stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כנסיית גבירתנו מלייוויש
היסטוריה

הכנסייה הנוכחית מוקדשת לבתולה ותחילתה במחצית הראשונה של המאה ה-13. היא נבנתה על חורבותיה של בזיליקה המתוארכת לאמצע תקופת השלטון של האימפריה הביזנטית (המאה ה-9 עד המאה ה-11), וזו הוקמה בתורה על חורבותיו של מזבח נוצרי קדום.
האדריכל ניקולאס, שככל הנראה הגיע מאפירוס, הקים את הכנסייה בצורת צלב הנושא חמש כיפות. בצדדיה הצפוני, הדרומי והמערבי, הוספו שלוש ספינות, וכן הוקם נרתקס מקורה בשלושה קמרוני חבית, מרפסת חיצונית פתוחה ומגדל בצידו המערבי של המבנה. קירות המבנה הוקמו משילוב של טוף, לבנים ומלט, בדומה לחומרים אשר שימשו בהקמתו של מנזר גרצ'אניצה.
הכנסייה הגיעה לצורתה הנוכחית בתחילת המאה ה-14, וקירותיה נצבעו ב-1313. כתובות בחזית המזרחית מתעדות את המלך מילוטין ואת הבישוף דמיאנוס כאחראיים להקמתה. כל הקירות, הקשתות והכיפות כוסו בפרסקאות בסגנון הרנסאנס הביזנטי, אך רק כ-30% מהם השתמרו. בכיפה נראים דמויותיהם של ישו ומתחתיו הנביאים, ושל האוונגליסטים, ועל הקירות האחרים מצוירות סצנות מחייו של ישו. בנרתקס ציורים גדולים במיוחד של שליטים סרבים ובמרפסת החיצונית מתוארים, בין היתר, יום הדין, יוחנן המטביל ומאבקו של יעקב במלאך.
עם הכיבוש העותמאני השני של סרביה ב-1756 הפכה הכנסייה למסגד, נערכו בה מספר שינויים ורוב הפרסקאות טויחו. רק בתחילת המאה ה-20 שב המבנה לשמש ככנסייה, ובשנות ה-50 של המאה התבצעו בו עבודות שימור. בין 1950 ל-1952 התגלו חלק מהפרסקאות שמתחת לשכבת הסיד, ואלה שוקמו ונצבעו מחדש בין 1969 ל-1979.
הכנסייה נשמרה על ידי כוח צבאי מטעם נאט"ו מאז יוני 1999, אך היא חדלה מלשמש לייעודה בשנת 2004 בשל המהומות האתניות, והוסב לה נזק. קבוצת מומחים במימון סרבי ביקרה בכנסייה במספר הזדמנויות על מנת להעריך את גובה הנזקים, אך למרות זאת לא ננקטו צעדים של ממש לתיקונם. בשנים האחרונות נבזזה הכנסייה  במספר הזדמנויות, ובין היתר נגנב גג העופרת היקר מספר פעמים.
אליהו (אורטוריה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  אורטוריה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1846 
 
אליהו (בגרמנית: Elias) היא אורטוריה, שחיבר פליקס מנדלסון בשנת 1846 לפסטיבל ברמינגהאם באנגליה. האורטוריה מתארת אירועים שונים בחיי הנביא אליהו, מתוך הספרים מלכים א' ומלכים ב'.
המוזיקה וסגנונה

היצירה חוברה כמנחה לקודמיו הבארוקיים של מנדלסון, באך והנדל, כאות הוקרה למוזיקה שלהם, שהייתה אהובה עליו. ב-1829 ניצח מנדלסון על המתאוס פסיון של באך, בביצוע מלא ראשון מאז מות המלחין, והיה לו חלק חשוב בהפצת יצירותיו של באך לקהל הרחב. האורטוריות של הנדל, לעומת זאת, לא יצאו מעולם מן האופנה. אליהו בנויה לפי דגם האורטוריות של שני רבי האמן האלה מתקופת הבארוק; עם זאת, סגנונה משקף בבירור את נטיותיו הטבעיות של מנדלסון עצמו כמלחין מראשית התקופה הרומנטית.
היצירה כתובה לארבעה סולנים ווקאליים (בס/בריטון, טנור, אלט, סופרן), תזמורת סימפונית מלאה (הכוללת טרומבונים, אופיקלאידה ועוגב) ומקהלה גדולה, השרה על פי רוב בארבעה קולות, אך מדי פעם בשמונה או בשלושה קולות (נשים בלבד). את תפקידו של אליהו, התפקיד הראשי באורטוריה, שר זמר בס- בריטון.
במקור חיבר מנדלסון את היצירה לטקסט גרמני, אבל כאשר פסטיבל ברמינגהאם הזמין אצלו אורטוריה, הורה לתרגם את הלברית לאנגלית וביצוע הבכורה היה בגרסה האנגלית.
הסיפור התנ"כי

