stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפלישה הבריטית
לקריאה נוספת

Michael Bryan Kelly, The Beatle Myth: the British Invasion of American Popular Music, 1956-1969, McFarland Press, 1991 (הספר בקטלוג ULI)
Julie Edith Smith, From American Invasion to British Innovation: the Evolution of Rock Music in Great Britain, 1954-1967, UMI Press, 2001 (הספר בקטלוג ULI)
Barry Miles, The British Invasion, Sterling Press, 2009 (הספר בקטלוג ULI)
Bjoren Horgby (ed.), Fredrik Nilsson (ed.), Rocking the Borders: Rock Music and the Social, Cultural and Political Change, Cambridge Scholars, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
Jack Hamilton, Just Around Midnight: Rock and Roll and the Racial Imagination, Harvard University Press, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  ראש בראש עם הביטלס: אריאנה גרנדה כבשה את מצעד הפזמונים, באתר ynet, 20 בפברואר 2019
ניסוי CMS

גלאי הCMS הנמצא בCERN
ניסוי CMS (ראשי תיבות: Compact Muon Solenoid) הוא אחד ממספר גלאים המשולבים במאיץ החלקיקים הגדול ה-LHC במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים CERN, הנמצא בגבול שווייץ-צרפת. מיקומו של הניסוי במאיץ החלקיקים נמצא במקום בו מתרחשות האינטראקציות בין החלקיקים בתנועתם במאיץ LHC.
תיאור הניסוי

מטרת הניסוי היא לחקור שאלות העומדות בבסיס פיזיקת חלקיקים ולהבין את המבנה הבסיסי ביותר של אבני החומר, הכוללים בין היתר את גילוי בוזון ההיגס (הידוע בשמו הפופולרי "החלקיק האלוהי"), ממדים נוספים, ומציאת חלקיקים העשויים להיות חלקיקי חומר אפל.
גלאי CMS, שצורתו כגליל, נמצא בעומק של כ-100 מטרים מתחת לפני הקרקע והוא כולל מגנט סילונואיד (על שמו נקרא הגלאי) והוא המגנט העצמתי והגדול ביותר שנבנה. קוטרו 6 מטרים, ואורכו 13 מטרים. הוא מקורר לטמפרטורה של 268.5 מעלות צלזיוס מתחת לאפס (או 4.65 מעלות קלווין). הוא חם יותר במעלה אחת מן הטמפרטורה השוררת בחלל החיצון. משקלו של הגלאי כולו בניסוי הוא בקירוב 14,000 טונות, והוא מהווה את הניסוי הכי כבד במאיץ החלקיקים. קוטרו כ-15 מטרים, ואורכו 21.5 מטרים. השדה המגנטי שהמגנט יוצר הוא 4 טסלה. זהו שדה מגנטי שעוצמתו גדולה מאוד, רק לשם השוואה ערכו גדול בחמישה סדרי גודל מהשדה המגנטי של כדור-הארץ.
מטרתו העיקרית של המגנט הוא מדידת התנע של חלקיקים טעונים, על ידי כך שמסלול תנועתם בשדה מגנטי מתעקם בעקבות הכוח המגנטי הפועל על ידי שדה זה. בעזרת כיוון תנועת החלקיק הטעון ניתן לדעת את סימן המטען החשמלי ואת התנע של החלקיק.
לניסוי CMS ולניסוי ATLAS (ניסוי נוסף לאורך מאיץ החלקיקים הגדול LHC ב-CERN) מטרות דומות, אמנם דרכי פעולתם שונות, זאת על מנת לאמת את תוצאותיהם אחד על ידי השני.
הגלאי הופעל לראשונה ב-10 בספטמבר 2008, והגילוי המרכזי שלו עד היום הוא, יחד עם ניסוי ATLAS, הוא בוזון ההיגס.
בניסוי זה עובדים כ-3,800 אנשים מ-43 מדינות החברות בארגון המחקר של CERN, עמלו על הקמתו ועמלים על תחזוקתו.
השכבות בגלאי CMS

גלאי CMS הוא גלאי המורכב ממספר שכבות, שמטרתן לאפשר לזהות חלקיקים שונים שיעברו דרכו. השכבות השונות מאפשרות לזהות ולמדוד באופן מדויק ביותר את התנע והאנרגיה של החלקיקים הנוצרים בנקודת התנגשות במאיץ LHC.
השכבות בגלאי CMS > Tracker- השכבה הפנימית ביותר

שכבה זו נועדה לתעד את הנתיבים שעשו החלקיקים בעלי מטען חשמלי על ידי מציאת מיקומם במספר נקודות מפתח.
השכבה בנויה מגלאי קטן (pixel detector) במרכז ועשר שכבות של גלאי פסי סיליקון שמגיעות לרדיוס של 130 סנטימטר העוטפות אותו. הפיקסלים בשכבה הפנימית של ה-tracker קטנים יותר על מנת לאפשר רזולוציה גבוהה בקרבת נקודת האינטראקציה, היכן שכמות החלקיקים ליחידת נפח צפויה להיות גדולה יותר.
שכבה זו היא שכבת הסיליקון הגדולה ביותר בהיסטוריה העשויה ממעל 220 מטר רבוע של סיליקון.
השכבות בגלאי CMS > הקלורימטר האלקטרומגנטי

