stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברנטש
גאוגרפיה > עמדה גאוגרפית

אברנטש שוכנת במובלעת מרכזית המהווה אזור מעבר בין חבלי ריוואטז'ו, ביירה באישה ואלטו אלנטז'ו. מיקומה מאפשר השפעות מגוונות מכמה תרבויות מקומיות שסבבו אותה.
היא נמצאת כ-50 ק"מ צפונית-מזרחית מן העיר סנטרן על גדות הנהר טחו.
העיר גובלת:
בצפון - עם וילה דה ריי, סרדואל ומאסאו.
במזרח - עם מאסאו וגאוויאו
בדרום - עם פונטה-דה-סור ושאמושקה
במערב - עם שאמושקה, קונשטנסיה,, ולה נובה דה ברקיניה וטומאר.
העיר נחשבת לצומת חשובה בדרכי הרכבת והכבישים, לרבות מסילת הברזל מדריד - בדחוס -ליסבון, הפוגשת גם את הקו גווארדה-ברנטש ואת כבישי הגישה בין ליסבון לפורטו. (כבישי A 23 וביירה באישה)
אברנטש שולטת מעל הכביש לאורך עמק הטז'ו מבלוור (בפרנזיית גאוויאו) עד לקונשטנסיה. היא שוכנת על גבעה עם עצי זית, גנים וכרמים. מבחינה היסטורית העיר המבוצרת נחשבה למקום אסטרטגי מבחינה צבאית.
גאוגרפיה > הידרולוגיה

לעיר שני מקורות מים ראשיים: הנהר טחו, החוצה את המוניקיפיום לאורך 30 ק"מ, והנהר אבלופיירה - מקשטלו לבודה.
דמוגרפיה

| אוכלוסיית מועצת אברנטש (1801–2011) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 | 2011 |
| 17,796 | 17,790 | 27,453 | 39,327 | 51,869 | 48,653 | 45,697 | 42,235 | 41,326 | 39,325 |
דמוגרפיה > פרגזיות

מועצת אברנטש מחולקת ל-13 פרגזיות:
אברנטש (סאו ויסנטה וסאו ז'ואו) ואלפרארדה
אלדיה דו מאטו וסוטו (Aldeia do Mato e Souto)
אלווגה וקונקאוואדה (Alvega e Concavada)
במפושטה (אברנטש)
קרוואליאל (אברנטש)
פונטש (אברנטש)
מרטינשל
מורישקש
פגו (אברנטש)
ריו דה מויניוש (אברנטש)
סאו פאקונדו א ואלה דאש מוש
סאו מיגל דו ריו טרוטו א רוסיו או סול דו טז'ו (São Miguel do Rio Torto e Rossio ao Sul do Tejo)
טראמגאל
דמוגרפיה > כלכלה

אברנטש הוא מרכז מסחר ותעשייה עבור האזור הסמוך המתאפיין בחקלאות פורייה. פועלת בעיר תעשייה מטלורגית ומטרלומכנית בעלת חשיבות לאומית, כגון מפעלי המשאיות Mitsubishi Fuso Truck Europe
כמו כן פועלת כאן ביישוב פגו תחנה תרמו-אלקטרית Tejo Energia, המפעל הגדול ביותר שבמחוז סנטארם.
אתרים חשובים בעיר > אתרים ומונומנטים היסטוריים

