stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יונתן מאיר
מחקריו

תחום מחקרו הוא היסטוריה יהודית בעת החדשה, תוך דגש על ההשכלה היהודית, החסידות והקבלה במאה העשרים. במחקריו חשף מאיר כתבי יד רבים שלא נידונו קודם, התקין מהדורות ביקורתיות של טקסטים קלאסיים בספרות היהודית החדשה (ובהם 'מגלה טמירין', 'שבחי הבעש"ט' ו'מאורעות צבי'), והאיר על הזיקות בין הספרויות השונות. במחקריו דן רבות בגלגוליו ז'אנר הסאטירה והפארודיה בספרות העברית והיידיש, בספרות השבחים החסידית וביחסים המורכבים בין החסידות להשכלה לאורך המאה התשע עשרה. מחקריו הענפים על הקבלה בעת החדשה (ובכלל זה על ישיבות המקובלים בירושלים, הלל צייטלין, יהודה ליב אשלג, הרב קוק ומקובלים שונים במחצית השנייה של המאה העשרים), פתחו פתח להבנה מחודשת של תחום זה. מחקריו עוסקים רבות בתפר בין היסטוריה, ספרות ופילוסופיה. בין השאר הדפיס מהדורות מזוקקות של כתבי הלל צייטלין, חשף והדפיס הרצאות לא ידועות של גרשם שלום על השבתאות ועל החסידות (כחלק מתוכנית כינוס כתבי שלום וההדרתם מחדש) וכינס את מחקריו של שמואל ורסס על יוסף פרל והשכלת גליציה. בשנים האחרונות מתמקד מאיר בתולדות השבתאות, ביחסים בין תנועת ההשכלה היהודית לתופעות שונות של אזוטריקה ובתולדות חסידות ברסלב (לאור עשרות כתבי יד שנתגלו בשנים האחרונות).
תפקידים אקדמיים

מאיר שימש בוועדות מייעצות של מרכזי מחקר וספרות שונים. בין השאר משמש כחבר בוועדה האקדמית של מכון שוקן למחקר היהדות; חבר בוועדת 'ספריית דורות' לכינוס במוסד ביאליק; ומשנת 2013 חבר מערכת בכתב העת "קבלה" (Kabbalah: Journal for the Study of Jewish Mystical Texts). שימש כמייעץ בקרנות ובפרסים רבים. בשנים 2013–2016 ישב בוועדה המדעית של המרכז לחקר יהודי גליציה ובוקובינה; בשנים 2016–2018 בוועדת המלגות של קרן עזריאלי; היה חבר בתת-הוועדה לבדיקת מצב מחקר מדעי הרוח, כחלק מ'דו"ח מצב המדע בישראל לשנת תש"פ' של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בין ינואר 2021 לאוגוסט 2023 שימש כחבר במועצת מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי; ובשנים 2018-יוני 2024 ישב בוועדה המייעצת של יד חיים הזז בירושלים. בשנת 2023 מונה ליו"ר ועדת הפרסומים של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ספריו

