stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מטאלואינווסט
חברות-בת

Metalloinvest Holding במוסקבה
באוגוסט 2017 רכשה Metalloivest Holding מניות בחברת נאטילוס מינרלים יחד עם Mawarid Offshore Mining.
כריית לבדינסקי  ועיבוד עבודות משולבות / לבדינסקי GOK בגובקין, מחוז בלגורוד; 20% נתח שוק עפרות הברזל המקומי.
מיכאלובסקי כרייה ועיבוד של עבודות משולבות / מיכאילובסקי GOK בז'לזנוגורסק, מחוז קורסק; 20% משוק עפרות הברזל המקומי.
ניקל נורילסק: בחודש יולי 2017 השלימה מטאלואינווסט קפריסין, חברה בת עקיפה של מטאלואינווסט, את מכירת 1.79% ממניות חברת הכרייה נורילסק ניקל. המכירה גייסה כ-400 מיליון דולר.
אוראל פלדה, ממוקמת בנובוטרויצק, מחוז אורנבורג; יצרן פלדה משולב רוסי גדול. בשנת 2017 הודיעה SteelAsia על עלייה בכמות הפלדה שתירכש מחברת Ural Steel בבעלות מטאלואינווסט.
עבודות משולבות אלקטרומטאלורגיות באוסקול בסטארי אוסקול, מחוז בלגורוד; יצרן פלדה חשמלי גדול.
חברת Oskol Trading Metallurgical LLC במוסקבה
מפעל מתכות מולדובה (MMP), יצרן פלדה חשמלי גדול.
ORMETO - YUMZ באורסק, אורנבורג; מטלורגיה, כרייה והנדסת אנרגיה; ייצור ציוד תעשייתי
מטאל-אינווסטראנס, הובלה, תחבורת רכבות ומסופי ים
OJSC Tulachermet
תחרות

המתחרים המקומיים כוללים את קבוצת Evraz וחברת Novolipetsk Steel.
הערות שוליים

↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-7 באוקטובר 2017. נבדק ב-2017-10-07. {{cite web}}:  (עזרה);  (עזרה)
↑  Davies, Rob; Beizsley, Daniel (2016-09-11). "Taxpayers funded loans for foreign metals firm amid UK steel crisis". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. אורכב מ-המקור ב-4 באוקטובר 2017. נבדק ב-2017-09-19. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Lebedinsky GOK
↑  "Russian businessman Usmanov rejects opposition activist Navalny's bribe charges". TASS (ברוסית). אורכב מ-המקור ב-16 במאי 2017. נבדק ב-2017-09-19. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Metalloinvest to sell Norilsk Nickel stake - bookrunner". Reuters. 2017-07-20. אורכב מ-המקור ב-19 בספטמבר 2017. נבדק ב-2017-09-19. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Editorial, Reuters. "BRIEF-Russia's Metalloinvest sells Nornickel stake at $14.10/share". U.K. (באנגלית בריטית). אורכב מ-המקור ב-19 בספטמבר 2017. נבדק ב-2017-09-19. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "BusinessWorld | SteelAsia forges deals with Russian steel makers". www.bworldonline.com (באנגלית אמריקאית). אורכב מ-המקור ב-5 באוגוסט 2017. נבדק ב-2017-09-19. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Oskol". אורכב מ-המקור ב-26 בספטמבר 2017. נבדק ב-1 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  MMP
↑  "Evraz Signs Deal With Metalloinvest For Supply Of Iron Ore, Pellets" (באנגלית בריטית). 2017-08-07. אורכב מ-המקור ב-2 בספטמבר 2017. נבדק ב-2017-09-19. {{cite news}}:  (עזרה)
מיכאילובסקי GOK, אחד ממתקני הכרייה והעיבוד של עפרות ברזל הגדולים ברוסיה ובחבר המדינות.
מוינשט

| --- | --- |

 מדינה:  רומניה רומניה
 מחוז:  מחוז בקאו
 ראש העיר:  Valentin Vieru
 בירת העיר:  מוינשט 
 שטח:  46.04 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  19,728 (1 בדצמבר 2021)
 קואורדינטות:  46°26′00″N 26°29′00″E﻿ / ﻿46.4333333333333°N 26.4833333333333°E﻿ / 46.4333333333333; 26.4833333333333
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.moinesti.ro
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור מוינשט(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור מוינשט  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מוינשט (ברומנית: Moineşti) היא עיר במחוז בקאו, ברומניה.
מוינשט הוזכרה לראשונה במסמך משנת 1467 וסומנה לראשונה על מפה בשנת 1783. בשנת 1832 הוכרזה מוינשט כיריד ובשנת 1921 קיבלה מעמד של מועצה עירונית ולבסוף בשנת 2001 קיבלה מעמד של עיר.
בשנת 2002 התגוררו בעיר 24,210 תושבים.
יהדות מוינשט

