stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יפה ברלוביץ
מחקריה > העלייה הראשונה – ספרות ותרבות

"ספרות העלייה הראשונה – סקירה והערכה מחודשת", ספר העלייה הראשונה (עורך, מרדכי אליאב), הוצאת יד בן צבי, ירושלים 1982, עמ' 477-464.
"'בני ערב למשה סמילנסקי – הסיפור הפטרוני", עיונים בתקומת ישראל, מאסף לחקר הציונות, היישוב ומדינת ישראל, המרכז למורשת בן-גוריון, כרך 4, שדה בוקר,1994, עמ' 421-400.
"ראשיתה של הספרות בארץ ישראל וזיקותיה לשירת ספרד: הצעה למודל תרבות יהודי-ערבי", ביקורת ופרשנות, חוברת 32, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 1998, עמ' 110-95.
"מאפו ויעבץ בארץ ישראל, לזיהוייה של עמימות פואטית", ביקורת ופרשנות, ליובלו של פרופ' פרידלנדר, חוברת 43, רמת גן, 2010, עמ' 62-29.
"משירת חיבת ציון לשירת מולדת: הזמר בעלייה הראשונה כמסד לזמר הישראלי", ביקורת ופרשנות, הזמר העברי, פואטיקה מוזיקה היסטוריה תרבות, חוברת 44, רמת גן, 2012, עמ' 59-13.
"ספרות העלייה הראשונה כספרות מתיישבים ראשונים: הצעה לתיקון היסטוריוגרפי", קתדרה לתולדות ארץ ישראל ויישובה, חוברת 150, ירושלים, דצמבר 2013, עמ' 120-97
"איפה הן היו בבוקר לח בשנת תרל"ח: תמונה קבוצתית עם חנה פרומה סלומון, או לטיבה של אישה מחכה", בית סלומון, שלושה דורות של מחדשי היישוב (עורכים: ישראל ברטל, שמעון שמיר), ירושלים 2014, עמ' 176-132.
מחקריה > נשים כותבות (1949-1898)

"האישה בספרות הנשים של העלייה הראשונה", קתדרה לתולדות ארץ ישראל ויישובה, חוברת 54, ירושלים, דצמבר 1989, עמ' 124-107.
"לטיבו של הנרטיב הציוני הנשי התחלת מאה/סוף מאה (הקול הביקורתי החתרני)",בין ספרות לחברה, עיונים בתרבות העברית החדשה, מאמרים מוגשים לגרשון שקד, הוצאת הקיבוץ המאוחד/כתר הוצאה לאור, תל אביב, 2000, עמ' 439-421.
"בחיפוש אחר דיוקן 'הארצישראלית' בספרות הנשים בתקופת היישוב", ביקורת ופרשנות, קובץ מיוחד: האישה הישראלית, שורשים מציאות ודימויים, הוצאת בר-אילן, חוברת 34, רמת גן, 2000, עמ' 113-91.
"'מעולם דמויות מקדם' לאנדה עמיר פינקרפלד: הצעה לנראטיב מקראי נשי", העבריות החדשות, נשים ביישוב ובציונות בראשי המגדר, הוצאת יד יצחק בן צבי, ירושלים,
2001, עמ' 382-368.
"בית משפט של אישה אחת, סיפורה של נחמה פוחצ'בסקי כהיסטוריה מקומית של נשים (ראשון לציון, 1934-1889), חוקה אחת ומשפט אחד לאיש ולאישה, נשים, זכויות ומשפט בתקופת המנדט, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 2011, עמ' 371-325.
"נשים כותבות קיבוץ: קווים להתפתחותה של ספרות הנשים בתנועה הקיבוצית בתקופת היישוב", בין הפרטי לציבורי, נשים בקיבוץ ובמושב (עורכות, סילביה פוגל-ביז'אווי, רחל שרעבי), הוצאת יד טבנקין, הוצאת מאגנס, ירושלים, 2013, עמ' 129-84.
"'כל כוונתי היא לכתוב לפי יכולתי ולפי כוחי': עיון ביצירתה הספרותית המוקדמת של שרה לוי-תנאי (1934-1929)". שרה לוי תנאי, חיים של יצירה (עורכות: הניה רוטנברג, דינה רגינסקי), הוצאת רסלינג, תל אביב, 2015, עמ' 88-59.
מחקריה > ספרות ילדים

"מקומה של ספרות הילדים ביצירתו של סמי מיכאל – שיח פואטי", נסיך ומהפכן, עיונים בפרוזה של סמי מיכאל, הוצאת גמא, תל אביב, 2016, עמ' 74-32.
מחקריה > ספרות מסע

"'פה ושם בארץ ישראל בסתיו 1982': מסע ופואטיקה", ספר עמוס עוז, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, 2000, עמ' 92-71.
מחקריה > דור תש"ח