גלגוליו של מגלה סוד: קונטרס 'דברי צדיקים' לריב"ל (יצחק בר לוינזון) ויוסף פרל, מהדורה מוערת ומבוארת עם מבוא על גלגולי כתיבתו, המרכז לחקר תולדות יהודי פולין ותרבותם, האוניברסיטה העברית בירושלים, הוצאת כרוב, לוס אנג'לס תשס"ד
רבי נחמן מברסלב: צער העולם וכיסופי משיח, שתי מסות מאת הלל צייטלין, הקדים מבוא והוסיף הערות: יונתן מאיר, סדרת יריעות, כרך ה, ירושלים תשס"ה
רחובות הנהר: קבלה ואקזוטריות בירושלים (תרנ"ו-תש"ח), הוצאת יד יצחק בן צבי, ירושלים תשע"א
ראשית חכמה: חיבור גנוז בגנותה של החסידות, מהדורה מוערת ומבוארת, מאת יונתן מאיר ושמואל ורסס, הוצאת המכון למדעי היהדות, האוניברסיטה העברית בירושלים, ירושלים תשע"ב
שבחי רודקינסון: מיכאל לוי פרומקין רודקינסון והחסידות, הקיבוץ המאוחד: הילל בן חיים, תשע"ג
חסידות מדוּמה: עיונים בכתביו הסאטיריים של יוסף פרל, מוסד ביאליק, ירושלים תשע"ד
ספר מגלה טמירין ליוסף פרל, מהדורה מוערת ומבוארת עם מבוא על גלגולי כתיבתו, בצירוף אחרית דבר מאת דן מירון, שני כרכים, מוסד ביאליק, ירושלים תשע"ד
Literary Hasidism: The Life and Works of Michael Levi Rodkinson, Syracuse University Press, 2016
Kabbalistic Circles in Jerusalem (1896 - 1948), Brill, Aries Book Series, 2016
גרשם שלום, תולדות התנועה השבתאית: הרצאות באוניברסיטה העברית בירושלים 1939–1940, הקדימו מבוא, ערכו והביאו לדפוס יונתן מאיר, שיניצ'י יאמאמוטו, הוצאת מכון שוקן למדעי היהודות והוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב תשע"ח
דמותו המיתולוגית של הבעש"ט, ירושלים, מכון שוקן למחקר היהדות, תש"ף (מהדורה שנייה תשפ"ג)
Gershom Scholem and the Research of Sabbatianism,  Jerusalem: JTS –Schocken Institute for Jewish Research & Blima Books, 2021
בעקבות משיח: אוסף מקורות מראשית התפתחות האמונה השבתאית מלוקטים מתוך כתביו של ר' אברהם בנימין נתן בן אלישע חיים אשכנזי המכונה נתן העזתי, יוצאים לאור מתוך כתבי-היד על ידי גרשם שלום, ועתה הובא לדפוס מחדש עם תיקונים והשלמות על ידי יונתן מאיר, ספרי בלימה | עלו לשלום, ירושלים וברלין תשפ"ב (מהדורה שנייה בכריכה רכה, תשפ"ג)
תיקון הפרדוקס: גרשם שלום, יוסף וייס ופרשת הדוקטורט הגנוז על ר' נחמן מברסלב, ספרי בלימה, ירושלים-ברלין תשפ"ד
שלוש הרצאות על חסידות חב"ד, ירושלים, מכון שוקן למחקר היהדות, תשפ"ד
נפתולי סוד: שלוש הרצאות על ר' יהודה ליב אשלג והקבלה במאה העשרים, ירושלים, מכון שוקן למחקר היהדות, תשפ"ד
שלוש הרצאות על חסידות ברסלב, ירושלים, מכון שוקן למחקר היהדות, תשפ"ד
ספר בוחן צדיק ליוסף פרל, ההדיר על פי דפוס ראשון וכתבי-יד והוסיף מבוא וביאורים יונתן מאיר, בצירוף אחרית דבר מאת ישראל ברטל, מוסד ביאליק, ירושלים תשפ"ד
קובצי מאמרים בעריכתו

שי ליוסף: קובץ מחקרים במדעי היהדות מוגשים לפרופסור יוסף דן לרגל פרישתו, בעריכת: יונתן מאיר, נעמה בן שחר, נועם זדוף, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ג.
שמואל פיינר, מלחמת תרבות: תנועת ההשכלה היהודית במאה ה-19, ירושלים תש"ע.
שמואל ורסס, גנזי יוסף פרל, הוצאת אוניברסיטת תל אביב ובית שלום עליכם, תל אביב תשע"ב.
חב"ד: היסטוריה, הגות ודימוי, קובץ מאמרים, בעריכת: גדי שגיב, יונתן מאיר, מרכז זלמן שזר, ירושלים תשע"ו
Habad in the Twentieth Century: Spirituality, Politics, Outreach, Collected Articles, eds. Jonatan Meir, Gadi Sagiv, Jerusalem: Zalman Shazar Press, 2018
El Prezente 12-13, Special Issue on Nathan of Gaza, eds. Eliezer Papo, Jonatan Meir, Tamar Alexander (2018-2019)
עם ועולם: שי לישראל ברטל, בעריכת יונתן מאיר, דמטרי שומסקי, גרשון דוד הונדרט, מרכז זלמן שזר, ירושלים תש"פ.
דרך ספר שי לזאב גריס, יחד עם אבריאל בר-לבב, עודד ישראלי, ורמי ריינר, הוצאת כרמל, ירושלים תשפ"א.
El Prezente 16-17, Special Issue on Nehemiah Hiyyah Hayon, eds. Eliezer Papo, Jonatan Meir, Noam Lefler (2022-2023)
עריכה מדעית ומבואות

