stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חמודה איש-שלום
ביוגרפיה

חמודה איש-שלום נולדה ב-1921 בירושלים, דור רביעי לבני ירושלים. בתם הבכורה של אסתר (לבית רבינוביץ) ומרדכי איש-שלום.
אמה, אסתר רבינוביץ, הייתה בין הגננות הראשונות בירושלים, בוגרת הקורס הראשון בבית הספר לגננות, 1912 ועבדה בגן העברי הראשון של הגננת חסיה סוקניק.
בהיות אביה מנהל הסניף העיקרי של חברת הפניקס, וינה בישראל שמושבו בתל אביב, עברה המשפחה מירושלים לתל אביב בשנת 1922, שם למדה בבית הספר היסודי 'גאולה', למדה נגינה ובלט אצל רינה הורנזטיין, והייתה פעילה בתנועת הצופים שבט 'קהילה'. לימודי התיכון היו בגימנסיה 'הרצליה', מחזור כ"ז, תחת ניהולם של הא' מוסינזון ובוגרשוב, יחד עם חבריה לובה אליאב, הסופר משה שמיר, מנהל בית הספר - שמואל שמעוני, השחקנית בתיה לנצט ואחרים. בין המורים היו ד"ר ברוך בן-יהודה, דוד שמעוני ודבורה סירני.
במסגרת לימודי התיכון, בגיל 15, השתייכה, כמו רבים מחבריה, לארגון 'ההגנה'. ההכשרה כללה קורס איתות, קורס קשר, עזרה ראשונה וקורס חברוֹת. התפקיד המעשי כלל החבאת נשק על גופן של הנערות, וליווי בחורים שעסקו בסיורי אבטחה במקומות הבילוי וריכוז ציבור.
המשך לימודיה היה בבית הספר לאחיות 'הדסה', על הר הצופים, בשנים 1940–1943, בניהולה של הגב' שולמית קנטור. הלימודים היו בתנאי פנימייה, וניסיון העבודה נעשה במחלקות בית החולים. לאחר זמן הוכשרה בקורס על בסיסי בן שנתיים לאחות בריאות הציבור.
בשנת 1945 נפטרה אחותה הצעירה והיחידה, תחיה איש-שלום, לאחר מחלה חשוכת מרפא.
בשנת 1946 נישאה לבעלה אברהם מר-חיים, איתו חיה 55 שנים, עד לפטירתו, ולהם בן ובת.
בימי מלחמת העצמאות עברה המשפחה להתגורר בתל אביב.
ביוגרפיה > מנהיגת ארגון האחים והאחיות

עם הכשרתה כאחות בריאות הציבור, עבדה חמודה איש-שלום בכפר סלמה ושכונת מנשייה, על גבול ת"א ויפו. בגבור העלייה, לאחר קום המדינה, עיקר העיסוק היה בהנחיית האוכלוסייה שזה עתה הגיעה לארץ בגידול ילדים, שמירת תברואה, תזונה נכונה והגשת עזרה סוציאלית והומניטרית.
איש-שלום הוזמנה בשנת 1956 לעמוד בראש ארגון האחיות בת"א, במועצת פועלי ת"א. שמונה שנים נשאה את תפקידה זה, שכלל טיפול בצד המקצועי של הסיעוד, בדאגה לתשלום משכורות לאחיות, דאגה לתנאי עבודה ראויים, קשר עם בתי החולים הציבוריים והפרטיים (אסותא, בי"ח ליכטנשטטר/רעות, בי"ח עין-גדי", ואחרים) במרחב העירוני. התפקיד כלל טיפול בנושאי תרבות והשכלה: ארגון ימי עיון, סמינרים בני שבוע ימים (באוהלו, בית יציב, ובמקומות אחרים), קורסי לימוד והדרכה, לימודי תעודה כמו לימודי פסיכולוגיה, סוציולוגיה באוניברסיטה באבו כביר (טרם הועברה לרמת אביב, ולפני הכשרה אקדמאית למקצוע הסיעוד) והשתלמויות מקצועיות.
באוקטובר 1965 נבחרה לתפקיד מזכ"ל הארגון הארצי של האחיות, והתחילה לעבוד בוועד הפועל של ההסתדרות כמזכ"ל הארגון עד לשנת 1974. העבודה הייתה עם מזכירות פעילה בעלת מבנה פוליטי, נציגי המפלגות השונות. בתקופה זו שונה שם הארגון, ראשית ל'איגוד', ואחר כך ל'הסתדרות האחים והאחיות', שמנתה 16,000 אחיות.
הסתדרות האחים והאחיות בישראל איגדה בתוכה את האחים והאחיות העובדים במוסדות הבריאות במדינת ישראל, במסגרת ייצוגית של שלוש החטיבות: אחיות בתי החולים, אחיות הקהילה ואחיות בריאות הציבור.
בין האתגרים שנדרש טיפול בהם, היה הצורך בהחזרת אחיות רבות (40%) למעגל העבודה. נדרשו קורסי השתלמות, עדכון מקצועי ומשרות חלקיות לאלו שמבקשים זאת.
איש-שלום תמכה בעשרות ועדי אחיות שונים ברחבי הארץ, ובאופן פרטני באחיות שזקוקות היו להגנת ההסתדרות. דיונים רבים שנערכו בין המעסיקים במשק (קופ"ח, משרד הבריאות, השרות העירוני) לבין הסתדרות האחיות בראשותה, העלו לקדמת הבמה הציבורית והתקשורתית את הצורך ברפורמה מקצועית בעלת תגמול הוגן ותנאי עבודה נסבלים נוכח עומס העבודה ההולך ומתגבר. ההתדיינות הנמשכת והתערבות האוצר, משרד העבודה, והאיגוד המקצועי מאידך הביאו לשביתה כללית של האחיות בישראל למשך חמישה ימים, בחודש יולי 1970, בניצוחה של איש-שלום. בין הישגי השביתה, הייתה היענות לשינוי תנאי העבודה - משמרות קוצרו, עם פיצוי גבוה יותר. השכר עלה. הוקמו ועדות משותפות עם קופ"ח ומשרד הבריאות.
אתגר חשוב ניצב בפני הסתדרות האחיות בתקופת כהונתה, והוא העלאת קרנו של מקצוע הסיעוד, ומיצוב מעמדו הפרופסיונאלי. החל אז תהליך האקדמיזציה של הסיעוד. בשנת 1968 נוסד החוג לסיעוד באוניברסיטת ת"א, שחמודה עסקה בארגונו יחד עם פרופ' רבקה ברגמן והאחות הראשית של משרד הבריאות – גב' חסיה גור אריה. החוג היה מיועד לאחיות מוסמכות, שסיימו לימודיהן.
בעזרת מר אליעזר פרי, מנהל עם עובד, לימים מנהל קופ"ח, הוצאה סדרת ספרי סיעוד, הוצאת 'הספרייה לאחיות' של הוצאת עם עובד, במסגרתה התפרסמו חמישה ספרים מתורגמים ממיטב הספרות המקצועית הבין-לאומית.
בתוקף מעמדה הנהולי, ערכה חמודה איש-שלום את הביטאון הרבעוני "האחות בישראל", ובו עדכון מהנעשה בוועדות השונות לשמירת זכויות האחות, לעדכון שכרן, תנאי עבודתן, וכן מאמרים מקצועיים מקני ידע סיעודי.
ביוגרפיה > תפקידים בארגון הבריאות הבין-לאומי

