stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כיכר העצמאות (עפולה)
במדינת ישראל

בשנת 1952 החליטה המועצה המקומית להסב את שם הכיכר ל"כיכר העצמאות". שמו של אנדרוס הועתק אז לחורשה שהייתה על אדמת בית הקברות לשעבר של הכפר איל פולה וניתן לה השם "חורשת אנדרוס" וברבות הימים היא הפכה למגרש חנייה עירוני.
בשנות המדינה הראשונות נערכה בכיכר בערב כל יום עצמאות חגיגה מרכזית ולמחרת נערכו בה עצרות ומצעדים. באמצע שנות החמישים גברה ההזנחה של הכיכר עד כי בשנת 1956 התקשרה המועצה המקומית עם אדריכל שעיצב את הכיכר וקישט אותה בדשאים וצמחים. בשנות השבעים נבנתה בכיכר בריכת נוי.
שיקום הכיכר

בשנת 2015 החלה עיריית עפולה לשדרג את הכיכר וסביבתה. תחילה הותקנו לכל אורך שדרות ארלוזורוב שרשראות של נורות חשמל קטנות שנכרכו סביב דקלי הוושינגטוניה, ולאחר מכן חוברה השדרה לכיכר, והשדרה והכיכר הפכו ליחידה רציפה אחת. הריצוף הישן בכיכר הוחלף ברצפת עץ חומה ובמרכז הכיכר חזרה לפעול מזרקה חדשה. הגינון בכיכר הושלם וריהוט גן חדש הותקן בה. הכיכר המשוקמת, ששטחה 2,000 מ"ר, נחנכה בינואר 2017 ועדיין נותרו בה לביצוע החלפת שני קיוסקים ישנים שהיו על הכיכר בשני קיוסקים חדשים המתוכננים באופן דקורטיבי ומותאמים לסגנון בו שודרגה הכיכר. אחד מהם הוקם כבר והאחר נמצא בתהליך הקמה. כמו כן מתוכנן להוסיף למזרקה הקיימת מערכת תאורה צבעונית שתפעל במופעי מים צבעוניים בכיכר.
הערות שוליים

↑  חורשה בגליל ורחבה בעפולה ע"ש אנדרוס, דבר, 4 באוקטובר 1937
↑  הסבת השם לכיכר העצמאות, דבר, 3 באפריל 1952
↑  כיכר העצמאות וחורשת אנדריוס, הצופה, 11 ביוני 1956
↑  יניב אעידן, חשיפה ראשונה: המזרקה החדשה במרכז העיר עפולה, אתר "עמקניוז", 19 בינואר 2017
תהלוכת כבאי עפולה בכיכר בתקופת המנדט עם דגל בריטניה והדגל העברי
עצרת ילדים בכיכר בבוקר שלאחר החלטת החלוקה
מצעד אחיות בכיכר העצמאות בעפולה ביום העצמאות בראשית תקופת המדינה
לצאת מדיכאון (אלבום)

| --- | --- |

 אלבום אולפן מאת יגל אושרי
 יצא לאור:  19 בנובמבר 2024
 שפה:  עברית
 אורך:  30 דקות
 חברת תקליטים:  ליאם הפקות
לצאת מדיכאון הוא אלבום הבכורה של הזמר יגל אושרי, שיצא לאור ב-19 בנובמבר 2024 בהוצאת חברת התקליטים ליאם הפקות. רוב הפקת האלבום נחלק בין אושרי, אופיר כהן ושמעון יחיא.
סינגלים שיצאו לפני צאת האלבום

לפני צאת האלבום הופצו לרשת ולרדיו חמישה סינגלים מתוך האלבום.
לצאת מדיכאון
שיר הנושא של האלבום הנוכחי, יצא ב-15 באוגוסט 2023, כתבו והלחינו אושרי ואופיר כהן ועיבדו שמעון יחיא וכהן.
חברים
ב-16 בינואר 2024, יצא הסינגל השני מתוך האלבום, אותו כתבו גם אושרי וכהן ועיבדו יחיא וכהן.
תפילה
ב-5 במרץ 2024, יצא הסינגל השלישי מתוך האלבום, שיצא כדואט עם הזמרת ענבל ביבי, אותו כתבו והלחינו ביבי ואושרי ועיבד צוק אלגזי (Zooki).
להאמין
ב-31 במרץ 2024, יצא הסינגל הרביעי מתוך האלבום, אותו כתבו והלחינו מורן דוד ואליאור רביד ועיבדו רון בקאל ושאולי יצחק.
אני אשמור עלייך
ב-16 ביולי 2024, יצא הסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום, אותו כתב אושרי, הלחינו אושרי ושי פורטוגלי ועיבד גיא דאן.
רשימת רצועות

