stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צור וירושלים
עלילה > מערכה שנייה

אליהו פוגש באחיקר בפתח מערה על גבול המדבר. השניים מנהלים ויכוח תאולוגי-פילוסופי. אחיקר טוען שאין גאולה וכי חזון הגאולה מתעתע את הנביא. אליהו מסתתר במערה. אחיקר מגן עליו מפני חיילי אחאב המחפשים אותו, ומשקר להם על מנת שלא ימצאוהו. מגיע אלישע ואומר לאחיקר שהוא מחפש את אליהו. אחיקר מזהיר את אלישע שמוטב לו להתרחק מהנביא אחרת ישבה בדרכיו. אך אלישע מתעקש לחפש את הנביא, על מנת לשאול אותו, לטענתו, מה השכר שהוא מקבל מאת אלוהים תמורת חזון הדם והקנאות שלו.
אלישע ממשיך בחיפושיו ולמקום מגיע אחאב הפצוע מהקרב. אחאב מבקש מאליהו להתפלל עבורו לסליחת האל, ואף מתנצל בפני אליהו באופן אישי על כך שרדף אותו כל חייו. אליהו מציין כי מעולם לא שפך דמו ואף מוסיף כי אף הוא רדף את אחאב רק מתוך חרדה לגורל עמו. המלך טוען שאף הוא עשה את כל אשר עשה, וכרת ברית עם צור, מתוך חרדה לגורל העם ורצון להגן עליו. הוא טוען שהעם איננו יכול לסמוך רק על כוחן של נבואות. אליהו מציין כי כוחו של עם ישראל באמונתו וכי באחרית הימים תתנשא ירושלים (ולא שומרון) על כל העמים.
אחאב מבקש ממנו טרם מותו לחזות לו את גורל העם לעתיד. אליהו מנבא גלות וחורבן שבסופם הגאולה לעולם. בחזונו עולים העמים כולם לירושלים. אחאב כועס שחזונו אינו כולל נקמה כי אם שלום, ואף מתפלא שזה חזון אליהו הקנא. אחאב מביע את חלומו, להיות מלך ירושלים המקבל את פני הגאולה, ואף מתנכר לאיזבל ולממלכת שומרון וקורא לאלישע להורגה. בסוף דברים אלה מת אחאב.
אלישע תובע מהנביא תשובות אך הנביא אומר לו שאלוהים יענה לו. אלישע מתנגד ואומר שהוא מסור למנעמי ארמון איזבל, וכי הגיע לפגוש אותו רק כדי לפתות אותו לאיזבל – אך אליהו משיב לו שזה רק מוכיח לו שאלוהים בחר בו תחתיו. אלישע מנסה להתנער מהנביא ומהחזון אך מתחיל לשמוע את קול האלוהים, ובסופו של דבר הולך אחר הנביא.
עלילה > מערכה שלישית

בהיכל המשתאות בארמון, תמנע אהובתו של סלוא מעסה את ראש אחיקר בשמן, ומבקשת ממנו לנחש לה האם ישוב אליה אהובה אשר נשבה בקסמי איזבל. אחיקר מעודד אותה ואומר לה שאיזבל תנטוש את סלוא. איזבל וסלוא נכנסים. סלוא נקרע בין משיכתו לאיזבל, לתחושת האשם המפעמת בו שלא נקם את מות אביו נבות מידיה. הוא מאיים לברוח אל בני הנביאים, ואיזבל מנסה בלא הצלחה לשכנע ולפתות אותו להביא לה את ראשו של אליהו. היא מתעודדת באמונתה כי אלישע ישוב אליה ויביא אליה את אליהו.
יהורם נסיך יהודה מגיע למשתה. בינו לבין איזבל מתגלע ויכוח פוליטי באשר לניסיונות אביו להתחרות במלכות צור במסחר בים. עם זאת, הוא מציע לאיזבל לחדש את הברית בין הממלכות, על ידי כך שיצוד את נביאי אלוהים ויעניק לה את ראשיהם. תמורת זאת, הוא מבקש ממנה את ראשו של אליהו, שלדבריו, עכר את חייו כשניבא לו את חורבן שושלתו. איזבל מבהירה שתהא מוכנה לתת לו את ראשו של כל נביא אחר, אך אליהו הוא יריבה האישי, ואותו היא מבקשת לפתות כנקמה על העוול שגרם לה בנעוריה.
שליח נכנס ומבשר על הסתלקות אליהו במרכבת אש, ועל מינויו של אלישע תחתיו. איזבל מאמינה כי אלישע ישטה בבני הנביאים וכי יוכל להביאם אליה להורגם. אולם היא איננה מתרצה. היא מרגישה כי בהסתלקותו של אליהו נגזלה ממנה גם נקמתה. אחיקר מציע לה דרך לנקום – לחתן באופן טקסי את אלוהי ישראל עם עשתרת, ולפעול למיזוג הפולחן של שניהם. באי המסיבה חוגגים את רעיונו של אחיקר. את החגיגה קוטע אלישע הנכנס לבמה באדרתו של אליהו, והמחזה מסתיים בדרמטיות כשהוא פותח בנבואה: "היה אלי דבר אלוהים".
ניסיונות להעלות את המחזה על הבמה