בשכבה זו ניתן למדוד את האנרגיה של חלקיקים בעלי אינטראקציה עם השדה האלקטרומגנטי, כגון פוטונים ואלקטרונים.
שכבה זו מורכבת מסינטילטורים גבישיים, שעשויים בעיקר מעופרת טונגסטט (PbWO4). הגביש עשוי ברובו ממתכת אבל במגע עם חמצן בצורה הגבישית שלו הוא הופך לחומר שקוף ונוצץ שאלקטרונים ופרוטונים יכולים לעבור דרכו, מה שאומר שהגביש מפיק אור בהתאם לאנרגיה של החלקיק. גבישים כאלו - בעלי צפיפות גבוהה, מפיקים אור בפרצי פוטונים מהירים, קצרים ומאוד מוגדרים, שהופכים את הגלאי למדויק, מהיר ובגודל יחסית קטן.
חיישני אור שעוצבו במיוחד כדי לעבוד בשדות מגנטים גבוהים מודבקים לגב של כל אחד מהקריסטלים כדי לזהות את נצנוץ האור ולהפוך אותו לאות אלקטרומגנטי שמוגבר ונשלח לניתוח.
הקלורימטר שמורכב מקטע "גלילי" ושני "endcaps" יוצר שכבה בין ה"גשש" לקלורימטר ההדרוני. הגליל מכיל 61,200 קריסטלים שמובנים בתוך 36 מבני על ("super modules") שכל אחד מהם שוקל 3 טונות ומכיל 1700 קריסטלים.
השכבות בגלאי CMS > הקלורימטר ההדרוני

בשכבה זו ניתן למדוד את האנרגיה של הדרונים (חלקיקים תת-אטומיים המורכבים מקווארקים וגלואונים), מדידות לא ישירות בדבר קיום של חלקיקים שלא מבצעים אינטראקציה (לא מגיבים) ולא טעונים כמו נייטרונים- מדידת חלקיקים אלו חשובה לנו כי זה יכול להגיד לנו אם חלקיקים חדשים כמו חלקיק ההיגס או חלקיקי סופר סימטריה (שהם גרסאות יותר כבדות של החלקיקים שאנו מכירים) נוצרו.
כשחלקיקים אלו דועכים הם יכולים להפיק חלקיקים חדשים שלא משאירים שום זכר לקיומם בכל חלקי גלאי ה-CMS . כדי לזהות אותם הקלורימטר ההדרוני חייב להיות אזור סגור הרמטית שתופס את כל החלקיקים שנוצרו מההתנגשות. כך אנחנו בעצם יכולים לדעת שאם חלקיק נורה מצד אחד של הגלאי אבל לא יוצא מהצד השני עם תנע ואנרגיה שקולים אנו יכולים להסיק שהופקו חלקיקים בלתי נראים (כמו נויטרינו).
כדי לוודא שרואים משהו חדש ולא פשוט מפספסים חלקיקים שכבר הוכרו, השכבות בקלורימטר ההדרוני בנויות ומסודרות לסירוגין כך שלא יהיו רווחים בקווים ישרים שביניהם עלולים לברוח חלקיקים.
הקלורימטר ההדרוני הוא קלורימטר מדגמי שבעצם מוצא מיקום, אנרגיה, וזמן הגעה של חלקיק בעזרת שכבות שבנויות לסירוגין של חומר סופג ושל פלואורסצנט סינטילטורי (סינטילטור= חומר הפולט הבזקי אור כשפוגעת בו קרינה רדיואקטיבית) שמפיקים אור מהיר וקצר כשהחלקיקים עוברים דרכו. סיבים אופטיים מיוחדים אוספים את האור ומזינים אותו לתוך תיבות היצג נתונים איפה שחיישני האור מגבירים את האות. כשכל כמות האור באזור נתון נאספת בהרבה שכבות של "אריחים" שנקראים מגדל (tower), כל כמות האור הזו היא מידת האנרגיה של החלקיק.
השכבות בגלאי CMS > גלאי מיואונים