איש-שלום השתתפה וייצגה את אחיות ישראל בכינוסים וקונגרסים בין לאומיים של הארגון העולמי של האחיות -
International Council of Nurses, ICN, ונבחרה לאחת מתוך עשרה חברים היושבים ב
ICN Board of Directors - הנהלת הארגון הבין-לאומי - שהתכנסה לעיתים מזומנות בז'נבה, בון וסינגפור. איש-שלום נבחרה לשתי קדנציות בהנהלה עולמית זו, וזכתה לשבחים רבים.
ביוגרפיה > תפקידים בהסתדרות הכללית

בשנת 1974 נבחרה לוועדת הביקורת המרכזית של ההסתדרות, והחל משנת 1983 הייתה איש-שלום יו"ר הוועדה, שהייתה למעשה בית הדין העליון של ההסתדרות, בו דנו בהכרעות דיני עבודה כבדות משקל מאלו בערכאות מחוזיות. (בוועדת הביקורת המרכזית פתרו בעיות שחייבו את המעסיק ההסתדרותי). בכל דיון ישבו שלושה שופטים, ומי מהצדדים שרצה נעזר גם בעו"ד.
החל משנת 1986, לאחר פרישתה מראשות ועדת הביקורת המרכזית, הייתה חברה בוועדת 'מבקר ההסתדרות'.
בשנת 1999 קיבלה חמודה איש-שלום את אות 'יקיר ההסתדרות' על תרומתה לחברת העובדים.
הערות שוליים

↑  רובין-שחורי צ', מפי עוללים ויונקים יסדת עוז – כיצד תרמו ילדי הגן בירושלים להפצת הלשון העברית, הד האולפן החדש, גיליון 102, 2014, עמ 143-135'
↑  תיק אסתר רבינוביץ, הארכיון לחינוך יהודי בישראל, 2942 /5.61,
↑  עירוני-אברהמי ח', אלמוניות בחאקי', הוצאת מילֹא, 1989, עמ' 137-141
↑  יום האחות צויין בעצרת חג, הַבֹּקֶר, 17 בינואר 1960
מלגות עירוניות לאחיות מצטיינות, למרחב, 3 בינואר 1962
↑  חמודה איש שלום - מזכירת האיגוד הארצי של האחיות, דבר, 1 באוקטובר 1965
↑  רעיה נבו, הן משתתפות לראשנה בוועידת ההסתדרות, דבר, 11 בדצמבר 1969
↑  דב גולדשטיין, האשה אשר על השביתה, מעריב, 10 ביולי 1970
↑  הנדרסון ו' מהותו של הסיעוד, ספריה לאחיות עם עובד 1966
↑  קרון ת', ניהול הטיפול בחולה, ספריה לאחיות ספריית עם עובד, 1971
↑  1965-פרנקפורט; 1969 – אירלנד; 1973- מקסיקו;1977- יפן
↑  דבר, 31.5.1974, עמ' 18
חמודה איש-שלום, יו"ר איגוד האחיות, נואמת ביום האחות
מחזור לפי מנהגי בני אשכנז לכל ענפיהם

