stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרלוס מנם
קריירה פוליטית > מדיניות כלכלית

מנם נכנס לארמון הנשיאות, "הבית הוורוד" (La Casa Rosada) בבואנוס איירס, בעיצומו של משבר כלכלי כבד שלווה בהיפר-אינפלציה ומיתון. שר האוצר החדש שמינה, דומינגו קאוואלו נקט שורה של רפורמות כלכליות והצמיד את ערכו של מטבע הפסו הארגנטינאי לדולר האמריקאי.
הפרטה של שירותים ציבוריים, ובהם האנרגיה, הדואר, הטלפון, הגז, החשמל והמים, וזרימה מסיבית של השקעות זרות סייעו לריסון האינפלציה (מכ-5,000% בשנה בסוף שנות השמונים לכמעט אפס בראשית שנות התשעים) ולשיפור בכלכלה, אבל במחיר של אבטלה כבדה.
ב-1991 סייע מנם להקמת איחוד המכס הדרום-אמריקאי, מרקוסור (Mercosur). הצלחת מדיניותו הכלכלית של מנם הזניקה את ארגנטינה לצמרת המדינות הצומחות באמריקה הלטינית. התוצר הגולמי המקומי של ארגנטינה גדל ב-35% משנת 1990 עד 1994). בנובמבר 1994 הוזמן מנם לשאת דברים בפני מושב משותף של שני בתי הקונגרס האמריקאי בוושינגטון.
מנם נבחר מחדש לכהונה נוספת כנשיא בבחירות שהתקיימו ב-1995 ברוב של 43%.
ההצלחה של קיבוע הפסו לשער הדולר ביחס של אחד לאחד נתקלה בקשיים הולכים וגוברים החל מ-1995 לאחר שהדולר החל להתחזק בשווקים הבינלאומיים. החוב החיצוני הגדול גרם אף הוא לבעיות, ומשברים פיננסיים במדינות אחרות (מקסיקו, מזרח אסיה ורוסיה) הובילו לעליית שערי הריבית.
לאחר תום כהונתו התחולל המשבר הכלכלי החמור של 2002, שהוכיח לדעת רבים כי השילוב של שער המרה קבוע לפסו והגירעונות הגדולים לא היוו פתרון לקשיים הכלכליים של ארגנטינה אלא רק חיפו עליהם באופן זמני.
קריירה פוליטית > פוליטיקה

ממשלו של מנם חידש את היחסים הדיפלומטיים עם בריטניה, שנותקו בזמן מלחמת פוקלנד ב-1982. כמו כן, יותר מ-20 סוגיות בנוגע לקו הגבול בין ארגנטינה לצ'ילה יושבו בדרכי שלום.
ב-1994 הצליח מנם להביא לשינוי החוקה, כך שתתיר לו לעמוד לבחירה מחדש ב-1995.
אחת ההחלטות השנויות ביותר במחלוקת שקיבל מנם הייתה הענקת החנינה לחורחה רפאל וידלה, אמיליו מאסרה, לאופולדו גאלטיירי ומנהיגים אחרים של הכת הצבאית ששלטה בארגנטינה בשנים 1976–1983.
מנם הורה על הדיכוי בכוח של התקוממות בשורות הצבא בדצמבר 1990, ובכך שם קץ למעורבות הצבא בחיים הפוליטיים של הרפובליקה. מנם אף ביצע קיצוצים דרסטיים בתקציב הצבא וביטל את גיוס החובה ב-1994.
ב-1999 נכשל מנם בניסיונו לרוץ לכהונה שלישית כנשיא, לאחר שמועמדותו נפסלה. מועמד האופוזיציה פרננדו דה לה רואה זכה בנשיאות לאחר שגבר על אדוארדו דואלדה, מועמד מפלגתו של מנם.
מנם ניסה שוב להיבחר לנשיא ב-2003 ואף זכה במספר הרב ביותר של קולות הבוחרים בסיבוב הראשון (25%). מנם העריך שבסיבוב הבחירות השני הוא יובס והחליט להסיר את מועמדותו. יריבו, נסטור קירשנר זכה בנשיאות.
ב-2004 הקים מנם סיעה חדשה במסגרת המפלגה הפרוניסטית. בבחירות לפרמנט ב-2005 זכה מנם במושב המיעוט בסנאט מטעם פרובינציית לה ריוחה. תוצאה זו נתפסה כתבוסה וכאות לקץ כוחו הפוליטי בפרובינציית הבית שלו.
קריירה פוליטית > האשמות בשחיתות

