stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תצפית על גבעת הפרגים

| --- | --- |

כרזת הסרט, עוצבה על ידי הייאו מיאזאקי
 מבוסס על:  סדרת המנגה Kokurikozaka kara
 בימוי:  גורו מיאזאקי
 הופק בידי:  טושיו סוזוקי 
 תסריט:  הייאו מיאזאקי
 עריכה:  טקאשי סאיאמה 
 מוזיקה:  סאטושי טייקבה 
 צילום:  אטסושי אוקוי 
 מדינה:  יפן
 חברת הפקה:  סטודיו ג'יבלי 
 חברה מפיצה:  טוהו, נטפליקס, HBO Max 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 ביולי 2011 
 משך הקרנה:  92 דקות
 שפת הסרט:  יפנית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט רומנטי, סיפור התבגרות 
 תקציב:  ¥ 2.17 מיליארד
 הכנסות:  ¥ 6,087,622,511
 הכנסות באתר מוג'ו:   fromuponpoppyhill
 kokurikozaka.jp/index.html
 דף הסרט ב־IMDb
 
תצפית על גבעת הפרגים (באנגלית: From up on poppy hill, ביפנית: コクリコ坂から, הפבורן: Kokuriko-zaka Kara) הוא סרט אנימה יפני שיצא לקולנוע בשנת 2011. הסרט בוים על ידי גורו מיאזאקי, נכתב על ידי הייאו מיאזאקי וקייקו ניווה, והופק על ידי סטודיו ג'יבלי.
בשנת 2012 זכה הסרט בפרס האקדמיה היפנית לקולנוע בקטגוריית סרט האנימציה הטוב ביותר של השנה.
תקציר העלילה

הסרט מתרחש בשנת 1964, כאשר האולימפיאדה נערכת בטוקיו. אומי מאטסוזאקי, תלמידת תיכון בת 16, היא המבוגרת האחראית בביתה (אביה נהרג בזמן מלחמת קוריאה ואמה לומדת בארצות הברית). היא נתקלת מספר פעמים בשון קזאמה, עיתונאי במערכת העיתון הבית-ספרית, והם מתחילים להתיידד. לאחר דיון שנערך בנוגע להריסת בניין מטונף וישן שבו לומדים חברי מועדונים שונים, אומי מציעה לשון לשפץ את הבניין, ובכך למנוע את הריסתו. אל הפרויקט השאפתני מתגייסים רבים מהתלמידים, וההתקדמות בו מדווחת בעיתון בית הספר. אומי ושון מתחילים להתאהב זה בזו בזמן פרויקט שיפוץ הבניין, ויום אחד אומי מזמינה את שון ושירו למסיבה ביתית. אומי עולה עם שון לקומה השנייה, שם היא מסבירה לו על משמעות הדגלים שהיא מניפה בכל בוקר, ומראה לו תמונה ישנה של אביה המת עם עוד שני חיילים. שון מסתכל ארוכות על התמונה, וחוזר מהורהר אל ביתו. שון מדבר עם אביו המאמץ ומגלה שאביה של אומי הוא אביו הביולוגי. למחרת גילוי הסוד שון מתעלם מאומי, שמחכה לו לאחר סיום הלימודים. שון מגלה לה שאביה ואביו הם אחד, ולכן הם לעולם לא יוכלו להיות יחד.
אומי שואלת את אמה לגבי שון, ואמה מספרת לה שלאחר מלחמת העולם השנייה, אביה של אומי חזר עם תינוק נטוש שמשפחתו נהרגה בנגסאקי, אותו הם מסרו מאוחר יותר לזוג חבריהם שבנם מת. אומי שואלת את אמה אם ייתכן שהתינוק היה ממזר של אביה, אך אמה של אומי עונה שהיא מעולם לא חשבה על כך. אומי מספרת לאמה ששון דומה לאביה, ובוכה בזרועותיה.
פרויקט שיפוץ הבניין הושלם, אך בכל זאת רוצים להרוס אותו. אומי נוסעת ביחד עם שון ושירו לטוקיו, שם הם ממתינים שעות רבות עד שהם נפגשים עם מנהל התאגיד שרוצה להרוס את המבנה. אומי מצליחה לשכנע אותו לבוא ולהסתכל על הבניין המשופץ, ובחזרה לביתם אומי אומרת לשון שהיא אוהבת אותו. שון עונה לה שהוא אוהב אותה גם, בעוד אומי עולה על רכבת.
למחרת ראש התאגיד מגיע לראות את הבניין ומאשר את ביטול הריסתו. אביו המאמץ של שון מוסר לו שהוא צריך להגיע מיד לנמל, משום שיש על אחת הספינות אדם שיכול לספק לו תשובות.
האיש הוא ידיד משותף של אביה הביולוגי של אומי ואביו המאמץ של שון שמסביר לאומי ושון את כל סיפור הרקע בסופו השניים מבינים שהם לא אחים ולכן יוכלו להיות ביחד.
הדמויות הראשיות

