נעם סולברג
משפט ציבורי > משפט מנהלי

על אף שכתב את פסק הדין בו פסל בג"ץ, בדעת רוב שופטי ההרכב, את מס ריבוי דירות, בנימוק פרוצדורלי של היעדר הזדמנות לדיון ראוי בוועדת הכספים, ככלל נחשב סולברג לשופט מרוסן בהקשר של משפט מינהלי.
סולברג הוא מהשופטים הממעטים להתערב בשיקול דעתה של המדינה בעניינים מנהליים. בשני דיונים על דיור ציבורי שבהם היה מחלוקת בין השופטים, מצא עצמו סולברג בצד שסירב להענות לבקשת העותרים להתערב למענם בשיקול הדעת של הרשויות.
בנושא אחר, הוא דחה ביחד עם יוסף אלרון עתירה נגד החלטת משרד הבריאות האוסרת על ביצוע לידות בית ב"מרכזי לידה טבעית" – החלטה שלטענת העותרים היא בלתי סבירה ובלתי מידתית – תוך שציין:
אינני בא להמעיט מן החשיבות שברצונה של אישה לחוות את החוויה המרגשת של הבאת חיים לעולם, באופן שבו היא מעוניינת לעשות כן, ... אולם, שיקוליו של משרד הבריאות לאידך גיסא גם כן אינם מבוטלים. ... למשרד הבריאות אחריות ציבורית הן כלפי היילודים שעלולים להיפגע, הן כלפי בריאות הנשים היולדות, וזאת בהסתכלות כלל ארצית על אוכלוסיות שבהן נהוגה לידת בית ועל השלכותיה הרפואיות. ... העתרוּת לרצונן הכן של העותרות שלפנינו עלולה להסיג לאחור מאמצים רבים שהשקיע משרד הבריאות בעידוד נשים מאוכלוסיות חלשות להגיע לבתי החולים על מנת ללדת בפיקוח רפואי; אחריותו של משרד הבריאות כלפי נשים אלו כאלו היא בשווה.
בדיון הנוסף, בה נדחתה עמדתו ברוב של חמישה שופטים נגד שניים, הציג עמדה מורכבת יותר וסיים בדברים:
בדומה לכל רגולציה המוטלת על פעילותם של מוסדות רפואיים באשר הם, הרי שעל כפות המאזניים ניצבות זו מול זו: זכות האישה לאוטונומיה – מן העבר האחד, וזכות האישה לחיים ולשלמות הגוף – מן העבר האחר. הכול מודים כי הזכות לחיים ולשלמות הגוף מצריכה מידה מסוימת של פיקוח ואסדרה, חרף הפגיעה באוטונומיה. הנה כי כן, לא פטרנליזם יש כאן, כי אם הגנה בסיסית על הזכות לחיים. כך נהוג במחוזותינו מאז ומקדם, בתחומים רבים, כל אימת שבעל הסמכות מניח כי הפרט אינו מסוגל להעריך נכונה את הסיכון הנשקף לו, או כאשר סיכון עצמי של הפרט עשוי להטיל עלויות על זולתו, ועל החברה כולה ... רגולציה מחמירה על מרכזי לידה טבעית, אינה מתעלמת מזכותם לאוטונומיה של כל אישה ואיש, בדיוק כשם שקביעת רגולציה מקלה יותר אינה מבטלת את הזכות לחיים ולשלימות הגוף. זכויות נכבדות נתונות על כפות המאזניים, מזה ומזה; זירת המחלוקת אינה נטושה אלא על תחימת קו הגבול; וזוהי שאלה של מינון.
בין פסיקותיו בעניינים מנהליים:
בשנת 2010 קיבל עתירה לפי חוק חופש המידע שהגישו חברות גז ודלק בעניין ועדת ששינסקי, והורה למדינה למסור לעיונן את הסכם ההקלות ממס שניתן ליוסי מימן לעניין ייבוא הגז המצרי. סולברג קבע שההגבלה בפקודת מס הכנסה על מסירת מידע נוגעת רק להכנסות עבר ולא להתחייבויות המדינה לגבי שיעורי מס צופי פני עתיד.
