stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קאמיל הויסמנס
קאמיל הויסמנס והעם היהודי

הויסמנס נמנה עם מייסדי "הוועד הסוציאליסטי למען הפועלים של פלשתינה" (בראשות ונדרוולדה) שהוקם ב-1928 באירופה ביוזמת תנועת "פועלי ציון", לצדם של ונדרוולדה, לאון בלום, אדוארד ברנשטיין, דה ברוקר ואחרים. הוועד התכוון לגייס תמיכה בקרב ארגוני הפועלים באירופה לטובת הציונות סוציאל-דמוקרטית בה ראה גורם המקדם את כלל החברה בארץ ישראל, כולל זו הערבית. כמו מנהיגים סוציאל-דמוקרטים אחרים, הויסמנס גינה את הפרעות הערביות שפרצו בשנת 1929 בארץ ישראל וראה בהן תוצאה של מניפולציית ההמונים על ידי האפנדים והמנהיגים הדתיים המוסלמים.
הויסמנס הביע תמיכה בזכות להגדרה עצמית של העם היהודי ובמפעל הציוני בארץ ישראל, ודחה את טענות עמיתו לתנועה הסוציאל-דמוקרטית, קרל קאוטסקי, ששלל את זיקת היהודים לארץ ישראל. הוא רמז שעל אף תרבותם ה"אירופית" של המיעוט היהודי באירופה, קיימים קשיים אף בקליטתם במערב.
עוד ב-1933 בהיותו ראש עיריית אנטוורפן, סייע לדוד הכהן להבריח נשק ותחמושת באוניה לנמל חיפה, אף על פי שהדבר היה מנוגד לחוק. בתקופה שלפני הפלישה הנאצית לבלגיה, פעל הויסמנס יחד עם יועצו לתחום היהלומים, לאופולד גולדמינץ, ואחיו, רומי גולדמינץ, על מנת לשכנע את ראשי היהודים באנטוורפן המעורבים בתעשיית היהלומים להתפנות עם עסקיהם למקום בטוח יותר באנגליה, בהסכמת הממשלה הבריטית. גורמים בנקאיים ייעצו ליהודים שלא להיענות לקריאה. לבסוף הממשלה הבלגית שנמצאה בשנת 1940 עדיין בגלות בצרפת הסמיכה ב-15 ביוני 1940 את הויסמנס לסייע בפינוי יהודי אנטוורפן לאנגליה אבל הדבר היה מאוחר מדי. חלק מהיהלומים הועברו למקום בטוח בעזרתם של הויסמנס והממשלה הבריטית, על ידי המשרד Correspondence Office for the Diamonds Industry בניהולם של רוני גולדמונץ והרמן שאמיסו. גם בהמשך ניסה הויסמנס לעזור ליהודים באופן פרטני בהשגת אשרות כניסה לארצות מקלט ולהקים מוסדות לסיוע לפליטים יהודים.
כתבים

"המדיניות של האינטרנציונל" (1916)
הקדמה לרומן האפי "טיל אולשפיגל", מאת שארל דה קוסטר (תרגום לעברית על ידי אברהם שלונסקי)
פרסים ואותות הוקרה

שר המדינה - בצו מלכותי
חבר באקדמיה המלכותית
עיטור המסדר לאופולד של בלגיה בדרגת מפקד עליון (Grand Cordon)
אביר הצלב הגדול של מסדר הכתר של בלגיה
אביר הצלב הגדול של מסדר כוכב הצפון של שוודיה
אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת מפקד
אות מסדר האימפריה הבריטית OBE
הנצחה

1956 - לרגל יום הולדתו ה -75 הדואר הבלגי הדפיס בול מיוחד עם דיוקנו
1971 - קבוצת הפסלים "קאמיל הויסמנס" מאת הפסל ויק ז'נטילס - המייצגת את השתתפותו של הויסמנס בוועידת האינטרנציונל הסוציאליסטי בסטוקהולם בשנת 1917
1971 - לרגל מלאת מאה שנה להולדתו הוטבעה מדליית ארד לזכרו
פרס על שמו להישגים באומנות מוענק על ידי עיריית אנטוורפן
פרס הויסמנס להלחנה
רחובות בערים חיפה ונתניה בישראל נקראים על שמו: קמיל הויסמנס
שכונת הפועלים "בית מעון" (כיום במרכז העיר ראשון לציון), אשר הוקמה בשנת 1947, קרויה על שמו.
לקריאה נוספת

Jan Hunin Het enfant terrible Camille Huysmans, 1871-1968 Meulenhoff, Amsterdam 1999
(יאן הונין - הילד הנורא קאמיל הויסמנס, הוצאת מלנדורף, אמסטרדם, 1999) (בהולנדית)
הערות שוליים