הרקע לעלילת האורטוריה מקורו בספרי מלכים א' ו-ב'. מנדלסון משתמש באפיזודות התנ"כיות, המסופרות בנוסח לאקוני למדי במקור, ליצירת סצנות דרמטיות עזות מבע, כמעט מבעיתות בעוצמתן. אין ספק, שבכך הן עונות על הטעם בתקופתו של מנדלסון, ופה ושם אפשר לאתר בהן גם עקבות לסנטימנטליות ויקטוריאנית.
בין האפיזודות החייאתו של נער מת, הבאת גשם לישראל החרבה הודות לתפילותיו של אליהו ועלייתו השמיימה ברכב אש לעיני אלישע ההמום ("אבי, אבי, רכב ישראל ופרשיו!") הדרמטית ביותר באפיזודות היא אולי "התחרות בין האלים", כשאלוהי ישראל מאכל קורבן בעמוד אש, אחרי רצף כושל של תפילות קדחתניות מצד העברים אל הבעל, האל שבחרו לעבוד. מנדלסון לא נרתע מתיאור האפיזודה בכל האכזריות שבתנ"ך, כשהמשכה הוא שחיטת כוהני הבעל בידי אליהו.
אין לדעת, איך ראה מנדלסון עצמו את הטקסט התנ"כי לאור ההיסטוריה האישית שלו כיהודי מומר (הוא היה ללותרני בגיל שבע), אף כי מלומדים רבים התחבטו בסוגיה זו. חלקה האחרון של האורטוריה מציג הקבלות בין חיי אליהו לחיי ישו.
קבלה

"אליהו" הייתה פופולרית בביצוע הבכורה שלה ומבוצעת מאז לעיתים קרובות, בעיקר בארצות דוברות אנגלית. היא חביבה במיוחד על מקהלות חובבים. המלודרמה, כוח המשיכה הברור וקטעי המקהלה המרגשים שלה מהווים בסיס לאין-ספור ביצועים מוצלחים.
עם זאת, היו מבקרים, ביניהם ברנרד שו וריכרד וגנר, ששפטו את היצירה לחומרה, תוך שימת דגש על ההשקפה הקונבנציונלית והסגנון המוזיקלי משולל ההעזה.
צ'ארלס רוזן משבח את היצירה באופן כללי - "מלאכת המחשבת של מנדלסון מתעלה ללא קושי של דרישות האורטוריה ושתיהן [גם האורטוריה השנייה שלו, "פאולוס"] מהוות דוגמאות מרשימות לצורה מוזיקלית זו במאה ה-19." עם זאת, רוזן גם הגדיר את מנדלסון כ"ממציא הקיטש הדתי במוזיקה". לדעת רוזן, המוזיקה הדתית של מנדלסון "מיועדת לגרום לנו להרגיש, שאולם הקונצרטים הופך לכנסייה. המוזיקה אינה מבטאת דת אלא אדיקות... זהו קיטש במובן זה, שהוא מציג כתחליף לדת עצמה את קליפתה הרגשית."
ביצוע בישראל

אפריל 1958, המקהלה הקאמרית של חיפה יחד עם מקהלת קול ישראל, בליווי תזמורת חיפה. ניצוח: איתן לוסטיג ובהשתתפות הפסנתרן מיכאל טאובה. למרגלות "מערת אליהו" במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל.
פברואר 1960, התזמורת הפילהרמונית הישראלית והמקהלה הקאמרית תל אביב בניצוח איתן לוסטיג
יולי 1968, פטר ארש, פסטיבל ישראל, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, המקהלה הפילהרמונית תל אביב
לקריאה נוספת

דעותיו של צ'ארלס רוזן מצוטטות מתוך ספרו The Romantic Generation (1995), Cambridge: Harvard University Press, ISBN 0-674-77933-9
הנקרופוליס הנוצרי המוקדם בפץ'

