stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כלקיס
היסטוריה

העיר כלקיס נוסדה כנראה על ידי השבט היווני של האיונים. אלה ישבו אותה והביאו להתפתחותה המזורזת. כבר בתקופה הארכאית הייתה כלקיס עיר משגשגת, בעלת תעשיית ברונזה פורחת ומפורסמת. העיר מוזכרת כבר בכתבי הומרוס והסיודוס. במהלך המאות ה-7 וה-8 לפנה"ס הקימה כלקיס כ-50 התיישבויות שונות ברחבי אגן הים התיכון: בסיציליה (נקסוס, לנטיני, קטניה, זנקלה), כ-30 יישובים בחצי האי כלקידיקי, בדרום איטליה (רגיון, קומו) ומספר יישובים באיים הספורדים ובחופי תראקיה.
בשיאה, כלקיס יצרה וסחרה כדי חרס, מינרלים, מתכות, צבעים, ופריטי אמנות בכמות ענקית יחסית למסחר בתקופה. סוחרי העיר הגיעו לא רק למושבותיה הרבות אלא גם לערים אחרות באזור הים התיכון, כולל ערי צפון איטליה ואטרוריה. כלקיס הייתה בין הערים הראשונות ביוון אשר טבעו מטבעות. המטבע הכלקיסי היה מקובל במקומות רבים ביוון הודות לקשרי המסחר הענפים של העיר. השפעתה המסחרית של כלקיס הייתה כה גדולה, שישנן סברות היסטוריות המניחות כי הכתב היווני, בניבו הכלקיסי, הגיע אל האטרוסקים דרך סוחריה ומושבותיה.
במהלך המאה ה-7 לפנה"ס גבר המאבק על השליטה באי אוויה בין כלקיס ובין העיר השכנה ארטריה. שיא המאבק היה מלחמת לילנטוס. במלחמה זו נתמכו שתי הערים בכוחות מבחוץ (בני בריתה של כלקיס היו שותפותיה למסחר סאמוס וקורינתוס). כלקיס יצאה כשידה על העליונה בעימות זה וכתוצאה מכך סיפחה לעצמה את השטחים החקלאיים הטובים ביותר באי ורכשה את ההגמוניה באי.
בתחילת המאה ה-6 לפנה"ס פרצה מלחמה בין כלקיס לבין אתונה. אתונה ניצחה, האצולה הכלקיסית גורשה ועל שטח העיר הוקמה מושבה אתונאית. החל מתקופה זו, כלקיס הייתה תחת השפעתה של אתונה ומאוחר יותר, במהלך המאה ה-5 לפנה"ס, היא היוותה חלק מהליגה האטית-דלית.
בשנת 447 לפנה"ס, או בשנת 446 לפנה"ס, פרצו בכלקיס ובאוויה כולה מרידות נגד האתונאים. המרד דוכא על ידי פריקלס. ההגמוניה האתונאית הארוכה על כלקיס נמשכה עד קרב כירוניאה, שלאחריו עברה כלקיס, יחד עם כל אוויה, לשליטתו של פליפוס השני, מלך מוקדון.
בתקופה ההלניסטית שימשה כלקיס כאחד משלושת המבצרים המוקדונים שבאמצעותם שלטה מוקדון במרכז יוון ("שלושת כבלי יוון"). המלך הסלאוקי, אנטיוכוס השלישי, השתמש בכלקיס כבסיס קדמי לפלישה ליוון ולמלחמה ברומאים בשנת 192 לפנה"ס. בשנת 88 לפנה"ס חזר המלך מיתרידטס השישי, מלך פונטוס על מהלכיו של אנטיוכוס.
תחת שלטון רומא נהנתה משגשוג כלכלי מסוים כתוצאה ממסחר. עם התפלגות האימפריה הרומית עברה כלקיס, יחד עם כל יוון, לידי האימפריה הביזנטית, אז שימשה כמבצר ביזנטי מהמאה ה-6 לפנה"ס והלאה. משנת 1209 הייתה העיר תחת שלטון הרפובליקה של ונציה ונקראה נגרופונטה (הגשר השחור). בשנת 1470 עברה לידי האימפריה העות'מאנית, שהפכה אותה לעיר מחוז של פאשה וב-1688 ניסו הוונציאנים לכבוש אותה בשנית בכוח גודל, אך נכשלו. משנת 1830 השתייכה כלקיס, יחד עם כל אוויה, למדינת יוון המודרנית.
בתקופה המודרנית הכילה העיר כעשרת אלפים נפשות, ואוכלוסייה מעורבת של טורקים, יוונים וקהילה יהודית. רעידת אדמה ב-1894 הרסה חלקים גדולים מהעיר העתיקה וחומותיה.
מסילת רכבת אשר הוקמה ב-1904 על גבי גשר נע, וחיברה בינה ובין אתונה ופיראוס, נתנה לעיר תנופה כלכלית מחודשת. ב-1961 מנתה העיר כ-25,000 נפש וב-1981 מנתה העיר 44,847 תושבים.
בעקבות הרפורמה של בשנת 2011 היישוב אבלידה נכלל בתחום העיירה.
קווי המתאר של העיר המודרנית ומבנים בולטים

