stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חזית הסירוב
הקמה

בשנת 1974 ובחסות הפת"ח, תוך אישור מחויבותו של אש"ף להילחם בישראל, אישרה המועצה הלאומית הפלסטינית את תוכנית עשר הנקודות, אשר אישרה לאש"ף "להקים רשות לאומית לוחמת עצמאית עבור העם על כל חלק בשטח הפלסטיני שמשוחרר". תוכנית זו נחשבה על ידי ערבים רבים ביהודה, שומרון וחבל עזה כצעד ראשון אפשרי בדרך להשמדת מדינת ישראל. באותו מושב הוגדרה המטרה הסופית של אש"ף כהחזרת זכות השיבה וזכות ההגדרה העצמית הערבית "על כל אדמת מולדתם", מה שיכלול את השמדת ישראל.
אישור תוכנית זו גרם לכמה מארגוני הטרור הפלסטיניים לעזוב את אש"ף במחאה ולהקים את חזית הסירוב. ארגונים אלה היו בעיקר ארגונים מהשמאל הקיצוני, שחששו שתוכנית זו תגרום להתקרבות בין אש"ף לישראל. החזית מעולם לא הייתה ארגון מתפקד, אלא היווה רק הצהרת עמדה. היא נתמכה מאוד על ידי עיראק.
אף על פי שארגוני הטרור שהרכיבו את חזית הסירוב המשיכו לתמוך במדיניות קשה כלפי ישראל, בסופו של דבר רובם הצטרפו מחדש לאש"ף, למשל ב-1977, כאשר הוכרז על הקמתה של חזית האיתנות והעימות (אנ'). המתיחות בין פת"ח לשאר ארגוני הטרור נותרה גם לאחר הצטרפותם המחודשת, והחזית הדחייה ויוזמות דומות קמו לתחייה כמעט בכל פעם שערפאת, מנהיג המחבלים, ביצע מחווה לכאורה פייסנית כלפי ישראל. הקרע החמור ביותר בין פת"ח לארגונים האחרים היה ב-1988, כאשר אש"ף הכיר בישראל, ורוב השמאל הפוליטי של אש"ף עזה אותו שוב, הפעם בגיבוי סוריה.
היסטוריה

אף על פי שהמשבר בין חזית הדחייה לפת"ח גרם בתחילה לשיפור גדול באהדה של הציבור כלפי חברי החזית, בטווח הארוך הוא רק דחק אותם לשוליים הפוליטיים וגרם להם להיתפס כעושי דברן של מדינות ערב. העובדה שמהלך ההיפרדות מאש"ף היה יותר נגד יאסר ערפאת, ראש פת"ח, מאשר בעד משהו מסוים לא עזרה לחזית הדחייה, שכן חברו לתוכה ארגונים שאינם בעלי מטרה משותפת. א-סאעקה, תנועה שמהווה את השלוחה של מפלגת הבעת' הפרו-סורית (אנ') היושבת בלבנון ביהודה, שומרון וחבל עזה, וחזית השחרור הערבית, שלוחה של מפלגת הבעת' הפרו-עיראקית (אנ') מלבנון, הם דוגמאות להבדלים פנימיים אלה. הברית בין האגונים לא עשתה דבר כדי לשפר את שיתוף הפעולה בין ארגוני הטרור החברים בה, ושפיכות הדמים הפנימית נמשכה.
החזית כשלה גם במטרתה להחליש את ערפאת; יו"ר אש"ף נשאר בראש הארגון, וגיבש ארסנל מלחמה עצום וכוחות רבים בדרום לבנון, דבר שזכה לכינוי "פתחלנד", במטרה לייצא פיגועים לתוך מדינת ישראל. תוכנית עשר הנקודות גם העלתה את ערכו של ערפאת במישור הדיפלומטי, כאשר מדינות המערב נעשו יותר נכונות לדבר עם נציגי ארגוניו. חברי החזית, לעומת זאת, הראו עצמם כקיצוניים וככפופים למדינות ערב ואף לברית המועצות.
בשנת 1975 פרצה מלחמת האזרחים בלבנון, שהייתה הרבה יותר עקובה מדם מזו שקדמה לה בשנות החמישים. במלחמה זו תמכו רוב הפלגים של אש"ף, ביניהם פת"ח, בחברות התנועה הלאומית הלבנונית, במיוחד בארגון הטרור אל-מורביטון (אנ'), שהיה סוני בעיקרו. החזית הלבנונית הימנית ראתה זה מכבר באש"ף כאיום על עליונותה במאזן העדתי ההפכפך של לבנון. התנועה הלאומית הלבנונית ואש"ף נתפסו גם כאיום על סוריה, מאחר שהם התנגדו לאסטרטגיה הסורית. כתוצאה מכך, חזית הדחייה עצמה התפצלה בין החזית העממית לשחרור פלסטין וקבוצות קטנות יותר, שצידדו בתנועה הלאומית ובפת"ח, לבין א-סאעקה והחזית העממית לשחרור פלסטין - המפלגה הכללית, שתמכו בסוריה.
לאורך שנות ה-70 המאוחרות ולאחר מכן בשנות ה-80, מלחמות לבנון[דרושה הבהרה] פגעו קשות בשורותיהם של חלק מהקבוצות שצידדו בסוריה, ובמיוחד נפגעו אלו שתמכו בסורים במהלך מלחמת המחנות, הפנים-סונית. במהלך המלחמה ההיא, בה הצטרפו לחזית חלקים שפרשו מתוך הפת"ח (פת"ח אל-אינתיפאדה (אנ')) בראשות הקולונל סעיד מוראע'ה, רבים מארגוני הטרור מיהודה, שומרון וחבל עזה תקפו מחנות פליטים של כאלה שהם לכאורה בני עמם, מה שהוביל לנפגעים אזרחיים וגרר האשמות כלפי הארגונים החברים בחזית על כך שעניינם הוא רק שירות מטרותיו של אסד, נשיא סוריה. למשל, החזית העממית לשחרור פלסטין, עליה פיקד מפקד הגרילה המחבל אחמד ג'יבריל, בזבזה חלק ניכר ממאמציה בלחימה נגד ערפאת וארגונו במקום לתקוף את צבא הגנה לישראל בדרום לבנון, או לגייס תשתיות מקומיות ביהודה ושומרון ובחבל עזה. בנוסף, רוב ארגוני הטרור הללו הפכו לתלויות ביותר בסורים, הן מבחינה כלכלית והן עבור אספקה צבאית. יכול להיות שהעמידה מן הצד של החזית העממית והחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין במלחמת המחנות הצילה אותם מגורל הבינוניות, שהוביל גם לחוסר הרלוונטיות, של החזית העממית - המפקדה הכללית ודומותיה עד היום.
דעיכה ופירוק

