stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גאוגרפיה של אלג'יריה
טבע > צמחייה

עם עצי אלג'יריה נמנים ארז האטלס ומיני אורנים ואלונים. במורדות ההרים, היכן שיש צמחייה, ישנו ערער וכן שיחים. הרמה הגבוהה צחיחה, אם כי ניתן למצוא צמחייה אופיינית לערבה. הצמחייה המועטה במדבר סהרה כוללת עשבים העמידים ליובש ועצי שיטה ושיזף.
טבע > משאבים טבעיים

הנפט והגז הטבעי, יחד עם עפרת ברזל, פוספטים, אורניום, עופרת ואבץ, הם משאבי טבע העיקריים באלג'יריה.
טבע > פארקים לאומיים ואתרי מורשת עולמית

באלג'יריה עשרה פארקים לאומיים, שמונה מתוכם מתרכזים בצפון המדינה, ואילו השניים האחרים נמצאים ברכסי ההרים במדבר סהרה. הפארק הגדול ביותר, שהוא גם אתר מורשת עולמית, הוא טאסילי נאג'ר המשתרע על פני 72,000 קמ"ר. מדובר בהרים בדרום־מזרח המדינה, בלבו של מדבר סהרה, הידוע בזכות אתרי אמנות הסלע הפרהיסטוריים המפוזרים לאורכו. באתר גם תצורות נוף גאולוגיות בעלות עניין של יערות סלע העשויים אבן חול שעברה תהליכי בליה ואשר משווים לאזור נוף ירחי. הפארק השני בגודלו הוא הפארק הלאומי תאזה, שבו חי המקוק הברברי, פרימט בסכנת הכחדה האופייני לצפון אפריקה. חלק מן הפארקים הלאומיים, לרבות טאסילי נאג'ר ותאזה, הם גם שמורות טבע ביוספיריות.
באלג'יריה שבעה אתרי מורשת עולמית, נכון לשנת 2012, מתוכם שישה הם תרבותיים ואחד נוסף, טאסילי נאג'ר כאמור, הוא אתר מעורב (תרבותי וטבעי).
חלוקה מנהלית

מבחינה מנהלית, אלג'יריה מחולקת ל-48 מחוזות (ولاية) המחולקים ל-553 נפות (دائرة), שבתורן נחלקות ל-1541 עיריות (بلدية). עיר הבירה של כל יחידה שלטונית היא העיר הגדולה בה. המחוז הגדול ביותר הוא מחוז תמנראסת והמחוז המאוכלס ביותר הוא מחוז אלג'יר עם כ-3 מיליון תושבים.
אוכלוסייה

נכון לשנת 2012, אוכלוסיית אלג'יריה מוערכת בכ-37.1 מיליון נפש, דבר המעמיד את צפיפות האוכלוסין במדינה על כ-15.6 נפש לקמ"ר. למעלה מ-90% מהאוכלוסייה מתרכזת לאורך רצועת חוף הים התיכון והרי האטלס, ואילו במדבר סהרה, המשתרע על פני יותר מ-80% משטח המדינה, צפיפות האוכלוסין נמוכה ביותר, עם נקודות פזורות של התיישבות ושטחים נרחבים הריקים מהתיישבות אדם.
כמעט כל תושבי אלג'יריה, כ-99%, מוגדרים כברברים-ערבים. היתר הם תושבים ממוצא אירופי ואחרים. רוב דומה באוכלוסייה הוא של מוסלמים סונים.
ערים

נכון לשנת 2010, 66% מתושבי אלג'יריה מתגוררים בערים, מרביתם ברצועת החוף של הים התיכון ובהרי האטלס. כמו במדינות נוספות בצפון אפריקה, בערים הגדולות באלג'יריה ישנם רבעים עתיקים, רובע המדינה, אשר חלקם בנויים סביב קסבה.
אלג'יר היא עיר הבירה של אלג'יריה, והעיר הגדולה והמאוכלסת ביותר בה. העיר שוכנת לחוף הים התיכון, כאשר בגובה פני המים בנויה העיר המודרנית, ובמדרון של גבעה תלולה ובסמוך לקסבה, עומדת העיר העתיקה, אשר נבנתה על חורבות העיר איקוסיום והייתה לעירם של הדיים. העיר השנייה בגודלה, אוראן, אף היא שוכנת לחוף הים התיכון, אם כי במערב המדינה, כ-370 ק"מ מאלג'יר. זו עיר נמל מרכזית ומרכז מסחרי בצפון אפריקה. קונסטנטין, העיר השלישית, שוכנת במזרח המדינה, כ-80 ק"מ מקו החוף, ומהווה את המרכז של חלקה המזרחי של המדינה.
רשימת עשר הערים המאוכלסות ביותר באלג'יריה:
|  | עיר | מספר תושבים (נכון ל-2008) |
| --- | --- | --- |
| 1 | אלג'יר | 1,530,000 |
| 2 | אוראן | 760,000 |
| 3 | קונסטנטין | 520,000 |
| 4 | ענאבה | 376,000 |
| 5 | אל-בלידה | 292,000 |
| 6 | באתנא | 290,000 |
| 7 | אל-ג'לפה | 266,000 |
| 8 | סטיף | 252,000 |
| 9 | א-שלף | 224,000 |
| 10 | סידי בלעבאס | 210,000 |
תחבורה

