stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
על אודות האדריכלות
תוכן > ההקדמות

לכל אחד מעשרת הספרים היוצרים את החיבור הוסיף המחבר הקדמה (praefatio). הקדמות אלה לא מכינות את הקורא לספר הבא בעקבותיהן, כי למעט בספר השמיני, אין קשר בין תוכן ההקדמה לתוכן הספר. לעומת זאת קיים קשר בין ההקדמות השונות. ההקדמה לספר הראשון היא ההקדשה של החיבור לקיסר אוגוסטוס. מסתבר שוויטרוביוס ניצל שעת-כושר כאשר אוגוסטוס החל בבנייה ציבורית רחבת היקף ברומא. לא ברור אם ויטרוביוס כתב את הספר מתוך אהדה לקיסר, בכך שרצה להעניק לו, כביכול, את הבסיס התאורטי האדריכלי למפעלי הבנייה שלו. ייתכן גם שעשה זאת מתוך רצון להנציח את עצמו, שהרי לדבריו בנה בחייו רק בניין ציבורי אחד (הבזיליקה בעיר פאנום). בדיעבד, מסתבר ששיקוליו לפרסם ספר היו נכונים והוא אכן הצליח להנציח את עצמו. בהקדמה לספר השלישי דן ויטרוביוס במוניטין שמעניקה ההצטיינות המקצועית, ובדרכים להשיגה. הוא מדגיש כי אין די בכישרון ובהשכלה בדרך לתהילה. האדריכל צריך לשווק את עצמו לקהל הנכון של מזמיני העבודות, והוא זקוק גם למעט מזל. בהקדמה לספר החמישי מתריע ויטרוביוס על כך שהכתיבה האדריכלית רוויה מינוח טכני שקהל הקוראים עלול שלא להבין. ההקדמה לספר השמיני היא ההקדמה היחידה המתאימה לנושאו של הספר. היא מדגישה את היות המים אחד מארבעת היסודות בעולם לפי ההשקפה היוונית. בהקדמה לספר העשירי מדבר המחבר על אחריותו של האדריכל לתקציבו של הבניין שנתון לתכנונו. סוגיה זו חשובה להבנת מעמדו של האדריכל, המצוי בין מזמין העבודה המממן אותה, לבין הקבלן המבצע אותה. אחריות האדריכל היא כזו שאם הוא חורג מן התקציב כדי רבע נוסף, אזי התוספת נלקחת מרכושו.
תוכן > תוכן עשרת הספרים > ספר ראשון

בראשית הספר הראשון מביא ויטרוביוס את החלוקה של התחום שנקרא אדריכלות בתקופתו וכלל בניית מבנים, הנדסת מכונות, בניית שעוני-שמש. החלוקה הזו נראית מלאכותית למדי. נראה כי זו קביעה שרירותית של ויטרוביוס, משום שהיא התאימה לידיעותיו ולניסיונו הפרטי. הסוגיה המעניינת הנדונה בספר הראשון היא שאלת הכשרתו ותחומי עיסוקו של האדריכל. לא ניתן להעלות על הדעת מקצוע ועיסוק אחרים בתקופה הנדונה שהשכלה, ידע כללי וניסיון בהיקפים גדולים ומגוונים יותר, הרצויים לעוסק בהם. עם זאת דרושה לאדריכל גם מיומנות כפיים, שוודאי נקנתה לעוסק תוך תקופת שוליות לא קצרה, בשירותו של אדריכל אחר.
תוכן > תוכן עשרת הספרים > הספר השני

עיקרו של הספר השני בתיאור ובדיון בחומרי הבנייה, בדרכי הכנתם, בתכונותיהם ובאופן השימוש בהם.
הספרים השלישי והרביעי עוסקים בבניין מקדשים שהוא החלק העיקרי והמרכזי בחיבור. חלקו הראשון הוא במיון המקדשים, לסוגיהם, מבחינת תוכניתם, על-פי אמות-מידה אסתטיות, הלא היא תורת הפרופורציות, ובכלל זה מספר העמודים, סידורם בתוכנית, המרווחים ביניהם, והיחסים שבין תוכנית המבנה למרכיבי חזיתו.
ויטרוביוס טוען שעקרונות סימטריים אינם המצאה של האדם. הם מושגים של אידיאל אסתטי הטבוע בטבע. הם באים לידי ביטוי, למשל, במבנה של גוף האדם. מאחר ששלמות מבנה אובחנה בגוף האדם, ראוי שבניינים ייבנו אף הם על-פי מתכונת אידיאלית, ובעיקר מקדשים לאלים בני האלמוות.
תוכן > תוכן עשרת הספרים > הספרים השלישי והרביעי

הספר השלישי עוסק במקדשים בסדר היוני, ואילו הספר הרביעי עוסק במקדשים מן הסדר הדורי ומהסדר הקורינתי. הוא גם דן בנושא החשוב בדבר היות פרטי הבנייה במקדשים חיקוי באבן למקדשים קדומים מעץ.
תוכן > תוכן עשרת הספרים > הספר החמישי