במוינשט הייתה קהילה יהודית שמתוכה יצאו מרבית חלוצי העלייה הראשונה שהקימו את ראש פינה, ביניהם דוד שוב ומרדכי ברנשטיין. יהודי מוינשט היו דתיים, חסידי רבי יצחק פרידמן מבוהוש.
במוינשט נולדו טריסטן צארה, מראשוני זרם הדאדא, ודוד משה רוזן, שהיה הרב הראשי של יהדות רומניה בתקופה הקומוניסטית.
מארק הטפילד

מארק אוֹדוֹם הטפילד (באנגלית: Mark Odom Hatfield;‏ 12 ביולי 1922 –  7 באוגוסט 2011) היה איש אקדמיה ופוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן 30 שנה כסנאטור מטעם אורגון, וכיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט. הוא נולד באורגון, שירת בצי ארצות הברית בזירה הפסיפית במלחמת העולם השנייה לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת וילאמט. לאחר המלחמה הוא למד באוניברסיטת סטנפורד ולאחר מכן שב לאורגון ולאוניברסיטת וילאמט כאיש סגל.
בעודו עוסק בהוראה באוניברסיטה, כיהן הטפילד בשני בתי אספת המחוקקים של אורגון. בגיל 34 הוא נבחר כמזכיר המדינה של אורגון, ושנתיים לאחר מכן נבחר כמושל אורגון ה-29. הוא היה האדם הצעיר ביותר אי פעם שכיהן בשתי משרות אלו, וכיהן שתי תקופות כהונה כמושל לפני שנבחר לסנאט של ארצות הברית. בסנאט הוא כיהן שלושים שנה, ועד כה הוא מחזיק בשיא כסנאטור מטעם אורגון שמשך כהונתו היה הארוך ביותר. בעת פרישתו מהסנאט הוא היה במקום השביעי בוותיקותו מבין כל חברי הסנאט באותה עת, והשני מבין הרפובליקנים. ב-1968 הוא שקל להתמודד כעמיתו למרוץ של ריצ'רד ניקסון.
הטפילד כיהן כיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט בשתי הזדמנויות שונות. בעת שכיהן בתפקיד זה עלה בידו לנתב תקציבים ומיזמי מחקר לאורגון. מוסדות רבים, בניינים ומתקנים רבים באורגון נושאים את שמו, כולל משכן בית המשפט הפדרלי בפורטלנד, ספריית מארק א. הטפילד באוניברסיטל וילאמט, תחנת ממשלת הטפילד של הרכבת הקלה בעיר הילסבורו, בית הספר לממשל על שם מארק א. הטפילד בקולג' לממשל עירוני וציבורי באוניברסיטת המדינה של פורטלנד, ומרכז המחקר הימי על שם הטפילד בעיר ניופורט. מחוץ לאורגון קרוי על שמו מרכז מחקר במכונים הלאומיים לבריאות לכבוד תמיכתו במחקר רפואי בעת כהונתו בסנאט. הטפיל נפטר בפורטלנד ב-7 באוגוסט 2011 לאחר מחלה ממושכת.
ראשית חייו