מחזור לפי מנהגי בני אשכנז לכל ענפיהם: כולל מנהג אשכנז המערבי, מנהג פולין ומנהג צרפת לשעבר (או: מחזור גולדשמידט-פרנקל) הוא מהדורה מדעית לפיוטים הנמצאים במחזור התפילה האשכנזי והצרפתי. דניאל גולדשמידט הוא שהחל בפרויקט זה, ולאחר פטירתו המשיך אותו חתנו יונה פרנקל. פרויקט זה כולל ההדרה מכתבי יד של הפיוטים שנהגו במנהגים הנ"ל, בין אלה הנהוגים עד היום ובין אלה שהיו נהוגים רק בעבר ולא הגיעו לימי הדפוס, בצירוף ביאור לכל הפיוטים.
העריכה והוצאת המחזור

גולדשמידט הוציא את הכרכים של ראש השנה ויום כפור בשנת 1970 בשם מחזור לימים הנוראים. הוא נפטר בשנת 1972, בעודו עובד על "מחזור סוכות, שמיני עצרת ושמחת תורה". המחזור יצא לאור בסופו של דבר בשנת תשמ"א, על ידי חתנו, פרופ' יונה פרנקל. פרופ' פרנקל המשיך את הפרויקט, והוציא מחזור פסח (תשנ"ג) ומחזור שבועות (תש"ס). בכך הושלמה העבודה על מחזור החגים האשכנזי.
תוכן וחשיבות המחזורים

המחזור כולל גם את תפילות הקבע, ללא מהדורה מדעית מלאה וללא פירוש (אך לעיתים עם שינויי נוסחאות חלקיים), כדי שלא יהיה ספר אקדמי גרידא אלא גם יוכלו העם להתפלל ממנו.
המחזורים נחשבים במחקר הפיוט כמהדורה החשובה ביותר בביקורת המחזור האשכנזי. חלק מהחשיבות נובע מהעובדה שקודם הוצאת המחזור, רוב פיוטי צרפת לא יצאו לאור ולא נודעו לרבים, מפני שמנהג צרפת לא נדפס אף פעם כסידור או מחזור עצמאי.
המשך הפרויקט

כהמשך לפרויקט מחזור המועדים, פרנקל התחיל בהוצאת מחזור לשבתות ברית ונשואין, אך נפטר ב-2012 במהלך העבודה. המשפחה פנתה לד"ר גבריאל וסרמן להוציא את המחזור לשבתות ברית ונשואין, והוא אמור לצאת לאור בקרוב.
הערות שוליים

↑  א. מ. הברמן, "החוקר א' דניאל גולדשמידט", מסכת סופרים וספרות, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ז, עמ' 83 - 88.
↑  נפתלי בן מנחם, ד"ר דניאל גולדשמידט ז"ל, טורי ישורון ל"ו (אדר ב' – ניסן תשל"ג), עמ' 19, באתר היברובוקס.
↑  ראשית דבר למחזור לראש השנה.
↑  https://blogs.yu.edu/news/gabriel-wasserman-is-awarded-a-prestigious-fellowship/
| ארון הספרים היהודי |
| --- | --- | --- |
| כתבי יסוד | תורה • נביאים • כתובים • ספר יצירה • משנה • תוספתא • תלמוד (בבלי וירושלמי) • מסכתות קטנות • סידור ומחזור • הגדה של פסח |  |
| מדרשי הלכה (חז"ל) | מכילתא דרבי ישמעאל • מכילתא דרבי שמעון בן יוחאי • ספרא • ספרי במדבר • ספרי זוטא במדבר • ספרי דברים • מכילתא דברים • ספרי זוטא דברים |  |
| מדרשי אגדה (חז"ל) | מדרש רבה • מדרש תנחומא • פרקי דרבי אליעזר • סדר עולם • ילקוט שמעוני • אבות דרבי נתן • תנא דבי אליהו • פסיקתא דרב כהנא • פסיקתא זוטרתא • מדרש שוחר טוב |  |
| ראשונים ואחרונים | פירוש רש"י לתורה • פירוש רש"י לתלמוד • חובות הלבבות • משנה תורה (והשגות הראב"ד) • תוספות • ספר הזוהר • שולחן ערוך (והגהות הרמ"א) • שולחן ערוך הרב • קיצור שולחן ערוך • משנה ברורה |  |
| סוגות | מדרש • ספרות האגדה • ספרות ההיכלות והמרכבה • פרשנות למקרא • פרשנות למשנה • פרשנות לתלמוד • פרשנות השולחן ערוך • שו"ת • ספרי חסידות • סיפורי חסידים |  |
נורמן מינטה