לאחר כתיבתו, נדחה המחזה על ידי תיאטרון הבימה, על אף המלצותיו ושבחיו של ביאליק. לבקשת התיאטרון עיבד שהם עצמו את המחזה במטרה להתאים את שפתו לבמה, אולם גם הגרסה הערוכה (שאבדה ואיננה בנמצא כיום) נדחתה על ידי התיאטרון הלאומי.
בשנת 1958 נעשה ניסיון נוסף להעלות את המחזה לבמה במסגרת הבימה ובבימויו של טיירון גאתרי, והמשורר אברהם שלונסקי ערך את הטקסט במטרה לפשט אותו מחד, אך לשמור על אופיו השירי מאידך. עם זאת, הבמאי גאתרי דחה גם את גרסתו הערוכה של המחזה, וההפקה לא עלתה בסופו של דבר. באוקטובר אותה שנה הועלתה ההצגה בעיבודו של שלונסקי על ידי להקת תיאטרון חובבים בעמק יזרעאל בהפקתו ובבימויו של חנוך בז בן קיבוץ מזרע.
בהמשך נערך העיבוד של שלונסקי על ידי התסכיתאי גדעון תמיר, אשר קיצר את המחזה בכמחצית, והושמע ב־1960 בתחנת 'קול ישראל'.
בשנת 1962 בחן הבמאי אמנון קבצ'ניק את האפשרות להעלות את המחזה, ואף שלח להבימה הצעה משלו לשינויים על גרסת שלונסקי – אולם גם יוזמה זו לא הבשילה לבסוף.
בשנת 1968 העלתה להקת המחול של נעמי אליסקובסקי יצירת מחול ופנטומימה על פי המחזה.
גם בשנת 1971 פורסם בעיתונות על כוונת הבימה להעלות את המחזה בהבימה לציון 25 שנים למדינת ישראל ב־1973, בבימויו של גדעון תמיר, אך הדבר לא קרה.
ב־1975 הציע הבמאי רם גופר לביים את המחזה בהבימה, ואף קיבל מענק בסף כ-5,000 לירות מהמועצה לתרבות על מנת להכין את עבודת הבימוי. לאחר שלושה חודשי עבודה העריך כי לצורך הפקת המחזה נחוצים כמיליון לירות (כ־600–700 אלף לירות יותר ממחזה סטנדרטי). הנהלת התיאטרון העריכה כי העלות הריאלית תהיה כ-1.5 מיליון לירות, סכומים שהתיאטרון לא יכול היה להרשות לעצמו באותה התקופה.
ב־1980 עלה המחזה בהופעה חובבנית ועיבוד ובימוי של שמחה ספקטור בפסטיבל עכו.
ב־1992 יצא לאור על ידי הוצאת ירון גולן, עיבוד של המחזה לתסריט קולנעי שערכה זיוה צחר.
ניסיונות להעלות את המחזה על הבמה > פסטיבל ישראל (1988)

ב־1988 העלה הבמאי יוסי יזרעאלי הפקה בת מספר הצגות בודדות של המחזה עם תלמידי בית הספר לאמנויות הבמה בית צבי בפסטיבל ישראל בשיתוף עם הבימה. ההצגה עלתה באולם הבימרתף. המחזה עובד עבור ההצגה על ידי ניסים אלוני תוך קיצור סצנות מסוימות אך בניסיון לשמר את השפה הייחודית של שוהם. את איזבל שיחקה בהפקה זו דפנה רכטר, את אליהו שיחק ברוך דרור, את אחאב שיחק גל זייד ואת החכם אחיקר שיחק אורי רביץ. ההצעה להעלות את המחזה הגיעה מכיוונו של מנהל הפסטיבל עודד קוטלר.
ניסיונות להעלות את המחזה על הבמה > ההפקה בבית ליסין (2003)

