתר וואלה, 5 בינואר 2012
↑  איתמר אייכנר, משפחת גולדין: "אימוץ דו"ח שמגר - חיסול צבא העם", באתר ynet, 27 ביולי 2016
↑  איתמר אייכנר, דו"ח השבויים של שמגר שנתניהו מעכב כבר 7 שנים, באתר ynet, 19 באוקטובר 2019
↑  עודד בן עמי, ‏שש עם עודד בן עמי - 27.08.2017, באתר ‏מאקו‏, 27 באוגוסט 2017
↑  מזל מועלם, פרשת אברה מנגיסטו: לא בהכרח גזענות, באתר אל-מוניטור, ‏13 ביולי 2015.
↑  תוכנית הערב החדש, ריאיון עם עמוס ירון בדקה 06:30, בתאריך 9.7.17
↑  עידן יוסף, ברק אימץ עקרונות ועדת שמגר למומ על שבויים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 8 ביולי 2010
↑  הצעת חוק עקרונות לפדיון שבויים ונעדרים, התשע"ה–2015, באתר main.knesset.gov.il
↑  דו"ח ועדת שמגר המגביל משא ומתן להחזרת חטופים - יעלה השבוע לדיון
↑  התקשרות משרד ראש הממשלה עם מתאם לטיפול בנושא השבויים והנעדרים, מבקר המדינה, ינואר 2023
↑  ירון דרוקמן, שכר גבוה למתאם השבויים, פגישות "בלי תוכן" ו-8 שנים ללא שום דיון: דוח המבקר, באתר ynet, 3 בינואר 2023
↑  סוגיית שחרור החטופים: לאן נעלמו המלצות ועדת שמגר?, ערוץ 7, דצמבר 2023
↑  ניצן שפיר, ‏דוח שמגר המליץ איך לנהל מו"מ על חטופים. למה הוא לא אומץ?, באתר גלובס, 23 בנובמבר 2023
פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה

פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י (באיטלקית: Ferdinando I de' Medici;‏ 30 ביולי 1549 - 3 בפברואר 1609) היה הדוכס הגדול של טוסקנה מה-19 באוקטובר 1587 ועד מותו.
תולדות חייו

פרדיננדו, יליד פירנצה, היה בנם החמישי של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ואשתו לאונור דה טולדו (Eleonora di Toledo;‏ (1522 – 1562), בתו של דון פדרו אלוורז, שליט נאפולי. בגיל 14 מונה לחשמן (קרדינל) ומאז ועד מות אחיו פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, חי ברומא ויסד שם את וילה מדיצ'י עבורה רכש אוסף אמנות וארכאולוגיה, שחלקו הביא עמו חזרה לפירנצה (הפריטים הידועים ביותר הם שני פסלי אריות שיש המוצבים כיום בגלריית הפסלים הפתוחה בכיכר הסיניוריה במרכז פירנצה). על אף תארו כחשמן, לא כיהן פרדיננדו מעולם ככומר בפועל.
עם מות אחיו פרנצ'קסקו ללא יורשים, נקרא פרדיננדו, בגיל 38, לשוב לפירנצה ולרשת אותו כדוכס הגדול. בניגוד לאחיו, שלא היה פעיל מבחינה שלטונית, והותיר במידה רבה את שלטון בדוכסות לידי והמנגנון הפקידותי היציב שהקים אביו, ביקש פרדיננדו לשלוט בפועל ולקדם מיזמים רבים לרווחת תושבי הדוכסות ולפיאור שמה ושמו של בית מדיצ'י, שבתקופתו הקים סניפים של הבנק המשפחתי ברחבי אירופה. בין היתר הורה פרדיננדו על ייבוש ביצות, נטיעת עצי תות לאורך הדרכים עבור תעשיית המשי, סלילת דרכים ופיתוח הנמל בליבורנו. הוא גילה יחס סובלני ליהודים ואף הוציא צו המזמין סוחרים יהודים להתיישב בליבורנו ובפיזה.
פרדיננדו כרת בריתות עם מדינות שכנות על ידי נישואיו לכריסטינה מלורן, בתו של דוכס לורן והשאת אחותו, מארי דה מדיצ'י לאנרי הרביעי, מלך צרפת. את בנו, קוזימו השני, השיא למריה מגדלנה, ארכידוכסית אוסטריה מבית הבסבורג, ששלט גם בספרד, אשר הציבה איום מתמיד של חופי טוסקנה מכיוון הים הטירני. ב-1605 הביא פרדיננדו לבחירת בן משפחתו, אלסנדרו דה מדיצ'י לאפיפיור לאו האחד-עשר, שאמנם נפטר כעבור חודש, אך ממשיכו פאולוס החמישי היה תומך בית מדיצ'י. הקשר האמיץ למדינת האפיפיור הביא לחקיקה דתית מחמירה בטוסקנה ולמתן מעמד בכיר לאנשי הכמורה (קלריקליזם).
ב-1608 תמך פרדיננדו במשלחת לחופי גיאנה הצרפתית של ימינו, בשם "משלחת ת'ורנטון", שאף ניסתה להקים באזור מושבה טוסקנית, אך מותו הפתאומי עצר את הניסיון. עם מותו, בפברואר 1609 הותיר מדינה עשירה ויציבה, אך נסיונותיו בשדה הדיפלומטיה הבין לאומית היו בעוכרי הדוכסות וגררו אותה אל שורה של סכסוכים ומאבקים.
משפחתו