החזית הפגינה חילוקים פנימיים ברורים גם ביחס לאינתיפאדה הראשונה בין 1987 ל-1991, וגם ביחס למלחמת המפרץ ה-1991. בשנה זו, חזית המאבק העממית הפלסטינית הורשה להצטרף מחדש לאש"ף, לאחר שקיבלה את החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם ואת הרעיון של משא ומתן עם ישראל. ארגון אבו נידאל נמוג בהדרגתיות אל הצללים לאחר אותה שנה, א-סאעקה מעולם לא השיגה רווח או צמחה בגלל תלותה באסד ובסורים, חזית השחרור הערבית הובלה לאותה התוצאה בחסות סדאם חוסיין, החזית הדמוקרטית התחלקה לשניים בשאלת תמיכת הסכמי אוסלו ב-1993, אך החזית העממית החלה בהשתתפות מסוימת בתהליך שלום, שלא הוביל לדחייתה או קבלתה המוחלטת.
כיום, חזית הסירוב בכללותה נמצאת בחסות של ארגוני הטרור הבולטים, האסלאמיסטים, החדשים והקיצוניים יותר, החברים בחדר המבצעים המשותף: חמאס, הג'יהאד האסלאמי וועדות ההתנגדות העממית. ניתן למנות ברשימה זו גם ארגוני טרור שהיו בעבר חלק מפת"ח, כמו גדודי חללי אל-אקצא. הארגון החזק ביותר כיום מבין החברים לשעבר בחזית הוא החזית העממית, והזרוע הצבאית שלה גדודי אבו עלי מוסטפא לרוב הארגונים שהיו שייכים לחזית יש כיום רק עשרות חברים בודדים, והם חברים בחדר המבצעים, המובל בידי חמאס.
חברים

רשימת הארגונים שהשתתפו בחזית הדחייה:[דרוש מקור]
חזית השחרור הערבית
א-סאעקה
פת"ח – המועצה המהפכנית של אבו נידאל
החזית העממית לשחרור פלסטין החזית העממית לשחרור פלסטין
החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית
החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין
חזית המאבק העממית
ראו גם

חדר המבצעים המשותף
הערות שוליים

↑  Chakhtoura, Maria, La guerre des graffiti, Beyrouth, Éditions Dar an-Nahar, 2005, page 136.
↑  "Permanent Observer Mission of Palestine to the United Nations - 10 Point Program of the PLO (1974)". www.un.int. אורכב מ-המקור ב-5 באוגוסט 2011. נבדק ב-12 בינואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  As'ad AbuKhalil. "Internal Contradictions in the PFLP: Decision Making and Policy Orientation." Middle East Journal 41, no. 3 (1987): 361-78. https://www.jstor.org/stable/4327585.
יהודה עמית

| --- | --- |
הרב יהודה עמית
הרב יהודה עמית
 לידה:  1 בנובמבר 1947 (בן 77) י"ח בחשוון ה'תש"ח תל אביב, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  קריית מלאכי
 השתייכות:  חרדים ליטאים
 תחומי עיסוק:  ראש ישיבה
 
