stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זואי, קיסרית האימפריה הביזנטית
תקופת קיסרות ראשונה רומנוס השלישי וזואי – (1028-1034) > ההתאהבות במיכאל הרביעי

יחסיהם של זואי ורומנוס לא היו טובים. לאור גילה המבוגר בעת חתונתם (50) לא יכלה עוד זואי ללדת. רומנוס החל לפנות למאהבות וזואי נטרה לו טינה על שלא רצה בה, ושנאתה כלפיו הלכה וגברה.
לרומנוס היה יועץ אחד בשם יואנס מפפלגוניה, בירוקרט רב השפעה בחצר הקיסר, חסר ייחוס משפחתי אך בעל יכולות מרשימות שקנו לו את מעמדו. ליואנס היו ארבעה אחים והצעיר שבהם, מיכאל, היה בחור יפה תואר. יואנס, שקיווה להעביר את הקיסרות לידי משפחתו, תכנן להציג את מיכאל לקיסרית, בתקווה שזו תתאהב בו. ב-1033 הציג יואנס את אחיו לרומנוס וזואי, ובעוד רומנוס לא ייחס חשיבות רבה לאחיו הצעיר של יועצו, זואי, כפי שקיווה יואנס, התאהבה בו מיד. מסופר כי מאותו רגע לא חשבה זואי על דבר מלבד מיכאל הצעיר, והזמינה אותו לארמונה כל עת שיכלה, תחילה בסודיות אולם בהמשך החלה מדברת בחופשיות על מאהבה הצעיר ועל כוונתה להפוך אותו לקיסר. רומנוס לא חשד באשתו, לא היה מודע לרומן שניהלה או שהעדיף לא לדעת, ועל כן לא מנעו, אולם אחותו הזהירה אותו כי עליו להיזהר שכן כל עוד יימשך הרומן גם חייו שלו בסכנה. בהמשך חלה רומנוס, ומת ב-1034.
תקופת קיסרות ראשונה רומנוס השלישי וזואי – (1028-1034) > ההתנקשות ברומנוס ונישואי זואי למיכאל

בכרונוגרפיה שלו, מתאר מיכאל פסלוס כיצד מראה גופתו של רומנוס לא הותיר ספק רב שסיבת מותו לא הייתה מוות טבעי, אלא הרעלה. ואכן מסופר שאחרי שהתאהבה הקיסרית במיכאל הפפלגוני החליטה להרעיל את בעלה רומנוס, ברעל שהשפעתו איטית אך הרסנית, זאת כדי שיחשבו כי מחלה היא שהרגה אותו ולא יחשדו שהיא עומדת מאחורי מותו. יואנס, אחיו של מיכאל ומי שהכניס אותו לארמון, אמר לזואי כי אם לא יוכתר מיכאל מיד עם מותו של רומנוס עלולים שניהם לאבד את ראשם, ועל כן החלה זואי בטקס הכתרה מידי. ביום מותו של רומנוס זומן הפטריארך אלקסיוס לארמון, כביכול בשם הקיסר המנוח. כשהגיע ראה כי הקיסר מת ואת מיכאל הפפלגוני יושב על כס הקיסר. זואי שישבה לצד מיכאל דרשה ממנו ומהכמרים שליווהו לחתנם. משהבינה זואי כי הפטריארך עלול לסרב שילמה להם במטבעות זהב כדי שיקיימו את הטקס, וכך הוכתר מיכאל הפפלגוני למיכאל הרביעי.
תקופת קיסרות שנייה זואי ומיכאל הרביעי (1034–1041) > הידרדרות יחסיהם של זואי ומיכאל הרביעי

יחסי הזוג שמרו על הקרבה שקדמה להכתרה, אולם לא עבר זמן רב ומיכאל ה-4 החל להפגין כפיות טובה כלפי זואי ואף להגביל את חירותה של הקיסרית. תחילה אסר עליה לצאת לתהלוכות בעיר, והגביל את תנועתה למגורי הנשים בלבד. בהמשך גם ביקורים במעונה נאסרו אלא אם המבקר קיבל אישור של השומר הממונה עליה. זואי נטרה למיכאל טינה על הגבלת חירותה באופן זה, ואף מסופר אצל ג'ון סקיליטס כי בהזדמנות אחת ניסתה להרעיל את הקיסר בעזרת רופא הארמון, אולם אחד מעוזריו של הרופא הסגיר את אדונו. והוא הוגלה לאנטיוכיה. אין תיעוד לניסיונות התנקשות נוספים מצדה של זואי, ייתכן כי לא היו לה האמצעים לנקום או להגיב למעשים אלו, שכן המשמר המלכותי נשלל ממנה וכך גם כל סמכות שהיא.
תקופת קיסרות שנייה זואי ומיכאל הרביעי (1034–1041) > מחלתו של מיכאל הרביעי ואימוץ אחיינו לבן