קוזימו השני (1590–1621), בנו ויורשו, הושא למריה מגדלנה, ארכידוכסית אוסטריה מבית הבסבורג
אלואונורה (1591–1617), מתה ברווקותה
קתרינה, מושלת סיינה (1593–1629), נישאה לפרדיננדו גונזאגה, דוכס מנטובה
פרנצ'סקו (1594–1614), מת ברווקותו
קרלו (1595–1666), הועלה לדרגת חשמן על ידי פאולוס החמישי ב-1615, מת ברווקותו
פיליפינו (1598–1602), מת בילדותו
לורנצו (1599–1648), מת ברווקותו
מריה מגדלנה (1600–1633), הייתה נכה ומתה ברווקותה
קלאודיה, עוצרת אוסטריה, התחתנה עם פדריקו דלה רוברה, דוכס אורבינו ולאחריו עם לאופולד החמישי, ארכידוכס אוסטריה
הערות שוליים

↑  Medici, Ferdinando I De, Document Inviting Jewish Merchants to Settle in Livorno and Pisa, in Italian. Manuscript on Vellum
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261018705171  PLWABN: 9810640616205606  BIBSYS: 1542227329720  BNE: XX899191  BnF: cb135730745 (data)  GND: 118876368  ICCU: RMLV229016  ISNI: 0000 0004 3529 2023  LCCN: n88019319  NKC: ntk20221166700  NLA: 35723926  NTA: 070634203  RERO: 02-A016526428  RKD: 441240  SELIBR: 209081  SNAC: w6d50s9t  SUDOC: 052664074  Trove: 1059029  ULAN: 500260482  VcBA: 495/20437  VIAF: 292820183   WorldCat (עם VIAF): 292820183 
פסל רכוב על סוס בכיכר סנטיסימה אנונציאטה בפירנצה, מעשה ידי ג'אמבולוניה
פרידריך הראשון, רוזן צולרן

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־11 
 פטירה:  לפני 1125
 בן או בת זוג:  Udalhild Gräfin von Urach 
 
פרידריך הראשון, רוזן צולרן (בגרמנית: Friedrich I. Graf von Zollern; מת: לפני 1125), היה רוזן צולרן בין השנים 1061 ועד לפני 1125.
ביוגרפיה

