stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג'יה או'קיף
קורות חיים

או'קיף נולדה בוויסקונסין. היא החלה להתפרסם כאמנית בניו יורק בשנת 1916. בין יצירותיה ציורים בפורמט גדול של פרחים מוגדלים, המוצגים מקרוב כאילו הם נראים מבעד לזכוכית מגדלת, וכן מראות מוגדלים של נופים (הרים, סלעים) ושל עצמות או גולגולות. רבות מיצירותיה מפורשות כמציגות סמלים יוניים, כלומר ייצוגים של איבר המין הנקבי, אף על פי שאו'קיף דחתה פירושים אלו.
או'קיף הייתה בתם השנייה מתוך שבעת ילדיהם של זוג חקלאים. בגיל עשר החליטה על ייעודה כציירת. או'קיף ואחותה קיבלו הדרכה מאמנית צבעי מים מקומית בשם שרה מאן (Sara Mann). בשנים 1905–1906 למדה או'קיף במכון לאמנות בשיקגו (School of the Art Institute of Chicago), וב-1907 התקבלה להמשך לימודים ב-Art Students League, בית ספר לאמנות בניו יורק, בהנחייתו של ויליאם מריט צ'ייס (William Merritt Chase) ואף זכתה בשנת 1908 בפרס טבע דומם על ציור השמן שלה "ארנב מת וסיר נחושת" (Dead Rabbit with Copper Pot). הפרס שימש אותה כמלגה להמשך הלימודים בבית הספר לאמנות לייק ג'ורג', ניו יורק (Lake George, NY).
בסתיו 1908 הכריזה על פרישתה בטענה שלעולם לא תוכל להגדיר את עצמה כאמנית דרך הניסיון להעתיק את המציאות לקנבס. היא מצאה משרה בשיקגו כאמנית בתחום הפרסום ולא ציירה במשך ארבע שנים, באומרה שריח הטרפנטין גורם לה בחילה.
או'קיף חזרה לצייר ב-1912. את ההשראה קיבלה במהלך קורס באוניברסיטת וירג'יניה במהלכו נחשפה לרעיונותיו של ארתור וסלי דאו (Arthur Wesley Dow). דאו עודד את הציירות והציירים לבטא עצמם באמצעות שימוש הרמוני בקו, בצבע ובהצללות. בשנים 1912–1914 לימדה אמנות בבתי ספר פרטיים. או'קיף למדה באוניברסיטת קולומביה הוראת אמנות בשנים 1914–1915, שם נרשמה לשיעוריו של דאו, אשר השפיע רבות על גישתה ומחשבותיה לגבי תהליך העבודה.
בשנת 1916 הציגה בתערוכה בגלריית האמנות המפורסמת 291, אשר הוקמה ונוהלה על ידי הצלם אלפרד סטיגליץ, לו נישאה מאוחר יותר.
ב-1975 העניק לה נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד את מדליית החירות הנשיאותית, ב-1985 העניק לה הנשיא רייגן את המדליה הלאומית לאמנות, וב-1993 נבחרה להיכל התהילה הלאומי לנשים.
בשנת 1971 החלה לאבד את ראייתה, חרף זאת המשיכה לצייר עד מותה בשנת 1986.
ג'ורג'יה א'וקיף מתה בגיל 98 והשאירה אחריה יותר מ-2,000 ציורים.
לקריאה נוספת

נירה טסלר, פרחים תלושים משיח, תל אביב: רסלינג, 2012.
דוד פייפר, אנציקלופדיה לאמנות ופיסול, כרך ד', הוצאת כתר, 1984, עמ' 12.
הערות שוליים

↑  15 דברים שכדאי לדעת על ג'ורג'יה או'קיף קריסטי פוצ'קו, 21 באפריל 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266013205171  PLWABN: 9810702376105606  BIBSYS: 90131684  BNE: XX968648  BnF: cb12081987q (data)  CANTIC: a19184670  CiNii: DA01491804  GND: 118736140  ISNI: 0000 0001 0884 7829  LCCN: n79148946  LNB: 000122080  MusicBrainz: 9b683681-8585-406d-a262-91348170023f  NARA: 10580624  NDL: 00451597  NKC: jn20000701337  NLA: 35090236  NLK: KAC199620507  NSK: 000461208  NTA: 071735658  RERO: 02-A003649874  RKD: 60382  SELIBR: 208150  SNAC: w6f872gc  SUDOC: 029129907  Trove: 823687  ULAN: 500018666  VcBA: 495/151812  VIAF: 32021794   WorldCat (עם VIAF): 32021794
הד מורפולוגי

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  סלבדור דאלי
 תאריך יצירה:  1934–1936
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  61.59 ס״מ 
 גובה:  64.8 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  2007.17 (מוזיאון סלבדור דאלי) 
 מיקום:  מוזיאון סלבדור דאלי, סיינט פיטרסברג, פלורידה
 
