stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נדב צפריר
ביוגרפיה

צפריר התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה. בהמשך הוענקו לו דרגות קצונה וזאת מבלי שעבר קורס קצינים. הוא שימש כמפקד צוות ביחידה וכן במספר תפקידי פיקוד נוספים ולקח חלק בפעולות חשאיות. בעבור אחת מהן, עליה פיקד, הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל. בהמשך, שימש סגן מפקד היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין ולאחר מכן הושאל ל"מוסד".
בשנת 2005 עבר ליחידה 8200. תחילה שימש כסגן מפקד היחידה, תפקיד בו כיהן עד 2008, ולאחר מכן מונה לנהל פרויקט ביחידה, תפקיד בו כיהן כשנה. בשנת 2009 מונה למפקד יחידה 8200. בתקופת פיקודו על היחידה הוענק לה אות הוקרה מיוחד מהרמטכ"ל, בני גנץ. ביולי 2013 סיים את תפקידו ופרש מצה"ל.
לאחר שחרורו פנה לתחום היי-טק ובפברואר 2015 ייסד את קרן הסייבר Team8 והוא המנכ"ל שלה. הוא נשיא חברת הגנת הסייבר קלארוטי. באוגוסט 2017 הצטרף לדירקטוריון חברת אבטחת הסייבר BlueteamGlobal. באוגוסט 2019 מונה ליו"ר משותף של חברת סולאראדג'.
ביולי 2024 הוכרז שימונה למנכ"ל הבא של חברת צ'ק פוינט, והוא נכנס לתפקיד זה בדצמבר 2024.
לצפריר תואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת נורת'ווסטרן.
הערות שוליים

↑  מגן השר להגנת הסביבה לצה"ל התשע"ב 2012-2011, באתר המשרד להגנת הסביבה
1 2  יואב לימור, הלוחמים מגלילות, באתר ישראל היום, 25 בספטמבר 2012
↑  אמיר אורן, זירת הלחימה החדשה של צה"ל נמצאת ברשתות מחשבים, באתר הארץ, 1 בינואר 2010
↑  יוסי יהושוע, מפקד חדש ליחידה הגדולה בצה"ל, באתר הגבורה, ידיעות אחרונות, 23 באפריל 2009, כפי שהועלה ב"אתר הגבורה"
↑  דן מרגלית ורונן ברגמן, "הבור - הסודות האפלים מאחורי משבר המנהיגות החמור בתולדות צה"ל", כנרת, זמורה-ביתן, 2011, עמוד 173.
↑  יואב זיתון, אות הוקרה ל-8200: "מענה מודיעיני איכותי", באתר ynet, 11 ביולי 2013
↑  אמיר בוחבוט‏, אות הערכה ל-8200: "פועלים מאחורי הקלעים", באתר וואלה, 12 ביולי 2013
↑  עמיר רפפורט, מרחב תמרון: בצה"ל עושים הכל כדי למנוע את הקיצוץ בתקציב, באתר nrg‏, 13 ביולי 2013
↑  עמי רוחקס דומבה, מפקד 8200 לשעבר פותח גוף השקעות בתחום הסייבר, "ישראל דיפנס", 10 בפברואר 2015
↑  הגר רבט, BlueteamGlobal גייסה 125 מיליון דולר, באתר כלכליסט, 7 באוגוסט 2017
↑  הגר רבט, סולאראדג' ממנה ליו"ר משותף את נדב צפריר, מפקד 8200 לשעבר, באתר כלכליסט, 18 באוגוסט 2019
↑  סופי שולמן, המחליף של גיל שויד: נדב צפריר מונה למנכ"ל צ'ק פוינט, באתר כלכליסט, 24 ביולי 2024
↑  יניב אביטל, ‏רשמית: נדב צפריר מחליף היום את גיל שויד בתפקיד מנכ"ל צ'ק פוינט, באתר Geektime‏, 16 בדצמבר 2024
↑  Nadav Zafrir, באתר קלארוטי
החבל

