stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרכז המתות החסד בגרפנק
היסטוריה

טירת גראפנק, שנבנתה בסביבות 1560, שימשה כבית ציד עבור הדוכסים מוירטמברג. במאה ה-19 בשנת 1928 נרכז האתר, והוקם בו בית מקלט לנכים. ב-13 באוקטובר 1939, פונו גרפנק תוך יממה. ארבעה אוטובוסים פינו כ-100 גברים נכים וכמה נשים. כל החולים שפונו שרדו את תוכנית T4.
מאוקטובר 1939 עד ינואר 1940 הוסב בית החולים לשעבר למתקן המתות חסד. בטירה הותקנו חדרי מגורים וניהול וכן משרד רישום ומשטרה. בשטח הטירה נבנתה צריף עץ עם כ-100 מיטות, מקום חניה לאוטובוסים, תא קרמטוריום וסככה עם מתקנים ששימשו כתאי גזים. בנוסף, גויסו צוותים משטוטגרט ומברלין שכללו רופאים, שוטרים, פקידים, אנשי תחזוקה ותחבורה, צוות כלכלי וביתי, שומרים וצוות הבאה לקבורה. עד 1940, גדל מספר העובדים במקום מ-10 לכ-100 עובדים.
רצח שיטתי במסגרת תוכנית T4, החל ב-18 בינואר 1940 בגרפנק בתא גזים שהוסווה כמקלחת. רופא הכלא הפעיל שסתום שהזרים פחמן חד-חמצני לתא הגזים. הגז יוצר על ידי אי גה פארבן בלודוויגסהאפן. החולים הראשונים שנרצחו היו מבית חולים לחולי נפש בבוואריה. קורבנות האתר הגיעו מ-48 מוסדות שונים לנכים ולחולי נפש.
הרג בגז בוצע בין החודשים ינואר עד דצמבר של שנת 1940. ב-13 בדצמבר 1940, נשרפו אחרוני הקורבנות במשרפה. לאחר מכן, שימש גרפנק לשיכון ילדים ואמהות עם תינוקות שנמלטו מהפצצות בעלות הברית. 10,654 נכים וחולים הומתו בסך הכל בטירת גראפנק באמצעות זריקות קטלניות וגז. לאחר המלחמה, הסבו הצרפתים את האתר מחדש כמרכז לנכים וחולי נפש, שעדיין פועל גם כיום. בשנות החמישים החלו עבודות פיתוח לבית העלמין במקום שישמש כאנדרטת זיכרון. בשנת 2005 נבנה מרכז הנצחה באתר.
ראו גם

תוכנית T4 - אותנסיה
משפטי האותנסיה
פרנץ ראדמאכר

| --- | --- |

פרנץ רָאדֶמָאכֶר  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  20 בפברואר 1906 נוישטרליץ, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  11 במרץ 1973 (בגיל 67) בון, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  אס אס אס אס
 תקופת הפעילות:  1933–1937 (כ־4 שנים)
 דרגה:   אובר-שטורמפיהרר
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 תפקידים אזרחיים
 פקיד במשרד החוץ הגרמני (1937–1940) ראש המחלקה היהודית במשרד החוץ הגרמני (1940–1943)
 
פרנץ רָאדֶמָאכֶר (בגרמנית: Franz Rademacher; ‏20 בפברואר 1906, נוישטרליץ, הקיסרות הגרמנית – 11 במרץ 1973, בון, גרמניה המערבית) היה דיפלומט ומשפטן נאצי, קצין אס אס בדרגת אובר-שטורמפיהרר, אשר כיהן בין השנים 1940–1943 כראש המחלקה היהודית (בגרמנית: Judenreferat) במשרד החוץ של גרמניה הנאצית, ונמנה עם האחראים להשמדת יהדות סרביה ובתוכה יהדות בלגרד במהלך השואה. לאחר מלחמת העולם השנייה הועמד לדין על פשעי מלחמה, אך נמלט לסוריה. המודיעין הישראלי התחקה אחר עקבותיו באמצעות המרגל אלי כהן שאף נפגש עמו. ב-1966 שב לגרמניה המערבית, הועמד לדין והורשע בעוון פשעי מלחמה, אך מת במהלך הליכי ערעור על הרשעתו.
ביוגרפיה