בשנת 2003, עלה המחזה לראשונה בהפקה רפרטוארית בבימויו של יזרעאלי בתיאטרון בית ליסין, בהפקה מוגבלת אשר הציגה 15 פעמים בלבד, ובתמיכה של קרן ברכה שהעמידה לתיאטרון משאבים לטובת העלאת המחזה הקלאסי. יוספה אבן שושן אשר ערכה את הטקסט להפקה, פישטה מאוד את השפה הכבדה שאפיינה את המחזה המקורי, ואף חתכה סצנות שאינן מקדמות את העלילה.
את איזבל שיחקה יונה אליאן קשת, את אליהו עודד תאומי, את אלישע גיל פרנק, את אחאב אוהד שחר ואת אחיקר שלמה בר-שביט מלבדם השתתפו בהצגה גם השחקנים: יורם יוספסברג, אורי רביץ, צחי גליק, שמוליק כהן, הדס קלדרון, גיל נתנזון, רפי אדיר ודוד דואנאשוילי.
את ההצגה ליוותה יצירה מוזיקלית מקורית שנכתבה במיוחד עבורה על ידי המלחין גיל שוחט, שעבד עליה במשך קרוב לשנה. בניגוד ליצירות המשמשות בתיאטרון בדרך כלל, היצירה איננה כוללת חזרתיות על קטעים מוזיקליים. לבקשתו של הבמאי יזרעאלי היצירה נכתבה במתכונת של "אופרה לתזמורת ושחקנים" ובוצעה באופן חי על ידי התזמורת הקאמרית הישראלית בניצוחו של סטנלי ספרבר, מאחורי הבמה.
התפאורה עוצבה בסגנון מינימליסטי על ידי דוד שריר: במה עגולה בעיצוב של אדמת טרשים יבשה, בצד שמאל הוצב פסל דמות אלילית נשית, בצד ימין מסלע אבנים וברקע זמורת גפן עבה החוצה את אחורי הבמה. את התלבושות עיצבה עופרה קונפינו בסגנון מודרניסטי.
ראש הממשלה, אריאל שרון, הגיע אף לצפות באחת מהופעות ההפקה הייחודית לצד שרת החינוך לימור לבנת.
הוצאות לאור

מתיתיהו שוהם, דפוס קואופרטיבי הפועל הצעיר, 1933
עיבוד אברהם שלונסקי, הוצאת דביר, 1958
עיבוד יוספה אבן-שושן, תיאטרון בית ליסין 2003
הערות שוליים

↑  מתתיהו שוהם: צור וירושלים בתל אביב באימגו מגזין מאמרים
↑  פרס ביאליק של עיריית תל אביב לשנת 1933, ידיעות עיריית תל אביב, 15 ביולי 1934
1 2  צור וירושלים הגרסה הקונצרטינית בבלוג 'היקום של אלי אשד'.
↑  צור וירושלים בגורן יזרעאל, על המשמר, 3 באוקטובר 1958
↑  נתן רונביץ, גלגולי צור וירושלים, הארץ, 8 בפברואר 1962
↑  צור וירושלים - במחול, על המשמר, 29 באוגוסט 1968, המשך
↑  משה דור, צור וירושלים - שוהם חוזר להבימה, מעריב, 30 ביולי 1971, המשך, המשך
↑  שרגא הר-גיל, שוב אין כוח לצור וירושלים, מעריב, 5 במרץ 1975
↑  ארכיון פסטיבל עכו
↑  אירית לבנון לב-ארי, צור, ירושלים והפסטיבל, מעריב, 3 ביוני 1988
↑  עידית שחורי, רגע לפני, מעריב, 5 ביוני 1988
↑  ראש הממשלה ושרת החינוך יצאו יחד לתיאטרון, באתר ynet, 9 בינואר 2004
מרי היסטר ריד

| --- | --- |

 לידה:  10 באפריל 1854 רדינג, ארצות הברית 
 פטירה:  4 באוקטובר 1921 (בגיל 67) טורונטו, קנדה 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה 
 תחום יצירה:  ציור 
 בן או בת זוג:  ג'ורג' אגניו ריד 
 
מרי היסטר ריד (באנגלית: Mary Hiester Reid;‏ 10 באפריל 1854 – 4 באוקטובר 1921) הייתה ציירת ומורה קנדית ילידת אמריקה. היא נודעה בעיקר כציירת טבע דומם פרחוני, ובשנת 1890 היא נחשבה לציירת הפרחים החשובה ביותר בקנדה. היא גם ציירה נופים אנושיים, סצנות לילה, חללי פנים של סטודיו ודמויות. עבודתה כציירת קשורה במובן הרחב לטונליזם ואסתטיות או "אמנות למען האמנות".
ביוגרפיה

ריד נולד ברידינג, פנסילבניה ב-10 באפריל 1854. בין השנים 1883–1885 למדה ריד ציור באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה אצל תומאס אייקינס. באקדמיה הכירה את בעלה לעתיד האמן הקנדי ג'ורג' אגניו ריד (1860–1947). בשנים 1888–1889 למדה באקדמיה קולארוסי בפריז. היא למדה שם שוב בשנת 1896.
במהלך המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, בזמן לימודיה, לעיתים נדירות הורשו לנשים להמשיך באמנות כקריירה. אם למדו בבית ספר לאמנות, לרוב לא למדו אותם מקצועות כמו גברים. אף ששניהם למדו בבית ספר לאמנות, מרי הוגבלה לנושאים נשיים באופן מסורתי, ונודעה בזכות ציורי הפרחים שלה. למרות הציפיות שנשים יישארו בבית לטפל בילדים, מרי עלתה לגדולה והפכה לאחת הנשים הראשונות שהעבודות שלה נכללו בגלריה הלאומית של קנדה.
ריד הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי ולתערוכות של איגוד האמנות של מונטריאול, ובאגודה לאמנות נשים בקנדה. היא גם הציגה את עבודותיה בתערוכה הפאן-אמריקאית בבאפלו (1901), ובתערוכת העולמית בסנט לואיס (1904). היא הציגה עם בעלה במוזיאון רויאל אונטריו, בסיוע אגודת הצלב האדום (1915). היא זכתה להערכה רחבה, ולהצלחה כלכלית וזכתה לביקורות משמעותיות בעיתונות בטורונטו.
היא הפכה לחברה באגודת האמנים באונטריו בשנת 1887, ובשנת 1907 הפכה לאישה השנייה בלבד שכיהנה בוועד הפועל של האגודה. היא הייתה גם אחת הנשים הראשונות שנבחרו כעמיתת האקדמיה המלכותית לאמנויות (RCA) בשנת 1893. היא נבחרה להצטרף לאגודה הקנדית לאמנות שימושית בשנת 1904.
מורשת