העיר מורכבת משני חלקים: החלק העתיק יותר מוקף חומות, ידוע בשם "הקאסטרו" של "קארה באבא" (מטורקית: "אבא השחור") וממוקם צמוד למצר אורופז. החלק המודרני יותר מהווה פרבר חיצוני לקאסטרו. בעוד החלק הפנימי שימש בעבר כגטו ליהודים ולמיעוט הטורקי, החלק החיצוני שימש בית בעיקר יוונים. חלק גדול מחומות העיר הפנימית נהרסו על ידי רעידת האדמה ב-1894, חלק נהרס בגלל ההתרחבות הטבעית של מיצר אורופז ולמעשה, חלקים נרחבים של החומה שניצבה בעבר על יד הים אינם קיימים כיום.
אחד מן המבנים החשובים ביותר בעיר היא כנסיית סנט פראסקאוה, בעבר הכנסייה הראשית של השלטון הוונציאני אשר הוקמה עוד בתקופה הביזנטית, למרות חזותה הארכיטקטונית המערבית. ישנו גם מסגד טורקי בעיר. נמלה של העיר נמצא בחלקה הצפוני, והעיר מחוברת ליוון היבשתית בגשר חדש בחלקה הדרומי והמזרחי.
העיר בעלת חופי רחצה, בתי ספר, אולמות תרבות, בנקים, תחנת דואר, כיכרות, ומבני השלטון המקומי של מחוז המשנה.
יהודים

קדמוניות היהודים של יוספוס פלביוס מזכיר יישוב יהודי בעיר. לפי בנימין מטודלה היו בכלקיס בעת ביקורו קהילה של כ-200 יהודים שעסקה ביצור ובצביעת משי. בערך מתחילת שלטון הפרנקים, ובהמשך תחת שלטון ונציה, חויבו היהודים לגור בגטו המקומי ה"קאסטרו", ולשלם מיסים מיוחדים. ידוע על משפחה יהודית בשם קלומיטי, שרכשה אזרחות ונציאנית, ושאחד מבניה, דוד קלומיטי, במאה ה-15, היה בעל אחוזות וצמיתים יהודים. היהודים מילאו חלק חשוב בכלכלת העיר בימי הביניים, וסחרו גם עם הנמלים העות'מאניים וגם עם הנמלים הוונציאנים.
תחת שלטון העות'מאנים ירדה חשיבותה של הקהילה המקומית, מעט ממגורשי ספרד הגיעו אליה, ובכך השאירו את הקהילה בצביון המקורי שלה.
היהודים עסקו בתקופה זו בעיקר בפחחות, מכירת ירקות ופירות, ובתפירת בגדים. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית בכלקיס כ-325 יהודים, פלישת הגרמנים הובילה רבים מהם לברוח להרים. בעוד חלק הצליח לברוח לארץ ישראל דרך טורקיה ולהינצל, חלק מהם נתפסו ונשלחו בשנת 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ. ב-1948 מנתה הקהילה כ-180 יהודים, ובשנת 1959 כ-122 נפש. כיום הקהילה מונה כ-20 משפחות.
לקריאה נוספת

לאה בורנשטיין מקובצקי וברכה ריבלין, "כלקיס", בתוך: ברכה ריבלין (עורכת), פנקס הקהילות: (10) יוון, ירושלים: יד ושם, תשנ"ט 1998, עמ' 150–155.
בית הכנסת בחלקידה
האנדרטה לזכר הקולונל היהודי מרדכי פריזיס בן העיר, אשר נהרג בראש כוחותיו ב-5 בדצמבר 1940 בקרב מול הצבא האיטלקי במעבר קאלמה אשר בגבול אלבניה יוון, במהלך מלחמת איטליה–יוון
טומאה וטהרה

ערך זה עוסק בטומאה וטהרה ביהדות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

אזהרה לכהנים מפני טומאת אוהל סביב בית הקברות, משום שנאסר עליהם להיטמא למתים.
 מקרא:  ויקרא, ט', א' עד ט"ו, ל"ג במדבר, י"ט, א' עד כ"ב, א'
 משנה:  סדר טהרות
 משנה תורה:  ספר טהרה
בהלכה, טֻמְאָה היא הגדרה למצב שבו נמצא אדם או חפץ בעקבות התרחשות מסוימת, שבגללו נאסר על אותו פרט טמא להתקרב לכל דבר קודש. טָהֳרָה היא העדר הטומאה, על ידי הימנעות מהיטמאות או על ידי היטהרות מהטומאה לאחר שנוצרה, והיא תנאי לגישה אל הקודש. במשמעות רחבה יותר, גם הדברים הגורמים לטומאה, כגון בית קברות, נקראים "טמאים", והיעדר גורמים כאלו נקרא "טהרה".
כמה פרשיות במקרא עוסקות בהרחבה בטומאות ובהיטהרות מהן. בנוסף להן, עוסק בכך גם סדר שלם מששת סדרי המשנה – סדר טהרות. הטומאה נוצרת ממקורות שונים, שהמרכזיים שבהם קשורים למוות של אדם או בעלי חיים, או להפרשות הקשורות באובדן פוטנציאל לחיים (כגון הזב, הנידה וכו'), ומהם היא יכולה לעבור לבני אדם אחרים או לחפצים ומזון. ניתן להיטהר מן הטומאה על ידי מעשה מסוים, כמו טבילה במקווה, אך פעמים שתהליך ההיטהרות מורכב יותר ודורש משך זמן ומעשים נוספים.
הלכות הטומאה והטהרה השפיעו רבות על חיי עם ישראל, כיחידים וכחברה, בתקופת קיומו של בית המקדש, ובמידה פחותה יש להן השלכות גם על החיים היהודיים עד ימינו, כדוגמת האיסור לכהן להיטמא למת.
דרגות הטומאה