הספר החמישי עצמו עוסק בבנייני ציבור שמרביתם סדורים סביב הפורום, היא כיכר העיר, ובהם הבזיליקה, התיאטרון, בית המרחץ, הפליסטרה. האמפיתיאטרון - הזירה לקרבות גלדיאטורים - שהוא מבנה ציבור רומי מובהק אינו נזכר. למעשה רק בימיו של ויטרוביוס החלו לבנות את האמפיתיטראות הראשונים.
תוכן > תוכן עשרת הספרים > הספר השישי

הספר הששי עוסק בבית המגורים הפרטי. מובאים בעיקר תיאורים של הווילה הרומית, החד-קומתית, רחבת השטח, שבה התגוררו בני המעמד הגבוה ומעמד הביניים. בניינים מטיפוס זה נמצאו במספר גדול בערים פומפיי והרקולנאום שנחרבו בהתפרצות הר הווזוב בשנת 79 לספירה. ברומא נבנו כך הארמונות. לעומת זאת בתי המגורים העירוניים הרב-קומתיים אינם נזכרים. לבסוף מתוארות הווילות הכפריות.
תוכן > תוכן עשרת הספרים > הספר השביעי

הספר השביעי עוסק בעיטור האדריכלי, שהיה תחום באחריותו של האדריכל לבחור את האומנים שיעסקו במלאכה. העיטור האדריכלי תבליטים באפריזים ופסלים בגמלוני המקדשים, ובגומחות עיטוריות של תיאטראות ונימפאונים. שתי טכניקות עיטור אחרות שהתפתחו מאוד בימיו הן כּיוּר (סטוקו) ובתמשיחי-קיר (פרסקו). בזיקה לנושא זה הוא מונה את הצבענים (פיגמנטים) השונים שהיו דרושים לציורי הקיר.
תוכן > תוכן עשרת הספרים > הספר השמיני

הספר השמיני עוסק בהנדסת מים. את הניסיון בתחום זה רכש ככל הנראה כאשר בצעירותו שימש מהנדס צבאי, ובהמשך, לפי דברי סקסטוס יוליוס פרונטינוס שימש זמן מה נציב המים של רומא.
נדונים כאן אספקטים טכניים שונים הנוגעים להולכת מים באמות מים. חשיבות יש לתיאור מכשיר החורובטס (המתואר רק כאן), שהוא מעין מאזנת לקביעת מפלסים בשטח.
תוכן > תוכן עשרת הספרים > הספר התשיעי

הספר התשיעי עוסק באסטרונומיה ובבניין שעוני שמש. זהו נושא שחורג מאוד מתחום עיסוקיו וכישוריו של אדריכל. ניתן רק לשער שוויטרוביוס הכלילו בחיבור בהתאמה כלשהי ליכולתו האישית להתקין שעוני שמש.
תוכן > תוכן עשרת הספרים > הספר העשירי

הספר העשירי, העוסק בהנדסת מכונות ובכלי מלחמה. מובא תיאור של מכונות אחדות ששימשו להובלת אבנים גדולות ולהנפתן. בפארק הארכאולוגי שליד הר הבית שחזרו החופרים גלגל עץ גדול להעברת גושי אבן גדולים לפי אחת השיטות שמתאר ויטרוביוס. אבן שמשקלה כ-4.5 טון ניתנת שם לגלגול על ידי כעשרה פועלים, כלומר כ-450 ק"ג לאדם, פעולה שאדם הפועל לבדו אינו יכול לעשות. נוסף על כך מופיעים תיאורים של משאבות ומתקנים אחרים המופעלים בלחץ מים או לחץ אוויר, או מד-מרחקים (למרכבות או לספינות) המיכני.
השפעת הספר

ספר האדריכלות של ויטרוביוס היווה בסיס תאורטי רב השפעה על האדריכלות הרומית עוד בתקופתו ובכמה מאות השנים שאחריו. לאחר קריסת האימפריה הרומית הוא השתמר בזכות מאמציו של קארל הגדול בתחילת המאה ה-9 לשמר כתבים קלאסיים במסגרת הרנסאנס הקרולינגי.
ב-1414 "התגלה" מחדש הספר על ידי פוג'יו בראצ'וליני במנזר סנט גאלן שבשווייץ ושימש לאחר מכן ללימוד האדריכלות בתקופת הרנסאנס האיטלקי. הספר היה לתורתם של אדריכלי רנסאנס לאונה בטיסטה אלברטי, פיליפו ברונלסקי וניקולו דה ניקולי. במאה ה-16, כתב גם האדריכל אנדראה פלדיו שראה בוויטרוביוס את מורו, סדרת ספרים בשם "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות" (I Quattro Libri dell'Architettura) שהיווה בפועל המשך לכתבים הרומיים. כך גם איניגו ג'ונס האנגלי אימץ את הספר כתורה.
השפעה ידועה נוספת הייתה לפרק העוסק בפרופורציות גוף האדם על לאונרדו דה וינצ'י אשר בעקבותיו יצר את ציור "האדם הוויטרובי", על שמו של ויטרוביוס, וכן על הספר "על הפרופורציה האלוהית" שכתב לוקה פאצ'ולי בליווי איוריו של לאונרדו.
ראו גם

