stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איי שטלנד
שפה

תושבי האיים הקדומים דיברו בשפה הפיקטית. עם ההגירה בארצות הנורדיות השפה המדוברת באיים הפכה לנורדית עתיקה וזו התפתחה לשפה הנורנית. שפה זו מהווה בימינו השריד העיקרי להשפעה הנורדית על האיים. כמעט כל אחד ואחד משמות האתרים באיים מקורו בשפה הנורנית. שפה זו הייתה בשימוש עד המאה ה-18, עת שגברה העגה המקומית של השפה הסקוטית המכונה שטלנדית. כיום השפה המדוברת בפועל באיים היא אנגלית סקוטית, אולם נותרו מספר סממנים של נורנית בשפה המקומית, ובעיקר השפעה נורנית על הדקדוק המדובר על ידי תושבי האיים.
דוגמה של השפה הנורנית - תפילת האדון בנורנית, המדגימה את קרבת השפה לנורווגית המודרנית:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  נורנית:  Fy vor or er i Chimeri. Halaght vara nam dit. La Konungdum din cumma. La vill din vera guerde i vrildin sindaeri chimeri. Gav vus dagh u dagloght brau. Forgive sindorwara sin vi forgiva gem ao sinda gainst wus. Lia wus ikè o vera tempa, but delivra wus fro adlu idlu. For do i ir Kongungdum, u puri, u glori, Amen  |  נורווגית:  Far vår som er i himmelen! Heilagt skal namnet ditt vera. Lat kongedømet ditt koma. Lat viljen din verta gjort på jorda som i himmelen. Gjev oss i dag vårt daglege brød. Forlat syndene våre, som vi òg forlèt dei som har synda mot oss. Lei oss ikkje ut i freisting, men frels oss frå alt ille. For kongedømet er ditt, og makta og æra i all æve. Amen.  |  עברית: אבינו שבשמים, יתקדש שמך, תבוא מלכותך ייעשה רצונך כאשר בשמים גם בארץ. את לחם חוקנו תן לנו היום, ומחל לנו על חובותינו כאשר מחלנו גם אנחנו לחייבינו. ואל תביאנו לידי ניסיון, כי אם תחלצנו מן הרע כי לך הממלכה והגבורה והתפארת לעולמי עולמים אמן. |
שפה > שם האיים

שמם המקורי של האיים היה "הייאטלנד". המילה "היאט" בנורדית עתיקה משמעה הקת של החרב. התחילית "הייא" התפתחה בנורנית ל"ג'ה" ובהמשך בעקבות השפעת השפה הסקוטית ל"שא".
תקשורת

באיים יוצא לאור מדי שבוע מקומון בשם שטלנד טיימס. מקומון זה היה מבין הראשונים שעיתוני הממלכה המאוחדת שיצא לאור במהדורה אינטרנטית, כבר בשנת 1996. תחנת הרדיו המקומית הציבורית - רדיו שטלנד, סניף מקומי של ה-BBC פועלת לצד תחנת רדיו מסחרית בשם SIBC.
תחבורה

מרבית התחבורה בין האיים עצמם, ובינם לבין אברדין שבסקוטלנד, טורסהאבן שבאיי פארו, סייד'פיורור שבאיסלנד, ברגן שבנורווגיה והנסטהולם שבדנמרק מתבצעת באמצעות מעבורות.
שדה התעופה סמבור הוא שדה התעופה העיקרי של האיים. שדה התעופה ממוקם בסמבורג, 40 ק"מ דרומית ללרוויק. חברת לוגנאייר מקיימת טיסות סדירות ליתר איי הממלכה המאוחדת מספר פעמים ביום. קווי הטיסה מקשרים את האיים לקירקוול, אברדין, אינברנס, גלאזגו, ואדינבורו וכן בחודשי הקיץ ישנן טיסות סדירות ללונדון.
אוכלוסין