טירת אברנטש (Castelo de Abrantes)
שולטת על העיר מעל רמה בגובה 250 מ'. היא הייתה חלק מקו הביצורים של הנהר טז'ו (linha do Tejo) מן המאה ה-12 שהגן על פורטוגל. שמצפון לנהר טז'ו. הטירה תוכננה על ידי האבירים הטמפלרים. המורים ניסו מאוחר יותר לכבוש אותה מחדש.
הסגנון האדריכלי הוא מתקופת השיפוצים שלאחר מלחמת הרסטורציה של פורטוגל במאה ה-17. אז הונמכו וחוזקו החומות. במאה ה-18 בימי מלחמות חצי האי נוספו חומות מגן.
כנסיית סנטה מריה דו קשטלו (מרים הקדושה של הטירה) Igreja de Santa María do Castelo- נמצאת בתוך מתחם הטירה, היא כנסייה גותית שנבנתה במאה ה-14, ייתכן על חורבות מקדש רומי. בחפירות בה נמצא פסל רומי משיש.
הכנסייה איננה פעילה והפכה לאתר לתערוכות ארכאולוגיות עם קרמיקות אסלמיות, חפצי אבן רומיים וכלים פהיסטוריים.
כמו כן היא משמשת כמוזיאון של משפחת אלמיידה, רוזני אברנטש - מוזיאון דון לופו דה אלמיידה (Museo Dom Lopo de Almeida). נמצאים בה קברים מקושטים של המשפחה בסגנון מנואלי מסביבות שנות 1500.
בכנסייה ניתן לראות את הציור "השתחוות האמגושים" מאת גרגוריו לופש (1550-1490), פסל של השילוש הקדוש פרי יצירתו של פסל אלמוני בשם M.P
בחדר הכמרים - סקריסטיה - נשמרים כתבי יד מאוירים מימי הביניים. במקהלה רואים פריזה מעץ כהה המתארת שני מלאכים שרים.
משער הכנסייה לפי האגדה עלה נונו אלוורש על הפרד ויצא אל הקרב באלז'ובארוטה.
כנסיית סאו ויסנטה (ויקנטיוס הקדוש ) - עם צריח חסר - כנסייה מונומנטלית שנבנתה על ידי המסדר הצבאי של ישו המשיח
סגנונה מנייריסטי עם עמודים קלאסיים, גמלון, נישות ומעקה מעל השער הראשי. בתוכה תשעה מזבחים, כל אחד בתוך שלוש קפלות צידיות, ועוד שלושה בקצה של כל ספינה. בכנסייה שפע של פסלים ושני פנלים המתארים את חיי וינסנט הקדוש. בין הספינות עמודים טוסקניים. עבודת הקודש מתלווה בצלילי עוגב מפואר מן המאה ה-18.
כנסיית סאו ז'ואו בפטישטה (כנסיית יוחנן המטביל) - בסגנון בעיקר פיליפיני (שוקמה בימי פילפה השני) בה שני צריחים שלא הושלמו
כנסיית הרחמים - Igreja de Misericordia - ברחוב הרפובליקה (Rua da República) נבנתה ב-1584. כוללת שישה ציורים מרשימים המיוחסים לגרגוריו לופש
ככרות המרכז ההיסטורי - רחובות וככרות צפופים במדרון של גבעת הטירה. ככר בראו דה בטאליה (Praça Barão da Batalha - מכונה לפי שמו של מושל צבאי של העיר מאמצע המאה ה-19), שוק הקש לשעבר, הפך למקודת מפגש מרכזית של העיר, שהפכה למדרחוב בסוף המאה ה-20. הדרום המרכז ההיסטורי נמצאת הספרייה העירונית השוכנת במנזר דומניקני לשעבר מן המאה ה-16 ובה קלויסטר עם עמודים דוריים.
קפלת סנטה אנה
מנזר סאו דומינגוש
מנזר התקווה - Convento da Esperança
קפלת סאו לורנסו
אנדרטת הנופלים למען המולדת 1914–1918 - עוצבה על ידי רוי רוקה גמיירו
אתרים חשובים בעיר > אתרי תרבות ופנאי

המוזיאון העירוני דון לופו דנ אלמיידה
הגן הפתוח לפסלי ברזל
אקוואפוליס - פארק עירוני על גדת הנהר
הספרייה העירונית על שם אנטוניו בוטו
קולנוע סאו פדרו - נחנך בשנת ב-1949 במקום כנסייה בעלת אותו שם שנחרבה.
הגלריה העירונית לאמנויות "קארטל"
הפארק סאו לורנסו
חוף הרחצה של הנחל אלדיה דו מאטו
פארק הסקייטבורדינג - קשטלו דה אברנטש
האצטדיון העירוני - עיר הספורט (כדורגל, אתלטיזם)
מגרש הבייסבול
מסלול הקרטינג (קרטודרומו) - רוסיו מדרום לטז'ו
הסכר קשטלו דה בודה -אתר לשיט - קנו, קאיאק, גלישת רוח - ולדיג
פארק הרפובליקה - נפתח ב־1943 במקום שבו היה הככר העתיקה "רוסיו" של העיר
אירועים וחגיגות

24 בפברואר יד ליום א' הראשון בחודש מרץ - היריד השנתי ביום מתיא הקדוש
14 ביוני - חג העיר אברנטש - שיאה של חגיגה המתחילה ב-9 ביוני
סוף השבוע האחרון של חודש אוקטובר - השוק הלאומי לקונדיטוריה מסורתית - במרכז ההיסטורי
בשבתות הראשונות של כל חודש - שוק המטבעות - בככר בראו דה בטליהFeira da Ladra (Numismática)
בשבת האחרונה של כל חודש הכולל חמש שבתות - Feira franca השוק החופשי - במרכז ההיסטוריה
fESTA - פסטיבל להקות הזמרה המעורבות של המכללה הטכנית של אברנטש, המאורגן על ידי Esta Tuna
ערים תאומות

צרפת פרטנה (אנ'), צרפת (מ־1994)
כף ורדה סאו ניקולאו, כף ורדה (מ־1998)
ספרד קסרס, ספרד (מ־2005)
איסלנד גרינדוויק, איסלנד (מ־2005)
יפן היטויושי, יפן (מ־2009)
ספרד ארנדו, ספרד
גרמניה ויינשטאדט, באדן-וירטמברג, גרמניה
אירלנד טיפררי, אירלנד
קוסובו פושה קוסובה (אנ'), קוסובו
לקריאה נוספת