אולגה טוקרצ'וק, ספרי יעקב או המסע הגדול דרך שבעה גבולות, חמש שפות ושלוש דתות מרכזיות להוציא את השוליות, תרגמה מפולנית: מרים בורנשטיין, עריכה מדעית: יונתן מאיר ואבריאל בר-לבב, עם אחרית דבר מאת יונתן מאיר, ירושלים: כרמל, תש"ף, 702 עמ' (לקריאת אחרית הדבר)
הלל צייטלין, געגועים ליופי: שלוש מסות, בעריכת יונתן מאיר ולי ברטוב, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תש"ף; מהדורה שנייה מתוקנת, תשפ"ב.
הלל צייטלין, בחביון הנשמה: שלוש מסות, בעריכת יונתן מאיר וסאם גלובר-זמרה, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תש"ף; מהדורה שנייה מתוקנת, תשפ"ב.
יוסף חיים ברנר, סדנא דגלותא: שבעה מאמרים, בעריכת יונתן מאיר ורפי צירקין-סדן, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ג.
יוסף חיים ברנר, הערכת עצמנו: הרצאה (על מנדלי מוכר ספרים), בעריכת יונתן מאיר, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ג.
גרשם שלום, מצווה הבאה בעבירה: להבנת השבתאות, בעריכת יונתן מאיר, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ג; מהדורה שנייה, תשפ"ד (לקריאת פתח הדבר)
גרשם שלום, התנועות המשיחיות בישראל: הרצאות, בעריכת יונתן מאיר, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ג; מהדורה שנייה תשפ"ד (לקריאת פתח הדבר)
זלמן שזר, על תלי בית פרנק: רשמי אופנבך, עם אחרית דבר מעשה ידי יונתן מאיר, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ד (מהדורה שנייה בכריכה רכה, תשפ"ה).
צבי מירוני, החולמים בירושלים: שרטוטים על הקווים והחולמים, המסתורין והמקובלים בהווה הירושלמי (1938), בעריכת יוסי שוויג ויונתן מאיר, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ד (לקריאת פתח הדבר)
הלל צייטלין, עמקי תהום: שלוש מסות [על ניטשה, שסטוב וברנר], בעריכת יונתן מאיר ולי ברטוב, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ה.
הלל צייטלין, יחידים: שלוש קריאות, בעריכת יונתן מאיר וסאם גלובר, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ה.
יוסף וייס (חוקר), תורת הדיאלקטיקה והאמונה לר' נחמן מברסלב, בעריכת יונתן מאיר, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ה (הדוקטורט הגנוז של יוסף וייס).
הערות שוליים

↑  האספה הכללית של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בחרה שישה חברים חדשים לאקדמיה, באתר www.academy.ac.il
↑  Jonatan Meir, Imagined Hasidism: The Anti-Hasidic Writings of Joseph Perl, Jerusalem: Mossad Bialik, 2013, 316 pp. (Hebrew). (באנגלית)
↑  Jonatan Meir, Joseph Perl, Sefer Megale Temirin (Revealer of Secrets), critically edited and introduced by Jonatan Meir, with an afterword by Dan Miron, Jerusalem: Mossad Bialik, 2013, 1-2, 620 pp. (Hebrew). (באנגלית)
↑  Jonatan Meir, Gershom Scholem, History of the Sabbatian Movement: Lectures given at the Hebrew University of Jerusalem, 1939-1940, eds. Jonatan Meir, Shinichi Yamamoto, Jerusalem and Tel Aviv: Schocken Institute for Jewish Research and Schocken Books, 2018, 408 pp. (Hebrew). (באנגלית)
↑  Jonatan Meir, The Mythological Figure of Israel Baal Shem Tov, Three Lectures, Jerusalem: Schocken Institute for Jewish Research, 2020, 104 pp. (Hebrew). (באנגלית)
↑  https://www.academia.edu/121559702/Three_Lectures_on_Habad_Hasidism_Jerusalem_Schocken_Institute_for_Jewish_Research_2024_114_pp_Hebrew_
↑  https://www.academia.edu/121559873/Wrestling_with_the_Esoteric_Three_Lectures_on_Yehuda_Leib_Ashlag_and_20th_Century_Kabbalah_Jerusalem_Schocken_Institute_for_Jewish_Research_2024_112_pp_Hebrew_
↑  https://www.academia.edu/122149310/Three_Lectures_on_Bratslav_Hasidism_Jerusalem_Schocken_Institute_for_Jewish_Research_2024_118_pp_Hebrew_
↑  Jonatan Meir, https://www.academia.edu/38928433/Joseph_Perl_Sefer_Bohen_Tsadik_critically_edited_and_introduced_by_Jonatan_Meir_With_an_afterword_by_Israel_Bartal_Jerusalem_Mossad_Bialik_2024_390_pp_Hebrew__. (באנגלית)
↑  הספר באתר אקדמיה
↑  הספר באתר אקדמיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302722205171  CiNii: DA18614192  GND: 137664788  ISNI: 0000 0000 8190 7034  LCCN: no2005020423  NKC: zmp20231177888  ORCID: 0000-0002-7470-2713  SUDOC: 200483994  VIAF: 122218735   WorldCat (עם VIAF): 122218735
דמבו הפיל המעופף