| --- | --- |

 מבוסס על:  מחזה של פטריק המילטון
 בימוי:  אלפרד היצ'קוק 
 הופק בידי:  אלפרד היצ'קוק
 תסריט:  ארתור לורנטס, יום קרונין
 עריכה:  ויליאם זיגלר 
 שחקנים ראשיים:  ג'יימס סטיוארט  ג'ון דל  פארלי גריינג'ר
 מוזיקה:  דייוויד בוטולף 
 צילום:  ג'וזף וולנטיין, ויליאם ו. סקאל 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Transatlantic Pictures, האחים וורנר 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 באוגוסט 1948
 משך הקרנה:  80 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מתח, סרט להט"בי, מותחן פשע, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקציב:  1,500,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   rope
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'ון דל ופארלי גריינג'ר (הסטודנטים, מאחור) וג'יימס סטיוארט (בחזית, הפרופסור)
החבל (באנגלית: Rope) הוא סרט קולנוע של אלפרד היצ'קוק משנת 1948 לפי מחזה מאת פטריק המילטון, סופר ומחזאי שחשיבותו נתגלתה לאחר מותו. זהו סרטו הראשון בצבע של היצ'קוק. הסרט ייחודי בכך שהאירועים המצולמים בו מוצגים ב"זמן אמת", כלומר זמן ההתרחשות חופף בדיוק את זמן הצפייה. הצילום נערך כך שכביכול בוצע ב"שוט" אחד, למרות שמבחינה טכנית בוצע הצילום בעשרה שוטים בני כ-5 עד 10 דקות כל אחד כי לא היה אפשרי אז לצלם שוט ארוך יותר. המחזה המקורי הושפע מסיפור אמיתי, רצח בובי פרנקס על ידי ליאופולד ולוב, שאירע באוניברסיטת שיקגו ב-1924.
עלילת הסרט

בראשית הסרט, המתרחש כולו בשעת דמדומים וערב, רוצחים שני סטודנטים, ברנדון שו (בגילומו של ג'ון דל) ופיליפ מורגן (פארלי גריינג'ר) את חברם דייוויד קנטלי, ללא כל סיבה או מניע באמצעות חניקה בחבל. את גופת הנרצח מטמינים השניים בתיבת עץ ישנה. הרצח מבוצע כתרגיל ב"אמנות הרצח", ניסיון לביצוע פשע מושלם ו"טהור", אותו יכול לבצע רק מי שהוא "על-אדם" (גרמנית: Übermensch), מונח אותו טבע פרידריך ניטשה ושאליו נחשפו השניים במסגרת לימודיהם אצל מורם הנערץ, רופרט קאדל (ג'יימס סטיוארט).
בהמשך נערכת בדירה ארוחת ערב בה נוכחים אביו של דייוויד ודודתו, חברו הטוב, ארוסתו והפרופסור קאדל. בתור שעשוע מניחים פיליפ וברנדון כיבוד לאורחים על גבי אותה תיבת עץ בה טמונה גופתו של דייוויד. בשיחה נדונה התאוריה הפילוסופית בדבר חוסר השוויון הטבעי בין בני אדם וזכויות היתר שישנן לאנשים עליונים. עם הזמן מתחילה השיחה לסבוב סביב היעדרותו המתמיהה של דייוויד. האורחים תוהים להיכן יכול היה להיעלם, עובדה שגורמת לפיליפ לגלות חוסר שקט, עצבנות ושתיית יתר של אלכוהול, בניגוד לברנדון שמנסה לשמור על קור רוח גם בפני רמיזות שיכולות להתפרש כדו-משמעיות ומרמזות על רצח.
המסיבה נקטעת כאשר אמו של דייוויד מתקשרת בטלפון ומבקשת מאביו וארוסתו שיחזרו לביתם כדי להתחיל ולהתחקות אחר עקבותיו של דייוויד. בצאתו של פרופסור קאדל מוגש לו בטעות כובעו של דייוויד, בתוכו רקומות ראשי התיבות של שמו DK. הפרופסור מתחיל לחשוד, אך אינו מגלה דבר ועוזב את הדירה. כעבור זמן קצר הוא חוזר לדירה בתואנת שוא ומתעמת עם שני תלמידיו לשעבר. הוא מגלה את גופתו של דייוויד, נחרד מן המעשה ובפרט מאופן פרשנותם של תלמידיו את התורה שלימד אותם. פיליפ מאיים על פרופסור קאדל עם האקדח שברנדון הסתיר בכיסו. לאחר מאבק פרופסור קאדל מצליח להוציא מידיו של פיליפ את האקדח ויורה מן החלון אל תוך הלילה על מנת להזעיק את המשטרה.
ההפקה