מופע רטרוספקטיבי של עבודותיה של ריד נערך בשנת 1922 בגלריה לאמנות בטורונטו, לאחר מותה ב -4 באוקטובר 1921. הוא כלל 308 עבודות. היא הייתה האישה הראשונה שקיבלה לאחר מותה תערוכת רטרוספקטיבה במוסד זה.
בשנת 2000, עבודותיה של מרי הייסטר ריד התגלו מחדש כאשר גלריית האמנות של אונטריו ערכה תערוכה מעבודותיה- "שקט והרמוניה: אמנות מרי הייסטר ריד".
הערות שוליים

↑  "Mary Augusta Catharine Hiester Reid"
↑  Into the New Century: Painting, c.1880-1914, The Visual Arts in Canada: The Twentieth Century
↑  Foss, Brian (2000). Quiet Harmony: The Art of Mary Hiester Reid. Toronto: Art Gallery of Ontario. pp. 21, 55.
↑  REID, Mary Heister
↑  Biography – HIESTER, MARY AUGUSTA CATHARINE (Reid) – Volume XV (1921-1930) – Dictionary of Canadian Biography, www.biographi.ca
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 174368011  ISNI: 0000 0000 7414 7292  LCCN: nr2001024445  VIAF: 26991344   WorldCat (עם VIAF): 26991344
פרדריק ארתור ורנר

| --- | --- |

 לידה:  26 בפברואר 1836 אונטריו, קנדה 
 פטירה:  16 במאי 1928 (בגיל 92) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות יפה ע"ש הת'רלי 
 יצירות ידועות:  Caracas, Venezuela, Fosse à saumons sur la rivière Godbout 
 
פרדריק ארתור ורנר (באנגלית: Frederick Arthur Verner‏: 26 בפברואר 1836 – 16 במאי 1928) היה צייר קנדי, שנודע בציוריו של העמים הראשונים במערב קנדה ובציוריו של התאו.
ביוגרפיה וקריירה

ורנר נולד בקנדה עילית בהמונדסוויל, ששינתה את שמה לשרידן בשנת 1857 והיא חלק ממיסיסוגה, אונטריו. כילד, הוא היה מוקסם בהשראת ציוריו של פול קיין וניסה לשכנע את הצייר הממוסד הזה לקחת אותו כתלמיד, אך הוא לא הצליח.
בשנת 1856 נסע ללונדון, שם למד בבית הספר הת'רלי לאמנות לאמנות ובמוזיאון הבריטי בין השנים 1856–1858. לאחר מכן הצטרף לצבא הבריטי והתגייס לגדוד השלישי במערב יורקשייר, שם הועלה לדרגת סגן. בשנת 1860 הצטרף ללגיון הבריטי בפיקודו של גריבלדי כדי להילחם למען שחרור ואיחוד איטליה. בשנת 1861 הוא הצטרף מחדש לגדוד השלישי של מערב יורקשייר. הוא חזר לטורונטו בשנת 1862, שם פתח עסק צילום וצייר דיוקנאות בשמן מתצלומים. חלקם היו של אינדיאנים, וזו הייתה תחילת הקריירה שלו.
עבודתו של ורנר, כמו של קיין, מתמקדת בסצנות מהמערב הקנדי וגם מתבססת לפעמים על רישומי שדה, אם כי ורנר לא נסע כמו פול קיין. רבים מציוריו מבוססים על רישומים וצבעי מים שנעשו כאשר ליווה את סגן מושל מניטובה, אלכסנדר מוריס, לחתימת חוזה באגם היער בשנת 1873. הוא השתמש ביצירות אלה (כעת בגלריה הלאומית של קנדה) כבסיס לציורים, וצייר אינדיאנים בתמונות ביתיות או כדמויות בתוך נופיו.
הוא גם בחן בקפידה את התאו החל משנת 1875 והשתמש ברישומים אלה (הגלריה הלאומית של קנדה) כבסיס לתמונות, אם כי מעולם אולי לא ראה חיה כזאת בטבע.
בשנת 1880 עבר ורנר לצמיתות ללונדון אך המשיך לבקר בקנדה באופן ספורדי, והוא הציג את ציוריו בתערוכות בטורונטו, מונטריאול, ניו יורק, פילדלפיה, סנט לואיס, לונדון, אנגליה ובמקומות אחרים. הוא הציג את עבודתו עם אגודת האמנים באונטריו משנת 1873 כמעט כל שנה.
בשנת 1893 הוא התקבל כחבר באקדמיה המלכותית הקנדית, אך הציג עם החברה מאז הקמתה בשנת 1880 ועד סמוך למותו. בשנת 1901 הוא זכה במדליית זהב בתערוכה הפאן-אמריקאית בבאפלו. הוא נבחר לחבר הקנדי הראשון בחברה הקולוניאלית הבריטית המלכותית לאמנים בשנת 1905 וקיבל את התעודה בשנת 1910. הוא הציג גם באקדמיה המלכותית בלונדון בין השנים 1881 עד 1900.
את עבודותיו של ורנר ניתן למצוא באוספים ציבוריים רבים, כולל מוזיאון האמנות האמריקאי סמיתסוניאן, וושינגטון; המוזיאון הלאומי לאמנות בטבע, ג'קסון, ויומינג; הגלריה הלאומית של קנדה, אוטווה; הגלריה לאמנות של אונטריו, טורונטו; מוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות, ועוד.
בשנת 1882 הוא התחתן עם מרי צ'ילקוט באנגליה.
פרדריק ארתור ורנר נפטר בלונדון, אנגליה בשנת 1928.
גלריה