קיימות דרגות חומרה שונות של טומאה. בהעברת הטומאה, האדם או החפץ שנטמא מקבל דרגת טומאה נמוכה יותר. כאשר טומאה נמוכה זו עוברת שוב הלאה, האדם או החפץ שנטמא מקבל דרגת טומאה נמוכה אף יותר, עד לדרגת הטומאה הנמוכה ביותר שאין בכוחה לטמא הלאה דבר נוסף.
ההבחנה העיקרית בדירוג הטומאות נעשית בין אב הטומאה – המסוגל לטמא אדם, כלים, אוכל ומשקה – לבין ולד הטומאה, המטמא אוכל ומשקה בלבד. ה"ולד" הראשון הנוצר מאב הטומאה נקרא "ראשון לטומאה". כאשר ראשון לטומאה נוגע במשהו אחר ומטמאו, הדבר הנטמא מוגדר כ"שני לטומאה", וכן הלאה עד השלישי והרביעי, כל אחד בדרגת טומאה פחותה יותר. כל הדרגות, מן הראשון ועד הרביעי, נקראות "ולד הטומאה". להלן דרגות הטומאה, מן החמור אל הקל.
אבי אבות הטומאה: נקרא כך משום שגם אלה הנטמאים ממנו הם "אב הטומאה", המטמא אדם וכלים. כינוי זה מופיע לראשונה בדברי רש"י ואינו נזכר בדברי חז"ל. טומאת מת היא היחידה בדרגה זו.
אב הטומאה: טומאתם של כל יתר מקורות הטומאה המופיעים בתורה או נגזרו על ידי חז"ל, וכן אלו הנטמאים מן המת. הם מטמאים אדם וכלים, ועושים אותם ל"ראשון לטומאה".
ראשון לטומאה: הנטמא מאב הטומאה, כמו אדם או כלי או אוכל. ראשון לטומאה אינו מטמא אדם או כלים אלא אוכל ומשקה בלבד.
שני לטומאה: הנטמא מראשון לטומאה. מן התורה טומאה זו קיימת רק באוכל ומשקה ואילו אדם או כלי אינם מקבלים טומאה מראשון לטומאה שנוגע בהם.
שלישי לטומאה: הנטמא משני לטומאה. דרגת טומאה זו קיימת רק בתרומות ובקורבנות.
רביעי לטומאה: הנטמא משלישי לטומאה. דרגת טומאה זו קיימת רק בקורבנות.
ישנם גם הבדלים במשך הטומאה. חלק מהטומאות יכולות לחלוף לאחר יום וחלקן מצריכות המתנה של ימים או שבועות אחדים.
דברים המקבלים טומאה