.
| --- | --- |

כרזת הסרט מ-1986
 מבוסס על:  Dumbo, the Flying Elephant 
 בימוי:  בן שרפסטין, ביל רוברטס, ג'ק קני, וילפרד ג'קסון, נורם פרגוסון, סמיואל ארמסטרונג 
 הופק בידי:  וולט דיסני 
 תסריט:  ספר הלן אברסון הארולד פרל תסריט אוטו אנגלנדר ג'ו גראנט דיק הומר
 מדבבים:  ג'ון מקלייש אדוארד ברופי ורנה פלטון הרמן בינג מרגרט רייט סטרלינג הולוויי קליף אדוארדס
 מוזיקה:  פרנק צ'רצ'יל לאנס האשר
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  חברת וולט דיסני 
 חברה מפיצה:  RKO Radio Pictures
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע, שידורים, הוצאה ביתית 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית23 באוקטובר 1941 ישראל (תקופת המנדט הבריטי) 10 באפריל 1943 ישראל28 בספטמבר 1989 (גרסה מדובבת לעברית, הפצה בקלטות וידאו)
 משך הקרנה:  64 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט חבר'ה, סרט לכל המשפחה, מחזמר, סרט פנטזיה, סרט מוזיקלי, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, מלודרמה 
 מקום התרחשות:  פלורידה 
 תקופת התרחשות:  המאה ה־20 
 תקציב:  950,000‏$
 הכנסות:  1,600,000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   dumbo
 פרסים:  פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר (פרנק צ'רצ'יל, אוליבר ולאס)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 סרט הבא:  "דמבו"
 תרגום לעברית:  ירושלים סגל (הפצה מקורית, 1943) ישראל אובל (DVD)
 d23.com/a-to-z/dumbo-film/
 דף הסרט ב־IMDb
 
הטריילר לסרט
טריילר שני לסרט
דמבו הפיל המעופף (באנגלית: Dumbo) הוא סרט קולנוע מונפש שהופק על ידי חברת וולט דיסני ב-1941. זהו הסרט הרביעי באורך מלא שיצרה חברת וולט דיסני, והוא מבוסס על ספר הילדים מאת הרולד פרל והלן אברסון. כמו כן, מבוסס הסרט על סדרה קצרה הנקראת דמבו, ועל שמו של דמבו נקרא גם תמנון, תמנון דמבו. הסרט הופץ בדיבוב לעברית לראשונה בקלטות וידאו.
פסקול הסרט זכה בפרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר, כמו כן הסרט נכנס לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בשנת 2017. הסרט הביא השראה לעלילת הסרט הקצר "מעונן חלקית".
לסרט היה אמור לצאת המשכון בהפקת אולפני דיסני-טון, אם כי בעקבות שינוי מוקד האולפן הוא בוטל. במרץ 2019 יצא לאקרנים עיבוד לייב אקשן מחודש בשם "דמבו", בבימוי טים ברטון ובכיכוב אווה גרין, קולין פארל, דני דה ויטו ומייקל קיטון.
עלילה > תחילת הסרט

לקרקס הנודד בפלורידה, ארצות הברית, מגיעה להקה גדולה של חסידות ועל מקורן חבילה עם צאצא לכל חיות הקרקס. לפילה מרת ג'מבו מגיע פיל חמוד ומתוק, אך בעל אוזניים ענקיות. כל שאר הפילות לועגות לו וקוראות לו "דמבו" (מאנגלית: dumb ,Dumbo = טיפש או אילם). לאחר שצופה צוחק על גודל אוזניו, אימו של דמבו מתפרעת כדי להגן על בנה ונלקחת על כך למעצר. דמבו נשאר לבדו, תינוק בלי אמא הנאלץ לשאת לעג מצד שאר הפילים.
עלילה > טימותי העכבר

את המחזה הזה רואה העכבר טימותי, הוא מרחם על דמבו, מפחיד את הפילות הרשעות ומתחבר עם דמבו. הוא מנסה לעודד את רוחו על ידי ניסיון למצוא תועלת בגודל אוזניו. הוא רוצה להפוך את דמבו לכוכב אך לא יודע של מה. בלילה, משכנע טימותי את מנהל הקרקס בשנתו להפוך את דמבו לכוכב המופע שלו - הוא יקפוץ על מקפצה וינחת היישר על הפירמידה שעשו הפילות, ולסיום הוא ינופף בדגל עליו רשום "D" עם החדק שלו. דמבו מתכונן להצגה וטימותי קושר את אוזניו, כדי שלא ידרוך עליהן וייפול, אך הקשר נפתח ובדרך למקפצה הוא מחליק על אוזניו והורס את הפירמידה שעשו הפילות, מה שגורם להרס של אוהל הקרקס עצמו. מנהל הקרקס נותן לדמבו את התפקיד הירוד והמשפיל ביותר שבקרקס - ליצן. חבורת הפילות ששומעות על כך מתביישות בו ועקב זאת נשבעות שהוא לא ייחשב עוד לפיל.
עלילה > השתכרות