אומי מאטסוזאקי - תלמידת תיכון בת 16, רצינית וחרוצה, ומצטרפת למערכת העיתון. אחותה הגדולה של סורה. אביה נהרג במלחמת קוריאה. מאוהבת בשון, אך בעקבות מסקנה מוטעית של שון שאביו הוא גם אביה של אומי, הם לא יכולים להיות זוג. לקראת סוף הסרט הוא ואומי נפגשים עם החייל השלישי שבתמונה, שמספר להם שאביו האמיתי היה החבר הטוב של אבא של אומי שנהרג גם הוא. בסוף הסרט ישנם סימנים שמרמזים על כך ששון ואומי יחזרו להיות ביחד.
שון קזאמה - עיתונאי צעיר וביישן, בגיל של אומי. מתברר לו באמצע הסרט שהוריו שמגדלים אותו, הם בכלל הוריו המאמצים, והוא מנסה לחפש את אבא שלו. הוא מגיע למסקנה מוטעית שאביו הוא האבא של אומי והקשר ביניהם כמעט ומתנתק, אך לקראת סוף הסרט הוא ואומי נפגשים עם החבר השלישי בתמונה, שמספר להם שאביו האמיתי של שון, היה החבר הטוב של אבא של אומי שנהרג גם הוא.
סורה מאטסוזאקי - אחותה הקטנה של אומי. באה למערכת העיתון עם אומי כדי לבקש חתימה משון, מכירה שם את שירו ומתאהבת בו.
שירו - עורך את העיתון עם שון. ככל הנראה מפתח קשר רומנטי עם סורה.
חנה מאטסוזאקי - סבתה של אומי ואחיה.
גב' מאטסוזאקי - אמה של אומי ואחיה. לומדת בארצות הברית.
תחנת הרכבת של בייג'ינג

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  1959 
 מיקום
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 קואורדינטות:  39°54′08″N 116°25′16″E﻿ / ﻿39.902222222222°N 116.42111111111°E﻿ / 39.902222222222; 116.42111111111
 תחנות סמוכות:  Beijing East railway station, בייג 'ינג מערב תחנת הרכבת, בייג 'ינג מערב תחנת הרכבת, Beijingnan railway station, Beijing East railway station 
 מידע על התחנה
 שם המערכת:  Beijing railway junction 
 בעלים:  חברת הרכבות הממלכתית של סין 
 רציפים:  14 
 קווים העוברים בתחנה:  Beijing–Harbin railway, Beijing underground cross-city railway, Beijing–Shanghai railway, Sub-Central line 
 קוד התחנה:  BJP 
  (למפת בייג'ינג מוגדלת) חביי טיינג'יןתחנת הרכבת של בייג'ינג(למפת בייג'ינג רגילה) חביי טיינג'יןתחנת הרכבת של בייג'ינג he
 
תחנת הרכבת של בייג'ינג  או תחנת בייג'ינג (בסינית מפושטת: 北京火车站; בסינית מסורתית: 北京火車站; בפין-יין: Běijīng Huǒchēzhàn) היא תחנת רכבת לנוסעים ברובע דונגצ'נג, בייג'ינג, בירת הרפובליקה העממית של סין. התחנה ממוקמת סמוך למרכז העיר (מכיוון דרום מזרח) בתוך כביש הטבעת השני. מצפון לתחנת הרכבת נמצא רחוב תחנת בייג'ינג ומדרום לה נמצאים שרידי חומת העיר. תחנת הרכבת של בייג'ינג נפתחה בשנת 1959 והייתה תחנת הרכבת הגדולה ביותר בסין באותה תקופה. אף על פי שמאז נעקפה על ידי התחנות הגדולות יותר בייג'ינג מערב ובייג'ינג דרום, תחנה זו נותרה היחידה הממוקמת בתוך האזור הישן של בייג'ינג. סגנון הבנייה של מבנה תחנת הרכבת הושפע מאדריכלות סינית מסורתית ומקלסיציזם סטליניסטי והמבנה מעוטר בגגונים מוזהבים ומגדלי שעון.
מהתחנה יוצאות רכבות לצפון-מזרח סין (שניאנג, דאליין וחרבין) על מסילת הרכבת בייג'ינג–חרבין, לשאנדונג (ג'ינאן וצ'ינגדאו) ולדלתא של נהר היאנגצה (שאנגחאי, נאנג'ינג והאנגג'ואו) על מסילת הרכבת בייג'ינג–שנגחאי ואף למונגוליה. בנוסף לקווים אלו, יוצאים מהתחנה כמה קווים בינלאומיים (העיקריים שבהם הם קווי הרכבת המקשרים בין בייג'ינג למוסקבה ולפיונגיאנג).
הקו הראשון של רכבת התחתית של בייג'ינג היה מסתיים בתחנת הרכבת של בייג'ינג בין השנים 1969 ל-1981. יותר מ-30 קווי אוטובוס עוצרים בתחנת הרכבת או בסמוך לה.
שריקה