היכולת הפוטנציאלית של אדם או חפץ מסוים להיטמא, אם וכאשר ייווצר מגע בינו לבין גורם מטמא, נקראת קבלת טומאה. לעומת זאת, דבר שאינו מקבל טומאה הוא דבר שאינו יכול להיטמא ולעולם יישאר טהור, גם אם בא במגע עם דבר טמא.
הדברים המקבלים טומאה מתחלקים לארבעה סוגים:
טומאת אדם – האישים המקבלים טומאה מן התורה הם יהודים בלבד (אף שלאחר מותו גם גופה של גוי מטמאה בטומאת מת), בין איש ובין אשה, ובכל גיל שהוא. אדם שנטמא – יכול להיטהר מטומאתו (ראו להלן: דרכי ההיטהרות מטומאה), אלא שאם הטומאה נובעת ממחלה מסוימת (זיבה, או צרעת, ראו לעיל: הדברים המטמאים) – עליו להתרפא תחילה ממחלתו, ורק אז יוכל להיטהר.
טומאת כלים – הכלים המקבלים טומאה מן התורה הם העשויים משבעה סוגי חומרים שפירטה התורה: כלי עץ, בגדים, כלי עור, שק, כלי חרס, מתכות, וכלים העשויים מעצמות. חכמים קבעו שגם כלי זכוכית מקבלים טומאה. חפצים הקבועים בקרקע (דלתות, ברזים, רהיטי עץ גדולים) – אינם מקבלים טומאה. כל החומרים הללו מקבלים טומאה רק אם הם כלי קיבול (שניתן לתת בתוכם נוזלים, למשל, ולא ישפכו), פרט למתכת, שמקבלת טומאה גם אם היא כלי שטוח ("פשוטי כלי מתכת"). בכלי חרס יש כמה דינים ייחודיים: א. הוא לא מקבל טומאה במגע של דבר טמא בצד החיצוני של הכלי ("מגבו") אלא רק מתוכו, ולכן כאשר הוא אטום ("מוקף צמיד פתיל") הוא לא נטמא בהיותו באוהל המת, ואף מגן על מה שבתוכו מלהיטמא. ב. הוא נטמא מאווירו – כאשר דבר טמא נכנס לחלל הכלי, ואפילו לא נגע בכלום, הכלי נטמא. ג. כלי חרס לעולם איננו נעשה "אב הטומאה", גם אם הוא נטמא ממת, אלא נעשה "ראשון לטומאה". חומרא נוספת היא שלאחר שכלי חרס נטמא – אי אפשר לטהר אותו, והוא חסר תקנה עד שישבר ויטהר.
טומאת אוכלין – המאכלים המקבלים טומאה הם כל סוגי המזון, ובתנאי שהורטבו אי פעם לאחר שנקטפו מהעץ או השדה. הרטבה זו נקראת הכשר לטומאה, מפני שהיא מכשירה ומאפשרת לאוכל להיטמא. לאחר ההכשר, גם אם הנוזל שהרטיב את המזון כבר התייבש – האוכל יקבל טומאה מכל גורם מטמא שיגע בו. המאכלים מתחלקים, מבחינת דרגת קדושתם הנוגעת להלכות הטומאה והטהרה, לארבעה סוגים, מן הקל אל החמור והמקודש: "חוּלִין" (אוכל רגיל), "מעשר שני", "תרומה", שניתנת לכהן ו"קודש" (בשר הקרבנות). ככל שהאוכל קדוש יותר – כך הוא "רגיש" יותר לטומאה, ונטמא גם מטומאה בדרגות נמוכות יותר – ראו על כך להלן. במאכלים קיים הבדל בין קבלת הטומאה לבין היכולת לטמא: אוכל מקבל טומאה בכל שיעור שהוא, אבל מטמא אחרים רק אם יש בו שיעור כביצה.
טומאת משקין – נוזלים, או בלשון חז"ל: "משקים", שמקבלים טומאה הם שבעה סוגים: יין, דבש דבורים, שמן, חלב, טל, דם, ומים (מקובל הסימן בראשי תיבות: י"ד שח"ט ד"ם). אלו הם גם המשקים שנגיעתם באוכל מכשירה אותו לקבל טומאה. גם במשקים קיימת ההבחנה בין דרגות הקדושה השונות כמו באוכלין.
ככלל ניתן לומר, שהדברים המקבלים טומאה הם החפצים השייכים לעולמו של האדם, ולא חפצים שלא מיועדים לשימוש, כמו: כלים שבורים, אבנים, חומרים מן הצומח שלא הוכנו לאכילה או לשימוש כלשהו. כלים העשויים מאבן, אינם מקבלים טומאה כלל. זוהי הסיבה לשכיחותם של כלי אבן בחפירות הרובע ההרודיאני בעיר העתיקה בירושלים: המגורים בקרבת בית המקדש חייבו את התושבים להיזהר מטומאה, והדרך הנוחה ביותר היא להשתמש בכלים שאינם מקבלים טומאה כלל. גם בעלי חיים אינם מקבלים טומאה בהיותם בחיים.
מקורות הטומאה בתורה

מקורות הטומאה מתחלקים לארבעה סוגים עיקריים:
גופת מת: אדם, נבלה, שרץ, נבלת עוף טהור.
טומאות היוצאות מגוף האדם: בעל קרי, זב, נידה, זבה, יולדת.
צרעת: נגעי אדם, צרעת הבגד, צרעת הבתים.
קורבנות: חטאת פנימית, מי חטאת, שעיר לעזאזל.
מקורות הטומאה בתורה > גופת מת

טומאת מת – אדם שמת מטמא את כל הנוגע בו או נושא (מרים או מזיז) אותו, בין אם המת היה איש או אישה, גוי או יהודי, ואפילו עובר (שהריונו נמשך לפחות ארבעים יום). מלבד אדם, טומאת מת מטמאה אוכלין, משקין וכלים. קיים אופן נוסף בו המת מטמא את השוהים בקרבתו, והוא טומאת אהל – כאשר האדם נמצא עם המת תחת אותה קורת גג, המת נמצא באוויר שמעל האדם או האדם נמצא באוויר שמעל למת (ראו להלן: דרכי ההיטמאות). גם קברו של המת מטמא את הנוגע בו או מאהיל עליו, גם אם לא האהיל מעל גופת המת שבתוכו. כל הטומאות הללו נמשכות שבעה ימים מיום ההיטמאות עצמה ("טומאת שבעה"), ובמהלך שבעת הימים מזים על הטמא מאפר פרה אדומה, ביום השלישי לספירה וביום השביעי. אדם וכלים שנטמאו ממת נקראים "טמא מת", ונחשבים בעצמם "אב הטומאה", המטמאים אדם, כלים ואוכלין. בספר מלכים ב' כ"ג, פסוק כ' – נמסרים פרטים הנוגעים לריטואל ה "הטמאה" שביצע יאשיהו במקדש ירבעם: "וַיִּזְבַּח אֶת-כָּל-כֹּהֲנֵי הַבָּמוֹת אֲשֶׁר-שָׁם, עַל-הַמִּזְבְּחוֹת, וַיִּשְׂרֹף אֶת-עַצְמוֹת אָדָם, עֲלֵיהֶם."
טומאת נבלה – בשר חיה ובהמה שמתה ללא שחיטה כהלכתה מטמא את מי שנוגע בו או נושא אותו טומאת ערב – טומאה ליום אחד, אבל לא מטמא טומאת אוהל, כגון מי שנמצא איתו באותו אהל. דין מיוחד קיים בנבלת עוף טהור המטמא רק את מי שאוכל אותו.
טומאת שרץ – מבין בעלי החיים הקטנים, קבעה התורה טומאה לשמונה מיני שרצים שמתו: "החולד והעכבר והצב למינהו. והאנקה והכוח והלטאה והחומט והתנשמת". השרצים מטמאים טומאת ערב את מי שנוגע בנבלתם, ולא מטמאים את מי שנושא אותה ללא נגיעה. שאר בעלי החיים שמתו אינם מטמאים.
מקורות הטומאה בתורה > טומאות היוצאות מהגוף