הד מורפולוגי (באנגלית: Morphological Echo) הוא ציור שמן על בד של הצייר הסוריאליסטי הספרדי, סלבדור דאלי.
היצירה צוירה בין השנים 1934–1936 והיא מוצגת במוזיאון סלבדור דאלי שבסיינט פיטרסברג, במדינת פלורידה שבארצות הברית.
היצירה מתארת מבנה אדריכלי לא ברור, שפרטיו מועטים, ואולם מספר אלמנטים ביצירה מצוירים בפירוט רב. מבעד שער המבנה האדריכלי ניתן לראות דמות כלה רצה כשהיא מחזיקה חישוק גדול, ובמבנה המצוי ברקע התמונה ניתן לראות מעין פעמון או אישה הלובשת שמלה דמוית פעמון. צילה של האישה יוצר אף הוא צורה הדומה למראה האישה. במרכז התמונה סלע הדומה בצורתו (ומזכיר) את האישה הרצה. שם היצירה מתייחס לעובדה שהצל, והסלע מהווים הד צורני (מורפולוגי) לצורת האישה והחישוק.
היצירה שימשה השראה ליצירה נוספת של דאלי, באותו שם, אשר צוירה בשנת 1936. יצירה קטנה זו (מידותיה 30 על 33 ס"מ) מתארת שולחן ועליו שלושה אובייקטים, כאשר ברקע התמונה שישה אובייקטים המוצבים בשני טורים (שלושה אובייקטים בכל טור). גם יצירה זו מוצגת במוזיאון סלבדור דאלי.
פרשת עאישה א-ראבי

| --- | --- |
 תאריך:  12 באוקטובר 2018 
 מקום:  צומת תפוח 
 קואורדינטות:  32°06′56″N 35°15′26″E﻿ / ﻿32.115416666667°N 35.257277777778°E﻿ / 32.115416666667; 35.257277777778
 סוג:  פיגוע, הריגת אדם 
 הרוגים:  1 
 מניע:  לאומני, טרור יהודי
 he
 
פרשת עאישה א-ראבי היא פרשה שבמהלכה נהרגה באוקטובר 2018 עאישה א-ראבי, פלסטינית תושבת בידיא. על פי החשד של השב"כ ועוד, מדובר בטרור יהודי, שכלל יידוי אבנים לעבר המכונית שבה נסעה, סמוך להתנחלות רחלים שבשומרון. בעקבות כך נעצרו מספר יהודים קטינים ונחקרו בקשר לאירוע. בינואר 2019 הוגש כתב אישום נגד אחד מהם בחשד לביצוע המעשה בנסיבות מעשה טרור.
הפיגוע

בשעות הערב של 12 באוקטובר 2018 נסעה עאישה א-ראבי, פלסטינית בת 47, אם לשמונה מבידיא ברכב עם בעלה, יעקוב מוחמד ראבי, ובתם בת ה-9. הם חזרו מחתונה בחברון. בכביש 60, לפי גרסת הבעל, בין צומת רחלים לצומת תפוח הושלכה על המכונית אבן במשקל קרוב לשני קילוגרם וניפצה את שמשתה.
האבן פגעה בראשה של א-ראבי, שמתה מפצעיה תוך זמן קצר. יעקוב נפצע קל. לפי רויטרס, הבעל אמר לאחר התקרית כי "האבנים באו מהצד שבו נמצאת ההתנחלות. יכולתי לשמוע אותם מדברים עברית, אבל לא ראיתי אותם".
הפיגוע > תגובות לפיגוע

שליח האו"ם לתהליך השלום במזרח התיכון, ניקולאי מלאדנוב, גינה את התקרית וכינה אותה "יידוי אבנים שלכאורה נזרקו על ידי מחבלים ישראלים". גם האיחוד האירופי גינה את התקרית.
יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס שוחח עם אביה ובעלה של א-ראבי וניחם את השניים. הוא אמר: "זהו פשע מכוער ביותר, אותו ביצעו המתנחלים בהגנתה של מדינת הכיבוש".
השר יריב לוין הגיב לגינויים ואמר: "אי אפשר שלא להתקומם נוכח הצביעות הזו של אותם אנשים, שמספיק בדל של אירוע שאפילו לא נבדק, והם כבר יודעים שהצד היהודי הוא האשם".
גם שגרירות ארצות הברית בישראל וג'ייסון דב גרינבלט, שליח הממשל האמריקאי למזרח התיכון, גינו את האירוע.
חקירת הפיגוע