מיכאל הרביעי היה חולה, ואחיו יואנס חשש מאובדן שליטת המשפחה בקיסרות עם מות אחיו, שכן לזוג לא היו ילדים. יואנס ומיכאל (לאחר שיואנס שכנע אותו בתוכניתו), שכנעו את זואי לאמץ את אחיינו של מיכאל הרביעי, מיכאל, כבנה, ולהסכים למינויו כמשנה לקיסר. זואי הסכימה לבקשתו של בעלה, וכך הוכרז יום חג ציבורי ועל עריכת טקס רשמי לאימוץ הבן. הטקס התקיים עם כל נכבדי העיר בכנסיית בלכרנאי (Blachernae). לקראת מותו ממחלתו החל מיכאל לאמץ הרגלים נזיריים. ב-1041 עזב את הארמון ועבר למנזר, שם ביקש לוותר על הקיסרות ולהישבע באופן סופי לנזירות. החלטתו עוררה בזואי צער רב, ומסופר כי הלכה למנזר אליו עבר ברגל, אולם מיכאל לא הרשה לה לנכוח במחיצתו. זמן לא רב לאחר ביקורה של זואי נפטר מיכאל ונקבר בכניסה למנזר אליו עבר.
תקופת קיסרות שלישית זואי ומיכאל החמישי (1041–1042)

מכיוון שאימצה זואי את מיכאל החמישי לבן, וזה הוכתר כמשנה לקיסר, כשמת מיכאל הרביעי הפך מיכאל החמישי לקיסר לצד אמו המאמצת. אולם מיכאל ה-5 סלד מזואי. מתוקף מעמדה הייתה זואי ראשונה במעלה באירועים רשמיים, ושמה היה מוזכר לפניו. יחסו של מיכאל כלפיה היה בהתחלה יחס של כבוד אולם במהרה התחלף בקרירות ואף בהתעלמות ובהיעדר שיתוף בעניינים קיסריים. כמו דודו הוא אסר אותה בארמונה, לא התיר לה לצאת, שם אותה תחת פיקוח והחליף את אנשי חצרה באנשיו שלו. במקביל, החל מיכאל לרקום תוכנית לגירוש זואי מהארמון.
כדי לממש את תוכניתו התחיל מיכאל להעליל על זואי כי ניסתה להרעילו. זואי לא ידעה דבר על תוכניותיו של מיכאל והובלה אל משפט השקר שערך לה הקיסר. מיכאל הביא עדי שקר שהעידו עדות שקרית וזואי נמצאה אשמה בפשע. עונשה של זואי היה גירוש לאי פרינקיפו אליו הוגלתה בלילה שבין 19 באפריל ל-20 באפריל 1042. על הספינה בדרך לאי העלה מיכאל עוד כמה אנשים להם התיר לעלוב בזואי כרצונם. מסופר, כי בעודה על הספינה קוננה זואי על שושלתה האבודה. פסלוס מביא (כביכול) את קינתה: "אתה, דודי הקיסר, אתה הוא שעטפת אותי בבדי המלוכה מיד כשנולדתי, אהבת והעדפת אותי על פני אחיותיי משום שדמיתי לך במראה, כפי ששמעתי פעמים רבות. אתה אמרת לי תוך חיבוקים ונשיקות – "מי ייתן ותחיי ילדה, תאריכי ימים ותהיי ליהלום הזוהר של משפחתנו ומתנת האימפריה". כך גידלת וחינכת אותי וחזית לי גדולות ונצרות בניהול ענייני המדינה. אך תקוותיך נכזבו. הושפלתי וביישתי את כל משפחתי, גורשתי מן הארמון בהאשמות בזויות וכעת אני מובלת מורשעת, אינני יודעת לאן, מפחדת שמא ישליכו אותי כטרף לחיות רעות, או יעלימו אותי בין גלי הים. השגח עליי מלמעלה ובכל כוחך – הצל את אחייניתך!" כשהגיעה לאי ציווה מיכאל להניח לזואי ולספר את שיערה.
בבוקר 20 באפריל 1042, כתב הקיסר מיכאל הצהרה ונתן לבישוף העיר לשאת אותה אל העם:
"מכיוון שזואי הוכיחה עצמה עוינת לשלטוני גזרתי עליה גלות ואלכסיוס, שותפה לדבר העברה הורחק מהכנסייה. ובאשר אליכם, בני עמי, כל עוד תשמרו על יחסכם החיובי כלפי תזכו לכבוד גדול ותועלת רבה מחיים שקטים ושלווים." כשסיים הבישוף להקריא את ההצהרה נשמעה קריאה בקהל, שמקורה לא נודע לעולם "אנחנו לא רוצים קיסר "סותם סדקים בצלב", אנחנו רוצים את המקורית והיורשת [הקיסרית]: אמנו זואי". קריאה זו הובילה למרידה עממית שבסופה איבד מיכאל ה-5 את כיסאו.
תקופת קיסרות שלישית זואי ומיכאל החמישי (1041–1042) > המרד נגד מיכאל