הבקתה הפרימיטיבית
לקריאה נוספת

ויטרוביוס, על אודות האדריכלות. תרגם לעברית והוסיף מבוא, הערות, איורים ומפתחות רוני רייך. תל אביב, דביר, 1997.
מאיר שָׂשׂ, "מיניאטורות היסטוריות ימיות - מד דרך ימי". "תורן - דפים לבית צים", 42, מרץ 1963. [תרגום מלטינית לעברית של פרק 10.9 מן הספר.]
מאיר שָׂשׂ, "מיניאטורות היסטוריות ימיות - כיצד בונים נמל". "תורן - דפים לבית צים", 45, נובמבר 1963. [תרגום מלטינית לעברית של פרק 5.12 מן הספר.]
"האדם הוויטרובי" (1490)
עמנואל סלר

עמנואל סלר (באנגלית: Emanuel Celler; ‏6 במאי 1888 – 15 בינואר 1981) היה פוליטיקאי אמריקאי מניו יורק, שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית במשך כמעט 50 שנה, ממרץ 1923 עד ינואר 1973. סלר היה מעורב במיוחד בסוגיות הקשורות למערכת המשפט וההגירה. בנוסף פעל למען הציונות ומדינת ישראל במשך שנים רבות.
סלר היה חבר המפלגה הדמוקרטית ותמך מאוד בסיוע לפליטים יהודים שנמלטו מאירופה במהלך מלחמת העולם השנייה. כיו"ר ועדת המשפט של בית הנבחרים בשנים 1949–1973 (פרט לשנתיים), הוא הוביל את חקיקת חוקי זכויות האזרח העיקריים של התקופה. מחוז הבחירה שלו היה בברוקלין וקווינס. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 התנגד סלר לתיקון שוויון זכויות הנשים. הוא הובס בפריימריז של 1972 על ידי אליזבת הולצמן, והפך לנציג הבכיר ביותר אי פעם שהפסיד בפריימריז.
ביוגרפיה > ראשית חייו

סלר נולד בברוקלין, בנם של ג'וזפין (לבית מולר) והנרי ה. סלר. כל הסבים והסבתות שלו היגרו מגרמניה. סבו וסבתו מצד אביו וסבתו מצד אמו היו יהודים; סבו מצד אמו היה קתולי. הוא היה בוגר בית הספר התיכון לבנים בברוקלין, קולומביה קולג', אוניברסיטת קולומביה ובית הספר למשפטים של קולומביה, סלר התקבל ללשכת עורכי הדין של ניו יורק ב-1912.
סלר עבד כעורך דין לפני שנכנס לפוליטיקה, ובשנת 1922 הפך לחבר המפלגה הדמוקרטית הראשון שנבחר אי פעם לשרת במחוז שלו.
ביוגרפיה > שירות בבית הנבחרים