הרב יהודה שרגא עמית (נולד בי"ח בחשוון ה'תש"ח 1 בנובמבר 1947) הוא רב חרדי ליטאי ישראלי, מייסד וראש ישיבת קריית מלאכי.
ביוגרפיה

נולד בתל אביב, ליצחק ואדית פרומט שטינהרץ [עמית]. למד בבית הספר יבנה ברמת גן, במדרשיית נועם ובאוניברסיטת בר-אילן. שירת בחיל האוויר. במהלך שירותו הצבאי התקרב להרב חיים גריינמן ועל ידו חזר לעולם התורה. לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד בכולל עזתה. לאחר תקופה החל להרצות בארגונים להחזרה בתשובה. והרבה מחיילי הצבא שביקשו דרך לחזור לעולם התורה היו במגע איתו להכניסם למסגרות תורניות, החזיר בתשובה בין היתר את הרב צבי ענבל.
לאחר נישואיו הביא קבוצת תלמידים במסגרת ישיבת הנגב, לאחמ"כ עם יסוד ישיבת אופקים עבר עם קבוצה מתלמדיו להקמת הגרעין התורני באופקים, וליסוד הישיבה שם, בשנות ה-80 הקים את ישיבת קריית מלאכי, בהמלצתם של הרב אלעזר מנחם שך והרב יעקב ישראל קניבסקי. הישיבה נועדה לקלוט תלמידים שלא למדו קודם לכן במסגרת ישיבתית חרדית.
משנתו הרוחנית

הרב עמית רואה את עצמו כממשיך בדרכו של החזון איש, ומקפיד על קיום הנהגותיו בישיבתו.
משפחתו

נשוי לציפורה, מנהלת מכללת אופקים, ולהם 14 ילדים. מתגורר במושב תפרח.
תל רומיידה

| --- | --- |

תל רומיידה (2007). משמאל לכביש שכונת הקרוונים ומאחוריה "בית מנחם"
 היסטוריה
 תרבויות:  התקופה הכנענית ואילך
 אתר ארכאולוגי
 ארכאולוגים:  פיליפ המונד (אנ')  אבי עופר  עמנואל אייזנברג  דוד בן שלמה
 מיקום
 מיקום:  חברון
 קואורדינטות:  31°31′30″N 35°06′08″E﻿ / ﻿31.5250868°N 35.1022196°E﻿ / 31.5250868; 35.1022196
  (למפת הר חברון מוגדלת) תל רומיידה(למפת הר חברון רגילה) תל רומיידה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל רומיידה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל רומיידה
 
תל רומיידה הוא תל בחברון שגובהו 936 מטר מעל פני הים, ומזוהה כחברון המקראית. בתל נמצאו שרידים של מצודה וכן שרידי יישובים המעידים על יישוב המקום ברציפות מאז התקופה הכנענית ועד ימינו.
משמעות השם נובעת כנראה מהשורש הערבי רמ"ד שפירושו אפר או אפור, ומשמעה כנראה כאשר הערבים הגיעו לחברון במאה השביעית התל כבר היה חרב ואפור, לאחר שהעיר הקדומה בו חרבה.
רוב אדמת התל מעובדת. בתי פלסטינים נמצאים בראש התל, בשיפוליו הצפוניים, וכן במזרחו, ליד מעיין אברהם אבינו. כמו כן נמצאת עליו השכונה היהודית "אדמות ישי".
רכישת קרקעות תל רומיידה והשוק הסיטונאי

בשנת 1811 רכש הרב חיים ישועה בג'איו (הידוע כ"חיים המצרי" בפי הערבים), שהיה באותה עת ראש קהילת יוצאי ספרד ופורטוגל בחברון, את קרקעות תל-רומיידה לרבות שרידי מצודת העיר ואת קבר ישי ורות. את הקרקעות, בהיקף של 800 דונם, קנה מכספו הפרטי ממשפחת התמימי החברונית (שלפי המסורת המוסלמית קיבלו את כל הר חברון מידי הנביא מוחמד) והעבירן כתרומה לידי הקהילה. שתי תעודות הקניה הן מטעם הוואקף המוסלמי וחתומים עליהן בני משפחת התמימי. תעודות אלה נשמרו מכל משמר על ידי משפחת בג'איו ועברו מאב לבן עד שהגיעו למשמרת הרב חיים בג'איו (1873–1960), שהיה רבה האחרון של קהילת חברון, שאחרי פינוי הבריטי ב־1936 היה גולה בירושלים. בערוב ימיו מסר ר' חיים בג'איו את התעודות לנציגי העדה החברונית - פרנקו וחסון - שמסרון לידי דוד אבישר.
רכישת קרקעות תל רומיידה הייתה המשך של רכישה קודמת שהתבצעה בשנת 1807, בה קנה בג'איו מבני משפחת כַשכול החברונית חלקת קרקע של 5 דונם, בה ממוקם כיום שוק הירקות הסיטונאי של חברון.
בשנת תרצ"א 1930 כאשר חודש היישוב היהודי בחברון, הגיעה משפחתו של יעקב עזרא לגור בתל, בבית שנקרא "בית עזרא" על שמם. לאחר מאורעות 1936 גרשו הבריטים את כל יהודי חברון, ומשפחת עזרא לבדה המשיכה להתגורר במקום עד כ"ט בנובמבר 1947. בנו יוסף עזרא משמש עד היום כיו"ר הוועד לפליטי חברון.
בשלטון ישראל