פסלוס מתאר שהעיר כולה נראתה שרויה באבל. לא רק העם אלא גם בני משפחתו של הקיסר, הזרים בעיר, שכירי חרב ויועצים שונים, גם אנשי הכמורה ובעלי המלאכה – כולם, שחלקו כבוד לקיסרית, התנגדו למצבה החדש והיו מוכנים להקריב את חייהם למענה. מחאה כוללת התחילה להתארגן בעיר, ובני כל שכבות החברה התרעמו ויצאו למחות נגד מיכאל. גם הנשים שעד אז לא נראו מחוץ לגבולות מגורי הנשים, נראו צועדות ברחבי העיר ובוכות על גורלה של זואי. אותן נשים שלהבו את שאר תושבי העיר, שהחליטו להפיל את מיכאל ה-5, מכס השלטון. חמושים בחניתות, גרזנים, קשתות חברות ואבנים, ומאורגנים במחלקות כמו צבא רצו תושבי העיר אל הארמון. דודו של מיכאל קונסטנטינוס בא לעזרת אחיינו שהיה לבד בארמון, והשניים החליטו כי עליהם להחזיר את הקיסרית כדי לשכך את התקוממות העם.
זואי הוחזרה לארמון, ועל מנת להשתיק את המרד הוציאה מיכאל אל מרפסת, אולם לא החליף את שמלתה. חלק מהעם לא זיהה את הקיסרית בגלל לבושה ושיערה הקצר, ואילו אלו שזיהו אותה כעסו עוד יותר על מעשי הקיסר ויחסו לזואי, וההתקוממות רק התגברה.
תקופת קיסרות שלישית זואי ומיכאל החמישי (1041–1042) > המלכת תאודורה

מסיבות שאינן ברורות, אולי מחשש שזואי תקשה על גירוש מיכאל ה-5 משלטונו החליט העם להכתיר את תאודורה, אחותה הצעירה של זואי, לקיסרית. משסרבה לבקשת העם היא הובלה בכוח מהארמון בו חיה עוד מאז גירושה על ידי אחותה לכנסיית איה סופיה, שם הכתירו אותה לקיסרית. במקביל ברחו מיכאל החמישי ודודו קונסטנטינוס מהארמון ומצאו מקלט במנזר, אולם מיקומם היה ידוע ותאודורה הורתה לנקר את עיניהם של הקיסר ודודו, כדי להבטיח כי לא יוכלו לשוב ולתפוס את השלטון.
בניגוד לחשש הסנטורים, כי יאלצו להכריע בתמיכתם באחת משתי הקיסריות, הן חילקו ביניהן סמכויות והפכו שותפות לשלטון.
תקופת קיסרות רביעית זואי, תאודורה וקונסטנטינוס התשיעי (1042–1050)

לתקופה של כמה חודשים האחיות ניהלו את האימפריה ללא קיסר. ידוע כי הן ביטלו את מכירת המשרות, וכי מלבדת העברת בני משפחתו של מיכאל החמישי מתפקידם וקידום סנאטורים חדשים הן לא ביצעו שינויים משמעותיים. אולם כדי להבטיח את יציבות שלטונן חיפשה זואי קיסר אפשרי שיוכתר באמצעות נישואין. אז עלה שמו של קונסטנטינוס מונומכוס לו רחשה חיבה בצעירותה, ואותו הגלה מיכאל הרביעי לאחר נישואיהם, שכן איים על הכתרתו. משעלה שמו כעת החליטה זואי להינשא לו בתמיכת הסנט.
תקופת קיסרות רביעית זואי, תאודורה וקונסטנטינוס התשיעי (1042–1050) > מותה

