stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קולומביה במלחמת העולם השנייה

| --- | --- |

מטוס AT-6 קולומביאני, 1940
 צד בעימות:  חלק מבעלות הברית
קולומביה שיחקה בתפקיד חשוב במלחמת העולם השנייה שפרצה ב-1939. חרף המרחק הרב בינה לבין כל הזירות במלחמה, מיקומה הגאוגרפי בקרבת תעלת פנמה, וכן העובדה שהיא שוכנת לחופי האוקיינוסים השקט והאטלנטי, אפשרו לה לנצל את יתרונותיה במלחמה. במהלך מלחמת העולם השנייה התחוללו שינויים משמעותיים בצבא ובחברה הקולומביאנית שהתרחשו עקב ההשפעה הגוברת של ארצות הברית.
קולומביה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים שלה עם מדינות הציר בדצמבר 1941, זמן קצר אחרי ההתקפה היפנית על פרל הארבור, בדומה למדינות רבות באמריקה הלטינית. היא התירה לארצות הברית להציב כוחות בשטחה, ולבסוף הכריזה מלחמה רשמית ב-26 בנובמבר 1943, אחרי שורה של התקפות מצד צוללות גרמניות על כלי השיט שלה. למרות ההכרזה, קולומביה לא שיגרה כוחות לשדה הקרב, אולם הצי שלה פעל נגד הגרמנים בים הקריבי.
היסטוריה > כלכלה

ההשפעה הכלכלית של המלחמה הורגשה בקולומביה היטב. ראשית, קולומביה נותקה מהשווקים האירופאי והאסיאתי, ונשענה על ארצות הברית כיעד הייצוא הראשי. גם הייבוא נפגע, מה שהפך את ארצות הברית למקור הייבוא הגדול ביותר בסחורות רבות, כמו מתכת, מכונות, גרפיט, זהורית ועופרת.
מקור לדאגה היה הקפה, הייצוא המרכזי של קולומביה, שכן הממשל האמריקאי ניסה לשמור את מחירי הקפה זהים למחירים שהיו ערב המתקפה על פרל הארבור. קולומביה מצידה טענה שעלויות הגידול של הקפה עלו עקב המלחמה, והקפאת המחיר עלולה לגרום לפגיעה בכלכלה, מה ששכנע בסופו של דבר את הממשל האמריקאי לאפשר את העלאת מחירי הקפה, בהתאם לעלייה במחירי השינוע והגידול.
בעיה אחרת הייתה ייבוא הפלטינה. קולומביה הייתה המקור היחיד לפלטינה עבור תעשיות המלחמה היפנית והגרמנית, מה שגרם לארצות הברית למהר לקנות את כל האספקה הזמינה, באמצעות חברת Metals Reserve. עם זאת, מכיוון שארצות הברית נזקקה לאספקה נוספת, היא סייעה לקולומביה להגדיל את הפקת הפלטינה. בגלל חשיבות הפלטינה, מדינות הציר היו מוכנות לשלם מחירים גבוהים במיוחד עבורה, מה שיצר תופעה של הברחות. בשל כך, קולומביה חייבה את כל יצרני הפלטינה למכור את תוצרתם לבנק המרכזי. עם זאת, יצרנים באזורים מבודדים הצליחו למכור חלק מתוצרתם בשוק השחור. תופעת ההברחות התרחשה לאורך כל המלחמה, אם כי מ-1944 היא פחתה במידה משמעותית.
היסטוריה > הגירה

ערב המלחמה הייתה בקולומביה קהילה גרמנית שהוערכה בדצמבר 1941 בכ-4,000 תושבים, לצד מספר כפרים יפניים. עובדה זו גרמה לאמריקאים לחשוש מגיס חמישי שיחבל בתעלת פנמה, או במקומות רגישים אחרים, אולם ממשלת קולומביה לא סברה שיש סיבה לדאגה. על אף נוכחות של מספר סוכנים של מדינות הציר, הממשלה האמינה שלא כל התושבים הזרים מהווים סוכני אויב.
על אף שממשלת קולומביה לא ראתה סיבה לחשוש, ארצות הברית סייעה לה באמצעות תוכנית השאל-החכר לבנות יכולת הגנתית נגד פעולות אויב. ארצות הברית אף השתמשה בתוכנית כמנוף לחץ כדי לגרום לממשלת קולומביה להכיר בחשש. הסיוע האמריקאי המשמעותי הביא את ממשלת קולומביה לעקוב, לעצור ולגרש מאות אנשים בעלי אזרחות גרמנית, יפנית ואיטלקית.
היסטוריה > הגירה > הרשימה השחורה

