stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גארי סיניז
קריירה

ב-1982, הקריירה של סיניס החלה להמריא כאשר ביים ושיחק בהפקה של סטפנוולף "True West". ב-1983 הוא זכה בפרס אובי על הבימוי של ההצגה, ושנה לאחר מכן הופיע עם ג'ון מלקוביץ' בהפקת "המחזה האמריקאית" של PBS.
ב-1988 ביים סיניס את מיילים מהבית, סרט בכיכובו של ריצ'רד גיר, על מאבקם של שני אחים נגד עיקול החווה המשפחתית. סיניס שיתף פעולה עם השחקן טום הנקס, שלוש פעמים, בסרטים פורסט גאמפ, אפולו 13 ו-The Green Mile. סרטים ראויים לציון נוספים בהם הופיע סיניס כוללים את על עכברים ואנשים (שביים), משחקי אייל, עיני נחש, כופר, משימה למאדים, העמדה ומתחזה. הוא סיפר את ספרי האודיו ל"מסעות עם צ'רלי" של ג'ון סטיינבק.
בשנת 1992 ביים את הסרט "על עכברים ואנשים" המבוסס על ספר בשם דומה. הסרט זכה לתשואות רבות וביקורות טובות וסיניז אף שיחק בתפקיד הראשי בסרט.
בשנת 1994 הופיע סיניז בסרט שובר הקופות של רוברט זמקיס "פורסט גאמפ", שזיכה אותו במועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובמועמדות לפרס גלובוס הזהב. בסרט שיחק סיניז את דן טיילור, מפקד היחידה של פורסט גאמפ (טום הנקס) שאיבד את שתי רגליו במהלך קרב בווייטנאם.
עוד ב-1994 הופיע בסרט זוכה שני פרסי אמי", "העמדה".
ב־1995 גילם סיניז את נשיאה ה-33 של ארצות הברית הארי טרומן בסרט "טרומן", על תפקידו בסרט זכה בפרס גלובוס הזהב, והיה מועמד לפרס אמי. הוא הופיע גם בסרט שובר הקופות של רון הווארד "אפולו 13" בדמותו של האסטרונאוט תומאס מטינגלי.
ב-1996 השתתף סיניז בשובר קופות נוסף של רון הווארד "כופר".
ב-1997 זכה סיניז בפרס אמי על תפקידו בסרט "ג'ורג' וואלס", בסרט גילם את מושל אלבמה ג'ורג' וולאס, על תפקידו גם קיבל מועמדות שלישית לפרס גלובוס הזהב.
ב-1998 שיחק סיניז במותחן הפשע של בריאן דה פלמה "עיני נחש".
בשנת 2000 שיחק בסרט המדע בדיוני "המשימה: מאדים" ובסרט "משחק הצבאים".
בשנת 2001 שיחק בסרט "פצצה מהלכת" בתור ספנסר אולהאם מומחה לנשק, המוצא את עצמו רדוף על ידי הרשויות בטענה שהוא חייזר המתחזה לבן אדם, ושימש גם כאחד המפיקים בסרט.
ב-2003 שיחק בדרמה "הכתם האנושי". ב-2004 שיחק בסרט "הנשכחים". ב-2006 דיבב בסרט האנימציה "חברים על הכוונת" את דמותו של "האדם הנבון".
מ-2004 עבר לטלוויזיה. הוא החל לככב בסדרת הפשע CSI: ניו יורק בתור מאק טיילור ראש מחלקת הזיהוי הפלילי. בסדרה שיחק במשך 9 עונות עד 2013.
החל ב־2016 לשחק בסדרת הבת של ״מחשבות פליליות״ בתפקיד הראשי, ״מחשבות פליליות - חוצה גבולות״.
ב-17 באפריל 2017, סיניס קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד על עבודתו בתעשיית הטלוויזיה, הממוקמת בשדרות הוליווד 6664.
חיים אישיים

סיניז נשוי מ-1981 לשחקנית זוכת פרס אמי מוירה האריס. לזוג 3 ילדים. סיניז תומך במפלגה הרפובליקנית.
אשתו אובחנה עם סרטן השד בשנת 2018, ונכון לנובמבר 2024 היא נמצאת בהפוגה ונקייה מסרטן. בנו, מקנה אנתוני סיניז, אובחן בשנת 2018 בסרטן נדיר בעמוד השדרה ונפטר בינואר 2024 בגיל 33 לאחר מאבק ממושך במחלה. בשנת 2019 עצר סיניז את קריירת המשחק שלו כדי לטפל במשפחתו. בשנת 2021 עבר לנאשוויל כדי להיות קרוב למשפחתו בזמן מאבקם במחלת הסרטן.
ליאור שליין

| --- | --- |

 לידה:  1 ביולי 1978 (בן 46) ישראל תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 תקופת הפעילות:  מ-1997
 עיסוק:  קומיקאי, סאטיריקן ומנחה טלוויזיה
 בת זוג:  מרב מיכאלי
 מספר צאצאים:  2
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  lior.schleien
 טוויטר:  liorschleien
 
