בירדמן (סרט)
הפקה > חזרות וצילומים

לאחר שכתיבת התסריט הסתיימה, איניאריטו יצר קשר עם החבר והצלם עמנואל לובצקי כדי לדון ברעיונות שלו לסרט. לאחר קריאת התסריט, לובצקי חשש שיניאריטו יציע לו את התפקיד מכיוון שלבירדמן "היו את כל האלמנטים של סרט שלא רציתי לעשות בכלל" - קומדיה, עבודה באולפן וטייקים ארוכים (שוט אחד) - אבל שינה את דעתו לאחר דיון נוסף עם הבמאי. השניים עבדו יחד על פרסומות וסרט קצר באנתולוגיה To Every His Own Cinema (אנ'), אך לא על אף סרט עלילתי. לובצקי רצה להיות בטוח שזו החלטה של רודריגו פרייטו, צלם הקולנוע של כל ארבעת סרטיו העלילתיים של איניאריטו, ושנוח לו איתה, אבל לאחר שקיבל את המלצתו, השניים פנו לקדם-הפקה.
לאחר השלמת הכתיבה, איניאריטו פנה לצלם עמנואל לובצקי כדי לדון ברעיונו לסרט. בתחילה, לובצקי היסס לקחת חלק בפרויקט, מאחר שהאלמנטים שבו - קומדיה, עבודה באולפן וצילום בטייקים ארוכים - לא היו קוסמים לו. עם זאת, לאחר דיון מעמיק עם איניאריטו, הוא שינה את דעתו. לאחר שקיבל את ברכתו של רודריגו פרייטו, צלם סרטיו הקודמים של איניאריטו, לובצקי הצטרף לפרויקט והחל בהכנות לצילום.
אחת הדאגות המרכזיות הייתה שהסרט דרש גישה שלא בוצעה בעבר, ולכן לא היה חומר עיון מתאים. לובצקי ואיניאריטו החליטו לבדוק את האפשרויות בעצמם. הם בנו סט מזויף באולפני סוני בלוס אנג'לס, שבו סימנו אזורים באמצעות קנבס, מעמדי C וסרט דביק. באמצעות מצלמה וכמה שחקני סטנד-אין, הם בחנו את ההיתכנות של רעיון הצילום. כשהבינו שתיאטרון רגיל לא יוכל להכיל את דרישות הצילום, שכרו את אולפני קאופמן אסטוריה בניו יורק. מאוחר יותר, הצליחו להבטיח את תיאטרון סנט ג'יימס בברודוויי לצילומים.
העבודה המקדימה הייתה מדויקת ומוקפדת. איניאריטו ציין שלא היה מקום לאלתור, וכל פרט, מהתנועות ועד השורות, תורגל מראש. השחקנים הצטרפו לחזרות רק לאחר סיום שלב התכנון, ולובצקי תיאר את השיטה כ"סרט הפוך", שבו הפוסט-פרודקשן נעשה לפני הצילום בפועל.
העורכים דאגלס קריס וסטיבן מיריון השתתפו בפרויקט בשלב מוקדם, כשהעריכה אפשרה לזהות מה עובד ולדון בנושאי עריכה עם הבמאי, כולל מיקומי מעברים ורגעי מנוחה בסרט. מעצב ההפקה קווין תומפסון תכנן את הסט בהתאם לדרישות הצילום, כמו מראת איפור ושולחן עבודה שמציגים את השתקפות הדמות, והתאים את העיצוב לצורכי הצוות, כמו מדרגות רחבות למפעיל הסטדיקאם. לאחר מכן יצר תבנית של הסט לבנייה בניו יורק. תיאטרון סנט ג'יימס ואולפני קאופמן אסטוריה בניו יורק שימשו לצילומי הבמה ומאחורי הקלעים של בירדמן, בהתאמה.
גם התסריטאים השתתפו בחזרות, כווננו את התסריט והבטיחו זרימה חלקה של הסרט.