פרידריך היה בנו של בורקארד הראשון, רוזן צולרן
, והיה נשוי ליודיהילד מאוראך-דטינגן, ממנה נולדו לו 9 ילדים. בנו הבכור היה פרידריך השני, רוזן צולרן, ובן נוסף שלו היה בורקארד, אשר ייסד את רוזנות צולרן-הוהנברג (אשר נכחדה בשנת 1486).
פרידריך גם היה הפוגט הראשון שלמנזר אלפירסבאך השוואבי, אשר נוסד על ידי אדלברט מצולרן (מענף צולרן-הייגרלוך קצר הימים), ועל ידי לורדים אחרים.
בית צולרן (מאוחר יותר: הוהנצולרן) ביסס את כוחו והתעצם על ידי הנאמנות שלהם למשפחה הקיסרית. פרידריך שירת את היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואף נשלח בשליחות דיפלומטית לצרפת. הוא אף ליווה את היינריך החמישי במסעו לאיטליה בשנת 1110 ושוב בשנת 1111, בשל כוונת היינריך החמישי לתבוע את הכתר הקיסרי ברומא. הוא מוזכר גם כיועץ להיינריך החמישי בשנים 1111 ו-1114, בעת האספה הקיסרית בשטרסבורג.
משפחתו

פרידריך התחתן עם יודיהילד מאוראך-דטינגן, ממנה נולדו לו לפחות 9 ילדים:
פרידריך השני, רוזן צולרן (מת ב-1145)
בורקארד השני, רוזן צולרן-הוהנברג (מת בין 1150 ו-1155)
אמיך
גוטפריד מצימרן (מת בין 1156 ו-1160)
אולריך (מת ב-1135)
אדלברט (אלברט)
קונו
לואיטגארד
יודילהילד
הערות שוליים

↑  Schultze, Johannes; Seigel, Rudolf (1972). "Hohenzollern, Dynastengeschlecht". Neue deutsche Biographie, Bd.: 9, Hess – Hüttig, Berlin. Bayerische Staatsbibliothek. נבדק ב-29 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Friedrich I. Graf von Zollern". נבדק ב-30 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Schmid, Ludwig (1862). "Geschichte der Grafen von Zollern-Hohenberg". Geschichte der Grafen von Zollern-Hohenberg. Anhang. Historisch-topographische Zusammenstellung der Grafschaft und Besitzungen des Hauses Zollern-Hohenberg. Google Book: Gebrüder Scheitlin. נבדק ב-1 בפברואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
פרידריך הראשון, רוזן צולרן   בית הוהנצולרן   נולד:לא ידוע מת:1125
| בורקארד הראשון | רוזנות צולרן   1061–1125 | פרידריך השני |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 136198775  VIAF: 80584933   WorldCat (עם VIAF): 80584933
נו טה-וו

זהו שם קוריאני; שם המשפחה הוא .
נו טה-וו (בקוריאנית: 노태우;‏ 4 בדצמבר 1932 – 26 באוקטובר 2021) היה מדינאי ואיש צבא דרום קוריאני, נשיאה השישי של קוריאה הדרומית בשנים 1988–1993.
נו כיהן כנשיא בתקופת מעברה של קוריאה ממשטר סמכותני למשטר דמוקרטי. נו התחייב לדמוקרטיזציה של המערכת הפוליטית בקוריאה הדרומית. בין השאר, בעקבות הרפורמות שהוביל, לא זכתה "מפלגת הצדק הדמוקרטית" ברוב המושבים באספה הלאומית של קוריאה הדרומית בבחירות שנערכו באפריל 1988, אך ב-1990 התמזגה המפלגה, בהנהגתו של נו, יחד עם שתי מפלגות אופוזיציה מתונות, אל המפלגה הדמוקרטית הליברלית. בענייני מדיניות חוץ, במסגרת מדיניות "נורדפוליטיק", כדי להתקרב לקוריאה הצפונית ממשלו של נו טיפח קשרים חדשים עם בעלות בריתה של השכנה מצפון ויצר קשרים עם ברית המועצות (ומאוחר יותר עם הפדרציה הרוסית) ועם הרפובליקה העממית של סין, הביא לקבלתה של קוריאה הדרומית לאומות המאוחדות ב-1991, ובאותה שנה חתם על הסכם עם קוריאה הצפונית הקורא לאי-התקפה בין שתי המדינות. בחודש פברואר 1993 הוא הוחלף על ידי קים יונג-סאם.
באוקטובר 1995 התנצל נו בפומבי על צבירת מאות מיליוני דולרים מתרומות פוליטיות חשאיות בתקופת נשיאותו. מאוחר יותר הוא הועמד לדין באשמת שחיתות והמרדה על מעורבותו בהפיכה של צ'ון דו-הוואן ב-1979. באוגוסט 1996 הוא הורשע בכל הסעיפים. הוא נידון ל-22 שנות מאסר, אשר הומתקו לאחר מכן ל-17 שנים, וכן נקנס בסכום של כ-300 מיליון דולר. בדצמבר 1997 הוא קיבל חנינה מהנשיא היוצא קים יונג-סאם והנשיא הנבחר קים דה-ג'ונג.
ראשית חייו והשכלה

