stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רבי יהודה בן בבא
אחד מעשרת הרוגי מלכות

בסוף תקופת התנאים כששלטון הארץ היה ביד הרומאים הכירו הרומאים בחשיבות סמיכת זקנים (המאפשרת למנות אדם לדיין) להמשכיות ההנהגה הרוחנית של עם ישראל, ואסרו אותה. רבי יהודה בן בבא, שהכיר בחשיבות זו, סמך חמישה רבנים בגליל, בניגוד לגזרת המלכות שגזר הקיסר אדריאנוס. רבי יהודה בן בבא סמך את הרבנים בעמק שבין אושא לשפרעם. הוא בחר מקום זה משום שלא היה בתחום שיפוטו של אף יישוב, כך שלא היה חשש שהרומאים יקיימו את הגזירה במלואה ויחריבו את היישוב שבתחומו התקיימה סמיכה. במקום הוסמכו חמישה זקנים: רבי מאיר, ורבי יהודה, ורבי יוסי, ורבי שמעון, ורבי אלעזר בן שמוע. רב אויא מוסיף: אף רבי נחמיה (בבלי, עבודה זרה-ח'). הוא נתפס על ידי הרומאים
וכך מסופר בתלמוד: ”שגזרה מלכות הרשעה גזרה: כל הסומך, יהרג. וכל הנסמך, יהרג. ועיר שסומכין בה, תחרב. ותחום שסומכין בו, יעקר. מה עשה רבי יהודה בן בבא? הלך וישב בין שני הרים גדולים, ובין שתי עיירות גדולות, בין ב' תחומי שבת, בין אושא לשפרעם, וסמך שם חמשה זקנים: רבי מאיר ורבי יהודה ורבי יוסי ורבי שמעון ורבי אלעזר בן שמוע, ורב אויא מוסיף: אף (את) רבי נחמיה; כיון שהכירו בהם אויבים (הרומאים), אמר להם (רבי יהודה בן בבא): בני, רוצו! אמרו לו: רבי, ואתה מה תהא עליך? אמר להם: הריני מוטל לפניהם כאבן שאין לה הופכין; אמרו: לא זזו משם (חיילי רומי) עד שנעצו לגופו ג' מאות לולניאות (חניתות) של ברזל ועשאוהו לגופו ככברה”.
במדרש אלה אזכרה מסופר, שרבי יהודה בן בבא הוצא להורג בערב שבת לאחר שעה תשיעית. הוא ביקש מהרומאים שיתנו לו לקיים ”מצווה אחת ושבת שמה, והוא עולם הבא”, והם הסכימו להשהות את מיתתו עד לאחר קיום מצוות השבת. רבי יהודה התחיל לומר קידוש בנעימות ובקול רם, וכשהגיע למילים "אשר ברא אלקים לעשות" הרומאים לא נתנו לו לסיים את הקידוש, אלא מיד הרגוהו ומת במילה "אלקים": ”יצתה בת קול ואומרת אשריך ר' יהודה שהיית דומה למלאך ויצתה נשמתך ב"אלקים", וצוה וחתכוהו אברים אברים והשלכוהו לכלבים ולא הוספד ולא הוקבר.”.
חבריו

על חבריו נמנה שמעון התימני, אודות כך מסופר: ”מעשה בשמעון התימני שלא בא אמש לבית המדרש בשחרית מצאו [ר'] יהודה בן בבא אמר לו מפני מה לא באת אמש לבית המדרש אמר לו בלשת באה לעירנו ובקשה לחטוף את כל העיר ושחטנו להם עגל והאכלנום ופטרנום לשלום אמר לו תמה אני אם לא יצא שכרכם בהפסדכם שהרי אמרה תורה לכם ולא לעובדי כוכבים”.
תורתו

במשניות מובאות עדויות שמסר, הלכות שהיו מקובלות בידו מרבותיו. הוא גזר גזירות הלכתיות על בני דורו. פסקיו מופיעים פעמים בודדות בתלמוד, שנים מהם במסכת עירובין. אחד אודות דין פסי ביראות, בהם הוא קובע כי ”אין עושין פסין אלא לבאר הרבים בלבד” (=היתר פסי ביראות, שכשר על אף שהוא פרוץ מרובה על העומד, נאמר רק בבאר מים חיים השייך לרבים), והשני הוא אודות קרפף יותר מבית סאתיים שלא הוקף לדירה, בו הוא קובע את המידה המקסימלית בה מותר לטלטל בקרפף שלא הוקף לדירה - שבעים אמה ושיריים (=ומעט) על שבעים אמה ושיריים, וכן קובע שבקרפף צריך להיות "שומירה" (ביתן שמירה) או בית דירה, כדי שתחשב לכל הפחות במידה מסוימת כרשות היחיד שמותר לטלטל בה.
הוא נחלק עם רבי עקיבא בדין פירוט החטא, לאדם החוזר בתשובה על חטאיו: ”צריך לפרוט את החטא שנאמר (שמות לב, לא) אנא חטא העם הזה חטאה גדולה ויעשו להם אלהי זהב דברי ר' יהודה בן בבא רבי עקיבא אומר אשרי נשוי פשע כסוי חטאה (תהלים לב, א)”.
קברו