אחרי ההתקפה על פרל הארבור, ממשלת קולומביה הביעה את תמיכתה בארצות הברית. לאחר מכן הוחרם רכוש בבעלות גרמנית, יפנית ואיטלקית, הוקמו מחנות מעצר וחוקקו חוקים נגד ריגול מצד מדינות הציר. ארצות הברית וקולומביה בנו "רשימה שחורה" כדי למנוע מהסיוע האמריקאי ליפול לידיים עוינות. ב-1943 נאסר בקולומביה השימוש בגרמנית במרחב הציבורי.
בשנת 1944 הוקם מחנה המעצר הגדול ביותר בקולומביה במלון שבקונדינמרקה. במחנה הוחזקו 150 גרמנים, איטלקים ויפנים והיה הרחבה של הרשימה השחורה המקורית. קולומביה עקרה מביתם מהגרים ממדינות הציר שנמלטו מהמלחמה ומהגרים שהגיעו בטרם החלה. לאחר שנשלחו למלון חשודים פוטנציאליים, רכושם הוחרם והם נדרשו לשלם עבור שהותם במלון. יהודים קולומביאנים הביעו חוסר שביעות רצון מהתנאים במחנה המעצר ותיארו אותו כ"נעים יותר מזה של קורבנות הנאצים". אחרי המלחמה קיבלו משפחות השוהים במחנה המעצר פיצויים על הרכוש שהוחרם.
מיד אחרי ניתוק היחסים, שגריר קולומביה ביפן עזב את המדינה, והמשיך לנהל את היחסים עם יפן מקולומביה. הוא ביקש לסייע לנתינים היפנים בקולומביה, ושיתף פעולה עם ספרד, המדינה הקרובה ביותר ליפן שלא הייתה חברה במדינות הציר. לאחר מכן גורשו דיפלומטים יפנים רבים, עקב היעדר הצורך בהם עוד, כשבמקביל דיפלומטים מאמריקה הלטינית עזבו גם הם את יפן.
היסטוריה > הגירה > SCADTA

SCADTA הוקמה ב-1919 והייתה חברת התעופה השנייה בעולם. מייסדיה היו שלושה גרמנים וחמישה קולומביאנים, ועד המלחמה הייתה חלק חשוב מהתעבורה האווירית בקולומביה. ב-1931, אחרי שחברת פאן אמריקן וורלד איירווייז האמריקאית רכשה את מניות השליטה בחברה, התברר שרוב הטייסים בחברה הם גרמנים ואוסטרים שהתגוררו בקולומביה מספר שנים, וחלקם אף שירתו במילואים בחיל האוויר הגרמני. ארצות הברית חששה שהטייסים יהיו מעורבים בפעולות ריגול שונות, וכי הם עשויים להשתמש במטוסים האזרחיים כמפציצים ולפגוע בתעלת פנמה.
ממשלת קולומביה לא הייתה שותפה לחשש, ולא הביעה ספקות בנוגע לנאמנות של הטייסים הגרמנים. עם זאת, כדי ליישר קו עם ארצות הברית, קולומביה העבירה חוקים שחייבו את החברות לשכור יותר קולומביאנים, וחייבה ש-51% מהמניות יהיו בבעלות מקומית. כמו כן, נקבע שבכל מטוס חייב להיות לפחות טייס קולומביאני אחד, והוצבו כלי מעקב על המטוסים כדי שהממשלה תוכל לנטר את מיקומם.
היסטוריה > צבא

ב-1939 שירתו בצבא קולומביה 16 אלף איש. הוא הורכב משש בריגדות, כשכל אחת מכילה שלושה גדודי רגלים, קבוצה אחת של פרשים, שלוש סוללות ארטילריה, גדוד הנדסה ושני גדודי תמיכה. חיל האוויר כלל טייסת תמיכה אחת וטייסת אימונים, בה 15 מטוסים. במשטרה היו 5,035 שוטרים, ועד 1944 מספר המשרתים בה גדל ל-5,500. כמו כן הייתה בקולומביה חובת שירות צבאי של שנה, אך היא לא נאכפה במלואה.
ב-1939 היו בצי הקולומביאני 1,850 אנשי צוות. הוא החזיק שתי משחתות מודרניות מתוצרת פורטוגל, ארבע ספינות נהר עם תותחים, ספינת תותחים ימית אחת ושלוש ספינות סיור של משמר החופים. עוד בשנות ה-30 היה חיל האוויר הקולומביאני בתהליכי בנייה. ב-1935 הוקמה הטייסת הראשונה, והמלחמה אפשרה להאיץ את הגדלתו, בזכות המשלוחים מארצות הברית, עד שבסופו של דבר הוא הפך לזרוע נפרדת. ב-1943 הוקמו שלוש קבוצות אוויר.
היסטוריה > צבא > שיתוף הפעולה עם ארצות הברית