סלר נשא את נאומו החשוב הראשון שלו במהלך הדיונים על חוק ההגירה של ג'ונסון-ריד משנת 1924. שלוש שנים קודם לכן, הקונגרס הטיל מכסה שהגבילה את ההגירה, וקבעה שמכל מדינה יורשו להגר לארצות הברית רק 3% מסך בני אותו לאום שישבו בארצות הברית ב-1910, עם מגבלת קבלה שנתית של 356,000 מהגרים. מערכת מוצא לאומית זו נבנתה כדי לשמר את הזהות האתנית והדתית של ארצות הברית, על ידי צמצום ההגירה ממזרח ודרום אירופה, ובכך למנוע הגירה של יהודים וקתולים רבים, בין היתר. סלר התנגד נחרצות לחוק ג'ונסון-ריד, ובמשך ארבעת העשורים הבאים התבטא בנחרצות בעד ביטול מכסות המוצא הלאומיות כבסיס להגבלת הגירה.
ביולי 1939, מכתב של סלר למזכיר המדינה של ארצות הברית קורדל הול סייע להניע תהליך ממושך ביותר של 45 שנים, שהוביל לבסוף ב-1984, שלוש שנים לאחר מותו של סלר, ליחסים דיפלומטיים מלאים ורשמיים בין ארצות הברית והכס הקדוש.
בשנות ה-40 של המאה ה-20, סלר התנגד לתומכי הבדלנות בארצות הברית והן לממשל פרנקלין דלאנו רוזוולט, ופעל שארצות הברית תרפה את חוקי ההגירה שלה, על בסיס חירום, כדי להציל את הנמלטים מהשואה. ב-1943 הוא כינה את מדיניות ההגירה של הנשיא רוזוולט "קרה ואכזרית".
בשנת 1950, הוא היה נותן החסות הראשי של בית הנבחרים לחקיקה לחיזוק חוק ההגבלים העסקיים של קלייטון משנת 1914; הצעת החוק, שנכתבה עם הסנאטור מטנסי, אסטס קפאובר, הפכה לחוק סלר-קפאובר, שסגר פרצות רגולטוריות מרכזיות, והסמיך את הממשלה למנוע מיזוגים ורכישות אנכיים של קונגלומרטים שעלולים להגביל את התחרות.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, הסנאטור הרפובליקני ג'וזף מקארתי תקף את הפטריוטיות של סלר. בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1952, נשא סלר נאום שבו הגיב לסנאטור. מקארתי, ואמר:
"במכוון ובמחושב, המקארתיזם הציב לעצמו את המשימה לערער את אמונת האנשים בממשלתם. הוא התחייב לזרוע חשד בכל מקום, להעמיד חבר מול חבר ואח מול אח. הוא עוסק בכפייה ובהפחדה, קושר ידיים של אזרחים ופקידים בחשש מההכפשה".
כיו"ר ועדת המשפט של בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1949–1973 (למעט הפסקה בין השנים 1953–1955 כאשר הרפובליקנים שלטו בבית), סלר היה מעורב בניסוח והעברת חוק זכויות האזרח משנת 1964, חוק זכויות האזרח משנת 1968 וחוק זכויות ההצבעה משנת 1965. הוא עבד בשיתוף פעולה הדוק עם חבר הקונגרס הרפובליקני ויליאם מור, מקולוך אוהיו, כדי ליצור מספיק תמיכה דו-מפלגתית בבית הנבחרים כדי להכריע את האופוזיציה הדמוקרטית הדרומית בסנאט. בינואר 1965 הציע סלר בבית הנבחרים את התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית, המבהיר הוראה מעורפלת של החוקה לגבי הירושה לנשיאות. כמו כן, בשנת 1965, הוא הציע ופעל להעביר את חוק הארט-סלר, אשר ביטל את המוצא הלאומי כשיקול להגירה. זה היה רגע השיא במאבקו שנמשך 41 שנים של סלר להתגבר על הגבלה על ההגירה לארצות הברית על בסיס מוצא לאומי. חוק בקרת הנשק של ארצות הברית משנת 1968 התפתח ישירות ממהלך שיזם.
ביוני 1972, סלר (אז החבר הבכיר ביותר בבית הנבחרים) הפסיד במפתיע את הפריימריז הדמוקרטי לדמוקרטית קצת יותר ליברלית, עורכת הדין אליזבת הולצמן, שהשיגה ניצחון של 635 קולות על סלר, בהתבסס בעיקר על ההחלטה של סלר לתנגד לתיקון שוויון הזכויות. באותה תקופה, סלר היה חבר הקונגרס הבכיר ביותר אי פעם שהודח בפריימריז. אף על פי שסלר רץ כמועמד המפלגה הליברלית של ניו יורק בבחירות, הוא החליט שלא לעשות קמפיין משמעותי. זה אפשר להולצמן לנצח בבחירות הכלליות באותו נובמבר עם 66% מהקולות, לעומת 23% ליריבה הרפובליקנית. סלר קיבל 7%.
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות

בשנותיו האחרונות, סלר נשאר עסוק, הוא הרצה על הגירה ועל אינספור נושאים אחרים שהעסיקו את חצי המאה שלו בשירות הציבור. במהלך פרשת ווטרגייט, בשנים 1973–1974, הוא היה אורח תדיר בתוכניות טלוויזיה ורדיו. אלמלא ההפסד שלו בבחירות כמה חודשים לפני כן, סלר, ולא פיטר רודינו מניו ג'רזי, היה מנהל את השימועים. סלר היה ביחסים טובים עם ריצ'רד ניקסון ובחלק המוקדם של הדיונים הצביע על כך שהוא היה נוקט בעמדה פחות יריבה מרודינו.
ב-1978, זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-90, הוא העניק ראיון שבו הרהר על חייו ועל הנשיאים שהכיר, מוורן הרדינג, ג'רלד פורד, קנדי, ג'ונסון ועד ניקסון. צילומי הראיון הזה אבדו.
עמנואל סלר נפטר בברוקלין מולדתו בגיל 92.
פעילותו למען ישראל

