stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיי קונסטנטינוס
המכתב לשאפור בספר הרביעי

"מכתב קונסטנטינוס הראשון לשאפור השני" מלך פרס הוא חילופי דברים דיפלומטיים הממוקמים בספר הרביעי של "חיי קונסטנטינוס". הוא תוארך לתקופה שבין שנת 324 ל-336. במכתב מביע קונסטנטינוס בפני שאפור את מסירותו לנצרות, ומייחס את הצלחתו לאלוהות הנוצרית שגמילות החסדים שלה היא תוצאה של אדיקותו של קונסטנטינוס, סובלנותו הדתית וחורבנם של עריצים ורודפים. הוא מתייחס לקיסרים קודמים שאיבדו את שלטונם עקב רדיפת הנוצרים, ובראשם ולריאנוס, שהובס ונשבה על ידי הפרסים, אירוע שקונסטנטינוס מייחס לאלוהות הנוצרית. מודע לנוכחותם של נוצרים בממלכת שאפור, קונסטנטינוס, הכותב בשמם, קורא למלך לשלוט בהם באדיקות או, באזהרה מוסווית, להתמודד עם אותה נפילה כמו רודפים אחרים.
האותנטיות של המכתבים היא מקור לוויכוח עבור חוקרים רבים של קונסטנטינוס. בארנס מקבל את המכתב כאמיתי, תוכנו תואם את השקפתו של קונסטנטינוס על הקריירה שלו, במיוחד בתקופת הרפורמה שלאחר תבוסתו של ליקיניוס. אליזבת פודן (Elizabeth Fowden) מציגה טענות המחזקות את האותנטיות של המכתבים, ורואה את תוכנם כתואם את חזונו של קונסטנטינוס לגבי עצמו כשליח האל עלי אדמות ורצונו באימפריה נוצרית אוניברסלית. למרות זאת, התוכן הדתי של המכתב והטענות של קונסטנטינוס לייצג את הנוצרים של האימפריה הפרסית ממשיכים להותיר את דעות החוקרים חלוקות.
יש לקחת בחשבון את המהימנות והמניעים של אוסביוס כביוגרף בעת ניתוח האותנטיות של המכתב ותוכנו. המכתב נבדל בסגנונו מכתיבתו של אוסביוס עצמו, ותוכנו ונימתו דומים לאלה של המסמכים הקונסטנטיניים האחרים ב"חיי קונסטנטינוס". גילוי "הפפירוס של לונדון", מסמך אימפריאלי עצמאי שנמצא שמצוטט ביושר על ידי אוסביוס בספר השני של "חיי קונסטנטינוס", נתפס על ידי רבים כסימן ליושר שלו בשימוש בטקסטים אימפריאליים. בשונה מהמכתבים האחרים שצוטטו על ידו, קטע זה חסר את הברכה הרשמית המצויה במסמכים אימפריאליים אחרים המצוטטים ב"חיי קונסטנטינוס" והוא היחיד שבו עוסק קונסטנטינוס בעניינים חילוניים.
מיקום המכתבים בתוך "חיי קונסטנטינוס" הוא מוזר. בארנס טען בזכות אימוץ תאריך מוקדם למכתב, בסביבות שנת 324/5, והתאמתו לספר השני, לאחר תבוסתו של ליקיניוס. אולם אוסביוס הציב אותו בספר הרביעי, לאחר מלחמותיו של קונסטנטינוס נגד הסרמטים והגותים על הדנובה, ובכך הזיז את הכרונולוגיה שלו לאחר שנת 335. הצבת המכתב לאחר האירועים הללו מספקת לאוסביוס את ההזדמנות להשתמש בו כדי להוות אות מבשר למלחמתו האחרונה של קונסטנטינוס נגד הפרסים, שלטענתו קונסטנטינוס אמר כי "הוא עדיין צריך להשיג". הודעה מוקדמת כזו היא מוטיב נפוץ בספר הרביעי ואזהרה נוספת בעת הערכת האותנטיות וההקשר של ההתכתבות של קונסטנטינוס עם שאפור כפי שהוצגה על ידי אוסביוס.
אמינות