נו טה-וו נולד ב-4 בדצמבר 1932, למשפחה חקלאית בטאלסונג, יישוב הממוקם ליד טגו, במחוז צפון קינגסנג, בימי הכיבוש היפני בקוריאה. ביתו היה קרוב להר פאלגונגסן. במרץ 1939 הוא נכנס לבית הספר היסודי הקומוניסטי, במרחק של 6 ק"מ מביתו. כתוצאה מעוני מרוד, הלך נו לבית הספר ברגליים יחפות.
אביו, קצין אזרחי בדרגה זוטרה במחוז, נהרג בתאונת דרכים בעת השתתפות בטקס הסיום בבית הספר התיכון של אחיו, כשנו היה בן שבע. בעזרת דודו, שהרגיש אשם במות אחיו, נו נרשם לראשונה לבית הספר הטכני של טגו. אך בחלוף הזמן הועבר לבית הספר התיכון המקומי של קינגבוק, שם היה תלמיד מעל הממוצע. אך לנו היו קשיים לימודיים, ומורו לימד שיעורים משלימים עד מאוחר בערב. הוא היה הולך הביתה לבדו בלילה ולומד עד מאוחר. הוא קיבל בהדרגה אוצר מילים מצומצם והתעניין בקריאה בלבד.
בעודו תלמיד תיכון בטגו, התיידד נו עם צ'ון דו-הוואן, חברו בהמשך חייו הפוליטיים ומאדריכלי ההפיכה ב-1979.
שירות צבאי

במהלך מלחמת קוריאה (1950–1953) הצטרף נו אל הכוחות המזוינים של הרפובליקה של קוריאה כמגויס ליחידה ארטילרית, והועלה לדרגת תותחן (Cannoneer). מאוחר יותר הוא נכנס לאקדמיה הצבאית הקוריאנית, ולאחר מסלול לימודים בן ארבע שנים, הוא סיים את לימודיו שם בפברואר 1954 עם תואר ראשון במדעים.
כקצין בחיל רגלים מ-1954, עלה נו בסולם הדרגות ונלחם במלחמת וייטנאם לראשונה ב-1968 בדרגת לוטננט קולונל וכמפקד הגדוד, ולאחר מכן הועלה לדרגת מייג'ור גנרל בסביבות 1979. כחבר בקבוצה "הרואה", קבוצה צבאית סודית, הוא נתן תמיכה קריטית להפיכה שבוצעה מאוחר יותר באותה השנה שבה צ'ון דו-הוואן הפך לשליט דה פקטו של קוריאה הדרומית. נו שימש גנרל צבאי כאשר סייע לצ'ון להוביל את כוחותיו המזוינים לקוואנגג'ו ב-1980 שם נערך טבח באזרחים.
נו החזיק בכמה עמדות צבאיות מרכזיות, כגון מפקד פיקוד ביטחון הבירה ב-1979 ומפקד פיקוד הביטחון ב-1980. לאחר פרישתו מהצבא הקוריאני ביולי 1981, קיבל נו את הצעתו של הנשיא צ'ון להתמנות לשר המדינה לביטחון לאומי וענייני חוץ. מאוחר יותר הוא כיהן כשר הספורט, שר הפנים, נשיא הוועדה האולימפית של סיאול, וב-1985, היה ליושב ראש מפלגת הצדק הדמוקרטית, ששלטה בפוליטיקה של קוריאה הדרומית. הוא פיקח על ההכנות לאולימפיאדת סיאול ב-1988, שעליה הכריז רשמית.
נשיא קוריאה הדרומית > טרום בחירתו