לפי מסורות מהמאה ה-17 קברו מצוי בשפרעם, והמחלף הסמוך, מחלף סומך, קרוי לציון הסמיכה שערך באזור. על מציאת הקבר המיוחס לבן בבא הכריז הרב ברוך אבוחצירא, בעת ביקור שערך בשנת 1987 בעיר קריית אתא, הגובלת באתר ממערב. מאז הפך לאתר עלייה לרגל.
לקריאה נוספת

בנימין לאו, "רבי יהודה בן בבא: חסיד מעיקרו", בספרו: חכמים, כרך שני: ימי יבנה עד מרד בר כוכבא, ידיעות ספרים, 2007, עמ' 361-355.
פיטר, פול ומרי

| --- | --- |

פיטר, פול ומרי, 1968. פיטר במרכז
 מקום הקמה:  ניו יורק 
 תקופת הפעילות:  1961–1970   1981 – 2009
 סוגה:  פולק
 חברת תקליטים:  האחים וורנר רקורדס 
 www.peterpaulandmary.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 פיטר יארו Paul Stookey Mary Travers 
 
פיטר, פול ומרי בשנת 1963
פיטר, פול ומרי בהופעה בשנת 2006.
פיטר, פול ומרי (באנגלית Peter, Paul and Mary) היו שלישיית פולק אמריקאית, מהבולטות בלהקות שנות ה-60. חברי הלהקה היו פיטר יארו, פול סטוקי ומרי טרוורס.
תולדות הלהקה

את הלהקה הקים המפיק אלברט גרוסמן בשנת 1961, לאחר שבחן מספר זמרים בסצנת הפולק של ניו יורק. לאחר חזרות שנערכו במיאמי, ארגן גרוסמן הופעות ב-"The Bitter End", בית קפה פופולרי בגריניץ' וילג' בניו יורק.
בשנת 1962 הקליטו את אלבומם הראשון: פיטר, פול ומרי, שכלל את השירים "500 Miles" ‏(500 מיילים), "Lemon Tree" (עץ לימון), וגרסאות כיסוי לשיריו של פיט סיגר "If I Had a Hammer" (לו היה לי פטיש) ו-"Where Have All the Flowers Gone?" ("איפה הפרחים כולם?"). האלבום צעד במשך 10 חודשים ברשימת עשרת הגדולים של מגזין בילבורד, כולל 7 שבועות במקום הראשון. הוא נמכר רבות במשך העשורים הבאים, ונמכר בסך הכל ביותר משני מיליון עותקים.
בשנת 1963 הוציאה הלהקה את "פאף דרקון הקסם", ללחן של יארו ומילים של לאונרד ליפטון, חבר של יארו מאוניברסיטת קורנל. השיר מתאר את התמימות האבודה של הילדות, ובניגוד לפרשנות פופולרית שהודבקה אליו אינו עוסק בסמים.
ביוני 1963, "פיטר, פול ומרי" הוציאו סינגל של השיר "Blowin' in the Wind" מאת בוב דילן, שהיה אז לא ידוע יחסית, שגם הוא נוהל על ידי אלברט גרוסמן. "Blowin' in the Wind" נמכר ב-300,000 עותקים במהלך השבוע הראשון לאחר צאתו לאור, ב-17 באוגוסט, זה היה במקום השני במצעד השנתי של ה"בילבורד", עם מכירות של יותר ממיליון עותקים. יארו נזכר שכאשר אמר לדילן הוא ירוויח יותר מ-5,000 דולר תמלוגים עבור זכויות היוצרים, דילן נדהם. ב-28 באוגוסט 1963, "פיטר, פול ומרי" הופיעו על הבמה עם הכומר מרטין לותר קינג במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות ההיסטורי,  שבו נאם את נאום "יש לי חלום", שם שרו את ל"Blowin' in the Wind" ומאז הפך להמנון זכויות האזרח. השלישייה ביצעה מספר גרסאות כיסוי נוספות לשיריו של בוב דילן:  "The Times They Are a-Changin'",‏ "Don't Think Twice, It's All Right", ‏ "When the Ship Comes In".
בשנת 1969 זכו "פיטר, פול ומרי" להצלחה עם גרסתם לשיר Leaving on a Jet Plane של ג'ון דנוור. הם הקליטו את השיר לאלבום "Album 1700" משנת 1967, אך הוציאו אותו כצד ב' לסינגל לשיר חדש, והשיר היה ללהיט. באותה שנה גם הקליטה הלהקה את אלבומם Peter, Paul and Mommy שזכה בפרס גראמי לאלבום הילדים הטוב ביותר.
השלישייה התפרקה בשנת 1970, אך התאחדה ב-1978 להופעה נגד אנרגיה גרעינית, והמשיכה להופיע ולהקליט עוד מספר אלבומים, עד מותה של מרי טרוורס  מלוקמיה ב-16 בספטמבר 2009. פיטר יארו נפטר ב-7 בינואר 2025.
"פיטר, פול ומרי" הופיעו בישראל פעם אחת, בקיץ 1983, בבריכת הסולטן בירושלים. פול סטוקי הופיע בישראל בשנת 1989, בבית שמואל - מרכז שמשון בירושלים, במסגרת פרויקט לקידום הסובלנות. פיטר יארו (שהוא ממוצא יהודי) ביקר והופיע בישראל פעמים רבות, בעיקר במסגרת פעילותו בארגון ארגון "מבצע כבוד" (Operation Respect), במטרה לקדם פעילות נגד בריונות.
דיסקוגרפיה