ליאור מרדכי שְׁלַיין (נולד ב-1 ביולי 1978) הוא סאטיריקן, עיתונאי, סופר, קומיקאי ומנחה טלוויזיה ישראלי, זוכה חמישה פרסי אקדמיה לטלוויזיה, ובעל אות אביר איכות השלטון מטעם התנועה לאיכות השלטון משנת 2016. מייסד ומנחה בערוץ רלוונט, פינה בשם "צוות שליין".
ביוגרפיה

שליין נולד בתל אביב. אחותו נויה היא אמנית כלי הקשה. הוא בוגר בית הספר היסודי "גרץ" בפרויקט המחוננים, ותיכון עירוני ד' עם בגרות במגמת מתמטיקה-פיזיקה. את שירותו הצבאי עשה ככתב צבאי וראש מערכת החדשות בביטאון חיל האוויר. הוא בעל תואר שני במשפטים בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2001, עם סיום שירותו הצבאי, החל לכתוב את המדור הסאטירי "סוף הדרך" בעיתון "מעריב" יחד עם ארז בן-ארי ועמרי מרכוס. המדור פורסם בעיתון מדי יום שישי, במשך חמש שנים.
בשנים 2002–2003 הופיע שליין בתוכנית האירוח של יאיר לפיד בה הגיש פינה סאטירית, ולאחר מכן כתב לפיילוט של תוכנית הבידור "ארץ נהדרת", והיה חבר בצוות הכותבים בעונתה הראשונה.
בשנת 2004 יצר את תוכנית הסאטירה "משחק מכור", ששודרה במשך 4 עונות בערוץ 2 במסגרת שידורי הזכיינית רשת. שליין גם שימש כעורך הראשי של התוכנית לצדו של אבי כהן, והיה אחד משלושת המשתתפים הקבועים בה, לצד עינב גלילי וגורי אלפי.
באפריל 2006 יצר, יחד עם כהן ואלפי, את סרט הטלוויזיה "משחק מלוכלך", שתיעד כביכול את הנעשה מאחורי הקלעים של "משחק מכור". הסרט שודר בזכיינית "רשת", ונחשב לחלוץ בז'אנר המוקומנטרי בישראל.
באפריל 2006 גם יצר, ערך והנחה את תוכנית הבידור "גריל", אשר שודרה גם היא בזכיינית "רשת". ביולי אותה שנה, ערך והגיש את "רצועת הביטחון", סדרת תוכניות מיוחדת שליוותה את מלחמת לבנון השנייה. בין המשתתפים הקבועים בתוכנית היו שלמה בר-אבא, ספי ריבלין, גורי אלפי ושי אביבי.
בדצמבר 2006, החל שליין להנחות את תוכנית הלייט נייט "הלילה עם ליאור שליין" בערוץ 10. התוכנית שודרה למעלה מ-600 פעם, שיא ישראלי שנשמר עד היום, וזכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לתוכנית האירוח הטובה ביותר. התוכנית ירדה מהמסך לקראת סוף 2009, עם חזרתו של שליין ל"רשת".
באפריל 2007 השתתף בסדרה הדוקומנטרית "על החיים ועל המוות", שיצר אייל דורון ושודרה בערוץ 10. בסדרה חקרו מספר ידוענים, ביניהם מיקי חיימוביץ' ושי אביבי, את נושא המוות מזוויות שונות, כשהפרק שהוביל שליין צולם באנגלית ברחבי ארצות הברית.
בשנת 2008 יצא עם גורי אלפי למסע עם שבט אינואיטים בקוטב הצפוני, במסגרת העונה השלישית של התוכנית "פעם בחיים", ששודרה ב-yes ובשידורי קשת.
בסוף אותה שנה, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, יצר, ערך והנחה את תוכנית הסאטירה "עד הבחירות זה יעבור" בערוץ 10.
בדצמבר 2011 שליין יזם והנחה אירוע מחאה יוצא דופן שזכה לכותרת "מתי יבוא שוטר? - מסיבת סיום חופש הביטוי". במסגרת האירוע, שנערך בתל אביב, התאספו קומיקאים ואנשי תקשורת כדי למחות נגד הצעות חוק שנועדו להגביל את חופש הביטוי. במאי 2013, באותו אולם, ערך ערב מחאה נוסף: "יאיר אייד – מופע התרמה להצלת משרד האוצר ולסגירת הגרעון של ישראל".
בשנת 2013 נבחר על ידי עיתון "הארץ" למקום הרביעי ברשימת המשפיעים ביותר על הטלוויזיה הישראלית.
ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, יצר והגיש את "שיהיה לנו בהצלחה" – סדרת מונולוגים סאטיריים-אקטואליים בה הביע את דעתו על האירועים שליוו את הלחימה, ושודרה באתר "וואלה!".
ביוגרפיה > צוות שליין