לאחר סידור הלוגיסטיקה של הסצנות והעיתוי, הצוות המשיך לחזרות נוספות באולפני קאופמן, ולאחר מכן צילומים בניו יורק במהלך אביב 2013. האולפנים שימשו לצילומי מאחורי הקלעים, כולל חדר ההלבשה של ריגן ומסדרונות התיאטרון, בעוד שתיאטרון סנט ג'יימס שימש לצילומים של סצנות הבמה.
הסרט לא צולם באופן כרונולוגי בגלל התיאום עם תיאטרון סנט ג'יימס. הצילומים היו מוארים באור טבעי, בהשראת רצונו של לובצקי שהסרט ייראה נטורליסטי. התאורה, במיוחד סצנות הלילה, הייתה אתגר בגלל הצורך להימנע מלהקרין את צללי הצוות על השחקנים בזמן תנועות המצלמה הרצופות.
הצילומים נעשו באמצעות מצלמות Arri Alexa, עם Alexa M לצילומי יד ו-Alexa XT על Steadicam. לא השתמשו בקופסאות מט כדי לא להפריע לקו העין של הצופים. לובצקי השתמש במצלמה קטנה כדי להתקרב לשחקנים, לפעמים עד 5 ס"מ, והמצלמה אפשרה צילומים ארוכים, דבר שהפך את הסרט לבלתי אפשרי לצילום בשנים קודמות. הצוות השתמש בעדשות Leica Summilux-C או Zeiss Master Primes, שבזכותן ניתן היה לקבל תמונות נקיות, והעדשה המועדפת הייתה 18 מ"מ, שהעניקה אינטימיות.
למרות כל ההכנות, יום צילומים טיפוסי ב"בירדמן" החל בחזרות שנמשכו רוב שעות הבוקר, ולאחר מכן הצילומים עצמם. התזמון המדויק של הסצנות גרם לכך שטייקים היו מבוטלים בגלל תקלות קלות, למשל כאשר אמה סטון נזכרה שבצילום של סצנה בין ריגן למייק, טייק בן שש דקות נהרס כאשר היא הלכה מעבר לפינה מהר מדי. אם הקצב לא היה נכון או אם איניאריטו ולובצקי לא היו מרוצים מהמסגור, גם אז טייקים היו חוזרים על עצמם. עם הזמן, שורות דיאלוג הוסרו, מה שפתח אפשרויות נוספות במהלך הפוסט-פרודקשן.
בגלל התכנון המדוקדק, מספר הטייקים לסצנה אחת היה גבוה, בדרך כלל 20 עבור סצנות קצרות, ולפעמים 15 עבור סצנות ארוכות יותר. כריס הארהוף תיאר את הצילומים כ"סוג של ריקוד", שבו כולם מנסים להגיע לשיא באותו רגע. במיקומים כמו טיימס סקוור, היו הגבלות על מספר הטייקים, והמקום צולם רק פעמיים כדי למנוע תשומת לב רבה מדי מהתיירים.
למרות הלחץ, צוות השחקנים נהנה מהחוויה. נורטון ציין ש"בבירדמן כולם היו על אדים", כיוון שהם הסתמכו אחד על השני כדי להצליח. אמה סטון הסבירה שאיניאריטו הצליח להוציא מהם את המיטב, תוך כדי יצירת זעם שגורם להם להרגיש שהם נתנו הרבה יותר ממה שחשבו. נעמי ווטס קישרה את האווירה להרגשה על הבמה, בעוד אנדריאה ריסבורו תיארה את תהליך הצילום כ"נפלא", שבו הכל הופך שקט לאחר שהמצלמה עוזבת.
ברגע שסיימו טייק בהצלחה, כולם הרגישו את ההתרגשות. נורטון סיפר ש"מעולם לא היה בסט שבו כל יום הסתיים בהתלהבות ובסוג של עידוד אמיתי".