stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאוס (פרוטקטורט צרפתי)
עצמאות

לאחר כניעת היפנים באוגוסט, אמר המלך סיסאבאנג וונג כי בכוונתו להחזיר את לאוס למעמדה הקודם כמושבה צרפתית בניגוד לדעתו של הנסיך ששלח מברק לכל מושלי המחוזות והודיע להם שהכניעה היפנית לא השפיעה על לאוס והיא במעמד עצמאי, והזהיר אותם להתנגד לכל התערבות זרה. עם זאת, כוחות צרפת כבר כבשו את לואנג פרבאנג ונפגשו עם המלך סיסאבאנג וונג שהבטיח לקולוניאליסטים הצרפתים כי לאוס עדיין תחת חסות צרפתית למרות הצהרת אפריל.
בעקבות גירוש יפן מלאוס, התרחש ואקום שלטוני במהלכו ארגון לאו איסארה, בראשות הנסיך פטסראת', השתלט על הממשלה ואישר מחדש את עצמאותה של המדינה ב-12 באוקטובר 1945. עם זאת, הצרפתים דרשו להחזיר את השלטון הקולוניאלי. עד סוף אפריל 1946, כוחות של הממשלה הזמנית הצרפתית, נכנסו לוויינטיאן עם כוח צרפתי-לאו, ששב וכבש את העיר. בו בזמן, כוחות ויאט מין שנלחמו על עצמאותה של וייטנאם מצרפת גייסו מספר אנשי לאו להתנגד לשלטון הצרפתי. הנסיך פטסראת' תיאם מהלכים עם הוייט מין, הכריז מאוחר יותר על ביטול הפרוטקטורט הצרפתי על לאוס ותמך בתנועות העצמאות הלאומיות, במיוחד בתנועה לאו איסארה. כדי למנוע מלחמה ישירה עם כוחות מחתרת בלאוס, כמו שקרה בווייטנאם, צרפת הסכימה להכריז על לאוס כמדינה בעלת שלטון עצמי בתוך האיחוד הצרפתי בשנת 1949. בעקבות תבוסת צרפת בקרב דיין ביין פו ב-1954, לאוס קיבלה עצמאות בוועידת ז'נבה בספטמבר של אותה שנה.
הערות שוליים

↑  "Brief Chronology, 1959–1963". Foreign Office Files: United States of America, Series Two: Vietnam, 1959–1975 ; Part 2: Laos, 1959–1963. Retrieved 26 April 2014. October 22 Franco-Lao Treaty of Amity and Association
↑  Carine Hahn, Le Laos, Karthala, 1999, pp. 60–64
↑  Carine Hahn, Le Laos, Karthala, 1999, pp. 66–67
↑  http://pavie.culture.fr/rubrique.php?rubrique_id=38#ecran3
↑  Auguste Pavie, L'explorateur aux pieds nus". pavie.culture.fr.
↑  Carine Hahn, Le Laos, Karthala, 1999, pp. 67–68
↑  Carine Hahn, Le Laos, Karthala, 1999, pp. 69–72
↑  Martin Stuart-Fox, A History of Laos, Cambridge University Press, 1997, ISBN 0-521-59235-6, p. 30
↑  Carine Hahn, Le Laos, Karthala, 1999, pp. 72–76
↑  Ivarsson, Søren (2008). Creating Laos: The Making of a Lao Space Between Indochina and Siam, 1860-1945. NIAS Press, p. 102.
↑  Stuart-Fox, Martin (1997). A History of Laos. Cambridge University Press, p. 51.
↑  Paul Lévy, Histoire du Laos, PUF, 1974, p. 83
↑  Stuart-Fox, Martin (1997). A History of Laos. Cambridge University Press, p.34-36
↑  Stuart-Fox, Martin (1997). A History of Laos. Cambridge University Press, p. 37-38
↑  Carine Hahn, Le Laos, Karthala, 1999, pp. 76–77
↑  Carine Hahn, Le Laos, Karthala, 1999, p. 77
1 2  Paul Lévy, Histoire du Laos, PUF, collection Que sais-je ? 1974, pp. 89–90
↑  Carine Hahn, Le Laos, Karthala, 1999, pp. 77–78
↑  Carine Hahn, Le Laos, Karthala, 1999, pp. 82–86
↑  Philippe Franchini, Les Guerres d'Indochine, tome 1, Pygmalion-Gérard Watelet, 1988, p. 250
↑  Jean Deuve, Guérilla au Laos, L'Harmattan, 1997 (1ere édition en 1966, sous le nom de Michel Caply), p. 226
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb153755770 (data)  GND: 134415-8  VIAF: 170171991   WorldCat (עם VIAF): 170171991 
בני לאו כחיילים במשמר הצרפתי, 1900
השוק המקומי בעיר לואנג פרבנג, לאוס, תחילת המאה ה-20
בית קולוניאלי צרפתי טיפוסי בלונג פבראנג
התיאטרון המלכותי בלאוס
לורה אשלי

| --- | --- |

לורה אשלי
 לידה:  7 בספטמבר 1925 Dowlais, מרתיר טידוויל, ויילס 
 פטירה:  17 בספטמבר 1985 (בגיל 60) קובנטרי, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Laura Mountney 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  קרנו 
 בן או בת זוג:  ברנרד אשלי (23 בפברואר 1949–17 בספטמבר 1985) 
 פרסים והוקרה:  מפקדת במסדר האימפריה הבריטית 
 