ביולי 2023 הודיע שליין על תוכנית חדשה בשם צוות שליין בסטרימינג החדש "רלוונט" תחת בית היוצר של ניר צוק. צוק מצטרף לחברה אותה הקימו שליין ומודי פרידמן (ממקימי קשת, לשעבר מנכ"ל RGE ויו"ר ערוץ 10) בשם "פרי הדר תקשורת" שנפתחה בשנה שעברה, וצוק הוא המממן הראשי והיחידי בחברה.
חיים אישיים

שליין נודע באהבתו לספורט, בין השאר כאוהד מכבי תל אביב בכדורסל ובכדורגל. בצעירותו שיחק כדורסל וטניס באופן תחרותי, והוא בוגר קורס מדריכי טניס במכון וינגייט.
בת זוגו משנת 2007 היא חברת הכנסת מרב מיכאלי, והם גרים בתל אביב. על פי עדותו של שליין, השניים מתגוררים באותו בניין אך בדירות נפרדות, כאשר דירתו של שליין נמצאת קומה מעל זו של מיכאלי. לזוג שני בנים, אורי ואלון, שנולדו בהליך פונדקאות ב-2021 ו-2023.
שליין מחזיק בעמדות ליברליות ומזוהה עם השמאל הפוליטי בישראל, תומך ברעיונות שתי מדינות לשני עמים[דרוש מקור], הפרדת הדת מהמדינה, פמיניזם, בשוק חופשי ובקפיטליזם[דרוש מקור]. הוא מגדיר את עצמו כאתאיסט, ונמנה עם מבקריו של בנימין נתניהו ומצביעי הימין.
מועמדויות ופרסים

ב-2017 ייצג את ישראל בכנס הראשון של קרן אובמה של המנהיגים הצעירים המשפיעים בעולם. עוד קודם לכך, ב-2016 הוכר כאביר איכות השלטון מטעם התנועה למען איכות השלטון בתחום תרבות וחינוך. בשנת 2013 נבחר על ידי עיתון "הארץ" למקום הרביעי ברשימת המשפיעים ביותר על הטלוויזיה הישראלית, ובשנת 2015 נבחר למקום השביעי ברשימת המשפיעים בתרבות של המגזין "ליברל".
ספריו

מדריך לישראלי המתחיל, הוצאה פרטית (2022)
הערות שוליים

↑  רתם קלינה, אל המוות הישרנו מבט, באתר nrg‏, 1 במרץ 2007
מירב קריסטל, מיקי חיימוביץ' וליאור שליין בסדרה על המוות, באתר ynet, 1 במרץ 2007
↑   המשפיעים בטלוויזיה הישראלית, באתר הארץ, 31 ביולי 2013
↑  המבצע נערך במהלך פגרת "מצב האומה" אך הקטעים נערכו בשיתוף מערכת התוכנית הקבועה.
↑  "מצב האומה" יורדת מהאוויר לפני סוף העונה, הצופים זועמים, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2012
↑  רגע לפני הבחירות: "מצב האומה" עוברת לערוץ 10, באתר ‏מאקו‏, 8 בינואר 2015
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏ליאור שליין דורש מ"רשת 13" תשלום של 45 מיליון שקל, באתר גלובס, 25 באוגוסט 2020
1 2  יאנה פבזנר, ‏לא מצחיק, באתר ‏מאקו‏, 30 בנובמבר 2017
↑  שליין נגד מאקו: "ביקשו מעשרות אנשים שעבדו לצדי לטנף עלי", באתר מעריב אונליין, 30 בנובמבר 2017
↑  אביב הורביץ, ‏מילה של שליין, באתר ‏מאקו‏, 7 בדצמבר 2017
↑  שגיא בן נון‏, "במקום שליאור שליין ייעלם בבושה, הוא מגיש נגדי תביעת השתקה", באתר וואלה, 26 ביוני 2018
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏ניצחון לליאור שליין: התסריטאי שהאשים אותו בהתעמרות - יתנצל, באתר גלובס, 3 באוגוסט 2020
↑  רז שכניק, מסר לאומה, באתר ynet, 7 במרץ 2018
↑  ליטל דוברוביצקי, רשת 13 לבית המשפט: "ליאור שליין התברר כטאלנט בינוני", באתר כלכליסט, 5 באוקטובר 2020
↑  יהודה לוינגר, ליאור שליין יקבל 9 מיליון שקל מרשת על ביטול התכנית "גב האומה", באתר אייס, 24 בדצמבר 2020
↑  דרמה בטלוויזיה: ליאור שליין חוזר בתכנית חדשה, באתר אייס, 18 ביולי 2023
↑  ליאור שליין מכריז על שובו לטלוויזיה בתוכנית חדשה - "צוות שליין", באתר וואלה, 18 ביולי 2023
↑  מיכאל האוזר טוב, שרת התחבורה מיכאלי: טסתי לארה"ב כדי להביא ילד בהליך פונדקאות, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2021
↑  איתמר אייכנר, המנהיגים הצעירים: שלושת הישראלים שבחר אובמה, באתר ynet, 3 בנובמבר 2017
↑  אבירי איכות השלטון(הקישור אינו פעיל, 25.8.2021) אגודת העיתונאים בתל אביב, 25 באוקטובר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012856571805171 
ליאור שליין, נובמבר 2007
שליין (במרכז) מארח את בת זוגו ח"כ מרב מיכאלי (מימינו), ב"גב האומה", 2015
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-65

| --- | --- |
 תאריך:  12 בפברואר 2012 
 מיקום:  בית האופרה המלכותית, לונדון
 מנחים:  סטיבן פריי
 →64 66←
 