הסרט מהווה את אחד מנסיונותיו הנועזים של היצ'קוק, ורוג'ר אברט הגדיר אותו כ"אחד הניסיונות המרתקים שנעשו מעולם על ידי במאי גדול בסרט מסחרי". הסרט שובר מוסכמות רבות בנוגע ל"אורך שוט נסבל", ומיקום כל הסרט בתוך דירה אחת גורם לקהל לחוש בקלאוסטרופוביה ובקוצר נשימה. למעשה, על סט הצילומים, היו קירות הדירה ניתנים להזזה ופועלי במה הזיזו את הקירות והרהיטים כל הזמן על מנת לאפשר את תנועת המצלמה.
מסך מדומה נשקף מבעד לחלונות הדירה והציג את קו הרקיע של ניו יורק ובו האמפייר סטייט בילדינג ובניין קרייזלר, שלאורך הסרט (שעלילתו מתרחשת משעה 19:30 עד 21:50) מוארים באור השקיעה ונדלקים בהם האורות, באמצעות 8,000 נורות זעירות ו-200 שלטי ניאון.
הצילום נערך במספר מקטעי צילום, כיוון שאורך הסרט במצלמה באותה עת לא אפשר טכנית צילום ארוך בשוט יחיד. לפיכך, נערכו החלפות סרט במצלמה באופן שלא יפריע לזרימה הטבעית של העלילה. למשל, המצלמה מתקרבת לגב אחת הדמויות או לחפץ מסוים שממלא את כל שדה הראייה, ולאחר החלפת הסרט המצלמה נעה מגב הדמות או החפץ חזרה אל צילום החדר. בנוסף ישנו קיטוע יחיד לצורך החלפת הגלגל במקרנת בית הקולנוע.
שיטת הצילום התובענית, שלא אפשרה עצירת מצלמה בשל שגיאת שחקן, חייבה מן השחקנים יכולות משחק מדויק לאורך זמן, כמו של שחקני תיאטרון.
הומוסקסואליות

הסרט מבוסס במפורש על סיפורם של ליאופולד ולוב, שהיו הומוסקסואלים. על אף שהסרט הופק בתקופה שמרנית בה שלט בהוליווד קוד הייז, המחמיר בביטויים מיניים בכלל והומוסקסואלים בפרט, שזור הסרט ברמזים לכך ששני גיבוריו, ואולי גם הפרופסור, הם הומוסקסואלים ולכל המשתתפים היה ברור שמדובר בסרט שאחד מהנושאים בו הוא "זה" ("it") כלומר ההומוסקסואליות הגלויה שביחסים בין פיליפ וברנדון. השחקן ג'ון דל היה הומוסקסואל ופארלי גריינג'ר היה ביסקסואל (אהובו של המחזאי/תסריטאי לורנטס). שחקנים כמו מונטגומרי קליפט וקרי גרנט דחו את השתתפותם בסרט מפחד שמא תיתפס כ"יציאה מהארון".
התייחסויות פילוסופיות

הצילום בסרט והקשר שלו עם העלילה זכו למחקר ולניתוח מפורטים, בין היתר בספר "Rope: Three Hypotheses" מאת Peter Wollen, בספר "טריפו/היצ'קוק" ובסרט "Rope Unleashed", המצורף לגרסת ה-DVD של הסרט. לפי עיונים אלה, הצילום והעריכה והסט המצומצם שאין יציאה ממנו "לשאוף אוויר" משמשים את היצ'קוק ככלים לשליטה פסיכולוגית על קהל הצופים וגורמים לתחושת מתח בלתי נסבלת כמעט, כמו חבל הנמתח עד להתפקע. זאת בניגוד לתפיסה שרווחה בקרב מבקרי קולנוע בני הזמן שראו את העלילה רק כתואנה עליה ביקש היצ'קוק לתלות הצגת פעלולי עריכה, חדשנות סגנונית של צילום בתוך סט מצומצם ויכולת טכנית גרידא. לפי פרשנות נוספת, אנו, הצופים (באמצעות תנועת המצלמה), נוכחים בחדר כמו דמות נוספת, דוממת ומאשימה, כמו רוח רפאים, כמו רוחו של דייוויד.
ברובד הגלוי ביותר, מתמודד הסרט עם הפילוסופיה של ניטשה ו"החטא ועונשו" של דוסטויבסקי בקשר לחוסר המוסריות שב"על-אדם", הסבור שהוא יכול לרצוח סתם כך. סלבוי ז'יז'ק מציג את התמה העיקרית של הסרט, החבל, כמקשר בין מילים למעשים. הוא מתריע מפני ההיקסמות למילים ורעיונות הירואיים ואידאולוגיות גדולות (אותן מייצג הפרופסור), המזכירות את האידאולוגיה הנאצית. לפי פרשנות זו, הפרופסור נאלץ להתמודד עם ההשלכות של הטפותיו, אך כאשר המסר שלו חוזר אליו מן ה"אחר" הוא מזדעזע. ז'יז'ק, בעקבות לאקאן, מגדיר את הפרופסור כגיבור חלול, כיוון שאינו מקבל את תוצאות מעשיו ונסוג מפניהן בבהלה.
לקריאה נוספת