מארק הטפילד נולד בדאלאס שבאורגון כבנם היחיד של דובי א. (לבית אודום) הטפילד, שהייתה מורה בבית ספר, ושל צ'ארלס דולן הטפילד, שעבד כנפח בחברת סאות'רן פסיפיק. אביו של הטפילד היה מקליפורניה ואמו מטנסי. כאשר הוא היה בן חמש, לקח על עצמו סבו מצד אמו את ניהול משק הבית בעוד שאמו למדה בקולג' המדינתי של אורגון (כיום אוניברסיטת המדינה של אורגון) ולאחר ארבע שנים סיימה תואר בהוראה. דובי הטפילד לימדה בבית ספר בדאלאס במשך שנתיים, ולאחר מכן עברה המשפחה לסיילם, שם היא לימדה בבית ספר חטיבת ביניים.
בעידוד אמו, ההתנסות הראשונה של הטפילד בפוליטיקה הייתה כשהוא היה בן 10, כאשר הוא היה פעיל בשכונתו במסע הבחירות לבחירתו של הנשיא הרברט הובר בבחירות לנשיאות של 1932. בסוף שנות ה-30 עבד הטפילד כמורה דרך בבניין הקפיטול של אורגון בסיילם, ועשה שימוש במפתח שהיה ברשותו כדי להיכנס ללשכת המושל ולשבת על כיסאו של המושל.
ב-10 ביוני 1940, כשהיה בן 17, נהג הטפילד במכוניתה של אמו, התנגש בהולכת רגל שחצתה את הכביש בשם אליס מרי ליין, וגרם למותה. הטפילד לא הואשם כאחראי על התאונה, אך נמצא אשם במשפט אזרחי מול משפחת הנפגעת. המקרה הגיע לבית המשפט העליון של אורגון ב-1943, שאישר את פסק הדין של בית המשפט בערכאה הנמוכה.
ב-1940 סיים הטפילד את לימודיו התיכוניים בבית הספר בסיילם, ואז החל את לימודיו באוניברסיטת וילאמט שבעיר. בעת לימודיו הוא עבד במשרה חלקית עם מזכיר המדינה של אורגון, ארל סנל, ואצלו הוא למד כיצד ליצור בסיס פוליטי באמצעות שליחת הודעות לבוחרים פוטנציאליים לאחר שלמד על שינויים בחייהם כפי שפורסמו בעיתונים, כמו מקרי מוות וסיום לימודים. הוא גם שרטט את מסלול הקריירה הפוליטית שלו החל בחברות בבית המחוקקים המדינתי ועד לשיא כחבר בסנאט של ארצות הברית, בהשאירו מקום ריק לכל תפקיד מעבר לחברות בסנאט. ב-1943 סיים הטפילד את לימודיו בוילאמט עם תואר בוגר אוניברסיטה לאחר שלוש שנות לימוד. בעת לימודיו הוא חווה את ההפסד היחידי שלו בבחירות, כאשר התמודד בבחירות לתפקיד נשיא מועצת הסטודנטים.
לאחר סיום לימודיו התגייס הטפילד לצי ארצות הברית, והשתתף בקרבות מלחמת העולם השנייה באיוו ג'ימה ובאוקינאווה כקצין נחתת וחווה את מוראות המלחמה. כקצין בדרגת לוטננט, הוא גם היה עד להשפעות הטלת פצצות האטום על הירושימה, כאשר היה אחד האמריקאים הראשונים שראו את חורבות העיר. לימים, כסנאטור, התנגד הטפילד להרחבת כמות אמצעי הלחימה ולמלחמת וייטנאם.
לאחר שירות ביפן, עבר הטפילד לשרת בהודו-סין הצרפתית, שם הוא היה עד מקרוב לחלוקת העושר בין האיכרים הווייטנאמים לבין הבורגנות הקולוניאלית הצרפתית. לאחר שחרורו מהשירות, הוא בילה שנה אחת בלימודים בבית הספר למשפטים של וילאמט, אך הגיע להחלטה שפוליטיקה או הוראה יתאימו לו יותר.
לאחר מכן החל הטפילד ללמוד באוניברסיטת סטנפורד, שם הוא סיים ב-1948 לימודי תואר מוסמך אוניברסיטה במדע המדינה. הוא שב לסיילם ולוילאמט והחל לעבוד כעוזר מרצה במדע המדינה. במהלך התקופה הזו הוא יצר את הבסיס הפוליטי שלו באמצעות שליחת הודעות ונשיאת נאומים בכל פורום ציבורי שאליו הוא הצליח להגיע.
קריירה פוליטית

הקריירה הפוליטית של הטפילד כנבחר ציבור נמשכה על פני חמישה עשורים בהם הוא כיהן הן כמחוקק והן כאיש הזרוע המבצעת של ממשלת מדינת אורגון, כולל שתי תקופות כהונה כמושל המדינה. בזירה המדינתית הוא היה הסנאטור מאורגון שמשך כהונתו הייתה הארוכה ביותר, ובבחירות לנשיאות של 1968 הוא היה מועמד למשרת סגן הנשיא. בעת כהונתו בסנאט הוא כיהן פעמיים כיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט, ונחקר פעמיים על חשדות להפרת כללי האתיקה.
קריירה פוליטית > מחוקק באורגון