האדרה האפולוגטית של אוסביוס את קונסטנטינוס הובילה את החוקרים להטיל ספק באמינות יצירתו: כבר במאה ה-5, ההיסטוריון הנוצרי סוקרטס סכולסטיקוס כתב כי אוסביוס היה "מרוכז יותר בגימור הרטורי של חיבורו ובשבחי הקיסר, מאשר בהצגה מדויקת של עובדות". ואכן, בעוד שרבים מקבלים את החיבור כאמין בדרך כלל, חוקרים מודרניים מעטים טוענים שהטקסט אינו חף מסימני שאלה, במיוחד בכל הנוגע למניעים ולהטיות של אוסביוס.
אוסביוס מזניח באופן עקבי מידע רלוונטי כדי להציג את קונסטנטינוס באור חיובי. הוא גם עוסק בפוליטיזציה של מספר נושאים בחיבור, בעיקר של המערכה נגד ליקיניוס וועידת ניקאה. במקרה הראשון, אוסביוס עוסק בהכתמת המוניטין של ליקיניוס, ומצייר אותו כתומך של עובדי אלילים ושובר שביתת נשק, שתי טענות מפוקפקות היסטורית.
אוסביוס היה בעצמו חבר משתתף בוועידת ניקיאה ויש לגשת בזהירות למניעים שלו בכתיבתו בעניין שבו היה שותף פעיל. אוסביוס גם מתאמץ מאוד לתאר את עצמו כמקורב מאוד לקיסר, כאשר למעשה, ההפך הוא סביר ביותר. בארנס מציין שמפגש ביניהם היה אירוע נדיר, שכן אוסביוס לא התגורר ליד הבירה קונסטנטינופוליס, וגם לא הייתה לו גישה מיוחדת לקונסטנטינוס, כפי שהוא טוען ב"חיי קונסטנטינוס". במקום זאת, בארנס טוען שלפני ועידת ניקיאה, אוסביוס אולי ראה את הקיסר פעם אחת, בתוך קהל גדול של אנשים. רק כעבור 25 שנה פגש אוסביוס את הקיסר, בוועידת ניקיאה. אולם לאחר הוועידה, המגע האישי היה לא סדיר במקרה הטוב. אפילו חילופי מכתבים בין השניים היו נדירים. ברור שאוסביוס לא היה איש החצר שצייר את עצמו ב"חיי קונסטנטינוס".
חשיבות היסטורית

החיבור "חיי קונסטנטינוס" הוא החיבור החשוב ביותר לבחינת שלטונו של קונסטנטינוס. רק מספר נבחר של תיאורים פגאניים של השלטון קיימים או התגלו, כאשר ידוע על קיומו של חיבור-שבח פגאני אחד בלבד. בעוד שלאוסביוס יש הטיה פרו-נוצרית ברורה, החיבור "חיי קונסטנטינוס" מספק גם כמה עניינים חילוניים מלאי תובנה שלא התגלו מחוץ לחיבור. עם זאת, למרות חשיבותו המודרנית, החיבור היה לא מוכר במידה רבה במאות ה-4 וה-5, והגיע לפופולריות הרבה יותר מאוחר.
לקריאה נוספת

Barnes, Timothy (1981). Constantine and Eusebius. Cambridge, Mass.: Harvard University Press.
Drake, H. A. (Jan. 1988). ‘What Eusebius Knew: The Genesis of the “Vita Constantinii”’, Classical Philology, Vol. 83, No. 1
Eusebius (1999). Life of Constantine. Averil, Cameron; Stuart Hall, trans. Oxford: Clarendon Press.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007424884505171  PLWABN: 9811326139705606  BNE: XX3385436  BnF: cb122535614 (data)  GND: 4431874-1  LCCN: n85041141  SUDOC: 081018053  VcBA: 492/6894  VIAF: 250391962   WorldCat (עם VIAF): 250391962
KH-9 Hexagon

מבנה הלוויין
KH-9 Hexagon הייתה סדרת לווייני ריגול של ארצות הברית ששוגרה בשנים 1971–1986. הלוויינים פעלו בשיטה זהה ללווייני מיזם קורונה והחזירו סרט צילום לא מפותח לכדור הארץ. הסדרה כללה 20 לוויינים. הלוויינים הגיעו לרזולוציה של 0.6 מ'. הם נבנו בלוקהיד קורפוריישן וצוידו במצלמה מתוצרת פרקין-אלמר. משך פעולת הלוויין גדלה בהדרגה ובדגמים אחרונים הגיע ל-275 ימים. דגמים מאוחרים צוידו ב-4 קפסולות נחיתה. כל קפסולה הייתה יכולה להחזיר 227 ק"ג של סרט צילום. הלוויינים הופעלו על ידי משרד הסיור הלאומי. הנתונים שוחררו לידיעת הציבור בשנת 2011. בשנת 2012 לוויין הוצב במוזיאון הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית.
פרויקט התחיל כפיתוח המשך של לווייני צילום קודמים. כל הלוויינים שוגרו מבסיס חיל האוויר ונדנברג בעזרת משגר טיטן 3. מכלל השיגורים רק שיגור בודד לא הצליח להביא את הלוויין למסלול המתוכנן. סרט של הלוויין הראשון טבע באוקיינוס השקט עקב בעיה במצנח. הלוויינים פעלו במסלול לווייני נמוך. במהלך הפעילות לוויינים עברו מספר שדרוגים. בשנת 1971 הוחלפה המצלמה הראשית של הלוויין לדגם מתקדם.
צילום שדה תעופה סובייטי
לוויינים היו במשקל כ-13,300 ק"ג. רוב המשימות שוגרו עם לוויין נוסף. משימות מס' 5 ו-7 כללו מכ"ם דופלר למיפוי צפיפות אטמוספירה בגובה רב. נתונים שוחררו לציבור על ידי נאס"א. משימות מס' 3,7,8,9,12, ו-19 כללו לוויין מודיעין אותות. משימות מס' 10, 11, ו-12 כללו לוויינים מדעיים.
עלות כלל התוכנית הייתה 3.3 מיליארד $ במחירים שוטפים, שווך ערך ל-16.8 מיליארד $ של שנת 2022
הערות שוליים