לורה אשלי (7 בספטמבר 1925 - 17 בספטמבר 1985), הייתה מעצבת אופנה ולשית ואשת עסקים מצליחה שבנתה אימפריית אופנה. עיצוביה של לורה אשלי מאופיינים בסגנון אנגלי רומנטי ניאו – ויקטוריאני כפרי מהמאה ה-19, מזוהים בעיקר בדוגמאות של פרחים ושושנים ובשימוש בבדים ובחומרים טבעיים.
לורה התחילה את פעילותה בעיצוב בדים ומשם התרחבה לעיצוב בגדים, אביזרים ופריטי ריהוט.
ביוגרפיה

לורה אשלי נולדה ב-7 בספטמבר 1925 בבית סבתה אשר בווילס, תחת השם לורה מאונטניי (Laura Mountney). היא גדלה וחונכה כנוצרייה בפטיסטית. לורה למדה בבית ספר מרשל'ס אשר במרפיר טידפיל בווילס עד 1932, אז נשלחה לבית ספר אלמווד (Elmwood) בקרוידון. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, חזרה לווילס ובהיעדר מקום בבתי ספר אחרים, החלה ללמוד בבית ספר למזכירות באברדר (אנ'). בשנת 1942 כשהיא בת 16 עזבה לורה את הלימודים והתגייסה לשירות הנשים המלכותי. בתקופה זו הכירה במועדון הנוער וולינגטון את המהנדס ברנרד אשלי, שלימים יהיה בעלה. לאחר המלחמה הוצב ברנרד בהודו והם שמרו על קשר מכתבים. השניים נישאו בשנת 1949. בשנים 1945–1952 עבדה אשלי כמזכירה בפדרציית הנשים הלאומית בלונדון. אשלי למדה באופן עצמאי עיצוב, והחל משנת 1954 החלה את הקריירה המקצועית שלה כמעצבת.
ללורה ולברנרד נולדו ארבעה ילדים: ג'יין, דייוויד, ניק ואמה.
מעט לאחר יום הולדתה ה-60, נפלה אשלי במדרגות הבית של בתה ג'יין. בעקבות הנפילה סבלה אשלי משטף דם במוח, ואושפזה בבית החולים בקובנטרי. היא נפטרה כעבור עשרה ימים ב-17 בספטמבר 1985 ונקברה בחצר כנסיית יוחנן המטביל, בקארנו(אנ') אשר בווילס.
ביוגרפיה > ביוגרפיה מקצועית

לורה למדה עיצוב באופן עצמאי והחלה את קריירת העיצוב במטבח דירתה בלונדון בשנת 1953. את ההשראה לעיצוביה קבלה בביקורה במוזיאון ויקטוריה ואלברט, בתערוכת עבודות יד מסורתיות ושמיכות טלאים . כיוון שלורה וברנרד לא מצאו בדים שאהבו, החליטו לייצרם בעצמם. לורה ואלברט השקיעו £10 ברכישת עץ, צבעים ובדי פשתן, ולמדו את מלאכת הדפסת הבדים באופן עצמאי מספרים שונים. הם התחילו לייצר מטפחות ראש (צעיפים מרובעים המקופלים לחצאי משולשים ומשמשים לכיסוי הראש) עם הדפסים ויקטוריאניים שהפכו במהרה להצלחה גדולה ונמכרו ברשתות שווק גדולות כמו ג'ון לואיס. לאחר מכן החלו לייצר גם מגבות מטבח, מפיות וסינרי גינון עם הדפסים ויקטוריאניים רומנטיים. ברנרד עזב את מקום עבודתו והצטרף ללורה. בשנת 1954 רשמו השניים את החברה "אשלי Mountney בע"מ". בשנת 1955, בעקבות תחושתו ששם אישה יתאים יותר לעיצובי החברה, שינה ברנרד את שם החברה ל"לורה אשלי". בעקבות התרחבות המכירות עוברת ב-1955 משפחת אשלי מלונדון לבית גדול יותר בקנט, על גדות נהר דרנט(אנ'). בשנת 1960, עוברת המשפחה לווילס למקום הולדתה של לורה. בשנת 1979, בשיא התרחבות החברה, עוברת משפחת אשלי לצפון צרפת.
סגנון העיצוב

