stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייוויד או. ראסל
קריירה

בשנת 1994 ראסל ביים את סרטו הראשון, הקומדיה העצמאית "להצליף בקוף". הסרט הפך לפופולרי בקרב חובבי אינדי וזכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל סאנדנס ובשני פרסי אינדיפנדנט ספיריט בקטגוריות התסריט הטוב ביותר וסרט הבכורה הטוב ביותר. שנתיים לאחר מכן כתב וביים את הקומדיה "אני, אשתי ואמי החורגת" בכיכובם של בן סטילר ופטרישה ארקט. על עבודתו זו היה ראסל מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט בקטגוריות הבמאי הטוב ביותר והתסריט הטוב ביותר.
בעקבות הצלחתן של שתי הקומדיות ביים ראסל את סרטו עתיר התקציב הראשון, דרמת המלחמה הסאטירית "שלושה מלכים" שהתמקדה בארבעה חיילי נחתים אמריקאים הנשלחים למצוא זהב גנוב בזמן מלחמת המפרץ. הסרט יצא בשנת 1999 וזכה להצלחה ביקורתית גדולה ולרווח של למעלה מ-100 מיליון דולרים ברחבי העולם. בזמן צילומי הסרט דווח שראסל כמעט ונקלע לתגרה עם כוכב הסרט ג'ורג' קלוני על רקע ביקורת שהעביר לעיני כל על איכויות המשחק שלו, דיווחים אשר אומתו על ידי קלוני כשנה לאחר יציאת הסרט.
ב-2004 יצא לפועל הפרויקט הבא של ראסל, הדרמה הקומית "אני אוהב האקביז" אותה כתב, הפיק וביים. במהלך צילומי הסרט פרץ ויכוח סוער בין ראסל לשחקנית לילי טומלין על התסריט ועשיית הסרט. הוויכוח, שהיה בנוכחות שחקני וצוות הפקת הסרט, במהלכה ראסל השליך חפצים לעברה של טומלין, צולם והועלה לרשת. הסרט קיבל ביקורות מעורבות וזכה להצלחה פחותה בקופות בהשוואה לסרטיו האחרים של ראסל.
באותה שנה הוציא ראסל לאקרנים גם את הסרט הדוקומנטרי שלו "Soldiers Pay", שעסק במלחמת עיראק.
בשנת 2010 הפיק את הסרט דרמת האגרוף הביוגרפית "פייטר", יחד עם דארן ארונופסקי ומארק וולברג, שכיכב גם בסרטיו הקודמים של ראסל "שלושה מלכים" ו"אני אוהב האקביז". עלילת הסרט מתארת את ניסיונו של המתאגרף האירי-אמריקאי מיקי וורד (אותו גילם וולברג עצמו) לקדם את קריירת האגרוף שלו ולהתנתק מהניהול המשפחתי האדוק של אמו אליס וורד-אקלונד (מליסה לאו) ומאחיו המתאגרף לשעבר דיקי אקלונד (כריסטיאן בייל) המכור לסמים. הסרט היה רווחי מאוד וזכה להצלחה רבה עם שבע מועמדויות לפרס אוסקר, מתוכן שתי זכיות לשחקני המשנה, בייל ולאו. ראסל עצמו זכה לביקורות משבחות על בימויו והועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2012 הוציא ראסל לאקרנים את הדרמה הקומית המצליחה "אופטימיות היא שם המשחק" בכיכובם של ג'ניפר לורנס, בראדלי קופר ורוברט דה נירו. הסרט הצליח מאוד עם רווחים של למעלה מ-200 מיליון דולרים ברחבי העולם, זכה לביקורות מהללות והיה מועמד ל-8 פרסי אוסקר, מתוכן זכייה בקטגוריית השחקנית הראשית. ראסל עצמו זכה בפרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר והיה מועמד לשניים מתוך שמונת פרסי האוסקר: פרס התסריט המעובד הטוב ביותר ושוב פרס הבמאי הטוב ביותר.
ב-2013 ביים ראסל את דרמת הפשע הקומית "חלום אמריקאי". בסרט זה איחד ראסל את כוכבי הלהיטים שלו כריסטיאן בייל ואיימי אדמס מ"פייטר" ואת ג'ניפר לורנס ובראדלי קופר מ"אופטימיות היא שם המשחק". הסרט זכה לביקורות מהללות וכן זכה בשלושה פרסי גלובוס זהב: פרס הסרט הקומי/מוזיקלי הטוב ביותר ושני פרסים נוספים על משחקן של כוכבות הסרט אדמס ולורנס. בשנת 2014 היה הסרט מועמד ב-10 קטגוריות בטקס האוסקר, ראסל היה מועמד בפעם השלישית והשנייה ברציפות לפרס הבמאי הטוב ביותר. ראסל היה מועמד גם בקטגוריית פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר על התסריט שכתב ביחד עם אריק וורן סינגר, תסריט שהתבסס על מבצע אמיתי של ה-FBI לקראת סוף שנות ה-70 (Abscam). ראסל זכה ביחד עם סינגר ב-2014 בפרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר.
פילמוגרפיה

