stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ואסילי ורשצ'אגין (צייר)
גלריה

לילה בגולגולתא, 1869
אסיר פוגש את משפחתו, 1868
תפילתה של חנה הקדושה, אמו של שמואל הנביא, 1864
מגיני לאוורת השילוש-סרגייב ב-1608 (אנ') (ציור מ-1891)
נערה עם ענבים, 1865
דייג, 1884
הערות שוליים

1 2  לילה בגולגולתא באתר גלריית טרטיאקוב (ברוסית)
1 2 3 4  הערך "Верещагин, русские живописцы", המילון האנציקלופדי ברוקהאוס ואפרון, כרך שישי, עמ' 27–28, סנקט פטרבורג, 1892 (ברוסית). זמין דרך ויקיטקסט הרוסי.
1 2  "ВЕРЕЩАГИН Василий Петрович (1835-1909)" באתר האקדמיה הרוסית לאומנויות
1 2  Верещагин Василий Петрович - Биография, www.biografija.ru
↑ ציורים ודברי הסבר באתר גלריית טרטיאקוב (ברוסית) :
"Свидание заключенного со своим семейством"
"Пастушок. Римский этюд"
"Итальянка в красной кофте с ружьем в руке"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2003104183  RKD: 352162  ULAN: 500177429  VIAF: 9542387   WorldCat (עם VIAF): 9542387
דממת המוות

| --- | --- |

 בימוי:  ג'יימס ואן 
 הופק בידי:  מארק בורג, אורן קאולס, גרג הופמן 
 תסריט:  לי וונל 
 עריכה:  מייקל אן קון
 שחקנים ראשיים:  ריאן קוואנטן אמבר ולטה בוב גנטון
 מוזיקה:  צ'רלי קלוסר 
 צילום:  ג'ון ר. לאונטי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי טוויסטד 
 חברה מפיצה:  אולפני יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 במרץ 2007 
 משך הקרנה:  89 דקות (גרסה רגילה) 92 דקות (גרסה מורחבת)
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אימה
 תקציב:  20 מיליון דולר
 הכנסות:  22.4 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   silence.htm deadsilence, silence
 deadsilencemovie.net
 דף הסרט ב־IMDb
 
דממת המוות (באנגלית: Dead Silence) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2007 שבוים על ידי ג'יימס ואן ונכתב על ידי לי וונל. בסרט מגלם ראיין קוואנטן את דמותו של ג'יימי אשן, אלמן צעיר החוזר אל עיירת נעוריו במטרה למצוא הסברים למותה של אשתו. בסרט גם מככבים אמבר ולטה, דוני וולברג ובוב גנטון.
הסרט הועלה לאקרנים ב-16 במרץ 2007 על ידי אולפני יוניברסל והוקדש למפיק גרג הופמן המנוח.
עלילה