עיצוביה של לורה אשלי משלבים פשטות נוסטלגית ותמימה מתקופות העבר, המאה ה-18 וה-19. הסגנון מאופיין בהדפסי פרחים מסורתיים המודפסים על בדים טבעיים. העיצובים כללו כיסויי ראש מעוצבים, שמלות בסגנון אדוארדיאני, חלוקים ארוכים, שילובי תחרה עדינים, סיכה בחלקה העליון של השמלה, חצאיות קומות ושרוולים מנופחים. במהלך השנים התרחבו עיצובי הטקסטיל, ההדפסים והסגנון הרומנטי לפריטי ריהוט, מצעים, מגבות, טפטים, אריחי קיר, וילונות, כריות, וריפוד.
החברה

חברת לורה אשלי מותגה כמשווקת חלום של נימוסים ואלגנטיות אנגליים, כפריות וטוהר. החברה פנתה לקהל יעד שברובו נשים המחפשות רומנטיות, נשיות, אכפתיות, מודעות לסביבה, תרבות וחינוך בריטיים. את החנות הראשונה של החברה פתחו לורה וברנרד בשנת 1961 ברחוב מיינגן 35 במצ'ינלט (Machynlleth). עד שנת 1970 נפתחו חנויות נוספות ברחבי בריטניה ומכירות החברה הגיעו ל £300,000 . בשנת 1971 נפתחו חנויות נוספות ברחבי העולם: באוסטרליה, בקנדה וביפן, בפריז ובסן-פרנסיסקו. החברה התרחבה בקצב מהיר הרבה יותר ממה שמישהו יכול היה לחזות, ובתוך 5 שנים, בשנת 1975 מנתה למעלה מ-40 חנויות ברחבי העולם עם למעלה מ-1000 עובדים ומחזור מכירות של 5 מיליון £ בשנה. החברה קבלה את פרס המלכה ליצוא בשנת 1977. בשנת 1979 הגיעה החברה למחזור מכירות של 25 מיליון £ בשנה עם מעל 70 חנויות ברחבי העולם. אז עברה משפחת אשלי לצפון צרפת והחברה החלה להתמקד בריהוט ועיצוב לבית ולעסק. בתחילת 1986 הונפקה החברה בבורסה בלונדון עד 1990 היו לחברה מעל 550 חנויות ב-63 מדינות ברחבי העולם. בשלב זה, החלה החברה לחוות קשיים כיוון שהבגדים שעיצבה החלו להיתפס כמיושנים. החברה נאלצה לסגור חנויות, עדכנה את סגנון הלבוש והרחיבה את אוסף ריהוט הבית. בסופו של דבר, בשנת 1993 ברנרד אשלי התפטר ממועצת המנהלים, ו-40% מהחברה נמכר לתאגיד המלזי Malaysian United Industries תמורת 74 מיליון $. הזרמת המזומנים וצעדי ייעול נוספים אפשרו לחברה לשרוד. 58% ממניות החברה הוחזקו כעת, במישרין או בעקיפין על ידי יו"ר החברה ד"ר חו קיי פנג. בשנת 2001 אף התרחבה הרשת ופתחה את אתר האינטרנט שלה www.lauraashley.com. למרות זאת החברה לא הצליחה לשחזר את הצלחת העבר. חברת לורה אשלי לא הצליחה לאורך השנים לתרגם את הפופולריות הרחבה שלה לרווחים באותו קנה מידה.
מעורבות המשפחה בחברה

לורה, בעלה ברנרד וארבעת ילדיהם היו מעורבים בעסק במשפחתי. ברנרד אשלי היה יו"ר החברה עד התפטרותו בשנת 1993, שנה בה הפך לנשיא כבוד של החברה. דייוויד היה אחראי על עיצוב החנויות, ג'יין הייתה צלמת החברה, ניק ואמה היו חלק מצוות עיצוב האופנה של החברה. עם מותה של לורה מונה ניק למעצב החברה.
ברנרד אשלי

ברנרד אשלי היה שותפה של לורה לחיים ולחברה אותה הקימו יחדיו. ברנרד היה פעיל באופן שוטף בחברה עד שנת 1993, 40 שנה לאחר הקמת החברה. לאחר התפטרותו מתפקיד יו"ר החברה, מונה ברנרד לנשיא כבוד של החברה. ברנרד מת מסרטן ב-14 בפברואר 2009.
קרן לורה אשלי

בשנת 1987 יוסדה "קרן לורה אשלי". הקרן יוסדה על שם לורה וברנרד אשלי בעקבות הצלחתה של לורה אשלי בתחום האומנות השימושית והיצירתית. הקרן נועדה לסייע במענקים לקבוצות וליחידים בבריטניה ובווילס ולעודד את היצירתיות האומנותית, בעיקר אומנות שימושית ואומנות הטקסטיל. המענקים ניתנים הן לפרויקטים והן למלגות לימודים. הקרן אינה מגבילה את הסכומים אותם היא מעניקה, כולל אפשרות למלגות קיום והוצאות חודשיות. הקרן מעדיפה פניות למלגות של עד 10,000 £. משפחת אשלי מעורבת באופן שוטף בניהול הקרן.
הערות שוליים