השב"כ חקר אפשרות שלפיה באירוע היו מעורבים תלמידי ישיבת "פרי הארץ" הסמוכה לרחלים, הנמצאת במרחק של חצי קילומטר עד קילומטר וחצי מהמקום שממנו נטען כי נזרקה האבן. בשב"כ התגבש חשד שזורקי האבנים הגיעו מהישיבה.
בסוף דצמבר 2018 עצר השב"כ שלושה תלמידים מהישיבה. הם נחקרו במשך שבוע בשב"כ לאחר שהוצא צו המונע מהם מפגש עם עורך דין. לאחר חמישה ימים נעצרו שני תלמידים נוספים וגם עבורם הוצא צו דומה. ב-6 בינואר 2019 הותר לפרסום כי הקטינים נעצרו בחשד למעורבות ברצח א-ראבי. אצל אחד העצורים נמצא דגל ישראל שעליו הכיתוב "מוות לציונים" וציור של צלב קרס. ב-10 בינואר שוחררו ארבעה מהעצורים למעצר בית.
אחד הרבנים בישיבת פרי הארץ העיד שהתלמידים היו עימו בזמן האירוע. הוא סיפר שבמשטרה לא היו מעוניינים לשמוע את עדותו, ורק לאחר שהגיש תצהיר לשופט בעניין, הורה השופט למשטרה לקבל את העדות.
חקירת הפיגוע > תגובות לחקירת הפיגוע

ב-4 בינואר 2019 פורסם מכתב שעליו חתומים רבנים ואנשי חינוך מהמגזר הדתי-לאומי שמחו על אופן החקירה. הרב חיים דרוקמן קרא לשחרר מיד את הקטינים העצורים. גם שר החקלאות, אורי אריאל, מתח ביקורת על אופן החקירה.
לאחר שפורסם שתושבים מיצהר נסעו בשבת לרחלים, כדי להדריך את תלמידי הישיבה כיצד להתמודד בחקירת שב"כ, פרסם הרב דב ליאור היתר לחלל שבת באופן כזה כאשר יש חשש לאובדנות של הנחקרים, משום שמדובר בפיקוח נפש. הרב יעקב אריאל אמר שזהו חילול שבת מן התורה והוא אינו מאמין שהרב ליאור התיר דבר שכזה.
שרת המשפטים, איילת שקד, נפגשה עם משפחות חמשת העצורים, ושמעה את טענותיהן נגד שיטות החקירה שמפעיל השב"כ נגד העצורים. עם הגשת כתב האישום נגד החשוד בפיגוע פרסם השב"כ הודעה המותחת ביקורת על מבקרי אופן החקירה.
העמדה לדין

ב-24 בינואר 2019 הוגש כתב אישום נגד החשוד שנותר במעצר, באשמת הריגה, יידוי אבן לעבר כלי תחבורה וחבלה במזיד ברכב, כל אלה בנסיבות מעשה טרור. על פי כתב האישום יידה הקטין סלע שמשקלו קרוב לשני קילוגרם במטרה לפגוע בנוסעי רכב ממוצא ערבי. הראיה המרכזית היא דגימת DNA של הקטין שנמצאה על האבן שהרגה את א-ראבי. בניגוד למקובל במקרים דומים, הבדיקה נעשתה במעבדה לזיהוי פלילי של משטרת ישראל ולא במכון לרפואה משפטית.
הקטין החשוד הכחיש את האשמה. הפרקליטות ביקשה את המשך מעצרו עד לתום ההליכים המשפטיים כנגדו. ב-1 באפריל 2019 נפתח משפטו.
בעקבות הגשת כתב האישום פרסמו הרבנים יעקב אריאל, חיים דרוקמן, דב ליאור ויהושע שפירא קריאה לתרום לקרן עבור המאבק המשפטי והציבורי למען הקטין המואשם.
ב-14 במאי 2019 הוגשה לבית המשפט חוות דעת של מנהל המכון לרפואה משפטית, ד"ר חן קוגל, ולפיה הפגיעות בראשה של א-ראבי נגרמו מאנרגיה גבוהה מאוד ולא מפגיעת אבן, וכן שנמצאו בראשה שני מוקדי פגיעה לפחות, הסותרים פגיעה מאבן בודדת כטענת הפרקליטות. בהשלמה לחוות דעתו הביא ד"ר קוגל את עמדתם של שישה רופאים מומחים במכון, איתם התייעץ. שניים מאלו הסכימו עם ד"ר קוגל שהפגיעה לא הייתה מאבן, כאשר אחד מהם גם הסכים שיש לפחות שתי נקודות אימפקט. שתי רופאות חלקו על דעתו וטענו שמותה של המנוחה מאבן אפשרית ושני רופאים סברו כי "לא ניתן להכריע לכאן או לכאן" במקרה המדובר.
בית המשפט החליט על שחרור הקטין למעצר בית ובית המשפט העליון דחה את ערעור הפרקליטות בעניין.
בינואר 2020 הכיר משרד הביטחון במותה כפעולת איבה. תביעה של עזבונה של א-ראבי נגד המדינה בדרישה לפיצוי על כך שלא פעלה למנוע זריקת אבנים נדחתה על הסף מחמת התיישנות.
באוקטובר 2020 החל שלב ההוכחות במשפט הריגתה של א-ראבי.
מארי אונדר