"הדטרמיניזם בעיצוב דמותו של בן הדור השני ביצירתו של אהרון מגד", עיתון 77, גל' 28, אוגוסט 1981, עמ' 39-38.
"בחיפוש אחר העצמי הילידי: מפתח לעיון ביצירתה של שולמית הראבן", עיונים בתקומת ישראל, מאסף לבעיות הציונות, היישוב ומדינת ישראל, כרך 21, שדה בוקר,
2011, עמ' 114-80.
"Literature by Women of the First Aliya: Aspirations for Women's Renaissance in Eretz Israel", Pioneers and Homemakers, Women in Pre-State Israel Society, (ed. Deborah S. Bernstein), State University of New York Press, N.Y., 1992, pp. 49-73.
"No Home at Home: Women's Fiction vs. Zionist Practice", Discourse on Gender/Gendered in the Middle East (ed. Boaz Shoshan), Praeger, Westport, Connecticut, London, 2000, pp. 95-115, 159-161.
"Anda Amir's Me-Olam Demuyot mi-Kedem: A Proposal for a Modern Feminine Bible", Jewish Women in Pre-State Israel, Life History, Politics and Culture, eds. Ruth Kark, Margalit Shilo, Galit Hasan-Rokem, Hanover and London, 2008, pp. 257-267/
"Women Writing Kibbutz: The Development of a Women's Literature in the Kibbutz Movement in the Pre-State Period", Dynamics of Gender Borders, Women in Israel's Cooperative Settlements, eds. Sylvie Fogiel-Bijaoui, Rachel Sharaby. De Gruyter Oldenbourg, Magnes, Berlin/Boston, Jerusalem, 2017' pp.62-102.
Judith Hendel, October 25, 1921 – May 23, 2014, The Shalvi/Hyman
Encyclopedia of Jewish Women, June 23, 2021
לקריאה נוספת

אבנר הולצמן, "ברלוביץ, יפה", לקסיקון הֶקְשֵרִים לסופרים ישראלים (תשע"ד 2014), עמ' 217–218.
כרמית גיא, "סיפורי נשים בנות העלייה הראשונה", דבר, י"ז בשבט תשמ"ה, 8 בפברואר 1985, עמ' 28.
הדה בושס, "סיפורים מהלכי קסמים", הארץ, 11 בפברואר 1985, עמ' 12.
יוסף גינת, "מסע היכרות עם העבר", מעריב ספרות ואמנות, ט' כסלו תשנ"ג, 4 בדצמבר 1992, עמ' 31.
אורי רם, "זכות ראשונים", הארץ, ספרים, 5 במרץ 1997, עמ' 4.
אילן פפה, "מתי הגיעה המייפלאור הציונית", עיתון 77, מאי 1997, שנה כ', גל' 207, עמ' 28–30.
אמנון רז-קרקוצקין, "'העלייה הראשונה' ועיצוב התרבות הלאומית", זמנים, 1998, חוב' 80, עמ' 100–103.
חדווה ישכר, "להיות בבית כנוסעות", נגה, מגזין של נשים, קיץ 1990, גיליון 20, עמ' 18–20.
יעקב בסר, "את ספרות הנשים מחקו והשכיחו מההיסטוריה של הספרות הישראלית", עיתון 77, ספטמבר 2003, שנה כ"ז, גיליון 283, עמ' 24–29.
תמר הס-סגמן, "ההישרדות והמחיר", ידיעות אחרונות, המוסף לשבת - ספרות, ז' באייר תשס"ג, 9 במאי 2003, עמ' 26–27.
בתיה גור, "פוזמק כחול בארץ-ישראל", הארץ, תרבות וספרות, 13 ביוני 2003, חזר ונדפס בספרה מבלי דלג על דף: מבחר מסות ומאמרים / עורכים פוני בז'זינסקי ואריאל הירשפלד (ירושלים: כתר, 2008), עמ' 396–402
שרון שחף, "מה היה קורה אילו הייתה ליוסף חיים ברנר אחות מחוננת להפליא", הארץ, מוסף ספרים, גיליון 557, ג' בחשוון תשס"ד, 29 באוקטובר 2003, עמ' 6.
ריבה רובין, "אילם בין קירות בית הרוח" (על מאמרה של יפה ברלוביץ, "לוקאליות ושפה", 1997), גג, כתב עת לספרות, 2006, גל' 13, עמ' 116–118.
תמר רותם, "המורדת", מוסף הארץ, (על ״ציפור פצועה״, דורה בדר יומן 1933–1937, עורכת יפה ברלוביץ), 19 באוגוסט 2011, עמ' 42–46.
רות אלמוג, "כולם תמיד צועקים ואחר כך שרים ורוקדים", הארץ מוסף לספרות ואמנות, 19 באוגוסט 2011, עמ' 2.
שירה סתיו, "יונה בודדה", הארץ ספרים, 7 בספטמבר 2011, עמ'
דוד מלמד, "שיח חוקרים בעל פה ובכתב״ (על ״לשוחח תרבות עם העלייה הראשונה״, בעריכת יפה ברלוביץ ויוסף לנג), מאזניים, כרך פ"ה, גל' 6, (כסלו-טבת תשע"ב, דצמבר 2011), עמ' 54–55.
טליה פפרמן, "נקודת מפגש: הכתיבה והקריאה של יומן אישי (על ״ציפור פצועה״, דורה בדר יומן 1933–1937, עורכת יפה ברלוביץ), ישראל (עורכים: אורית רוזין ומאיר חזן), חוברת 18–19, חורף תשע"ב, חוברת מיוחדת: ״מגדר ולאומיות״, עמ' 275–280.
אבנר הולצמן, עין בעין: על עשרים חוקרי ספרות, הוצאת כרמל, ירושלים, 2018, עמ' 226 - 238
הערות שוליים