הנקרופוליס הנוצרי המוקדם בפץ' הוא נקרופוליס השוכן ברובו בפינה בצפון-מערבית של העיר העתיקה בפץ' שבדרום הונגריה.
המקום היה נושב כבר לפני 6,000 שנים, ובתחילת המאה ה-2 הקימו הרומאים באזור מספר יישובים שנקראו באופן כולל בשם "סופיאנה" (Sopianae).
במחצית הראשונה של המאה ה-4 הייתה סופיאנה למרכז חשוב של הנצרות המוקדמת, וככל הנראה כבר בתקופה זו הייתה למקום מושבו של ארכיבישוף. בתי הקברות הנוצרים המוקדמים, המתוארכים לתקופה זו, הוקמו כאולמות קבורה תת-קרקעיים שעוטרו בעושר רב, ומעל חלקם ניבנו קפלות הנצחה. הם שימשו כמקום קבורה עד המאה ה-8 עת העיר נכבשה על ידי הונים ואוורים. בחפירות שהחלו בפץ' ב-1780, התגלו 20 מבני קבורה מונומנטאליים וכ-500 קברים צנועים נוספים, ומבין עשרים המבנים הוכרזו 16 כאתר מורשת עולמית בשנת 2000:
אולם קבורה 1 ("אולם פטרוס-פאולוס") מתוארך לסוף המאה ה-4 והתגלה ב-1782. שמו ניתן לו בשל פרסקו שעל קירו הצפוני, והוא מורכב מאולם קבורה תת-קרקעי שאליו מוליכה מבואה ומקפלה הניצבת מעליו, על פני הקרקע. שני השליחים מתוארים בטוגות לבנות כשהם מצביעים בידיים פשוטות לעבר סמל כירו. עוד מתארים הציורים את אדם וחוה, יונה הנביא, דניאל בכלוב האריות, נוח, המדונה והילד וחנניה, מישאל ועזריה בכבשן. תקרת קמרון החבית מעוטרת בעושר במוטיבים מעולם הצומח ובטווסים, ובארבע פינותיה נראים דיוקניהם של הקבורים במקום.
אולם קבורה 2 ("אולם כד היין") מעוצב גם הוא משתי קומות. הוא בנוי מאבן גיר ותקרת קמרון חבית מלבנים. על אחד הקירות נראים כד יין וכוס המסמלים את צמאונה של הנפש בעת מסעה אל העולם הבא.
אולמות 3, 4 ו-5 אינם מעוטרים והם התגלו בשנת 1913 כאשר אולם קבורה 1 שוחזר. אולם קבורה 6 נחשף בחלקו בעת עבודות לתחזוקת צנרת הביוב במקום, וגם הוא אינו מעוטר. גם אולם קבורה 7 אינו מעוטר וייתכן שחולל במאה ה-9 או במאה ה-10. אולמות קבורה 8 ו-9 התגלו ב-1940 וגם הם אינם מעוטרים.
הקלה טריכורה (Cella Trichora) נחקרה ב-1922 וב-1955. בקפלה רחבה מלבנית מרכזית וממנה קורנים שלושה אפסיסים (ומכאן שמה) וכן נרתקס בצידה הרביעי. רצפת האפסיס המזרחי מוגבהת וככל הנראה ניצב בה בעבר מזבח. קירות המבנה נצבעו בשחור ובאדום במאה ה-4, וכוסו בשכבת צבע נוספת כאשר המקום שוקם במאה ה-11.
הקלה ספטיכורה (Cella Septichora) מתאפיינת, כפי ששמה מעיד עליה, בשבעה אפסיסים. המקום נחקר בין השנים 1938–1939 ולא נתגלו בו קברים, דבר המעיד על כך ששימושו היה אחר. הוא מתוארך לשנות השלושים של המאה ה-5.
המוזוליאום הנוצרי המוקדם הוא הגדול מבין המבנים בני שתי הקומות באתר, והוא שוכן מדרום לקבוצה העיקרית של הקברים. הוא כולל אולם קבורה ומבואה תת-קרקעיים, ומעליו כנסייה שבה ספינה בודדת ואפסיס. שלושה מקירות אולם הקבורה מעוטרים בסצנות תנכיות דומות לאלה של אולם קבורה 1.
בקפלת הקבורה המוקדמת אין אולם תת-קרקעי והיא עצמה שימשה כמקום קבורה. היא הוקמה במהלך המאה ה-4 ונבנתה ממחדש בשנת 390 לערך, עת נוסף לה ספסל אבן בצורת חצי עיגול ומזבח באפסיס. עובדה זו מצביעה על כך שהמקום החל משמש לתפילה בלבד. סביב קפלה זו שוכן מצבור של כמאה קברים מהמאה ה-4 ומתחילת המאה ה-5.
הקבר הכפול הצבוע שוכן מתחת לקרקע ותקרתו עשויה בצורת גג מחודד. בקבר ציורי קיר של סמלים נוצריים ונראה כי לא ניצבה מעליו קפלה מעולם. לא הרחק ממנו שוכן אולם קבורה נוסף ללא עיטורים שנראה כי גם במעליו, כמו מעל קודמו, לא הוקמה קפלה.
אולם הקבורה הקיבוצי שוכן בחלקו מתחת לקרקע, אורכו 9.44 מטר מצפון לדרום ורוחבו 5.40 מטר. במקור ניצבה מעליו תקרת קמרון חבית, וגרם מדרגות קצר הוביל אל האולם שהכיל 14 קברים, שנראה שהיו שייכים לבני משפחה אחת.
הגברת הראשונה של ארצות הברית

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  מלאניה טראמפ
 תאריך כניסה לתפקיד:  20 בינואר 2025
 תחום שיפוט:  ארצות הברית 
 מעון:  הבית הלבן
 ייסוד המשרה:  30 באפריל 1789
 איוש ראשון:  מרתה וושינגטון
 אתר רשמי
 