וגם בדצמבר סלר פעל למען היהודים, הציונות ומדינת ישראל במשך שנים רבות וביקר בישראל פעמים רבות. הוא הקים ועמד בראש חוג ידידי מגן דוד אדום בארצות הברית, שהוקם ב-1940, ועסק באספת ציוד ותרומות לארגון. ב-1973 חגג את יום־הולדתו ה-85 בחנוכת בית מד"א בחיפה. בנוסף היה פעיל בארגון ציוני אמריקה, ולמען הסיוע האמריקאי לישראל.
בשנת 1943 ביקר את ועידת ברמודה שלא היו לה כל תוצאות משמעותיות. מטרתה המוצהרת של הוועידה הייתה דיון בנושא "הפליטים המדיניים", אך למעשה היא נועדה להשקיט את דעת הקהל ואת ארגוני ההצלה היהודיים שתבעו ממעצמות בעלות הברית לעשות דבר מה על מנת לעצור את השמדת היהודים במסגרת "הפתרון הסופי".
החל מ-1945 קרא להפסקת המנדט הבריטי על ארץ ישראל, שלדעתו נכשל. ופעל נגד ההגבלות שהטילו הבריטים על עליית יהודים. לקראת הצבעת החלוקה באו"ם פעל לגיוס הרוב למען תוכנית החלוקה.
הוא ביקר בירושלים במהלך מלחמת העצמאות, באוקטובר 1948, בראש משלחת של הנהלת מגן דוד אדום.
בדצמבר 1951 וגם שנתיים אחר כך, בדצמבר 1953, ביקר בישראל. בביקורו הראשון ביקר בכנסת. בפעם השנייה הגיע במסגרת משלחת שבאה לחקור את בעיית הפליטים הפלסטינים.
ב-1958 קרא לצרוף ישראל לברית נאט"ו.
הערות שוליים

↑  משה סנה, כושים, יהודים, ערבים..., קול העם, 31 באוקטובר 1958
↑  CELLER, Emanuel - Biographical Information. Bioguide.congress.gov. Retrieved on 2013-07-23.
↑  שלון ידידיה, שערי ארהיב ננעלו בפני רוב אומות העולם, הארץ, 15 ביולי 1952
↑  Letter from Emanuel Celler to Secretary of State Cordell Hull, July 24, 1939
↑  היוכנסו 200 אלף נידחים לארה"ב?, על המשמר, 9 במאי 1948
↑  Lyndon B. Johnson: Remarks Upon Signing the Gun Control Act of 1968. Presidency.ucsb.edu (1968-10-22). Retrieved on 2013-07-23.
↑  Spitzer, Robert J. (2011). "Gun Control: Congressional Mandate or Myth?".  In Tatalovich, Raymond; Daynes, Byron W. (eds.). Moral Controversies in American Politics (4th ed.). Armonk, New York: M.E. Sharpe, Inc. p. 176. ISBN 978-0-7656-2650-9. נבדק ב-14 במאי 2019. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Holtzman, Elizabeth". U.S. House of Representatives: History, Art & Archives. נבדק ב-14 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "NY – District 16 – History". OurCampaigns.com. נבדק ב-14 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  שמואל שגב, יהודיה ביישנית מברוקלין תורמת בוועדה המשפטית להפללת ניכסון, מעריב, 31 ביולי 1974
↑  יוסף נדבה, עמנואל סלר, איש־המלחמה בקונגרס, הַבֹּקֶר, 15 באוקטובר 1948
בא עמנואל סלר, דבר, 19 באוגוסט 1955
↑  10 אמבולאנסים מאמריקה _למגן־דוד־אדום, משמר, 4 בינואר 1944
↑  עמנואל סלר יחוג בישראל יום־הולדתו ה-85 יחנוך בית מד"א בחיפה, דבר, 12 ביולי 1973
↑  ציוני אמריקה תובעים מטרומאן לא להכיר בעבה"י ה"עצמאית", משמר, 4 באפריל 1946
דניאל פריש: על יהדות ארה"ב לספק 800 מילית דולאר לישראל, הארץ, 17 במאי 1949
↑  סט"א, דרשו ממארשאל להכיר בעובדה, הארץ, 14 במאי 1948
ביה"נ האמריקאי אישר הקצבות למימון הכנות המלחמה בישראל וערב, קול העם, 25 במאי 1952
אין בדעת ארה"ב לשנות לפי שעה מדיניותה בענין סיוע צבאי לישראל, הארץ, 12 בספטמבר 1954
↑  סט"א, ביקורת מרה על וועידת ברמודה באמריקה, הצופה, 31 במאי 1943
↑  יונדיטד פרס, סלר: אין להשאיר את הנהלת ארץ ישראל בידי אנגליה בלבד, משמר, 2 במאי 1945
↑  בקרת חריפה על רוזבלט וצ'רצ'יל, לחייל, 15 במרץ 1945
↑  סלר תובע לעכב את המילווה לבריטניה, משמר, 13 באוקטובר 1946
↑  אורי מילשטיין, יש מחיר לחסידי אומות העולם, מעריב, 3 בדצמבר 1982
↑  משלחת אמריקנית מטעם מגן־דוד־אדום, על המשמר, 14 באוקטובר 1948
הצירים סלר וקרול בירושלים, דבר, 10 באוקטובר 1948
↑  עמנואל סלר יבקר בישראל במסגרת סיורו במזרח התיכון, הַבֹּקֶר, 6 בנובמבר 1953  מעריב, 12 בדצמבר 1951
עתי"ם, עמנואל סלר בא לארץ, דבר, 19 בנובמבר 1953
↑  אורח מאמריקה קורא לצירוף ישראל לנאט'"ו, קול העם, 19 בספטמבר 1958
ע. סלר קורא להכללת ישראל במסגרת נאט"ו, על המשמר, 19 בספטמבר 1958
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271426905171  GND: 116479973  ISNI: 0000 0000 8444 2519  LCCN: n86114201  NARA: 10570830  NTA: 132206579  SNAC: w60d5mgk  Trove: 1150584  US Congress: C000264  VIAF: 40863224   WorldCat (עם VIAF): 40863224
פואיסק