מאהל אינדיאני
לחוף אגם נורטון
מאבק של שוורי בופלו
זריחה באגם
הערות שוליים

↑  Frederick Arthur Verner
↑  Murray, Joan (1984). The Last Buffalo: The Story of Frederick Arthur Verner, Painter of the Canadian West. Toronto: Pagurian Press. p.19
↑  Murray, Joan (1984). The Last Buffalo: The Story of Frederick Arthur Verner, Painter of the Canadian West. Toronto: Pagurian Press. p.12
↑  The Imaginary Indian: The Image of the Indian in Canadian Culture, search.library.utoronto.ca
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118840207  ISNI: 0000 0000 6679 107X  LCCN: n86830598  RKD: 80556  SNAC: w6xw8chg  ULAN: 500023367  VIAF: 79400725   WorldCat (עם VIAF): 79400725
מרלון ברנדו

| --- | --- |

 לידה:  3 באפריל 1924 אומהה, נברסקה, ארצות הברית
 פטירה:  1 ביולי 2004 (בגיל 80) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  טהיטי 
 שם לידה:  Marlon Brando Junior 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1944–2001 (כ־57 שנים) 
 מקום לימודים:  אולפן השחקנים  בית הספר למשחק סטלה אדלר  ניו סקול  Shattuck-Saint Mary's  תיכון ליברטיוויל 
 בן או בת זוג:  Anna Kashfi (1957–1959)  Tarita Teriipaia (1962–1972)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה   אירן פאפאס (?–ערך בלתי־ידוע) 
 צאצאים:  סטיבן בלקהארט, Simon Teihotu Brando, Rebecca Brando, כריסטיאן ברנדו, Cheyenne Brando, Miko Castaneda Brando 
 מספר צאצאים:  11 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (1954)  פרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר במיני סדרה או סרט טלוויזיה (1979)  פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה (1973)  פרס פטל הזהב לשחקן המשנה הגרוע ביותר (1996)  פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה (1955)  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (1972)  פרס עולם התיאטרון (1946)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  פרס דונלדסון 
 marlonbrando.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
צילום של מרלון ברנדו בזמן המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות שהתקיים ב-28 באוגוסט 1963.
תמונה של מרלון ברנדו מתוך "חשמלית ושמה תשוקה" אשר צולמה על ידי קרל ואן וכטן ב-1948.
מרלון ברנדו ג'וניור (באנגלית: Marlon Brando Jr.‎‏; 3 באפריל 1924 – 1 ביולי 2004) היה שחקן קולנוע אמריקאי, זוכה שני פרסי אוסקר ונחשב לאחד מגדולי שחקני הקולנוע בכל הזמנים.
ביוגרפיה