ב-1950, בעת שלימד מדע המדינה ושימש כדקאן הסטודנטים בווילאמט, החל הטפילד את הקריירה הפוליטית שלו כאשר נבחר לבית הנבחרים של אורגון מטעם המפלגה הרפובליקנית. בעת שנבחר לתפקיד זה הוא הביס שישה מועמדים אחרים בתקופה בה הוגדרו עדיין הבחירות לאספה המדינתית על בסיס הצבעה מחוזית. הוא כיהן בבית הנבחרים שתי תקופות כהונה כנציג מחוז מריון, שבו שוכנת בירת המדינה סיילם בבית התחתון של בית המחוקקים המדינתי. באותה עת הוא היה המחוקק הצעיר ביותר באורגון, ועדין התגורר בבית הוריו. הטפילד נהג להעביר שיעורים בשעות הבוקר המוקדמות, ואז לחצות את הכביש אל הקפיטול המדינתי כדי לעסוק במלאכת החקיקה.
ב-1952 נבחר הטפילד לכהונה שנייה בבית הנבחרים. הוא גם זכה לתשומת לב ברמה הלאומית על תמיכתו המוקדמת בשידולו של דווייט אייזנהאואר להתמודד על נשיאות ארצות הברית מטעם הרפובליקנים. מהלכו זה הקנה לו את הזכות להיות נציג בוועידה הארצית של המפלגה באותה שנה.
בעת לימודיו בקולג' הוא ראה במו עיניו את האפליה נגד האפרו-אמריקאים בסיילים כאשר הוטל עליו על ידי האחווה בה היה חבר, אלפא-פי-אומגה, להסיע לאחר ארוחת ערב את אורחם, הזמר האפרו-אמריקאי פול רובסון, בחזרה לפורטלנד, שכן כאפרו-אמריקאי היה רובסון מנוע מלהתאכסן בבתי מלון בסיילם. ב-1953 הוא הגיש הצעת חוק שעברה בבית המחוקקים שאסרה על אפליה על בסיס גזעי בבתי מלון, עוד לפני שחקיקה שכזו עברה ברמה הפדרלית. ב-1954 התמודד הטפילד ונבחר למושב בסנאט של אורגון מטעם מחוז מריון. בעת כהונתו כמחוקק הוא המשיך לנקוט באסטרטגיית השטח כפי שלמד מארל סנל, אך הרחיב אותה כך שהיא כיסתה את כלל המדינה והגדילה את בסיס התמיכה הפוליטי שלו.
קריירה פוליטית > מזכיר המדינה של אורגון

לאחר תום שירותו בסנאט של אורגון, היה הטפילד למזכיר המדינה הצעיר ביותר בהיסטוריה של אורגון, לאחר שבבחירות של 1956, בגיל 34, הוא ניצח בבחירות למשרה. בבחירות אלו הוא ניצח את עמיתו לסנאט, מונרו סוויטלנד, וקיבל 51.3 אחוזים מהקולות בבחירות הכלליות. הוא הושבע לתפקידו ב-7 בינואר 1957 וכיהן בו עד 12 בינואר 1959.
קריירה פוליטית > מושל אורגון

בהתמודדותו הראשונה על משרת מושל אורגון ב-1958, התנגדה המפלגה הרפובליקנית למועמדותו מטעמה בבחירות המקדימות. הבסיס הפוליטי הרחב שהוא טיפח אפשר לו לזכות במועמדות המפלגה על אף ההתנגדות של הממסד המפלגתי באורגון. בבחירות המקדימות הוא הביס את הגזבר המדינתי סיג אנאדר. ביולי אותה שנה, לאחר הבחירות המקדימות, נשא הטפילד לאישה את אנטואנט קוזמניץ, שעבדה כעורכת דין בקולג' המדינתי של פורטלנד (כיום אוניברסיטת המדינה של פורטלנד). נישואיהם במהלך מסע הבחירות משכו מידה מסוימת של תשומת לב לאחר שקוזמניץ הקתולית המירה את דתה לאמונתו הבפטיסטית של הטפילד. לשניים נולדו ארבעה ילדים. הטפילד המשיך במסע הבחירות שלו לאחר החתונה, אך נמנע מהופעות ציבוריות משותפות עם עמיתיו הרפובליקנים למרוץ ולא הזכיר אותם במהלך מסע הבחירות על אף בקשות ממועמדים רפובליקנים אחרים להופעות משותפות.
בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר התמודד הטפילד מול המועמד הדמוקרטי, המושל המכהן רוברט הולמס. בימים האחרונים של מערכת הבחירות, רמז הסנאטור הדמוקרטי ויין מורס, שהטפילד שיקר במשפטו בנוגע לתאונת הדרכים הקטלנית כאשר היה בן 17. טקטיקה זו פעלה כחרב פיפיות כנגד מורס, שכן העיתונות גינתה את הרמיזות הללו, כפי שעשו הולמס ודמוקרטים אחרים. בסופו של דבר הביס הטפילד את הולמס וזכה ב-55.3 אחוזים מקולות הבוחרים. באותה מערכת בחירות זכו הדמוקרטים ברוב בשני בתי המחוקקים של אורגון בפעם הראשונה מאז 1878. תבוסתו של הולמס יוחסה בין השאר לתדמית ולכריזמה של הטפילד ובין השאר לסוגיות של מסע הבחירות כמו הכלכלה השוקעת, הגידול במיסים, עונש המוות, התעסוקה והחינוך. לאחר מכן ניסה הולמס למנות את דייוויד אוהרה כמזכיר המדינה במקומו של הטפילד שהצטרך להתפטר כדי להיות מושל. הטפילד מינה לתפקיד את האוול אפלינג הבן, ואוהרה ערער על המינוי בבית המשפט העליון של אורגון, שפסק לטובתו של הטפילד ואישר את מינויו של אפלינג. הטפילד היה אז בן 36 והמושל הצעיר ביותר בתולדות אורגון עד לאותה עת.
ב-1962 נחשב הטפילד למועמד האפשרי להתמודד מול הולמס על המושב בסנאט, אך תחת זאת הוא התמודד על כהונה שנייה כמושל. בבחירות הכלליות הוא התמודד מול התובע הכללי של אורגון רוברט תורנטון, וזכה ב-345,497 קולות מול 265,359 הקולות של תורנטון. בכך הוא היה למושל השני בתולדות אורגון עד לאותה עת שכיהן שתי תקופות כהונה רצופות מלאות.
הטפילד נשא את נאום המפתח בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית של 1964 בסן פרנסיסקו, שבה זכה במועמדות המפלגה לנשיאות בארי גולדווטר, והוא שימש כיושב הראש הזמני של המפלגה במהלך הוועידה. הוא תמך בגישה מתונה של המפלגה והתנגד לשמרנות הקיצונית שיוחסה לגולדווטר ולתומכיו. הוא גם היה המושל היחידי שהצביע נגד ההחלטה של ועידת אגודת המושלים הלאומית שתמכה במדיניות ממשלו של לינדון ג'ונסון במלחמת וייטנאם, שכן הוא התנגד למלחמה, אך היה מחויב ל"תמיכה בלתי מסויגת ומלאה" בחיילים. עד לתום המלחמה הוא העדיף את השימוש בעיצומים כלכליים.
הטפילד היה מושל פופולרי שתמך בתעשיות המסורתיות של אורגון, כמו תעשיית העץ והחקלאות, אך חש שהרחבת התעשייה שבעידן שלאחר המלחמה ומימון התחבורה והחינוך צריכים לקבל עדיפות גבוהה יותר. בעת כהונתו כמושל הוא פעל לתחילת גיוון הכלכלה של המדינה, כמו גיוס השקעות בתעשייה והרחבת הסחר. כחלק מיוזמות אלו, הוא סייע להקים ב-1963 את "מרכז הבוגרים של אורגון" (Oregon Graduate Center), שכיום הוא חלק מ"יער הסיליקון" (Silicon Forest) במחוז וושינגטון. היה זה מוסד אקדמי באזור פורטלנד (אוניברסיטת המדינה של פורטלנד הייתה אז עדיין קולג' ללא תוכנית להענקת תוארים אוניברסיטאיים), שנראתה לראשי המגזר העסקי כחיונית למשיכת תעשיות חדשות.
קריירה פוליטית > סנאטור > האשמות בשחיתות

