stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חטיבת הנח"ל
מבנה החטיבה > שיוך במילואים

חטיבת הנח"ל היא חטיבה סדירה, עם סיום השירות הסדיר בשורות החטיבה, משויכים הלוחמים לחטיבות הנח"ל במילואים:
| שם החטיבה | מספר | יחידת אם | פיקוד |
| --- | --- | --- | --- |
|  חטיבת אלון | 228 | עוצבת המפץ |  פיקוד הצפון |
|  חטיבת עציוני | 6 |  עוצבת געש |  פיקוד הצפון |
|  חטיבת ירושלים | 16 | עוצבת סיני |  פיקוד דרום |
מבנה החטיבה > יחידות שפורקו > גדוד סיור 934 (טופז)

גדוד 934 הוא גדוד סיור שהוקם בשנת 2002, כגדוד רביעי בחטיבה, מאיחוד הפלוגות החטיבתיות. אלו כללו את הפלס"ר צור, שהוקם על בסיס צוות סיור, ונוסד בשנת 1983 עקב הצורך בליווי כוחות בתוך לבנון, את הפלנ"ט גזית שהוקם בשנת 1991 כפלוגה מקצועית העוסקת בלוחמה נגד טנקים, ואת הפלחה"ן ספיר שהוקם באוגוסט 1992. בשנת 2004 נוספה לפלוגות אלו פלוגת תצפית וצלפים (פלת"צ).
בעקבות מבצע חומת מגן עוטר הגדוד בצל"ש אלוף ממפקד פיקוד המרכז. במלחמת לבנון השנייה לחם הגדוד בכפר "פרון" לאחר שהוטס במסוקים לנחל סלוקי.
מבנה החטיבה > יחידות שפורקו > מפקדי גדוד 934

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| אמיר אבולעפיה | 2002 – 2004 | המפקד הראשון. לימים ראש אגף התכנון |
| יורם יפה | 2004 – 2005 | בנו של סא"ל יוסי יפה. לימים מפקד מפקדת כוחות אוויר מיוחדים |
| שי אלבז | 2005 – 2007 | מפקד הגדוד במלחמת לבנון השנייה. לימים ראש מספן ים בחיל הים |
| עמוס הכהן | 2007 – 2009 | לימים מפקד החטיבה |
| ישראל שומר | 2009 – 2011 | לימים מפקד החטיבה |
| אבי רוזנפלד | 2011 – 2012 | לימים מפקד עוצבת הבזק |
| מני ליברטי | 2012 – 2014 | לימים מפקד חטיבת עוז |
| ברק רובין | 2014 – 2016 | לימים מפקד חטיבת אלון |
| אורן שמחה | 2016 – 2018 | לימים מפקד החטיבה |
| גיל ורנר | 2018 – 2020 | לימים מפקד חטיבת אלכסנדרוני |
ההכשרה של הלוחם > מסלול לוחם נח"ל

מסלול ההכשרה של לוחם בחטיבת הנח"ל מתחיל בבסיס האימון החטיבתי (בא"ח) בתל ערד. שם הוא עובר טירונות (הכשרה בסיסית) במשך 4 חודשים (בבסיס נחל-טוב) ולאחר מכן אימון מתקדם שאורכו כארבעה חודשים וחצי (בבסיס נחל-קריות).
במהלך תקופת ההכשרה הלוחמים לומדים כיצד להילחם בשטח פתוח, בשטחים מדבריים, בשטחים מיוערים ובערים וכפרים, וכמו כן כיצד לשתף פעולה עם כוחות חי"ר אחרים ועם חילות אחרים כדוגמת חיל השריון, חיל התותחנים, וחיל האוויר בתרגילים מוסקים. התרגולות נעשות הן בשטח ובמתקני האימון השונים של החטיבה והן בלש"ביות מתקדמות (אולמי סימולציות) אשר מדמות מצבי קיצון רבים שבהם עשוי הלוחם להיתקל בשדה הקרב. בסוף האימון המתקדם, לאחר שבוע מסכם הכולל תרגילי פלוגה בשטח פתוח ובשטח בנוי, ומסע למצדה – לאחר מסע של כ-50 קילומטרים (בעבר היה המסע בן 70 קילומטרים), מקבלים הלוחמים את סיכת הלוחם, שמסמלת את עלייתם לגדודים ולתחילת הפעילות המבצעית.
ההכשרה של הלוחם > מסלול לוחם סיירת