אורכן הכולל של הדרכים באלג'יריה מסתכם ב-111,261 ק"מ, מתוכם 81,732 ק"מ סלולים (נכון לשנת 2008). אורכן של מסילות הרכבת מגיע לכדי 3,973 ק"מ (נכון לשנת 2008). מספר שדות התעופה הוא 143, כאשר ב-57 מהם מסלולים סלולים. נמל התעופה הבינלאומי הוארי בומדין הוא נמל התעופה הגדול במדינה, והוא משרת את עיר הבירה. בנוסף, 9 נמלים בנויים לחוף הים התיכון.
הערות שוליים

↑  worldometers.info: Largest Countries in the World (by area)
↑  גודלה כה רב, עד שאילו היינו מציבים אותה ביבשת אירופה, היא הייתה יכולה להכיל בתוכה את שטחיהן  של המדינות גרמניה, צרפת, איטליה בריטניה ופולין.
1 2 3 4  אלג'יריה באתר ספר העובדות העולמי של ה-CIA
↑  טמפרטורות באתר השירות המטאורולוגי האלג'יראי
↑  משקעים באתר השירות המטאורולוגי האלג'יראי
1 2  צמחים ובעלי חיים באלג'יריה, אתר countriesquest.
↑  טאסילי נאג'ר, רשימת אתרי המורשת העולמית, אונסק"ו.
↑  דמוגרפיה, באתר הלשכה הלאומית האלג'יראית לסטטיסטיקה
↑  Algeria's Geography - From the Blue Mediterranean to the Sands of the Sahara, algeria.com
↑  אלג'יריה באתר citypopulation
| גאוגרפיה של מדינות העולם |
| --- | --- | --- |
| המזרח התיכון | איחוד האמירויות הערביות • איראן • אלג'יריה • בחריין    • טורקיה • ירדן • ישראל • כווית • לבנון • לוב • מצרים • מרוקו • סוריה • עומאן • ערב הסעודית • עיראק  • קטר  • תוניסיה • תימן |  |
| אסיה | אוזבקיסטן • אינדונזיה • אפגניסטן • בהוטן • בנגלדש • ברוניי • הודו • הונג קונג • המלדיביים • הפיליפינים • טאיוואן • הרפובליקה העממית של סין • וייטנאם • טג'יקיסטן • טורקמניסטן • יפן • לאוס • מונגוליה • מזרח טימור • מיאנמר • מלזיה  • נפאל • סינגפור • סרי לנקה • פקיסטן • קוריאה הדרומית • קוריאה הצפונית • קזחסטן • קירגיזסטן • קמבודיה • תאילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בוסניה והרצגובינה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הוותיקן • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונטנגרו • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סן מרינו • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קוסובו • קפריסין • קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אפריקה | אוגנדה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה • בוטסואנה • בורונדי • בורקינה פאסו • בנין • גאנה • גבון • ג'יבוטי • גינאה • גינאה ביסאו • גינאה המשוונית • גמביה • דרום אפריקה • דרום סודאן • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • טוגו • טנזניה • כף ורדה • ליבריה • לסוטו • מאוריטניה • מאוריציוס • מאלי • מדגסקר • מוזמביק • מלאווי • הרפובליקה המרכז-אפריקאית • ניגריה • ניז'ר • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • סודאן • סומליה  • סיירה לאון • סיישל • סנגל • צ'אד • קומורו • הרפובליקה של קונגו • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו • קמרון • קניה • רואנדה |  |
| אמריקה | אורוגוואי • איי בהאמה    • אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • אקוודור • ארגנטינה  • ארצות הברית • בוליביה • בליז • ברבדוס • ברזיל   • ג'מייקה • גואטמלה • גיאנה • גרנדה  • דומיניקה • האיטי  • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • ונצואלה • טרינידד וטובגו • מקסיקו • ניקרגואה • סורינאם • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס  • פנמה • פרגוואי • פרו • צ'ילה • קובה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • איי מרשל   • איי שלמה  • ונואטו • טובאלו • טונגה • מיקרונזיה • נאורו • ניו זילנד • סמואה  • פיג'י • פלאו • פפואה גינאה החדשה • קיריבטי |  |
מפה טופוגרפית של אלג'יריה
פנק
מפת אתרי הפארקים הלאומיים באלג'יריה
מחוזות אלג'יריה
קו המים של אלג'יר
ג'ורג' רוי היל

