stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף קלארמן
ביוגרפיה > רומניה > שני הפאנים

מבצעו החשוב ביותר ברומניה היה השגת היתר וסיוע שאיפשר את הפלגתן של שתי אוניות המעפילים: הפָּאנים ("פָּאן קרֶסֶנט" ו"פָּאן יוֹרק").

היו אלה האוניות הגדולות ביותר שיצאו לארץ-ישראל כחלק מ"העלייה הבלתי-לגאלית", כשעל סיפונן הפליגו מעל 15,000 מעפילים.

ראש המוסד לעלייה ב' ברומניה משה (אוורבוך) אגמי


ביקש מקלארמן להשיג היתר ליציאת 15000 היהודים, לרכזם ביום אחד, להסיעם לגבול ולהעבירם לנמל בורגס, בולגריה וכן להביא את האוניות לנמל רומני לצורך שיפוצים. קלארמן פנה לבודנראש והלה השיג את אישורו של סטלין למבצע.
הפרשה נקלעה לשורת משברים: אהוד אבריאל פנה לקלארמן וסיפר לו שסיועה של רומניה להפלגה הופסק. סגן שר החוץ הסובייטי אנדריי וישינסקי הגיע לבוקרשט והורה זאת מכיוון שכתבים אמריקאיים ובריטים פרסמו מפי יהודים שעזבו את רומניה השמצות על המשטר במדינה. קלארמן נפגש עם וישינסקי והשיג את אישורו להמשיך בהכנות להפלגה.

כדי להפיס את דעתו של בודנראש הוא הזמין את משה סנה לבוקרשט ובתום ביקורו נפגש עם ראשי הקהילה הציונית ברומניה ועם בודנראש.

הבריטים לחצו על וושינגטון והשגריר האמריקאי בבוקרשט שלח מכתב מחאה רשמי לשרת החוץ הרומניה אנה פאוקר על כך שרומניה מאפשרת העפלה בלתי חוקית מתחומיה. קלארמן נפגש עם פאוקר וניסח עבורה מכתב תשובה לשגריר האמריקאי.



כחודש לפני ההפלגה החליט משה שרת, שריכז את המאבק המדיני להקמת המדינה, לדחות את הגעת הספינות לתאריך בלתי ידוע. הסיבה לכך הייתה שג'ורג' מרשל, מזכיר המדינה של ארצות הברית, איים עליו שאם הספינות תצאנה ארצות הברית תחזור בה מתמיכתה בהקמת המדינה.


בהנהלת הסוכנות היהודית התקבלה החלטה לדחות את ההפלגה.

קלארמן תמך בביצוע ההפלגה כמתוכנן;

אגמי, אבריאל ומפקד המוסד שאול אביגור היו בדעתו ולחצו על הסוכנות לאפשר את ההפלגה.


אליעזר קפלן, גזבר הסוכנות היהודית, הורה לא להעביר את הכסף הדרוש להסבת האניות לאניות נוסעים. קלארמן דאג שמרקו פרזנטה, יו"ר הקהילה היהודית-ספרדית בבוקרשט יגייס את הכסף.

בסוף דצמבר 1947 כשהעולים עשו דרכם לספינות העוגנות בנמל בורגס, השוטרים בנמל הערימו על המעפילים קשיים. קלארמן יצר קשר עם בודנראש והלה הורה לעזור למעבר המעפילים.

הספינות הפליגו לבסוף לכיוון ארץ ישראל בשלהי דצמבר 1947.
ביוגרפיה > במדינת ישראל ובתפוצות

קלארמן יצא מרומניה במרץ 1948 והשתתף במושב הוועד הפועל הציוני שבחר בו כחבר המשלחת המדינית המייעצת למשלחת ישראל (באותה עת הסוכנות היהודית) באומות המאוחדות שבראשה עמד אבא אבן לקראת הדיונים על הקמת המדינה.



ב-1946 היה ציר בקונגרס הציוני ה-22 בבזל.

בקונגרסים הבאים כיהן כחבר נשיאות הוועד הפועל הציוני וכחבר נשיאות הקונגרסים. בשנים 1957–1961 עמד בראש המשרד הפאן-אמריקאי בניו יורק בשליחות תנועתו בחו"ל.


בינואר 1964 נבחר כאחד משני נציגיה של תנועת חרות-הצה"ר החברים בנשיאות הוועד הפועל הציוני.

ב-1964 נבחר ליו"ר ההנהלה העולמית של ברית הציונים הרוויזיוניסטים לקדנציה של ארבע שנים.

הוא הרבה לנאום בנושאי ציונות, הרוויזיוניזם ומורשת ז'בוטינסקי בקהילות יהודיות ברחבי תבל.