↑  לפי ספר שלא פורסם על "הויסמנס ובילזן" של רנה סטולנס (1926–2010), שצוטט באתר hbvl במחוז לימבורג
↑  Encyclopedia Universalis 2010 הערך "קאמיל הויסמנס" מאת פול קלודל (בצרפתית)
↑  על העיתון פטי בלה
↑  ibidem
↑  Eliane Gubin et al 2006
↑  1996 P.Kelemen ע' 336
↑  1996 P.Kelemen ע' 342
↑  1996 P.Kelemen ע' 346
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272285205171  PLWABN: 9810647326405606  BnF: cb11988440s (data)  BPN: 51271392  CiNii: DA05476347  GND: 117546909  ISNI: 0000 0001 0871 7848  LCCN: n86130296  NKC: skuk0000615  NLA: 36500608  NSK: 000432486  NTA: 070574553  RERO: 02-A003392885  SNAC: w6sr6pj8  SUDOC: 027952193  Trove: 1261372  VcBA: 495/134061  VIAF: 14779166   WorldCat (עם VIAF): 14779166 
הויסמנס בשנת 1917 בסטוקהולם
מחוזות ג'מייקה

מבחינה מנהלית ג'מייקה מחולקת ל-14 מחוזות (Parish, קהילה) אשר מחולקים לנפות.
מפת מחוזות ג'מייקה
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מס' | מחוז | בירה | שם בשפת המקור | אוכלוסייה  נכון לשנת 2019 | שטח, קמ"ר |
| 1 | מחוז הנובר | לוסאה | Hanover‏ | 72,519 | 450 |
| 2 | מחוז סנט אליזבט | בלאק ריבר | Saint Elizabeth‏ | 151,911 | 1,212 |
| 3 | מחוז סנט ג'יימס | מונטגו ביי | Saint James‏ | 191,737 | 594 |
| 4 | מחוז טרלוני | פלמות' | Trelawny ‏ | 78,487 | 874 |
| 5 | מחוז ווסטמורלנד | סבנה לה מאר | Westmoreland ‏ | 149,857 | 807 |
| 6 | מחוז קלרנדון | מאי פן | Clarendon‏ | 247,112 | 1,196 |
| 7 | מחוז מנצ'סטר | מנדוויל | Manchester‏ | 189,797 | 830 |
| 8 | מחוז סנט אן | סנט אנ'ס ביי | Saint Ann‏ | 191,720 | 1,212 |
| 9 | מחוז סנט קטרין | ספניש טאון | Saint Catherine ‏ | 520,804 | 1,192 |
| 10 | מחוז סנט מרי | פורט מריה | Saint Mary ‏ | 115,090 | 610 |
| 11 | מחוז קינגסטון | קינגסטון | Kingston ‏ | 90,544 | 22 |
| 12 | מחוז פורטלנד | פורט אנטוניו | Portland‏ | 80,921 | 814 |
| 13 | מחוז סנט אנדרו | חאף ווי טרי | Saint Andrew‏ | 571,947 | 431 |
| 14 | מחוז סנט תומאס | מורנט ביי | Saint Thomas  ‏ | 94,391 | 742 |
הערה: העיר קינגסטון נמצאת ברובה במחוז סנט אנדרו
אלן קיי (סופרת)

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1849 וסטרוויק (אנ'), שוודיה 
 פטירה:  25 באפריל 1926 (בגיל 76) אלווסטרה (אנ') 
 שם לידה:  Ellen Karolina Sofia Key 
 מדינה:  שוודיה 
 מקום קבורה:  בית העלמין הישן, וסטרויק 
 שפות היצירה:  שוודית 
 זרם ספרותי:  הפריצה המודרנית 
 חתימה:   
 
אֶלֶן קרולינה סופיה קֵיי (בשוודית: Ellen Karolina Sofia Key‏; 11 בדצמבר 1849 – 25 באפריל 1926) הייתה סופרת פמיניסטית שוודית שכתבה על נושאים רבים בתחומי חיי המשפחה, האתיקה והחינוך, והייתה דמות חשובה בתנועת פריצת הדרך המודרנית (אנ'). היא הייתה חסידה מוקדמת של גישה ממוקדת בילד לחינוך והורות, וגם הייתה סופרג'יסטית.
היא ידועה בעיקר בזכות ספרה על החינוך "המאה של הילד" (Barnets århundrade‏, 1900) שתורגם לאנגלית ב-1909.
ביוגרפיה > נעוריה והשכלתה

אלן קיי נולדה באחוזת סונדסהולם (Sundsholm) בסמולנד בשוודיה. אביה היה אימיל קיי (שו'), מייסד המפלגה האגררית השוודית. אמה הייתה סופי אוטיליאנה פוסה, שנולדה למשפחת אצולה מהחלק הדרומי ביותר של סמולנד. אימיל קנה את סונדסהולם בזמן חתונתו; עשרים שנה מאוחר יותר הוא מכר אותה מסיבות כלכליות.
קיי התחנכה בעיקר בבית, שם לימדה אותה אמה דקדוק וחשבון והאומנת הזרה שלה לימדה אותה שפות זרות. מאוחר יותר ציינה את הקריאה בספר בנות הפקיד (נו') מאת קמילה קולט ואת מחזותיו של הנריק איבסן קומדיה של אהבה (נו'), "ברנד" (1865) ופר גינט (1867) כהשפעות על ילדותה. כשהייתה בת עשרים, אביה נבחר לריקסדאג והם עברו לסטוקהולם, שם היא נצלה את הגישה לספריות. קיי גם למדה בסמינר לנשים רוסרדשקה קורסן (אנ') הפרוגרסיבי.
ביוגרפיה > שנים ה-70 של המאה ה-19