ככל הנראה האיים היו מיושבים על ידי הפיקטים קודם לכיבוש הוויקינגי של האיים, אולם כיבוש זה מחה כמעט כל שריד לתרבית קודמת, למעט רמזים לשפה הפיקטית בשמות חלק מהאתרים באיים. מחקר גנטי שנערך הראה כי 44% מתושבי האיים הם ממוצא סקנדינבי הן מצד אימם והן מצד אביהם, דבר המלמד על התיישבות ויקינגית הן של גברים והן של נשים (בדומה לאיי אורקני וצפון סקוטלנד, אולם בניגוד לאיים דרומיים יותר בהם ניתן לראות התיישבות של גברים סקנדינביים אשר מצאו נשים מקומיות).
במאות ה-16 וה-17 היגרו לאיים משפחות רבות מסקוטלנד, ובשל קשרי המסחר עם גרמניה והולנד הייתה הגירה מצומצמת גם מארצות אלה. מגפות כגון מגפת האבעבועות השחורות הביאו לצמצום האוכלוסייה במאות ה-17 וה-18, אולם גילוי החיסון במאה ה-18 הביאה לגידול באוכלוסייה. גידול זה שגרר עמו עלייה באבטלה הביא להגירה שלילית מהאיים, מאחר שתושבי האיים יצאו לחפש פרנסה ברחבי האיים הבריטיים, ובעיקר בצי הסוחר הבריטי. בראשית המאה ה-20, בשל המצב הכלכלי בין שתי מלחמות העולם הגירה שלילית לעולם החדש הביא לכך שישנם יותר שטלנדים בקנדה, אוסטרליה וניו זילנד מאשר באיים עצמם.
במהלך המאה ה-20, עם גילוי הנפט גדלה באופן משמעותי אוכלוסיית האיים בשל הגירה של עובדים בתעשיית הנפט.
| מחוז | אוכלוסייה ב-1961 | אוכלוסייה ב-1971 | אוכלוסייה ב-1981 | אוכלוסייה ב-1991 | אוכלוסייה ב-2001 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| באונד סקרי (וגרוניי) | 3 | 3 | 0 | 0 | 0 |
| בריסיי | 269 | 248 | 334 | 352 | 384 |
| ברוריי | 34 | 35 | 33 | 27 | 26 |
| מזרח בורה | 92 | 64 | 78 | 72 | 66 |
| פייר אייל | 64 | 65 | 58 | 67 | 69 |
| פטלאר | 127 | 88 | 101 | 90 | 86 |
| פולה | 54 | 33 | 39 | 40 | 31 |
| האוסיי | 71 | 63 | 49 | 58 | 50 |
| מיינלנד | 13,282 | 12,944 | 17,722 | 17,562 | 17,550 |
| מאקל פלוגה | 3 | 3 | 0 | 0 | 0 |
| מקל רו | 103 | 94 | 99 | 115 | 104 |
| נוס | 0 | 3 | 0 | 0 | 0 |
| פפא סטור | 55 | 24 | 33 | 33 | 25 |
| טרונדרה | 20 | 17 | 93 | 117 | 133 |
| אונסט | 1,148 | 1,124 | 1,140 | 1,055 | 720 |
| ויילה | 9 | 5 | 0 | 1 | 2 |
| מערב בורה | 561 | 501 | 767 | 817 | 753 |
| וולסיי | 764 | 870 | 1031 | 1041 | 1034 |
| יל | 1155 | 1143 | 1191 | 1075 | 957 |
| סך הכול | 17,814 | 17,327 | 22,768 | 22,522 | 21,990 |
מקור: Scottishislands.org.uk, מ-18 בנובמבר 2006
רשות מקומיות

הרשות המקומית של איי שטלנד (Shetland Islands Council) מספקת לאיים את שירותי הבריאות, איכות הסביבה, אחראית לתחבורה באיים, מספקת שירותים סוציאליים לתושבי האיים, וכן דואגת לפיתוח הכלכלי ולשירותים המוניציפליים.
במועצה המקומית חברים 17 מועמדים עצמאיים ו-5 מועמדים שהם חברי המפלגה הסקוטית הליברלית הדמוקרטית.
השכלה

באיים 34 בתי ספר, מהם שני בתי ספר תיכוניים, שבע חטיבות ביניים ו-25 בתי ספר יסודיים. באיים נמצאת מכללת הדגה הצפון אטלנטית (North Atlantic Fisheries College).
אתרים בעלי חשיבות

מצודת שארלוט
יארלסהוף - אתר פרה היסטורי
ברוך מאוסה
טירת מונס
טירת סקאלווי
סאלום וו
האיים בקולנוע

סרטו של מייקל פאוול משנת 1937 "קצה העולם" (באנגלית: The Edge of the World) המתאר את פינויים של 36 תושבי האי סנט קילדה שבסקוטלנד צולם באי פולה שבאיי שטלנד, שכן פאוול לא קיבל אישור לצלם את הסרט באי סנט קילדה. בעוד שתושבי סנט קילדה דיברו דיאלקט סקוטי גאלי, הסרט צולם באי בו מדברים את הדיאלקט הנורדי השטלנדי.
בשנת 1978 צולם הסרט הדוקומנטרי "השיבה אל קצה העולם" המתאר את צילום הסרט משנת 1937 על ידי פאוול.
בשנת 2003 צולם באיים הסרט "Devil's Gate" ובשנת 2006 צולם באיים הסרט הדוקומנטרי הקומי של גרהאם פלוז "It's Nice Up North".
הערות שוליים