ברנדו נולד באומהה, נברסקה שבארצות הברית. הוריו היו מרלון ברנדו האב, יצרן מזון כימי, ודורותי ג'וליה (לבית פנבייקר), שחקנית תיאטרון. לברנדו שתי אחיות בוגרות בשם ג'קלין ופרנסס. בילדותו עברה משפחתו לאוונסטון, אילינוי כיוון שאביו עבר לעבוד בשיקגו. הוריו נפרדו כשהיה בן 11 וברנדו עבר עם אמו ואחיותיו לסנטה אנה, קליפורניה. ב-1937 חזרו הוריו להיות ביחד והמשפחה עברה לליברטיויל, אילינוי.
לאחר שגורש מאקדמיה צבאית, החליט לעשות הסבה למשחק. הוא עבר לניו יורק בעקבות אחיותיו והצטרף ל"אולפן השחקנים" (Actors Studio), שם החל לשחק בתפקידי תיאטרון קטנים.
ברנדו היה חסיד של סטלה אדלר ויישם את שיטת המשחק החדשה שפותחה ב"אולפן השחקנים" בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, יחד עם חבריו פול ניומן, רוברט רדפורד וסטיב מקווין. השיטה שפותחה בבית הספר והתבססה על שיטת סטניסלבסקי יצרה קלילות מול המצלמה וחופשיות כאילו אין מצלמה מולו אלא הוא אכן יושב בין אנשים ומתווכח איתם ממש. השיטה מאוד הצליחה ודחקה את דור המשחק הקשה והרשמי של המפרי בוגרט, קרי גראנט וספנסר טרייסי.
קריירה

ב-1947 הייתה פריצתו הגדולה בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה" בבימויו של איליה קאזאן. כאשר קאזאן עיבד את הסרט לקולנוע (1951) הוא ליהק את מרבית הצוות המקורי, ובהם ברנדו בתפקיד הראשי. ברנדו היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית השחקן הראשי על תפקידו בסרט זה (אף שבסופו של דבר המפרי בוגרט זכה בפרס באותה שנה), וקיבל מעמד של כוכב הוליוודי. בשנים הבאות המשיך ברנדו לעשות תפקידים שזכו להצלחה, כמו ב"יוליוס קיסר", ב"ויוה זפאטה!" וב"כפירי אריות", אך את מעמד האייקון שלו קיבל על השתתפותו בסרט "פרא", שם שיחק מנהיג כנופיית אופנוענים.
בשנת 1954 הגיע ברנדו לפסגתו המקצועית, כאשר זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "חופי הכרך", עוד שיתוף פעולה מוצלח שלו עם איליה קאזאן. לאחר שיא זה התחילה תקופת שפל בקריירה של ברנדו, שהחל להיכשל בבחירת התפקידים שלו. ברנדו נכשל סרט אחר סרט, מקצועית וקופתית. במשך אותן שנים הועם כוכבו, והוא נחשב לשחקן ששיאו מאחוריו. במשך תקופה הוא עבד באירופה וניסה לשקם את מעמדו, אך לשווא.
בשנת 1970 החל פרנסיס פורד קופולה לעבד את הספר "הסנדק" לסרט, והחליט ללהק את ברנדו לתפקיד דון קורליאונה. ברנדו הפתיע את מבקריו בהופעה טוטלית של דמות שהייתה מבוגרת ממנו בהרבה (כשהיה בערך בן 48). ההופעה זיכתה אותו בפרס אוסקר לשנת 1972, אך ברנדו סירב לקבל את הפרס ואף נעדר מהטקס. במקומו הגיעה לטקס סאשין ליטלפת'ר, אינדיאנית בת לשבט האפאצ'י, והסבירה שהתבקשה לדחות את הפרס בשמו ולשאת נאום מחאה על היחס לאינדיאנים.
בשנים הבאות כיכב ברנדו בסרטים "הטנגו האחרון בפריז", "סופרמן" ו"דו-קרב במיזורי", אך תפקידו החשוב ביותר היה בדמות הקולונל קורץ המטורף בסרט "אפוקליפסה עכשיו". בשנים אלה החל ברנדו להזניח את עצמו, העלה עשרות קילוגרמים במשקלו והסתגר בביתו. הוא סבל מטרגדיות קשות בחייו האישיים, כאשר בנו הואשם ברצח ובתו התאבדה.
לאורך השנים הבאות מיעט ברנדו להשתתף בסרטים והפגין בהם רק שמץ מהווירטואוזיות שאפיינה אותו בעבר. מועמדותו האחרונה לפרס אוסקר הייתה על תפקידו בסרט "עונת יובש לבנה". הסרט האחרון שבו הופיע היה "הפריצה", אשר יצא לאקרנים ב-2001.
בסך הכול השתתף ברנדו ב-39 סרטים לאורך הקריירה שלו.
חיים אישיים