מודול "פואיסק" לפני חיבור לתחנת החלל
פואיסק (ברוסית:Поиск , חיפוש) - מודול של תחנת החלל הבין-לאומית שנבנה ברוסיה. הוא נבנה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה בהזמנת רוסקוסמוס. מודול שוגר לחלל בשנת 2009 בעזרת חללית מטען. הוא חובר למודול "זבזדה" של תחנת החלל הבין-לאומית .
תיאור המודול

מודול נבנה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה בהתאם למפרט של רוסקוסמוס. הוא מיועד לעגינה של חלליות מדגם פרוגרס או סויוז. כמו כן מודול כולל מנעול אוויר ליציאה מתחנת החלל לפעילות חוץ רכבית. מודול נבנה מפלדה ואלומיניום. אורכו 4.0 מ' וקוטר עד 2.6 מ'. הנפח הפנימי הוא כ-12.5 מ"ק.מודול כולל 2 יחידות עגינה. בעזרת אחד מהן הוא חובר לתחנת החלל. יחידת עגינה שנייה פנויה לחיבור חלליות חלל.
בבניית המודול נלקחו בחשבון לקחים מבנייה וניצול של מודול "פירס".
השם המקורי של המודול היה MIM-2 (מודול מחקר קטן, Малый исследовательский модуль). הוא קיבל את שמו הנוכחי באוקטובר 2009 זמן קצר לפני שיגורו.
כהכנה לקליטת המודול, ב-5 ביוני 2009 גנאדי פדאלקה ומייקל באראט ביצעו פעילות חוץ רכבית בהמלכה על מודול "זבזדה" הותקנו אנטנות למערכת עגינה אוטומטית.
ב-10 ביוני בוצע פעילות נוספת במהלכה בוצעו הכנות על מודול "זבזדה" לקליטת המודול החדש.
ב-10 בנובמבר מודול "פאויסק" שוגר לחלל בעזרת חללית מטען פרוגרס M MIM-2. העגינה למודול "זבזדה" בוצע ב-12 בנובמבר.
ב-14 בינואר 2010 אולג קוטוב ומקסים סוראייב ביצוע פעhkות חוץ רכבית בה בוצעו התאמות במודול "פואיסק" לקליטת חלליות.
ב-21 בינואר בוצע שינוי מיקום עגינה של חללית סויוז TMA-16 שנותקה ממודול "זבזדה" וחוברה בהצלחה למודול "פואיסק".
ב-16 בפברואר 2012 אולג קונוננקו ואנטון שקאפלרוב העבירו מנוף ממודול "פירס" למודול "פואיסק". זאת כהכנה להוצאת המודול הישן מניצול.
מאז שנת 2020 מודול זה מהווה מקום יציאה ראשי לפעילות חוץ רכבית של צוות רוסי של תחנת החלל.
תיאור מערכות המודול
פיודור אוגורודניקוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 ביוני 1867 סנט פטרבורג, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית (1858–1883)
 פטירה:  3 במרץ 1939 (בגיל 71) מוסקבה, ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית הקיסרית הרוסית 
 השתייכות:   צבא האימפריה הרוסית
 תקופת הפעילות:  1887–1939 (כ־52 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל הרגלים
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-26 מפקד הקורפוס ה-17 מפקד החזית הדרום-מערבית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 עיטור  אנה הקדושה,  דרגה ראשונה  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 3  עיטור  ולדימיר הקדוש, דרגה 3  מסדר ולדימיר הקדוש דרגה שנייה עם חרבות  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2  מסדר סנטה אנה, דרגה 2  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3  מסדר סטניסלב הקדוש 
 
פיודור אוולמפייביץ' אוגורודניקוב (ברוסית: Фёдор Евлампиевич Огородников; 16 ביוני 1867 – 3 במרץ 1939) היה לוטננט גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על החזית הדרום-מערבית במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