במלחמת ששת הימים (יוני 1967), כבש צה"ל את חברון, יחד עם שאר יהודה ושומרון.
בשנת 1984 נכנסו מתנחלים למקום עם הקמתה של שכונה יהודית בשם "אדמות ישי".
בתחילת 1997, בהתאם להסכמי אוסלו ובעקבות הסכם חברון שנחתם בין בנימין נתניהו ליאסר ערפאת, נסוג צה"ל מכ-80 אחוז משטח העיר חברון. העיר חולקה לאזור שתחת אחריות הרשות הפלסטינית (H1) ולאזור תחת שלטון ישראלי (H2)‏, ותל רומיידה נכלל באזור H2.
מאז אינתיפאדה השנייה נסגר אזור אדמות ישי למעבר לפלסטינים למעט תושבי השכונה וחיילי צה"ל  מאפשרים כניסה לפי רשימת שמות שבידיהם. לדברי פלסטינית תושבת תל רומיידה בסוף 2006, "הרבה משפחות נאלצו לעזוב את האזור הזה בגלל התקפות של מתנחלים ופעולות של הצבא הישראלי". בעקבות פיגועים אחדים (בעיקר פיגועי דקירה) הכריז צה"ל, בנובמבר 2015, על ארבעה מתחמים בחברון (שכונת אברהם אבינו, שכונת אדמות ישי ורחוב השוהדא) כשטח צבאי סגור, שתנועת פלסטינים בו הוגבלה.  פלסטינים נוספים, מהם שעזבו את תל רומיידה ומהם שהמשיכו להתגורר במקום מתארים תנאי חיים קשים, עקב הגבלות שהטיל צה"ל.
באפריל 2017 התגוררו בתל רומיידה כ-1,200 פלסטינים. לדברי משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם, בין אוקטובר 2018 לאוגוסט 2019 עזבו לפחות שש משפחות פלסטיניות את שכונת תל רומיידה, והן עשו זאת, לדבריהן, עקב הגבלות התנועה במקום והפחד לביטחונם של ילדיהם. עתירה שהוגשה לבג"ץ נגד הגבלת התנועה במדרגות המחברות את תל רומיידה עם רחוב השוהדא נדחתה בנימוק שהשיקול הביטחוני מצדיק זאת.
חפירות

בתל רומיידה נערכו חפירות ארכאולוגיות על ידי הארכאולוג האמריקאי פיליפ המונד (אנ') בשנים 1964–1966, חפירות שלא חודשו עקב מלחמת ששת הימים. האמוד חשף חומת גויל מתקופת הברונזה התיכונה. האמונד לא פרסם את ממצאיו, ולאחר מותו עבר מכלול הממצאים כולו לידי תלמידו, ג'פרי צ'דוויק (אנ'), שביסס עליהם את עבודת הדוקטורט שלו. במהלך השנים, התכסו שטחי החפירה של המונד.
עם הקמת השכנה היהודית אדמות ישי בתל ב-1984, החל אבי עופר מאוניברסיטת תל אביב חפירות בתל, חפירות שנמשכו בשנים תשד"מ-תשמ"ו (1986-1984). בחפירות אלו נחשף לראשונה מערך השכבות בתל. הממצא החשוב שהתגלה בחפירה הזאת היה לוח חרס בכתב יתדות מתקופת הברונזה התיכונה, שהכיל רשימה של בעלי חיים שהובאו לקרבן ולמלך העיר, היה חלק מארכיון חברון הכנענית, והוגדר על ידי פרופסור בנימין מזר כ"ממצא החשוב ביותר בארץ ישראל בעשור האחרון". עופר טען שהתל היה נטוש בתקופת הברונזה המאוחרת, אך בחפירות הבאות בתל נמצאו שרידים גם מתקופה זו.
חפירה נוספת נערכה בתל בשנת 1998. לצורך הקמת חדר ביטחון נערכה חפירת הצלה במערב התל, על ידי יובל פלג, קמ"ט ארכאולוגיה במנהל האזרחי, בו נחשפה מערת קבורה שהכילה 53 שלדים (41 מתוכם שלדי ילדים), ומכלול עשיר של ממצאים, מאות כלים ותכשיטים, כולל כלי יבוא, חרוזים, כלי עצם, מטמון כלי ברונזה וחרפושיות שתוארכו לתקופה שמשלהי הברונזה התיכונה ועד לברונזה המאוחרת.
בשנת תשנ"ט (1999), בוצעו חפירות נוספות במקום על ידי עמנואל אייזנברג מטעם רשות העתיקות, כחפירות הצלה, לאחר שהוחלט להקים את "בית רענן" עבור תושבי אדמות ישי. בחפירות התגלתה חומת ענק מתקופת הברונזה הקדומה. בנוסף התגלה בית ארבעת המרחבים בו נמצאו חותמות מהטיפוס הידוע כ"חותמות למלך" המיוחסות לתקופת חזקיהו מלך יהודה, עליהם נכתב "למלך חברון" וגתות יין מהתקופה הביזנטית.
בחודש שבט ה'תשע"ד חודשו בתל רומיידה החפירות הארכאולוגיות לקראת הכשרת המקום לגן ארכאולוגי־תיירותי. את החפירות באתר מבצעת משלחת משותפת של רשות העתיקות ואוניברסיטת אריאל. בראש המשלחת עומדים עמנואל אייזנברג מטעם רשות העתיקות, ודוד בן שלמה מטעם אוניברסיטת אריאל. בחפירות נחשפה חומה גבוהה מתקופת הברונזה התיכונה ועיר מבוצרת ומתוכננת היטב מתקופת בית שני, עם מערכת ניקוז עירונית ורובע תעשייתי לייצור כלי חרס, יין ושמן זית. על פי המקוואות שנתגלו בחפירה הייתה העיר בעלת אוכלוסייה יהודית.
האתר הוכשר למבקרים, ובשנת 2018 הוכרז כגן לאומי ישראלי.
לקריאה נוספת