↑  יפה ברלוביץ, באתר library.osu.edu
↑  ברלוביץ' יפה | המחלקה לספרות עם ישראל, באתר hebrew-literature.biu.ac.il
1 2 3  ברלוביץ יפה, באתר לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית
↑  ⁨הן כתבו גם ספרים ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 19 אפריל 1990 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258393605171  PLWABN: 9812372912105606  BnF: cb15018980z (data)  ISNI: 0000 0000 6663 3637  LCCN: n88011851  VIAF: 61828012   WorldCat (עם VIAF): 61828012
רוי כהן

| --- | --- |

רוי כהן, 1964
 לידה:  20 בפברואר 1927 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  2 באוגוסט 1986 (בגיל 59) בת'סדה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Roy Marcus Cohn 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות יוניון פילד 
 ידוע בשל:  משפטם של יוליוס ואתל רוזנברג (1951)   יועצו המשפטי של ג'וזף מקארתי (1953–1954)
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה  בית הספר הוראס מאן  בית הספר למשפטים קולומביה  בית הספר פילדסטון לאתיקה תרבותית 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית 
 
רוי מרקוס כהן (באנגלית: Roy Marcus Cohn; ‏20 בפברואר 1927 – 2 באוגוסט 1986) היה משפטן יהודי-אמריקאי שהתפרסם בתקופת הבהלה האדומה "השנייה" (Second Red Scared) או "ציד המכשפות" של הסנטור האמריקאי ג'וזף מקארתי נגד החשודים בפעילות קומוניסטית בארצות הברית. כהן היה שותף חשוב לחקירות שניהל הסנאטור מקארתי בנוגע להשפעת הקומוניסטים בחברה האמריקאית ולחדירתם לממשל הפדרלי של ארצות הברית.
כהן היה גם חבר מרכזי בצוות התביעות של מחלקת המשפטים של ארצות הברית במהלך המשפט של יוליוס ואתל רוזנברג, אשר הואשמו בריגול לטובת ברית המועצות.
כהן, שהסתיר בחייו את נטיותיו המיניות, חי כהומוסקסואל בארון. במסגרת תפקידו פיטר כהן הומוסקסואלים רבים משירות המדינה ופגע בזכויותיהם של מיעוטים.
ביוגרפיה

כהן נולד ברובע הברונקס שבניו יורק, בנם היחיד של דורה מרקוס (1892 – 1967) ושל השופט אלברט כהן ((Albert C. Cohn); 1885 – 1959), שהיה בעל השפעה במפלגה הדמוקרטית הוא חי בבית הוריו עד למותה של אימו, הנחשבת לאדם היחיד שאהב באמת. לאחר מכן, הוא התגורר בוושינגטון הבירה ובעיירה גריניץ' שבקונטיקט.
לאחר שסיים את לימודיו בבתי הספר הוראס מאן, בפילדסטון (Fieldston), ובאוניברסיטת קולומביה ב-1946, השלים כהן את לימודיו בבית הספר קולומביה למשפטים בהגיעו לגיל 20. כהן נאלץ להמתין שימלאו לו 21 שנה כדי להיות חבר בלשכת עורכי דין וכן ניצל את קשריהם של משפחתו כדי להשיג משרה במשרד אירבינג (Attorney Irving) השייך למשרד עורכי הדין של ארצות הברית (United States Attorney) במנהטן.
למרות היותו רשום כדמוקרט, כהן תמך בנשיאים הרפובליקנים ובמינוי חברי המפלגה הרפובליקנית במשרדים הבכירים ברחבי ניו יורק.
הומוסקסואליות

