stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק יעקב וייס
ספריו

בביתו קיים מכון "מנחת יצחק" להוצאת ספריו בראשות גבאו הרב ישראל חיים דוידוביץ'.
שו"ת מנחת יצחק . עשרה כרכים יצאו בעריכתו, ולצדם כרך מפתחות. כרך נוסף נערך בידי תלמידו הרב מתתיהו דייטש.
קונטרס דברי חפץ - דרשות באירועים ומסיבות. נדפס בשו"ת מנחת יצחק חלק ג'.
שו"ת דברי יצחק (תש"ג)
מנחת יצחק על התורה (ארבעה כרכים)
שיח יצחק על מסכת חגיגה
לקריאה נוספת

הפרדס, שנה סג חוברת י, עמודים 28–29
הערות שוליים

1 2  התוספת התורנית של עיתון המודיע, ח' בסיוון תשע"ד, מפי בנו בעריש וייס.
↑  יהושע ביצור, אלוף גורן מתח ביקורת על מתן פרס קוק לרב היושב בחוץ לארץ, מעריב, 17 ביולי 1969
↑  הרב איתם הנקין, תיאור מפורט של השתלשלות הפרשה, ובירור דעת הרב הענקין בעניין, אסיף כרך א' תשע"ד .
↑  שם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311825805171  GND: 1028951868  ISNI: 0000 0000 8007 9564  LCCN: n83184367  VIAF: 97305747   WorldCat (עם VIAF): 97305747 
בית הוראה מנחת יצחק בירושלים
גביע דייוויס 1920

| --- | --- |
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  11 ביוני 1920 – 1 בינואר 1921 (205 ימים) 
 מספר תחרות:  15 
 מדינות משתתפות:  6
 עיר מארחת:  אוקלנד 
 זוכה:  ארצות הברית (4)
 → גביע דייוויס 1919 גביע דייוויס 1921 ← 
 
אתגר הטניס הבינלאומי 1920 (באנגלית: 1920 International Lawn Tennis Challenge) הייתה התחרות ה-15 במניין של מה שנודע היום כ"גביע דייוויס".
מחזיקי הגביע היו נציגי אוסטרליה אך סוכם שמשחק הגמר ייערך בניו זילנד. לתחרות נרשמו בריטניה, הולנד, דרום אפריקה, ארצות הברית, קנדה וצרפת. בכך מספר המתמודדים חזר לרמה שהייתה לפני מלחמת העולם הראשונה והיה צורך במשחקי הפלייאוף.
המשחק על התואר נערך מ-30 בדצמבר 1920 עד 1 בינואר 1921 באוקלנד, ניו זילנד. המשחק הסתיים בניצחון של נבחרת ארצות הברית עם תוצאה 0:5. בכך החל רצף ניצחונות שנמשך 7 שנים.
משחקי פלייאוף

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | רבע הגמר יוני-יולי | רבע הגמר יוני-יולי | רבע הגמר יוני-יולי |  |  | חצי הגמר 16-19 ביולי | חצי הגמר 16-19 ביולי | חצי הגמר 16-19 ביולי |  |  | משחק הגמר  | משחק הגמר  | משחק הגמר  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |
 : 
|   |  |  קנדה (1868-1921) קנדה |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  --- |  |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |  |  קנדה (1868-1921) קנדה |  |   |  |  |  |  |  |  |
| ארנהם, הולנד, חימר | ארנהם, הולנד, חימר | ארנהם, הולנד, חימר | ארנהם, הולנד, חימר |   |   |  |  הולנד הולנד (נ"ט) |  |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  דרום אפריקה (1910–1928) דרום אפריקה | 2 |   |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  הולנד הולנד | 3 |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  הולנד הולנד |  |  |  |
|   | איסטבורן, בריטניה, דשא | איסטבורן, בריטניה, דשא | איסטבורן, בריטניה, דשא | איסטבורן, בריטניה, דשא | איסטבורן, בריטניה, דשא |   |   |   |   |   |  |  ארצות הברית ארצות הברית(נ"ט) |  |  |  |
|   |  |  צרפת צרפת | 0 |   |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  ארצות הברית ארצות הברית | 3 |   |   | וימבלדון, בריטניה, דשא | וימבלדון, בריטניה, דשא | וימבלדון, בריטניה, דשא | וימבלדון, בריטניה, דשא | וימבלדון, בריטניה, דשא |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |  |  ארצות הברית ארצות הברית | 5 |   |  |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |   |   |  |  בריטניה בריטניה | 0 |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  בריטניה בריטניה |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  --- |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
משחק על התואר