בעל קרי – כל יציאה של זרע ("שכבת זרע") מגוף הגבר מטמאת אותו טומאת ערב, בין אם היה זה תוך כדי קיום יחסי אישות ובין אם באופן אחר. הזרע עצמו הוא "אב הטומאה", המטמא אדם או בגדים וכלים שנגע בהם, ואילו האיש שממנו יצא הזרע נקרא "בעל קרי" (מלשון "מקרה לילה"), ודינו כ"ראשון לטומאה", שאינו מטמא אדם או כלים במגעו, אלא רק מזון ושתייה.
זב – גבר שיצאה מגופו, מאבר המילה, הפרשה חולנית הנקראת "זיבה", והדבר קרה מספר פעמים. עליו להמתין עד שיעברו שבעה ימים רצופים ("שבעה נקיים"), ללא הפרשה זו ואז עליו לטבול במעיין (עם נביעה, ולא מספיק מקווה) ולהביא קורבן להשלמת טהרתו. התורה קבעה על הזב סדרת חומרות מיוחדות: א. "טומאת מדרס" – חפץ שהזב ישב, שכב, נשען או רכב עליו נעשה "אב הטומאה" כמותו. ב. "מעיינות" – נוזלי הגוף של הזב (רוק, זרע, זוב, שתן) מטמאים כ"אב הטומאה". ג. "היסט" – אדם או כלי שהזב והדומים לו הזיזו אותו, גם אם לא נגע בו, נטמא ונעשה "ראשון לטומאה".
נידה וזבה – אישה במהלך הווסת החודשית נקראת "נידה", והיא "אב הטומאה" למשך שבעה ימים (כולל ימי הווסת עצמם), ובסופם עליה לטבול במקווה. אישה שמדממת שלושה ימים רצופים בזמן שלא צפתה ווסת נקראת "זבה". עליה להמתין עד שיהיו שבעה ימים שלמים ללא דימום ("שבעה נקיים"), ורק אז תוכל להיטהר בטבילה במקווה ובהקרבת קורבנות. החומרות שקיימות בזב (מדרס, מעיינות והיסט) קיימים גם בנידה ובזבה, אלא שבהן ה"מעיינות" המטמאים כוללים את דם הווסת במקום הזרע, ונוספת חומרה נוספת – גבר המקיים יחסי מין עם נידה או זבה נקרא "בועל נידה", ונעשה "אב הטומאה" כמותן.
טומאת יולדת – אישה במשך השבוע שלאחר לידת בן, או שבועיים לאחר לידת בת, ובמהלך ימים אלו דינה כנידה לכל דבר ועניין. לאחר מכן מתחילה תקופה הנקראת ימי טוהר שבה היא טמאה בדרגה פחותה, שנמשכת שלושים ושלושה ימים בלידת בן וששים וששה ימים בלידת בת. לאחר מכן היא צריכה להקריב קורבנות.
מקורות הטומאה בתורה > צרעת

התורה קבעה מערכת כללים מפורטת לאבחון נגע הצרעת המופיע באדם, בבגדים או בבתים. השלב הראשון באבחון הצרעת נקרא "הסגר" והשלב השני נקרא "החלט" ובו נקבע באופן סופי אם הנגע טמא.
צרעת באדם: האדם מטמא בהסגר ובהחלט.
צרעת הבגד: הבגד מטמא בהסגר ובהחלט.
צרעת הבתים: הבית מטמא בהסגר את כל מה שבתוכו, ובהחלט מטמא אף את הנוגע בו מבחוץ.
מקורות הטומאה בתורה > קורבנות