לפני המלחמה, היו שווייץ ובריטניה אלו שהעניקו לקולומביה את כלי הטיס הצבאיים ואת התמיכה בים. עם זאת, הציוד השווייצרי היה מיושן, ועם פרוץ המלחמה הבריטים לא היו יכולים להמשיך לסייע לקולומביה.
בתזמון מתאים, בינואר 1939 הגיעו לקולומביה משלחות ים ותעופה צבאית מארצות הברית, ושתי המדינות החלו בהתייעצויות בנוגע לתעלת פנמה. לאחר נפילת צרפת ב-1940 הפך שיתוף הפעולה לחשוב יותר, ובספטמבר הן החלו לגבש שורה של הסכמים צבאיים. קולומביה הסכימה למנוע כל התקפה על האמריקאים משטחה, והוסכם שאם קולומביה תותקף על ידי מעצמה לא אמריקאית, ארצות הברית תסייע במידה וממשלת קולומביה תבקש. הוחלט שאם ארצות הברית תתמוך במדינה אמריקאית כלשהי במלחמה, קולומביה תאפשר לארצות הברית להשתמש בבסיסים שלה במדינה.
עוד הוחלט על חילופי מומחים, שיתוף פעולה בסיורי חופים, וצילום אווירי של מקומות אסטרטגיים בקולומביה, בהתאם לכך שהצלמים יהיו אמריקאים במטוסים קולומביאנים. קולומביה גם הבהירה שלמרות תמיכתה במלחמה נגד מדינות הציר, היא תגביל את הפעילות האמריקאית בשטחה. קולומביה לא הזמינה את האמריקאים לבנות בסיסים בשטחה, בניגוד למדינות לטיניות אחרות, מתוך תפישה שקולומביה צריכה להיות מסוגלת להגן על עצמה בעזרת קולומביאנים.
הברית אפשרה לקולומביה לבנות מחדש את הצבא והחברה. ב-17 במרץ 1942 נחתם הסכם לסיוע צבאי אמריקאי בעלות של 16.5 מיליון דולר, שאפשר לקולומביה לקנות ציוד במחירים מוזלים, ולא הייתה צריכה לשלם ריבית על הרכישות. עד מהרה הגיעו הסכמים ומענקים נוספים. לדוגמה, בנק הייצוא–ייבוא של ארצות הברית נתן מענק של 20 מיליון דולר לבניית כבישים מהירים, 10.3 מיליון דולר לחקלאות ו-3.5 מיליון דולר להקמת מתקן הידרואלקטרי. הוא גם העניק הלוואה לבנייה זולה של דיור. בנוסף, השקעות פרטיות אמריקאיות הכניסו עוד 200 מיליון דולר למדינה עד 1943.
הקרב על הקריביים > תקיפת אוניות קולומביאניות

הצוללות הגרמניות הטביעו לפחות ארבע אוניות קולומביאניות, כולן מפרשיות קטנות. הראשונה הייתה ה-SS Resolute, עם משקל של 35 טון ו-10 אנשי צוות, שב-23 ביוני 1942 נפגעה מירי תותח 20 מ"מ של הצוללת U-172. הקולומביאנים נטשו את הספינה, והגרמנים עלו כדי להטביע אותה עם רימוני יד. שישה נהרגו, וארבעת הניצולים טענו שהגרמנים ירו עליהם במקלעים לפני שעזבו.
הבאה שהוטבעה הייתה ה-SS Roamar, במשקל 110 טון, הייתה שייכת לדיפלומט קולומביאני, והיא הוטבעה ב-21 ביולי 1942 מול סן אנדרס, על ידי הצוללת U-505, מה שנתן לקולומביה את העילה להכריז מלחמה על גרמניה. הגרמנים ידעו שקולומביה עדיין נייטרלית, ולכן הטביעו את האונייה במהירות לפני שישימו לב. לכן, הם ירו רק שני פגזים לפני שהאוניה הפכה ל"כלום מלבד עיי חורבות". הנס גבלר, המהנדס על סיפון הצוללת, אמר ש"לא יכולנו להשאיר את העדויות צפות מסביב, אז הטבענו אותן עם תותח הסיפון". זו לא הייתה האונייה האחרונה שהוטבעה בזמן שקולומביה הייתה נייטרלית. למחרת הוטבעה האונייה Urios במשקל 153 טון, על ידי אותה הצוללת, בתקרית בה נהרגו 13 מהמלחים הקולומביאנים שהיו על הסיפון.
ספינה אחרת שהוטבעה הייתה ה-SS Ruby, עם משקל של 39 טון ו-11 אנשים על הסיפון. ב-18 בנובמבר 1943, בשעה ששטה בין סן אנדרס לקרטחנה, היא נפגעה מתותח של U-516, ואחרי שלושים סיבובים היא טבעה, וארבעה אנשי צוות נהרגו.
הקרב על הקריביים > הצוללת U-154