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-65 הידוע בשם טקס הבאפט"א נערך ב-12 בפברואר 2012 בבית האופרה המלכותית שבלונדון, להענקת פרסים לסרטי הקולנוע הבריטיים והזרים של שנת 2011. על המועמדים הכריזו ב-17 בינואר 2012 השחקן דניאל רדקליף והשחקנית הולידיי גריינג'ר. את הפרסים מעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה לסרט הקולנוע וסרט התעודה הטובים ביותר שהוקרנו בבתי הקולנוע בבריטניה ב-2011. סטיבן פריי שהנחה את הטקס בשנים 2001 עד 2006 חזר להנחות את הטקס. הסרט "הארטיסט" זכה בשבעה פרסים מתוך 12 מועמדויות, כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר עבור מישל הזנוויציוס, והשחקן הטוב ביותר עבור ז'אן דוז'רדן. מריל סטריפ זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר עבור הסרט "אשת הברזל". כריסטופר פלאמר זכה בפרס שחקן המשנה על הופעתו בסרט "בגינרס", ואוקטביה ספנסר זכתה בפרס שחקנית המשנה על הסרט "העזרה". הסרט "החפרפרת" בבימויו של תומאס אלפרדסון נבחר לסרט הבריטי המצטיין של 2011. הבמאי מרטין סקורסזה נבחר לעמית באפט"א, וסר ג'ון הרט זכה בפרס על תרומה מצטיינת בתחום הקולנוע.
זוכים ומועמדים > עמית באפט"א

מרטין סקורסזה
ראו גם

טקס פרסי אוסקר ה-84
הערות שוליים

↑  Stephen Fry Returns to British Academy Film Awards, bafta.org.
↑  Reynolds, Simon (12 בפברואר 2012). "Orange BAFTA Film Awards 2012 winners list – in full". Digital Spy. Hearst Magazines UK. נבדק ב-12 בפברואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pond, Steve (12 בפברואר 2012). "'The Artist' Dominates at BAFTA Awards". Reuters. נבדק ב-12 בפברואר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
| פרס באפט"א לקולנוע |
| --- | --- | --- |
| פרסים עכשוויים | שחקן • שחקנית • סרט אנימציה • סרט בריטי • ליהוק • צילום • עיצוב תלבושות • בכורה לתסריטאי, במאי או מפיק בריטי מצטיין • במאי • סרט תיעודי • עריכה • הסרט הטוב ביותר • סרט שאינו בשפה האנגלית • איפור ועיצוב שיער • מוזיקה • עיצוב הפקה • כוכב עולה • תסריט מעובד • תסריט מקורי • סרט אנימציה קצר • סרט קצר • סאונד • שחקן משנה • שחקנית משנה • אפקטים חזותיים |  |
| פרסים מיוחדים | פרס עמית באפט"א • תרומה מצטיינת לקולנוע • פרס מיוחד |  |
| פרסי עבר | פרס השחקן המבטיח • התסריט • התסריט הבריטי • השחקן הבריטי • השחקן הזר הטוב ביותר • השחקנית הבריטית • השחקנית הזרה |  |
| טקסים | 1947 • 1948 • 1949 • 1950 • 1951 • 1952 • 1953 • 1954 • 1955 • 1956 • 1957 • 1958 • 1959 • 1960 • 1961 • 1962 • 1963 • 1964 • 1965 • 1966 • 1967 • 1968 • 1969 • 1970 • 1971 • 1972 • 1973 • 1974 • 1975 • 1976 • 1977 • 1978 • 1979 • 1980 • 1981 • 1982 • 1983 • 1984 • 1985 • 1986 • 1987 • 1988 • 1989 • 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020/21 • 2021 • 2022 • 2023 |  |
מישל חזנוויצ'וס, זוכה פרס הבמאי הטוב ביותר והתסריטאי הטוב ביותר
ז'אן דוז'רדן, זוכה פרס השחקן הטוב ביותר
מריל סטריפ, זוכת פרס השחקנית הטובה ביותר
כריסטופר פלאמר, זוכה פרס שחקן המשנה הטוב ביותר
אוקטביה ספנסר, זוכת פרס שחקנית המשנה הטובה ביותר
אדם דיקון, זוכה פרס הכוכב העולה
דייוויד סיימון