| --- | --- |

היל, 1978
 לידה:  20 בדצמבר 1921 מיניאפוליס, ארצות הברית 
 פטירה:  27 בדצמבר 2002 (בגיל 81) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1948 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל  סטודיו אייץ' בי  בית ספר בלייק  סילימן קולג' 
 בן או בת זוג:  לואיסה הורטון היל (7 באפריל 1951–2002) 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  פרס גילדת הבמאים האמריקנית לבימוי מצטיין - סרט באורך מלא (1973)  פרס חבר השופטים של פסטיבל קאן (1972)  פרס הוגו להצגה הדרמטית (1973)  פרס באפט"א לבימוי הטוב ביותר (1971)  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (1972)  פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר (1971)  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר (1973) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ורג' רוי היל (באנגלית: George Roy Hill; 20 בדצמבר 1921 – 27 בדצמבר 2002) היה במאי קולנוע אמריקאי זוכה פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לשנת 1973 על בימוי הסרט "העוקץ". מסרטיו הבולטים ניתן למנות את "קיד וקסידי", "הוואי", "מילי המודרנית והמתוקה" ו"העולם על פי גארפ".
קורות חיים

היל נולד במיניאפוליס, מינסוטה לג'ורג' רוי ולהלן פרנסיס היל. גדל במשפחה נוצרית קתולית אמידה שהחזיקה בשליטה בעיתון הגדול במינסוטה "Star Tribune ". היל היה חובב תעופה והוציא רישיון טיס בגיל צעיר מאוד, התחנך ב"אוניברסיטת ייל" שם למד מוזיקה קלאסית תחת המלחין הגרמני פאול הינדמית.
במהלך מלחמת העולם ה-2 התגייס היל לחיל הנחתים של ארצות הברית ושירת כטייס מטען בגזרת האוקיינוס השקט. לאחר מכן היל שירת גם במלחמת קוריאה כטייס לילה קרבי והגיע עד לדרגת מייג'ור.
לאחר שירותו הצבאי עבד היל בתור עיתונאי בטקסס והוציא תואר בספרות מ"אוניברסיטת דבלין". באירלנד נחשף לתיאטרון המקומי והתנסה לראשונה כשחקן ב"תיאטרון גייטי" לצד השחקן סיריל קיוזאק.
קריירת בימוי

היל החל לביים לראשונה בחייו, בתחום התיאטרון והטלוויזיה בשנות ה-50 של המאה ה-20. הוא זכה להכרה לראשונה בתעשייה לאחר שהועמד לפרס טוני על בימוי המחזה זוכה פרס פוליצר "Look Homeward, Angel i" ולפרס אמי על בימוי וכתיבתו בסדרת הטלוויזיה "Kraft Television Theatre". הוא הועמד לפרסי אמי גם על עבודת הבימוי שלו בסדרת הטלוויזיה "Playhouse 90".
היל נכנס לתעשיית קולנוע בשנות ה-60, ובשנת 1962 הוציא את סרט הביכורים שלו "תקופת הסתגלות", עיבוד קולנועי מוצלח למחזה של טנסי ויליאמס, בכיכובה של ג'יין פונדה. בתחילת דרכו ביים היל את הדרמה "צעצועים בעליית הגג" עם דין מרטין, ואת קומדיית הנעורים "עולמו של הנרי אוריינט" עם פיטר סלרס, שזכתה לביקורות מהללות בקרב המבקרים והקהל והזניקה את מעמדו של היל.
הסרט שקיבע את מעמדו של היל כאחד הבמאים הטובים בהוליווד היה "הוואי" בשנת 1966. הדרמה ההיסטורית בכיכובם של ג'ולי אנדרוז, מקס פון סידוב וג'ין הקמן זכתה להצלחה מסחרית וביקורתית שהתבטאה בשבע מועמדויות לפרס האוסקר. היל ביים את אנדרוז גם בשנה שלאחר מכן בקומדיה המוזיקלית "מילי המודרנית והמתוקה", הקומדיה זכתה להצלחה ביקורתית ומסחרית ובפרס אוסקר אחד מתוך 7 מועמדויות.
בשנת 1969 חבר היל אל כוכבי הקולנוע פול ניומן ורוברט רדפורד אותם ליהק למערבון שלו "קיד וקסידי". הסרט היה להצלחה מסחררת, זכה בארבע פרסי אוסקר וגרף למעלה מ-100 מיליון דולרים רווחים ברחבי ארצות הברית. היל זכה על עבודת הבימוי שלו בפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
את הלהיט המצליח בקריירה שלו, סרט הפשע "העוקץ", ביים היל בשנת 1973. בסרט זה איחד היל בשנית את פול ניומן ורוברט רדפורד שהציגו כימיה מצוינת על סט הסרט. הסרט הופק בתקציב של 5 וחצי מיליון דולר וגרף בקופות כ-159 מיליון. הסרט קטף לא פחות משבעה פסלוני אוסקר, בהם פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר להיל.
מלבד בימוי היל כתב גם תסריטים לסרטיו "ניצני אהבה" בכיכובו של לורנס אוליבייה ו"וולדו פפר הגדול". סרטים נוספים שביים היו "בית מטבחיים חמש" על פי ספרו של קורט וונגוט, "העולם על פי גארפ" - העיבוד הקולנועי המוערך לרומן באותו השם בכיכובו של רובין ויליאמס, דרמת ההוקי קרח הקומית "פול ניומן וחבורתו" והקומדיה "חווה מצחיקה" עם צ'בי צ'ייס.
חיים אישיים

