stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היאצינט פון שטראכוויץ
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון שטראכוויץ נולד ב-30 ביולי 1893 בגרוסשטיין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, להיאצינט גראף פון שטראכוויץ ולאלואיזה לבית מטושקה פריין פון טופולצן אונד שפטגן. למשפחתו היו אחוזות גדולות בשלזיה העילית, ולאחר מות אביו בשנת 1942, ירש פון שטראכוויץ את כל האחוזות, יחד עם התואר גראף. בשנת 1912 התגייס פון שטראכוויץ לצבא הקיסרי הגרמני, והצטרף לרגימנט הפרשים של המשמר (משמר הצבא). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם פון שטראכוויץ בחזית המערבית במסגרת דיוויזיית הפרשים של המשמר, ובאוקטובר 1914 נפל בשבי לאחר שנפצע אחד מאנשיו בשעה שהיו מעבר לקווי האויב. פון שטראכוויץ נכלא בכלא אביניון, וסבל שם למשך שנה מעינויים קשים, ולאחר מכן הועבר למחנה שבויים, שם שהה עד סוף המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה שוחרר פון שטראכוויץ, ולאחר תקופת התאוששות בלוצרן שבשווייץ חזר לגרמניה. בשנת 1919 התחתן עם אלכסנדרינה פון פריין זאורמה-ילטש "אלדה", ובשנת 1920 נולד בנו הבכור. בין השנים 1921–1922 שירת פון שטראכוויץ בפרייקור, ונלחם כנגד הפולנים בשלזיה. בשנת 1922 נולדה בתו, ובשנת 1923 נולד בנו השני.
בשנת 1931 הצטרף פון שטראכוויץ למפלגה הנאצית, ובשנת 1932 הצטרף לאס אס, שבו קיבל בשנת 1936 דרגת שטורמבאנפיהרר. במקביל שירת פון שטראכוויץ בכוחות המילואים של הרייכסווהר, ובשנת 1935 הועלה לדרגת ריטמייסטר.
בשנת 1935 מונה פון שטראכוויץ כקצין מילואים ברגימנט הפאנצר ה-2, עמו השתתף באנשלוס של אוסטריה, בסיפוח חבל הסודטים, ובכיבוש צ'כיה.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה מונה פון שטראכוויץ לקצין הלוגיסטיקה של דיוויזיית הפאנצר ה-1, אולם הוא לחם עם הדיוויזיה במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת, שבה לקח בשבי יחד עם 4 לוחמים למעלה ל-100 חיילים צרפתיים. ב-2 באוקטובר 1940 הועבר רגימנט הפאנצר ה-2, ופון שטראכוויץ עמו, לדיוויזיית הפאנצר ה-16 בפיקוד הנס הובה. בסוף שנת 1940 הועלה פון שטראכוויץ לדרגת מיור ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הפאנצר ה-2, ובמהלך המערכה בבלקן לחם עם גדודו שכבשה את סרביה, ובכלל זה את בלגרד. במהלך מבצע ברברוסה לחם פון שטראכוויץ עם גדודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-16, ובמהלך קרב אומן נפצע אך המשיך להילחם, ועל כך קיבל ב-25 באוגוסט את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. לאחר מכן השתתף פון שטראכוויץ בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון, ובאוקטובר הועלה לדרגת אוברסט לויטננט. בינואר 1942 נשלח לבית חולים בשלזיה לטפל בפציעותיו הרבות, וב-17 במרץ קיבל את אות הפציעה בכסף.
בקיץ 1942 לחם פון שטראכוויץ עם גדודו במבצע מקרה כחול, וגדודו היה הראשון שהגיע אל הוולגה מצפון לסטלינגרד. פון שטראכוויץ לחם עם גדודו בקרבות הקשים בסטלינגרד, וב-13 באוקטובר נפצע באורח קשה, ונשלח לבית חולים בגרמניה לצורך החלמה. ב-13 בנובמבר 1942 קיבל פון שטראכוויץ באופן אישי מהיטלר תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הפאנצר גרוסדויטשלנד. פון שטראכוויץ לחם עם הרגימנט בקרב חרקוב השלישי, וב-16 בפברואר קיבל את אות הפציעה בזהב. ב-28 במרץ קיבל פון שטראכוויץ תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, והיה הקצין הראשון שלא היה מפקד דיוויזיה ומעלה שקיבל את העיטור. במהלך קרב קורסק לחם פון שטראכוויץ עם כוחותיו כחלק מקורפוס הפאנצר ה-48, ובמהלך הקרב נפצע קשה בזרועו השמאלית. בנובמבר נשלח פון שטראכוויץ להחלמה בבית חולים, וב-1 באפריל 1944 הועלה לדרגת גנרל מיור מונה למפקד כוחות השריון של קבוצת ארמיות צפון. פון שטראכוויץ פיקד על הכוחות בקרבות הקשים בלטביה, וב-15 באפריל קיבל תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך מבצע בגרטיון השתתף פון שטראכוויץ בקרבות הקשים בליטא, ואף כבש את ריגה מחדש. אולם ב-24 באוגוסט התהפכה מכוניתו והוא נפצע קשה ונשלח לבית חולים בברסלאו, ועל כך קיבל בפעם השלישית את עיטור אות הפציעה בזהב. ב-1 בינואר 1945 הועלה פון שטראכוויץ לדרגת גנרל לויטננט, ולאחר מכן השתתף במבצע ויסלה-אודר בראש כוח שריון שפגע קשות בכוחות הסובייטיים. פון שטראכוויץ המשיך להילחם בקרבות בשלזיה ובצ'כוסלובקיה, וב-8 במאי הצליח לפרוץ עם כוח קטן לבוואריה, שם נכנע לצבא האמריקני.
ביוגרפיה > התנגדותו להיטלר