| מס' | שם | מילים | לחן | משך |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | מי ייתן  | יגל אושרי, לידור ויצמן וסתיו נחמיאס | אושרי, ויצמן ונחמיאס | 3:25 |
| 2. | למה לך ללכת  | יגל אושרי, אורי שכיב, בר ליסבודר ויהונתן הרלב | שכיב | 2:51 |
| 3. | שלום עולמי  | אושרי | אושרי וינון יהל | 3:01 |
| 4. | לא כדאי לך  | אושרי, אלמוג קריאף ובן שלף | אושרי, קריאף ושלף | 2:39 |
| 5. | לילה אחד בלבד  | אושרי ואלון פרץ | אושרי ופרץ | 3:13 |
| 6. | חברים  | אושרי ואופיר כהן | אושרי וכהן | 4:00 |
| 7. | אני אשמור עלייך  | אושרי | אושרי ושי פורטוגלי | 3:33 |
| 8. | להאמין  | מורן דוד ואליאור רביד | דוד ורביד | 3:14 |
| 9. | תפילה (דואט עם ענבל ביבי)   | אושרי וביבי | אושרי וביבי | 3:02 |
| 10. | לצאת מדיכאון  | אושרי וכהן | אושרי וכהן | 3:09 |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 30 דקות |
יריעה אלגברית אפינית

במתמטיקה, ובמיוחד בגאומטריה אלגברית, יריעה אלגברית אָפִינית היא קבוצת האפסים המשותפים של אוסף פולינומים נתון. יריעות אלגבריות אפיניות הן אבני הבניין מהן נבנות יריעות אלגבריות שמהוות אובייקט מרכזי הנחקר במסגרת הגאומטריה האלגברית הקלאסית.
הגדרה פורמלית

נניח כי k הוא שדה סגור אלגברית, ונסמן ב \,\mathbb {A} ^{n} את המרחב האפיני ה-n-ממדי - אוסף ה-nיות של איברים מ-k, כלומר  \,k^{n}. ניתן לראות באיבר f בחוג הפולינומים ב-n משתנים  \,k[x_{1},\dots ,x_{n}] פונקציה  f:\,\mathbb {A} ^{n}\rightarrow k. בהינתן תת-קבוצה  \,S\subset k[x_{1},\dots ,x_{n}], נגדיר את אוסף האפסים המשותפים של S על ידי:
 \,{\mathcal {V}}(S)=Z(S)=\{x\in \mathbb {A} ^{n}:\forall f\in S,f(x)=0\}
תת קבוצה V של  \,\mathbb {A} ^{n} תקרא יריעה אלגברית אפינית אם  \,V=Z(S) עבור קבוצה  \,S\subseteq k[x_{1},\dots ,x_{n}] כלשהי.
הגדרה פורמלית > יריעות אי-פריקות

יריעה אלגברית אפינית שאינה ריקה V תקרא אי-פריקה אם לא ניתן להציגה כאיחוד של שתי יריעות אלגבריות אפיניות לא ריקות שונות. 
בעבר היה נהוג להשתמש בשם יריעה רק עבור יריעות אי-פריקות. טרמינולוגיה זאת עדיין נמצאת בשימוש במקורות מסוימים. כאשר משתמשים בה, נהוג לקרוא ליריעות אלגבריות שאינן בהכרח אי-פריקות "קבוצות אלגבריות".
הגדרה פורמלית > טופולוגית זריצקי

על יריעות אפיניות ניתן להגדיר טופולוגיה (הנקראת טופולוגית זריצקי) בצורה טבעית על ידי כך שמכריזים על כל הקבוצות האלגבריות להיות קבוצות הסגורות.
בהינתן תת-קבוצה V של  \,\mathbb {A} ^{n}, נגדיר את הקבוצה (I(V להיות אוסף כל הפולינומים המתאפסים בכל V, כלומר:
 \,{\mathcal {I}}(V)=\{f\in k[x_{1},\dots ,x_{n}]:\forall x\in V,f(x)=0\}
זהו אידיאל בחוג  \,k[x_{1},\dots ,x_{n}].
V סגורה אם ורק אם 
 V={\mathcal {V}}({\mathcal {I}}(V))
חוג הקואורדינטות והממד של יריעה

ניתן להראות כי קבוצה אלגברית אפינית V היא אי פריקה אם ורק אם (I(V הוא אידיאל ראשוני. עבור יריעה אלגברית אפינית V, לחוג המנה  \,k[x_{1},\dots ,x_{n}]/{\mathcal {I}}(V) קוראים חוג הקואורדינטות של V. מאחר שבמקרה זה (I(V הוא אידיאל ראשוני, הרי שחוג הקואורדינטות של V הוא תחום שלמות.
הממד של יריעה אלגברית V מוגדר להיות ממד קרול של חוג הקואורדינטות של V. הממד של המרחב האפיני ה-n ממדי (כלומר של  \,\mathbb {A} ^{n}) הוא בדיוק n.
מכיוון שעבור זוג פולינומים  \,f,g\in k[x_{1},\dots ,x_{n}] מתקיים כי  \,f-g\in {\mathcal {I}}(V) אם ורק אם לכל  \,x\in V מתקיים  \,f(x)=g(x), הרי שניתן לראות באיברי חוג הקואורדינטות של V פונקציות המוגדרות על V.
מורפיזמים  של יריעות אלגבריות