מרלון ברנדו היה ידוע בחייו הסוערים אשר כללו מערכות יחסים עם מגוון רחב של נשים וגברים. יש לו 16 ילדים, מתוכם שלושה מאומצים.
הוא טען שהיה לו רומן סודי עם מרילין מונרו במשך שנים רבות.
משנת 1954 ניהל רומן ארוך שנים, לסירוגין, עם השחקנית ריטה מורנו, שבסופו נקלעה השחקנית למשבר ואף ביצעה ניסיון התאבדות.
ניהל בצעירותו קשרי חברות קרובים עם סלברטאים ישראלים, ביניהם דן בן אמוץ.
ב-1957 נישא לשחקנית הבריטית אנה קשפי. לאחר כשנה נולד בנם כריסטיאן, וב-1959 התגרשו השניים. בשנת 1960 נישא לשחקנית המקסיקנית מוויטה קסטנידה. לזוג שני ילדים בשם מיקו ורבקה. הזוג התגרש ב-1962. באותה שנה הוא נישא לשחקנית טריטה טריפאיה. לזוג שני ילדים בשם סימון וטריטה. ברנדו אימץ את בתה של טריטה מנישואים קודמים ואת אחייניתה ראיאטואה. הזוג התגרש ביולי 1972. מאוחר יותר, הייתה לו מערכת יחסים ארוכה עם עוזרת הבית שלו, מריה רויז. לזוג שלושה ילדים: נינה, מיילס וטימוטי. יש לו 5 ילדים נוספים מנשים לא מזוהות.
ברנדו נתפס פעמיים כשהוא מתבטא באמירות שיכולות להתפרש כאנטישמיות: פעם אחת בריאיון לעיתון פלייבוי בשנת 1979, ופעם אחת בראיון אצל לארי קינג בשנת 1996, שבהן טען שהיהודים שולטים בהוליווד. מאוחר יותר הסביר ברנדו שהוא התכוון דווקא להחמיא ליהודים, ושהם צריכים להשתמש בשליטה שלהם בתקשורת העולמית בכלל ובהוליווד בפרט על מנת להראות לעולם את תרומתו יוצאת הדופן של העם הקטן הזה, וסיים באמירה "תודה לאל על היהודים".
בשנות ה-40 תרם ברנדו כסף לארגון האצ"ל, אך בשנותיו האחרונות הוא העביר ביקורת על מדיניות ישראל ותמך בתנועה הלאומית הפלסטינית.
ב-1 ביולי 2004, נפטר ברנדו בבית החולים בגיל 80. הוא סבל מאי ספיקת לב, ובשנותיו האחרונות הוא אובחן כחולה סרטן. הוא השאיר נדל"ן בשווי 21.6 מיליון דולר. לפי פורבס, נכסיו ממשיכים לצבור רווח שנתי של 9 מיליון דולר.
חיים אישיים > סרט תיעודי על חייו

בשנת 2015 עלה לאקרנים סרט תיעודי על חייו של מרלון ברנדו, "הקשב לי, מרלון". הסרט, שאותו ביים הבמאי הבריטי סטיבן ריליי (Stevan Riley), מבוסס על הקלטות אודיו שהשאיר אחריו ברנדו. "הקשב לי, מרלון" הוצג בארץ במסגרת פסטיבל דוקאביב בשנת 2016.
פילמוגרפיה

הגברים (1950) - בתפקיד: קן.
חשמלית ושמה תשוקה (1951) - בתפקיד: סטנלי קוולסקי.
ויוה זפאטה! (1952) - בתפקיד: אמיליאנו זפאטה - פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
הפרא (1953) - בתפקיד: ג'וני סטרבלר/ המספר.
יוליוס קיסר (1953) - בתפקיד: מרקוס אנטוניוס
חופי הכרך (1954) - בתפקיד: טרי מאלוי.
ברנשים וחתיכות (1955) - בתפקיד: המהמר סקיי מאסטרסון.
בית התה של ירח אוגוסט (1956) - בתפקיד: סאקיני.
סיונרה (1957) - בתפקיד: מייג'ור גרובר.
כפירי אריות (1958) - בתפקיד: לוטננט כריסטיאן דאייסטל.
המין הנמלט (1959) - בתפקיד: ולנטין " עור נחש" חאבייר.
כשגברים שונאים (1961) (משחק ובימוי) - בתפקיד: ריו.
המרד על הבאונטי (1962) - בתפקיד: לוטננט ראשון פלטשר כריסטיאן.
האמריקאי המכוער (1963) - בתפקיד: השגריר האריסון קארטר מקוייט.
נוכלים בריביירה (1964) - בתפקיד: פרדי בנסון.
מוריטורי (1965) - בתפקיד: רוברט קריין.
רדיפה (1966) - בתפקיד: שריף קאלדר.
אפאלוסה (1966) - בתפקיד: מאט.
הרוזנת מהונג קונג (1967) - בתפקיד: אוגדן מירס.
השתקפות בעין זהב (1967) - בתפקיד: מייג'ור וולדון פנדרטון.
קנדי (1968) - בתפקיד: גרינדל.
הלילה של היום שאחרי (1969) - בתפקיד: הנהג.
הקרב על האנטילים (1970) - בתפקיד: סיר ויליאם וולקר.
אורחי לילה (1972) - בתפקיד: פיטר קוינט.
הסנדק (1972) - בתפקיד: דון ויטו קורליאונה.
הטנגו האחרון בפריז (1972) - בתפקיד: בעל המלון פול.
דו-קרב במיזורי (1976) - בתפקיד: לי קלייטון.
סופרמן (1978) - בתפקיד: ג'ור- אל אביו הביולוגי של סופרמן.
אפוקליפסה עכשיו (1979) - בתפקיד: קולונל וולטר אי. קורץ.
הנוסחה (1980) - בתפקיד: אדם שטייפל, יו"ר טיטאן- אויל.
עונת יובש לבנה (1989) - בתפקיד: יאן מקנזי.
צעדי הראשונים במאפיה (1990) - בתפקיד: כרמין סבאטיני.
כריסטופר קולומבוס (1992) - בתפקיד: תומאס דה טורקמדה.
דון חואן דה מרקו (1995) - בתפקיד: ד"ר ג'אק מיקלר.
האי של ד"ר מורו (1996) - בתפקיד: ד"ר מורו.
דחף אמיץ (1997) - בתפקיד: מקארתי.
שוד למתחילים (1998) - בתפקיד: מנהל הכלא סוון " השוודי" סורנסון.
הפריצה (2001) - בתפקיד: מאקס.
פולי קולינס (ציירת)

