stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גבעות (שכונה)
היסטוריה

החלטת ממשלה על הקמת היישוב, יחד עם יישובים רבים אחרים, נִתנה בדצמבר 1982, כשהיישוב נקרא "אנחילה". במקביל אושר בוועדת הכספים תקציב להקמת היישוב. גבעות הוקמה כהיאחזות נח"ל בשם נח"ל גבעות בכ"ה בתמוז תשמ"ד (25 ביולי 1984). היא נודעה בשמות הזמניים: אנחיל, עציון ה' ונחלין, וקיבלה את השם הקבוע גבעות מהפסוק ”כִּי מֵרֹאשׁ צֻרִים אֶרְאֶנּוּ וּמִגְּבָעוֹת אֲשׁוּרֶנּוּ, הֶן עָם לְבָדָד יִשְׁכֹּן וּבַגּוֹיִם לֹא יִתְחַשָּׁב” (במדבר, כ"ג, ט'), שעל שמו היישוב הסמוך ראש צורים. השם ניתן גם בגלל דמיונו לשם הכפר ג'בעה הסמוך.
בשנת תשנ"ז (1997) הוחלט לאזרח את ההיאחזות על ידי העברת ישיבת ההסדר שבות ישראל מאפרת למקום.
במשך כשש וחצי שנים הפעילה הישיבה את המקום, עד שחזרה למיקומה הקודם באפרת בעקבות הפרת הבטחות להמשך פיתוח המקום שניתנו לישיבה על ידי ההסתדרות הציונית העולמית, בעלת הזכויות על הקרקע. במשך שנים נוספות המשיכה הישיבה להפעיל את המקום. בראשית 2011 גרו בגבעות 11 משפחות בשכונת קרוואנים, רובם בוגרי ישיבת שבות ישראל וחלקם בוגרי ישיבות אחרות, בעקבות סכסוך בין חלק מהתושבים להנהלת ישיבת ההסדר, פינתה הישיבה את כל המשפחות שבאו למקום מכוחה.
בשנת 2012, בתאום ובסיוע של מועצה אזורית גוש עציון, אוכלס על ידי קהילת סדנת שילוב.
סדנת שילוב הוקמה כיוזמה חינוכית שנועדה לשלב ילדים עם צרכים מיוחדים בקהילה. עם השנים התגבשה סביב הסדנא קבוצת משפחות שראתה בשילוב דרך חיים ושאפה להקים קהילה משולבת שבמרכזה יהיו בית ספר ודירות המיועדים לבעלי צרכים מיוחדים. לאחר מספר שנים של פעולות ומגורים באתרים זמניים, אותר השטח בגבעות ובסיוע הרשות המקומית התמקמו המשפחות בגבעות.
במקום פועלים מעון, גני ילדים, בית כנסת, מקווה, בית קפה וחוות סוסים טיפולית.
ילדי היישוב לומדים בבתי הספר בגוש עציון. בנוסף, פועלות ביישוב חמש דירות עבור בוגרים עם צרכים מיוחדים, בית ספר לחינוך מיוחד וענפי תעסוקה הכוללים משק חי מפותח.
הדיירים בדירות עובדים ולומדים במהלך היום בסדנא ואחה"צ מנהלים חיי חברה עשירים כחלק מהקהילה. הם מתארחים אצל משפחות מלוות ועוזרים לארגון תפילות ופעילויות.
נכון להיום כל המבנים במקום טרומיים. בפברואר 2012 אישר שר הביטחון את התב"ע המיועדת לכפר הקהילתי בגבעות, אם כי זהו אינו האישור הראשון, לפני כן ניתן אישור ב-2004 על ידי אותו שר ביטחון בקדנציה קודמת.
היסטוריה > הרחבה

בדצמבר 2012 אושרה בנייה של כ-500 יחידות דיור במקום כשלב ראשון בדרך להפיכתו לישוב.
ביולי 2014 פורסם ששר הביטחון משה (בוגי) יעלון מקדם בניית יישוב בנקודה בתגובה לרצח שלושה הנערים. באוגוסט 2014 הכריז מתאם פעולות הממשלה בשטחים שהחל הליך הכרזה על 4,000 דונם באזור היישוב כאדמות מדינה.
ביולי 2024, מועצת התכנון העליונה אישרה להפקדה 250 יחידות דיור במקום, ובמפרואר 2025 מתוכנן אישור להפקדה עבור 756 יחידות דיור נוספות.
הערות שוליים