שנות שלטונו של מנם היו רצופות בהאשמות בשחיתות.
ביוני 2001, לאחר סיום תפקידו כנשיא, נעצר מנם בחשד למעורבות בשערוריית ייצוא נשק לאקוודור ולקרואטיה ב-1991 וב-1996. הוא הוחזק במעצר בית עד נובמבר. הוא כפר בהאשמות בבית המשפט באוגוסט 2002. דווח כי מנם החזיק יותר מ-10 מיליון דולר בחשבונות בנק בשווייץ. עם זאת, הבנקים השווייציים והרשויות הכחישו דיווחים אלה. בעקבות חשדות אלה עקרו מנם ואשתו השנייה לצ'ילה. הרשויות בארגנטינה ביקשו את הסגרתו בחשד למעילה, אולם בית המשפט העליון של צ'ילה דחה את בקשת ההסגרה.
בדצמבר 2004 חזר מנם לארגנטינה לאחר שבוטלו צוי המעצר נגדו. הוא עדיין נאשם במעילה ובאי-דיווח על אחזקת כספים מחוץ לארגטינה בניגוד לחוק. למרות זאת, מנם הביע את כוונתו להתמודד שוב בבחירות לנשיאות ב-2007.
קריירה פוליטית > פיגועי הטרור בבואנוס איירס

במהלך שנות כהונתו של מנם אירעו בבואנוס איירס שני פיגועי הטרור הקשים ביותר בתולדות ארגנטינה -
הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה ב-1992 שבו נהרגו 29 בני אדם, והפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה ב-1994 שבו נהרגו 85 בני אדם. מקורות שונים, ובהם ראשי הקהילה היהודית בבואנוס איירס, טוענים שמאחורי הפיגועים עמדו ארגוני טרור שבסיסם בלבנון ופועלים בחסות איראן.
העיתון הארגנטיני "לה נאסיון" טען בכתבת תחקיר כי מנם הזרים לחברות ישראליות 17 מיליון דולר לאחר שני הפיגועים, באמצעות שגריר ישראל יצחק אבירן, בעיקר עבור רכש ביטחוני, זאת כדי להשתיק ביקורת מצד ישראל. גם תוכנית אקטואליה בטלוויזיה המקומית בשם "פונטודוק", בחנה את טיב העבודות שנמסרו בתקופתו לחברות הישראליות והגיע לאותה מסקנה. מנם גם התבטא בפומבי באופן אוהד כלפי הקהילה היהודית וכלפי ישראל ואף הבטיח לפעול למעצרם של האחראים לפיגועים, אך הופנו כלפיו האשמות שהיטה את החקירות המשטרתיות מהכיוון האיראני, שעלול היה להצביע על מעורבות איראן בייזום ותכנון הפיגועים. ביולי 2002 נטען על ידי עריק איראני למערב, שמנם קיבל 10 מיליון דולר שוחד מהאיראנים על מנת לאפשר את הפיגועים ולמנוע סיוע בעקבותיהם. בראיון לעיתון הארץ בנובמבר 2002 אמר מנם: "אני מאוכזב משום שאפילו בארגנטינה, שירותי הביטחון הארגנטיניים והמערכת המשפטית לא הצליחו להביא חקירה זו לידי גמר. היא נמשכת, ואני מקווה שנוכל להגיע לאמת". בספטמבר 2003 התברר, שהשופט-החוקר, שעסק במשך עשר שנים בחקירת הפיגועים, חואן חוסה גלאנו, נתן שוחד על פי הוראות מממשלו של מנם, לאחד החשודים, כדי שיפליל קצינים במשטרת בואנוס איירס. ב-2006 העיד מי שהיה ראש מזכירות המודיעין הממלכתי בממשל מנם, הוגו אנסורגי, כי מנם הורה על מתן השוחד תוך שימוש בכספי ציבור. מאז לא הושלמה חקירת הפיגועים.
ב-2009 הוסרה חסינותו של מנם - אז בן ה-79, והוא הואשם בשיבוש הליכי החקירה בעניין פיגועי הטרור בעקבות תביעת עורכי הדין (היהודים) שנותרו לטפל בסוגיה מטעם משרד המשפטים הארגנטינאי, אך בית המשפט בארגנטינה לא הצליח להוכיח את הטענות, זאת, אף על פי שהתביעה טענה כי נמצאו 58 קלטות מחוקות, ועדויות שונות.
אירן וכן ארגון החזבאללה מצידם טענו שכל הטענות נגדם, זיהוי הנהג המפגע, ואפילו עצם אופן הפיגוע - כפיגוע רכב אינם נכונים. בפרט הם טוענים שהוכח שסוכן הרכב הנאשם בסיוע לפיגוע, הודח להעיד עדות שקר לגבי המפגעים.
ב-2011 באתר ויקיליקס פורסמו שדרים מארצות הברית המורים לתביעה בארגנטינה להפסיק לחקור את הפרשה.
הדעות בקרב הקהילה היהודית בארגנטינה חלוקות כיום. ארגון נפגעי הפיגועים מאשים גם אישים יהודים בעלי עסקים נרחבים עם ארגנטינה, דוגמת רוברטו (ראובן עזרא) ברכה, נשיא איגוד הקהילות היהודיות בארגנטינה, בהתערבות לטובתו של מנם, ומניעת חקירתו.
ב-12 במאי 2011 הואשמו השופט הראשון במשפט הפיגועים חואן חוסה גלאינו, יחד עם רוברטו ברכה, ובכירים רבים בצמרת הארגנטינית לשעבר, בהדחת אלברטו תל-אלדין, משכיר המכונית שלכאורה התפוצצה מחוץ לשגרירות, ולהפליל אנשי משטרה, כשוכרי אותה מכונית. בעבר נטען שהיה זה בעצה אחת עם נשיא ארגנטינה קרלוס מנם. החלה חקירתו מחדש של תל-אלדין.
במרץ 2012 הוחלט להעמיד את מנם לדין בגין שיבוש חקירת הפיגוע במרכז התרבות היהודי בבואנוס איירס ב-1994. בסופו של דבר, בחודש יוני 2013 נידון מנם לשבע שנות מאסר על הברחת נשק 20 שנה לפני כן, לאקוודור ולקרואטיה.
נפטר ב-14 בפברואר 2021.
הערות שוליים

