stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
די בראדלי בייקר

| --- | --- |

די בראדלי בייקר, וונדר-קון 2016
 לידה:  31 באוגוסט 1962 (בן 62) אינדיאנה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1993 
 מקום לימודים:  קולג' קולורדו  אוניברסיטת גטינגן 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  מלגת בוטשר 
 http://www.deebaker.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
די בראדלי בייקר (באנגלית: Dee Bradley Baker; נולד ב-31 באוגוסט 1962) הוא מדבב אמריקאי. הוא מדבב את קלאוס הדג ב"אבא אמריקאי", פרי הפלטיפוס בסדרה "פיניאס ופרב", סקוויליאם פנסיסן, הבועה המלוכלכת ובאבלבאס ב"בובספוג מכנסמרובע", את המשובטים בסדרה "מלחמת הכוכבים- מלחמת המשובטים", נייטקרולר ב"אגדות אקס-מן" ואת החיות בסדרה המצוירת "אווטאר: כשף האוויר האחרון". כמו כן דיבב בסדרות, במשחקים ובסרטים הבאים: "המחליפים", "בן 10" (בצרפתית), "באטמן: ארקהם סיטי", "הרפתקאות פין וג'ייק", "טינקרבל וסוד הכנפיים", "Left 4 Dead 2" ,"פורטל 2", “Overwatch”, "ספיידי וחבריו המופלאים" ועוד.
ביוגרפיה

בייקר נולד באינדיאנה וגדל בגרילי, קולורדו. הוא החל להופיע בגיל תשע. הוא הופיע במחזות זמר, אופרות והצגות עד ללימודיו בקולג'. הוא בוגר מכללת קולורדו, השוכנת בקולורדו ספרינגס, שם למד פילוסופיה, ביולוגיה וגרמנית. לאחר שסיים את לימודיו בקולג' הוא עבד כסטנדאפיסט וכזמר, ועבר ללוס אנג'לס, שם החל קריירה כמדבב.
כמו כן דיבב את דמותו של התוכי המדבר של ג'ק ספארו במתקן שודדי הקאריביים בדיסנילנד ובממלכת הקסם.
בשנת 2017 שיחק בסרט "כל מה שאני רוצה לחג המולד זה אותך", שמבוסס על שירה של מריה קארי "All I Want for Christmas Is You" משנת 1994.
חיים אישיים

הוא נשוי למישל די בייקר, ולהם שתי בנות.
פילמוגרפיה

להלן רשימה חלקית של סרטים, סדרות טלוויזיה ומשחקים בהם דיבב בייקר:
הרפתקאות פין וג'ייק - הענק, הגמדים, גור זאב האש, קינמון באן וקולות נוספים
אמריקן דרגון: ג'ייק לונג - הקלפי, פוקה-פוקה, ג'רזי השטן ומקסימינוס
אבא אמריקאי - קלאוס הדג המדבר
העצבונים - קולות שונים
אווטאר: כשף האוויר האחרון - אפה, מומו, וקולות נוספים
רומח הדרקון - דרקונים של דמדומי הסתיו - אריק, פורתיוס, פיירוס
בן 10, בן 10: כוח החייזרים, בן 10: החייזרים החדשים - דמויות רבות
חברים בחווה - ביגפוט
ג'וני טסט - נץ-נץ
דני פנטום - וולף ודמויות נוספות
בית הספר לקיסר המתחיל - אורקון, ראש הכפר ויוזי
קסם של הורים - אלמר, בינקי, סנג'אי ודמויות נוספות
פריקבוי וצ'אם צ'אם - כריס צ'אגי, סקאמפרס, מייק, פרסיאוס החזיר והמפלצת שמתחת למיטה של פריקבוי
הדגים - קולות שונים
ג'נרייטור רקס - קולות שונים
ההרפתקאות של בילי ומנדי - אבא של מנדי, האפקטים וקולות נוספים
נדב ידי זהב - טרנר
גיבור העיירה - איש הפיצה ודו זוטר
ג'ייק והפיראטים מארץ לעולם לא - טוק-טוק התנין וקולות נוספים
צומת ג'ונגל - לאנס
קיק - אולף
לא משנה מה קרה ל... רובוט ג'ונס? (2003-2002) - מר מתעמל
שם קוד: ילדי השכונה (2008-2002) - נומבו 4, וולאבי ביטלס, טומי ואחרים
מפעל הגיבורים - דמויות רבות
לילו וסטיץ': הסדרה - ניסויים של ג'ומבה
ג'וניפר לי - דמויות רבות
מועדון החברים של מיקי מאוס - סנטה קלאוס, בובו התרנגול
בי הגדולה מכולם! - וולטר השמח וקולות נוספים
חבריי טיגר ופו - באסטר הכלב
קאי לאן - מר סאן
הפינגווינים ממדגסקר - מרלין הלוטרה וג'יגלס
ביג טיים ראש - מר סמיתי
בנות הפאוור פאף - אלמר ומפלצות רבות
פיניאס ופרב - פרי הפלטיפוס ופינקי הצ'יוואווה
ראגרטס - קולות שונים
בובספוג מכנסמרובע - מר קראב, סקוויליאם פנסיסן, הבועה המלוכלכת ופרץ' פקינס
ספיידרמן המדהים - דמויות רבות
הטיטאנים - קולות שונים
גרין לנטרן: סדרת האנימציה - לארפליז
האוונג'רס: סדרת האנימציה - ריד ריצ'רדס/מיסטר פנטסטיק
האלק וצוות הריסוק - וונדיגו
פורטל 2 - אטלס
2 Left 4 Dead - ג'וקי, ספיטר
מועדון ווינX - קיקו
ויטץ' - סדריק, אלדרן ודמויות נוספות
יו גאבה גאבה!: הרפתקאותיו של מונו - קולות שונים
מר פופר והפינגווינים - הפינגווין התינוק
לילה מוטרף במוזיאון ולילה מוטרף במוזיאון 2 - תות ענח' אמון
גרוויטי פולס - רטט החזיר
זהבית ופזית - טלה, נהל, חץ, רויה, נזבו
Overwatch - האמונד
ספיידרמן איש העכביש (2017-2012) - סאנדמן, ד"ר קורט קונורס/הלטאה, קרנג', ונום ואחרים
מלכת השלג 2: מלך השלג (2014) לוטה
לא רעב ולא אוהב (2019) - מר ג'נקינס
רכבת האינסוף (2020-2019) - גומס
פיניאס ופרב הסרט: קנדיס נגד היקום (2020) - פרי הפלטיפוס
קלאופטרה בחלל (2020-הווה) - קסרקס / דמויות שונות
עולם הקנטאורים (2021) - סטאבי/דמויות שונות
מלחמת הכוכבים: באד באצ' (2021–2024) - המשובטים
The Croods: Family Tree‏ (2021) - סנדי, בלט וסאש
המכשף: סיוטו של הזאב (2021) - קולות שונים
סיפורי הג'דיי (2022) - קפטן רקס
לילה מוטרף במוזיאון: שובו של קאמונרה (2023) - דקסטר
מרגל ושמו אלביס (אנ') (2023) - סטנלי קובריק
היילי על זה! (2023) - פרנק הפלמינגו
גרמלינס: הסודות של המוגוואי (2023) - דמויות שונות
הקאסה-גרנדה: הסרט (2024) - לאלו
מלחמת הכוכבים: סיפורה של אימפריה (אנ') (2024) - טרופר
!Kite Man: Hell Yeah‏ (2024) - החתול צ'סשור
ראמאקרישנה