↑  עלות התוכנית
פטריק ויירה

פטריק ויירה (צרפתית: Patrick Vieira; נולד ב-23 ביוני 1976 בדקר שבסנגל) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקשר, ומאמן גנואה בהווה. הוא התפרסם בזכות תקופתו בארסנל, בה שיחק בין 1996 לבין 2005. עם ארסנל זכה בשלוש אליפויות ו-4 גביעים אנגליים, ואף שימש כקפטן הקבוצה. הוא שיחק עונה בודדת ביובנטוס לפני שהצטרף לאינטר מילאנו ב-2006, לאחר שיובנטוס הורדה ליגה עקב פרשת הטיית המשחקים. לזכות ויירה 107 הופעות במדי נבחרת צרפת, עמה זכה במונדיאל 1998 וביורו 2000. ב-2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
קריירה > תחילת הקריירה

ויירה נולד בסנגל בקהילה נוצרית. משפחתו עברה לעיירה בצפון-מערב צרפת כאשר היה בן 8; הוא לא חזר לסנגל עד 2003‏. ויירה החל את הקריירה שלו בקאן, בו ערך את הופעת הבכורה בגיל 17 והיה קפטן הקבוצה כשהיה בן 19 בלבד. זמן קצר לאחר מכן, בקיץ 1995, הוחתם ויירה על ידי הקבוצה האיטלקית מילאן, אך שותף לרוב בקבוצת המשנה של מילאן ושיחק רק בשני משחקים בקבוצת הבוגרים.
קריירה > ארסנל

בספטמבר 1996, חתם ויירה במועדון ארסנל האנגלי, לאחר ששוכנע להצטרף למועדון על ידי מאמן הקבוצה הנכנס לתפקיד, ארסן ונגר. ויירה השתלב במהירות בקבוצה, והפך לחלק משמעותי במערך הקבוצה, תוך שיתוף פעולה מוצלח בקישור עם בן ארצו, עמנואל פטי.
ב-1998 זכה ויירה עם ארסנל בדאבל: זכייה באליפות הפרמייר ליג ובגביע האנגלי. באותה שנה, היה שותף לזכייה של נבחרתו בגביע העולם בכדורגל אשר נערך בצרפת. כשנתיים לאחר מכן זכה ויירה עם נבחרתו בטורניר יורו 2000. כמו כן, באותה שנה זכה השחקן פעם נוספת בדאבל עם קבוצתו ארסנל.
בשנת 2002, מונה ויירה לקפטן הקבוצה, בעקבות פרישתו של הקפטן, טוני אדמס. בשנת 2003, בעקבות פציעה שעבר ויירה, נאלץ השחקן להעביר את סרט הקפטן לשוער הקבוצה דאז דייוויד סימן. באותה עונה זכתה ארסנל בגביע האנגלי, והשניים הניפו יחדיו את הגביע, לאחר שזה הוענק לקבוצה בסיום משחק הגמר.
בעונת 2003/2004, היה שותף ויירה לזכייתה של ארסנל באליפות הפריימר ליג, בעודה מסיימת את הליגה כשלחובתה אף לא הפסד ליגה אחד. בפתיחת עונה זו, נעדר ויירה למספר חודשים, בעקבות פציעה בברכו. את מקומו בהרכב מילא ריי פארלור. ויירה חזר לשורותיה של ארסנל במשחק במסגרת ליגת האלופות מול לוקומוטיב מוסקבה. במשחק ניצחה ארסנל בתוצאה 2:0, ובעקבותיו העפילה לשלב שמינית הגמר של המפעל. בסיומה של עונה זו, חוזר השחקן על ידי צ'לסי וריאל מדריד, אשר הציעו עבור שירותיו כ-30 מיליון יורו. למרות זאת, בחר השחקן להישאר בארסנל. משחקו הרשמי האחרון של ויירה במדיה של ארסנל היה בגמר הגביע האנגלי בשנת 2005, כאשר התמודדה קבוצתו, ארסנל, מול מנצ'סטר יונייטד. לאור העובדה שלא הושגה הכרעה גם לאחר הארכה (0-0 בסיום 120 הדקות), נאלצו הקבוצות לגשת לדו-קרב בעיטות עונשין, בו ניצחה ארסנל בתוצאה 5:4, כשהשער המכריע הובקע על ידי ויירה.
בסיכום הכללי, שיחק ויירה במדי ארסנל 407 משחקים רשמיים, וכבש לזכותה 34 שערים. ב-22 ביולי 2006 שיחק ויירה פעם נוספת במדי ארסנל, במשחק ידידות מול קבוצת אייאקס ההולנדית לכבוד פרישתו ממשחק של שחקן ארסנל דניס ברגקאמפ. ויירה נחשב בעיני אוהדי ארסנל, כאחד השחקנים האהובים והאהודים ביותר ששיחקו במועדון. תמונתו של ויירה ניצבת באצטדיון האמירויות לצד תמונותיהם של 14 כוכבי עבר והווה של ארסנל.
קריירה > יובנטוס