להצליף בקוף (1994)
אני, אשתי ואמי החורגת (1996)
שלושה מלכים (1999)
אני אוהב האקביז (2004)
Soldiers Pay (2004)
פייטר (2010)
אופטימיות היא שם המשחק (2012)
חלום אמריקאי (2013)
ג'וי (2015)
אמסטרדם (2022)
דניאל ליטמן

| --- | --- |

 לידה:  19 באוקטובר 1990 (בן 34) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2008
 עיסוק:  שחקן
 בת זוג:  שירי לובל
 פרופיל ב-IMDb
 
דניאל ליטמן (נולד ב-19 באוקטובר 1990) הוא שחקן ודוגמן ישראלי.
ביוגרפיה

ליטמן נולד בחיפה, לאבי וליזה, אחיו הגדול הוא המוזיקאי אור ליטמן. התחנך בבית הספר התיכון עירוני ה' בחיפה למד במגמת קולנוע. שירת בצה"ל כמאבטח מתקנים בבסיס הקריה. ובהמשך למד בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
קריירה

בגיל 18 השתתף בסדרת הנוער "אלכס בעד ונגד" בערוץ הילדים, בתפקיד מיכאל, בן הזוג של איה (עמית פרקש).
בשנת 2011 גילם את גיא בסדרת הנוער "החולמים" בערוץ הילדים למנויי HOT.
באוגוסט 2012 הופיע ליטמן בהצגת הילדים "הרפתקאות נמו בספארי" על במת הספארי ברמת גן, בתפקיד נמו, לצד יאנה יוסף, אילנית לוי ואחרים. במהלך ההצגה לקה בתסמונת גיליאן-ברה שגרמה לשיתוק בגפיו, אך לאחר מספר חודשי שיקום חזר לתפקוד מלא.
בדצמבר 2012 החל לגלם בתפקיד ראשי בסדרת הנוער "החממה" (ערוץ ניקלודיאון, Yes), שם גילם את דניאל גורן, ספורטאי וקפטן לשעבר של קבוצת "הנשרים". את תפקידו בסדרה גילם עד פברואר 2016 למשך שלוש עונות ושלושה מופעים עם כל חברי הקאסט בסדרה.
בחודשי הקיץ של 2014 החל להופיע במופעים לילדים ולנוער יחד עם שיר מורנו ברחבי הארץ. בחנוכה 2014 השתתף ב"משחקי הפסטיגל" בתפקיד ספייק.
בדצמבר 2015 החל לשחק בעונה השנייה של סדרת הילדים "מועדון החנונים" (ערוץ זום, HOT) בתפקיד חורחיטו, תלמיד חדש שהגיע מארגנטינה. באותה שנה שיחק בסרט הסטודנטים "מה שלא הורג אותך" בבימויה של דריה צוק.
באפריל 2016 החל לשחק בסדרת המתח לנוער "נעלמים" (ערוץ ניקלודיאון, HOT) שם גילם את איתי גולדין, ספורטאי ובן זוגה של יובל הופמן (ענבל ביבי). בחודש מאי החל לגלם את מיכאל בעונה השנייה של הקומדיה בכיכובה של קרן מור "יום האם" (ערוץ 2, שידורי קשת) שצולמה במהלך 2014. באוגוסט 2016 החל להצטלם לסדרה ילדים חדשה של ערוץ זום, "צפוף", לצידם של אלי פיניש, יעל שרוני, שירה נאור ואחרים. על תפקידו בסדרה קיבל מועמדות בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער.
ב-1 בספטמבר החל לשחק לשחק בסדרת הנוער "שכונה" (ערוץ ניקלודיאון, HOT) שם גילם את ג'וני, כדורגלן שמתאהב באגם (ליהי קורנובסקי). באותה שנה שיחק בסרטו הקצר של שחר שמאי, "מנוטרל", שם גילם את ליאור, נכה צה"ל שנמצא במחלקת שיקום ותפיסת עולמו משתנה כאשר הוא פוגש במחלקה נערה. ב-2017 שיחק ב"פולמון", שם גילם את דורון רוזנר, במאי ויוצר סרטים, ובן זוגה של בר.
במהלך 2017 הצטלם לסדרת הדרמה "שלטון הצללים" של רז יובן וחיים אביחיל, ששודרה ב-HOT3 בשנת 2018, שם גילם את יפתח לבקוביץ, עוזר פרלמנטרי. באותה שנה השתתף בצילומי העונה השנייה של "המדרשה", בכיכובו של יהודה לוי, שם הוא מגלם את טובי מילר, סוכן מוסד מתלמד. בשנים 2018–2019 השתתף בעונות 2 ו-3 של הסדרה "כדברא", המשודרת בערוץ טין ניק yes.
ליטמן זכה בפרס שחקן השנה של טקס נבחרי פרוגי ב-2016 וב-2017.
הוא זכה גם בפרס בקטגוריה שחקן השנה בטקס נבחרי הילדים 2017 ששודר בערוץ הילדים.
בשנת 2020 החל שידורה של העונה השנייה של הסדרה "תאג"ד", בה ליטמן משחק. ביולי של אותה שנה החל להוביל קמפיינים כדוגמן של "רנואר", עם עזיבתו של הפרזנטור יהודה לוי.
ב-2021 שיחק בסדרה "אזהרת מסע". הסדרה הופקה על ידי נטפליקס ועלתה לשידור ב-11 באפריל 2021 ב-HOT וב-2 TV נורווגיה. בנוסף שיחק באותה שנה בתפקיד ראשי בסדרה "בעלת החלומות". באותה שנה גם החל לשחק בתיאטרון בהצגה "את שאהבה נפשי" בתפקיד אדם.
ב-2024 שיחק את איתן בסרט קרב אוויר.
חיים אישיים