↑  Self-determination motion a ‘first small step towards a brighter future’, באתר "Shetland News", ‏10 בספטמבר 2020 (באנגלית).
↑  מזג אוויר שטלנד
| איי שטלנד |
| --- | --- | --- |
| איים מיושבים | מיינלנד • בריסיי • בורה • פייר אייל • פטלאר • פולה • מקל רו • אאוט סקריז • פפא סטור • טרונדרה • אונסט • ויילה • וולסיי • יל |  |
| איים אחרים | מאוסה • נוס • פפא הקטן |  |
| ערים עיקריות | לרוויק |  |
| אתרים בעלי חשיבות | הרמנס • ראש סאמבורג |  |
| אתרים ארכאולוגיים | יארלסהוף • מאוסה ברוץ' |  |
| מפרצים | מפרצון באלטה • מפרצון בלומול • מפרץ סנט מגנוס |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552767205171  BnF: cb11947846w (data)  GND: 4054745-0  LCCN: n81097141  MusicBrainz: ddb39253-06b3-4e3a-b218-21bdc94172b5  NARA: 10045165  NKC: ge295716  SUDOC: 197449794  VIAF: 125426049   WorldCat (עם VIAF): 125426049 
האראלד האגפאגר השתלט על היילטלנד בשנת 875. איור מתוך טקסט איסלנדי מהמאה ה-15
הוקון הרביעי הגן על האיים מפני ניסיונות ההשתלטות הסקוטים, ונפטר זמן קצר לאחר מכן. איור מכתב עת מהמאה ה-15.
מגנוס השישי מייסד את חוקי נורווגיה
ג'יימס השלישי מלך סקוטלנד וארוסתו מרגרת. אירוסיהם הביאו להעברת השליטה באיים מידי נורווגיה לסקוטלנד
כריסטיאן הראשון מלך דנמרק החכיר את האיים על מנת לשלם את הנדוניה. 
איור מתוך הספר "Nordens Historie" משנת 1887 מאת נילס בך
85% משלל הדגה באיי שטלנד (67,000 טון) הם מסוג מליחים ומקרלים. כמות זו מהווה 52% מההכנסות בגין הדיג. זאב הים, בקלה ו-Lophius piscatorius מהווים את יתרת הדגה, ובשל מחירם הגבוה מהווים מרכיב גדול יותר מההכנסות. בתמונה - דגי מקרל.
אסדת קידוח נפט בים הצפוני, בסמוך לאיי שטלנד
קווי מעבורת מקשרים בין נורווגיה לאיי שטלנד
מטוס של חברת התעופה לוגנאייר בפייר אייל, בין אורקני לשטלנד
מעבר החצייה של שיבויה

| --- | --- |
מעבר החצייה של שיבויה, 2023
מעבר החצייה של שיבויה, 2023
 מיקום
 מדינה:  יפן יפן
 ערים ראשיות:  טוקיו
 רובע:  שיבויה
 
 קואורדינטות:  35°39′34″N 139°42′02″E﻿ / ﻿35.659502777778°N 139.70054444444°E﻿ / 35.659502777778; 139.70054444444
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טוקיו מוגדלת) מעבר החצייה של שיבויה(למפת טוקיו רגילה) מעבר החצייה של שיבויה he  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מעבר החצייה של שיבויה (ביפנית: 渋谷スクランブル交差点) הוא מעבר החצייה העמוס בעולם, הנמצא בשיבויה בטוקיו שביפן.
מעבר החצייה נמצא בסמוך ליציאת האצ'יקו של תחנת הרכבת שיבויה. מעבר החצייה הוא מעבר חצייה לכל הכיוונים, כולל באלכסון, וכלי הרכב נעמדים כדי לאפשר מעבר הולכי הרגל.
בסמוך למעבר החצייה נמצא פסלו של האצ'יקו, הכלב הנאמן, שמשמש נקודת מפגש מפורסמת. על המבנים הנשקפים ממעבר החצייה מצויים שלושה מסכי ענק המציגים פרסומות, לצד שלטי פרסומות סטטיים. בשל התנועה הרבה במקום והפרסומות שבו, נהוג להשוות אותו לכיכר טיימס בניו יורק.
מעבר שיבויה הוא מעבר החצייה העמוס בעולם, והוא מאפשר חצייה בו זמנית של 2,500 איש. המקום נחנך ב-1973.
בסמוך לצומת שיבויה נמצא כלבו שיבויה 109.
למעבר החצייה של שיבויה אזכורים תרבותיים רבים, והוא מופיע בין היתר בתוכניות טלוויזיה וסרטים בהם "אבודים בטוקיו", "מהיר ועצבני 3" "האויב שבפנים: החיים שאחרי", ובסדרה "בורדרלנד"
הערות שוליים

↑   אי-פי, בפריז מגדל אייפל, בקהיר הפירמידות, ובטוקיו? מעבר חציה, באתר הארץ, 24 ביוני 2019
מרוץ 24 השעות של לה מאן

| --- | --- |


 ענף:  מרוץ מכוניות
 תאריך ייסוד:  1923
 ארגון מפעיל:  ACO
 מספר מתמודדים:  56
 עיר מארחת:  מסלול המרוצים של סארת 
 זוכה:  פרארי
 הכי הרבה זכיות:  יצרנים: גרמניה פורשה (19 זכיות) נהגים: דנמרק טום קריסטנסן (9 זכיות)
 www.24h-lemans.com
 