| --- | --- |

סיימון ב-2007
 לידה:  9 בפברואר 1960 (בן 64) ארצות הברית וושינגטון די. סי., ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1982
 עיסוק:  עיתונאי, תסריטאי, מפיק, סופר
 מקום לימודים:  בית הספר התיכון בת'סדה-צ'בי צ'ייס  אוניברסיטת מרילנד 
 יצירות בולטות:  "הסמויה", "רצח מאדום לשחור"
 בן או בת זוג:  Laura Lippman 
 פרסים והוקרה:  עמיתי מקארתור (2010)  פרס אדגר (1992)  פרס אנתוני (1992)  פרס גילדת הכותבים של אמריקה  פרס אמי לבידור בפריים טיים 
 http://davidsimon.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
דייוויד ג'ודה סיימון (באנגלית: David Judah Simon; נולד ב-9 בפברואר 1960) הוא סופר, עיתונאי, מפיק טלוויזיה ותסריטאי אמריקאי יהודי המוכר בעיקר בזכות סדרת הטלוויזיה "הסמויה" (2002–2008), אותה יצר. הוא עבד בדסק העירוני של העיתון הבולטימור סאן במשך 13 שנים (1982–1995), כתב את הספר Homicide: A Year on the Killing Streets אשר יצא לאור ב-1991, וכתב יחד עם אד ברנס את הספר The Corner: A Year in the Life of an Inner-City Neighborhood, אשר יצא לאור ב-1997. ספרו הראשון היווה את הבסיס לסדרה "רצח מאדום לשחור" (1993–1999) של רשת הטלוויזיה NBC, אשר סיימון כתב והפיק אותה. סיימון עיבד את ספרו השני למיני-סדרה The Corner של רשת HBO.
סיימון היה היוצר, המפיק בפועל, הכותב הראשי והשואו-ראנר של כל חמש העונות של הסדרה "הסמויה" (2002–2008) של רשת HBO. סיימון עיבד, לצד אד ברנס וכותב הספר אוון רייט, את הספר Generation Kill למיני-סדרה "דור מזוין", ושימש כשואו-ראנר של הפרויקט.
סיימון גם יצר, לצד אריק אוברמאייר, את הסדרה Treme עבור HBO. הסדרה שודרה במשך ארבע עונות. בעקבות Treme כתב סיימון עבור HBO את המיני-סדרה Show Me a Hero יחד עם העיתונאי ויליאם זורזי, איתו עבד סיימון תחילה בבולטימור סאן, ולאחר מכן גם על הסמויה. סיימון וג'ורג' פלקאנוס, אשר שיתפו פעולה באופן תדיר, התאחדו על מנת ליצור את הסדרה המקורית "הצמד". הדרמה אודות תעשיית הפורנו בניו יורק בשנות ה-70 וה-80, בכיכובם של מגי ג'ילנהול וג'יימס פרנקו, אשר נמנה עם מפיקי התוכנית ואף ביים שניים מפרקי העונה הראשונה. הסדרה שודרה בשנים 2017–2019. המיני-סדרה הבאה של סיימון, "הקנוניה נגד אמריקה", שודרה ב-2020.
ב-2010 נבחר סיימון כעמית מקארתור.
שנותיו הראשונות והשכלה

סיימון נולד בוושינגטון די. סי., בנם של דורות'י סיימון (לבית ליגטי), עקרת בית, וברנרד סיימון, עיתונאי לשעבר ולאחר מכן מנהל יחסי הציבור של ארגון בני ברית במשך 20 שנה. סיימון גדל במשפחה יהודית וקיים טקס בר מצווה. שורשיה של המשפחה נטועים ברוסיה, בלארוס, הונגריה וסלובקיה (סבו מצד אִמו שינה את שם משפחתו מ"ליבוביץ" ל"ליגטי"). לסיימון אח, גארי סיימון, ואחות, לינדה אוונס, אשר נפטרה ב-1990.
במרץ 1977, כשסיימון היה תלמיד בבית ספר תיכון, נמנה אביו של סיימון עם קבוצה של 149 בני אדם אשר הוחזקו כבני ערובה (ולאחר מכן שוחררו) בוושינגטון די. סי., על ידי המזכיר הארצי לשעבר של אומת האסלאם, חמאס עבדול חאליס, כחלק ממתקפת הטרור של "התנועה החנפית" בוושינגטון.
סיימון סיים את חוק לימודיו בבית הספר התיכון בת'סדה-צ'בי צ'ייס, במרילנד. במהלך לימודיו בבית הספר נמנה סיימון עם צוות הכותבים בעיתון בית הספר, The Tattler.
ב-1983 סיים סיימון את לימודיו באוניברסיטת מרילנד. במהלך לימודיו באוניברסיטה כתב סיימון וערך את ה-The Diamondback (עיתון סטודנטים עצמאי של אוניברסיטת מרילנד), והתיידד עם העיתונאי ומפיק הטלוויזיה בן דורו, דייוויד מילס.
קריירה > עיתונות