ליטמן מתגורר בתל אביב עם אשתו שירי לובל, סטודנטית לעיצוב פנים. השניים התארסו בינואר 2022, והתחתנו ביולי של אותה שנה. בנובמבר 2024 נולד להם בן.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | כותר | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2023 | המנצחים | עמוס | תפקיד ראשי |
| 2024 | קרב אוויר | איתן | תפקיד ראשי |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | כותר | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2009 | אלכס בעד ונגד | מיכאל |  |
| 2011 | החולמים | גיא |  |
| 2012–2016 | החממה | דניאל גורן/דנינו |  |
| 2015–2016 | מועדון החנונים | חורחיטו |  |
| 2016 | יום האם | מיכאל |  |
| 2016–2018 | שכונה | יהונתן (ג'וני) |  |
| 2016–2018 | נעלמים | איתי |  |
| 2017–2018 | המדרשה | טובי מילר |  |
| 2017–2018 | פולמון | דורון רוזנר |  |
| 2017–2018 | כדברא | לוק |  |
| 2018 | שלטון הצללים | יפתח |  |
| 2018 | המתופפת הקטנה | דניאל | תפקיד אורח |
| 2017–2021 | צפוף | דניאל "הבן" |  |
| 2020 | תאג"ד | עומר חכים |  |
| 2021 | אזהרת מסע | נדב |  |
| 2021–2023 | בעלת החלומות | יהודה ורבורג |  |
פילמוגרפיה > תיאטרון

| שנה | שם ההצגה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2021 | את שאהבה נפשי | אדם | תפקיד ראשי |
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | פרויקט | מועמדות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2016 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | שחקן ראשי בסדרת נוער | החממה | זכייה |
| 2017 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | שחקן ראשי בסדרת נוער | צפוף | זכייה |
| 2017 | טקס נבחרי הילדים | שחקן ראשי בסדרת נוער |  | זכייה |
| 2021 | פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער | השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית | צפוף | מועמדות |
הערות שוליים

↑  Login • Instagram, www.instagram.com
↑  רז שכניק, "אני בוכה לא מעט. אתמול בחדר כושר פתאום בכיתי בלי סיבה, ככה סתם", באתר ynet, 22 בינואר 2019
↑  Daniel Litman, ADD (באנגלית אמריקאית)
↑  שגיא בן נון‏, דניאל ליטמן: "מוזר לי שלא הרווחתי מהמרצ'נדייז עם הפנים שלי", באתר וואלה, 1 באפריל 2016
↑  כוכב "החממה" על השיתוק שתקף את גופו: "לא זכרתי איך הולכים", באתר חדשות 13 (לשעבר ערוץ עשר), 7 בינואר 2013
↑  אביב וינברגר, יאללה מממ ביי: האם יהודה לוי עוזב את רנואר?, באתר את, 20 ביולי 2020
↑  מאיה כהן, בדרך למעלה: דניאל ליטמן נחשף, באתר ישראל היום, 13 במאי 2021
↑  יפעת הללי אברהם, ‏דניאל ליטמן התחתן עם בחירת ליבו - החברים מהתעשייה באו לחגוג, באתר ‏מאקו‏, 15 ביולי 2022
↑  בר זגה, מזל טוב: דניאל ליטמן הפך לאבא, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 3 בנובמבר 2024
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: | פרסי נבחרי השנה של פרוגי - שחקן ראשי בסדרת נוער  2016: דניאל ליטמן (החממה) | 2017: דניאל ליטמן (צפוף) |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| 2016: דניאל ליטמן (החממה) | פרסי נבחרי השנה של פרוגי - שחקן ראשי בסדרת נוער  2017: דניאל ליטמן (צפוף) | 2018: עומר חזן (אילת) |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007367249605171  VIAF: 812150172743900180003   WorldCat (עם VIAF): 812150172743900180003
משרד הפטנטים וסימני המסחר של ארצות הברית