שריקה היא השמעת צליל על ידי זרם אוויר מהיר, הזורם דרך בית תהודה בעל פתח קטן, וגורם למערבולות. בני אדם יכולים לשרוק בשיטות שונות בעזרת פיהם, והשריקה משמשת אותם הן לצרכים מוזיקליים והן, לעיתים, לתקשורת. גם בעלי חיים מסוימים משתמשים בשריקה לצורכי תקשורת.
ניתן להפיק צליל של שריקה גם באמצעות כלים שונים, ביניהם ניתן למנות את המשרוקית של שופטי ספורט, ואת הצפירות המושמעות על ידי קטרי קיטור ואוניות.
שיטות שריקה אנושיות > שריקה שפתית

בשיטת שריקה זו, שהיא הנפוצה והמוכרת ביותר, מקשיתים את השפתיים לצורה כמו־עגולה. שאיפה או נשיפה מהירה של האוויר יוצרת מערבולת אוויר בחלל הפה, שמשמש כבית תהודה. על ידי הזזה קלה של הלשון ושל הלסת התחתונה ניתן לשלוט בתדר (גובה) של הצליל הנוצר. עצמת הצליל תלויה בעצמת שאיפת האוויר או נשיפתו. השריקה השפתית היא השיטה המובנת ביותר מבחינה פיזיקלית. כבר הפיזיקאי ג'ון ריילי ציין ביצירתו The Theory of Sound שהצליל לא יכול להיווצר מרעידה של השפתיים, בכך שלחץ בין שפתיו צינור־עץ מוצק שאינו יכול לרעוד ובכל זאת הצליח לשרוק.
בשריקה שפתית ניתן לשרוק רק בעצמות נמוכות יחסית. מנעד התדרים האפשרי הוא לרוב של שתי אוקטבות בערך. השריקה השפתית נבדלת משיטות שריקה אחרות גם בכך שהיא היחידה שנשמעת גם אם שואפים את האוויר.
שיטות שריקה אנושיות > שריקה לא־שפתית ללא אצבעות

בשיטה זו, שלה וריאציות רבות, לוחצים את קצה הלשון אל השיניים החותכות העליונות, ומותחים את השפתיים ליצירת פתח צר, שדרכו זורם האוויר החוצה.
שיטה אחרת לשריקה לא שפתית ללא אצבעות היא באמצעות הצמדת קצה הלשון לשיניים החותכות התחתונות ובמקביל קירוב גב הלשון לחיך תוך השארת רווח צר למעבר האוויר. נשיפה דרך התעלה שנוצרה בין הלשון לחיך תפיק צליל של שריקה. עיקר הקושי בשיטה זו הוא מציאת המנח הנכון של הלשון ביחס לחיך.
שיטות שריקה אנושיות > שריקה בעזרת האצבעות

שריקה בעזרת אצבעות נוצרת על ידי הכנסת מספר אצבעות (בדרך כלל בין אצבע אחת לארבע) לחלל הפה, כאשר האצבעות או חלק מהן תומכות בלשון, בדרך כלל מחלקה התחתון, ונשיפת אוויר החוצה. ניתן לשרוק בעזרת אצבע אחת, זוג אצבעות מיד אחת (בדרך כלל אצבע ואגודל), או בעזרת אצבעות משתי הידיים - בדרך כלל אצבע אחת או שתי אצבעות מכל יד. הלשון ממוקמת כך שביחד עם האצבעות נוצרים שני חריצים צרים שדרכם זורם האוויר החוצה. בשיטה זו ניתן לשרוק בעצמות גבוהות יותר, עד כ-100 דציבל.
הפיזיקה של השריקה