לוחמי סיירת הנח"ל עוברים מסלול הכשרה ארוך יותר, האורך בין שנה וחודשיים לשנה וארבעה חודשים. הוא מתחיל בשלב הטרום טירונות, שאורך כשבועיים, הלוחמים ממוינים אל הגדודים השונים והן אל הפלוגות של גדוד הסיור של החטיבה באמצעות גיבוש אינטנסיבי אשר אורך בין 4–5 ימים. לאחר סיום הטירונות והאימון המתקדם הם עוברים אל בסיס האם של הסיירת ושם ממשיכים ללמוד ולעבור הכשרות כדוגמת – מלחמה בטרור (הסיירת) ולוחמה זעירה (הפלחה"ן והפלנ"ט) וכן הכשרות הנוגעות לפעילותם הספציפית (פלחי"ק – חפ"ק מח"ט, פלס"ר – מודיעין, סיור ולחימה בשטח אויב, פלנ"ט – הפעלת טילי נ"ט, פלחה"ן – מיקוש וחבלה). כמו כן עוברים בערך 15 שבועות ניווט, אימוני קרב מגע רבים ואימוני לוחמה.
נשק ואמצעים

הנשק האישי של לוחמי חטיבת הנח"ל הוא M4A1 פלאט-טופ, נשקם כולל גם מטול רימונים מדגם M320, רובי צלפים מדגמים רמינגטון M24 (ב-2020 נכנס לשירות בחטיבה ה-M24 הצה"לי המשודרג) וברק (HTR 2000), אמצעים אופטיים לנשק קל, מטולי רקטות נגד טנקים מדגמי M72 לאו ומטאדור, מקלע בינוני מאג, מקלע קל נגב, מקלע כבד מדגם M2 בראונינג, מקלע רימונים (מקל"ר) סאקו דיפנס Mk-19 בקליבר 40 מ"מ ומרגמה 60 מ"מ מתוצרת סולתם.
כמו כן, החטיבה מצוידת בנגמ"שי M-113 על שלל תצורותיהם ובג'יפים ממוגנים מדגמי "סופה" ו"האמר". בעתיד תצטייד החטיבה בנגמ"ש החדשני "איתן".
בחטיבת הנח"ל קיים השימוש המצומצם ביותר ברכבים, בהשוואה לכל חטיבות החי"ר האחרות. התמרון וההתניידות המבצעיים בנח"ל הם כמעט אך ורק באופן רגלי.
בשנת 2011 עברה החטיבה לשימוש ברוס"ר מדגם תבור, לאחר מספר שנים הוא הוחלף בדגם המיקרו-תבור וזה שודרג בשנת 2018 לתבור X-95 פלאט-טופ, לו יש קנה ארוך יותר. חטיבות נוספות שצוידו ברוס"ר מדגם זה הן גולני וגבעתי.
בשנת 2023 חזרה החטיבה לרובי ה-M4A1 פלאט-טופ בדגמים חדשים.
נשק אישי: M4A1 פלאט-טופ
מקלע נגב ומקלעי מאג
מק"כ M2 בראונינג
רובה צלפים רמינגטון M24
רובה צלפים M24 צה"לי משודרג
רובה צלפים ברק
מטול "מטאדור"
רכב שטח האמר
נגמ"ש האיתן
דוד רכב שטח קרבי ממוגן
כומתה ונעליים

צבע הכומתה של חיילי החטיבה הוא ירוק בהיר. ההחלטה להעניק לנח"ל כומתה משלה הוכרעה רק ביוני 1988. עד אז היו הלוחמים בעלי כומתות שחורות. הסמח"ט הראשון של הנח"ל, שלמה אלון, מספר שהיו מספר הצעות שעלו לצבע הכומתה שנפסלו, ביניהם צהוב וכתום. בסופו של דבר נבחר גוון ירוק בהיר עקב זיקתו ליסודות החטיבה של חקלאות ושל התיישבות. בשל הצבע הירוק בהיר, חיילי הנח"ל מכונים לעיתים בשם "סטיקלייטים".
לחיילי חטיבת הנח"ל נעליים אדומות. זאת לאחר שחיילי הנח"ל סופחו אל חטיבת הצנחנים והמשיכו איתם כאשר הפכו לחטיבה עצמאית.
תג היחידה של הנח"ל מורכב מחרב, מגל וחיטה. החרב מסמלת את ההגנה והמגל והחיטה מסמלים את עבודת האדמה והחלוציות. ארבעת החצים מסמלים את גדודי החטיבה: שחם, גרניט, בזלת והסיירת.
ציונים לשבח