בלילה, אחרי הופעתו הראשונה כליצן, שבה הושפל מאוד, דמבו מרגיש בודד וחסר אונים. טימותי מוביל אותו אל הכלא בו יושבת אמו כדי לשמח אותו ואכן הוא מתעודד מאוד, אך כאשר הוא שוב נאלץ להיפרד ממנה, מתחיל דמבו לבכות, ומרוב הבכי הוא מתחיל לשהק. כדי לעצור את השיהוקים, נותן לו טימותי לשתות מים, אך המים הללו מלאים במשקה משכר מבקבוק שנפל לתוכו על ידי חבורת הליצנים שהשתכרה קודם לכן עקב הצלחת המופע. דמבו משתכר וכשטימותי רוצה לבדוק מה יש במים האלו, הוא נופל לדלי ומשתכר גם הוא. בעודם שיכורים הם הוזים פילים ורודים.
עלילה > העורבים

אחרי הלילה בו היו שניהם שיכורים לגמרי, התעוררו טימותי ודמבו על עץ גבוה. העורבים שהיו על העץ מסלקים אותם משם. טימותי מגיע למסקנה שדמבו הגיע לצמרת העץ על ידי תעופה, בעזרת האוזניים הוא יכול לעוף. העורבים שומעים זאת ולועגים להם. בשביל טימותי זה היה השיא. הוא מספר לעורבים את סיפורו העצוב של דמבו והעורבים מתנצלים על התנהגותם ורוצים לפצות אותם בכך שיעזרו לדמבו ללמוד לעוף. הם מייעצים לטימותי להשתמש בפסיכולוגיה. טימותי נותן לדמבו נוצה שנתלשה מאחד העורבים ואמר לו שהנוצה קסומה ובעזרתה יוכל לעוף - והוא אכן מאמין שהנוצה קסומה ותגרום לו לעוף.
עלילה > סוף הסרט

במופע של הקרקס בעיר הגדולה דמבו נאלץ - כחלק מתפקידו כליצן - לקפוץ מבניין גבוה מאוד, אך הוא מתכוון להפתיע את כולם ולעוף. דמבו מתכונן היטב כשהוא סומך על הנוצה שלו אך לבסוף, בזמן בנפילה, עפה הנוצה. בעת הצלילה ארצה טימותי מסביר לו שהוא יכול לעוף גם בלי הנוצה; לנוצה לא היו סגולות מיוחדות, היכולת הייתה שלו עצמו. לבסוף דמבו קופץ ורגע לפני שהוא נוגע בקרקע הוא פורס את אוזניו ועף, ומדהים את הקהל, את הליצנים, את הפילים, את אנשי הקרקס ואת העולם כולו. דמבו הופך לאגדה ולכוכב שהוא כה חלם להיות. בסופו של הסרט מנהל הקרקס כה גאה בדמבו עד שהוא משחרר את אימו מן הכלא.
דמויות ומדבבים

שחקני הקול המקוריים לא קיבלו קרדיט על השתתפותם בסרט. בסוגריים מופיעים מדבבי הגרסה העברית.
דמבו – הכינוי שניתן לגיבור הסרט, ג'מבו ג'וניור. דמבו הוא פיל בעל אוזניים ענקיות המסוגל להשתמש בהן לתעופה. בדומה לשטיא ב"שלגיה ושבעת הגמדים" ולגדעון ב"פינוקיו", לדמבו אין תפקידי דיבור.
טימותי העכבר – אדוארד ברופי (אבי חדש) – עכבר מואנש שהופך לחברו היחיד של דמבו לאחר כליאת אמו, המנסה כמיטב יכולתו לשמח את דמבו שוב. טימותי מלמד את דמבו כיצד להפוך ל"פלא היקום התשיעי" ולהיות הפיל המעופף היחיד בעולם כולו. טימותי אינו מוזכר בשמו, אבל חתימתו נראית על חוזה בתמונה לעיתונות בסוף הסרט.
מנהיגת הפילים – ורנה פלטון (שפרירה זכאי) – המנהיגה היהירה אך בעלת הכוונות הטובות של עדר הפילים, המתייחסת תחילה בקרירות כלפי דמבו.
מרת ג'מבו – ורנה פלטון (שפרירה זכאי) – אמו של דמבו. מדברת בפעם היחידה כאשר היא נשאלת לשמו של בנה, והיא עונה כי שמו הוא "ג'מבו הבן" (אולם בנוסף לכך היא שרה לו שיר ערש). רצתה להגן על בנה וגרמה לנזק רב.
מנהיג העורבים – קליף אדוארדס (אריה מוסקונה) – מנהיג להקת עורבים. אף שתחילה הוא מתגרה בדמבו על אוזניו הגדולות ולועג למחשבה של טימותי שדמבו מסוגל לעוף, הוא שומע על עברו הטרגי של דמבו ונהיה להוט לעזור לו לעוף באמת.
מנהל הקרקס – הרמן בינג (שמעון כהן) – מנהל הקרקס אינו בעל רוע אמיתי, אך הוא אדם קשוח ולעיתים אף יהיר.
קייסי ג'וניור – מרגרט רייט (אריה מוסקונה) – קטר קיטור 2-4-0 מואנש בעל קרון עזר, המוביל את רכבת הקרקס. לפני הופעתו בסרט זה, קייסי ג'וניור הופיע בסרט "הדרקון העקש".
מר חסידה – סטרלינג הולוויי (רותי הולצמן)
המְסַפֵּר – ג'ון מקלייש
האיטי