1 2  קרני אלדד, גבעות של תקווה: קהילה ייחודית בגוש עציון, באתר ישראל היום, 1 באפריל 2021
↑  הישובים שהקמתם אושרה, מעריב, 30 בדצמבר 1982
↑  גבי קסלר, 42 יישובים חדשים יוקמו, מעריב, 30 בדצמבר 1982
↑  משה ריינפלד, ישיבת הסדר תפוצה על תלאותיה בגוש עציון, באתר News1 מחלקה ראשונה, 5 במרץ 2008
↑  הודיה כריש-חזוני, הישיבה נגד היישוב, באתר News1 מחלקה ראשונה, 15 ביולי 2011
↑  חגי הוברמן, ברק אישר הקמת כפר קהילתי חדש בגוש-עציון, באתר ערוץ 7, 9 בפברואר 2012
↑  ישי קרוב, אושר: מאות יחידות דיור ליישוב גבעות, באתר ערוץ 7, 19 בדצמבר 2012
↑  יוחאי עופר, יעלון לא מחכה: מקדם בניית יישוב חדש ביהודה ושומרון, באתר nrg‏, 2 ביולי 2014
↑  אליאור לוי ואיתי בלומנטל, היישוב גבעות בגוש עציון יוכרז אדמת מדינה, באתר ynet, 31 באוגוסט 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588161005171
ברברה בוקסר

בוקסר נואמת באגודה לזכויות האזרח (ACLU)
בוקסר בפגישה עם ראש הממשלה אריאל שרון, מרץ 2005
ברברה לוי בוקסר (באנגלית: Barbara Levy Boxer; נולדה ב-11 בנובמבר 1940) היא פוליטיקאית יהודייה אמריקאית מהמפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כסנאטורית מטעם מדינת קליפורניה משנת 1992 עד 2017. בוקסר התמקדת בנושאים של הגנת הסביבה, תומכת בהפלה מלאכותית, פיקוח על נשיאת נשק, ומחקר בתאי גזע עובריים.
בינואר 2015 הצהירה כי לא תתמודד לכהונה נוספת בסנאט בשנת 2016 וסיימה את כהונתה. במקומה נבחרה קמלה האריס, לימים סגן נשיא ארצות הברית.
ביוגרפיה

בוקסר נולדה כברברה לוי בברוקלין, ניו יורק, למשפחה יהודית. הוריה הם איירה לוי וסופי לבית סילברשיין. למדה בבתי ספר ציבוריים, וסיימה את תיכון וינגייט ב-1958. בשנת 1962 סיימה תואר בכלכלה בברוקלין קולג' ובאותה שנה נישאה לסטיוארט בוקסר.
בשלוש השנים הראשונות לאחר סיום לימודיה עבדה בוקסר כברוקרית בבורסה. בעלה למד באותה תקופה משפטים, בסיומם עברו לגרינברה שבמחוז מרין בקליפורניה ושם נולדו שני ילדיהם. בוקסר עבדה במהלך שנות השבעים כעיתונאית ב"פסיפיק סאן" וכעוזרת פרלמנטרית בקונגרס.
פעילותה הפוליטית החלה, לדבריה, כאשר התמודדה במקומו של בעלה למועצת מחוז מרין (המחוז מצפון לסן פרנסיסקו). סטיוארט חשש שהמירוץ, בשנת 1972, יפגע בעבודתו המשפטית. היא הפסידה אך בשנת 1976 נבחרה בוקסר למועצה וכיהנה בה שש שנים בחלקן שימשה כנשיאת המועצה והייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
בוקסר התמודדה בשנת 1982 נגד לואיס רן והביסה אותו בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית. לאחר מכן, בשנת 1992, התמודדה מול ברוס הרשנשון, פרשן טלוויזיוני שמרני, וניצחה אותו בבחירות לסנאט. במהלך כהונתה בסנאט הייתה חברה בוועדות רבות בהן ועדת המסחר, המדע והתחבורה.
בוקסר נמנית עם חברי קונגרס התומכים בהרחבת מחקר רפואי, בין היתר התמקדה באיידס ושחפת, והייתה שותפה לכתיבת חוק זכויות החולה בשנת 1997. בנוסף, בניגוד לעמדות השמרנים, היא תומכת במחקר בתא גזע עובריים. הייתה פעילה בכתיבת חוקים בנושא של חינוך וכלכלה. התנגדה להוספת קידוחי הנפט בשמורת הטבע באלסקה והייתה פעילה ביוזמות סביבתיות נוספות. היא כיהנה כיושבת הראש של ועדת הסביבה והעבודות הציבוריות.
בוקסר חיברה את החוק לחופש הבחירה להפלה מלאכותית בשנת 2004 וכן יזמה חוק לתכנון המשפחה בשנת 2005, המכוון לשפר גישה של נשים לטיפול רפואי.
בשנת 2010 נבחרה לכהונה נוספת בסנאט.
מדיניות חוץ ויחס לישראל

ב-1997 הסנאט העביר הצעת חוק הצהרתית של בוקסר הקוראת לארצות הברית שלא להכיר בטליבאן כממשלה הרשמית של אפגניסטן בשל הפרותיהם בזכויות אדם כנגד נשים. באוקטובר 2001, בוקסר הייתה מיוזמות הצעת חוק הצהרתית הקוראת להכללת נשים בממשלה הזמנית של אפגניסטן.
ב-2002 בוקסר הצביעה נגד הפלישה של ארצות הברית לעיראק. כמו כן, יזמה חוק לסנקציות נגד מבצעי פשעים נגד האנושות בדארפור. בוקסר היא יהודייה שאוהדת את ישראל. בשנת 1995 הציעה להעביר את השגרירות האמריקאית מתל אביב לירושלים. בשנת 2003 השתתפה ביוזמת בית הנבחרים שקראה למנהיגים הפלסטינים לחדול מעידוד הטרור ולחדש את תהליך השלום במזרח התיכון. כמו כן, הייתה שותפה להטלת הסנקציות על סוריה.
פעילות מחוץ לפוליטיקה