| אוסטרליה   אוסטרליה   0 | אוסטרליה   אוסטרליה   0 | אוקלנד, ניו זילנד   30 בדצמבר - 1 בינואר 1921  דשא | אוקלנד, ניו זילנד   30 בדצמבר - 1 בינואר 1921  דשא | ארצות הברית   ארצות הברית   5 | ארצות הברית   ארצות הברית   5 | ארצות הברית   ארצות הברית   5 | ארצות הברית   ארצות הברית   5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| . | . | . | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| 1 | אוסטרליה | נורמן ברוקס | 8 | 4 | 6 | 4 |  |
| 1 | ארצות הברית | ביל טילדן | 10 | 6 | 1 | 6 |  |
| 2 | אוסטרליה | ג'רלד פטרסון | 3 | 3 | 1 |  |  |
| 2 | ארצות הברית | ביל ג'ונסטון | 6 | 6 | 6 |  |  |
| 3 | אוסטרליה | נורמן ברוקס/ג'רלד פטרסון | 6 | 4 | 0 | 4 |  |
| 3 | ארצות הברית | ביל טילדן/ביל ג'ונסטון | 4 | 6 | 6 | 6 |  |
| 4 | אוסטרליה | ג'רלד פטרסון | 7 | 2 | 3 | 3 |  |
| 4 | ארצות הברית | ביל טילדן | 5 | 6 | 6 | 6 |  |
| 5 | אוסטרליה | נורמן ברוקס | 7 | 5 | 3 | 3 |  |
| 5 | ארצות הברית | ביל ג'ונסטון | 5 | 7 | 6 | 6 |  |
היסטוריה של הסוציולוגיה

היסטוריה של הסוציולוגיה היא סקירת התפתחותו של ענף הסוציולוגיה לאורך השנים, החל בהגות הרעיונית המוקדמת בנושא ועד ההתבססות כדיסציפלינה מדעית והתמורות שהגיעו לאחריה. הסוציולוגיה היא תורה אקדמית חדשה יחסית, כמו שאר מדעי החברה הכוללים כלכלה, מדע המדינה, אנתרופולוגיה ופסיכולוגיה. לרעיונות מאחוריה יש, לעומת זאת, היסטוריה ארוכה ואפשר לייחס את מקורם לשילוב מוקדם של ידע אנושי, מחקרי ופילוסופי.
מקורות הסוציולוגיה