ג'יימי אשן ואשתו ליסה מקבלים חבילה אנונימית ובתוכה בובת פיתום בשם "בילי". בזמן שג'יימי יוצא להביא ארוחת ערב, דמות מסתורית תוקפת את ליסה ההריונית, גורמת לה לצרוח ולהפיל את העובר. ג'יימי חוזר הביתה ומוצא את גופתה של ליסה ומגלה שלשונה נכרתה. ג'יימי נחקר באשמת רצח אשתו על ידי הבלש ג'ים ליפטון, אך משוחרר מחוסר ראיות. ג'יימי מגלה בתוך החבילה שאיתה הגיע בילי פתק ועליו כתוב "מרי שו", אישה שהתגוררה בעבר בעיירה בשם רייבנס פייר בה ג'יימי גדל והייתה פיתום.
ג'יימי חוזר לעיירה הנטושה רייבנס פייר ופוגש באביו המנוכר אדוארד, שכעת מרותק לכיסא גלגלים לאחר שחווה שבץ ואת אשתו הצעירה אלה. ג'יימי שואל אותם על מרי שו, אך אלו אומרים לו שמדובר באגדה אורבנית ולא יותר. ג'יימי מארגן את הלוויה של ליסה בעזרת הקברן העירוני הנרי ווקר. אשתו הסנילית של הנרי, מאריון מזהירה את ג'יימי מרוחה של מרי שו ומפצירה בו לקבור את הבובה בילי. ג'יימי קובר את הבובה, אבל מופתע כאשר הבלש ליפטון מוציא את הבובה מהקבר ומתעמת איתו על כך, בטענה שמעשיו חשודים.
הנרי מספר לג'יימי שמרי שו בעבר הייתה פיתום שנהגה להופיע בעיר ובאחת מהופעותיה היא הושפלה על ידי ילד בשם מייקל, שטען שהוא רואה את שפתיה זזות. כמה שבועות לאחר מכן, מייקל נעדר ומשפחתו מאשימה את מרי שו ומבצעת בה לינץ', הורגת אותה. משאלתה האחרונה של מרי הייתה שיהפכו את גופתה לבובה ולהיקבר ביחד עם 101 הבובות שלה, אליהם התייחסה כילדיה. הילד הנרי מבחין בגופתה של שו מתרוממת באוויר ובאה לתקוף אותו, אך הוא ניצל הודות לעובדה שלא צרח, מכייון שמרי הורגת רק את מי שצורח למולה. ג'יימי מגלה שמייקל, שנרצח על ידי מרי שו הוא קרוב משפחה רחוק שלו. כחלק מהלינץ' שבוצע במרי שו, לשונה נכרתה על ידי משפחת אשן הזועמת בזמן שהם גרמו לה לצרוח מפחד. מאז אותו היום, היא נוקמת בכל צאצאי משפחת אשן ובתושבי רייבנס פייר בכך שהיא גורמת להם לצרוח וכורתת את לשונם.
מרי שו הורגת את הנרי והבלש ליפטון מגלה שכל הבובות של מרי הוצאו מקברה. הוא מעדכן את ג'יימי במתרחש ובדרכו לעצור אותו, אך ג'יימי מקבל שיחה "מהנרי" (מרי שו) המפציר בו ללכת לתיאטרון הישן בעיר כדי להוכיח את חפותו. בתיאטרון ההרוס, ג'יימי וליפטון מגלים את כל 100 הבובות של מרי שו יושבים בארונות תצוגה גדולים ביחד עם גופתו של מייקל, אותה מרי הפכה למריונטה. מרי מספרת לג'יימי שהיא הרגה את ליסה כיוון שליסה הייתה בהיריון (ללא ידיעת ג'יימי) ולכן משימתה היא לחסל את כל מי שקשור למשפחת אשן בקשר דם. ג'יימי וליפטון שורפים את התיאטרון ואיתו את כל 100 הבובות של מרי שו, אך בבריחתם משם, ליפטון צורח ונהרג על ידי רוחה של מרי.
בחזרה בביתו של אביו, מרי תוקפת את ג'יימי, אך ג'יימי ניצל לאחר שהוא זורק את הבובה בילי לאח בוער. ג'יימי מגלה לאימתו שאביו היה בעצם מת כל הזמן וגופתו הפכה לבובה הנשלטת על ידי אלה, אשתו. אלה, שהיא "הבובה המושלמת" שמרי שו יצרה לפני מותה, מופיעה מול ג'יימי וג'יימי המבוהל צורח. בתגובה, מרי הורגת אותו.
הסרט מסתיים שקולו של ג'יימי נשמע מקריא סיפור ילדים אודות מרי שו, ברקע ניתן לראות אלבום תמונות ובו קורבנותיה של מרי (ג'יימי, ליסה, ליפטון, הנרי, אדוארד ואלה) מוצגים כשהם הפכו לבובות. מרי סוגרת את אלבום התמונות, בכך נקמתה הושלמה.
שחקנים

ראיין קוואנטן - ג'יימי אשן, צעיר שחוזר לעיר הולדתו כדי להבין מה הרג את אשתו.
אמבר ולטה - אלה, אשתו הצעירה של אדוארד ואמו החורגת של ג'יימי.
דוני וולברג - הבלש ג'ים ליפטון, שחושד שג'יימי רצח את ליסה ועוקב אחריו לרייבנס פייר.
בוב גנטון - אדוארד אשן, אביו המנוכר של ג'יימי.
מייקל פיירמן - הנרי ווקר, הקברן העירוני. (השחקן קיר גילכריסט מגלם את הנרי הצעיר).
ג'ואן הני - מריון ווקר, אשתו הסנילית של הנרי.
לורה רייגן - ליסה, אשתו ההריונית של ג'יימי.
ג'ודית רוברטס - מרי שו. פיתום שנרצחה באכזריות על ידי חברי משפחת אשן. רוחה של מרי היא דמות האנטגוניסט בסרט.
סטיבן טיילור - מייקל אשן, ילד חצוף שהשפיל את מרי במהלך אחת ההופעות שלה. קרוב משפחה רחוק של ג'יימי.
דמיטרי צ'פווטסקי - ריצ'רד ווקר, אביו של הנרי והקברן העירוני בזמנו.
אן רייטל - קולה של בילי הבובה.
פרד טאטסקיור - קולו של בובת הליצן.
ג'וליאן ריצ'ינג - בוז (מופיע בסצנה שהוסרה בעריכה).
הפקה