העימות היחיד בין קולומביה למדינות הציר הייתה בים הקריבי, בין משחתת קולומביאנית, לצוללת הגרמנית U-154. בליל ה-29 במרץ 1944, בשעה 20:25 זיהה הצוות פריסקופ של צוללת. הצוות הגרמני שהופתע מהופעת המשחתת לא הצליח להכניס את התותח לפעולה בזמן ונאלץ לצלול במהירות כדי להתחמק מפגיעה.
לפי הדיווח הקולומביאני, המשחתת תקפה את הצוללת פעמיים בירי תותח 105 מ"מ לפני שצללה, ולאחר מכן השליכו פצצות עומק. זמן קצר לאחר מכן זוהו כתם שמן ומספר שברים, והמשחתת הפליגה מבלי לחפש ניצולים. עם ההגעה לנמל הידיעה על ה"ניצחון" כבר התפשטה, אולם הצוללת הצליחה להימלט ללא פגע, על ידי זיוף הטביעה שלה.
העיתונים מיהרו לדווח מידע שגוי על התקרית. מאמר ב-Time טען שהצוללת היא בכלל כלי שיט אמריקאי, ואחרים הפיצו ידיעות על הנקמה הקולומביאנית בגרמנים על הספינות שהוטבעו. בסופו של דבר, U-154 הוטבעה ב-3 ביולי 1944 במדיירה, על ידי כלי שיט אמריקאים.
השפעות המלחמה

השפעות המלחמה על קולומביה היו ברובן חיוביות. תחומים רבים זכו לפריחה, וההגירה מאירופה הביאה עמה מוחות חדשים שסייעו לכלכלה.
השפעות המלחמה > כלכלה

אלפונסו לופס פומארחו, נשיא קולומביה בשנים 1934–1938 ושוב בשנים 1942–1945 טבע את הסיסמה "המהפכה בהתקדמות" לתוכניות שהוביל. ממשלתו התאפיינה ברפורמות רבות בחקלאות ובחינוך. בין כהונותיו, כיהן כנשיא אדוארדו סנטוס מונטחו, שפעל להגן על התעשייה המקומית מהשפעות המלחמה.
בתקופת הכהונה השנייה של פומארחו, התרחשה ירידה במחירי הקפה ועלייה במחירי הסחורות המיובאות, לצד הפרעות למסחר שגרמו לתנודות מחירים רבות. למרות זאת, הביקוש למוצרי צריכה גדל ברחבי העולם אחרי המלחמה, מה שסייע לכלכלה לגדול על ידי ייצוא מוגבר של מוצרים כמו קפה ובננות. גם עתודות הנפט של קולומביה סייעו בשל הביקוש הגבוה במהלך המלחמה.
השפעות המלחמה > חברה ופוליטיקה

בתחילת שנות ה-40, הפוליטיקה הקולומביאנית הוכתבה במידה רבה על ידי אלימות בנושאים במחלוקת בין שתי המפלגות הגדולות, הליברלית והשמרנית. בתקופת הממשל של הנשיא פומארחו הליברלי, שמרנים תקפו כפריים ליברלים רבים שתמכו ברפורמות שהוביל ושאיימו על האוליגרכים השמרנים.
שמרנים רבים תמכו במדינות הציר, בשעה שליברלים רבים רצו לשתף פעולה עם בעלות הברית, ובמקביל התגברו פוליטיקאים ימניים קיצוניים בהתאם לגדילה בפופולריות המשטרים הפאשיסטיים בעולם. פוליטיקה פרנקואיסטית הפכה לפופולרית באופן טבעי בשל הקשר בין ספרד לאמריקה הלטינית, בשעה שהפוליטיקה האמריקאית התחזקה בזכות ההשפעה האמריקאית בדרום אמריקה. כל אלה הגבירו את הקיטוב בפוליטיקה המקומית.
השפעות המלחמה > חברה ופוליטיקה > הפיכת פסטו

הקיטוב הגיע לשיא כשקצינים שהוצבו בעיירה פסטו בדרום קולומביה ניסו לסיים את שלטון פומארחו בזמן שפיקח על תרגיל צבאי ביולי 1944. הנשיא הוחזק כבן ערובה יחד עם חברי קבינט נוספים, אך יתר הצבא סירב לתמוך בהפיכה ועצר את מנהיגי ההפיכה. הניסיון הוכיח את נאמנות הצבא למרות הממשלה, אולם הצביע על סדקים במשמעת בו. זמן קצר אחר כך עלתה לשלטון המפלגה השמרנית, מה שגרם לתסיסה חברתית ארוכה
השפעות המלחמה > צבא