בוקסר ביצעה כמה הופעות בדמות של עצמה במספר תוכניות טלוויזיוניות עטורות פרסים, בהן "מרפי בראון" (1994), "בנות גילמור" (2002) ו"תרגיע" (2007). כמו כן, כתבה שני ספרים ב-2005 ו-2009.
חיים אישיים

ב-1962 התחתנה עם סטיוארט בוקסר ולזוג נולדו בן ובת. ב-2006 הזוג עבר להתגורר ברנצ'ו מיראז' ובהמשך עבר לגור באוקלנד.
בשנת 1994, ביתה, ניקול התחתנה עם טוני רודהם, אחיה הצעיר של הילרי קלינטון בטקס שהתקיים בבית הלבן. זאת הייתה החתונה הראשונה מאז מ-1971, חתונתה של טריקסי, ביתו של ריצ'רד ניקסון. לזוג בן, נכד לברברה.
ב-2021 הותקפה ונשדדה לא רחוק מביתה באוקלנד.
הערות שוליים

↑  A MESSAGE FROM BARBARA ABOUT THE FUTURE
↑  Shepherd, Katie (2021-07-27). "Former senator Barbara Boxer was attacked and robbed in California: 'How can you do this to a grandmother?'". Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. נבדק ב-2024-03-22.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007333581605171  ISNI: 0000 0000 3543 1012  LCCN: n93084010  NKC: mzk2005279220  SNAC: w6jv0frn  US Congress: B000711  VIAF: 31212491   WorldCat (עם VIAF): 31212491
בנימין גיבלי

| --- | --- |
בנימין גיבלי בדרגת אל"ם בתפקיד ממלא מקום מפקד פיקוד המרכז ב-1959
בנימין גיבלי בדרגת אל"ם בתפקיד ממלא מקום מפקד פיקוד המרכז ב-1959
 לידה:  1 בינואר 1919 פתח תקווה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  19 באוגוסט 2008 (בגיל 89) תל אביב 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  ירוחם
 השתייכות:   ההגנה   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1944–1961 (כ־17 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 ראש אמ"ן  ראש מטה פיקוד הצפון  מפקד חטיבת גולני  ממלא מקום אלוף פיקוד המרכז  נספח צה"ל בבריטניה וסקנדינביה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מבצע קדש
 תפקידים אזרחיים
 מנהל, דירקטור
 
בנימין גיבלי ב-1988
בנימין גיבלי (1919 – 19 באוגוסט 2008) היה איש צבא (בתפקידו הבכיר ביותר כיהן כראש אמ"ן) ותעשיין, שנודע במעורבותו בפרשות מאיר טוביאנסקי ו"העסק הביש".
ביוגרפיה > קריירה עסקית

לאחר שירות הצבאי נתמנה בשנת 1961 למנהל הפיתוח של מפעל המכוניות הישראלי קייזר אילין, שהיה בבעלות איש העסקים אפרים אילין.
בשנת 1967 מונה למנכ"ל מפעל "שמן", שהיה חלק מקונצרן "כור". עם הקמת חטיבת המזון בקונצרן, בשנת 1970, מונה גיבלי לעמוד בראשה, וכיהן בתפקיד זה עד 1987, בין השאר יזם את הקמת מפעל השוקולד "ורד הגליל" במטרה להתחרות בחברת "עלית" ששלטה בשוק הישראלי. בתחילת שנות ה-70 שימש כמנהל מכון היצוא.
בשנים 1986–1989 כיהן כיו"ר חברת החשמל.
ב-1988 מונה לנציגו בישראל של איש העסקים אריה גנגר. בסוף 1989 מונה ליו"ר פעיל של חברת "תעשיות לייזר" אותה רכש גנגר. בנוסף ניהל עבור גנגר את השקעתיו בתחום התקשרות, רכישת השבועון "העולם הזה", והקמת יומון הספורט "עולם הספורט".
חיים אישיים

גיבלי נישא בשנות ה-40 לאסתר לבית פנחסי. לשניים נולדה הבת תמר, שנישאה לעיתונאי איתן ליפשיץ. בשנות ה-60 הכיר את אשתו השנייה אלישבע, עמה התחתן לאחר שהתגרש מאשתו הראשונה.
בנימין גיבלי נפטר בגיל 89 בתל אביב ונטמן במתחם בתי הקברות בכפר סמיר שבחיפה.
הערות שוליים