דיוקן רשמי של מינטה
נורמן יושיו מינֵטה (באנגלית: Norman Yoshio Mineta;‏ 12 בנובמבר 1931 – 3 במאי 2022) היה פוליטיקאי אמריקאי. מטעם המפלגה הדמוקרטית, כיהן מינטה כמזכיר התחבורה של ארצות הברית בקבינט בממשל ג'ורג' ווקר בוש, היחיד בממשל להגיע משורות המפלגה הדמוקרטית. מינטה היה מזכיר התחבורה שכיהן בתפקידו הזמן הרב ביותר. מינטה שימש גם כמזכיר המסחר של ארצות הברית תחת הנשיא ביל קלינטון בששת החודשים האחרונים של כהונתו. למעט חמישה ימים בין סוף כהונת ממשלו של קלינטון לבין אישור המינויים של בוש, היה מינטה חבר הקבינט של ארצות הברית קרוב לשש שנים.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

מינטה נולד בסן חוזה שבקליפורניה, לזוג יפני שהיגר לארצות הברית אך לא הורשה לקבל אזרחות אמריקאית בשל חוק ההגירה של 1924. במהלך מלחמת העולם השנייה, משפחת מינטה נכלאה במשך מספר שנים במחנה מעצר סמוך לעיר קודי שבוויומינג, יחד עם אלפי מהגרים יפנים ויפנים-אמריקאים במסגרת כליאת היפנים בארצות הברית. עם הגעתו למחנה הוחרמה אלת הבייסבול שלו, בה החזיק מהיותו חובב בייסבול מושבע, בידי הרשויות וגורמי האכיפה במחנה בתואנה שהיא עלולה לשמש כנשק. שנים רבות לאחר מכן, לאחר שנבחר מינטה לבית הנבחרים של ארצות הברית, שלח תושב לוס אנג'לס עלום-שם למינטה אלת בייסבול בשווי 1,500 דולר אמריקני שהייתה בבעלותו של שחקן הבייסבול האנק ארון. מינטה נאלץ לשלוח את המתנה בשל האיסור על חברי בית הנבחרים לקבל מתנות ששוויון מעל ל-250 דולר. מינטה אמר בעקבות זאת: "הממשלה הארורה לקחה את האלה שלי שוב".
בעודו עצור במחנה, נפגש מינטה, חבר בתנועת הצופים האמריקאית, עם עמיתו לתנועה אלן סימפסון, לימים סנאטור רפובליקני בכיר מוויומינג, שביקר לעיתים קרובות את הצופים במחנה המעצר עם חבריו. השניים הפכו, ונותרו, חברים קרובים ובעלי ברית פוליטיים. הוא סיים את לימודיו בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1953 כשלו תואר ראשון במנהל עסקים. עם סיום לימודיו האקדמיים, התגייס מינטה לצבא ארצות הברית ושימשה כקצין מודיעין ביפן ובקוריאה. לאחר מכן הוא הצטרף לסוכנות הביטוח "מינטה" שהייתה בבעלות אביו.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית מקומית

מינטה החל את נתיבתו המקצועית בפוליטיקה של ארצות הברית ב-1967 בזירה המקומית, כאשר מונה למושב ריק במועצת עיריית סן חוזה בידי ראש העיר רון ג'יימס. ב-1969 נבחר מינטה למועצת העירייה בבחירות דמוקרטיות בפעם הראשונה, לאחר שכהונת מועצת העירייה לה מונה פגה לפי חוק. בהמשך, נבחר מינטה על ידי חברי מועצת העירייה לסגן ראש העיר.
ב-1971, מינטה התמודד מול 14 מועמדים אחרים בבחירות לראשות עיריית סן חוזה, עם פרישתו של ראש העיר המכהן רון ג'יימס. מינטה זכה ב-60% מקולות המצביעים והביס כמעט את כל המתמודדים, והושבע לתפקידו כראש העירייה ה-59 של סן חוזה. הוא ראש העיר הראשון של עיר גדולה בארצות הברית שמוצאו הוא יפני-אמריקאי. כראש העיר, מינטה שם קץ למדיניות בת עשרים השנים של צמיחה מהירה באמצעות סיפוחים, ויצר אזורי פיתוח חופשי במזרח ובדרום סן חוזה. סגנית ראש העיר שלו, ג'נט גריי הייז, החליפה אותו בתפקידו כראש העיר ב-1975.
ביוגרפיה > בבית הנבחרים האמריקאי