כדי להפיק צליל שריקה צריכים להתקיים שני תנאים פיזיקליים: נדרש אוויר הזורם במהירות ויוצר מערבולות, ונדרש בית תהודה שבו יהדהד האוויר וייצור את הגל של צליל השריקה. בצורה זו נוצר גל־סינוס טהור כמעט. משום כך יכול השורק לשלוט רק בפרמטרים של תדר (גובה הצליל) השריקה ועוצמתה. בניגוד לקול המופק ממיתרי הקול האנושיים, לא ניתן לגוון את צבע־הצליל, מה שמגביל מאוד את יכולת העברת המידע.
מבין שיטות השריקה האנושיות חקרו פיזיקאים לעומק רק את השריקה השפתית. הפיזיקאי הנינג פון גירקה (Gierke) השווה בשנת 1947 את צלילי השריקה האנושית עם אלה המופקים ממתקן חורי דמוי חליל, והגיע למסקנה שאותו המכניזם אחראי לשניהם. לפי מחקרו, נוצרים בחלל הפה מערבולות מחזוריות הרועדות בתדר עצמי. Gierke הראה שצליל השריקה הופך גבוה יותר ככל שמהירות האוויר גדלה, גם כאשר הלסת והלשון נותרות קבועות במקום.
במחקר אחר הראו וילסון ואחרים בשנת 1971 שצליל השריקה האנושית מקביל ביסודו לצלילים המופקים ממתקנים חוריים דמויי חליל, כמו קריאת הציפור וקריאת הצייד שאותן תיאר לורד ריילי. הם הדגישו את קיומם של שני מעברים צרים המחוללים את מערבולות האוויר - האחד הוא השפתיים והשני הוא הלשון המונחת על החניכיים.
שיטות השריקה האחרות שנסקרו לעיל לא זכו עד היום לתשומת לב מחקרית. בינסל (Bunsel) וקלאסה (Classe) שיערו במחקרם על שפות נשרקות שההסבר המשותף לכל שיטות השריקה עם אצבעות ובלעדיהן הוא שהלשון או האצבעות יוצרות תעלה מורכבת שהאוויר הזורם דרכה יוצר מערבולות, אשר מהדהדות בחלל הפה כמו בשריקה השפתית.
צליל השריקה האנושי מצוי בטווח של כ-1,300 עד 4,000 הרץ. מכיוון שרגישות האוזן האנושית היא מרבית בטווח התדרים הזה וגל הקול הוא דמוי-סינוס ולכן בעל הצורה הפשוטה ביותר האפשרית, צלילי שריקה נשמעים בקלות רבה יותר מאשר קולות אנושיים רגילים. עובדה זו עשויה להסביר את השימוש המרובה בשריקות לשם מתן פקודות והוראות לאחרים.
שפות נשרקות

צורות תקשורת באמצעות שריקה מוכרות באזורים שונים של העולם. כמעט כל האזורים האלה הם הרריים, דלילי אוכלוסין וחסרי תשתית תקשורת, כך שהשריקה מאפשרת בהם תקשורת למרחקים ארוכים, שלולא השריקה הייתה גוזלת זמן רב. צורת תקשורת זו משמשת רועי־צאן לעיתים קרובות.
שפות נשרקות אינן מחליפות את השפות המדוברות, אלא משלימות אותן. מכיוון שילדים צעירים (וכן קשישים) מתקשים בשריקה, הן נרכשות רק שנים אחרי רכישת שפת האם.
השפה הנשרקת המפורסמת ביותר והנחקרת ביותר היא El Silbo, אשר שימשה בעבר את הגואנצ'ים בכל האיים הקנריים, וכיום משמשת רק באי לה גומרה. בעזרת אפקט ההידהוד של קירות ההרים באזור, מתאפשרת שם תקשורת של שריקות עד לטווח של 10 קילומטר, שאותו לא ניתן להשיג בעזרת קריאות או צעקות. בשפה זו ישנם 6 צלילים שונים מהם ניתן להרכיב מילים ומשפטים שלמים.
שפות נשרקות אחרות שזכו לתשומת לב מחקרית הן באזור Kusköy בטורקיה, בכפר Aas שבפירנאים הצרפתיים, וכן ביבשות אחרות כמו אצל המזטקים במקסיקו או בחבל יונאן בסין. בדרך כלל שפות נשרקות הן מקומיות ומוגבלות לאזור מצומצם מאוד, אפילו לכפר בודד. גם באפריקה משתמשות אוכלוסיות מסוימות בשפות נשרקות, אלא שהשריקות מופקות בעזרת משרוקיות מתוצרת עצמית, ולא בעזרת הפה.
על פי רוב, שפות נשרקות משתמשות באצבעות על־מנת להשמיע שריקות בעצמה גבוהה במיוחד שיכולות לשמש לתקשורת במרחק רב. כאשר התקשורת היא בארבע עיניים, אין משתמשים בשריקות אלא בשפת דיבור רגילה. רק אצל האינדיאנים המזטקים השריקה היא שריקה שפתית רגילה ומשמשת גם לשיחה ממרחק רגיל.
עם התקדמות טכנולוגיית התקשורת המודרנית והחיבור לתשתיות תקשורת של אזורים נידחים יותר ויותר, מאבדות השפות הנשרקות את עילת קיומן, שהיא תקשורת מרוחקת בתנאי שטח קשים. משום כך מרחפת סכנת כליה על רבות מהשפות הנשרקות, ודור ההמשך כבר אינו לומד אותן.
משום שגם השפה הנשרקת El Silbo עמדה להיעלם, נעשו בשנות השמונים מאמצים גדולים לשמר את צורת התקשורת והאמנות הזו, וכיום השפה נלמדת בבתי הספר באי לה גומרה באיים הקנריים.
השריקה במוזיקה > שריקה אמנותית