היה מקורב לרבי מלובביץ' ומבאי ביתו.
בשנות ה-50 ניהל בישראל את החברה הממשלתית אינקודה, שייבאה בקר מחבש לישראל


}
כבסיס לקשר בלתי-רשמי בין שתי המדינות.
בשנות השישים היה אחראי להעלאת עצמותיו של זאב ז'בוטינסקי למדינת ישראל





ופעל להקמת בית ז'בוטינסקי.
ביוגרפיה > עליית הנוער

בשנים 1968–1978 כיהן קלארמן כראש עליית הנוער. במסגרת זו הציב לעצמו שתי מטרות: 1. להעלות נוער יהודי מהגולה. 2. לשקם נוער ישראלי מקופח.

בשנת תשל"ח למדו כ-17,000 ילדי מצוקה במוסדות של עליית הנוער ובנוסף להם 2,000 ילדי עולים. בשנים 1972–1977 נבנו 50 פנימיות, 17 מרכזי נוער ונפתחו שני מוסדות חינוך לטעוני טיפוח.

קלארמן גייס להם תקציב מידידי עליית הנוער ברחבי תבל

ומנשות ההסתדרות הציונית הדסה בארצות הברית.

במקביל להיותו ראש עליית הנוער עמד בראש המנגנון של עובדי הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית

והיה חבר הנהלת הסוכנות היהודית.
ההסתדרות הציונית הדסה הקימה בחייו את "ספריית קלארמן" בכפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי.
קלארמן נבחר שלוש פעמים לסגן נשיא פיצ'ה (גר') העולמית (הפדרציה הבין-לאומית של קהילות ילדים) שליד אונסק"ו.
כתיבה עיתונאית ופובליציסטית

לאורך שנים רבות כתב בעיתונות, בעיקר כתיבה פובליציסטית בשפות יידיש, פולנית ועברית. מאמריו פורסמו בעיתונים היהודיים בפולין: "די נייע וועלט" (אותו ערך), "דער מאמענט",

"אונזער וועלט", "היינט" ו"הצפירה" ובעיתונים העבריים שיצאו לאור בארץ ישראל: "המשקיף", "היום", "העם", "דואר היום" ו"חרות". בערוב ימיו פרסם פרקים מסיפור חייו בשבועון היידי "אלגעמיינער זשורנאל", הרואה אור בניו יורק.

בעת שהותו בליטא לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ערך את השבועון "נייער וועג".

ב-1933 פרסם חוברת בשם "דער שקר פון ה' בןגוריון".
משפחתו

בשנת 1948 נשא לאשה את לאה בת נתן וולף. נולדה להם בת, בלה-רבקה ברקאית.
ספר לזכרו

משה מנור (עורך). יוסף קלארמן: דיוקן. ההסתדרות הציונית העולמית, ירושלים: תשמ"ח 1987.
כל האמת

| --- | --- |

 בימוי:  קורטני האנט 
 הופק בידי:  אנתוני ברגמן 
 תסריט:  ניקולס קאזאן 
 שחקנים ראשיים:  קיאנו ריבס גבריאל באסו גוגו אמבתה-רו רנה זלווגר ג'יימס בלושי 
 מוזיקה:  יבגני גלפרין, סשה גלפרין 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Atlas Entertainment, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חברה מפיצה:  Lionsgate Premiere, הולו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2016 
 משך הקרנה:  93 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט בית משפט, סרט מתח 
 מקום התרחשות:  ניו אורלינס 
 דף הסרט ב־IMDb
 
כל האמת (באנגלית: The Whole Truth) הוא סרט דרמה ומתח אמריקאי משנת 2016, בבימויה של קורטני האנט. הסרט עוסק בפרקליט הגנה הנקלע לתיק מורכב, בו הוא מגן על נער בן 17 המואשם ברצח אביו. בתפקידים הראשיים מככבים קיאנו ריבס, רנה זלווגר וגוגו מבתה-רו. הסרט מתמקד בהליכים המשפטיים ובגילוי האמת מאחורי האירועים שהובילו לרצח.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-21 באוקטובר 2016 על ידי סרטי ליונסגייט הוא היה כישלון קופתי, שהכניס 1,772,492 דולר מול תקציב הפקה של 7.9 מיליון דולר וספג ביקורות שליליות מצד המבקרים.
עלילה

הסנגור ריצ'רד רמזי (קיאנו ריבס) מקבל על עצמו להגן על מייק לסיטר (גבריאל באסו), נער בן 17 המואשם ברצח אביו העשיר, בון לסיטר (ג'ים בלושי). למרות שמייק הודה ברצח וכל הראיות מצביעות עליו, רמזי נחוש להוכיח את חפותו. הוא נעזר בעורכת דין צעירה, ג'אנל (גוגו מבתה-רו), החושפת פרטים חדשים על מערכת היחסים המורכבת במשפחת לסיטר, המובילים לגילויים מפתיעים במהלך המשפט.
צוות השחקנים

קיאנו ריבס – ריצ'רד רמזי, פרקליט ההגנה.
רנה זלווגר – לורטה לסיטר, אמו האלמנה של מייק.
גוגו אמבתה-רו – ג'אנל, עורכת דין צעירה המסייעת ברצון לחשוף את האמת.
גבריאל באסו – מייק לסיטר, הנאשם ברצח אביו.
ג'יימס בלושי – בון לסיטר, האב הנרצח.
ביקורות