↑  "South East Wales Arts - Laura Ashley". BBC.
↑  Heritage at Laura Ashley, www.lauraashley.com (ארכיון)
↑  הבגד הוא חלק מתרבות הדיור, דבר, 29 בנובמבר 1976
↑  ביקוש ניכר למניות לורה אשלי, מעריב, 21 בינואר 1986
↑  History of Laura Ashley Holdings plc – FundingUniverse, www.fundinguniverse.com
↑  Laura Ashley facts, information, pictures | Encyclopedia.com articles about Laura Ashley, www.encyclopedia.com
↑  Geoffrey Levy, The monster of chintz: Laura Ashley's husband Bernard was a bully who reduced her to a sobbing wreck, http://www.dailymail.co.uk/femail/article-1151287/The-monster-chintz-Laura-Ashleys-husband-Bernard-bully-reduced-sobbing-wreck.html, ‏20February 2009
↑  Ashley Family Foundation Scholarships | The Royal Central School of Speech and Drama, www.cssd.ac.uk(הקישור אינו פעיל)
↑  Laura Ashley Foundation, www.bvaction.org.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12064946f (data)  GND: 1089189532  ISNI: 0000 0000 8169 8586  LCCN: n82157249  LNB: 000185697  NGV: 7137  NTA: 073302201  RKD: 204079  SNAC: w6573p40  SUDOC: 078623162  TePapa: 49010  ULAN: 500097086  VIAF: 100380654   WorldCat (עם VIAF): 100380654 
לוגו החברה
טוני ויד

אנתוני כריסטיאן ויד (באנגלית: Anthony Christian Wied; נולד ב-3 במאי 1976) הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השמיני של מדינת ויסקונסין, מאז נובמבר 2024. הוא נבחר בבחירות מיוחדות כדי להחליף את מייק גלאגר.
ביוגרפיה

ויד גדל בעיירה אשוואבנון (Ashwaubenon) שבוויסקונסין. הוא למד באקדמיית נוטרדאם בגרין ביי, שם סיים את לימודיו ב-1994, ולאחר מכן המשיך למכללת סנט נורברט, שם שיחק פוטבול והשלים לימודי תואר ראשון בשנת 1998. ויד היה הבעלים של רשת תחנות דלק וחנויות נוחות בשם "דינו סטופ", אותה מכר בשנת 2022.
לאחר שמייק גלאגר הודיע על התפטרותו מבית הנבחרים של ארצות הברית ב-2024, הכריז ויד על מועמדותו בבחירות המיוחדות להחלפתו. הוא זכה לתמיכה מצד נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ ואלכס ברוסביץ', בעל ברית של טראמפ, ששקל תחילה להתמודד בעצמו לפני שוויד נכנס למרוץ. בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, שנערכו ב-13 באוגוסט, גבר ויד על חברי הסנאט של ויסקונסין אנדרה ז'אק ורוג'ר רות'. בנובמבר ניצח ויד בבחירות הכלליות והמיוחדות את מועמדת המפלגה הדמוקרטית קריסטין ליירלי.
ויד הושבע לתפקידו ב-12 בנובמבר 2024.
הערות שוליים

↑  רוברט דיאנדרה, Green Bay businessman enters congressional race with Trump endorsement, באתר Wisconsin Public Radio‏, 9 באפריל 2024 (באנגלית)
↑  בראדלי מייר, Former Wisconsin business owner Tony Wied launches U.S. Congress campaign, backed by Trump, באתר WLUK-TV‏, 9 באפריל 2024 (באנגלית)
↑  רונדה פוקס, Republican Tony Wied defeats Democrat Dr. Kristin Lyerly for the 8th Congressional District seat, באתר ספקטרום ניוז, 6 בנובמבר 2024 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: W000829
אל-מדרסה א-טשתמוריה

| --- | --- |

חזית מבנה אל-מדרסה א-טשתמוריה
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 
 קואורדינטות:  31°46′37″N 35°14′06″E﻿ / ﻿31.7768471°N 35.2348659°E﻿ / 31.7768471; 35.2348659
 he
 