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הצל"שים מוצגים בסדר הענקתם.
צל"ש הרמטכ"ל - מאת רב-אלוף שאול מופז, הרמטכ"ל ה-16, הוענק לגדוד 932 על פעילותו במהלך מבצע חומת מגן.
צל"ש אלוף - מאת אלוף יצחק איתן, מפקד פיקוד המרכז, הוענק לפלס"ר נח"ל על פעילותו במהלך מבצע חומת מגן.
צל"ש מפקד אוגדה - מאת תת-אלוף נדב פדן, מפקד אוגדת 162, הוענק לגדוד 931 על הישגיו במבצע צוק איתן.
מפקדי החטיבה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שם | תקופת כהונה כמח"ט | הערות |
| חיים אורן | יוני 1982 – ינואר 1983 | מפקדה הראשון של החטיבה. לימים ראש מטה פיקוד המרכז |
| מנחם זטורסקי | ינואר 1983 – ינואר 1984 | בעל עיטור העוז לימים מפקד מערך הנח"ל |
| נחמיה תמרי | ינואר 1984 – ינואר 1985 | לימים מפקד פיקוד המרכז |
| חגי לוי | ינואר 1985 – מאי 1986 | לימים ראש מטה פיקוד המרכז ומנכ"ל עיריית חיפה |
| שמואל צוקר | מאי 1986 – אוקטובר 1987 | לימים מפקד אוגדת עזה |
| יעקב סלע | אוקטובר 1987 – דצמבר 1987 | הודח בעקבות אירועי ליל הגלשונים |
| ישראל רמות | ינואר 1988 – אפריל 1989 |  |
| יצחק איתן | אפריל 1989 – דצמבר 1990 | לימים מפקד פיקוד המרכז ויו"ר האגודה למען החייל |
| עמוס בן-חיים | דצמבר 1990 – אוקטובר 1992 | לימים ראש חטיבת ניהול והדרכה במפקדת זרוע היבשה |
| שמאי רן | אוקטובר 1992 – יוני 1994 |  |
| אלי אמיתי | יוני 1994 – פברואר 1996 | לימים מפקד יחידת הקישור ללבנון, ראש חטיבת המבצעים ומנכ"ל רשות הטבע והגנים |
| אילן הררי | פברואר 1996 – אפריל 1998 | לימים קצין חינוך ראשי וראש עיריית לוד |
| טל רוסו | אפריל 1998 – אוגוסט 2000 | לימים ראש אגף המבצעים ומפקד פיקוד הדרום |
| יאיר גולן | אוגוסט 2000 – יולי 2002 | לימים סגן הרמטכ"ל |
| נעם תיבון | יולי 2002 – אוגוסט 2004 | לימים מפקד הגיס הצפוני |
| רוני נומה | אוגוסט 2004 – מאי 2006 | לימים מפקד פיקוד המרכז |
| מיקי אדלשטיין | מאי 2006 – מאי 2008 | מפקד החטיבה במלחמת לבנון השנייה. לימים נספח צה"ל בארצות הברית |
| מוטי ברוך | מאי 2008 – מרץ 2010 | לימים מפקד פיקוד ההכשרות והאימונים והגיס המטכ"לי |
| אמיר אבולעפיה | מרץ 2010 – מרץ 2012 | המפקד הראשון של החטיבה שגדל בשורותיה מאז גיוסו, לימים ראש אגף התכנון |
| יהודה פוקס | מרץ 2012 – מאי 2014 | לימים מפקד פיקוד המרכז |
| אורי גורדין | מאי 2014 – מאי 2015 | מפקד החטיבה במבצע צוק איתן. לימים מפקד פיקוד הצפון |
| עמוס הכהן | מאי 2015 – מרץ 2017 |  |
| דן גולדפוס | מרץ 2017 – אוגוסט 2019 | לימים מפקד מערך התמרון ומפקד הגיס הצפוני |
| ישראל שומר | אוגוסט 2019 – יוני 2021 | לימים מפקד עוצבת המפץ |
| שרון אסמן | 28 ביוני – 1 ביולי 2021 | נפטר לאחר שהתמוטט בעת אימון בוקר |
| ישראל שומר | 1 ביולי – 1 בספטמבר 2021 | חזר לפקד על החטיבה לאחר פטירתו של שרון אסמן |
| אורן שמחה | 1 בספטמבר 2021 – 28 במאי 2023 |  |
| יהונתן שטיינברג | 28 במאי 2023 – 7 באוקטובר 2023 | נהרג בתחילת מלחמת חרבות ברזל |
| יאיר צוקרמן | 7 באוקטובר 2023 – | מונה למפקד החטיבה לאחר נפילתו של יהונתן שטיינברג |
לקריאה נוספת

עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה-ביתן דביר, 2013
הדס ועופר רגב, ראשונים תמיד אנחנו - מורשת חטיבת הנח"ל, הוצאת פורת מאי 2015
ראול גריחלבה

ראול מנואל גריחלבה (באנגלית: Raúl Manuel Grijalva;‏ 19 בפברואר 1948 – 13 במרץ 2025) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של מדינת אריזונה בין השנים 2003–2025. בשנים 2003–2013 ייצג את מחוז הקונגרס השביעי, ומ-2013 עד 2023 ייצג את מחוז הקונגרס השלישי, עד ששב לייצג את המחוז השביעי. גריחלבה, חבר המפלגה הדמוקרטית שטרם כהונתו בקונגרס ישב בבית הנבחרים המדינתי של אריזונה, היה בעת מותו החבר הוותיק ביותר במשלחת אריזונה לקונגרס של ארצות הברית.
ביוגרפיה