תפקיד החלק הזה במאיץ הוא לזהות מיואונים ולמדוד את המסלול והתנע שלהם.
המיואונים יכולים לחדור דרך מטרים של ברזל מבלי להגיב ולכן הם לא נעצרים על ידי אף אחד מהקלורימטרים, לא כמו שאר החלקיקים. ולכן בקצה של CMS יש תאים שמזהים מיואונים (מאחר שהם ככל הנראה החלקיקים היחידים שישאירו סימן שהיו שם).
החלקיק נמדד על ידי התאמת עקומה לפגיעות בין ארבע תחנות מיואונים שיושבות מחוץ לסליל המגנטי ומשולבות עם שלדת תמיכה מברזל. על ידי מעקב של המיקום דרך השכבות הרבות של כל תחנה בצירוף עם המדידות של הגלאי, הגלאי יכול למצוא במדויק את המסלול של החלקיק. זה נותן לנו את התנע של אותו חלקיק מפני שאנחנו יודעים שחלקיק בעל יותר תנע מתעקם פחות בשדה מגנטי ולכן המגנט של ה-CMS מאוד חזק- כדי שנוכל לעקם את המסלולים של מיואונים בעלי אנרגיה גבוהה ולחשב את התנע שלהם.
בסך הכל יש 1400 גלאי מיואונים מסוגים שונים שיכולים לגלות את המיקום ולמדוד את רגע המעבר של חלקיקים טעונים שעוברים דרכם : 250 צינורות סחיפה (drift tubes) ו-560 cathode strip chambers שעוקבים אחרי המיקום של החלקיק ומספקים גורם להתחלת התגובה, בעוד ש-610 resistive plate chambers שמהווים מערכת גירוי עודפת שמחליטה במהירות אם לשמור את המידע שהושג על המיואון או לא. בזכות השכבות הרבות של הגלאי והמומחיות הרבה של כל סוג שכבה המערכת היא חסונה ומסוגלת לסנן רעשי רקע.
הישגים

| --- | --- |
1988: החלה הבנייה של גלאי CMS
10 בספטמבר 2008: גלאי CMS הופעל לראשונה, קרן ראשונה עוברת דרכו
23 בנובמבר,  2009: אינטראקציה בין חלקיקית ראשונה בCMS
7 בנובמבר, 2010: התנגשות בין אטומי עופרת טעונים
4 ביולי, 2012: פרויקט CMS ו-ATLAS גילו חלקיק חדש הדומה לערכים הצפויים מבוזון היגס
מטרות פיזיקליות

מדוע היקום בנוי בצורתו כפי שהוא היום?
מדוע יש שוני במסת חלקיקים אלנטריים שונים?
ממה מורכב החומר האפל ביקום?
האם קיימים עוד מספר ממדים ביקום?
מהי התנהגותו הפיזיקאלית של חומר לוהט ודחוס?
האם ישנה תאוריה המאחדת תחתה את כל התאוריות הידועות לנו כיום?
עיבוד מידע

בכל שנייה של התנגשויות בין שתי אלומות פרוטונים במאיץ החלקיקים LHC ישנן כ-40 מיליארד אינטראקציות בין הפרוטונים. את כל המידע הזה יש לסנן על מנת שהחוקרים יוכלו לזהות חלקיקים או תופעות חדשות. כל האירועים מסוננים על ידי "מערכת טריגר" הבוחרת את האירועים התואמים לפרופיל שהזינו החוקרים (לדוגמה, אחת מטביעת האצבע של היווצרות בוזון ההיגס היא פליטה של שני מיואונים ושני אלקטרונים).
כל האירועים המסוננים מועברים לחוות מחשבים בכל רחבי העולם, שם הם נחקרים ומנותחים על ידי מדענים רבים. כל המחשבים הללו מחוברים על ידי "רשת המחשבים העולמית של ה-LHC ". הרשת הזו מורכבת מכ-170 מרכזי מחשבים ב-42 מדינות שונות.
בניית הגלאי

בניית הגלאי החלה בשנת 1998 על יד כפר בשם ססי (Cessy) אשר בצרפת. בעת החפירות נתגלתה וילה רומית, בה נמצאו כדים, אריחים ומטבעות. כל חלקי הגלאי נבנו באתרים חיצוניים, הורדו לעומק 100 מטרים והורכבו מתחת לפני השטח. החלק הכבד והגדול, במשקל 200 טונות, הורד במשך 12 שעות. בנייתו נמשכה כמעט 10 שנים, כאשר בתאריך 10 בספטמבר 2010 הופעל הגלאי לראשונה.
שמו של הגלאי, CMS, הם ראשי תיבות באנגלית Compact Muon Solenoid. הגלאי נקרא קומפקטי, מכיוון שיחסית למשקלו העצום ולמגוון הפונקציות שהוא מסוגל לבצע, הוא די קטן בממדיו הפיזיים ביחס לגלאי ATLAS. סילונואיד זהו המגנט שבו מבצעים שימוש בגלאי, והגלאי מסוגל לגלות מיואונים.
מערכות קירור הגלאי

כדי לשמור על יעילות פעולת הגלאי יש לקרר את מרכיביו לטמפרטורות נמוכות מאוד 268.5 מעלות צלזיוס מתחת לאפס. לשם כך נבנה מפעל קירור בעומק של 90 מטר מתחת לפני השטח, אשר בנייתו הושלמה בשנת 2005. החומר המועבר בתוך הצינורות הללו הוא הליום נוזלי, המובל בצורת מחזור קלוד, והוא מסוגל לספק טמפרטורה של 4.45 קלווין ב-800 וולט. המפעל מורכב משלוש יחידות עיקריות: הראשונה - יחידת הדחיסה, בה נדחס ההליום למצב נוזלי עד לקירורו, "הקופסה הקרה" בה נשמר ההליום עד שעובר בצינורות, ולבסוף הצינורות עצמם בתוך הגלאי אשר מובלים מקופסת הקירור אל תוך אזור הגלאי, תוך כדי שהם מלפפים את המגנט.
הערות שוליים