חטאת פנימית – קורבן חטאת שדמו ניתן בהיכל ולא בקרנות מזבח העולה. בשר החטאת לא נאכל ולא מוקטר על מזבח העולה, אלא נשרף מחוץ לבית המקדש, בבית הדשן. האנשים שמוציאים את בשר החטאות הללו אל מחוץ לעזרה, וכן האנשים שעוסקים בשריפת הבשר לאחר שהגיע לבית הדשן, נטמאים בגלל עיסוק זה טומאת ערב.
שעיר לעזאזל – האיש המוביל את השעיר לעזאזל נטמא עקב כך.
פרה אדומה – העוסקים בשריפת פרה אדומה או באיסוף אפר פרה אדומה נטמאים.
מי חטאת – מי שנוגע או נושא את המים ובהם אפר פרה אדומה ("מי חטאת") – נטמא. חז"ל מציינים זאת כפרדוקס, שהפרה האדומה מטהרת את הטמאים אך גם מטמאת את הטהורים. טומאה זו נאמרה רק על מי שנוגע או נושא את מי החטאת שלא לצורך ההזאה, אבל העושה כן לצורך הזאה – אינו נטמא.
דרכי ההיטמאות

ישנן דרכים שונות בהן ניתן להיטמא מהדברים המטמאים. דרכי ההיטמאות אינן זהות בכל הגורמים המטמאים והנטמאים, והדבר תלוי בסוג המסוים של הדבר המטמא והנטמא:
טומאת מגע – נגיעה פיזית של הדבר הנטמא בדבר המטמא. זוהי הדרך הפשוטה ביותר להיטמא, הקיימת ברוב ככל אבות הטומאות והנטמאים.
טומאת משא – הרמת החפץ הטמא או הזזתו מטמאת את האדם שהרים או הזיז אותו, גם אם לא נגע בו. דרך זו להעברת הטומאה קיימת רק באדם, ורק באבות הטומאות החמורים, כמו מת, נבלת חיה ובהמה, ואבות הטומאות שטומאתם יוצאת מגופם, אבל לא באבות הטומאות הקלים, כמו נבלת שרץ.
טומאת היסט – הזזת הדבר הטהור על ידי האדם הטמא או אדם טהור המזיז את הטמא גם ללא קשר ישיר ביניהם, כגון בשני כפות של מאזניים או בנדנדה. טומאה זו קיימת רק בזב והטמאים הדומים לו: נידה זבה ויולדת, ויש אומרים שגם המצורע.
אוהל המת – כולל שלושה אופנים אפשריים: נוכחות האדם או החפץ הנטמא באוויר שמעל המת המטמא; נוכחות המת באוויר מעל הדבר הנטמא; נוכחות המטמא והנטמא תחת אותה קורת גג. היטמאות בדרך זו אפשרית רק בטומאת מת, ואילו שאר אבות הטומאות אינם מטמאים באוהל.
מושב ומשכב הזב – הישענות של אדם טמא על רהיט המיועד לכך מטמאת את הרהיט גם ללא נגיעה בו. דין זה קיים רק בזב והדומים לו.
אכילת נבלת עוף טהור – אדם טהור האוכל מנבלת העוף הטהור – נטמא. דין זה אינו קיים בשאר הדברים המטמאים, אם כי, בדרך כלל אדם שאוכל דבר גם נוגע בו, בידיו או בשפתיו ולשונו, וכך הוא נטמא במגע.
עיסוק – יש מצוות שמטמאות את האדם העוסק בקיומם: המשלח את השעיר לעזאזל, המוציא מהר הבית והשורף את החטאות הפנימיות, והשורף את הפרה האדומה או האוסף את אפרה.
טומאה בחיבורין – בחלק מהטומאות קבעה התורה, שכאשר האדם נטמא – נטמאים עמו גם בגדיו וכל חפץ הנוגע בו (וכביכול "מחובר" לו) באותה שעה. בדרך כלל, כאמור, כלים מקבלים טומאה רק מ"אב הטומאה", וכאשר האדם נוגע, למשל, בשרץ – השרץ הוא "אב הטומאה" והאדם הנוגע בו נעשה "ראשון לטומאה", ולפיכך האדם אינו מטמא בגדים שהוא לובש, אם הם עצמם לא נגעו בשרץ, ואילו מאכלים שיגע בהם האדם הטמא ייחשבו כ"שני לטומאה", כי נטמאו מ"ראשון" (ראו להלן דרגות הטומאה). אולם בחלק מאבות הטומאות (אלו שנאמר בהן בתורה "וכבס בגדיו", כמו הנושא נבלת בהמה), האדם הנטמא מאב הטומאה נחשב בזמן נגיעתו כאילו היה בעצמו אב הטומאה, ולכן הוא מטמא כלים שהוא נוגע בהם באותו רגע, וגם מאכלים שנגע בהם ייחשבו כ"ראשון לטומאה" (אבל אינו מטמא אדם, וגם לא כלי חרס). לאחר שעזב האדם את אב הטומאה – לא יטמא עוד כלים שיגע בהם מעתה.
בכל אלה, אין כל הבדל בשאלה האם הקשר בין הנטמא למטמא היה בכוונה או לא, והאם קשר זה היה יזום על ידי הגורם המטמא או על ידי הנטמא.
דברים האסורים בטומאה