בפברואר 1943 נפגש פון שטראכוויץ עם הנס שפיידל  והוברט לאנץ, ותכנן עמם לעצור את היטלר בשעת ביקורו בפולטבה, אולם לבסוף שינה היטלר את מסלולו והדבר לא יצא אל הפועל. לאחר קשר העשרים ביולי הועלה שמו של פון שטראכוויץ בחקירות הגסטאפו, אולם עקב היותו חייל מאוד מעוטר לא נטפל אליו הגסטאפו, ואף לא הזמין אותו לחקירה.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

פון שטראכוויץ איבד במהלך המלחמה את אשתו, בנו הצעיר ואת אחוזתו. בשנת 1946 נהרגה אחותו בתאונת דרכים עם משאית צבאית אמריקנית, אולם פון שטראכוויץ שהיה בשבי לא הורשה להשתתף בהלווייתה. בשנת 1947 השתחרר פון שטראכוויץ מהשבי, והתחתן שוב עם נורה לבית פון הולצהאוזן, ממנה היו לו 4 ילדים. בשנת 1948 נסע פון שטראכוויץ לסוריה, שבה כיהן כיועץ צבאי במהלך המלחמה עם ישראל, ובשנת 1951 חזר לגרמניה. פון שטראכוויץ השתקע בטרוסטברג, שבה גר עד למותו מסרטן הריאות ב-25 באפריל 1968.
ראו גם

רשימת תוכניות התנקשות באדולף היטלר
הלודרמיים

| הלודרמיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: חולייתנים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: דמויי קמטן
משפחה:: הלודרמיים
סוג:: הלודרמה
שם מדעי
 Helodermatidae ‏ויגמן, 1829

הלודרמיים או פנינעוריים (Helodermatidae) הם משפחת לטאות ארסיות וגדולות הכוללת סוג יחיד שבו 5 מינים. חיים במדברית של דרום מערב אמריקה הצפונית ומעט באמריקה המרכזית.
לטאות אלה נחשבים ללטאות היחידות (בנוסף לכוח ענק, שהתגלה ככזה בעת האחרונה) שיש להם שיניים ארסיות איתן הם הורגים את טרפם.
מיון

במשפחה סוג אחד, הלודרמה, ובו 5 מינים:
הלודרמה מרירית (Heloderma suspectum)
הלודרמה ארסית (Heloderma horridum)
הלודרמת גואטמלה (Heloderma charlesbogerti)
אין שם עברי (Heloderma alvarezi)
אין שם עברי (Heloderma exasperatum)
הסיגוף ביהדות

הסיגוף ביהדות הוא שם כולל למגוון פעולות שהמכנה המשותף להם הוא הפגיעה בגוף ובצרכיו. הסיגוף ביהדות משמש או כדי לכפר על עבירה, או כדי לעלות לדרגה גבוהה יותר. באסכולות שונות, הסיגוף מהווה מטרה כשלעצמו, להגביל את הגוף ומשיכתו אל החומר.
מרכיב מרכזי בסיגוף הוא התענית, המשמשת ביהדות בתפקידים שונים, לא כולם במובן של סיגוף, אלא לעיתים כזיכרון למאורעות קשים בתולדות עם ישראל. אך גם אז, מהווה הסיגוף מרכיב חשוב בתוכנה של התענית.
חיוב ושלילה באסכולות שונות