אביו של גריחלבה היה מהגר עבודה ממקסיקו שהיגר לארצות הברית בשנת 1945 דרך תוכנית בראסרו (Bracero program), ועבד בחוות חקלאיות בדרום אריזונה. גריחלבה עצמו נולד בחווה השוכנת כ-48 קילומטר דרומית לטוסון. ב-1967 הוא השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון סאניסייד, וב-2004 אף נכנס להיכל התהילה של בוגרי התיכון שלו. בהמשך קיבל תואר ראשון בסוציולוגיה מאוניברסיטת אריזונה. את ראשית מעורבותו הפוליטית החל כמנהיג מקומי של "מפלגת ראסה אונידה" (Raza Unida Party, מספרדית: "מפלגת הגזע המאוחד"), תנועה פוליטית היספנית המבוססת על לאומנות של קבוצת צ'יקנו (אנ').
בשנת 1974 נבחר גריחלבה למועצת בתי הספר המאוחדת של טוסון, בה היה חבר עד ל-1986. ב-1987 נקרא בית הספר היסודי גריחלבה בטוסון על שמו. בשנים 1975–1986 ניהל גריחלבה את מרכז שכונת אל פואבלו, ולאחר מכן היה עוזר דיקן לענייני סטודנטים היספנים באוניברסיטת אריזונה. גריחלבה היה חבר במועצת המפקחים של מחוז פימה מ-1989 עד 2002, ובשנתיים האחרונות לכהונתו היה יושב ראש המועצה. הוא התפטר מתפקידו כיושב ראש מועצת המפקחים לשם התמודדותו על מושב בקונגרס של ארצות הברית.
לאחר מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2000, נוספו לאריזונה שני מחוזות קונגרס נוספים לאור נסיקה בשיעור האוכלוסייה במדינה. מחוז הקונגרס השני, שיוצג במשך שלושים שנה בידי מו יודול (אנ'), נספר מחדש כמחוז הקונגרס השביעי. על אד פסטור (אנ'), חבר קונגרס מפיניקס שירש את יודול ב-1991, נכפה להתמודד מחדש במחוז הקונגרס הרביעי שנוצר זה עתה – ולכן נותר מחוז הקונגרס השביעי מיותם מנציג מכהן בקונגרס. גריחלבה ניצל את חלון ההזדמנויות שנוצר וזכה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית מול שישה מתמודדים אחרים. ניצחונו בפריימריז היה שקול לניצחון ביום הבחירות הכלליות שכן מדובר במעוז דמוקרטי מובהק בעל רוב לאוכלוסייה ההיספנית. הוא הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2003.
גריחלבה היה בעבר יו"ר-משותף של השדולה הפרוגריסיבית בקונגרס לצד מארק פוקאן, זאת בטרם הוחלף בפרמילה ג'איאפאל משנבחר ליו"ר ועדת משאבי הטבע של בית הנבחרים. בשנת 2008 נמנה בין תריסר חברי הקונגרס שדורגו בידי "National Journal" הליברליים ביותר בבית הנבחרים. במפה האידאולוגית של כל חברי בית הנבחרים באתר "GovTrack", ניצב גריחלבה בצד השמאלי ביותר. קבוצות אקטיביסטיות ליברליות ופרוגרסיביות מעניקות לו באופן שגרתי הערכות גבוהות בשל דפוס הצבעותיו. הארגון הפרוגרסיבי "אמריקאים לפעולה דמוקרטית" (אנ') העניק לו דירוג בן 100% על עמדותיו הליברליות כמו גם עשרות ארגונים אחרים. עם התכנסות הקונגרס ה-114 של ארצות הברית נהפך לחבר הבכיר בוועדת משאבי הטבע, ובמהלך הקונגרס ה-116 מונה ליו"ר הוועדה.
ב-13 במרץ 2025 נפטר גריחלבה לאחר מאבק ממושך בסרטן הריאה.
הערות שוליים

↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)
↑  ג'רי קאמר, Raul Grijalva: From Chicano Radical to Congressman, באתר Center for Immigration Studies,‏ 17 באוקטובר 2009 (באנגלית)
↑  קלייר פוראן, Democratic Rep. Raúl Grijalva dies at 77 after battle with cancer, באתר CNN‏, 13 במרץ 2025 (באנגלית)
הערות שוליים > ביאורים

↑  קבוצה בקרב המקסיקנים-אמריקאים שקוראת להיבדלותה מהחברה האמריקאית ולא להיטמע בה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2024016745  SNAC: w67t0m0q  US Congress: G000551  VIAF: 847171191080058030008   WorldCat (עם VIAF): 847171191080058030008
מלקחית

| מלקחית |
| --- | --- |
 Gomphus puchellus
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: שפיראים
תת־סדרה:: שפיריות
משפחה:: מלקחיתיים
סוג:: מלקחית
שם מדעי
 Gomphus ‏לייך, 1815

Gomphus flavipes
מאובן של G. tuberculatus מברזיל, במוזיאון Naturhistorisches (וינה)
מַלְקְטִית (שם מדעי: Gomphus) היא סוג של שפירית במשפחת המלקחיתיים.
בישראל נציגה אחת מהסוג: מלקחית נהרות.
טסקונומיה