1962: Peter, Paul and Mary
1963: Moving
1963: In the Wind
1964: In Concert
1965: A Song Will Rise
1965: See What Tomorrow Brings
1966: The Peter, Paul and Mary Album
1967: Album 1700
1967: In Japan
1968: Late Again
1969: Peter, Paul and Mommy
1970: The Best of Peter, Paul and Mary: Ten Years Together
1978: Reunion
1983: Such Is Love
1986: No Easy Walk To Freedom
1988: A Holiday Celebration
1990: Flowers & Stones
1993: Peter, Paul and Mommy, Too
1995: Once Upon The Time
1995: PP&M (Lifelines)
1996: Lifelines Live
1998: Around The Campfire
1998: The Collection
1999: Songs of Conscience and Concern
2000: Don't Laugh at Me
2004: Carry It On
2004: In These Times
2005: The Very Best of Peter, Paul & Mary
2005: Platinum Collection
2006: Weave Me the Sunshine
2008: The Solo Recordings (1971-1972)
הערות שוליים

↑  איתמר זהר, זה לא שיר על מריחואנה, באתר הארץ, 5 ביוני 2017
↑  סיפורו של פזמון, דבר, 12 בדצמבר 1969
↑  פיטר פול ומרי - חזרה למצעד במטוס סילון, דבר, 27 בפברואר 1970
↑  אמיר קרן, לוס־אנג'לס, נוסטאלגיה / שירי־מחאה אינם מתים לעולם, כותרת ראשית, 24 באוקטובר 1984
↑  איי.פי, מתה הזמרת מרי טראוורס משלישיית פיטר, פול ומרי, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2009
↑  יוסי חרסונסקי, פיטר פול ומרי' יופיעו בבריכת הסולטאן, מעריב, 30 במאי 1983
רחל מהגר, אדום עתיק בתנאי שדה - פיטר, פול ומרי בבריכת השולטן, כל העיר, 17 ביוני 1983
↑  רונן טל, עוברה שמוזיקה מזילה דמעות, חדשות, 22 בפברואר 1989
אלי שי, קונצרט - נשמה טובה סטוקי - סטוקי פול מפיטר, פול ומרי בהופיעו כאמן־אורח מטעם בית־שמואל, 27.2.89, כל העיר, 3 במרץ 1989
↑  אורן כהן, פיטר מ״פיטר פול ומרי": הזדעזתי מהמצב בשטחים. זה בלתי־נסבל, חדשות, 29 ביוני 1989
נויה כוכבי, זמר הפולק האמריקאי פיטר יארו בישראל כדי לקדם פרויקט חינוכי ברוח הסיקסטיז, באתר הארץ, 1 באפריל 2009
בועז פיילר, נישא ברוח: פיטר יארו שר לעולם טוב יותר, באתר ynet, 10 בפברואר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009523590205171  BIBSYS: 10046084  BnF: cb13905726z (data)  GND: 5538275-7  ISNI: 0000 0001 2104 1715  LCCN: nr89010408  MusicBrainz: 3d621c94-2356-4532-ad52-79e0ef73e20c  NKC: xx0027872  SUDOC: 08230209X  VIAF: 121287770   WorldCat (עם VIAF): 121287770
כריס קראפט

| --- | --- |

קראפט כמנהל מרכז החלל ג'ונסון ב-1979
 לידה:  28 בפברואר 1924 כ"ג באדר התרפ"ד פיבוס, וירג'יניה, ארצות הברית ארצות הברית 
 פטירה:  22 ביולי 2019 (בגיל 95) י"ט בתמוז התשע"ט יוסטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  וירג'יניה טק  תיכון האמפטון 
 עיסוק:  מנהל הטיסה של נאס"א, מנהל מרכז החלל ג'ונסון
 מעסיק:  הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה, נאס"א 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 בת זוג:  בטי אן קראפט (מ-1950)
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  מדליית  האגודה האמריקאית של מהנדסים מכנים (1973)  מדליית השירות המצויין של נאס"א (1969)  היכל התהילה הבנילאומי של החלל (1988)  פרס פון קארמן (1994)  היכל התהילה הלאומי של התעופה (2016)  פרס תאודור רוזוולט (1971)  מדליית השירות המצויין של נאס"א (1981) 
 
