הו!
היסטוריה

על הקמת כתב העת הוכרז במרץ 2004, ביוזמת מייסדת הוצאת "אחוזת בית" שרי גוטמן, שגייסה את דורי מנור ואנה הרמן כעורכים. הגיליון הראשון יצא לאור בינואר 2005.
עם הופעת כתב העת פרץ פולמוס, שרובו התחולל מעל דפי מוסף "תרבות וספרות" של עיתון "הארץ". מבקר וחוקר הספרות אריאל הירשפלד פרסם מאמר ביקורת על הגיליון הראשון שבו טען כי מדובר באפיגוניה (פואטיקה של חיקוי) ובשירה לא חיה ואנכרוניסטית הקרובה לקיטש ולחרזנות. במאמר תגובה האשים דורי מנור את הירשפלד ומבקרים נוספים בהיותם "שומרי סף", מייצגים של "מהפכה מתמדת" ו"אוונגרד תשוש בן חצי מאה ויותר".
בתחילת דרכו של כתב העת הסביר מנור כי עיקר ייעודו של "הו!" היא השבת החרוז והמשקל לשירה העברית, ברוח חבורת "יחדיו" והתנגדות למשקל החופשי. בתגובה לביקורות הסביר מנור בפתח הדבר לגיליון השני של כתב העת כי מאבקו של "הו!" אינו כרוך בחזרה לחרוז ולריתמוס, כי אם בפתיחת הספרות העברית להשפעות קלאסיות, השבת השירה למקומה הבכיר בתרבות העברית והדגשת היסוד האמנותי ביצירה השירית. הגיליון השני שיצא לאור ביוני 2005, גם זכה לשורה של מאמרי ביקורת, שרובם היו אוהדים.
בראיון שנתן ל"תרבות מעריב" ביקר את כתב העת בני ציפר, עורך מוסף "תרבות וספרות" של "הארץ" (בו פרסמו קודם לכן דורי מנור והמשוררת אנה הרמן באופן קבוע), ואמר: "אני רואה בהו! שמרנות שאותי היא ממש מזעזעת. לעיסה של דברים ישנים לגמרי, בלי שום חידוש". מנור הגיב על כך במקומון "העיר": "סוף סוף נפטרנו מחיבוק הדוב של בני ציפר". הפולמוס סביב כתב העת הו! התרחש בעיקר כתגובה לגיליונות הראשונים. עם הזמן הובטח מקומו של "הו!" כאחד מכתבי העת המרכזיים והמשפיעים בעולם הספרות הישראלי.
הגיליון השלישי, שיצא לאור בפברואר 2006, כלל בין השאר: מאמר של דן מירון על הסיפור הבלשי ומקומו בתרבות הישראלית, תרגום של יוסף סדן מערבית לסיפור מתוך סיפורי אלף לילה ולילה ומספר מאמרים על חוג הסופרים הצרפתי "אוליפו".
הגיליון הרביעי, שיצא לאור בספטמבר 2006, כלל שיר של הזמר שלומי שבן.
בפתח הדבר לגיליון השביעי שיצא לאור בינואר 2009 הסביר מנור את פשר השם "הו!": "המילה "הו!" היא הזמנה להפוגה מן היומיום הבלתי-שירי ולקריאה נרגשת יותר, מְחָרֶפֶת-נפש יותר, בשירה. כתב העת "הו!" הוא פתיחת פתח לחידוש האופציה הרהוטה, העשירה והקוסמופוליטית בספרות העברית, ליצירה מתוך התכתבות מתמדת עם קולות של יוצרים לא עבריים, מתוך הסתכלות ביקורתית ומפוכחת על הישראליוּת ומתוך מוּדעוּת לקולותיה של העברית האחרת: הרב-תרבותית, העל-זמנית, הטרום-צברית". לאחר הגיליון נפסקה פעילות כתב העת לשלוש שנים, והגיליון השמיני יצא לאור רק במאי 2012.
הגיליון התשיעי, שיצא לאור באפריל 2013, כלל מבחר שירים של משוררים צעירים. במשך הזמן נתפס "הו!" גם כחממה בולטת לטיפוח משוררים צעירים, ובגיליון 21 נערך רב-שיח עם משוררים ילידי שנות השמונים והתשעים שמרבים לפרסם בכתב העת.
הגיליון ה-11 הוקדש באופן בלעדי לדרמטורגיה (מקורית לצד מתורגמת). הגיליון ה-12 הוקדש לשירה והוא כולל שירים גנוזים מעזבונה של דליה רביקוביץ. גיליון 13 הוא אנתולוגיה של תרגומי שירה מכעשרים שפות, משירה יוונית עתיקה ועד לשירה אמריקאית ואיראנית מהמאה ה-21; גיליון 15 הוקדש חלקית למסות ולרשימות על שירה; גיליון 16 הוקדש כולו לערבית וליידיש, שתי אחיותיה של התרבות העברית המודרנית. החלק הערבי בגיליון נערך בשיתוף עם "מכתוב", פורום המתרגמים של מכון ון ליר. הגיליון כולל ריאיון מיוחד עם נשיא המדינה ראובן ריבלין על אביו, המתרגם יוסף יואל ריבלין, ועל התרבות העברית וקשריה עם התרבות הערבית. גיליון 17 כלל 19 מסות העוסקות בקשר שבין שירה ומוזיקה.
גיליון 20 של כתב העת הוקדש לשאלה "מהי ספרות?" כ-95 סופרות וסופרים, משוררות ומשוררים, חוקרות וחוקרים השיבו על השאלה במסות קצרות על מהות הספרות בעיניהם. בין המשתתפים: פרופ' זאב שטרנהל במאמרו האחרון, ראובן ריבלין, א"ב יהושע ועוד. בחלקו השני של הגיליון, "מצעד הלהיטים של הו!" - מבחר של ארבעים השירים הבולטים שהתפרסמו ב-19 הכרכים הקודמים.