היחס ביהדות לסיגופים הוא מעורב. התורה עצמה מצווה על דיני יום הכיפורים:
בַּחֹדֶשׁ הַשְּׁבִיעִי בֶּעָשׂוֹר לַחֹדֶשׁ תְּעַנּוּ אֶת נַפְשֹׁתֵיכֶם. . כִּי בַיּוֹם הַזֶּה יְכַפֵּר עֲלֵיכֶם, לְטַהֵר אֶתְכֶם מִכֹּל חַטֹּאתֵיכֶם, לִפְנֵי ה' תִּטְהָרוּ . . . וְעִנִּיתֶם אֶת נַפְשֹׁתֵיכֶם חֻקַּת עוֹלָם.
אם כן, ניכר כי הצום ועינוי הנפש הוא מרכיב מרכזי בתהליך הטהרה מן החטא.
מאידך, חז"ל דרשו על כך שהנזיר מביא קרבן חטאת, כי בקבלת הנזירות יש מרכיב של חטא, שאין לאדם לאסור על עצמו איסורים כשהתורה מתירה אותם. את דעה זו מייצג הרמב"ם בספרו משנה תורה שכותב:
לפיכך ציוו חכמים שלא ימנע אדם עצמו אלא מדברים שמנעה התורה בלבד, ולא יהיה אוסר עצמו בנדרים ובשבועות על דברים המותרים. כך אמרו חכמים, לא דייך מה שאסרה תורה, אלא שאתה אוסר עליך דברים אחרים.
ובכלל הזה, אלו שמתעניין תמיד אינן בדרך טובה, ואסרו חכמים שיהא אדם מסגף עצמו בתענית. ועל כל הדברים האלו וכיוצא בהן, ציווה שלמה ואמר "אל תהי צדיק הרבה, ואל תתחכם יותר, למה, תישומם"
אך בספר הזוהר (חלק ג, דף קסח, א) נאמר:
אעא דלא סליק נהוריה יבטשון ביה ואנהיר. גופא דלא סלקא ביה נהורא דנשמתא יבטשון ביה ויסלק נהירו דנשמתא ויתאחדון דא בדא לאנהרא
תרגום: עץ שלא נתפס בו האור ישברהו וידלק. גוף שלא נתפס בו אור הנשמה - ישברהו ויעלה בו אור הנשמה ויתאחדו זה בזה להאיר
חסידי אשכנז הם החוג הבולט ביותר בהיסטוריה היהודית שצידד באופן גורף בסיגופים, בעוד שהחסידות התנגדה לסגופים ותעניות הגורמים להחלשת השמחה
הרב יחזקאל לנדא כתב על הצומות שבספרי חסידי אשכנז:
"שלא אוכל למצוא שורש בדברי הגמ' והפוסקים, כי לא מצינו בכל התלמוד מספר התעניות ימים חרוצים וקצובים לכל חטא ואשמה כפי חומר העון. הן אמת שצום כתיב בפסוק בנביאים לצורך התשובה שובו עדי בצום וגו'. אמנם הגבלת מספר התעניתים לא נתפרש לא בכתוב ולא בגמרא רק שספרי המוסר והתשובה האריכו בזה ורוב דבריהם בנוים על סברות כרסיות בלי שורש וספר אחד נשען על חבירו בלי יסוד כלל".
כחלק ממצות התשובה

לעיתים קרובות, הסיגוף נחשב כהשלמה, אמצעי עזר או אף חלק הכרחי בהליך התשובה. את מקורה של גישה זו, ניתן למצוא בכתביהם של חסידי אשכנז, בין השאר ב"ספר חסידים", שהציעו רשימה מסודרת של סיגופים ספציפיים עבור עוונות מסוימים. כגון:
מי שבא על אשת איש, אם בא לישאל היאך לעשות תשובה, אם בא על אותם שחייב כרת במסכת חגיגה (ט ע"ב) [...] הרי יש לעשות דבר השקול למלקות או לכרת. אם ימוֹת החורף הוא כשבא לשאול, וקרח, אם רצה בנהר ישבֹּר הקרח וישב במים עד פיו או עד חוטמו, כפי אותה שעה שדיבר עמה על העבירה עד שגמר העבירה. וכן יעשה תדיר כל זמן שיש קרח. ובימות החמה ישב בחפירה שנמלים שם, ויסתום פיו, או בכלי ששם הנמלים. ויהיה לו אחר-כך כלי אחר מלא מים שירחוץ בו.
דעה מתונה יותר מציג רבי שניאור זלמן מלאדי בספרו "איגרת התשובה" (חלק מספרו העיקרי, ספר התניא), שמצד אחד מדגיש כי אין הסיגופים והתעניות חלק ממצות התשובה, ואף אוסר על מי שחלש והתענית מזיקה לו להתענות. אך מצד שני נותן מערכת שלמה של כללים והדרכות כיצד על מי שבכוחו להתענות להשלים ולמלא את תעניותיו.
אישים וסיפורי סיגופים במקורות

בספרות חז"ל ניתן למצוא סיפורים רבים על צומות וסיגופים שונים למטרות שונות. לרוב, ההתייחסות לכך היא בנימה חיובית ובהערכה, ורק לעיתים נדירות מתוך ביקורת ושלילה.
בין השאר ניתן למנות:
על בנו של רבינא מסופר (תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ס"ח, עמוד ב') כי נהג לצום כל השנה, חוץ מערב יום הכיפורים וחגי ישראל.
רבי זירא צם תעניות רבות (ארבעים או מאה ימים) כדי לשכוח את התלמוד בבלי על מנת ללמוד את התלמוד ירושלמי (תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף פ"ה, עמוד א')
רבי יהושע בן חנניה בעקבות התבטאות בלתי מכובדת על תלמידי בית שמאי הרבה בצומות עד "שהושחרו שיניו" (תלמוד בבלי, מסכת חגיגה, דף כ"ב, עמוד ב')
רב הונא התהפכה לו רצועה של תפילין וצם בגין זה ארבעים יום (תלמוד בבלי מועד קטן, כה עמוד א).
ראו גם