כתוצאה ממחקרים פילוגנטיים, התת-סוגים Gomphurus, Hylogomphus, Phanogomphus ו- Stenogomphurus שודרגו לרמת סוג עצמאי ב-2017. לאחר פיצול המינים בסוגים הללו, הסוג מלקטית  (Gomphus) נותר עם 11 במקום 54 מינים בסך-הכל, כאשר אף אחד מהם לא מצוי בחצי הכדור המערבי.
מינים בסוג

הסוג כולל כיום את 11 המינים הבאים:
| זכר | נקבה | מין | תפוצה |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | Gomphus davidi Selys, 1887 – מלקחית נהרות | ישראל, ירדן, לבנון, סוריה וטורקיה. |
|  |  | Gomphus epophtalmus Selys, 1872 | רוסיה |
|  |  | Gomphus flavipes (Charpentier, 1825) | מצרפת ועד למזרח סיביר |
|  |  | Gomphus graslinii Rambur, 1842 | צרפת, ספרד, ופורטוגל |
|  |  | Gomphus kinzelbachi Schneider, 1984 | איראן ועיראק |
|  |  | Gomphus lucasii Lucas, 1849 | אלג/יריה ותוניסיה |
|  |  | Gomphus pulchellus Selys, 1840 | מערב אירופה |
|  |  | Gomphus schneiderii Selys, 1850 | אירופה |
|  |  | Gomphus simillimus Selys, 1840 | מערב אירופה והמגרב |
|  |  | Gomphus vulgatissimus (Linnaeus, 1758) | אירופה |
מינים בסוג > מינים לשעבר

מינים אלו השתייכו בעבר לסוג:
Gomphurus crassus (Hagen in Selys, 1878) (handsome clubtail)
Gomphurus dilatatus (Rambur, 1842) (blackwater clubtail)
Gomphurus externus (Hagen in Selys, 1858) (plains clubtail)
Gomphurus fraternus (Say, 1840) (midland clubtail)
Gomphurus gonzalezi (Dunkle, 1992) (tamaulipan clubtail)
Gomphurus hybridus (Williamson, 1902) (cocoa clubtail)
Gomphurus lineatifrons (Calvert, 1921) (splendid clubtail)
Gomphurus lynnae (Paulson, 1983) (Columbia clubtail)
Gomphurus modestus (Needham, 1942) (gulf coast clubtail)
Gomphurus ozarkensis (Westfall, 1975) (Ozark clubtail)
Gomphurus septima (Westfall, 1956) (Septima's clubtail)
Gomphurus vastus (Walsh, 1862) (cobra clubtail)
Gomphurus ventricosus (Walsh, 1863) (skillet clubtail)
Hylogomphus abbreviatus (Hagen in Selys, 1878) (spine-crowned clubtail)
Hylogomphus adelphus (Selys, 1858) (mustached clubtail)
Hylogomphus apomyius (Donnelly, 1966) (banner clubtail)
Hylogomphus geminatus (Carle, 1979) (twin-striped clubtail)
Hylogomphus parvidens (Currie, 1917) (Piedmont clubtail)
Hylogomphus viridifrons (Hine, 1901) (green-faced clubtail)
Phanogomphus australis (Needham, 1897) (clearlake clubtail)
Phanogomphus borealis (Needham, 1901) (beaverpond clubtail)
Phanogomphus cavillaris (Needham, 1902) (sandhill clubtail)
Phanogomphus descriptus (Banks, 1896) (harpoon clubtail)
Phanogomphus diminutus (Needham, 1950) (diminutive clubtail)
Phanogomphus exilis (Selys, 1854) (lancet clubtail)
Phanogomphus graslinellus (Walsh, 1862) (pronghorn clubtail)
Phanogomphus hodgesi (Needham, 1950) (Hodges' clubtail)
Phanogomphus kurilis (Hagen in Selys, 1858) (Pacific clubtail)
Phanogomphus lividus (Selys, 1854) (ashy clubtail)
Phanogomphus militaris (Hagen in Selys, 1858) (sulphur-tipped clubtail)
Phanogomphus minutus (Rambur, 1842) (cypress clubtail)
Phanogomphus oklahomensis (Pritchard, 1935) (Oklahoma clubtail)
Phanogomphus quadricolor (Walsh, 1863) (rapids clubtail)
Phanogomphus sandrius (Tennessen, 1983) (Tennessee clubtail)
Phanogomphus spicatus (Hagen in Selys, 1854) (dusky clubtail)
Phanogomphus westfalli (Carle & May, 1987) (Westfall's clubtail)
Stenogomphurus consanguis (Selys, 1879) (Cherokee clubtail)
Stenogomphurus rogersi (Gloyd, 1936) (sable clubtail)
הערות שוליים