היל היה אב לארבעה ילדים מגרושתו השחקנית לואיסה הורטון היל.
היל נפטר ב-27 בדצמבר 2002 בביתו שבניו יורק ממחלת פרקינסון בגיל 81.
סרטים שביים

תקופת הסתגלות (1962)
צעצועים בעליית הגג (1963)
עולמו של הנרי אוריינט (1964)
הוואי (1966)
מילי המודרנית והמתוקה (1967)
קיד וקסידי (1969)
בית מטבחיים חמש (1972)
העוקץ (1973)
וולדו פפר הגדול (1975)
פול ניומן וחברותו (1977)
ניצני אהבה (1979)
העולם על פי גארפ (1982)
המתופפת הקטנה (1984)
חווה מצחיקה (1988)
תנועת הכוח השלישי

מרדכי שטיין, 1952
תנועת הכוח השלישי הייתה תנועת שמאל רדיקלי טרוצקיסטית שפעלה בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ובמדינת ישראל בשנותיה הראשונות.
הערות שוליים

↑  משפטים של משתמטים מגיוס לצבא "מטעמי מצפון", הארץ, 24 במאי 1948
↑  ענת שטרן, ‏כל הארץ חזית אך רחוק מזה שכל העם צבא: שיפוט משתמטים וסרבני גיוס ב-1948, תש"ח ואילך - מחקרים של האסכולה הירושלמית על מלחמה, צבא וחברה, 2015, באתר Academia.edu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309209805171
יהודה פתאל

יהודה פתאל (נולד ב-30 ביוני 1940) הוא אדריכל ישראלי, שכיהן כראש המועצה המקומית חצרות יסף בין השנים 1992–1997.[דרושה הבהרה] בעברו היה מנהל אגף פרוגרמות במשרד הבינוי והשיכון ואדריכל שהשתתף בין היתר בתכנון הדיזנגוף סנטר.
ביוגרפיה

יהודה פתאל נולד ביוני 1940 בבגדד שבעיראק, להוריו אברהם ונורה פתאל. משפחתו עלתה לארץ בשנת 1951. יהודה גדל והתחנך ברמת גן ומגדיאל, התגייס בשנת 1959 ושירת בחיל הקשר. למד בטכניון והוסמך בשנת 1967 לתואר בארכיטקטורה ובינוי ערים ושימש כאדריכל בפרויקטים פרטיים בטרם נכנס לשירות הציבורי. לאחר סיום כהונתו כראש מועצת חצרות יסף שימש כדירקטור בחברות פרטיות וייעץ בפרויקטים ממשלתיים שונים.
נשוי לנינה פתאל, אב לארבעה ילדים - אלינור קדם, עידית הגלילי, אבי פתאל ונעם פתאל.
קריירה

כאדריכל עצמאי השתתף בתכנון פרויקטים בהם הדיזנגוף סנטר, התחנה המרכזית החדשה ומישור אדומים. לאחר שנכנס למסגרת השירות הציבורי שימש בין היתר כמנהל אגף פרוגרמות במשרד הבינוי והשיכון (1984–1992), ראש מועצת חצרות יסף (1992–1997) והיה יועץ חיצוני לראש ההממשלה אריק שרון בפרויקטים להתפלת מי ים, ניהול פרויקט אופק לטיפול ב-11 יישובים, וקידום תכנון של 140,000 יח"ד ליציאה מהמיתון. עם סיום העבודה כיועץ חיצוני לראש הממשלה, הקים חברה לפיתוח - חברת נאי, ובמקביל פעל וניהל פרויקטים לאומיים. במסגרת זו ניהל את פרויקט קירוי נתיבי איילון, ניהל את תכנון ההפרדות המפלסיות בלוד ורחובות. בנוסף, כיהן כחבר ולאחר מכן כיו"ר בוועדות גבולות של משרד הפנים אשר כללו הסדרת שטחים וחלוקת הכנסות בין היישובים בנגב, בהן ועדת פתאל.
הערות שוליים

↑  אורי אס, סוף עידן המעברות: חצרות יסף נסגר, באתר הארץ, 20 בינואר 2004
↑  יהודה פתאל, [https://www.gov.il/BlobFolder/guide/geographical-more-info/he/home_main_local-government_geographical_general_info_info-003.pdf דין וחשבון
ועדת חקירה לגבולות וחלוקת הכנסות
משטחים חסרי מעמד מוניציפלי באזור הדרום], באתר www.gov.il, ‏יולי 2014
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קאמאז