פרנסואה טריפו, היצ'קוק/טריפו, הוצאת בבל-האוזן השלישית, 2008
הערות שוליים

↑  Rope Movie Review & Film Summary (1948)  Roger Ebert(הקישור אינו פעיל, 21.5.2022)
1 2 3  סקירה במגזין הדי.וי.די מאת מרק בורן
↑  מהאתר "גאה" יומי
↑  לפי האוטוביורגרפיה שלו, "Include Me Out" עמוד 41, מהאתר "גאה" יומי
↑  ביקורת ב"ואניטי פייר", ינואר 1948
↑  ביקורת בת-הזמן בניו יורק טיימס
↑  בספר "תהנו מהסימפטומים", ספריית מעריב (עיון), 2004; עמודים 28, 49
| אלפרד היצ'קוק |
| --- | --- | --- |
| סרטים שביים | גן התענוגות (1925) • נשר ההר (1927) • הדייר (1927) ‏• הטבעת (1927) • במורד הגבעה (1927) • אשת החקלאי (1928) • קלת דעת (1928) • השמפניה (1928) • תושב האי מאן (1929) • סחיטה (1929)   ג'ונו והפייקוק (1930) • רצח! (1930) • אלסטרי מתקשרת (1930) • משחק העור (1931) • מארי (1931) • עשיר וזר (1931) • מספר 17 (1932) • וולטרס מוינה (1934) • האיש שידע יותר מדי (1934) • ‏ 39 המדרגות (1935) סוכן חשאי (1936) • סבוטז' (1936) • צעירים ותמימים (1937) • הגברת הנעלמת (1938) • ג'מייקה אין (1939)   רבקה (1940) כתב חוץ (1940) • מר וגברת סמית' (1941) • חשד (1941) • חבלן (1942) • צל של ספק (1943) • סירת הצלה (1944) • בכבלי השכחה (1945) • נודעת (1946) • משפט פאראדין (1947) • החבל (1948) • תחת חוג הגדי (1949)   פחד במה (1950) זרים ברכבת (1951) • אני מתוודה (1953) • אליבי (1954) • חלון אחורי (1954) • לתפוס גנב (1955) • מי רצח את הארי? (1955) • האיש שידע יותר מדי (1956) • הנאשם (1956) • ורטיגו (1958) • מזימות בינלאומיות (1959)   פסיכו (1960) הציפורים (1963) • מארני (1964) • המסך הקרוע (1966) • טופז (1969)   פרנזי (1972) מזימות (1976)   |  |
| ראו גם אלפרד היצ'קוק מגיש • היצ'קוק • עלמה רוויל • בייטס מוטל | ראו גם אלפרד היצ'קוק מגיש • היצ'קוק • עלמה רוויל • בייטס מוטל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14662550d (data)  GND: 4655607-2  SUDOC: 073414026  VIAF: 176605698   WorldCat (עם VIAF): 176605698
שילה עבדוס-סלאם

| --- | --- |

שילה עבדוס-סלאם בלשכתה  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  14 במרץ 1952 וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 התאבדה:  12 באפריל 2017 (בגיל 65) מנהטן, ניו-יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  קולג' ברנרד  בית הספר למשפטים קולומביה  Eastern High School 
 תקופת כהונה:  ? – 12 באפריל 2017 
 תקופת הפעילות:  ? – 12 באפריל 2017 
 תחומי מחקר:  שופט 
 תפקידים בולטים:  שופטת בית המשפט העליון לערעורים של מדינת ניו יורק
 
שילה עבדוס-סלאם (באנגלית: Sheila Abdus-Salaam, לבית טרנר; 14 במרץ 1952 – 12 באפריל 2017) הייתה שופטת בבית המשפט העליון לערעורים במדינת ניו יורק. היא הייתה האישה השחורה המוסלמית הראשונה שמונתה לשופטת בערכאה הגבוהה ביותר במערכת השיפוט במדינת ניו יורק, והאישה המוסלמית הראשונה שכיהנה כשופטת בארצות הברית.
ראשית חייה וחינוך

עבדוס-סלאם נולדה בוושינגטון די. סי., שם גדלה למשפחה ממעמד הפועלים, עם שישה אחים ואחיות. היא למדה בבתי ספר ציבוריים בעיר.
כאשר חקרה את ההיסטוריה המשפחתית שלה כילדה, גילתה כי סבא רבא שלה היה עבד בווירג'יניה.
עבדוס-סלאם סיימה את לימודי התואר הראשון בברנארד קולג' בשנת 1974, ואת לימודי המשפטים באוניברסיטת קולומביה בשנת 1977. בקולומביה, למדה באותו מחזור עם התובע הכללי של ארצות הברית לעתיד, אריק הולדר.
קריירה משפטית

לפני כהונתה כשופטת, עבדה עבדוס-סלאם כעורכת דין בחברת Brooklyn Legal Services ואף כיהנה כעוזרת התובע הכללי במשרד המשפטים של מדינת ניו יורק ביחידות לזכויות האזרח, נדל"ן ופיננסים. לאחר מכן עבדה בבית המשפט לעניינים אזרחיים של העיר ניו יורק מ-1992 עד 1993. היא מונתה לנשיאת בית המשפט העליון של מחוז ניו יורק מ-1993 ועד 2009, שם היא מונתה לנשיאת היחידה לערעורים, במחלקה המשפטית הראשונה בשנת 2009, על ידי המושל דייוויד פטרסון. היא הייתה סגנית בית המשפט לענייני ערעורים של מחוז ניו יורק מ-2009 ועד קידומה ב-2013.
היא הייתה מועמדת מטעם מושל ניו יורק אנדרו קואומו, ב-5 באפריל 2013, למילוי מקומו של השופט המנוח תיאודור ט. ג'ונס בבית המשפט העליון לערעורים של מדינת ניו יורק. המינוי אושר ללא התנגדות, בהצבעה שנערכה ב-6 במאי 2013.
מותה