פרנץ ראדמכר נולד בנוישטרליץ למשפחה מהמעמד הבינוני. הוא רכש השכלה אקדמית במשפטים וה-1933 הצטרף למפלגה הנאצית ובהמשך לאס אה ובהמשך לאס אס. ב-1937 הועבר לתפקיד אזרחי במשרד החוץ הגרמני וב-1940 מונה לראש המחלקה היהודית במשרד. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוביל ראדמאכר את מהלכי יישום תוכנית מדגסקר לפתרון הבעיה היהודית על ידי גירוש יהודי אירופה למדגסקר. לאחר כישלון הקרב על בריטניה ירדה התוכנית מן הפרק. לאחר הפלישה ליוגוסלביה נשלח ראמאכר לבלגרד ועסק בייעוץ לשלטונות הכיבוש במציאת פתרונות להשמדת יהודי סרביה. ב-18 באוקטובר 1941 הגיע לעיר על מנת לעמוד מקרוב על ביצוע חיסול הגברים הכלואים במחנה הריכוז טופובסקה שופה. ראדמאכר ציין בדיווחיו שנדרש להשאיר בחיים 500 גברים לצורך הקמת מחנה הריכוז סיימישטה. ב-29 במאי 1942 לאחר חיסול הכלואים בטופובסקה שופה וסיימישטה, דיווח ראדמאכר כי הבעיה היהודית בסרביה היא כבר מינורית ונותר רק לסיים את הטיפול המשפטי בנכסי היהודים.
בספטמבר 1942 עסק ראדמאכר בסוגיית שילוח יהודי בולגריה אל מחנות ההשמדה ופנה לשר החוץ יואכים פון ריבנטרופ בבקשה להאיץ את המהלכים ליישום תוכניות הגירוש. ריבנטרופ השיב שיש להמתין עם המהלך משום שהרייך הגרמני עוד לא ערוך לקלוט במחנות את יהודי בולגריה. בהמשך היה שותף לגיבוש ויישום הפתרון הסופי ברחבי הבלקן ושימש ציר מקשר בין המדור לענייניי יהודים בבמשרד הראשי לביטחון הרייך לבין נציגויות גרמניה הנאצית במדינות אירופה השונות, ובכלל זה במדינת קרואטיה העצמאית ובבולגריה גם בסוגיית השמדת יהודי מקדוניה. כן ניהל מגעים בסוגיית מעמדם של יהודי סלובקיה שמתגוררים בשטחים הכבושים מחוץ לצ'כוסלובקיה.
ב-1943 הועבר מתפקידו.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר סיום המלחמה, בנובמבר 1945 נעצר ראדמאכר על ידי הצבא הבריטי והובא למשפט. הוא הואשם בשותפות לרצח 1,300 מיהודי סרביה. ב-1953 ראדמאכר השיג מסמכים מזויפים תחת השם תומא רוזליו, בעזרתם הוא בורח מגרמניה לדמשק שבסוריה. הוא הורשע בהיעדרו ונדון לשלוש שנים וחמישה חודשי מאסר. במהלך שהותו בסוריה ניסו שירותי המודיעין הישראליים להתחקות אחריו באמצעות המרגל אלי כהן. מפעיליו של כהן הנחו אותו לדווח על פושעים נאצים המתחבאים בדמשק. אלי כהן יזם מפגש עם ראדמאכר בדירתו בדמשק בעזרת מכרם המשותף, מאג'ד שייח אל-ארד. ממסכים של הסי איי איי עולה כי ראדמאכר שירת כמה סוכנויות ביון מערביות ששירתו בסוריה, ובעיקר את סוכנות הביון של גרמניה המערבית. הסי איי איי האמריקאי הצליח ליירט מברקים של סוכנות הביון של מערב גרמניה, ובהם מוכח כי ראדמאכר עבד גם למען המודיעין הסורי.  ישנם מקורות הטוענים כי כהן ביקש לחסל את ראדמאכר, אך נענה בשלילה על ידי מפעיליו. בשלהי 1966 שב לגרמניה מיוזמתו בשל בריאותו הלקויה. הוא נעצר, הועמד לדין והורשע שוב. ראדמאכר הגיש ערעור על ההחלטה וב-1971 הורה בית משפט פדרלי על עריכת משפט חוזר, אך מת ב-1973 בטרם החל המשפט החוזר.
הערות שוליים

↑   אורלי גולדקלנג, ‏אנחנו בחיבור שאי אפשר לפרק עם המדינה, בעיתון מקור ראשון, 8 במאי 2019.
1 2  פרנץ ראדמאכר, באתר יד ושם.
↑  תוכנית מדגסקר, באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
↑  ג'ני לבל, עד הפתרון הסופי, היהודים בבלגראד 1541–1942, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006, עמודים 306, 312-311, 328.
↑  מנחם שלח (עורך), תולדות השואה - יוגוסלביה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1990, עמודים 98-91.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, חלק ג'-תקופת השואה, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמודים 100–101, 256, 259.
↑  מנחם שלח (עורך), תולדות השואה - יוגוסלביה, עמודים 206–209, 405.
↑  פושע נאצי נמלט לחו"ל, הצופה, 18 בספטמבר 1952.
↑  פושע מלחמה - ושקרן, מעריב, 11 בפברואר 1952.
↑  לוחם 566 - הסיפור שלא סופר על אלי כהן ללב המאפליה - פרק 2, בערוץ היוטיוב של כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי, ‏10 במאי 2020
↑  נפתלי קראוס, עלילה על אלי כהן, מעריב, 31 בדצמבר 1971.
↑  נעצר פושע נאצי מבוקש, על המשמר, 2 באוקטובר 1966.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 124997317  VIAF: 5880469   WorldCat (עם VIAF): 5880469
יצחק בן קפרון

| --- | --- |
 לידה:  קורדובה
 חתנים:  יצחק אבן כלפון
 
יצחק בן (אבן) קפרון היה מדקדק ומשורר יהודי שחי באל-אנדלוס במאה העשירית.
ביוגרפיה

יצחק בן קפרון הוא תלמידו של מנחם בן סרוק. הוא נודע עקב ספר שכתב יחד עם יצחק בן גיקטילה (צר') ויהודה חיוג', כדי להגן על התיאוריות המדעיות של רבם כנגד דונש בן לברט. בתו נישאה למשורר יצחק אבן כלפון, ולבסוף התגרשה ממנו.
תשובות תלמידי מנחם