↑  אתר רשמי CMS, אתר רשמי של ניסוי CMS, באתר http://cms.web.cern.ch/news/detector-overview, ‏10.06.2016
↑  אתר רשמי CMS, פירוט על שכבת Tracker, באתר http://cms.web.cern.ch/news/tracker-detector, ‏10.06.2016
↑  האתר הרשמי CMS, הסבר על שכבת הקלורימטר האלקטרומגנטי, באתר http://cms.web.cern.ch/news/electromagnetic-calorimeter, ‏10.06.2016
↑  האתר הרשמי של CMS, פירוט על שכבת גלאי המיואונים, באתר http://cms.web.cern.ch/news/muon-detectors, ‏10.06.2016
דגם המראה את פנים הגלאי הCMS הנמצא בCERN
דגם המראה את שכבות גלאי הCMS הנמצא בCERN
תמונה של CMS
המחשבים שמעבדים את המידע בLHC הנמצא בCERN
מכל ההליום באתר הCMS הנמצא בCERN
תעלת בלאומילך

| --- | --- |

כרזת הסרט בעיצוב צילה מנוסי
 בימוי:  אפרים קישון
 הופק בידי:  אפרים קישון ורוני יעקב
 תסריט:  אפרים קישון
 שחקנים ראשיים:  בומבה צור ניסים עזיקרי שרגא פרידמן שייקה אופיר גדעון זינגר נתן וולפוביץ' זהרירה חריפאי מוסקו אלקלעי אלברט כהן עודד תאומי גבי עמרני ראובן בר יותם מרים גבריאלי אבנר חזקיהו אלישבע מיכאלי אביבה פז אושיק לוי רבקה מיכאלי אורי זוהר ציפי שביט
 מוזיקה:  נעם שריף
 צילום:  דוד גורפינקל
 מדינה:  ישראל, ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 במרץ 1969
 משך הקרנה:  91 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 מקום התרחשות:  תל אביב-יפו 
 פרסים:  היה מועמד לפרס גלובוס הזהב
 דף הסרט ב־IMDb
 
סצנה מתוך "תעלת בלאומילך". ראש העיר (נתן וולפוביץ') בתווך בין עוזרו יצחק קוֹסְלָה (אברהם רונאי) וניצב משנה לבקוביץ' (גדעון זינגר)
תעלת בלאומילך הוא סרט קולנוע ישראלי קומי-סאטירי בבימויו של אפרים קישון שיצא לאקרנים ב-1969. הסרט מבוסס על הומורסקה בשם "אגדה על תעלה בתל אביב" של קישון, שפורסמה לראשונה בשנת 1952 ונכללה בספר "אלף גדיא וגדיא".
הסרט זכה להצלחה קופתית ולביקורות אוהדות, זכה בפרס הסרט הזר בפסטיבל הסרטים של ברצלונה ובפרס חבר השופטים בפסטיבל הסרטים של מונטה קרלו, והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
עלילה

בסרט מופיע חולה רוח בשם קאזימיר בלאומילך (מגרמנית: Blaumilch, "חלב כחול"), אשר נמלט מבית המשוגעים. הוא גונב פטיש אוויר מעיריית תל אביב ומתחיל לקדוח, לפנות בוקר, בלב כיכר מוגרבי. שוטר מקוף (שבסרטיו הבאים של קישון הפך לדמות השוטר אזולאי) אינו מעלה על דעתו לשאול את בלאומילך לפשר מעשיו, אלא להפך: השוטר מנסה לסייע לבלאומילך ולהשליט במקום סדר שיאפשר לו להמשיך לחפור.
סביב החופר מתפתחת מהומה שלמה, בגלל הרעש וההפרעה לתעבורה, אך איש אינו מנסה לעצור בעדו. דבורה, ארוסתו של עוזר מנהל מחלקת דרכים בעירייה, יחזקאל ציגלר (מגרמנית: Ziegler, יצרן לבנים), מתגוררת סמוך למקום ומספרת לציגלר על המהומה. אולם אף אחד מהאחראים אינו רוצה להצטייר כמי שאינו יודע מה מתרחש בתחום אחריותו. כל אנשי עיריית תל אביב והמשטרה מעמידים פנים כאילו כל המבצע היה מתוכנן על ידיהם או שמוצאים מישהו שהם בטוחים כי הוא המתכנן. הכול מעדיפים להעמיד פנים כאילו מדובר בפרויקט עירוני מתוכנן היטב, והתעלה במורד אלנבי ממשיכה להיחפר בדרך אל הים.
היחיד שמגלה את האמת הוא ציגלר, המציץ לתוך בקתתו של החופר ומגלה שם את פטיש האוויר מונח על המיטה ומכוסה בשמיכה. ציגלר מבין שבלאומילך מטורף ושאיש לא נתן את ההוראה לחפור בכיכר, אולם הוא אינו מוצא אוזן קשבת. ציגלר, המוחה נואשות, מפוטר מתפקידו. דווקא הוא, היחיד שמבין את המציאות, מוכרז כמטורף.
בסיום הסרט נפתחת "תעלת אלנבי" בטקס רב משתתפים, בליווי תזמורת ונציגי הממשלה, והכול מודים לראש העיר בעל החזון שהפך את תל אביב ל"ונציה של המזרח הקרוב". בלאומילך, שנעלב מכך שלא קיבל הכרה לתרומתו בנושא, לוקח את פטיש האוויר ועובר לחפור בכיכר מלכי ישראל (לימים כיכר רבין) אשר מול בניין העירייה. באותה העת מובל ציגלר אל בית המשוגעים.
הפקה