הסרט "כל האמת" קיבל ביקורות מעורבות. באתר Rotten Tomatoes הוא מחזיק בציון של 30%, המבוסס על 23 ביקורות, עם הקונצנזוס: "סרט משפטי סטנדרטי שאינו מביא חידוש לז'אנר." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 46 מתוך 100, המבוסס על 10 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
מוות בוונציה

ערך זה עוסק בנובלה "מוות בוונציה". אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

כריכת הספר בעברית
 מידע כללי
 מאת:  תומאס מאן
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  נובלה טראגית
 מקום התרחשות:  ונציה 
 הוצאה
 הוצאה:  הספריה החדשה (למהדורה העברית)
 תאריך הוצאה:  1912
 הוצאה בעברית
 תרגום:  ראו תרגומי הספר לעברית
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002004101, 002004092, 002494441, 002707949, 002015468, 001055727
 
מוות בוונציה (בגרמנית במקור: Der Tod in Venedig, "המוות בוונציה"), היא נובלה מאת הסופר הגרמני, חתן פרס נובל לספרות, תומאס מאן. הנובלה, המתארת את מסעו של הסופר הבדוי גוּסטָאב פוֹן אַשֶׁנבַּאך לאיטליה ואת תשוקתו לנער בשם טַאדְז'וּ, מבוססת על אירועים ביוגרפיים מחיי מאן ופורסמה לראשונה בשנת 1912. "מוות בוונציה" נחשבת ליצירת מופת בולטת שזכתה לפופולריות רבה.
הנובלה זכתה לעיבודים רבים, לאופרה, סרטים וסדרת טלוויזיה, ופרשנים מסוימים מצאו בתוכנה רמזים לחלקים נסתרים באישיותו של הסופר, רמזים שקיבלו אישוש כשפורסמו יומני הסופר עשרים שנה לאחר מותו.
דמויות עיקריות

גוסטאב פון אשנבאך: הדמות הראשית בנובלה, סופר מצליח ומפורסם ברחבי אירופה שמנהל אורח חיים קפדני ונזירי. למרות זאת, הוא מחליט לצאת מעירו מינכן כדי לטייל בוונציה, שבה הוא מתאהב בנער יפהפה בשם טאדז'ו. כדגם לדמותו של אשנבאך הציב לו מאן את המלחין גוסטב מאהלר ואת הסופר הגרמני הגדול יוהאן וולפגנג פון גתה.
טאדז'ו: נער פולני צעיר המבלה חופשה בוונציה עם משפחתו, מושא התאהבותו של אשנבאך.
סוכן הנסיעות: איש בריטי, היחיד בכל ונציה שנוהג בכנות עם אשנבאך ומספר לו על הסכנה שמרחפת על העיר בשל מגפת הכולרה.
הסַפָּר: ספר נשים ששינה את הופעתו של אשנבאך, על מנת להעניק לו מראה צעיר יותר.
האיש המוזר בבית הקברות: תייר בעל חזות מוזרה שאשנבאך ראה במינכן.
יאשׁוּ: נער פולני, חברו של טאדז'ו.
אחיות: אחיותיו של טאדז'ו, בנות 15 עד 17 בקירוב, לבושות ומסורקות בצניעות נזירית בניגוד להידור לבושו של טאדז'ו.
האומנת: האישה המטפלת בטאדז'ו ובאחיותיו.
האם: אימו של טאדז'ו, נראית לכאורה כבת טובים פולנייה, אך יש בחזותה משהו כוזב ומטעה שניכר בתכשיטיה הבולטים אך חסרי הערך.
עלילה

הנובלה מתארת סופר סגפני, גוּסטָאב פוֹן אַשֶׁנבַּאך, המקדיש את חייו לכתיבה הסוגדת ליופי. לעת זקנתו נסע אשנבאך לוונציה שבאיטליה, שבה נתקל בנער פולני יפה תואר כבן 14, טַאדְז'וּ, שתואר כמי ש"לא ניתן לעמוד בפני קסמו". אשנבאך נתקף לראשונה בחייו ברגשות תשוקה ואהבה, שאינו יכול לשלוט בהם. משיכה זו גורמת לסופר המזדקן להישאר בוונציה ולהמשיך לעקוב אחר הנער הפולני, גם כאשר נודע לו כי מגפת הכולרה פגעה בעיר, וזאת על-אף שמעולם לא הייתה לו הזדמנות אפילו לדבר עם הנער. הסיפור מסתיים כאשר הנער יוצא עם חבריו לשפת הים ואשנבאך מת בעודו בוהה במושא אהבתו.
עלילה > פרק ראשון