פרישות
נזיר
הערות שוליים

↑  תלמוד ירושלמי, מסכת נדרים פרק ט, הלכה א'
↑  "טוב יותר לעבוד את ה' יתברך בשמחה, בלי סיגופים, כי הם גורמים עצבות" (צוואת הריב"ש ע' 10). "הבכיה היא רעה מאד, שצריך לעבוד את ה' בשמחה"(צוואת הריב"ש, פורת יוסף פ' תולדות). ובעל "מאור ושמש" אף אומר: "אילו היו לי עוד שנים להצטרף עמי לבטל התעניתים הייתי מבטל אותם"(מאור ושמש, שבת תשובה). תורת הבעל שם טוב על הפסוק "כי תראה חמור שונאך רובץ תחת משאו, וחדלת מעזוב לו, עזוב תעזוב עמו" (פרשת משפטים כג, ה): "כי תראה חמור' – כאשר תסתכל בעיון טוב בהחומר שלך שהוא הגוף, תראה – שונאך – שהוא שונא את הנשמה המתגעגעת לאלקות ורוחניות, ועוד תראה שהוא – רובץ תחת משאו – שנתן הקב"ה להגוף שיזדכך על ידי תורה ומצות והגוף מתעצל בקיומם. ואולי יעלה בלבבך – וחדלת מעזוב לו – שיוכל לקיים שליחותו, כי אם תתחיל בסיגופים לשבור את החומריות, הנה לא בזו הדרך ישכון אור התורה, כי אם – עזוב תעזוב עמו – לברר את הגוף ולזככו ולא לשברו בסיגופים" (מתוך כתר שם טוב (הוצאת קה"ת) הוספות סי' כא).
↑  נודע ביהודה, אורח חיים סימן לה, מהדורא קמא
↑  סימן יט.
המרכז הישראלי לחדשנות בחינוך

סמל המרכז
לאה נאור מקבלת פרס מפעל חיים מהמרכז הישראלי לחדשנות בחינוך
המרכז הישראלי לחדשנות בחינוך (באנגלית: Israel Center for Education Innovation) הוא ארגון חינוכי ייחודי שהוקם במטרה לגשר על פערים בכל הנוגע לכישורי שפה בעיקר בקרב תלמידים מקהילת יוצאי אתיופיה בישראל, וזאת באמצעות שינוי שיטת ההוראה ויצירת תרבות בית ספרית כוללת המקדמת לימודים, אוריינות וטיפוח הקריאה והכתיבה.
המרכז הישראלי לחדשנות בחינוך נוסד ב-2004 והחל לפעול תחילה בנתניה בשכונה שבה אחוז גבוה של יוצאי אתיופיה.
התוכנית הייחודית שפותחה מחזקת את התרבות הפדגוגית וכישורי השפה, תוך מתן דגש למנהיגות קהילתית, גישור בין בית הספר לבין משפחות התלמידים והתמקצעות של הצוות החינוכי. בין היתר, על מנת לפתח אהבה לקריאה וכתיבה, מכניסים לכל כיתה כ-1,000 ספרים ומעודדים את התלמידים לקרוא בכל יום. בכך, תורמת התוכנית להעלאה משמעותית בהישגים בכישורי השפה של כלל התלמידים בכיתה.
חלק בלתי נפרד מהתוכנית כולל לימוד על ההיסטוריה, התרבות והמנהגים של יהודי אתיופיה.
מנכ"ל המרכז הוא דן פוטרמן, היא נתמכת על ידי הפדרציות היהודיות בארצות הברית וקרן מוריה ופועלת כיום בתל אביב, פתח תקווה, ראשון לציון, נתניה, חדרה, אור יהודה, כפר יונה, רחובות, ראש העין, רמלה, לוד ואשקלון.
בשנת 2015 החל המרכז הישראלי לחדשנות בחינוך להעניק פרסים על מפעל חיים ליוצרים בתחום ספרות הילדים ויזם הקמת ועדה ציבורית בראשות פרופ' אליס שלוי בה היו חברים בין היתר ראש עיריית חדרה צביקה גנדלמן, סגנית ראש עיריית תל אביב-יפו מהרטה ברוך-רון, הזמרת ירדנה ארזי ואחרים. הזוכה הראשונה בפרס הייתה הסופרת לאה נאור שקיבלה את הפרס ע"ס 7500 ש"ח במסגרת תחרות הכתיבה השנתית של תלמידי המרכז בהנחיית טל מוסרי.
 את הפרס העניקו לנאור מנכ"ל המרכז דן פוטרמן, נשיאת קרן מוריה העולמית עו"ד מרי-אן שטיין, סגנית ראש עיריית תל אביב יפו מהרטה ברוך-רון והמלחינה נורית הירש.
הערות שוליים