ב-1974, מינטה התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-13 של מדינת קליפורניה. בעבר נקרא מחוז קונגרס זה "מחוז הקונגרס העשירי של מדינת קליפורניה", והוא היה מיוצג בבית הנבחרים במשך 11 שנים בידי צ'ארלס גאבסר מהמפלגה הרפובליקנית. הוא זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז זה בבית הנבחרים, והביס את חבר בית המחוקקים של קליפורניה ג'ורג' וו. מיליאס כשהוא זוכה ב-52% מקולות הבוחרים. מינטה ייבחר מחדש עוד 10 פעמים לייצג מחוז זה בו שוכן עמק הסיליקון, ושלימים ימוספר מחדש כ"מחוז הקונגרס ה-15" ב-1993. ב-16 במאי 1994 ייסד מינטה את ועידת הקונגרס האסייתית-פסיפית (Congressional Asian Pacific American Caucus) ושימש כיושב הראש של הראשון ועידה זו. מינטה שימש כיו"ר ועדת החבורה והתשתית של בית הנבחרים בשנים 1992–1994. נוסף על כך, בשנים 1981–1988 היה יו"ר ועדת המשנה לתעופה של ועדת התחבורה והתשתית.
במהלך הקריירה שלו בקונגרס של ארצות הברית היה מינטה פעיל בענייני תעבורה ותחבורה. הוא היה המחבר הראשי של אחד מהחוקים המרכזיים ביותר בתקופה שלאחר כינון מערכת הכבישים הבין-מדינתיים (Intermodal Surface Actability Act of 1991). הוא פעל למען מימון נוסף עבור רשות התעופה הפדרלית. מינטה ואחרים בבית הנבחרים היו הכוח המניע מאחורי העברת חוקים הנוגעים ליפנים-אמריקאים, ועבדו בשיתוף פעולה עם הסנאטור ספארק מצאנגה מהוואי, שאסף 71 נותני חסות לחוק זכויות האזרח של 1988, אשר התנצל באורח רשמי בפני יפנים-אמריקאים על העוולות שנגרמו להם בידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-1995, אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון העניקה למינטה את מדליית ההנצחה ע"ש מרטין לותר קינג על תרומתו לתחום זכויות האזרח.
ביוגרפיה > במגזר הפרטי ומזכיר המסחר

ב-1995 מינטה התפטר מכהונתו באמצע כהונתו כדי לקבל על עצמו משרה בחברת לוקהיד מרטין. הדמוקרטים איבדו את המחוז לאחר שטום קמפבל הרפובליקני ניצח את המועמד הדמוקרטי ג'רי אסטרות' בבחירות המיוחדות לייצוג המחוז שנותר ריק עם התפטרותו של מינטה. אם כי חמש שנים מאוחר יותר, ב-2000, מייק הונדה השיב את המחוז לידי הדמוקרטים, אחרי שקמפבל ויתר על התמודדות מחדש לייצוג המחוז לשם התמודדות אל הסנאט של ארצות הברית. מינטה ישב בראשות "הוועדה לסקירת התעופה האזרחית לאומית" (National Civil Aviation Review Commission), אשר ב-1997 המליצה על צמצום עומס התנועה והפחתת שיעור אסונות התעופה. רבים מהמלצות הוועדה אומצו על ידי ממשל ביל קלינטון, כולל רפורמה ברשות התעופה הפדרלית.
לאחר ששימש כסגן נשיא תאגיד לוקהיד מרטין, מונה מינטה בשנת 2000 על ידי הנשיא קלינטון למזכיר המסחר של ארצות הברית. כאשר הושבע לתפקידו בשלהי יולי, היה מינטה לאמריקאי-אסייתי הראשון להחזיק בתפקיד קבע בקבינט של ארצות הברית.
ביוגרפיה > מזכיר התחבורה

ב-2001 מונה מינטה למזכיר התחבורה של ארצות הברית בידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. במקור הוצע לו תפקיד זה שמונה שנים קודם לכן על ידי ביל קלינטון. מינטה היה חבר המפלגה הדמוקרטית היחיד שכיהן בקבינט של בוש ומזכיר התחבורה הראשון שכיהן קודם לשירותו במחלקת התחבורה של ארצות הברית בתפקיד אחר בקבינט. הוא היה לאמריקאי-אסייתי הראשון שכיהן כמזכיר התחבורה, והאדם הרביעי שהיה חבר קבינט ממפלגה אחת תחת נשיא ממפלגה שנייה (אחרי אדווין סטנטון, הנרי סטימסון וג'יימס ר' שלזינגר). ב-2004 עוטר מינטה בפרס טוני יאנוס על תרומתו המכובדת לתחבורה האווירית.
עם בחירתו המחודשת של בוש לתפקיד אחרי הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004 התבקש מינטה להמשיך לכהן בתפקיד, והוא עשה זאת עד שהתפטר ביוני 2006. עם פרישתו הסופית ב-7 ביולי 2006, הוא היה למזכיר התחבורה בעל הכהונה הארוכה ביותר מאז הקמת המחלקה ב-1967.
במהלך פיגועי 11 בספטמבר, הוציא בן סליני, אז מנהל המבצעים הלאומי של רשות התעופה הפדרלית שהיה כפוף אז להוראותיו של מינטה, פקודה לקרקע את כלל תנועת התעופה האזרחית בפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית. עדותו של מינטה בפני הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר על חוויותיו ממרכז המבצעים הנשיאותי לשעת חירום עם סגן נשיא ארצות הברית דיק צ'ייני כאשר טיסה 77 של אמריקן איירליינס התנגשה בכוונה תחילה במשכן הפנטגון לא נכללה בדוח הסופי של הוועדה.
סגן נשיא הוועדה, לשעבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של אינדיאנה לי המילטון, שאל את מינטה האם הפקודה הייתה ליירט את המטוס, והלה השיב כי הוא לא יודע זאת באופן ספציפי. עדותו של מינטה, לפי מהדורה מיוחדת של גיליון ה"וושינגטון פוסט" במסגרת סדרת התחקירים "10 ימים בספטמבר" של בוב וודוורד ודן בלץ מ-22 בינואר 2002, בפני הוועדה על אודות טיסה 77 נבדלה במידה ניכרת ממה שפורסם בדוח הוועדה הרשמי שפורסם.
ביוגרפיה > לאחר חייו הציבוריים