הסוציולוגיה התבססה על אלפי שנים של רעיונות שהלכו והתגבשו לאורך השנים. כך, ניתן למצוא מקורות השראה למחשבה החברתית (שלימים תהפוך לסוציולוגית) ביוון העתיקה, במסורות אסלאמיות מסוימות, ואפילו בכתבי הנאורות. גם במאה השבע עשרה, שיאה של העת החדשה המוקדמת, ניתן למצוא רעיונות בכתבי מקיאוולי, הובס ולוק.
כתבים הכוללים היבטים סוציולוגיים נכתבו כבר בימי יוון העתיקה. המשורר והפילוסוף קסנופנס מתח ביקורת בשירתו על התפיסה המקובלת של האלים כעשויים בצלמו ובדמותו של האדם. הוא טוען שכל עם מיחס לאלים את תכונותיו הגופניות שלו: התראקים מתארים את האלים כאדומי-שיער ותכולי-עיניים, ואילו האתיופים רואים אותם ככהי-עור ופחוסי-אף. הוא הוסיף כי לו היו לסוסים ולשוורים ידיים לפסל בהם אלילים, היו יוצרים אלו את אליהם בדמות סוסים, ואלו – בדמות שוורים. בכך גלומה הבנה לפיה האדם מחצין את תכונותיו ואת ערכיו, הן ברמת הפרט והן ברמת החברה בכללותה, באופן שמאוחר יותר יהיה מרכזי לאמיל דורקהיים שיבסס על מהלך דומה את הגדרתו לטוטם כמפתח להבנת החברה.
אבן ח'לדון, היסטוריון ערבי, כתב במאה ה-14 את ה"אקדמות למדע ההיסטוריה", אשר נחשב לאחד הספרים הראשונים המדברים במונחים של מדעי החברה המודרניים, במיוחד התייחד הספר בדיונים על לכידות חברתית ועל קונפליקט חברתי. הספר רחב היריעה נכתב כ-150 שנה לפני שבכלל צצו מחקרים בתיאוריה פוליטית במערב, ובתוך זה כתביהם של הוגי הרנסאנס. ח'לדון יהיה מהראשונים (שני רק ליוונים) לנסח אידיאלים ודרכי הנמקה קונקרטיות להסבר תופעות חברתיות, בכל הקשור בניתוח של יחסים חברתיים. בה בעת, ח'לדון ביקש לנתח באמצעות מושגים אלה (לכידות וקונפליקט חברתיים), יחד עם מושגים רבים נוספים, את כל פניהן של החברות הערביות בנות זמנו, במישורים כמו פוליטיקה, חיים עירוניים, כלכלה וייצור ידע הניסיון להציע תיאור כולל ומלא של כלל החברה יישאר היעד של רבים מהמחקרים החברתיים גם מאות שנים קדימה.
ברנסאנס האיטלקי החל מעבר רעיוני מהתמקדות בשאלות מטאפיזיות לשאלות שעיקרן בהיסטוריה, פוליטיקה ורטוריקה. כך, החלה חזרה באירופה לכתבים הפוליטיים של אפלטון ואריסטו, וכן גם לפיתוחיהם בכתבים דוגמת אלה של קיקרו ברומא הרפובליקנית. כחלק מחזרה זו צמחה גם הגות פוליטית חדשה, שהמייצגים הטהורים ביותר שלה היו מקיאוולי ומאוחר יותר (עם תחילת הרנסאנס האנגלי כמאה שנים מאוחר יותר) תומאס הובס וג'ון לוק. בכל אחד מהספרים הללו, שבמהותם כיוונו לפיתוח של תיאוריות פוליטיות, ניתן למצוא גם רעיונות חברתיים מוקדמים, למשל המקום של ה"פורטונה" בחיי הפרט בספרו של מקיאוולי, המודל של "מצב הטבע" בספרו של הובס ותפיסות בנוגע לאופייה של חברה אידיאלית ויחסי פרט-מדינה במקרה של לוק.
מקורות מאוחרים עוד יותר של הסוציולוגיה עלו בעידן הנאורות, שמתוכו הסוציולוגיה המדעית גם נולדת. פילוסופים רבים – ביניהם מונטסקייה ומאוחר יותר גם ז'אן-ז'אק רוסו – החלו לעסוק במבנה החברה, בסיבות צמיחתה ובאפשרות קיומה של חברה אחרת. בעוד שישנו ויכוח פרשני בנוגע לעד כמה (לפחות) חלק מהוגי הנאורות נבדלו מהסוציולוגים "המדעיים" שבאו אחריהם, אין כל ספק שהייתה להם השפעה על הסוציולוגיה המדעית-צרפתית של סיינט-סימון ושל אוגוסט קונט. במובנים רבים, קונט ראה עצמו כממשיך שלהם.
הסוציולוגיה המודרנית

בעקבות המהפכה המדעית, הרעיון של מדע העוסק בחברה, כדיסציפלינה נפרדת מהפילוסופיה, היה נפוץ מהמאה ה-19. אך הראשון שיישם רעיון זה בצורה מקיפה היה אוגוסט קונט, שאף טבע את המונח סוציולוגיה בשנת 1838 כהלחם המילה הלטינית socius, שמשמעותה חבר/עמית והמילה היוונית logia – תורה. קונט קיווה לאחד את רוב תחומי המדע של הטבע האנושי – כולל פסיכולוגיה, היסטוריה, וכלכלה. הסכמה הסוציולוגית שלו הייתה סטריאוטיפית למאה ה-19; הוא האמין כי כל חיי בני האדם עברו דרך אותם מכשולים היסטוריים ולכן, אם יוכל אדם לתפוס את התוכנית, הוא יוכל לדעת כיצד לתקן בעיות חברתיות.
במקביל לאוגוסט קונט, פעל באירופה קרל מרקס, שלא הגדיר עצמו כסוציולוג אך אבחנותיו לגבי החברה האנושית השפיעו על רבים מהסוציולוגים שבאו בעקבותיו.
הסוציולוגיה כתורה מדעית הגיחה בתחילת המאה ה-19 כתגובה אקדמית לאתגר המודרניות. סוציולוגים קיוו לא רק להבין מה מחזיק קבוצות חברתיות יחד, אלא גם לפתח "תרופת נגד" להתרחקות החברתית.
הספרים הראשונים עם המושג "סוציולוגיה" בכותרתם נכתבו באמצע המאה ה-19 בידי הפילוסוף האנגלי הרברט ספנסר. בארצות הברית ספר זה נלמד לראשונה בקורס "יסודות הסוציולוגיה" באוניברסיטת לורנס, קנזס ב-1890.
ספרו של הסוציולוג הישראלי פרופ' אורי רם, "הסוציולוגיה הישראלית", סוקר את ההיסטוריה הרעיונית של הסוציולוגיה הישראלית, מתחילת ההתיישבות הציונית בארץ בשלהי המאה ה-19 עד סוף העשור השני של המאה ה-21. הספר יצא לאור בשנת 2020 על ידי מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות. בשנת 1998 יצא לאור כתב העת "סוציולוגיה ישראלית" מייסודו של החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, אוניברסיטת תל אביב. כתב העת מוקדש למאמרים סוציולוגיים והוא משמש במה לנושאים העומדים על סדר היום הסוציולוגי שרלוונטיים למציאות בישראל, וכן למחקרים מתקדמים בסוציולוגיה העולמית, תוך התמקדות בישראל.
הקמת מחלקות לסוציולוגיה:
המחלקה הראשונה לסוציולוגיה בישראל הוקמה באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1948–1949, לאחר מלחמת העצמאות, המייסד וראש המחלקה היה הפילוסוף מרטין בובר
המחלקה המלאה הראשונה באוניברסיטה בארצות הברית נפתחה ב-1892 באוניברסיטת שיקגו בידי אלביון וו. סמול, שב-1895 ייסד את המגזין האמריקאי לסוציולוגיה.
המחלקה הראשונה לסוציולוגיה באירופה נוסדה ב-1895 באוניברסיטת בורדו בידי אמיל דורקהיים, שייסד אתL'Année Sociologique ב-1896.
ב-1919 נוסדה מחלקה לסוציולוגיה בגרמניה באוניברסיטת לודוויג מאקסימיליאן במינכן, בידי מקס ובר.
ב-1920 נוסדה מחלקה לסוציולוגיה בפולין בידי פלוריאן זנאניסקי.
מחלקות הסוציולוגיה הראשונות בבריטניה נוסדו לאחר מלחמת העולם השנייה.
הערות שוליים