↑  http://www.mynet.co.il/articles/0,7340,L-4694501,00.html
↑  תומר רבי, "עם ניסיון החיים שלי לחזור לשכונה ולשנות", באתר ynet, 18 ביוני 2015
↑  מאיה נחום שחל, לאה נאור חוגגת 80: "לא הצלחתי לכתוב ספרים עם סוף עצוב", באתר כלכליסט, 12 בפברואר 2015
הקורפוס ה-68 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  23 בספטמבר 1942 – 8 במאי 1945 (שנתיים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
 
הקורפוס ה-68 (בגרמנית: LXVIII. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-23 בספטמבר 1942, וכמפקדו מונה הלמוט פלמי. בתחילה פעל הקורפוס בקווקז כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות A ולאחר מכן פעל כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות דון, ובהמשך כחלק מפלגת הארמייה הולידט במסגרת קבוצת ארמיות דרום. ביוני 1943 הועבר הקורפוס תחת פיקוד קבוצת ארמיות E ביוון, ובנובמבר 1944 עבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F ביוגוסלביה. בהמשך לחם הקורפוס בהונגריה ובאוסטריה, וב-8 במאי 1945 נכנע לכוחות בעלות הברית.
מפקדים

הלמוט פלמי (23 בספטמבר 1942 - 1 בדצמבר 1944)
פרידריך-וילהלם מילר (1 בדצמבר 1944 - 27 בינואר 1945)
ארתור שוורצנקר (27 בינואר 1945 - 29 בינואר 1945)
רודולף קונרד (29 בינואר 1945 - 8 במאי 1945)
סדר הכוחות > 26 בנובמבר 1944

ב-26 בנובמבר 1944 כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
דיוויזיית היגר ה-117
דיוויזיית הרייכסגרנדיר ה-44
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ברנדנבורג
הדיוויזיה ההררית ה-1
דיוויזיית המתנדבים ה-31
דיוויזיית האס אס ה-13
חטיבת הגרנדירים ה-92
דון הרן

| --- | --- |

דון הרן
 לידה:  22 באפריל 1936 קיימברידג', ארצות הברית 
 פטירה:  15 ביוני 2016 (בגיל 80) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית עלמין סביון 
 השכלה:  אוניברסיטת ייל  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 מעסיק:  אוניברסיטת הרווארד, בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה 
 
דון הרן (22 באפריל 1936 – 15 ביוני 2016) היה פרופסור למוזיקולוגיה, שהופקד על הקתדרה למוזיקולוגיה על-שם ארתור רובינשטיין בפקולטה למדעי הרוח, חוג למוזיקולוגיה, האוניברסיטה העברית בירושלים, והיה חבר כבוד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ביוגרפיה

דון הרן נולד בקיימברידג' שבמסצ'וסטס (ארצות הברית). הוא בוגר בתואר ראשון (ב.א.) בספרות צרפתית באוניברסיטת ייל (סיים בהצטיינות). לאחר מכן למד לתואר מוסמך (מ.א.) ושלישי (דוקטור) במוזיקולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. מוריו הראשיים היו אדוארד לובינסקי (1985-1908) וג'וסף קרמן (נולד ב-1924), מהם קרמן שימש כמדריכו לעבודת הדוקטור. בסיום העבודה ב-1963 הוא עלה לארץ עם אשתו הישראלית (שלמדה גם היא באוניברסיטת קליפורניה בברקלי).
בשנים 1963–1966 הוא הרצה כמורה לתולדות המוזיקה באקדמיה למוזיקה על שם רובין בירושלים. ב-1966, שנה לאחר פתיחת החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, הוא נתמנה בו למדריך ובהמשך למרצה (1971), למרצה בכיר (1974), לפרופסור חבר (מופקד הקתדרה למוזיקולוגיה על שם עמנואל אלכסנדר, 1976) ולפרופסור מן המניין (מופקד הקתדרה למוזיקולוגיה על שם ארתור רובינשטיין, 1980). ביציאתו לגמלאות ב-2004 נהיה לפרופסור אמריטוס (מופקד אותה הקתדרה). הוא כיהן כראש החוג למוזיקולוגיה בשנים 1977–1980, 1992-1991 ו-1994–1997.
הרן שימש כפרופסור אורח במרכז ללימודי ימי הביניים והרנסאנס, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1993), ופרופסור אורח ב-"וילה אי טאטי" (המרכז האוניברסיטאי של אוניברסיטת הרווארד לחקר הרנסאנס האיטלקי, פירנצה, 2004).
בין מענקי המחקר להם זכה: המועצה האמריקאית לאיגודים מלומדים (American Council of Learned Societies); קרן הזיכרון לתרבות יהודית (שלוש פעמים); ספריית ניוברי, שיקגו; ספריית פולג'ר שקספיר, וושינגטון ד.סי.; האיגוד האמריקאי לפילוסופיה; האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, קרן למחקר (ארבע פעמים); הקרן על שם גלדיס קריבל דלמאס; והמכון למחקר מתקדם, פרינסטון (פעמיים).
הרן שימש כיועץ מוזיקלי במרכז התרבות של שגרירות אמריקה בישראל, שם ערך קונצרטים של מוזיקה אמריקאית והרצה על מוזיקה זו בשנים 1967–1970. הוא היה חבר במערכת המכון למוזיקה ישראלית (תל אביב) בשנים 1964–1968 ו-1972–1979 ופעל ככתב חוץ על מוזיקולוגיה בישראל, בשנים 1968–1990, לכתב העת Current Musicology. הוא חבר המערכת של כתב העת "מן-עד" (ביטאון האיגוד הישראלי למוסיקולוגיה) מאז היווסדו ב-1978 ועורך שותף (בתחום ההיסטוריה המוזיקלית) של כתב העת Journal of Interdisciplinary Studies מאז 2008.
היה חבר האיגוד פי-בטא-קאפא; האיגוד הישראלי למוזיקולוגיה (יושב ראש 1980-1978); האיגוד האמריקאי למוזיקולוגיה (בו נבחר כחבר כבוד ב-2006); האיגוד הבינלאומי למוזיקולוגיה, בו ישב בוועד המנהל (1992-1987) וכיהן כסגן נשיא (1997-1992); האיגוד האמריקאי לרנסאנס; האיגוד העולמי למדעי היהדות; והאיגוד האירופי למדעי היהדות. בשנים 1996–2000 היה מנהל בפועל של המרכז לחקר המוזיקה היהודית (ליד האוניברסיטה העברית).
דון הרן היה נשוי לאיה, נכדתו של פרשן התנ"ך שמואל לייב גורדון (של"ג) ותרפיסטית למוזיקה. לזוג נולדו שני ילדים.
פרסים ועיטורים