עבדוס-סלאם נמצאה מתה ב-12 באפריל 2017. גופתה נמצאה צפה בנהר ההדסון, שעות לאחר שדווח על היעדרותה מביתה, בהארלם. בתום חקירת המשטרה נקבע כי היא התאבדה.
חייה האישיים

עבדוס-סלאם לקחה את שם המשפחה של בעלה הראשון, והשאירה אותו לאורך הקריירה המקצועית שלה. בעלה השני, ג'יימס האטצ'ר, היה בנו של אנדרו האטצ'ר, שעבד בתור קצין העיתונות של ג'ון פ. קנדי. בעלה השלישי, גרגורי איי. ג'ייקובס, איתו התחתנה ביוני 2016, היה כהן דת נוצרי בבישופות האפיסקופלית של ניוארק.
ראו גם

ג'יין בולין (שופטת)
הערות שוליים

↑  Adams Otis, Ginger; Annese, John; Slattery, Denis (12 באפריל 2017). "Appeals court judge Sheila Abdus-Salaam found dead on Hudson River shore". New York Daily News. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Parker, Kevin S. (11 באפריל 2013). "Senator Parker Commends the Nomination of Judge Sheila Abdus-Salaam: Congratulates the Governor on Selecting the First African American Woman Justice for New York's High Court" (הודעה לעיתונות). {{cite press release}}:  (עזרה)
↑  Sheila Abdus-Salaam, a trailblazing judge, found dead in Hudson River, CNN, Rob Frehse, April 13, 2017
↑  Sheila Abdus-Salaam, Judge on New York’s Top Court, Is Found Dead in Hudson River, William K. Rashbaum, The New York Times, April 12, 2017
↑  United States' first female Muslim judge found dead in New York, The Guardian, April 13, 2017
↑  Honorable Sheila Abdus-Salaam, New York State Court of Appeals
↑  Santora, Marc (5 באפריל 2013). "Cuomo Picks Judge in City to Fill Spot at Top Court". The New York Times. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  רויטרס, השופטת המוסלמית הראשונה בארה"ב נמצאה מתה בנהר, באתר ynet, 13 באפריל 2017
↑  Jet magazine, January 20, 1992.
↑  Wedding of Canon Jacobs, Episcopal Diocese of Newark.
פריץ גרליך

| --- | --- |

 לידה:  15 בפברואר 1883 שצ'צ'ין, ממלכת פרוסיה 
 הוצאה להורג:  30 ביוני 1934 (בגיל 51) מחנה הריכוז דכאו, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת מינכן 
 מפלגה:  מפלגת המולדת של גרמניה 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 
קרל אלברט פריץ מייקל גרליך (בגרמנית: Carl Albert Fritz Michael Gerlich ‏ 15 בפברואר 1883 - 30 ביוני 1934) היה עיתונאי והיסטוריון גרמני ואחד מהמתנגדים העיקריים של אדולף היטלר. הוא נעצר, ומאוחר יותר נרצח במחנה הריכוז דכאו.
ראשית חייו

גרליך נולד בשצ'צ'ין, פומרניה, בן הבכור מבין שלושת הבנים של מוכר הדגים הסיטונאי והקמעונאי פול גרליך ואשתו תרז. בסתיו 1889 נרשם גרליך ל-Marienstiftungymnasium (בית הספר היסודי של גבירתנו) וסיים לימודיו בשנת 1901.
בשנת 1902 החל ללמוד באוניברסיטת מינכן, והתמחה במתמטיקה ומדעי הטבע לפני שעבר ללמוד היסטוריה. באוניברסיטה הוא היה חבר פעיל ב-Freistudentenschaft (איגוד הסטודנטים החופשי, לפעמים מתורגם כאגודת סטודנטים חופשית). הוא כתב את עבודת הדוקטורט שלו "הצוואה של הנרי השישי" והשלים אותה ב-1907.
ב-9 באוקטובר 1920 התחתן עם סופי בוצנהרט, ילידת שטמפלה, במינכן .
קריירה