לאחר התכתבות עם אורבן פון פייליצן (שו'), שכתב את "Protestantismens Maria-kult" (הפולחן הפרוטסטנטי של מריה, 1874), היא כתבה ביקורת על הספר עבור כתב עת, תחת השם הבדוי רובינסון. ספרו העניק לה מבנה למחשבותיה, ועזר להגדיר את אמונותיה לגבי תפקידן של נשים כאימהות ומכלכלות. קיי קיוותה שפייליצן יעזוב את אשתו, מכיוון שהם לא חלקו תחומי עניין דומים, אך הוא סירב.
בקיץ 1874 נסעה קיי לדנמרק וחקרה את המכללות העממיות שלהם. מכללות עממיות היו מוסדות להשכלה גבוהה עבור צעירים מהכפר. אחת משאיפותיה המוקדמות הייתה להקים בית ספר תיכון עממי שוודי, אך במקום זאת היא החליטה, בשנת 1880, להיות מורה בבית הספר לבנות של אנה ויטלוק (אנ') בסטוקהולם.
זמן קצר לאחר שעברה לסטוקהולם, היא התיידדה עם סופי אודלשפרה (אנ'), שהייתה העורכת של כתב העת לבית (אנ'), שנוסד ב-1859 על ידי אודלשפרה ורוסלי אוליבקרונה (אנ'). בשנת 1874 פרסם כתב עת זה את מאמרה הראשון. המאמר היה על קמילה קולט, ועד מהרה הגיעו מאמרים נוספים. היא גם ערכה כמה מחקרים ביוגרפיים על ג'ורג' אליוט ואליזבת בארט בראונינג. "אגודת פרידריקה ברמר (אנ')", ארגון הנשים הליברלי, נוסדה בשנת 1884. רבות מהכותבות של כתב העת לבית היו חברות בה.
ביוגרפיה > שנים ה-80 של המאה ה-19

ב-1883 החלה קיי ללמד בבית הספר החדש של אנטון ניסטרם (Anton Nyström), המכון העממי, שנוסד ב-1880. היא גם עזרה לארגן את "השתים-עשרה", קבוצה של שתים עשרה נשים מהמעמד הגבוה שנתנה חסות וארגנה פעילויות חברתיות כדי לעזור לשפר את הנימוסים של נשים ממעמד הפועלים.
בשנת 1885, היא הייתה אחת מחמש החברות המייסדות של אגודת הנשים ניה אידון (אנ'), יחד עם קאלה קורמן (אנ'), חנה וינייה (אנ'), אלן פריס (אנ') ואמלי ויקסטרם (Amelie Wikström). היא גם דיברה ב"קבלות הפנים של קורמן", סלונים ספרותיים שנערכו מספר פעמים בשנה, ובהם השתתפו מספר מאנשי הרוח של התקופה.
אף על פי שקיי חלקה הרבה אמונות דומות עם חברות "אגודת פרידריקה ברמר", שתי סוגיות עיקריות גרמו לה להתנגד לקבוצה באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19: חשיבות המיניות והמשמעות החברתית של ההבדלים הביולוגיים בין נשים וגברים. בשנת 1886 פרסמה קיי את המאמר "Om reaktionen mot kvinnofrågan" (על הריאקציה נגד השאלה הנשית) שהיה ביקורתי ביותר וטען נגד הנטיות השוויוניות של תנועת הנשים השוודית. המאמר פורסמה בכתב העת של גוסטב אוב יישטם (אנ') "Revy i litterära och sociala frågor" (סקירה של סוגיות ספרותיות וחברתיות).
כמו כן, ב-1886, היא כתבה ביקורת על סיפור קיץ (שו') מאת אן חרלוט לבלר (אנ') בכתב העת שפעל למשך תקופה קצרה "Framåt" (הקידמה). היא מתחה ביקורת על היצירה בשל הניסיון של אישה אחת לשלב נישואין, אימהות וקריירה כאמנית. בשנת 1886, היא הפכה לאחת המייסדות של האגודה השוודית לרפורמת הלבוש (אנ').
קיי תרמה מאמרים לשלושה כתבי עת, כולם עם השקפות שונות על זכויות האישה: "Tidskrift för Hemmet" (כתב העת לבית)‏, "Dagny" ו-"Framåt" (הקידמה). האחרון נערך על ידי אלמה אוקרמרק (Alma Åkermark) מגטבורג וכלל מידע שהיה אז בחזקת טאבו, כולל פרסום טקסטים על עגבת, דיכוי מיני (אנ') וסוציאליזם. הרומן "Pyrrhus-segrar" (ניצחונות פירוס) של מתילדה מאלין (אנ'), שפורסם ב-1886 תחת השם הבדוי סטלה קליווה (Stella Kleve), היה שנוי מאוד במחלוקת בקרב אינטלקטואלים סקנדינביים. הסיפור עסק בצעירה גוססת, שמקוננת שאם הייתה עושה את הדברים שרצתה לעשות, ייתכן שהיא לא הייתה גוססת.
גם ב-"Naturenliga arbetsområden för kvinnan" (תחום העבודה הטבעי של האישה) וב-"Kvinnopsykologi och kvinnlig logic" (פסיכולוגיה ולוגיקה נשית, 1896) קיי כתבה ש"מערכת יחסים הטרוסקסואלית מונוגמית שמטרתה לידות היוותה את עיקר האושר וההגשמה של אישה".
בשנת 1889, היא פרסמה את "Några tankar om huru reaktioner uppstå, jämte ett genmäle till d:r Carl v. Bergen, samt om yttrande och tryckfrihet" (כמה מחשבות על האופן שבו מתחילות ריאקציות, כתשובה למאמרו של ד"ר קורל ו. באריין, וכן על חופש הביטוי והעיתונות), מה שסימן אותה כרדיקלית חברתית, שהיא מעולם לא הכחישה.
ביוגרפיה > השתנות הדעות