| --- | --- |

 לידה:  18 בפברואר 1836 Kamarpukur, הודו 
 פטירה:  16 באוגוסט 1886 (בגיל 50) קולקטה, הראג' הבריטי 
 מדינה:  הראג' הבריטי 
 השקפה דתית:  הינדואיזם 
 בן או בת זוג:  שארדה דווי (1859–16 באוגוסט 1886) 
 
רַאמַאקְרִישְנָה פַּארַמָאהַמְסָה (1836 – 1886; נולד בשם: גאדהאר צ'אטְרג'י) היה מיסטיקון בֶּנְגַלי שדגל בהרמוניה של כל הדתות ונחשב למנהיג רוחני ונציגו המפורסם ביותר של ההינדואיזם במאה התשע-עשרה.
ביוגרפיה > ילדותו

ראמאקרישנה נולד בשנת 1836 בכפר קאמארפּוקור בבבֶּנְגַל, למשפחה ענייה מן המעמד הברהמיני שהייתה אדוקה באמונתה. כבר בילדותו חווה ראמאקרישנה מספר חוויות דמויות-טראנס ובהיותו בן שבע, לאחר מות אביו, משיכתו לטקסיות דתית וחוויות מסוג זה גברה. בילדותו למד מעט בבית הספר ועד סוף חייו ולא ידע קרוא וכתוב. בהיותו בן שש-עשרה הצטרף לאחיו הגדול ללימוד ותרגול בהרמיני בעיר השכנה כלכותה.
ביוגרפיה > השירות במקדשה של קאלי

בשנת 1855 החל ראמאקרישנה לשרת במקדשה של האלה קאלי שזה עתה נבנה בעיירה דַאקְשִינֶשְוַואר השוכנת על גדות נהר הגנגס, מספר קילומטרים צפונית לכלכותה. מרבית שנות חייו עברו עליו במקדש זה, ושם החלה מערכת היחסים הסוערת ויוצאת הדופן בינו לבין האלה.
על פי ההינדואיזם קאלי היא האם האלוהית המזינה והמחריבה גם יחד; היא המבטאת בדמותה את המורכבות של החוויה האנושית המשלבת סדר וחורבן, טוב ורע. ראמאקרישנה אהב את האלה בכל מאודו ובמשך שנים עשר שנה הפציר בה ללא הרף שתתגלה בפניו כאשר הוא פונה אליה כאל אמו. בשנים אלו עסק בתרגולים קיצוניים בחיפוש אחר האלה. מסופר כי כמחצית מתקופה זו הוא כלל לא ישן ועסק במדיטציה במשך שעות. הוא הזה את דמותה של קאלי כאישה אמיתית ונהג לרחוץ ולהלביש אותה. נפשו נעה בין מצבים אקסטטיים לעצב עמוק, וכאשר היה יורד הערב צערו גדל עוד יותר. הוא בכה וקרא אל האלה: "עוד יום חלף לשווא, אמא, ואני לא ראיתי אותך. עוד יום עבר בחיים הקצרים הללו, ואני לא הכרתי את האמת".
בעיני הסובבים אותו נתפס ראמאקרישנה כאחוז טרוף, ובשל כך בילה זמן רב ביער הסמוך למקדש. ייסורים אלו תמו כאשר יום אחד הגיע אל סף ייאוש וניסה לדקור עצמו עם חרבה של קאלי שהייתה במקדש. לדבריו, האם האלוהית נגלתה בפניו לראשונה והצילה אותו. הייתה זו עבורו חוויית התעוררות בה זכה להתאחד עם האלוהות האין-סופית.
ביוגרפיה > נישואים