↑  בערבית: منعم, תעתיק: מנעם
↑  רשת ב'
↑  שמעון טחנאי, שם המשחק: מנוטיסטים נגד ביליארדיסטים, מעריב, 13 ביולי 1988
↑  שמעון טחנאי, היום בחירות בארגנטינה, צופים נצחון לפרוניסטים, מעריב, 14 במאי 1989
↑  אמיליו אברהם, קרלו מנם מועמד הפרוניסטים לבחירות בארגנטינה, מעריב, 11 ביולי 1988
↑  בחירות בארגנטינה, מעריב, 15 במאי 1989
↑  שמעון טחנאי, אלפונסין מקדים פרישתו; קרלוס מנם יתמנה נשיא ארגנטיסה ב-10 באוגוסט, מעריב, 13 ביוני 1989
↑  "יחד נרפא את ארגנטינה או שהיא תמות", מעריב, 9 ביולי 1989
↑  אפרים דוידי, האם מנם שילם מיליוני דולר כדי להשתיק את ישראל לאחר הפיגוע בשגרירות?, הגדה השמאלית, 23 בנובמבר 2002
↑  ניו יורק טיימס, עריק איראני: טהארן אחראית לפיגוע בבואנוס איירס, באתר הארץ, 22 ביולי 2002
↑  נגה טרנופולסקי, בפרארי אדומה לבית הנשיא, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2002
↑  יוסי מלמן, מי שהורה לשלם שוחד ולשבש את החקירה, טען העד, היה השופט החוקר בעצמו, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2003
↑  יוסי מלמן, 12 שנות חקירה ושוקת שבורה, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2004
↑  סוכנויות הידיעות, קרלוס מנם מואשם בניסיון לשבש חקירת הפיגוע בבניין הקהילה היהודית, באתר הארץ, 1 באוקטובר 2009
↑  יוסי מלמן, ארגנטינה מאשימה רשמית: איראן אחראית לפיגועים, באתר הארץ, 10 במרץ 2003
↑  דניאל סובלמן, יוסי מלמן, דיווחים בארגנטינה: זוהו האחראים באיראן לפיגוע ב-94', באתר הארץ, 2 באוקטובר 2002
↑  על יהדות ארגנטינה ספריית מט"ח
↑  הוכרז החשד לשיבוש הליכים במשפט הפיגועים, ארגון סוכנות הידיעות היהודית, 15 במאי 2011 (באנגלית)
↑  נשיא ארגנטינה יישפט על טיוח פיגוע חזבאללה, 31 במרץ 2012
↑  קרלוס מנם יישא 7 שנות מאסר על הברחת נשק, באתר רשת ב
↑  יענקי פרבר, הנשיא לשעבר של ארגנטינה הלך לעולמו בגיל 90, באתר בחדרי חרדים, ‏15 בפברואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265374305171  PLWABN: 9810651027605606  BNE: XX1045348  BnF: cb121150450 (data)  CiNii: DA07259496  GND: 119323206  ISNI: 0000 0001 1028 8448  LCCN: n86125059  NSK: 000116927  NTA: 183745477  RERO: 02-A003583633  SNAC: w69w22sg  SUDOC: 030737915  VIAF: 68960646   WorldCat (עם VIAF): 68960646
זהרה שץ

| --- | --- |

 לידה:  1916 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1999 (בגיל 83 בערך) ירושלים 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות הקישוט 
 תחום יצירה:  פיסול 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1955)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 
זהרה שץ עם הוריה ואחיה בצלאל
מנורת יד ושם, שאת הדגם שלה עיצבה זהרה שץ ב-1960
זהרה שץ (20 ביולי 1916 – 4 באוגוסט 1999) הייתה פסלת ישראלית, כלת פרס ישראל לציור ופיסול. בתו של מייסד "בצלאל", בוריס שץ.
ביוגרפיה

