stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תמיכה מוסלמית במדינת ישראל
תומכי ישראל מוסלמים בולטים שאינם ישראלים > אינדונזיה

עבד א-רחמן וחיד, נשיא אינדונזיה מ-1999 עד 2001, ספג ביקורת על דעותיו הפרו-ישראליות. וחיד עבר ליצור קשרים דיפלומטיים ומסחריים עם ישראל, וביקר בישראל שש פעמים. בראיון ל-ABC ב-2002 אמר וחיד שהעולם האסלאמי צריך להתחיל להכיר בזכותה של ישראל להתקיים ולשגשג. הוא הוסיף, "אני חושב שהמוסלמים הם רציונליים והרציונליות מכתיבה את זה". בראיון לעיתון ישראלי ב-2004, הוא נשאל על ידידותו כלפי ישראל, שתוארה כ"חריגה למנהיג מוסלמי". וחיד השיב: ”אני חושב שיש תפיסה שגויה שהאסלאם אינו מסכים עם ישראל. זה נגרם על ידי תעמולה ערבית [...] לישראל יש מוניטין של אומה עם הערכה גבוהה לאלוהים ולדת, אז אין סיבה שנהיה נגד ישראל". לדברי וחיד, ישראל "היא דמוקרטיה בים של אי הבנה".”
תומכי ישראל מוסלמים בולטים שאינם ישראלים > אפגניסטן

נמת סאדאת, יליד אפגניסטן, אזרח ארצות הברית הוא המוסלמי לשעבר-הומו, האתאיסט והציוני הראשון מאפגניסטן. סאדאת מקדם את זכותה של ישראל להתקיים באפגניסטן וקורא לכינון יחסים דו-צדדיים בין אפגניסטן לישראל. בראיון לקול ישראל כינה את עצמו סאדאת "תאודור הרצל של אפגניסטן" ומקווה שהאפגנים יאחדו את האומה השסועה במלחמה בתוך המדינה ומחוצה לה כדי להפוך לאומה נצחית ומאוחדת כמו ישראל.
תומכי ישראל מוסלמים בולטים שאינם ישראלים > בנגלדש

סלאח עודין שואייב צ'ודהורי, עיתונאי ומוציא לאור בנגלדשי, וציוני מוסלמי מוצהר. עיתונו, Weekly Blitz, מבקר את תרבות הג'יהאד ודוגל בהבנה בין-דתית בין מוסלמים, נוצרים ויהודים. צ'ודהורי נעצר על ידי משטרת בנגלדש ב-29 בנובמבר 2003, בנמל התעופה של דאקה מאז שהיה אמור לטוס לישראל, מדינה שבה אסור לאזרחי בנגלדש לבקר. לאחר השחרור מ-17 חודשי מאסר, כתב צ'ודהורי בעיתון ישראלי "גם אני עומד לפניכם אולי כסתירה חיה: ציוני, מגן על ישראל, ומוסלמי אדוק, מסורתי, שחי במדינה מוסלמית". לדבריו, "אני מאמין בצדק החלום הציוני. אני גם מכיר במציאות ההיסטורית הזו: שהעולם השתדל לרסק את החלום הזה, וכן, אפילו להרוס את הכדאיות של העם היהודי. עם זאת, אני חי בסביבה שבה אנשים מאמינים באותה מידה בלהט בהשקפה מנוגדת - כזו הרואה בישראל לא לגיטימית; והעם היהודי כרשע בהתגלמותו."
תומכי ישראל מוסלמים בולטים שאינם ישראלים > הודו

תופאיל אחמד הוא משכיל הודי-מוסלמי שמתח ביקורת על האנטישמיות באסלאם וכתב מאמרים חיוביים על שיטת הממשל הדמוקרטית של ישראל.
תומכי ישראל מוסלמים בולטים שאינם ישראלים > הממלכה המאוחדת

אד חוסיין, אסלאמיסט רדיקלי לשעבר ומחבר הספר "האסלאמיסט", ספר על פונדמנטליזם אסלאמי ותיאור חמש שנותיו כפעיל אסלאמיסט רדיקלי. חוסיין גם הקים יחד עם מאג'יד נוואז, את ארגון נגד הקיצוניות "קרן קוויליאם". כיום הוא עמית בכיר במועצה ליחסי חוץ בניו יורק. חוסיין תומך בפתרון שתי המדינות לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני. חוסיין גינה את פיגועי ההתאבדות נגד אזרחים ישראלים וכן את "הרג האזרחים הפלסטינים על ידי ממשלת עזה בראשות החמאס". הוא מתנגד לחרם הבינלאומי על ישראל על ידי פעילים, וקבע ב"ניו יורק טיימס" כי:
אנשים רבים מגנים את ההתנחלויות הישראליות וקוראים להחרים את התוצרת שלהן כלכלית, אבל ראיתי שבנאים ערבים, שרברבים, נהגי מוניות ועובדים אחרים שמרו על אורח חיים ישראלי. הבדלנות בארץ הקודש לא עבדה והגיע הזמן לסיים אותה. כמה זמן עוד נעניש את הפלסטינים כדי ליצור פלסטין חופשית?
תומכי ישראל מוסלמים בולטים שאינם ישראלים > ירדן