אשנבאך יצא מביתו, שברחוב פְּרינְצְרֶגֶנט (Prinzregentenstraße) במינכן, לטיול קטן בעירו שהסתיים בבית הקברות הישן של מינכן. בפתח היכל ההשכבה התגלתה לו דמות גבר נוכרי, אדום שיער, שפיקת גרונו הזדקרה מצווארו למעלה מהרגיל, אולי משום שהוא הגביה את ראשו, בניגוד לאפו הסולד במיוחד. על מבטו הסקרן של אשנבאך הוא החזיר מבט מתריס. הדמות עוררה את חושיו של אשנבאך, והעלתה בו כיסופים לעולם פראי ואקזוטי יותר. אשנבאך התלבט בין נאמנותו המוחלטת לעבודה, ליצירה, לבין משיכה בלתי מוסברת לעולם קסום, כמו זה שעלה בדמיונו. בעקבות כך החליט אשנבאך לחרוג מהשגרה, ובמקום לצאת כהרגלו לנופש בהרים, תכנן מסע אל המזרח.
עלילה > פרק שני

בפרק זה מובא מצג (מידע ראשוני ובסיסי שיקל על הבנת הסיפור); בין הוריו של אשנבאך קיים ניגוד המסביר את השניות שהתגלתה בפרק הקודם. מוצא אביו ממשפחת פקידים, שופטים וקצינים, משפחה האמונה על נאמנות, חובה ודבקות בעבודה קשה. אימו היא בתו של מנצח תזמורת מבוהמיה, והיא בעלת אופי לוהט וחושני (בכך יש אלוזיה לספר אחר של מאן, בית בודנברוק). הסופר כיוון עצמו מנעוריו לתהילה בעבודה קשה וקפדנית ללא ויתור, כל חייו חי "כאגרוף קפוץ".
בתחילה נמשך ליסוד האפלולי שבאמנות, אך בהדרגה פיתח כתיבה גברית ואינטלקטואלית הדומה ל"סבסטיאן הקדוש שכידונים ננעצים בגופו". הוא כתב ספרי מופת, וספריו אף נכללו בחומר הלימוד בבתי הספר. בספריו התגלה מארג של דמויות, בעיקר בספרו "מאיה", וכן באפוס היסטורי שכתב על פרידריך הגדול. בהדרגה החלה נימה דידקטית יבשה להסתנן ליצירתו, ומעיין יצירתו יבש.
הפרק מסתיים באפיון ישיר של דמותו, אפיון המעיד על שניות פנימית; מחד פרישות ושלוות נזירים, מאידך עצבנות ונטייה להתפרצות.
עלילה > פרק רביעי

אשנבאך שמח להימלט מהעמל הקשה של החובה המתישה, אל הרפיון, הבטלה מול הים, ואל הערגה שהציפה את ליבו בשעה שחזה בטאדז'ו. הוא ראה בו דמות נאצלת החורגת מהמין האנושי. הוא הזדעזע עד כי ראה את טאדז'ו בדמותו של פיידרוס ואת עצמו בדמותו של סוקרטס. שניהם שרועים ליד המעיין הקדוש בצל הדולב ומשוחחים על השיגעון האלוהי של האהבה שבעטייה מותר להתבזות, לאבד את השפיות ולסגוד למושא התשוקה הנכסף – הנער היפה. הוא כתב מסה קטנה בנוכחותו של טאדז'ו. המספר סוטה מהעלילה ומוסיף שלא כדאי לקורא לדעת את מקורות היצירה של האמן היכולים להפיל עליו אימה.
לאחר שסיים את כתיבתו חש אשנבאך כאילו חטא במעשה הפקרות. בבוקר המחרת עשה ניסיון כושל ויחיד לקשור שיחה עם טאדז'ו כשמיהר אחריו לשפת הים, אך גופו הזקן הכזיב והוא נותר בחוץ מול המראה שלכד אותו והניעו לנהוג בשיכרון. ערב אחד, לאחר שהמשפחה הפולנית סעדה בעיר, נתקף אשנבאך בחוסר מנוחה ולפתע ראה את טאדז'ו שחייך אליו – חיוך שהזכיר לו את חיוכו של נרקיסוס הגוחן על המים. אשנבאך קיבל את החיוך כדורון הרה-גורל, ונפעם כולו לחש את "הנוסחה הנצחית של הערגה וכליון הנפש: 'אני אוהב אותך'".
עלילה > פרק חמישי