יצירתו הגדולה של יצחק בן קפרון, היחידה הידועה כיום, הוא הספר השנוי במחלוקת נגד דונש בן לברט. לאחר שפרסם מנחם בן סרוק את ה"מחברת" שלו, הגיב דונש בן לברט בפרסום 180 השגות על החיבור, שבהן חלק על שיטתו הדקדוקית, האשים אותו בחטא נגד הדקדוק שלימד רב סעדיה גאון, וכן בהפצת רעיונות קראיים. בעקבות ניצחונו של דונש, מנחם גורש מביתו של פטרונו רבי חסדאי אבן שפרוט, ומת זמן קצר לאחר מכן, לפני שהגיב לדונש.
שלושת תלמידיו של מנחם כתבו ספר תגובה. יצחק בן קפרון היה הכותב הראשי של הספר. הספר מכיל הפרכה של 50 מטענותיו של דונש. תלמידיו של מנחם מאשימים אותו עוד בכך שהכניס השפעות זרות לעברית מקראית המעוותות אותה, והתאמתה לדקדוק הערבי. עם זאת, החיבור שהם עצמם כתבו נכתב בסגנון פרוזאי למחצה.
יהודי בן ששת (צר'), תלמידו של דונש, כתב תגובה תוקפנית לחיבור זה, והזכיר את מחבריו בשמם, ביניהם בן קפרון. יהודי הדביק לתלמידי מנחם כינויי גנאי, את יצחק בן קפרון הוא כינה גדי, עז, תיש ושעיר, כפירוש המלה 'קפרון' בלטינית. רבי משה אבן עזרא מדבר גם הוא על יצחק בן קפרון מסוים, שהוא ללא ספק זהה לבן קפרון של יהודי בן ששת.
הספר השנוי במחלוקת של תלמידי מנחם התפרסם עם תגובתו של יהודי בן ששת (והמכתב ששלח מנחם לחסדאי בן שפרוט, שערך לראשונה שמואל דוד לוצאטו ב"בית העוזר" על ידי זלמן שטרן בשם "ספר תשובות תלמידי מנחם ותלמידי דונש". מהדורה נוספת הוכנה על ידי ס' בנבנטה רובלס.
הערות שוליים

↑  וינה, 1870
↑  תשובות דה לוס דיסציפולוס דה מנאם קונטרה דונש בן לברט, גרנדה, 1986
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007407076805171  GND: 1221397672  ISNI: 0000 0003 8214 8350  LCCN: nb2012021743  VIAF: 264406559   WorldCat (עם VIAF): 264406559
ליגת נשים למען ישראל

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  ניו יורק 
 תקופת הפעילות:  1928–הווה (כ־96 שנים) 
 אתר רשמי
 
ליגת נשים למען ישראל (באנגלית: Women's League for Israel) הוא ארגון נשים פילנתרופי אמריקני הפועל בישראל בתחומי הרווחה, החינוך והעלייה.
היסטוריה