קיי גדלה באווירה של ליברליזם, ולאורך שנות ה-70 של המאה ה-19 האמונות הפוליטיות שלה היו ליברליות באופן קיצוני. היא הייתה בעלת תודעה רפובליקנית, ולרעיון החופש היה חשיבות עצומה עבורה. ככל שהתקדמו שנות ה-80 של המאה ה-19, החשיבה שלה הפכה קיצונית עוד יותר, והשפיעה תחילה על אמונותיה הדתיות ולאחר מכן על השקפותיה על החיים בחברה בכלל. זו הייתה תוצאה של קריאה מקיפה. במהלך החלק האחרון של שנות השמונים ובמיוחד בשנות התשעים של המאה ה-19, היא החלה לקרוא ספרות סוציאליסטית ופנתה יותר ויותר לכיוון הסוציאליזם.
קיי גדלה במשק בית נוצרי נוקשה, אבל בזמן שגדלה היא החלה לפקפק בדעותיה. מ-1879 למדה את צ'ארלס דרווין, הרברט ספנסר ותומאס הנרי האקסלי. בסתיו של אותה שנה פגשה בלונדון גם את האקסלי וגם את ארנסט הקל, הביולוג והפילוסוף הגרמני. עקרון האבולוציה, שבו החלה קיי להאמין, היה אמור להשפיע גם על השקפותיה החינוכיות.
היא מצוטטת כמי שאמרה: ”לצד מלחמת המעמדות, חייבת להתנהל ללא הרף מלחמת תרבות על ידי הצעירים ובקרב הצעירים שעליהם מוטלת האחריות להפוך את החברה החדשה לטובה יותר עבור כולם ממה שהישנה הייתה יכולה להיות”.
ביוגרפיה > שארית חייה

בסוף שנות השמונים – תחילת שנות התשעים של המאה ה-19, החליטה קיי לכתוב ביוגרפיות של נשים שהיו להן תפקידים בולטים בחיי האינטלקטואלים השוודים; הן היו: ויקטוריה בנדיקטסון (אנ'), אן חרלוט לבלר (אנ') וסוניה קובלבסקי. היא גם כתבה על יוהאן וולפגנג פון גתה וקורל יונאס לובה אלמקוויסט (אנ').
השבועון "קיימברידג' כרוניקל (אנ')" שיוצא לאור בקיימברידג' ציין ב-19 באוקטובר 1912 כי בירחון האטלנטיק, ”אלן קיי, הסופרת השוודית, שהייתה לה השפעה כה עצומה על תנועת האישה ברחבי אירופה, הופיעה לראשונה בכתב עת אמריקאי עם מאמרה. על "אימהות"”. הספר "תנועת האישה" של קיי יצא לאור בשוודית בשנת 1909, ובתרגום לאנגלית בשנת 1912.
לאחר שפרשה מהוראה, היא פגשה ועזרה למשורר הצעיר ריינר מריה רילקה. היא צוירה מאוחר יותר על ידי חנה פאולי. "Die Antifeministen" (האנטיפמיניסטים, 1902) מאת הדוויג דום (אנ') ציטטה גם את קיי וגם את לו אנדריאס-סלומה כאנטי-פמיניסטיות.
היא נפטרה ב-25 באפריל 1926 בגיל שבעים ושש.
כתבים נבחרים