Miguel Cortes y Lopes Diccionario historico-geografico de la Espana antigua, tarraconense, bética y lusitana tomo III, Imprenta real, Madrid 1836
José Saramago Journey of Portugal The Harvill Press, London 2000
Eduardo Manuel Tavares Campos - Notas Históricas sobre a Fundação de Abrantes", Câmara Municipal de Abrantes, 1984
Albert-Alain Bourdon - Histoire du Portugal, Chandeigne, Paris 2010
הערות שוליים

↑  M.Cortes y Lopes 1836 עמ' 404
1 2  J:Samarago 2000  עמ' 251
↑  יישובים בעלי אוטונומיה מסוימת, בראשות  "שופטים" שנבחרו על ידי אספות "אנשים טובים"
↑  A.A.Bourdon. עמ' 37
↑  קמואש - "לואיזיאדות" שיר 4, בית 23
↑  J.A.T.Rebelo da Silva 2015 עמ' 413 הערה 74
↑  אתר אזרחי באברנטש
↑  אנציקלופדיית ברוקהאוס אפרון
↑  J:Samarago 2000  עמ' 252
↑  J.Samarago עמ' 253
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555456805171  BnF: cb15535433m (data)  GND: 4745704-1  LCCN: n85170186  MusicBrainz: d5d5a1b0-a720-472b-bb23-c1819ba39ece  VIAF: 163482393   WorldCat (עם VIAF): 163482393 
טירת אברנטש
בית המאסר שבמתחם המבצר אברנטש
מראה מאברנטש
הפרגזיות של אברנטש
כנסיית סנטה מריה דו קשטלו. מוזיאון לופו דו אלמיידה
אקוואפוליס
עסקת ג'יבריל

השבוי חזי שי חוזר מהשבי במסגרת עסקת ג'יבריל
יוסף גרוף בחזרתו מהשבי
עסקת ג'יבריל הייתה עסקת חילופי שבויים בין ישראל לבין ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית של אחמד ג'יבריל, שנעשתה ב-21 במאי 1985, ובמסגרתה שוחררו 1,151 אסירים ועצירים ביטחוניים שהיו כלואים בישראל כנגד שלושה שבויי צה"ל.
פרטי העסקה

במסגרת העסקה שוחררו 1,151 אסירים ועצירים ביטחוניים שהיו כלואים בישראל כנגד שלושה שבויי צה"ל ממבצע שלום הגליל: חזי שי (במקור יחזקאל שחודה), שנפל בשבי ארגון הטרור של אחמד ג'יבריל בקרב סולטאן יעקוב, נסים סאלם ויוסף גרוף, שנשבו כחלק מקבוצה של שמונה חיילי נח"ל והועברו לידי ארגון הטרור של אחמד ג'יבריל. הייתה זו אחת ממספר עסקאות חילופי שבויים שביצעה מדינת ישראל עם ארגון טרור על רקע המלחמה בלבנון, במבצע ליטני ושנה וחצי קודם לכן עם אש"ף. יש המכנים אותה 'עסקת ג'יבריל השנייה' כי העסקה הראשונה עם ג'יבריל נחתמה ב-1979 - לאחר שביית החייל אברהם עמרם בלבנון.
האסירים הביטחוניים שוחררו בשלוש קבוצות, במקביל לשחרור הדרגתי של שבויי צה"ל:
394 אסירים הוטסו לז'נבה ושוחררו שם.
605 אסירים שוחררו בשטחי רצועת עזה ויהודה ושומרון.
151 אסירים מכלא אנצאר שוחררו לסוריה במעבר קוניטרה.
עם המשוחררים נמנו:
קוזו אוקמוטו, אחד ממבצעי הטבח בנמל התעופה לוד שנידון לשלושה מאסרי עולם.
אחמד יאסין, שנידון בשנת 1983 ל-13 שנות מאסר. לאחר שחרורו הקים את ארגון החמאס.
ג'יבריל רג'וב, שנידון ב-1970 למאסר עולם על זריקת רימון לעבר משאית של צה"ל.
מחמד סולימאן אל זקי, רוצח ילדי משפחת ארויו, שנידון למאסר עולם.
פאוזי נימר, ערבי ישראלי שנידון ל-27 מאסרי עולם על עמידה בראש חוליית טרור שביצעה 22 פיגועים באזור חיפה ורצחה 3 יהודים.
זיאד אבו עין, הורשע בהנחת פצצה שהרגה שני נערים בטבריה. מת ב-2014 מהתקף לב במהלך הפגנה נגד המאחז "עדי עד".
דאוד תורכי, ראש רשת הריגול והחבלה היהודית ערבית שכללה גם את אודי אדיב.
חאלד אבו עוסבה, אחד משני המחבלים שביצעו את פיגוע כביש החוף ונותרו בחיים.
על פי תנאי העסקה כמחצית מהמשוחררים גורשו, וכמחציתם שוחררו לבתיהם ביהודה, שומרון ורצועת עזה.
הפולמוס סביב אישור העסקה