כריסטופר קולומבוס קראפט ג'וניור (באנגלית: Christopher Columbus Kraft Jr.;‏ 28 בפברואר 1924 – 22 ביולי 2019) היה מהנדס תעופה וחלל אמריקאי של נאס"א אשר לקח חלק בהקמת מרכז בקרת המשימה של הסוכנות.
לאחר סיום לימודיו ב-1944 במכון וירג'יניה טק ובאוניברסיטת המדינה עם תואר בהנדסת אווירונאוטיקה, החל לעבוד בוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה. למעלה מעשור היה קראפט חוקר אווירונאוטי ובשנת 1958 הצטרף לקבוצת משימות החלל,
צוות אשר תכנן את הכנסת האדם האמריקאי הראשון לחלל. קראפט, הפך למנהל הטיסה הראשון של נאס"א.
אירועים מרכזיים אשר התרחשו במהלך תפקידו כללו את טיסת החלל הראשונה של אמריקה, הטיסה הראשונה במסלול צוות, והליכת החלל הראשונה. בתחילת תוכנית אפולו, קראפט פרש מתפקיד כמנהל הטיסה בכדי להתמקד בניהול ובתכנון המשימה. ב-1972 הוא הפך למנהל מרכז החלל המאויש (נקרא גם מרכז החלל ג'ונסון) בעקבות המנהל שלו, רוברט ר' גילרות' (אנ'), ושימש בתפקיד זה עד פרישתו בשנת 1982.
מאוחר יותר, קראפט עזר וייעץ לחברות שונות, ביניהן IBM ורוקוול אינטרנשיונל. ב-1994 מונה קראפט ליושב ראש הצוות כדי להפוך את תוכנית מעבורות החלל של נאס"א למשתלמת יותר. הדו"ח, שהיה אז שנוי במחלוקת בקרב אנשי הצוות, אשר כונה "דו"ח קראפט", המליץ להעביר את פעולות מעבורת החלל של נאס"א לקבלן פרטי. הוא גם המליץ לנאס"א לצמצם את השינויים הארגוניים אשר נועדו לשפר את הבטיחות לאחר אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר. פעולה זו הביאה עמה ביקורות רבות, במיוחד לאחר אסון מעבורת החלל קולומביה.
קראפט פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, הנקראת "טיסה: חיי בבקרת משימה" בשנת 2001, אותה השנה שבניין מרכז בקרת המשימה (אנ') נקרא על שמו, "מרכז בקרת המשימה כריסטפור קראפט". כאשר קיבל את גביע החלל הלאומי מארגון רוטרי בשנת 1999, הארגון תיאר אותו כ"כוח בעל השפעה רבה בתוכנית טיסות החלל האנושיות של ארצות הברית מראשיתה ועד תקופת מעבורות החלל" והוסיף, "אדם שהישגיו הפכו לאגדיים".
חיים מוקדמים והשכלה

קראפט נולד בפיבוס, וירג'יניה, ב-28 בפברואר 1924. הוא נקרא על שמו של אביו, כריסטופר קולומבוס קראפט, שנולד בעיר ניו יורק ב-1892 ליד כיכר קולומבוס. אביו של קראפט, בנם של הורים מהגרים מבוואריה.
אמו, וונדה אוליביה (לבית סודרת'), הייתה אחות.
כילד, קראפט ניגן בחיל התופים והבאגלים של הלגיון האמריקאי והפך לאלוף המדינה באגלר. הוא למד בבית ספר בווירג'יניה, ולמד בבית הספר התיכון המפטון.
בספטמבר 1941 החל קראפט את לימודיו במכון הפוליטכני של וירג'יניה ובאוניברסיטת המדינה, והפך לחניך בחיל הצוערים של וירג'יניה כחבר בטייסת N. כשארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941, הוא ניסה להתגייס לצי ארצות הברית בתור צוער תעופת V-12, אך נדחה בגלל פצע בידו הימנית ממנה סבל מגיל שלוש. הוא סיים את לימודיו בדצמבר 1944 עם תואר ראשון במדעים בהנדסת אווירונאוטיקה.
הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה

בסיום הלימודים, קראפט החל לעבוד בחברת המטוסים "Chance Vought" בקונטיקט. הוא גם פנה לוועדה
הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה, סוכנות ממשלתית שמרכז המחקר לנגלי (אנ') נמצא בהמפטון, וירג'יניה. הוא התלבט לגבי מיקום עבודתו, וחשב שזה קרוב מדי לביתו, אך הגיש בקשה ליתר ביטחון אם לא יתקבל במקום אחר. כאשר הגיע לחברת האווירונאוטיקה ווט, נאמר לו שלא ניתן להעסיקו ללא תעודת הלידה שלו, אותה לא הביא עמו. הוא היה מוטרד מתשובתה של החברה, והוא החליט לקבל את ההצעה מהוועדה הלאומית במקום.
בשנות ה-40, הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה הייתה ארגון מחקר ופיתוח, המוקדש למחקר אווירונאוטי מתקדם. במרכז המחקר לנגלי, הוא עשה שימוש במנהרות רוח לבדיקת תכנוני מטוסים חדשים, והוא חקר מושגים שונים, כמו מטוס הניסוי בל X-1.
קראפט עבד בחטיבת חקר הטיסה, שם רוברט מגילרות, המנהל הראשון של מרכז החלל ג'ונסון, היה אז ראש המחקר. עבודתו עם NACA כללה פיתוח דוגמה מתקדמת למערכות החלשת משבי רוח למטוסים אשר טסים באוויר הפרוע. זה כלל שינויים באטמוספירה על ידי הזזה אוטומטית של משטחי הבקרה.
למרות שהוא נהנה מהעבודה, קראפט נלחץ ממנה יותר ויותר, במיוחד מכיוון שהוא לא ראה את עצמו כתאורטיקן חזק. בשנת 1956, הוא אובחן כסובל מאולקוס והחל לחשוב על קריירה אחרת.
מנהל טיסות > פעולות טיסה

בשנת 1957, הטיסה הרוסית של הלוויין ספוטניק 1 הרתיעה את ארצות הברית ובכך גרמה לאמריקאים למהר את תוכנית החלל שלהם. ב-29 ביולי 1958, הנשיא דווייט אייזנהאואר חתם על חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי, אשר הקים את נאס"א והכניס את הוועדה הלאומית לאווירונאוטיקה לארגון החדש שנוצר. מרכז המחקר לנגלי הפך לחלק מנאס"א, וכך גם עובדי המרכז, כמו קראפט.
עוד לפני שנאס"א הוצאה לפועל באוקטובר, קראפט הוזמן להיות חלק מקבוצה חדשה שעבדה על תוכנית הכנסת האדם למסלול. בלי הרבה התלבטות, הוא נענה להצעה בחיוביות. כאשר קבוצת משימות החלל הוקמה רשמית ב-5 בנובמבר, קראפט הפך לאחד מ-33 אנשי הצוות המקוריים (25 מהם מהנדסים) שיישלחו. בכך החלה תוכנית האדם בחלל של אמריקה, שנקראה לאחר מכן תוכנית מרקורי.
כחבר בקבוצת משימות החלל, הוא נרשם לתפקיד בחטיבת מבצעי הטיסה, אשר ערכה תוכניות רבות להפעלת חללית מרקורי במהלך הטיסה, ולשליטה ובקרה של משימות מהקרקע. קראפט הפך לעוזר הראשי של צ'אק מתיוס, ראש החטיבה, וקיבל את האחריות לתכנן את תוכנית המשימה.
כאשר קראפט החל לתכנן את פעולות הטיסה של נאס"א, אף אדם לא טס לחלל באותו הזמן. למעשה, המשימה שעמדה לפניו הייתה עצומה, ודרשה תשומת לב והשקעה רבה לתוכניות טיסה, לוחות זמנים, נהלים, כללי משימה, מעקב אחר חלליות, טלמטריה, תמיכה קרקעית, כלי תקשורת וניהול חירום.
אחת התרומות החשובות והעיקריות ביותר של קראפט לטיסות חלל צוותות הייתה המקור שלו לרעיון של מרכז בקרת משימה (אנ'). רבים מהמהנדסים בתוכנית מרקורי עבדו בעבר על טיסת ניסוי, שבו התפקיד לתמיכה קרקעית היה מינימלי.
מהר מאוד הבין קראפט שאסטרונאוט יכול לעשות כל כך הרבה, במיוחד בשלב השיגור; החללית מרקורי תדרוש מעקב ותמיכה בזמן אמת של מהנדסים מומחים.
מושגים אלו השפיעו ותרמו למרכז הבקרה של מרקורי, שהיה אז בנמל החלל קייפ קנוורל בפלורידה. נקודת מבט חשובה נוספת, אשר הביא קראפט, הייתה הרעיון של מנהל הטיסה; האיש שירכז את צוות המהנדסים ויקבל החלטות בזמן אמת לגבי ביצוע המשימה. כפי שמתיוס ציין מאוחר יותר, קראפט הגיע אליו יום אחד ואמר: ”מישהו צריך להיות אחראי על הטיסות בזמן שהן באמת יוצאות, ואני רוצה להיות האדם הזה.”
בין החוויות המרכזיות שהיו עבור קראפט הייתה טיסת החלל של מרקורי-אטלס 5 (אנ'), ששלחה שימפנזה בשם אנוס לטיסה האמריקנית הראשונה בחלל עם נוסע חי.
במקור, הטיסה של מרקורי-אטלס 5 נועדה להימשך כשלושה מסלולים. הכישלון של אחד ממטוסי מי החמצן השולטים בגישה של החללית אילץ את קראפט לקבל את ההחלטה להחזיר את הקפסולה לכדור הארץ לאחר שני מסלולים בלבד. לאחר הטיסה, האסטרונאוט ג'ון גלן הצהיר כי הוא מאמין שנוסע אנושי היה מסוגל להביא את הקפסולה תחת שליטה ללא צורך בכניסה מחדש מוקדמת, ובכך "אישר את עליונותם של אסטרונאוטים על שימפונאוטים". אולם עבור קראפט, הטיסה של אנוס ייצגה הוכחה לחשיבותה של קבלת החלטות בזמן אמת במשימה. זה נתן לו תחושה של האחריות שתהיה לו על חייהם של אחרים, בין אם אנושיים או שימפנזים.
מנהל טיסות > תוכנית מרקורי