שנה לאחר שמדריד הציעה 23 מיליון פאונד בעבור שירותיו, ארסנל הסכימה להצעה של 13.7 מיליון פאונד מהמועדון האיטלקי יובנטוס ב-14 ביולי 2005. ויירה חתם על חוזה בן 5 שנים ביום שלאחר מכן. באוטוביוגרפיה שלו, ציין כי הגורם העיקרי לעזיבתו את ארסנל היה העמדה ה"נייטרלית" של ועד המנהלים של הקבוצה בנוגע להצעה של יובנטוס. סיבה נוספת למעברו הייתה עלייתו של בן הנוער ססק פברגאס, ששיחק במקומו של ויירה לכשנפצע.
מאמן יובנטוס דאז, פאביו קאפלו, הציב את ויירה בקישור לצד אמרסון הברזילאי ופאבל נדבד הצ'כי. ויירה עזר לקבוצה לפתוח את העונה עם מספר הנקודות הגבוה ביותר אי פעם שצברה בתחילת העונה. למרות יכולת ירודה שלו עקב פציעות ממושכות וסכסוך עם חברו לקבוצה זלאטן איברהימוביץ', ויירה תרם את חלקו בזכיית הקבוצה באליפות הסרייה א'.
ויירה חזר לאצטדיון הייבורי ב-28 במרץ 2006 במשחק רבע גמר ליגת האלופות מול ארסנל. ארסנל ניצחה את יובנטוס בתוצאה המסכמת 0–2. ויירה קיבל כרטיס צהוב במשחק הראשון בהייבורי ומשום כך היה מושעה במשחק הגומלין שנערך ב-5 באפריל. במשחק הראשון ויירה היה מעורב בניסיון תיקול חריף על חברו בקבוצה הקודמת ובנבחרת הלאומית, רובר פירס. ויירה נותר על הדשא כאשר פירס השתלט על הכדור וארסנל התקדמה, ובסיום התקפה זו, ארסנל הבקיעה את השער הראשון במשחק. פירס אמר בהומור כי בפעם הראשונה מזה 13 שנה הוא הצליח לנצח את ויירה מבחינה פיזית.
קריירה > אינטר מילאנו

תואר האליפות של יובנטוס לשנת 2005/06 נלקח ממנה לאחר חשיפת פרשת הטיית המשחקים. יובנטוס הורדה לסרייה ב', וכתוצאה מכך השחקנים הבכירים בקבוצה ביקשו לעבור לקבוצות אחרות, וביניהם ויירה. לאחר ספקולציות שקישרו את ויירה למספר מועדונים, כולל ארסנל ומנצ'סטר יונייטד, הוא חתם על חוזה ל-4 שנים באינטר מילאנו ב-22 באוגוסט 2006. דווח כי שווי העסקה הוא 9.5 מיליון אירו, פחות ממחצית התשלום שיובנטוס שילמה על ויירה שנה לפני כן.
בעונתו הראשונה באינטר זכה בסופר-קאפ האיטלקי, במשחק בו הבקיע שער, וכמו כן באליפות הסרייה א'. למרות זאת, הוא התקשה למצוא את מקומו בקבוצה הראשונה בעונה שלאחר מכן, עקב פציעות רבות. הוא הצליח להפגין יכולת טובה גם לאחר שחזר מהפציעות, כמו במשחק מול פלרמו בו הבקיע שער.
קריירה > מנצ'סטר סיטי

בינואר 2010 עבר ויירה למנצ'סטר סיטי. ביולי 2011, לאחר עונה וחצי בקבוצה, הודיע ויירה על פרישה ממשחק בגיל 35.
נבחרת לאומית