↑  מאסרו ומותו של מאיר טוביאנסקי, הארץ, 18 באוקטובר 1949
1 2  תום שגב, סודות ושקרים; בנימין גיבלי והסוד הישראלי, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2008
↑  אחד משופטי טוביאנסקי העיד במשפט א. בארי, קול העם, 18 באוקטובר 1949
↑  חביב כנען, בחקירת בארי: כיצד נידון טובינסקי, הארץ, 14 באוגוסט 1949
↑  עדויות חשובות בחקירת. איסר בארי, דבר, 14 באוגוסט 1949
↑  יוכי ארליך, ‏ראש אמ"ן לשעבר אל"מ בנימין גבלי, מבט מל"מ 52, דצמבר 2008, עמ' 22
↑  אלוף משנה ב. גיבלי - ראש אגף המודיעין, שערים, 29 במרץ 1954
↑  עופר אדרת, 61 שנים לפרשת "עסק הביש": נחשפת השיחה הקשה בין לבון לגיבלי, באתר הארץ, 11 במאי 2015
↑  רן אדליסט, האדם תשלישי מת, הפרשה עוד לא, חדשות, 22 ביולי 1993
↑  יוסי מלמן, גיבלי: לבון אחראי ל"פרשה", אך אין לי הוכחות, באתר הארץ, 13 ביוני 2004
↑  חגי אשד, "מי נתן את ההוראה?" בפרויקט בן-יהודה
↑  מינויים חדשים בצה"ל, קול העם, 17 במאי 1955
↑  לא בגדתי: הסרט המלא, באתר חדשות 13, 25 ביולי 2012
1 2   גילי כהן, משרד הביטחון חשף התכתבויות בפרשת "עסק הביש": גיבלי פעל לטהר את שמו, באתר הארץ, 23 ביוני 2016
↑  א/מ ב.גיבלי יצא לתפקידו בלונדון, דבר, 14 במרץ 1960
↑  יוסי מלמן, ראש אמ"ן לשעבר גיבלי נקבר בחיפה. מקורביו תוהים אם כעת יפורסם הספר שגנז, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2008
↑  בעז גאון, גיבלי על "עסק הביש": דיין נתן את ההוראה, באתר nrg‏, 6 באוקטובר 2008
↑  אמנון לורד, האיש שידע יותר מדי: בחזרה לעסק הביש, באתר ישראל היום, 19 בינואר 2023
↑  בנימין ג'יבלי נתמנה למנהל מח' בקייזר אילין, הַבֹּקֶר, 12 במרץ 1961
↑  בית־החרושת "שמן" בהתפתחותו, על המשמר, 22 באפריל 1973
↑  אילן פפר, כוו נגד עלית - על מלחמת השוקולד הגדולה, חדשות, 3 ביולי 1984
יגאל לביב, כור שוברת מונופול, חדשות, 11 ביוני 1984
↑  יוחאי רפאלי, בנימין גיבלי יודח כנראה מחברת חשמל, חדשות, 27 באוקטובר 1989
↑  יעל גבירץ, שמואל רוזנבלאום, גנגר ישלם, חדשות, 28 באפריל 1989
↑  אורי גינוסר, קרן אור לתעשיות לייזר, מעריב, 5 בינואר 1990
↑  אפי לנדאו, העיתון "עולם הספורט" נסגר אתמול סופית, חדשות, 1 במרץ 1990
אפי לנדאו, עורך "עולם הספורט": הקונספציה שלי נכשלה, חדשות, 9 בינואר 1990
↑  ראש אמ"ן לשעבר, בנימין גיבלי מת בגיל 89, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2008
| ראשי אגף המודיעין (אמ"ן) |
| --- | --- | --- |
| מחלקת המודיעין | איסר בארי • חיים הרצוג |  |
| אגף המודיעין | בנימין גיבלי • יהושפט הרכבי • חיים הרצוג • מאיר עמית • אהרן יריב • אלי זעירא • שלמה גזית • יהושע שגיא • אהוד ברק • אמנון ליפקין-שחק • אורי שגיא • משה יעלון • עמוס מלכא • אהרן זאבי-פרקש • עמוס ידלין • אביב כוכבי • הרצי הלוי • תמיר הימן • אהרון חליוה • שלומי בינדר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009302888105171  VIAF: 1627160978145917940006   WorldCat (עם VIAF): 1627160978145917940006
יצחק אייזיק טויב

| --- | --- |
 לידה:  1751 סרנץ', הונגריה 
 פטירה:  21 במרץ 1821 (בגיל 70 בערך) 
 מדינה:  הונגריה 
 תקופת הפעילות:  ? – 21 במרץ 1821 
 
רבי יצחק אייזיק טויב (ה'תקי"א, 1751 – ז' באדר ב' ה'תקפ"א, 21 במרץ 1821) היה רבה של קאלוב ואדמו"ר חסידי, מייסד חסידות קאלוב.
ביוגרפיה