חוקר הקוראן הירדני, השייח' אחמד אל-עדוואן, המכונה גם "השיח' הציוני", טוען כי על פי הקוראן, ארץ ישראל מובטחת ליהודים. הוא כתב:
אכן, אני מכיר בריבונותם על אדמתם. אני מאמין בקוראן הקדוש, ועובדה זו נאמרת פעמים רבות בספר. למשל 'הו עמי! היכנסו לארץ הקדושה אשר אללה הקצה לכם,' [קוראן 5:21], 'עשינו את בני ישראל ליורשים של דברים כאלה'. [קוראן 26:59] ופסוקים נוספים בספר.
אל-עדוואן טוען כי ירדן היא פלסטין האמיתית, הוא גם שרוב הפלסטינים יעדיפו להיות אזרחים ישראלים.
תומכי ישראל מוסלמים בולטים שאינם ישראלים > כווית

הסופר הכוויתי עבדאללה סעד אל-חדלאק אמר כי מודל הדמוקרטיה של ישראל הוא ייחודי ועלה על רבים ממה שהוא תיאר כמשטרים ערביים "רודניים וטוטליטרים". במאמרו משנת 2008, "הזכות להגנה עצמית", תמך אל-חדלאק ב"זכותה של ישראל להגן על עצמה" וקרא לקהילה הבינלאומית "לא לבקר את ישראל אם היא תמשיך במאבקה בטרור הפרסי שבוצע באמצעות ארגון הטרור חמאס [...] ולא לבקר את ישראל על שימושה בכוח כדי להגן על אזרחיה ועל שטחה”. לדברי אל-חדלאק, ישראל כבר עשתה ויתורים אסטרטגיים לשלום בעבר, בחצי האי סיני, ברצועת עזה ובדרום לבנון, והוכיחה את רצונה למשא ומתן שליו, אך התגובה שקיבלה הייתה מטח רקטות מ"הטרוריסטים של חזבאללה וחמאס". בשנת 2019 נכלא אל-חדלאק למשך שלוש שנים, לכאורה, בשל העלבת עלי בן אבי טאלב.
תומכי ישראל מוסלמים בולטים שאינם ישראלים > עיראק

סארה עידאן, לשעבר עלמה בעיראק, היא תומכת ישראל ומאמינה שהסכסוך מונצח על ידי "מערכות האמונות הנלמדות במדינות מוסלמיות, שהן אנטישמיות" ומתחזק על ידי הטיה תקשורתית.
מית'אל אל-אלוסי, מחוקק עיראקי מוסלמי חילוני, פרו-ישראלי בגלוי, שילם מחיר כבד על ביקורו בישראל בספטמבר 2004, ביקורתו על חמאס וחזבאללה כארגוני טרור ודגילה בשלום עם המדינה היהודית. עם שובו לעיראק, הפוליטיקאי הסוני הודח מיד ממפלגת הקונגרס הלאומי העיראקי (INC) שבראשות אחמד צ'לאבי. בשנת 2005, ככל הנראה כהחזר כספי, חמוש פתח באש על מכוניתו של אל-אלוסי מיד לאחר שיצא מביתו, והרג שניים מבניו, איימן, בן 21 וג'מאל, בן 30, בזמן שהוא נמלט ללא פגע. לדברי אל-אלוסי, אין בעיה עיראקית-ישראלית, והאינטרסים של שתי המדינות מקבילים; לפיכך, הוא דוגל ביחסים אסטרטגיים בין עיראק וישראל נגד טרור. אל-אלוסי חזר לישראל לביקור שני בספטמבר 2008. עם שובו לעיראק, נשללה ממנו חסינות פרלמנטרית כדי שיוכל לעמוד בפני אישומים בגין נסיעה לא חוקית לישראל. מאוחר יותר באותה שנה, בית המשפט העליון הפדרלי בעיראק פסק לטובתו, וטען כי זה כבר לא פשע עבור עיראקים לבקר בישראל.
תומכי ישראל מוסלמים בולטים שאינם ישראלים > פקיסטן