מנעד הצלילים של השריקה האנושית מוגבל יותר מזה של מיתרי הקול (המשמשים למשל בשירה). חוסר האפשרות להוסיף "צבע" הוא בגדר מגבלה נוספת.
שריקה קונצרטית בכמה קולות היא קשה מאוד. גם בני אדם מוזיקליים מאוד מדייקים פחות בשריקתם מאשר בשירתם, ומזייפים יותר. ההרכב הנודע "קומדיין הרמוניסטס" (Comedian Harmonists) משנות העשרים והשלושים של המאה העשרים היה דוגמה נדירה יחסית לשריקה בכמה קולות.
עם זאת, במרחב הדובר־אנגלית נפוצה מסורת מודרנית של שריקה אמנותית. בשלהי המאה התשע עשרה זכתה אליס שו, שכונתה "הפרימה דונה של השריקה", לפופולריות רחבה בארצות הברית. השורק הפופולרי והמצליח ביותר במאה העשרים היה האמריקאי פרד לווארי, שתקליטו "Indian Love Call" מכר כמיליון עותקים בשנות הארבעים. בישראל התפרסמה השורקת קלרה איימס, שאף הופיעה בקביעות עם תזמורות וברדיו בשנות החמישים. שורקים ידועים נוספים הם רוג'ר ויטאקר ונגן המפוחית טוטס טילמנס אשר ביצע את להיטו "בלוזט" לראשונה בשריקה.
שירים עבריים בולטים בהם משלב הזמר שריקה בביצוע השיר: "קח לך אשה ובנה לה בית" של אריק איינשטיין ו"מודה אני" של מאיר אריאל.
השריקה במוזיקה > כלי נגינה שורקים

כלי נגינה רבים מבוססים מבחינה פיזיקלית על תופעת השריקה. דוגמה מובהקת לכך היא העוגב, שכונה "מלך כלי הנגינה" בזכות ריבוי צבעי הצליל שניתן להפיק בעזרתו, המנעד הגדול (מצלילים נמוכים כמעט מסף השמיעה בתדר 16 או 20 הרץ ועד לצלילים גבוהים מסף השמיעה בתדר 20 קילו־הרץ) ובזכות עצמת הצליל הגדולה שלו.
דוגמאות אחרות לכלי נגינה המתבססים על שריקה ניתן למצוא בכלי הנגינה ה"שפתיים", בהם החליל. גם חליל אירי (Tin Whistle), סוג של משרוקית קטנה מאירלנד, מבוסס על עקרון השריקה.
השריקה בעולם החי

בעלי חיים משתמשים לעיתים קרובות בשריקה לצורכי תקשורת.
דוגמה שנויה במחלוקת לשריקה בעולם החי היא ציוציהן של הציפורים. מבחינה פיזיקלית טהורה הציוץ אינו שריקה, שכן הציוצים מופקים בתיבת הקול של הציפורים (Syrinx) על ידי ממברנות רועדות, מה שדומה יותר לאופן הפעולה של מיתרי הקול האנושיים. מכיוון שאין בכך להסביר את גלי־הקול הטהורים, דמויי הסינוס, שמשמיעים סוגי ציפורים מסוימים, העלו Gaunt ושותפיו בשנת 1982 את ההשערה שהקול דמוי השריקה נוצר על ידי אוויר זורם במהירות, היוצר מערבולות. אלא שההשערה הזו לא אומתה בניסויים, כך שלפי המחקר העדכני הציפורים למעשה אינן שורקות. למרות אופן ההפקה השונה של הצליל, מוסכם שצלילי ציוץ הציפורים דומים מבחינת מבנה גל־הקול לצלילי שריקה. משום כך נקראו מינים מסוימים של אווזים וברווזים בשם "שורקים", ואף הכפר הטורקי Kusköy, שבו התפתחה שפה נשרקת, משמעות שמו בטורקית "כפר הציפורים" (ראו לעיל).
מיני בעלי חיים נוספים שמקור שמם בשריקתם הם ברבור שורק (Cygnus columbianus columbianus), עש שורק (Hecatesia thyridion), צפרדע אנטילים שורקת (Eleutherodactylus johnstonei), ה"עכברושים השורקים" (Parotomys) והשרקן.
גם מרמיטות מתקשרות בעזרת שריקות, אשר משמשות אותן לאזהרה מפני סכנה.
אצל לווייתנאים ויונקים ימיים אחרים יש לשריקה, לרוב כזו בתדר גבוה שאינו נשמע לאוזני בני אדם, תפקיד תקשורתי חשוב; צורת תקשורת זו מכונה שירת הלווייתן. שריקתם של הדולפינים, שנחשבים לבעלי חיים נבונים במיוחד, משכה את תשומת לבם של חוקרים רבים, משום שהיא מעלה את האפשרות שבעלי החיים פיתחו סוג של שפה טבעית. על עובדה זו חלוקות הדעות.
אף שכלבים אינם שורקים, ניתן לאלפם בעזרת משרוקיות כלבים מיוחדות בתחום האולטרה-סאונד, שהאוזן האנושית אינה שומעת.
שריקה מלאכותית