↑  Sulkunen, Pekka (2014-09-02). "The proto-sociology of Mandeville and Hume". Distinktion: Journal of Social Theory. 15 (3): 361–365. doi:10.1080/1600910X.2014.897639. ISSN 1600-910X. S2CID 144222817.
↑  Durkheim, Emile. "The Elementary Forms of the Religious Life a Study in Religious Sociology." (1915).
↑  Enan, Muhammed Abdullah (2007). Ibn Khaldun: His Life and Works. The Other Press. p. v. ISBN 978-983-9541-53-3.
↑  ראו למשל כאן, Luhmann, Niklas. Social systems. stanford university Press, 1995.
↑  ארבל, ב., & שפיר, ר. (2000). "הרנסנס האיטלקי: צמיחתה של תרבות חילונית". משרד הביטחון - ההוצאה לאור.
1 2  Fletcher, R. (1971). The making of sociology : a study of sociological theory. Nelson.
↑  ריימון ארון, למשל, מגדיר את מונטסקייה כראשון הסוציולוגים המדעיים, ראו Aron, Raymond. Main currents in sociological thought: Montesquieu, Comte, Marx, Tocqueville and the sociologists and the revolution of 1848. Routledge, 2017.
↑  אורי רם, הסוציולוגיה הישראלית | היסטוריה רעיונית, 2018-1882, באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
↑  סוציולוגיה ישראלית - כתב עת לחקר החברה הישראלית, אודות כתב העת, באתר אוניברסיטת תל אביב
↑  רונן שמיר ודן אבנון, מרטין בובר והסוציולוגיה הישראלית, באתר כתב העת תאוריה וביקורת
↑  נ' שטדלר, ג' יאיר, ו' עזריה ה' גולדברג, תולדות המחלקה, באתר המחלקה לסוציולוגיה, האוניברסיטה העברית בירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000126170  NKC: ph135571
הטבח בספינת העבדים זונג

העתק בגודל מלא של ספינת העבדים זונג מול גשר מצודת לונדון, נבנה לקראת אירועי 200 שנה לביטול העבדות בבריטניה, אפריל 2007
הטבח בספינת העבדים זוֹנְג היה רצח המוני של עבדים שחורים שאירע בשנת 1781 על ידי השלכתם לים, כשהם אזוקים בשלשלאות, מספינת העבדים "זונג" (Zong), ספינה בבעלות אנגלית שעשתה את דרכה מאפריקה לקריביים.
רב החובל של הספינה הורה להשליך לים 132 עבדים שחורים שסבלו מתת-תזונה וממחלות, שנחשבו בעיניו כ"מטען לא-כשיר". בעלי הספינה תבעו את חברת הביטוח, עם הגעת הספינה לאנגליה, בבקשה לפיצוי כספי על אובדן ה"סחורה". הריגתם של עבדים, הן כיחידים והן בצורה המונית, לא נחשבה כרצח, ועל פי החוק האנגלי המעשה היה חוקי לגמרי. לכן, יכול היה רב החובל של הספינה לדווח על מעשיו בפני בית המשפט ללא סכנה של תביעה נגדו. למרות שהפרשה לא כונתה באותם ימים "טבח", היא זכתה לגינוי, היוותה ציון דרך במאבק נגד סחר העבדים, ותרמה, בין גורמים נוספים, לביטול העבדות באנגליה בשנת 1807.
רקע: סחר העבדים במאה ה-18