מספר המשרתים בצבא גדל מעט במהלך המלחמה, ובדצמבר 1944 הוקם רשמית חיל האוויר הקולומביאני, אם כי ההפרדה החלה להתרחש ב-1942.
הערות שוליים

1 2  Leonard, Thomas M.; John F. Bratzel (2007). Latin America during World War II. Rowman & Littlefield. ISBN 978-0742537415.
↑  "Mike's Bogota Blog: Colombia in World War II". 7 בדצמבר 2011. נבדק ב-6 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hernández García, José Angel (2008). "La colonia japonesa en Colombia durante la Segunda Guerra Mundial y la protección de sus intereses por la Embajada española". ISSN 1130-2402. {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
↑  "Los campos nazis de Fusagasugá". Cerosetenta (בספרדית). 2013-01-23. נבדק ב-2023-07-27.
↑  "The Armed Forces of World War II (South America)". נבדק ב-6 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Helgason, Guðmundur. "Resolute (Colombian Sailing ship) - Ships hit by German U-boats during WWII". German U-boats of WWII - uboat.net. נבדק ב-6 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Savas, Theodore P. (2004). Hunt and Kill: U-505 and the Battle of the Atlantic. Casemate Publishers. ISBN 1611210011.
↑  Goebeler, Hans (2005). Steel Boat, Iron Hearts: A U-boat Crewman's Life Aboard U-505. Savas Beatie.
↑  Helgason, Guðmundur. "Urious (Colombian Sailing ship) - Ships hit by German U-boats during WWII". German U-boats of WWII - uboat.net. נבדק ב-6 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Helgason, Guðmundur. "Ruby (Colombian Sailing ship) - Ships hit by German U-boats during WWII". German U-boats of WWII - uboat.net. נבדק ב-6 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "CLAVE 1944 RC CALDAS HUNDE SUBMARINO NAZI - eltiempo.com". 22 באוקטובר 1991. נבדק ב-6 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Helgason, Guðmundur. "The Type IXC boat U-154". German U-boats of WWII - uboat.net. נבדק ב-6 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "UNPeriodico: La Revolución en Marcha en el contexto internacional". web.archive.org. 2016-03-03. נבדק ב-2023-07-28.
↑  "Colombia-The Legacy of La Violencia". נבדק ב-6 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| מלחמת העולם השנייה לפי מדינה |
| --- | --- | --- |
| אירופה | איטליה • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אסטוניה • בולגריה • בלגיה • ברית המועצות (אוקראינה • אזרבייג'ן • בלארוס) • גרמניה הנאצית • דנמרק • הוותיקן • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • איי התעלה • גיברלטר • וויילס • יוגוסלביה • יוון • לוקסמבורג • ליטא • ליכטנשטיין • נורווגיה • סלובניה • ספרד • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כוסלובקיה (סלובקיה) • צרפת • רומניה • שוודיה • שווייץ |  |
| אסיה | איראן • בורמה • הודו • הודו–סין (קמבודיה) • הונג קונג • הפיליפינים • היישוב היהודי • טובה • טורקיה •  טיבט • יפן • מונגוליה • מלאיה • נפאל • סין (מנצ'וריה) • סינגפור • מדינה • ציילון • תאילנד |  |
| צפון אמריקה | אל סלוודור • ארצות הברית • גרינלנד • ניופאונדלנד • פנמה • קובה •  קנדה |  |
| דרום אמריקה | אורוגוואי • אמריקה הלטינית • ארגנטינה • ברזיל • גויאנה הבריטית • ונצואלה • סורינאם • קולומביה |  |
| אפריקה | אפריקה המערבית הצרפתית • אתיופיה • גמביה • דרום אפריקה • חוף השנהב • ליבריה • מדגסקר • מצרים • ניאסלנד • סומלילנד הבריטית • סומלילנד הצרפתית • סיירה לאון • צפון אפריקה (מרוקו • תוניסיה) • קונגו הבלגית • קניה • רודזיה הדרומית |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • איי גילברט • איי האוקיינוס השקט • איי שלמה • נאורו • ניו זילנד |  |
| אחר | אנטארקטיקה |  |
המשחתת הקולומביאנית ARC Caldas
סער קליין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1967 (בן 58 בערך) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ארצות הברית, ישראל 
 השכלה:  מכללת ואסר 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
סער קליין (באנגלית: Saar Klein, נולד בירושלים ב-20 בדצמבר 1967) הוא במאי, תסריטאי ועורך קולנוע יהודי אמריקאי, יליד ישראל. היה פעמיים מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית העריכה הטובה ביותר, ב-1998 וב-2000. זוכה פרס ACE Eddie (אנ') לעריכה הטובה ביותר (2000).
קורות חיים