הטפילד כונה לעיתים "מארק הקדוש" (Saint Mark) בשל העובדה שבשמו לא דבק רבב. אך ב-1984 חשף בעל הטור ג'ק אנדרסון שרעייתו של הטפילד, אנטואנט, שהייתה עורכת דין וושינגטונית בתחום המקרקעין, קיבלה תשלום של 55,000 דולר, שהיה קשור לרכישת נכס מקרקעין, מסוחר הנשק היווני בזיל טסאקוס. טסאקוס ביצע פעולות שדלנות כלפי הטפילד, שכיהן אז כיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט, כדי שיתמוך במיזם-העל של הנחת צינור הנפט לאורך אפריקה. בני הזוג הטפילד הביעו את התנצלותם ותרמו סכום זהה לתשלום של טסאקוס לבית חולים בפורטלנד. ועדת האתיקה של הסנאט קיימה חקירה בעניין והגיעה להחלטה לא לנקוט בשום צעד. עם זאת, לאחר מותו של הטפילד, נחשף בדוח של ה-FBI, שפורסם על פי חוק חופש המידע, שטסאקוס הואשם בשוחד ושהוצע לו להודות באשמה תמורת הסדר טיעון (הצעה שבסופו של דבר לא יצא אל הפועל), ושמחלקת המשפטים החליטה לא להגיש כתב אישום בפרשה נגד הטפילד.
ב-1991 נחשף גם שהטפילד לא דיווח על כמה מתנות יקרות ערך שניתנו לו על ידי נשיא אוניברסיטת קרוליינה הדרומית ג'יימס הולדרמן. גם הפעם התנצל הטפילד, אך ועדת האתיקה של הסנאט נזפה בו על התנהלותו. ועדת האתיקה נזפה בהטפילד פעם נוספת לאחר שהיא קיימה חקירה על שתי מתנות נוספות שהוא קיבל מחבר קונגרס לשעבר ואיש עסקים מקליפורניה.
מערכת הבחירות האחרונה של הטפילד לסנאט הייתה ב-1990, בה הוא התמודד מול איש העסקים הארי לונסדייל. לונסדייל תקף באגרסיביות את הטפילד בסדרה של תשדירים טלוויזיוניים, שלא היו קשורים לסוגיות כמו ההפלות וניהול ענף העץ, והאשים אותו בהיותו מקורב יותר מדי לקבוצות אינטרסים מיוחדות בוושינגטון. הטקטיקה של לונסדייל הובילה אותו לשוויון בכמה מהסקרים ובהמשך הוא אף עקף את הטפילד. הטפילד, שבאופן טיפוסי נמנע מתעמולה שלילית, נאלץ להגיב על מתקפותיו של יריבו בפרסום תשדירים מטעמו. במשך חודש אחד הוא גייס סכום של מיליון דולר לאחר שפיגר בסקרים אחרי לונדייל ערב הבחירות בנובמבר. בסופו של דבר הוא זכה ב-590,095 (53.7 אחוזים) קולות מול 507,743 (46.2 אחוזים) הקולות שניתנו ללונסדייל.
קריירה פוליטית > סנאטור > משך כהונתו