אשנבאך הבחין בחולי הפוקד את ונציה. מפקיד אנגלי נודע לו כי מדובר במגפת כולרה וכי עליו לנוס מייד. למרות הידיעה על המגפה הוא לא ברח, אלא נשאר בוונציה כדי לחזות בטאדז'ו. אשנבאך ארב לטאדז'ו, התגנב אחריו ואחרי משפחתו בטיולם ברחובות ונציה ואף עקב אחריהם בגונדולה. אשנבאך היה מבולבל וטרוף דעת, חורג מהתנהגות נאותה. הוא שכנע את עצמו, בטיעונים הלקוחים מהעולם היווני, שחרפת האוהב קדושה. הוא איבד את אמות המידה ונסחף אחר שירה חושנית וולגרית של חבורת זמרים. הזמר, בעל שער אדום, גרוגרת ענקית מזדקרת ואף שרוע, שר בוולגריות את שירת היצר החשוף, ואשנבאך נסחף לתוך הצחוק הוולגרי כשהוא מביט בטאדז'ו ורואה שוב, בחדווה מופקרת, כי הוא לא יגיע לזקנה. לאחר ההילולה שהתרחשה במרפסת בית המלון ובחצר, ראה לפתע אשנבאך את שעון החול של ילדותו, והחול האדמדם הולך ואוזל בתוך מערבולת מסחררת כסמל לחייו הוא. למחרת בבוקר התבררו לו ממדי מגפת הכולרה שפקדה את ונציה, אך הוא החליט לשתוק וכמו לגרור את אהובו לאיחוד באמצעות המוות, במקום להזהיר את אימו של הנער שתברח עם בני משפחתה.
בלילה חלם אשנבאך חלום על היצר. נפשו טעמה בחלום את "טעם הזימה והעוועים של האובדן". הגבולות נפרצו, ואשנבאך, שכה נגעל מהאיש הזקן צבוע השער שפגש בדרכו לוונציה, הפך כמוהו את שערו לשחור ופרכס את פניו כדי למצוא חן בעיני אהובו. הוא שב ועקב אחריו ברחובות העיר החולה עד שגופו החלש אילץ אותו לחדול מחיפושיו. שוב ישב ליד אותה מזרקה ואכל תות שדה רך בשל מעל המידה, אך בניגוד לישיבתו הראשונה שם, כעת ידע בבירור כי עזיבה אינה אפשרית עוד.
האיש המכובד, הסופר ש"כל גרמניה סגדה לו", ישב מושפל ומובס, צבוע שער ופנים. בשבתו ליד המזרקה הרהר בפיידרוס של אפלטון, ובנאמר שם שהאהבה הזכה, הבלתי ממומשת, מוליכה את הנשמה אל ההזדככות, אל היופי הרוחני הטהור שמעבר לחיים עצמם. הוא חשב, בניגוד לנאמר אצל אפלטון, כי המשוררים הם עם מקולל הנתעה בעל כורחו אל התוהו, משום שארוס מוליכם להרפתקאות של רגש ולא למעשים, והתום והיופי החיצוני מוליכים את הנפש אל שכרון החושים והתאווה.
למחרת ירד אל החוף, הקיץ גווע, ובאוויר הייתה תחושה של סתיו. משפחתו של טאדז'ו עמדה גם היא לעזוב, ואשנבאך ירד אל החוף וחזה במאבק בין טאדז'ו לחברו; מעין מאבק בין בעל הגוף הגברי השחום לנער הדק והחיוור. החבר הגברי ניצח וטאדז'ו המובס עמד עזוב מול הים, מעין בבואה לנשמתו הבודדה של אשנבאך. הנובלה מסתיימת עם מציאתו של אשנבאך מת על החוף "ועוד בו-ביום שמע העולם מתוך זעזוע ורחשי-כבוד את הידיעה על מותו".
רקע ביוגרפי > על המחבר

תומאס מאן ניהל יומן במהלך כל חייו. את כל היומנים מהתקופה שלפני מרץ 1933 שרף מאן עם תום מלחמת העולם השנייה. יומניו של מאן ששרדו משנת 1933 ועד מותו, נפתחו רק עשרים שנה לאחר מותו – החל משנת 1975 – לפי הוראות שנתן בצוואתו.
ביומנים שפורסמו ביטא מאן את מחשבותיו ותשוקותיו ההומוסקסואליות ואת התמודדותו איתן. ביומניו ייחס מאן חשיבות מרכזית בחייו לאהבתו לגברים צעירים, דבר שרוח התקופה, בה לא נהוג היה לדבר על נושא ההומוסקסואליות, לא אפשרה דיון בו.
מאן תיאר ביומנים את משיכתו לכנר והצייר הצעיר פאול אהרנברג, איתו היה בקשרי ידידות הדוקים בין השנים 1899–1904, בתור "החוויה העיקרית של לבו", חוויה שהייתה מהמשפיעות על כתיבתה ותוכנה של הנובלה "מוות בוונציה". גם ברבים מכתביו האחרים עסק מאן בהומוסקסואליות ובארוטיקה גברית באופן סמוי, אך התשוקה נשארה רק על הנייר. מאן, שנמשך בעיקר לנערים מתבגרים, לא מתאר את עצמו כהומוסקסואל פעיל. הוא ראה בהומוסקסואליות תופעה מעוררת השראה, אך מערערת הן את יסודות החברה והן את קיומו של היחיד. בקובץ המכתבים "על הנישואים" (Die Ehe im Übergang. Brief an den Grafen Hermann Keyserling), שהתפרסם ב-1925, הבחין בין חיי זוגיות במסגרת נישואים, שמעמידים צאצאים ומכוננים את המוסדות החברתיים והמדיניים, לבין היצר ההומו-ארוטי, שפירותיו הם יצירות אמנות, אך כשם שהוא הכרחי כך הוא הרסני. לדעתו, ההומוסקסואל – כמו האמן – מאיים על סדרי החברה ודוחף אותה ואת עצמו לשאול תחתיות. בתשוקה חד-מינית, טען מאן, "אין כל ברכה לבד מברכת היופי, שאינה אלא ברכת המוות". ביומנים התוודה מאן על כיסופיו לאורח חיים אחר החורג מיחסי הנישואים ההטרוסקסואליים, אבל הסביר כי החליט לשמור על החזות הבורגנית המהוגנת והמאופקת, הנחוצה לאדם במעמדו.
נושאים עיקריים > הבעיה הפסיכופיזית