רבי יצחק אייזיק טויב נולד בסרנץ' שבהונגריה לאביו ר' משה יחזקאל, שהיה סוחר וחוכר שדות ולאמו הרבנית רייזל. מסופר כי כבר בנערותו התבלט הנער יצחק אייזיק בין חבריו ונחשב בעיני יהודי קהילתו כעילוי, למדן ושקדן. בזכרונות ר' דב בער מבוליחוב מספר המחבר כי במסעותיו פגש ביצחק אייזיק הנער (שהיה אז בן ארבע-עשרה), שהיה "יפה מראה ויודע מראה ולומד בקול נעים".
החסידים סיפרו כי נפשו הגבוהה נשאה אותו להתבודד ימים ושבועות בשדות, וכי עסק ברעיית צאן; צמאונו לתורה ולדעת, להתעלות ולהתקדשות לא נתן לו להישאר בחיק הטבע אשר בכפר מולדתו, והוא נדד למרחקים עד שהגיע לבית מדרשו של ר' שמואל שמלקה מניקלשבורג ומשם לליז'נסק אצל ר' אלימלך מליז'נסק. לפי גרסאות אחרות, רבי ליב שרה'ס, תלמידו של הבעל שם טוב, הרגיש ממעמקי רוסיה שבהונגריה חי נער בעל "נשמה גבוהה וקדושה מהיכל השירה והזימרה", והגיע לסרנץ' בקפיצת הדרך על מנת לאסוף את יצחק אייזיק, שהיה לפי גרסה זו יתום לבוש קרעים שעבד למחייתו כרועה אווזים. רבי לייב שכנע את אימו למסרו לידיו, והביא אותו לר' שמלקה מניקלשבורג. יצחק אלפסי עמד על חוסר הדיוק שבמעשיות אלו.
בערך משנת 1781 (יש שמאחרים זאת ל-1784) יושב כרב בנאג'קאלו (קאליב). השפעתו הייתה גדולה והוא מוזכר במקורות רבים כקדוש וצדיק. במחלוקת שהתעוררה בעקבות היתר עגונה, כתב לו החתם סופר: "צדיק ונשגב חסידא ופרישא".
בפעילותו הרבנית בקהילתו ידוע על יסוד תלמוד תורה, חברה קדישא, חברה לביקור חולים, ועוד.
עיקר פרסומו היה לו כצדיק חסידי והגיעו אליו יהודים ממרחקים. הוא נחשב לאדמו"ר החסידי הראשון שישב באופן קבוע בלב הונגריה.
הוא נפטר בז' באדר תקפ"א. בנו ר' משה חיים המשיך את האדמורו"ת אחריו בעיירה רודזול בגליציה.
ניגוניו

רבי יצחק אייזיק טויב נודע כמחבר מנגינות ושירים שנתקדשו בקרב חסידיו ואף מחוצה להם. חלקם היו שירים עממיים של האיכרים ההונגרים, שהפכו על ידו בשינויים מסוימים לשירי קודש ודביקות. סופר כי למד ניגונים אלו מהרועים בעת שהיה רועה אווזים בילדותו; לפי גרסה אחרת, רבי יצחק אייזיק "היה נוהג לנסוע יום-יום ליער, היה מקשיב לניגונים המתוקים שמזמרים הרועים ומפזמים בחליליהם, היה תופס אותם ניגונים ומכניסם אחר-כך חזרה אל הקדושה".
מבין שיריו התפרסמו: סול או קוקוש מאר ("קורא התרנגול", בהונגרית); הרועה והאדון; שירנהק רינהק ("הומים צועקים", בהונגרית); גלות גלות (ייד') (נכתב ביידיש); ועוד. השיר "גלות גלות" עובד ותורגם לעברית בידי דן אלמגור, נקרא "יער יער" והושר בהצגה "איש חסיד היה".
לקריאה נוספת

ל. טוביה סילאג'י-ווינדט, הצדיק מקאלוב וקהילתו, חיפה, 1975
יצחק אלפסי, אנציקלופדיה לחסידות חלק ב' , מוסד הרב קוק, ירושלים תשס"א, עמ' שפ"ב–שפ"ד
הערות שוליים

↑  יהודה לייב לוין, בית ספינקה, ירושלים: אגודת יסידי ספינקה בא"י, תשי"ט
↑  ראו למשל הרב שלמה יוסף זוין, ספורי חסידים על התורה, פרשת ויגש, ועוד.
↑  יצחק אלפסי, תורה והלכה, ירושלים תשס"ו, עמ' 342–344.
↑  באיגרת המופיעה ב"איגרות סופרים", ראו כאן.
↑  מצוטט אצל ד"ר יהורם לשם, על שירו של אדמו"ר שהתגלגל לארכיון "השומר-הצעיר".
↑  אשכול המוקדש לניגוני הרבי מקאליב, באתר "אידישע וועלט פארומס".
↑  השיר באתר יוטיוב, בביצוע חנה רוט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268727105171  LCCN: nr95024954  MusicBrainz: a32c088f-1f97-4f2a-8378-3d843b0d8527  VIAF: 78669622   WorldCat (עם VIAF): 78669622
ג'ולי וולטרס

| --- | --- |

ג'ולי וולטרס בפרמיירה של הסרט הארי היל, 2014
 לידה:  22 בפברואר 1950 (בת 75) אדג'בסטון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Julia Mary Walters 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1972–2020 (כ־48 שנים) 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה המטרופוליטנית של מנצ'סטר  St Paul's School for Girls  Manchester School of Theatre 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס אוליבייה  פרסי אמפייר  פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר  פרס גלובוס הזהב  מפקדת במסדר האימפריה הבריטית  גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ולי וולטרס (באנגלית: Julie Walters; נולדה ב-22 בפברואר 1950) היא קומיקאית, סופרת ושחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה, מועמדת שני פרסי אוסקר וזוכת שישה פרסי באפט"א.
ביוגרפיה