ניתן להפיק צלילי שריקה גם באמצעים מלאכותיים. דוגמה מובהקת לכך היא המשרוקית. במשרוקיות (וכן גם בכלי נגינה המבוססים על שריקה), נוצר הצליל מפיצול של זרם האוויר על פני חיץ או מכשול חד, כך שנוצרות מערבולות אוויר שהדהודן בתיבת תהודה יוצר את גל הקול. המשרוקית, בדומה לשריקה באמצעות השפתיים, משמשת לתקשורת לא מילולית. יתרונה של המשרוקית הוא בעצמתה הגבוהה יותר, ובתפעולה שאינו דורש מיומנות מיוחדת. משרוקית משמשת, בין השאר, שופטי ספורט - למתן מסרים לספורטאים, פקחים ברציפי רכבת - להעברת מסר לנהג הקטר, שומרים - להזעקת עמיתיהם בעת סכנה, וכדומה.
בחילות הים השונים משתמשים במשרוקית מיוחדת הקרויה "משרוקית רב המלחים" (Boatswain's pipe; מבטאים "בוסן פייפ" - Bosun pipe). המשרוקית שימשה בעבר להעברת פקודות בספינה וכיום למחוות כבוד והצדעה לאורחים רמי מעלה העולים לסיפון הספינה.
אוניות וקטרי קיטור שורקים באמצעות מתקנים מבוססי-לחץ קיטור המשמשים כצופרים. שריקתם חזקה מאוד, אך קיימים מתקנים דומים שעוצמתם רבה אף יותר. על סכרים מסוימים המגוננים על יישובים שיוצפו במקרה של פריצת הסכר הותקנו משרוקיות קיטור עצומות, שקולן אמור להישמע למרחק, כדי להזהיר מפני הצפה קרבה. כך למשל הותקן מעל הסכר של Möhnetal בגרמניה מתקן ששריקתו אמורה הייתה להישמע עד לעיר אוּנה או אפילו עד לדורטמונד, מרחק של יותר מחמישים קילומטר.
ראו גם

פריקינג
אבנר שטראוס - מומחה למשרוקיות ובעל מוזיאון משרוקיות.
לקריאה נוספת

M. Carreiras et al: Neural processing of a whistled language, Nature Vol. 433, S. 31, 2005
AV van Stekelenburg: Whistling in Antiquity, Akroterion 45, S. 65–74, 2000
P.F. Ostwald: When people whistle, Language and Speech 2.3, S. 137–145, 1959
הערות שוליים

↑  J.W.S. Lord Rayleigh: The Theory of Sound, Bd. 2, S. 224, 1896 (2. Aufl.), (Dover, New York, 1945), Vol 2, p. 224
↑  Henning von Gierke: Über die mit dem Mund hervorgebrachten Pfeiftöne, Pflügers Arch. Bd. 249, S. 307–312, 1947
↑  T.A. Wilson, G. S. Beavers et al: Experiments on the Fluid Mechanics of Whistling, Journal of the Acoustical Society of America, Vol. 50 (366), 1971
↑  René-Guy Bussel, André Classe: Whistled Languages, Springer-Verlag 1976
↑  A.S. Gaunt et al.: Syringeal mechanics reassessed: evidence from Streptopelia, Auk 99, S. 474–494, 1982
↑  M.R. Ballintijn, C.T. Cate: Sound production in the collared dove: a test of the ‘whistle’ hypothesis, Journal of Experimental Biology 201, S. 1637–1649, 1998
↑  ראו en:Boatswain's pipe ובאתר United States Navy - Bosun-M8
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556017205171  BnF: cb170899682 (data)  GND: 4357707-6  LCCN: sh85146453 
שיטות שריקה שונות, מתוך Le Monde illustré, מה־14 בינואר 1893
שריקה בעזרת האצבעות
פרנק דובנק (1919-1848), הילד השורק (1872)
המבנה ההררי של האי לה גומרה (La Gomera) באיים הקנריים הביא לפיתוחה של שפה נשרקת למטרת תקשורת מרוחקת.
שריקה של שיר
העוגב מתבסס על שריקה כדי להפיק צליל
משרוקית ממתכת
שריקה בעזרת משרוקית
תה"ל

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  חברה ממשלתית
 מייסדים:  ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית, הקרן הקיימת לישראל, שמחה בלאס
 תקופת הפעילות:  1952–הווה (כ־72 שנים)
 משרד ראשי:  אור יהודה, ישראל
 מוצרים עיקריים:  ניהול משאבי מים
 
תכנון המים לישראל בע"מ, המוכרת בראשי תיבות שמה: תה"ל או תהל, היא חברה ישראלית שתכננה את מרבית מפעלי המים בישראל וכן מפעלים נוספים בעולם. החברה החלה דרכה כחברה ממשלתית, ולאחר הפרטתה היא חלק מהתאגיד קבוצת תהל.
היסטוריה