ב-1993 שבר הטפילד את שיאו של צ'ארלס מקנרי של 9,726 ימים (יותר מ-26 שנים) של כהונה מטעם אורגון בסנאט. ב-1996 העניקה לו הוועדה הלאומית לפרסומים היסטוריים ורישומים של הארכיון הלאומי של ארצות הברית, גוף שהוא שירת בו בעבר, את פרס השירות המצטיין שלה.
הטפילד סיים את כהונתו בסנאט ב-1996, לאחר שרשם לזכותו ניצחונות ב-11 מערכות בחירות לכל התפקידים הציבוריים בהם כיהן במשך 46 שנים. במהלך הקריירה הפוליטית שלו הוא גייס מיליארדי דולרים בתקציבים פדרליים לטובת מיזמים באורגון. בין אלו נכללו תקציבים למיזמי תחבורה, להגנת הסביבה באזורי הטבע בראשיתיים ובנהרות, מוסדות מחקר ומוסדות בריאות.
שנותיו האחרונות

לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, שב הטפילד לאורגון, שם הוא עסק בהוראה באוניברסיטת ג'ורג' פוקס שבבעיר ניוברג. ב-2006 הוא קיבל תואר פרופסור אמריטוס במדע המדינה של המוסד על שם הרברט הובר. בנוסף, הוא לימד בבית הספר לממשל שנקרא על שמו באוניברסיטת המדינה של פורטלנד, והרצה באוניברסיטת וילאמט ובקולג' לואיס וקלארק בעת שהתגורר בפורטלנד.
ביולי 1999 בעת שנסעו באוטובוס תיירים, היו הטפילד ורעייתו מעורבים בתאונה בה התנגש כלי רכב באוטובוס. פציעותיהם היו קלות מאוד, אך התנסותם זו הובילה אותם לקדם את חובת חגירת חגורות בטיחות באוטובוסים.
מותו ומורשתו

מארק הטפילד נפטר בפורטלנד ב-7 באוגוסט 2011 לאחר מחלה ממושכת. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי של וילאמט.
מבנים, ארגונים, פרסים ומקומות רבים נקראו על שמו. בין אלו נכללים:
ספריית מארק א. הטפילד באוניברסיטת וילאמט.
מרכז המדע הימי הטפילד באוניברסיטת המדינה של אורגון.
בית הספר לממשל על שם הטפילד באוניברסיטת המדינה של פורטלנד.
המרכז הקליני הלאומי לבריאות על שם מארק א. הטפילד שבמכונים הלאומיים לבריאות שבבת'סדה.
מרכז המחקר על שם מרק א. הטפילד שבאוניברסיטת הבריאות והמחקר של אורגון.
אזור הטבע הבראשיתי על שם מרק א. הטפילד שברכס קסקייד.
מכון מארק א. הטפילד להבנה בין לאומית בקולג' הדרום-מערבי הקהילתי של אורגון.
תחנת רכבת קלה בעיר הילסבורו שבאורגון.
בניין בית המשפט הפדרלי על שם מרק א. הטפילד בפורטלנד.
הקצה המערבי על שם מרק הטפילד של השביל ההיסטורי של נהר קולומביה.
פרס מרק הטפילד למחקר קליני במחלת אלצהיימר.
פרס מרק א. הטפילד למנהיגות המוענק על ידי מועצת הקולג'ים והאוניברסיטאות הנוצריים.
פורום מרק א. הטפילד להיסטוריונים מצטיינים, סדרת הרצאות מטעם החברה ההיסטורית של אורגון.
בספרו של טום ברוקו, "הדור הגדול ביותר", זכה הטפילד לפרק שלם אודותיו. ב-2014 הופק סרט תיעודי של 90 דקות אודות חייו והקריירה של הטפילד בשם "הג'נטלמן של הסנאט: מרק הטפילד מאורגון".
מולן דה לה גאלט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טחנת רוח 
 כתובת:  פריז 
 מיקום:  הרובע השמונה-עשר של פריז 
 מדינה:  צרפת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1622
 תאריך פתיחה רשמי:  1622 
 קואורדינטות:  48°53′14″N 2°20′13″E﻿ / ﻿48.887361111111°N 2.3370833333333°E﻿ / 48.887361111111; 2.3370833333333
 אתר רשמי
  (למפת פריז מוגדלת) מולן דה לה גאלט(למפת פריז רגילה) מולן דה לה גאלט
 