 קואורדינטות:  47°57′00″N 0°12′27″E﻿ / ﻿47.95°N 0.2075°E﻿ / 47.95; 0.2075
 he
 
מרוץ 24 השעות של לה מאן הוא מרוץ סיבולת למכוניות ספורט הוותיק והיוקרתי ביותר כיום בעולם, אשר מתקיים אחת לשנה בחודש יוני ליד העיר לה מאן (Le Mans) בצרפת מאז שנת 1923.
המרוץ נחשב למרוץ הסיבולת והיעילות, אשר הקבוצות המתחרות בו נדרשות למצוא את האיזון בין מהירות לבין אמינות ויכולת המכונית להתחרות במשך 24 שעות ללא תקלות מכניות ולנהל בצורה יעילה את החלפת הרכיבים המתכלים ברכב, בעיקר דלק, צמיגים ורכיבי בלימה.
נבחנת גם יכולת הסיבולת של הנהגים אשר נדרשים לעיתים קרובות לנהוג ולתפקד ברכב במשך שעתיים שלמות לפני שמתאפשר להם לבצע עצירת שירות (Pit stop) למנוחה קלה, אכילה ושתייה לקראת המשך התחרות. לכל רכב מתחרה יש שלושה נהגים אשר מחלקים ביניהם את זמן הנהיגה.
מרוץ לה מאן הווה באופן מסורתי את הסבב השלישי באליפות העולם במרוצי סיבולת.
רקע

המרוץ מאורגן על ידי ארגון ה-ACO (בצרפתית: Automobile Club de l'Ouest – "מועדון הרכב של המערב"). אורכו של מסלול מרוץ לה מאן הוא 13.626 קילומטר והוא שילוב של חלק ממסלול המרוצים בוגאטי וכבישים ציבוריים אשר נסגרים לצורך האירוע ויוצרים ביחד את מסלול סארת (אנ'). מסלול המרוץ הותאם במיוחד כדי לבחון את מהירותן של המכוניות והנהגים המתחרים ואת יכולותם להתחרות במשך 24 שעות.
הקבוצות המתחרות מתמודדות בקטגוריות (Classes) נפרדות ושונות אשר מיועדות למכוניות בעלות מפרט דומה, כאשר בו בזמן המכוניות מתחרות הן על ניצחון הקטגוריה והן על ניצחון המרוץ הכללי, אשר יינתן למכונית אשר השלימה את מספר ההקפות הרב ביותר מתוך כל הקטגוריות. בהשוואה למכוניות המרוץ הייחודיות אשר התחרו במרוצי הגראנד פרי, התחרו במקור במרוץ לה מאן מכוניות ספורט סדרתיות כפי שנמכרו לציבור הרחב, ובמשך השנים מכוניות ספורט סדרתיות אשר שונו ושופרו. כיום המכוניות המתחרות במרוץ כוללות שתי קטגוריות של מכוניות אבטיפוס מיוחדות למרוץ (אנ'), ושתי קטגוריות GT של מכוניות גראן טוריסמו סדרתיות אשר שונו ושודרגו במיוחד למרוץ. הקבוצות המתחרות מורכבות מיצרני רכב המעוניינים להדגים את עליונות מכוניותיהם, מקבוצות מרוץ מקצועניות המייצגות משקיעים מסחריים ונותני חסויות, חלקן יצרני רכב המעוניינים להתמודד ולנצח במרוץ ללא ההוצאה הכספית הכרוכה בהקמת צוות משלהן, ומקבוצות מרוץ חובבניות אשר מטרתן להתחרות במרוץ היוקרתי והמפורסם ולנסות לנצח עבור שותפיהן המסחריים.
המרוץ מתקיים בחודש יוני בסמוך לשיא הקיץ האירופי, כאשר לעיתים קרובות מזג האוויר חם מאוד עבור הנהגים המתחרים, במיוחד לאלה הנוהגים בכלי רכב בעלי גג סגור בהם הטמפרטורות בפנים הרכב עולות בצורה קיצונית, זאת עקב ויתור על מערכת מיזוג אוויר עקב משקלה הרב. עם זאת, מזג אוויר גשום אינו דבר נדיר במרוץ. מרוץ לה מאן מתחיל בשעות אחר הצהריים, נמשך אל תוך הלילה ולבוקר שלמחרת, ומסתיים בדיוק בשעה שהתחיל יום קודם לכן. בשונה ממרוצים אחרים, שלרוב אורכם מוגדר למספר הקפות ומרחק ידוע מראש, נהוג במרוץ סיבולת לתחום את אורך המרוץ בזמן. כיום המכוניות המתחרות במשך 24 שעות ישלימו מרחק של יותר מ-5,000 ק"מ. השיא הנוכחי של המרוץ נקבע בשנת 2010 על ידי האאודי R15 TDI plus ועומד על 5,410 ק"מ.
לאורך השנים היווה מרוץ לה מאן מקור השראה ומודל לחיקוי עבור מרוצים רבים בכל רחבי העולם כגון מרוץ 24 השעות של דייטונה, מרוץ 24 השעות של ספא, מרוץ 12 השעות של סברינג, מרוץ 1000 הק"מ של נורבורגרינג, מרוץ 6 השעות של סילברסטון, מרוץ 24 השעות של נורבורגרינג ומרוצים נוספים. כיום סדרות מרוצי הסיבולת האמריקני והאירופי מבוססות על תקנות וחוקים של מרוץ 24 השעות של לה מאן. מרוצים נוספים שהוקמו על בסיס הלה מאן כוללים מרוץ 24 השעות של לה מאן לאופנועים אשר נהוג היה להתקיים במסלול 'בוגאטי' הקצר יותר במתקן המרוצים בסארת, מרוץ 24 שעות למכוניות קארט, מרוץ 24 שעות למשאיות והמרוץ ההיסטורי 'לה מאן קלאסיק' (Le Mans Classic). במשך שנים ארוכות היווה מרוץ לה מאן את הסיבוב השלישי באליפות העולם למכוניות ספורט, סדרת מרוצי מכוניות של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) שהתקיימה בשנים 1992-1953והחל משנת 2012 מהווה חלק מאליפות העולם במרוצי סיבולת. כיום הוא המרוץ הרביעי בעונה. למרות היותו חלק מסדרת מרוצים, למרוץ לה מאן תמיד היה מוניטין יוקרתי יותר מיתר המרוצים ומהאליפות כולה. מרוץ לה מאן מהווה חלק מן הכתר המשולש של הספורט המוטורי (Triple Crown) בעולם לצד מרוץ הפורמולה 1 גרנד פרי מונקו ומרוץ אינדיאנפוליס 500. בשנת 2016 חזו במרוץ 263,500 צופים ביציעים.
היסטוריה