אדם שנטמא, מוטלות עליו מגבלות הלכתיות מסוימות כל עוד הוא טמא: אסור לו להיכנס לבית המקדש, וכן לאכול מאכלים שנחשבים לקדושים. המאכלים מתחלקים, מבחינת דרגת קדושתם הנוגעת להלכות הטומאה והטהרה, לארבעה סוגים (מן הקל אל החמור והמקודש):
חוּלִין – אוכל רגיל, שאין בו כל קדושה.
מעשר שני, אותו מפריש האדם מיבולו, ואוכל בירושלים.
תרומה, שניתנת לכהן.
קודש – בשר הקרבנות, שנאכל על ידי הכהנים בבית המקדש או על ידי הבעלים בירושלים (בכל קרבן כעניינו).
את החולין מותר לאכול בטומאה, אך את שאר מיני המזון חובה לאכול בטהרה (לשם כך יש להקפיד גם על טהרתו של האדם האוכל וגם על טהרת המזון עצמו). היו אנשים שהקפידו לאכול גם את החולין בטהרה, במידת האפשר (בלשון חז"ל: "אוכל חולין בטהרה", וראו להלן). גם מי שנוהג כך, רשאי לשמור את המזון שנטמא לימים שבהם האדם עצמו יהיה טמא, ולא תהיה לו ברירה אלא לאכול אוכל טמא.
מי שהיה טמא, וטבל במקווה – נטהר, אבל עדיין קיימת בו טומאה מסוימת עד סוף היום (אדם זה נקרא טבול יום). במצב זה של טומאה קלה, רשאי הוא לאכול מעשר שני, אך לא תרומה. בסוף היום – יהיה מותר לו גם לאכול תרומה, אם ממשפחת כהנים הוא. לגבי רוב הטמאים, סוף היום משלים לגמרי את טהרתם, והם רשאים גם לאכול קודש, אבל ישנם כמה מן הטמאים (זב, זבה, יולדת ומצורע. ראו להלן: הדברים המטמאים) שקבעה התורה שעליהם להביא קרבן להשלמת טהרתם. עד הבאת קורבנם הם מוגדרים כמחוסר כיפורים, ואסורים לאכול קרבן או להיכנס לבית המקדש.
התורה מחשיבה מאוד את טהרת המקדש והקרבנות, ואדם שנכנס למקדש במזיד או אכל קדשים (=קרבנות) בהיותו טמא – חייב כרת. עוון זה נקרא בלשון חז"ל "טומאת מקדש וקדשיו" (קודשיו = הקרבנות). מי שעבר על איסור זה בשוגג – מביא קורבן חטאת. מלבד זאת, קבעה התורה שהציבור צריך להביא קרבנות חטאת בתאריכים קבועים, כדי לכפר על טומאות שהתרחשו במקדש.
טומאה מדרבנן > אבות הטומאה

חז"ל גזרו דברים שונים לרשימת הדברים המטמאים, והחשיבו אותם כ"אב הטומאה". בדרך כלל, הדבר נועד להטיל סייגים כדי לוודא את קיומן המלא והתקין של הלכות הטומאה הכתובות בתורה. אולם לעיתים רצו חכמים להשיג בעזרת הטומאות שחידשו אפקט מסוים, שהתועלת בו איננה קשורה להלכות טומאה וטהרה.
ארץ העמים – השטח שמחוץ לארץ ישראל מטמא את היוצאים מן הארץ בטומאת מת, כאילו נכנסו לבית קברות.
בית הפרס – שדה שהיה בו קבר, ונחרש בטעות ועצמות המת נפרסו והתפזרו בשטח – עפר השדה מטמא את הנוגע בו או הנושא אותו כאילו נגע או נשא מת, מחשש שמא נגע או הזיז עצם קטנה ולא הבחין בכך.
טומאת גויים – חכמים גזרו שגויים יחשבו כזב לכל דבר ועניין. גזירה זו נועדה למנוע מגורים משותפים של ישראל וגויים, בגלל נוהגי פריצות שרווחו בקרב גויים.
עבודה זרה – בגלל תיעובה של עבודה זרה, קבעו חכמים שהפסלים שמשתחוים להם והקרבנות שמקריבים להם מטמאים כאב הטומאה.
דרך הטהרה מטומאה

