stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלברכט הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט
משפחתו

אלברכט התחתן עם ליוטגארד מהולשטיין-יצהו, בתו של הרוזן גרהרד, רוזן הולשטיין-יצהו, ממנה היו לו שני בנים:
זיגפריד השני (מת ב-1307/1316).
היינריך (מת ב-1317).
בשנת 1300 התחתן אלברכט בשנית עם אגנס מברנדנבורג-שטנדאל, בתו של קונרד, מרקיז ברנדנבורג-שטנדאל, ממנה היו לו חמישה ילדים:
אלברכט השני, נסיך אנהלט-צרבסט (1306–1362).
אגנס (מתה ב-1352), התחתנה עם אולריך השני, רוזן לינדאו-רופין.
ולדמאר הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט (מת ב-1368).
יודית, התחתנה עם אלברכט, רוזן רגנשטיין.
מתילדה (מתה ב-1342), התחתנה עם ברנהרד השלישי, נסיך אנהלט-ברנבורג.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 135786126  VIAF: 80245371   WorldCat (עם VIAF): 80245371
אלברכט השלישי, רוזן הבסבורג

| --- | --- |

 לידה:  1138 Habsburg, שווייץ 
 פטירה:  25 בנובמבר 1199 (בגיל 61 בערך) Habsburg, שווייץ 
 בן או בת זוג:  איטה פון פולנדורף 
 
אלברכט השלישי, רוזן הבסבורג (נפטר ב-25 בנובמבר 1199) הידוע גם בשם אלברכט העשיר, היה רוזן הבסבורג ואב קדמון של בית הבסבורג.
ביוגרפיה

אלברכט היה בנו של ורנר השני, רוזן הבסבורג, וירש את נחלותיו לאחר מותו בשנת 1167. אלברכט התחתן עם איטה פון פולנדורף, בתו של רודולף, רוזן פולנדורף. כמו אביו, הוא היה תומך נאמן של בית הוהנשטאופן. ב-1186 הוא קיבל לשליטתו רוזנות אלזס עילית.
אלברכט היה אביו של רודולף השני, רוזן הבסבורג, אשר ירש את נחלותיו לאחר מותו ב-25 בנובמבר 1199.
הערות שוליים

↑  The Encyclopædia Britannica: a dictionary, 1894, p.405,
 Books-Google-AAJ.
↑  Denham, Sir James, The Cradle of the Hapsburgs, (Chatto & Windus, 1907), xi.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 136632610  VIAF: 80944061   WorldCat (עם VIAF): 80944061 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מעושרות

| --- | --- |

סמליל העונה הראשונה של התוכנית
 מבוסס על:  The Real Housewives (אנ') (ארצות הברית)
 סוגה:  מציאות תיעודית
 יוצרים:  אורנה בן דור
 בימוי:  אורנה בן דור כרמית אייל דאהן (עונה 1)
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  3
 מספר פרקים:  53
 הפקה
 מפיק:  עידית קלינגר
 מפיקים בפועל:  יעל לסקיה פארי (עונה 1) חנה סימני (עונות 2-3) גילי פלד (עונה 3)
 חברת הפקה:  מאי טי וי תקשורת
 עורכים:  אורנה בן דור כרמית אייל דאהן (עונה 1) אלעזר זינבל (עונות 2-3)
 אורך פרק:  40-45 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 10
 תקופת שידור מקורית:  24 באוקטובר 2011 – 22 בספטמבר 2014
 קישורים חיצוניים
 האתר הרשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
מעושרות היא תוכנית מציאות תיעודית ישראלית המבוססת על הפורמט האמריקאי "The Real Housewives" (אנ') של ערוץ בראבו, העוקבת אחר חייהן של נשים ישראליות אמידות. התוכנית שודרה בין 24 באוקטובר 2011 עד ה-22 בספטמבר 2014 בערוץ 10, וזכתה למדרוג גבוה וביקורות מעורבות.
בנובמבר 2019 פורסם שהתוכנית צפויה לחזור לעונה רביעית שתשודר ברשת 13 עם משתתפות חדשות מהפריפריה. עם זאת, הפרויקט לא יצא לפועל במתכונתו המקורית, ובמקום זאת עלתה סדרת המשך בשם "פריפריה אימפריה" המשודרת ב-yes.
תוכן