מולן דה לה גאלט (בצרפתית: Moulin de la Galette) היא טחנת רוח הממוקמת במונמארטר בצפונה של פריז בירת צרפת. הטחנה צוירה על ידי אמנים רבים ובהם פייר-אוגוסט רנואר, אנרי דה טולוז-לוטרק, ראמון קאסאס, וינסנט ואן גוך ופבלו פיקאסו.
בשנת 1939 הוכרזה הטחנה כאתר היסטורי.
בסמוך למולן דה לה גאלט הייתה ממוקמת מסעדה וכן אתר הרקדה שהיה פופולרי בשלהי המאה ה-19. בראש המסעדה ניצבת טחנת רוח נוספת בשם מולן ראדט. מסעדה זו הונצחה בציורו המפורסם של רנואר הנשף במולן דה לה גאלט.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
הנשף במולן דה לה גאלט
מוחמד עבד אל-ע'אני אל-עוויווי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בינואר 1956 (בן 68) חֶבְרוֹן, ירדן 
 מדינה:  הרשות הפלסטינית
 השכלה:  אוניברסיטת מוחמד החמישי (1978) 
 תפקידים בולטים:  נשיא בית המשפט העליון
 
מוחמד עבד אל-ע'אני עבד אל-רזאק עבד אל חאלק אל-עוויווי (בערבית: محمد عبد الغني عبد الرازق عبد الخالق العويوي), המכונה בקצרה: מוחמד עבד אל-ע'אני, הוא משפטן ושופט פלסטיני אשר שימש בשנים 2012–2016 כיועץ המשפטי של הרשות הפלסטינית וממרץ 2024 הוא מכהן בתפקיד נשיא המועצה השיפוטית העליונה ולנשיא בית המשפט העליון הפלסטיני.
קריירה

בשנת 1974 סיים את בית הספר התיכון "איברהימי" בחברון. למד משפטים באוניברסיטת מוחמד החמישי (ער') במרוקו וב-1978 קיבל תואר ראשון במשפטים.
בשנים 1980–1995 הוא עבד במשרד עורכי דין שלו, בחברון.
בשנת 1993 היה חבר חבר הנאמנים של אוניברסיטת חברון.
בשנת 1995 החל את דרכו כשופט שלום, במערכת המשפט הממשלתית. הוא קיבל מינוי לנשיא בית משפט השלום בחברון ובשנת 2005 התמנה עוזר התובע הכללי.
ב-20 בנובמבר 2012 מונה ליועץ המשפטי של הרשות הפלסטינית. ובהמשך, מונה לשופט בבית המשפט העליון וב-2019 מונה לחבר בבית המשפט החוקתי.
ב-18 במרץ 2024 מונה לנשיא המועצה הפלסטינית השיפוטית העליונה, ולנשיא בית המשפט העליון הפלסטיני. קודמו בתפקיד היה עיסא אבו שראר.
קריירה > תפקידים נוספים

מרצה במשרה חלקית בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ביר זית.
חבר בוועדה האקדמית וכן חבר בוועד המנהל של המכון הפלסטיני למשפטים.
ייצג את הרשות הפלסטינית בכנסים אזוריים ובינלאומיים.
הערות שוליים

1 2  "تفاصيل التشريع". mjr.ogb.gov.ps. 2012. נבדק ב-16 ספטמבר 2024.
1 2 3 4  "سعادة القاضي أ. محمد عبد الغني العويوي". المحكمة الدستورية العليا - دولة فلسطين. אורכב מ-המקור ב-2023-01-31. נבדק ב-16 ספטמבר 2024.
1 2  "الرئيس يصدر قرارا بتعيين القاضي محمد عبد الغني العويوي رئيسا للمحكمة العليا". وفا. נבדק ב-16 ספטמבר 2024.
1 2 3 4 5 6 7  Muhammad Abdul-Ghani Al-Awiwi, all4palestine.org
↑  "القاضي العويوي يؤدي القسم القانونية أمام الرئيس رئيسا لمجلس القضاء الأعلى". وفا. נבדק ב-16 ספטמבר 2024.
↑  الرئيس عباس يعين القاضي محمد عبد الغني العويوي رئيساً للمحكمة العليا, دنيا الوطن, ‏2024-03-17 (בערבית)
מוחמד עבד אל-והאב