נולדה לד"ר אולגה פבזנר-שץ ופרופ' בוריס שץ, מייסד "בצלאל". את לימודיה התיכוניים בגימנסיה העברית בירושלים סיימה ב-1933 והמשיכה בלימודי אמנות באקדמיה גראנד שומיאר בפריז. בשנת 1937 השתתפה בעיצוב הביתן הארצישראלי בתערוכה העולמית שם. ב-1938 הצטרפה לאחיה הבכור, בצלאל, בקליפורניה, והתגוררה בארצות הברית עד שנת 1951.
ב-1960 עיצבה את מנורת יד ושם. הפסל זכה בפרס השני בתחרות לעיצוב סמל יד ושם, דגם מוגדל שלו הוצב ביד ושם ב-1985, ולימים אומץ הפסל בתור סמל יד ושם. בשנה זו עזבה לקליפורניה ונישאה לפסל והצייר אליוט פרנסיס סנדו (Elliott Franz Sandow), אותו הכירה בלוס-אנג'לס עוד בראשית שנות הארבעים. התגוררה ויצרה בארצות הברית עד פטירת בעלה ב-1978, שבעקבותיה שבה לירושלים.
במקביל לפעילותה בשטחי אמנות שונים, עסקה גם בהוראת האמנות בישראל ובארצות הברית, הייתה יועצת לעיצוב תעשייתי במשרד המסחר והתעשייה.
הציגה בתערוכות יחיד רבות בישראל ומחוצה לה, ביניהן במוזיאון תל אביב לאמנות, בבית האמנים בירושלים ובמוזיאון סן-פרנסיסקו לאמנות מודרנית. כמו כן השתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות במוזיאונים וגלריות בעולם.
בין עבודותיה המייצגות: עבודות חדשניות בפרספקס, תחריטים, תכשיטים, עטיפות לספרים, קירות מסך למוסדות ציבור ומסעדות, פנלים וקירות באוניית צים שלום, תשמישי קדושה, פסלים בתנועה (מוביילים), דלתות ושערים, ציורי שמן ופיסול סביבתי. הן הוצגו במקומות רבים בארץ ובעולם.
זכתה בפרסים רבים, ביניהם פרס דיזנגוף לאמנות, פרס 'יד ושם', פרס המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ופרס הזהב בטריאנלה מילאנו. בשנת 1955 הוכתרה ככלת פרס ישראל לציור ופיסול.
זהרה שץ, האחרונה בשושלת שץ, נפטרה ב-1999 בירושלים. נטמנה בהר המנוחות.
מנימוקי ועדת השופטים לפרס ישראל

החלטת ועדת השופטים לפרסי ישראל לאמנות לשנת תשט"ו-1955:
מרת זהרה שץ תרמה תרומה חשובה לאמנות הכללית, בהכניסה שיטה חדשה בשטח האמנות המופשטת באמצעות חומרים חדשים תוך שיתופם בחומר פלסטי.

ליצירותיה של מרת זהרה שץ יצאו מוניטין בכל העולם והיא גרמה להתפתחות אסכולה שלמה של אמנים ויוצרים במלאכת-מחשבת שפיתחו ענף אמנותי זה.

על פרי כפיה חופפת רוחה היוצרת של ארץ ישראל וחן הארץ נסוך עליו. עם שובה לישראל העלתה לתנופה חדשה את מלאכת המחשבת בארץ בשתפה פעולה עם אחיה בצלאל שץ ועם גיסתה מרת לואיז שץ.

במלאכת מחשבת זו נתרמה תרומה נכבדה שהביאה לתחייתם של כמה מענפיה וביחיד במתכת - מלאכה עתיקת ימים ובעלת מסורת יהודית בכל ארצות המזרח התיכון.

מרת זהרה שץ וחבריה לעבודה אשר אביהם הדגול פרופסור ב. שץ ז"ל שמש להם דוגמה ומופת מצאו אף הם את הדרך לעולים חדשים לעדותיהם המביאים עמם את מסורת מלאכת-המחשבת היהודית - הם חדשו מסורת ברוח תקופתנו ושיוו למלאכתם פרצוף ישראלי.
הערות שוליים