אוגורודניקוב נולד ב-16 ביוני 1867, בעיר סנט פטרבורג באימפריה הרוסית. אביו היה אתנוגרף וסטטיסטיקאי. הוא סיים את בית הספר לצוערים במוסקבה, וב-1887 סיים את בית הספר להנדסה ניקולייב והוצב כפודפורצ'יק בגדוד חבלנים. בהמשך הועבר למשמר הקיסרי. ב-7 באוגוסט 1891 הועלה לדרגת פורוצ'יק. ב-1893 סיים את לימודיו באקדמיית המטה הכללי והוצב במטה הדיוויזיה הראשונה של המשמר. ב-1895 הועבר לרגימנט הגרנדירים ה-2 של רוסטוב, וב-1898 הוצב במטה פיקוד הכוחות הקוזאקים. ב-6 בדצמבר של אותה שנה הועלה לדרגת פודפולקובניק. בין 1899–1901 מילא תפקידי פקידות וניהול, וב-1902 מונה לפרופסור לסטטיסטיקה וגאוגרפיה באקדמיית המטה הכללי. בין 1904–1907 היה הנספח הצבאי בקונסוליה הצבאית הרוסית בטיינג'ין. ב-1907 מונה למפקד הרגימנט ה-15 שלוסלבורג. ב-1911 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 מונה אוגורודניקוב לראש מטה הקורפוס ה-22. ב-14 בנובמבר הוא הועבר למטה הארמייה העשירית. ב-25 באוגוסט 1915 מונה למפקד הדיוויזיה ה-26. ב-11 באוגוסט 1916 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-125 והועלה לדרגת לוטננט גנרל. בעקבות מהפכת פברואר ונאמנותו למשטר החדש, הוא מונה למפקד הקורפוס ה-17. הוא השתתף במתקפת קרנסקי, אולם התנהלותו הייתה גרועה ולפיכך הוא הועבר לכוחות העתודה באזור קייב. בעקבות פרשת קורנילוב והדחה של מספר קצינים בכירים, הוא הוחזר לחזית ומונה למפקד החזית הדרום-מערבית. הוא פיקד על החזית במשך עשרה ימים (מ-29 באוגוסט 1917 עד 9 בספטמבר) ובמהלכם טיהר אותה מהקצינים שתמכו בלאוור קורנילוב. במהלך הימים הללו כוחות החזית יצאו משליטה לחלוטין.
בפברואר 1918 הוא התגייס לצבא האדום בדרגת קומדיב (מפקד דיוויזיה). הוא מונה למפקד האזור הצבאי בלומורסקי. לאחר מכן מילא תפקידי מטה לפני שסולק משירות פעיל ב-1931. מאז הוא שימש כמורה באקדמיה הצבאית פרונזה וכתב עבודות על טקטיקה והיסטוריה צבאית. הוא נפטר במוסקבה ב-3 במרץ 1939.
ערפילית אומגה

| --- | --- |

M17, ערפילית אומגה
 נתוני תצפית
 קבוצת כוכבים:  קשת
 שמות נוספים:  M17 ,NGC 6618, ערפילית הברבור,  ערפילית הפרסה,  ערפילית הלובסטר
 מגלה:  ז'אן פיליפ דה שסו
 תאריך גילוי:  1746
 סוג:  צביר פתוח בתוך  ערפילית פליטה
 בהירות נראית:  6.0+
 עלייה ישרה:  18ʰ 20ᵐ 26ˢ
 נטייה:  ‏36″ ‏10′ ‏16°‏-
 מאפיינים פיזיים
 בהירות מוחלטת:  4.9-
 מרחק:  5,000  שנות אור 1,532.99  פארסק
 קוטר:  15 שנות אור
 מספר כוכבים:  35
ערפילית אומגה (נקראת גם ערפילית הפרסה, ערפילית הברבור או ערפילית הלובסטר, מקוטלגת כ-M17 או Messier 17 וכ-NGC 6618) היא אזור H II של אבק וגז בקבוצת הכוכבים קשת, שבו נוצרים כוכבים חדשים המהווים צביר פתוח, ושאורם מאיר את הגז והאבק שיוצרים ערפילית פליטה. שמה של הערפילית ניתן לה מכיוון שבתצפיות המוקדמות שנעשו בה במאה ה-19 היא נראתה כפס ערפילי ומפותל בצורת האות היוונית Ω או פרסת סוס.
היסטוריה

הערפילית התגלתה בין השנים 1745 ו-1746 על ידי האסטרונום השווייצרי ז'אן פיליפ דה שסו. ב-1764 צפה בה שארל מסיה מבלי לדעת שהתגלתה לפני כן, ותיאר אותה בקטלוג מסיה כערפילית בצורת פלך בגודל של 5-6 דקות קשת.
האסטרונום ויליאם הרשל זיהה חלק מהכוכבים שבערפילית בשנת 1784 ובנו ג'ון הרשל צפה בה מספר פעמים והיה הראשון לציין בשנת 1828 שצורתה דומה לפרסת סוס.
תצפית

בהירות נראיתה של הערפילית היא מדרגה 6 כך שניתן לראותה ללא ציוד עזר בתנאי תצפית מיטביים בלבד, ובשל מיקומה הדרומי יחסית, קשה לראותה מאירופה או מהמזרח התיכון. ניתן לראותה בקלות באמצעות משקפת, אך נחוץ טלסקופ כדי להבחין בכוכבי הצביר שבתוכה. הערפילית נמצאת כ-2 מעלות מדרום מערב לכוכב γ (גמא) במגן וכ-2 מעלות מדרום לערפילית הנשר שבקבוצת הכוכבים נחש.
מאפיינים