לאחר שסיים את לימודי הדוקטורט הפך גרליך לארכיונאי.
הוא החל לכתוב מאמרים פוליטיים אנטי- סוציאליסטיים ולאומיים - שמרנים במגזין Süddeutsche Monatshefte, שנערך על ידי פול ניקולאוס קוסמן, ובעיתון Die Wirklichkeit (ב-1917). ב-1917 הוא החל להיות פעיל במפלגת המולדת הגרמנית (Deutsche Vaterlandspartei) ולאחר פירוקה הצטרף לליגה האנטי-בולשביסטית (Antibolschewistische Liga) (1918/19).
ב-1919 פרסם את הספר "קומוניזם בתור התיאוריה של רייך אלף השנים" (Der Kommunismus als Lehre vom Tausendjährigen Reich), שם השווה גרליך את הקומוניזם עם תופעת דת הגאולה. פרק שלם בעבודה מוקדש להוקעת האנטישמיות, שצברה מקום בגלל עמדותיהם המובילות של יהודים רבים במהפכה ובייסוד ברית המועצות והרפובליקה הסובייטית של בוואריה .
גרליך החזיק בדעות שמרניות ופרסם כמה מאמרים אנטי-סוציאליסטיים בעיתונות הימנית.
קריירה > העורך הראשי של "Münchner Neueste Nachrichten"

מ-1920 עד 1928 הוא היה העורך הראשי של ה-Münchner Neueste Nachrichten (MNN), קודמו של היומון Suddeutsche Zeitung של היום. תפוצתו של העיתון הייתה מהגדולות בדרום גרמניה. כעורך, גרליך התנגד לנאציזם ולמפלגה הנאצית של היטלר. בתחילת שנות ה-20, כבר צפה בעריצות הנאצית כבר במינכן. לאחר הפוטש במרתף הבירה ב-1923 הפך גרליך באופן נהפך לאחד ממבקריו החריפים של היטלר. מבקרים אחרים של הנאצים ב-MNN נעצרו מאוחר יותר תוך ימים כגון: פריץ בוכנר, שעקב אחר גרליך כעורך ה-MNN, ארווין פרייהר פון ארטין, שהיה עורך פנים ב-MNN, וקוסמן, שכתב עבור ה-MNN, שכולם ניהלו את ה-MNN ותמכו בהחזרת המלוכה.
קריירה > ידידות עם תרז נוימן

גרליך היה מיודד עם תרז נוימן, מיסטיקנית קתולית מקונרסרויט, בוואריה, שתמכה בפעילות ההתנגדות של גרליך. בתחילה, הוא רצה לחשוף את הסטיגמטיות שלה כהונאה, אבל גרליך חזר כאדם שונה ומאוחר יותר המיר את דתו מקלוויניזם לקתוליות ב-1931. מאותה שנה ועד מותו, התנגדותו קיבלה השראה מהתורות החברתיות של הכנסייה הקתולית.
גרליך חזר בנובמבר 1929 לעבודתו בארכיון הלאומי של בוואריה. חוג ידידים שהתפתח סביב נוימן הוליד את הרעיון לייסד עיתון פוליטי שבועי כדי לערער על הקיצוניות הפוליטית של השמאל והימין בגרמניה. בתמיכתו של פטרון עשיר, הנסיך ולדבורג-זייל, הצליח גרליך להשתלט על העיתון השבועי " סאנדיי אילוסטרייטד " (Der Illustrierte Sonntag), ששמו שונה ל-The Straight Path (Der Gerade Weg) ב-1932.
בעיתון זה התנגד גרליך לקומוניזם, נציונל-סוציאליזם ואנטישמיות. המחלוקת עם התנועה הנאצית הגוברת הפכה למוקד המרכזי של גרליך ושל כתיבתו המאוחרת. בסוף 1932 עמדה תפוצת השבועון על למעלה מ-40,000 קוראים.
גרליך כתב פעם "נציונל-סוציאליזם פירושו: איבה עם מדינות שכנות, עריצות פנימית, מלחמת אזרחים, מלחמת עולם, שקרים, שנאה, רצח וחוסר גבולות".
בשנת 1932, גרליך מתח ביקורת ולעג לתיאוריות הגזע הנאציות הפסאודו- מדעיות כאשר פרסם מאמר סאטירי שכותרתו "האם להיטלר יש דם מונגולי?" בניסיון להוכיח שהיטלר לא היה ארי בכך שהציע שהאף שלו היה מסוג מונגולואיד.
מעצר ומוות בדכאו

לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-30 בינואר 1933, נעצר גרליך ב-9 במרץ 1933 והוחזק במחנה הריכוז דכאו, שם נרצח ב-30 ביוני 1934 במהלך ליל הסכינים הארוכות. מותו פורסם רשמית ימים לאחר מעצרו, וההודעה פורסמה אז בעיתונות הבינלאומית. גופתו נשרפה ואפרו ניתן לאשתו.
בתרבות ובמדיה