אל-מדרסה א-טשתמוריה (בערבית: المدرسة الطشتمرية) היא מבנה מדרסה ממלוכית סמוך לכותל המערבי ברחוב השלשלת 106 בעיר העתיקה של ירושלים, מזרחית למפגש הרחוב עם רחוב משגב לדך. זוהי אחת משלוש מדרסות שנבנו בתקופה הממלוכית באזור זה שסביב הר הבית, בנוסף למדרסת אשרפיה ואל-מחכמה.
לפי הכתובת המצויה במקום, נבנתה המדרסה והקבר הסמוך לה בשנת 1382 או 1383, על ידי האמיר טשתמור אלעלאא'י, חמיו של הסולטאן הממלוכי ברקוק (שלו מיוחסת בניית חאן אל-סולטאן בעיר העתיקה), שהוגלה אל העיר בסוף ימיו. בנו קבור במקום, מימין לכניסה למבנה. מן המבנה יוצאת גזוזטרה ששימשה להקראת קטעי קוראן לעוברים ושבים.
חזית המדרסה היא דוגמה לאדריכלות ממלוכית בירושלים. מבנה השער (הפורטל) מורכב ממוקרנס עיטורי נטיפות); משקוף הדלת בנוי תשליב אבנים (jogglers) - אבנים משתלבות בשני צבעים שונים ובצורות גאומטריות דמויות-עלים כאשר אחת היא תשליל (נגטיב) של השנייה והחזית בנויה מתשליב אבנים אדום-לבן (אבלק). דלתות המבנה הן דלתות עץ כבדות, מצופות בברזל. הברזל מוצמד לדלת העץ על ידי מסמרים בעלי ראש רחב, המסודרים בתבנית קישוטית. משני צידי הפתח נבנו שני ספסלי אבן נמוכים (מצטבא), לטובת שומרי המבנה ועוברי-אורח.
המדרסה אינה פעילה עוד. המבנה משמש למחסן ולמשרדי הלשכה המוסלמית, ומוסד לייעוץ משפטי ובוררות עבור תושבי מזרח העיר המוסלמים.
לקריאה נוספת

אלונה ורדי (עורכת), מדריך ישראל החדש, כרך 12: ירושלים, עמ' 43.
יוסף דרורי, ירושלים בתקופה הממלוכית ואדריכלות ממלוכית בירושלים, בתוך: אלי שילר (עורך), תולדות ירושלים מחורבן בית שני ועד לתקופה התעות'מאנית, אריאל 83–84, 1992. עמ' 169–206
עפרה רגב, ממלוכ כי ימלוך, בתוך אייל מירון (עורך), ירושלים וכל נתיבותיה, יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשנ"ז (1996) עמ' 142–153
דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים, הבניה בעיר העתיקה, עמ' 57–77
דן בהט, מבנים ממלוכיים בירושלים, המחלקה לחינוך של יד בן צבי, 1975
הערות שוליים

↑  על המדרסות ברחוב השלשלת באתר עמלנט.
מאיר פרוינדליך

| --- | --- |

מאיר פרוינדליך, 1960
 לידה:  11 בנובמבר 1935 (בן 89) חיפה, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום מגורים:  כפר שמריהו
 בת זוג:  ג'קלין כהן
 צאצאים:  שרון צ'ופי פרוינדליך, איילה פרוינדליך, דורית וורד.
 מספר צאצאים:  3
 
צילומו המפורסם של פרוינדליך: דוד בן-גוריון מבקר בכותל המערבי לאחר שחרורו במלחמת ששת הימים, יולי 1967. לצידו אלוף חיים הרצוג
מאיר פרוינדליך ב-1947 עם מצלמת רוליפלקס
מודעה אודות תערוכת צילומיו של פרוינדליך "הדמות והדומם בישראל" בבית יד לבנים, חולון, 1965
הסרת שילוט מקיר הכותל המערבי בסיום מלחמת ששת הימים. צילום מאיר פרוינדליך
מאיר פרוינדליך (נולד ב-11 בנובמבר 1935) הוא צלם ישראלי. הצילום המפורסם שלו, ביקור ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון בכותל, מוצג דרך קבע בבית העצמאות שבתל אביב.
ביוגרפיה

פרוינדליך נולד בחיפה, בנם של מרטין (משה) פרוינדליך ומרגוט (פנינה) ריטרבנד, שעלו בשנת 1933 במסגרת העלייה החמישית מגרמניה. גדל בכפר שמריהו ולמד במחזור הראשון של בית הספר היסודי ברנדייס בהרצליה.
לאחר שקיבל מצלמת "בוקסה" כמתנת בר מצווה החל לצלם ולפתח את התשלילים במעבדה שהקים בביתו.
את לימודי התיכון התחיל בקיבוץ מרחביה ובשנת 1950 עבר להתגורר בביתה של דודתו בחולון ולמד את מקצוע הצילום לדפוס בהוצאת א. לוין אפשטיין בבת ים.
בשנת 1953 התגייס כצלם צבאי ביחידת ההסרטה של צה"ל והמכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, ולאחר שחרורו משירות סדיר המשיך לשרת במילואים כצלם עבור במחנה גדנ"ע ובמחנה. במהלך מלחמת ששת הימים תיעד במצלמתו את הפריצה לעיר העתיקה וכיבוש הכותל המערבי והנציח את ביקורו של דוד בן-גוריון בכותל, צילום המוצג כיום בבית העצמאות שבתל אביב.
לאחר השירות הצבאי השתלב פרוינדליך כצלם דפוס שקע בעיתון דבר וכצלם סטילס בעיתון דבר לילדים. הוא צילם את תמונות השער למוסף השבועי דבר השבוע ודבר לילדים. הוא עסק כצלם דפוס אופסט בהוצאת הספרים מסדה, וכן שימש כמדריך לצילום דפוס אופסט של חברת פלווקו, נציגת אגפא בישראל. הוא פרש מתפקידו בגיל 78, ולאחר מכן היה סוכן של חברת סיטקו עד גיל 83. כמו כן היה פרוינדליך חבר בהתאחדות הצלמים בישראל מאז שנות ה-70.
תערוכות