עמנואל איזנברג, "ביצורי חברון בתקופת הברונזה", ארץ ישראל - ספר אמנון בן תור, כרך ל, הוצאת החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, 2011, עמ' 14–32
יובל פלג, קבר מתקופת הברזונה המאוחדת בתל חברון, כנס מחקי חברון ויהודה - דברי הכנס השלישי, מדרשת חברון תשע"ד 2014, עמ' 11-18
הערות שוליים

1 2 3 4 5  חברון: כשהתנ"ך והארכיאולוגיה נפגשים, באתר הישוב היהודי בחברון
↑  ישראל היום, מוסף ישראל השבוע, נדב שרגאי, עמוד 19
↑  נדב שרגאי, יוסף עזרא יגיע לבג"ץ עם זיכרונות וקושאן, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2007
↑  אריה בנדר, העצני: ההתנחלות הבאה - בתחנה המרכזית בחברון, מעריב, 10 באוגוסט 1984
↑  הסכם חברון
1 2 3  שלילת כבוד האדם: חיי הפלסטינים באזור ההתנחלות בעיר חברון, המשרד לתיאום עניינים הומניטריים של האו"ם, 20 בפברואר 2020
↑  Palestinians describe life in center of Hebron under impossible terms imposed by military
1 2  עיר רפאים - מדיניות ההפרדה הישראלית ודחיקת רגליהם של פלסטינים ממרכז חברון, האגודה לזכויות האזרח בישראל ו"בצלם", מאי 2007
↑  חברון – עיר שהפכה לכלא, באתר מחסום Watch
↑   עמירה הס, חברון מתרוקנת, והמחסומים מתרבים, באתר הארץ, 18 באפריל 2017
↑  שגרת כיבוש: התנכלות משותפת של חיילים, שוטרי מג"ב ומתנחלים למשפחה פלסטינית בשכונת תל רומיידה, באתר "בצלם", 25 ביוני 2019
↑  בג"ץ 3043/18 עיסא עמרו ואחרים נ' מפקד כוחות צה"ל באזור יהודה ושומרון, ניתן ב־2 בדצמבר 2018
↑  אריה בנדר, אבי בעקבות אברהם אבינו, מעריב, 3 בספטמבר 1984
↑  שאול הון, פרופ' מזר: בתל־רומיידה נחשפה התגלית החשובה בעשור האחרון, מעריב, 14 באוקטובר 1986, המשך
↑  שאול הון, פרופ' מזר: בתל־רומיידה נחשפה התגלית החשובה בעשור האחרון, מעריב, 14 באוקטובר 1986, המשך
1 2  יובל פלג, קבר מתקופת הברזונה המאוחרת בתל חברון, מחקרי חברון ויהודה דברי הכנס השלישי, מדרשת חברון, תשע"ד 2014, עמ' 11-18
↑  דליה מזורי, חברון: נחשפה עיר יהודית מתקופת בית שני, באתר nrg‏, 31 באוקטובר 2014
↑  אתר חדש נפתח - תל חברון
|  גנים לאומיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| הגולן והגליל | אושא • אכזיב • ארבל • בית הכנסת בכפר נחום • בית שערים • ברעם • הר תבור • חורשת טל • חורבת מנים • חמת טבריה • חצור • כוכב הירדן • כורזים • כורסי • כפר נחום • מבצר יחיעם • מבצר נמרוד • מונפור • נחל צלמון • סוסיתא • ציפורי • קרני חיטין • ראש הנקרה • שדה עמודים • שמרון • תל חי • תל יודפת • תל צפצפות • תל קדש |  |
| השרון והשומרון | אביחיל • אפולוניה • בית אלפא • בית שאן • גן השלושה • הר גריזים • הר הכרמל • חוף גדור • חוף השרון • מבצר קאקון • מעיין חרוד • נחל אלכסנדר • נחל מהר"ל • נחל נדר • סידנא עלי • פארק השרון • צור נתן • קיסריה • שומרון • תל דור • תל מגידו • תל שקמונה |  |
| יהודה ומישור חוף יהודה | בית גוברין • בית עיטאב • גן המלך • הגן הבוטני הלאומי • הגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק • הר צובה • הרודיון • הרי יהודה • חוף פלמחים • גבעות הכורכר נס ציונה • ירקון • מאוזוליאום מזור • מגדל אפק • מורדות הר הצופים • מערות סמך • מערות חזן • נבי סמואל • נחל רובין • סובב חומות ירושלים • עין חמד • עמק צורים • קומראן • תל גזר • תל חברון • תל לכיש • תל צפית |  |
| הנגב | אנדרטת חטיבת הנגב • אשכול • אשקלון • גן הפסלים • ממשית • מצדה • ניצנה • עבדת • עין עבדת • עתיקות עין גדי • שבטה • תל באר שבע • תל ערד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570719705171  VIAF: 317148269718605230004   WorldCat (עם VIAF): 317148269718605230004 
שלט על עמדת השמירה בתל רומיידה
תל רומיידה - חפירות תל חברון: במרכז - בית מתקופת הברונזה הקדומה לפני 4500 שנה, שמאל - בית מתקופת חזקיהו מלך יהודה לפני 2700 שנה, למעלה - בית יהודי מהיום
ממראות הגן הלאומי תל חברון - שרידי "המקווה המערבי"
דוד משה ליברמן