הגברת הראשונה של ארצות הברית (באנגלית: First Lady of the United States ובקיצור FLOTUS) הוא התואר (הלא-רשמי) של המארחת בבית הלבן. תפקיד זה מבוצע, על פי המסורת, על ידי אשת נשיא ארצות הברית.
לעיתים כאשר אין לנשיא אישה, מתבצע התפקיד על ידי קרובת משפחה שלו. היות ש"הגברת הראשונה" אינו תואר רשמי המוגדר בחוק האמריקני, עשויות לחול הגדרות שונות באשר לזכאות לשאת בתואר זה. מקורות הבית הלבן מגדירים כ"גברת ראשונה" רק נשים שהיו בפועל רעיותיהם של נשיאי ארצות הברית (ואפילו כאלה שהלכו לעולמן טרם כהונת בעליהן כנשיא), בעוד מקורות היסטוריוגרפיים אחרים מעניקים את התואר לכל מי שמילאה בפועל בתפקיד "המארחת" או "גבירת הבית" של הבית הלבן, גם אם לא הייתה רעיית נשיא. על פי הנוהג, התואר מתייחס רק לבעלת התפקיד בעת שבעלה מכהן כנשיא ולא לפני כהונתו או לאחר סיומה. דיוקנות של הגברות הראשונות מוצגות בחדר הזהב של הבית הלבן.
החל מינואר 2025 הגברת הראשונה של ארצות הברית היא מלאניה טראמפ, רעייתו של הנשיא דונלד טראמפ.
מקור התואר

מקור התואר "הגברת הראשונה" בארצות הברית.
בשנים הראשונות שלאחר הקמת ארצות הברית לא היה תואר רשמי לאשת הנשיא. כל אחת מנשות הנשיאים העדיפה שיקראו לה באופן שונה לדוגמה: "ליידי", "הגברת הנשיאה", "המלכה" וכו', כך למשל מרתה וושינגטון העדיפה מעין תואר אצולה - "ליידי וושינגטון".
הראשונה בנשות הנשיאים שזכתה לתואר "הגברת הראשונה" הייתה דולי מדיסון ב-1849 בעת נאום שנישא בהלווייתה על ידי הנשיא זאכרי טיילור, אולם לא נותר עותק כתוב של נאום ההספד.
השימוש בתואר זה הלך וגבר עם הזמן. האזכור הראשון הנושא את התואר שנשמר כתוב מופיע בדף מיומנו של ויליאם האוורד ראסל מיום 3 בנובמבר 1863, בו הוא מתייחס ל"רכילות אודות הגברת הראשונה של המדינה" (gossip about ‘the first Lady in the Land’).
התואר הפך מקובל בשנת 1877 כשהעיתונאית מרי קלמר איימס השתמשה בו ביחס לאשת הנשיא לוסי הייז בעת תיאור השבעתו של הנשיא רתרפורד הייז. לוסי ווב הייז הייתה פופולרית ביותר בקרב החברה הגבוהה בוושינגטון, ובשל כך הפך התואר מקובל ונפוץ.
תפקיד הגברת הראשונה

תפקיד הגברת הראשונה, שאינו תפקיד נבחר, אינו כולל חובות רשמיות, והגברת הראשונה אינה מקבלת שכר. עם זאת, מצופה מהגברת הראשונה לנכוח בכל האירועים הרשמיים כמארחת לצד הנשיא. כמו כן מצופה מהגברת הראשונה להשתתף בפעילויות צדקה. הילרי קלינטון הייתה הראשונה מבין הגברות הראשונות שהתערבה בענייני המדינה ונטלה סמכויות, והיא טיפלה ברפורמות במערכת הבריאות בארצות הברית.
הגברת השנייה של ארצות הברית

אשת סגן נשיא ארצות הברית מכונה הגברת השנייה של ארצות הברית.
האדון הראשון

בארצות הברית, התואר "האדון הראשון" או "הג'נטלמן הראשון" (first gentleman) עשוי להיות מיוחס לגבר שנשוי לאישה שמכהנת כראשת הרשות המבצעת, הן ברמה הפדרלית (כבן זוגה של אישה נשיאה), והן ברמת המדינות (כבן זוגה של מושלת מדינה). עד כה לא זכה אף אדם בתואר "האדון הראשון של ארצות הברית", כבן זוג של אישה נשיאה, שכן עד כה לא נבחרה אישה לתפקיד זה.
ב-2016 הייתה הילרי קלינטון לאישה הראשונה שהתמודדה לנשיאות מטעם אחת משתי המפלגות הגדולות, ועלו שאלות כיצד יכונה בן זוגה, הנשיא לשעבר ביל קלינטון, אם היא תיבחר. במהלך מסע הבחירות, התואר "האדון הראשון של ארצות הברית" (First Gentleman of the United States) היה השכיח ביותר, אם כי כנשיא לשעבר, אמור היה קלינטון להיקרא עדיין בתואר "אדוני הנשיא". בסופו של דבר לא נבחרה הילרי קלינטון לנשיאות, והסוגיה ירדה מהפרק.
ב-2021, הפך דאגלס אמהוף להיות "האדון השני של ארצות הברית" כאשר רעייתו, קמלה האריס הושבעה כסגנית נשיא ארצות הברית.
ברמת המדינות, הראשון לכהן כאדון הראשון היה ג'יימס פרגוסון, מושל טקסס לשעבר, שנאלץ לפרוש מתפקידו בשל האשמות בשחיתות, ושרעייתו, מרים א. פרגוסון, נבחרה ב-1925 כמושלת המדינה הראשונה וכיהנה בתפקיד בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות. השני לשאת את תואר האדון הראשון, היה גם הוא מושל לשעבר בעצמו, מושל אלבמה ג'ורג' וולאס, שבין שתיים מתקופות כהונתו כיהנה בתפקיד רעייתו לורלין וולאס. השלישי לכהן בתפקיד האדון הראשון, והראשון שלא כיהן קודם כמושל בעצמו, היה תומאס גראסו, בן זוגה של מושלת קונטיקט אלה גראסו, שהושבעה לכהונתה ב-1975. ב-2019, בן זוגו של מושל קולורדו ג'ארד פוליס, מרלון רייס, היה הראשון מבין האדונים הראשונים שהיה נשוי למושל בנישואים חד-מיניים.
הגברות הראשונות של ארצות הברית > גברת ראשונה שלא באופן רשמי