ניתן לראות בסיפור פרשנות לבעיה הפסיכופיזית. בעוד שאשנבאך הוא זקן גלמוד, הוא מציב את נפשו במקום צעיר ואנרגטי יותר. אשנבאך, שנחשב לאדם יציב וממוצב היטב בחברה, מחליט לפרוש מאורח חייו השגרתי ולנסות לאמץ את אורח חייו של טאדז'ו. בעוד שאורח החיים של אשנבאך דוחפו לתקשר עם החברה בה הוא נמצא, הוא מתחיל להיכנס למימד אחר של "אהבה", בו הוא מעדיף לא לתקשר ולבוז לאורח חייו הקודם.
כדי להיכנס לחייו של טאדז'ו עושה אשנבאך שינויים קוסמטיים ורוחניים בעצמו, במטרה להידמות יותר לטאדז'ו. ניסיונו הנשנה והכושל של אשנבאך להתקרב לטאדז'ו גורם למותו של אשנבאך. בעוד נשמתו של אשנבאך חותרת לחזור לנעוריה, ממשיך גופו להזדקן ולהתבלות. הגוף הזקן והחולה איננו עומד בקצב ההשתנות שאשנבאך מנסה לכפות עליו, ולכן קורס.
מלבד זאת, מתקשר העיסוק בשפה שהיא מעבר למילים לבעיה זו. אשנבאך וטאדז'ו מתקשרים מעבר לחושים, וכביכול יש ביניהם קשר רוחני שעוקף את המכשולים הפיזיים. כניעתו של פון אשנבאך לתשוקתו מסמלת באופן אלגורי את האסון שבכניעה לייצרי ולחושני. יש הרואים בנובלה את סיפור שקיעת אירופה של ימי ה-Fin de Siècle וסיומה של "התקופה היפה" ("La Belle Epoque", כינוי לתקופה משלהי המאה ה-19 ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה).
נושאים עיקריים > הומוארוטיקה

רוב הקוראים באותה תקופה לא ייחסו חשיבות למוטיב ההומואירוטי שבספר, וראו בו אלגוריה בלבד. המעטים שתלו במאן חשד של פריצות לא נמנעו מהתבטאות בנושא. קטיה מאן מספרת בזיכרונותיה, כי "אני זוכרת שדודי, יועץ המלך פריידברג, פרופסור מפורסם למשפט בלייפציג, רתח מזעם: 'איזה סיפור! ועוד אדם נשוי עם משפחה!'". מאן הסביר כי סיפור האהבה שהוצג בנובלה אמור היה לשקף את סיפור אהבתו האסורה של המשורר הגרמני גתה, בשהותו במרינבד – עת היה בן שבעים – לאולריקה פון לברצוב בת השבע-עשרה. וכך כתב במכתבו לאליזבט צימר ב-1915:
באד-טולץ,

6 בספטמבר 1915
[...] היום אני בקושי פרשן-ראוי ל"מוות בוונציה". למעשה שכחתי את כתיבתה. הנושא העיקרי בה הוא ללא-ספק סיפור המוות, מוות ככוח אנטינורמלי ומפתה – מעשה בפיתוי של הגורל. אולם הנושא שהעסיק את מוחי במיוחד היה נושא כבודו של האמן – רציתי להראות משהו מן הטרגדיה שבהישג העליון. [...] במקור התכוונתי לא פחות מאשר לספר את סיפור אהבתו האחרונה של גתה, אהבתו של בן השבעים לאותה ילדה, שהוא עמד בתוקף על דעתו להתחתן איתה, למרות התנגדות משפחתו המזועזעת והסתייגותה המפורשת של הנערה עצמה – סיפור קומי להחריד, מכוער, גרוטסקי ונוגע ללב. ייתכן ואספר זאת באחד הימים, אבל בינתיים זה הפך להיות "מוות בוונציה". אני חושב שגם מעשה בראשית זה הוא מדריך לכוונה המקורית של הנובלה. אבל אחר הכל, כל יצירת אמנות שכזו קשה לצמצם לתבנית אחת. היצירה מייצגת רשת צפופה של כוונות ויחסים שלהם משהו אורגני זה ביחס לזה, ומתוך כך משהו דו-משמעי בפירוש.
אלא שמאן לא הרגיש מוכן "להשפיל באופן הומוריסטי את הכישרון הגדול ולהשחיתו [...] פשוט לא העז להציג את גתה בשר ודם. סבור היה שאין הוא מסוגל עדיין להתמודד עם המשימה הזאת, ולכן עיתק את הנובלה על גתה אל הסיפור "מוות בוונציה". לנושא ספציפי זה התייחס מאן, תוך מתן דגש לנושא ההומוארוטי, במכתבו למבקר הספרות קארל מריה ובר מ-1920:
אבל יותר ברצינות. תשוקה ובלבול והתפרקות מהכבוד היו באמת נושאי הסיפור שלי – מה שרציתי לדון בו במקור לא היה בו שום דבר הומו-ארוטי כלל ועיקר. היה זה הסיפור – הנראה גרוטסקי – של גתה רב-השנים והילדה הזו במארינבאד, אותה גמר אומר לשאת לאישה ויהי מה, בהסכמה שבשתיקה של אמה, המבקשת להעלותה בסולם החברתי במעשה סרסרות שכזה, למרות תגובתם הנחרדת של בני משפחתו והשערורייה שהמיטו עליה כוונותיו, וחוסר רצונה המופגן של הנערה להיכנס לקשר שכזה – סיפור זה, עם כל הקומיות המחרידה שבו, הבושה והסיטואציות המגוחכות עד אימה – את הסיפור המביך, הנוגע ללב, הגרנדיוזי, אשר באחד הימים ייתכן ואכתוב אותו. מה שנוסף לתרכובת זו באותו זמן הייתה חוויית מסע לירית ואישית מאוד, אשר הניעה אותי להוביל את הדברים אל הקיצוניות בהוסיפי את הנושא של "אהבה אסורה" [...]
נושאים עיקריים > אידיאל האהבה האפלטונית