| --- | --- |

 לידה:  27 במרץ 1883 טאלין, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  25 בספטמבר 1980 (בגיל 97) סטוקהולם, שוודיה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, אסטוניה, שוודיה 
 מקום קבורה:  סקוגשירקוגורדן 
 שפות היצירה:  אסטונית, צרפתית, רוסית, גרמנית, שוודית 
 בן או בת זוג:  ארטור אדסון (1924–1977)  קארל האקר (1902–1924) 
 צאצאים:  הדה האקר, Dagmar Stock 
 פרסים והוקרה:  פרס הנריק ויסנאפו (1964) 
 
מארי אוּנְדֶר (באסטונית: Marie Under; ‏27 במרץ 1883 - 25 בספטמבר 1980) הייתה משוררת אסטונית בולטת, נמנית עם מייסדי איגוד הסופרים האסטוני. שירתה תורגמה למעלה מ-26 שפות, והיא הייתה מועמדת לפרס נובל לספרות לא פחות משמונה פעמים.
ביוגרפיה

אונדר נולד בטאלין, אז האימפריה הרוסית, ולמדה בבית ספר לבנות בשפה הגרמנית. לאחר שהשלימה את לימודיה, עבדה כזבנית בחנות ספרים. בזמנה החופשי חיברה שירה בגרמנית. בשנת 1902 נישאה לקארל האקר, רואה חשבון אסטוני,
והשניים עברו להתגורר בפרוור של מוסקבה. לזוג נולדו שתי בנות שם. בשנת 1904, התאהבה אונדר באמן האסטוני אנט לאיקמה, שהיה אז בן 38. באותה שנה הוא צייר שני פורטרטים שלה, הנחשבים ליצירותיו הבולטות ביותר.
לאיקמה שכנע אותה לתרגם את שיריה לאסטונית ושלח את שיריה לעיתונים מקומיים. שירה הראשון התפרסם ביומון האסטוני "פוסטימס" באוגוסט 1904.
בשנת 1906, חזרה אונדר עם משפחתה לטאלין. בשנת 1913, פגשה את ארטור אדסון, שהפך למזכירהּ, ולימים ההדיר את ספרי השירה הראשונים שלה. בשנת 1924 התגרשה מקארל האקר ונישאה לאדסון.
בשנת 1944 כבשה ברית המועצות את אסטוניה. אונדר ומשפחתה נמלטו לשוודיה, ושהו כשנה במחנה פליטים. בשנת 1945, עקרה המשפחה למלרהיידן, פרוור של סטוקהולם. אונדר חיה שם עד מותה, בשנת 1980. 
היא נטמנה לצד בעלה בבית העלמין סקוגשירקוגורדן בדרום העיר סטוקהולם.
ביוני 2016 הועברו קבריהם של אונדר ובעלה, בתה הדה ואחותה ברטה מסטוקהולם לבית העלמין של טאלין.
יצירתה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
בין אסופות שיריה נמנים הספרים:
Hääl varjust‏ (1927)
Rõõm ühest ilusast päevast‏ (1928)
Õnnevarjutus‏ (1929)
Lageda taeva all‏ (1930)
הערות שוליים

1 2  מארין לאק, "Estonian literature in the 1920s and 1930s", בתוך Estonian Literary Magazine, גיליון 11, סתיו 2000.
↑  Nomination%20archive, NobelPrize.org, ‏2020-04-01 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272720205171  PLWABN: 9810587919805606  BIBSYS: 90274653  BnF: cb12176379m (data)  CiNii: DA14883374  GND: 119247186  ISNI: 0000 0000 8374 0768  LCCN: n87829983  LNB: 000070801  MusicBrainz: 55d55082-629b-4f05-baed-663e3a53be27  NKC: mzk2003181830  NTA: 072059737  RERO: 02-A009260284  SELIBR: 245871  SNAC: w6s77gwg  SUDOC: 030325102  VIAF: 39419701   WorldCat (עם VIAF): 39419701
הג'ירפה הבוערת

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  סלבדור דאלי
 תאריך יצירה:  1937
 טכניקה וחומרים:  שמן על פנל
 ממדים בס"מ
 רוחב:  27 ס״מ 
 גובה:  35 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  קונסטמוזיאום (בזל)
 