תהליך הטהרה הבסיסי שעל ידו נטהרים מרוב הטומאות נעשה על ידי טבילה במקווה או במעיין לאחר היפרדות מהגורם המטמא, והמתנה עד הערב. בטומאות הקלות, כגון אדם הנוגע בשרץ או בנבלה, ניתן לטבול במקווה ולהיטהר מיד עם ההיפרדות מן הגורם המטמא. טומאות אלה נקראות "טומאת ערב", כי ניתן להיטהר מהן בערבו של אותו יום בו האדם נטמא.
בטומאות החמורות (טומאת מת, נידה, זב, זבה, יולדת, ומצורע) תהליכי הטהרה הם מורכבים יותר, וכוללים אלמנטים נוספים:
המתנת זמן – יותר תמיד נמשכות לפחות שבוע, ולכן יש צריך להמתין עד לתחילת תהליך הטהרה. משך ההמתנה המדויק משתנה בין הטומאות השונות.
טקסי הזאה – בטומאת מת ובטומאת מצורע יש צורך בטקסי "הזאה" (התזה) מיוחדים על מנת להיטהר. ההזאה על טמא מת צריכה להיעשות על ידי אפר פרה אדומה. ההזאה על מצורע היא מדם של ציפור וכוללת מרכיבים טקסיים נוספים המפורטים בתורה.
הקרבת קורבנות – לארבעה סוגי טומאות קבעה התורה שעליהם להביא קורבן להשלמת טהרתם, והם: זב, זבה, יולדת ומצורע.
קיימים סטטוסים הלכתיים שונים למי שהתחיל בתהליך הטהרה אך עדיין לא השלים אותו: טבול יום הוא הסטטוס של אדם או כלי שזה עתה עברו את הטבילה המטהרת, שעדיין נשארת עליהם טומאה מסוימת עד הערב. דרגת הטומאה שלו היא כ"שני לטומאה", שאסור לו לאכול תרומה והוא אף מטמא אותה במגעו. מחוסר כיפורים הוא הסטטוס של ארבעת סוגי הטמאים שחייבים להביא קורבן (זב, זבה, יולדת ומצורע), שהשלימו את כל תהליך הטהרה מלבד הבאת הקורבן. עד הבאת הקרבן אסור להם להיכנס לבית המקדש ולאכול מן הקרבנות.
תהליכי הטהרה קיימים רק עבור אדם שנטמא וכן עבור רוב סוגי החפצים שנטמאו. לעומת זאת מזון או משקה שנטמאו, וכן כלים העשויים מחרס שנטמאו – אינם יכולים להיטהר על ידי תהליכי טהרה, והם נשארים טמאים עד שהם שיעברו תהליך שישנה אותם באופן מהותי כגון שבירת הכלי או זריעה באדמה. בדרך זו ניתן לטהר גם מים על ידי הצמדתם למאגר מים (הצמדה זו נקראת "השקה"), ובכך הם נעשים כחלק ממנו.
מהות הטומאה

גישות שונות הופיעו במחשבת ישראל בניסיון למצוא פשר וטעם ברעיון הטומאה. יש שהבחינו בין טומאת הגוף לטומאת הנפש, בין טומאה מוחשית לטומאה רוחנית, ויש שהציעו רעיונות מוסריים העולים מהעיסוק בטומאה ובטהרה.
רבי יהודה הלוי בספר הכוזרי כותב, לאחר משפט של הסתייגות מן היכולת להבין לאשורם את טעמי המצוות בכלל ומצוות אלו בפרט, שהיסוד המשותף לכל מיני הטומאות הוא המוות. גם הצרעת היא מיתה מסוימת לאיבר הנגוע בה, וכן זרע היוצא מהגוף ומאבד את פוטנציאל ההולדה שבו. המוות משפיע לרעה על האדם מבחינה נפשית, וככל שהאדם עדין יותר – כך הוא מושפע לרעה גם מצורות קלות יותר של דמיון למוות.
הרמב"ם במשנה תורה (סוף הלכות מקוואות) מגדיר את הלכות הטומאה והטהרה כ"גזירת הכתוב" ללא סיבה המובנת לבני אנוש. לעומת זאת, בספרו מורה נבוכים (חלק שלישי, פרק מז) הרחיב הרמב"ם במתן נימוקים להלכות אלו. לדעתו, הזהירות מן הטומאות כשלעצמה איננה מקנה לאדם יתרון רוחני כלשהו, אלא שיש לזהירות זו אפקט תועלתי ומעשי: הלכות הטומאה נועדו להרחיק את האדם מבית המקדש, וזאת מסיבה פסיכולוגית, שכן ככל שביקוריו של האדם במקדש יהיו נדירים יותר – כך תהיה התרשמותו חזקה יותר, ולמקדש תהיה השפעה יותר משמעותית על התנהגותו.
הרמב"ם מוסיף, שהתורה רצתה גם להרחיק את האדם מדברים מאוסים. בכיוון זה הרחיב רבי יצחק אברבנאל בפירושו לויקרא פרק יא, כיצד דירוג הטומאות לחמורות יותר וקלות יותר קשור לנזק הסביבתי הטבעי שנגרם מהן. במקומות אחרים כתב הרמב"ם, שהיתרון בזהירותם של ה"חברים" מלהיטמא (ראו להלן) הוא, שעל ידי כך נאלצו להתרחק מחברתם של עמי הארץ, ובדידות זו איפשרה להם להגיע להישגים רוחניים.
האנתרופולוגית מרי דאגלס שעסקה בהלכות הטומאה והטהרה בספר ויקרא על בסיס השוואה לתרבויות שונות, הגיעה למסקנה שהטומאה היא ביטוי של אנומליה וחוסר סדר – אחת מן הדרכים להתמודד עם תופעות לא רגילות הגורמות לאדם חוסר נחת בולט היא באמצעות הרחקתו של המושא האנומלי והגדרתו כטמא. הרב אברהם יצחק הכהן קוק כותב דברים דומים: ”המוות הוא חזיון שוא. טומאתו היא שיקרו. מה שבני אדם קוראים מוות – הרי הוא רק תגבורת החיים”. כלומר, הטומאה מבטאת את היחס האנושי הירוד אל המוות – יחס שלאמיתו של דבר אינו נכון, וזאת בשל הישארות הנפש. בהמשך כותב הראי"ה, שהכהנים מוזהרים שלא להתקרב למתים כדי שלא יתרשמו יתר על המידה ממחזהו המטעה של המוות (לא מפני עוצמתה האמיתית של הטומאה, אלא מפני השקר שבה).