עד המאה ה-19 הייתה העבדות חוקית באירופה ובאמריקה, בעיקר כלפי בני אדם ממוצא אפריקאי, ושימשה אחד מענפי המסחר הרווחיים ביותר של סוחרים אירופאים. "ציידי עבדים" הגיעו בספינות לחופי יבשת אפריקה ונהגו לחטוף אנשים שחורי עור, לכבול אותם, ולהובילם בכפייה למכירה, בעיקר ליבשת אמריקה ולאיים הקריביים. שיטה אחרת, נפוצה אף יותר, הייתה קניית אפריקאים ממקומיים שעסקו במלאכת הציד האנושי למען רווח כספי.
החטופים כונו "בקר שחור" והיחס אליהם היה כאל מטען. במשך שבועות של הפלגה הם היו נתונים בתנאים תת-אנושיים, כבולים זה לזה בצפיפות במשך כל ההפלגה, ללא תזונה מסודרת, נתונים לאלימות פיזית מצד בעלי הספינה והצוות, והובאו בתנאים מחרידים ליבשת אמריקה, שם נמכרו ב"שוקי עבדים". על פי הערכות של מסד הנתונים על סחר העבדים הטרנס-אטלנטי כ-15 אחוזים מהחטופים נספו ממחלות ומתת-תזונה תוך סבל רב, עוד לפני הגיעם לאמריקה.
אחת הערים ששגשגו באותה תקופה בזכות סחר העבדים הייתה ליברפול. במחצית המאה ה-18 היה בליברפול צי שלם של ספינות עבדים שהיה מסוגל להעביר עשרות אלפי עבדים בכל הפלגה. בנוסף לבריטים עסקו בסחר העבדים גם ההולנדים, הספרדים והפורטוגזים.
עם הבאת "הבקר השחור" לשוקי אמריקה, נמכרו החטופים לעבדות בכסף מלא. הם נחשבו כרכוש ולא כבני אדם, ניתן היה להפריד בין בני זוג ובין הורים לילדיהם, ולא הייתה קיימת כל הגנה חוקית על זכויותיהם. היחס אליהם כלל עונשים פיזיים קשים, כולל הצלפות וחבלות שגרמו לנכות. קטיעת בהונות הרגליים, למשל, נחשבה כ"טיפול" יעיל במקרים של דראפטומניה ("מחלת הבריחה").
הטבח

ספינת העבדים "זונג" הייתה בראשיתה בבעלות הולנדית, אולם בזמן האירוע היא הייתה בבעלות סוחרים מליברפול. היא עזבה את חופי אפריקה ב-6 בספטמבר 1781 כשעל סיפונה מטען אנושי בצפיפות רבה יותר מהמקובל, מתוך כוונה של קפטן האוניה לרווח כספי רב יותר. יעד הספינה היו שווקי העבדים בג'מייקה.
הצפיפות הרבה של בני האדם הכבולים במרתפי האוניה, חולשתם בגלל היעדר מים ותזונה, הפרשותיהם, היעדר ההיגיינה וזיהומים, הביאו כפי הנראה להתפתחות מחלות מידבקות שהשפיעו עליהם ועל הצוות. קפטן הספינה, לוק קולינגווד (Collingwood), מצא עצמו עם שבעה אנשי צוות לבנים מתים ועם כשישים עבדים אפריקנים שמתו אף הם. מעבר לסכנה שבהידבקות אנשי הצוות, היה גם חשש להפסד כספי כבד בהידבקות שחורים נוספים, שעלולים היו למות, תוך אובדן ההכנסה על מכירתם. היחס אל העבדים היה כאל מטען. אילו היה מביאם אל החוף כשהם חולים, או לאחר שמתו במהלך העברתם בהפלגה, לא היו בעלי הספינה מקבלים כל פיצוי עבורם. אולם אילו היו העבדים "אובדים בים", היה הביטוח מחזיר 30 ליש"ט, סכום עתק במונחי אותם ימים, כמעט כמחירו של עבד בשוק, עבור כל "ראש".
קולינגווד התייעץ עם קציניו והציע להשליך אל האוקיינוס עבדים שנראו חולים, ובכך "לאבד" את המטען. למרות הסתייגות מצד הקצין הראשון ג'יימס קֶלְסוֹל (Kelsall), הושלכו אל האוקיינוס, בשלושה ימים נפרדים, 122 עבדים חולים, כשהם אזוקים בשלשלאות. עשרה עבדים נוספים השליכו עצמם מהסיפון מרצון, ייתכן שבמחאה על המעשה האכזרי שבהטלת חבריהם לאוקיינוס, או כשותפות גורל עם בני משפחותיהם שנספו.
מאוחר יותר הועלתה הטענה המשפטית כי העבדים הושלכו לאוקיינוס כדי להגן על חיי העבדים האחרים, מאחר שבספינה לא היו מספיק מים כדי לשמור את כולם בחיים עד לסוף המסע. הטענה הופרכה בבית המשפט ונמצא כי היו בספינה 420 גלונים של מים עם הגיעה לג'מייקה ב-22 בדצמבר.
הדיון המשפטי