פסלוס מתאר כיצד בזקנתה אדיקותה הדתית של זואי גברה, ומספר שהייתה לזואי אייקונה של ישו, אותה צבעה במיטב הצבעים ועיטרה במיטב התכשיטים. אותה אייקונה הייתה עונה לשאלותיה ולתחינותיה של זואי, ובאמצעותה טענה הקיסרית כי היא יכולה לנבא את העתיד. פסלוס מוסיף כי זואי לא נגמלה מהרגלה לפזרנות וכי כאשר חלתה בקדחת, מעט לפני מותה, החליטה הקיסרית לבצע שמיטת חובות ושחררה את החייבים מחובותיהם.
לאחר ייסורים קצרים נפטרה הקיסרית ביוני 1050, בגיל 72.
לקריאה נוספת

Kazhdan, Alexander Petrovich, Ed. The oxford Dicionary of Byzantium. Oxford and New York: Oxford University Press, 1991.
Norwich, John Julius. Byzantium: The Apogee. New York: Knopf, 1989.
Skylitzes, John. A synopsis of Byzantine History, 811-1057. Translated by John Wortley. Cambridge: Cambridge University Press, 2014.
פסלוס, מיכאל. הכרונוגרפיה. תורגם על ידי שי אשל. ירושלים: מאגנס 2014.
הערות שוליים

1 2 3 4  Aleksandr Petrovich Kazhdan, The Oxford Dictionary of Byzantium, Volume 3, Oxford: Oxford University Press, 1991
1 2  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 31
↑  John Julius Norwich, Byzantium: The apogee, New York: Knopf, 1989, עמ' 258-259
1 2  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 34
↑  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 93
1 2  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 59
↑  John Julius Norwich, Byzantium: The apogee, New York: Knopf, 1989, עמ' 270
↑  John Skylitzes, תרגום: John Wortley, A Synopsis of Byzantine History, 811-1057, Cambridge: Cambridge University Press, 2014, עמ' 353
↑  John Skylitzes, תרגום: John Wortley, A Synopsis of Byzantine History, 811-1057, Cambridge: Cambridge University Press, 2014, עמ' 363
↑  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 85
↑  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 44
↑  John Julius Norwich, Byzantium: The apogee, New York: Knopf, 1989, עמ' 276-277
1 2  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 45
1 2  John Skylitzes, תרגום: John Wortley, A Synopsis of Byzantine History, 811-1057, Cambridge: Cambridge University Press, 2014, עמ' 368-369
↑  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 52
1 2  מיכאל ספלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 55
↑  John Skylitzes, תרגום: John Wortley, A Synopsis of Byzantine History, 811-1057, Cambridge: Cambridge University Press, 2014, עמ' 379
↑  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 70
↑  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 78
1 2  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 80
1 2  John Skylitzes, תרגום: John Wortley, A Synopsis of Byzantine History, 811-1057, Cambridge: Cambridge University Press, 2014, עמ' 393
↑  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 81
↑  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 82
1 2  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 84
↑  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 85
↑  John Skylitzes, תרגום: John Wortley, A Synopsis of Byzantine History, 811-1057, Cambridge: Cambridge University Press, 2014, עמ' 395
↑  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 91
↑  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 93
↑  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 98
↑  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 113
1 2  מיכאל פסלוס, תרגום: שי אשל, הכרונוגרפיה, ירושלים: מאגנס, 2014, עמ' 148
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812744553605606  GND: 13092198X  SUDOC: 096246391  VcBA: 495/136951  VIAF: 216215717   WorldCat (עם VIAF): 216215717
אגיל סלוויק

אגיל סלוויק (בנורווגית: Egil Selvik; נולד ב-30 ביולי 1997 בסאנס שבנורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ווטפורד ובנבחרת נורווגיה.
קריירת מועדונים

סלוויק גדל במחלקות הנוער של גנדאל IF סאנס אולף, ובשנת 2017 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של סאנס אולף במסגרת ליגת המשנה הנורווגית. בהמשך הושאל לנסט-סוטרה מליגת המשנה הנורווגית.
ב-9 בפברואר 2019 חתם סלוויק באוד גרינלנד מליגת העל הנורווגית, אך שיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון, וערך הופעת ליגה אחת בלבד במדי הקבוצה הראשונה של המועדון.
ב-15 בינואר 2021 חתם סלוויק בהוגסונד מליגת העל הנורווגית. הוא שיחק במועדון במשך ארבע עונות, בהן ערך 117 הופעות ליגה.
ב-10 בינואר 2025 חתם באודינזה מהסרייה א'. שלושה שבועות לאחר מכן חתם בווטפורד.
קריירה בינלאומית