מורפיזם  בין שתי יריעות אלגבריות  X\subset \mathbb {A} ^{n} ו  Y\subset \mathbb {A} ^{m} הוא העתקה פולינומית בין המרחבים האפינים   \mathbb {A} ^{n} ו  \mathbb {A} ^{m} (זאת אומרת  m פולינומים ב  n משתנים) שמעבירה את  X ל- Y.
יריעות אלגבריות X ו-Y נקראות איזומורפיות אם קיימים מורפיזימים   f:X\to Y ו- g:Y\to X כך ש- g\circ f=\mathrm {id} _{X} ו- f\circ g=\mathrm {id} _{Y}, כלומר: הרכבתם מניבה את מורפיזם הזהות על כל  יריעה בהתאמה. באופן דומה, אם קיימות קבוצות פתוחות לא ריקות  U\subseteq X ו V\subseteq Y ומורפיזמים  f:U\to V,g:V\to U כך ש  f\circ g=1_{V},g\circ f=1_{U} אז היריעות X ו-Y נקראות שקולות בי-רציונלית.
ראו גם

ספקטרום (גאומטריה אלגברית)
משפט האפסים של הילברט
יריעה קוואזי-פרויקטיבית
יריעה אלגברית פרויקטיבית
יריעה קוואזי-אפינית
יריעה פרידה
יריעה שלמה
יריעה טורית
לקריאה נוספת

G. Kempf, Algebraic Varieties. Cambridge University Press, 1993
Hartshorne, Robin (1977), Algebraic Geometry, vol. 52, Springer-Verlag ,New York, Graduate Texts in Mathematics, ISBN 978-0-387-90244-9
Milne, Algebraic geometry
השראה

ערך זה עוסק בתופעה פסיכולוגית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
השראה היא פעולה במסגרתה חווה ההשראה מקבל קלט כלשהו, בדרך כלל מאחד מחמישה חושים, בעזרתו הוא מצליח לבצע פעולה הנובעת ממצב תודעה גבוהה יותר, כאשר לעיתים הפעולה היא עצם ההיכנסות למצב השראתי.
תוצר נוסף של פעולת ההשראה יכול להיות למשל אינטואיציה, במסגרתה בעקבות השראה, החווה אינטואציה מצליח לקבל ולפענח מסרים תוך-אישיים (להשיג ידע) ללא חשיבה רצונית.
השראה יכולה להגיע מתוך שלל אפשרויות, וישנם אנשים אשר לומדים באופן אקטיבי להכניס עצמם להשראה, למשל על ידי מוזיקה התפעמות דתית, או סמים (או שילוב מהנ"ל).
אמנים רבים משתמשים בשיטות השראה שונות בשביל להיות יצירתיים וליצור את אומנותם.
בתנ"ך בספר מלכים מסופר על חבורות בני-נביאים, שהתלמדו להתנבא, והגיעו למצב של אקסטזה ונבואה על ידי ניגון בכלי זמר.
שיטות לקבלת השראה כוללות גם למידת ידע חדש, מדיטציה, ריקוד תנועה ועוד.
הפסיכולוגים טוד מ. ת'ראש ואנדרו ג'יי. אליוט ציינו שלושה היבטי ליבה להשראה: זימון, התעלות, ומוטיבציית גישה.
ראו גם

מוזה
מרי אליזה הייויס

| --- | --- |

 לידה:  21 בפברואר 1848 
 פטירה:  24 בנובמבר 1898 (בגיל 50) 
 בן או בת זוג:  יו רג'ינלד הייויס 
 צאצאים:  Stephen Haweis, Hugolin Olive Haweis, Lionel Thomas Joy Haweis 
 
מרי אליזה הייויס, לבית ג'וי (באנגלית: Mary Eliza Haweis‏; 21 בפברואר 1848 – 24 בנובמבר 1898) הייתה סופרת בריטית. כבתו של צייר הז'אנר והדיוקנאות, תומאס מוסגרב ג'וי, היא הייתה ידועה במיוחד בזכות יצירות האמנות והכתיבה ספרותית שלה. בתחילת חייה התמקדה בעיקר בציור ורישום. עם זאת, לאחר הנישואין, היא התוודעה היטב לספרות ולהיסטוריה. היא כתבה ועיצבה את כריכות הספרים שלה. חלק מיצירותיה שפורסמו כוללות ג'פרי צ'וסר לילדים (1877), צ'וסר לבתי ספר (1881), אמנות היופי (1878), אמנות הלבוש (1879), אמנות הקישוט (1881) ואומנות משק הבית (1889), בתים יפים (1882), להבת אש (1897). ז'אנרי עבודתה כוללים עיתונות, פוליטיקה, פילוסופיה, מאמרים ורומנים בדיוניים. היא הייתה אחת הנשים המבריקות והמחוננות ביותר בזמנה, היא הפכה באופן טבעי לסלבריטאית בספרות ובאמנות.
ביוגרפיה