מקרה זה של יחס לעבדים כאל מטען והשלכתם לים לא היה חריג, כפי הנראה. אולם הטבח בספינת העבדים "זונג" פורסם באמצעי התקשורת והוא ידוע לנו כיום לפרטיו, בזכות הדיון המשפטי והתיעוד המדויק בפרוטוקולי בית המשפט. הפרשה הרשומה בארכיון בית המשפט מאפשרת להתבונן במבט מיקרו היסטורי אל המציאות בתחום סחר העבדים במאה ה-18.
עם חזרת הספינה "זונג" לליברפול מילאו בעלי הספינה את המסמכים הדרושים והגישו תביעה לחברת הביטוח לפיצוי הולם. חברת הביטוח לא קיבלה את התביעה, בהסתמך על עדות הקצין הראשון כי השלכת המטען לא הייתה חיונית ואין מדובר ב"מטען אובד". גם ללא עדות זו היו על הספינה מספיק מים, והשלכת "המטען" לים התרחשה בסמוך ליעד - ג'מייקה. בית המשפט, בערכאה הראשונה, חייב את חברת הביטוח במתן פיצויים לקולינגווד ולבעלי הספינה, ובתגובה ערערה חברת הביטוח. בנקודה זו נכנס לתמונה גראנוויל שארפ (Sharp), מראשוני הפעילים בתנועה לביטול העבדות. בחודש מרץ 1783 ביקר אצלו אולאודה אקוויאנו (Olaudah Equiano), שהיה עבד משוחרר מפורסם, ובהמשך סופר מצליח עם פרסום האוטוביוגרפיה שלו. שארפ, שעמדותיו החברתיות בעד ביטול העבדות לא היו פופולריות, נזקק לסיפור כגון זה על מנת להביא את העניין למודעות ציבורית. לאחר ששמע מאיקוויאנו על האירועים המחרידים שהתרחשו על סיפון הספינה "זונג", הפך למעורב בתיק התביעה בפני בית המשפט. הוא העלה את הטענה, שהייתה בלתי מקובלת לזמנה, כי האקט בו הושלכו אל מותם 132 עבדים היה למעשה רצח, ודרש העמדת צוות הספינה לדין פלילי. התובע הכללי, ג'ון לי (Lee), לא קיבל את הטענה ולא העמיד לדין פלילי את המעורבים בדבר. תגובתו לדרישה זו הייתה:
כאמור, טענתו של שארפ לא התקבלה. בית המשפט דן בתביעת הביטוח בלבד, ואף שהצדיק את טענות חברת הביטוח שלא לשלם פיצויים, לא דן מעבר לכך.
השלכות המקרה

אף שהתובע הכללי מטעם המדינה, ג'ון לי, לא סבר כי יש כאן מקרה פלילי, מדובר במקרה חלוץ, בדיון משפטי בו נטען לראשונה בפני בית המשפט כי עבדים שחורים אינם רכוש אלא בני אדם. הפרשה צוטטה, נכתבו עליה שירים, נוצרה בעקבותיה יצירתו המפורסמת של טרנר "ספינת העבדים", ובסופו של דבר היוותה אבן דרך במאבק המר לביטול העבדות בעולם המערבי.
הפרשה המשפטית צוטטה בהרחבה בסרט מ-2013 "בֶּל" (Belle) המתאר את קורותיה של דיידו אליזבת בל.
ראו גם