ליגת נשים למען ישראל (לנ"י) נוסדה בשנת 1928 בניו יורק, כארגון ללא כוונת רווח על ידי נשים יהודיות וציוניות. תחילת היא נקראה "ליגת נשים למען פלשתינה" (Women's League for Palestine), אך עם קום המדינה שונה השם ל "ליגת נשים למען ישראל".
מטרות הארגון היו סיוע ליישוב העברי במשימות חברתיות, בקליטת עלייה ובחינוך. לצורך כך גייסה לנ"י תרומות להקמת "בתי חלוצות", שנועדו לאפשר לנשים צעירות שעלו בגפן לקבל הכשרה מקצועית וללמוד את התרבות והשפה החדשות. העולות הצעירות ששוכנו בבתי החלוצות עבדו במפעלים קואופרטיביים וקיבלו שיעורים בעברית.
בשנת 1932 הוקם בית החלוצות הראשון בחיפה בשכונת הדר הכרמל. ארבע שנים אחריו נפתח בית החלוצות ברחוב המלך ג'ורג' בתל אביב, ובשנת 1943 נחנך בית החלוצות בשכונת רחביה בירושלים.
במהלך מלחמת העצמאות השתתפו בתי החלוצות במאמץ המלחמתי: הבית בחיפה שימש כמטבח הצבאי המרכזי בעיר, הבית בתל אביב סייע בהקמת חיל הנשים, ותחנת הרדיו קול ירושלים שידרה מבית החלוצות בירושלים בימי המצור על העיר.
לאחר קום המדינה, בשנת 1950, נוסד על ידי לנ"י בית החלוצות הרביעי בנתניה. במתחם זה הקימה לנ"י שנתיים אחר כך, בשיתוף עם משרד הסעד, את 'אורה' – מפעל שיקומי לאריגת יד של עיוורים. ליד מפעל האריגה הוקמה מתפרה, שהעסיקה נשים עולות ומוגבלות. בשנת 1959 זכה המפעל בפרס קפלן.
עם תום גלי העלייה הגדולים, השתנה מוקד הפעילות של לנ"י: עזרה למשפחות צעירות ולסטודנטים משכבות מצוקה, לקורבנות אלימות במשפחה, הקמת קבוצות לעזרה עצמית ועוד. שמם של בתי החלוצות הוסב בהתאם ל"בתי ליגת נשים".
באמצע שנות ה-50 החלה לנ"י לשתף פעולה עם האוניברסיטה העברית בירושלים ובכספי התרומות שלה נבנו שני בנייני המעונות הראשונים לסטודנטיות, קפיטריה, אולם ספורט ומרכז הסטודנט בקמפוס גבעת רם. לאחר שחרור ירושלים תרמה לנ"י עוד שלושה בנייני מעונות נוספים לסטודנטיות, הקימה את הקתדרה לסוציולוגיה על שם מייסדת הארגון רוז אייזקס, וקרן מלגות לחיילים משוחררים.
בבית לנ"י בנתניה פעל 'בית הספר להכשרה מקצועית למבוגרים', שהציע קורסים להכשרה מקצועית ולהסבה מקצועית בתחומים: טבחות, קונדיטוריה, טכנאות שיניים וסייעות לרופאי שיניים, בשיתוף עם משרד התמ"ת. בשנת 1978 החל לפעול במתחם גם תיכון מקצועי. באותה שנה נחנך בשכונת דניה בחיפה רחוב על שם לנ"י.
בשנת 1986 הוקם, בחסות לנ"י, המרכז הישראלי לעזרה עצמית. בהמשך הקימה לנ"י, בשיתוף עם גורמי רווחה, "מרכז אזורי לשלום המשפחה" במגזר הערבי. המרכז העניק שירות לנפגעי אלימות במשפחה ביישובים באזור המשולש. בשנת 2001 החלה לנ"י, בשיתוף עם משרד הרווחה והעבודה, להפעיל את שירותי האומנה במרכז הארץ, במטרה למצוא לילדים במצוקה משפחות אומנה, במקום לשכנם במוסדות. כמו כן הפעילה לנ"י את מערך ההכשרה המקצועית של העובדים הסוציאליים בכל רחבי המדינה.
בעשור השני של המאה ה-21 הועבר הבית בנתניה לידי עיריית נתניה והבית בירושלים ליד בן-צבי.
הפעילות כיום

נשיאת לנ"י הנוכחית היא עו"ד ז'אן שכטר, ומנכ"לית הארגון היא עו"ד אסתר פלפל־פז.
לנ"י ממשיכה גם כיום לפעול בתחומי העלייה, הקליטה, החינוך, ההשכלה הגבוהה והבריאות, באמצעות גיוס תרומות בישראל ומחוצה לה.
בעקבות מלחמת לבנון השנייה, תרמה לנ"י 2 מיליון דולרים להקמת חדר המיון טראומה לילדים בבית החולים רמב"ם בחיפה. לנ"י הקימה ומפעילה באוניברסיטה העברית בירושלים שתי קרנות מלגות חדשות לסטודנטים מצטיינים, אשר מצבם הכלכלי מקשה עליהם להם לממן המשך לימודים לתארים מתקדמים. לנ"י תרמה גם למכינה הקדם צבאית אופק.
החל משנת 2006 לנ"י משוכנות בבית לנ"י בתל אביב קבוצות צעירים יהודים מרחבי העולם, המגיעים לישראל לתקופות של עד שנה, בשיתוף פעולה עם תגלית, מסע והחוויה הישראלית. במתחם פועלות גם כיתות לימוד ואולפן, וכן מרכז קשר הורים-ילדים.
רשימת נשיאות לנ"י

| שנות כהונה | שם בעברית | שם באנגלית |
| --- | --- | --- |
| 1928-1929 | אמה גוטהייל | Emma Gotheil |
| 1931–1929 | רוז בלומנטל | Rose Blumenthal |
| 1932-1957 | ג'יין פרינס | Jane Prince |
| 1957-1963 | אנה כהנא ניידיץ | Anna Cahane Neiditz |
| 1963-1969 | אנה סטאר | Anne Starr  |
| 1969-1975 | רוזלין שיפר | Roslyn Shipper |
| 1975-1981 | ויולט ב. ווילז | Violet B. Wiles |
| 1981-1986 | מרילין שוורצמן | Marilyn Schwartzman |
| 1986-1989 | מיוריאל לנדן | Muriel Lunden |
| 1989-1995 | טרודי מיינר | Trudy Miner |
| 1995-2000 | הארייט ליינר | Harriet Lainer |
| 2000-2016 | טרודי מיינר | Trudy Miner |
| 2016-2017 | מרלן פוסט | Marlene Post |
| 2018- | ז'אן שכטר | Jan Schechter |
לקריאה נוספת