הייויס נולדה ברחוב סלואן, צ'לסי, לונדון, בשנת 1848, הבכורה מבין שתי בנות שנולדו לתומס מוסגרב ג'וי, ואליזה רוהדה ג'וי, לבית שפרט. אמה הייתה בתו של צ'ארלס ספרט, מסליסברי, שהתייחסה לבישוף ספרט, הדיקן מווסטמינסטר, איש כנסייה בולט בשלטון ג'יימס השני ואן. תומאס מוסגרב ג'וי, היה צייר מוערך מאוד, שהצטווה על ידי המלכה לצייר את ילדי המלוכה בשנת 1841. הוא גם עשה כמה תמונות עבור הנסיך אלברט ועבודתו זכתה לשבחים היא הוטבלה ב־25 בפברואר 1848 בכנסיית סנט סביור, קנזינגטון וצ'לסי.
מכיוון שבילדותה היו לה פנים יפות מאוד, מרי שימשה מודל ליצירות אביה. עם זאת, היא הייתה יותר מדוגמנית, היא גם הייתה החקיינית שלו. כמו אביה, היה לה כשרון טבעי לציור. אף על פי שלא קיבלה שום הכשרת ציור רשמית, היא צפתה באביה עובד בסטודיו שלו. כשציירה, הסיוע היחיד שקיבלה היה ההדרכה של אביה. מדי פעם הוא היה סוקר את עבודתה ומעיר. מכיוון שבגיל צעיר מאוד הציגה עין טובה לצבע, אביה שלח ציורים שלה לתערוכה כשהייתה בת שש או שבע.
בשנת 1866, בהיותה בת 18, הציגה ציור באקדמיה המלכותית לאמנויות בשם נעוריה, מיס מ' ג'וי. באותה שנה נפטר אביה, בגיל 54. תמונתה נקנתה ואיירה את אחד משיריו של ז'אן אינגלו. היא התחייבה גם לציור עבודות דיוקן. לאחר מות אביה, היא השלימה כמה מציוריו הלא גמורים. אף על פי שהצטיינה גם ברישום וגם בציור, היא גילתה גם כישרון ספרותי.
נישואיה ומשפחתה

כשהייתה בת שבע-עשרה או שמונה-עשרה, היא הפכה לחברה בקהילתו של הכומר יו רג'ינלד הייויס בסנט ג'יימס, ווסטמינסטר, וכתבה הערות על דרשותיו בעט ובנייר תוך כדי דיבורו. ב־30 בנובמבר 1867, שנה לאחר מות אביה, היא התחתנה עם הייויס בכנסיית סנט מרי, קילבורן. כנישואים צעירים הם התגוררו ברחוב וולבק, בסנט מרילבון 16, לונדון. נולדו להם ארבעה ילדים. בנם הבכור, רג'ינלד ג'וי, נפטר בינקותו בשנת 1869, אך שלושה ילדים נוספים שרדו: ליונל (נולד 1870), הוגולין אוליב (נולדה ב־1873) וסטיבן יו וילימס (נולד ב־1878), שגם הוא הפך לצייר. במפקד האוכלוסין באנגליה בשנת 1880, המשפחה מתועדת כמתגוררת ברחוב סנט ג'ונס ווד 34, סנט מרילבון עם מטפלת וטבחית.
מכיוון שהכומר יו רג'ינלד הייויס היה מטיף פופולרי, מרי אליזה הייויס ליוותה את בעלה בסיורי הטפה ביבשת ובצפון אמריקה. עד מהרה נסיעותיה בעולם הפכו לאירוע שנתי, מה שאפשר לה לבקר בגלריות אמנות גדולות רבות במדינות אירופה כמו צרפת, גרמניה ואיטליה. בשנת 1885 נסעה היא ובעלה לאמריקה, שם היה הכומר הייויס מרצה בבוסטון ומטיף באוניברסיטת הרווארד. בסופו של דבר, מטרתם הייתה להכיר את האזרחים האמריקאים במהלך שהותם בארצות הברית. השתתפותה של גברת הייויס בתערוכת שיקגו בשנת 1893 עשתה רושם גדול, בדיוקנה, שהוצג אחר כך בעיתון שיקגו הראלד.
קריירה וספרות