הג'ירפה הבוערת הוא ציור של הצייר הסוריאליסטי הספרדי סלבדור דאלי.
בציור, המצויר בתאורה של שעת הערביים, כאשר השמים בצבע כחול עמוק, עומדות שתי דמויות נשיות. מכל דמות יוצאות מגירות רבות, המסמלות אצל דאלי את התכונות השונות הנחבאות אצל כל אדם. מגירות אלה מופיעות בציורים ובפסלים רבים של האמן. חטוטרות פאליות יוצאות מגב כל דמות, ואלה נתמכות על ידי קביים. הפנים של הדמויות מראות רק את שרירי הפנים ולא את תווי הפנים. אחת הדמויות מחזיקה בידה בשר.
ברקע של התמונה ניתן לראות ג'ירפה בוערת. דאלי השתמש לראשונה בדמות זו בסרטו משנת 1930 "עידן הזהב", והיא מופיעה בציור נוסף משנת 1937 - "המצאת המפלצות". דאלי ציין כי דמות זו היא "מפלצת גברית קוסמית המסמלת את קץ העולם".
כשהצועני אוהב

"כשהצועני אוהב" הוא שיר של הזמרת ירדנה ארזי מתוך אלבומה המצליח נשמה צוענית והשיר המקורי היחיד באלבום המבוסס כולו על לחנים צועניים.
הרקע לכתיבת השיר

במהלך העבודה על האלבום "נשמה צוענית" פגשה ארזי את הזמרת יהודית רביץ שהקליטה באולפן הסמוך את אלבומה באה מאהבה.
תוך כדי הקלטת האלבום ילדה ארזי את בתה היחידה אלונה ולאחר הלידה העניקה לה רביץ במתנה לחן חדש באווירה צוענית שיתאים לאלבום. הלחן נמסר לאהוד מנור שכתב את כל שירי "נשמה צוענית.
מצעד השירים

חרף הצלחתו של האלבום נשמה צוענית, שמכר עד היום כ-150 אלף עותקים וזכה למעמד של אלבום פלטינה כפולה כחודש לאחר שיצא לחנויות, ועל אף ששיריו זכו להצלחה גדולה ברדיו, הם לא הורשו להשתתף במצעד הפזמונים מכיוון שלא היו שירים ישראליים מקוריים, מלבד השיר "כשהצועני אוהב" שהוצג במצעד הפזמונים ב-3 במרץ 1987 ושהה בו 11 שבועות מהם ארבעה במקום הראשון.
במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ז הגיע למקום החמישי וארזי הוכתרה בפעם השלישית בתואר זמרת השנה.
באלבום היידיש שלו "ציגיינער נשמה", המתבסס בעיקר על גרסאות יידיש לשיריה הצועניים של ארזי, הקליט הזמר והשחקן יוני אילת גרסת יידיש לשיר זה ("א צגיינער ליבע").
נחום פפר

נחום פפר
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
נחום פָּפֶּר (1887 חרסון, רוסיה - 31 בדצמבר 1936 נהלל) היה מהנדס ומודד קרקעות מוסמך, שעסק במדידה וסימון קרקעות מטעם חברת "הכשרת הישוב", בשותפות עם יהושע חנקין. התמחה בשיטת רישום הקרקעות הטורקית. עבד בחברת הנפט האנגלו-עיראקית (I.P.C) ובשובו משליחות מטעמה בעיראק, נהרג בתאונת מטוס ליד עפולה.
קורות חיים