התוכנית עוקבת ומתעדת את חייהן של נשים אמידות מהמעמד הגבוה המנהלות חיי פנאי עשירים. התוכנית עוקבת אחר המשתתפות בחיי היומיום שלהן, כולל עבודתן, חיי המשפחה שלהן והרפתקאותיהן. התוכנית מציגה את המשתתפות בעבודתן ואת האתגרים וההצלחות שהן חוות. המשתתפות בתוכנית הן חברות ובמהלך התוכנית הן מבלות יחד, דבר הגורם לעיתים לעימותים בין משתתפות התוכנית. התוכנית מתעדת כיצד הן מבלות את זמנן בפעילויות כמו מסיבות, טיולים ורכישות עסקיות, וכיצד הן מבזבזות את כספן.
סקירת הסדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה> הפרק הראשון | שודרה לראשונה> הפרק האחרון | מדרוג |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 22 | 22 | 24 באוקטובר 2011 | 25 בינואר 2012 | 12% |
|  | 2 | 16 | 7 | 4 במאי 2013 | 8 ביוני 2013 | 10% |
|  | 2 | 16 | 9 | 24 ביולי 2013 | 21 באוגוסט 2013 | 10% |
|  | 3 | 15 | 15 | 22 במאי 2014 | 22 בספטמבר 2014 | — |
עונה ראשונה (2011–2012) > על העונה

העונה שודרה החל מ-24 באוקטובר 2011 עד 25 בינואר 2012 וכללה 22 פרקים. העונה עוררה עניין רב וספגה ביקורת רבות.
עונה ראשונה (2011–2012) > משתתפות

אתי דודאי - בת 59 מסביון. גרושתו של איש העסקים דוד דודאי ואם לשלושה ילדים. כיום עוסקת באמנות.
דפנה שחר - בת 39 מצפון תל אביב. גרושה ואם חד-הורית לשני ילדים, הבכור מבעלה לשעבר והבת ממאמן הכדורסל עודד קטש. מלכת יופי לשעבר ועורכת דין בהשכלתה, אך בפועל היא משמשת כסמנכ"לית שיווק בליגת העל בכדורסל.
טלי סיני ריקליס - בת 59, רקדנית וכוריאוגרפית, גרושתו ואם שתי בנותיו של הזמר אריק סיני, הייתה נשואה לאיש העסקים משולם ריקליס.
לאה שנירר - בת 53 מהרצליה פיתוח. מאמנת ובעלת סטודיו לפילאטיס. נשואה לצחי שנירר, איש עסקים בתחום הנדל"ן המנהל את עסקיו בגרמניה, ואם לארבעה ילדים.
ניקול ראידמן - בת 24 המתגוררת במגדל מנהטן שבתל אביב. בעלת משרד פרסום, חברת הפקות אירועי יוקרה ובמהלך העונה היא פותחת חנות אופנה בכיכר המדינה. בת זוגו של איל ההון מיכאל צ'רנוי ואם לבת בשם מישל.
ענבר שנהב - בת 41 מתל אביב. עורכת דין המתמחה בדיני משפחה, גירושין וירושה. נשואה ליחצ"ן ברק רום, אם לבת ובהריון שני במהלך העונה.
עונה שנייה (2013) > על העונה

לאחר הצלחת העונה הראשונה, התוכנית חודשה לעונה שנייה. העונה שודרה החל מ-4 במאי עד 21 באוגוסט 2013 וכללה 16 פרקים. לעומת העונה הראשונה שהשיגה נתוני צפייה גבוהים, עונה זאת סבלה בהדרגה בירידה במדרוג ואף הגיעה לשיא שלילי של 6.2%. בעקבות כך העונה פוצלה לשני חלקים: לאחר שידור 7 פרקים התוכנית יצאה לפגרה בת חודש וחזרה עם 9 פרקים נוספים.
עונה שנייה (2013) > משתתפות

אייריס זנדר - בת 50 מכפר סבא. מומחית בתחום האנטי אייג'ינג ואם ל-2. בעלה, גדעון זנדר, נפטר מדום לב בשנתו במהלך צילומי העונה.
ג'ניפר סנוקל - בת 41 מתגוררת בשכונת המשתלה שבתל אביב. במקור מאלברטה שבקנדה. בעלת עסק מצליח לקבלנות גגות בלוס אנג'לס ובמהלך העונה השיקה חנות אופנה בראשון לציון בשם "חצופה". אם לחמישה ילדים משני בעלים שונים.
יעל גל - בת 42 המתגוררת במגדלי צמרת שבתל אביב. במקור מבאר שבע. מעצבת פנים במשרד אדריכלות. גרושה ואם לשני ילדים.
לאה שנירר - בת 54 מהרצליה פיתוח. מאמנת ובעלת סטודיו לפילאטיס. נשואה לצחי שנירר, איש עסקים בינלאומי בתחום הנדל"ן, ואם ל-4 ילדים. השתתפה גם בעונה הראשונה.
ניקול ראידמן - בת 26 המתגוררת במגדלי צמרת שבתל אביב. אשת עסקים ובעלת בוטיק יוקרה בכיכר המדינה. בת זוגו של איל הון ואם לביתו מישל. השתתפה גם בעונה הראשונה.
עונה שלישית (2014) > על העונה