| --- | --- |

פולי קולינס עץ הנוחות
 לידה:  1808 Cambridge, ארצות הברית 
 פטירה:  1884 (בגיל 76 בערך) Hancock, ארצות הברית 
 
פולי קולינס (באנגלית: Polly Collins‏; 1808-1884) הייתה אמנית מכת השייקרים שעשתה "ציורי מתנה", שהיו תיאור של מסרים רוחניים של חברי הכת באמצע המאה ה-19.
חיים אישיים

פולי קולינס נולדה בקיימברידג', ניו יורק. משפחתה עברה למסצ'וסטס בשנת 1820 והצטרפה לכפר הנקוק של כת השייקרים. קולינס נותרה חברה, או מאמינה, בכת השייקרים לאורך כל חייה. היא טיפלה בנערות צעירות בקהילה במהלך חלק מהשהות בה.
ציורי מתנה

בין השנים 1841–1859 הכינה קולינס 16 "ציורי מתנה" בצבעי מים כתוצאה מגילויים רוחניים במהלך "תקופת הביטויים" של השייקרים. במהלך הזמן הזה"... להט רוחני עז אחז את קהילות השייקרים. על פי המסורת, רוחות שמימיות ירדו לארץ, נושאות מתנות של חזיונות, מזמורים, ריקודים וציורים. האם אן לי (מייסדת הכת ומנהיגתה) הייתה בולטת בקרב הרוחות שנראו למדיומים או כפי שכונו "המכשירים".
בציורה "הכדור השמימי" בשנת 1854, היא יצרה סצנות שונות בתוך ריבועים כרשת. במרכז צוירה מקהלת דמויות שמימיות כוללת את ישו, השליחים, האם אן לי וכריסטופר קולומבוס. מסביב דימוי זה, צוירו סצנות כמו פרח עדן, סמלים של סליחה ותשובה.
בשנת 1859 יצרה קולינס רישום של "עץ הנוחות" עם חזון מתנה מהאם אן ליוניס אולדריס. התקופה בה נתפסו חזונות רוחניים בשיר או בציור, שנקראה אצל המאמינים "תקופת הביטויים", כונתה גם "תקופת עבודתה של המייסדת אן לי". בחזיונות אלה האמינו חברי הכת. עבודה זו הייתה וריאציה של המוטיב הנפוץ של כת השייקרים "עץ החיים", כמו התיאורים שעשתה האנה קוהון. זו הייתה אחת היצירות הבולטות ביותר של קולין.
אמנים מרכזיים מקהילת השייקרים היו קולינס, האנה קוהון וג'וזף וויקר. תקופת הביטויים הסתיימה כאשר חברי הכת התביישו מ"ההגזמה הרגשית והביטויים המיסטיים של תקופה זו."
הערות שוליים

↑  Gerard C. Wertkin; Lee Kogan; American Folk Art Museum. Encyclopedia of American Folk Art. Taylor & Francis; 2004. ISBN 978-0-415-92986-8. p. 476.
↑  Christian Becksvoort. The Shaker Legacy: Perspectives on an Enduring Furniture Style. Taunton Press; 2000. ISBN 978-1-56158-357-7. p. 40–41.
↑  David A. Schorsch and Ruth Wolfe. A Cutwork Tree of Life in the manner of Hannah Cohoon. AFANews. February 23, 2013. Retrieved March 23, 2014.
ג'יימס איבס

| --- | --- |

 לידה:  5 במרץ 1824 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  3 בינואר 1895 (בגיל 70) 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרינווד 
 
ג'יימס מריט איבס (באנגלית: James Merritt Ives‏; 5 במרץ 1824 – 3 בינואר 1895) היה ליתוגרף ואיש עסקים אמריקאי. הוא פיקח על הצד העסקי והפיננסי של חברת הדפוס "קורייר ואיבס" אותו ניהל יחד עם שותפו העסקי, נתנאל קורייר.