נולד בירושלים ב-1967. כשהיה בן 9 היגרה משפחתו לניו יורק, התיישבה ברובע הברונקס וקליין גדל ברובע היוקרתי, יהודי ברובו, ריברדייל. למד וב-1989 סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה, במכללת ואסר, ניו יורק.
כבר בהיותו בבית ספר תיכון ידע שאהבת חייו היא הקולנוע, אך ההזדמנות שנקרתה לפניו הייתה בעריכת סרטים. כך החלה דרכו המקצועית, כסטאז'ר לעורך הסרט "ג'י. אף. קיי - תיק פתוח", בבימויו של אוליבר סטון. הסרט יצא לאקרנים ב-1991. אחר כך באו סרטים נוספים של אותו במאי, בהם שימש קליין, תחילה כעוזר עורך ולאחר מכן כעורך משנה ולבסוף כעורך, בהם Heaven & Earth, שיצא לאקרנים ב-1993 ובו קיבל קליין לראשונה קרדיט כעורך משנה, U-Turn, שיצא לאקרנים ב-1997 וסרטים אחרים, כולם כאמור בבימויו של אוליבר סטון.
קרדיט ראשון כעורך קיבל קליין בסרט For Which He Stands, שיצא לאקרנים ב-1996. כעבור שנתיים, ב-1998 היה קליין אחד משלושת העורכים של הסרט הקו האדום, בבימויו של טרנס מאליק. זה היה הסרט השני בלבד בקריירה שלו, בו הוא זכה לקרדיט כעורך. וזה היה גם הסרט שהקפיץ את הקריירה שלו, משום שצוות העריכה המשולש של הסרט היה בין חמשת המועמדים הסופיים לפרס האוסקר לעריכה קולנועית באותה שנה. כעבור שנתיים, ב-2000 היה קליין מועמד שוב לאוסקר, יחד עם שותפו לעריכת הסרט כמעט מפורסמים, בבימויו של קמרון קרואו. סרט זה היה הסרט הרביעי בלבד בקריירה של קליין, בו הוא קיבל קרדיט כעורך.
קליין המשיך לערוך סרטים עוד כעשור, במרוצתו גם כתב וביים שני סרטים קצרים, Nouveau Riche No. 11 ו-Nouveau Riche No. 34. בין הסרטים שערך בתקופה זו היו גם הסרטים זהות כפולה, שיצא לאקרנים ב-2002, והעולם החדש, שיצא ב-2005.
ב-2013 הוא עבר לבימוי סרטי קולנוע באורך מלא וסרט הקולנוע הראשון בבימויו (הוא היה גם אחד משני התסריטאים) היה After the Fall (שם מקורי – Things People Do), אשר יצא לאקרנים ב-2014. בסרט זה כיכבו בין השאר וס בנטלי, ג'ייסון אייזקס, היילי בנט, סם טראמל ועוד.
הערות שוליים

↑  Live From Marrakech: Saar Klein Talks the American Dream, באתר הפינגטון פוסט, 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb169964379 (data)  ISNI: 0000 0003 8596 8194  LCCN: no2003071632  SUDOC: 244393761  VIAF: 249801152   WorldCat (עם VIAF): 249801152
בול מסטיף

| --- | --- |

מסטיף
 ארץ מוצא:  בריטניה
 שימושים:  כלב שמירה ולוויה
 קבוצה:  פינצ'ר, שנאוצר ודמויי דוגה
 תכונות
 משקל:  41–59 ק"ג
 גובה כתפיים:  60–68 ס"מ
 גובה:  64 ס״מ 
 תוחלת חיים:  פחות מ-10 שנים
 אופי:  בטוח, צייתן, אמיץ נאמן ואוהב
 אילוף:  הסתגלות נמוכה
 תיאור:  פרוותו של הבול מסטיף קצרה וקשה וצבעיה חום, אדום או מנומר. על פניו מסכה שחורה, אוזניו קטנות ומקופלות ועיניו כהות או בצבע אגוז.
 