כהן העביר את רוב שנות חייו בתור הומוסקסואל בארון. כשהפך ליועצו הבכיר את איש העסקים דייוויד שיין (Schine), התעוררו השערות לגבי מערכת יחסים מינית בין השניים.
במהלך סדרת השימועים של מקארתי, כהן הכחיש כל "התעניינות מיוחדת" בשיין ואת היותו "קשור אליו יותר מאשר לחבר רגיל". ג'וזף ולץ', פרקליט הצבא במהלך השימועים, התייחס באופן ברור לנטיותיו ההומוסקסואליות של כהן. לאחר ששאל עד אם תמונה שהוצגה כראיה "הגיעה מפיקסי" (סוג מצלמות זולות), הסביר למקארתי ש"פיקסי" היא "קרובת משפחה של פיה". בשפה האנגלית, המילה פיה (Fairy) היא כינוי גנאי להומוסקסואלים. הנוכחים בשימוע הבינו את הרמז ומצאו אותו משעשע; בהתייחסו מאוחר יותר להערה זו הגדיר אותה כהן כ"זדונית", "מרושעת" ו"מגונה". כהן ומקארתי התמקדו בפקידי ממשלה ובדמויות תרבותיות רבות, שנחשדו בקומוניזם ובהומוסקסואליות.
שנים מאוחרות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
החל משנת 1973 היה כהן עורך דינו ואיש אמונו של איש העסקים דונלד טראמפ. ביוני 1986 נשלל רישיון עריכת הדין שלו בשל זיוף צוואתה של גברת אווה שלזינגר מקרה מ-1975 בו נהג באופן "לא אתי", "בלתי מקצועי" ו"מגונה". ב-2 באוגוסט 1986 נפטר מסיבוכי מחלת האיידס.
דמותו הבדיונית בתרבות הפופולרית

כהן, שהיה איש קשה, אכזר ופוגעני, היווה השראה רבה להרכבת דמויות דרמטיות בדיוניות לאחר מותו. המפורסמת ביותר הייתה דמותו שעובדה למחזה "מלאכים באמריקה: פנטזיה הומוסקסואלית על נושאים לאומיים" של טוני קושנר משנת 1987. במחזה מתואר רוי כהן כאיש צבוע רווי שנאה עצמית ורעב לעוצמה שנרדף בידי רוח הרפאים של אתל רוזנברג בזמן שהוא גוסס מאיידס. את הדמות שיחק רון ליבמן בגרסת הברודוויי ההתחלתית למחזה. בגרסת האוף ברודוויי המחודשת משנת 2010 דמותו גולמה בידי השחקן זוכה פרס הטוני פרנק ווד. בגרסה הטלוויזיונית של רשת HBO משנת 2003 דמותו גולמה בידי אל פצ'ינו.
דמותו של כהן גולמה בסרט הביוגרפי "האזרח כהן" בידי ג'יימס וודס.
דמותו של כהן ניצבת במוקד מיני-סדרת הטלוויזיה שותפים למסע משנת 2023, מיני-סדרת דרמה היסטורית אמריקאית המבוססת על רומן באותו השם משנת 2007 מאת תומאס מאלון. את דמותו מגלם השחקן האמריקאי ויל בריל. הוא מתואר שם כתככן ושקרן שטרח רבות להסתיר את זהותו המינית אגב פגיעה בהומואים אחרים שהסתתרו אז בארון מחשש לרדיפה אישית.
בשנת 2024 יצא הסרט המתמחה לאקרנים בשנותיו הראשונות של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כאיש עסקים בתחום הנדל"ן, ומתמקדת במערכת יחסיו עם רוי כהן. את דמותו מגלם ג'רמי סטרונג.
ראו גם

בהלת הלבנדר
לקריאה נוספת

Cohn, Roy (1968). McCarthy. New American Library.
Cohn, Roy (1981). How to Stand up for Your Rights and Win!. Devin-Adair Publishers. ISBN 0815957238.
Cohn, Roy (1986). Roy Cohn on Divorce: Words to the Wise and Not So Wise. Random House. ISBN 0394543831.
Cohn, Roy (1972). A Fool for a Client: My Struggle Against the Power of a Public Prosecutor. Dell Publishing. ISBN 0440026679.
Cohn, Roy (1954). Only a Miracle Can Save America From the Red Conspiracy. Wanderer Printing Co.
Wolfe, Tom (3 באפריל 1988). "Dangerous Obsessions". The New York Times. {{cite journal}}:  (עזרה)
Ward, Geoffrey C. (1988). "Roy Cohn". American Heritage Magazine. אורכב מ-המקור ב-2007-11-15.
Von Hoffman, Nicholas (1988). Citizen Cohn; The Life and Times of Roy Cohn. Doubleday. ISBN 0385236905.
Zion, Sidney and Cohn, Roy (1988). The Autobiography of Roy Cohn. St Martins. ISBN 0312914024.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
הערות שוליים