נחום פפר (Paper) נולד בשנת 1887 בחרסון שבאוקראינה לאביו אליעזר פפר ושרה (לבית סברדלוב). נחום היה האח החמישי מתוך 8 אחים ואחיות. סיים את בית הספר הריאלי בעיר והמשיך ללימודי הנדסה באוניברסיטה שבעיר. ב-1904 עלתה משפחתו ארצה, במסגרת העלייה השנייה, אך ההורים התעקשו שנחום יישאר לסיים את לימודיו. בתקופת לימודיו הצטרף לתנועת הפועל הצעיר ובנוסף נעשה חבר פעיל במפלגה הסוציאליסטית של רוסיה והשתתף במהפכת 1905 ובעקבות כך נאסר על ידי משטרת הצאר והוגלה לשנתים לסיביר.
ב-1906 עלה נחום ארצה כאן הכיר את פניה איתין (בתו של אהרון איתין) וב-1908 התחתנו. לאחר החתונה נסע הזוג הצעיר ללימודים בצרפת (נחום למד הנדסה בננסי ובטולוז) וב-1910 חזרו ארצה והתיישבו בתל אביב.
לאחר שובו מצרפת עמד נחום בבחינות הממשלתיות למודדים מוסמכים בארץ והחל לעבוד כמהנדס מודד ושמאי קרקעות ומונה למהנדס עירוני בנפת רמלה. במסגרת תפקידו עסק במיפוי קרקעות של המושבות רחובות, גדרה, עקרון וראשון לציון ובמקביל הצטרף לקבוצת שומרים ששמרה על תל אביב.
ב-1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התעת'מן נחום, התגייס ללצבא האימפריה העות'מאנית ושירת כמהנדס אזרחי בסלילת כבישים. נחום ניצל הזדמנות זו והבריח חומרי נפץ, נשק ותחמושת לחבריו השומרים. ב-1917, בתקופת שירותו של נחום בצבא גורשה משפחתו והוריו לגליל (תחילה ישבו בסג'רה ואחר כך בטבריה).
עם סיום המלחמה חזרה משפחתו מטבריה לתל אביב ונחום שהשתחרר מהצבא חזר גם הוא. הוא החל לעבוד כמהנדס פיתוח במחלקה הטכנית של ועד הצירים (ששם לו למטרה לשקם את יהודי ארץ-ישראל), עבר לעבוד כמודד קרקעות בחברת הכשרת הישוב- המשרד הארצישראלי (מיסודם של אוטו ורבורג וד"ר ארתור רופין). במסגרת תפקידו רכש נחום ידע רב בתחום החוקתי עות'מאני של רישום מקרקעין בטאבו וספרי אחוזה.
ב-1919 עברה משפחתו של נחום, לרגל עבודתו, לירושלים. ב-1920 נבחר נחום לאספת הנבחרים הראשונה של יהודי ארץ ישראל ובאותה שנה היה נחום בין מקימי ארגון ההגנה.
ב-1923 היה נחום, יחד עם אליעזר ילין (בנו של דוד ילין ובעלה של תלמה ילין), בין מייסדי "האגודה הטכנית העברית בארץ-ישראל" (לימים אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל).
ב-1924 היה שותף (עם שמואל דיין וחיים שורר) למשלחת לחורן שיצאה לבדוק אפשרויות התיישבות באזור.
ב-1925 עבר חיפה שם ניהל את מחלקת המדידה של חברת הכשרת היישוב וב-1927 מונה למהנדס ראשי ומנהל המחלקה הטכנית של החברה (בעקבות פטירתו של המהנדס הראשי יוסף טריידל). ב-1930 פתח נחום חברת מדידות עצמאית בחיפה אך המשיך את לתת את שרותיו להכשרת היישוב.
ב-1930 מינה משרד המושבות הבריטי את ועדת שו (Shaw) לחקור את מאורעות תרפ"ט ונחום היה בין חברי הוועדה שהכינה חומר לתזכיר של הסוכנות היהודית שהוגש לוועדה.
ב-1934 החל נחום לעבוד בחברת הנפט האנגלו-עיראקית (I.P.C) בחיפה ומתוך הכרה בכישוריו מונה לאחר זמן מה למהנדס אחראי ומנהל המחלקה הקרקעית של החברה. במסגרת תפקידו נדרש נחום לנסוע מדי פעם לעיראק על מנת לתאם את בניית הצינור. בדצמבר 1936 שהה נחום בעיראק אך כששמע על קונצרט מיוחד של התזמורת הסימפונית הארץ-ישראלית בניצוחו של ארתורו טוסקניני החליט לחזור מייד אולם מזג האוויר הסוער גרם להתרסקות המטוס בשדה תעופה ליד עפולה ונחום ועוד נוסע נהרגו. נחום נקבר בבית הקברות של נהלל.
לנחום ופניה נולדו 3 ילדים: יזהר (נולד בתקופת הלימודים בצרפת), רות ועכסה. פניה נפטרה ב-1967. לאחר מותו של נחום המשיך בנו יזהר לנהל את משרד המדידות אך לאחר מספר שנים מכר אותו.
מורשתו

נחום היה מהראשונים שיצר מפות מפורטות של אזורים שונים בישראל. הוא הניח את היסודות של תחום הקרטוגרפיה בארץ ויצר ארכיון מפות במסגרת עבודתו בהכשרת היישוב. נחום פעל לשפר את מקצוע המדידה בארץ והכשיר אנשי מקצוע רבים בתחום. היה פעיל בארגון הארצי של מודדי קרקעות.
לקריאה נוספת

שמואל דיין, עם אבות ההתיישבות, הוצאת מסדה, 1968, עמודים 357-367
הערות שוליים

↑  עם נחום נשארה גם אחותו בלומה שלמדה בקורס אחיות מיילדות וגם במקרה הזה רצו ההורים שתסיים את לימודיה. בלומה סיימה לימודיה ב-1904, עלתה ארצה ב-1905 ונישאה כאן לאליהו ינאי (יאנובסקי)
↑  בקבוצת שומרים זו היו גם אליהו גולומב, דב הוז, משה שרת, יצחק אולשן (אולשנסקי), אברהם קריניצי ועוד
↑  חיים שורר, על אדמה יהודית בגולן - סיור ב-1924, דבר, 14 ביולי 1967
↑  הנוסע השני שנהרג בתאונה היה ג'ק ג'ון אסקדייל ליטל מסקוטלנד ששימש כמפקח תנועת דלק בחברת הנפט
סוסי מרקוס הקדוש