מרוץ לה מאן נוסד בשנת 1923, בשנים שבהן שלטו באירופה מרוצי הגראנד פרי, במטרה לבחון היבטים שונים במכוניות מלבד מהירות, ולבחון את יכולות יצרניות הרכב לייצר מכוניות ספורט מהירות ואמינות גם יחד. דבר זה עודד חדשנות, וייצור של כלי רכב אמינים וחסכוניים בדלק. העובדה שחלק מן המרוץ מתנהל בכבישים ציבוריים אשר אינם מתוחזקים ואינם איכותיים בהשוואה למסלולי מרוץ סגורים, דבר אשר מעמיס על חלקי הרכב, הצריכה את יצרניות הרכב לשים דגש רב יותר על אמינות. לחידושי טכנולוגיה אלה הייתה השפעה גדולה בעולם הרכב, כאשר כמה שנים אחר כך, טכנולוגיות מתקדמות ממכוניות לה מאן נמצאו במכוניות כביש סדרתיות.
המרוץ הראשון התקיים בתאריכים ה-26 וה-27 במאי 1923, דרך כבישים ציבוריים מסביב לעיר לה מאן. במקור תוכנן להיות מרוץ לה מאן אירוע אשר נמשך שלוש שנים, כאשר המכונית הזוכה תהיה המכונית אשר נסעה את המרחק הארוך ביותר במשך שלושה מרוצי 24 שעות. אולם, בשנת 1928 רעיון זה נזנח, והוחלט כי המרוץ יהיה חד שנתי, ובכל שנה תהיה זוכה בנפרד – המכונית אשר נסעה את המרחק הרב ביותר במשך 24 שעות, ובשנים מאוחרות יותר, המכונית אשר השלימה את מספר ההקפות הרב ביותר.
בשנת 1936 בוטל המרוץ לשנה אחת עקב שביתה כללית בצרפת, ובעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה בוטל המרוץ למשך 9 שנים, כאשר מרוץ 1939 הוא המרוץ האחרון שהתקיים עד למרוץ הבא אחריו ב-1949.
מכוניות