ג'ולי וולטרס נולדה בסמטוויק, ברמינגהאם שבאנגליה למשפחה ממוצא אירי קתולי. בתחילה התפרסמה כשותפה של הקומיקאית הבריטית ויקטוריה ווד. הן הופיעו יחד בסדרת הטלוויזיה "ווד ווולטרס" ב-1982 והמשיכו לשתף פעולה במשך השנים. אחד התפקידים הידועים של וולטרס הוא "גברת אוברול" ב-Acorn Antiques פרודיה של ויקטוריה ווד על אופרות סבון.
תפקידה הרציני הראשון בטלוויזיה היה ב-1982 בסדרה הקלאסית  Boys from the Blackstuff. פריצת הדרך שלה בקולנוע הייתה ב-1983 בתפקיד הראשי בסרט "לחנך את ריטה", לצדו של מייקל קיין. התפקיד זיכה אותה במועמדות לפרס אוסקר וזכייה בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפטא. היא גילמה את אותו תפקיד על בימות הווסט אנד.
וולטרס זכתה בפרסים רבים על משחקה, ב-1999 הוענק לה אות Order of the British Empire על תרומתה לתיאטרון. ב-2001 זכתה בפרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר על משחקה במחזה "כולם היו בני" מאת ארתור מילר.
בשנת 2000 זכתה שנית בפרס באפטא כשגילמה את המורה לבלט בסרט "בילי אליוט" והייתה מועמדת שוב לפרס האוסקר. וולטרס מרבה לשחק נשים מבוגרות, ב-2002 הוענק לה פרס באפטא שלישי כשהופיעה בתפקיד אימו של פול רייזר ב-My Beautiful Son. היא גילמה את דמותה של מולי ויזלי בסרטי הארי פוטר, הארי פוטר ואבן החכמים (2001), הארי פוטר וחדר הסודות (2002), הארי פוטר והאסיר מאזקבאן (2004), הארי פוטר ומסדר עוף החול (2007), הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם (2009) והארי פוטר ואוצרות המוות (2011).
ב-2003 הופיעה וולטרס בסרט "נערות לוח השנה" לצידה של הלן מירן, שבו שיחקה אלמנה שאחרי שבעלה מת מסרטן היא וחברותיה מצטלמות בעירום ללוח שנה כדי לגייס כספים לחקר המחלה.
ב-2010 גילמה וולטרס בתפקיד מו מולאם (Mo Mowlam), מזכירת המדינה לענייני צפון אירלנד בממשלתו של טוני בלייר, בדרמה "מו" של צ'אנל 4. היא חששה לקחת על עצמה את התפקיד בגלל הבדלים במראה החיצוני ביניהן, אך לבסוף זכתה לשבחים מהביקורת.
טענות למדיניות אפרטהייד על ידי ישראל