כאשר היה ראמאקרישנה בן עשרים ושלוש החליטה אמו להשיאו במטרה להשיבו למוטב. שַארָדָה דֶוִוי, כלתו, הייתה בת שש שנים בלבד בהינשאם. היא נשארה בבית הוריה והצטרפה אליו לדאקשינשוואר כאשר הייתה בת תשע-עשרה כדי לשרתו עד מותו. ראמאקרישנה טען כי הנישואים מעולם לא מומשו מכיוון שכחלק מתרגוליו הרוחניים נשבע לשמור על צניעות וטהרה. נדר זה נשען על תפיסתו כי 'נשים וזהב' פוגמים בדרך הרוחנית בשל היותם מושאי תשוקה גבריים. הוא דחה את מערכת היחסים המקובלת והתייחס אליה כהתגלמותה של קאלי בדמות אדם. הוא כינה אותה 'האם הקדושה' וכך נהגו בה גם חסידיו. לאחר מותו מילאה שארדה דווי תפקיד חשוב בזרם הדתי שהתפתח בעקבותיו.
ביוגרפיה > מותו

בשנות חייו האחרונות חלה ראמאקרישנה במחלה סופנית. שארדה-דווי, וִיוֶוקַאנַנְדָה תלמידו האהוב, ושאר חסידיו טיפלו בו עד מותו בשנת 1886. ראמאקרישנה מינה את ויווקאננדה ליורש והוא בתורו ייסד והנהיג את מסדר ראמאקרישנה.
קורותיו של ראמאקרישנה נרשמו בספר 'הבשורה על-פי ראמאקרישנה' על ידי אחד מחסידיו המכונה "מ". חיבור זה פורסם בין השנים 1902-1903 והפך לקלאסיקה של הספרות הדתית בכל הזמנים.
תורתו והוראתו > תרגולים רוחניים

טרם הגעתה של שארדה דווי למקדש, פגש ראמאקרישנה מספר מורים שהשפיעו עליו עמוקות והעשירו את תרגוליו הרוחניים:
האחת הייתה ברהמינית משכילה בשם בַּאהִירַווִי שלימדה אותו את תרגולי הטנטרה. עיקרם של תרגולים אלו הוא שליטה באנרגיה בתוך הגוף וריסון התשוקה, והם סייעו לו לשלוט ברגעי הטראנס שהיממו אותו.
השני היה סניאסין עירום בשם טוֹטָא פוּרִי שהיה חלק ממסורת האַדְוַוייטָה-וֶדַאנְטָה. במרכז אמונה זו עומדת חוויית 'אחדות הכל' המבוססת על זיהוי היסוד האינדיבידואלי של העולם (אַטְמַן) עם היסוד האוניברסלי (בְּרַהְמָן). תפיסה מוניסטית זו שוללת בעיקרה התמזגות עם אל פרסונלי. טוטא פורי העמיד בפני ראמאקרישנה את אתגר ההתנסות האדוויטית, שמשמעותו היא היפרדות מן האלה קאלי. ראמאקרישנה נענה להצעתו ולאחר מאבק עיקש עם דמותה של קאלי בתודעתו הגיע למצב ההכרה הגבוה ביותר בשם נירוויקאלפה-סמאדהי, זאת תוך כמה ימים בלבד. חוויה זו היוותה דוגמה ליכולותו של ראמאקרישנה להגיע למצב הכרה רוחני נעלה בפרקטיקות שונות. טוטא פורי היה זה שהעניק לראמאקרישנה את שמו זה.
מלבד התנסויות אלו, דרכו הרוחנית של ראמאקרישנה התאפיינה בחוויות מיסטיות ומפגש בלתי אמצעי עם אלוהים. תרגול זה נקרא בְּהַקְטִי ("דבקות") ועניינו הוא התמזגות עם האל. לעיתים תכופות היה נכנס ראמאקרישנה למצבי טראנס עמוקים הקרויים סַמַדְהִי. כאשר שקע במצב זה הפסיק לראות את האנשים סביבו ולא היה מסוגל לאכול ולשתות. כדי לשמור על חייו, תלמידיו היו מאכילים אותו בכוח ולעיתים אף מכים אותו בראשו כדי להעירו. הצלילה למצב הסמדהי לא הייתה תמיד מרצון, ובנוגע לכך נהג ראמאקרישנה לומר כי "לפעמים אני מעדיף לטעום סוכר ולא להיות סוכר", בהתייחסו לחוויית האחדות המוחלטת שהציפה אותו בהיותו שקוע בסמדהי.
ראמאקרישנה לא נשאר רק בגבולות ההינדואיזם והתנסה גם בדתות אחרות –בחברת מיסטיקנים מוסלמים חווה התגלות של הנביא מחמד, וכשעסק בברית החדשה חווה התגלות של ישו. הוא לא התנסה במנהגים ובפרקטיקות של דתות אלו, ובמקום זאת צלל לעומק האמונה ומפגש עם מנהיגה הרוחני. שנים אחר כך אמר עליו מהאטמה גנדהי כי הוא ההוכחה שאדם יכול "לראות את אלוהים פנים אל פנים".
תורתו והוראתו > משנתו