הסרט נחשב עד היום לאחד היקרים והמורכבים שנעשו בישראל.
צילומים ראשונים של "תעלת בלאומילך" החלו כבר בשנת 1961 ברחוב אלנבי בתל אביב, שבאותה עת בוצעו בו עבודות תשתית שכללו חפירות רבות. הצילומים נעצרו והושלמו רק 7 שנים מאוחר יותר לאחר שנבנתה תפאורה באולפני הרצליה אשר שחזרה במדויק קטעים מרחוב אלנבי.
התעלה המוצגת בסרט נחפרה באדמות אולפני הרצליה רופדה בניילון ומולאה במים. התפאורה, שהוקמה גם היא באולפני הרצליה, שחזרה את כיכר מוגרבי ורחוב אלנבי. מדובר היה בפריצת דרך הפקתית בתולדות הקולנוע הישראלי, מה שהפך את "תעלת בלאומילך" לאחד הסרטים היקרים שהופקו בישראל. 
רודיקה אלקלעי, אשתו של השחקן מוסקו אלקלעי, ששיחק בסרט, עבדה כמלבישה על סט הצילומים של הסרט. היא הביאה איתה מצלמת 8 מ"מ וצילמה את המתרחש מאחורי הקלעים של הסרט – ההווי על הסט, עבודת הצוות והכנת התפאורה של הסרט. קטעים מן הצילומים שולבו בסרט התיעודי "כך ראינו" של המפיק אריק ברנשטיין והבמאי אליאב לילטי.
אלמנטים דומים ביצירות אחרות של קישון

בין הסרט להומורסקה "תעלה בתל אביב" הרבה פרטים דומים, אך גם מספר הבדלים בולטים. בהומורסקה של קישון מתואר חולה נפש בשם נפתלי ברמן, הנמלט מבית החולים לחולי נפש בבת ים, ומתחיל לחפור ברחובות תל אביב, החל בצומת הרחובות אלנבי ורוטשילד, ואז במורד אלנבי עד לים, כשלאורך כל הדרך אין מי שמנסה להתנגד לו. בסרט, הוסיף קישון לעלילה את דמותו של יחזקאל ציגלר, האיש המנסה לצעוק את האמת ואיש אינו מקשיב לו. דמות זו נלקחה מן המערכון "יצחק הסוף איננו" בספר "מערכונים" משנת 1959, המבוסס על ההומורסקה "זכר צדיק לברכה", שפורסמה לראשונה ב-1957 ומופיעה בספר "הכול תלוי" משנת 1961. במערכון, סיפור המעשה הוא חלום ובהומורסקה – סיוט. בשני החיבורים, איש אינו מקשיב לדובר האמת והוא מוכרז כ"משוגע" המביא "בשורות לא רצויות".
לעסקני עיריית תל אביב, שמסכימים עם כל מי שמפגין קורטוב של ביטחון עצמי, קישון לועג גם בסרטו "ארבינקא". ארבינקא (חיים טופול) הפרחח מגיע לעיריית תל אביב בלוויית שכנו (יוסי בנאי), כדי שהאחרון יוכל להגיש נגדו תלונה על גנבת חשמל. אולם ארבינקא מתחיל לחלק הוראות לעובדים, ואלו מיד מתייחסים אליו כאילו הוא המנהל שלהם. כשהוא מתבדח איתם ואומר "היום אני התחלתי לעבוד פה?!", הם מיד מגחכים יחד איתו ומתייחסים אליו כאל וותיק החולק איתם מניסיונו.
שוטר המקוף, המגולם על ידי שייקה אופיר, הפך לדמות ראשית בסרטו הבא של קישון – "השוטר אזולאי".
היבטים סאטיריים