הנשים הבאות שימשו כגברת הראשונה של ארצות הברית בהיעדר אשת נשיא או במקרים בהם אשת הנשיא לא שימשה בתפקיד זה:
| הגברת הראשונה | יחס לנשיא |
| --- | --- |
מריה ג'פרסון אפס: בתו של הנשיא האלמן תומאס ג'פרסון
אלייזה מונרו היי: בתו של ג'יימס מונרו
לטיטיה טיילר סמפל: בתו של האלמן ג'ון טיילר
מרי אליזבת בליס: בתו של זאכרי טיילור
מרי אביגייל פילמור: בתו של מילרד פילמור
אבי קנט מינז: דודתה של אשת הנשיא- ג'יין מין אפלטון פירס
מרתה פטרסון: בתו של אנדרו ג'ונסון
ג'ני הוברט: אשת סגנו של ויליאם מקינלי – ג'ארט הוברט
הלן טאפט מאנינג: בתו של ויליאם הווארד טאפט
הלון וודרו בונס: אחייניתו של האלמן וודרו וילסון
ראו גם

הגברת השנייה של ארצות הברית
משרד הגברת הראשונה של ארצות הברית
הערות שוליים

↑  נאום זה אוזכר בנאומה של הילרי קלינטון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533930905171  LCCN: sh85106496  NARA: 10637533 
6 גברות ראשונות ו-5 נשיאים לשעבר בחדר הסגלגל.
משמאל לימין: ליידי בירד ג'ונסון, ג'ימי ורוזלין קרטר, ג'רלד ובטי פורד, ריצ'רד ופט ניקסון, רונלד וננסי רייגן, נשיא ארצות הברית דאז ג'ורג' בוש האב והגברת הראשונה דאז ברברה בוש, 1991
טרייסי לורדס

| --- | --- |

 לידה:  7 במאי 1968 (בת 56) סטאובנוויל, אוהיו, ארצות הברית 
 שם לידה:  Nora Louise Kuzma 
 סוגה מועדפת:  בי מובי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1984 
 מקום לימודים:  מכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע  Redondo Union High School 
 בן או בת זוג:  Brook Yeaton 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  Penthouse Pet (ספטמבר 1984)  פרס XRCO (1986) 
 https://www.tracilords.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
טרייסי לורדס (באנגלית: Traci Lords; נולדה ב-7 במאי 1968) היא שחקנית וזמרת אמריקאית. היא התפרסמה לראשונה באמצע שנות השמונים של המאה ה-20, כאשר בהיותה קטינה הופיעה באופן לא חוקי בסרטים פורנוגרפיים ובמגזין פנטהאוז (היא הייתה בת 15 וחצי בסרטה הראשון), ולאחר מכן הפכה לשחקנית טלוויזיה וסרטי בי מוביז.
ביוגרפיה

לורדס נולדה בסטיובנוויל, אוהיו בשם נורה לואיז קוזמה ללואיס, מהגר יהודי מאוקראינה ופטרישיה, נוצרייה ממוצא סקנדינבי. קיימות שתי גרסאות שונות לסיבה שבגינה בחרה לורדס את שם הבמה שלה: על פי גרסה אחת, השם נבחר כמחווה לדמות של טרייסי לורד בסרט "סיפור פילדלפיה", אותה גילמה קתרין הפבורן. על פי הגרסה השנייה, השם "טרייסי לורדס" הורכב משמה הפרטי של חברתה הטובה ביותר בתיכון, טרייסטי, ומשם המשפחה של השחקן אותו העריצה, כוכב הסדרה "הוואי חמש אפס" ג'ק לורד, בתוספת האות ס' בסופו.
בגיל 12 ברחה מאביה האלכוהוליסט והאלים לקליפורניה, ביחד עם אמה ושלוש אחיותיה. בשנת 1983 החלה את לימודיה בתיכון רדונדו, אך תוך זמן קצר הרתה, עברה הפלה אותה מימנה בעצמה, סבלה מהתמוטטות עצבים וברחה מהבית.
פרשת הפורנוגרפיה > התרמית