ב-7 בספטמבר 2023 ערך סלוויק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נורווגיה, בניצחון 6-0 על נבחרת ירדן במשחק ידידות.
הערות שוליים

↑  Egil Selvik è bianconero < Squadra < News < Udinese, www.udinese.it
↑  "Egil Selvik: Watford sign Udinese goalkeeper for undisclosed fee". BBC Sport (באנגלית בריטית). 2025-01-31. נבדק ב-2025-01-31.
↑  TV 2 AS, Egil (27) skal redde Norge: - Haaland tjener sikkert ti ganger mer på en uke, TV 2, ‏2024-11-12 (ב־)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אגיל סלוויק".
לואיזה לצן

| --- | --- |

 לידה:  3 באוקטובר 1784 הנובר, נסיכות הבוחר מהנובר, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  9 בספטמבר 1870 (בגיל 85) ביקבורג, נסיכות שאומבורג-ליפה, הקונפדרציה הצפון-גרמנית 
 מדינה:  דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה 
 
יוהנה קלרה לואיזה לצן (בגרמנית: Johanna Clara Louise Lehzen;‏ 3 באוקטובר 1784 – 9 בספטמבר 1870), הידועה גם בשם הברונית לואיזה לצן, הייתה האומנת ואחר כך בת לווייתה של המלכה ויקטוריה.
לצן היא בתו של כומר לותרני, בשנת 1819 הגיעה לצן לביתו של דוכס מקנט, בנו הרביעי של המלך ג'ורג' השלישי. חמש שנים מאוחר יותר, לצן מונתה לאומנת של בתו היחידה, הנסיכה אלכסנדרינה ויקטוריה. הנסיכה הצעירה הפכה למקום השני בתור לכס המלכות הבריטי ב-1827.
חינוכה של ויקטוריה נשלט על ידי הדוכסית האלמנה מקנט וחשב הכספים שלה סר ג'ון קונרוי. לצן הגנה מאוד על ויקטוריה, ועודדה את הנסיכה להשכיל ולהיות עצמאית מהשפעתם של הדוכסית וקונרוי, מה שגרם לחיכוכים בתוך משק הבית. הניסיונות להדיח את האומנת לא צלחו, שכן לצן זכתה לתמיכת דודיה של ויקטוריה.
כאשר ויקטוריה הפכה למלכה ב-1837, לצן שימשה כמעין מזכירה פרטית לא רשמית, שנהנתה ממגורים בחדרים הסמוכים למלכה ויקטוריה. נישואיה של המלכה לנסיך אלברט ב-1840 הובילו לשינויים משמעותיים בבית המלוכה. אלברט ולצן תיעבו זה את זה, ולאחר מחלה של הנסיכה המלכותית ב-1841, לצן פוטרה. הקשר הקרוב שלה עם המלכה הגיע לסיומו, אף על פי שהשתיים המשיכו להתכתב. לצן בילתה את שנותיה האחרונות בהאנובר בזכות פנסיה נדיבה, ומתה ב-1870.לצן הייתה השפעה גדולה על דמותה של ויקטוריה, במיוחד נתנה לה את כוח הרצון לשרוד את ילדותה רצופת הבעיות לצד אמה וקונרוי, ואת חייה כמלכה צעירה.
ביוגרפיה

יוהנה קלרה לואיזה לצן נולדה בהנובר ב-3 באוקטובר 1784, הצעירה מבין עשרה ילדים שנולדו לכומר הלותרני יואכים פרידריך להזן ולאשתו מלוזין פאלם. היא נאלצה בשל הנסיבות לעבוד למחייתה מאז שהייתה צעירה, לצן הועסקה במשפחת פון מרנהולץ, משפחה גרמנית אריסטוקרטית. היא שימשה כאומנת לשלוש בנות המשפחה, וזכתה למחמאות על עבודתה.
לאחר שקנתה לה שם לצן הפכה לחלק ממשק ביתה של הנסיכה ויקטוריה, הדוכסית מקנט בדצמבר 1819 היא כיהנה כאומנת של פאודורה, נסיכת ליינינגן, בתה של הנסיכה מנישואיה הראשונים. בנישואיה השניים, הנסיכה ויקטוריה נישאה לנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרטהרן, שהיה, באותה עת, רביעי בתור לכס המלכות הבריטי. לצן וכל משק הבית הועברו לאנגליה בשנת 1817 כדי שבתה החדשה של הדוכסית מקנט תוכל להיוולד שם, מה שיחזק את תביעתה של הילדה לכס המלכות. התינוקת הייתה ילדה, שנקראה אלכסנדרינה ויקטוריה על שם אמה והסנדק שלה, אלכסנדר הראשון מרוסיה; היא תגדל להיות ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
מורה לנסיכה ויקטוריה