| --- | --- |
חותם של משרד הפטנטים והסימנים המסחריים של ארצות הברית

בניין ג'יימס מדיסון בקמפוס של מטה משרד הפטנטים והסימנים המסחריים של ארצות הברית באלכסנדריה. זהו הבניין הגדול ביותר בקמפוס.
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 משרד אחראי:  מחלקת המסחר של ארצות הברית
 סוכנות אם:  מחלקת המסחר של ארצות הברית 
 סוכנות בת:  Patent Trial and Appeal Board 
 תאריך הקמה:  4 ביולי 1836 
 מטה מרכזי:  אלכסנדריה 
 עובדים:  12,579(2018)
 www.uspto.gov
 
משרד הפטנטים וסימני המסחר של ארצות הברית (באנגלית: United States Patent and Trademark Office‏, בראשי תיבות: USPTO) הוא סוכנות של ממשלת ארצות הברית, האחראית על הענקת פטנטים וסימני מסחר בארצות הברית. משרד הפטנטים וסימני המסחר משתייך למחלקת המסחר של ארצות הברית וראש המשרד נושא במקביל בתואר סגן מזכיר מחלקת המסחר.
משרד הפטנטים וסימני המסחר הוא ייחודי בין הסוכנויות של הממשל הפדרלי בכך שהוא ממומן כולו באגרות הנגבות מהנזקקים לשירותיו ואינו נזקק לכספי משלם המיסים. כמו שאר סוכנויות.
המשרד פועל מקבוצת מבנים באלכסנדריה, וירג'יניה.
היסטוריה > שנים ראשונות

ועדת הפטנטים של ארצות הברית הוקמה בשנת 1790. שלושת חבריה הראשונים היו מזכיר המדינה תומאס ג'פרסון, מזכיר המלחמה הנרי נוקס, והתובע הכללי אדמונד רנדולף.
הממציא הראשון שקיבל פטנט בארצות הברית ב-31 ביולי 1790 היה סמואל הופקינס מפיטספורד, שבוורמונט. הוא קיבל פטנט על "תהליך חדש לייצור אשלג במכונה".
חוק הפטנטים הראשון דרש יצירת מודל מיניאטורי עובד של כל אמצאה המוגשת למשרד. שינוי ראשון לחוק הפטנטים נעשה בשנת 1793. השינוי הביא מערכת רישום פשוטה, שדרשה תשלום אגרה של 30 דולר לצורך רישום הפטנט. ועדת הפטנטים הוחלפה בפקיד במשרד ממשלתי ראשי. במאי 1802 ג'יימס מדיסון, מזכיר המדינה, הפריד את משרד הפטנטים מתוך משרד ממשלתי ראשי של ארצות הברית ומינה את ד"ר ויליאם תורנתון בראשו.
במלחמת 1812, משרד הפטנטים היה הבניין הממשלתי היחיד ששרד בפריצה הבריטית אל וושינגטון. ויליאם תורנתון, שהיה עסוק בזמן הפריצה לבניין בבניית כלי מוזיקלי, שכנע את הקצינים הבריטים שלא להרוס את הבניין או לשרוף אותו, שכן, אם יישרפו מסמכי הפטנטים המצויים בבניין, ייהרס האוצר האינטלקטואלי המשותף של האנושות.
היסטוריה > סוכנות עצמאית

ביולי 1836 חוקק הקונגרס חוק שהפך את משרד הפטנטים כרשות עצמאית תחת מחלקת המדינה של ארצות הברית שבראשותו עומד נציב הפטנטים, הסמיך את משרד הפטנטים לבחון את בקשות הפטנט כדי לוודא שהן אכן זכאיות להגנה של פטנט וקבע שתוקם ספריה של המשרד.
ב-15 בדצמבר 1836 ארעה שרפה במשרד הפטנטים. בזמן זה, כל הפטנטים נשמרו באחסון זמני עד בנייתו של בניין חדש וחסין יותר לאש. תחנת כיבוי אש הייתה בקרבת מקום, אך הצינורות והמשאבות בתחנה היו קפואים, ולמכבי האש לא הייתה אפשרות למנוע את האובדן. הקונגרס של ארצות הברית העביר מיד חוק לשחזור הפטנטים על פי מידע שנאסף מהממציאים. כ-2,800 פטנטים שוחזרו וידועים בכינוי X-פטנט.
לפני השרפה, פטנטים היו מזוהים בשם ובתאריך רישום. לאחר שרפת 1836 הוכנסה מערכת מספור של הפטנטים.
בשנת 1870 חוקק הקונגרס לראשונה חוק להגנה על סימני מסחר ומשרד הפטנטים הופקד על טיפול בבקשות לרישום סימני מסחר.
בניינים