קראפט שימש בתפקיד מנהל טיסה במשך כל שש משימות החלל של מרקורי. במהלך הטיסה האחרונה, מרקורי-אטלס 9, אשר נמשכה למעלה מיממה, הוא ניהל את התפקיד יחד עם סגנו, ג'ון הודג'.
מרקורי-אטלס 6, טיסת החלל של ג'ון גלן אשר התרחשה ב-20 בפברואר 1962, הייתה טיסת הניסוי הן עבור בקרת המשימה והן עבור קראפט.
משימה זו הייתה הטיסה המסלולית הראשונה של אדם אמריקאי, והיא המשיכה כרגיל עד שגלן החל במסלולו השני. בשלב זה, בקר המערכות של קראפט, דון ערביאן, דיווח שהטלמטריה מציגה את מחוון "קטע 51". זה הצביע על כל ששק הנחיתה של החללית, אשר נועד להיפרס עם התזה על מנת ליצור כרית, היה אמור להיפרס לפני כן. קראפט האמין כי קטע 51 מגיע מתקלה במכשיר ולא מפריסה מוקדמת מדי. אם הוא טעה, זה אומר שמגן החום של החללית, אשר התאים על גבי תיק הנחיתה המשמש לאחר מכן, היה כיום שבור ולא יציב.
כאשר התייעץ קראפט עם בקרי הטיסה שלו, הוא השתכנע שהסימן לא נכון, ושאין צורך בפעולה. האחראים עליו, דחו את טענותיו של קראפט, ואמרו לו להורות לגלן להשאיר את הרטרורוקט (מנוע רקטי אשר מאט את החללית) דולק במהלך הכניסה החוזרת. הטענה הייתה, שהאריזה, אשר הייתה מחוברת מעל למגן החום, תחזיק את מגן החום במקומו גם אם הוא לא יציב. קראפט לעומת זאת, הרגיש שזהו סיכון לא תקין בכלל. ”הייתי מזועזע” הוא אמר, ”אם בכל אחד משלושת הרטרורוקטים היה נשאר דלק מלא, יכול להיות פיצוץ שיהרוס הכל.”
 אולם אחר כך, הוא הסכים לפעול לפי התוכנית האחרת, בה תמכו האחראים עליו.
לאחר המשימה, גלן נחת בשלום, אך לאחר מכן הוא ראה שאחד מכפתורי שק הנחיתה היה פגום. ולכן, קראפט צדק; מגן החום לא היה שבור בסוף. מוסר ההשכל היה ברור למדי, והוא אמר לאחר מכן:
בקרי הטיסה שלי ואני היינו הרבה יותר קרובים למערכות ולאירועים מכל אחד מהמנהלים הבכירים. מעכשיו נשבעתי שהם ישלמו לעזאזל לפני שהם מבטלים כל החלטה שאני עושה.
לפני טיסת מרקורי-אטלס 7, קראפט התנגד להצעתו של סקוט קרפנטר כאסטרונאוט לטיסה, ואמר לוולט וויליאמס שלקרפנטר חסרים כישורים הנדסיים ושהוא יכול לסכן את המשימה ואת חייו. בטיסה היו בעיות שונות, כגון צריכת דלק גבוהה בצורה חריגה, דליקה מאוחרת של אורות ועוד. לאורך כל הטיסה, קראפט היה מתוסכל מפעולתה של התקשורת של קרפנטר עם בקרת הטיסה, ומכך שקרפנטר לא השקיע מספיק במשימה ובחובותיו. קראפט אמר: ”הבעיה הייתה, שקרפנטר לא הבין או שהתעלם מההוראות שלי”.
בעוד שחלק מהבעיות האלו נגרמו מתקלות מכניות, והאחריות על כישלונות המשימה עדיין ניתנה לוויכוח, קראפט לא היסס לרגע והטיל את האשמה על קרפנטר. האוטוביוגרפיה שלו, שנכתבה בשנת 2011, פתחה מחדש את הנושא; הפרק אשר עסק בטיסה של מרקורי-אטלס 7 כונה "האיש התקלקל". במכתב לעיתון האמריקאי הניו יורק טיימס, כינה קראפט את ספר האוטוביוגרפיה כ"נקמני ומגוחך", והציע גורם אחר לגבי הסיבות לתסכולו של קראפט: ”בחלל דברים קורים כל כך מהר כך שרק הטייס יודע מה לעשות, ואפילו שליטה בקרקע לא יכולה לעזור. אולי בגלל זה הוא עדיין רותח מזעם אחרי כל השנים האלה”."
מנהל טיסות > תוכנית ג'מיני