בית החלוצות ברחביה, באתר מטח
הערות שוליים

↑  אליהו אגרס, חולק פרס קפלן למצטיינים בייצור ובפריון העבודה, דבר, 27 ביולי 1959
↑  מעונות חדשים לסטודנטיות נחנכו בקרית האוניברסיטה, דבר, 15 במאי 1958
↑  מעון לסטודנטיות ייבנה על הר הצופים, מעריב, 31 באוקטובר 1968
↑  אפרת ארד, חניכות עלו לבית הנשיא, מעריב, 12 במאי 1970
↑  יוסף גולן, בשכונת דניה על הכרמל בחיפה נערך טקס קריאת רחוב, דבר, 10 בנובמבר 1978
↑  לערביות כואב יותר, nrg-מעריב, 14 במרץ 2002
↑  לנ"י בליגה של רמב"ם, אתר בית החולים רמב"ם, פברואר 2009 (באנגלית)
↑  הזמנה לטקס הענקת מלגות לתואר בוגר ומוסמך תרומת ליגת נשים למען ישראל, אתר האוניברסיטה העברית, 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269968805171
פידבולוצ'יסק

| --- | --- |
סמל פידבולוצ'יסקסמל פידבולוצ'יסק
בית עיריית פידבולוצ'יסק
בית עיריית פידבולוצ'יסק
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז טרנופול טרנופול
 תאריך ייסוד:  1463 
 שטח:  9 קמ"ר
 גובה:  281 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  7,632 (2022)
 קואורדינטות:  49°31′N 26°7′E﻿ / ﻿49.517°N 26.117°E﻿ / 49.517; 26.117
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםפידבולוצ'יסק(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםפידבולוצ'יסק(למפת מחוז טרנופול רגילה) טרנופול צ'ורטקוב קרמניץ בז'ז'ני זברז' טרבובליה בוצ'אץ' בורשצ'יב רובנו חמלניצקי צ'רנוביץ איוואנו-פרנקיבסק לבובפידבולוצ'יסק(למפת מחוז טרנופול מוגדלת) טרנופול צ'ורטקוב קרמניץ בז'ז'ני זברז' טרבובליה בוצ'אץ' בורשצ'יב רובנו חמלניצקי צ'רנוביץ איוואנו-פרנקיבסק לבובפידבולוצ'יסק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פידבולוצ'יסק (באוקראינית: Підволочиськ; בפולנית: Podwołoczyska, פודבולוצ'יסקה; ביידיש: פּאָדוואָלאָטשיסק) היא עיירה בגליציה המזרחית, בנפת סאקלאט (Skałat), במחוז טרנופול, כיום במערב אוקראינה, על גדת נהר זברוץ', בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

בהסכם בין הקיסרות האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית הוחלט על סלילת מסילת ברזל שתקדם את המסחר בין שתי הקיסרויות. הוסכם שבצד האוסטרי תיסלל מסילת ברזל שתצא מלבוב ותגיע עד לנהר זברוץ', שם תיפגש בגשר ובמסילת ברזל שיסללו הרוסים. סביב תחנת הרכבת שהוקמה ליד הגשר נבנתה העיר פודבולוצ'יסקה ב 1872. העיירה נועדה לשרת את תחנת-הרכבת שעל הגבול ודרכה הועברו סחורות לרוסיה וממנה לרחבי אירופה. מאחר שמסילות הברזל הרוסיות היו רחבות יותר ממסילות הברזל האירופאיות היה צורך לפרוק את הסחורות בהגיען לתחנת פודבולוצ'יסקה ולהטעינן מחדש מהצד השני של הגבול. לשם כך נבנה בעיר בית מכס והוקמו מחסנים גדולים. ליד התחנה נבנו בתי-מלון ובתי-מגורים ובהם שוכנו בין השאר סוכנויות מסחריות של שווייץ, אנגליה, צרפת וגרמניה וכן סוכנים ומתווכים של בתי-מסחר גדולים מרחבי האימפריה האוסטרית. מאות אלפי טונות של דגן, חומרי גלם וסחורות אחרות הגיעו אל תחנת פודבולוצ'יסק. העיר נודעה במיוחד כתחנת מעבר חשובה לסחר בביצים שיוצאו מרוסיה לאירופה. בעיר היו 32 מחסני ביצים, שבהם שומרו הביצים במי סיד, ובהם הועסקו מאות פועלים.
גידולה של פודבולוצ'יסקה נבלם לאחר שנבנו בשנות ה-90 למאה ה-19 תחנות מעבר נוספות בגבול עם רוסיה. במלחמת העולם הראשונה נכבשה פודבולוצ'יסקה בראשית המתקפה הגדולה של צבאות רוסיה באוגוסט 1914, וכיבושה נמשך עד המהפכה הבולשביקית ב-1917. רוב אוכלוסייתה הוגלתה מן העיר ורבים מן הגולים לא חזרו יותר לעירם. בתקופה שבין שתי מלחמות-העולם קטן היקף סחר-החוץ של ברית-המועצות עם גליציה ועם מדינות האימפריה האוסטרית לשעבר. פודבולוצ'יסקה חדלה לשמש תחנת מעבר לסחר זה, וכך ירדה קרנה ופחתו אוכלוסייה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. עד פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה העיירה עם פרווריה כ 7000 תושבים. 20% מהם פולנים, 20% אוקראינים ו 60% יהודים.
יהודי פידבולוצ'יסק