כאשר רואה אשנבאך את טאדז'ו בפעם הראשונה, הוא מאמין כי הילד מייצג יופי שמימי ומושלם, ועל כן הוא מייד מייחס אותו לאידיאל היופי היווני. אשנבאך משתמש בדימויים חזותיים של יוון העתיקה כדי להדגים את היופי המתגלם בטאדז'ו, כדי למנוע תחושת אי-נוחות בגין הערצתו אליו.
לפי תפיסתו של אשנבאך, משמעו של האידיאל האפלטוני הוא כי אהבה מינית יכולה להתקיים בצורת אהבה רוחנית – שהיא נעדרת פיזיות, ועל כן מאפשרת פרקטיקת אהבה משותפת גם בין גברים מבוגרים לנערים צעירים. ביטוי לאהבה זו נמצא בדמיונו של אשנבאך, הרואה את עצמו כאחד האמנים היווניים הגדולים המלמד את התלמיד הצעיר טאדז'ו.
עם זאת נכשל אשנבאך במטרתו להשיג את האהבה האפלטונית שניסה ליצור לעצמו, בעיקר משום שמעולם לא ניסה ליצור קשר מילולי עם טאדז'ו, בעוד דיבור משותף מהווה אבן-דרך לאהבה אפלטונית. חסך זה הוא שגרם לאנשבאך לשקוע בתשוקתו לטאדז'ו, עד סופו הטראגי.
נושאים עיקריים > מוטיבים מיתולוגיים

הנובלה בנויה על מסגרת התייחסויות למיתולוגיה היוונית, וונציה של אשנבאך מצטיירת כמאוכלסת אלים. בהקדישו עצמו לאפולו, אל התבונה והאינטלקט, מתכחש אשנבאך לכוחו של דיוניסוס, האל המייצג את האַל-תבוני ואת להט היצרים. נראה הדבר, שדיוניסוס עקב אחרי אשנבאך לוונציה בכוונה להמיט עליו חורבן: האיש אדום-השיער שאשנבאך נתקל בו שוב ושוב במסווה של דמויות שונות, אינו יכול להיות אלא סילנוס – תלמידו המיתולוגי הראשון במעלה של דיוניסוס. אך תפקידו של סילנוס מוטל בספק, משום שאינו מגלה שום דמיון פיזי לדמויות המשניות בספר.
באופרה "מוות בוונציה" של בנג'מין בריטן הדמויות הללו (הנוסע, שייט הגונדולה, השחקן הראשי וקולו של דיוניסוס) מבוצעות כולן על ידי אותו זמר בריטון, שמשחק גם בתפקיד מנהל המלון, הבנקאי והזקן בוואפורטו. השימוש על דרך המשל באלים קלאסיים במצבים עכשוויים היה מקובל בתקופה שמאן כתב את "מוות בוונציה". באנגליה, באותו זמן כמעט, עבד א. מ. פורסטר על קובץ סיפורים קצרים שכולם מבוססים על אותו עיקרון. את רעיון הניגוד בין האפולוני לבין הדיוניסי העלה לראשונה פרידריך ניטשה בספרו "הולדת הטרגדיה", וגם הוא היה מוטיב פופולרי בשעתו.
קיימות כמה דוגמאות למוטיבים אלו, בהן:
הזר הניצב בכניסה לקפלת האשכבה, בראש גרם המדרגות, איננו דמות משנית בלבד. הוא משמש גם כאלגוריה. כך גם הופעתו בעלילה: השאלה מאין הגיע נותרת פתוחה, ובאותו אופן הוא גם נעלם מבלי להותיר עקבות. מבחינה מיתולוגית קשה למקם אותו. הוא תנטוס (השלילי וההורס), אך בו בזמן הוא גם דיוניסוס (מוטיב הזר שבא מרחוק), ועמידתו ברגליים מוצלבות היא כשל הרמס בפסלים העתיקים המציגים אותו.
שייט הגונדולה משיט את אשנבאך לא לתחנת הוופורטו, אלא, בניגוד לרצונו, אל לידו דרך לגונת ונציה. לאחר שנערכה קודם לכן השוואה בין הגונדולה לארון מתים, נוצרת אצל הקורא אסוציאציה לכארון. באותו אופן חציית הלגונה האחרונה היא ללא שוב, ומפעיל המעבורת קובע את יעדה.
הפרק הרביעי פותח בדימויים מיתולוגיים מתקופת יוון העתיקה, בשפה של מזמורים ובקצב הברות שניתן להבחין בהן במשקל כלשהו.
טאדז'ו הוא "כלי-שרת של אלוהות מהתלת", של האל הפראי וחסר המעצורים דיוניסוס. אך בה בעת הוא גם הרמס פסיכופומפוס (מדריך הנשמות לשאול), אשר מוביל בסופו של דבר את אשנבאך אל הים ואל מותו.
נושאים עיקריים > הזיקה לעתיד הקרוב