תשביח סייד, חוקר, עיתונאי וסופר פקיסטני-אמריקאי סוני, היה תומך ישראל ומבקר התנועה האסלאמית. לדבריו, ישראל חיונית ליציבות האזור. סייד שיבח את היחס לערבים בישראל, והריע ל"כוחה של הרוח היהודית המסרבת להיכנע לכוחות הרשע למרות אלפי שנות אנטישמיות". הוא סיכם באומרו "אני משוכנע שזה נכון שאלוהים ברא את כדור הארץ הזה, אבל זו גם עובדה שרק ישראל יכולה למנוע מהאדמה הזו למות". תשביח גינה את העיתונות המציגה את הישראלים כנבלים, ו"בוחרת להתעלם מכל כללי העיתונות האתית בכל הנוגע לישראל".
המנהיג הפוליטי והדתי הפקיסטני, מוחמד חאן שראני, הודיע ב-2020 כי הוא תומך בנורמליזציה או ביחסים עם ישראל, ואמר כי "הקוראן וההיסטוריה מוכיחים שארץ ישראל שייכת ליהודים".
תומכי ישראל מוסלמים בולטים שאינם ישראלים > צרפת

ראמה יאד, פוליטיקאית צרפתייה-סנגלית שכיהנה בממשלת צרפת מ-2007 עד 2010 וסגנית הנשיא הנוכחי של המפלגה הרדיקלית המרכזית, תוארה כ"פרו-ישראלית הידועה לשמצה".
תומכי ישראל מוסלמים בולטים שאינם ישראלים > קנדה

אירשאד מנג'י, סופרת קנדית מוסלמית ותומכת בפרשנות מתקדמת של האסלאם, אומרת שהכישלון של הערבים לקבל את הקשר ההיסטורי של היהודים עם ארץ ישראל הוא טעות. מנג'י מקבלת את העובדה ששורשיהם ההיסטוריים של היהודים משתרעים עד לארץ ישראל, ומכיר בזכותם למדינה יהודית. עוד היא טוענת כי הטענה לאפרטהייד בישראל מטעה מאוד, ומציינת שיש בישראל כמה מפלגות פוליטיות ערביות; שלמחוקקים ערבים-מוסלמים יש סמכויות וטו; וכי מפלגות ערביות ביטלו פסילות. היא גם מציינת שלישראל יש עיתונות ערבית חופשית; שתמרורים נושאים תרגומים לערבית; ושערבים חיים ולומדים לצד יהודים. היא מאשימה את מדינות ערב במצוקת הפליטים הפלסטינים, ואמרה כי הן "הפריעו לכל ניסיון לפתור את הבעיה" וכי הן מעדיפות לתת "תמיכה נדיבה למחבלים מתאבדים ובני משפחותיהם" במקום לעזור לפליטים הנזקקים. לדברי ג'נייב עבדו, "ציוני מוסלמי" הוא תווית שמנג'י "ללא ספק הייתה מקבלת".
בשנת 2008, סלים מנסור, מדען פוליטי קנדי מוסלמי, בעל טור וסופר, בירך את ישראל לרגל 60 שנה להיווסדה, והכריז כי מדינת היהודים "ראויה להערצה". הוא כתב, "ישראל היא רסיס אדמה זעיר בים עצום סוער של העולם הערבי-מוסלמי, ובכל זאת כאן הסיפור המתמשך ביותר של העולם העתיק נעשה מחדש על ידי יהודים לחיות את ברית אלוהים עם אברהם כפי שסופר בספרות הקודש שלהם". בשנת 2010 הוא כתב: "הסיפור של ישראל המודרנית, כפי שרבים ציינו, הוא נס שלא דומה לאף אחד [...] זוהי דמוקרטיה איתנה ומכילה, והיא בקצה המוביל של המדע והטכנולוגיה [...] את מה שצבועים דורשים מהישראלים ואת הביקורת שישראל נתונה על ידם, הם לא יעזו לעשות לאף עם אחר."
גם לטארק פתח הפקיסטני-קנדי יש דעות פרו-ישראליות.
תומכי ישראל מוסלמים בולטים שאינם ישראלים > קניה

עבדאללה מווידאו, ראש עיריית מומבסה בשנות ה-70, ותומך מוסלמי בישראל, נבחר לפרלמנט הקנייתי כנציג מומבסה-דרום. בשנת 1979 ערך מווידאו מסע הסברה בקרב מוסלמים בארצות הברית, שבו שיבח את הסיוע של ישראל למדינות אפריקה המתפתחות ובמיוחד את סיועה לחינוך המוסלמי בקניה. יריביו הפוליטיים, בראשות שריף קסיר, גינו את הפעולות הללו, וכינו את מווידאו "סוכן ציוני". מווידאו נשאר בפרלמנט עד מותו ב-1986.
בקוראן