צילומי הסרט התרחשו בטורונטו שבקנדה.
סצנות שהוסרו בעריכה

שלל סצנות שהוסרו מהגרסה הסופית של הסרט צורפו לתקליטור ה-DVD בהפצה ביתית.
הבלש ליפטון משוחח עם שוטרים נוספים בתחנה לפני שהוא מתחקר את ג'יימי.
ההופעה של מרי שו בתיאטרון היא ארוכה יותר.
הרגע שג'יימי חוקר את רכושה של מרי שו בתיאטרון הוא ארוך יותר.
הבלש ליפטון נראה עולה על סירה ועוקב אחר ג'יימי לתיאטרון.
מרי, שלאחר שהרגה את קורבנותיה משיגה את לשונותיהם ומחברת אותם אל שלה ויוצרת מעין "לשון ארוכה ומפותלת" ויחד איתם גם את קולם, מלקקת את ג'יימי.
הרגע שבו ג'יימי בורח בשחיה מהתיאטרון הוא יותר ארוך.
בסוף אלטרנטיבי אלה מעלפת את ג'יימי בעזרת מכה לאחר שהוא מגלה שאביו היה בובה כל הזמן. ג'יימי מתעורר ומרי מסבירה לו שאלה הייתה אישה אמיתית שהייתה נשואה לאדוארד האלים ובהיריון ממנו. אדוארד הפיל את אלה מהמדרגות וגרם לה להפיל את העובר. אלה חפרה את הקבר שבו בילי הבובה הייתה ורוחה של מרי שו השתלטה עליה. לאחר מכן, אלה יוצרת מעין "תמונה משפחתית" בזמן שהיא לבושה בבגדיה של מרי שו ולאחר מכן מקריאה לתינוק שיר ערש לאור נרות. התינוק לו היא מקריאה הוא בעצם ג'יימי החי והמבוהל שלשונו הוסרה (הסצנה לא עברה תהליך של הוספת אפקטים מיוחדים) ומתברר לצופה שכל הסרט היה בעצם הסיפור אותו מרי הקריאה לג'יימי. אלה מסבירה לג'יימי שרק השקט יכול להציל אותו ממרי שו ולאחר מכן מכבה את הנר.
הבובה האייקונית מסדרת סרטי "המסור" מופיעה בהופעת קמע בתור אחת הבובות של מרי שו בתיאטרון.
הפצה

הסרט יצא להפצה בארצות הברית ב-16 במרץ 2007 תחת הדירוג "R" בגלל האלימות שבו.
הפצה > רווחים

בארצות הברית, הסרט הרוויח 16.8 מיליון דולר כחודש לאחר שהופץ והסרט הוקרן במשך 16 ימים. תקציב הסרט היה 20 מיליון דולר. נכון לשנת 2009, הסרט הרוויח כ-22 מיליון דולר. תוכניות לסרט המשך נגנזו.
ביקורות

באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל דירוג של 21% טריות בעקבות 81 ביקורות וזכה לציון ממוצע של 4/10. על הסרט נכתב שהוא "יותר מספק מסרטי "סלאשר" אחרים, אך הדמויות שבו משעממות, דיאלוגים יבשים וסוף עם תפנית שידועה מראש".
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון של 34/100 בהתבסס על 15 ביקורות.
ביקורות > מדיה ביתית

הסרט הופץ בתקליטור DVD ב-26 ביוני 2007 יחד עם "גרסת הבמאי" ובהמשך גם בגרסאות HD. הרווחים ממכירות המדיה הביתית הסתכמו בכ-17 ביליארד דולר.
הסרט הופץ בגרסת Blue Ray בבריטניה ב-25 באוקטובר 2010 ולאחר מכן בארצות הברית ב-11 באוגוסט 2015.
הערות שוליים

↑  Dead Silence (2007) - IMDb, נבדק ב-2022-05-13
↑  Dead Silence, Box Office Mojo
↑  Dead Silence, נבדק ב-2022-05-13
↑  Dead Silence: Unrated Blu-ray, נבדק ב-2022-05-13
| ג'יימס ואן |
| --- | --- | --- |
| סרטים שביים | "המסור 0.5" • "המסור" • "דממת המוות" • "הרוע שבפנים" • "לזמן את הרוע" • "הרוע שבפנים 2" • "מהיר ועצבני 7" • "לזמן את הרוע 2" • "אקוומן" • "ממאיר" • "אקוומן 2: הממלכה האבודה" |  |
| סרטים שהפיק | "אנאבל" • "השד" • "הרוע שבפנים 3" • "כיבוי אורות" • "אנאבל: הבריאה" • "הרוע שבפנים: המפתח האחרון" • "הנזירה" • "קללת לה יורונה" • "אנאבל חוזרת הביתה" • "לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן" |  |
| סרטים שהסריט | "המסור 3" • "הנזירה" • "אנאבל חוזרת הביתה" • "לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן" |  |
| קומיקסים שכתב | "הגבר הממאיר" |  |
| ערכים קשורים | אטומיק מונסטר |  |
ז'אן פרידמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 ביוני 1925 ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  14 במרץ 2021 (בגיל 95) סביון, ישראל 
 מדינה:  צרפת 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 
ז'אן פרידמן (בצרפתית: Jean Frydman, ‏26 ביוני 1925 - 14 במרץ 2021) היה איש עסקים צרפתי-ישראלי, חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 2016 קיבל את אות לגיון הכבוד על מאמציו במלחמה.
פרידמן היה פעיל למען ישראל. הוא פעל למען ביטול החרם הערבי בצרפת, וכפעיל שלום סייע בקידום ההסכמים הכלכליים בין ישראל למדינות ערב במסגרת הסכמי אוסלו. הוא יזם את עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל לצד שלמה להט. היה בין יוזמי פרויקט לוויין התקשורת עמוס.
ביוגרפיה