↑  בלכר, מיכאל, שמות עבריים לחרקים למען חינוך סביבתי ושמירת הטבע: שפיריות ושפריריות כמקרה בוחן, מחקרי הנגב, ים המלח והערבה 7 (3), 2015, עמ' 58–65
↑  Schneider, W., Gomphus davidi, הרשימה האדומה של IUCN, 2007-09-20
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572553005171  LCCN: sh2009010896
צ'רקסיה

צ'רקסיה (באדיגית: Адыгэ Хэку) הייתה מדינה ואזור היסטורי בחלק הצפוני של חבל הקווקז לאורך החוף הצפון מזרחי של הים השחור. צ'רקסיה נכבשה על ידי רוסיה במהלך המלחמה הרוסית-צ'רקסית (1763–1864), כאשר בעקבות המלחמה בסביבות 90% מהעם הצ'רקסי הוגלו מהאזור או נטבחו במהלך רצח העם הצ'רקסי.
במהלך תקופת ימי הביניים צ'רקסיה נשלטה באופן נומינלי על ידי הנסיך הגדול הנבחר, אולם לנסיכויות ולשבטים בודדים הייתה אוטונומיה ניכרת. בין המאה ה-18 למאה ה-19 החל להיווצר ממשל מרכזי בצ'רקסיה. בתחילת ימי הביניים ובתקופות קדומות יותר הצ'רקסים שלטו גם בחלק הצפוני של נהר הקובאן, אך עם הפשיטות של האימפריה המונגולית, אורדת הזהב וחאנת קרים, הצ'רקסים בחרו לסגת לחלק הדרומי של חבל קובאן, ובעקבות כך הם נמצאו בעיקר באזור שהשתרע מחצי האי תמאן עד צפון אוסטיה. בתקופת ימי הביניים הצ'רקסים הצליחו להכניע ולהפוך לואסלים את קרצ'אי(אנ')-בלקאר(אנ') ואת האוסטים. המונח צ'רקסיה משמש גם כשם הכולל לכל המדינות הצ'רקסיות שהוקמו בטריטוריה שנשלטה על ידי הצ'רקסים, כמו למשל זיקיה(אנ').
מבחינה משפטית ובינלאומית הסכם בלגרד משנת 1739 בין אוסטריה לטורקיה הוביל להכרה בעצמאותה של צ'רקסיה המזרחית (קברדה(אנ')). גם האימפריה הרוסית וגם האימפריה העות'מאנית הכירו בה, והמעצמות הגדולות באותה תקופה היו עדות להסכם. גם הקונגרס של וינה שהתקיים בתקופה שבין 1814 ל-1815 הכיר בעצמאותה של צ'רקסיה. בשנת 1837 מנהיגי צ'רקסיה ניסו להוביל לכך שתהיה הכרה משפטית בצ'רקסיה מצד מדינות אירופה. בעקבות כך בריטניה הכירה בצ'רקסיה. עם זאת במהלך המלחמה הרוסית-צ'רקסית האימפריה הרוסית לא הכירה בצ'רקסיה כטריטוריה עצמאית, והתייחסה אליה כטריטוריה רוסית שנמצאת תחת כיבוש של אוכלוסייה מורדת, וזאת למרות שלרוסיה באותה העת לא הייתה שום בעלות על אותה הטריטוריה והיא בכלל לא שלטה באותה הטריטוריה.
למרות שצ'רקסיה היא המולדת המקורית של העם הצ'רקסי, כיום רוב הצ'רקסים חיים בגלות, בעקבות רצח העם הצ'רקסי.
ראו גם

יום הזיכרון הצ'רקסי
גלות הצ'רקסים
המלחמה הרוסית-צ'רקסית
הערות שוליים

↑  “Алфавитный список народов, обитающих в Российской Империи” (אורכב 05.02.2012 בארכיון Wayback Machine), Демоскоп Weekly, № 187 - 188, 24 января - 6 февраля 2005 ve buradan alınma olarak: Papşu, Murat. Rusya İmparatorluğu’nda Yaşayan Halkların Alfabetik Listesinde Kafkasyalılar (אורכב 18.04.2013 בארכיון Wayback Machine)
↑  Genel Komite, HDP (2014). "The Circassian Genocide". www.hdp.org.tr (בטורקית). נבדק ב-2020-09-26.
↑  Richmond, Walter (2013-04-09). The Circassian Genocide (באנגלית). Rutgers University Press. ISBN 978-0-8135-6069-4.
↑  Geçmişten günümüze Kafkasların trajedisi: uluslararası konferans, 21 Mayıs 2005 (בטורקית). Kafkas Vakfı Yayınları. 2006. ISBN 978-975-00909-0-5.
↑  "Tarihte Kafkasya - ismail berkok - Nadir Kitap". NadirKitap (בטורקית). נבדק ב-2020-09-26.
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צמחים מוגנים בישראל