↑  כתב העת "ידיעות יד ושם", שבט תשכ"א, פברואר 1961
| זוכי פרס ישראל בתחומי האמנות החזותית |
| --- | --- | --- |
| פיסול | זאב בן-צבי (1953) • יצחק דנציגר (1968) • אריה ארוך (1971) • ראובן רובין (1973) • דני קרוון (1977) • בתיה לישנסקי, יחיאל שמי (1986) • מנשה קדישמן (1995) • יגאל תומרקין (2004) • מיכה אולמן (2008) |  |
| ציור | יוסף זריצקי (1959) • מרדכי ארדון (1963) • מרסל ינקו (1967) • יוסל ברגנר, אנה טיכו, פנחס ליטבינובסקי (1980) • יחזקאל שטרייכמן (1990) • לאה ניקל (1995) • משה קופפרמן (2000) • פנחס כהן גן (2008) |  |
| ציור ופיסול | זהרה שץ • (1955) בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1958) • מיכאל גרוס (2000) |  |
| אדריכלות | דב כרמי (1957) • אריה שרון (1962) • דורה גד, אלפרד מנספלד (1966) • בנימין אידלסון (1968) • יעקב רכטר (1972) • אריה אלחנני (1973) • אברהם יסקי (1982) • דוד רזניק (1995) • ליפא יהלום, דן צור (1998) • רם כרמי (2002) • יעקב יער, עדה כרמי-מלמד (2007) • אדם מזור (אדריכלות ועיצוב; 2013) |  |
| עיצוב | יונה פישר, אלישבע כהן (1977) • דן ריזינגר (1998) • דוד טרטקובר (2001) • ירום ורדימון (2007) |  |
| תולדות האמנות | בצלאל נרקיס (1999) • זיוה עמישי-מייזלש (2004) |  |
| צילום | דוד רובינגר (תקשורת; 1997) • מיכה בר-עם (2000) • אלכס ליבק (2005) • פטר מירום (2010) |  |
| אמנות פלסטית | יעקב דורצ'ין (2011) • מיכל נאמן (2014) • שרה ברייטברג-סמל (2020) • מיכל רובנר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 278865  NLI: 987007296417105171  ISNI: 0000 0000 7057 8984  SNAC: w60k6sbz  ULAN: 500478166  VIAF: 97374570   WorldCat (עם VIAF): 97374570
נחל מחניים

| --- | --- |

 מידע כללי
 יובלים:  נחל פארעם 
 שפך:  נהר הירדן 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) נחל מחניים(למפת אצבע הגליל רגילה) נחל מחניים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל מחניים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל מחניים
 
עמק נחל מחניים ליד חורבת ירדה, בתמונה משטח של פרחי חרדל השדה
קטע נחל איתן ליד עין ירדה
נַחַל מַחֲנַיִם נקרא על שם קיבוץ מחניים. הנחל זורם במזרח הגליל העליון, תחילתו ברום של כ-900 מטר מעל פני הים ליד היישוב הקהילתי עמוקה במדרונות המזרחיים של הר יבנית, משם הוא זורם במדרון תלול לכיוון דרום-מזרח לחצור הגלילית וחוצה את היישוב ממערב למזרח. שם הנחל עושה תפנית לכיוון צפון-מזרח ומגיע לרמת כורזים ועובר מצפון לקיבוץ מחניים, מושב משמר הירדן וקיבוץ גדות ונשפך לירדן בתעלה מלאכותית המטה את הערוץ הטבעי לצורכי ניקוז וחקלאות.
הנחל מהווה את גבולה הצפוני של רמת כורזים. אורכו של הנחל 13 ק"מ, ואגן הניקוז שלו משתרע על שטח של 21 קמ"ר. לאורך הנחל נובעים מספר מעיינות קטנים המאפשרים קיום זרימת מים קבועה בקטעי הנחל, והופכים קטעים אלה לנחל איתן. ליד חורבת ירדה נובע מעין "עין ירדה" השופע מים עד כ-5 מ"ק לשעה. מים אלה נוצלו בעבר לחקלאות. היום משוחררים המים האלה לנחל.
בחלק הנחל בין עמוקה לחצור הגלילית נובעים המעיינות עין חוני על שמו של חוני המעגל ועין מרגנית שהוא מעיין עונתי. בקטע זה של הנחל נפוצה מאוד פריחה של חלמונית גדולה. בקטע הנחל הסמוך לחצור הגלילית נמצא קבר שיש המייחסים אותו לחוני המעגל.
בקטע הנחל שמצפון מזרח לקיבוץ מחניים הקימה מועצה אזורית גליל עליון מסלול אופניים העובר במקביל לנחל.
בשפך נחל מחניים לירדן מצפון לגשר בנות יעקב נמצא אתר ארכאולוגי פרהיסטורי האתר המוסטרי בשפך נחל מחניים המשויך לתקופה הפלאוליתית התיכונה (התרבות המוסטרית). האתר תוארך בשיטה רדיומטרית לכ-65,000 שנים לפני זמננו. באתר נמצאו עצמות של שור הבר וכלי צור ששימשו לביתור בעלי החיים לאחר הציד. האתר שהתגלה בשנת 1999, נחפר על ידי גונן שרון מטעם האוניברסיטה העברית ומכללת תל-חי.
הערות שוליים