תעלת בלאומילך הוא סיפור המתרחש בישראל ובמקום מסוים מאוד בה, אך הביקורת הסאטירית שביסודו מופשטת ואוניברסלית, כמעט ללא התייחסות מפורשת לאישים ציבוריים אמתיים בתקופה. הפעם היחידה בה נראה בן-התקופה היא בסצנה בתחנת המשטרה, בה השכנים שנעצרו בגין הפרת סדר הציבור משמיעים למפקח המשטרתי "קונצרט" המציג את הרעשים להם הם חשופים בשל עבודות-הבנייה. בשיא ה"קונצרט", כאשר במקביל נראות תמונות של העבודות המתבצעות בסדר המרמז על תוהו ובוהו, מופיעה לפתע תמונה של ראש הממשלה לוי אשכול (הסרט יצא לאקרנים כשבועיים לאחר פטירתו של אשכול). התמונה מופיעה לשנייה אחת ללא-הסבר ואינה חוזרת.
כבמקומות אחרים ביצירתו, מכוונת הסאטירה של קישון לפער שבין היומרה לשליטה מוחלטת של הבירוקרטיה השלטונית (המשטרה, עובדי העירייה ועוד) לבין יכולת השליטה שלה בפועל.
"החופר המשוגע" הוא גורם כאוטי, הפועל בלי מטרה נראית לעין, בדומה לאסון טבע או למזג האוויר. אנשי הבירוקרטיה, החרדים פן תיחשף ערוותם כמי שאינם מסוגלים לשלוט במצב, מנסים להעמיד פנים לכל אורך הדרך כי הכול נמצא תחת שליטתם, הכול תוכנן על ידם והכול נחזה על ידם.
כבר בשלב הראשוני, ממוקד עניינם של אנשי הבירוקרטיה, לא בשאלה הבסיסית והטבעית "מה קרה?" אלא בשאלות המשנה הנובעות הקשורות אליהם: מי אחראי לזה? כיצד אראה אם אתנגד לזה? כיצד אראה אם אודה שתחת אחריותי התנהלו דברים ללא שליטתי? היוהרה והצביעות האנושית גורמים לאחראים להתעלם כליל מהתוצאות הממשיות של פעולת המשוגע, לטובת ניסיון להביא לכך שהם לא ייראו כמי ששגו. ככל שהזמן חולף, וחפירות המשוגע נמשכות כסדרן, גדלה ה"השקעה" של כל אחד מהם בהמשך הפעולה כפי שהתרחשה קודם, גם אם התוצאה עלולה להיות אסון רבתי, שכן הפסקתה היא הודאה באשמה.
היבטים קולנועיים

בסרטו השלישי כבר החזיק קישון במיומנויות לא מעטות של מלאכת "עשיית סרט", לרבות הבימוי והעריכה. אלמנטים אלה השתכללו בשני הסרטים הבאים שלו ("השוטר אזולאי" ו"השועל בלול התרנגולות"), אך בסרט זה הם עדיין בשלב התפתחות. שכלול חדש שהכניס קישון בעבודתו הקולנועית בסרט זה הוא השימוש המצוין בתפאורה, המדמה מצב בדיוני. במונחים של 1969, הצגת רחוב אלנבי כמוצף במים הייתה בעיני הצופים פלא ברמה הוליוודית. קישון הצליח להקים באולפני הרצליה העתק בגודל טבעי של כיכר מוגרבי – היבטים אחרים כגון הזרמת מים לסט הפכו אותו מההיבט הטכני לייחודי מסוגו שהוקם בישראל עד אז. במובן זה כשלעצמו, קישון היה פורץ דרך בהיסטוריה של הקולנוע הישראלי.
אך השימוש בשפה הקולנועית השתכלל אצל קישון בסרט זה הרבה מעבר להיבט הטכני. קישון נסע בעולם, ראה סרטים וכבמאי ניתח אותם והעתיק מהם רעיונות לסרטיו. ביטוי ליכולת זו אפשר למצוא בסצנה שבה שותים תה בצוותא שני פקידי העירייה בני פלוגתא. הסצנה ערוכה כמחזה ביניים פנטסטי, המציג תמונה בלתי אפשרית של פיוס-לכאורה במרכזה של מלחמה בין השניים.
בסרט זה נעשה גם שימוש נחשוני למדי במונחי תעשיית הקולנוע הישראלית בעבודת מצלמה. מכיוון שרוב הסרט צולם באולפן, ניתן היה להעמיד מערכות גדולות למדי של מסועי ומנופי מצלמה. ניתן לראות בסרט צילומי "דולי" ו"מנוף" רבים (כלומר תנועות מצלמה ימינה ושמאלה, קדימה ואחורה, מעלה ומטה).
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
בומבה צור: בלאומילך
שייקה אופיר: שוטר מקוף
ניסים עזיקרי: יחזקאל ציגלר, עוזר ראש מחלקת דרכים
אבנר חזקיהו: מנחם זאב צוקרמן, שען
מרים גבריאלי: דבורה צוקרמן, גננת
אלברט כהן: ד"ר גלעד, רופא
גדעון זינגר: ניצב משנה עקיבא לבקוביץ'
נתן וולפוביץ': ראש העיר
זהרירה חריפאי: שכנה
אסתר גרינברג: גברת כלניות
גבי עמרני: שוטר
אורי זוהר: מנצח תזמורת
מוסקו אלקלעי: זליג שולטהייס, מנהל אגף הכבישים
שרגא פרידמן: ד"ר אביגדור קויבישבסקי, ראש מחלקת דרכים
עודד תאומי: רופא שיניים
רבקה מיכאלי: מנקה באגף הכבישים
ציפי שביט: מרכזנית בטלפוניה
אלישבע מיכאלי: עוזרת ראש אגף הכבישים
יהודה אפרוני: מנהל באגף הכבישים
ראובן שפר: מנהל באגף הכבישים
אמנון מסקין: רב
אברהם רונאי: יצחק קוֹסְלָה, עוזר ראש העיר
שלמה וישינסקי: פקיד באגף הכבישים
ראובן בר יותם: זלמן פורמן, מנהל עבודה במחלקת הדרכים
אושיק לוי: קצין משטרה
רינה גנור: סיינה
אביבה פז: מזכירה
יונה אטלס: שופט
אפרים קישון: נהג (הופעת קמאו)
עמיר קישון: ילד
לקריאה נוספת