היהודים היו ממייסדי פידבולוצ'יסקה ומראשיתה נמנו בה כ-70% יהודים. עם התארגנותה של קהילה יהודית בשנות ה-70 למאה ה-19 הוקמו גם מוסדותיה. כלכלתם של יהודי פודבולוצ'יסקה תאמה את כיוון התפתחותה של העיירה. מיעוטם של המפרנסים עסקו בשנים 1881- 1885 בחנוונות ובמלאכה ורובם עסקו במסחר הקשור באופייה של העיר - מקום מעבר לייבוא וייצוא, או בשירותים שניתנו לעוסקים בסחר זה. ערב מלחמת-העולם הראשונה, ב-1913, נשתנה המבנה המקצועי של יהודי פודבולוצ'יסקה והתקרב אל הממוצע בשאר עיירות גאליציה. והיה בו רוב לסוחרים ולבעלי מלאכה.
יהודי פידבולוצ'יסק > הפעילות הציונית עד מלחמת העולם הראשונה

עוד ב-1895 התארגנו חוגים ציונים בפודבולוצ'יסקה. ב-1900 הוקם הארגון הציוני "דגל יהודה", שמנה ב-1905 מאה חברים שהקים חדר מתוקן שנסגר ב-1904. ב-1906 הוקם בפודבולוצ'יסקה סניף פועלי ציון ועברו אליו חברים רבים מן הסניף של הז'.פ.ס. - המפלגה הסוציאליסטית היהודית, שנתקיימה במקום מכבר. ב-1905 התארגן איגוד לאומי של עובדים במסחר ופועלים יהודים בשם "אחוה". ב-1907 נוסד איגוד "בנות ציון", שמטרתו העיקרית הייתה פעילות בתחום התרבות. בוגרי הגימנסיות והסטודנטים הקימו ארגון בשם "תקוה", שאליו הצטרפו חברים מקרב האינטליגנציה המקצועית. הארגונים הציוניים גילו פעילות ענפה בתחום התרבות, בעיקר במועדון "טוינבי-האלה", שהוקם ב-1902. באותו זמן נפתחו קורסים ללימוד השפה העברית מיסודה של "שפה ברורה" ופעל חוג לדרמה וכן מקהלה.
יהודי פידבולוצ'יסק > בין שתי מלחמות העולם