שלט ברחוב השוהדא, המכונה "רחוב האפרטהייד", בעיר העתיקה של חברון. רחוב זה סגור לתנועת פלסטינים ופתוח רק למתנחלים ותיירים.
טענות למדיניות אפרטהייד על ידי ישראל הן טענות כי מדינת ישראל מבצעת את פשע האפרטהייד בשטחי מדינת ישראל וביהודה ושומרון. אפרטהייד מהווה פשע בין־לאומי לפי חוקת רומא מ-2002. מידת נכונותן של טענות אלה נתונה במחלוקת בין חוקרים, משפטנים ומדינאים.
תומכי ההשוואה בין המדיניות הישראלית לאפרטהייד מזכירים מספר קווי מדיניות ישראלים, ביניהם תעודות הזהות, ההתנחלויות הישראליות, כבישים ומעברים נפרדים לפלסטינים ולמתנחלים אזרחי ישראל, מחסומים צבאיים, חוקי הנישואין, גדר ההפרדה, שימוש בפלסטינים ככוח עבודה זול, מובלעות פלסטיניות בגדה המערבית, אי שוויון בתשתיות, וזכויות חוקיות וגישה לאדמות ומשאבים. כל אלה דוגמאות שמובאות כקווי דמיון בין המדיניות הישראלית בגדה המערבית לפשע האפרטהייד. כמו כן יש הטוענים כי הכיבוש הישראלי של הגדה וההתנחלויות מהווים צורה של קולוניאליזם שנוסף על האפרטהייד, ומהווים עבירה על החוק הבין־לאומי.
ישראל מתוארת כמדינת אפרטהייד בידי מספר חוקרים אקדמיים, משקיפים וחוקרים של האו"ם. בשנים האחרונות שותפים לטענה זו ארגוני זכויות אדם מרכזיים בעולם כמו אמנסטי אינטרנשיונל ו־Human Rights Watch, וכן כמה ארגוני זכויות אדם ישראלים כמו "בצלם" ו"יש דין". תיאור ישראל כמדינת אפרטהייד נפוץ גם בקרב קבוצות פרו-פלסטיניות וקבוצות שיש מחלוקת אם הן תנועות זכויות אדם, כמו תומכי תנועת החרם, משיכת ההשקעות והסנקציות נגד ישראל. מספר פוליטיקאים ישראלים תיארו את ישראל כמדינת אפרטהייד. מספר ראשי ממשלה ישראלים, ביניהם יצחק רבין ואהוד אולמרט הזהירו בעבר כי ישראל עלולה להדמות למדינת אפרטהייד אם תספח את הגדה המערבית או אם יקרוס פתרון שתי המדינות.
ביולי 2024 האשים בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) את ישראל באפליה על בסיס גזעי ובהפרדה גזעית בין פלסטינים ליהודים, והזכיר במפורש האשמה באפרטהייד. לפי בית הדין, המשטר שישראל מנהלת ביהודה ושומרון ובמזרח ירושלים דומה במאפייניו למשטר אפרטהייד, בשל מערכות החוקים השונות וההפרדה הפיזית במרחב בין האוכלוסייה הפלסטינית באזורים האלו לבין המתנחלים המחזיקים באזרחות ישראלית.
ישנם כאלו שמרחיבים את ההשוואה בין ישראל לאפרטהייד לאזרחים הערבים של ישראל.
מתנגדי ההשוואה

ההשוואה בין ישראל למדינת אפרטהייד אינה נחשבת חלק מהמיינסטרים המחקרי, בין השאר מאחר שמדובר בשתי תופעות שונות, כך שהשוואה נושאת היבט פופוליסטי, שאינו בהכרח מדעי. יחד עם זאת, לאורך השנים, קיימת התייחסות מחקרית והגותית להשוואה, הפועלת להצביע על הלקויות המרכזיות שנקשרות אליה.
מתנגדי ההשוואה > העדר שליטה בשטחי הרשות

מתנגדי ההשוואה בין ישראל לאפרטהייד טוענים כי הגדה המערבית ורצועת עזה הן לא חלק מישראל הריבונית. לדבריהם, אף על פי שחופש התנועה הפנימי והחיצוני של הפלסטינים מוגבל ועובר פיקוח בידי ישראל, הגדה והרצועה נשלטות בידי הרשות הפלסטינית וחמאס, כך שאין דמיון בין המצב בשטחים אלו להגדרת האפרטהייד.
מתנגדי ההשוואה > חוסר התייחסות למורכבות המצב

אחת הטענות המרכזיות היא שהטענה אינה מתייחסת למורכבות המצב ולסכנות עימן מתמודדות ישראל. כך למשל, החוקר אמנון סופר מציין כי ייתכן ומי שטבעו את המונח "מתקשים להתמודד עם ממצאים שאינם תואמים תפיסות עולם מערביות שאינן רלוונטיות למציאות המזרח תיכונית, וכנראה גם לא לנעשה ביתר חלקי העולם". סופר דוחה את טענות האי-לגיטימיות במחקר בתחום זה מתוך התייחסות לסביבת המזרח התיכון (הערבי מוסלמי) ומבקש להצביע "על כך שמילים נמלצות ונשגבות אינן תחליף להתמודדות אמיתית מול עולם אכזר כמו זה שישראל מתמודדת מולו".
מתנגדי ההשוואה > ייחוס פוליטי עוין להשוואה

נטען כי מטרת ההשוואה אינה להגן על זכויות אדם אלא לשלול את הלגיטימיות של מדינת ישראל, באמצעות הצגתה כמדינה פלילית מתוך התייחסות להיבטים כגון קולוניאליזם ואפרטהייד. מבין הטוענים טענות אלו, ניתן למנות את דורי גולד, נשיא המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, אלן דרשוביץ וארוין קוטלר המתייחס בהקשר זה להחלטות האנטי-ישראליות שהועברו על ידי האו"ם לאורך השנים בהיבטים אלו כחלק מתהליך דה לגיטימציה של ישראל מצד מדינות שונות.
השוואה בין מדיניות ההפרדה לאפרטהייד