מעבר הביניים
סחר העבדים האטלנטי
הערות שוליים

↑  Jhon Lee in the case fo the Zong Understanding Slavery.com
↑  John Lee Understanding Slavery.com
הציור ספינת העבדים, מאת ויליאם טרנר, צויר ב-1840, כ-60 שנה לאחר פרסום הפרשה
פנחס אפשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  שנות ה־80 של המאה ה־19 גרייבו, רפובליקת פולין 
 פטירה:  26 בדצמבר 1969 י"ז בטבת ה'תש"ל ירושלים
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  ירושלים
 תקופת הפעילות:  ? – 26 בדצמבר 1969 
 השתייכות:  רבני העדה החרדית
 תחומי עיסוק:  תלמוד, הלכה
 רבותיו:  הרב זלמן סנדר כהנא שפירא
 חיבוריו:  "אוריין תליתאי", "מנחה חרבה" (חלק ראשון של "מנחת ירושלים" שאין לו המשך) ועוד כתבים שנשרפו במלחמת העצמאות
 
קבר הרב פנחס אפשטיין בהר הזיתים ירושלים
הרב פנחס אפשטיין (כתב את שמו בכתיב יידי: עפשטיין; נפטר בי"ז בטבת תש"ל, 26 בדצמבר 1969) היה ראב"ד העדה החרדית בירושלים.
תולדות חייו

נולד בעיירה גראייבה שבלטביה, בנו הצעיר של הרב ישעיה אפשטיין (נפטר בי' באייר תרע"ה), מחבר "לבוש ישע" שר' פנחס דאג להוצאתו לאור. אביו לימד בכמה עיירות בליטא וכיהן כראש ישיבה בקוידנוב ובישיבת "תורת חיים" בירושלים. אמו אסתר, בת ר' אברהם רבינוביץ.
למד בכמה מקומות, בין השאר בקריניק, מפי הרב זלמן סנדר כהנא שפירא.
בהיותו כבן 18 עלה לארץ ישראל. נשא לאישה את חיה פסיל בת הרב ברוך שלאם (קרי: שְלוֹם), למד ולימד בתלמוד תורה בקעלם, אותו נהל הסבא מקעלם, בתרס"ג עבר עם אנשי קהילתו וכיהן כרב בדרום אפריקה, והיה נכדו של הרב אורי דוד אפריון, רבה של זאגר שבליטא ומחבר ספר "אפריון דוד". אשתו של הרב אפשטיין נפטרה בגיל 37.
כיהן כדיין בבית הדין של העדה החרדית, בתקופתם של הרב יוסף חיים זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין. לימד בישיבת תורת חיים.
בשנת תש"ח נבחר להיות ראב"ד העדה החרדית לאחר שהרב זליג ראובן בנגיס עבר לשמש הגאב"ד. לאחר פטירת הרב אפשטיין החליפו הרב דוד יונגרייז.
התנגד לציונות ולהשתתפות בבחירות לכנסת. היה חבר ב"אגודת הקודש" שהתנגדה להגעת הרב קוק לשמש כרב בירושלים. עם זאת העריך את הרב קוק, ובמכתב אליו מתרפ"ג הוא מציע לפני הרב קוק את דעתו בעניין הלכתי מסוים, וכותב בראשו: 'לכבוד הרב הגאון המפורסם כש"ת מוהרא"י (=מורנו הרב אברהם יצחק) קוק שליט"א (שיחיה לימים טובים ארוכים), האב"ד (הרב אב בית דין) פה עיה"ק (=עיר הקודש)".
הרב פנחס אפשטיין נפטר ביום שישי י"ז בטבת ה'תש"ל, 26 בדצמבר 1969, סמוך לכניסת השבת. הלווייתו התקיימה במוצאי שבת והוא נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
משפחתו

אשתו הראשונה הייתה חיה פעסיל לבית שלום (שלאם), בניו מנישואיו אלו היו: הרב ישעיה ואברהם חיים. ובנותיו: אסתר - אשת הרב הלל וינד שהיה משמשו של האדמו"ר הרב אהרן רוקח מבלז, ואהובה דינה ליבא - אשת הרב אברהם ברדקי (חזן בבית הכנסת בבתי הורודנא. בן החזן ישראל בר-זכאי). אחות אשתו נישאה לרב ישראל אזרחי, אבי הרבנים ברוך מרדכי ויצחק אזרחי.
אשתו השלישית הייתה שושנה (רוזה), ילדיהם היו: רחל אפשטיין-זוסמן, זרח יוסף ליב אפשטיין, יונה אפשטיין-פרידמן ויעקב (שמעון) אפשטיין. הזוג התגרש בשנת 1950.
אחיו היה הרב זרח אפרים אפשטיין, ראש ישיבת תורת חיים. אחותו אלקה, נישאה לרב משה וינוגרד, ממנהלי ישיבת תורת חיים (שהיה אחיינו של אחיו ר' זרח).
חיבוריו