האימאם עבדול האדי פאלאצי, מנהיג האספה המוסלמית האיטלקית ומייסד שותף ויו"ר משותף של עמותת אסלאם-ישראל, מצטט את הקוראן כדי לתמוך בקשר המיוחד של היהדות להר הבית. לפי פאלאצי, "המקורות האסלאמיים המוסמכים ביותר מאשרים את המקדשים". הוא מוסיף שירושלים קדושה למוסלמים בגלל קדושתה הקודמת ליהודים ומעמדה כביתם של הנביאים והמלכים התנ"כיים דוד ושלמה, שלדבריו כולם דמויות קדושות גם באסלאם. לטענתו, הקוראן "מכיר במפורש שירושלים ממלאת את אותו תפקיד עבור היהודים שיש למכה עבור המוסלמים".
כשנשאל פאלאצי מה אומר הקוראן על מדינת ישראל:
הקוראן לא יכול להתעסק עם מדינת ישראל כפי שאנו מכירים אותה כיום, שכן המדינה הזו נוצרה רק בשנת 1948, כלומר מאות רבות לאחר הוצאת הקוראן עצמו. עם זאת, הקוראן מפרט שארץ ישראל היא המולדת של העם היהודי, שאלוהים בעצמו נתן להם את הארץ הזו כמורשת וציווה עליהם לחיות בה. הוא גם מכריז כי לפני קץ הימים - העם היהודי יבוא ממדינות רבות ושונות כדי להשתלט מחדש על המורשת שלו. מי שמכחיש זאת למעשה מכחיש את הקוראן עצמו. אם הוא לא מלומד, ובתום לב מאמין למה שאנשים אחרים אומרים על הנושא הזה, הוא מוסלמי בור. אם, להפך, מודיעים לו על מה הקוראן ומתנגד לו בגלוי, הוא מפסיק להיות מוסלמי.
[אמר משה]: עמי! היכנס לארץ הקודש שאלוהים כתב לך, ואל תהפוך לזנב, אחרת תהיו מפסידים". מוחמד כאן מבין את המילה "כתוב" משמע שזו המילה האחרונה מאלוהים בנושא. בתגובה, הוא קיבל הודעות שנאה רבות.
הקוראן, סורה 17 (סורת אל-אסראא), פסוק 104
הקוראן, סורה 5 (סורת אל-מאאידה), פסוקים 20–107
ואחר כך אמרנו לבני ישראל: תשבו בארץ. כאשר תגיע ההבטחה לחיי נצח, נביא את כולכם יחד.
ו[זכרו] כאשר אמר משה לעמו: הו, עמי, ... היכנסו לארץ הקודש אשר קבע לכם האל, ואל תשובו לאחור בביזיון, כי אז תפלו, אל חורבנכם.
תגובות כלפי תמיכה מוסלמית בישראל

בעולם המוסלמי, התמיכה בישראל נתקלת בעיקר בהתנגדות. בשנת 2004 קיבלה סארה נאצר, סטודנטית מוסלמית בקולג' בקנדה הידועה בדעותיה הפרו-ישראליות, איומי מוות לאחר שהביעה תמיכה בזכות הקיום של המדינה היהודית. "להיות תומכת בקיומה של ישראל לא מתנגש עם האסלאם, זה משלים את האסלאם", אמרה. "אין בקוראן פסוקים שאינם מאפשרים ליהודים לחזור לארץ ישראל (...) "אני אוהבת יהודים כמו שאני אוהבת מוסלמים אמיתיים", אמרה. "לכן, אני מאמינה שליהודים צריכה להיות הזכות לחיות באופן לגיטימי במולדתם". בבנגלדש, סלאח אודין שואייב צ'ודהורי, עורך העיתון Weekly Blitz המתאר את עצמו כ"ציוני מוסלמי", הותקף והוכה בשנת 2006 על ידי המון של כמעט 40 אנשים, שהותירו אותו עם שבר בקרסול. במהלך התקיפה, התוקפים צעקו לעבר צ'ודהורי ותייגו אותו כ"סוכן היהודים".
בשנת 2011, עלאא אלסאג, מוסלמי מעיראק שפרסם באינטרנט שיר המביע תמיכה בעם היהודי בישראל, הותקף בסנט לואיס, כשבגבו חרטו מגן דוד.
מוחמד זועבי, בן לחמולת זועבי, מוסלמי ציוני מנצרת שהביע תמיכה עזה בישראל, החליט לקחת הפסקה מהרשתות החברתיות ולשמור על פרופיל נמוך לאחר שלפי הדיווחים, קיבל איומי מוות מצד ערבים ישראלים אחרים. מאוחר יותר הוא עזב את ישראל לאחר שקיבל איומי מוות חמורים.
העיתונאי הכוויתי עבדאללה אל-חדלאק נעצר לאחרונה ונכלא לשלוש שנים לאחר שהוגשו נגדו תלונות על ידי המחלקה למלחמה בפשעי אלקטרוניקה וסייבר במדינה.
ראו גם