בזמן הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה גורשו כל יהודי העיירה לסקאלאט הסמוכה, ושם התגוררו בדוחק ובעוני. לאחר המלחמה שבו רק חלק מהיהודים לעיירה, ובסיוע הג'וינט השתקמה במעט הקהילה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 2,334 יהודים, כשני שלישים מתושביה, שינוי בולט לרעה חל בכלכלתם של יהודי פודבולוצ'יסקה בתקופה זו. ב-1926 כ 60% של תושבי המקום היהודים הוגדרו כמחוסרי פרנסה. כשכילתה דליקה מספר בתים וחנויות של יהודים בעיר ב 1929 נאלצה הקהילה לפנות לקהילות אחרות ולבקש עזרה למען שיקום הנפגעים. איגוד הסוחרים שבמקום הקים ב-1926 בנק למסחר ותעשייה במטרה לתת אשראי זול לסוחרים. ב-1929 הוקמה מחדש, בתמיכת הג'וינט. קופת גמילות חסדים שנתנה הלוואות לסוחרים זעירים ולבעלי-מלאכה נצרכים.
רוב יהודי העיר התפרנסו ממסחר זעיר וממלאכה. לאחר סיום בית הספר היסודי המשיכו חלק מהתלמידים ללמוד בגימנסיות לבנים ולבנות בעיר המחוז טרנופול. היו שהמשיכו בלימודים אקדמיים בפוליטכניקום או באוניברסיטאות או באופן אוטודידקטי והיו לבעלי מקצועות חופשיים: רופאים, רוקחים ועורכי דין. בשנות ה-1930 גברה האנטישמיות בפולין והממשלה הוציאה תקנות וצווים כנגד היהודים. הלאומנים הפולנים, בתמיכת הממשלה, קראו להחרים את חנויות היהודים ואת בעלי המלאכה היהודים. בפודבולוצ'יסקה אמנם לא ניכרה כל כך מגמת האנטישמיות אך אפשרויות הפרנסה של הצעירים היהודיים צומצמו מאוד, מה שהגביר את הנהירה לתנועות הנוער.
בגמר מלחמת-העולם הראשונה עמד בראש ועד הקהילה קומיסאר ממשלתי. לאחר הבחירות ב-1927 היה הרוב בוועד הקהילה בידי החרדים, שהיו נתונים להשפעתו של רב העיר. לעומת זאת לציונים הייתה השפעה ניכרת במועצת העירייה. בבחירות לעירייה ב-1927 נבחרו 26 יהודים מתוך 40 חברי מועצת העירייה, וב־1933 נבחרו, על-פי התקנון החדש, 6 יהודים מתוך 12 כלל הנבחרים. עם הנציגים היהודים נמנו 4 ציונים ו- 2 חרדים.
בעיר היו מספר בתי כנסת: בית הכנסת המרכזי בו התפללו רוב יהודי העיר, בית הכנסת של מזרחי, בית המדרש של חסידי הרבי מצ'ורטקוב ובית המדרש של חסידי הרבי מהוסיאטין. בין שתי המלחמות התקיימו בפודבולוצ'יסקה סניפים של הציונים הכלליים,תנועת התאחדות, המזרחי, והמפלגה הרויזיוניסטית, כן פעלו ארגוני הנוער השומר-הצעיר, הנוער הציוני, בני עקיבא, בית"ר וגורדוניה. בבחירות לקונגרסים הציוניים צעדה רשימת המזרחי בראש ואחריה רשימת ארץ-ישראל העובדת. האחרונה לפי מספר הקולות בפודבולוצ'יסקה הייתה רשימת הרוויזיוניסטים. בחסותם של הארגונים הציוניים חודשה פעולתו של בית-הספר העברי המשלים וליד בית-הספר התקיימה ספריה. בעיירה פעלו שתי קבוצות כדורגל יהודיות מארגון מכבי, ומועדון-ספורט "הפועל", שהיה מסונף להתאחדות פועלי-ציון. בתנועות הנוער הציוניות ובספריית הבונד התקיימו הרצאות על מגוון נושאים וביקורי התיאטרון היהודי מוורשה, בהנהלת אידה קמינסקה משכו קהל רב.
עם כיבוש האזור בידי ברית המועצות בספטמבר 1939 הופסקה פעילות התרבות ותנועות הנוער, כמו גם המסחר הפרטי בעיירה.
יהודי פידבולוצ'יסק > השואה

ב-7 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ותוך ימים אחדים ביצעו אוקראינים מקומיים פוגרום ביהודיה, תוך שריפת בתי הכנסת המקומיים, רצח מספר יהודים במקלות ובאבנים ושוד בתי היהודים בעיירה. רב הקהילה, יהודה באב"ד, ושני שוחטים, נצטוו להתפשט ולרקוד בפרהסיה, תוך גזיזת זקניהם.
בפקודת השלטונות הגרמניים הוקם יודנראט. בראשו הועמד עורך-הדין שולר. הגרמנים דרשו מהיודנראט לספק צוותי-עבודה ותשלומי קנסות. במרוצת הזמן אילצו את תושבי פודבולוצ'יסקה להתרכז בגיטו, שהקיף שטח לא גדול סביב הרחוב "רבנס גאס", אשר גודר בתיל דוקרני. הגיטו חוסל בספטמבר 1942 וכל יושביו גורשו לגטו זברז', ושם חלקו את גורל יתר יהודי המקום. במועד זה הוכרזה העיירה רשמית כ"נקייה מיהודים".
לאחר חיסול הגטו, הוקם בסמוך לעיירה מחנה עבודה, בשם "קאמיונקה 3" הכלואים היהודים עבדו בפרך במחצבות, בניפוץ אבנים, בסלילת דרכים ומסילות ברזל. רבים מתו מרעב ומטיפוס הבהרות שהפיל קורבנות רבים. כלואים אחדים סיכנו את חייהם וארגנו הברחת תרופות למחנה (בעזרת גרגוראשצ'וק הבעלים האוקראיני של בית- המרקחת היהודי לשעבר בפודבולוצ'יסקה). כן הוברח קמח מן הטחנה הסמוכה. בזכות הברחות אלו שופר מעט מצבם של היהודים במחנה. המחנה חוסל בליל 28.6.1943- 29: אנשי האס. אס. ירו ברוב הכלואים, כ־600 איש. הם נקברו בקבר-אחים בגבעת פייטלה (מחצית הקילומטר מן הגבול הפולני-רוסי הישן על הנהר זברוץ'). לא נותר בחיים אלא קומץ יהודים. ששולחו ב-10.7.1943 למרכז המחנה בקאמיונקי.
יהודים אחדים ממחנה פודבולוצ'יסקה הצליחו לברוח אל יערות הסביבה עוד קודם החיסול, והסתתרו שם במחפורות-עפר. חלקם ניצלו מן המלחמה. לאחר שחרור העיר בידי הצבא הסובייטי ב-7.3.1944 התגלתה קבוצת כלואי-מחנה לשעבר ויהודים אחרים, שהמלחמה עברה עליהם אצל איכרים בסביבה. אחדים מן הניצולים מתו כעבור זמן מה בטיפוס או מתשישות. מתושבי פודבולוצ'יסקה היהודים שרדו לאחר המלחמה כ־200 איש: הנחבאים שנזכרו לעיל, וכן קומץ שרידים ממחנות העבודה הגרמניים, ומספר יהודים ששהו בברית-המועצות או ששרתו בצבא הסובייטי. יהודים מעטים השתהו בעיירה זמן-מה לאחר המלחמה, ואחר כך נטשוה לעולם. כמה יהודים ניצלו בזכות הנוצרים המקומיים, שהחזיקו בבתיהם יהודים והושיטו להם עזרה, תוך סיכון חייהם.
לקריאה נוספת