בשנת 1961 הוצג צילום שצילם בתערוכה בבית סוקולוב.
תערוכה ראשונה של צילומיו התקיימה בתחילת 1965 בחולון ומשם נדדה לרמת גן, כפר שמריהו וקריית אונו. על צילומיו נכתב בעל המשמר:
”אין הוא אוהב לצלם דווקא בני-אדם; הוא מחפש את החי והדומם, ומנסה לשוות לו משמעות בעזרת מצלמתו. במיוהד אוהב מ. פרוינדליך שורשי עצים וגזעים.”
לאחר מלחמת ששת הימים הוצגה תערוכה של 40 צילומים שלו מהמלחמה.
בשנת 2006 הוצגה תמונה שלו הזמר האילם בתערוכה של גמלאים במשכן הכנסת.
צילומיו הוצגו בתערוכות רבות לאורך השנים.
תערוכות > תערוכות יחיד

1965 - הדמות והדומם בישראל, יד לבנים בחולון, רמת גן, כפר שמריהו וקריית אונו
1967 - המערכה על כיבוש ירושלים, יד לבנים בחולון
2013 - כחול הים, מרכז וייל, כפר שמריהו
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

1961 - תערוכת צילומים לזכרם של רוברט קאפה ודוד סימור, בית העיתונאים על שם סוקולוב, תל אביב
1966 - מראות הנגב, בית התרבות ברמת גן
ספרים > צילומים בספרי מלחמות ישראל

המלחמה לשלום - הוצאת דקל 1976
מלחמת ששת הימים - הוצאת פיקוד המרכז 1967
קסדות אל פני ירדן - כתב שאול הון, מאיר פרוינדליך, הוצאת מעריב 1968
ספרים > צילומים באלבומים

שנתון ישראל לאומנות הצילום בין השנים 1963–1966
צלמי המילניום ישראל 2000
אלבום הצלמים: ישראל 2006
חיים אישיים

פרוינדליך נשוי לג'קלין כהן מאז 8 באוקטובר 1958. השניים מתגוררים בכפר שמריהו והורים ל-3 ילדים.
הערות שוליים

↑  הצלם מאיר פרויינדליך (@meir_freundlich_photos) • Instagram photos and videos, באתר www.instagram.com
↑  אוריאל לוי, ‏זיכרונות מלחמה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 3 ביוני 2022
↑  מרטין פרוינדליך ז"ל, דבר, 20 במרץ 1983
1 2  ש. אשר, צילומים של מאיר פרוינדליך, על המשמר, 26 בפברואר 1965
↑  אורנה רביב, ‏אגפא העולמית רכשה השליטה בסוכנות הדפוס פלווקו מפ"ת, באתר גלובס, 6 באוקטובר 1998
↑  אורי קיסרי, הפיוט של הצלמניות, מעריב, 23 בנובמבר 1961
↑  תערוכת צילומים של י. פרוינדליך, על המשמר, 28 ביולי 1965
↑  באולם בית יד לבנים בחולון, דבר, 8 בדצמבר 1967
↑  נבחרו 55 צילומים לתערוכה מתוך 449 צילומים של 71 צלמים
↑  הוענקו הפרסים ע"ש קפקא - שים, דבר, 16 בנובמבר 1961
גנאיוס יוליוס אגריקולה

| --- | --- |

 לידה:  13 ביוני 40 Forum Iulii, צרפת 
 פטירה:  23 באוגוסט 93 (בגיל 53) רומא, האימפריה הרומית 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 בן או בת זוג:  דומיטיה דסידיאנה (61 לספירה–?) 
 צאצאים:  יוליה אגריקולה 
 פעולות ומבצעים
 קרב ווטלינג סטריט  קרב מונס גראופיוס 
 