ראמאקרישנה נחשב לאֻמָּן החוויה הדתית שאינה תלויה בלימוד וקריאת כתבי הקודש. הוא העדיף את החוויה המיסטית על פני הלימוד המילולי על אלוהים והתבטא בנוגע לכך לא פעם: "ספרים – כתבי הקודש – כולם מורים את הדרך אל אלוהים. כאשר אתה יודע את הדרך מה הטעם בספרים? זה הזמן לדרכה של הנפש בבדידות המאחדת עם אלוהים."
התנסויותיו הדתיות המגוונות שכנעו אותו כי כל הדתות אמיתיות. כל אחת היא שביל שונה המוביל לאותו היעד – הכרת האחדות המוחלטת של הכל בתוך האלוהים. החוויה המיסטית, אותה החשיב כחוויה הדתית הנעלה ביותר, יכולה להתממש בכל הדתות וליצור חוויה אנושית-דתית משותפת בבסיסה.
תורתו והוראתו > השפעתו

מסופר כי ראמאקרישנה היה בעל השפעה חזקה על הסובבים אותו עד כדי שינוי התודעה של הזולת בנגיעת יד. כוחו היה טמון בגישתו הפשוטה וביכולתו להעביר את מסריו באופן מדויק ובהיר לכל סוגי הקהלים. שמו יצא למרחוק, הוא נעשה מוקד של עלייה לרגל כאשר מאות אנשים הגיעו לבקרו במקדשה של קאלי.
נערים רבים מצאו בו מענה למשבר הזהות שלהם, הם ראו בו ידיד אוהד ומודל שההליכה בדרכו מקובלת בחברה. מבין צעירים אלו חיבתו של ראמאקרישנה נטתה לתלמידים שלא חיקו אותו כקדוש ונהגו בעצמם בחשיבות יתר, אלא לאלה אשר טיפחו עמדות רוחניות מתוך רצון ליצירת יחסי גומלין עמו. ראמאקרישנה זיהה בחדות רגשות דתיים כנים והעדר אנוכיות, ולעג לחסידים רמאים מכל סוג שהוא. כדי לברור את תלמידיו היה מבקש מהם לחקות את פעולותיו המוזרות וכך רק המסורים באמת היו נשארים.
ראמאקרישנה ווִיוֶוקַאנַנְדָה

סוּאַמִי וִיוֶוקַאנַנְדָה היה תלמידו האהוב של ראמאקרישנה אשר ראה בו התגלמות של האל וִישְנוּ. הוא היה נמרץ ונבון, ורחש למורו כבוד וחיבה עמוקים. תוך זמן קצר נעשה מנהיגם של החסידים הצעירים והחדיר בהם תחושת אחריות ושותפות להוראתו של ראמאקרישנה. השניים היו שונים באופיים והיחסים ביניהם היו סבוכים: בעוד ויווקאננדה היה משכיל שגדל בחינוך עם מאפיינים מערבים והיה בעל במחשבה מעשית וביקורתיות לצד מזג סוער, ראמאקרישנה היה מסור לגמרי לחוויה האקסטטית ולאורח חיים לא רציונלי. ויווקאננדה היה נאמן למסורת האדוויטה-וודאנטה ולא נמשך לדבקות של ראמאקרישנה בקאלי. עם זאת הוא ראה חשיבות גדולה בתפיסתו האוניברסלית והאלטרואיסטית של ראמאקרישנה. לימים נסע לשיקגו לקונגרס של נציגי הדתות השונות שהתקיים ב-1883, בו נאם על האפשרות של ההינדואיזם להכיל את כלל הדתות בעולם. לאחר מותו של ראמאקרישנה הוא הקים את מסדר ראמאקרישנה על שמו.
מפגשם של ראמאקרישנה וויווקאננדה מציג היטב את המורכבות התרבותית שהתקיימה במפגש בין הודו למערב. שני האישים היו שונים בתכלית ואף על פי כן נמשכו אחד לשני בעוצמה. מורכבות זו מבטאת את הניגוד יחד עם הזיקה בין מזרח למערב.
ראמאקרישנה וקֶשַאבּ