ממשלת האחדות הראשונה בראשות שמעון פרס אישרה את העסקה ברוב גדול, שכלל גם את שרי הליכוד והמפד"ל. יצחק נבון היה השר היחיד שהתנגד. מאוחר יותר נימק נבון את החלטתו באומרו: ”חשבתי שזה מופת גרוע שאנחנו נראה לכל האויבים שמבחינתם העסקה הטובה ביותר היא לחטוף חיילים ואזרחים, שאפשר להשיג תמורתם את שחרורם של מאות אסירים ומחבלים... צריך שיהיה כוח להגיד למשפחות השבויים - יש קו שהמדינה אינה יכולה לחצות אותו”.
על הממשלה נמתחה ביקורת ציבורית חריפה על שהסכימה לשחרר מחבלים כה רבים, בהם כאלה שנשפטו למאסר עולם על רצח אזרחים רבים, וכן על שהסכימה לעסקה ללא החזרתם של נעדרי קרב סולטאן יעקוב. שמואל תמיר, ראש הצוות המטפל בהשבת השבויים והנעדרים, שבשנים שקדמו לעסקת ג'יבריל עסק במשא ומתן לשחרור שבויים שהוביל אף הוא לשחרור מחבלים, התנגד לעסקה וראה אותה כבלתי סבירה לעומת קודמותיה. הוא פרש מתפקידו לאחר ביצוע העסקה, לאחר שדחה את פרישתו לבקשת שר הביטחון, כדי לא לפגוע במשא ומתן.
10 שנים לאחר מכן, בנימין נתניהו, שכיהן כשגריר ישראל באו"ם בזמן חתימת ההסכם, מתח ביקורת חריפה בספרו "מקום תחת השמש" על העסקה שהתגבשה:
מלכתחילה ראיתי בעסקת ג'יבריל מכה אנושה לכל מאמציה של ישראל לגבש חזית בינלאומית נגד הטרור. כיצד תוכל ישראל להטיף לארצות הברית ולמערב לאמץ מדיניות של אי-כניעה לטרור, כשהיא עצמה נכנעת בצורה מבישה כל כך? הייתי משוכנע ששחרור כאלף מחבלים שייכנסו לשטחי יש"ע יביא בהכרח להסלמה איומה של אלימות, שכן טרוריסטים אלה יתקבלו כגיבורים, כדוגמה של חיקוי לנוער הפלסטיני. ... התוצאות לא איחרו לבוא. היום כבר ברור ששחרור אלף המחבלים היה אחד מן הגורמים שסיפקו מאגר של מתסיסים ומנהיגים שהציתו את אש האינתיפאדה.
לאחר השחרור

מיד לאחר השחרור, במסיבות שנערכו במקומות מגוריהם, קראו חלק מהמשוחררים לחידוש המאבק האלים נגד ישראל. תוך שנה לאחר העסקה גורשו חמישה מהמשוחררים ונוספים נעצרו במעצר מנהלי. בין העצורים מחדש היה זיאד אבו עין, ראשון המשוחררים שהוחלט להעמידו לדין. אבו עין נחשד כי תכנן חטיפת אוטובוס. במרץ ואפריל 1986 ביצעה חוליה שכללה שלושה מהמשוחררים מספר פיגועי ירי בעיר העתיקה וסביבתה שבהם נרצחו זהבה בן-עובדיה והתייר פול אפלבי. חברי החוליה, עלי מוסלמני, עלאא בזייאן ואיברהים עוואדה, היו המשוחררים הראשונים שנאשמו על ידי כוחות הביטחון של ישראל בהשתתפות בביצוע פיגועים. ב-2011 שוחררו בזיאן ומסלמאני בשנית במסגרת עסקת שליט, ומסלמאני נבחר לראש עיריית א-ראם ברשות הפלסטינית. בזיאן חזר לעסוק בטרור, נעצר במהלך מבצע שובו אחים ב-2014 והוחזר לריצוי יתרת מאסרו (14 שנה).
חלק גדול מהמשוחררים היווה את עמוד השדרה של הנהגת האינתיפאדה הראשונה שפרצה פחות משלוש שנים לאחר העסקה. זאב שיף ואהוד יערי כותבים:
עסקה זו רוקנה כמעט את בתי הכלא מאסירים ביטחוניים ושלחה בחזרה לתוך השטחים מאות פעילים מאומנים ובעלי הכרה. אין עוד ספק, שמשוחררי העסקה ההיא (שכונתה בשם הצופן "זמירות חדשות") שיחקו תפקיד מרכזי באינתיפאדה. לפי הערכות מוסמכות יותר משליש מביניהם חידשו את פעילותם במחתרת בצורה זו או אחרת בתוך שנה בלבד ממועד יציאתם לחופשי. רוב הנותרים נכנסו לפעולה כמעט ללא שהיות עם פרוץ גל המהומות הראשון.
יובל דיסקין, ששימש באותן השנים כרכז השב"כ של נפות שכם, ג'נין וטולכרם, כתב לימים:
שחרור האסירים בעסקת ג'יבריל הוא הגורם העיקרי לשינויים והתהליכים שהובילו לאינתיפאדה הראשונה. הייתי שם בשטח והרגשנו את זה יום-יום. המסה של האסירים ששוחררה אז בנתה מנהיגות חדשה קיצונית ואקטיביסטית. זה יחד עם התרוממות הרוח והתחושה שהצליחו לכופף את מדינת ישראל הוביל לפיצוץ.
משה ארנס, שבעת העסקה כיהן כשר בלי תיק ותמך בעסקה, אמר 24 שנים מאוחר יותר כי אישור העסקה היה טעות:
ברגע שהתברר לי שחלק מהמשוחררים בעסקה חוזרים לבצע פיגועים, היה לי ברור שהעסקה הייתה שגויה. אבל אז כולנו קיבלנו ללא ערעור את עמדת שר הביטחון, יצחק רבין, בנושא. גם לעובדה שמדובר בשלושה שבויים חיים שלנו היה משקל רב בהחלטה. ייתכן שהדברים היו אחרת אם היה מדובר בגופות.
ביוני 2017 חזר לישראל יוסף אבו אל-חיר, אשר שוחרר בעסקת השחרור עם אש"ף מ-1983, 34 שנים לאחר שגורש. אל-חיר הורשע בין היתר בביצוע מתקפת הטרור בחיפה בה נרצחו 2 יהודים. מיד כשחזר נעצר. ועדת שחרורים בבית המשפט המחוזי בנצרת פסקה שהוא הפר את תנאי שחרורו, ולכן יחזור לרצות את מלוא עונשו, 15 מאסרי עולם ועוד 30 שנות מאסר.
לקריאה נוספת

