ועדת אור
דו"ח הוועדה > המסקנות > פרטני

ירי כדורי גומי שימש כאמצעי שגרתי לפיזור הפגנות אף על פי שהוא היה אמור על פי פקודות המשטרה לשמש תחליף לירי אש חיה. הירי נעשה מטווחים קרובים מדי (פחות מ-40 מטר) ומבלי שהשוטרים עברו אימון משמעותי לפני כן בנושא וללא היכרות שלהם עם הבעיות הרבות שיש בשימוש בהם. בנוסף כל נושא כדורי הגומי ובמיוחד גלילוני הגומי לא נבדק במידה הראויה לפני שהוכנס לשימוש, והם היו פגומים בצורה מסוכנת, וכבר לא היו אמצעי אל-הרג.
ירי הצלפים בוצע בכל המקרים תוך עבירה על החוק ובניגוד להוראות המשטרה. ירי זה היה אחד המקרים הראשונים שבהם נעשה שימוש בצלפים לאירועים בתוך שטח מדינת ישראל ובכל המקרים הקודמים (אחד מהם היה בהתבצרותו של עוזי משולם) נעשה הירי לאחר שהאזרחים ירו קודם לכן. עם זאת נעשה שימוש בצלפים גם באירועי ה-29 בספטמבר בהר הבית ממש לפני הפגיעה בניצב יצחקי שהיה במקום. לגבי אום אל-פחם, הירי הוצדק כירי כלפי מתפרעים החמושים בקלע בלבד, הירי בוצע גם כלפי אחרים, ללא הודעה מראש ותוך ביצוע ירי מרובה מיותר. בנצרת ב-2 נעשה הירי באישור פורמלי של מפקד מרחב העמקים (נצ"מ משה ולדמן) אולם ללא פיקוח ממשי שלו. ב-3 נעשה שימוש בצלפים לעבר מתפרע לאחר שהצלפים שימשו קודם לכן כצופים, הפעלת הצלפים נעשתה ללא פיקוח ממשי של סגן ניצב שמואל מרמלשטיין שהיה מפקד תחנת נצרת ביום זה. הצלפים הוצבו ביום זה בעקבות מידע על רצונו של אחיו של איאד לואבּנה לנקום את מותו ופגיעה בנשק חם בשוטר ב-1 באוקטובר. הירי בוצע מבלי שהדבר דווח לדרג המדיני (ובתחילה גם למפכ"ל) או תועד במקומות הראויים (הוא תועד רק בתיעוד פנימי של מג"ב).
למרות הוראות קבע של המשטרה בנושא עריכת תחקירים, לא נערכו כאלו במידה הראויה. דבר זה אירע למרות הוראה של המפכ"ל לעריכתם שניתנה ב-4 באוקטובר ובוטלה לאחר מכן. למעשה יחידות המשטרה השונות ניצלו את העובדה כי יש לקבל את אישורה הרשמי של המחלקה לחקירות שוטרים על מנת לתחקר אירוע שיש בו חשד לאלימות של השוטרים על מנת להתחמק מביצוע ההוראה שלא נאכפה ברצינות. למידע נוסף, ראו פסקת ההשלכות של הוועדה.
למרות הוראת קבע של המשטרה, כמעט לא נרשמו דו"חות פעולה על ידי השוטרים, תוך טענות בלתי מוצדקות על חוסר זמן. חוסר הקיום של דו"חות אלו הקשה על פיקוד המשטרה להעריך את האירועים.
ועדת המעקב הייתה בעלת השפעה משמעותית אולם לא מוחלטת על האירועים והוראותיה במהלכם (שביתה כללית, יום אבל, חזרה לשגרה וכו') בוצעו ברובם. ועדת המעקב שיבחה שוב ושוב את המפגינים והאשימה את המשטרה בהתגרות בהם. עם זאת, חברי ועדת המעקב ברובם לא שימשו בעצמם כגורם מתסיס, הופתעו מרמת האלימות, ניסו בחלק מהמקרים לעצור את ההתפרעויות ואף נפגעו בעצמם עקב כך.
העובדה כי המדינה איננה נותנת במקומות רבים אפשרות לערבים לבנות בנייה חוקית גורמת להפרת החוק. כתוצאה מכך, כשהמדינה הורסת את הבתים הבלתי חוקיים היא מעוררת התמרמרות בשל מצב זה.
המסרים אותם העבירו מנהיגים של ערביי ישראל ובראשם שלושת המוזהרים מביניהם תרמו תרומה ממשית להתפתחות האירועים. גם התחזקותה של הפוליטיקה האיסלאמית לפני האירועים ודברי השבח שהשמיעו אנשיה לארגונים שהם עוינים לישראל תרמו לכך.
גם במגזר היהודי היו גילויים של הסתה כנגד הערבים אולם הם היו פחותים במידה משמעותית וכך גם תוצאותיהם.
האירועים הובנו על ידי מערכת הביטחון (תוך תמיכה הצהרתית של מנהיגי ערביי ישראל בכך) כחלק מהאינתיפדה השנייה. דבר זה גרם להחמרת התגובות של הממשלה.
במהלך האירועים החמורים שקדמו לאירועי אוקטובר, שיבחו מנהיגי הציבור הערבי את ההתנגשויות עם המשטרה שאירעו ולא פעלו לריסונן.
האירועים נגרמו גם בעקבות קיפוח ארוך ומתמשך של ערביי ישראל בו כשלו כל ממשלות ישראל.
הן המשטרה והן הדרג המדיני היו מודעים למצב הנפיץ לפני אירועי אוקטובר אולם לא נערכו כראוי לאירועים בסדר גודל שכזה.
בחלק מהמקרים לא דיווחה המשטרה על ביצוע פעולות שנעשו לדרג המדיני (למשל בנושא הפעלת הצלפים).
בחלק מהמקרים התעלמה המשטרה מהוראות מחייבות (למשל בנושא החזרה של שוטרים מחופשה לפני האירועים) של הדרג המדיני.
המשטרה עברה במקרים רבים (ובמיוחד בתחילת האירועים) לשימוש באמצעים חמורים כגון ירי כדורי גומי, ירי אש חיה ואף שימוש בצלפים, מבלי ששקלה להשתמש באמצעים פחות קטלניים.
האירועים החמירו בצורה ממשית את המצב ביחסי יהודים-ערבים והגבירו את החשדנות והעוינות בין שתי הקהילות.