קיי התחילה את דרכה כסופרת באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19 עם מאמרים ספרותיים. היא נודעה לציבור גדול באמצעות החוברת "על חופש הביטוי וההוצאה לאור" (1889). שמה וספריה הפכו אז לנושא של דיונים ערים. הספרים שבאו אחר כך הבה התמקדו בדעותיה על חינוך, חופש אישי והתפתחות עצמאית של הפרט. עבודות אלו כוללות:
אינדיבידואליזם וסוציאליזם (1896)
תמונות של מחשבה (1898)
בני אדם (1899)
קווי חיים, כרכים I-III‏ (1903–06)
נייטרליות הנשמות (1916).
בנושא חינוך, המאמר המוקדם ביותר שלה עשוי להיות "מורים לתינוקות בבית ובבית הספר" בכתב העת "כתב העת לבית" (1876). חיבורה הראשון הידוע יותר, "ספרים לעומת ספרי קורסים", פורסם בכתב העת "ורדנדי" (1884). מאוחר יותר, באותו כתב עת, היא פרסמה מאמרים אחרים "הצהרה על חינוך משותף" (1888) ו"רצח הנפש בבתי ספר" (1891). מאוחר יותר פרסמה את היצירות "חינוך" (1897) ו"יופי לכולם" (1899).
בשנת 1906 הגיע "חינוך עממי עם התחשבות מיוחדת בפיתוח החוש האסתטי". בספרים האחרונים קיי ראתה את האסתטיקה, כיופי ואמנות, מההיבט של התרוממות האנושות.
כמה מכתביה של קיי תורגמו לאנגלית על ידי מאמה בורת'וויק (אנ'), בתקופת הרומן שלה עם פרנק לויד רייט. בין יצירותיה הידועות ביותר שפורסמו באנגלית:
מוסר האישה (1911)
אהבה ונישואין (1911, הדפסה חוזרת עם הערות ביקורתיות וביוגרפיות מאת הבלוק אליס, 1931)
המאה של הילד (1909)
תנועת האישה (1912)
הדור הצעיר (1914)
מלחמה, שלום והעתיד (1916).
מורשת

היא נתנה השראה לסופרים כמו סלמה לגרלף, מריקה חנסטט (Marika Stjernstedt), ואקה יאמאדה (אנ') ואלין וגנר. מריה מונטסורי כתבה שהיא חזתה שהמאה ה-20 תהיה המאה של הילד.
האבלוק אליס כתב באופן חיובי על מחקריה על המיניות האנושית.
קיי טענה כי האימהוּת כה חיונית לחברה שהממשלה, ולא בעליהן, צריכה לתמוך באימהוֹת ובילדיהן. רעיונות אלה בנוגע לתמיכה של המדינה בילדים השפיעו על החקיקה הסוציאלית במספר מדינות.
אוסף משמעותי של הכתבים של קיי נמצא בספרייה המלכותית בסטוקהולם.
בשנות ה-90 של המאה ה-19, הזמינה קיי את בית סטרנד שתוכנן על ידי האדריכל ינווה רסמוסן (שו'). בשנות ה-90, זה היה "מרכז לאוונגרד האינטלקטואלי והאמנותי הרדיקלי מבחינה פוליטית של סטוקהולם". ביתה של קיי הפך למוקד ונקודת תיירות.
לקריאה נוספת

Ellen Karolina Sofia Key at Svenskt kvinnobiografiskt lexikon
Nyström-Hamilton, Louise (1913). Ellen Key, Her Life and Her Work. תורגם ע"י A. E. B. Fries. New York: G. P. Putnam's Sons.
ביאורים

↑  שם נפוץ לתנועה בולטת של הספרות הנטורליסטית והספרות המתדיינת של סקנדינביה שהחליפה את התנועה הרומנטית לקראת סוף המאה ה-19. המונח "פריצת הדרך המודרנית" משמש לתיאור התקופה 1870–1890 בתולדות הספרות בסקנדינביה
↑  אגודת נשים שוודית, פעילה מ-1886 עד 1903. היא הייתה חלק מרפורמת הלבוש הוויקטוריאנית, ופעלה לרפורמה בלבוש הנשים לקראת סגנון בריא ונוח יותר, כולל ביטול המחוך.
הערות שוליים

↑  Barnets århundrade at Project Runeberg
↑  Ellen Key – Britannica Online Encyclopedia
↑  "Idunesen – vem var hon?" (בשוודית). 2014-02-09.
↑  "Ellen Karolina Sofia Key". Svenskt kvinnobiografiskt lexikon.
↑  Linder, Gurli. ""Mottagningar" och "salonger"". Stockholmskällan (בשוודית). נבדק ב-2022-03-21.
↑  "The woman movement". New York Putnam. 1912.
↑  Borthwick, Mamah; Friedman, Alice T. (ביוני 2002). "Frank Lloyd Wright and Feminism: Mamah Borthwick's Letters to Ellen Key". Journal of the Society of Architectural Historians. 61 (2): 140–151. doi:10.2307/991836. JSTOR 991836. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Maria Montessori, The Secret of Childhood, Random House Publishing Group, 1972, ISBN 9780345305831
↑  "Ellen Key's Strand". אורכב מ-המקור ב-29 במאי 2015. נבדק ב-28 במאי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263713205171  PLWABN: 9810599713505606  BIBSYS: 90112488  BNC: 000110522  BNE: XX1330654  BnF: cb135718815 (data)  CiNii: DA01001982  GND: 11893449X  ISNI: 0000 0001 2138 235X  KulturNav: 1c39bc12-c499-45ef-956a-0471169a3521  LCCN: n79018078  LNB: 000146860  NDL: 00445578  NKC: jn19990004302  NLA: 35268837  NLG: 158860  NLK: KAC199634754  NSK: 000037959  NTA: 075075512  RERO: 02-A003451741  SELIBR: 193406  SNAC: w6669gzh  SUDOC: 052652149  Trove: 890458  VcBA: 495/167594  VIAF: 69098191   WorldCat (עם VIAF): 69098191 
אלן קיי והפסל קורל מילס (אנ') ב-1915
פסל אלן קיי בסטוקהולם, שנוצר על ידי סיגריד פרידמן (אנ')
חביבה רוגר

