תקופת התחייה
מרכזים ספרותיים, כתבי-עת, סופרים, משוררים, מבקרים

במזרח-אירופה קמו שני מרכזי ספרות עברית גדולים: באודסה ובוורשה. הוצאה לאור של עיתונים יומיים עם מדורי ספרות, ושל מאספים ספרותיים המדברים לליבו של העם; היווסדות הוצאות ספרים חדשות, והמקום המרכזי של לימודי ספרות בבתי הספר של התנועה הציונית, יצרו לראשונה קהל קוראים עברי גדול (בן עשרות אלפי אנשים) של ספרות עברית יפה. בוורשה ובאודסה הסתופפו מאות משוררים, סופרים, עורכים, מבקרים, מתרגמים, ומוציאים לאור עבריים, והתוצאה מה שנחשב לתור הזהב של הספרות העברית החדשה. סופרי אודסה שמו דגש על אמת-בניין חמורה ופיתחו את הצורה הספרותית המוקפדת של מעט המחזיק את המרובה, תוך גישה למדנית-מסורתית כבדת ראש. הסופר מנדלי מוכר ספרים יצר את ה"הנוסח" (נוסח  אודסה), סגנון סיפורי אמנותי מקורי, ששימש מופת לסופרי התקופה. אצל סופרי וורשה, שהייתה מרכז דפוס עברי, ואשר נהרו אליה סופרים עבריים מכל העולם, גילוי הרוח הפנימי היה עיקר, תוך פתיחות לרוחות חדשות, ושאיפה לצחות לירית. סופרים צעירים נעו בין אודסה התובענית לבין וורשה המשחררת, בין צורות אמנותיות לבין רוחות מנגנות, סופגים משני העולמות. בנוסף היו מרכזים של ספרות עברית בסנקט פטרבורג ובמוסקבה.
הדור הראשון של סופרי תקופת התחייה פעל בעיקר במזרח-אירופה, ובהמשך התקופה עבר מרכז הכובד של הספרות העברית לארץ ישראל. מאפייני ספרות התחייה היו ליריות, יצירה לאומית ויצירה טבעית כלל-אנושית, צורה אמנותית של ספרות יפה, פובליציסטיקה, חזון וריאליזם, שיבה לאוויר ולטבע ולנוף של ארץ-ישראל, תרגומים ממיטב ספרות העולם, ועושר סגנונות. הסוגות הספרותיות העיקריות היו השיר הלירי, השיר התיאורי, הפואמה, האידיליה, שירה בפרוזה, הפיליטון, הסיפור הקצר, המסה, והרומן. בהשפעת התעוררות רוח הלאום, רבים מהאנשים, בין כותבים בין קוראים, לא הסתפקו בשירה לירית אישית, וביקשו יצירה אפית, ומצאוה בסוגת הפואמה (ובכללה האידיליה), סוגה מרכזית בתקופת התחייה, ששימשה את גדולי משורריה לחיבור מיטב יצירותיהם, ושבאמצעותה זכו להשראה.
עם גדולי הסופרים והמשוררים בדור הראשון של תקופת התחייה נמנים מנדלי מוכר ספרים, אחד העם, נחום סוקולוב, י. ל. פרץ, דוד פרישמן, מרדכי צבי מאנה, חיים נחמן ביאליק, שאול טשרניחובסקי, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, ואחרים. עם כתבי העת הספרותיים החשובים של התקופה: "הדור" ו"התקופה" בעריכת דוד פרישמן, "השילוח" בעריכת אחד העם ולאחר מכן ביאליק, "הפרדס" בעריכת יהושע חנא רבניצקי, "הצפירה" "האסיף" ו"ספר השנה" בעריכת נחום סוקולוב, "הזמן" בעריכת דוד פרישמן ולאחר מכן פסח גינזבורג.
עם חשובי המשוררים והסופרים העבריים שעלו לא"י בעלייה השנייה והשלישית, וכוננו את הספרות העברית החדשה בא"י נמנים יוסף חיים ברנר, יעקב פיכמן, ש. בן ציון, יוסף צבי רימון, אהרן דוד גורדון, אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ', ש"י עגנון, דוד שמעוני, ברל כצנלסון, דבורה בארון, רחל, ר' בנימין, יעקב שטיינברג, יעקב רבינוביץ, אשר ברש, א. ראובני, דב קמחי, אהרן אברהם קבק, יצחק למדן, אורי צבי גרינברג, ש. שלום, אביגדור המאירי, אלישבע, אברהם ברוידס, ואחרים. אליהם יש לצרף סופרים ילידי הארץ ואנשי העלייה הראשונה, שהבולטים שבהם: יהודה בורלא ומשה סמילנסקי. כתבי העת הספרותיים העיקריים שפעלו בא"י באותה תקופה היו "הפועל הצעיר" בעריכת יוסף אהרונוביץ' ולאחר מכן יצחק לופבן, "רביבים" בעריכת יוסף חיים ברנר, "האדמה" בעריכת יוסף חיים ברנר ור' בנימין, "העומר" בעריכת ש. בן ציון, "מעברות" בעריכת יעקב פיכמן, "מולדת" בעריכת ש. בן ציון ולאחר מכן יעקב פיכמן, "הדים" בעריכת יעקב רבינוביץ ואשר ברש, "דבר" - מוסף בעריכת ברל כצנלסון, "הארץ" בעריכת משה גליקסון, "הישוב" בעריכת יששכר-דב בר-דרורא, "כתובים" בעריכת אליעזר שטיינמן, "מאזנים" בעריכת י"ד ברקוביץ ופישל לחובר, "גליונות" בעריכת יצחק למדן.
לארץ ישראל הייתה השפעה מחדשת עצומה על הספרות העברית החדשה. אף-על-פי שהסופרים והמשוררים שעלו לא"י כבר רכשו את יסודות הספרות באודסה ו/או בוורשה, וחיברו והוציאו לאור יצירות וספרים בחוץ לארץ, הרי משנשמו את אווירה של א"י ומשחוננו את עפרה, הפכו לבריות חדשות. לדוגמה, כך כתבה רחל כצנלסון על דוד שמעוני, משורר העלייה השנייה: "קרה לו מה שקרה לרבים שאינם סופרים: פרק החיים שבחוץ-לארץ הוא מעין הקדמה, שלפעמים גם אינו מכיל את העיקר שבאדם. ואחריו, בתוך הארץ - תקופת היצירה, פריחת הכוחות, והשיבה למקור... הוא למד כאן את יחס הרצון אל החיים, את בת-הצחוק המפויסת וההומור הבטוח של האדם שמצא את חלקו, שנשתל על ידי איזה מעיין מרווה - אז נולדה מחדש שירתו, אז נולד סגנונו העצמאי, אז התחיל לתת לנו מה שהיה ביכולתו לתת".
השירה העברית הארץ-ישראלית, במיוחד זו של דוד שמעוני ושל יוסף צבי רימון, התאפיינה בחתירה לפשטות ולאמת.
בד בבד עם התפתחות הספרות העברית החדשה, צמחה ביקורת ספרות עברית איכותית. עם מבקרי הספרות הבולטים של התקופה נמנים דוד פרישמן, יעקב פיכמן, יוסף חיים ברנר, מרדכי רבינזון, פישל לחובר, יוסף קלוזנר, שמואל ליב ציטרון, דוד אריה פרידמן, שלמה צמח, שלום שטרייט, יעקב רבינוביץ, ישורון קשת, ישראל כהן, ואחרים.