מדיניות ההפרדה היא השם הרשמי לתיאור המדיניות של מדינת ישראל להפרדה של האוכלוסייה הפלסטינית מהאוכלוסייה היהודית בגדה המערבית ובעזה. בישראל נהוג להשתמש במונח הפרדה כדי להתייחס למדיניות הכללית של מדינת ישראל ביחס לפלסטינים בגדה המערבית ובעזה. חוקרים רבים השוו את המונח "הפרדה" לאפרטהייד, ואחרים אמרו שהפרדה ואפרטהייד זהים זה לזה. המשמעות המילולית של המילה "אפרטהייד" (Apartheid) באפריקאנס היא: "הפרדה".
חומת ההפרדה, המערך של המחסומים, ההיתרים והעוצרים על הגדה המערבית, המובלעות וכן ההתנתקות החד צדדית של ישראל מעזה הם מקרים של מדיניות ההפרדה. ארון קלימן הבדיל בין תוכניות חלוקה שמבוססות על הפרדה, לבין אלו שמבוססות על היפרדות. במאמר של אסתר זנדברג היא מתארת כיצד רעיון ההפרדה מיושם לא רק בחומת ההפרדה, אלא גם במקומות נוספים בישראל, על בסיס אתני, לאומי או מעמדי.
ריצ'רד פאלק, החוקר המיוחד של האו"ם, השתמש במונח אפרטהייד ב-2014 ב"דוח החוקר המיוחד על מצב זכויות האדם בשטחים הפלסטינים הכבושים מ-1967".
פשע האפרטהייד וישראל

ב-1973 אומצה בידי האספה הכללית של האו"ם האמנה הבין לאומית למניעת והענשת פשע האפרטהייד. אמנה זו מגדירה את פשע האפרטהייד כפשע נגד האנושות שכולל "יחס לא אנושי שמבוצע למטרת הביסוס והשימור של השלטון של קבוצה גזעית אחת על קבוצה גזעית אחרת, והדיכוי השיטתי של קבוצה גזעית". ב-2002 תיאור פשע האפרטהייד הורחב בידי סעיף 7 של אמנת רומא: "מעשים בלתי-אנושיים כגון עינויים, רצח, העברה שלא מרצון, כליאה או רדיפה של קבוצה ניתנת לזיהוי, בין על רקע פוליטי, גזעי, לאומי, אתני, תרבותי, דתי או מכל סיבה אחרת, שמבוצע בהקשר של משטר ממוסד של דיכוי שיטתי ושליטה של קבוצה גזעית אחת על קבוצה או קבוצות גזעיות אחרות שנעשה במטרה לשמור על המשטר".
אחת הטענות כנגד הקטלוג של ישראל כמדינת אפרטהייד מתייחסת לשאלה האם אכן מתקיים דיכוי של קבוצה גזעית בידי קבוצה גזעית אחרת, דבר שנתפש כנדרש כדי להחיל את האמנה הבין לאומית למניעת והענשת פשע האפרטהייד ואת סעיף שבע של אמנת רומא. הפרשן הפוליטי רונאלד ברוס טען כי לא ניתן לסווג על פי האמנה הבין לאומית למניעת והענשת פשע האפרטהייד את המדיניות של ישראל כפשע האפרטהייד, מאחר שהיא חסרה את המרכיב הגזעי. ולמרות זאת, הוא חזר ואמר כי עם הכנסתו לתוקף של סעיף שבע באמנת רומא, "הדגש הועבר לכל קבוצה מזוהה, בין על רקע לאומי, אתני או תרבותי, בניגוד לזיהוי אך ורק על פי מאפיינים גזעיים", ולכן במקרה זה "המדיניות הישראלית בגדה המערבית בהחלט מהווה צורה של אפרטהייד שמשפיעה על הפלסטינים באופן מאוד דומה לאופן שבו האפרטהייד השפיעה על האוכלוסייה הלא לבנה בדרום אפריקה". ז'אק דה מאיו, ראש המועצה הבין־לאומית של הצלב האדום, דחה את הטענה בדבר אפרטהייד בישראל, באומרו כי "אין משטר של עליונות גזעית, אין מניעה של זכויות אדם בסיסיות לקבוצה של אנשים מפני שמשייכים אותם לגזע שנתפש כנחות. יש סכסוך לאומי ספוג בדם, שהמאפיין החמור ביותר שלו זה שהוא נמשך על פני עשרות שנים, ויש מצב של כיבוש. לא אפרטהייד".
דו"חות המשווים את מדיניות ישראל לאפרטהייד

במשך השנים פורסמו דו"חות ומסמכים המשווים את מדיניות ישראל לאפרטהייד על ידי מכוני מחקר, ארגוני זכויות אדם בין־לאומיים וישראליים, וגופים הקשורים לאו"ם. להלן הפרסומים הבולטים.
דו"חות המשווים את מדיניות ישראל לאפרטהייד > דו"ח האו"ם (2007)

בדו"ח מ-2007, החוקר המיוחד של האו"ם ג'ון דוגארד (אנ') קבע כי "אלמנטים של הכיבוש הישראלי מהווים צורות של קולוניאליזם ואפרטהייד, שמנוגדים לחוק הבין לאומי" והציע שההחלטה על ההשלכות החוקיות של כיבוש מתמשך עם מאפיינים של קולוניאליזם ואפרטהייד תהיה בידי בית הדין הבין־לאומי לצדק.