פרידמן נולד למשפחה יהודית בוורשה, פולין, לשם היגרו אביו, נוח, מרוסיה, ואמו, ז'ודית (יהודית), מאוקראינה. בילדותו המשפחה עברה לצרפת והוא גדל בפריז ברובע בלוויל, שם ניהלה משפחתו מפעל קטן להלבשה תחתונה לנשים.
ביוגרפיה > פעילות במחתרת הצרפתית

בעקבות כיבוש פריז על ידי הגרמנים, ביוני 1940 החליט פרידמן להצטרף אל המנהיג היחיד שקרא לצרפתים להמשיך במאבק באותה עת, שארל דה גול. בגיל 15, הצטרף לכוחות המחתרת הצרפתית שלחמה נגד גרמניה הנאצית, ועלה לרכבת בדרכו לספרד שם התארגנה. חמש פעמים נעצר, בכלא הכיר את סרז' ראוואנל לוחם מחתרת יהודי שהיה מקושר להנהגה. יום לפני המעצרים ההמוניים של יהודי פריז, ביולי 1942הבריח את הוריו לכפר במחוז קרז, שבמרכז ההררי של צרפת. בעודו שם היה ממקימי הרשת המחתרתית באזור, וקיבל הדרכה צבאית. בין השאר סייע בפיצוץ 14 רכבות גרמניות בקו הרכבת האסטרטגי פריז־טולוז. אז קרא לו ראוואנל לסייע להקים מחתרת במחוז סמוך. שהיו מחופרים באדמה בלב יער, לקה בדלקת ריאות נשלח קודח, גופו עטוף עיתונים, חזרה לקרז, מאה ק"מ ברגל. למחרת כיתרו הגרמנים את היער, וחבריו חוסלו.
אחר כך הצטרף ל"כוחות הפנים הצרפתים" של צבא צרפת החופשית, שעסקו בפעולות התקוממות נגד הגרמנים ובסיוע לפלישת כוחות הברית בדרכים שונות. פרידמן מונה ליחידת עילית, "הכוח העצמאי הארצי", והשתתף בעשרות פעולות, כולל פיצוץ מועדון הלילה של האס אס בפריז, ירוט לאור יום של רכב משוריין גרמני, ופעולת חילוץ של אחד ממפקדי המחתרת ז'אן-פייר לוי. שההגרמנים היו קרובים לתפיסת חברי היחידה, והוחלט למלטם. כשהלך להיפרד מאמו, עט עליו הגסטאפו. במשפט הצבאי שערכו לו, והוא בן, 19 נגזר עליו עונש מוות. הוא הועבר למחנה המעצר דראנסי צפונית לפריז, ולבסוף פונה על הרכבת האחרונה, שיצאה ממתקן המעצר למחנה הריכוז בוכנוואלד בגרמניה (שיירה מס' 79 מ-17 באוגוסט 1944). רוב נוסעיה של הרכבת היו אנשי צבא בנסיגה, ובקרון־משא אחד היו כמה משפתות יהודיות מיוחסות, בנקאים שהנאצים נעזרו בהם, וחסו עליהם עד הרגע האחרון. ביניהם היה מהנדס המטוסים מרסל בלוך, לימים מרסל דאסו. פרידמן קפץ מהרכבת, אך דאסו לא קפץ ונשלח לבוכנוואלד. אחר כך שמרו על קשרי ידידות ועסקים.
פרידמן חזר להילחם עם כוחות צרפת החופשית נלחם עד על שחרור צרפת והשתחרר מהשירות בווינה. שחזר לפריז חיפש את אמו ונאמר לו שייתכן ונשלחה לברגן בלזן, הוא פנה לפרנסואה מיטראן שהיה ממונה שחרור האסירים והשבויים בממשלה הזמנית וביקש להיות קצין קישור לצבא האנגלי בגרמניה. הוא נשלח במטוס לגרמניה שבדרך עצר במחנה בריטי ליד העיר לינבורג, שם היה נוכח רגעים אחדים לאחר שהיינריך הימלר התאבד. כעבור כמה ימים היה בראש הנכנסים הראשונים למחנה לברגן־בלזן. על חוויה זו אמר "פלצות, תיעוב, חמלה. שום תסריט לא יוכל להמחיש את עוצמתן של שתיים שלוש הדקות חראשונות. החיילים הבריטים הלכו והקיאו. הם רדפו אחרי השומרים, ובחמת זעם קצרו אותם במקלעים". את אמו לא מצא במחנה. היא שרדה מאושוויץ, ושבה לפריז.
ביוגרפיה > קריירה עסקית בצרפת