1 2  "Roy Cohn, Aide to McCarthy and Fiery Lawyer, Dies at 59". The New York Times. 3 באוגוסט 1986. נבדק ב-2008-03-11. Roy M. Cohn, the flamboyant, controversial defense lawyer who was chief counsel to Joseph R. McCarthy's Senate investigations in the 1950's into Communist influence in American life, died yesterday at the age of 59. {{cite news}}:  (עזרה).
↑  "Mrs. Albert C. Cohn Dies. Roy Cohn's Mother, 74". New York Times. 6 ביוני 1967. נבדק ב-2008-04-04. Mrs. Dora Marcus Cohn, widow of Justice Albert C. Cohn of the State Supreme Court and mother of Roy M. Cohn, lawyer and industrialist, died last evening at her home, 1165 Park Avenue. She would have been 75 years old on Thursday. {{cite news}}:  (עזרה).
↑  "Albert Cohn. A Former Justice. Practiced Law Here With Son Roy Since Retiring From Appellate Bench". New York Times. 9 בינואר 1959. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Goodman, Walter."In Business for Profit; Imagine That?", The New York Times, October 16, 1994. Accessed April 4, 2008. "The family's main derelictions occupy three chapters. One has to do with Mr. Newhouse's friendship with Roy Cohn, which began at Horace Mann, a Bronx preparatory school for affluent lads."
↑  "In a Neutral Corner; Roy Marcus Cohn", The New York Times, April 22, 1960. Accessed April 4, 2008. "By the time he was 20, Cohn, an alumnus of the Fieldston School in ..."
1 2 3  Miller, Neil (2005). Out of the Past: Gay and Lesbian History from 1869 to the Present. Advocate Books. pp. Ch. 18. ISBN 1555838707. אורכב מ-המקור ב-2009-09-02. נבדק ב-2010-12-17.
↑  Wolfe, Tom (3 באפריל 1988). "Dangerous Obsessions". The New York Times. But so far as Mr. Schine is concerned, there has never been the slightest evidence that he was anything but a good-looking kid who was having a helluva good time in a helluva good cause. In any event, the rumors were sizzling away ... {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Baxter, Randolph (13 בנובמבר 2006). "An Encyclopedia of Gay, Lesbian, Bisexual, Transgender, and Queer Culture". glbtq, Inc. Tall, rich, and suave, the Harvard-educated (and heterosexual) Schine contrasted starkly with the short, physically undistinguished, and caustic Cohn. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ‏
מודעת מכירה של מודעת פרסומת משנות הארבעים למצלמת פיקסי
↑  Johnson, David K. (2004). The Lavender Scare: The Cold War Persecution of Gays and Lesbians in the Federal Government. University of Chicago Press. pp. 15–19. ISBN 0226404811.
↑  Spotify, open.spotify.com
↑  ‏THE SNARLING DEATH OF ROY M. COHN - כתבה מתוך מגזין לייף מתאריך מרץ 1988, באתר www.maryellenmark.com.
↑  Signature Theatre - Past Shows
↑  שגיאת התרגום במקור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313068105171  BIBSYS: 5027369  BnF: cb17904787g (data)  GND: 1192756495  ISNI: 0000 0001 0981 1553  LCCN: n81033565  NARA: 10570310  NTA: 074052047  SNAC: w68h0rrf  SUDOC: 084121378  VIAF: 65322839   WorldCat (עם VIAF): 65322839
שבאית

| --- | --- |
 מדינות:  תימן, עומאן וערב הסעודית
 אזורים:  חצי האי ערב
 דוברים:  נכחדה במאה ה-6 לספירה
 כתב:  כתב דרום-ערבי עתיק
 משפחה:  שפות אפרו-אסיאתיות שפות שמיות שפות שמיות דרומיות שפות דרום-ערב העתיקות שבאית
 קוד שפה:  ISO 639-3: קוד xsa   לינגוויסט ליסט: xsa   גלוטולוג: saba1279
 קוד ISO 639-3:  xsa 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
שבאית היא שפה שמית דרום-ערבית עתיקה שדוברה על ידי הסבאים (הקשורים, לפי המסורת, למלכת שבא) באזור תימן של ימינו עד המאה ה-8 לספירה. שְׁבָאִית (או סָבָּאית; בערבית: السبئية אל-סַבַּאִ'יָה) הייתה שפת דרום-ערבית עתיקה שדוברה בין כ-1000 לפני הספירה למאה ה-6 לספירה, בפי אנשי ממלכת סבא. היא שימשה כשפה כתובה בידיהם ובידי כמה עמים אחרים בציוויליזציה העתיקה בדרום חצי האי ערב, כולל ממלכת חמיָר, החשידים, הצִרְוואחים, ההוּמלַנים, הע'יימאנים והרדמאנים.
השפה השבאית היא אחת מארבע שפות דרום-ערב העתיקות, המשויכות לענף השמי הדרומי, במשפחה השמית. שבאית נבדלת מהשלוש האחרות בקבוצה במאפיין המבחין של שימוש ב-/h/ לסימון גוף שלישי (כמו "הוא, היא, הם, הן" בעברית), ובתחילת הבניין הגורם (כמו "הפעיל" בעברית); זאת בעוד יתר שפות הקבוצה משתמשות בעיצור /s1/ (שנעתק בעברית לשי״ן ימנית) במקרים אלה; על כן שבאית מכוּנה "שפת h" ואילו שלוש האחרות מכונות "שפות s".
אבן הנצחה (אסטלה) בשבאית בצורת חריש-שור (כיוון מסורג), עם נדר המופנה לאל הסבאי הראשי, אל הירח אלמקה. הכתובת מזכירה חמישה אלים דרום-ערביים אחרים, שני ריבונים מכהנים ושני מושלים: "עַמִּיאַמַר, בן מַעְדִיכַּרִבּ. מוקדש לְאַלְמַקַה רַאְסֻהֻמוּ. ועִם עַתְ'תַר ועִם אלמקה ועִם דַ'ת-חִמְיַם ועִם דַ'ת-בַּעְדַן ועִם וַּדֻּם ועִם כַּרִבְּאִל ועִם סֻמְהֻעַלִי ועִם עַמִּרַיַם ועִם יַדְ'רַחְמַלִךּ". אלבסטר, סביב המאה ה-7 לפנה"ס, תימן, אזור מַאְרִבּ (?).
כתב