עם סיום לימודיו באוניברסיטה עבד סיימון ככתב לענייני משטרה בבולטימור סאן, מ-1982 עד 1995. סיימון נשכר על ידי הבולטימור סאן עבור כתבה שכתב אודות לפטי דריסל, ששימש אז כמאמן קבוצת כדורסל הגברים של אוניברסיטת מרילנד. דריסל הפך מתוסכל מאוד מכך שאחד משחקניו הושעה בשל התנהגות מינית בלתי הולמת וזימן אליו את הקורבן, ואיים לפגוע קשות במוניטין שלה, אם לא תמשוך את התלונה. כל זה קרה כאשר הנהלת האוניברסיטה מאזינה לשיחה בין דריסל לנפגעת, אך נמנעת מלנקוט בפעולה. עם דריסל נחתם מאוחר יותר חוזה אימון של חמש שנים עם האוניברסיטה, וב-2018 הוא נבחר להיכלל בהיכל התהילה של ה-ACC‏ (Atlantic Coast Conference(אנ')).
סיימון בילה את רוב הקריירה העיתונאית שלו במעקב אחר ההתרחשויות בעולם הפשע. אחד מעמיתיו לשעבר אמר כי סיימון אהב את העיתונות וחש כי היא "עבודת האל". סיימון עצמו סיפר כי תחילה פעל ממניעים אלטרואיסטיים וקיבל השראה להיכנס לעיתונות מהכיסוי של הוושינגטון פוסט את פרשת ווטרגייט, אך הפך יותר ויותר פרגמטי ככל שרכש ניסיון. מאוחר יותר בהמשך הקריירה שלו הוא כיוון לספר את הסיפור הטוב ביותר האפשרי מבלי "לרמות".
סיימון היה ראש איגוד העובדים כשצוות הכותבים פתח בשביתה ב-1987 בגין קיצוצים בהטבות. סיימון נשאר כעוס לאחר שהשביתה הסתיימה והחל לחוש שלא בנוח בחדר הכתבים. הוא חיפש סיבות שתצדקנה חופשה, והסתפק ברעיון של כתיבת רומן. "עזבתי את העיתונות מפני שכמה בני זונות רכשו את העיתון שלי, וזה הפסיק להיות כיף", אמר סיימון.
ב-1988, כשהוא מפוכח מאשליות, סיימון לקח חופשה בת שנה, על מנת להיכנס למחלק הרצח של משטרת בולטימור, לצורך כתיבת ספר.
קריירה > ספרות > Homicide: A Year on the Killing Streets

חופשתו של סיימון מהסאן הביאה לכתיבתו ופרסומו של ספרו הראשון Homicide: A Year on the Killing Streets (1991). הספר התבסס על ניסיונו במחלק הרצח של משטרת בולטימור, אליו נלווה ב-1988. הרעיון צץ בעקבות שיחה שקיים סיימון בערב חג המולד של שנת 1985, כאשר הבלש ביל לנזי אמר לו "אם מישהו פשוט היה כותב מה מתרחש במקום הזה במשך שנה, היה יוצא לו מזה ספר אדיר". סיימון פנה למחלקת המשטרה של בולטימור ולעורכיו בעיתון על מנת לקבל אישור. בתחילה השוטרים התקשו לקבל אותו, אך סיימון התמיד בניסיון "להיראות כמו חלק מהריהוט". עם זאת, במהרה הטמיע עצמו בקרב השוטרים, כשהוא כותב על כך בהערות הסיום של ספרו "חלקתי עם הבלשים שנה של משלוחי מזון מהיר, ויכוחים על הבר, והומור של תחנת משטרה: אפילו בעבור צופה מיומן, זה היה קשה להישאר מנותק". במהלך תקרית אחת, סיימון אפילו סייע במעצר; שני בלשים שסיימון נסע איתם עצרו את רכבם בשוליים על מנת לעצור שני חשודים, אולם מעיל הגשם של הבלש דייב בראון נתפס בחגורת הבטיחות בשעה שניסה לצאת מהרכב. בראון אמר לסיימון לסייע לבלש טרי מקלארני בעצמו, וסיימון סייע לעצור ולחפש על גופו של אחד החשודים. הספר זכה ב-1992 בפרס אדגר בקטגוריית ספר הפשע התיעודי הטוב ביותר. סוכנות הידיעות associated Press הגדירה את הספר "קלאסיקת פשע אמיתי". ה-Library Journal המליץ על הספר בחום וה-Newsday תיאר את הספר כ"אחד מספרי המסתורין המשטרתיים המרתקים ביותר שאי פעם נכתבו". סיימון העניק לכתיבת הספר את הקרדיט על שינוי סגנון הכתיבה שלו שבישר על עבודתו המאוחרת. הוא למד להיות סבלני יותר במחקר ובכתיבה וסיפר כי לקח חשוב היה לא לקדם את עצמו אלא להתרכז בנושאי הסיפור שלו. ב-2003 אמר סיימון לעיתון המקומי של בולטימור שספרו Homicide: A Year on the Killing Streets לא היה עיתונות מסורתית: "הרגשתי ש-Homicide לא היה עיתונות מסורתית במובן שלבוא מנקודת מבט אובייקטיבית מלאכותית", אמר סיימון. "הוא שקוע בתרבות שהוא מכסה באופן שעיתונות מסורתית לרוב אינה שקועה".
קריירה > טלוויזיה > Homicide: Life on the Street