לאחר המלחמה עבד בעבודות מזדמנות, אחר כך התעניין בטלוויזיה ונסע ללמוד את התחום בארצות הברית. ב-1953 היה מעורב בהקמת תחנת טלוויזיה פרטית במרוקו. אך מרוקו הייתה על סף מלחמת אזרחים, והעסק התמוטט. שחזר לצרפת ב-1955 הציע לו סילבן פלוארה, בעלי תחנת הרדיו "אירופה 1" להיכנס לשותפות ולנהל את התחנה. פרידמן הוביל את התחנה להצלחה גדולה לאחר שהכניס חידושים רבים, כולל שכירת שדרנים צעירים ותוססים, שידור מבזקי חדשות כל שעה, גל פתוח לשיחות מאזינים ועוד. שכרו כלל אחוזים ממחזור ההכנסות, והוא צבר הון רב באותן השנים.
ב-1969 קיבל לידיו את ניהול תחנת הטלוויזיה מונטה קרלו (Télé Monte-Carlo) ובמטרה להרחיב את לוח השידורים של הערוץ, רכש מהמפיק והתעשיין האמריקאי הווארד יוז זכויות לסרטים ישנים באירופה, מהקלאסיקה של הקולנוע האמריקאי שהפיקו אולפני RKO (אולפנים היו בבעלות יוז אך נסגרו בתחילת שנות ה-50). קטלוג הסרטים שנרכש כלל סרטים דוגמת: "האזרח קיין", "קינג קונג", סרטי האחים מארקס ועוד, שבאותה עת נראו חסרי ערך. אך רישיון זכויות השידור שלהם לגורמים שונים, הפיק רווחים גדולים לחברה. בנוסף הפיק שני סרטים דוקומנטריים על מלחמת העולם השנייה: Le Chagrin et la Pitié מאת מרסל אופול (1969) ו-De Nuremberg à Nuremberg שביים פרדריק רוסיף, שזכה בפרס סזאר לסרט התיעודי הטוב ביותר ב-1989.
ב־1976 פוטר העורך הראשי של קבוצת "אירופה 1" בלחץ ראש ממשלת צרפת, ופרידמן זעם על הפגיעה בחופש הביטוי, והתפטר מניהול הקבוצה. הוא הקים חברת סרטים משלו, "פאראוויז'ן" (Paravision), שבין היתר, רכשה סרטים בהוליווד להפצה באירופה, עסקה בהפקת סרטים מקוריים והפצתם, ואספה ויצרה קטלוג של סרטים היסטוריים. ידידו פרנסואה דאל, שניהל את קבוצת "לוריאל", השקיעה בחברת הסרטים והיא הפכה לחברת בת של "לוריאל".
ביוגרפיה > קריירה עסקית בישראל