| --- | --- |

 לידה:  1951 (בת 73 בערך) קריית חיים, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת חיפה 
 מעסיק:  קול ישראל, הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 מספר צאצאים:  1 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  100012547096423
 
חביבה רוגר (נולדה ב-1951) היא כתבת קול ישראל בעבר, דוברת הטכניון בעבר וכיום דוברת לשכת המסחר והתעשייה בחיפה ובצפון.
ביוגרפיה

נולדה וגדלה בקריית חיים. מצעירותה עוסקת בעריכת עיתונים, ספרים וכתבי עת.
ב-1974 התקבלה ל"קול ישראל" ככתבת חדשות בחיפה ובצפון.
שימשה פעמיים כראש מערכת החדשות הצפונית.
כאשר הוחלט לשדר חדשות במסגרת הרדיו האזורי של "קול ישראל" הקימה את מערכת החדשות הצפונית, עם רשת כתבים ודווחים מחדרה עד גבול הצפון.
עוד לפני שכלי תקשורת בארץ מינו נשים ככתבות צבאיות, נשלחה לסקר אירועים ביטחוניים, כמו התקפות מחבלים או ירי קטיושות בצפון.
התמחתה בנושאי סיקור כלכליים, כמו ספנות, נמלים וסכסוכי עבודה. ליוותה כמה ממשברי יחסי העבודה הגדולים במשק: שביתות בנמלים, סולתם, "אתא", הפיכת רפאל לחברה. עבודת הגמר שלה בלימודי התואר השני במינהל ציבורי באוניברסיטת חיפה עסקה בניתוח משבר העבודה הממושך שפרץ עם הפרטת מספנות ישראל, משבר שאותו ליוותה בצמידות. את התואר השני סיימה בהצטיינות.
סירבה להצעות לקידום במערכת החדשות של קול ישראל, הצעות שהותנו במעבר לירושלים, וטענה כי ראויה הפריפריה לסיקור צמוד של עיתונאים ותיקים המעורים במקום, וכי השיטה שבה כתב חדשות מגיע לצפון לשנים ספורות כקרש קפיצה לקידום בירושלים או בתל אביב, פוגעת בסיכויי הפריפריה להשמיע את קולה.
על פעילותה העיתונאית זכתה באות הוקרה במסגרת פרס רון לעיתונות ובתואר אשת השנה בתקשורת מטעם רדיו חיפה.
אחרי 25 שנים ב"קול ישראל" עזבה לטובת תפקיד דוברת הטכניון. בד בבד עסקה בעריכת ספרים וכתבי עת וכן בהרצאות ובהכשרת סטודנטים לתקשורת בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה.
מאז 2005 מכהנת כדוברת לשכת המסחר והתעשייה חיפה והצפון ועובדת באיגוד המשתמשים בהובלה ימית בעריכת פרסומים, בבניית תוכני כנסים ובהנחייתם.
חברה באגודת העיתונאים של חיפה והצפון כוותיקת תקשורת ופעילה בה.
מתוך הכרה בצורך לתרום לקהילה, הצטרפה ב-2000 למועדון רוטרי חיפה. במסגרת עבודתה הקהילתית כיהנה כיו"ר אגודת הידידים של המרכז הרפואי "פלימן" בחיפה.
חביבה קיבלה אות הוקרה על מפעל חיים בעיתונות ובתקשורת מטעם אגודת העיתונאים חיפה והצפון (2020).
נשואה ואם לבת.
הערות שוליים

↑  מפיראטי למקומי: האבולוציה של הרדיו בחיפה והצפון, מתוך הספר "שחם וחברים", באתר העין השביעית, 1 באוגוסט 2013
↑  אירועי תקשורת, באתר העין השביעית, 1 בינואר 1999
↑  דוברות ויחסי ציבור, באתר בוגרי אוניברסיטת חיפה
↑  ותיקי תקשורת - קול ישראל, באתר אגודת העיתונאים בישראל - חיפה והצפון
↑  https://www.facebook.com/watch/?v=522467161705967
רחוב מזא"ה