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך יצירה:  המאה ה־2 
 טכניקה וחומרים:  ארד 
 ממדים בס"מ
 גובה:  238 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  פיסול הלניסטי 
 מיקום:  היפודרום קונסטנטינופול, בזיליקת סן מרקו, גני טווילרי, שער הניצחון של קרוזל, בזיליקת סן מרקו, ארמון ונציה, בזיליקת סן מרקו, מנזר פרגליה, בזיליקת סן מרקו
 קואורדינטות:  45°26′04″N 12°20′22″E﻿ / ﻿45.43449167°N 12.33936944°E﻿ / 45.43449167; 12.33936944
  (למפת ונציה מוגדלת) סוסי מרקוס הקדוש(למפת ונציה רגילה) סוסי מרקוס הקדוש
 
העתק של סוסי מרקוס הקדוש.
סוסי מרקוס הקדוש הם פסל ברונזה מסוג קוודריגה (ארבעה סוסים) שנוצרו ביוון העתיקה או ברומא העתיקה.
היסטוריה

מקורם של הסוסים בעת העתיקה, והם, ככל הנראה, מעשה ידי ליסיפוס – פסל יווני בן המאה הרביעית לפנה"ס.
הפסלים עשויים בעיקרם נחושת (96.67%) ולכן ניתן לראות בהם פסלי נחושת לא נקייה (ולא פסלי ברונזה) אף שהרכב הפסלים מתאים להגדרה של "ברונזה". הפסלים ניצוקו בטמפרטורות גבוהות (1200–1300 מעלות צלזיוס) וצופו זהב. האיכות הטכנולוגית של היציקה מביאה חלק מהחוקרים לטעון כי מדובר בפסלים רומיים ולא בפסלים הלניסטיים (יווניים).
אף שמוצא הפסל לא ידוע, ידוע בוודאות כי הפסלים הוצבו בראש שער ההיפודרום של קונסטנטינופול וניצבו בראש שער זה עד שנת 1204, עת כוחות הרפובליקה של ונציה בזזו את קונסטנטינופול במהלך מסע הצלב הרביעי.
הדוג'ה שלח את הסוסים לוונציה והם הוצבו במרפסת בחזית בזיליקת מרקוס הקדוש בשנת 1254.
בשנת 1797, לאחר שכבש את ונציה, שלח נפוליאון בונפרטה את הסוסים לפריז והם הוצבו בראש שער הניצחון של קרוזל בכיכר קרוזל שבסמוך לארמון הלובר. בשנת 1815, בעקבות תבוסת נפוליאון, הושבו הסוסים לוונציה והוחזרו לחזית הכנסייה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, בשל הזיהום הרב בעיר ונציה, הוסרו הסוסים והועברו לתוך הבזיליקה, כאשר בחזיתה הוצב העתק של הסוסים.
רסטורציה של סוסי מרקוס הקדוש.
בן אדם (שיר של ירדנה ארזי)

"בן אדם" הוא שיר של הזמרת ירדנה ארזי והנציג של ישראל לאירוויזיון 1988 שנערך באותה שנה בדבלין בירת אירלנד.
רקע

השיר נבחר מתוך ארבעה שירים של ארזי בקדם אירוויזיון פרטי שלה. השירים האחרים שהוצגו ולא נבחרו היו "היא רוקדת" (אהוד מנור-קובי אשרת), "כמו בהתחלה" (יואב גינאי-ירון בכר) ו"קרוב לים" (רחל שפירא-יאיר קלינגר).
את מילות השיר כתב אהוד מנור שהרבה לעבוד עם ארזי. הלחן הוא של מוזיקאי בשם בוריס דימיטשטיין, שהיה עד אז אלמוני לחלוטין.
באירוויזיון עצמו זכה השיר ב-85 נקודות והגיע למקום השביעי מתוך 21 מדינות משתתפות.
באלבום היידיש שלו "ציגיינער נשמה", המתבסס בעיקר על גרסאות יידיש לשיריה הצועניים של ארזי, הקליט הזמר והשחקן יוני אילת גרסת יידיש לשיר זה ("דער מענטש").
הערות שוליים

1 2 3  יובל ניב, בוריס מי?, חדשות, 29 במרץ 1988
רוחו של ורמיר מדלפט היכולה לשמש כשולחן

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  סלבדור דאלי
 תאריך יצירה:  1934
 טכניקה וחומרים:  שמן על לוח
 ממדים בס"מ
 רוחב:  13.97 ס״מ 
 גובה:  18.1 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  2007.12 (מוזיאון סלבדור דאלי) 
 מיקום:  מוזיאון סלבדור דאלי, סיינט פיטרסברג, פלורידה
 