ב-1960 נכנסה קבוצת "רדיו אירופה 1" לפעילות בישראל, שהייתה שותפה להקמת חברת "שירותי פרסומת בשידור" (שפ"ב) שהייתה אחראית של שיווק ומכירה של זמן פרסום ב"גל הקל" (לימים רשת ב'). לאחר שסילבן פלוארה, מבעלי הקבוצה, רכש תחנת טלוויזיה בלבנון, ונטען שהוא "סוכן ציוני" בכגלל פעילות הקבוצה בישראל, הציע פלוארה שפרידמן ירכש את מניות "רדיו אירופה 1" בחברת "שירותי פרסומת בשידור" יחד עם תיאו קליין. פרידמן המשיך להיות בעל מניות בחברה, עד שזו הפסידה את הזיכיון שלה ב-1993.
ב-1981 יזם יחד עם האלוף במילואים מאיר עמית והעיתונאי חזי כרמל את פרויקט לוויין התקשורת הישראלי עמוס. לצורך כך הקימו יחד את "החברה הכללית לשירותי לוויין", וגייסו משקיעים נוספים בישראל ובארצות הברית. החברה החזיקה אחר כך כ-25% מחברת חלל תקשורת שהפעילה את הלוויינים. ב-1990 התמודד על זיכיון אזורי לטלוויזיה בכבלים. וב-1992 ניהל משא ומתן על השקעה בעיתון "מעריב".
ב-1993 היה שותף בקבוצת "נתיבי שידור" שהתמודדה במכרז לשידור ערוץ 2.את הקבוצה ניהל נסים משעל יחד עם ישראל סגל כמנהל התוכניות והיו שותפים בה בנוסף לפרידמן, קבוצת הארץ, משפחת פדרמן, תאגיד הטלוויזיה אנגליה ישראל בראשות דורון אברהמי, קבוצת "גלובס מוניטין תקשורת" של חיים בראון, החברה לישראל, חברת "מליבו ישראל" וחזי כרמל. הקבוצה הפסידה במכרז. בסוף 1994 היה מעורב במגעים להצלת העיתון "דבר" מסגירה' אך בחר בסוף לא להשקיע בו.
ב-1995 ייסד יחד עם איש העסקים אביטל ענבר את בית ההוצאה מדריכי יונתן בע"מ, שהיה בעל הזיכיון מטעם מדריך המסעדות והמלונות הצרפתי גומיו להפקת מדריך דומה בישראל, וניהלו, תחילה כמדריך מסעדות ומלונות, ואחר כך כמדריך מסעדות בלבד. המדריך נסגר ב-2003 בעקבות האינתיפאדה השנייה והמיתון הכלכלי.
בשנות ה-90 היה מעורב גם במספר במיזמי היי-טק, בין השאר היה שותף של שאול אייזנברג בחברה לשיווק ציוד תקשורת בסין, היה מעורב בהקמת חברת ההזנק "מוביילקום", שעסקה בפיתוח אנטנות קטנות ממדים לתקשורת לוויינים, והשקיעה בקרן אגריטק של חברת ההשקעות להט-לב, שהקים שלמה להט, לשעבר ראש עיריית תל אביב.
ביוגרפיה > פעילות למען ישראל והשלום

פרידמן היה מקושר לצמרת הפוליטית של צרפת, בעקבות פעילותו במחתרת הצרפתית ובצבא צרפת החופשית, שראשיה הפכו למנהיגי צרפת לאחר המלחמה. פרידמן היה מעורב, מאחורי הקלעים, בקידום הסיוע הביטחוני הצרפתי לישראל בשנות ה-50 וה-60. בשנות ה–50 פתח בפני שמעון פרס, אז מנכ"ל משרד הביטחון, את דלתות השלטון בצרפת, וסלל את הדרך לעסקאות הנשק עמה. באותן השנים גם הכיר את טדי קולק, בעת ששימש מנכ"ל משרד ראש הממשלה, הם נשארו מאז ביחסי ידידות ופרידמן תרם אחר כך למספר פרויקטים בירושלים, שיזם קולק כראש עייריית ירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים התבקש על ידי הנשיא שארל דה גול, לפעול למען הסדר שלום בתום המלחמה. על פי הצעת פייר מנדס פראנס (שהנהיג את המהלך למתן עצמאות לתוניסיה), פרידמן ביקש מלוי אשכול שיתן הצהרה שמדינת ישראל מוכנה לפתוח במשא ומתן לשלום באופן מידי (באופן דומה להצהרה שנתן מנדס פראנס עשר שנים קודם בתוניס, שהביא לסיום המשבר שם ללא אלימות). אשכול אכן יצאה בהצהרה כזו, אך אחר כך התהליך המדיני לא התקדם. דה גול אימץ עמדה פרו-ערבית ופרידמן ביקר אותו בפומבי, ואף גייס את תחנת הרדיו שלו לקדם עמדות פרו-ישראליות. בנוסף הפיק סרט תיעודי על ישראל, שהוקרן בהצלחה בצרפת וברחבי העולם. בתקופת ואלרי ז'יסקר ד'אסטן התבקש לסייע לתהליך תהליך השלום בין ישראל למצרים והיה נוכח בפגישת פסגה בין מנחם בגין ואנואר סאדאת.
ביוגרפיה > פעילות למען ישראל והשלום > המאבק נגד החרם הערבי בצרפת