אנטישמיות מוסלמית
לואי אחמד
נוני דרוויש
מלחמת הכפתורים

| --- | --- |

כרזת ה-DVD של הסרט
 מבוסס על:  War of the Buttons 
 בימוי:  איב רובר 
 הופק בידי:  איב רובר   דניאל דלורם
 תסריט:  לואי פרגו (רומן)   פרנסואה בואיה
 עריכה:  מריה-יוזפה יויוט 
 שחקנים ראשיים:  אנדרה טרטון   מישל איזלה   מרטן לרטיג
 מוזיקה:  ז'וזה ברגמנס 
 מדינה:  צרפת 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 באפריל 1962
 משך הקרנה:  91 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 פרסים:  פרס ז'אן ויגו (1962)
 דף הסרט ב־IMDb
 
מלחמת הכפתורים (בצרפתית: La Guerre des boutons) הוא סרט ילדים ונוער צרפתי, שיצא לאור ב-1962 בבימויו של איב רובר (Yves Robert). הסרט, השזור בנימה הומוריסטית, מתאר מאבק ההולך ומסלים בין שתי חבורות ילדים המשתייכות לשני כפרים שכנים. הסרט מבוסס על הספר, בעל השם הזהה, מאת לואי פרגו (Louis Pergaud), שיצא לאור ב-1912. הסרט נחשב אחד מסרטי הילדים הצרפתיים החשובים והמוכרים ביותר.
תקציר העלילה

ולראן ולונז'וורן הם שני כפרים צרפתים שכנים המסוכסכים שנים רבות; סכסוך שמביא גם ליריבות בין ילדי הכפרים. בהתקלות של שניים מילדי לונז'וורן בקבוצת ילדים מוולראן, מתלהטות הרוחות ונאמרות מילות גנאי שאינן בדיוק מובנות לילדים, אך מציתות את המאבק. כאשר ילד נתפס על ידי הקבוצה היריבה נגזרים כפתורי בגדיו, שרוכי נעליו וחגורת מכנסיו כאות לתבוסתו והשפלתו (מכאן גם שם הסרט). הילדים מחליטים כי החבורה המנצחת היא זו שתצבור את מירב הכפתורים. לאחר שלבראק, מנהיג חבורת ילדי לונז'וורן, מוכה על ידי אביו בשל איבוד כפתוריו, הוא הוגה רעיון מבריק: ילדי הכפר שלו מופיעים אל "קרב" שנקבע מראש, עירומים וכך הם זוכים ביתרון על יריביהם. שמחתם לא נמשכת זמן רב, שכן אחד מחבריהם קושר קשר עם ה"אויב" ומוסר מידע על הפשיטה המתוכננת. הבוגד נתפס ונענש על ידי חבריו. הוא פונה להוריו וכך מגויסים גם הורי הילדים ושאר המבוגרים למאבק הבין-כפרי.
הפקה

הסרט צולם בעת אחד משיאיה של מלחמת העצמאות של אלג'יריה בה נלחמו כוחות צבא צרפתיים. אופיו האנטי מלחמתי של הסרט תרם לקשיים בהם נתקל הבמאי רובר בעת שניסה לגייס תמיכה כספית להפקת הסרט. בסופו של דבר, נאלץ רובר, שהיה אז במאי מתחיל וחסר פרסום, להקים יחד עם אשתו השחקנית, דניאל דלורם, חברת הפקה עצמאית. גם אז, אף חברת הפצה צרפתית לא הסכימה להפיץ את הסרט. רובר פנה אז לארצות הברית לחברת האחים וורנר והצליח לשכנעם, למרות חוסר התלהבותם, להפיץ את הסרט.
הסרט צולם בארבעה אתרי צילום שונים. שני אתרים הסמוכים לפריז במחוז איל-דה-פראנס ושני אתרים במחוז סאנטר-עמק הלואר שמדרום לפריז.
צוות השחקנים

לכל הילדים ששיחקו בסרט היה זה תפקידם הקולנועי הראשון ולרובם גם האחרון. שמותיהם אף לא הופיעו ברשימת השחקנים בפתיחת הסרט.
השחקן שזכה לפרסום הרב ביותר בסרט היה הילד הצעיר ביותר, ז'יביס הקטן (Petit Gibus), שבכל פעם שהמצב הסתבך היה אומר בבכי את המשפט: "אם הייתי יודע, לא הייתי בא". המשפט הצרפתי "Si j'aurais su, j'aurais po v'nu", שאינו מופיע ברומן המקורי, הפך למטבע לשון בצרפת.
אנסמבל השחקנים הוא גדול. השחקנים בתפקידים הבולטים הם:
מישל איזלה - ל'אצטק (מנהיג חבורת ולראן)
אנדרה טרטון - לבראק (מנהיג חבורת לונז'וורן)
פרנסואה לרטיג - ז'יביס הגדול
מרטן לרטיג - ז'יביס הקטן
ז'אק דופילו - אביו של ל'אצטק
מישל מריץ - אמו של ל'אצטק
ז'אן רישאר - אביו של לבראק
איווט אטייוון - אמו של לבראק
קבלה וביקורת