↑  מידע מאתר העמותה הישראלית לפרהיסטוריה
↑  מכללת תל חי- גולגולת של פרה התגלתה בנחל מחניים
| נחלי הגליל |
| --- | --- | --- |
| הגליל העליון | נחל עמוד • נחל עכברה • נחל אביב • נחל גוש חלב • נחל דישון • נחל חצור • נחל יראון • נחל מורן • נחל מחניים • נחל מירון • נחל נריה • נחל צבעון • נחל ראש פינה • נחל רבי ינאי • נחל פשחור • נחל סתר • נחל חנניה • נחל ליבנים • נחל הוזים • נחל שכוי • נחל שמאי • נחל חוקוק • נחל רזים • נחל עצבונית • נחל חלב • נחל עלמון • נחל קציון • נחל ברעם • נחל בן זמרה • נחל מרות • נחל פרוד • נחל עפאים • נחל פקיעין • נחל זבד • נחל זווית • נחל ברתות • נחל חירם • נחל אדמונית • נחל שפנים • נחל זוך • נחל יצהר • נחל אזהב • נחל דלתון • נחל סוד • נחל בר יוחאי • נחל בירנית • נחל משמש • נחל מתת • נחל שרך • נחל בצת • נחל חניתה • נחל נמר • נחל גליל • נחל מצובה • נחל שעל • נחל אשחר • נחל נחת  • נחל יסף • נחל כזיב • נחל מרווה • נחל מירב • נחל אשרת • נחל געתון • נחל ביריה |  |
| הגליל התחתון | נחל אבליים • נחל אדמי • נחל ארבל • נחל גדורה • נחל דנה • נחל השבעה • נחל חילזון • נחל חרוד • נחל יבנאל • נחל ימה • נחל יששכר • נחל כבול • נחל נהלל • נחל נון • נחל ציפורי • נחל צלמון • נחל שונם • נחל שיזפים • נחל שכניה • נחל שרונה • נחל תבור • נחל קנקן • נחל כמון • נחל חזון • נחל שבע • נחל הארי • נחל ממלח • נחל אוזנית • נחל סביונה • נחל נמרים • נחל מזגה • נחל עקב • נחל חמוד • נחל אזנות • נחל קשת  • ואדי אל-חסין • נחל מורסן • נחל נעיאל • נחל סח'נין • נחל שגב • נחל תמרה • נחל חנינה • נחל צוף • נחל עביד • נחל חנה • נחל שזור • נחל יפתחאל • נחל סרגונה • נחל זורעים • נחל שובב • נחל פוריה • נחל חרצית • נחל צידתה • נחל אלות • נחל ברית • נחל תולע • נחל יחמי • נחל גבול • נחל צבאים • נחל זיקה • נחל גבע • נחל נעורה • נחל עכין • נחל רכש • נחל כוכב • נחל סליל • נחל הקוסמת • נחל אוכל • נחל קיש • נחל יזיר • נחל ברק בן אבינעם • נחל קמה • נחל חמוד • נחל עין דור • נחל דבורה • נחל שומר |  |
| אצבע הגליל | נחל דן • נחל שניר • נחל חרמון • נחל עיון • נחל קדש • נחל משגב • נחל השומר • נחל מרגליות • נחל קורן |  |
| הגליל המערבי | נחל בית העמק • נחל בצת • נחל געתון • נחל יחיעם • נחל ינוח • נחל יסף • נחל כזיב • נחל שעל • נחל שרך |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007402685805171
העלייה מרומניה

העלייה מרומניה לארץ ישראל ובהמשך למדינת ישראל, התחילה עוד לפני העלייה הראשונה, שבה יוצאי רומניה, מחובבי ציון, בהנהגת דוד שוב, היו מבוני ראש פינה וזכרון יעקב, ונמשכה עד עזיבת רובם של יהודי רומניה.
לא ידוע כמה יהודים עלו מרומניה בתקופה העות'מאנית, אך מסיום מלחמת העולם הראשונה ועד שנת 1995 עלו מרומניה כ-313,400 יהודים, מתוכם, בתקופת המנדט הבריטי, עלו יותר מארבעים אלף יהודים.
לצד עלייתם ארצה של רוב שארית הפליטה של יהודי רומניה, הועברו מרומניה לישראל במהלך השנים גם יותר מ-3,000 ספרי תורה מבתי הכנסת שהתרוקנו ממתפלליהם.
בתקופה שבין הרבע האחרון של המאה ה-19 ואמצע המאה ה-20, שונו גבולות רומניה מספר פעמים - בתום מלחמת העולם הראשונה צורפו אליה חבלי ארץ מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (בוקובינה, טרנסילבניה ובאנאט), מהאימפריה הרוסית (בסרביה), ומבולגריה (הקדרילטר, דוברוג'ה, מאוחר יותר נקרעו ממנה חבלים, שסופחו להונגריה (צפון טרנסילבניה - הושבה לרומניה בסוף מלחמת העולם השנייה), לברית המועצות (בסרביה וחלק מבוקובינה, שהיו לרפובליקת מולדובה) ולבולגריה (הקדרילטר, דוברוג'ה) - ולכן ההתייחסות למוצא העולים היא לפי הסטטוס של מחוז מוצאם בעת עלייתם.
עליית הולכי הרגל

בסוף המאה ה-19, ממלכת רומניה החדשה שנולדה אחרי איחוד הנסיכויות וקבלת העצמאות, סירבה להכיר באזרחות מרבית תושביה היהודים ובאמצעים שונים, ביניהם חקיקה מפלה, דחקה אותם כקהילה לחיי עוני וניוון. היהודים הבינו שהמצב הכלכלי והאזרחי לא עומד להשתפר והצמיחו מתוך יאושם תנועת הגירה מערבה, שחלקה פנתה אל ארץ ישראל. בגלל מצבם הכלכלי הירוד, המהגרים נאלצו לרוב לנוע בדרכים ברגל ולהסתמך במידה רבה על סיוע הקהילות היהודיות דרכן עברו.
העלייה בתקופה שבין מלחמות העולם