הדוכס מקנט מת בשנת 1820, ואחריו אביו, המלך ג'ורג' השלישי. דודה של ויקטוריה, הנסיך יורש העצר, עלה לכס המלכות כמלך ג'ורג' הרביעי. ויקטוריה הייתה כעת שלישית בתור לכס המלכות, אחרי דודיה הדוכס מיורק והדוכס מקלרנס, שניהם היו הרבה מעבר לגיל העמידה ולאף אחד מהם לא היו יורשים לגיטימיים. כיורשת בסופו של דבר, ויקטוריה הייתה צריכה להתחנך בהתאם. לצן – כפי שהיא נקראה במשק הבית – השתלטה על טיפולה של ויקטוריה בת החמש בשנת 1824. הדוכסית וג'ון קונרוי מינו את לצן לא רק כי הייתה גרמנייה אלא כי הם האמינו שהיא תפעל לפי רצונותיהם.
ההיסטוריון כריסטופר היברט מתאר את לצן כ"אישה נאה, למרות אפה וסנטרה המחודדים, חכמה, רגשית וחסרת הומור". אף על פי שבהתחלה חששה מהתנהגותה המחמירה של לצן, "לצן היקרה, הטובה" כבשה מקום בליבה של ויקטוריה שהחליפה את כל האחרים, כולל אמה שלה, הדוכסית מקנט. לצן עודדה את הנסיכה לחוסר אמון באמה ובחבריה של אמה, ולשמור על עצמאותה. האומנת לא הייתה מעוניינת בכסף וחסרה שאפתנות לעצמה, במקום זאת בחרה להקדיש את זמנה ומרצה לנסיכה. ויקטוריה התחילה לקרוא ללצן "אמא" ו"דייזי היקרה ביותר", כחלק ממערכת השליטה בקנסינגטון שהגה קונרוי, לאחר 1824 הייתה אמורה ויקטוריה להיות מלווה על ידי לצן בכל עת במהלך היום; כך גם לצן נדרשה להחזיק את ידה של הנסיכה כאשר ויקטוריה ירדה בגרם מדרגות.
מורה לנסיכה ויקטוריה > הברונית לצן

בשנת 1827, מת הדוכס מיורק, מה שהפך את הדוכס מקלרנס ליורש היורש, ואת ויקטוריה השנייה בתור לכס המלכות. המלך ג'ורג' הרביעי הביע ספק כי לצן היא המועמדת המתאימה להכין את ויקטוריה. בתגובה, אמה וקונרוי שכנעו את המלך להעניק לשניהם תארים, כדי שהנסיכה לא תהיה מוקפת בפשוטי העם; לצן הפכה לברונית של ממלכת הנובר. ג'ורג' הרביעי מת ב-1830, ואחיו הדוכס מקלרנס ירש אותו, כמלך ויליאם הרביעי. ויליאם הכיר רשמית בוויקטוריה כיורשת שלו. לפי לצן, בערך בזמן הזה התרחשה סצנה ידועה לשמצה, שבה לצן החליקה עותק של שושלת היוחסין של בית הנובר לתוך אחד מספרי הלימוד של הנסיכה. לאחר שעיינה בו זמן מה, מצאה ויקטוריה שאביה היה הבא בתור אחרי המלך, ושלמלכה אדלייד אין ילדים. זו הייתה הפעם הראשונה שבה גילתה ויקטוריה את הגורל שנטלו על עצמם רבים מאז לידתה; שהיא תהיה המונרך הבריטי הבא. לאחר גילוי זה, מדווח שוויקטוריה אמרה "אני אהיה טובה". אם כי סיפור זה הוא כנראה אגדה עממית.
המלך ויליאם מינה את ידידתו, הדוכסית מנורת'מברלנד, לאומנת הרשמית של ויקטוריה בשנת 1831, אך התפקיד היה בעיקר טקסי, והנסיכה המשיכה להיות תלויה בלצן. הדוכסית הודחה ב-1837 על ידי אמה של ויקטוריה אף על פי שניסתה להשפיע יותר על חינוך הממונה המלכותי שלה. במהלך תקופה זו, לצן לא מילאה תפקיד רשמי בחצר המלכות; למרות התואר שקיבלה, מעמדה הפשוט יותר המשיך להוות מכשול.
מורה לנסיכה ויקטוריה > חינוכה של ויקטוריה