שבאית נכתבה בכתב הדרום-ערבי העתיק, אשר כרבים מהכתבים השמיים מייצג רק עיצורים, בעוד שהתנועות יוצגו רק לעיתים באמות קריאה, בדומה לעברית ולערבית. במשך שנים רבות הטקסטים היחידים שהתגלו היו כתובות בכתב הרשמי (בשבאית: ms3nd מֻסְנַד), אך ב-1973 התגלו מסמכים בכתב מחובר עם אותיות קטנות, המתוארכים למחצית השנייה של המאה הראשונה לפני הספירה; רק מעטים מאלה פורסמו עד כה.
הכתב הדרום-ערבי העתיק ששימש באזור שהיום הוא תימן, אריתריאה, ג'יבוטי ואתיופיה, החל במאה ה-8 לפנה"ס, ומאוחר יותר התפתח לכתב געז ההברתי. בעבר סברו ששפת געז גם היא צאצאית של השפה השבאית, אך טענה זו כבר לא מקובלת כיום, וישנן עדויות לשוניות לכך ששפות שמיות היו בשימוש באריתריאה ובאתיופיה כבר בשנת 2000 לפנה"ס, מוקדם יותר משבאית.
ממצאים בשבאית נמצאו בכ-1,040 כתובות הקדשה, ב-850 כתובות על בניינים, ב-200 טקסטים משפטיים וב-1,300 כתובות קיר קצרות (המכילות שמות אנשים בלבד). עדיין לא התגלו טקסטים ספרותיים בשום אורך. המיעוט של חומר מקורי ושל הסוגות של הכתובות מקשה על קבלת תמונה מלאה של הדקדוק השבאי. נמצאו אלפי כתובות שנכתבו בכתב המחובר, המכוּנה "זבּוּר", בחריתה על מקלות עץ, המתוארכות לתקופה הסבאית התיכונה; אלה מייצגים מכתבים ומסמכים משפטיים, ועל כן כוללים מגוון רחב הרבה יותר של צורות דקדוקיות.
וריאנטים

שבאית: שפת ממלכת סבא (המזוהה עם שבא המקראית) ומאוחר יותר גם ממלכת חִמְיַר, ומתועדת גם בממלכת דעמת בקרן אפריקה. ממצאים רבים: כ-6000 כתובות.
שבאית עתיקה: כתובה בעיקר בבוסטרופידון במאות ה-9–8 לפנה"ס וכוללת טקסטים נוספים במאתיים השנים שלאחר מכן, ממַאְרִבּ ומהאזור ההררי.
שבאית תיכונה : המאה ה-3 לפנה"ס עד סוף המאה ה-3 לספירה. הווריאנט המתועד טוב ביותר. קובץ הטקסטים הגדול ביותר מתקופה זו מגיע ממקדש אוואם (הידוע גם בשם מַחְרֵם בִּלְקִיס, על שם מלכת שבא) במַאְרִבּ.
אמירית / חרמית: שפת האזור מצפון למעין.
שבאית מרכזית: שפת הכתובות מלב האזור הסבאי, במערב ההררי של תימן.
שבאית דרומית: השפה של כתובות מרדמאן וחִמְייר.
"פסאודו-שבאית": השפה הספרותית של השבטים הערביים בנג'ראן, בהרם ובקרית אל-פאו.
שבאית מאוחרת: במאות ה-4–6 לספירה, התקופה המונותאיסטית, שבה הנצרות והיהדות שחדרו לאזור הביאו איתן השפעות ארמיות ויווניות.
בתקופה השבאית המאוחרת כבר לא מוזכרים שמותיהם הקדומים של האלים, ורק ישות אלוהית אחת מתייחסת לרחמאנאן. הכתובת האחרונה הידועה בשבאית מתוארכת לשנת 554/9 לספירה. היכחדותה בסופו של דבר התרחשה כתוצאה מההתפשטות המהירה של האסלאם, והביאה עמה את הערבית הצפונית, של שבט הענק מוּדָר (בתעתיק: מֻצָ'ר), שהפכה לשפת התרבות והכתיבה ובהדרגה החליפה לגמרי את שבאית.
שבאית מרכזית, שהייתה בשימוש במערב ההררי של תימן, היא הומוגנית מאוד והיא ששימשה בדרך כלל בכתובות. בדרך כלל ניתן למצוא ניבים שונים באזור סביב הרמה המרכזית, כמו הניב החשוב של העיר חרם שבמחוז המזרחי אל-גַ'וּף. בניב החרמי ניכרת השפעת הערבית הצפונית. אנשי ממלכת חמייר הופיעו בסוף המאה ה-2 לפנה"ס, מאוחר יותר השתלטו על ממלכת סבא, ובסופו של דבר שלטו בכל תימן מבירתם זפאר (בתעתיק: ט'פאר). החִמיירים דיברו בשפה שמית, שאינה מהקבוצה הדרום-ערבית, ובכל זאת השתמשו בסבאית כשפתם הכתובה.
פונולוגיה > תנועות