איש לא צפה את הצלחתו הגדולה של הסרט, אף לא יוצרו. בצרפת לבדה צפו בו קרוב ל-10 מיליון צופים וגם ברחבי העולם הוא הפך ללהיט. גם בקרב מבקרי הקולנוע זכה הסרט לתגובה אוהדת. הסרט אף זכה בפרס ז'אן ויגו היוקרתי ב-1962. איב רובר זכה להצלחתו הקולנועית הראשונה כבמאי והמשיך לביים סרטים נוספים שזכו להצלחה כגון: אלכסנדר המאושר (1968) והבלונדיני עם הנעל השחורה (1972).
בעת הקרנתו בארצות הברית, בדצמבר 1963, כתב, בוסלי קרות'ר (Bosley Crowther), מבקרו של הניו יורק טיימס, כי גם אם ניתן לעשות אלגוריה ממלחמות הילדים למלחמות האמיתיות, בסך הכל זוהי קומדיה קלילה, המנצלת למטרותיה את התנהגותם הפרועה והחמודה חליפות של גיבוריה הצעירים. הוא אף טען כי הגרסה הקולנועית המוקדמת יותר (מ-1937) לספרו של פרגו היא מוצלחת יותר. גם המבקר הישראלי, עזריה רפפורט ראה את הסרט, בעת יציאתו למסכים בישראל, כ"בידור נעים לקטן ולגדול" אף כי "משחקם של הילדים מודגש ו"מלומד" יותר מדי". לעומתם, כתב המבקר הישראלי זאב רב-נוף בתחילת 1964 כי "מאחורי התעלולים המשעשעים מסתתר משהו עמוק יותר - תחושה של ידידות וחברות, מעין אספרי אנושי גדול ובלתי רגיל וגם מן התקשרות נפשית בין ילדים מחוננים אפילו אם הם משתייכים למחנות מנוגדים". ברבות השנים, לאחר שגברה ההערכה לסרט, כתב אורי קליין כי זהו "אחד מסרטי הילדים - או, בעצם, סרט על ילדים - הטובים ביותר שהופקו אי פעם" וכי הסרט הוא "קומדיה אנושית, סאטירה חריפה ואלגוריה מרירה למדי".
הסופרת גלילה רון פדר-עמית תיארה את הסרט כבעל השפעה רבה עליה וכאחד הגורמים החשובים שהשפיעו עליה בכתיבת סיפורים ותסריטים.
הערות שוליים

↑  הסרט הצרפתי "La Guerre des gosses", של הבמאי הצרפתי ז'אק דרואה ( Jacques Daroy).
↑  Bosley Crowther, La Guerre des Boutons December 19, 1963, ניו יורק טיימס, 19 בדצמבר 1963
↑  ר. עזריה, סרט שהוא-כפתור ופרח, מעריב, 12 בספטמבר 1963
↑  זאב רב-נוף, מבחר סרטי השבוע, דבר, 26 בינואר 1964
↑  אורי קליין, עכבר העיר אונליין, סרטים בטלוויזיה, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2008
↑  ז'ורנל, מוסף לענייני תרבות של מעריב, גיליון מיוחד: שבוע הספר 2012, 1 ביוני 2012, עמ' 24
ויה דולורוזה (רחוב)

| --- | --- |

רחוב ויה דולורוזה תחילת המאה ה-20
 מיקום
 עיר:  ירושלים
 רובע:  הרובע המוסלמי
 קואורדינטות:  31°46′49″N 35°13′57″E﻿ / ﻿31.780166666667°N 35.232555555556°E﻿ / 31.780166666667; 35.232555555556
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) ויה דולורוזה(למפת ירושלים העתיקה רגילה) ויה דולורוזה(למפת ירושלים רגילה) ויה דולורוזה(למפת ירושלים מוגדלת) ויה דולורוזה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב ויה דולורוזה וסביבתו
שלט רחוב
רחוב ויה דולורוזה הוא דרך רוחב ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים. הרחוב חולף מצפון להר הבית, ומחבר בין רחוב שער האריות ורחוב בית הבד בו הוא מסתיים. הרחוב נחלק לשני חלקים נפרדים, מזרחי באורך של 250 מטרים ומערבי באורך של 150 מטרים, המרוחקים זה מזה מספר עשרות מטרים, והמחוברים האחד לשני באמצעות רחוב הגיא. לאורך הרחוב הבנוי על תוואי הדקומנוס רומי, עובר חלק מהוויה דולורוזה, "דרך הייסורים", שבה, על פי הנצרות, צעד ישו מהמקום בו נגזר דינו לצליבה ועד גבעת הגולגולתא שבה נצלב.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה > העת העתיקה