גנאיוס יוליוס אגריקולה (בלטינית: Gnaeus Iulius Agricola;‏ 13 ביוני 40 - 23 באוגוסט 93) היה מצביא ופוליטיקאי רומי, ממובילי תהליך הכיבוש הרומי של בריטניה. אגריקולה, שנולד למשפחה בעלת צביון פוליטי מהמעמד הסנאטורי, החל את הקריירה הצבאית שלו כטריבון צבאי תחת המושל גאיוס סואטוניוס פאולינוס (אנ'). לאחר תום שירותו הצבאי כיהן במגוון תפקידים פוליטיים ברומא. בשנת 64, מונה אגריקולה לקוואיסטור בפרובינקיה אסיה. שנתיים לאחר מכן, הוא מונה לטריבון פלבאי, ובשנת 68 הוא מונה לפראיטור. באירועי שנת ארבעת הקיסרים שהתרחשו בשנת 69 הוא תמך באספסיאנוס, מפקד לגיונות הצבא הרומי בסוריה, בהתמודדותו על כס השלטון.
כאשר הפך אספסיאנוס לבסוף לקיסר, הוא מינה את אגריקולה למושל הפרובינקיה גאליה אקוויטניה. בשנת 77 הוא מונה לקונסול ולמושל הפרובינקיה בריטניה. כמושל, השלים אגריקולה את כיבוש השטחים הנמצאים במה שכיום הם ויילס וצפון אנגליה, הוביל את צבאו לצפון הרחוק של סקוטלנד, והקים מבצרים על פני חלק נרחב מהשפלה הבריטית. בשנת 85, הוחזר אגריקולה מבריטניה לרומא לאחר שירות ארוך באופן יוצא דופן על ידי הקיסר דומיטיאנוס. לאחר שובו, הוא פרש מהחיים הצבאיים והציבוריים ומת בשנת 93.
רוב המידע הידוע על אגריקולה ועל כהונתו כמושל מקורו בחיבור ההיסטורי חיי אגריקולא, מקור ראשוני אשר נכתב על ידי ההיסטוריון טקיטוס, חתנו של אגריקולה, וכן מממצאים ארכאולוגים מצפון בריטניה.
ראשית חייו

אגריקולה נולד בקולוניה הרומית Forum Iulii (אנ') שבפרובינקיה גאליה נארבוננסיס, כיום בחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור שבצרפת. אבותיו של אגריקולה היו ידועים ברחבי גאליה הרומית והשתייכו למעמד הסנאטורי. שני סביו של אגריקולה שירתו כמושלים מטעם האימפריה. אביו, לוקיוס יוליוס גרייסינוס, שימש כפראיטור ומונה בעקבות כך לחבר בסנאט הרומי בשנת לידתו של אגריקולה. אביו נודע בהתעניינותו הרבה בפילוסופיה. בפרק הזמן שבין אוגוסט 40 לינואר 41, הורה הקיסר קליגולה להורגו כיוון שגרייסינוס סירב להוציא להורג את בן דודו מדרגה שנייה של הקיסר, מרקוס יוניוס סילאנוס (אנ').
אמו של אגריקולה הייתה יוליה פרוסילה. ההיסטוריון הרומי טקיטוס מתארה כ"אישה בעלת מידות טובות" שחיבבה מאוד את בנה. אגריקולה התחנך במאסיליה, מרסיי של ימינו, והתאפיין בעניין רב לפילוסופיה.
קריירה פוליטית

אגריקולה החל את הקריירה הציבורית שלו ברומא כטריבון צבאי, ושירת בפרובינקיה בריטניה תחת המושל גאיוס סואטוניוס פאולינוס בין השנים 58 ל-62. הוא היה משויך כנראה ללגיון השני אוגוסטה, אך נבחר לשרת בצוותו האישי של סואטוניוס ובשל כך השתתף כמעט בוודאות בדיכוי המרד של בודיקיאה בשנת 61.
כשחזר מהאיים הבריטיים לרומא בשנת 62 התחתן עם דומיטיה דסידיאנה (אנ'), בת למשפחה מכובדת מהאצולה הרומית. ילדם הראשון היה זכר. בשנת 64 מונה אגריקולה למשרת הקוואיסטור, אותה מילא בפרובינקיה אסיה תחת שלטנו המושחת של הפרוקונסול לוקיוס סאלביוס אותו טיטאנוס (אנ'). במהלך שהייתו שם נולדה בתו, יוליה אגריקולה, אך בנו הבכור מת זמן קצר לאחר מכן. בשנת 66 הוא מונה לטריבון הפלבאים וביוני 68 לפראיטור.
במקביל לאירועים אלו, הקיסר נירון הוכרז באופן פומבי כאויב הציבור על ידי הסנאט והתאבד, צעד שגרם באופן ישיר לתחילתה של מלחמת האזרחים הידועה בשם שנת ארבעת הקיסרים. גלבה תפס את מקומו של נירון אך נרצח בתחילת שנת 69 על ידי אותו, שלקח ממנו את השלטון. אמו של אגריקולה נרצחה בביתה שבליגוריה על ידי נאמניו של אותו. אחרי שאספסיאנוס הכריז על עצמו כקיסר מבסיס כוחו שבמזרח האימפריה אגריקולה הביע את תמיכתו בו. במקביל, אותו התאבד לאחר שהובס על ידי ויטליוס.
לאחר שאספיאנוס ביסס את מעמדו כקיסר הוא מינה את אגריקולה למפקד הלגיון ה-20 ולריה ויקטריקס (אנ') המוצב בבריטניה. אגריקולה מונה במקומו של מפקד הלגיון הקודם, מרקוס רוסיוס קואליוס (אנ'), שעורר מרד נגד מושל הפרובינקיה, מרקוס וטיוס בולאנוס (אנ'). תושבי בריטניה מרדו ברומאים במהלך אירועי מלחמת האזרחים ובולאנוס נתפש כמושל רכרוכי. אגריקולה השיב את המשמעת ללגיון ועזר לשקם שליטתו של השלטון הרומי בפרובינקיה. בשנת 71 הוחלף בולאנוס על ידי מושל תוקפני יותר, קוונטינוס פאטיליוס סריאליס (אנ'), אשר אפשר לאגריקולה להוכיח את יכולתיו כמפקד במערכות נגד הבריגנטים (אנ') בצפון אנגליה.
כאשר תמה כהונת הפיקוד שלו בשנת 73, אגריקולה הוכר כפטריקי ומונה למושל גאליה אקוויטניה, שם מילא את תפקידו זה במשך קרוב לשלוש שנים. בשנת 76 או 77 הפך לקונסול מחליף, ואירס את בתו עם ההיסטוריון טקיטוס. בשנה שלאחר מכן בתו, יוליה אגריקולה, וטקיטוס התחתנו. אגריקולה צורף לפונטיפקס וחזר לבריטניה בפעם השלישית, אך הפעם כמושל הפרובינקיה.
אגריקולה כמושל בריטניה