לאחר שברחה מהבית, עברה לורדס להתגורר עם החבר לשעבר של אמה, ששימש לכאורה אביה החורג. בסיועו ובאמצעות רישיון נהיגה מזויף שבו צוין שהיא בת 22, הערימה לורדס על מעסיקיה ופילסה דרכה לפורנוגרפיה, למרות שידעה שיבוא יום והתרמית שלה תיחשף ותעורר סערה ציבורית גדולה. היא החלה בקריירה של שחקנית פורנוגרפיה בהיותה בת 15 וחצי בלבד. את צעדיה הראשונים בתעשייה עשתה לורדס בסוכנות הפורנוגרפיה הנודעת "World Modeling" של ג'ים סאות'.
זמן קצר לאחר מכן דגמנה עבור מגזינים פורנוגרפיים, הידוע שבהם הוא המגזין פנטהאוז. לורדס הייתה "נערת האמצע" של גיליון ספטמבר 1984, שהיה אחד הגיליונות הנמכרים ביותר בהיסטוריה של המגזין, בזכות תמונות העירום של מיס אמריקה דאז ונסה ויליאמס, שצולמו בתחילת קריירת הדוגמנות שלה ופורסמו בגיליון זה. הגיליון כלל גם תמונות עירום של לורדס, ועם חשיפת התרמית הגיליון הפך לשנוי במחלוקת וכיום הגיליון המקורי אסור להחזקה בארצות הברית, כיוון שהוא נחשב לפורנוגרפיית ילדים (כמו כמעט כל סרטי הפורנוגרפיה בהם השתתפה).
המעבר להשתתפות בסרטי פורנוגרפיה קשים היה מהיר. הסרט "!What Gets Me Hot" (בתרגום חופשי: "מה שמחרמן אותי!") נחשב לסרטה הרשמי הראשון מסוגה זו, ואחריו הגיעו שני סרטים נוספים שצולמו במחצית הראשונה של 1984, עוד בטרם מלאו לה 16 - "The Sex Godess" ("אלילת המין") ו"Talk Dirty to Me Part III" ("דברי אלי מלוכלך חלק שלישי"), שהיה פארודיה פורנוגרפית על הסרט "ספלאש". המראה החיצוני הצעיר אך המשכנע שלה והופעתה המינית המוקצנת מאוד העלו אותה לדרגת כוכבת תוך זמן קצר. עד הגיעה לגיל 18, לורדס הספיקה להופיע בכ-100 סרטים פורנוגרפיים. עם זאת, בספרה האוטוביוגרפי טענה לורדס שכ-80 מאותם סרטים היו בעצם אוספים, שהורכבו משאריות שנותרו בחדר העריכה, ומסצנות שנערכו מחדש מתוך 20 הסרטים המקוריים שבהם אכן השתתפה. כמו כן, בעקבות הסכם שנערך עמה להפצת 3 סרטים פורנוגרפיים, ייסדה לורדס חברת סרטים פורנוגרפית משלה בשם "Traci Lords Company". החברה הפיצה את הסרטים "Traci Takes Tokyo" ("טרייסי באה לטוקיו"), הפקה אמריקאית-יפנית מסוגת "סרט ורוד" בה השתתפה גם השחקנית היפנית קאיוקו אייזומה (כוכבת הסרט הוורוד "Daydream" מ-1981, הנחשב לסרט הפורנוגרפיה היפני הראשון), ו"Beverly Hills Copulator" ("אוגד בוורלי הילס") שהיה הסרט האחרון בו השתתפה לורדס טרם גילוי התרמית שביצעה, ובו נעשה שימוש חוזר בסצנה הלסבית של לורדס ואייזומה מתוך הסרט הקודם. הסרט השלישי, "Screamer" ("צרחן"), לא הופץ ונגנז.
כמו שאר כוכבות הפורנוגרפיה באותה תקופה, עבור השתתפותה בסרטים קיבלה לורדס משכורת והזכויות על הסרטים (למעט אלו של חברת "Traci Lords Company") לא היו בבעלותה. לפי האוטוביוגרפיה שלה, היא הרוויחה בסך הכל 35,000 דולר מכל הסרטים, כולל ה-5,000 דולר שקיבלה עבור צילומיה ל"פנטהאוז". את רוב הרווחים היא בזבזה על שכר דירה ורכישת סמים אסורים, ובשאר השתמשה כדי לקנות לעצמה מכונית מסוג שברולט קורבט בצבע שחור.
התחלה חדשה