גרליך הוצג במיני סדרת הטלוויזיה היטלר: עליית הרשע על ידי השחקן מת'יו מודין. בסרט, כשהוא מכתיב מאמר בעמוד הראשון המזהיר מפני הסכנה שמציב היטלר, גרליך מסיים במילים: "הדבר הגרוע ביותר שאנחנו יכולים לעשות, הגרוע ביותר, הוא לא לעשות כלום". שורה זו נוצרה בהשראת ציטוט המיוחס לרוב באופן שגוי לאדמונד ברק : "הדבר היחיד הדרוש לניצחון הרוע הוא שאנשים טובים לא יעשו כלום."
הערות שוליים

↑  Peter Langer: Paul Reusch und die Gleichschaltung der „Münchner Neuesten Nachrichten" 1933 in: Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte 2005, Heft 2, S. 203 (online)
↑  Der gerade Weg, 31 July 1932
↑  "Fritz Gerlich". Spartacus Educational.
↑  United Press (5 ביולי 1934). "Hitler Issues Anti-Jewish Decree". The Pittsburgh Press. p. 1. נבדק ב-12 בפברואר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Paul F. Boller; John George (1990). They Never Said It: A Book of Fake Quotes, Misquotes, and Misleading Attributions. Oxford University Press. ISBN 0-19-506469-0.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007329414705171  BnF: cb13182263b (data)  GND: 118538721  ISNI: 0000 0000 6128 6058  LCCN: n85122792  NKC: xx0175541  NTA: 069452946  SNAC: w67b73r6  SUDOC: 033880689  VcBA: 495/159233  VIAF: 49364316   WorldCat (עם VIAF): 49364316
אובדנות

אובדנות הוא מושג מתחום הפסיכולוגיה המתאר מגוון של מחשבות, רומינציות, התנהגויות, מחוות, ומעשים הקשורים לכוונה לבצע התאבדות. ניתן לראות אובדנות כספקטרום נפשי שבקצו האחד ניסיון התאבדות קטלני ובצדו השני מחשבות אובדניות ללא ניסיון ממשי לפגיעה עצמית. בין שני קצוות אלה יש מגוון של התנהגויות, למשל איום בהתאבדות, תכנון התאבדות, שקילת התאבדות, וניסיון התאבדות לא-קטלני.
מבחינה קלינית אובדנות נחשבת כתסמין של הפרעות נפשיות שונות כמו דיכאון קליני, חרדה, הפרעת אישיות גבולית, שימוש לרעה בסמים ועוד. אולם, מחשבות אובדניות יכולות להופיע גם בתגובה לאירועים שליליים אחרים וללא עדות להפרעה נפשית. במדריך האבחוני DSM-5 מופיעה "הפרעת התנהגות אובדנית" (Suicidal Behavior Disorder) בפרק הדן בהפרעות אשר דרוש מחקר נוסף כדי לאשש את תוקפן. בשנים האחרונות נע עולם המחקר מבחינת משתנים ספציפיים הקשורים לאובדנות לעבר בחינת מודלים כוללניים יותר. בבסיס מודלים רבים עומדת הנחת היסוד כי אובדנות היא תופעה דינמית ומתהווה, שצומחת ממערכת מורכבת של קשרים בין גורמי סיכון רבים, ארוכי טווח וקצרי טווח, המופיעים בעת ובעונה אחת.
היסטוריה

המושג אובדנות, הכורך יחד מגוון התנהגויות אנושיות ודפוסי חשיבה, הוא מושג חדש שנוצר בעשרות השנים האחרונות, כחלק מחשיבה אפידמיולוגית רפואית בתחום בריאות הנפש. בימי קדם אמנם התרחשו התאבדויות, אך התפיסה הייתה שהתאבדויות הן תוצר של כוח חיצוני דמוני שהשתלט על האדם היחיד. ההתאבדויות וההתנהגויות שכיום מזוהות כחלק מהמושג 'אובדנות' נתפסו אז כגזירת גורל, שהיא נחלתו של האדם היחיד (כלומר לא כמעשה המתרחש בתוך הקשר חברתי). בין חלוצי האובדנות כתחום ידע עצמאי היה הפסיכולוג אדווין שניידמן. ב-1968 יסד שניידמן את האגודה לחקר האובדנות בארצות הברית (American Association for Suicidology). כתב העת של האגודה, Suicide and Life Threatening Behaviour, מהווה מקור ידע מרכזי בתחום האובדנות עד ימנו אנו.
גורמי סיכון וחוסן