מדליה מהעיר טור, צרפת, בשיתוף אוניברסיטת פראנסואה ראבלי, טור (1997).
הפרס לזכר דונלד טובי (Tovey), אוניברסיטת אוקספורד (1977).
פרס מיכאל לנדאו להישגי מחקר באומנויות (1999).
חבר כבוד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2005).
אביר (cavaliere) במסדר הכוכב לסולידריות איטלקית (2006).
חבר כבוד של האיגוד האמריקאי למוזיקולוגיה (2006).
מחקריו

תחומי מחקר עיקריים: יחסי מילה וצליל בתקופת הרנסאנס על-פי שיקולים היסטוריים, תאורטיים ומעשיים/ביצועיים; הומניזם ומוזיקה; מוזיקה כרטוריקה; מוזיקה כלית בבארוק המוקדם; מוזיקאים יהודיים (מלחינים, זמרים, נגנים, תאורטיקנים), הן גברים והן נשים, באיטליה של המאות ה-16 וה-17; משוררות יהודיות מוקדמות, ביניהן שרה קופיה סולם; והתחלת ההיסטוריוגרפיה המוזיקלית העברית במאה ה-18.
מחקריו > מחקרים כלליים על המוזיקה (עם דגש על מוזיקה במאות ה-16 וה-17)

בין הנושאים אותם חקר הרן: ההיסטוריונים המוקדמים צ'רלז בורני (1814-1726) ואוגוסט וילהלם אמברוז (1876-1816) כעורכים "חלוציים" של יצירות המלחין ז'וסקן דה פרה (1521-1450) זמן רב טרם הוצאתן הביקורתית הכוללת במאה ה-20;
מושג הקרב, על היבטיו הספרותיים והמוזיקליים, ביצירות הרנסאנס;
ארגונים מחזוריים ברביעיות בטהובן המוקדמות;
המלחין דומניקו גאלי מסוף המאה ה-17 ויצירותיו "ההרואיות", לדבריו, לצ'לו סולו ללא ליווי (1691), בהן הוא הקדים בשלושים שנה את הסוויטות המפורסמות לצ'לו סולו מאת יוהאן סבסטיאן באך;

אלגנטיות כמושג יסוד בשיפוט המוזיקה במאה ה-16 על-פי הנאמר עליה בכתבי התאורטיקנים לספרות ולמוזיקה;

התחדשות המוזיקה הכלית, דהיינו, ה"רנסאנס" שלה, באופן פרדוקסאלי, ב"ימי הביניים";