ערפילית אומגה היא חלק מענן גז ואבק, או אזור H II, שבתוכו מתרחשת פעילות ייצור כוכבים. כוכבי הצביר, שנוצרו מהגז והאבק שבערפילית, הם כוכבים צעירים וחמים, שרוב הקרינה הנפלטת מהם היא בתחום העל-סגול. קרינה זו מייננת את האטומים בערפילית ומביאה לפליטת אור נראה מחלקה המקיף את הצביר. בערפילית יש חלקים כהים יחסית הבולעים את רוב הקרינה הנראית, אבל פולטים קרינה בתחום התת-אדום.
גודלה הזוויתי של הערפילית הנראית הוא כ-11 דקות קשת והיא במרחק של כ-5,000 שנות אור מכדור הארץ, כך שקוטרה הוא כ 15 שנות אור. ענן הגז והאבק משתרע לגודל של פי שלושה מהערפילית הנראית.
פואייה

הפואייה הגדול של האופרה גרנייה בפריז
הפואייה של האופרה הישראלית החדשה אותו עיצב רון ארד, בתוך המשכן לאמנויות הבמה
פוּאָיֶיה (מצרפתית: Foyer) הוא חלל גדול במבני ציבור שונים כדוגמת תיאטרון, בית קולנוע, בית אופרה וכדומה. החלל נמצא בין הכניסה למבנה או משמש בעצמו כחלק ממבואת הכניסה לבין אולם התיאטרון או האודיטוריום אליהם נכנסים לרוב דרך מספר מעברים. הפואייה משמש להתכנסות הקהל לפני פתיחת דלתות הכניסה לאולם בו נפגשים האנשים בתחילת הערב בו נערך המופע ובו ניתן אף לקיים אירועי תרבות משניים או לקיים אף תערוכות שונות. הפואייה גם כולל מזנון כיבוד ומשקאות הפועל טרם המופע ובמהלך ההפסקה בה באה לידי ביטוי גם כן חשיבותו של המקום.
הפואייה של מבני תרבות רבים הוא חלק מפואר וחשוב במיוחד במבנה. לרוב, הוא אף מפואר יותר מן האולם עצמו שכן בפואייה מקבלים את פני הקהל, בו מתקיים המפגש האנושי הגדול, לעומת האולם, שבו עיקר ההתמקדות היא במופע האמנותי עצמו.
ראו גם

אולם תיאטרון
לובי
אטריום
פלפליים

| פלפליים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים קדומים
סדרה:: פלפלאים
משפחה:: פלפליים
שם מדעי
 Piperaceae ‏גיסקה, 1792
הפלפליים (שם מדעי: Piperaceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים, אשר כוללת  בערך 3,600 מינים מקובלים כיום ב-5 סוגים. ניתן למצוא את הרוב המכריע של המינים בתוך שני הסוגים העיקריים: פפרומיה (מעל 1,400 מינים), ופלפל (אנ') (2,171 מינים). אחד המינים המוכרים בכל שולחן, הוא התבלין פלפל שחור. (Piper nigrum).
אין כל קשר בין המשפחה לבין הסוג פלפלת ממשפחת הסולניים.
פי-בי הדב

| --- | --- |
 סוגה:  סדרת טלוויזיה לילדים
 יוצרים:  לי דייוויס (אנ')
 מדבבים:  דן דה מונטיגנאק, קייט הארבור, פול בסטרמן, מריה דרלינג, פיל ניס, סטיוארט לוק
 מדבבים בעברית:  דני אבידן, גיתית שובל, גדי לוי, נטע שחר, זהר סדן
 ארץ מקור:  בריטניה בריטניה
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  30
 הפקה
 אורך פרק:  5 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 5
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הופ!
 תקופת שידור מקורית:  2 בינואר 1998 – 25 בדצמבר 1998
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
פּיבּי הדוב (באנגלית: PB Bear and Friends) היא סדרת טלוויזיה בריטית לילדים, המבוססת על סדרת ספרי ילדים שנכתבה ואוירה על ידי לי דייוויס.
הסדרה שודרה לראשונה ב-2 בינואר 1998 בערוץ 5. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2000 בערוץ הופ!. הסדרה היא בת עונה אחת ו-30 פרקים באורך חמש דקות.
שיר הפתיחה של הסדרה בעברית בוצע על ידי גיתית שובל.
עלילה

העלילה עוסקת בפיבי הדוב, המבלה עם חבריו הבובות את זמנם במשחקים שונים.
דמויות ומדבבים

במאי הדיבוב בעברית היו גיתית שובל, שאולי הלוי ואריאל ברזני, ומפיקת הדיבוב הייתה רעות סמדר.
| שם הדמות | מדבב/ת בעברית |
| --- | --- |
פיבי הדוב: דני אבידן
מספרת: גיתית שובל
דמויות שונות: גדי לוי
דמויות שונות: נטע שחר
דמויות שונות: זהר סדן