אחד מגורמי הסיכון המשמעותיים ביותר לביצוע התאבדות הוא אובדנות קודמת, כלומר מחשבות אובדניות או ניסיון אובדני בעבר. גורם סיכון שני משמעותי הוא פסיכופתולוגיה; מעל ל-90% מהאנשים שהתאבדו סבלו מהפרעה נפשית אחת לפחות, כאשר ההפרעה השכיחה ביותר היא דיכאון קליני. הפרעה נפשית נוספת שנמצאה קשורה בנטייה גבוהה לאובדנות היא התמכרות לסמים או אלכוהול. הפרעות נפשיות נוספות שנמצאו כגורמי סיכון הן סכיזופרניה, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, הפרעות התנהגות והפרעות חרדה. התלבטות בנוגע לנטייה מינית וזהות מינית גם היא נחשבת גורם סיכון משמעותי, כך שקיים סיכון גבוה יותר להתאבדות של בני נוער מהקהילה הלהט"בית בשל קושי בקבלה חברתית.
כמו כן, ישנם מספר גורמי אישיות וגורמים פסיכולוגיים המגבירים את הסיכון לאובדנות, ביניהם אישיות אימפולסיביות ותוקפנית, קושי בויסות רגשי, פרפקציוניזם, נוקשות מחשבתית, חוסר תקווה או פסימיות, קושי בפתרון בעיות וקושי בחשיפה עצמית.
הספקטרום האובדני > חשיבה אובדנית

המושג חשיבה אובדנית כולל מחשבות לא ספציפיות של אדם על מוות, עיסוק בסוגיות הקשורות לסוף החיים, אפשרות לסיים את חייו וכן מחשבות ספציפיות אודות תוכנית פעולה לביצוע התאבדות. ככל שתוכנית הפעולה היא ספציפית ומפורטת יותר, כך גדל הסיכון למעבר מחשיבה אובדנית לניסיון אובדני ולהצלחתו.
הספקטרום האובדני > מחוות אובדניות ואיומי התאבדות

המושג מתאר ניסיונות התאבדות לא קטלניים. לחלק ממקרי ההתאבדות שהושלמו, קדמו מחוות התאבדות שונות שכללו פגיעה של האדם בעצמו. לא תמיד האדם מבטא באופן ישיר וברור רצון לסיים את חייו. מושג זה מתאר גם את המעבר מחשיבה אובדנית להוצאה לפועל של תוכנית התאבדות, הכוללת השגת אמצעי התאבדות, ארגון של תנאים מתאימים (למשל בחירת מועד מסוים), דאגה לטפל בעניינים שונים כמו חובות כספיים, וליישב קונפליקטים שהיו לאדם האובדני עם אנשים אחרים. בחלק מהמקרים יש למחוות האובדניות אופי סמלי; כך למשל, אדם שנמצא במסגרת אשפוז פסיכיאטרי יבצע ניסיון אובדני באמצעות חיתוך של ורידי ידיו. בחלק מהמקרים נועדו מחוות אלה כדי להשיג רווח משני כלשהו, בלא שהייתה כוונה להשלים את מעשה ההתאבדות.
הספקטרום האובדני > התנהגות אובדנית > ניסיונות התאבדות

ניסיונות התאבדות נחשבים לתופעה של גיל ההתבגרות בעיקר. כמו כן בישראל ובחברות מערביות רבות (לא כולן) נשים מנסות להתאבד יותר מאשר גברים. גברים לעומת זאת מתאבדים יותר מנשים. תופעה זו מכונה 'פרדוקס המגדר'. אחת הסיבות לקיום פרדוקס זה היא שגברים מנסים להתאבד בשיטות קטלניות יותר כמו תליה ושימוש בנשק חם. נשים מנסות להתאבד באמצעים המותירים בחלק מהמקרים די זמן וסיכוי כדי להציל אותן (שימוש בתרופות ורעלים שונים), או חיתוך של כלי דם. עם העלייה בגיל אנו רואים פחות ופחות ניסיונות התאבדות ויותר ויותר התאבדות שהושלמה (כלומר הסתיימה במוות). מקובל להבחין בין ניסיונות התאבדות שגרמו לנזק רפואי או פציעה לניסיונות התאבדות שבהם האדם אמנם התכוון לפגוע בעצמו למוות אך עשה זאת בצורה שלא גרמה לו לנזק רפואי או פציעה (למשל בליעה של כדורים שאינם רעילים מספיק). מה שהופך את המעשה לניסיון התאבדות הוא שהאדם ביצע פעולה מתוך כוונה רצינית להמית את עצמו. ככל שהגיל עולה כך ניתן לראות ירידה בשיעורי ניסיונות ההתאבדות ועליה בשיעורי ההתאבדות. בגיל מבוגר (ובעיקר בקבוצת הגיל שמעל 75) עשויים ניסיונות התאבדות לקבל צורה של הזנחה עצמית כמו סירוב לאכול או לשתות, או סירוב לקחת תרופות.
בנוסף יש פער סטטיסטי משמעותי בין קבוצות אוכלוסייה המבצעות ניסיונות התאבדות לא קטלניים (לפעמים גם מספר רב של ניסיונות כאלה) לבין קבוצות המבצעות פעולה קטלנית של פגיעה עצמית.