משרד הפטנטים וסימני המסחר שוכן משנת 2005 בקומפלקס של 11 בניינים באלכסנדריה, בין תחנות קינג'ס ואייזנהאור של הרכבת התחתית של וושינגטון. למשרד בניין נוסף במחוז ארלינגטון. ב-13 ביולי 2012 נפתח בניין של המשרד בדטרויט ובשנת 2015 נפתח מבנה נוסף בסן חוזה.
בשנת 1810 רכשה הממשלה הפדרלית את מלון בלודג'ט עבור משרד הדואר ומשרד הפטנטים. הבניין נשרף בשריפה שפרצה בו בדצמבר 1836. בעקבות השריפה, אישר הקונגרס בניית מבנה חדש למשרד הפטנטים, שנבנה מתקציבו של המשרד שנגבה מאגרות הממציאים. החלק המרכזי של המבנה, שהיום משמש את גלריית הדיוקנאות הלאומית ואת מוזיאון סמית'סוניאן לאמנות אמריקאית הושלם בשנת 1845 ואז הוחל לבנות את אגפיו שהושלמו בשנת 1864. בשנת 1877 אירעה שריפה באגף המערבי של המבנה, שכילתה כ-87,000 מודלים של פטנטים שהיו מאוחסנים במבנה. האגף שוחזר עד שנת 1885. במבנה שוכן גם משרד הקרקעות הכללי, ועם התרחבות פעילות משרד הפטנטים הפך הבניין לצפוף ביותר והבוחנים שוכנו במרתף והוספו בכל פינה חדרים נוספים וארונות אחסון. המבנה שימש את המשרד עד שנת 1932, עת עבר המשרד לבניין הרברט הובר בשדרת החוקה בוושינגטון די. סי.. בהמשך עבר המשרד לקריסטל סיטי במחוז ארלינגטון, שם פעל עד שנת 2005.
עובדים

רוב עובדי המשרד הם עורכי פטנטים, הנדרשים להיות בעלי השכלה מדעית אך אינם נדרשים להיות עורכי דין. כמאה מבוחני הפטנטים הם בוחני מדגמים, אשר בארצות הברית נקראים "פטנט עיצובי". בוחני סימני המסחר נדרשים להיות עורכי דין. בסוף 2017 כללו העובדים שלא היו בוחנים 1,842 עובדי תמיכה במחלקת הפטנטים, 289 עובדי תמיכה במחלקת סימני מסחר, 560 עובדי מנהל, כספים, ייעוץ משפטי וניהול, 629 עובדי תמיכה טכנית, 388 עובדים של פאנל הערעורים בענייני פטנטים, 71 עובדים של פאנל הערעורים בענייני סימני מסחר, ו-113 עובדים של קשרים בינלאומיים.
| שנה | עובדים | בוחני פטנטים | בוחני סימני מסחר |
| --- | --- | --- | --- |
| 2017 | 12,588 | 8,147 | 549 |
| 2016 | 12,725 | 8,351 | 570 |
| 2009 | 9,716 | 6,242 | 388 |
| 2008 | 9,518 | 6,055 | 398 |
| 2007 | 8,913 | 5,477 | 404 |
| 2006 | 8,189 | 4,883 | 413 |
| 2005 | 7,363 | 4,258 | 357 |
| 1892 | 605 | 199 |  |
הנציב

נציב הפטנטים מקבל גם את תואר סגן מזכיר מחלקת המסחר והוא ממונה על ידי נשיא ארצות הברית. בין השנים 1874–1892 כיהנו עשרה אנשים שונים בתפקיד נציב המשרד, ובשנת 1893 ביקש הנציב היוצא מהקונגרס שהתפקיד יהיה למינוי מקצועי שאינו מתחלף עם התחלפות הנשיא, אך בקשתו לא נתקבלה.
הערות שוליים

↑  Patent act 1836
↑  ANNUAL REPORT OF THE COMMISSIONER OF PATENTS FOR 1845
↑  Report of the Commissioner of Patents to Congress, 1893, pages 3-4
1 2  PERFORMANCE & ACCOUNTABILITY REPORT, 2017, pages 10-11
↑  Report of the Commissioner of Patents to Congress, 1893, pages 4-5
↑  Report of the Commissioner of Patents to Congress, 1893, page 6
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592576505171  PLWABN: 9811721066105606  BIBSYS: 90197612  CiNii: DA00901139  GND: 55731-6  ISNI: 0000 0001 2182 1594  LCCN: n79076648  NDL: 01119814  NKC: ko2009549430  NLA: 35738034  NLK: KAB202010324  RERO: 02-A026432246  SNAC: w6041fng  VIAF: 149517371   WorldCat (עם VIAF): 149517371
מירי נשרי

| --- | --- |

אמנית בין תחומית
 לידה:  28 בנובמבר 1950 (בת 74) קולומביה
 לאום:  ישראלית
 מקום לימודים:  המכללה האקדמית בית ברל 
 תחום יצירה:  ציור, צילום, וידאו ארט ומיצב וידאו
 יצירות ידועות:  "סרט כחול כחול", "האם תינוק זה הוא שלך?", "מים אחרונים"
 www.mirinishri.com
 