לאחר הפרשה, לורדס עברה לשחק בסרטי מיינסטרים הרבה פחות פרובוקטיביים והופיעה במספר סרטי בי מובי. בגיל 18 החלה לורדס ללמוד במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע, וזמן קצר לאחר מכן כיכבה בסרט "Not of This Earth". ב-1990 השתתפה בסרטו של ג'ון ווטרס "נער שוליים" ("Cry Baby"), לצדו של ג'וני דפ. ב-1994 חזרה לעבוד פעם נוספת עם ג'ון ווטרס, ושיחקה לצדה של קתלין טרנר בסרט "אמא סדרתית". ב-1998 שיחקה בסרט "בלייד", בכיכובו של וסלי סנייפס. בשנת 2008 עוררה הדים כשהופיעה (בתפקיד באבלס) בסרטו של קווין סמית', "זאק ומירי עושים פורנו", שכן לורדס כבר התנערה מעברה בפורנוגרפיה וכן משום שבסרט היא מופיעה לצדה של קייטי מורגן (בתפקיד סטייסי), בעצמה שחקנית פורנוגרפיה.
בנוסף להשתתפותה בסרטים, לורדס הופיעה גם בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה רבות, בהן "נשואים פלוס" (2 פרקים), "מקגייוור", "הרקולס", "בנות גילמור", "ויל וגרייס" ו"רוזאן". תפקידים קבועים ומשמעותיים יותר היו לה בסדרות "מלרוז פלייס" (שם גילמה את ריקי), "פרופיילר" (בתפקיד שרון לשר), ובסדרת המדע הבדיוני בהפקתו של פרנסיס פורד קופולה, "הגל הראשון", שם גילמה את דמותה של ג'ורדן ראדקליף.
ב-2003 פרסמה לורדס את האוטוביוגרפיה שלה, "טרייסי לורדס: מתחת להכל", שנכנסה לרשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס", וזכה לתגובות מעורבות עקב נושא השתתפותה בתעשיית הפורנוגרפיה הבא לידי ביטוי בספר. עוד באותה שנה, כתבה וביימה סרט קצר בשם "Sweet Pea", שהופק על ידי חטיבת הסרטים העצמאיים של אולפני פוקס והוקרן במספר פסטיבלי סרטים במהלך 2005. הסרט מבוסס באופן חלקי על חוויה שתוארה באוטוביוגרפיה שלה, ועוסק בהתמודדותה של נערה בגילאי העשרה, שנאנסת על ידי החבר שלה.
בשנת 2007 כיכבה בסיטקום הבלשים "אנדי בארקר, בלש פרטי" ברשת NBC; הסדרה בוטלה לאחר שישה פרקים.
בשנת 2008 שיחקה בדרמה העצמאית "השם שלך כאן" לצד טארין מנינג. בשנת 2012 גילמה את פיליס בסרט האימה "חתכים".
קריירה מוזיקלית

בשנות התשעים של המאה ה-20 החלה לפתח גם קריירה כזמרת. ב-1992 תרמה את קולה לסינגל "Little Baby Nothing" של להקת מאניק סטריט פריצ'רס. בהמשך הופיעה במספר וידאו קליפים של זמרים ולהקות. ב-1995 הוציאה את אלבומה הראשון והיחיד עד כה, שנקרא "1000 Fires", בשיתוף פעולה עם ג'ונו ריאקטור ועם מייק אדוורדס מלהקת Jesus Jones. הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Control", זכה להצלחה בארצות הברית ובבריטניה, הגיע למקום הראשון במצעד הדאנס האמריקאי של המגזין "בילבורד", והגרסה האינסטרומנטלית שלו נכללה בפסקול הסרט מבוסס משחק המחשב "מורטל קומבט". הסינגל השני מתוך האלבום, "Fallen Angel", העוסק בחוויות אונס, הגיע למקום ה-11 במצעד הדאנס האמריקאי. לורדס חזרה לסצנת המוזיקה ב-2004, כשהוציאה את הסינגלים "Sunshine" ו-"Walking In L.A". ב-2007 פרסמה סינגל נוסף, "Come Alive".
חייה האישיים

בשנת 2002 התחתנה לורדס עם ג'ף לי. ב-10 באוקטובר 2007 ילדה את בנה הבכור, ג'וזף גונאר.
עטיפת אלבומה של לורדס משנת 1995
הג'וב האיטלקי (2003)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  הג'וב האיטלקי 
 בימוי:  פ. גארי גריי
 הופק בידי:  דונלד די ליין
 תסריט:  דונה פאוארס ויין פאוארס טרוי קנדי מרטין
 עריכה:  ריצ'רד פרנסיס ברוס (אנ') כריסטופר רוס(אנ')
 שחקנים ראשיים:  מארק וולברג דונלד סאת'רלנד אדוארד נורטון שרליז ת'רון סת' גרין מוז דף ג'ייסון סטיית'האם.
 מוזיקה:  ג'ון פאוול
 צילום:  וואלי פפיסטר
 מדינה:  ארצות הברית, צרפת, הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  פרמאונט, דונלד דה ליין 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  11 במאי 2003 בפסטיבל הסרטים טרייבקה ארצות הברית30 במאי 2003
 משך הקרנה:  110 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית רוסית איטלקית
 סוגה:  סרט שוד, סרט פעולה, סרט בלשי 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס, קליפורניה 
 תקציב:  60,000,000 דולר
 הכנסות:  176,070,171 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   italianjob
 www.italianjobmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
הג'וב האיטלקי (באנגלית: The Italian Job) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2003, בבימויו של פ. גארי גריי ובכיכובם של מארק וולברג, שרליז ת'רון ואדוארד נורטון. הסרט הוא חידוש לסרט בכיכובו של מייקל קיין באותו שם משנת 1969, וכמוהו, הוא עוסק בכנופיית שודדים הגונבת מטילי זהב ונבגדת על ידי אחד מחבריה. למרות השם המשותף, העלילה והדמויות שונים בין סרט המקור לחידוש, וגריי תיאר את הסרט כ"מחווה לסרט המקור".
רוב הסרט צולם בוונציה שבאיטליה ובלוס אנג'לס. ה"ג'וב האיטלקי" יצא לאקרנים ב-30 במאי 2003, וגרף בקופות כ-176 מיליון דולר. הביקורות היו ברובן חיוביות והושם דגש בעיקר על סצנות הפעולה המוצלחות. לסרט תוכנן סרט המשך כבר מ-2004 אולם הוא טרם יצא.
עלילה