תוכנית ג'מיני הייתה שורה של תוכניות שונות עבור נאס"א - הטיסה הראשונה עם שני אסטרונאוטים, המפגש הראשון בחלל, הליכת החלל הראשונה - וקראפט היה חלק גדול במהלך רבים מהאירועים האלו. הליכת החלל הראשונה של אמריקה התרחשה במהלך משימת ג'מיני 4; קראפט, אשר היה בעמדת השליטה, לא התרכז בעבודתו, ואילץ את עצמו להימנע מהסחות דעת, אשר נגרמו על ידי התיאורים ה"מהפנטים" של האסטרונאוט אדוארד היגינס וייט על כדור הארץ מלמטה.
לאחר תוכנית ג'מיני 7, קראפט התרחק מעבודתו בבקרת הטיסה, ונתן למנהלי טיסות אחרים את תפקידו ושייקחו אחריות על המשימות שנותרו כדי שיוכל להקדיש יותר זמן לתכנון תוכנית אפולו. הוא כיהן בשתי מועצות בחברת נורת' אמריקן אוויאיישן, היצרנית האחראית על קפסולת אפולו. עם זאת, קראפט עדיין חווה קשיים מכיוון שהוא לא היה במרכז המשימה, במיוחד לאחר כניסת החירום החוזרת של תוכנית ג'מיני 8.
מנהל טיסות > אש אפולו 1

עם תחילת תוכנית אפולו, קראפט התכוון לחדש את בקרת הטיסה. הוא היה מנהל טיסה ראשי במשימת אפולו הראשונה בצוות (שכונה מאוחר יותר בשם "אפולו 1"), שתוכננה להשתגר בתחילת 1967. ב-27 בינואר 1967, שלושת אנשי הצוות נהרגו משריפה במהלך מבחן ספירה לאחור על המשטח. אף אחד לא יכל לעשות שום דבר; לפני שהצוות הספיק לפתוח את הדלת, שלושת האסטרונאוטים נהרגו, לאחר שחנקו על ידי גזים רעילים.
מנהל טיסות > תדמית ציבורית

קראפט היה מוכר מאוד באמריקה לאורך שנות ה־60. הוא הופיע על השער של גיליון 27 באוגוסט 1965 של מגזין טיים, המכונה "המנצח במוצב פיקוד". במאמר הוא השווה את עצמו לכריסטופר קולומבוס, והציג את מה שהמגזין תיאר כ"גאווה כמעט כועסת" בעבודתו. "אנחנו יודעים הרבה יותר על מה שאנחנו צריכים לעשות מאשר מה שהוא ידע", אמר קראפט. "ואנחנו יודעים לאן אנחנו הולכים." המאמר תיאר את תפקידו של קראפט במשימת ג'מיני 5, והסתמך על השוואות נפוצות שלו בין תפקידו כמנהל טיסה לזה של מנצח תזמורת.
"המנצח לא יכול לנגן בכל הכלים - אולי אפילו לא יוכל לנגן באף אחד מהם. אבל הוא יודע מתי הכינור הראשון צריך לנגן, והוא יודע מתי החצוצרות צריכות להיות חזקות או רכות, ומתי המתופף צריך לתופף. הוא מערבב את כל זה ויצא מוזיקה. זה מה שאנחנו עושים כאן."
קראפט הופתע מההחלטה של המגזין לשים אותו על השער ואמר לקצין לענייני הציבור של נאס"א ש"הם לקחו את הבחור הלא נכון. זה צריך להיות בוב גילרות'... לא אני." בסופו של דבר הוא השלים עם הרעיון, והדיוקן שצויר לכריכה הפך לאחד מנכסיו היקרים ביותר.
מנהל טיסות > יחסיו עם חיל האסטרונאוטים