מירי נשרי (נולדה ב-28 בנובמבר 1950) היא אמנית בין תחומית.
ביוגרפיה

נולדה ב-1950 בקולומביה, עלתה לישראל עם אימה ואחותה ב-1958. גדלה בקיבוץ גניגר, מתגוררת ועובדת כיום בתל אביב.

למדה הנדסאות בניין בין השנים 1974–1976 באורט טכניקום בגבעתיים, ובין השנים 1977–1981 במדרשה לאמנות ברמת השרון (כיום חלק ממכללת בית ברל).

מלמדת בסדנאות לאמנות של מוזיאון ת"א. זוכת פרס אוסקר הנדלר לשנת 1988 ופרס שר החינוך התרבות והספורט לאמנויות פלסטיות לשנת 1996.
עבודותיה נעות בין ציור, צילום, וידאו ארט ומיצב, והוצגו בתערוכות רבות ובפסטיבלים בישראל ובעולם, בהם: מוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל, מוזיאון חיפה, מוזיאון רמת גן, מוזיאון ינקו דאדא, ביאנלת הקיץ בלוליאה שוודיה, פסטיבל אולימפוליס ביוון, Human Emotion Project ברומא ומוזיאון סטנרסן באוסלו.
עבודותיה הפלסטיות מתאפיינות בחומריות חזקה, והיא מרבה להשתמש בין השאר בקפה כצבע בציוריה. לדבריה: "אפשר לומר שכל העבודות שלי נובעות מתוך החומר. חומרים מדברים אלי לא פחות מחומרים ספרותיים. הם טעונים באסוציאציות. מתחילת הדרך המרקם תמיד הוליד את הנושא."
עבודות הווידאו שלה, עוסקות עוד מראשיתן, בהרכבת זהות עצמית, פירוקה ובנייתה מחדש, תוך תהיות באשר לטיבו של האמן ושל האמנות. האופי הקולאז'י של יצירתה, הנעה מעניין לעניין, מזהות לזהות ומז'אנר לז'אנר, באופן כמעט בלתי מורגש, מבטא את זהותה השסועה כמהגרת, יתומה מאב ובת לניצולת שואה. 

חומרים דוקומנטריים משולבים לעיתים קרובות בקטעים מבוימים, והגבול בין מציאות לבדיון נחצה פעמים רבות באותה יצירה.
עבודות בולטות

סרט כחול כחול (1981) עבודת הווידאו ארט הראשונה של נשרי, המורכבת משני מסכי טלוויזיה הפועלים באופן סימולטני, עוסקת בבחינת גבולות המדיום האמנותי בתחומי המסך. היצירה עושה שימוש באלמנטים צורניים פשוטים, בחזרות והכפלות מסוגים שונים, במעין תקלות של ציוד הווידאו ובציטוטים לימודיים, ספרותיים ומוזיקליים. רוני שר כתב על היצירה בעיתון העיר: "הסרט מזכיר לי את 'מספר שניים' של ז'אן-לוק גודאר מבחינת המבנה וצורת ההצגה. [...] מה שמשותף לגודאר ולאוונגרד המודרני הוא התפיסה האמנותית הבסיסית: דיבור על העולם על ידי התבוננות עצמית. רפלקסיה עצמית של עשיית סרט על עשיית סרט." העבודה הוצגה בשנות השמונים במוזיאון תל אביב ובמוזיאון ישראל, ופעמיים במוזיאון חיפה: בשנת 2003 בתערוכה "הפרעות בתקשורת" של האוצרת אילנה טננבוים, שעסקה בעבודות החשובות של ראשית יצירת הווידאו ארט בישראל, ושוב ב-2008 בתערוכה "צ'ק פוסט" שסיכמה את שנות ה-80 באמנות הישראלית.
נמרים (1981) סדרת ציורים בטכניקה מעורבת העושים שימוש בטקסטורה טבעית של עץ על מנת לדמות את חברבורות הנמר, תוך שילוב של אלמנטים פיסוליים, חומרים סינתטיים כגון פוליאסטר, סיבי זכוכית ואקריליק וחומרים טבעיים כגון אדמה, חימר ועצמות. לדברי נשרי: "אני מעוניינת באינוס אלמנטים פיסוליים אל פורמט ציורי. האלמנטים הפיסוליים מחוברים למשטח הציורי בדרך של הנגדה. המשטח הציורי הוא דקורטיבי ורזה לעומת האלמנטים הפיסוליים הכבדים והגסים."
האם תינוק זה הוא שלך? (2000) פרויקט דואר שנמשך כשנתיים במהלכן שלחה נשרי כ-300 קופסאות ובהן עוברים מצוירים אל אנשי רוח, אמנים, ובעלי עמדות השפעה, גברים ונשים כאחד, בצירוף השאלה "התכיר באבהותך על התינוק הזה?" את כ-120 התגובות שהתקבלו מאנשים מרחבי העולם, בהם: יוקו אונו, אסא כשר, אבי מוגרבי, אדם ברוך, גדעון עפרת, קובי הראל, הדלאי לאמה, אנט מסג'ה, והאפיפיור, הציגה נשרי בתערוכה מסכמת בגלריית הקיבוץ. ב-2003 יצא בהוצאת "אמנות לעם" ספר אמן המרכז את התגובות ואת הפרויקט.
מים אחרונים (2006) מיצב וידאו המתעד את תודעתה המתפוררת של אימה ניצולת השואה של האמנית, בימיה האחרונים. חוויית המעבר לבית קשישים בקיבוץ נדמית לה כלכידה בידי הנאצים, ואירועים טראומטיים מעברה השואתי מתאחדים בתודעתה עם אירועי האחד עשר בספטמבר. המיצב הוצג בבית האמנים בתל אביב, בביאנלת הקיץ בלוליאה שוודיה (2007) ובפסטיבל Stuttgarter Filmwinter בשטוטגרט גרמניה (2010). גרסת הווידאו הוצגה במקומות נוספים, בהם: פסטיבל Olympolis ביוון, Human Emotion Project ברומא ופסטיבל CologneOFF IV בגרמניה.
תערוכות נבחרות