לאחר נישואיה המשיכה הייויס לצייר. עם זאת, היא חוותה הפרעות רבות שנגרמו כתוצאה מחובות חברתיות ומעניינים משפחתיים. בשלבים הראשונים של הקריירה שלה, היא הפיקה כמה חיתוכי עץ יפים למגזין Cassell, אותו ערך בעלה. בעלה הכומר היה גם סופר, של ספרות ילדים. היא החלה לאייר ולעצב את כריכות ספריו. במהלך נישואיה, היא העבירה את תחומי העניין שלה מאמנות לספרות.
היה בה שילוב נרחב של ידע באמנות, אופנה, היסטוריה וספרות. כדי להשלים את הכנסות משק הבית, היא כתבה עד מהרה ספרים בנושאים שמעניינים אותה. הייויס פרסמה כמה עבודות בנושאים הקשורים לעיצוב אמנות מימי הביניים והתקופה המודרנית, בדגש על הבנת הצופים וניצולם לשיפור הסביבה האמנותית. לעיתים קרובות היא עשתה שימוש חוזר בחומרים מפרסום אחד לפרסום אחר.
בזמנה הפנוי עסקה במחקרי עתיקים בקשר ליצירתו של ג'פרי צ'וסר, משורר וסופר אנגלי מימי הביניים. היא האמינה כי כל אחד שיש לו "אינטליגנציה מתונה ואוזן לקצב מוזיקלי" יכולים ליהנות משורותיו השיריות של צ'וסר. כאחת מתלמידיו הנלהבים ביותר, היא הפכה למספרת את סיפורי צ'וסר וכמה שירים קצרים באנתולוגיות המיועדים לילדים ולקוראים מבוגרים שאינם מלומדים. היא לא רק סיפקה תרגומים מודרניים ואיורים פרה-רפאליטיים של סצנות מפתח מהסיפורים, אלא כללה גם את סוג המנגנון הביקורתי שהיה זמין רק במהדורות המלומדות שפורסמו על ידי פרדריק ג'יימס פורניבל, וולטר וו. סקייט וריצ'רד מוריס. העיבודים שלה מילאו תפקיד בהרחבת הגישה הכללית לשירתו של צ'וסר ובקידום הקריאה במקור של אנגלית עתיקה.
בדרך כלל חתמה את שמה כגברת ה' ר' הייויס, וכתבה לראשונה את צ'וסר הידוע שלה לילדים: מפתח זהב (1877) אותו היא גם איירה בעצמה, ושילבה במיומנות גם את הידע שלה באמנות וגם את היכרותה עם הספרות. ספר זה הכיר לילדים בריטים את יצירותיו ומורשתו של צ'וסר. הספר היה מוערך מאוד בקרב הציבור, המהדורה הראשונה אזלה במהירות.
בשנת 1881 כלל סר ג'ון לובוק. את הספר ברשימת "מאה הספרים הטובים ביותר" לקריאה. ממש לאחר פטירתה של מרי הייויס, נשלח עותק של הספר למלכה.
עומק ההשכלה של הייויס בחרוזי צ'וסר (1884) משקף את הבנתה הקרובה את הטקסט שלו. כדי לחשוף את המסרים הנסתרים ביצירתו, היא הזמינה את עזרתם של חוקרים וכתבי יד רלוונטיים, התלבטה במשמעויות של מילים וביטויים, וחיפשה את מקורם בשפות אחרות. כתוצאה מעבודתה, הייויס הפכה לדמות מאוד ייחודית ומשמעותית ביותר. כמו כן, היא התבססה בעולמם הנשלט על ידי גברים של חוקרי צ'וסר במאה ה-19, שעדיין נתפסה כהשפעה חשובה בשמירת דמות צ'וסר בתודעה הציבורית בתקופה הוויקטוריאנית.
עיצוב הבית

מונעת מהעיסוק שלה בעיצוב, סגנון וסדר ביתי, היא פרסמה מספר ספרים בנושא קישוטים, לבוש וענייני משק בית. משנת 1880 היא כתבה מאמרים על בתים אמנותיים, שפורסמו לראשונה במגזין "המלכה", שנאספו אחר כך בספר. אף על פי שהיו לה משרתים והשתתפה באירועים חברתיים רבים, הכסף שלה לא היה בשפע והיא נאלצה לממן את אורח חייה באמצעות כתיבתה. אף על פי שהם נחשבו למעמד הביניים, לעיתים קרובות היא הציגה עצמה לאחרים כשייכת למעמד חברתי גבוה יותר בגלל השימוש בבגדיה החסכוניים מבחינה כלכלית אך האלגנטיים ומבדים מעולים. "היופי האישי הנדיר" ו"הלבשה הטובה "שלה גרמו לאנשים להאמין שהיא יכולה להרשות לעצמה בדים יקרים. סדרת הפרסומים של מרי אליזה הייויס על "עיצוב ביתי: אמנות היופי" (1878), המבוסס על מאמרים קצרים יותר שכתבה כמה שנים קודם לכן עבור "מגזין סנט פול", "אמנות הלבוש" (1879) ו"אמנות הקישוט" (1881), הפגינה את ידיעותיה בהיסטוריה הרחבה של האופנה והביעה את דעותיה לגבי הסכנות שאופנות מסוימות עלולות להוות לבריאות. היא הוציאה גם את "אמנות משק הבית: זר כלות" (1889), מדריך מעשי לניהול משק בית. לנשים שזה עתה נישאו.
חייה המאוחרים