גורי בול-מסטיף
בול מסטיף שייך למשפחת הכלביים.
היסטוריה של הגזע

מקורו של גזע זה אינו ברור, אך הדעה הרווחת היא, שהוא נוצר מהכלאה בין בולדוג אנגלי למסטיף אנגלי. כמו כן ישנו גם מסטיף נפוליטני. תכונותיו תומכות בדעה זו: באומץ ובנחישות הוא דומה לבולדוג ובעירנות ובנאמנות לרכוש בעליו כמוהו כמסטיף.
גזע הבול מסטיף פותח באנגליה. מפיתוח זה נוצר כלב חזק ומרשים, אשר אינו חושש להשתמש בכוחו בשעת הצורך. הודות לתכונתו זו שימש ככלב שמירה. הוא היה מתלווה לשומר הלילה באחוזה בסיוריו, במטרה למנוע מזרים לצוד באזור האחוזה, וכשהיה רואה ציד היה מתנפל עליו ומחזיק בו עד בוא השומר, בלי לפגוע בו. לכן כונה "שומר היער" או "כלבו של שומר הלילה".
מבנה

הבול מסטיף הוא כלב גדול במשקלו ובגובהו, אך למרות גודלו הוא קל תנועה, חופשי מסרבול או מכבדות. רגליו שריריות וחזקות וגבו ישר וקצר.
פרוותו של הבול מסטיף קצרה וקשה וצבעיה חום, אדום או מנומר. על פניו מסכה שחורה, אוזניו קטנות ומקופלות ועיניו כהות או בצבע אגוז.
קרב לייטה

קרב לייטה הוא הקרב במהלכו פלשו בעלות הברית, תחת פיקודו של גנרל דאגלס מקארתור, לאי לייטה שבפיליפינים וכבשו אותו מידי כוחות האימפריה היפנית, בפיקודו של גנרל טומויוקי ימאשיטה. הקרב התרחש מ-17 באוקטובר ועד 31 בדצמבר 1944, והוא מהווה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בזמן מלחמת העולם השנייה. קרב זה סימן את תחילתה של המערכה השנייה בפיליפינים, שבסיומה השתחרר הארכיפלג הפיליפיני כולו משלוש שנים של שלטון יפני.
רקע

עבור יפן היוו הפיליפינים מקור אספקה חשוב, בעיקר של גומי, והאיים איפשרו אף שליטה על נתיבי השיט לבורנאו ולסומטרה דרכם נשלח נפט בחזרה ליפן, לכן השליטה בפיליפינים הייתה חיונית ביותר לאימפריה היפנית. עבור ארצות הברית היה כיבוש הפיליפינים צעד אסטרטגי חשוב בדרך לבידודם של כוחות האימפריה היפנית בסין ובאוקיינוס השקט. כיבוש הפיליפינים היה אף עניין אישי בעיני גנרל דאגלס מקארתור, מפקד כוחות בעלות הברית באוקיינוס השקט: שנתיים לפני כן נאלץ מקארתור לעזוב את הפיליפינים עקב כיבושה על ידי היפנים ונשבע לשוב. הוא התעקש כי זוהי מחויבותה המוסרית של ארצות הברית לשחרר את הפיליפינים.
החל בספטמבר ועד אוקטובר 1944 ביצעו נושאות המטוסים של הצי האמריקאי, בפיקודו של אדמירל ויליאם הלסי, מספר משימות מוצלחות. במהלך הקרבות בפלאו ובמורוטאי השמידו מטוסיהן כ-500 מטוסי אויב ו-180 אוניות סוחר. פעולות מוצלחות אלה, ואלה שבוצעו בפיליפינים עצמם, באוקינאווה ובפורמוזה, הוכיחו כי הפלישה לפיליפינים היא בת-ביצוע.
בלייטה, אחד מהאיים הגדולים בארכיפלג הפיליפיני, ישנם מספר מפרצים בהם מים עמוקים וחופים חוליים, תנאים שהתאימו לביצוע נחיתה אמפיבית. הדרכים הראשיות שנמתחו לאורך חופי האי, ושהובילו צפונה למצר סן חואנסיטו המפריד בין לייטה לאי סמאר, היוו סביבה מתאימה לתנועת טנקים ולהקמת בסיסי אוויר. בסיסי אוויר בלייטה איפשרו לחיל האוויר האמריקאי לתקוף מטרות בכל הארכיפלג הפיליפיני.
רכס הרים מיוער שנמתח צפון לדרום חוצה את האי ומחלק אותו לשני מישורים נרחבים. מישור לייטה, הגדול בהם, שוכן בצידו המזרחי של רכס ההרים ומכיל את רוב העיירות והדרכים באי. המישור השני, אורמוק, ממוקם בצד המערבי של האי. בין שני חלקי האי קישר כביש מהיר 2, שיצא מהעיר פאלו שבחלק המזרחי, עלה לחוף הצפוני, הקיף את הרכס מצפון והתעקל דרומה. בצד המערבי עבר הכביש בעיר הנמל אורמוק סיטי, המשיך דרומה ופנה חזרה לצד המזרחי דרך הרכס. דרום האי נותר לא מפותח בשל תנאי השטח שבו. פסגות בגובה 1,300 מ', מערות, נקיקים וצוקים משוננים, כיאה לאי געשי, סיפקו עמדות הגנה מצוינות. תזמון המתקפה נפל על עונת המונסון, מה שעתיד היה להקשות על תנועת הכוחות, על פעילות מטוסי החיפוי ועל הפן הלוגיסטי של המתקפה.
אוכלוסיית האי לייטה מנתה מעל 900,000 תושבים, רובם דייגים ואיכרים. מאחר שהתושבים המקומיים תמכו בלוחמת הגרילה הפיליפינית כנגד המשטר היפני, ציפו האמריקאים לסיוע האוכלוסייה המקומית. הערכות המודיעין האמריקאיות הצביעו על הימצאותם של כ-20,000 חיילים יפנים בלייטה, רובם השתייכו לדיוויזיה ה-16, תחת פיקודו של לטננט-גנרל שירו מאקינו.
כוחות הנחיתה