רוחו של ורמיר מדלפט היכולה לשמש כשולחן (באנגלית: "The Ghost of Vermeer of Delft Which Can Be Used As a Table") הוא ציור משנת 1934 של הצייר הסוריאליסטי הספרדי סלבדור דאלי.
היצירה מתייחסת לצייר ההולנדי יוהנס ורמיר וליצירתו הידועה "אמנות הציור", בה מוצג האמן מגבו. בדומה לכך, מוצגת במרכז היצירה דאלי דמות אדם בתנוחת כריעה עם גבו לצופה. השיער הארוך, הכובע והלבוש המפוספס בשחור ולבן מרמזים כי זו דמותו של ורמיר כפי שהיא מופיעה בציורו הוא. אולם דמותו של ורמיר ביצירה זו היא דו-ממדית, מוצלת ושחורה וחסרת עומק, ובכך מרמז דאלי שמדובר ברוח ולא באדם חי. רגל ימין של הדמות הכורעת ניצבת בזווית ישרה וירכהּ מוארכת באופן לא פרופורציונלי לשאר מידות הגוף, ויוצרת מעין שולחן שעליו מונחים בקבוק יין וכוס. ידהּ הימנית של הדמות נתמכת בקב.
היצירה מוצגת במוזיאון סלבדור דאלי בסיינט פיטרסברג שבמדינת פלורידה בארצות הברית, בהשאלה מאוסף E. ו-A. Reynolds Morse. דאלי צייר את היצירה בשמן על לוח בגודל 24 על 18 ס"מ.
הערות שוליים

↑  The Ghost of Vermeer of Delft Which Can Be Used As a Table by Salvador Dali, www.dalipaintings.com (באנגלית)
↑  "The Ghost of Vermeer of Delft Which Can Be Used As a Table, 1934", Most famous paintings (באנגלית)
הדי ביננפלד

מעל, המאמן זיגו ורטהיימר עם השחייניות, משמאל: יהודית דויטש-הספל, הדי ביננפלד, פריצי לוי ולוסי גולדנר
הרטה "הדי" ביננפלד-ורטהיימר (בגרמנית: Hertha "Hedy" Bienenfeld-Wertheimer; ‏ 17 באוקטובר 1907–1976) הייתה שחיינית יהודייה-אוסטרית. בעלת מדליית ארד מאליפות אירופה בשחייה במשחה ל-200 מטר חזה ובעלת 6 מדליות, מהן 5 מדליות זהב ומדליית כסף אחת משתי המכביות הראשונות.
ביננפלד ופריצי לוי, יריבתה בתחרויות וחברתה, זכו בשתי המדליות היחידות שאוסטריה זכתה בהן באליפות אירופה בשחייה עד לשנות ה-2000.
ביוגרפיה

ביננפלד התאמנה בקבוצת הכח וינה בהדרכת זיגי ורטהיימר (Zsigo Wertheimer;‏ 1897–1965).
ביוגרפיה > 1924

בשנת 1924 זכתה ביננפלד בתחרות השנתית חוצה וינה (Quer durch Wien), שחייה במים פתוחים למרחק של 5 מייל בדנובה, לעיניהם של 500,000 צופים.
ביוגרפיה > 1925

שנה לאחר מכן, היא סיימה שנייה אחרי פריצי לוי חברתה לקבוצה ומאז היא הפכה לדוגמנית בגדי ים פופולרית עבור מגזינים אוסטריים.
ביוגרפיה > 1927 > מדליית ארד באלופת אירופה

באליפות אירופה בשחייה הראשונה לנשים שנערכה בבולוניה, איטליה, בשנת 1927 זכתה ביננפלד במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:27.0 דקות, אחרי הילדה שרדר (3:20.4 דקות) ושרלוט מואה (3:25.2 דקות) שתיהן מגרמניה.
ביוגרפיה > 1928

באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיימה ביננפלד במקום 13 במשחה ל-200 מטר חזה.
ביוגרפיה > 1930

בשנת 1930 נישאה ביננפלד למאמנה זיגו ורטהיימר.
ביוגרפיה > 1931

באליפות אוסטריה שנערכה בלינץ בשנת 1931 זכתה ב-2 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חזה ובמשחה שליחות 3x100 מטר מעורב.
ביוגרפיה > 1932

במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכתה ביננפלד ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:24.8 דקות, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:34.8 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:27.8 דקות, אחרי פריצי לוי (1:17.4 דקות).
ביוגרפיה > 1935

במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:18 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 5:34.6 דקות.
עקב היותם יהודים, נאלצו בני הזוג ורטהיימר לברוח לפני מלחמת העולם השנייה מאימת הנאצים. הם ברחו ללונדון ומשם לארצות הברית. באמריקה הם התגוררו בניו יורק ועבדו כמדריכי שחייה. לאחר מכן ניהלו עסק נדל"ן מצליח בפלורידה. לאחר מותו של בעלה, היא חזרה להתגורר בווינה, שם היא סייעה מבחינה כלכלית ורגשית לחברתה משכבר הימים, פריצי לוי, שנאבקה בסרטן השד.
לזוג לא היו ילדים. היא נפטרה בשנת 1976.