המוציא לאור של Homicide: A Year on the Killing Streets היה להוט לעבד את הספר לתסריט שיהפוך לסדרת טלוויזיה, והגיש אותו לעיונם של כמה במאים, אך אלו הפגינו עניין מועט בפרויקט. סיימון הציע שהם יישלחו את הספר לבמאי הקולנוע יליד בולטימור בארי לוינסון. העוזרת של לוינסון, גלי מוטרוקס, נהנתה מקריאת הספר, והיא ולוינסון הפכו למפיקים. הפרויקט הפך לסדרת הטלוויזיה זוכת הפרסים Homicide: Life on the Street ששודרה בין השנים 1993–1999, כשסיימון משמש ככותב וכמפיק. סיימון התבקש על ידי מוטרוקס לכתוב את פרק הפיילוט של התוכנית אך סירב, בהרגישו שלא ניחן במומחיות הנדרשת. סיימון שיתף פעולה עם חברו הטוב מימי הקולג', דייוויד מילס, בכתיבתו של "Bop Gun", הפרק הראשון של העונה השנייה. הפרק התבסס על סיפור שכתב המפיק בפועל של הסדרה, טום פונטנה, וכיכב בו בתפקיד אורח רובין ויליאמס, שזכה על פרק זה במועמדות לפרס אמי. סיימון ומילס זכו בפרס גילדת הכותבים של אמריקה בתחום הכתיבה הטובה ביותר בקטגוריית הדרמה, בעבור הפרק הזה. סיימון קיבל גם את הפרס בעבור כתיבה טלוויזיונית יוצאת דופן לשנת 2010 של פסטיבל אוסטין לקולנוע (Austin Film Festival).
ב-1995 עזב סיימון את משרתו בבולטימור סאן על מנת לעבוד במשרה מלאה עבור Homicide: Life on the Street, במהלך עונתה הרביעית של הסדרה. סיימון כתב את התסריט לפרק "Justice: Part 2" ולפרק "Scene of the Crime" ששודרו בעונה הרביעית של הסדרה, וכן את הפרקים "Bad Medicine" ו-"Wu's on First?" ששודרו בעונה החמישית, אשר במהלכה גם שימש סיימון כעורך התסריט. סיימון זכה לקרדיט כמפיק בעבור העונות השישית והשביעית של הסדרה. סיימון כתב את התסריט לפרקים השני והשלישי של "Blood Ties", הפרמיירה בת שלושת הפרקים שפתחה את עונתה השישית של הסדרה, וכמו כן היה אחראי על הסיפור שמאחורי הפרקים "Full Court Press" ו-"Finnegan's Wake" ששודרו בעונה השישית של הסדרה. סיימון סיפק גם את הסיפורים שמאחורי הפרקים "Shades of Gray", "The Same Coin" ו-"Self Defense" ששודרו בעונה השביעית של הסדרה, וכתב את התסריט לפרקים "The Twenty Percent Solution" ו-"Sideshow: Part 2", ששודרו אף הם בעונתה השביעית של הסדרה. סיימון, ג'ולי מרטין וטי.ג'יי. אינגליש זכו ב-Humanitas Prize בקטגוריית 60 דקות, בעבור כתיבת הפרק "Shades of Gray". סיימון היה מועמד בפעם השנייה לפרס גילדת הכותבים של אמריקה בעבור הכתיבה הטובה ביותר בתחום הדרמה, בעבור כתיבת הפרק "Finnegan's Wake".
סיימון אמר כי חשב שהסדרה היא "דרמה יוצאת דופן", אך שהיא לא שיקפה את הספר. סיימון אמר גם שכאשר כתב בעבור הסדרה, הוא נאלץ להניח בצד את חוויותיהם של הבלשים האמיתיים, משום שהדמויות הטלוויזיוניות הפכו שונות למדי, במיוחד בגישתם היותר פילוסופית לעבודתם. סיימון טען כי הטלוויזיה חייבת למצוא דרכי קיצור להתייחס לכל דבר אמיתי.
בשנת 2022 יצר, כתב והפיק את המיני-סדרה "העיר הזאת שלנו" עבור רשת HBO.
הערות שוליים