| --- | --- |

הרב דוד משה ליברמן מעניק חנוכייה לנשיא הפרלמנט האירופי, מרטין שולץ
 לידה:  15 באפריל 1925 כ"א בניסן ה'תרפ"ה
 פטירה:  26 בינואר 2022 (בגיל 96) כ"ה בשבט תשפ"ב
 תקופת הפעילות:  ? – 26 בינואר 2022 
הרב דוד משה ליברמן (כ"א בניסן ה'תרפ"ה, 15 באפריל 1925 – כ"ה בשבט ה'תשפ"ב, 26 בינואר 2022) היה רב וגאב"ד קהילת "שומרי הדת" באנטוורפן, בלגיה, ממייסדי וחבר נשיאות מרכז רבני אירופה.
תולדות חייו

נולד בעיר קלן, גרמניה, לרב יצחק אייזיק ושרה הינדא ליברמן, בהיותו בן שנה עברה משפחתו לאנטוורפן, בלגיה.
למד בבית הספר יסודי התורה בעיר אנטוורפן.
בשנת תרצ"ו עבר ללמוד בישיבת עץ חיים בעיירה היידה שבבלגיה, בראשות הרב שרגא פייבל שפירא, שם שמע שיעורים מאת הרב מרדכי פגרמנסקי, ומהרב אלחנן וסרמן ששהה בבלגיה תקופה קצרה ואף בחן אותו.
בתחילת מלחמת העולם השנייה ברח עם אמו ואחיו לצרפת, שם נלקח לבית יתומים של הרב שניאור זלמן שניאורסון.
בניסן תש"ו הגיע הרב ליברמן לאמריקה והתחיל ללמוד בישיבת לייקווד אצל הרב אהרן קוטלר, בשנת תש"ז עבר ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית - 770.
בשנת תש"ט הוא נשלח על ידי האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון לשיקגו ולשמש רב בקהילת "בני ראובן".
בטבת תשי"א התחתן עם חיה בת הרב יהודה חיטריק (אנ'). קיבל סמיכה לרבנות מהרב ישראל זאב גוסטמן ומהרב משה פיינשטיין. בשנת תשט"ו התחיל לשמש רב בקהילת "אור חדש" בשיקגו. בשנת תשכ"ז עבר לעיר דטרויט, שם החל לשמש כרב קהילת "בני יהודה" ומנהל של בית הספר היהודי במקום.
בשנת תש"ם הוא שב לאנטוורפן והוכתר לאב"ד ורב קהילה "שומרי הדת".
בשנת תש"ס (2000) יסד יחד עם רבנים נוספים את מרכז רבני אירופה ושימש כחבר ועד הנשיאות של המרכז עד לפטירתו.
בשנת תשע"א קיבל הרב ליברמן, במשרדי העיר בהשתתפות אישי ציבור מטעם ממשלת בלגיה, מדליה על פעלו למען הכלל ובמתן עזרה וסיוע לכלל תושבי העיר.
בכ"ה בשבט ה'תשפ"ב נפטר והוא בן 96.
בהלווייתו השתתפו קהל רב והוא נטמן בערב שבת בחלקת חב"ד בהר הזיתים בירושלים ליד אשתו.
משפחתו