במהלך עשר או חמש עשרה השנים האחרונות לחייה איבדה הייויס עניין בעיסוקיה האמנותיים; במקום זאת, היא התעניינה במטרות פילנתרופיות ובהרחבת הזכויות הפרלמנטרית לנשים, מלבד גורמים חברתיים אחרים הקשורים לאינטרסים ולהתקדמות כללית של נשים. היא הצטרפה למועדוני נשים וחוגים בהם נדונו אינטרסים של נשים. אף על פי שהיא לא אהבה את הדיבור בציבור, היא הפכה לדוברת ציבורית בעלת השפעה, אהובה על הקהל.
אחד מביקוריה החשובים ביותר היה ברומא, איטליה, שם פגשה כמה מהנשים המובילות בקרב האצולה הרומית שקידמו את תנועת האישה באיטליה. היא העריצה את המלכה מרגריטה על הטיפול והמאמצים למען נערות עובדות. משפחת הייויס התקבלה בברכה על ידי המלכה באופן אישי והוזמנה לביקור שבמהלכו התפעלה מרי אליזה הייויס מהארמון וחדריו. היא הייתה יראת כבוד מכל הצורות והצבעים היפים שנחשפה להם.
בשנותיה המאוחרות, כתבה הייויס גם מאמרים על בעלים ונשים, ובדקה במיוחד כיצד האישה עשויה "לשרוד" בצורה הטובה ביותר עם בעל השומר עליה. כמו כותבות רבות אחרות במאה התשע עשרה, היא פנתה לעיתונות, והוסיפה אופנה וביתיות לנושאי מדע, דת ופילוסופיה המיועדים לגברים.
הפרסום האחרון הידוע שלה היה הרומן "להבת אש" (1897), שנכתב בתמיכה בתנועת זכות הבחירה הנשית ולהמחשת חוסר האונים של נשים בנישואין.
יחד עם בעלה, מרי הייויס גם ניהלה קמפיין לפתיחת מוזיאונים בימי ראשון, כך שמעמד העובדים יוכל ליהנות מהתערוכות.
כתוצאה מחייה התובעניים, שדרשו הרבה אנרגיה בריאותה התדרדרה. היא המשיכה לכתוב כל עוד הייתה יכולה. יומניה המבוארים נמצאו יחד עם רשימותיה משלושים השנים האחרונות. היא בילתה את החודשיים אחרונים בחייה בבאת', והשלימה את המאמרים בימיה האחרונים.
מותה ומורשתה

ב־24 בנובמבר 1898 נפטרה מרי אליזה הייויס בבית בבא', סומרסט, ממחלת כליות ואי ספיקת לב.
לכבודה ולזכרה של מרי אליזה הייויס ואומץ לבה והמאמצים הבלתי נלאים שלה לתמוך בזכויות נשים, הוקמה קרן על שמה. "קרן גברת הייויס לבנות עובדות" שחתרה "לאפשר לבנות אנגליות ואמריקאיות בגילאי שתים עשרה עד עשרים שנה ללמוד מקצוע, על ידי תשלום עבור ההוראה שלהן, בתנאי פנסיון, לינה ולבוש, כמו כן סיפקו להן כספי נסיעה, או עזרה לקבלת עבודה."
רשימת ספריה

Chaucer for Children: a Golden Key (1st edn 1877, 2nd edn 1882)
The Art of Beauty (1878)
The Art of Dress (1879)
The Art of Decoration (1881)
Chaucer for Schools: With the Story of His Times and Work (1881)
Beautiful Houses: Being a Description of Certain Well-Known Artistic Houses (1882)
Chaucer's Beads: a Birthday Book, Diary and Concordance of Chaucer's Proverbs or soothsaws (1884)
Rus in Urbe: Flowers that Thrive in London Gardens & Smoky Towns (1886)
Tales from Chaucer (1887)
The Art of Housekeeping: a Bridal Garland (1889)
A Flame of Fire (1897)
הערות שוליים

↑  Authors: Haweis Mary Eliza Joy (sorted by popularity), Project Gutenberg
↑  Accessed 21 Feb. 2019. Biographical Sketch." Women's Penny Paper, 26 Jan. 1899. 19th Century UK Periodicals,(הקישור אינו פעיל)
↑  Mary Flowers Braswell, The Chaucer Scholarship of Mary Eliza Haweis (1852-1898), The Chaucer Review 39, 2005-05-16, עמ' 402–419 doi: 10.1353/cr.2005.0008
↑  Margaret Connolly, PhiN-Beiheft | Supplement 4/2009: 5–20, web.fu-berlin.de
↑  Chaucer for Children, by Mrs. H. R. Haweis—A Project Gutenberg eBook, www.gutenberg.org
↑  Braswell, Mary Flowers. "The Chaucer Scholarship of Mary Eliza Haweis (1852-1898)." The Chaucer Review, vol. 39 no. 4, 2005, pp. 402-419.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271648805171  CANTIC: a12318103  GND: 121729303  ISNI: 0000 0000 8139 7759  LCCN: n50035265  NTA: 315480599  VIAF: 59947497   WorldCat (עם VIAF): 59947497 
מרי אליזה הייויס, היופי מעשיר את חיינו
מרי אליזה הייויס, איור לצ'וסר לילדים
מרי אליזה הייויס, איור מצ'וסר לילדים
מישהו בדרך הנה