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 בורסה:  בורסת מוסקבה (26 בפברואר 2004–KMAZ) 
 תקופת הפעילות:  1969–הווה (כ־56 שנים) 
 חברות בנות:  ZMA 
 מיקום המטה:  נברז'ניה צ'לני 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הרכב 
 מוצרים עיקריים:  משאית 
 הכנסות:  190,422,000,000 רובל רוסי (נכון ל־2019) 
 רווח תפעולי:  4,347,000,000 רובל רוסי (נכון ל־2019) 
 רווח:  −1,955,000,000 רובל רוסי (נכון ל־2019) 
 הון עצמי:  38,755,000,000 רובל רוסי (נכון ל־2019) 
  
 kamaz.ru/en/
 
קאמאז (ברוסית: КамАЗ; ראשי תיבות של "Камский автомобильный завод", מפעל הרכבים של קאמה) והיא חברת בת של תאגיד רוסטך, לייצור כלי רכב הנקראת על שם נהר קאמה. זו החברה הגדולה ביותר ברוסיה ובחבר המדינות שמייצרת טרקטורים, משאיות וכלי רכב כבדים. המפעל הראשי נמצא בנאברז'ניה צ'לני, שבטטרסטן, רוסיה.
מאז 2002, מנכ"ל החברה הוא סרגיי קוגוגין.
היסטוריה

המפעל נפתח בשנת 1969 על פי הוראת ממשלת ברית המועצות מאוגוסט אותה שנה. כבר בסוף פברואר 1970, יצאה את שערי המפעל המשאית הסובייטית הראשונה ובשנות ה-80 בכל רחבי ברית המועצות היו מפוזרים למעלה מאלפיים מפעלים ב-500 ערים.
בשנות ה-90 חלה ירידה בתפוקת המשאיות, אולם קצב הייצור הוגבר עם פתיחת המאה ה-21 וכיום קצב הייצור הוא מהגבוהים בעולם. משאיות קאמאז מיוצאות לאסיה וצפון אפריקה.
בנובמבר 2018 החל שיווק המשאיות בישראל. בשנת 2021 החברה החברה בפיתוח רכב חשמלי תחת המותג Atom.
ראשי החברה > מנכ"לים

| שם | תחילת כהונה | סוף כהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| לב ואסילייב | 1969 | 1981 | כיהן גם כשר לתעשייה קלה מ-1984 עד 1988 |
| וסילי פאוסטוב | 1981 | 1987 |  |
| ניקולאי בך | 1991 | 1997 |  |
| איוואן קוסטין | 1997 | 2002 |  |
| סרגיי קוגוגין | 2003 |  | היה חבר בדירקטוריון אווטוואז ומושל מחוז זלנודולסק בשנים 1994–1999. כיום יחידה מינהלית בטטרסטן. |
בעלות

47.1% ממניות החברה מוחזקות בידי התאגיד הממלכתי רוסטך;
23.54% מהמניות נמצאים בשליטת חברת Avtoinvest Limited שאוזכרה במסמכי פנמה כחברה שהייתה מעורבת בעסקאות אוף-שורינג.
15% מהמניות נמצאים בבעלות חברת Daimler.
14.36% מהמניות מצויים בידי חברת רדיופריבור הטטרית.
ראלי דקר

קבוצת המשאיות קאמאז מאסטר נחשבת לאלופת ראלי דקאר בכל הזמנים, בקטגוריית המשאיות והיא מחזיקה ב-18 גביעי המקום הראשון.
| שנה | קבוצה> נהג | קבוצה> מדינה | קבוצה> דגם | מסלול |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2021 | דמיטרי סוטניקוב | רוסיה רוסיה | קאמאז 9–4326 | ג'דה — ריאד — אל-קדיה |
| 2020 | אנדריי קרגינוב | רוסיה רוסיה | קאמאז 9–4326 | ג'דה — ריאד — אל-קדיה |
| 2019 | אדוארד ניקולאייב | רוסיה רוסיה | קאמאז 9–4326 | לימה — טאקנה — לימה |
| 2017 | אדוארד ניקולאייב | רוסיה רוסיה | קאמאז 9–4326 | פרגוואי — בוליביה — ארגנטינה |
| 2015 | איירט מרדייב | רוסיה רוסיה | קאמאז 9–4326 | בואנוס איירס — איקיקה — בואנוס איירס |
| 2014 | אנדריי קרגינוב | רוסיה רוסיה | קאמאז 9–4326 | רוסאריו — בוליביה — ולפראיסו |
| 2013 | אדוארד ניקולאייב | רוסיה רוסיה | קאמאז 9–4326 | לימה — סנטיאגו |
| 2011 | ולדימיר צ'אגין | רוסיה רוסיה | קאמאז 9–4326 | בואנוס איירס — אנטופגסטה — בואנוס איירס |
| 2010 | ולדימיר צ'אגין | רוסיה רוסיה | קאמאז 9–4326 | בואנוס איירס — אנטופגסטה — בואנוס איירס |
| 2009 | פירדאוס קבירוב | רוסיה רוסיה | קאמאז 9–4326 | בואנוס איירס — ולפראיסו — בואנוס איירס |
| 2006 | ולדימיר צ'אגין | רוסיה רוסיה | קאמאז 4911 | ליסבון — דקר |
| 2005 | פירדאוס קבירוב | רוסיה רוסיה | קאמאז 4911 | ברצלונה — דקר |
| 2004 | ולדימיר צ'אגין | רוסיה רוסיה | קאמאז 4911 | קלרמון פראן — דקר |
| 2003 | ולדימיר צ'אגין | רוסיה רוסיה | קאמאז 4911 | מרסיי — שארם א-שייח' |
| 2002 | ולדימיר צ'אגין | רוסיה רוסיה | קאמאז 49256 | אראס — מדריד — דקר |
| 2000 | ולדימיר צ'אגין | רוסיה רוסיה | קאמאז 49252 | פריז — דקר — קהיר |
| 1996 | ויקטור מוסקובסקיך | רוסיה רוסיה | קאמאז 49252 | גרנדה — דקר |
דורות דגמי משאיות