עידו רוזן. Tel Aviv Storeys: רבי קומות וגיבורות במטרופולין תל אביב. גחליליות: כתב עת לקולנוע וטלוויזיה (1). תל אביב: רסלינג, 2018.
הערות שוליים

↑  אפרים קישון, אגדה על תעלה בתל אביב, דבר, 10 בפברואר 1952
| יצירותיו של אפרים קישון (רשימה חלקית) |
| --- | --- | --- |
| מחזות | הכתובה (1959) • אף מלה למורגנשטיין (1959) • הו, הו יוליה (1972) |  |
| סרטים | סאלח שבתי (1964) • ארבינקא (1967) • תעלת בלאומילך (1969) • השוטר אזולאי (1970) • השועל בלול התרנגולות (1977) |  |
| תוכניות טלוויזיה | ייסורי אפרים (1995) |  |
| ספרים | השועל בלול התרנגולות (1955) • נקמתו המתוקה של פיקאסו (2004) |  |
| שונות | חבילה הגיעה |  |
שמשה קדמית (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  ענר פרמינגר
 הופק בידי:  ענר פרמינגר
 תסריט:  ענר פרמינגר
 עריכה:  עמי דרוזד
 שחקנים ראשיים:  אבי אבוטבול קידר, שוש מרציאנו, ישראל גוריון
 מוזיקה:  שלום ויינשטיין
 צילום:  יעקב אייזנמן
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  פסטיבל הקולנוע ירושלים יולי 1990
 משך הקרנה:  34 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 
אבי אבוטבול קידר, כלוא במכוניתו
שוש מרציאנו, הצלמת שמצלמת את הצלם הכלוא במכוניתו
אבי אבוטבול קידר
שמשה קדמית הוא סרטו של ענר פרמינגר משנת 1990.
תקציר העלילה

צלם, חובב קולנוע אובססיבי, ננעל במכוניתו המתפרקת בדרך לחתונתו. ככל שהוא מנסה להשתחרר מחגורת הבטיחות, האפשרות להיחלץ מהמכונית קטנה. הוא פוצע את עצמו בסכין חד שנמצא במכונית, ידית החלון נשברת כשהשמשה סגורה ודלת המכונית ממאנת להיפתח. לבסוף, גם פקחי העירייה, שמתרגזים על "חוצפתו" כשאינו פותח אפילו חלון כדי לדבר אתם, מסנדלים אותו. כל זה קורה כשהכלה עומדת במרפסת האולם מעבר לכביש ולא מבינה מדוע חתנה לא מגיע לחופה. כשהצלם הכלוא משלים עם היותו לכוד, מתגלה לו יכולתו ליהנות מחופש התבוננות בעולם. המציאות והפנטזיה מתערבבות ולפתע הוא רואה את המתרחש בחוץ כקטעים מתוך ההיסטוריה הקולנועית. לבסוף כשצלמת יפהפייה עוברת במקום, והיא היחידה שיכולה לחלצו הוא כבר לא בטוח שהוא רוצה להיחלץ ולהמיר את מלכודת האוטו במלכודת החתונה.
הסרט הוא הומאז' ל"חלון אחורי" של היצ'קוק, לצד ניסיון לדפדף באלבום ההיסטוריה של הקולנוע. הכל בסרט ללא מילים, מעין ראינוע מלווה באפקטים קוליים ובמוזיקה.
תפקידים

תפקידים ראשיים
אבי אבוטבול קידר - הצלם שנכלא במכוניתו
שוש מרציאנו - צלמת
ישראל גוריון - צ'ארלי צ'אפלין
תפקידי אורח
אלון אבוטבול, עמית גורן - שני אנשים וארון
גבי שושן - גנב אופניים
שוברים