פרידמן הוביל מאבק להפסקת יישום החרם הערבי על ידי חברות בצרפת. זאת לאחר שפוטר מניהול חברת הסרטים שהקים על ידי החברה האם "לוריאל". היא גילה שפרוטוקול ישיבת מועצת המנהלים, שבו הודיעה כביכול על התפטרו זויף. הסיבה הייתה לחץ על חברת "לוריאל" לנתק את הקשרים שלה עם ישראל, לאחר רכישת חברת הקוסמטיקה הלנה רובינשטיין בשנת 1988. מנהלי החברה הודו כי הדבר נעשה כדי לספק את דרישות החרם הערבי. והתברר כי משלחת של ועדת החרם בדמשק הגיעה לפריז והודיעה ל"לוריאל" כי תרחיב את החרם הקיים על מוצרי "הלנה רובינשטיין" ותחילו גם על מוצרי "לוריאל". ערב בואם "פיטרו" ראשי לוריאל את פרידמן, כדי להוכיח לבני שיחם הערבים שאין בצמרת לוריאל אף ישראלי, או יהודי המקורב לישראל. פרידמן הגיש תלונה במשטרה, על כך ש"לוריאל" פעלה בניגוד לחוק הצרפתי הקיים נגד כניעה לחרם הערבי, חוק שעבר ב-1977 בתמיכת הנשיא מיטראן. מיטראן היה מקרוב לראשי "לוריאל", מאז שעבד בחברה לאחר מלחמת העולם השנייה, לאחר שפוטר על ידי יריבו דה-גול, מהממשלה הזמנית שקמה לאחר המלחמה, כך שחשיפת פעילות "לוריאל" גרמה לשערורייה פוליטית.
מיד אחר כך חשף פרידמן פרטים נוספים: בראש התומכים בחרם הערבי עמד ז'אק קורז, פושע מלחמה צרפתי נאצי שנשפט בצרפת, בהיעדרו, לתקופת מאסר ממושכת. התברר שהוא חי בארצות הברית בשמו האמיתי ומנהל שם את חברה-הבת של "לוריאל". בהדרגה התברר לפרידמן שבנוסף לו רבים מנציגי "לוריאל" באמריקה הלטינית היו פושעים נאצים נמלטים. פרידמן גם גילה שקורז בא לישראל, הציג עצמו כידיד המדינה ושכנע את משפחת פרופר, בעלי מפעל "הלנה רובינשטיין" במגדל העמק, וזיכיון להפצת מוצרי החברה באזור הים התיכון, לשנות את שם המפעל ל"אינטרביוטי", ולמחוק כך כל נוכחות של הלנה רובינשטיין בישראל. גד פרופר, מנכ"ל החברה, לא ידע על מניעיו האמיתיים של קורז ועברו הנאצי. בעקבות תלונתו של פרידמן מונה שופט חוקר שבמרץ 1991 ערך פשיטה על מטה "לוריאל" ותפסו מסמכים שהוכיחו שהחברה עברה על החוק ונכנעה לחרם הערבי. כולל דו"חות מפורטים על סכומי שוחד ששילמה לבעלי תפקידים ב"ועדת החרם", כדי שימחקו את "לוריאל" מהרשימה השחורה של חברות מוחרמות. לאחר שהשופט-חוקר הגיש כתבי אישום נגד ראשי לוריאל, התערב הנשיא מיטראן וביקש שימשוך את תלונתו, במקום זאת ימנה ועדת חקירה לעניין לוריאל ויעביר חקיקה כלל-אירופית נגד החרם הערבי. בנוסף ראש החברה פנו, נפגשו עם מנכ"ל משרד החוץ, אורי סביר, ובעקבות דרישתו חידשה "לוריאל" את פעילותה בישראל.
במקביל באותן השנים החל תהליך השלום, שהביא לשינוי האווירה הבינלאומית כלפי ישראל ובמזרח התיכון, בעקבות ועידת מדריד בסוף 1991, ואחר כך הסכמי אוסלו, שערערו למעשה את היסוד לחרם, לאחר שירדן והפלסטינים החלו בשיתוף פעולה מדיני, מסחרי וכלכלי עם ישראל. פרידמן היה מעורב בארגון "הוועידות הכלכליות למזרח התיכון וצפון אפריקה", מפגשים לקידום שיתוף פעולה כלכלי ועסקי בנזרח התיכון. הוועידה הכלכלית הראשונה נערכה ב-30 באוקטובר 1994, בעיר קזבלנקה שבמרוקו (אחר כך התקיימו עוד שלוש ועידות: ברבת עמון שבירדן בנובמבר 1995, בקהיר שבמצרים בנובמבר 1996, ובדוחה שבקטר בנובמבר 1997). ועידת קזבלנקה נערכה בחסות חסן השני, מלך מרוקו ובתמיכה והשתתפות של הנשיאים ביל קלינטון מארצות הברית ובוריס ילצין מרוסיה. בסך הכל השתתפו בוועידת קזבלנקה נציגים של 61 מדינות, כולל: ראש הממשלה יצחק רבין, שר החוץ שמעון פרס, נשיא מצרים חוסני מובארק וחוסיין, מלך ירדן. בנוסף 1,114 אנשי עסקים מכל העולם השתתפו בוועידה. בסיום הוועידה פורסמה הצהרה משותפת שקראה לסיום החרם הערבי על ישראל.
חיים אישיים