מישהו בדרך הנה (בנורווגית: Nokon kjem til å komme) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הנורווגי יון פוסה, עבורו זכה בשנת 1996 בפרס איבסן. הצגת הבכורה שלו התקיימה בתיאטרון הנורווגי (Norske Teatret) ב-1996.
עלילה

המחזה מספר על בני זוג, שאין אנו יודעים דבר על עברם וקרויים בשמות "הוא" ו"היא". הם רוכשים בית מבודד ליד הים, ונוסעים להתגורר בו, על מנת להתרחק מהפרעות הסביבה ולהיות רק זה עם זו. האישה מביעה חשש או ציפייה לכך שמישהו יבוא לביתם והם לא יהיו לבדם ובן זוגה מנסה להרגיע אותה ואומר שאיש לא יבוא ושהם יהיו לבדם.
"הוא" נותר בבית ו"היא" יוצאת לחצר ורואה אדם כבן שלושים שקרוי "האיש". "האיש" מספר לה שהוא בעל הבית שעבור אליו בירושה מסבו וסבתו ולאחר מותם מכר את להם את הבית. "האיש" מפלרטט עם "היא". "הוא" מופיע ורואה את "היא" ו"האיש" ישובים זה לצד זה על הספסל וחש חוסר נוחות. "האיש" הולך ומבטיח שיבוא לבקר אותם. "הוא" אומר ל"היא" שהוא אוהב אותה ומביע חשש ש"היא" רוצה בקשר עם "האיש". "היא" מרגיעה אותו ואומרת שזה לא נכון.
הם משוטטים בבית המוזנח וכעבור זמן נשמעות דפיקות בדלת. בתחילה הם אינם רוצים לפתוח, אבל כשהדפיקות ממשיכות, "הוא" אומר ל"היא" שתפתח, אבל הוא לא מסוגל לראות את "האיש" ונכנס לחדר צדדי. "היא" פותחת, "האיש" פותח בקבוק בירה, שותה ממנו ומכבד אותה. הוא משוחח איתה בידידות ומספר על סבתו. הוא כותב לה את מספר הטלפון שלו ואומר לה שתטלפן ושהם יכולים להיפגש. כש"האיש" הולך, "היא" ניגשת אל "הוא" שאומר לה בייאוש שהיא רוצה בקשר עם "האיש". היא אומרת שהיא לא תעשה זאת.
המחזה מסתיים כש"הוא" אומר:
"לא היא לא תצלצל

היא תיכף חוזרת

ואז נהיה לבד

תמיד נהיה / לבד ביחד / נהיה / לבד / זה בתוך זה...

היא ניגשת ומתיישבת לידו על הספסל, היא מרימה יד אחת, מלטפת אותו על הלחי."
אודות המחזה

לילך וולך כתבה בביקורת עכבר העיר אודות המחזה:
המחזה.. מציע התבוננות בחומרים יומיומיים במקוריות יוצאת דופן, עם איכויות פיוטיות וסוריאליסטיות. ל"מישהו בדרך הנה" יש מבנה מרוסק, שלא מציע תבנית קלאסית של התחלה-אמצע-סוף אלא מושך ללישה איטית ומהורהרת של התמה, ולמעגליות רפטטיבית שמזכירה מחשבות אובססיביות וביעותי לילה.
הבמאית לילך דקל-אבנרי אמרה על המחזה בריאיון להילה אהרון-בריק מאתר הבמה:
"ההצגה לא קלה לגברים מסוג `גברים-גברים`. אני רואה את זה בתגובות. גברים במחזה הזה מאוד מתפרקים, זה מאוד לא ישראלי. מאוד נורווגי. המקום הזה, שגברים מפחדים מנשים נורא חזקות, זה מאוד מושתת על איבסן עם אלמנטים מסטרינדברג. יש שם את הדמות הדמונית של האשה, שהם הכי זקוקים לה והכי פוחדים ממנה, ולא סומכים עליה שלא תנטוש ותבגוד."
בתשובה לשאלתה של אהרון-בריק מה היא לוקחת באופן אישי מהמחזה ענתה דקל-אבנרי:
"אני לוקחת את מה שהמחזה מציע בעיני בסוף שלו, מציע קבלה וחמלה ואת התובנה שזוגיות זה משהו מאוד מורכב ובזוגיות אמיתית מותר לכל אחד מבני הזוג גם להיות חזק וגם להיות חלש ולשני להיות אתו כשהוא צריך וזה העזר כנגדו. רק ככה אפשר באמת להתמיד לאורך זמן. אם אין יכולת הכלה וחמלה גם על עצמך, לתת את הלגיטימציה שאתה צריך להתרסק להישבר ולהישען על השני - זו לא זוגיות אמיתית.
"זה מפחיד להיות במקום הזה, זה נורא חשוף וזה מאוד שונה מהאוטופיה ההוליוודית לגבי זוגיות. זה הרבה יותר בוגר. בני אדם צריכים לעבור איזושהיא דרך כדי להבין אותה, כך שבעיני זה המחזה הכי אופטימי שעשיתי עד היום".
המחזה בישראל