ב-11 במרץ 2020 הודיע על תמיכתו במועמדותו לנשיאות של סגן נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ו ביידן. ב-3 במאי 2022 נפטר מינטה בשיבה טובה בבית מגוריו שבעיירה אדגג'ווטר במרילנד.
הערות שוליים

↑  מת'יו ל. וולד, Norman Yoshio Mineta: A Clinton Holdover, a Reagan Veteran and a Departing Senator, באתר הניו יורק טיימס, 3 בינואר 2019 (באנגלית)
↑  כריס מת'יוס, A Pair of Boy Scouts, באתר Scouting Magazine, 2002 (באנגלית)
↑  AP‏, New Mayor of San Jose is Japanese, מילווקי ג'ונרל, 14 באפריל 1974 (באנגלית)
↑  ביוגרפיה של נורמן י. מינטה, באתר Asian American (באנגלית)
↑  מזכירי המסחר, באתר מחלקת המסחר של ארצות הברית (באנגלית)
↑  רויטרס, בוש מינה שלושה שרים, בני שלושה מיעוטים שונים, באתר ynet, 2 בינואר 2001
↑  Transportation Secretary Mineta resigns, באתר CNN‏, 23 ביוני 2006 (באנגלית)
↑  נורמן מינטה, Bernie Sanders should accept it is down to a two-person race: Donald Trump and Joe Biden, באתר USA Today‏, 11 במרץ 2020 (באנגלית)
↑  גרגורי ואלאס ושונה מיזל, Norman Mineta, transportation secretary during 9/11, dies, באתר CNN‏, 4 במאי 2022 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1196023409  ISNI: 0000 0000 5080 7719  LCCN: no00044786  NARA: 10611434  SNAC: w6456c12  US Congress: M000794  VIAF: 19224458   WorldCat (עם VIAF): 19224458 
מזכיר התחבורה מינטה משתתף בפגישה של סוכנות FEMA ב-21 בספטמבר 2001
רינת ישראל

סידור רינת ישראל
רינת ישראל הוא סידור תפילה שיצא לאור לראשונה בשנת תש"ל (1970), בהוצאת "מורשת", בעריכת הרב ד"ר שלמה טל. הסידור מותאם לציבור הדתי לאומי ונפוץ בציבור זה.
הסידור יצא לאור ביוזמה משותפת עם משרד החינוך, ונערך מתוך כוונה להקל על תלמידים וצעירים במפגש עם הסידור והתפילה.
הסידור מתאפיין בטיפוגרפיה מאירת עיניים, הכוללת שימוש בגופן "פרנק-ריהל" המודרני יותר, סימון הבדלים בין תנועות שונות, הטעמת מילים, חלוקה לפרקים ולחטיבות, הוספת כותרות וכותרות משנה, וביאור מילים קשות. כמו כן, יש בו מראי מקום לפסוקים וקטעי תפילה. בהדפסת הסידור נמנעו מהדפסת קטעים שונים בגדלים שונים של אותיות, ללא קשר לחשיבותם.
חלק מן הסידורים הקודמים שימרו כמה נוסחים יחד, אחד בגוף הטקסט והשני בסוגריים. כדי למנוע בלבול בין נוסחאות הכריע העורך והותיר נוסח אחד בלבד. לכן במקומות בהם ישנן כמה נוסחאות, בסידור רינת ישראל נוסח ספרד, הוכרע על פי רוב לנקוט כסידור אדמו"ר הזקן.
לסידור נוספו תפילות לשלום המדינה, לשלום חיילי צה"ל, ליום העצמאות וליום ירושלים, כפי שנקבעו על ידי הרבנות הראשית לישראל או שנתקבלו בקרב הציבור הדתי לאומי.
במסגרת סדרת רינת ישראל יצאו לאור סידורים בנוסח ספרד, נוסח אשכנז, נוסח הספרדים (מכונה: 'עדות המזרח'), וכן מחזורים, הגדה של פסח, סליחות וקינות לתשעה באב. במחזורים הוצאו רוב הפיוטים ממקומם בסדר התפילה, בהתאם למנהג הרווח בארץ ישראל לא לאמרם, והודפסו בסוף הכרך. הסידור התקבל בתפוצה רחבה בבתי הכנסת של הציבור הדתי-לאומי ובחינוך הממלכתי-דתי.
בקרב הציבור החרדי הסידור כמעט ולא נמצא בשימוש, בשל גישתו הציונית.
בשנת תשע"ו יצאה מהדורה מחודשת של הסידור בנוסח ספרד בעריכת הרב יואל קטן. לראשונה הופצה גם מהדורה דיגיטלית שלו (לשימוש לא מסחרי). בניגוד למהדורות הקודמות, במהדורה זו נוספו לסידור סליחות לתעניות (שיצאו במהדורה הקודמת בחוברת נפרדת), ספר תהלים ותיקון חצות. בשנת תשע"ט יצאה מהדורה מחודשת גם לנוסח אשכנז.
דוגמאות להכרעת העורך בנוסח התפילה