| --- | --- |
שלט קרמיקה מתוצרת בצלאל, שנות ה-30-20
שלט קרמיקה מתוצרת בצלאל, שנות ה-30-20
 מידע כללי
 על שם:  יעקב מזא"ה, רב, סופר, פעיל ציוני ומשפטן
 מיקום
 עיר:  תל אביב-יפו
 רובע:  5
 שכונה:  לב תל אביב
 קואורדינטות:  32°03′58″N 34°46′36″E﻿ / ﻿32.066138888889°N 34.77675°E﻿ / 32.066138888889; 34.77675
  מפת מיקום  מפה מפורטת   מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) רחוב מזא"ה(למפת תל אביב רגילה) רחוב מזא"ה(למפת גוש דן רגילה) רחוב מזא"ה(למפת גוש דן מוגדלת) רחוב מזא"ה  he רחוב מזא"הhe רחוב מזא"המפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית ברלין-פסובסקי
לוחית זיכרון ללוחמת האצ"ל ציונה יפת
שלט זיכרון ללוחם ירחמיאל אהרונסון "אלישע" ברחוב מזא"ה 33
לוחית זיכרון של ההגנה במגדל המים ברחוב מזא"ה 36
רחוב מזא"ה הוא רחוב בלב תל אביב הקרוי על שמו של הרב יעקב מזא"ה (השם "מזא"ה" הוא ראשי תיבות של "מזרע אהרון הכהן"). הרחוב מתחיל בפינת רחוב אלנבי בצידו המערבי ומסתיים בדרך בגין במזרח. הרחוב חוצה גם את הרחובות הידועים אחד העם, רוטשילד ויהודה הלוי.
רחוב מזא"ה הוא ברובו רחוב מגורים צר ובעל אופי שקט ושכונתי. עם זאת, הוא אוצר מספר מבנים מעוררי עניין אדריכלי וידוע גם בזכות שמו, הזוכה להתייחסות הומוריסטית (להלן). ברחוב מספר רב של מבנים משנות ה-20 וה-30 המייצגים את תל אביב בראשיתה, חלקם נבנו בסגנון האקלקטי וחלקם בסגנון הבינלאומי (המכונה "באוהאוס"). רבים מהם עברו שיפוץ בראשית המאה ה-21 והרחוב הפך, יחד עם שדרות רוטשילד וכמה קטעי רחובות נוספים בסביבה, לאטרקציה תיירותית עבור שוחרי אדריכלות.
טרם בניית בתי הרחוב, היה במקום כרם גפנים ומחנה שקלט עולים חדשים בתקופה זו.
אתרים חשובים ברחוב

בית ברלין-פסובסקי - בניין בסגנון האקלקטי שתכננו השותפים האדריכל יוסף ברלין והמהנדס ריכרד פסובסקי. הבניין שימש תחילה כבית משפחת ברלין ושימש במשך שנה גם כבית ספר לאדריכלות. מ-1929 משמש לצרכים שונים (בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 שימש כמרכז ההתאחדות הישראלית לכדורגל) ובתחילת שנות ה-2000 שופץ יחד עם פרויקט "רובע לב העיר".
פרויקט "רובע לב העיר" - סמוך לבית ברלין-פסובסקי, במקום בו עמד בית החולים "הדסה", נבנה מגדל מגורים יוקרתי ובניין נוסף המשולבים כולם יחד בתכנון וכוללים חצר פנימית משותפת ביניהם. הפרויקט תוכנן על ידי עדה כרמי-מלמד.
בית החולים עין גדי היה בית חולים פרטי, שחדל לפעול לפני שנים רבות.
מגדל המים הישן - נמצא קרוב לפינת רחוב אחד העם והיה מגדל מים חשוב בשנות ה-20 וה-30. המגדל נבנה בשנת 1924, תוכנן על ידי המהנדס ארפד גוט, והחליף את מגדל המים שהיה בבית הוועד. במשך למעלה מעשור נחשב המגדל למבנה הגבוה בעיר, ולכן שימש גם לתצפית ולאיתות. בראשו הוצבה חנוכייה גדולה.
סמוך למגדל המים היה עד לשנים האחרונות בית ספר, תחילה "הגימנסיה הריאלית בלפור", שהייתה לתיכון עירוני א'; זה עבר עם התרחבותו לרחוב שפרינצק ואת מקומו תפס בית הספר היסודי מזא"ה. אחר כך שימש הבניין משכן לתיכון עירוני ה' (ה"בסטיליה" בפי תלמידיו), עד שעבר לצפון רחוב בן-יהודה. כיום פועל במקום מרכז קהילתי עירוני.
מעונות עובדים א', ב' ו-ג', שתוכננו בידי האדריכלים קוצ'ינסקי ושלאיין.
בית אנגל - מבנה בסגנון הבינלאומי השוכן בפינת שדרות רוטשילד. היה הבניין הראשון בתל אביב שנבנה על עמודים ונחשב לאבן דרך חשובה בהתפתחות האדריכלות הישראלית. החצר הפנימית של הבניין, הבנוי משני גושים עיקריים, פונה לרחוב ויחד עם הקומה המפולשת מגדילים את תחושת החלל הציבורי הכולל.
בית דפוס "הארץ" - מבנה היסטורי נוסף בסגנון הבינלאומי שתוכנן על ידי יוסף ברלין, דייר הרחוב. הבניין שופץ בשנים האחרונות והוגדל משמעותית (ראו בתמונה את חלק הבניין שאינו מטוייח בטיח לבן) וכרגע משמש למגורים וכבית מלון.
ברחוב מזא"ה נמצאת אחת מנקודות ההזנקה של מגן דוד אדום באזור דן.
מזא"ה 9 - בית הצעירים של עיריית תל אביב יפו. בשנת 2011 עיריית תל אביב יפו הקימה במזא"ה 9 את בית הצעירים הראשון של העיר. בית הצעירים נותן ייעוץ משפטי לשוכרי דירות בעיר, חללי עבודה ולמידה, מציג תערוכות אמנות ועורך אירועים עבור צעירים בעיר.
מזא"ה 13 - נקודת הזנקה של מד"א, אשר נחנך באפריל 1931. במהלך היום פועלים ממנה ניידת טיפול נמרץ ואמבולנס לבן.
חומה השייכת לחוות רהם בין מזא"ה 61 ומזא"ה 63.
מזא"ה 65 - בית "מעונו" של ברל כצנלסון.
מזא"ה 33 - הבית בו נרצח לוחם לח"י ירחמיאל אהרונסון על ידי הבריטים.
מזא"ה 71 - בו היה בית מלאכה של אצ"ל לייצור חומר נפץ. בהתפוצצות במקום נהרגה לוחמת האצ"ל ציונה יפת. עיריית תל אביב קבעה לזכרה לוחית זיכרון במקום.
התייחסות הומוריסטית