במאות השנים לאחר מותו של ישו לא היה המושג "ויה דולורוזה" ולא היה כל זכר לתחנות המקובלות כיום. למרות זאת היו צליינים נוצרים שנהגו להתחקות אחר תוואי משוער בו הלך לדעתם ישו. כל אלה היו השערות, שכן ירושלים נהרסה כמעט לחלוטין בעקבות חורבן בית המקדש בשנת 70. אתרים ומבנים שהיו בה נחרבו ונבנו מחדש פעמים רבות, ולא היה לאל ידם לשחזר את מסעו האחרון של ישו.
במאה ה-5 נבנתה ברחוב כנסייה שנשאה על שם סופיה.
היסטוריה > ימי הביניים

במאה ה-12 הקימו בו הצלבנים כנסייה חדשה.[דרושה הבהרה]
התוואי המוכר של הרחוב הוא במידה רבה מעשה ידיו של המסדר הפרנציסקני, שבשנת 1342 מונה לשומר המקומות הקדושים בארץ ישראל. הקמת התחנות לאורך ויה דולורוזה הייתה חלק מאידאולוגיה פרנציסקנית שדגלה בגאוגרפיה דתית. התוואי ששרטט המסדר הפרנציסקני נותר בלתי מגובש במשך מאות שנים. הדבר בא לידי ביטוי בתוואי עצמו שעבר שינויים, וכן במספר התחנות, במיקומן ובאירוע שנועדו להנציח. תקוותם כי תחנות אלו תיחשבנה לנכסים נוצריים שאין לפגוע בהם או להזיז אותם הסתמכה על הסכם שחתמו עם השלטון הממלוכי בשנת 1333 בו הכירו השלטונות בבעלותם של הפרנציסקנים על אתרי דת נוצריים שונים. תהליך גיבושה של ויה דולורוזה הואץ מאוד באמצע המאה ה-15, כשהפרנציסקנים גורשו מהר ציון, אז גם נוצר ספר תפילות ייחודי שהותאם לתחנות ויה דולורוזה, ואיפשר לצליין לעקוב אחר הדרך מראשיתה ועד סופה.
היסטוריה > העת החדשה

תקוותם של הפרנציסקנים לנוכחות נוצרית לאורך תוואי ויה דולורוזה נגוזה במאה ה-16, עקב איסור שהטילו העות'מאנים המוסלמים על צליינים נוצרים לקיים פולחן דתי ליד התחנות, ואפילו רק להתעכב לידן.
הפופולריות העצומה שהייתה למסורת ויה דולורוזה באירופה השפיעה מאוד על הנעשה בירושלים. היא הביאה את הפרנציסקנים להעתיק את תחנות ויה דולורוזה האסורות לפולחן אל תוך כנסיית הקבר, כך שהצליינים יוכלו לעבור דרכן ולשאת בהן את התפילות המתאימות להן.
היסטוריה > העת החדשה > מראשית המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20

