קרל היידן
ביוגרפיה > הסנאט > שנות ה-60

במהלך 1962 הגיע היידן לתשומת לב לאומית עקב מחלוקת על סוגיות פרוצדורליות בין ועדת ההקצאות של הסנאט וועדת ההקצאות של בית הנבחרים. הוכרז בעיתונות כסכסוך בין שני יושבי ראשי הבתים, היידן וחבר בית הנבחרים קלרנס קנון, המחלוקת החלה בסוגיה היכן יתכנסו ועדות הוועידה לפתרון בעיות התקציב. החוקה דרשה כי כל הצעות חוק ההקצאות חייבות להיות מקורן בבית הנבחרים, בעוד מסורת ארוכת שנים של אותה תקופה קבעה כי ישיבות ועדת הוועידה התקיימו בצד הסנאט של קפיטול ארצות הברית עם סנאטור בראש הוועדה. המחלוקת החלה בינואר 1962 כאשר חברי ועדת ההקצאות של הבית העבירו החלטה הקוראת לפצל באופן שווה את מיקום הישיבה של ועדת הוועידה בין בית הנבחרים והסנאט בבניין הקפיטול. בתגובה לכך, ועדת ההקצאות של הסנאט קיבלה החלטה הקוראת שמחצית מכלל הצעות ההקצאה יהיו בסנאט. עד אפריל, היידן ארגן חדר ישיבות הממוקם באמצע הדרך בין שני החדרים, אך חברי הבית סירבו לדון בנושא פנים אל פנים עד יולי, אז 55 מיליארד דולר של תקציבים לא מאושרים איימו לכפות השבתה של הממשלה.
במהלך הקמפיין האחרון של היידן ב-1962, פרויקט מרכז אריזונה היה הנושא המרכזי. מנהיגי המדינה ראו בוותק שלו כמפתח בקבלת אישור לפרויקט. כדי לסייע לבחירתו מחדש, צוות הקמפיין ארגן סדרה של אירועים לחגוג את יום השנה החמישים של היידן בקונגרס ולהגביר את המודעות להישגיו. סדרה של זיהומים ויראליים מהם סבל הסנאטור במהלך השנה עוררה שמועות כי הסנאטור בן ה-85 מת. כדי להפריך את השמועות הללו, ערך היידן מסיבת עיתונאים בבית החולים הימי בת'סדה שלושה ימים לפני הבחירות. למרות מגמה רפובליקנית הולכת וגוברת באריזונה, המתמודד הרפובליקני מול היידן, נציג המדינה והמושל לעתיד אוון מיקם, קיבל רק תמיכה פושרת ממפלגת המדינה. הממסד הרפובליקני באריזונה הרגיש שהוותק של היידן חיוני כדי להבטיח שהפרויקט יעבור. בסופו של דבר, היידן זכה בקדנציה שביעית, אבל הגיע רק ל-54.9% מהקולות - המרוץ הצמוד ביותר בקריירה שלו בסנאט, והכי קרוב לו מאז ההצעה הראשונה שלו לכהונה מלאה בבית הנבחרים חצי מאה קודם לכן.
אירועי העשור הביאו לכך שהיידן התקדם פעמיים למקום השני בסדר הירושה הנשיאותי. ההתרחשות הראשונה אירעה ב-16 בנובמבר 1961, עם מותו של יו"ר בית הנבחרים סם רייבורן כאשר היידן הוצב אחרי סגן הנשיא לינדון ב. ג'ונסון מה שנמשך עד שנבחר יו"ר חדש. ההתרחשות השנייה החלה עם ההתנקשות ב-22 בנובמבר 1963 של הנשיא ג'ון קנדי ונמשכה עד שיוברט האמפרי הפך לסגן הנשיא ב-20 בינואר 1965. כשנשאל על תוכניותיו אם יירש את הנשיאות, השיב היידן "הייתי מתקשר לקונגרס, גורם לבית הנבחרים לבחור יושב ראש חדש, ואז אתפטר ואתן לו להיות נשיא".
הצלחתו החקיקתית האחרונה של היידן הייתה אישור פרויקט מרכז אריזונה. ב-4 ביוני 1963, יום אחד לאחר שבית המשפט העליון הוציא החלטה בעניין אריזונה נגד קליפורניה לטובת אריזונה, הצטרף היידן עם שאר משלחת הקונגרס של מדינתו בהנהגת חקיקה המתירה את פרויקט המים. כמו במאמצים הקודמים של הצעת החוק, השפעתו של היידן הצליחה להבטיח את העברת החקיקה בסנאט, בעוד שהמעבר בבית הנבחרים היה קשה. ההתנגדות הראשונית של המשלחת של קליפורניה שככה בתחילת 1965 לאחר שהמושל פט בראון הכריז, "קליפורניה לא תנסה לנצח על ידי חסימה במה שהיא לא זכתה בהתדיינות", רק כדי להיות מוחלפת בהתנגדות של נציג קולורדו ווין אספינל. אספינל, יו"ר ועדת הפנים של הבית, סירב לקיים דיונים על הצעת החוק של היידן. בתגובה לעיכובים, היידן חיכה עד שאספינל ישוב הביתה לחופשה ואז הוסיף את הצעת החוק שלו כנספח לחוק חבית חזיר המכיל חסות למספר רב של חברי קונגרס. בתגובה לתמרון של היידן, חזר אספינל מחופשה כדי לקיים דיונים על פרויקט מרכז אריזונה. האישור הסופי לפרויקט מרכז אריזונה הגיע ב-30 בספטמבר 1968, יום שהוכרז על ידי הנשיא ג'ונסון כ"יום קרל היידן". היידן ציין באירוע, "המאמצים שלי למען פרויקט מרכז אריזונה החלו כשעוד הייתי חבר קונגרס ואני מחשיב זאת... ההישג המשמעותי ביותר בקריירה שלי."