שמו של הרחוב, שככל הנראה ידוע יותר מאשר האישיות שעל שמה קרוי, מושך אליו התייחסויות הומוריסטיות רבות בשל העובדה שנשמע כמו "מה זה?". שמו של הרחוב מוזכר פעמים רבות בסיטואציות שאינן קשורות אליו באופן ישיר, בבדיחות ומערכונים וכן בהתייחסויות הומוריסטיות שונות בכתבות עיתונאיות ועוד. דוגמה ידועה לכך היא במערכון "אנשי הארון" שנכתב על ידי להקת כוורת:
ובכן סיפורינו מתחיל בבית גדול בפינת רחוב מה זה ורחוב למה, הלא הוא ביתו של פוגי
בסדרה הפיג'מות בניין המגורים וה"המבורגרי" שבבעלותו של גרי מנדלבאום (יניב פולישוק) נמצאים ברחוב מזא"ה 17 בפינת רחוב מאפו (נשמע כמו "מה פה").
קללה תל אביבית ישנה: "שתיכנס מבלפור ותצא ממזא"ה". פירוש והסבר: בבית החולים "הדסה" הכניסה לחדר המיון הייתה מרחוב בלפור, ואילו בצד של רחוב מזא"ה נמצא חדר המתים, ממנו יצאו ההלוויות.
בסדרת הטלוויזיה שמש (עונה רביעית) השוטר לחיאני (אסף אשתר) מבקש גיבוי בקשר לכתובת מזא"ה 69, ומקבל בתגובה הסבר מפורט מה זה "69".
בסדרת המערכונים "אפס", המופקת בידי תום טרגר ואור פז, בערוץ היוטיוב "שוגר זאזא", במערכון "תל אביבי אפס", עומד טרגר (המגלם את דמותו של "אפס") מתחת לשלט המוצב ברחוב מזא"ה פינת רחוב רוטשילד, ומציין כי הכיתוב דומה לאמרת הכנף המפורסמת שלו ("מה זה? מה זה? מה זה?", תוך תנועת יד) ואומר "רוטשילד! רוטשילד! רוטשילד!" באותה נימה ובאותה תנועת יד שהוא נוהג לבצע כשהוא אומר "מה זה?".
מגדל המים הישן ברחוב. לצידו "בית בראון" בסגנון הבינלאומי שנמצא בפינת אחד העם (אדריכל זכי שלוש, 1933)
בית מגן דוד אדום במזא"ה 13, (צלם :זולטן קלוגר, שנת 1946)
בית הדפוס הישן של עיתון "הארץ"
בית רקנאטי, בפינת דרך בגין
בניין בסגנון הבינלאומי בפינת רחוב יהודה הלוי
בית אנגל
בית מס' 20 ברחוב שתכנן עקיבא אריה ויס, אדריכל וממייסדי אחוזת בית
מגדל "לב העיר" הנראה ממדרחוב נחלת בנימין
"מעונו" של ברל כצנלסון
בניין דירות בתכנון אדריכל יוסף ברלין שעבר חידוש והרחבה בשנת 2000
מזא"ה 27 בסיום הבניה ב-1934
הערות שוליים

↑  חנוכת בית מגן דוד אדום, דואר היום, 14 באפריל 1931.
↑  נדב מן, לא מחלות ולא כינים: חינוך לבריאות, שנות ה-40, באתר ynet, 24 במאי 2013