בנוסח ספרד, בתפילת שחרית, בשירת המלאכים שבקדושת יוצר: להקדיש ליוצרם בנחת רוח בשפה ברורה ובנעימה קדוֹשה, כולם כאחד עונים ואומרים ביראה (קדושה - מילת תואר). בסידורים אחרים מקובל לנקד את המילה "קדושה" בשורוק במקום חולם, ולסמוך אותה למילים הבאות אחריה: בשפה ברורה ובנעימה, קדוּשה כולם כאחד עונים ואומרים ביראה (קדושה - שם עצם).
בנוסח ספרד, בתפילת שמונה עשרה של ערבית מופיעה ברכת שים שלום, במקום הנוסח המקוצר "שלום רב" לתפילות שאין בהן נשיאת כפים.
הפיוט ידיד נפש מובא על פי כתב יד המחבר, ר' אלעזר אזכרי.
בנוסח ספרד במהדורה הראשונה, בקדושה של מוסף לשלוש רגלים, הושמטו הפסוקים "אדיר אדירנו" ו"והיה ה' למלך" והוחזרו במהדורה המחודשת.
הערות שוליים

↑  ראובן גפני, סדור לצרכי דורנו: סיפורו של סידור רינת ישראל - יצירה, חדשנות והשפעה, עלי ספר כח, תשעח, עמ' 210-175
↑  מהדורת תשע"ז, בתחילת הסידור בחלק הנקרא "מתוך הקדמת הרב שלמה טל ז"ל למהדורות הראשונות". עם זה, במקומות בהם נוסח ספרד הרגיל אחיד והוא שונה מנוסח חב"ד, סטו מנוסח זה. לדוגמה בסידור רינת ישראל, נוסח ספרד, ירושלים תשע"ז, עמ' 367, מופיע בסוף קדושה נוסח "לדור ודור" לחזרת הש"ץ במוסף, ואילו במנהג חב"ד, אומרים נוסח "אתה קדוש" אפילו במוסף, ראו סדור תהלת השם, ברוקלין תש"נ,  עמ' 194. עוד דוגמה שהכריעו שלא כמו סידור אדמו"ר הזקן, היא שלפי סידור אדמו"ר הזקן אומרים את הברכות "שלא עשני גוי", "שלא עשני עבד", ו"שלא עשני אשה" בסוף ברכות השחר, ואילו ברינת ישראל נוסח ספרד הכריעו כמנהג שאר האשכנזים לאמרן מיד אחר ברכת "אשר נתן לשכוי בינה".
↑  הנוסח הספרדי מבוסס על הערות בכתב ידו של הרב עמרם אבורביע וכן הערות של הרב עובדיה יוסף
↑  בהדפסת הפיוטים בסוף המחזור לא נצמד המהדיר לדפוסים המקובלים, אלא הביא גם פיוטים שמופיעים בכתבי היד ונשמטו בדפוסים, מחמת צנזורה או מסיבות אחרות (למשל הרהיטים "הגויים אימים זמזומים" ו"מלכותם באבדך" לשחרית יום כיפור, המאוֹרה והאהבה לשבת חול המועד פסח וקטעים בסדר עולם לשבועות).
↑  סידור רינת ישראל - נוסח ספרד, מהדורת תשע"ו, באתר "דעת"
בראש צעיר