רפובליקת האיטי (בצרפתית: République d'Haïti; בקריאולית האיטית: Repiblik Ayiti) היא מדינה במערב האי היספניולה שבאיי הודו המערבית, הנקראים גם האיים הקריביים. במזרחה האיטי גובלת ברפובליקה הדומיניקנית, וגבול ימי עם ג'מייקה, קובה ואיי טרקס וקייקוס.
בירתה ועיר הנמל הראשית בה היא פורט-או-פרנס. רוב שטחה הררי ומאוכלס בצפיפות וגודלה כ-27,750 קילומטר רבוע. כלכלתה מבוססת על חקלאות (קנה סוכר, קסאווה, אורז, קפה וקקאו) ועל תעשייה קלה. בשנת 2020 מונה אוכלוסיית המדינה כ־11 מיליון תושבים, רובם קתולים.
אטימולוגיה

פירוש השם "האיטי" בשפת הטאינו הוא "ארץ הרים גבוהים". בצרפתית, כונתה האיטי "פנינת האנטילים", בגלל יופייה של המדינה ובגלל כמות העושר שצברה עבור ממלכת צרפת. במהלך המאה ה-18 המושבה הייתה היצרנית המובילה בעולם של סוכר וקפה.
פוליטיקה

המשטר הנוכחי של האיטי נקבע בחוקה בשנת 1987. על פי החוקה, אזרח האיטי הוא אדם שנולד בהאיטי לאב או לאם שהם אזרחי האיטי, או מי שהתאזרח בהאיטי לאחר חמש שנות מגורים במדינה. האזרחות אובדת למי שקיבל אזרחות של מדינה אחרת, עבד בשליחות מדינה אחרת או התגורר בה ללא אישור של רשויות האיטי.
להאיטי רשות מחוקקת המורכבת משני בתים: בית נבחרים וסנאט. לכל מחוז של האיטי נציג בבית הנבחרים, ולמחוזות עירוניים עד שלושה נציגים. בבית הנבחרים כולו לפחות 70 נציגים הנבחרים בבחירות כלליות במחוזותיהם.
ב-2022 צפוי להתקיים משאל עם חוקתי שיביא למספר שינויים בנושא משרת ראש הממשלה, הסנאט, שיטת הבחירות וכהונתו של הנשיא.
פוליטיקה > בחירות

הבחירות בהאיטי נערכות כל חמש שנים, ובהן נבחר נשיא האיטי. הנשיא נבחר כאשר הוא מקבל רוב מהקולות. אם אף מפלגה לא קיבלה רוב מהקולות נעשה סבב שני בין שתי המפלגות בעלות מספר הקולות הרב ביותר, וראש המפלגה בעלת מספר הקולות הרב ביותר מתמנה לנשיא.
הבחירות האחרונות בהאיטי התרחשו בשנת 2022, יחד עם משאל העם החוקתי.
כלכלה

האיטי היא המדינה הענייה ביותר בחצי הכדור המערבי ובין העניות ביותר בעולם כולו, עם תוצר מקומי גולמי לנפש של כ-$1,300 לשנה (מותאם לכוח הקנייה). הפערים בין עשירים לעניים הם גדולים מאוד, כאשר אחוז אחד של האוכלוסייה אחראי ל-44% מהתל"ג והוא הבעלים של 60% מאדמות המדינה הראויות לעיבוד.
כלכלת האיטי מבוססת בעיקר על חקלאות. בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 היה גידול בהיקף התעשייה הקלה, אך בתחילת שנות ה-2000 הייתה נסיגה בהיקף התעשייה בגלל חוסר היציבות הפוליטית של המדינה. למרות זאת, תוצרת תעשייתית היא ענף הייצוא העיקרי של האיטי. מוצרי ייצוא נוספים של האיטי הם קפה, שמן צמחי וקקאו.
התעשייה בהאיטי היא בעיקר מפעלי טקסטיל בסביבת הבירה פורט-או-פרנס בבעלות חברות מארצות הברית אשר הקימו מפעלים בהאיטי בעקבות הבטחות של מנהיגה של האיטי, בייבי דוק, לכוח עבודה זול והטבות מס. אולם חלק מהמפעלים עזבו מאז את האיטי בעקבות חוסר היציבות הפוליטית, ביקורת מבית בארצות הברית על ניצול עובדים ובעיות באספקה סדירה של חשמל.
כוח העבודה של האיטי מונה כ-3.6 מיליון נפש, אך כ-50% מהם מובטלים ורבים אחרים זוכים לעבודה חלקית בלבד. כ-66% מהמועסקים עובדים בחקלאות, 25% בענף השירותים ו-9% בתעשייה. בשנת 2003 שכר המינימום הועלה מכ-$1 לכ-$2 ליום עבודה.
כלכלה > מטבע ובנקאות