רצונם של הדוכסית וקונרוי להשאיר את ויקטוריה תלויה ברצונם נעקף על ידי לצן, שרצתה שוויקטוריה באחריותה תהפוך לאישה חזקה ומשכילה. ככל שוויקטוריה התבגרה, נעשו ניסיונות על ידי קונרוי והדוכסית לסילוקה של לצן, או לפחות להפחית את השפעתה. טקטיקות כאלה התבררו כבלתי מוצלחות, שכן הנסיכה התמסרה ללצן יותר מבעבר, כפי שבא לידי ביטוי ביומניה. חברתה האמיתית היחידה של לצן במשק הבית, הברונית ספאט, הודחה לפתע ב-1828 בהוראת קונרוי; נפוצו שמועות שהברונית הייתה עדה ל"היכרות" בינו לבין הדוכסית. חברי בית המשפט של ג'ורג' הרביעי שיערו כי לצן תהיה הבאה שתעזוב, אך היא שמרה על שתיקה בנושא ושמרה על מעמדה. בשנת 1835, הדוכסית מקנט כתבה לבתה מכתב חמור בדרישה שוויקטוריה תפתח מערכת יחסים רשמית יותר ופחות אינטימית עם לצן. באותה שנה (בה מלאו לוויקטוריה שש עשרה), נכשלוו התוכניות לפטר את לצן לאחר שטיפלה בוויקטוריה במסירות במהלך מחלה במשך חמישה שבועות. לצן סייעה לוויקטוריה החלשה בסירובה לחתום על מסמך שהכינו עבורה קונרוי והדוכסית, שיבטיח לו תפקיד כשתהפוך למלכה. במהלך כהונתה זכתה לצן לתמיכתם של ג'ורג' הרביעי, ויליאם הרביעי, ומדודה של ויקטוריה, לאופולד הראשון מבלגיה, שכולם האמינו שהיא חיונית לבריאותה של הנסיכה, לאושרה ולהתנגדות המתמשכת לנסיכה, השפעתו של קונרוי.
החינוך שקיבלה ויקטוריה מלצן היה בסיסי אך יציב. בניגוד לגישות הרווחות באותה תקופה, לצן, המורה ד"ר ג'ורג' דייוויס ואחרים עודדו בהצלחה את ויקטוריה ליהנות מרכישת ידע. דייוויס הופקד על הלימודים של ויקטוריה, בעוד לצן התרכזה בטיפול בשעות הפנאי. לאחר שרכשה "חינוך נאור", למדה הנסיכה לדבר צרפתית, גרמנית, לטינית אנגלית. היא גם למדה היסטוריה כלכלה, גאוגרפיה, מתמטיקה, פוליטיקה, אמנות ומוזיקה. לצן הייתה קפדנית, אך תגמלה את הנסיכה כשהיא הייתה צייתנית. ביציאה נוספת מהעידן, לצן הפעילה מעט ענישה גופנית; לפחות, אין תיעוד לכך בספרי משק הבית.
ויקטוריה כמלכה

כאשר עלתה ויקטוריה לכס המלכות ב-1837, נהנתה לצן מעמדה בולטת בהכתרה, ונשארה בחצר המלכות. לבקשתה, היא לא קיבלה תפקיד רשמי, אך הסכימה על תואר חדש, "גברת מלווה". בתפקידה, בארמון בקינגהאם מונתה כמעין מזכירה פרטית לא רשמית, שימשה כאשת קשר ראשית לבתי המלוכה, ונשאה את מפתחות הבית כאות למעמדה; חתימתה נדרשה לכל תשלומי הארמון. בשלב זה, נראה שלצן החליף לחלוטין את אמה של ויקטוריה הן מבחינת השפעה והן מבחינת חיבה; מגוריה של לצן היו צמודים למגורי של המלכה, ואילו הדוכסית מקנט אמה של המלכה הורחקה למערכת חדרים המרוחקת מוויקטוריה. במשך השנים הראשונות של שלטונה של ויקטוריה, במיוחד לפני נישואיה לנסיך אלברט מסקסה-קובורג וגותה ב-1840, הייתה ללצן השפעה חזקה מאוד על השקפת המלכה הן בפוליטיקה והן בעניינים אישיים, למרות העובדה שהיא לא התערבה בגלוי בענייני המדינה. גם לאחר נישואי המלכה, לצן שמרה על הכניסה הפרטית לחדר השינה המלכותי, מה שהיווה מקור למורת רוח לבעלה החדש של ויקטוריה.
ויקטוריה כמלכה > פיטוריה על ידי הנסיך אלברט