בתקופתו בארסנל, ערך ויירה את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת צרפת בשנת 1997 במשחק מול נבחרת הולנד. ויירה היה חלק מסגל הנבחרת הצרפתית שזכתה במונדיאל 1998. הוא נכנס כמחליף במשחק הגמר נגד נבחרת ברזיל, ובישל את השער השלישי לעמנואל פטי בניצחון צרפת 0–3. עקב השתתפותו בטורניר קיבל את אות לגיון הכבוד, אות הכבוד החשוב ביותר שמוענק בצרפת.
בשנת 2000 ויירה היה שותף לזכייתה של נבחרתו באליפות אירופה, לאחר שניצחה את נבחרת איטליה במשחק הגמר, והיה לאחד השחקנים הבולטים בטורניר זה. בשנת 2002, שיחק בכל משחקי נבחרתו במסגרת מונדיאל 2002, בו נבחרתו הודחה כבר בשלב הבתים ולא הבקיעה שער בודד. במהלך טורניר יורו 2004, נפצע והחמיץ את הפסד נבחרתו לנבחרת יוון.
לאחר פרישתו של זינדין זידאן, נבחר ויירה להיות קפטן הנבחרת הצרפתית. אף על פי כן, הוא והבלם הוותיק ליליאן תוראם שכנעו את זידאן לחזור בו מפרישתו, ולעזור לנבחרת להעפיל למונדיאל 2006. ויירה העניק לזידאן את סרט הקפטן בחזרה.
ב-23 ביוני 2006, ביום הולדתו ה-30, ויירה שימש כקפטן הנבחרת במקומו של זידאן המושעה, אשר חגג גם הוא יום הולדת באותו היום. ויירה כבש את השער הראשון של הנבחרת הצרפתית בניצחונה 0–2 על נבחרת טוגו בשלב הבתים של מונדיאל 2006; ויירה אף בישל את השני לתיירי הנרי. הניצחון עזר לצרפת להתקדם לשלב הנוקאאוט, לאחר שסיימו במקום השני בבית אחרי נבחרת שווייץ. בכך התארכה הקריירה הבינלאומית של זידאן, שתכנן לפרוש בסיום הטורניר. בשמינית הגמר, ויירה הבקיע את השער השני מבין שלושה בניצחון הנבחרת 1–3 כנגד נבחרת ספרד. הנבחרת המשיכה בדרכה לגמר, תוך כדי ניצחונות מול נבחרות ברזיל ופורטוגל. ויירה היה אחד משחקני המפתח של הנבחרת בהגיעה לגמר מול נבחרת איטליה. במשחק הגמר נפצע ויירה והוחלף במחצית השנייה. הנבחרת האיטלקית ניצחה בפנדלים לאחר שבתום 120 הדקות המשחק הסתיים בתיקו אחד אחד.
ב-5 באוגוסט 2006 חזר ויירה לשמש כקפטן הנבחרת, במסגרת מוקדמות יורו 2008.
קריירת אימון

במאי 2013 מונה ויירה למאמן קבוצת המילואים במנצ'סטר סיטי.
ב-2016 מונה למאמן ניו יורק סיטי מליגת ה-MLS.
ביוני 2018 מונה למאמן ניס הצרפתית הנמצאת בליגה הראשונה בצרפת. בעונתו הראשונה בקבוצה סיים איתה במקום השביעי בליגה. עונתו השנייה הייתה מוצלחת יותר והוא הוביל אותה למקום החמישי בליגה שזיכה אותה בהעפלה לשלב הבתים של הליגה האירופית. את עונתו השלישית בקבוצה (2020/21) פתח בצורה חלשה כשהקבוצה רק במקום ה11 בליגה לאחר 11 מחזורים ולאחר שהיא איבדה את הסיכוי להעפיל לשלב הבא בליגה האירופית. בעקבות מיקום הקבוצה בליגה ובליגה האירופית ורצף של 5 הפסדים רצופים פוטר ויירה ב-4 בדצמבר 2020 מאימון הקבוצה.
ב-4 ביולי 2021 מונה ויירה למאמן קריסטל פאלאס מהפרמייר ליג. ב-17 במרץ 2023 פוטר מתפקידו, לאחר שהקבוצה רשמה 13 משחקים ללא ניצחון.
ב-3 ביולי 2023 מונה ויירה למאמן שטרסבורג מליגת העל הצרפתית. ב-18 ביולי 2024 סיים את תפקידו.
ב-20 בנובמבר 2024 מונה ויירה למאמן גנואה מהסרייה א'.
תארים

אליפות הפרמייר ליג: 1997/1998, 2001/2002, 2003/2004
הגביע האנגלי: 1998, 2002, 2003, 2005
מגן הקהילה: 1998, 1999, 2002, 2004
אליפות הסרייה א': 2006/2007, 2007/2008, 2008/2009, 2009/2010
הסופר-קאפ האיטלקי: 2006, 2008
ליגת האלופות: 2009/2010
גביע ה-FA‏: 2011
מונדיאל 1998
יורו 2000
גמר מונדיאל 2006
נבחר לפיפ"א 100
אות לגיון הכבוד, 1998
יחסי הוותיקן–ישראל

| יחסי קריית הוותיקן – ישראל |
| --- | --- |
קריית הוותיקן: ישראל


קריית הוותיקן: ישראל
שטח (בקילומטר רבוע)
0.49: 22,072
אוכלוסייה
498: 10,009,800
תמ"ג (במיליוני דולרים)
: 509,901
תמ"ג לנפש (בדולרים)
: 50,940
משטר
מונרכיה תאוקרטית אבסולוטית: דמוקרטיה פרלמנטרית

האפיפיור פאולוס השישי צועד על השטיח האדום בלוויית נשיא מדינת ישראל זלמן שזר, בסיום קבלת הפנים שנערכה לו בתל מגידו, 1964.
יחסי הוותיקן–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין מדינת ישראל לקריית הוותיקן. היחסים כוננו באופן רשמי בשנת 1993, אולם קדמו להם כמעט מאה שנה של קשרים ופעילות דיפלומטית.
על אף היחסים המלאים והקשרים השוטפים בין המדינות, היחסים לעיתים הופכים לטעונים וזאת בעיקר בעקבות הפולמוס היהודי-נוצרי הקיים לאורך 2000 שנים.
רקע

