סימה סלונים
יצירתה

יצירתה של סלונים התאפיינה בראש ובראשונה בקווי רישום נמרצים ובניגודי צבעים בולטים. "היא נמנית עם האמנים, שיצירתם מצליחה בידם במחי יד, כביכול, בסיאנס אחד. לפיכך טובים במיוחד רישומיה. תנועת הקווים מהירה ודינמית, והמבנה רחב המידות קם לעינינו", כך נכתב אודות סלונים ב-1954. מרבית יצירותיה היו ציורי נוף וציורי דמויות ובהן ניכרו מתחים שבין צבעוניות והשימוש התדיר בקווים ובין שימוש בצורות פתוחות וסגורות, כמו גם ניגודיות חזקה בין מרכז הציור לבין השוליים. עם זאת, לאחר עשורים של יצירה נכתב ב-1962 על כך שסלונים "לא נתפסה מעולם למאניירה סגנונית, אם כי מזגה האישי ניכר במעשי ידיה. בתערוכה הנפתחת השבוע מציגה ציור פיגורטיבי בצד קומפוזיציות מופשטות".
מאפיין חוזר שנשמר ביצירותיה של סלונים על אף השינוי בסגנון הציור נותר בשימושה בפרטים מועטים ורבים, אך גם בכך ניכרו שינויים ושיפורים. ב-1947 התייחסה לכך מבקרת האמנות ד"ר קלר לכמן וכתבה כי "הבעיה החוזרת בכל עבודותיה היא: לצמצם את המרחב הגדול במסגרת הבד, אולי מתוך עיבוד מדויק יותר של הפרטים". ב-1954 כתבה בעניין זה כי "הטובות ביצירותיה הן אלו שיש בהן מיעוט של פרטים ... לעומת אלו יש יצירות המשופעות פרטים רבים והן חוזרות לעולם התוהו או קמלות בדרכן לניסוח הבהיר". תהליך זה, על פי סיקוריה של לכמן את יצירותיה של סלונים הושלם כעבור עשור, אז ביקרה וכתבה כי "הדבר הבולט בתמונותיה רבות הרושם הוא כשרונה במיצוי הנושא באמצעים מועטים. לפנינו הרבה תמונות מופשטות השואבות השראתן מן הטבע אולם משוחררות מעומס הפרטים שבמציאות. רב כוחה של הציירת במיזוג הצבע והצורה מתוך איזון הרמוני של כתמים וקווים. יכולתה זו נתגלתה בה עוד לפני עשרים שנה, אולם עתה הגיעה לריכוז ולשלמות".
אולם, יצירתה עברה תהליך של הפשטה רק בשנות החמישים. קודם להשלמתו של תהליך זה נכתב אודותיה כי " פועלת הרגשה אינטואיטיבית יותר מאשר מחשבה מכוונת; אך אולי דווקא משום שהביטוי הוא חסר צחצוחי ליטוש, נטול מגמתיות מלאכותית, - הריהו טבעי יותר ומשכנע בפשטותו. לא סתירות, לא קפיצות ביצירתה של סימה סלונים. לבה לא הלך שבי אחר האבסטרקציה". ב-1962 תוארה יצירתה ככזו אשר " פנתה אל המופשט, אבל שמרה על קו רב תנופה, על קומפוזיציה בהירה ועל חום צבעיה". עדות לשינוי בסגנונה ניתן למצוא בהזדמנויות שונות וב-1955 נכתב על כך שהיא "זנחה, כנראה, את צבעי השמן הכבדים והסמיכים והריהי משתעשעת בציורי חטף בעפרון בקלמוס וברישומים צבעוניים".
לכמן שסיקרה את יצירותיה של סלונים במשך עשורים, העידה במהלך שנות החמישים על חלק מאותו תהליך. ב-1958 התייחסה לכך שציוריה קרובים לסגנון הקוביסטי. שנה מאוחר יותר כתבה: "סימה סלונים נוטה כעת לצורה האבסטרקטית, אמנם עדיין אפשר להכיר את הנושא הריאליסטי. היא מציגה תמונות יפות בהרמוניה של צבעים חמים ובקומפוזיציה ברורה."
"שינוי גדול חל בעבודותיה מאז תערוכתה האחרונה ב-1962", העידה ב-1964 העיתונאית תמר אבידר וקשרה זאת בכך שסלונים "גילתה את עצמה ואת דרכה בציור". "מורגש כי בכל תמונה יש אצלה חיפוש מחדש של דרך הביטוי האמנותי, דרך הנקבעת לפי מצב הרוח וההשראה". על כך העידה סלונים עצמה בתשובה לשאלותיה של אבידר:
המפנה הזה לא היה אצלי, למעשה, פתאומי. יש אמנים ידידים המגלים לי עתה כי כבר לפני עשר שנים ראו בעבודותיי את סימני המופשט. אבל אני עצמי נוכחתי רק בשנתיים האחרונות כי אף שאין אנו יכולים לדבר כאן על ציור ישראלי, - הרי שאני, בתור ציירת שנולדה וגדלה בנוף הארץ הזו, צריכה לבטא את הזהות המלאה שאני חשה כלפי הסביבה. אני מתגוררת בארץ שטופת אור וספוגת חום, ארץ שיש בה מראות צחיחים, סלעים ויובש, מכאן שהגישה שלי אל עבודותיי הלכה והשתנתה: חתרתי למשהו אחר, רחוק ומופשט, הגעתי אל הציור המושרש – הגורם לי לחוש כי אני שרה בו את השיר שלי, שיר השייך לסביבה שלי.
יצירותיה המאוחרות הציגו מבנה רישומי מהודק מבעבר וניכרה בהם התחזקות השימוש בצבעים, על כך נכתב ב-1970: "לכאורה בולטת לעין האינטנסיפיקציה של מערך צבעיה. גוונים חיים של צהוב וכתום, אשר קודם לכן היוו ניגוד בלבד לבסיס צבעוני שקט, עולים כעת אף לתפקיד דומיננטי ביצירות אחדות כגון "ירושלים של זהב". לעומת זאת דומה, כי מבנה תמונותיה הוא כעת סטטי יותר בהשוואה עם עבודותיה הקודמות".