רונן ברגמן, "מדינת ישראל תעשה הכל - הקרב החשאי על השבויים והנעדרים", הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2009
הערות שוליים

↑  חיים רביד, דוד גולן, איזה עצבים, חדשות, 21 במאי 1985
↑  ברגמן, עמ' 110
↑  ברגמן, עמ' 77
↑  ברגמן, עמ' 109
↑  פרשנות: האם אנו באמת בדרך לעסקת שליט?, חדשות 2
↑  יוסי ורטר, האם בנימין נתניהו ואהוד ברק זוממים על מפץ פוליטי חדש?, באתר הארץ, 27 בנובמבר 2009
↑  אבינעם בר יוסף, מחבלים גדלים בתפר הירושלמי, מעריב, 9 במאי 1986
↑  אבינעם בר יוסף, מתחיל משפט מחבל ששוחרר, מעריב, 19 בדצמבר 1985
↑  אילן בכר, המחבל עם הטוטו, מעריב, 28 באפריל 1986
אילן בכר, בדיקה בליסטית הוכיחה, מעריב, 29 באפריל 1986
↑  אילן בכר, משוחררי ג'יבריל הנהיגו את כנופיית הרצח במזרח ירושלים, מעריב, 6 במאי 1986; המשך
מאסר עולם למחבל שרצח, מעריב, 5 בנובמבר 1986
↑  טלי בן עובדיה, הסוף ידוע מראש, ידיעות אחרונות, 5 ביולי 2016
وكـالـة مـعـا الاخـبـارية, وكـالـة مـعـا الاخـبـارية (בערבית)
↑  רע"ב 328/15 נידאל בן עבד אלרזאק זלום נ' היועץ המשפטי לממשלה, בית המשפט העליון, 3 בדצמבר 2015
↑  רון בן ישי, עסקת שליט תקועה - סיכוי תוך כמה חודשים, באתר ynet, 3 בספטמבר 2008
↑  יובל דיסקין, "לא לשחרר אסירים תחת לחץ", באתר ynet, 23 ביוני 2014
↑  בשנים 1984-1983 כיהן ארנס כשר הביטחון, והוביל עסקת חילופי שבויים שבה הוחלפו 4,700 מחבלים ואסירים ביטחוניים בתמורה לשישה חיילי נח"ל שהיו בשבי אש"ף.
↑  אריק בנדר, כשהשרים הצביעו כן, "מעריב", 17 במרץ 2009
↑  אחיה ראב"ד, משוחרר עסקת ג'יבריל שב לארץ אחרי 34 שנה - והוחזר לכלא, באתר ynet, 5 ביוני 2017
מתתיהו שמואלביץ'

| --- | --- |

מתי שמואלביץ עם שחרורו מכלא עכו, 1949
 לידה:  19 בינואר 1920 לודז', פולין
 פטירה:  3 בדצמבר 1995 (בגיל 75)
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 תפקיד:  מנכ"ל משרד ראש הממשלה 
 מפלגה:  הליכוד 
 בן או בת זוג:  ש. שפרה 
 
מתתיהו (מתי) שמואלביץ' (19 בינואר 1920 - 3 בדצמבר 1995) היה מגדולי לוחמי הלח"י, נידון למוות וברח פעמיים מבית הכלא. שימש בתפקיד מנכ"ל משרד ראש הממשלה בימי מנחם בגין ויצחק שמיר.
קורות חייו > תחילת דרכו