בשנת 1897, כאשר הרעיון הציוני החל להתפשט באירופה, ובשנה בה חל הקונגרס הציוני הראשון, הודיע כתב עת קתולי (Cicita Ctollica) שהכנסייה לא תוכל להשלים עם קיומה של מדינה יהודית בארץ הקודש, שבירתה ירושלים והמקומות הקדושים נתונים לשליטתה.
כעבור 7 שנים, בשנת 1904, נפגש מייסד התנועה הציונית, בנימין זאב הרצל, עם האפיפיור פיוס העשירי, בתקווה לזכות בתמיכתו. פיוס דחה אותו בטיעון התאולוגי שהכנסייה אינה יכולה להכיר בעם היהודי ובשאיפותיו בארץ ישראל מאחר שהיהודים לא הכירו בישו.
בארבעת העשורים הבאים (שבהן התחוללו גם שתי מלחמות עולם) היו לתנועה הציונית רק מפגשים מזדמנים עם ההיררכיה של הכנסייה ועם ההצהרות של הוותיקן לגבי השאיפות הציוניות, אולם די היה בהן כדי לאשר את קיומם של מרכיבים יסודיים ועקביים בעמדת הוותיקן שהושפעה כנראה מפיוס העשירי.
האפיפיור התנגד למדינה יהודית בארץ ישראל ולהצהרת בלפור אשר פורסמה בשנת 1917. למקומות הקדושים הייתה חשיבות רבה והעברת השליטה עליהם יכלה להתקבל רק בדיונים בין הכנסייה והמעצמות. כאמור, ריבונות יהודית אפשרית בארץ ישראל עוררה בעיות תאולוגיות אצל הוותיקן.
הוותיקן ראה בחיוב את החלטה 181, "החלטת החלוקה", ועל-פיה ירושלים וסביבותיה ייחשבו ל-corpus separatum, כלומר ישות נפרדת, אולם מיד עם ההצעה ובעקבות מלחמת 1948, נפל הרעיון של ירושלים כישות נפרדת.
האפיפיור פיוס השנים עשר, שהיה מודאג מאוד מן הסכסוך האלים בארץ ישראל, קרא למשכיני השלום להעניק לירושלים "אופי בינלאומי" ולהבטיח "ערבות בינלאומית"- גישה חופשית למקומות הקדושים הפזורים ברחבי ארץ ישראל וחופש פולחן בהם. באפריל 1949, ביקש האפיפיור לעשות צדק עם הפליטים הפלסטיניים וחזר על קריאתו ל"מעמד בינלאומי" כצורת ההגנה הטובה ביותר על המקומות הקדושים. בכך נקבעה למעשה עמדתו הרשמית של הוותיקן בשאלת הפליטים לשני העשורים הבאים.
היסטוריה > 1993 ואילך: ההכרה

ב-30 בדצמבר 1993 נחתם הסכם היסוד בין הכס הקדוש ומדינת ישראל. במאי 1994 הוחלפו שגרירים בעלי סמכות מלאה. הסכם הייסוד פתח את הדרך להקמת ועדת משנה לנושאים נוספים. מאז מקיימת מדינת ישראל יחסים דיפלומטיים קרובים עם הוותיקן, יחסים שידעו גם תקופות של מתח ומשברים. ועדות המשנה הסתיימו מהר יחסית והביאו לחתימת הסכם משלים שנחתם ב-10 בדצמבר, ובו מכירה ישראל בסמכות הכנסייה הקתולית ומוסדותיה, גם באלו של הכנסייה הלטינית בירושלים ושל הפטריארכיות של הכנסייה הקתולית המזרחית והבישופיות שלה בשטחי ישראל, ואילו הישויות הכנסייתיות הללו מכירות בחוק הישראלי בנושאים אזרחיים ומשפטיים.
ב-1998 נקלעו יחסי הוותיקן עם ישראל למתח כאשר מוסלמים בנצרת רצו לבנות מסגד סמוך לכנסיית הבשורה, לכאורה בשתיקה כהסכמה מצד גורמים בישראל. בעיה זו באה על פתרונה בינואר 2002, כשוועדה ממשלתית הביאה לסיום הפרשה, מאחר שהבעיה הייתה קשורה ישירות למקום הקדוש לקתולים.
אחד משיאי היחסים בין שתי המדינות היה ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל בשנת 2000.
התקוות הגדולות ליחסים דיפלומטיים קרובים התנפצו בפרוץ האינתיפאדה השנייה בספטמבר 2000. הוותיקן מתח ביקורת על התגובה הצבאית של ישראל וצינן את יחסיו עמה. עם זאת, כדי למנוע קרע מוחלט קודמו יוזמות אחרות כולל פתיחת דו-שיח פורה בשנת 2003, אשר ממשיך עד היום, עם הרבנות הראשית. היחסים הדיפלומטים הוכיחו את חוזקם וחשיבותם כאשר באפריל 2002 שיתפו ישראל והוותיקן פעולה באופן מלא ודיסקרטי כאשר חמושים פלסטיניים השתלטו על כנסיית המולד בבית לחם והחזיקו אנשי דת רבים ואזרחים פלסטיניים לא חמושים.
ביקורי שרים בוותיקן מתקיימים לעיתים קרובות כיום. הנשיא הראשון שהתקבל על ידי האפיפיור היה משה קצב בדצמבר 2002. במסגרת נאומו בברלין ב-2004 הזכיר את שינוי עמדותיו של הוותיקן כלפי ישראל. שני הצדדים מחפשים דרכים להרחבת שיתוף הפעולה והבנה בתחומי התרבות, החינוך, האקדמיה והיחסים הבין-דתיים. הנציגויות מטפלות דרך קבע גם בבעיות ארציות כמו מתן אשרות כניסה ואפשרות לכניסה לישראל לאנשי דת קתוליים ממדינות ערביות שאין להן הסכמי שלום עם ישראל.
במאי 2014 ביקר האפיפיור פרנציסקוס בישראל. במסמך שהקריא בסוף 2015 הקרדינל קוך, הממונה על הוועדה האפיפיורית בוותיקן ליחסי יהודים-נוצרים, במלאת 50 שנה לנוסטרה אטאטה, מצהירה הכנסייה כי היא מתנגדת לתופעת המיסיון ככל שהיא מכוונת ליהודים.
שגריר הוותיקן בישראל, מספטמבר 2021, הוא הארכיבישוף אדולפו טיטו ילנה. שגריר ישראל בוותיקן, מספטמבר 2021, הוא השגריר הוותיק רפאל שוץ.
ראו גם