בישראל המחזה עלה לראשונה במסגרת "העונה הנורווגית" בתיאטרון תמונע ב-6-4 ביוני 2009 והמשיך ורץ אחר-כך במסגרת תמונע. זהו המחזה הראשון ועד כה (2013) היחידי של פוסה שעולה בישראל. ההצגה זכתה בפרס קיפוד הזהב לעיצוב התאורה בפרינג' 2009.
יוצרים: תרגום – דורון תבורי, בימוי – לילך דקל-אבנרי, דרמטורגיה – שלומי ליברמן, עיצוב חלל ותפאורה – איריס מועלם, עיצוב תאורה - איריס מועלם, עומר שיזף. עיצוב תלבושות (ברשימת הקרדיטים כתוב "סטיילינג") – ענבל ליבליך. מוזיקה מקורית וביצוע חי – יניב מינצר.
שחקנים: הוא – גל הויברגר, היא – לני שחף, האיש – יפתח אופיר.
הערות שוליים

↑  יון פוסה, "מישהו בדרך הנה", בתרגומו של דורון תבורי, עמ' 54
↑  לילך וולך, מישהו בדרך הנה: סיוט יפהפה ומפתה, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2009
↑  הילה אהרון בריק, ריאיון - איבסן, מאחוריך, באתר הבמה, 10 בספטמבר 2009
↑  שם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012597747505171  GND: 1126601659  SUDOC: 193864207  VIAF: 31146824671607630704   WorldCat (עם VIAF): 31146824671607630704
אתנוצנטריות

אתנוצנטריות (באנגלית: Ethnocentrism) או עֲדָתָנוּת היא הבדלה לעומתית בין קבוצת הפנים – הקבוצה שאליה מתייחס הדובר האתנוצנטרי – לבין קבוצת החוץ. ההבדלה "האתנית" בין הקבוצות מתבססת על אוסף משמעויות אותו חולקים בני הקבוצה האחת ושאינו מקובל מחוץ לקבוצה. אוסף זה כולל בדרך כלל תפיסת מוצא משותף (אמיתי או דמיוני), זיכרון היסטורי משותף, ועתיד משותף. כלפי קבוצת הפנים ("אנחנו"), האתנוצנטריות מכתיבה לכידות קבוצתית, הרמוניות יחסית, סולידריות חברתית, נאמנות ומסירות, והעלאה על נס של המקודש בחברה זו (המיתוס החברתי, תפיסת העולם, הסדר החברתי הקמאי). מנגד, כלפי קבוצת החוץ ("הם") מוכתבת חשדנות, עוינות או אף מאבק מתמיד, ותפיסתן כנחותות, תת-אנושיות, חייתיות, או כמגלמות את הרוע.
אתנוצנטריות משמשת כהסבר לדפוסים חברתיים בעלי היסטוריה ארוכת יומין, כגון שכיחותו של מיתוס הבחירה, לפיו קבוצת ה"אנחנו" נבחרה על ידי האל כמיוחדת וכבעלת ייעוד אלוהי.
דוגמאות לאתנוצנטריות אירופית (המכונה גם "אירופוצנטריות") הן חלוקת ההיסטוריה לתקופות היסטוריות על פי אירועים שקרו באירופה, ושרטוט מפת העולם כך שאירופה במרכז וחצי הכדור הצפוני הוא העליון. המונח גם נמצא בשימוש בנושא הגלובליזציה: כאשר פירמה מתפשטת מארצה לשווקים חדשים במדינות חדשות, יש לה אפשרות לראות את השוק שלה כשוק המתקדם מכולם ומה שעבד בו יעבוד בדיוק באותה צורה בכל שאר השווקים. גישה זאת נקראת הגישה אתנוצנטרית. הגישה השנייה רואה בכל השווקים כבעלי יתרונות וחסרונות שצריך לדעת להתאים את הפירמה אליהם בבואה להיכנס אליהם, והיא נקראת הגישה הפוליצנטרית.
אטימולוגיה

פירוש המילה: "אתנוס" פירושה ביוונית עם או גזע; "צנטרום" פירושה בלטינית מרכז; כלומר, ראיית התרבות של המתבונן כמרכז העולם.
היסטוריה

המושג אתנוצנטריות הוכנס לשימוש במדעי החברה ברבע האחרון של המאה ה-19 בידי לודוויג גומפלוביץ' ואומץ בידי אחרים בפרט על ידי ויליאם גראהם סאמנר (1906) שספרו Fokways הפך את המושג לנפוץ במחקר. עם זאת חיבורים ורעיונות פילוספיים המתייחסים לאתנוצנטריות קדמו לשימוש במושג עצמו. לדוגמה, בחיבורו של הפילוסוף הסקוטי אדם פרגוסון (1782) הוא כתב כי האדם נוטה מטבעו "ליצור חברה, ובכך שהוא מתגייס לצידו של שבט או קהילה כלשהי הוא לעיתים קרובות עוסק במלחמה או בעימות עם שאר המין האנושי".