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של הסרט
 בימוי:  אבי נשר
 הופק בידי:  עמי אמיר, אבי נשר, יצחק צחייק
 תסריט:  אבי נשר
 עריכה:  יצחק צחייק
 שחקנים ראשיים:  יזהר אשדות גלי עטרי  סי היימן יוסי אשדות מאיר בנאי
 מוזיקה:  יזהר אשדות
 צילום:  בני כרמלי חורחה גורביץ'
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  1985
 משך הקרנה:  90 דקות
 סוגה:  סרט מוזיקלי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
שוברים הוא סרט קולנוע מוזיקלי ישראלי משנת 1985. הסרט, שבוים על ידי אבי נשר, נכשל מסחרית בקופות ובתקופת הקרנתו בבתי הקולנוע צפו בו 28,000 צופים בלבד. הסרט הופק בתקציב זעום וצילומיו נמשכו רק שמונה ימים. פסקול הסרט הניב כמה להיטים, בראשם "שירו של שפשף", שנכתב על ידי יאיר ניצני והולחן ובוצע על ידי מאיר בנאי. בסרט זה נתגלתה לראשונה הזמרת סי היימן, ויזהר אשדות הופיע בו לראשונה כשחקן, ובנוסף הלחין אשדות את רוב שירי הסרט ועיבד את כולם.
עלילה

קבוצת שחקנים יורדת לנגב לצלם אופרת רוק סביב עימות דוד וגוליית. הסרט דל תקציב, השחקנים נאלצים להתפשר על פתרונות מאולצים ואף להגן על כבודם כנגד המפיקים המערימים קשיים על ההפקה, בנוסף בקרב השחקנים נוצרים יריבויות כאשר קורץ (נתן דטנר) ממריד את חלק מהשחקנים ומפיקי הסרט (אייל גפן ויאיר ניצני) להדיח את הבמאי דו-בון (מאיר סויסה), בנוסף קורץ משנה את התסריט ואת חלוקת התפקידים, דבר שלא מתקבל אצל המפיקים שמבינים שכדי שהסרט יצא לאור הם יצטרכו להתפשר על הרבה דברים שלא תכננו, ושזה לא מצליח והמשקיע העיקרי מחו"ל שהתחייב להשקיע כספים בסרט מוותר, מפיקי הסרט מחליטים לפוצץ את ההפקה כדי לקבל כסף מהביטוח, השחקנים שמבינים זאת, וחלומם הגדול היה השתתפות בסרט מחליטים להתגבש למטרה זאת, ולהשקיע בתפאורה מחודשת והפקה עצמית כנגד כל הסיכויים כדי להשלים את צילומי הסרט.
שחקנים ודמויות

| שם השחקנ/ית | שם הדמות |
| --- | --- |
יזהר אשדות: אביתר רובינשטיין
גלי עטרי: יפה טללים
אלונה קמחי: ליאת לאמור
נתן דטנר: קורץ
יוסי אשדות: גן רוזן
סי היימן: גלדיס
אריק סיני: זוהר ברעם
מאיר בנאי: שפשף
מאיר סוויסה: דו-בון
יאיר ניצני: תומר
משה איש כסית: בן חור
אייל גפן: פרנקל
דודו דותן: פרקש
עמרה מנקס: פזית
הערות שוליים

↑  מערכת חדשות, שוברים שבורים, חדשות, 4 ביולי 1985
↑  ,על ההדוניזם התל אביבי בקולנוע של אבי נשר, אמיר חצרוני ושמוליק דובדבני
↑  איציק יושע, רץ קדימה, חדשות, 14 ביוני 1985
A Flock of Seagulls

| --- | --- |

מייק סקור, סולן הלהקה
 מקום הקמה:  ליברפול 
 תקופת הפעילות:  1979–1986, 1988–הווה
 סוגה:  גל חדש • סינת'-פופ • רוק אלקטרוני
 חברת תקליטים:  ג'ייב רקורדס 
 www.aflockofseagulls.org
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 מייק סקור פנדו קווין רנקין גורד דפה
 
A Flock of Seagulls (בתרגום מילולי: להקת שחפים) היא להקת גל חדש בריטית שהוקמה בשנת 1979 בליברפול על ידי מייק סקור, אחיו אליסטר ג'יימס סקור ופרנסיס פרנק מודסלי.
Flock of Seagulls הייתה אחת הלהקות המשפיעות ביותר בשנות השמונים, בעיקר בזכות הסגנון המוזיקלי הייחודי שלה בזכות הגיטריסט פול ריינולדס.
ללהקה היו שורה של סינגלים שהפכו ללהיטים בינלאומיים, וביניהם: "I Ran (So Far Away)", "Space Age Love Song", "Wishing (If I Had a Photograph of You)" ו-"The More You Live, the More You Love".
הלהקה התפרסמה לראשונה בשנות השמונים בזכות הקליפ לשיר "I Ran (So Far Away)" ששודר ב-MTV במהלך הפלישה הבריטית השנייה. היא זכתה בפרס גראמי בשנת 1983 על השיר "D.N.A." (אנ').