מלחמת האזרחים האירית
רקע > הפיצול בתנועה הלאומית

השסע בנוגע לאמנה האנגלו-אירית היה אישי מאוד באופיו. רבים מהמנהיגים משני צידי המתרס היו חברים קרובים ושותפים לנשק במהלך מלחמת העצמאות ובכך הפך הסכסוך למורכב יותר. חודשים ספורים מאוחר יותר טען מייקל קולינס, מראשי השין פיין ומראשי תומכי האמנה, שאיימון דה ואלירה, נשיא אירלנד, מנהיג השין פיין ומראשי מתנגדי האמנה, שלח אותו כנציגה המוסמך של אירלנד לחתימת האמנה משום שידע שהבריטים לא יסכימו להקמתה של רפובליקה אירית עצמאית לחלוטין ורצה שקולינס ישא באשמה על הוויתורים שתאלץ אירלנד לקבל. הוא טען כי הוא חש נפגע מאוד כשדה ואלירה לא הסכים לעמוד לצד ההסכם שנחתם בין קולינס לדייוויד לויד ג'ורג', ראש ממשלת בריטניה ווינסטון צ'רצ'יל, שר המושבות הבריטי. מן הצד השני, דה ואלירה זעם שקולינס וארתור גריפית' חתמו על האמנה מבלי להתייעץ עימו או עם הקבינט האירי כפי שהורה.
ההסכמה בנוגע לאמנה עברה באופן דחוק בדאל הראשון ב-7 בינואר 1922, כש-64 מהחברים תמכו בו, אך 57 התנגדו. בעקבות אשרור האמנה, הוקמה הממשלה האירית הזמנית והוכרה על ידי הממלכה המאוחדת, כמצוין בסעיף 17. סמכותה של ממשלה זו, בכפוף לאמנה, הייתה "לספק הסדרים זמניים למנהל של דרום אירלנד במהלך תקופת המעבר", טרם הקמתה הסופית של מדינת אירלנד החופשית ולצורך כך על הממשלה הבריטית היה "לספק לה את האמצעים והמנגנונים הנחוצים לצורך ביצוע תפקידה". על מנת שהבריטים יעבירו לממשלה הזמנית אמצעים אלו, היה על כל חבר בממשלה לחתום בכתב את הסכמתו לכלל סעיפי האמנה.
בעקבות אשרור האמנה, התפטר דה ואלירה מתפקיד נשיא הרפובליקה ולא הצליח להיבחר לתפקיד בשנית, ברוב דומה לרוב מאשררי האמנה - 60 מתנגדים (בדומה ל-64 תומכי האמנה) מול 58 תומכים (בדומה ל-57 מתנגדי האמנה). הוא ניסה לאתגר את חוקיות אשרור האמנה בטענה כי חברי הדאל, בעצם אשרורה, חטאו לשבועת האמונים שלהם לרפובליקה האירית, כי הם בעצם ביטלו אותה. הוא ניסה לקדם יוזמה שבמסגרתה המדינה האירית תהפוך לרפובליקה ולא תהיה חברה מלאה בחבר העמים הבריטי, אלא שותפה חיצונית לו. רפובליקות לא יכלו להיות חברות בחבר העמים הבריטי באותה התקופה, מאחר שהייתה חובה להישבע אמונים למלך הממלכה המאוחדת - רק בשנת 1949, על מנת לאפשר את הצטרפותה של הודו לחבר העמים, הותרה הצטרפותן של רפובליקות.
בתחילת מרץ 1922, הקים דה ואלירה את מפלגת קומן נה פובלכטה (בעברית: האיחוד הרפובליקני), אך עדיין נותר חבר בשין פיין. ב-17 במרץ הוא יצא לסבב נאומים במנסטר, שנחשבה לפרובינציה הרפובליקנית (תומכת הרפובליקה) הגדולה ביותר. דה ואלירה יצא בהצהרות שנויות במחלוקת בנאומים שנשא בקאריק-און-שור, ליסמור, דונגרבן, וווטרפורד, כשהבולטת שבהן הייתה: "אם תתקבל האמנה, המלחמה למען החירות תמשיך והעם האירי, במקום להילחם בכוחות זרים, יאלץ להילחם בחיילים אירים השייכים לממשלה אירית, שהוקמה בידי אירים". מספר ימים לאחר מכן, בנאומו בעיירה ת'רלס, חזר דה ואלירה על טיעוניו אלו והסיף כי: "ה-IRA יהיה מוכרח לפלס לעצמו נתיב בדם חיילי הממשלה האירית ואף בדמם של חלק מחברי הממשלה האירית על מנת להשיג את חירותו".
במכתב ששלח לאינדיפנדנט האירי ב-23 במרץ, אישר דה ואלירה את נכונות הדיווח שלהם בנוגע לנאומו בת'רלס, אך גינה את פרסומו. רבים מקציני ה-IRA התנגדו לאמנה ובכנס צבאי של הארגון במרץ 1922 אף דחו את סמכותו של הדאל להסכים לה. מנגד, ב-28 באפריל, על מנת לקדם את אשרור האמנה, טען שר ההגנה האירי, ריצ'רד מולקהי, שהקצינים לא הצליחו לקיים כנס כזה בשל המצב הביטחוני בדבלין, אך נציגיהם החליטו שכן לקבל את החלטתו של הדאל. בתגובה, מתנגדי האמנה מקרב ה-IRA הקימו רשות מבצעת משלהם בשם "המנהל הצבאי" והכריזו שהיא הממשלה האמיתית של אירלנד. מעבר לכך, מולקהי החל לדווח על פשעים לכאורה שביצעו חברי ה-IRA מתנגדי ההסכם ברחבי אירלנד, על מנת להביא להדחתם. הבעיה העיקרית בפיצול הכבד ב-IRA הייתה שהוא נותר כוח השיטור היחיד באירלנד לאחר התפוררותה של המשטרה האירית הרפובליקנית (IRP) והתפרקותה של המשטרה האירית המלכותית (RIC).