1984 "הכר אמן ישראלי", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1987 "עיניים שלי", גלריה קלישר 5, תל אביב.
1988 גלריה שרה לוי, תל אביב.
1988 גלריית קיבוץ לוחמי הגטאות
1996 "ירידת מים", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
2000 "האם תינוק זה הוא שלך?", גלריית הקיבוץ, תל אביב.
2001 "ארץ יולדת", המכון לאמנות, אורנים.
2002 "חול במיטה", מיצב וצילומים, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
2006 "מים אחרונים" מיצב וידאו, בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב.
2007 "Troubled Water" מיצב וידאו, ביאנלת קיץ, לולאה, שוודיה.
2010 "אוקיינוסים של עופרת" מיצב וידאו, בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב.
2014 "מוטלת בספק" ציורים, גלריה צדיק, תל אביב יפו.
2017 "פוסט 67", הגדה השמאלית, תל אביב.
2018 "BLUE BLUE",' הקרנת וידאו, Times Square, ניו יורק. תוכנית Staring Back at the Sun' של ארגון Artis.
2019 "האם תינוק זה הוא שלך? הדור הבא", מוזיאון חיפה לאמנות
2020 "נשים יוצרות מציאות-עמק יזרעאל", מוזיאון בית חנקין, כפר יהושע.
עבודות השייכות לאוספי מוזיאונים בישראל

"מלאכים נופלים", רישום קפה, אוסף מוזיאון ישראל
"אבקת מים", רישום, אוסף מוזיאון ישראל
"בת יענה", טכניקה מעורבת, אוסף מוזיאון ישראל
"אבקת מים", רישום, אוסף מוזיאון חיפה לאמנות
גלריה

"ללא כותרת" מתוך הסדרה "נמרים", 1981
"Down and Doubt" מתוך הסדרה "פרידה לאין קץ", 2003
"ללא כותרת" מתוך הסדרה "קן", 2009
"ללא כותרת" מתוך הסדרה "מלאכים נופלים", 1988
הערות שוליים

↑  טלי כהן-גרבוז, "הטרנספר האחרון", באתר "אתר הקיבוצים", 02 בנובמבר 2006.
↑  רוני שר, "דו-קיום בשלום", עיתון העיר, 30.10.1981
↑  מוזיאון תל אביב, קטלוג התערוכה "רוח אחרת", 1981, עמ' 24
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 275240  NLI: 987007310771505171  ISNI: 0000 0000 7105 5819  LCCN: nr2004032917  ULAN: 500377599  VIAF: 12259777   WorldCat (עם VIAF): 12259777 
תגובתה של יוקו אונו, מתוך הפרויקט "האם תינוק זה הוא שלך?", 2000
מרטין מקדונה

| --- | --- |

 לידה:  26 במרץ 1970 (בן 54) לונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  אירלנד, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1996 
 מקום לימודים:  Sacred Heart Catholic School  קולג' סלסיאן 
 פרסים והוקרה:  פרס האוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר (2004)  פרס התאטרון האירופי (1999)  פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר (2023)  פרס פלימפטון (1997) 
 פרופיל ב-IMDb
 