| דור | שנות ייצור | תצלום |
| --- | --- | --- |
| 1. K1 (С) | ‏1976-2000 |  |
| 2. K2 (C2) | ‏2000-2018 |  |
| 3. K2 (C3) | ‏2004-2018 |  |
| 4. K3 (R) | ‏2009-ואילך |  |
| 5. К4 | ‏2014-ואילך |  |
| 6. К5 | ‏2020-ואילך | ללא |
גלריה

דגם קאמאז 4911, בראלי דקר 2006.
קאמאז 55111 ברוסיה.
קאמאז 5320 עם מטען מלא.
משאית קאמאז צבאית עם מערכת הנ"מ פנציר-S1.
קאמאז 53215 במרכז ורשה.
קאמאז 63968 משוריין.
קאמאז 4308
קאמאז 43118 עם עגור דגם פלפינגר
קאמאז 4308
משאית איסוף הזבל קאמאז 65115 בתערוכה בגאורגיה
קאמאז 65117 בדונצק
קאמאז 6560
משאית קאמאז בראלי דקר 2009
ראו גם

פנציר-S1
הערות שוליים

↑  מתחממים היחסים עם רוסיה: משאיות קאמאז בדרך לישראל
1 2  ניר בן זקן, דקאר 2019: יהיה קצר, אבל מאוד טובעני, באתר ynet, 28 בדצמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n80113969  VIAF: 130186407   WorldCat (עם VIAF): 130186407 
רכב ״אטום״ מתוצרת קאמאז.
דגם קאמאז 4911 מתחרה בראלי ליסבון-דקר בשנת 2006.
משאית הקאמאז
פסח

ערך זה עוסק בחג יהודי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

שולחן ערוך לקראת ליל הסדר
 שמות נוספים:  חג הפסח, חג המצות, חג החירות, חג האביב, חג הגאולה.
 סוג:  חג בפני עצמו 
 סיבה:  זיכרון יציאת מצרים, הצלת בכורי ישראל, ה' פסח על בתי בני ישראל במכת בכורות, קריעת ים סוף.
 סמלים:  בדיקת חמץ, ביעור חמץ, מצות, ליל הסדר, קערת ליל הסדר, הגדה של פסח.
 מאכלים:  מצה, קניידלעך, מצה בריי 
 מתקשר עם:  שבת הגדול, תענית בכורות, ספירת העומר, חול המועד, מימונה, פסח שני, שבועות, שלושת הרגלים
 מועד
 תאריך התחלה:  ט"ו בניסן  ה'תשפ"ה  יום ראשון 13 באפריל 2025
 תאריך סיום:  ארץ ישראל: כ"א בניסן  ה'תשפ"ה  יום שבת 19 באפריל 2025 חוץ לארץ: כ"ב בניסן  ה'תשפ"ה  יום ראשון 20 באפריל 2025.
 
חַג הפֶּסַח (או בשמו המקראי: חַג הַמַּצּוֹת) הוא חג יהודי מקראי, הראשון מבין שלוש הרגלים. פסח נחוג במשך שבעה ימים, מט"ו בניסן ועד כ"א בניסן בארץ ישראל וכ"ב בניסן בחוץ לארץ שם מציינים את יום טוב שני של גלויות. היום הראשון והאחרון מכונים "ימים טובים", והימים שביניהם מכונים "חול המועד". פסח מציין את יציאת בני ישראל מעבדות במצרים לחירות, שחלה לפי המקרא בליל היום הראשון לחג, לאחר מכת בכורות. היום האחרון לחג, המכונה שביעי של פסח, מציין לפי חז"ל את נס קריעת ים סוף.
מצוות החג המרכזיות הן איסור אכילה, הנאה ובעלות על חמץ במהלך כל החג, ומצוות עשה של אכילת מצה וסיפור יציאת מצרים בלילה הראשון של החג, הוא ליל הסדר. בליל הסדר מצווה מן התורה לאכול מצה ומרור ולספר על יציאת מצרים, ומדברי חכמים גם לשתות ארבע כוסות יין. בזמן שבית המקדש היה קיים, התקיימו בחג הפסח גם מצוות עלייה לרגל, הקרבת קורבן פסח בערב החג ואכילתו בירושלים בלילה של ליל הסדר. לאחר חורבן בית המקדש מצוות אכילת מרור בליל הסדר היא מדברי חכמים.
על אף שבכל הימים הטובים יש מצווה לומר את ההלל, הרי שאמירתו בפסח אופיינית במיוחד ובשל כך הוא מכונה בחז"ל גם בשם הלל המצרי.
סיפור יציאת מצרים והיציאה לחופשי מעבדות לחירות המבטאים את מהות החג, הפכו את החירות לסמל תרבותי, דתי ואוניברסלי. המונח "יציאה מעבדות לחירות" השאוב מחג הפסח הפך לביטוי שגור בשפה העברית בהקשרים שונים. המוטיב "זכר ליציאת מצרים" נאמר בכל קידוש לליל שבת או ליל יום טוב.
מקור החג