באפריל 2010 ביטל את החלטת עיריית ירושלים להפלות לטובה את רשתות החינוך העצמאי ומעיין החינוך התורני על פני בתי ספר לא רשמיים אחרים, אף על פי שהעירייה טענה שהרשתות משתפות פעולה עם העירייה בהשגת יעדים ראויים, בקובעו שהיה על העירייה להכניס את היעדים לתוך מבחני התמיכה כדי לאפשר לכלל בתי הספר לנסות לעמוד בהם.
קיבל עתירה מינהלית של אזרחים ששילמו סכומי כסף גדולים עבור קבלת רישיונות להפעלת מונית באמצעות מתווך ('מאכער'), אולם משרד התחבורה ביטל את תוקפם לאחר שהתברר כי המתווך היה נוכל שלקח את הכסף לעצמו. בפסק דינו קבע סולברג כי אף שלמשרד התחבורה נתונה הסמכות לבטל רישיונות, הפעלתה בעניין זה נעשתה באופן בלתי מידתי ובלתי סביר, משום שלא הייתה כל הצדקה לפגוע בצורה חריפה באזרחים תמימים שנפלו בפח.
בהחלטת ביניים משנת 2011 קבע כי במצבים מסוימים ניתן לקבוע במכרז סעיף שבו מוותרים המשתתפים בו על זכותם לעתור לסעד זמני נגד המשך ניהול המכרז, עד להכרעת בית המשפט בעתירה. הוא כתב כי אף שדרך כזו אינה אהודה, והיא נראית בעייתית מבחינת זכות הגישה לערכאות, אין היא שוללת את האפשרות להגיש עתירה כסדרה ואף לקבל פיצויים לאחר מעשה, והיא עשויה להיות מידתית כשתכליתה לא 'לתקוע' קידום פרויקט רב-ממדים.
דחה עתירה שהגיש אזרח ישראלי ששהה שנים רבות בחו"ל ומשרד הפנים סירב להאריך את תוקף דרכונו משום שהוא משתמט מחובת שירות צבאי. בפסק הדין דחה את הטענה כי מדיניותו של שר הפנים לעשות שימוש בסמכותו על-פי דין ולא להאריך דרכוניהם של משתמטים היא בלתי סבירה.
ב-2006 דחה תביעה של קבוצה של אישי ציבור ובראשם עוזי אורנן, שביקשה שסעיף ה"לאום" בתעודת הזהות שלהם יכלול את ההגדרה "ישראלי" במקום "יהודי". סולברג נימק את הדחייה בכך שהשאלה היא מדינית-לאומית-חברתית ואינה שפיטה. הקבוצה ערערה לבית המשפט העליון בשנת 2008. בית המשפט העליון דחה את הערעור בשנת 2013, אך קבע שהשאלה שפיטה.
באחד מפסקי הדין הביע עמדה מרחיבה לגבי זכות עמידה. הוא נתן לעותר ציבורי את הסעד שביקש, אף על פי שמדובר היה ככל הנראה במקרה שבו ישנו נפגע ספציפי שנמנע מלעתור, בנמקו: "אין מדובר בעתירת סרק, בעתירה שהוגשה בניגוד לרצונו של בעל העניין עצמו או בעתירה שהוגשה ללא הכנה רצינית". על נימוק זה הוסיף שכיוון שהיועץ המשפטי לממשלה הצטרף לעמדת העותרים, אין עוד לקבל טענה של היעדר זכות עמידה.
באחד מפסקי דינו, באמרת אגב ארוכה, מתח ביקורת חריפה על העסקת עובדי קבלן לצורך שמירה וניקיון בשירות הציבורי. סולברג הראה כיצד המנגנון שמחזיקה המדינה כדי לתחזק את המערך הזה, כביכול כדי לשמור על זכויותיהם של העובדים, לרבות המכרזים, הפיקוח על החברות, הזמנת דו"חות מרואי חשבון פרטיים וכו' – הוא מנגנון יקר ושמן, העולה למדינה הון רב, בעוד שעובדי הקבלן עצמם מקבלים שכר זעום ותנאיהם נפגעים.