מרטין מקדונה (באנגלית: Martin McDonagh; נולד ב-25 במרץ 1970) הוא מחזאי, תסריטאי ובמאי קולנוע אירי-בריטי, זוכה פרס גלובוס הזהב ופרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר. ידוע בכתיבת קומדיות שחורות.
ביוגרפיה

מקדונה נולד במחוז קמברוול בדרום לונדון, בן להורים אירים מגולוויי. אחיו הגדול הוא הבמאי והתסריטאי ג'ון מייקל מקדונה.
ב-1992, הוריו חזרו למולדתם בגולוויי, אבל מקדונה ואחיו נשארו בלונדון.
קריירה

באמצע שנות התשעים כתב את המחזות "The Beauty Queen of Leenane" (זוכה פרס דרמה דסק), ‏"A Skull in Connemara", ‏"The Lonesome West" (טרילוגיית קונמארה), ו-"The Cripple of Inishmaan" שמתרחשים במחוז גולוויי ובאיי אראן. כמו כן כתב את המחזה "איש הכריות" שזכה בפרס אוליבייה למחזה החדש הטוב ביותר עם הפקתו ב-2003. בהמשך הקריירה כתב את המחזות "A Behanding in Spokane" (מחזהו הראשון שמתרחש בארצות הברית), ‏The Lieutenant of Inishmore, ‏ו-"Hangmen" שזכה בפרס אוליבייה.
מחזותיו שעובדו בעברית: The Beauty Queen of Leenane - "מלכת היופי של לינאן" הוצג בתיאטרון באר שבע, "The Cripple of Inishmaan" - "כולם רוצים להוליווד" הוצג בתיאטרון גשר, "איש הכריות" הוצג בתיאטרון גשר ובתיאטרון חיפה ו"הסגן מאינישמור" שהוצג בתיאטרון ניסן נתיב.
ב-2004 החל בעשייה קולנועית, הוא כתב וביים את הסרט הקצר "Six Shooter" שזיכה אותו בפרס הסרט הבריטי הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי ובפרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר.
ב-2007 כתב וביים את הסרט "ברוז'" שזיכה אותו בפרס באפט"א לקולנוע לתסריט הטוב ביותר, והיה מועמד לפרסים רבים נוספים בהם פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
ב-2011 כתב, ביים והפיק את הסרט "שבעה פסיכופתים". הסרט זכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
ב-2017 כתב, ביים והפיק את הסרט "שלושה שלטים מחוץ לאבינג, מיזורי", שזכה לשבחים ופרסים רבים, בהם ארבעה פרסי גלובוס הזהב, כולל לסרט הטוב ביותר ולתסריט הטוב ביותר ובחמישה פרסי באפט"א לקולנוע כולל לסרט, לסרט הבריטי ולתסריט המקורי הטוב ביותר.
בשנת 2021 צילם את סרטו "רוחות אינישרין" (The Banshees of Inisherin), אותו הוא כתב, ביים והפיק ומככבים בו השחקנים האירים ברנדן גליסון וקולין פארל (ששניהם כיכבו ב"ברוז"); הסרט יצא לאקרנים באוקטובר 2022.
פילמוגרפיה > סרטים

| שנה | סרט | הערות |
| --- | --- | --- |
| 2000 | The Second Death | סרט קצר מפיק בפועל |
| 2004 | Six Shooter | סרט קצר במאי ותסריטאי |
| 2008 | ברוז' | במאי ותסריטאי |
| 2011 | שומר חוק (אנ') | מפיק בפועל |
| 2012 | שבעה פסיכופתים (אנ') | במאי, תסריטאי ומפיק |
| 2017 | שלושה שלטים מחוץ לאבינג, מיזורי | במאי, תסריטאי ומפיק |
| 2022 | רוחות אינישרין | במאי, תסריטאי ומפיק |
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | פרויקט | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס אוסקר | 2023 | הבימוי הטוב ביותר | רוחות אינישרין | מועמדות |
| פרס אוסקר | 2023 | התסריט המקורי הטוב ביותר | רוחות אינישרין | מועמדות |
דייוויד סיידלר

| --- | --- |

 לידה:  4 באוגוסט 1937 לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  16 במרץ 2024 (בגיל 86) ניו זילנד 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קורנל (1959)  תיכון ג'ון ל. מילר  William A. Shine Great Neck South High School 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (2011) 
 פרופיל ב-IMDb
 
דייוויד סיידלר (אנגלית: David Seidler;‏ יולי 1937 - 16 במרץ 2024) היה תסריטאי ומחזאי בריטי-אמריקני ממוצא יהודי. סיידלר כתב מאמצע שנות השמונים למעלה מתריסר תסריטים להפקות טלוויזיה, בעיקר דרמות, וזכה למוניטין בשנת 2010 בעקבות התסריט זוכה פרס האוסקר שכתב לסרט "נאום המלך".