ברומניה פעלו אגודות ציוניות רבות, ובהן:
הנוער הציוני (1929-1949);
בורוכוביה (1944);
תורה ועבודה;
ברית חלוצי פועלי ציון (1933), ממנה צמחה דרור;
השומר הצעיר (1918-1949);
החבר והתחיה, מהן צמחה גורדוניה-רומניה (1927-1950);
החלוץ (1933);
בית"ר (1926-1953);
בני עקיבא (מ-1921, בשמות שונים);
מכבי (מ-1908), ארגון למטרת חינוך גופני ורוחני של הנוער היהודי ברומניה;
הבונים, האיחוד (מפלגת העובדים הציונים, מזוהה עם מפא"י);
ברית הקנאים, אשר השתייכה למדינת היהודים (1935).
התנועה הציונית הרומנית הפיקה את העיתונות הציונית ברומניה וזו דרבנה וחינכה את קוראיה לקראת העלייה לארץ ישראל.
חרף הפעילות הציונית הענפה, העלייה לא הייתה גדולה, בגלל המכשולים והמכסות של השלטונות הבריטיים בארץ ישראל, ומשום שלאחר מלחמת העולם הראשונה זכו יהודי רומניה באזרחות הנכספת ונפתחו בפניהם דרכי ההשתלבות, מצב שהביא לשגשוג כלכלי. האנטישמיות הרומנית, שלא נעלמה, ואף התחזקה במקביל להשתפרות מצבם הכלכלי של היהודים, הביאה לבסוף להתהפכות המצב. לקראת סוף שנות השלושים של המאה העשרים עלו ממשלות אנטישמיות שיזמו חקיקה מפלה כלפי היהודים, ורבים מבני יהדות רומניה איבדו את אזרחותם.
נמל קונסטנצה הרומני היה לשער חשוב עבור יהודי אירופה בדרכם לארץ, ועברו בו עולים רבים, לא רק יוצאי רומניה. בשנת 1939, לפי בקשת הבריטים, עצרו השלטונות הרומנים רכבת שהובילה 750 חלוצים יהודים מפולין אל קונסטנצה. השתדלנות היהודית אצל מלך רומניה הביאה לשחרור החלוצים והם עלו לסיפונה של הספינה טייגר היל והגיעו בה לחוף תל אביב.
העלייה בתקופה שבין מלחמות העולם > תרומת יהודי רומניה להתיישבות העובדת בארץ ישראל

צעירים יהודים, בעיקר יוצאי תנועות נוער יהודיות, עברו הכשרות ויצרו גרעיני התיישבות במושבים ובקיבוצים בעשור השני והשלישי של המאה העשרים. מדובר בגרעיני התיישבות ובגרעיני השלמה שתרמו להקמתם של 51 מושבים ו-45 קיבוצים.
העלייה לקראת מלחמת העולם השנייה ובמהלכה > העלייה דרך רומניה

לאחר עליית היטלר לשלטון בגרמניה עזבו אותה יהודים רבים שעלו לארץ ישראל דרך רומניה. בהמשך, עם השתלטות גרמניה על אוסטריה וצ'כוסלובקיה, נמלטו יהודים רבים מארצות אלו לאורך הדנובה לרומניה ומשם ניסו להגיע לארץ ישראל. בשנת 1938 כולה ובשנת 1939, עד תחילת המלחמה ב-1 בספטמבר, עברו דרך נמלי רומניה 12,801 יהודים שהפליגו ב-22 ספינות (בהן פאריטה) לארץ ישראל.
השלטון הרומני האנטישמי, שעשה מאמצים רבים לדחוק את יהודי ארצו מחוץ לגבולותיה, אהד את נושא העלייה וראה בו דרך לצמצם את מספר היהודים ברומניה וגם דרך להרוויח ממעברם של היהודים, מבלי שיתיישבו ברומניה. עם סגירת הנמלים האיטלקים ביוני 1940, הנמלים הרומנים נותרו שער היציאה האחרון של יהודי מזרח אירופה ומרכזה.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה נמשך זרם היהודים היוצאים מאירופה דרך רומניה, ואליהם התחילו להצטרף יהודים מקומיים. הספינות שיצאו מרומניה ונשאו יהודים היו:
מנמל סולינה:
בנובמבר 1939 יצאה הספינה Hilda עם 728 נוסעים.
בפברואר 1940 יצאה הספינה Sakarya עם 2,385 נוסעים.
בספטמבר 1940 יצאה הספינה Pentho עם 509 נוסעים.
מנמל טולצ'אה:
באוקטובר 1940 יצאה הספינה Milos עם 711 נוסעים.
באוקטובר 1940 יצאה הספינה Pacific עם 1,067 נוסעים.
באוקטובר 1940 יצאה הספינה Atlantic עם 1,800 נוסעים.
מנמל קונסטנצה:
בפברואר 1940 יצאה הספינה Darian B. עם 800 נוסעים.
בדצמבר 1941 יצאה הספינה סטרומה Struma עם 769 נוסעים, מרביתם בני בסרביה ובוקובינה.
בנוסף לספינות הגדולות היו גם ספינות קטנות:
ביולי 1941 הספינה Hoinarul (המשוטט) עם 19 נוסעים.
באוקטובר 1941 הספינה Crai nou (נסיך חדש) עם 12 נוסעים.
חלקם של עולי רומניה במלחמת העצמאות