ג'ון ברידג'ר (דונלד סאת'רלנד) הוא פורץ כספות בדימוס. לאחר שהפסיק את עבודתו במשך מספר שנים, מתקשר אליו צ'ארלי קרוקר (מארק וולברג), ומציע לו להצטרף בחזרה לחבורת השודדים, לביצוע שוד גדול של מטילי זהב בוונציה שבאיטליה. צ'ארלי מתכנן את השוד לפרטים והשוד מוכתר כהצלחה. לאחר שששת החברים חוגגים יחדיו את הצלחת המבצע, בוגד אחד החברים, סטיב - ובסיוע מספר חברים הוא הורג את ג'ון ברידג'ר, ובחושבו כי גם שאר חברי החבורה נהרגו, הוא גונב את כל מטילי הזהב בשווי 35 מיליון דולר.
השודדים מהחבורה המקורית, וביניהם צ'ארלי, אשר שרדו את מעשה הבגידה של סטיב מחליטים לנקום את נקמתם ואת נקמתו של ג'ון, שהיה חביב על כולם. הם מנסים לגייס את עזרתה של בתו של ג'ון, סטלה, אשר במקצועה פורצת כספות מומחית. בתחילה מסרבת סטלה להצטרף לחבורה, אך לבסוף, גוברים רגשות הנקמה שלה על רצח אביה, והיא מסכימה להשתתף.
חבורתו של צ'ארלי עוקבת אחרי סטיב שבינתיים מנסה להיפטר מהזהב ומוכר אותו לסוחר זהב. לאחר שסוחר הזהב מתעניין במקורו של הזהב ומגלה כי מקורו בשוד, רוצח אותו סטיב על מנת למנוע אפשרות של גילוי הפשע. בן דודו של הנרצח, חבר בכנופיה של אוקראינים, רוצה לנקום את מותו של בן דודו. הוא חושד בצ'ארלי שנאלץ להתמודד איתו ולשכנע אותו שסטיב הוא הרוצח. לאחר מעקב של מספר ימים, מתכננים החברים את תוכנית הפעולה. סטלה, בזהות בדויה, קובעת עם סטיב דייט, במטרה לא להגיע, ובזמן שהוא מחכה לבואה במסעדה - לפרוץ יחד עם שאר החברים לביתו ולגנוב את הזהב מהכספת.
התוכנית משתבשת בשל מסיבה שעורך שכנו של סטיב באותו הערב. סטלה נאלצת להגיע לפגישה עם סטיב, ובמהלך הפגישה מגלה סטיב מי היא באמת ומהם מניעיה. על פי סימן שלה - נכנסים כל שאר החבורה למסעדה וסטיב נוכח לדעת שהם לא מתים, וכי הם פועלים כדי לנקום בו.
סטיב מבין שהם יודעים את מיקומה של הכספת שלו ומחליט להעביר אותה, החבורה עוקבת אחריו בעזרת כישוריו של לייל (סת' גרין), גאון מחשבים. לייל פורץ למערכת הבקרה של הרמזורים בלוס אנג'לס וכך ניתן לעקוב אחר המשאיות בשידור חי וגם לשלוט ברמזורים וליצור פקקי תנועה. בינתיים צ'ארלי, סטלה, רוב היפה (ג'ייסון סטיית'האם) המומחה המכני, ו"אוזן שמאלית" (מוס דף), המומחה החצי חירש לחומרי נפץ וייצור פצצות, נוסעים במהירות בשלוש מכוניות מיני קופר אל תוך תחנת הרכבת התחתית ויורדים לתעלת הרכבת. לייל שולט במערכת הבקרה של הרכבת מה שנותן לאחרים מרווח זמן לפוצץ את הכביש שמתחת למשאית עם הכספת, לפתוח את הכספת ולשדוד את הזהב בחזרה.
סטיב שעוקב אחריהם כל הזמן במסוק, עורך מרדף במכונית, ומצליח לעכב את צ'ארלי שבורח ממנו, סטיב שודד מכונית ורודף אחריו עד למקום המפגש של החבורה. סטיב משכנע את עובד הרכבת לשתף איתו פעולה., אך בדיוק כשהאחרון משתכנע, מופיעה כנופיית האוקראינים. סטיב מנסה לשכנע אותם לשחרר אותו על ידי שוחד בזהב, אך האוקראינים כבר עשו הסכם עם צ'ארלי. הם לוקחים את סטיב והחבורה נוטלת את הזהב שהרוויחו בחזרה, ומרימה כוסית לזכרו של אביה של סטלה. במהלך כתוביות הסיום, מוצג כל אחד מהחברים כשהוא מתענג עם כספו, וצ'ארלי כשהוא חי עם סטלה ברידג'ר.