בראש צעיר הייתה תוכנית רדיו יומית לנוער ולסטודנטים ששודרה ברשת א' של קול ישראל[דרושה הבהרה].
התוכנית שודרה למעלה מ-40 שנה, והייתה אחת מתוכניות הנוער הוותיקות ביותר בעולם הרדיו בישראל. התוכנית הייתה הפלטפורמה הראשונה לנוער שסיפקה חשיפה מעשית לרדיו. מגישי ועורכי התוכנית הם תלמידי תיכון וסטודנטים, כאשר מעליהם ממונה עורך אחראי וכל תוכנית עוסקת בנושא שונה, הקרוב ללבם של התלמידים.
התוכנית היוותה קרש קפיצה למגישיה הצעירים שפיתחו את כישוריהם העיתונאיים. עם מגישי התוכנית הבולטים אז והיום נמנים יוסף טרגין, שתוכנית המדע הפופולרי שלו "עולם המדע" שודרה במשך כשלושים שנה; אריה אלדד, לימים חבר הכנסת מטעם מפלגת האיחוד הלאומי; דליה סיגן, לימים עורכת תוכניות הנוער של קול ישראל; שרית לוי, שמיד עם סיום שידוריה הצטרפה ליחידת דובר צה"ל; דפנה ליאל, כתבת חינוך ומבזקנית בחדשות ערוץ 2; איש הטלוויזיה והעיתונאי דרור גלוברמן; כתב הכלכלה של גלי צה"ל ניתאי ענבי; טל ניסן, מפיקה ועורכת בתחנות הרדיו של כאן - תאגיד השידור הישראלי,שיר פינטו בעלים של משרד ליחסי ציבור וניהול האמנים מהגדולים בישראל ורבים נוספים.
העורכת הראשית של מחלקת הנוער ברשת א' הייתה צילה אילן. עורכים אחראיים נוספים היו זיוית אורי, אפרת שושני, מושיק גולדברג, עפרה הלחמי ושירן מיארה. התוכנית ירדה מהאוויר עם סיום שידורי רשת א', אשר הוחלפה ב"כאן תרבות" של תאגיד השידור הישראלי.
אלינור מרקס

| --- | --- |

אלינור מרקס
 לידה:  16 בינואר 1855 סוהו, הממלכה המאוחדת 
 התאבדה:  31 במרץ 1898 (בגיל 43) סידנהאם, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  Tomb of Karl Marx 
 ידועה בשל:  פעילות סוציאליסטית ופמיניסטית
 מפלגה:  Social Democratic Federation, Socialist League, מפלגת הלייבור העצמאית 
 בן או בת זוג:  אדוארד אייבלינג (1884–1898)  פרוספר-אוליבר ליסגרי 
 
אלינור מרקס אייבלינג (באנגלית: Eleanor Marx Aveling; 16 בינואר 1855, לונדון, הממלכה המאוחדת - 31 במרץ 1898, לונדון, הממלכה המאוחדת) הידועה גם בשם ג'ני ג'וליה אלינור "טוסי" מרקס, הייתה פעילה סוציאליסטית, פמיניסטית ומתרגמת אנגלייה ממוצא יהודי מומר, בת הזקונים של קרל מרקס. בשנת 1898 גילתה אלינור מרקס כי בן זוגה התחתן בחשאי עם המאהבת שלו, והתאבדה על ידי נטילת רעל. בשנת 2014 עלתה הטענה כי מרקס לא שלחה יד בנפשה אלא נרצחה על ידי בן זוגה בעבור בצע כסף. מרקס הייתה בת 43 במותה.
ביוגרפיה > שנים ראשונות

אלינור מרקס נולדה בסוהו בלונדון ב-16 בינואר 1855, בתם השישית של קרל מרקס ואשתו יוהאנה פון וסטפאלן (אנ') . היא כונתה "טוסי" מגיל צעיר. כבר בילדותה, הפגינה עניין בנושאים פוליטיים וכתבה מכתבים לאישי ציבור. הוצאתם להורג של המרטירים ממנצ'סטר (אנ') שהתרחשה כשהייתה בת שתים עשרה, הבהילה אותה עד מאוד ועיצבה את הסולידריות שלה עם המאבק האירי לעצמאות. הסיפורים, אותם הקריא לה אביה, עוררו בה עניין רב בספרות, וכבר בגיל שלוש היא ידעה לצטט מיצירותיו של ויליאם שייקספיר.
בגיל שש עשרה, התמנתה למזכירתו של אביה והצטרפה אליו לכנסים סוציאליסטים ברחבי העולם. לאחר שנה, היא התאהבה בפרוספר אוליבייה ליסגרי (אנ'), עיתונאי וחבר בקומונה הפריזאית, שנמלט ללונדון לאחר דיכוי הקומונה. אף על פי שהסכים עם השקפתו הפוליטית של ליסגרי, קרל מרקס לא היה מרוצה מהקשר שלו עם ביתו מפאת פער הגילאים בניהם – ליסגרי היה בן 34, ואלינור בת 17. אלינור עזבה את ביתה, ועברה לגור בברייטון, שם עבדה כמורה. לאחר שנה, אלינור עזרה לליסגרי לכתוב את ספרו "History of the Commune of 1871" ותרגמה אותו לאנגלית. אביה אהב את הספר אך נותר מאוכזב מקשריה של בתו עם מחברו. בשנת 1880, קרל שינה את גישתו ואישר לה להתחתן עם ליגסרי, אולם באותה העת לאלינור היו ספקות לגבי הקשר, והיא אכן סיימה אותו בשנת 1882.
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19, מרקס נאלצה לסעוד את הוריה המבוגרים. אמה נפטרה בדצמבר 1881, אחותה הבכורה, יוהאנה לונגה (אנ'), נפטרה בינואר 1883 מסרטן, ואביה נפטר במרץ 1883. לפני שאביה נפטר, הוא העביר לה את האחריות על כתביו שטרם פורסמו, ועל הגרסה האנגלית של עבודתו העיקרית - הקפיטל.