פודוולוצ'יסקה והסביבה הוצאת ארגון יוצאי פודוולוצ'יסקה בישראל תשמ"ח מאי 1988 נוספת
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565115905171  GND: 7517589-7  LCCN: n90722665  NKC: ge1086572  SUDOC: 176136681  VIAF: 143200495   WorldCat (עם VIAF): 143200495 
↑  נתנאל פרבר, ספר פודוולוצ'יסקה והסביבה, ארגון יוצאי פודוולוצ'יסקה בישראל, 1988, עמ' 11 - 15
↑  ד"ר י. גילסון, ספר פודוולוצ'יסקה והסביבה, ארגון יוצאי פו'וולצ'יסקה והסביבה, 1988, עמ' 77
↑  מרכז מורשת יהדות פולין פודבולוצ'יסקה
1 2  פודבולוצ'יסקה, באתר מרכז מורשת יהדות פולין
תחנת הרכבת בפודבולוצ'יסקה. גלויה, 1909
בית העסק של בלומנפלד בפודבולוצ'יסקה. גלויה 1906
חברי גורדוניה בפודבולוצ'יסקה בתצלום לרגל עלייתו של רפאל ויסמן (במרכז) לארץ, 1930
היפולימניון

שלוש השכבות:I-האפילמניון, II-המטלמניון, III-ההיפולמניון. החצים מתארים את תנועת הרוח הגורמת לערבול המים
ריכוז החמצן בשכבות השונות
ההיפולימניון (ביוונית "היפו" פירושו נמוך ו"לימנוס" פירושו אגם) הוא שכבת המים הצפופה התחתונה באגם מרובד תרמית.
אגם מרובד תרמית הוא אגם בו מתקיימות שלוש שכבות הנבדלות זו מזו בין היתר בטמפרטורה ובצפיפות המים. שכבות אלה נוצרות בעונה החמה, כאשר השמש מחממת את פני המים ועצמת הרוח הנמוכה אינה גורמת לערבול עמוד המים עד לעומקו. עומקם והטמפרטורה של השכבות הללו תלויים בקו רוחב, בעונות השנה ובמידת ערבול עמוד המים על ידי הרוחות.
השכבה העליונה, האפילימניון (אנ'), היא השכבה בעלת הטמפרטורה הגבוהה ביותר והצפיפות הנמוכה ביותר. התרמוקלינה או המטלמניון, היא שכבת ביניים המפרידה בין השכבה העליונה לשכבה התחתונה. השכבה התחתונה, ההיפולמניון, שלא באה במגע עם קרינת השמש, היא השכבה בעלת הטמפרטורה הנמוכה ביותר והצפיפות הגבוהה ביותר.
להיפולימניון מספר מאפיינים הנגזרים מהיותו מנותק מהסביבה החיצונית:
היעדר אור אשר אינו מאפשר קיום פוטוסינתזה.
ריכוז החמצן במים יורד בהדרגה כתוצאה מפעילות החיידקים המפרקים חומר אורגני וצורכים לצורך זה חמצן. היעדר חמצן (היפוקסיה או אנוקסיה) אינו מאפשר התפתחות צומח ובעלי חיים.
טמפרטורה נמוכה ואחידה.
צפיפות מים גבוהה.
בעונות הקרות, כאשר עוצמת קרני השמש נחלשת ועצמת הרוח מתגברת, השכבה העליונה מתקררת, הרוח יוצרת זרמי עומק המערבלים את מי האגם והטמפרטורה של שלוש השכבות משתווה. תופעה זאת מכונה היפוך. באגמים מסוימים ההיפוך עשוי להתרחש יותר מפעם אחת בשנה.
ההיפוך מאפשר העברת חמצן וחומרי מזון בין האפילמניון להיפולימניון.
ראו גם

מטלימניון
הערות שוליים

↑  אגם הכינרת : זרמים פנימיים באגם
↑  כנרת-שכוב תרמי
ורד צהוב

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  ברק חמדני
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  כנרת זמורה ביתן
 תאריך הוצאה:  2012
 מספר עמודים:  365
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003417187
ורד צהוב הוא שם ספרו השלישי של ברק חמדני, בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.