נולד בעיר לודז' בפולין. בגיל 13 הצטרף לבית"ר ובגיל 17 עלה לארץ ישראל. הוא עלה באופן בלתי ליגלי עם קבוצת אנשי בית"ר בספינת מעפילים במסגרת עליית אף על פי. ביום כיפור 1938 הגיע לחוף בנימינה והצטרף לפלוגת בית"ר במקום. עם הפילוג באצ"ל הצטרף ללח"י.
קורות חייו > מחנה לטרון והבריחה ממנו

באוגוסט 1941 נעצר בתל אביב ונשלח בצו מעצר מינהלי ללא משפט למחנה המעצר מזרעה בצפון עכו (כיום המרכז הרפואי לבריאות הנפש - מזרע), שם פגש רבים מחבריו אנשי לח"י בתוכם יצחק שמיר ונתן ילין-מור. בדצמבר 1942 הועברו עצורי לח"י ממזרע למחנה המעצר בלטרון. מיד החלה קבוצה של 20 עצורים, שנתגבשה עוד במזרעה, לחפור מנהרה. חפירת המנהרה נמשכה כתשעה חודשים. היה צורך לדאוג לכלים מיוחדים לחפירה, להוצאת האדמה ופיזורה מבלי שירגישו בה לא רק השומרים אלא גם שאר העצורים שלא הובאו בסוד הבריחה. היה גם צורך לספק תאורה ואוורור במנהרה. את האדמה שהוצאה פזרו בערוגות נוי שנבנו סמוך לצריפים. אורך המנהרה היה כשבעים מטר והיא עברה מתחת לגדר המחושמלת. בתיאום ובעזרה של חברים מבחוץ יצאו בלילה של 1 בנובמבר 1943 20 עצורי לח"י ובתוכם שמואלביץ, אל החופש.
הוא שב לעבודת המחתרת ופעל לגיוס חברים ואוהדים למחתרת. ב-5 באפריל 1944 כשהלך ברחוב החשמונאים בתל אביב, נתבקש על ידי משמר בריטי להזדהות. בתגובה הוא החל להימלט. הבריטים פתחו עליו באש והוא החזיר אש ופגע בשוטר בריטי. לבסוף נפגע מקליע ברגלו ונפל. שני חיילים בריטים ניגשו אליו ודרסו אותו עם נעליהם המסומרות בזרועו, לפתע הגיח אמבולנס, והאחות החלה לטפל בו תוך כדי שגוערת בחיילים לבל יפריעו לה לטפל בפצוע, וכך הוא ניצל. הוא הזדהה בשם ״רפאל בירנבוים״. הבריטים לא זיהו אותו כאחד מ-20 הבורחים מלטרון עד שאמר להם זאת במשפטו.
קורות חייו > כלא ירושלים ועכו

בכלא המרכזי בירושלים (במגרש הרוסים) החליט שמואלביץ להפוך את משפטו למשפט פוליטי. למזלו הוא היה זמן מה בתא עם ישראל אלדד שעזר לו בניסוח הנאום בפני השופטים. בין הדברים שנאמרו על ידו במשפט היו ”כשאבותי הילכו בארץ הזו תחת מלכות דוד, אבותיכם עוד קיפצו בג'ונגל על העצים”. ובהתייחס לרודנות שאפיינה את המשטר הבריטי הכריז, בהזכירו את ספינת המעפילים שטובעה בידם על 700 נוסעיה: ”סטרומה, רבותי! סטרומה!”
נאומו של שמואלביץ עשה רושם גדול בארץ והתפרסם בעיתונים, דבר שמעיד על שינוי לטובה של יחס היישוב בארץ ללח"י. בית המשפט מצא אותו אשם ודן אותו למוות בתלייה, הוא הולבש בבגד אדום והוכנס לתא הנידונים למוות, אך לבסוף הלחץ הציבורי השפיע על הבריטים והם המתיקו את עונשו למאסר עולם. לצורך ריצוי עונשו הוא הועבר לכלא ירושלים, אך לאחר גירוש 251 עצורי המחתרות לאריתריאה הוא ארגן שביתת רעב והפסקת עבודה למשך 48 שעות, ובעקבות זאת הועבר לכלא עכו.
ב-4 במאי 1947 ברח מהכלא על ידי הפריצה לכלא עכו, אך לרוע מזלו נהג הרכב שנסע בו טעה ובמקום לנסוע מזרחה, הוא פנה דרומה ונתקל ביחידה של חיילים בריטיים (כלניות) שפתחו באש. הרכב התמלא בפצועים והרוגים. שמואלביץ עצמו נפצע, ונמלט פצוע לשדה תבואה. חייל בריטי שגילה אותו התכוון להורגו אך בשנייה האחרונה הגיע סגן מנהל הכלא למקום וחצץ ביניהם.
לאחר זאת, חפרו הוא וחבריו מנהרה בתאם אל האולמות העתיקים שתחת הכלא, אך כעבור חפירה ממושכת וכשלונות מספר שנבעו ממפולות עפר וסלעים הבינו שאין מנוס מלהשיג קרשים וסמוכות בהם יחזקו את המנהרה. התכנון היה לעשות "מכה" - 60 אסירי אצ"ל ולח"י ימלטו בלילה אחד דרך המנהרה בעזרת חבריהם מבחוץ, ואילו הבריטים לא ידעו לעולם כיצד התרחש הדבר. החפירה בתאם בוצעה בתוך עמוד היישר כלפי מטה, והפתחים (בעמוד ובתקרת האולם שתחתיו) הוסוו היטב ולא היה סיכוי לעיניים זרות לגלותם. הבריחה נועדה להתבצע באחד הלילות שבין 5 ל-10 בדצמבר, אולם לאחר החלטת האומות המאוחדות ב-29 בנובמבר 1947 על תוכנית החלוקה, התקיפו האסירים הערביים בכלא עכו את האסירים היהודים שהתגוננו יפה. בעקבות זאת הוחלט להעביר את האסירים היהודים לכלא ירושלים – המנהרה נשארה מיותמת.
בכלא ירושלים שימש כמנהיג אסירי הלח"י והאצ"ל, והיה למוכתר תא 23. שמואלביץ' וחבריו לתא תכננו בריחה מן הכלא באמצעות חפירת מנהרה. ב-20 בפברואר 1948 יצאה התוכנית אל הפועל, ו- 12 אסירים מהאצ"ל ומהלח"י נמלטו מכלא ירושלים דרך מנהרה שחפרו, אשר התחברה למערכות הביוב, כשהם מחופשים לפועלי עירייה שבאו לתקן את הביוב בבית הסוהר. ראשון הנמלטים היה שמואלביץ' מנהיג הבריחה, ואחריו יצא משה סבוראי. אחריהם יצאו בזוגות עוד עשרה אסירי לח"י ואצ"ל, כאשר כל זוג שיוצא ממערכת הביוב בתחפושת פועל, מגביר את חשדם של השומרים. הבורח ה-13 נתפש והוחזר אל הכלא. בכך השלים שמואלביץ' שלוש בריחות משלושה בתי כלא שונים של הבריטים: לטרון, עכו, וכלא ירושלים. לאחר הבריחה הסתתר בביתו של הרב שלמה גורן. שמואלביץ' החל לפרסם את זכרונותיו בעיתון הלח"י "מברק".
קורות חייו > קום המדינה