אוריין תליתאי - מובאים בו דברי הראשונים וגדולי האחרונים בשלושה עניינים: "ספיקא דממונא איסורא" (מסכת נדרים דף ז'), עשה דוחה לא תעשה של נדר, "מצוות ליהנות נתנו" ובסופו מילואים והערות, קונטרס בדיני דיבור ומחשבה בהקרבת קרבנות, דבר תורה על ברית מילה, דבר תורה על תפילין והוא דרשה לבר מצווה, והדרן על ש"ס משניות ופלפול בדיני קידושין. יצא לראשונה בירושלים תרע"ג, ובתש"ל יצא דפוס צילום של דברי ר' פנחס עם הוספות של הרב ישראל וינר וקונטרס 'יש"א ברכה' מבן המחבר, הרב ישעיה.
מנחה חרבה - חידושים על מסכת סוטה מן התלמוד הבבלי. הודפס לראשונה בירושלים תרפ"ג והודפס שוב בדפוס צילום עם הוספות בתשנ"ג (1992) וכן הודפס בתש"ס.
דבריו בדיני שמיטה מופיעים בקבץ גנזי שביעית: אוסף חידושי תורה, מכתבים ומודעות, מגדולי עולם... בענייני שביעית..., בהוצאת כולל "עוללות אפרים" (על שמו של הרב אפרים פישל סופר), ירושלים תש"ס. זהו חלק ראשון של "מנחת ירושלים", אך אין לזה המשך.
היו לו עוד כתבים רבים ובהם חילופי מכתבים עם רבנים, אך הם נשרפו במלחמת העצמאות כשחיילי הלגיון הירדני הבעירו את הרובע היהודי בעיר העתיקה. אולי ההמשך של "מנחת ירושלים" היה ביניהם.
לקריאה נוספת

ויעמוד פינחס ויפלל: קורות חייו של... רבי פינחס עפשטיין ושל אביו... רבי ישעי', בהוצאת משפחת לייבוביץ, בני ברק תש"ס (כולל סיפורים, מאמרים, כרוזים, מכתבים, הספדים, הסכמות, ועוד)
מתורתו של רבי פנחס - כרך ראשון: חידושי הלכה ואגדה, כרך שני: שו"ת מנחה בלולה, פסקים והנהגות, תולדותיו והספדים עליו, מכון ירושלים תשע"ח
הערות שוליים

1 2  תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף ט"ז, עמוד א'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308996505171  GND: 1069072478  ISNI: 0000 0000 6976 5563  LCCN: nr92013684  VIAF: 97178634   WorldCat (עם VIAF): 97178634
עכשיו או לעולם לא

| --- | --- |
שחזור טקס הכרזת המדינה. יוסי קאנץ בתפקיד בן-גוריון
שחזור טקס הכרזת המדינה. יוסי קאנץ בתפקיד בן-גוריון
 בימוי:  איתן לונדנר
 הופק בידי:  ריקי שלח, צבי שפירא
 תסריט:   צבי שפירא, איתן לונדנר
 עריכה:  עמית עזז
 שחקנים ראשיים:  יוסי קאנץ ליאת גורן
 מוזיקה:  נחום היימן
 צילום:  גיורא ביח
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  2005
 משך הקרנה:  83 דקות
 שפת הסרט:  עברית, אנגלית
 דף הסרט ב־IMDb
עכשיו או לעולם לא הוא סרט טלוויזיה ישראלי מסוגת דרמה תקופתית משנת 2005 בבימויו של איתן לונדנר, עם יוסי קאנץ, ליאת גורן, רבקה נוימן ואוהד שחר בתפקידים הראשיים.
הסרט עוסק בששת החודשים דרמטיים שלפני הכרזת המדינה בין 29 בנובמבר 1947, החלטת האומות המאוחדות ועד ל-14 במאי 1948, יום הכרזת העצמאות.
בתקופת זו נמצא דוד בן-גוריון בלחץ גדול האם להכריז על הקמת המדינה במועד שנקבע או לדחות אותו לנוכח ההתנגדות של ארצות הברית וחלק מחברי מפלגתו. סיסמתו הייתה "עכשיו או לעולם לא" ומכאן שם הסרט.
צילומי סצנת הכרזת המדינה נעשו בבית דיזנגוף, בו נערך הטקס ב־14 במאי 1948. צילומים נוספים נעשו בבית בן-גוריון בתל אביב.
הסרט הופק בסיוע קרן מקור לקולנוע וטלוויזיה בתמיכת המועצה הישראלית לקולנוע ושודר בערוץ 2.
בתחילת הסרט מופיע משפט של בן-גוריון: "אם ברצונך להיות ריאליסט, עליך להאמין בנסים". היוצרים כותבים כי שמרו על נאמנות למסגרת האירועים הכללית אך התירו לעצמם חופש אמנותי בעיצוב האירועים והדמויות.