המטבע של האיטי הוא הגורד (Gourde), המתחלק ל-100 סנטים. בסוף שנת 2009 דולר אמריקאי אחד היה שווה ל-39.96 גורד. במשך תקופה ארוכה היה שער הגורד בערך של חמישה גורד לדולר אמריקאי. אולם בתקופה שבין 1990–1994 ירד שערו לרמה של 15 גורד לדולר, בגלל האמברגו הבינלאומי על האיטי. במהלך השנים 1995–1999 התייצב שערו של הגורד בין 16–18 גורד לדולר אמריקאי. ממשלת האיטי אינה מטילה מגבלות על קניית מטבע חוץ והוצאת כספים אל חוץ למדינה.
דו"ח של קרן המטבע הבינלאומית ציין כי 38% מההפקדות בבנקים בהאיטי היו בדולרים ו-41% מהאשראי שניתן על ידי בנקים בהאיטי היה בדולרים. שיעור ההפקדות הדולריות עלה מ-4% בספטמבר 1993 ל-10% בספטמבר 1994, בתקופה בה הייתה אינפלציה של 52%, ומאז המשיך לעלות למרות הירידה באינפלציה. בשנת 1994 היה מעבר לנקיבת מחירי נדל"ן וסחורות יקרות ככלי רכב בדולרים.
כלכלה > היסטוריה כלכלית

האיטי הייתה בעבר מושבת העבדים העשירה ביותר ביבשת אמריקה, אולם התהפוכות הפוליטיות הביאו אותה למצבה העגום. שלטונו הדיקטטורי של פרנסואה דובליה הביא להגירה ניכרת של בעלי אמצעים מהאיטי ובעקבות זאת לפגיעה בכלכלתה. בשנים 1986–1987, בעקבות המעבר לדמוקרטיה, זכתה האיטי לסיוע חוץ חסר תקדים, אולם הדבר לא מנע הידרדרות במצבה הכלכלי. ייצור הקפה, הקקאו, הסוכר והסבון צנח בעשרות אחוזים ותעשיית הטקסטיל הוכתה קשות בגלל ייבוא מאסיבי של בגדים משומשים זולים. פתיחת נמלי המדינה בעקבות עזיבתו של הדיקטטור ב-1986 הביאה לפריחה של ענף ההברחות שאפשרה יבוא זול של אורז ומוצרים אחרים אשר הציפו את השוק וגרמו לאובדן הכנסות של המגזר החקלאי. בעקבות ההפיכה של יוני 1988 השעו ונצואלה וצרפת את סיוע החוץ שלהן להאיטי.
בשנת 1991 עמד התל"ג לנפש של האיטי על 370 דולר לשנה. בשנה זו התרחשה ההפיכה הצבאית שהביאה לאמברגו בינלאומי על האיטי, בין השנים 1991–1994, ולהרס הכלכלה של האיטי. לאחר השבת השליט הנבחר לקראת סוף 1994 התגייסה הקהילה הבינלאומית לסייע להאיטי במענקים ובהלוואות. במהלך ינואר 1995 התחייבו גורמים בינלאומיים לסייע להאיטי ב-1.1 מיליארד דולר, אולם קצב הסיוע בפועל היה נמוך מן המצופה – בשנת 1995 הגיעו כ-500 מיליון דולר, בשנת 1996 כ-400 מיליון דולר ובשנת 1997 רק כ-300 מיליון דולר. ועדת בדיקה מצאה שמחלוקות פוליטיות בפרלמנט של האיטי, שמנעו העברת חוקים נדרשים, היו בין הגורמים שהאטו את קצב השימוש בהלוואות ובמענקים. בשנת 1995 רשמה המדינה צמיחה של 4.6%, אך קצב הצמיחה ירד ל-1.5% בשנת 1997. בשנת 1997 היה התל"ג לנפש רק $260 לשנה, האינפלציה הגיעה ל-17% ושיעור האבטלה היה 60%.
צבא וביטחון

בשנת 1995 החליטה האיטי לפרק את צבאה וזאת בעקבות התערבות צבאית בפוליטיקה ועשרות הפיכות. בשנת 2017 הוקם הצבא מחדש בהוראת הנשיא ז'ובנל מואיז. הכוחות המזוינים של האיטי מורכבים מצבא האיטי, חיל הים של האיטי, חיל האוויר של האיטי, משמר החופים של האיטי, סוכנות הביון הלאומית (ANI) וכמה כוחות משטרה (משטרת פורט-או-פרינס).
גאוגרפיה