הוותיקן והילדים ניצולי השואה
הפולמוס היהודי- נוצרי
לקריאה נוספת

מיכאל פרקו, לקראת בסיס איתן ומתמשך: היחסים בין הכס הקדוש ובין התנועה הציונית וישראל, 1998-1896
משה יגר, ראשיתו של שירות החוץ 1948–1967, הוצאת כרמל, 2021, עמ' 108–112.
דאנורי

| --- | --- |

המחשת אמן של הגשושית
 מידע כללי
 סוכנות חלל:  המכון הקוריאני לחקר התעופה והחלל
 מפעיל:  המכון הקוריאני לחקר התעופה והחלל 
 יצרן:  המכון הקוריאני לחקר התעופה והחלל 
 תאריך שיגור:  4 באוגוסט 2022
 משגר:  פאלקון 9
 אתר שיגור:  נמל החלל קייפ קנוורל
 אתר רשמי
 משימה
 סוג משימה:  מקפת
 גרם שמיים:  הירח
 משך המשימה הכולל:  4 באוגוסט 2022 – הווה (שנתיים) 
 מידע טכני
 משקל:  678 ק"ג
 אורך:  1.82 מ' 
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  53365
 מאגר המידע הלאומי:  2022-094A
 
דאנורי (Korea Pathfinder Lunar Orbiter (KPLO), Danuri, מקפת חוקרת קוריאנית של הירח) היא מקפת דרום קוריאנית לחקר הירח. היא שוגרה לחלל ב-4 באוגוסט 2022, הגיעה למסלול סביב הירח בדצמבר ומאז מעבירה נתונים לפי תוכנית שנקבעה.
שם הגשושית הוא הלחם של מילה קוריאנית dal (הירח) ו-nurida (הנעה).
היסטוריה

בשנת 2014 הסתיימה עבודה שבחנה אפשרות לשגר חללית לכיוון הירח תוך שיתוף פעולה עם נאס"א. בדצמבר 2016 נחתם הסכם על שיתוף פעולה וקבלת עזרה מנאס"א במספר נושאים הקשורים עם תכנון, ניווט והעברת נתונים.
שלב ב' של התוכנית כולל נחתת, וצפוי למימוש בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-21.
הגשושית שוגרה באוגוסט 2022 בעזרת משגר מדגם פאלקון 9 מנמל החלל קייפ קנוורל. ב-16 בדצמבר 2022 הגשושית הגיע למסלול סביב הירח והחלה להקיף אותה בגובה של כ-100 ק"מ. במהלך טיסה לירח בוצעו כמה תיקוני מסלול
על החללית הותקנו 8 מכשירים מדעיים (7 נבנו בקוריאה הדרומית והנוסף הוא של נאס"א). בין היתר הותקנה מצלמה עם רגישות של 2.5 מ' לבחינת אתרי נחיתה עתידיים.
החל מינואר 2023 החל שחרור נתונים המתקבלים לציבור הרחב. היא מתוכננת לפעול עד דצמבר 2025.
הערות שוליים

↑  תאיור טיסה
מיקוד (דואר)