היצירה "מוות בוונציה" נכתבה בצעירותו של תומאס מאן, לפני מלחמת העולם הראשונה והשנייה, והיא חושפת את הקשר הסמוי והמסוכן בין האסתטיות והברבריות, זיקה שעשויה להביא את התרבות למצבים קיצוניים. אותה סגידה ליופי שאשנבאך מקדיש לה את חייו מדי יום ביומו, אשר התגלגלה לאחר שמלאו לו חמישים בפרץ תשוקה הומוארוטית, הביאה אותו לסימאון מפני אסון הטבע המתרחש, ולמותו שלו.
יש הרואים ביצירה זו, בניתוח ממרחק השנים, סוג של חזון או נבואה לזיקה שהתגלתה לימים כמאפיין מובהק של הפאשיזם והנאציזם בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, ושל תרבות המערב בעשרות השנים האחרונות, בה הונהגה סגידה ליופי הגופני תוך אובדן מוחלט של ערכים אחרים.
נושאים עיקריים > קשר ליצירות נוספות

ביצירותיו השונות של מאן אשר סובבות ברובן המכריע סביב נפשו המורכבת של האמן, ישנם קווי דמיון רבים בין הדמויות. גם בדמותו של אשנבאך ישנם קווי דמיון בינו לבין גיבורי יצירות נוספות של מאן. כך למשל, בנובלה המוקדמת של מאן "טוניו קרגר" (1903), בה הקונפליקט המובנה בגיבור טוניו קרגר, מתבטא במתח בין שני סוגים של הוויה אנושית – הוויית ה"אמן", המייצגת את האסתטיציזם המיוסר והמנותק מן החיים, והיפוכה, הוויית ה"בורגני", איש המעשה החווה את סביבתו באופן בלתי אמצעי והחי את החיים כפשוטם. את הקונפליקט הזה ואת שלל נגזרותיו ניתן למצוא גם בדמותו של אשנבאך. טוניו קרגר עובר מ"דרום" (גרמניה) ל"צפון" (סקנדינביה), ואילו אשנבאך נע מ"צפון" (גרמניה) ל"דרום" (איטליה), כשהצפון מייצג את הרציונלי והדרום את היפוכו. טוניו קרגר בוחר בחיים הבריאים בסקנדינביה, לעומת אשנבאך הבוחר במוות בעת שהותו בוונציה. מכאן גם ההסבר לבחירתו של מאן לקרוא לנובלה דווקא בשם "מוות בוונציה".
דמותו של אשנבאך מקושרת למספר גיבורים נוספים. ב"בית בודנברוק" נפרשת דמותו של האנו בודנברוק, בנו של סוחר בורגני אשר מיוסר בשאלות הקיום והיופי המוזיקלי עד מותו בדמי ימיו, בדומה לאשנבאך, שגם הוא היה בן ל"קצינים, שופטים, פקידי רשות, אנשים שכל חייהם המהוגנים, הצנועים, הדלים, עברו עליהם בשירות המלך והמדינה", ומוצא את מותו כשהוא מתייסר באותן השאלות שהטרידו את האנו. נקודת דמיון נוספת בין שתי הדמויות הללו היא בהבדלים החריפים הקיימים בחיי שתיהן, בין הבורגנים ישרי הדרך והמעשיים מצד האב, לבין האם שהייתה אמנית ובת לאב אמן בוהמייני.
ב"דוקטור פאוסטוס" נפרשת דמות של אדריאן לוורקין, מלחין מחונן, גם הוא בן למשפחה בורגנית, אשר מוכר את נשמתו לשטן ונסחף אחר המוזיקה האירציונלית עד מותו הטראגי.