במאה ה-19, עם ביטול רבים מחוקי עומר ושיפור מעמד הנתינים הזרים באימפריה העות'מאנית (הקפיטולציות), חזרו הצליינים בהמוניהם לתחנות ויה דולורוזה, עד כי גם היום נחשבת הצעידה לאורכה כאחד משיאי הביקור של צליין בארץ הקודש.
בשנת 1838 אישר השליט אבראהים פאשא למסדר הפרנציסקני לחדש את הפולחן הנוצרי בקפלת ההלקאה בין השנים 1927–1929 נבנתה הכנסייה מחדש על ידי אנטוניו ברלוצי אשר הסתמך על שרידי הכנסייה הצלבנית המקורית. הפרנציסקנים חשפו שרידים מהתקופה הצלבנית, דוגמת חלקי עמודים וכתובות צלבניות, ושימרו אותם.
בשנת 1857 החל להיבנות מנזר האחיות ציון ביוזמתו של אלפונס רטיסבון, יהודי מומר משטראסבורג, המנזר והכנסייה שבו נחנכו בשנת 1867 והם מאופיינים בסגנון רומי-ביזנטי במטרה להשתלב עם השרידים הקדומים שנמצאו במקום.
בשנת 1858 מסרו העותמאנים את מבנה בית המרחץ "חמאם אל-סולטאן", לידי הקהילה הארמנית-קתולית אשר הקימה במקומו כנסייה.
בשנת 1869 נבנתה ברחוב האכסניה האוסטרית אשר תוכננה על ידי האדריכל אנטון אנדליכר (Anton Endlicher).
בשנת 1874 הוקמה כנסיית גבירתנו הדואבת על שרידיה של כנסייה צלבנית.
בתקופה העות'מאנית שכן ברחוב בניין "הסראיה" שהיה משכנו של מושל ירושלים, שכונה "מותסלם". במאה ה-19 עבר בית הסראיה ממשכנו ברחוב ויה דולורוזה, לארמון הגבירה טונשוק. בשנת 1923 הוקם במקום בית ספר יסודי מוסלמי לבנים "אל-עומריה". מגג בית הספר יש תצפית על הר הבית.
בשנת 1903 בקירוב, הוקמה ברחוב קפלת ההרשעה וכפיית הצלב, קפלה נוצרית קתולית, הנמצאת בחזקת משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית. מספר שנים לפני הקמתה, התגלו במקום חורבותיה של כנסייה ביזנטית ששמה אינו ידוע ואשר הפכה לימים למסגד.
בשנת 1924 הוקם בסמיכות לקפלת ההלקאה, מוסד אקדמי איטלקי ללימודי מקרא, בשם בית הספר הפרנציסקני למקרא. ב-2005 הוכר במעמד של אוניברסיטה אפיפיורית. במקום קיימת ספרייה עם כ-50,000 ספרים בנושאי ארכאולוגיה, המזרח הקדום, מקרא, פאטרולוגיה, יהדות מוקדמת, וכתבי עולים רגל לארץ ישראל
משנת 1931 קיים במוסד זה מוזיאון לארכאולגיה.
בחלקו המערבי של הרחוב נמצא שוק גדול הנקרא "ח'אן א'זית" (אכסניית שמן הזית).
ברחוב ויה דולורוזה פינת רחוב הגיא הוקמה האכסניה האוסטרית כאכסניה לצליינים. בצדו המזרחי של הרחוב פועל בית ספר לבנים.
היסטוריה > מ-1967

במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים פרצו כוחות חטיבה 55 לעיר העתיקה משער האריות דרך רחוב זה, לאחר שהושלם כיתורה של העיר העתיקה מכל כיווניה. מהרחוב נעו חלק מהכוחות דרומה למתחם הר הבית והכותל המערבי, בעוד כוחות אחרים החלו בטיהור העיר העתיקה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, במהלך עבודות שיפוץ ברחוב, הועלו אבנים מרצפת ממפלס תקופת בית שני (הנמוך בסביבות 4 מטר ממפלס החיים) א אמצע רחוב ויה דולורוזה, סמוך למפגש עם רחוב הגיא.
בשבת חול המועד סוכות ה'תשמ"ח (10 באוקטובר 1987), נרצח ברחוב ישראלי בידי מחבל ערבי.
במוצאי יום כיפור ה'תשנ"ז, 24 בספטמבר 1996 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו על פתיחת מוצא מנהרות הכותל לרחוב ויה דולורוזה. בעקבות זאת פרצו מהומות מנהרת הכותל. הממשלה התכנסה לדיון מיוחד, והחליטה להשאיר את היציאה לרחוב.
במוצאי שבת חול המועד סוכות ה'תשע"ו נרצחו במקום שני יהודים על ידי מחבל ערבי.
ברחוב גלריות אחדות לאומנות ולעתיקות.
אתרים בסמוך לרחוב

מול מנזר האחיות ציון קיים מרכז סופי של המסדר הנקשבנדי בישראל, זאוויית אל-בוכארייה. במקום מסגד סופי קטן, אחוזת קבר משפחתית. ומוזיאון קטן לתולדות הקהילה האוזבקית בירושלים בו גם אוסף נדיר של כתבי ידי ישנים הקשורים לתורה הסופית ולקהילה האוזבקית.
בריכת הסטרותיון משתרעת ברובה מתחת הרחוב ומתחת הרחוב מסתיימת מערת צדקיהו.
מהרחוב יוצא מעבר מקורה חשוך (מתחת לבית הספר עומריה), המגיע לשער הר הבית הנקרא "השער החשוך" או "שער פייצל". לדעת חלק מהחוקרים נקודת המוצא של המעבר המקורה, היא מקומה של מצודת האנטוניה ששכנה מצפון להר הבית. במעבר זה נמצאים פתחיהן של שלוש מדרסות מן התקופה הממלוכית, הדוואדריה (נבנתה ב-1295), הסלאמיה (נבנתה ב-1300) והאמיניה (נבנתה ב-1330), במתחם שלוש המדרסות הללו נמצאים כיום מוסדות של אלווין ישראל המספקים שירותי יום לאנשים עם צרכים מיוחדים מגיל ינקות ועד זקנה.
סמוך לרחוב ממוקמים "השער החשוך" ו"שער בני ע'ואנימה" - משערי הר הבית.