קֶשַאבּ צַ'נְדְרָה סֶן היה מראשי תנועת בְּרַהְמָה-סַאמַאג' שרצתה לחולל שינויים רדיקליים בחברה ובתרבות ההודית, על ידי אימוץ מרכיבים מערביים ושלילת פרקטיקות מסורתיות בהינדואיזם. קשאב ראה בראמאקרישנה דוגמה חיה לאפשרות להרמוניה של כל הדתות, תפיסה בה החזיק טרם פגישתם. ראמאקרינה וקשאב היו שותפים לתפיסת האוניברסליזם, הפתיחות ושימור המסורת. על אף ההבדלים המשמעותיים בין השניים בשאר תחומי החיים הם רחשו כבוד וחיבה עמוקה האחד לשני, כפי שעולה מאזכוריו הרבים של קשאב ב'בשורה על-פי ראמאקרישנה'.
קשאב הפיץ והנגיש את משנתו של ראמאקרישנה לאליטה בהודו שנטתה לתרבות המערב והייתה עתידה להשפיע על עיצוב התרבות והחברה. ראמאקרישנה מצידו, נחשף לראשונה לאנשים מסוג זה – הם היו אמידים ובעלי רכוש רב והצהירו כי הם אנשים דתיים מבלי שהתנסו בחוויה דתית כלשהי. שטחיות דתית זו הייתה חסרת טעם בעיניו, ובעקבות מפגש זה חש חובה להעביר ולו מעט מהחוויה שלו לאחרים. הוא לא ביקש לעורר מהפכה הינדואית, הוא רצה לעורר בבני האדם את הרגש הדתי ולעזור להם לגלות את היכולת הטמונה בהם להכיר את אלוהים.
ראמאקרישנה והמערב

ראמאקרישנה מעולם לא עזב את מקום מושבו אך שמעו הגיע אל המערב. סופרים ומלומדים מובילים דוגמת רוֹמֵן רוֹלַאן ומקס מִילֶר כתבו עליו ספרים. הוא נתפס כמבשר תקווה חדשה לאנושות בזכות משנתו חוצת הגבולות הדתיים, הלאומיים והחברתיים. נאומו של ויווקאננדה בקונגרס הדתות היה ברוח אותה תקווה והכה גלים. על אף שהאירוע התרחש מספר שנים לאחר מותו של ראמאקרישנה, יש המתייחסים לכך כשליחות מטעמו למסור לעולם את הבשורה ההרמונית הטמונה בהינדואיזם.
הערות שוליים

1 2 3 4  R. C. Zaenher, Hinduism (London: Oxford University Press, 1966), p. .161
↑  יוחנן גרינשפון, הינדואיזם: מבוא קצר (תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, מפה, 2005), עמ' 86.
↑  .Gavin.Flood, An Introduction to Hinduism (Cambridge:Cambridge University Press, 2008), p.256
1 2  גרינשפון, הינדואיזם, עמ' 101.
1 2  Leo Schneiderman, "Ramakrishna: Personality and Social Factors in the Growth .of Religious Movement", Journal for the Scientific Study of Religion, Vol.8 (Spring, 1969), p.61
1 2 3  .D.S. Sarma, "The Experience of Sri Ramakrishna Paramahamsa", The Jurnal of Religion, Vol.7 (Mar., 1927), p. 188
1 2 3 4  יוחנן גרינשפון, על כוח ואי אלימות: חייו ומשנתו של מהטמה גנדי (משרד הביטחון, 2005), עמ' 126.
1 2 3 4  גרינשפון, הינדואיזם, עמ' 102.
↑  .Schneiderman, "Ramakrishna", pp. 61-62
1 2 3  .Schneiderman, "Ramakrishna", p. 62
↑  תרגום עצמאי לציטוט: "Another day is gone in vain, Mother, and I have not seen thee. Another day of this short life has passed, and I have not known the truth." כפי שהובא ב: Sarma, The Experience, p. 189.
↑  .Sarma, "The Experience", pp.189-190
1 2  .Zaenher, Hinduism, p.163
1 2 3 4 5  .Schneiderman, "Ramakrishna", p.64
↑  .Zaenher, Hinduism, p.166
↑  גרינשפון, הינדואיזם, עמ' 105.
↑  .M., The Gospel of Ramakrishna (New York: The Vedanta Society, 1907), p.vii
↑  .Flood, An Introduction, p. 257
1 2 3  .Zaenher, Hinduism, p.162
↑  גרינשפון, הינדואיזם, עמ' 103-104.
↑  גרינשפון, הינדואיזם, עמ' 101-105.
↑  גרינשפון, על כוח, עמ' 125.
↑  גרינשפון, הינדואיזם, עמ' 104.
↑  תרגום עצמאי לציטוט: "Books – sacred scriptures – all only point the way to God. Once you have known the way what is the use of books? Then the time comes for the culture of the soul in solitary communion with God." כפי שהובא ב: Bhagavan Sri Ramakrishna, Sayings of Sri Ramakrishna (Madras: The Ramakrishna Math 1920), p.68.
1 2  .Zaenher, Hinduism, p.164
1 2  גרינשפון, הינדואיזם, עמ' 103.
1 2 3 4  גרינשפון, הינדואיזם, עמ' 107.
1 2  גרינשפון, הינדואיזם, עמ' 106.
↑  גרינשפון, הינדואיזם, עמ' 111.
↑  .Schneiderman, "Ramakrishna", p.65
↑  .Sarma, "The Experience", pp.196-197
↑  גרינשפון, על כוח, עמ' 126-127.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266808605171  PLWABN: 9810637579205606  BIBSYS: 90545217  BNE: XX1484674  BnF: cb12140515v (data)  CANTIC: a16314359  CiNii: DA02233123  GND: 11859799X  ICCU: CFIV126936  ISNI: 0000 0001 1646 9645  LCCN: n80094303  LNB: 000215879  MusicBrainz: e32caa7e-c0a3-49cf-83d3-81276dcaf33a  NDL: 00453647  NKC: jn20000701473  NLA: 47753472  NLG: 95795  NSK: 000404431  NTA: 073073490  RERO: 02-A011451767  SNAC: w6df8m7n  SUDOC: 029869749  Trove: 1489432  VcBA: 495/58314  VIAF: 55449835   WorldCat (עם VIAF): 55449835
פרידריך שילר