על אף מעורבותו בהפיכה ב-12 בדצמבר 1979 נגד הנשיא דאז צ'וי קיו-הה והדיכוי הצבאי האלים של המתנגדים בהתקוממות קוואנגג'ו בספטמבר 1980, הוא שם עין על הבית הכחול עוד ב-1987 והחל להרחיק את עצמו מממשלת צ'ון הפופולרית. הסיבה לכך היא כי נו התכוון לשנות האג'נדה הפוליטית שלו - מדיקטטורה צבאית לדמוקרטיה. כשהסכים לשתף פעולה עם מפלגות האופוזיציה הדמוקרטיות, העצים את מעמדו כרפורמטור.
בחודש יוני 1987, נקב צ'ון בשמו של נו כמועמד לנשיאות קוריאה הדרומית מטעם מפלגת הצדק הדמוקרטית שהחזיקה אז בשלטון. מהלך זה של צ'ון מסר, במידה מרובה, את הנשיאות לידיו של נו, והוביל לכינוס עצרות פרו-דמוקרטיות רבות בסיאול ובערים אחרות.
בתגובה, נשא נו נאום ב-29 ביוני והבטיח תוכנית רחבה של רפורמות. בראש סדר עדיפויותיו עמדה חוקה חדשה, דמוקרטית יותר. בבחינות, שתי דמויות האופוזיציה המובילות, קים יונג-סאם וקים דה-ג'ונג (שניהם יכהנו בעתיד כנשיאים), לא הצליחו להתגבר על חילוקי הדעות ביניהם ולשסע את ההצבעה על בחירתו של נו. אירועים אלה אפשרו לנו לנצח ברוב דחוק ולהיות לנשיא הראשון הנבחר של המדינה (מאז סינגמן רי) ב-16 בדצמבר 1987 והושבע לנשיאות ב-25 בפברואר 1988.
נשיא קוריאה הדרומית > לאחר השבעתו

שלטונו של נו היה ראוי לציון בשל אירוח אולימפיאדת סיאול ב-1988 ובשל מדיניות החוץ שהנהיג, אשר היוותה הפך גמור מן הממשלים הקודמים. נאמן לדבריו, הוא נשאר מחויב לרפורמות דמוקרטיות. הוא גם נפגש עם נשיאת הפיליפינים קורסון אקינו לסדרת שיחות לקידום הקשרים הכלכליים, החברתיים והתרבותיים בין המדינות, ולדון בשיחות האיחוד לסיום מצב שביתת הנשק עם קוריאה הצפונית לאחר מלחמת קוריאה.
בתקופת כהונתו, היה נו נשיא פעיל מאוד בתחום הדיפלומטיה וקיים אותה בצורה איתנה לקראת רפורמות פוליטיות נרחבות בארצו. הדמוקרטיזציה של הפוליטיקה, "צמיחה כלכלית עם הון עצמי" ואיחוד לאומי, היו שלוש מטרות המדיניות שהוצהרו בפומבי על ידי ממשל נו. אירוח אולימפיאדת הקיץ ה-24 בסיאול בשנה הראשונה לכהונתו היה הישג גדול, ואחריו הדיפלומטיה הפעילה שלו. הוא נאם בפני העצרת הכללית של האו"ם באוקטובר 1988, ונועד עם נשיא ארצות הברית, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, והוסיף לנאום בפני ישיבה משותפת של הקונגרס האמריקני. הוא גם ערך ביקור בחמש מדינות אירופיות בדצמבר 1989.
ב-7 ביולי 1988 הגביר נו את עיסוקו במדיניות חוץ. ב-1989 כוננה סיאול יחסים דיפלומטיים עם הונגריה ופולין, ולאחר מכן יחסים דיפלומטיים עם יוגוסלביה, רומניה, צ'כיה, בולגריה ומונגוליה ב-1990. היקף המסחר של קוריאה הדרומית עם הרפובליקה העממית של סין גדל בהתמדה והגיע לסכום של 3.1 מיליארד דולר. המסחר עם מדינות מזרח אירופה וברית המועצות עלה ל-800 מיליון דולר.
מיזוג המפלגות