פרידמן היה נשוי שלוש פעמים ונולדו לו שישה ילדים.
מאז שנות ה-70 גר לסירוגין בישראל ובצרפת. החל משנת 1990 התגורר בקביעות בישראל בעקבות נישואיו לדניאלה.
הוא נהג לארח בביתו בסביון, אורחים מצרפת, ביניהם נשיא צרפת לשעבר ואלרי ז'יסקר ד'אסטן, שר האוצר לשעבר דומיניק סטראוס-קאהן והזמר איב מונטאן.
בזמן מלחמת המפרץ נפגע ביתו מטיל סקאד, והוא ניסה לתבוע אישית את סאדם חוסיין.
נפטר ב-14 במרץ 2021 בגיל 95 בסביון, והובא למנוחות בבית העלמין של היישוב .
לקריאה נוספת

אלי בר-נביא, ז'אנוי: תמונות מחייו של ז'אן פרידמן, מצרפתית: רפאל קינן, למשכל - ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2010.
מיכאל בר-זוהר, "בושם מר" - חדירת הנאצים לצמרת "ל'וריאל" וכניעתה לחרם הערבי, ידיעות ספרים, 1996.
ניקולאי סברצ'קוב

| --- | --- |

 לידה:  2 בפברואר 1817 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  25 ביולי 1898 (בגיל 81) צארסקויה סלו, רוסיה 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1829)  Saint Peter's School (1833) 
 תחום יצירה:  ציור ז'אנר, ציור בעלי חיים 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 
ניקולאי סברצ'קוב (ברוסית: Николай Сверчков;‏ 1817–1898) היה צייר רוסי שהתמחה בז'אנר ובסצנות צייד וסוסים. הוא היה חבר באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
ביוגרפיה

אביו היה אחראי על האורוות הקיסריות. בילדותו עבד עם אביו והחל לצייר חיות.  הוריו התרשמו מעבודתו, וסידרו לו שיעורים באקדמיה הקיסרית לאמנויות עם צייר הקרב, אלכסנדר סאוורויד, מ-1827 עד 1829. הוא לא הצליח לעמוד בקצב התוכנית הקפדנית שם, והועבר לבית ספר בכנסיית פטרוס הקדוש. שם למד מ-1829 עד 1833. עם סיום לימודיו מצא עבודה במשרד הפנים.
הוא צייר בזמנו הפנוי והציג את עבודותיו בתערוכות השנתיות של האקדמיה. ב-1839 הוענק לו התואר "אמן חופשי" ועזב את שירות המדינה. במהלך שנות ה-40, הוא ביקר בכמה חוות הרבעה מפורסמות כדי לצייר סצנות של סוסים שם. בשנת 1850, ציוריו פורסמו בצורת ספר על ידי חברת Velten בקרלסרוהה.
לאחר מכן, הוא ביקר את המשורר ניקולאי נקראסוב באחוזתו ליד ירוסלב ויצר איורים לכמה מיצירותיו. ב-1852 הוא זכה בתואר "אקדמיה" על ציורי הטרויקה הפופולריים שלו, והפך לפרופסור ב-1855.
משנת 1856 עד 1864 חי באירופה תחילה בפריז, שם הציג בסלון, אחר כך בלונדון ובבריסל. בשנת 1863, ציורו של "ציד הדובים" נרכש על ידי הקיסר נפוליאון השלישי.
עם שובו לסנט פטרסבורג בשנת 1864 הוזמן על ידי הצאר אלכסנדר השני לצייר בד גדול המתאר את יציאתו של הצאר אלכסיי הראשון כדי לבדוק את חייליו בשנת 1664. הוא המשיך לקבל עבודות מהחצר המלכותית עד 1882. לרוב העבודה כללה דיוקנאות סוסים של בני משפחת המלוכה, אבל הוא גם עשה סצנות קרב במיוחד ממלחמת רוסיה-טורקיה.
הוא המשיך להציג לעיתים קרובות, והשתתף בתערוכות בינלאומיות רבות, כולל תערוכת המאה בפילדלפיה.
בסך הכל הוא הפיק 350 ציורים ויותר מאלף רישומים.
גלריה

אלכסנדר השני, 1871
טרוייקה, 1848
סצנת צייד, 1873
כירכרה בדהירה, 1855
הערות שוליים

↑  Русские художники. Сверчков Николай Егорович., www.artsait.ru
↑  Kenneth, Nikolai Sverchkov, www.rusartnet.com (באנגלית בריטית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810598324905606  BnF: cb144447600 (data)  GND: 123244625  ISNI: 0000 0000 8360 1370  LCCN: no2007128896  LNB: 000314321  RERO: 02-A006311438  RKD: 76145  SUDOC: 191368563  ULAN: 500176555  VIAF: 17015149   WorldCat (עם VIAF): 17015149 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ניקולאי סברצ'קוב".