קשיי הגדרה סגנונית ביצירות השייכות בכתיבתן לשתי תקופות שונות (ביניהן יצירות מאת שלמה רוסי);
מושגי כוח משתנים בתפישת המוזיקה כמטפורה לכוח, בהתייחס לשתי דמויות יסוד ביצירות המאות ה-17 וה-18, אורפאוס והרקולס; המשורר גוידו קזוני (נפטר ב-1642) המרחיב, במסה רבת הקף, על "אהבה" כמסמלת את המוזיקה על צדדיה השונים;
המלחין בנדטו מרצ'לו ואוסף יצירותיו למזמורי דוד (Estro poetico-musicale‏, 1724), בו ניסה לשחזר את המוזיקה בבית המקדש כדי להראות כיצד מוזיקה זו יכולה לשמש כמנוף לחידוש הקומפוזיציה ולהעמקתה בתקופתו הוא;
משה (התנ"כי) הנחשב, ביחד עם אורפיאוס ואחרים, כמשורר ומוזיקאי ב-prisca theologia ("התאולוגיה העתיקה", מושג השגור בפי הנאו-פלטוניסטים לציון גדולי התאולוגים לפני הברית החדשה);
ה-encomium (קרי, נאום שכולו דברי שבח, במקרה זה נאום לשבח המוזיקה) ומקומו המקובל כפרק פותח בספרי התאוריה המוזיקלית המוקדמים, בהתייחס למקורותיו, מרכיביו והשלכותיו;
מבט חדש על היצירה "O rosa bella" ("או שושנה היפה"), מן הידועות בין יצירות הרנסאנס המוקדם: טענת היסוד היא שמדובר, במילות השיר, ביהודייה יפהפייה בשם רוזה – המאמר מתמודד עם השאלות הביוגרפיות, הספרותיות והמוזיקליות לחיזוק הטענה;
אורפיאוס בכתבי הרטוריקאים כמשורר, מוזיקאי ומחנך: מאין הגדרות אלו? מה תוקפן לגבי מעמדו של אורפיאוס בשירה ובמוזיקה?;
דיון בחקר המוזיקה של הרנסאנס בציון תצפיות ואתגרים חדשים לקראת המאה ה-21;
"ביזת רומא" (באנגלית Sack of Rome) כאירוע ממשי (1527) הנזכר ביצירות מוזיקליות: כיצד הוא נתפס בהן? מה מוסיף התיאור המוזיקלי להבנת האירוע באופן היסטורי?;
סוגת ה"ברבאנו" (barabano) במאה ה-17: ביטויי סוגה זו לא רק במוזיקה של המאה ה-17 אלא גם בזו של תקופות מוקדמות ומאוחרות, כמעין רעיון קומפוזיטורי בסיסי הרץ דרך כל הספרות (בחלק הסיום של מחקר זה צוינו ההקבלות בין מנגינת ה"ברבאנו" לבין ההמנון הלאומי "התקווה");
הנושא של "קבלת החלטות" והשתקפותו ביצירות בארוקיות (מאת באך והנדל) בהן נדון, בתמליל, הצורך לבחור בין "מוסר" ו"תענוג" כשתי גברות מנוגדות (על-פי משלי, פרקים א', ז' וח');
דיון בפולמוס בין שני התאורטיקנים רבי ההשפעה במאה ה-16 ג'וספו צרלינו ותלמידו וינצ'נצו גליליי, כמייצגי הבדלי השקפות בין דור האבות לבין דור הבנים;
התאורטיקן ג'ובאני דל לאגו (מן המחצית הראשונה של המאה ה-16): קורותיו וכתביו (ביניהם מכתבים בענייני מוזיקה שנשתמרו בכתב יד בספריית הוותיקן).
מחקריו > מוזיקה ומילים (הקשר ביניהן בהלחנה, ביצוע, האזנה ותפישת תכנים)

בין הנושאים אותם חקר הרן: הנחיות לזמרים, בספרי התאורטיקנים המוקדמים, לביטוי מילים נאות;
תורת התאום בין הברות הטקסט לבין צלילי המוזיקה בהלחנה ובביצוע, תורה הידועה בספרות המקצועית בשם text underlay (הנחת הטקסט תחת תווי המוזיקה):
בספר Word-Tone Relations in Musical Thought ("יחסי מילה וצליל במחשבת המוזיקה") הובאו העדויות לתורה זו, על יישומיה השונים, מאז ימי קדם עד המאה ה-17, בהתייחס לזרמים הומניסטיים בהם הודגשה ה"מילה" ככוח מעצב במוזיקה;
מסקנות חדשות באותו נושא (text underlay) – בהפרש אחת-עשרה שנה מאז פרסום הספר הנזכר – המוגשות תוך כדי דיון באפשרויות הלוגיות השונות לסידור המילים (ראו "How to ‘Lay’ the ‘Lay’", עם המילה lay במובן הכפול של "להניח" ו"מנגינה");
גילוי הכתב המוקדם ביותר (מ-1440 בערך) בו ניתנות הנחיות מפורשות להתאמת ההברות לצליליהן;
דיון בכתב היד בו נמצא כתב זה;
מה קודם למה בהלחנת המוזיקה: שיקולים לשוניים או מוזיקליים? "גרמטיקה" (דקדוק, כאן לשון) לעומת מוזיקה כקובעת את צורת ההלחנה ותוכנה: המאבק בין המחזיקים בעמדה הראשונה לבין המחזיקים בעמדה השנייה מתואר במסה מאת ג'ן לה מינרה, זמר ומלומד בקולג' נבאר (פריז) מסוף המאה ה-15
(על הוויכוחים שהתנהלו בקולג' בין שני המחנות הורחב בספר In Defense of Music);
דעותיהם של תאורטיקנים שונים, ביניהם ג'ובאני מריה לנפרנקו, ניקולה ויצ'נטינו, ג'וספו צרלינו וגספר סטוקרוס
בנושא התאום בין מילים וצלילים;