מספרן הכולל של המכוניות אשר העפילו (Entry) למרוץ מסתכם בדרך כלל בין 50–60. כל מכונית נדרשת להכיל לפחות שני מושבים, אם כי בשנים האחרונות מספיקה גם רק האפשרות להתקנת מושב שני ברכב ואין צורך בהתקנת המושב עצמו. כמו כן נאסרה התקנת יותר משתי דלתות, כאשר מכוניות בעלות גג פתוח אינן חייבות בהתקנת דלתות.
כל המכוניות מתחרות בו זמנית ומחולקות לקטגוריות נפרדות על בסיס מפרט זהה, אך מתחרות בו זמנית הן על ניצחון הקטגוריה והן על ניצחון המרוץ. הניצחון ניתן לכל זוכה בכל קטגוריה בנפרד כאשר הזוכה הכללית של המרוץ היא המכונית מנצחת קטגוריה אשר הקיפה את המסלול מרב הפעמים.
ב-2014 נאסר השימוש במרכב פתוח בקטגוריית ה-LMP1 וב-2017 גם רכבי ה-LMP2 חויבו במרכב סגור מסיבות בטיחותיות.
מספרן של הקטגוריות השתנה עם השנים אך כיום (2024) עומד על שלוש קטגוריות. הייפר קאר, LMP2, LMGT3.
בין השנים 2011 ל 2023 שתי קטגוריות הבסיס היו קטגוריות ה-GT הקשוחות של מכוניות התיור המבוססות על דגמי הכביש אשר עברו שדרוגים ושיפורים: קטגוריית ה-GT Endurance Pro, וקטגוריית ה-GT Endurance AM. שתי קטגוריות אלו הנבדלות בהרכב הנהגים, ממנפות את המוניטין היוקרתי של קטגוריית ה-GT2 לשעבר. כיום רכבי הGT נקראים LMGT3. אף על פי שמכוניות מהקטגוריות העליונות הן בעלות סיכוי טוב ביותר לזכות במרוץ, מכוניות מן הקטגוריות הנמוכות יותר כבר זכו בעבר בשל אמינות עדיפה.
שתי הקטגוריות הבכירות ביותר הן קטגוריות מכוניות האבטיפוס ה-LMP (ראשי תיבות:Le Mans Prototype). מכוניות אשר נבנו במיוחד להתמודדות במרוץ. קטגוריות אלה מחולקות לפי מהירות, משקל וכוח המנוע, כאשר קטגוריית ה-Hypercar (בעבר LMP1) היא הבכירה, וקטגוריית ה-LMP2 שנייה לה.
בעקבות נטישה של יצרניות הרכב הוותיקות (בעיקר אאודי ופורשה אחרי פרשת דיזלגייט של החברה האם) מהשתתפות במרוץ, עקב הכללים הנוקשים והעלויות המוגזמות, כמו כן מתוך רצון לאפשר השתתפות לקבוצות נוספות המתחרות בסבבים האמריקאים והבנה שהיצרניות נאלצות לבחור איפה להשקיע בפיתוח מערכת היברידית, הוחלט ב-2018, כי החל מעונת 2021, קטגוריית ה-Hypercar המאפשרת יותר גמישות בתכנון הרכב, תחליף את קטגוריית ה-LMP1 ותוגבל בתקציב של 25 מיליון אירו לעונה. דבר זה גרם לפריחה מחודשת עם יצרנים חדשים כ-Glickenhaus וחזרה של מתחרות היסטוריות כפיג'ו, פרארי, פורשה וקאדילק.
בקטגוריית ה-LMP2 הקבוצות משתמשות בשלדה אחידה של אחד מארבעת היצרנים המורשים Dallara Ligier Oreca Riley ובמנוע אחיד מתוצרת Gibson על מנת להגביל את התקציב ולאפשר למתחרים חדשים להיכנס לסבב. נכון לעונת 2024, רכבי הLMP2 לא לוקחים חלק באליפות העולם למרוצי סיבולת, אולם קיבלו כרטיס חד פעמי למירוץ 24 השעות בלה מאן. לעונת 2025 צפויה פלטפורמה היברידית חדשה להחליף את רכבי הLMP2 המיושנים.
נהגים

במקור, לא היו חוקים על מספר הנהגים המותרים לנהיגה במכונית, או כמה זמן הם יכולים לנהוג. עם זאת בעשורים הראשונים של המרוץ רוב הקבוצות השתמשו בשני נהגים בכל מכונית. נהגי לה מאן אחדים כגון פייר לבק ואדי הול נסעו במכונית לבדם במשך המרוץ בניסיון לחסוך זמן על ידי כך שלא יצטרכו לבצע החלפת נהגים. לאחר זמן מה מנהג זה נאסר. עד לשנות ה-80 התחרו במכונית אחת של קבוצה רק שני נהגים, כאשר עד לסוף העשור החוקים שונו וקבעו כי בכל מכונית חייבים לנהוג לפחות שלושה נהגים. עד לשנות ה-90 הוספו חוקים נוספים שנועדו לשפר את בטיחות הנהגים כגון האיסור לנהג לנסוע יותר מארבע שעות ברציפות, והאיסור על נהג לנסוע במרוץ יותר מ-14 שעות בסך הכל.
הFIA משתמש בחלוקה לדרגות שונות של רישיון מרוצים על מנת להבטיח רמת מרוצים נאותה מחד ומאידך לאפשר לנהגים חובבים להשתתף בחלק מהמרוצים. דרגות הרישיון- פלטינום, זהב, כסף וברונזה ניתנות על סמך ניסיון הנהג, גילו והישיגיו. בעוד שבקטגוריית ההייפר קאר מורשים להשתתף נהגים עם רישיון זהב ופלטינום בלבד, בקטגוריית הLMGT3 חובה שיהיה לפחות נהג אחד בדרגת ברונזה. קבוצת LMP2 שאחד מנהגיה בדרגת ברונזה נחשבת ל PRO-AM (מקצועי חובב) תהיה מדורגת בטבלאה נוספת במקביל. בקבוצות אלו הנהג עם דירוג הרישיון הנמוך יבצע את מקצה מדידת הזמנים. נהג זה מחויב לנהוג לפחות 4 שעות במצטבר.
חוקים ומסורות ייחודיים