המדינה ממוקמת על חציו המערבי של האי היספניולה בקריביים. על חציו השני נמצאת הרפובליקה הדומיניקנית. האי נמצא בין שני קווי שבר טקטוניים ולכן מועד לרעידות אדמה חזקות.
בעבר רוב המדינה הייתה מכוסה ביערות אך בעקבות בירוא יערות נרחב היערות נותרו רק במקומות נידחים. הפאונה של האיטי כוללת חיות אנדמיות רבות כמו הוטיים, עטלפים, תוכיים וקוליבריים.
בשנת 1957 בעקבות פרויקט בניית סכר נוצר אגם פליגר והוא האגם השני בגודלו באי.
דמוגרפיה

בהאיטי מתגוררים כ-11 מיליון איש, בצפיפות של 361 איש לקמ"ר. על אף העוני הרב השורר במדינה ורעידת האדמה הקשה בפורט או פרנס שגבתה חייהם של מאות אלפי בני אדם, זינקה אוכלוסיית המדינה מ-6.2 מיליון נפש במרץ 1998 ל-9.7 מיליון נפשות בפברואר 2011. תוחלת החיים הממוצעת היא 66 שנים: 63 לגבר ו-68.6 לאישה. שיעור הפריון עומד על 2.43 צאצאים לאישה.
רוב האזרחים מתגוררים באזורים עירוניים, עמקים ומישורים הסמוכים לחוף.
דמוגרפיה > הרכב אתני, שפה ודת

כ-90%–95% מהתושבים הם ממוצא אפריקני בעיקרו, והשאר הם מולטים – ממוצא מעורב. אחוזים בודדים הם בהירי עור, רובם ערבים, אירופאים וכן מעט יהודים. כ-400 תושבים הם ממוצא מזרח אסייתי, בעיקר מסין. שבטי הטאינו המקוריים נכחדו ברובם עם הגעת הכובשים הספרדים והניצולים הנותרים נטמעו באוכלוסייה האפריקאית.
בהאיטי נהוגות שתי שפות רשמיות: השפה הצרפתית, שבה לומדים התלמידים במערכת החינוך והיא משמשת גם בעולם העסקים, ומדוברת על ידי רוב תושבי האי שרכשו השכלה; והשפה הקריאולית ההאיטית, המבוססת על קריאולית-צרפתית ומושפעת משפות אפריקניות, צרפתית, ספרדית וטאינו. הקריאולית ההאיטית מדוברת כמעט על ידי כל תושבי המדינה. חלק ניכר מהתושבים דוברים גם ספרדית (בעיקר אלה הקרובים לגבול עם הרפובליקה הדומיניקנית), אך זו אינה שפה רשמית במדינה.
כ-55% מתושבי האיטי הם נוצרים קתולים, ו-29% הם פרוטסטנטים. דת הוודו, המייחדת את תושבי האי, נפוצה בקרב אחוז לא ברור של האוכלוסייה.
אנשים רבים שמוצאם מהאיטי מתגוררים באזורים שונים בעולם. קהילות גדולות של מהגרים מהאיטי נמצאות ברפובליקה הדומיניקנית, בארצות הברית, בקנדה, בקובה ובצרפת.
ב-2010 התגוררו בהאיטי 45,000 האיטים ממוצא אמריקאי.
דמוגרפיה > יהודים

ראשוני היהודים הגיעו להאיטי עם המתיישבים הצרפתים במאה ה-17, ובהמשך הגיעו גם מהגרים יהודים ממדינות אירופה והמזרח התיכון. ב-1937 הוציאה ממשלת האיטי אשרות כניסה לכ-100 יהודים שנמלטו מאירופה למדינה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ומצאו בה מקלט. בתקופה זו חיו בהאיטי כ-300 יהודים, אך רובם היגרו ממנה עם הזמן. בימינו חיים במדינה כ-25 יהודים, רובם מתגוררים בבירה פורט-או-פרנס.
ראו גם

2021 בהאיטי
איניאציו סילונה

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1900 פשינה, איטליה 
 פטירה:  22 באוגוסט 1978 (בגיל 78) ז'נבה, שווייץ 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 שם עט:  Ignazio Silone 
 שפות היצירה:  איטלקית, גרמנית, צרפתית 
 בן או בת זוג:  Gabriella Seidenfeld 
 פרסים והוקרה:  פרס ירושלים (1969)  הפרס העולמי ע״ש סינו דל דוקה (1971)  honorary doctor of the University of Toulouse (1969)  פרס גוטפריד קלר (1973) 
 www.silone.it
 
סילונה ביריד הספרים הבינלאומי בירושלים, 1969, לוחץ את יד ראש העיר טדי קולק
איניאציו סילונה (באיטלקית: Ignazio Silone; ‏1 במאי 1900 – 22 באוגוסט 1978) הוא שם העט של סקונדו טרנקווילי, סופר איטלקי ופעיל נגד שלטון איטליה הפשיסטית.