החברה נוסדה ב-1 באפריל 1952 (ו' בניסן תשי"ב) כחברה ממשלתית (הממשלה - 52%, הסוכנות - 24% והקרן הקיימת - 24%).
החברה נוסדה ביוזמתו של שמחה בלאס (שהיה מנהלה הכללי הראשון, לאחר סיום עבודתו כמנהל אגף המים במשרד החקלאות).
הקמת תה"ל התבקשה על ידי בלאס על מנת להשיג עצמאות מינהלית וכדי לצמצם את הבירוקרטיה, שהגבילה את הפעילות המקצועית באגף המים של משרד החקלאות.
לתה"ל הועברו תפקידי תכנון וביצוע מאגף המים וכן ממחלקת התכנון של "מקורות". בתה"ל המשיך בלאס לעמוד בראש תכנון מפעלי המים (המוביל הארצי, קווי ירקון-נגב) ולהיות מופקד על ביצוע השלבים הראשונים (תשעה אגמי ניסיון, מפעל ירקון-נגב, מינהרת עילבון, הטיית הירדן).
בעת הקמתה, הייתה תה"ל החברה הממשלתית היחידה בישראל שעסקה במשק המים.
בראשית ימיה עסקה החברה הן בתכנון (בעיקר תכנון המוביל הארצי) והן בביצוע השלבים הראשונים של המוביל.
בספטמבר 1953 הכניסה תה"ל שני מחפרים משוריינים לאזור המפורז הגובל בסוריה להתחלת העבודה בתעלת הירדן, שהייתה אמורה להזין את המוביל הארצי המתוכנן מן הירדן ההררי. העבודה הופסקה באוקטובר 1953 בעקבות תלונת סוריה למועצת הביטחון.ב-19 ביולי 1955 חנך הנשיא יצחק בן-צבי את קו ירקון-נגב, שנבנה על ידי תה"ל.
בשנת 1956 פרש מנכ"ל החברה מתפקידו עקב חילוקי דעות בעניין תחום הפעולה של החברה.
מאותה השנה נקבע שתה"ל לא תעסוק בביצוע ותתמקד בתכנון כולל של משק המים הארצי במטרה לפתור את אחת הבעיות החמורות ביותר של מדינת ישראל – המחסור במים.
חטיבת הביצוע של תה"ל הועברה למקורות (שהייתה אז חברה הסתדרותית שסיפקה כרבע מכמות המים בישראל ומאוחר יותר הפכה לחברה ממשלתית החולשת על רוב מי המדינה) אשר הופקדה על ביצוע וניהול מפעל המים הארצי.
תהל ליוותה את מרבית הפרויקטים בנושא המים שהוקמו בישראל, בהם:
המוביל הארצי
ייבוש החולה
מכון טיהור שפכי גוש דן
מפעל "נחלי מנשה"
בשנת 1970 הקימה החברה, יחד עם חברת קונטרול דאטה, את בית התוכנה "קונתהל", שלימים היה לאחד ממרכיביה של חברת "נס טכנולוגיות".
החברה כיום

בהמשך, פנתה תה"ל לשוק הבינלאומי והופרטה.
בשנת 1995 נוסד התאגיד הבינלאומי שחברת תה"ל הייתה לחלק ממנו, "קבוצת תה"ל".
בינואר 2023 דווח כי החברה נמצאת בחובות בגובה 114 מיליון דולר והגישה בקשה להסדר חוב. רוב החובות נרשמו לבנקים שונים. לטענת החברה, ההפסדים המתמשכים נגרמו עקב מיעוט הזמנות עבודה ממקורות, פרויקטים הפסדיים בחו"ל ועקב הפסקת תשלומים חד-צדדית של ממשלת גאנה לתה"ל. בעקבות זאת החלה מכירת נכסי החברה לחברות אחרות.
לקריאה נוספת

שמחה בלאס, מי מריבה ומעש, הוצאת מסדה, 1973
זאב שלו וניסן נבו, תהל: חמישים השנים הראשונות, שנאר תקשורת, 2008
הערות שוליים

↑  תה"ל מסכם תוכניותיו, למרחב, 19 בספטמבר 1955
↑  חזר ונתמנה מנהל תה"ל, מעריב, 17 ביוני 1956
↑  מי הכנרת הוזרמו לראש־העין בניסוי מלא של כל המיתקנים, למרחב, 12 ביוני 1964
↑  ייבוש ההולה - במציאות ובתכנית, דבר, 9 בספטמבר 1955
↑  תכנית להעברת השפכים מגוש דן, הארץ, 11 במאי 1965
↑  הושלם השלב העיקרי בטפעל נחלי מנשה, דבר, 29 בנובמבר 1966
↑  ליטל דוברוביצקי, צו עיכוב הליכים לתהל מהנדסים יועצים בשל חובות ענק: "מחפשים רוכש", באתר כלכליסט, 30 בינואר 2023
↑  גולן חזני, גלבוע הנדסה תשתלט על מיזמי תהל הנדסה בישראל, באתר כלכליסט, 8 בפברואר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313892705171  GND: 141572-4  ISNI: 0000 0001 0667 4151  LCCN: n83236779  NLA: 35954227  VIAF: 142417605   WorldCat (עם VIAF): 142417605
תעודת פרו