↑  עכשיו זה רשמי: סדרת המופת האמריקאית חוזרת למסך בישראל - והפעם באיכות משופרת, באתר וואלה, 30 בדצמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007437867505171  PLWABN: 9810563510105606  BNE: XX4963733  BnF: cb14046958s (data)  CANTIC: a11169126  GND: 153678100  ISNI: 0000 0001 2278 2515  LCCN: n91023425  MusicBrainz: 07e75d04-42f4-4245-82eb-8502b57decdf  NTA: 303117982  SUDOC: 140747788  VIAF: 34659193   WorldCat (עם VIAF): 34659193
ג'ון לנדאו

| --- | --- |

 לידה:  23 ביולי 1960 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  5 ביולי 2024 (בגיל 63) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1987–2024 (כ־37 שנים) 
 מקום לימודים:  בית הספר לקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה  בית ספר ברנטווד 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (1997)  פרס גלובוס הזהב (1998)  פרס גילדת המפיקים של אמריקה (1998)  פרס גילדת הבמאים האמריקנית (1998) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון לנדאו (באנגלית: Jon Landau;‏ 23 ביולי 1960 – 5 ביולי 2024) היה מפיק סרטים יהודי-אמריקאי, שזכה בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר על הפקת סרטו של הבמאי ג'יימס קמרון "טיטניק". הוא היה גם מועמד לפרס על הפקת סרטי המדע הבדיוני של קמרון, "אווטאר" (2009) ו"אווטאר: דרכם של המים" (2022). נכון לשנת 2024, אלו שלושה מארבעת הסרטים הרווחיים ביותר בכל הזמנים.
ביוגרפיה > חייו מוקדמים

לנדאו בן למשפחה יהודית. הוריו היו אדי, מפיקה, ואלי א. לנדאו, מנהל אולפן ומפיק. היו לו שני אחים-למחצה, ניל לנדאו ולס לנדאו, ושתי אחיות, טינה לנדאו וקתי לנדאו. הוא למד בבית הספר לאומנויות הקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה (USC).
ביוגרפיה > קריירה

בתחילת דרכו, היה שותף בהפקת סרטים כמו "מותק, הילדים התכווצו" (1989), "דיק טרייסי" (1990) ו"מת לחיות 2" (1990), ובגיל 29 הוא מונה לתפקיד בכיר באולפני המאה ה-20 של פוקס.
הוא ידוע בעיקר בהפקת הסרט טיטניק שזכה בפרס אוסקר והפך לסרט בעל ההכנסות הגבוהות ביותר בכל הזמנים, הראשון שהגיע להכנסות של מיליארד דולר. הסרט הגיע להכנסות של 1.84 מיליארד דולר, יותר מכפול מ-914 מיליון הדולרים של שיאן ההכנסות הקודם, "פארק היורה". "טיטניק" הצליח להרוויח עוד 300 מיליון דולר בשנת 2012, מה שהביא את סך ההכנסות העולמיות של הסרט ל-2.18 מיליארד דולר, והפך אותו לסרט השני שהגיע ל-2 מיליארד דולר.
בשנת 2009, לנדאו וג'יימס קמרון הפיקו את שובר הקופות "אווטאר", אשר מאז עקף את שיתוף הפעולה הקודם שלהם, "טיטניק", והפך לסרט בעל ההכנסות הגבוהות ביותר בכל הזמנים, עם הכנסות של 2.92 מיליארד דולר. "אווטאר" הקנה ללנדאו את מועמדותו השנייה לפרס האוסקר.
ביוגרפיה > חיים אישיים

לנדאו היה נשוי לג'ולי במשך כ-40 שנה ולהם שני בנים, ג'יימי וג'ודי.
נפטר ב-5 ביולי 2024 לאחר מאבק במחלת הסרטן.
פרסים ומועמדויות

זוכה פרס חוג מבקרי הקולנוע של פלורידה – "טיטניק" – (1997)
זוכה פרס גלובוס הזהב – "טיטניק" – (1998)
זוכה פרס גילדת המפיקים של אמריקה על שם דריל פ. זאנוק למפיק השנה לסרט תיאטרון – "טיטניק" – (1998)
זוכה פרס אוסקר – "טיטניק" – (1998)
זוכה פרס בחירת הילדים של ניקלודיאון – "טיטניק" – (1998)
זוכה פרס MTV לסרטים – "טיטניק" – (1997)
זוכה פרס בחירת הקהל – "טיטניק" – (1999)
זוכה פרס גלובוס הזהב – "אווטאר" – (2010)
מועמדות לפרס גילדת המפיקים של אמריקה על שם דריל פ. זאנוק למפיק השנה לסרט תיאטרון – "אווטאר" – (2010)
מועמדות לפרס אוסקר – "אווטאר" – (2010)
מועמדות לפרס גלובוס הזהב – "אווטאר: דרכם של המים" – (2023)
מועמדות לפרס גילדת המפיקים של אמריקה על שם דריל פ. זאנוק למפיק השנה לסרט תיאטרון – "אווטאר: דרכם של המים" – (2023)
מועמדות לפרס אוסקר – "אווטאר: דרכם של המים" – (2023)