בשירותי הדואר, מיקוד הוא סדרה של אותיות או ספרות המצורפים לכתובת הדואר למטרת מיון הדואר.
אוקראינה הסובייטית הייתה המדינה הראשונה בעולם שהתחילה להשתמש במערכת מיקוד מודרנית בדצמבר 1932. רוב מדינות העולם משתמשות במערכות מיקוד. באירלנד, בה משתמשים רק במערכת מיקוד אזורית, נכנסה לשימוש מערכת מיקוד דואר ארצית בשנת 2008. עם המדינות שאינן משתמשות בשיטת מיקוד נמנות אנגולה, טימור, הונג קונג ופנמה. ברוב מדינות העולם נוהג השימוש במערכות מיקוד ספרתיות. המדינות המעטות בהן נוהג מיקוד המשלב ספרות ואותיות הן ארגנטינה, ברוניי, בריטניה, ברמודה, ג'מייקה, הולנד, ונצואלה, מלטה, וקנדה. אף על פי שמיקוד דואר מוקצה בדרך כלל לאזורים גאוגרפיים, קודים מיוחדים מוקצים לעיתים למוסדות עם נפח גדול של דואר, כמו משרדים ממשלתיים וחברות מסחריות גדולות.
המיקוד בישראל

בישראל הוצהר על התחלת שימוש במיקוד ב-1 ביוני 1971. בשנת 1974 קבלו בדואר על ששיעור השימוש במיקוד בישראל היה נמוך. באוקטובר 1975 התברר שמשרד התקשורת כלל אינו משתמש במיקוד ועל פי ההערכות של משרד התקשורת רק בין 10%–20% מהמכתבים נשאו מיקוד. במשרד התקשורת טענו שאין טעם להשתמש במיקוד במיון המכתבים כאשר רוב המכתבים אינם נושאים מיקוד, בעוד בציבור טענו שאין טעם לרשום מיקוד שלא נעשה בו שימוש. גם משרדי הממשלה לא טרחו לציין מיקוד על המכתבים ששלחו. בנובמבר 1980 הוצהר על התחלת שימוש במיקוד במיון מכתבים.
המיקוד בישראל היה בן חמש ספרות, שקידדו את העיר, האזור והרחוב. בתחילת 2013 עברה חברת דואר ישראל לשיטת מיקוד בת שבע ספרות. השיטה הנמצאת בשימוש פנימי של חברת הדואר מאז 1 בינואר 2008 כוללת את המיקוד הקודם בן חמש הספרות, וכן שתי ספרות נוספות, ייחודיות לכל מרכז חלוקת דואר (לדוגמה, לכל ריכוז של תיבות דואר בבית משותף).
מספר מיקוד בודד עשוי להתייחס למבנה בודד, לקבוצת מבנים או תאי דואר, ובמקרים של יישובים קטנים, לכל בתי היישוב. מספרי המיקוד ניתנו מצפון לדרום, וכך למטולה מיקוד 10292XX, ולאילת מיקוד מהצורה 88xxxxx. ליחידות צה"ל מוקצים מספרי מיקוד המתחילים ב-0 ולכל יחידה יש מספר קבוע, הקרוי דואר צבאי, גם בזמן שהיחידה נודדת פיזית ממקום למקום. המספרים המתחילים ב-9 מוקצים לבירה ירושלים וליישובים הסובבים לה, וכן לחלק מההתנחלויות ביהודה ושומרון.
הערות שוליים

↑  "The First Postal (ZIP) Code in the World". Ukrainian Philatelic and Numismatic Society. 20 באפריל 2009. ארכיון מ-23 באפריל 2010. נבדק ב-4 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  מיקוד שיטה חדשה למיון דואר תופעל בקרוב, דבר, 28 במאי 1971
↑  משרד התקשורת הפעיל שיטת המיקוד למיון דואר, דבר, 1 ביוני 1971
↑  מיכון שירות הדואר יחייב שימוש במעטפות סטנדרטיות כמקובל בעולם, מעריב, 18 באפריל 1974
1 2  רזי גוטרמן, המיקוד מת - יחי המיקוד, מעריב, 8 באוקטובר 1975
↑  900 איש יפעילו מיום א' מיון דואר בשיטת המיקוד, מעריב, 20 בנובמבר 1980
↑  מיקוד, מעריב, 26 במאי 1975
↑  ישראל עוברת לשיטת המיקוד החדשה. השיטה בת חמש הספרות נשארה בתוקף עד לתאריך 01/02/2013
↑  רפאל מן, דואר ארה"ב נאבק עם הציבור על הנהגת מיקוד בן 9 ספרות, מעריב, 22 בדצמבר 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537227605171  BnF: cb119596508 (data)  GND: 4316292-7  LCCN: sh99004086  NKC: ph124483 
כתובת אמריקאית עם מיקוד בן 9 ספרות
מפת המיקודים במדינות ארצות הברית
מפת המיקוד הגרמנית. הקווים בירוק הם גבולות המדינות
אדוארד מנדי

אדוארד אוסוקואה מנדי (באנגלית: Édouard Osoque Mendy; נולד ב-1 במרץ 1992) הוא כדורגלן סנגלי-צרפתי, המשחק בעמדת השוער באל אהלי מליגת העל הסעודית ובנבחרת סנגל.