הגעתו של הנסיך אלברט הובילה לשינויים משמעותיים במשק הבית של ויקטוריה. לצן התנגדה לשאיפותיה של ויקטוריה להינשא לאלברט, מתוך אמונה שהנסיכה היא כמו אליזבת הראשונה, בתולה ובלתי תלויה בהשפעה גברית". אלברט היה משכיל וזה עתה סיים סיור באירופה, קדמו לטיול שנים של לימוד באוניברסיטת בון. עד מהרה פיתחו לצן ואלברט סלידה זה מזה; היא סיכלה באופן קבוע את רצונו של אלברט בענייני ניהול משק הבית; בינתיים, הוא מצא אותה דוחה באופן אישי ולא ראויה להתיידד עם המלכה, והתייחס אליה בזלזול לעיתים בגלוי.
כשהילד הראשון של ויקטוריה, הנסיכה המלכותית, נולדה, ויקטוריה סמכה על לצן שתעשה את הסידורים הנדרשים בחדר הילדים. לצן הפקידה את חינוכה על צוותים שונים כמו גם סר ג'יימס קלארק, למרות התנגדותו של אלברט שהרופא לא מתאים לחלוטין לתפקיד, לאחר שכבר נכשל בטיפולה של ליידי פלורה הייסטינגס שנה קודם לכן. לאחר ארבעה עשר חודשים חלתה הנסיכה, איבדה את תיאבונה ונראתה חיוורת וקדחה מחום. ד"ר קלארק הכריז על זה כמחלה קלה, ורשם לה בטעות קלומל, תרופה שמכילה כספית ולאודנום. ייתכן שהנסיכה פשוט הביעה את מורת רוחה מהשינויים בחדר הילדים המלכותי, ומצב רוחה השתנה עם לידתו של אחיה הצעיר. אלברט, אב מסור, התעמת עם ויקטוריה על אוזלת היד של הצוות שנבחר על ידי לצן. הייתה מריבה, שלאחריה הכריז אלברט כי ישאיר את הפרשה בידיה של ויקטוריה, והשאיר זאת על מצפונה אם הילדה תמות.
זמן קצר לאחר הוויכוח הזה ויקטוריה שלא רצתה לראות את בן זוגה הנסיך אומלל, עשתה ניסיון אחרון להגן על לצן, ותיארה אותה כאישה נאמנה חסרת אנוכיות, שראויה להישאר קרובה. אבל לנוכח נחישותו של אלברט, ויקטוריה פיטרה את לצן, לכאורה בגלל בריאותה. בעיני אלברט, לצן הייתה משרתת שניסתה להתעלות מעל מקומה בחיים, והוא רצה שוויקטוריה תסתמך עליו לבדה. בימים שקדמו לעזיבתה, היא לימדה חלק מחובותיה את מריאן סקרט, אחת המלבישות של ויקטוריה, והחזירה את המפתחות שלה למלכה. לצן עזבה ב-30 בספטמבר 1842, והשאירה פתק במקום לדבר ישירות עם ויקטוריה, מתוך אמונה שזה יהיה פחות כואב. המלכה לא הייתה רגילה בתחילה להיעדרותה של לצן, לאחר שבילתה כמעט את כל חייה עד לאותה נקודה בנוכחות האומנת לשעבר. "זה היה מאוד כואב לי... להתעורר הבוקר, ולהיזכר שהיא באמת די רחוקה", אמרה ויקטוריה.
השמועה על עזיבתה של לצן התפשטה בחצר המלוכה ובמקומות אחרים. הדיווחים על הסיבה היו מגוונים; היומנאי של בית המלוכה צ'ארלס גרוויל ציין שהיא עזבה "למען בריאותה (כפי שהיא טענה). אולם הטיימס דיווח שהיא פשוט ביקרה חברים בגרמניה. לאחר עזיבתה, העיר יועץ המשפחה ברון סטוקמאר על הפרשה  "כי היו מכשולים וקשיים רבים עד שהנסיך הצליח להיפטר מ[לצן]. היא הייתה טיפשה מספיק כדי לערער על השפעתו, ולא להתאים את עצמה לשינוי במעמדה. . . אם היא הייתה עושה זאת, ומפשרת את הנסיך, ייתכן שהיא הייתה נשארת בארמון עד סוף חייה.