גיסו, הרב אהרן חיטריק
בנו, הרב מנחם מנדל, רב קהילת חב"ד ושליח חב"ד הראשי באשקלון
בנו הרב צבי הירש, שליח חב"ד ורב קהילה "עדת ישראל" בלונדון
חתנו, הרב יוסף יצחק חיטריק, שליח חב"ד ומנהל סמינר בית חנה בצפת
נכדו, הרב מנדי חיטריק (אנ') רב הקהילה האשכנזית בטורקיה, ויושב ראש איחוד הרבנים במדינות האסלאם.
חתנו, הרב אריה ליב קפלן, היה שליח חב"ד הראשי ומייסד קהילת חב"ד בצפת
חתנו, הרב שלמה וילהלם, שליח חב"ד ורב הראשי לז'יטומיר ומערב אוקראינה.
חתנו, הרב שמואל פינסון, שליח חב"ד ומרבני העיר בריסל.
חתנו, הרב מרדכי צבי קרסניאנסקי, שליח חב"ד ומרבני העיר מלבורן, אוסטרליה.
הערות שוליים

↑  אנטוורפן: נחנך בית הצלה חדש במעמד רבני העיר באתר JDN, אדר תשע"ג
↑  מאחורי הקלעים:כך נבחר הרב קפלן לרה"ר באתר שטורעם
↑  משה ויסברג, האימא של אנטוורפן, הרבנית חיה ליברמן ע"ה, באתר בחדרי חרדים, 5.2.2013
↑  הרב דוד משה ליברמן באתר מרכז רבני אירופה
↑  אנטוורפן: שליח חב"ד קיבל מדליית הוקרה באתר col, אייר תשע"א
↑  אבידה קשה: זקן רבני חב"ד הגה"ח הרב דוד משה ליברמן ע"ה, אתר col, ינואר 2022; משה ויסברג, אבל כבד: זקן רבני אירופה הלך לעולמו, באתר בחדרי חרדים, 26 בינואר 2022
↑  אסף גבור, "ניתן מענה לכל התיירים": הקהילה בדובאי מפתחת מערך כשרות, באתר מקור ראשון, ‏5 בנובמבר 2020
עומד שני מימין במשלחת רבנים מטעם מרכז רבני אירופה עם הנשיא ז'וזה מנואל ברוזו
ויליאם אורוויל דאגלס

ויליאם אורוויל דאגלס (באנגלית: William Orville Douglas;‏ 16 באוקטובר 1898 –  19 בינואר 1980) היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא מונה על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט כאשר היה בן 40, אחד משופטי בית המשפט העליון הצעירים ביותר בעת מינויים. תקופת כהונתו על כס השיפוט, 36 שנים ו-211 ימים, בין השנים 1939–1975, היא הארוכה ביותר מכל תקופות הכהונה של כל שופטי בית המשפט העליון לדורותיהם. ב-1975 כינה המגזין טיים את דאגלס "לוחם זכויות האזרח הדוגמטי והמחויב ביותר שאי פעם ישב על כס השיפוט".
לאחר ילדות בה משפחתו נדדה מספר פעמים ממקום למקום, למד דאגלס בקולג' וייטמן על בסיס מלגה. ב-1925 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה, והצטרף לסגל בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל. לאחר ששימש כיושב הראש השלישי של הוועדה לניירות ערך ולבורסות, מונה דאגלס ב-1939 כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של לואי ברנדייס. הוא היה בין אלו ששקלו ברצינות להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת סגן נשיא ארצות הברית בבחירות לנשיאות של 1944. בבחירות לנשיאות של 1948 הוא היה נתון למסע שכנועים להתמודד שוב על משרת סגן הנשיא, אך סירב. דאגלס כיהן על כס השיפוט עד לפרישתו ב-1975, ולאחר מכן מונה במקומו ג'ון פול סטיבנס. הוא מחזיק במספר שיאים כשופט בית המשפט העליון, כולל המספר הרב ביותר של פסקי דין שכתב.
דאגלס כתב את חוות דעת הרוב בפסקי דין מרכזיים כמו "ארצות הברית נגד חברת סרטי פראמונט" (United States v. Paramount Pictures, Inc.) מ-1948, "טרמיניילו נגד עיריית שיקגו" (Terminiello v. City of Chicago) מ-1949, "בריידי נגד מרילנד" (Brady v. Maryland) מ-1963 ו"גריזוולד נגד קונטיקט" (Griswold v. Connecticut) מ-1965. הוא כתב חוות דעת משלימות או חוות דעת מיעוט בפסקי דין כמו "דניס נגד ארצות הברית" (Dennis v. United States) מ-1951, "טרי נגד אוהיו" (Terry v. Ohio) מ-1968, ו"ברנדנבורג נגד אוהיו" (Brandenburg v. Ohio) מ-1969. הוא גם נודע כמתנגד תקיף של מלחמת וייטנאם וכתומך נלהב של הסביבתנות.
קורות חייו