אף על פי שבמשך רוב שנות קיומו היווה מרוץ לה מאן חלק מסדרת אליפות העולם למכוניות ספורט של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA), חוקיו וכלליו של מרוץ לה מאן היו שונים באופן תמידי מחוקי וכללי שאר המרוצים של הסדרה. חלקם מסיבות אורכו של המרוץ, חלקם מסיבות בטיחותיות, וחלקם מסיבות תחרות הוגנת.
במשך שנים רבות מכוניות מתחרות נדרשו לנסוע במרוץ לפחות שעה אחת לפני שהן הורשו להחליף נוזלים במכונית, כגון נוזלי קירור ושמנים למיניהם. יוצא מן כלל זה היה הבנזין אשר הותר. כללים אלה היו ניסיון של ארגון ה-ACO להגביר את יעילות ואמינות המכוניות. מכוניות אשר לא שרדו את השעה הראשונה של המרוץ ללא החלפת נוזלים נפסלו.
כלל ייחודי נוסף למרוץ לה מאן הוא כלל המחייב מכוניות העוצרות ברחבת ה'פיט' לכבות את מנועיהן כאשר הן עוסקות בתדלוק. מטרת כלל זה היא גם מסיבות בטיחותיות, וגם אפשרות נוספת של מבחן אמינות למכוניות כאשר הן נדרשות להפעיל מחדש פעמים רבות את מנועיהן תחת תנאי מרוץ. כלל נוסף הוא איסור על מכונאים לעסוק בטיפול כלשהו במכונית או להחליף צמיגים כאשר היא עוסקת בתדלוק. כלל זה הוביל את צוותי הקבוצות השונות להתאים דרכים חדשניות כדי לקצר ככל שניתן את זמן שהות המכונית ברחבת הטיפולים. עם זאת, במהלך התדלוק הנהגים המתחרים מורשים לצאת מהמכונית כדי להתחלף עם נהג אחר.
לאופן הזנקת מרוץ לה מאן מסורות שונות כאשר המסורת אשר שרדה את הזמן הרב ביותר במהלך השנים היא מסורת הנפת דגל הטריקולור הצרפתי מלווה במטוסי סילון חגים בשמיים אשר פולטים עשן בצבעים כחול, לבן ואדום. מסורת הנפת דגלים נוספת היא הנפת דגלי הבטיחות במהלך ההקפה האחרונה של המרוץ על ידי המרשלים, המברכים את הזוכים ואת מסיימי המרוץ.
חוקים ומסורות ייחודיים > מועד המרוץ

בדרך כלל מרוץ לה מאן מתקיים בסוף השבוע השני של חודש יוני בצהרי יום שבת עד לצהרי יום ראשון שלמחרת, כאשר האימונים ומקצי הדרוג מתקיימים בימים רביעי וחמישי שלפני המרוץ, ולאחר שבוחנים ממנהל הבטיחות בדקו ואישרו את המכוניות המתחרות בימים שני ושלישי. יום שישי שלפני המרוץ הוא יום מנוחה וכולל תהלוכה של כל הנהגים המתחרים במרכז העיר לה מאן.
עד לשנת 2008 החל מרוץ לה מאן באופן מסורתי בשעה 16:00 אחר הצהריים. בשנים 1984 ו-2007 הוקדמה פתיחת המרוץ לשעה 15:00 בעקבות בחירות כלליות בצרפת. בשנת 2006 נדחתה פתיחת המרוץ לשעה 17:00 בעקבות משחקי הגביע העולמי בכדורגל. החל משנת 2009 מתחיל מרוץ לה מאן בשעה 15:00 אחר הצהריים.
חוקים ומסורות ייחודיים > שיטת הדירוג

בשנים הראשונות תוצאות המרוץ נקבעו על ידי מרחק, כאשר המכונית שכיסתה את המרחק הגדול ביותר הוכרזה כמנצחת. בשנת 1966 הייתה קבוצת פורד בדרך לניצחון המרוץ כאשר מכוניותיה היו במקומות 1–2, המכונית הראשונה ננהגה על ידי הנהג סטיב הולם והשנייה על ידי ברוס מקלארן, כאשר הגיע סטיב הולם לקו הסיום האט את מכוניתו על מנת לאפשר למכונית הפורד השנייה של ברוס מקלארן להגיע יחד איתו לקו הסיום כדי לצלם תמונת ניצחון של שתי המכוניות חוצות את קו הסיום, אלא מכיוון שבזינוק מכוניתו של מקלארן החלה את המרוץ במקום רחוק יותר ממכוניתו של הולם ובעצם כיסה מרחק גדול יותר במשך 24 שעות, הוכרזו ברוס מקלארן ושותפו לנהיגה במכונית כריס אמון כמנצחי המרוץ. חוק 'המרחק הרב ביותר' בוטל כעבור זמן קצר, ונקבע כי המכונית המנצחת תהיה המכונית אשר השלימה את מספר ההקפות הרב ביותר. מכוניות אשר אינן חוצות את קו הסיום לאחר 24 שעות נפסלות. תקנה נוספת אשר נקבעה על מנת להגביר את אמינות המכוניות ומהירותן היא החובה על כל מכונית להשלים 70 אחוזים מסך המרחק אשר השלימה המכונית המנצחת, מכונית אשר חוצה את קו הסיום לאחר 24 שעות אך לא עומדת בכלל זה נפסלת.
חוקים ומסורות ייחודיים > זינוק המרוץ