על פי המסופר בתורה, ירדו יעקב ובניו למצרים בשל הרעב הגדול ששרר בארץ, ושגשגו שם בזכות מעמדו הרם של יוסף בבית פרעה. בחלוף השנים נשכחה הידידות ששררה בין פרעה ליוסף, ובני ישראל הפכו לעבדים שנאלצו לעבוד בעבודות פרך. לאחר שנים רבות של עבדות, התגלה אלוהים למשה דרך הסנה הבוער וציווה עליו לבוא אל פרעה עם אהרון ולדרוש שישחרר את עם ישראל. פרעה סירב, ובעקבות זאת הכה אלוהים באמצעות משה ואהרון את כל ארץ מצרים.
לבסוף נצטוו בני ישראל לשחוט ביום י"ד ניסן, ערב המכה העשירית, שה זכר בן שנה, לתת מדמו על דלתות הבתים ולאכול את בשרו באותו לילה, בשעה שאלוהים הכה כל בכור מבין המצרים. לצד הציווי ליוצאים על קורבן הפסח ניתן גם ציווי לדורות הבאים על שבעה ימי חג:
בעקבות מכת בכורות נכנע פרעה והורה לבני ישראל לעזוב את מצרים באותו יום. ליל הבכורות וקורבן הפסח נחגג בימינו בליל הסדר, ויום יציאת מצרים הוא יום טוב ראשון של פסח:
בהמשך מסעם, ניצלו בני ישראל בים סוף. האירוע התרחש, על פי חז"ל  ביום שביעי של פסח,  המצרים חזרו בהם זמן קצר לאחר צאת בני ישראל, והחליטו לרדוף אחריהם ולהשיבם לעבדות. כשהשיגו אותם, חנו בני ישראל על שפת ים סוף ולא יכלו להימלט, אך עמוד הענן חסם את המצרים במהלך הלילה כשאלוהים בקע את ים סוף ובני ישראל עברו בתוכו. לפנות בוקר שב הים למקומו ופרעה וכל חילו טבעו בים.
שמות החג