ויליאם אורוויל דאגלס נולד בעיירה מיין שבמחוז אוטר טייל שבמינסוטה, כבנם של ג'וליה ביקפורד (לבית פיסק) וויליאם דאגלס, כומר נודד פרסביטריאני מנובה סקוטיה. המשפחה עברה לקליפורניה ולאחר מכן לקליבלנד שבמדינת וושינגטון. דאגלס סיפר שבגיל שנתיים הוא לקה במחלה שתוארה כשיתוק ילדים, אם כי מקורות אחרים תיארו אותה כקוליק במעיים. אמו ייחסה את החלמתו לנס, ואמרה לבנה שיום אחד הוא יהיה נשיא ארצות הברית.
ב-1904, כשהיה דאגלס בן שש, נפטר אביו בפורטלנד שבאורגון. בהמשך טען דאגלס שאמו נותרה חסרת כל. לאחר שהמשפחה עבר מעיירה לעיירה במערב, התיישבה אמו עם שלושת ילדיה הקטנים ביאקימה שבמדינת וושינגטון. ויליאם, כמו שאר בני משפחת דאגלס, עבד בעבודות מזדמנות כדי לסייע בפרנסת המשפחה, ולימודים בקולג' היו מעבר להישג ידו. בטקס הסיום של לימודיו בבית הספר התיכון של יאקימה הוא נשא את נאום הסיום ובזכות הצלחתו בלימודים הוא קיבל מלגה אקדמית מלאה ללימודים בקולג' וייטמן שבוואלה וואלה, וושינגטון.
בעת לימודיו בווייטמן, היה דאגלס חבר באחוות בטא-תטא-פאי. הוא עבד במגוון משרות במקביל ללימודיו, כולל כמלצר וכחצרן במהלך שנת הלימודים ובמטע דובדבנים בחופשת הקיץ. העבודה בקטיף דובדבנים, אמר דאגלס לימים, השפיעה על הקריירה המשפטית שלו. לימים הוא סיפר על העניין הראשון שגילה בתחום המשפטים:
עבדתי לצד העניים ביותר, מהגרי העבודה, המקסיקנים ואנשי ה-IWW, שאותם ראיתי נורים על ידי המשטרה. ראיתי אכזריות וקשיחות, והדחף שלי היה להפוך לבעל כוח בכיווני התפתחות אחרים של החוק.
דאגלס היה חבר באחוות פי בטא קפא, השתתף בקבוצת הדיבייטינג ונבחר כנשיא מועצת הסטודנטים בשנת לימודיו האחרונה. לאחר סיום לימודי התואר הראשון ב-1920 באנגלית וכלכלה, הוא לימד אנגלית ולטינית בבית הספר התיכון בו הוא למד במשך שנתיים, בתקווה להרוויח מספיק כסף כדי ללמוד בבית ספר למשפטים. "בסופו של דבר", הוא אמר, "הגעתי למסקנה שיהיה זה בלתי אפשרי לחסוך מספיק כסף בעבודת הוראה והחלטי לוותר על כך".
דאגלס נסע לניו יורק וקיבל עבודה בהשגחה על משלוחי כבשים ברכבת לשיקגו, מתוך תקווה שיעלה בידו להתקבל לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה. הוא ניצל את חברותו באחוות בטא-תטא-פאי כדי להצליח ולשרוד בניו יורק כאשר הוא לן באחד מהמעונות שלה ולווה סכום של 75 דולר מחבר האחווה, סכום שהיה מספיק כדי להתקבל לאוניברסיטת קולומביה.
שישה חודשים מאוחר יותר אזל כספו של דאגלס. לשכת התעסוקה של בית הספר למשפטים הפנתה אותו לעבודה במשרד עורכי דין ניו יורקי שחיפש סטודנט לסיוע בהכנת קורס למידת משפטים בהתכתבות. עבור עבודתו זו הרוויח דאגלס 600 דולר, וכך התאפשר לו להישאר בבית הספר למשפטים. עד סוף הסמסטר הוא חסך בעבודות דומות סכום של 1,000 דולר.
באוגוסט 1923 נסע דאגלס ללה גרנד, אורגון, שם הוא נשא לאישה את מילדרד רידל, שאותה הוא הכיר ביאקימה. ב-1925 סיים דאגלס את לימודיו בקולומביה כשני בכיתתו. במהלך הקיץ של 1925 הוא החל לעבוד במשרד עורכי הדין "קראוות', דה גרסדורף, סוויין וווד" (לימים "קראוות', סוויין ומור") לאחר שלא התקבל לעבודה כעוזר משפטי בבית המשפט העליון של ארצות הברית בלשכתו של השופט הרלן סטון. מי שקיבל את דאגלס לעבודה במשרד זה היה שותף זוטר בשם ג'ון ג' מק'קלוי, לימים יושב ראש מועצת המנהלים של בנק צ'ייס מנהטן.