.
| --- | --- |

דיוקן של שילר מאת הציירת לודוביקה זימנוביץ, חברת ילדות של שילר
 לידה:  10 בנובמבר 1759 האימפריה הרומית הקדושה מרבך על הנקאר (אנ'), וירטמברג 
 פטירה:  9 במאי 1805 (בגיל 45) האימפריה הרומית הקדושה ויימאר, סקסוניה-ויימאר 
 שם לידה:  Johann Christoph Friedrich Schiller 
 מדינה:  דוכסות וירטמברג, דוכסות סקסוניה-ויימאר 
 מקום קבורה:  Jacobsfriedhof Weimar 
 אירועים משמעותיים:  ennoblement (16 בנובמבר 1802) 
 מקום לימודים:  Karlsschule Stuttgart, אוניברסיטת פרידריך שילר 
 שפות היצירה:  צרפתית, גרמנית 
 סוגה:  בלדה, מחזה 
 זרם ספרותי:  סער ופרץ, הקלאסיציזם של ויימאר 
 יצירות בולטות:  השודדים, מזימה ואהבה, On the Aesthetic Education of Man, Die Huldigung der Künste, וילהלם טל, Wallenstein, מרי סטיוארט, דון קרלוס, The Maid of Orleans 
 תקופת הפעילות:  1789–1805 (כ־16 שנים) 
 הושפע מ:  פלוטרכוס, שייקספיר, וולטייר, רוסו, גתה
 השפיע על:  בטהובן, הגל, מרקוזה, רנסייר, ראנד
 צאצאים:  Emilie von Gleichen-Rußwurm, Karl von Schiller, Ernst von Schiller, Caroline Junot 
 חתימה:   
 
יוהאן כריסטוף פרידריך שילר, מאז 1802 פון שילר (10 בנובמבר 1759, מרבאך על נהר נקאר – 9 במאי 1805, ויימאר) היה משורר, מחזאי, פילוסוף והיסטוריון גרמני, הנחשב ביחד עם יוהאן וולפגנג פון גתה לנציגה הבולט ביותר של הקלאסיקה של ויימאר. רבים ממחזותיו נמנים עם המחזות הקנוניים של התיאטרון הגרמני, והבלדות שכתב הן מן האהובות ביותר בשירה הגרמנית. היה רופא בהכשרתו.
חייו > ילדות, הכשרה והצלחות ראשונות