מקור השם פסח הוא מהמקרא, בו נכתב: ”וַאֲמַרְתֶּם זֶבַח פֶּסַח הוּא לַה', אֲשֶׁר פָּסַח עַל בָּתֵּי בְנֵי יִשְׂרָאֵל בְּמִצְרַיִם, בְּנָגְפּוֹ אֶת מִצְרַיִם וְאֶת בָּתֵּינוּ הִצִּיל” (ספר שמות, פרק י"ב, פסוק כ"ז). קיימים שני פירושים למילה "פסח": על פי רש"י המשמעות היא "דילוג" או "חמלה". פירוש נוסף, על פי אונקלוס, מסביר את המילה כ"הצלה" או "מתן חסות". ברם,  הכינוי "פסח" אינו מתייחס ,במקרא, לכל החג המכונה בימינו פסח, אלא דווקא לליל הסדר וגם לצהרים הסמוכים לו לפניו, המכונים בימינו ערב פסח. בערב פסח אחר הצהרים התבצעה שחיטת ומריחת דם קורבן הפסח במצרים וכן בבית המקדש: ”בַּחֹדֶשׁ הָרִאשׁוֹן בְּאַרְבָּעָה עָשָׂר לַחֹדֶשׁ בֵּין הָעַרְבָּיִם פֶּסַח לַה'” (ויקרא, כ"ג, ה') שחיטת וזריקת דם הקרבן על המזבח החלה בחצות היום, ומאותו זמן חל איסור על עשיית מלאכה ואיסור אכילת חמץ, הנשמר עד ימינו. עם שקיעת השמש וכניסת יום ט"ו בניסן החלה המצווה לאכול את קורבן הפסח, יחד עם מצות ומרור, והוא הנקרא ליל הסדר "הוא הלילה הזה לה', שימורים לכל בני ישראל לדורותם". סוף זמן אכילתו נתון במחלוקת, אולם לכל המאוחר זמנו עד עלות השחר של יום ט"ו בניסן. משמעות הדבר כי זמן "הפסח" המקראי נע בין 12–18 שעות זמניות, כאשר אלו החלו בצהרי היום הקודם לליל הסדר, כאשר עיקר זמנו של הפסח הוא ליל הסדר עצמו, ליל מועד הפסיחה ומכת בכורות. עם זאת, המקרא עצמו רומז לשם הפסח כשם לכלל שבעת ימי החג, הקרויים על שם הקרבן שבראשית החג.
השם המקראי, חג המצות, מתייחס לתקופה בת שבעה ימים, מתאריך ט"ו ניסן ועד לתאריך כ"א ניסן. החג נקרא על שם המצות שאכילתן היא מצווה מיוחדת ביום הראשון לחג, ובשאר הימים משמשות תחליף ללחם החמץ: ”אֶת חַג הַמַּצּוֹת תִּשְׁמֹר, שִׁבְעַת יָמִים תֹּאכַל מַצּוֹת” (ספר שמות, פרק כ"ג, פסוק ט"ו). בפסוקי התורה ישנה הבחנה ברורה בין קורבן הפסח לבין חג המצות ומועדיהם: ”וּבַחֹדֶשׁ הָרִאשׁוֹן בְּאַרְבָּעָה עָשָׂר יוֹם לַחֹדֶשׁ פֶּסַח לַ-ה'. וּבַחֲמִשָּׁה עָשָׂר יוֹם לַחֹדֶשׁ הַזֶּה חָג שִׁבְעַת יָמִים מַצּוֹת יֵאָכֵל.” (ספר במדבר, פרק כ"ח, פסוקים ט"ז–י"ז). במהלך תקופת בית שני היטשטשה ההבחנה ביניהם וחג הפסח הפך לשם נרדף לחג המצות.
בתפילה, מכונה החג על ידי חז"ל זמן חירותנו, על שם היציאה מעבדות מצרים לחירות שהתרחשה אז. באופן דומה החג נקרא[דרושה הבהרה] לפעמים גם חג החירות. שם מאוחר יותר[דרושה הבהרה] לחג הוא חג האביב, המציין את העונה בה הוא חייב לחול לשם קיום מצוות ”שָׁמוֹר אֶת חֹדֶשׁ הָאָבִיב וְעָשִׂיתָ פֶּסַח לַ-ה' אֱלֹהֶיךָ כִּי בְּחֹדֶשׁ הָאָבִיב הוֹצִיאֲךָ ה' אֱלֹהֶיךָ מִמִּצְרַיִם לָיְלָה” (ספר דברים, פרק ט"ז, פסוק א'), ואף מעברים את השנה לשם כך.
היום האחרון של החג נקרא שביעי של פסח, ועל פי חז"ל הוא נחוג כיום טוב כיוון שבאותו יום נקרע ים סוף. מסיבה זו יש שקוראים ביום זה את שירת הים. הקראים קוראים ליום השביעי שביעי עצרת, על פי הפסוק ”שֵׁשֶׁת יָמִים תֹּאכַל מַצּוֹת וּבַיּוֹם הַשְּׁבִיעִי עֲצֶרֶת לַה' אֱלֹהֶיךָ, לֹא תַעֲשֶׂה מְלָאכָה.” (ספר דברים, פרק ט"ז, פסוק ח')
בקרב יהודי עיראק מוכר חג הפסח גם בשם שִׁתַּאכַא (شِتّاخا), גלגול של הצירוף "השתא הכא" בארמית (ובעברית "השנה כאן") המוזכר בהגדה בפיוט 'הא לחמא עניא'.
בקרב יהודי קווקז נקרא החג בשם ניסוֹנוּ, הנגזר משם חודש ניסן העברי בהגייתו בניבם הפרסי.
שם החג באנגלית, Passover, הוא תרגום מילולי של המונח העברי ומקורו בתרגום התורה לאנגלית שבוצע על ידי ויליאם טינדייל במאה ה-16.
הכנות לקראת פסח > לימוד הלכות החג

בגמרא מובאת ברייתא העוסקת בהכנה לפסח באמצעות לימוד הלכות פסח: "שואלין ודורשין בהלכות הפסח קודם הפסח שלשים יום". שלושים יום אלו מתחילים בפורים. בעבר היו שחישבו את תאריך חג הפסח לפי מניין הימים מיום הפורים, דבר שהוביל להשלכה דינית לגבי הנוהג לקרוא את המגילה קודם ליום הפורים, במקרים שונים. הרמב"ם השמיט בספרו יד החזקה דין זה ששואלין ודורשין בהלכות פסח קודם הפסח שלושים יום. היום העיקרי ללימוד הלכות החג הוא שבת שלפני פסח, הנקראת שבת הגדול. בשבת זו נושאים רבנים דרשות ארוכות העוסקות בהכנה הלכתית ורוחנית של הציבור לפסח.