ערך זה עוסק בזמר ומלחין מצרי. אם התכוונתם לתאולוג אסלאמי, מייסד התנועה הווהאבית, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  בערך 1902 קהיר, ח'דיוות מצרים 
 פטירה:  4 במאי 1991 קהיר, מצרים 
 מוקד פעילות:  מצרים 
 תקופת הפעילות:  1917–1991 (כ־74 שנים) 
 מקום לימודים:  Higher Institute of Arabic Music 
 סוגה:  מוזיקה ערבית, מוזיקה מצרית 
 שפה מועדפת:  ערבית 
 כלי נגינה:  עוד 
 חברת תקליטים:  EMI קלאסיקס 
 בן או בת זוג:  נהלה אלקודסי (1958–1991) 
 פרופיל ב-IMDb
 
מוחמד עבד אל-והאב (בערבית: محمد عبد الوهاب; 1902 בערך – 4 במאי 1991) היה זמר ומלחין מצרי, מחדש המוזיקה הערבית. יצירותיו מושפעות ממוזיקה מערבית קלאסית, במיוחד מבטהובן. אחד הזמרים המפורסמים ביותר של הזמר הערבי.
ביוגרפיה

מוחמד עבד אל-והאב נולד בשנת 1898 למוחמד אבו עיסא ולפאטמה חג'אזי בשכונת באב אלשעריה בקהיר, מצרים. כבר מגיל צעיר הוא ניחן בכישרון יוצא דופן ובגיל שלוש עשרה הוציא תקליט ראשון. הוא אף החל להופיע בפני קהלים רבים.
עבד אל-והאב החל בהקלטות שיריו בשנות העשרים של המאה העשרים. עד שנות הארבעים הוא ניחן בקול מצוין עם יכולת תמרון מרשימה. עם התבגרותו, איבד באופן ניכר מיכולתו לשיר בטונים גבוהים, והתרכז יותר בהלחנה. הוא הלחין שירים גם עבור הזמרת אום כולתום, בין השאר את השיר "אינתה עומרי" (אתה חיי), אחד השירים הידועים ביותר בזמר הערבי. הוא כתב מספר שירים עבור פאיזה אחמד.
בשנת 1933 השתתף עבד אל-והאב בסרטו הראשון "הוורד הלבן". במהלך חייו השתתף בשישה סרטים, בהם היה הגיבור והזמר. כל השירים מתוך סרטיו הם פופולריים מאוד בקרב אוהבי הזמרה הערבית. הוא מאן להשתתף בסרטים נוספים בטענה כי הוא מיצה את עצמו, ולכן עבר לעסוק בהלחנה ובזמרה. הוא הפתיע את מעריציו כאשר בגיל 90, בשנת 1988, הקליט תקליט חדש שהצליח ונמכר למעלה משני מיליון עותקים. עבד אל-והאב הלך לעולמו ב-4 במאי 1991 כשהוא בן 93..
עבד אל-והאב השאיר אחריו מורשת רחבת היקף בזמר הערבי וכונה "מוזיקאי הדורות". בכל בתי הספר למוזיקה ערבית בעולם לומדים את כישוריו ומנתחים את יצירותיו.
שיריו נחשבים פופולרים גם בקרב הציבור היהודי, בעיקר בחזנות הירושלמית-ספרדית, ואף משמשים להלחנת קטעי תפילה, ומבוצעים על-ידי חזנים שונים, בהם בולט משה חבושה.
אוסף של 158 משירי עבד אל-והאב תורגמו לעברית על ידי לטיף ברטוב.
ביאורים

↑  ישנם מקורות שונים לגבי שנת לידתו. לפי חלק מהמקורות הוא נולד ב-13 במרץ 1899 או 1898. מנוע החיפוש גוגל ציין בהתאם 110 שנים ללידתו עם גוגל דודל ב-13 במרץ 2012. לפי אתר מרכז המידע של ממשלת מצרים, הוא נולד ב-1902, וכך גם לפי מקורות אחרים. מקורות אחרים קובעים שנולד ב-1907.
הערות שוליים

↑  גוגל דודל לכבוד 110 שנים ללידתו
↑  May 4 marks passing anniversary of Egypt's legendary musician Mohammed Abdel Waha, State Information Service, May 4 2002
↑  Angy Essam,  Abdel Wahab: The immortal generations musician, Egypt Today, May 4 2019
↑  Anthony Coussa, a personal friend of Abdel Wahab who is still in NY, February 7, 2005
↑  https://sites.google.com/site/cinemaarabiya/home/mohammed-abdel-wahab
↑  שירים נבחרים של המוזיקאי והזמר הגדול מחמד עבד(א)לוהאב, ירושלים, תשע"ה, 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293048005171  PLWABN: 9810613528705606  BnF: cb13196079b (data)  GND: 118966251  ICCU: LO1V328482  ISNI: 0000 0001 1827 5561  LCCN: nr90011691  MusicBrainz: 77229bca-1a90-4015-bb80-29745aa0232f  VIAF: 61393137   WorldCat (עם VIAF): 61393137 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.