ז'ורז' קיווייה
הקריירה המדעית > המחלוקת עם לאמארק

ז'אן בפטיסט דה-לאמארק היה מבעלי המחלוקת הגדולים ביותר של קיווייה. לאמארק היה אף הוא זואולוג במוזיאון הלאומי, והשקפותיו היו שונות מאוד מאלו שפיתחו קיווייה ועמיתיו. לאמארק היה חסיד נלהב של תאוריית "שרשרת הקיום הגדולה" (The great chain of being) לפיה הייתה התפתחות של היצורים החיים במהלך ההיסטוריה. לאמארק פיתח את תאוריית הטרנסמוטציה (אבולוציה) של המינים והיה הראשון להציע תאוריית אבולוציה מתוחכמת. הוא סבר כי איברים מסוימים של בעלי חיים מתפתחים או מתנוונים בהתאם לשימוש בהם. עם הזמן השינויים האלה מועברים בירושה לצאצאיהם וכך נוצר מנגנון של אבולוציה:
למעשה, השפעת הסביבה על כלל הגופים החיים היא תמידית, אולם קשה לנו לעתים להבחין בכך, שכן שינויים אלה נראים או מזוהים רק לאחר תקופה ארוכה למדי
הדוגמה המפורסמת ביותר לכך היא הג'ירפות. לאמארק מתאר עדר ג'ירפות שמגיע לסביבת מרעה חדשה בה העצים גבוהים יותר מהרגיל. הג'ירפות מותחות את צוואריהן על מנת שיוכלו להגיע לעלים וכך מאריכות אותם מעט. הן מעבירות תכונה זו לצאצאיהן, שבתורם אף הם ינהגו כך. לאחר שנים רבות מאוד תתקבלנה ג'ירפות בעלות צוואר ארוך במיוחד. זאת ועוד, לאמארק ניסח שני חוקים המיטיבים להסביר את שורשי התאוריה שלו:
בכל חיה שעדיין לא מיצתה עד תום את תהליך ההתפתחות שלה, שימוש תכוף ומתמשך באיבר מסוים יחזק, יפתח ואף יגדיל איבר זה, כשהשינוי בכוח יהיה פרופורציונלי לזמן השימוש. מנגד, אי-שימוש קבוע באיבר מסוים יחליש אותו באופן בלתי מורגש ואף יפחית בהדרגה את היכולת הפונקציונלית שלו, עד שלבסוף הוא ייעלם לגמרי
כל התכונות הנרכשות או האובדות, מהן עיצב הטבע את היצורים בעזרת ההשפעה הישירה של הסביבה בה גדלו, או במילים אחרות בעזרת ההשפעה של השימוש או אי השימוש התכוף באיברים מסוימים; כל התכונות הללו נשמרות על ידי מנגנון הרבייה ומועברות לולדות החדשים של אותו המין, זאת בתנאי שהשינויים הנרכשים הללו יהיו משותפים לשני המינים (זכרים ונקבות), או לפחות לפרטים בקבוצה שאחראים על הבאת הצאצאים
שני חוקים אלו, שנוסחו בספרו החשוב של לאמארק "פילוסופיה זואולוגית" בשנת 1809, מבהירים נקודות חשובות בתאוריה שלו. אנו יכולים לראות את ההבדלים הבולטים בין לאמארק לקיווייה. לאמארק היה אבולוציוניסט ואילו קיווייה היה פיקסיסט, שדגל בקיבעון המינים. לאמארק לא האמין בהכחדה של מינים לאורך ההיסטוריה, ואילו קיווייה היה מחלוצי החוקרים בתחום זה. לאמארק התפרסם כחוקר המעלה השערות בהתבסס על ממצאים מעטים, ומנגד היה קיווייה ידוע כמדען קפדן שלא מסתפק בשום דבר מלבד עובדות והוכחות חותכות. אפילו יחסם לשלטון היה שונה ובעוד לאמארק הרפובליקני התקשה להרים את קרנו בתקופה זו, הרי שקיווייה היה ביחסים טובים עם נפוליאון ואף כיהן כמפקח במחלקת החינוך של צרפת במשך שנים רבות (הוא שמר על משרה זו גם לאחר נפילתו של נפוליאון).
קיווייה היה מראשוני המדענים להראות שהכחדה של מינים אכן התרחשה בהיסטוריה. הוא אף הקצין את דעותיו, באמרו כי החיים שקדמו לחיים של היום היו שונים בתכלית וכי המאובנים הם עדות רק למינים שנכחדו ולא, כפי שסברו אחרים כלאמארק ובופון, עדות אף למינים שעדיין חיים בעולם. אחת הבעיות עם תאוריה זו של קיווייה הייתה העובדה כי במקומות רחוקים אחד מהשני נמצאו שכבות סלע עם צורות חיים דומות. כזכור, קיווייה גרס כי היו מספר הכחדות לאורך ההיסטוריה, כשהאחרונה שבהן הייתה המבול התנ"כי. את בעיית השכבות הוא פתר בכך שטען כי לאחר הכחדה מסוימת, הגיעו בעלי חיים שכנים מאזורים קרובים והחליפו את בעלי החיים שנכחדו, עד שהגיעה קטסטרופה נוספת שהכחידה אותם והן הוחלפו על ידי חיות נוספות, וחוזר חלילה. אולם אף בתשובה זו יש פגם ברור לעין: אם נצא מנקודת ההנחה של קיווייה, הרי שעם הזמן היה צריך מספר מיני החיות לרדת בצורה משמעותית שכן היו הכחדות רבות. ממשיכיו של קיווייה פתרו שאלה זו באמרם כי בניגוד למקובל, לא הייתה תקופת בריאה אחת גדולה, אלא תקופות רבות כאלה, שכל אחת מהן התרחשה לאחר הכחדה.