כדי להתגבר על שיתוק הממשל בשל היעדר רוב באספה הלאומית של קוריאה הדרומית ביקשה ממשלת נו להשיג "פשרה גדולה" בתחום המפלגתי. ההכרזה המפתיעה על מיזוג מפלגתו ב-22 בינואר 1990 הייתה ניסיון להשיג את הנס הפוליטי שביקשה ממשלתו. מפלגת הצדק הדמוקרטית השולטת התמזגה עם שתי מפלגות אופוזיציה. המפלגה הליברלית החדשה, שהחזיקה ברוב של שני שלישים בבית המחוקקים, ביקשה לכונן יציבות פוליטית כדי לאפשר התקדמות חברתית-כלכלית.
ב-4 ביוני 1990 נפגש נו, בעת ביקור בארצות הברית, עם מיכאיל גורבצ'וב, אז המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. הפגישה גדעה 42 שנים של שתיקה רשמית בין שתי המדינות וסללה את הדרך לשיפור היחסים הדיפלומטיים. המשמעות ההיסטורית והמורשת של נשיאותו של נו היא הרפורמה הפוליטית הרחבה שעזרה לו לבסס במדינתו דמוקרטיה ופלורליזם רחבים יותר. תקופת כהונתו הייתה קצובה והגיעה לסופה בבחירות 1992, והוא עזב את משרדו ב-25 בפברואר 1993.
לאחר נשיאותו

ב-1993, יורשו של נו, קים יונג-סאם, ניהל קמפיין נגד שחיתות, שהתמקד בקודמיו נו וצ'ון ולבסוף השניים הועמדו למשפט. למרבה האירוניה, קים התמזג עם מפלגתו של נו בעסקה שאפשרה לו לנצח בבחירות לנשיאות. שני הנשיאים לשעבר, נו וצ'ון, הואשמו מאוחר יותר בנפרד בהמרדה ובגידה על תפקידיהם בהפיכה ב-1979 ובטבח קוואנגג'ו ב-1980. שניהם הורשעו באוגוסט 1996 בבגידה, בהמרדה ובשחיתות; צ'ון נידון למוות, לאחר מכן הומתק גזר דינו למאסר עולם, בעוד ש-22 שנות מאסרו של נו הופחתו ל-17 שנים לאחר ערעור. שניהם שוחררו מהכלא בדצמבר 1997 בעקבות חנינה שניתנה להם על ידי הנשיא דאז, קים יונג-סאם בסיום תפקידו כנשיא. נוסף על כך, נו הודה גם בעבירות שחיתות 16 שנים לאחר שנכנס לתפקידו.
נפטר ב-26 באוקטובר 2021.
ראו גם

היסטוריה של קוריאה
היסטוריה של קוריאה הדרומית
הערות שוליים

↑  נשיא דרום קוריאה לשעבר נו טה-וו מת בגיל 88, באתר ynet, 26 באוקטובר 2021
↑  נו טה-וו, באתר NNCB
↑  נו טה-וו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
↑  רויטרס, ‏נו טה-וו נשיא דרום קוריאה לשעבר הלך לעולמו, באתר מעריב אונליין, 26 באוקטובר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267146005171  PLWABN: 9810607238605606  BIBSYS: 90654907  BnF: cb12146796p (data)  CiNii: DA02632537  GND: 1045600954  ISNI: 0000 0004 3958 2589  LCCN: n88012907  NDL: 00178992  NKC: jo2010591255  NLA: 35749003  NLK: KAC201110996  NTA: 126194343  SUDOC: 029951615  Trove: 1069785  VIAF: 105153033   WorldCat (עם VIAF): 105153033
עבדוליי סק

עבדולאיי סק (בצרפתית: Abdoulaye Seck; נולד ב-4 ביוני 1992) הוא כדורגלן סנגלי, המשחק בעמדת הבלם במכבי חיפה מליגת העל ובנבחרת סנגל.