היחס בין שירה בבית הכנסת לבין מוזיקה רב-קולית במאה ה-16: למה התכוון צרלינו כאשר העלה על נס, בחיבור בשם Sopplimenti musicali ("תוספות מוזיקליות", 1588), את טעמי המקרא כמודל לחידוש המוזיקה הרב-קולית? שאלה זו אומרת דרשני והורחב עליה בספר In Search of Harmony: Hebrew and Humanist Elements in Sixteenth-Century Musical Thought ("בחיפוש אחר הרמוניה: יסודות עבריים והומניסטיים במחשבת המוזיקה במאה ה-16");
לקראת "קוד" רטורי בר תוקף לביצוע המוזיקה המוקדמת:
באיזו מידה עשויות הנחיות הרטוריקאים העתיקים לבחירת מילים, חיבורן למשפטים וקביעת סגנונן הנאות לשמש יסוד לביצוע המוזיקה (שלא לדבר על יצירתה)?
מחקריו > המדריגל האיטלקי

המדריגל האיטלקי היה הג'נר החילוני המוביל במוזיקה איטלקית של המאה ה-16.
דון הרן, בעבודת הדוקטור שלו, דן במדריגלים של פיליפ ורדלו, מגדולי המלחינים הראשונים של סוג כתיבה זה, אם לא מייסדו. ורדלו, ממוצא פרנקו-פלמי, התיישב באיטליה בימי בחרותו ופעל שם, בעיקר בפירנצה, בשנות השלושים. הדיסרטציה מתייחסת למכלול יצירותיו האיטלקיות (מאה ארבעים וחמש במספר) וגם למעט שנותר מיצירותיו הצרפתיות החילוניות (שנסונים, חמישה במספר). ורדלו חיבר מדריגלים לארבעה, חמישה ושישה קולות, וזאת בתקופה בה נחשבה הכתיבה לחמישה וששה קולות, שהתבססה רק מאוחר יותר, לנועזת. נקודת המוצא לדיון ביצירות, במחקר זה, היא דיון קודם בטקסטים מבחינה מבנית וסמנטית: רק אז, על-פי טענת המחבר, אפשר להבחין בעוצמת הביטוי שוורדלו נותן לאותם הטקסטים על צורותיהם ומשמעויותיהם השונות.

בין שאר העבודות הקשורות למדריגל: יצירתו החריגה של ורדלו בשם "?Chi bussa" ("מי דופק?") המשמשת, בדיאלוג הסאטירי והמחוספס שלה, אנטיתזה למדריגל האלגנטי הטיפוסי;

דיון ב"פרוטולה", סוג יצירה שהקדים את המדריגל בשירתו וצורותיו;

המלחין הוברט נייך כמחבר מדריגלים וכשייך לחוגי אקדמיה אינטלקטואליים ברומא של שנות הארבעים;

הוצאה כוללת, בעריכה ביקורתית, של יצירות נייך (המצביעות, במורכבותן, על תכונות מנייריסטיות – ראו תחת הפרק הבא);

דיון באוסף המדריגלים ה"כרומטיים" של צ'יפריאנו דה רורה משנת 1542 (המילה "כרומטי" כאן לא במובן המקובל של צלילים הזרים לסולם מסוים אלא במובן של צבע, דהיינו יחידות קצביות קצרות הכתובות בצבע שחור – זאת שוב תופעה המתקשרת למנייריזם);

מדריגלים "כרומטיים" שקדמו לאלה של רורה;

סוגי השירה הפרוזודיים השונים העומדים כיסוד ליצירות מדריגליות מוקדמות;

ערכים אנציקלופדיים רבים על מלחיני המדריגל וצורותיו ב"מילון גרוב החדש" (1980) ומהדורתו המתוקנת (2001); דיון ב"מוזיקה פיקטה" (כלומר, תוספת דיאזים ובמולים לתווים כתובים, על-פי כללי ביצוע ידועים מאז ימי הביניים ואילך) מנקודת הראות של מה שמסומן במוזיקה כ"סימני אזהרה" (cautionary signs) – כל תכליתם של סימנים אלה היא דווקא למנוע את השימוש ב"מוזיקה פיקטה" (לאותם הסימנים חשיבות לגבי ביצוע מדריגלים וסוגי יצירה אחרים, ביניהם מוטטים);


טקסטים דיאלוגיים כבסיס למדריגל: מה פירוש "דיאלוג" מבחינה ספרותית? מהם סימני ההיכר ל"דיאלוגיות" מבחינה מוזיקלית?