בתחילת מלחמת העצמאות היו בארץ ישראל כחמישים אלף יהודים ילידי רומניה, שהיוו כ-8% מהאוכלוסייה היהודית. במהלך שנת 1948 עלו לישראל עוד כ-25,000 יהודים מרומניה, אך חלקם היחסי באוכלוסייה היהודית לא השתנה, כי היו גם עולים רבים מארצות אחרות.
יוצאי רומניה שרתו בהגנה, בפלמ"ח, בחי"ש, בחי"ם ובגדנ"ע, באצ"ל ובלח"י ולאחר הקמת צה"ל שרתו בכל אחת מ-12 חטיבות היבשה, בחיל הים ובחיל האוויר, בחיל הקשר, בחיל החימוש, בחיל הרפואה, בחיל ההנדסה, בשירותי הביטחון, במשטרה ובתעשייה הביטחונית. יוצאי רומניה שילמו גם את מחיר הדמים של המלחמה, 450 מחללי המלחמה, 7%, היו ילידי רומניה. לא רק גברים, גם נשים נמנו בין הלוחמים וגם בין הקורבנות. עדה ורחל זלצר (רייס), אם ובתה היו בין הנופלים.
העלייה מרומניה בתקופת השלטון הקומוניסטי

בתקופה בה שלטו ברומניה הקומוניסטים, לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, יחסם של שלטונות רומניה לעלייה היה שלילי (פרט לניסיון שלא צלח לחזק את המפלגה הקומוניסטית הישראלית), העלייה נחשבה להצבעת אי אמון בשלטון הקומוניסטי ודוגמה רעה ליתר תושבי רומניה. למרות עמדה בסיסית זאת ישראל והארגונים היהודים הצליחו לשכנע את השלטונות, מפעם לפעם, לתת ליהודי רומניה לעלות לישראל, אך זה לא היה בחינם, השלטונות הרומניים גבו מישראל ומהארגונים היהודים תמורה בצורת העדפות סחר, ציוד מבוקש, טכנולוגיות תעשייתיות וחקלאיות, הלוואות בתנאים טובים במיוחד, תשלומים עקיפים ולבסוף תשלום ישיר עבור כל עולה ועולה לפי תעריפים קבועים.
העלייה מרומניה בתקופת השלטון הקומוניסטי > 1948–1952 > הגבלות כלכליות על היוצאים מרומניה

ביולי 1950 החליטה ממשלת רומניה להטיל מגבלות על הרכוש שיכולים המהגרים מרומניה לקחת איתם. בהחלטה נכתב על מהגרים לכל ארץ שהיא, אבל בפועל הכוונה הייתה להגירת יהודים לישראל. המגבלות נכנסו לתוקף מ-8 ביוני וכללו:
נאסרה הוצאתם מרומניה של רהיטים, יצירות אמנות, ציורים, שטיחים מכל סוג, מקלטי רדיו, מכשירים חשמליים מכל סוג, מקררים חשמליים, כיריים גז, בלוני גז, פטפונים, מצלמות, כלים מוזיקליים מכל סוג, כל סוג של כלי טכני, אופניים, אופנועים, מכוניות, פרוות, ספרי מדע, כל חפץ עשוי ממתכת יקרה פרט לטבעת נישואין אחת ושעון כיס או יד אחד.
מותר למהגרים לקחת איתם ציוד אישי וביתי, שאינו חדש ובכמויות הבאות:
א - אנשים מתחום העבודה: פועלים, בעלי מלאכה זעירים, פקידים, גמלאים ושכירים יכולים לקחת 70 קילוגרמים לנפש.
ב - אחרים יכולים לקחת 40 קילוגרמים לנפש.
ילדים עד גיל 12 יכולים לקחת כמות קטנה ב-10 קילוגרם פחות מהוריהם.
עובדים עצמאים, אמנים ובעלי מלאכה יכולים לקחת את כלי העבודה או הכלים המוזיקליים ההכרחיים לצורכי עבודתם עם הצגת התעודות המתאימות וקבלת אישור מיוחד. משקל הכלים יהיה חלק מהמשקל, שהותר להם להוציא.
חפצי פולחן דתי אישיים מותרים להוצאה וגם הם יכללו במשקל המותר להוצאה.
לא תותר הוצאת חפצים למי שכבר עזב את רומניה.