מכיוון ששבאית כתובה בכתב עיצורי (אבג'ד) ואינה מסמנת את התנועות (מלבד באמות קריאה), רק מעט ודאי לגבי מערכת התנועות שלה. עם זאת, בהתבסס על שפות שמיות אחרות, ההנחה היא כי היו לפחות שלוש התנועות /a, i, u/ עם הבחנה באורך, כך שהתקיימו שלוש התנועות הקצרות אל מול מקבילותיהן הארוכות /ā ,ī, ū/. בשבאית העתיקה התנועות הארוכות לעיתים מיוצגות באותיות וָּאוּ [w] ויוֹד [y], כמו וי"ו ויו"ד בעברית. בתקופה העתיקה, זה מתרחש בעיקר בסוף המילה, אך בשבאית תיכונה ובשבאית מאוחרת תופעה זו קיימת גם באמצע מילה.
כמו בעברית ובכתבים השמיים העיצוריים האחרים, בשבאית אין דרך לכתוב את התנועה הארוכה ā, אבל בכתובות מאוחרות בניב רדמאן, האות הֵא [h] נקבעת לעיתים בצורות ריבוי שבהן היא לא צפויה מבחינה אטימולוגית (לא בשורש ולא בנטייה): לדוגמה, המילה שנכתבת "בנהי" /bnhy/, משמעותה "בְּנֵי-" (בסמיכות) ומניחים שנהגתה [bnai], נכתבת עם הֵא ולא כפי שניתן היה לצפות "בני" /bny/; ייתכן שהאות הזו מייצגת את התנועה הארוכה [ā].
התנועות הארוכות ū וְ-ī ככל הנראה מיוצגות בסוף מילה בצורות כמו כינוי הגוף "המוּ" /hmw/ ("אותם"); לעיתים באמצע מילה, כמו בפועל "יכּוּן" ("יהיה") שנכתב עם וּאוּ /ykwn/ או בלעדיה /ykn/; ובמיליות החבורות "-מוּ" /‎-mw/ וְ"-מִי" /‎/-my כנראה משמשות להדגשה.
פונולוגיה > תנועות > דו-תנועות

בכתובות בשבאית עתיקה, הדו-תנועות (דיפתונגים) /aw/ וְ-/ay/ הפרוטו-שמיים כנראה השתמרו, ונכתב באותיות וּאוּ [w] ויוֹד [y]. בשלבים המאוחרים יותר, אותן מילים מופיעות יותר ויותר ללא אותיות אלה, מה שהוביל חוקרים מסוימים (כמו סטיין) למסקנה כי נעשה מעבר לקיצור הדיפתונגים לתנועות הארוכות ō ו-ē, בהתאמה, כמו בערבית; עם זאת, גם ייתכן כי הן הפכו ל-ū ול-ī, בהתאמה).
פונולוגיה > עיצורים