לאחר טיסתו של ג'ון גלן, קראפט נשבע שהוא לא יאפשר יותר שמי שמחוץ לבקרת הטיסה לבטל את החלטותיו.
חוקי המשימה, שעליהם החליט קראפט, קבעו כי "מנהל הטיסה רשאי, לאחר הטיסה, לבחור לנקוט בכל פעולה שנדרשת כדי לבצע משימה מוצלחת."
מדי פעם קראפט התערב בתכנון המשימות על מנת לדאוג שסמכותו בתפקיד מנהל הטיסה תישאר. עד שטסה טיסת אפולו 7, הוא קדם לראש חטיבת מבצעי הטיסה; לפיכך, גלין לוני, ששימש כמנהל הטיסה הראשי במקום קראפט, ונאלץ להתמודד ישירות עם ההתנהגות של הצוות שקראפט כינה "לא קשובים". מפקד המשימה וולטר שירה, שהתעצבן מהשינויים ברגע האחרון בלוח הזמנים של הצוות, סירב שוב ושוב לקבל פקודות מהקרקע. למרות שפעולותיו של שירה היו מוצלחות במשך תקופה, קראפט קבע לאחר התייעצות עם ראש האסטרונאוט דיק סלייטון שאף אחד מצוות אפולו 7 לא יטוס שוב יותר.
כבר לפני טיסת אפולו 7, וולטר החליט שהוא יפרוש מתפקידו אחרי המשימה. קראפט הכריז על הצהרה כזו בעבר, במקרה של האסטרונאוט סקוט קרפנטר. לאחר משימתה המסובכת של תוכנית מרקורי, קראפט כתב: ”נשבעתי שבועה שסקוט קרפנטר לא יטוס עוד בחלל. התוצאה: הוא לא עשה זאת.”
מנהל ומנטור > תכנון משימת אפולו

כמנהל תפעול הטיסה, קראפט היה מעורב באופן משמעותי בתכנון משימת אפולו 1. הוא היה אחד ממנהלי נאס"א הראשונים שנקלעו להחלטה לשלוח את משימת אפולו 8 לטיסה סביב הירח. בעקבות תקלות בפיתוח רכב הנחיתה הירחי בשנת 1968, נאס"א נאלצה לדחות את משימת הניסוי המלאה של אפולו ל-1969. במקום, ג'ורג' לואו (אנ'), אחד ממנהלי המשרד של התוכנית, הציע ליצור פרופיל חדש למשימת אפולו 8, כזה שיהיה ניתן להטיסו ללא רכב הנחיתה הירחי.
הרעיון היה נידון בתחילת אוגוסט באותה השנה בפגישה בין לואו, קראפט, גילרות', ודיק סלייטון:
”ארבעתנו הפכנו לוועדה לא רשמית שהתכנסה לעיתים קרובות במשרדו של בוב כדי לדון בבעיות, תוכניות ורעיונות הרבה מעבר.”
התוכנית של לואו הייתה לטוס בדצמבר, מה שהשאיר מעט זמן לאגף מבצעי הטיסה כדי להתאמן ולהתכונן. לאחר שהסכים שהמשימה אפשרית באופן עקרוני, קראפט פנה למתכנני המשימה ומנהלי הטיסות שלו על מנת לקבוע האם הם והצוותים שלהם יכולים להיות מוכנים בהתאם ללוח הזמנים העמוס שהיה צפוי. "הראש שלי משתגע מהדברים שנצטרך לעשות", אמר קראפט. "אבל זה היה אתגר מטורף".
ב-9 באוגוסט, גילות', לואו קראפט וסלייטון טסו למרכז טיסות החלל מרשל בהאנטסוויל, אלבמה, שם הם הכינו את מנהלי נאס"א כולל ורנר פון בראון ורוקו פטרון על המשימה המתוכננת. חמישה ימים לאחר מכן, ב-14 באוגוסט, הם, יחד עם קבוצת האנסטוויל, נסעו למטה נאס"א בוושינגטון במטרה לתדרך את סגן המנהל תומאס פיין. בתורו, פיין המליץ לג'יימס ווב להיות מנהל המשימה. ווב, שנתן לקראפט ולצוותו את הסמכות להתחיל להתכונן למשימה.
בתכנון של משימת אפולו 8, אחת מהאחריות שעמד בפני קראפט הייתה להבטיח שתמתין שייטת לאסוף את הצוות כאשר הם ינחתו בתום המשימה. זה הוכיח את עצמו כאתגר יוצא דופן, מכיוון שחלק גדול מצי האוקיינוס השקט היה בחופשה במהלך תקופת חג המולד וערב השנה החדשה. קראפט נאלץ להיפגש באופן אישי עם האדמירל ג'ון מ'יין כדי לשכנע אותו להעמיד את המשאבים הנדרשים לרשות נאס"א.
מנהל ומנטור > משימות אפולו

בערב חג המולד, 1968, יצא אפולו 8 למסלול סביב הירח. רק עשר שנים קודם לכן, קראפט הצטרף לקבוצת משימות החלל החדשה של גילות' שנוסדה אז.
קראפט שוב מצא את עצמו צופה במהלך הנחיתה של אפולו 11, שאותו צפה מבקרת המשימה, יושב עם גילרות' וג'ורג' לואו. הוא מילא תפקיד פעיל יותר באירועים במהלך משבר אפולו 13. נקרא לבקרת המשימה על ידי ג'ין קרנץ כמעט מיד לאחר התאונה, הוא הוביל דיונים בשאלה האם אפולו 13 היה צריך לנסות הפלה ישירה, או להקיף את הירח ולחזור במסלול חופשי; האפשרות האחרונה נבחרה.