שילוט של רשות שמורות הטבע הקורא להגנה על פרחי הבר, רמת הגולן, 1969
מרבד כלניות אדום ליד אור הנר, הנגב הצפון-מערבי, 2007.
קטיף פרחי בר היה מנהג נפוץ בתקופת היישוב. בתמונה תלמידי הגימנסיה הרצליה עם זרי רקפות בטיול קטיף רקפות, 1913
בישראל ישנם 257 מיני צמחים המוכרזים כערכי טבע מוגנים, זאת מתוך למעלה מ-2,600 מיני צמחים הגדלים בר בארץ ישראל. מדובר בצמחים עילאיים (דהיינו צמחים בעלי-זרע ושרכים, ולא אצות, טחבים, פטריות וחזזיות), וכן רק בצמחים אוטוכטוניים, כלומר שלא הובאו לישראל בידי אדם. מסיבות היסטוריות נכללו במניין זה גם המינים הגדלים בחרמון, אך לא המינים הגדלים רק בסיני. המינים המוגנים כוללים בין היתר את השושן הצחור, הכלנית המצויה, כל בני הסוג אירוס, כל בני משפחת הסחלביים, וכן את כל העצים.
בנק הגנים לצמחי ארץ ישראל בשיתוף המשרד להגנת הסביבה מובילים את המיזם לשימור המגוון באזורים מופרים.
היסטוריה

ביולי 1964 הגיש חבר הכנסת ס. יזהר הצעת חוק להגנת פרחי הבר. בסוף שנת 1964 נחקק חוק ערכי הטבע המוגנים, שנועד להציל את פרחי הבר, והמבצע לאכיפתו נחל הצלחה רבה.
נוהג קטיפת הפרחים, אשר השתרש בקרב האוכלוסייה היהודית, הביא כמה מפרחי הבר היפים והייחודיים של ארץ ישראל אל סף כליה. החברה להגנת הטבע ורשות שמורות הטבע חברו לצורך מבצע משולב, שבו יזמה הרשות חקיקה שהעניקה לה סמכות אכיפה, והחברה להגנת הטבע הובילה את החינוך וההסברה. על פי החוק הוכנו תקנות, שלפיהן נאסרו קטיפה, עקירה ומכירה של כמה עשרות מינים של פרחי בר.
המבצע נחל הצלחה: באמצעות מערכת הסברה שמצאה את ביטויה בכל דרכי התקשורת (חוברות, כרזות, עיתונים ורדיו), ובעזרתם של אלפי גננות ומורות שנרתמו למשימה במשך שנים, נפסקה קטיפתם של אלפי פרחי הבר המוגנים. ההגנה על מינים אלה, הפעילות החינוכית והאווירה הציבורית האוהדת שליוו את הפעילות המשפטית, נשאו פרי ועזרו לחזק אוכלוסיות של צמחי-בר שהיו קרובות להכחדה, להגביר את המוּדעוּת לצורך לשמור על טבע הארץ, ואף להגביר את האהבה לפרחים ואת ההנאה מהם בכלל.
לרשימת הצמחים המוגנים צורפה רשימה המכונה "הרשימה האדומה". רשימה זו כוללת את מיני הצמחים הנמצאים בסכנת הכחדה.
בשנת 2005, לאחר שנים רבות של ניסיונות לעדכון הרשימה, אושרה רשימה חדשה של ערכי טבע מוגנים. הרשימה הרחיבה את רשימת הצמחים המוגנים. הרשימה כללה בנוסף לצמחים גם רכיכות ודגים. הרשימה מתחלקת לשתי קבוצות: "צמחים עשבוניים בעלי פרחים ושרכים" וקבוצה של "מטפסים, שיחים ועצים". בעיקרון הצמחים המוגנים הם צמחים מקומיים. נכללו ברשימה גם מיש דרומי שאולי הובא על ידי האדם ואינו מקומי וכן פיקוס השקמה שהובא מאפריקה.
העקרונות לקביעת רשימת הצמחים המוגנים

הצמחים שנכללו ברשימת הצמחים המוגנים מחולקים לשלוש קבוצות:
צמחים הכוללים פרחים אטרקטיביים – אלה צמחים שבעבר היו המטיילים מרבים לקוטפם בגלל יופיים, כגון כלנית מצויה ורקפת מצויה. צמחים אלה אינם נדירים, אבל הכרזתם בעבר כצמחים מוגנים הצילה אותם מהכחדה. שמירת מעמדם כצמח מוגן נעשתה גם בגלל הערך החינוכי בהיותם צמחים מוגנים וגם בגלל הרצון לשמור על מרבדי הפרחים שהם יוצרים בטבע.
צמחי תבלין – קטיף צמחים מסורתי בעיקר על ידי ערביי ישראל לצריכה עצמית כצמחי תבלין בבישול, היה לקטיף אינטנסיבי תעשייתי והביא לצמצום האוכלוסייה ובחלק מהאזורים הם נעלמו כליל.
מיני צמחים נדירים – צמחים אלה מחולקים לצמחים החיים במספר אתרים קטן, וצמחים המצויים בכמות קטנה באתרים רבים. חלק מהצמחים הפכו נדירים בגלל הרס שנגרם על ידי האדם לבתי הגידול שלהם.
מבחר תמונות