פרידריך שילר נולד ליוהאן קספר שילר, קצין ורופא מנתח, ולאשתו אליזבת דורותאה שילר לבית קודוויס בעיירה מרבאך על נהר נקרבשנת 1759. לאחר שאביו התמנה לקצין בצבא הקבע, עקרה המשפחה בשנת 1763 לעיר לורך בדוכסות וירטמברג. מעט לאחר לידת אחותו לואיזה בשנת 1766, עברה המשפחה ללודוויגסבורג. באותה השנה החל שילר לפקוד את בית הספר היסודי. בגיל שלוש עשרה חיבר שני מחזות בוסר שלא נשמרו, "אבסלון" ו"הנוצרים".
לפי ציוויו של דוכס וירטמברג ובניגוד לרצון הוריו, הצטרף בשנת 1773 לאקדמיה הצבאית "Hohe Karlsschule" בשטוטגרט, בירת דוכסות וירטמברג, שם החל בלימודי משפטים. היחס לחניכי האקדמיה היה נוקשה ביותר. ייתכן שבשל כך סבל שילר עוד בנעוריו מהרטבת לילה. פעמיים נענש בשל כך קשות. חניכי האקדמיה הריחו בסתר טבק וקראו בכתבים שנאסרו על ידי הצנזורה.
בשנת 1775, עם מעבר האקדמיה מטירת Solitude למרכז שטוטגרט, החליף שילר את תחום לימודיו והחל בלימודי רפואה. במהלך תקופה זו קרא בשקידה את יצירותיהם של משוררי הסער והפרץ וכן את שיריו של קלופשטוק. באותה השנה חיבר גם את המחזה "הסטודנט מנסאו", שלא נשתמר. בשנה החולפת הופיע לראשונה בדפוס שיר משלו, "הערב" (Der Abend). שילר התעמק בכתביהם של פלוטרכוס, שייקספיר, וולטייר, רוסו וגתה. במהלך 1776 החל גם בעבודה על המחזה "השודדים", שרוח החירות מנשבת בין שורותיו. בשנת 1779 עמד בבחינות ההסמכה הרפואיות הראשונות וביקש לעזוב את האקדמיה הצבאית. רק לאחר סיום כתיבת התיזה שלו, בשנת 1780, הותר לו לעזוב את האקדמיה הצבאית, והוא כבר רופא צבאי.
בשנת 1781 סיים את כתיבת המחזה "השודדים", אשר נדפס כבר באותה השנה בעילום שם. הצגת הבכורה של המחזה נערכה בהצלחה רבה ב-13 בינואר 1782 בתיאטרון העיר מנהיים, אצל מנהל התיאטרון וולפגנג הרברט פון דלברג. המחזה עורר התרגשות בעיקר בקרב קהל הצופים הצעיר. למרות איסורו של הדוכס, נכח שילר עצמו בבכורה, ביחד עם חברו אנדריאס שטרייכר. בתגובה שלח הדוכס קרל אויגן את שילר הסורר לארבעה עשר יום בכלא ואסר עליו לכתוב עד הודעה חדשה קומדיות ו"כל דבר דומה". בחודשים שעקבו לבכורת המחזה, הקימו בני נוער שוחרי חירות רבים בדרום גרמניה מועדונים שנקראו "חבורות שודדים", בהשראת המחזה.
בלילה שבין 22 ו-23 בספטמבר נמלט שילר ביחד עם שטרייכר משטוטגרט ושב לעיר מנהיים, שם מסר למנהל התיאטרון דלברג את מחזהו החדש, "קנוניית הפיאסקו מג'נובה". שטרייכר תיאר את הבריחה בספרו "בריחתו של שילר משטוטגרט ושהותו במנהיים בשנים 1782 עד 1785". לאחר מכן סייר ברחבי גרמניה, בין השאר בפרנקפורט. בסוף 1782 הופיעה אנתולוגיה של 83 שירים שנכתבו באותה השנה, ובה נכללו שירים רבים של שילר.
חייו > שנות אי-הוודאות

במהלך שהותו הקצרה בשנת 1783 בבאוארבך שבתורינגיה, התיידד שילר עם הספרן ריינוולד מן העיר מיינינגן, מי שהיה לימים לעמיתו ואף נשא את אחותו כריסטופינה לאישה. בבאוארבך אף השלים שילר את כתיבת המחזה "מזימה ואהבה" (Kabale und Liebe) והתחיל בכתיבת המחזה "דון קרלוס". עם שובו למנהיים בספטמבר 1783, חלה במלריה, שהייתה עדיין נפוצה אז בעמק הריין, בו היו אז ביצות רבות. במנהיים עבד שילר עד 1785 כמחזאי התיאטרון והכיר את הסופרת שרלוטה פון קלב. בשנת 1784 הועלו הבכורות של "קנוניית הפיאסקו מג'נובה" ושל "מזימה ואהבה" (שנקרא במקור "לואיזה מילרין"). בתקופה זו מנהל התיאטרון דלברג הפנה עורף לשילר ולא חידש את חוזהו. כתוצאה מכך, שקע שילר בחובות כבדים וכמעט נאסר בשל כך.
הדוכס קרל אוגוסט מווימאר, שהתפעל מן המחזה "דון קרלוס" לאחר ששמע את שילר קורא את המערכה הראשונה, העניק לשילר תואר של יועץ בחצרו.
באפריל 1785 נסע שילר ללייפציג, שם נפגש עם כריסטיאן גוטפריד קרנר, סופר ומשפטן, שסייע לשילר במצוקתו הכלכלית. ידידותו של שילר עם קרנר התחילה בעקבות מכתב לא חתום ששלח קרנר ביוני 1784, ביחד עם חברו לודוויג פרדיננד הובר והאחיות מינה ודורה שטוק לשילר הצעיר, ובו הביעו את הערצתם למחזותיו. כותבי המכתב היו שני זוגות אוהבים, שכוונתם להינשא נתקלה בהתנגדותו של האב הסמכותי והאמיד, ומשום כך יכלו להזדהות במיוחד עם עלילת מחזה "מזימה ואהבה". פנייתם של הארבעה נגעה לליבו של שילר, ומאוחר יותר נפגשו קרנר ושילר והתחברו, ואחר כך התמידו בקשר מכתבים ממושך. קרנר אף פרסם בשנים 1812–1816 מהדורה של כל כתבי שילר.
בקיץ 1785 כתב שילר בכפר גוליס שליד לייפציג את "האודה לשמחה", לבקשתו של קרנר, שהיה בונה חופשי, בעבור לשכת הבונים החופשיים "שלוש החרבות" שבדרזדן. שנים מאוחר יותר, השתמש לודוויג ואן בטהובן בעיבוד של היצירה עבור פרק ה"כוראל" בסימפוניה התשיעית שלו. בשנת 1786 פרסם שילר בכתב העת Thalia את הסיפור "פשעי הבושה", שהודפס מאוחר יותר תחת השם "הפושע מן הנישואים האבודים".
ב-21 ביולי 1787 נסע שילר לוימאר, שם הכיר את יוהאן גוטפריד הרדר וכריסטוף מרטין וילנד, שניים מאישי הרוח הגרמנים הבולטים של התקופה.
במהלך ביקור בעיר רודולשטט שבתורינגיה הכיר את שרלוטה פון לנגפלד, מי שהייתה לימים לאשתו, ואת אחותה קרולינה, שכתבה בכתב העת "Die Horen" אותו ערך שילר, בתחילה בעילום שם.
המחזה "דון קרלוס" נדפס באותה השנה, והוצג מיד. עם שובו של יוהאן וולפגנג פון גתה ב-1788 מנסיעתו לאיטליה, נפגשו השניים ברודולשטט, אך הפגישה לא הותירה רושם מיוחד לא על שילר ולא על גתה. שילר סיים את כתיבת הכרך ההיסטורי "תולדות אובדן איחוד מדינות השפלה לשלטון הספרדי" (ראו מלחמת שמונים השנים) ואת "שנים עשר המכתבים על 'דון קרלוס'". לפי עדויות שונות השתייך שילר ללשכת הבונים החופשיים ברודולשטט, אך הטענה שנויה במחלוקת.
חייו > שנות ויימאר