לאחר רצח מתווך האו"ם הרוזן פולקה ברנדוט בחודש ספטמבר 1948, נעצרו מתי שמואלביץ' ונתן ילין-מור והובאו למשפט בבית דין צבאי מיוחד בעכו באשמת ניהול ארגון טרור. ב-10 בפברואר 1949 נגזרו על ילין מור 8 שנות מאסר ועל שמואלביץ' 5 שנות מאסר אולם הם ניחנו כעבור מספר ימים במסגרת חנינה כללית.
שמואלביץ' הצטרף למפלגת הלוחמים שרבים מיוצאי הלח"י נמנו עם חבריה והיה מועמד במקום השני ברשימתה בבחירות לאספה המכוננת אולם המפלגה זכתה רק במנדט אחד ושמואלביץ' נשאר מחוץ לכנסת.
בשנת 1949 נישא לתקוה בת יצחק אילון, ונולדו להם שתי בנות: שרה קולקר, פסיכולוגית קלינית ופסיכואנליטיקאית, וצביה שמואלביץ'. בשנת 1964 נישא למשוררת ש. שפרה. בשנות ה-50 של המאה העשרים היה מו"ל של הוצאת כתבים (עד לרכישתה על ידי הוצאת מ. מזרחי).
מהקמת המדינה ועד לשנות ה-70 עבד שמואלביץ' בעסקים פרטיים שונים. בשנת 1972 הצטרף שמואלביץ' לתנועת החרות, ובשנת 1980 מינה ראש הממשלה מנחם בגין את שמואלביץ' למנכ"ל משרד ראש הממשלה. בתוקף תפקידו זה, היה ממונה מטעם הממשלה על הסכם תשלום הפיצויים למפוני סיני, ועל קשריה של ישראל עם מדינה זרה. לאחר התפטרותו של בגין מהממשלה בחודש אוגוסט 1983, המשיך שמואלביץ' לכהן בתפקיד מנכ"ל משרד ראש הממשלה בממשלתו של יצחק שמיר עד להקמת ממשלת האחדות הלאומית בראשות שמעון פרס בחודש ספטמבר 1984. לאחר שסיים שמואלביץ' את תפקידו במשרד ראש הממשלה, המשיך בפעילות בליכוד.
ספר זכרונותיו בימים אדומים פורסם לראשונה בשנת 1949 והיה לרב-מכר. מהדורות נוספות הופיעו בשנים 1978 ו-2004.
שמואלביץ' נפטר ב-3 בדצמבר 1995 בתל אביב, בגיל 75.
לקריאה נוספת

מתתיהו שמואלביץ, בימים אדומים-זכרונות איש לח"י, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1978.
נחמיה בן-תור, הבריחה הגדולה, הוצאת בורסי, 1993.
נתן ילין-מור, לוחמי חרות ישראל, הוצאת שקמונה, 1974.
הערות שוליים