עם הגעתו לפרוביניקיה בקיץ 77, גילה אגריקולה שהשבטים האורדוביקים ששכנו בצפון ויילס השמידו למעשה את כוחות הפרשים הרומיים שהוצבו בשטחם. מיד כשנודע לו על כך הוא נע לכיוונם והביס אותם. לאחר מכן, הפנה אגריקולה את מאמצי המלחמה אל עבר אנגלסי, הכניע את האי כולו והכפיף אותו למרותה של רומא. כמעט שני עשורים קודם לכן, המושל גאיוס סואטוניוס פאולינוס ניסה לבצע מהלך דומה, אולם בשנת 60 הוא נאלץ להסיג את כוחותיו על מנת לדכא את המרד הבודיקיאני. אגריקולה גם הרחיב את תחומי השלטון הרומי צפונה אל תוך קלדוניה (כיום בסקוטלנד המודרנית). בקיץ 79, הוא קידם את צבאותיו אל שפך הנהר טאוס, והקים מספר מבצרים לאורכו. עם השנים מיקום המבצרים נשכח, אולם תארוך גילו של המבצר באלגינהאוג (אנ') הופך אותו למועמד אפשרי. אגריקולה הנהיג רומניזציה נרחבת של אוכלוסיית הפרובינקיה, עודד קהילות רבות לבנות עיירות על פי דגם העיר הרומית והדקומנוס והעניק חינוך רומי מסורתי לבני האצולה הילידית; אם כי, כפי שמציין טקיטוס, אגריקולה ביצע את הצעדים הללו אך ורק למען האינטרס הרומי של הרגעת ותירבות השבטים התוקפניים של בריטניה על מנת שיסורו למרותה של האימפריה.
אגריקולה כמושל בריטניה > היברניה

על פי טקיטוס, בשנת 81 אגריקולה "חצה בספינה הראשונה" והביס עמים שלא היו ידועים לרומאים עד אז. אולם, בפרק 24 של חיי אגריקולא, טקיטוס אינו כותב במפורש איזה גוף מים הוא חצה. המחקר המודרני מצביע על לשון הים של קלייד (אנ') או על לשון הים של פורת' כאפשרויות הסבירות ביותר. טקיטוס מזכיר גם את היברניה, כך שייתכן ויש להעדיף את דרום מערב סקוטלנד. אגריקולה ביצר את קו החוף שפונה לכיוון האי האירי, וטקיטוס טוען שחמיו טען לעיתים קרובות שניתן לכבוש את האי כולו באמצעות לגיון בודד מגובה בחילות עזר. אגריקולה העניק מקלט למלך אירי גולה שהוא קיווה שיעניק לו תירוץ נוח לכיבוש האי הבריטי. כיבוש זה מעולם לא יצא לפועל, אך מספר היסטוריונים מאמינים שהחצייה עליה כתב טקיטוס הייתה למעשה משלחת חקר או עונשין בקנה מידה קטן לאי האירי, אם כי לא זוהו מחנות רומיים בשטח. במיתולוגיה האירית ניתן למצוא הקבלה בולטת המחזקת טענה זו. מסופר על טואטאל טקטמר (אנ'), ממלכיה העליונים של אירלנד, כי הוגלה מהאי כנער, וחזר מבריטניה בראש צבא כדי לתבוע את כס המלכות. התאריך המסורתי של שובו הוא בין 76 ל-80, ואכן ארכאולוגים מצאו מספר פריטי אמנות רומיים או רומנו-בריטיים באתרים המקושרים לטקטמר.