בשנת 1799 השלים שילר את כתיבת המחזה ולנשטיין. ב-3 בדצמבר עבר עם משפחתו לעיר ויימאר, שהפכה למרכז תרבותי מוביל. בשנת 1800 השלים את המחזה מרי סטיוארט, ובשנה שלאחר מכן את המחזה העלמה מאורליאן.
בשנת 1802 הוענק לשילר תואר אצולה, ומעתה התקרא פרידריך פון שילר. כעבור שנה השלים את כתיבת המחזה הכלה ממסינה, וב-18 בפברואר 1804 פרסם את המחזה וילהלם טל, ממחזותיו המפורסמים ביותר, שהפך גם לאתוס לאומי שווייצרי. כן החל בכתיבת המחזה "דמטריוס". בתקופה זו הלך וחלה לעיתים תכופות יותר ויותר.
חייו > מותו

הוא נפטר משחפת ב-1805 כשהוא בן 45.
מאז 1934 נושאת האוניברסיטה של ינה את שמו, אוניברסיטת פרידריך שילר.
השפעתו בספרות

שילר היה עד למעבר מהתקופה האבסולוטית לעידן הבורגני ולמהפכה הצרפתית. מכיוון שהבורגנות לא יכלה להתפתח בהיבט הפוליטי תחת האבסולוטיזם של המדינות הגרמנית הקטנות, נודעה לספרות במחצית השנייה של המאה ה-18 חשיבות רבה בהתפתחות המודעות העצמית של הבורגנות. הפאתוס והרגשנות ביצירותיו של שילר עד 1785 הם ביטוי ל"העלאת ערך האדם", עקרון שהוצב כנגד האבסולוטיזם בפוליטיקה. צורת "הטרגדיה הבורגנית" בתיאטרון המוקדם של שילר עד ל"מזימה ואהבה" מייצג עיקרון זה.
לאחר התקופה שבין 1785 ל־1795, בה פרסם מחזות נודעים כ"דון קרלוס" ומסות חשובות על תורת הספרות כגון "על החינוך האסתטי של בני האדם" ו"על שירה נאיבית וסנטימנטלית", יצר שילר בשנים 1795–1805 בעיקר דרמות אותן ניתן לשייך לתקופת הקלאסיקה הוויימארית, שבה שיתפו פעולה שילר וגתה בהצלחה רבה. במחזות אלו חותר שילר לחינוך האסתטי של בני האדם באמצעות איזון בין מחשבה ורגש והטפה לאיפוק ולהומניזם.
יצירותיו החשובות

השודדים (מחזה, 1781)
מזימה ואהבה ("טרגדיה בורגנית", 1783)
האודה לשמחה (1785, מילותיה שולבו בסימפוניה התשיעית של בטהובן ובהמנון האיחוד האירופאי)
דון קרלוס (מחזה, 1787)
על החינוך האסתטי של בני האדם (מסה, 1795)
קסניות ("מתנות אורח", ביחד עם גתה) (אוסף אמרות שפר, 1797)
מרי סטיוארט (מחזה, 1800)
וילהלם טל (מחזה, 1804, התקבל בשווייץ כ"מחזה הלאומי"). "וילהלם טל", תורגם לעברית בידי חיים נחמן ביאליק.