↑  העשרים שעלו מתוך האדמה (עדותו של מתי שמואלביץ על בריחת ה-20 מלטרון), אתר לח"י.
↑  יעקב העליון, מצל הגרדום למשרד ראה"מ, מעריב, 4 בינואר 1980
↑  משפטו של מתתיהו שמואלביץ', אתר הלח"י
↑  מתתיהו שמואלביץ נידון למיתה, דבר, 28 ביוני 1944
↑  ראו עדותו:  חיים שכאלה עם הרב שלמה גורן זצ"ל, סרטון בערוץ "AR G", באתר יוטיוב (אורך: 02:40:23), דקה 25:40
↑  שוחררו פרידמן ילין, שמואלביץ וכל עצורי לח"י, חרות, 13 בפברואר 1949
↑  רשימת לוחמים, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה
↑   חיים לוינסון, פנסיה תקציבית: השחיתות הגדולה בתולדות המדינה, באתר TheMarker‏, 28 באפריל 2015
↑  מתתיהו שמואלביץ באתר הלח"י
|  מנכ"לי משרד ראש הממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  אהוד אבריאל  |  טדי קולק  |  יעקב הרצוג  |  שמחה דיניץ  |  מרדכי גזית  |  עמוס ערן  |  אליהו בן-אלישר  |  מתתיהו שמואלביץ'  |  אברהם טמיר  |  יוסי בן אהרון  |
|  1951–1952  |  1952–1964  |  1966–1972  |  1972–1973  |  1973–1975  |  1975–1977  |  1977–1980  |  1980–1984  |  1984–1986  |  1986–1992  |
|  שמעון שבס  |  צבי אלדרוטי  |  אביגדור ליברמן  |  משה ליאון  |  יוסי קוצ'יק  |  רפי פלד  |  אביגדור יצחקי  |  אילן כהן  |  רענן דינור  |  איל גבאי  |
|  1992–1995  |  1995–1996  |  1996–1997  |  1997–1999  |  1999–2001  |  2001–2001  |  2001–2004  |  2004–2006  |  2006–2009  |  2009–2011  |
|  הראל לוקר  |  אלי גרונר  |  יואב הורוביץ  |  רונן פרץ  |  צחי ברוורמן  |  יאיר פינס  |  נעמה שולץ  |  יוסי שלי  |  |  |
|  2011–2015  |  2015–2018  |  2019–2018  |  2019–2020  |  2020–2021  |  2021–2022  |  2022  |  מ-2023  |  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007410529405171  BnF: cb155475505 (data)  GND: 1051482879  ISNI: 0000 0004 1821 5659  LCCN: no2004053807  SELIBR: 137141  VIAF: 19993338   WorldCat (עם VIAF): 19993338
א-ריש

הפילבוקס בתל גיבורים (תל א ריש)
בית הבאר של טאסו ליד בית קברות טאסו למרגלות תל גיבורים (תל א ריש)
א-ריש הייתה שכונה ערבית של יפו ממזרח לשכונת אבו כביר. לפי אחת המסורות קיבל התל את שמו, שמשמעותו "תל הראשים", ב-1775, כאשר קצין מצרי שמרד בטורקים טבח בתושבי יפו וריכז את גולגולותיהם במקום.
במלחמת העצמאות > הקרב הראשון

בפרוץ שלב א' של מלחמת העצמאות - שלב מלחמת האזרחים, ריחף איום ממשי גם על שכונותיה הדרומיות של תל אביב, על בת ים, מקוה ישראל, ושכונות מולדת וגרין שבפאתי חולון. הערבים ניצלו את יתרון הגובה של תל א-ריש שחלשה על סביבותיה מרום 44 מטרים והציבו עליה שני מקלעים כבדים מדגם שפנדאו, האחד בבית הלבן שבגבעת החרבה והאחר בבית האדום. בנוסף, בראש התל הייתה עמדת פילבוקס מבוצרת. ב-12 בדצמבר 47 התקיפו ערבים, מעמדה בגבעת החרבה בפאתי תל א-ריש, בירי, את שכונת גרין בחולון והניסו יהודים מבתיה הקיצוניים. בפעולת תגמול למחרת כבשו אנשי פלוגת החי"ש החולונית, לימים פלוגה ב' של גדוד 51 של גבעתי, את הגבעה ופרקו את עמדת הירי אך נסוגו מפני התקפת נגד ערבית במהלכה נהרג אחד הלוחמים.
התחבורה היהודית מתל אביב לחולון ומשם לירושלים ולמושבות הדרום בואכה נגב שבה והותקפה מאבו כביר, א-ריש, יאזור ובית דג'אן. עקב כך הוסטה בינואר 1948 התחבורה לנתיב עוקף - דרך הביטחון, בשולי השכונות הדרומיות של תל אביב. דרך זו שימרה עורק תחבורתי פתוח בין תל אביב וירושלים ותל אביב ומושבות הדרום עד כיבוש האזור במבצע חמץ.