בדומה לשחזור של פרוטו-שמית, בשבאית יש שלושה עיצורים שורקים אטומים לא-נחציים, המיוצגים באותיות ייחודיות – סַת 𐩪, שִׁין 𐩦 וסָמֶך 𐩯 – ומתועתקים באות "s" בתוספת מספר תחתי: /s1/=סַת, /s2/=שִׁין, ו-/s3/=סָמֶך. הביטוי הפונטי המדויק של צלילים אלה עדיין אינו ודאי.
בימים הראשונים של מחקר השבאית, היה נהוג לתעתק את הכתב הדרום-ערבי העתיק באמצעות אותיות עבריות. התעתיק של העיצורים החוככים המכתשיים והבתר-וילוניים נותר שנוי במחלוקת. לאחר חוסר ודאות רב בתחילת המחקר, השיטה המובילה שבחרו ניקולאוס רודוקנאקיס ואחרים ב"מאגר התעתיקים השמיים" (Corpus Inscriptionum Semiticarum), הייתה: s, š ו-ś, עד שאפ"ל ביסטון הציע להחליפו בייצוג המקובל כיום, ב-s המלווה בספרה 1–3. הגרסה המעודכנת התקבלה במידה רבה בעולם דובר האנגלית, בעוד שבעולם דובר הגרמנית, למשל, שלט התעתיק הישן יותר, הניתנים גם הם בטבלה שלהלן, נפוצים יותר.
הם תועתקו על ידי ביסטון כ-s1, s2 ו-s3. בהתחשב בשחזורים האחרונים של השורקים הפרוטו-שמיים, אנו יכולים להניח שהאות s1 נהגתה ככל הנראה כ-[s] או [ʃ] פשוט, האות s2 ייצגה כנראה את העיצור החוכך הצדי האטום [ɬ], וייתכן שהאות s3 נהגתה כעיצור המחוכך [t͡s], כמו צד"י בעברית מודרנית. ההבדל בין שלושת הצלילים נשמר לאורך כל התקופה השבאית העתיקה והשבאית התיכונה, אך בתקופה המאוחרת האותיות s1 ו-s3 החלו לשמש במעורבב, כלומר נראה שהעיצורים שהם נהגו לייצג התמזגו. הניב החרמי של שבאית תיכונה מציג לעיתים קרובות את השינוי s3 ל-s1, למשל: "אכּס1ות /ˀks1wt/ ("בגדים", בדומה ל"כּסוּת" העברית), לעומת "כּס3וי" /ks3wy/ בשבאית רגילה.
הצלילים המדויקים של העיצורים הנחציים המסומנים בתעתיק השמי /q, ṣ, ṭ, ẓ, ḑ/ נשאר גם הוא עניין לדיון: היו להם מלועלעים כמו בערבית מודרנית או היו להם מסודקים כמו געז (ושחזור פרוטו-שמית)? יש טיעונים שתומכים בשתי האפשרויות. בכל מקרה, החל בשבאית תיכונה, האותיות המייצגות את צדי /ṣ/ ואת ט'ית /ẓ/ נוטות בהדרגה להתחלף יותר ויותר, מה שנראה כסימן ברור לכך שהן התמזגו לפונמה אחת. קיומו של החוכך השפתי /f/ כשארית (רפלקס) מפרוטו-שמית *p מוכיח בחלקו על ידי תעתיקי שמות לטיניים. בשבאית מאוחרת ד'לת (רפה) /ḏ/ וזין /z/ מתמזגות גם הן. בשבאית העתיקה הצליל /n/ נטמע רק לעיתים בעיצור שאחריו (הידמות מלאה קדימה), אך בתקופות המאוחרות יותר היטמעות זו היא הנורמה. נראה שבכתב המחובר "זבור" חסרה האות ט'ית המייצגת את הצליל /ẓ/, ומחליפה אותו באות המייצגת את העיצור הצדי הנחצי /ḑ/ במקום זאת; לדוגמה, המילה "מפל'ר" /mfḑr/ ("מדד לקיבולת"), שנכתבת בכתב מוסנד כ"מפט'ר" /mfẓr/.
פונולוגיה > עיצורים > טבלת העיצורים בשבאית

הנתונים בטבלה מובאים באלפבית הפונטי הבינלאומי, ובסוגריים התעתיק השמי והתעתיק הגרמני כאשר הם שונים, ראו ההסבר לעיל:
|  |  | דו-שפתיים> דו-שפתיים.דו-שפתיים | שיניים> לא נחציים.לא נחציים | שיניים> נחציים.נחציים | מכתשיים> לא נחציים.לא נחציים | מכתשיים> נחציים.נחציים | בתר-מכתשיים> בתר-מכתשיים.בתר-מכתשיים | חכיים> חכיים.חכיים | וילוניים> וילוניים.לא נחציים | וילוניים> וילוניים.נחציים | ענבליים> ענבליים.ענבליים | לועיים> לועיים.לועיים | סדקיים> סדקיים.סדקיים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| סותמים | אטומים |  |  |  | t | tˀ (ṭ) |  |  | k | kʼ (ḳ)? | ?q |  | ʔ (ʾ) |
| סותמים | קוליים | b |  |  | d |  |  |  | ɡ |  |  |  |  |
| חוככים | אטומים | f | θ (ṯ) | θˀ (ẓ)? | s (s3 /s) | sˀ (ṣ)? | ʃ (s1 /š) |  | x (ḫ) |  |  | ħ (ḥ) | h |
| חוככים | קוליים |  | ð (ḏ) |  | z |  |  |  | ɣ (ġ) |  |  | ʕ (ˀ) |  |
| חוככים צדיים | אטומים |  |  |  | ɬ (s2 /ś) | ɬˀ (ḍ)? |  |  |  |  |  |  |  |
| צדיים | צדיים |  |  |  | l |  |  |  |  |  |  |  |  |
| אפיים | אפיים | m |  |  | n |  |  |  |  |  |  |  |  |
| רוטטים | רוטטים |  |  |  | r |  |  |  |  |  |  |  |  |
| מקורבים | מקורבים | w |  |  |  |  |  | j (y) |  |  |  |  |  |