בשנים הראשונות החל המרוץ באופן מסורתי בשיטה הידועה בשם זינוק הלה מאן (Le Mans start) כאשר המכוניות המתחרות הועמדו בשורה לצד הקיר של רחבת הטיפולים בסדר שנקבע על פי מקצי הדרוג כאשר הן דוממות, והנהגים עומדים ממול למכוניות מן העבר השני של המסלול, עם הנפת הדגל הצרפתי המסמן על זינוק המרוץ החלו הנהגים לרוץ על המסלול אל עבר מכוניותיהם ונדרשו להיכנס למכונית, לחגור חגורת בטיחות ולהתניעה ללא כל עזרה מבחוץ.
בהשראת שיטת ההזנקה הזאת מיקמה חברת פורשה את מפתח ההתנעה במכוניות המרוץ של החברה בצד שמאל של הרכב, דבר זה אפשר לנהג לחסוך זמן יקר במרוץ כאשר באפשרותו להתניע את המכונית בידו השמאלית ולשלב להילוך ראשון בידו הימנית בו זמנית. כמחווה לכך נוהגת פורשה למקם בצד שמאל את מפתח ההתנעה של כל מכוניות הכביש הסדרתיות של החברה.
שיטה נוספת אומצה על ידי הנהג סטירלינג מוס, כאשר השאיר את ידית תיבת ההילוכים משולבת כבר להילוך ראשון, ועם הזינוק אל תוך המכונית התניע את המנוע מבלי ללחוץ על דוושת המצמד דבר אשר גרם למכונית לקפוץ קדימה אך לא להתנעת המנוע עקב סל"ד נמוך, כאשר רק לאחר כמה שניות של תנועה היה לוחץ את דוושת המצמד, דבר זה אפשר למנוע להאיץ ולהתחיל בנסיעה בעוד המכונית כבר בתנועה.
בשנת 1970 בוטלה שיטת זינוק הלה מאן מאחר שהתבררה כמסוכנת כאשר מכוניות החלו לנסוע בעוד נהגים אחרים רצו עדיין על המסלול. כן הוחלט כי המכוניות עדיין יהיו דוממות ומסודרות בשורה לצד הקיר של רחבת הטיפולים, אך כאשר נהגיהן כבר יישובים כשהם חגורים בחגורות הבטיחות. בעת הנפת הדגל הצרפתי היו הנהגים מתניעים את מכוניותיהן ומתחילים מיד במרוץ. החל משנת 1971 מתחיל מרוץ לה מאן בשיטת זינוק בנסיעה (Rolling Start) אשר מובלת על ידי מכונית בטיחות (Safety Car), בסדר שנקבע על פי מקצי הדירוג.
המסלול

מרוץ לה מאן מתקיים במסלול המרוצים של סארת (Circuit de la Sarthe), המסלול מורכב בחלקו מכבישים ציבוריים אשר נסגרים באופן זמני עבור המרוץ ובחלק ממסלול בוגאטי הכולל את ישורת הזינוק/סיום ורחבת הטיפולים. מאז שנת 1923 המסלול שונה ושודרג באופן נרחב, בעיקר מטעמי בטיחות, ואורכו עומד כיום על 13.626 ק"מ.
במקור, שילב מסלול הלה מאן גם כבישים בתוך העיר לה מאן אך כעבור זמן קצר בוטל מנהג זה בעיקר כדי להגן על בטיחות הצופים. ביטולם של חלק מן הכבישים הוביל למעשה לקיצורו של המסלול דבר שהוביל לבניית תוספות כגון 'עיקול דנלופ' (Dunlop Curve) ופניות טרטרה רוז' (Tertre Rouge corners), וצירופו מחדש של קטע הישורת המולסאן (Mulsanne) בן ה-6 ק"מ. שינוי נוסף משמעותי בוצע על קטע המולסאן עצמו כאשר נבנו בו תוספות של שתי פניות שיקיין (Chicane) חדשות מאחר שארגון ה-FIA אסר על ישורת ארוכה מ-2 ק"מ בכל מסלול מרוץ שהוא. דבר זה צמצם את משך הזמן בו יכלו המכוניות לנסוע במהירותן המרבית.
קטעי מרוץ הלה מאן המורכבים מן הכבישים הציבוריים שונים מקטעי המרוץ שבמסלול המרוצים הקבוע, בוגאטי (Bugatti Circuit). חלק גדול מן הכבישים הציבוריים משובשים ואינם מטופחים בעיקר בגלל התנועה הרבה הנוסעת במשך כל השנה. בנוסף, בהקפות הראשונות של המרוץ אחיזת הכביש של המכוניות המתחרות פחות טובה בכבישים אלה בעיקר בגלל אופי הצמיגים הרכים המצויים במכוניות מרוץ, המשאירים שאריות גומי דביק בתוואי הנהיגה, אולם לאחר זמן מה קו הנהיגה מתנקה מאבק ואחיזת הכביש משתפרת. הכבישים הציבוריים נסגרים לתנועת הציבור לפני תחילת האימונים, לפני מקצי הדירוג ולפני תחילת המרוץ ונפתחים מייד בתום הפעילות.