המהפכה הצרפתית
המלך והאספה המכוננת > משבר הכמורה

האספה, שרבים בה דבקו בדברי רוסו נגד כל סוג של קורפורציה, דחתה הפרדת דת ומדינה בסגנון האמריקני מפני שראתה בכך יצירת מסגרת מחוץ לאומה המאוחדת. תחת זאת, ניסתה להכפיף את הכנסייה לסדר החדש. ב-13 בפברואר 1790 בוטל המעמד החוקי של מסדרי הנזירות והם הפכו לוולונטריים. ב-29 במרץ גינה האפיפיור פיוס השישי בחשאי את הצהרת זכויות האדם והאזרח, על הבטחתה לחופש דת. ב-14 באפריל דחתה האספה ניסיון נוסף להכריז על הקתוליות כדת הרשמית של המדינה, שקודם על ידי הציר כריסטוף גרל. 292 תומכי ההצעה, ברובם מהאצולה והכמורה לשעבר, התארגנו בקואליציה ארעית שכונתה "מועדון הקפוצ'ינים". אף שנכשלו שוב ושוב בבלימת רפורמות, עוררו את זעם השמאל.
המתח הדתי התעורר גם במקומות אחרים. המהפכה היטיבה מאוד עם ההוגנוטים, שהיו מיעוט מופלה. בנים ובמונטובן מילאו תפקיד מרכזי בהפיכות יולי-אוגוסט ובארגון המשמר הלאומי. המתיחות התפוצצה בנים בין 13 ל-17 ביוני בקרבות רחוב שעלו ב-300 הרוגים, בהם ניצחו ההוגנוטים. במקביל, תושבים רבים במובלעות האפיפיוריות של ונסן ואביניון תבעו סיפוח לצרפת, וביוני פרצה מלחמת אזרחים.
ב-29 במאי החלו דיונים על חוקה אזרחית לכמורה, שנועדה להחליף את קונקורדט 1516. היא הסדירה סולם שכר וקבעה שכמרים ייבחרו בידי האזרחים בתחום כנסיותיהם ובישופים ייבחרו על ידי הכפופים להם. היוזמה באה מתוך המעמד הראשון-לשעבר, מדמויות כמו האב אנרי גרגואר שאהדו את רעיונות היאנסניזם. הקפוצ'ינים הזדעקו כבר בהתחלה, אך הבינו שהם במיעוט ונסוגו מהדיונים בשאלה ב-2 ביוני, בסימן מבשר רעות לנכונות השמרנים להסכין עם המהפכה.
בליל 19 ביוני הייתה באספה נוכחות דלילה. ז'אן-בטיסט קלוץ ("אנכארסיס"), נשא נאום נלהב על השחרור משעבוד; הציר ז'וזף-מארי למבֶּל העלה אז הצעה להפקיע את כל תוארי האצולה וסממניהם הנלווים. מבחינה מעשית וחוקית, המעמד השני כבר חדל להתקיים, אך מדובר היה בכל זאת במחווה חשובה. לה פאייט (שעדיין נחשב רדיקלי יחסית), אלכסנדר דה לאמט, דה שפלייה ואחרים ממחנם עלו בזה אחר זה לנאום בעד למבל. היסטוריונים הניחו שהעניין תוכנן מראש בדומה ל-4 באוגוסט, אם כי אין לכך ראיות. הצעד היה בלתי-צפוי והפתיע את דעת הקהל, שעדיין בידלה בין המוני בעלי-התארים העניים ל"אריסטוקרטים" הגדולים ורחשה כבוד למושג האצולה. בני המעמד השני-לשעבר הגישו מחאות נזעמות אך היו חסרי אונים. ראבו סנט-אטיין כתב בשלהי 1792 ש-19 ביוני היה המועד בו ”רוב האצולה נעשתה לאויב מושבע של המהפכה.” ז'וזף-מישל סֶרְבַן (צר'), אחד התועמלנים הפטריוטים החשובים שאפילו דמולן הקיצוני העריץ, התנער מהעקרונות הדמוקרטיים שקידם בעבר ולבסוף היגר לשווייץ. אצילים-לשעבר רבים אחרים, כמו פול בראס, נותרו במדינה והמשיכו לפעול ולהתקדם במנגנון החדש. חלק מהם אף היו או נעשו מאוחר יותר למהפכנים רדיקלים. כמו כן, ההשפעות בפועל של החקיקה לא היו אחידות כלל: באזורים רבים שמרו האצילים-לשעבר על בכורתם המעמדית ורכושם במידה ניכרת.
לואי ושריו ביקשו בינתיים את הסכמת האפיפיור המשתהה לחוקה. הם הניחו כי יבלע אותה כמו שספג את מדיניות יוזף השני. המלך אשרר את החוקה ב-24 באוגוסט, אך הכמורה הצרפתית היססה מלפעול לפיה בטרם נשמעה דעת רומא. האספה המכוננת לא המתינה והתקנות נאכפו. בעוד שהכמורה הבליגה בעבר ורבים מזוטריה תמכו לפחות בחלק מהמהלכים, היא לא הייתה נכונה להסכין עם חתירה תחת הדת ורבים מאנשיה הכשילו את הרפורמה. הרוב במכוננת נזעם. ב-27 בנובמבר נקבע שעל הכמרים להישבע לנהוג לפי החוקה החדשה והסרבנים יפוטרו. המלך, שהובך משתיקת האפיפיור, הסכים. ויליאם דויל כתב על האירועים: ”זו הייתה טעותה הגדולה ביותר של המכוננת... בפעם הראשונה, אולצו אזרחים לבחור אם הם בעד או נגד המהפכה.” בסך הכול, חצי מהכמרים נמנעו מלהישבע. רק שבעה בישופים הסכימו ובכך אפשרו את שימור שלשלת הסמיכה ולגיטימציה לכנסייה החוקתית הנפרדת שהמהפכנים נאלצו להקים. בפריז, התפרצו רדיקלים לכנסיות והתפרעו.
לואי עצמו הוסיף לשמור אמונים לרומא, והוא ומשפחתו השתתפו רק במיסות שנערכו על ידי כמרים סרבנים. רק במרץ 1791 שבר פיוס את שתיקתו והורה לסרב לשבועה. כעשירית מאלה שכבר נדרו לציית לה חזרו בהם. הקרע בין הכנסייה לצרפת המהפכנית הושלם עם סיפוח רשמי של ונסן ואביניון. הכוחות האנטי-מהפכניים, שעד אותה עת היו מוגבלים לחצרו של ארטואה – הלה, לנוכח פייסנותו של אחיו המלך, הבהיר ליועצו קאלון ש”עלינו לשרת את הוד מעלתם, למורת רוחם” – זכו לתנופה אדירה: סוכניו של הרוזן הצליחו להוביל שני ניסיונות מרד כושלים בנים ובעמק הרון.