הפלישה ללייטה הייתה המבצע האמפיבי הגדול ביותר שערכו ארצות הברית ובעלות הברית בזירה הפסיפית עד לאותו זמן. גנרל מקארתור התמנה למפקד העליון של כל כוחות היבשה, האוויר והים שנשלחו מזירת דרום האוקיינוס השקט וממרכז האוקיינוס השקט על מנת לקחת חלק במתקפה. סיוע ימי ואווירי סיפק בעיקר הצי השביעי של ארצות הברית, תחת פיקודו של תת-אדמירל תומאס קינקייד. ציו של קינקייד, שכלל 701 כלי שיט, מהם 127 ספינות מלחמה, היה אחראי על שינוע הכוחות הנוחתים והחפתם על החופים. הצי המלכותי האוסטרלי סיפק סיוע בדמות חמש ספינות מלחמה, שלוש נחתות וחמש ספינות עזר.
כוח התקיפה העיקרי היה הארמייה השישית, תחת פיקודו של לוטננט-גנרל וולטר קרוגר. הארמייה כללה שני קורפוסים, שכל אחד כלל שתי דיוויזיות. הקורפוס ה-10, תחת פיקודו של מייג'ור-גנרל פרנקלין סיברט, כלל את דיוויזיית הפרשים הראשונה ואת הדיוויזיה ה-24. הקורפוס ה-24, תחת פיקודו של מייג'ור-גנרל ג'ון הודג', כלל את הדיוויזיה ה-7 ואת הדיוויזיה ה-96. הדיוויזיה ה-32, הדיוויזיה ה-77 והרגימנט ה-381 מהדיוויזיה ה-96 שימשו כוח עתודה. יחידות נוספות שהשתתפו בפלישה כללו את גדוד ההריינג'רס השישי, עליו הוטלה משימת ההשתלטות על האיים שפתח מפרץ לייטה, איים שאם היו נותרים בידיים יפניות היו עשויים לשבש את הנחיתה. בסה"כ היו לרשותו של מקרוגר כ-202,500 חיילים. בנוסף, על לייטה עצמה ציפו לנחיתה כ-3,000 לוחמי גרילה פיליפינים, תחת פיקודו של לוטננט קולונל רופרטו קנגלאון.
משימת כיבוש האי לייטה התחלקה לשלושה חלקים: החלק הראשון יחל ב-17 באוקטובר, שלושה ימים לפני הנחיתה וכ-80 ק"מ מזרחית לחופי הנחיתה, בהשתלטות על שלושה איים הנמצאים בפתח מפרץ לייטה. ב-20 באוקטובר ינחתו הקורפוס ה-10 והקורפוס ה-24 בחופים נפרדים במזרח האי, הראשון בצפון החוף המזרחי והשני 24 ק"מ דרומית לו. הקורפוס ה-10 ינוע צפונה ויכבוש את העיר טקלובן ואת שדה התעופה הסמוך לה, יאבטח את המצר שבין לייטה לאי סמאר וימשיך לחוף הצפוני. הקורפוס ה-24 יאבטח את דרום מישור לייטה, והרגימנט ה-21 שלו יאבטח את המצר שבין לייטה לאיי פנאון. בשלב השלישי של המשימה ינועו שני הגיסות בנתיבים נפרדים דרך רכס ההרים, ויטהרו את מישור אורמוק ואת חופו המערבי של האי, בזמן שיחידות אחרות יחצו את המצר לסמאר ויקימו שם ראש חוף.