צבעוני ההרים בהרי ירושלים
דרדר כחול בהרי ירושלים
דם-המכבים האדום
שיטת הסוכך בעברונה בערבה
נרקיס בהרי הכרמל
רקפת מצויה
סתוונית
גביעונית עבת עלים
כלנית מצויה
אירוס הארגמן ביער קדימה
תורמוס ההרים
שושן צחור
עכובית הגלגל
ראו גם

קטגוריה:צמחי בר בסכנת הכחדה בישראל
פרפרים מוגנים בישראל
לקריאה נוספת

אורי פרגמן-ספיר, צמחים מוגנים בישראל, הוצאת רשות הטבע והגנים, העמותה לשמירת הטבע במזה"ת, הגן הבוטני האוניברסיטאי, ירושלים, שנת 2006
על הצעה לרשימה חדשה - אחרת, ולפי קריטריונים חדשים - של צמחים ראויים להגנה בישראל, ראו: הצעה לעדכון רשימת "הצמחים המוגנים" של ישראל, אבישי שמידע, אורי פרגמן, רן נתן וצבי שמיר. אקולוגיה וסביבה כרך 5 גיליון 4, 1999.
אנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 1 – "מבואות ומפתחות", בעריכת עזריה אלון, הוצאת משרד הביטחון, 1990
הערות שוליים

↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
↑  אורי פרגמן-ספיר, צמחים מוגנים בישראל, הוצאת רשות הטבע והגנים, 2006, עמ' XI
↑  שימור המגוון באזורים מופרים, באתר Israel Plant Gene Bank Agricultural Research Organization ARO
תקן ביקורת 501

תקן ביקורת 501 – ראיות ביקורת - שיקולים נוספים לגבי פריטים מסוימים הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן זה הוא תקן המשך לתקן ביקורת 500, והוא מהווה התייחסות ספציפית ומרחיבה לגבי מספר נושאים שקשורים לאיסוף ראיות ביקורת. הנושאים הם- תצפית המבקר על ספירת מלאי; בירורים ביחס להתדיינויות משפטיות ולתביעות; והערכה וגילוי של השקעות לזמן ארוך. התקן מפרט אילו נוהלי ביקורת יש ליישם ואילו ראיות ביקורת יש לאסוף בכדי לבסס את חוות הדעת על דו"חות כספיים של הגוף המבוקר.
התקן פורסם בשנת 2018 כחלק מתהליך הקודיפיקציה שלשכת רואי החשבון ביצעה בתקני הביקורת ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 2020, כאשר הוא חל על ביקורות של דוחות כספיים לתקופות המסתיימות ביום 31 בדצמבר 2019 או לאחר מכן.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 83 (שפורסם בשנת 2003) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים. כמו כן, התקן מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 501 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
קישורם חיצוניים

תקן ביקורת 501, באתר לשכת רואי החשבון
תקן ביקורת 83 באתר לשכת רואי החשבון
תקן ISA 501, באתר של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון
ערך זה הוא קצרמרבנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחיאל מיכל אפשטיין (קיצור של"ה)

| --- | --- |
 לידה:  לבוב
 פטירה:  1706 
 שפות היצירה:  עברית, יידיש
 יצירות בולטות:  קיצור של"ה
 חתימה:  
 
יחיאל מיכל בן אברהם סג"ל אפשטיין (בכתיב יידי הנהוג אז: עפשטיין) היה סופר יהודי שחי במאה השבע עשרה. הוא מתייחס לעצמו כיהודי אשכנזי. מפורסם בעיקר בעד חיבורו "קיצור של"ה". נחשד בשבתאות. שום דבר לא ידוע לנו על הקריירה שלו. היה חתנו של דיין בשם "יום-טוב אופנהיים".
בשנת ה'תמ"ג (1683), פרסם יחיאל מיכל לראשונה את ספרו "קיצור שני לוחות הברית" (מוכר גם בשם "קיצור של"ה"), בפירט. מהדורה שנייה, עם הוספות רבות, פורסמה חמש עשרה שנים אחרי כן (ה'תנ"ו) באותה העיר, ומהדורה שלישית עם עוד יותר חומר יצאה לאור באמסטרדם. הספר מסודר לפי הספר "שני לוחות הברית" (1648) של רבי ישעיה הלוי הורוביץ ומכיל חומר מלוקט מספר שני לוחות הברית ומעוד ספרי מוסר. רבי יעקב עמדין פרסם את האופי השבתאי של היצירה בספרו "תורת הקנאות" (1752) וההתייחסויות לשבתי צבי נמחקו מהמהדורות הבאות.
יחיאל מיכל פרסם גם יצירות ביידיש, ביניהן: "דרך הישר לעולם הבא", וכונה "אלוף היידיש".