תעודת פְּרוֹ של אופ"א (באנגלית: UEFA Pro Licence) היא תעודה המאשרת שמאמן כדורגל עבר קורס הסמכה המאושר על ידי הארגון והוא יכול לאמן קבוצה במשחק רשמי של אופ"א במסגרת ליגת האלופות, הליגה האירופית והקונפרנס ליג, משחקים בינלאומיים, או בליגה הראשונה במדינה החברה באופ"א. תעודה זו תקפה ל-3 שנים קלנדריות ועל המחזיק בתעודה חלה אחריות לחדש אותה בכל פעם. במסגרת הליגה המקומית מותר למאמן לאמן ללא תעודת פרו לתקופה של 12 שבועות.
את קורסי ההסמכה מעבירים התאחדויות הכדורגל המקומיות לאחר הדרכה מאופ"א ובאישור הארגון. בישראל, ההתאחדות לכדורגל אחראית על הקורסים.
קריטריונים לקבלה לקורס

כדי להירשם לקורס המעניק תעודת פרו, על המועמד לעמוד באחד התנאים הבאים:
מאמן בעל תעודת פרו או תעודת A עם ניסיון אימון של לפחות שנה אחת.
כדורגלן אשר שיחק בליגה בכירה באחת הליגות הרשומות תחת פיפ"א במשך 7 עונות לפחות.
תעודות נוספות

תעודת הפרו היא ההסמכה הבכירה של אופ"א, אך קיימות הסמכות נוספות יותר עבור מאמנים.
תעודת A - תעודה דרג ב' המאפשרת למאמן כדורגל לאמן קבוצות נוער עד גיל 18, קבוצות מילואים בליגות נמוכות, וקבוצות חצי מקצועניות.
תעודת B - תעודה דרג ג' המאפשרת למאמן כדורגל לאמן קבוצות נערים עד גיל 16, קבוצות חובבים, ומאפשרת להיות עוזר מאמן בקבוצות מקצועניות.
בנוסף, קיימות תעודות נוער עילית A למאמני נוער בכירים, קטרגל B למאמני קטרגל ושוערים A למאמני שוערים.
מקרים מיוחדים

ב-2006 מאמן ניוקאסל יונייטד גלן רודר קיבל אישור מיוחד מהתאחדות הכדורגל האנגלית להמשיך לאמן במסגרת פרמייר ליג למרות שלא היה לו תעודת פרו מעבר ל-12 השבועות המותרים למשך שבועיים נוספים, על מנת לסיים את העונה כמאמן הקבוצה.
ב-2007 מאמן צ'לסי אברהם גרנט קיבל אישור מיוחד מהתאחדות הכדורגל האנגלית ואופ"א להמשיך לאמן במסגרת הפרמייר ליג וליגת האלופות.
ב-2009 מונה ניר לוין כמאמן מכבי תל אביב למרות שעוזר המאמן אבי נמני היה המאמן בפועל, מכיוון שלנמני לא היה תעודת פרו ולא יכל לאמן את הקבוצה.
הערות שוליים

1 2 3  אמנת האימון גרסת 2020, באתר אופ"א (באנגלית)
↑  הדרכת קורסי מאמנים, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל
תחנת הרכבת ראדוגושץ' בלודז'

תחנת ראדוגושץ' ומסילת הרכבת. ברקע - קטר אדים עם עגלות ששימשו לגירוש יהודים
תחנת הרכבת ראדוגושץ' בלודז' או תחנת הרכבת רדגסט (בפולנית: Łódź Radogoszcz; בגרמנית: Bahnhof Radegast) היא תחנת רכבת תפעולית ברחוב סטאלובה בלודז' ששימשה בשנות מלחמת העולם השנייה כתחנת רכבת בתחומי גטו לודז', לשם שילוח יהודי הגטו למחנות ההשמדה אושוויץ וחלמנו.
תחנת הרכבת נמצאה בקצה הצפוני-מזרחי של הגטו. שביל גישה מתפתל קישר בין התחנה לבין הגטו. כיום קיימת בתחנה פינת הנצחה ליהודי גטו לודז'.
לאחר המלחמה, תחת שמה הפולני, המשיכה התחנה לפעול עד אמצע 1970. בשנת 2004 שופצה התחנה: שופצו בנייני העץ המתפוררים של תחנת האוטובוס, נבנו קירות מפרידים חדשים, ונבנתה האנדרטה הנוכחית. שמה של האנדרטה הוא "אנדרטה לקורבנות גטו לודז'." שופצה גם מסילה נפרדת, בה עמד הקטר Ty2 עם הקרונות ששימשו להובלת יהודים, ובאזור זה נבנתה במת זיכרון.
גלריה

אנדרטה בתחנה המציגה את שמות המחנות אליהם נשלחו יהודים ממנה
אנדרטה בתחנה עם הכיתוב "לא תרצח" בעברית, בפולנית ובאנגלית
מראה האנדרטה