טרם עליית העונה השנייה, התוכנית חודשה לעונה שלישית שלראשונה ישתתפו בה גם גברים. ביוני 2013 פורסם שניקול ראידמן, שהשתתפה בשתי העונות הראשונות, לא תמשיך לעונה השלישית עקב חילוקי דעות עם יוצרת התוכנית אורנה בן דור. בהמשך פורסם שגם לאה שנירר, שהשתתפה גם היא בשתי העונות הראשונות, פורשת מהתוכנית לאחר שהגיעה לתחושת מיצוי מהתוכנית. בנוסף הפקת התוכנית החליטה לוותר גם על השתתפותן של אייריס זנדר ויעל גל. ג'ניפר סנוקל שהשתתפה בעונה השנייה הייתה אמורה להמשיך לעונה נוספת, אך בסוף הדבר לא יצא לפועל.
העונה שודרה החל מ-22 במאי עד 22 בספטמבר 2014 וכללה 15 פרקים. בעונה זו לא השתתפו אף אחת מהמשתתפות הקודמות אלא הוחלפו במשתתפות חדשות, ולכן העונה מותגה כ"מעושרות החדשות".
עונה שלישית (2014) > משתתפות

אליאור קסוביץ' - בת 34 המתגוררת במלון דניאל בהרצליה פיתוח. אמנית פופ ארט. נשואה לאיש העסקים דן קסוביץ.
אליס אביבי - בת 37 המתגוררת ברמת אביב ג' שבתל אביב. עקרת בית, נשואה לאיש הנדל"ן רוני אביבי ואם לשניים.
דליה ארזי - בת 58 המתגוררת במגדלי אקירוב שבתל אביב. יזמית היי-טק ואלמנתו של טייקון ההיי-טק אפי ארזי.
פיליפ וזנה - בן 45 המתגורר במגדלי YOO שבתל אביב. ספר מצליח מכיכר המדינה. הומוסקסואל. בזוגיות עם זהר חג'ג', שבמהלך העונה הוא מציע לו נישואים, ואב למיכאל.
קרן בן דוד - בת 34 מסביון. משמשת כיושבת ראש חברת דוידסון שבונה פרויקטים בעשרות מיליוני שקלים. מצויה בהליכי גירושים ואם לשני בנים.
שלומית אפריאט פון ביסמרק - בת 62 שחזרה לישראל לאחר שגרה בספרד במשך 30 שנה. קיבלה תואר אצילות לאחר שנישאה לברון פון ביסמרק, נצר לבית האצולה הגרמנית. בנוסף כתבה גם שני ספרי ילדים וספר אוטוביוגרפיה.
אלן מליקדג'יאניאן

| --- | --- |

 לידה:  13 באפריל 1980 (בן 44) ריגה, ברה"מ 
 ניו מדיה
 תקופת הפעילות:  1984–הווה (כ־41 שנים) 
 
אלן מליקדג'יאניאן (ברוסית: Алан Меликджанян; נולד ב-13 באפריל 1980) הוא קולנוען עצמאי אמריקאי. מליקדג'יאניאן לקח חלק בהקמת אתר הווידאו השיתופי Openfilm ו-Filmnet.com, והוא היוצר של סדרת סרטונים פופולרית קומית בשם "Captain Disillusion" המקדמת חשיבה ביקורתית וספקנות, ומתמקדת בניתוח וחשיפה של שימוש באפקטים ממוחשבים בסרטונים וויראליים. הסדרה משודרת ביוטיוב.
ראשית חייו

נולד להורים ממוצא ארמני ורוסי שהיו אמני קרקס סובייטי. עד גיל 6, הסתובב עם הוריו בכל רחבי ברית המועצות. בגיל 6, בהגיעו לגיל בית ספר, עבר לגור עם סבתו בעיר ריגה. במהלך שנת הלימודים, היה מליקדג'אניאן מבלה את רוב זמנו הפנוי בניסיון להעתיק את סגנונות האנימציה של אולפני דיסני. במהלך הקיץ היה מצטרף להוריו בחיי הקרקס.
משפחתו היגרה לארצות הברית בסוף שנות ה-80. הוא הצטרף אליהם לאחר שנתיים, ולמד בבית ספר תיכון לאומנויות על שם וויליאם ה. טרנר במיאמי. שם למד הפקת וידאו ואנימציית תלת מימד. לאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטה הבינלאומית לאמנות ועיצוב במיאמי .
הוא סיים את לימודיו בקולג' עם תואר ראשון באמנויות בהפקת סרטים.
קריירה > FilmNet.com ו-OpenFilm

מליקדג'יאניאן היה מייסד שותף ומנהל הקריאייטיב של FilmNet.com, והיה מייסד ומנהל הקריאייטיב הראשי של Openfilm . שניהם נוצרו בניסיון להחליף את אתר שיתוף הווידאו הפופולרי יוטיוב, אך הופנו בעיקר ליוצרים חובבים רציניים. OpenFilm נסגר באוגוסט 2015.[דרוש מקור]
קריירה > ערוץ היוטיוב "Captain Disillusion"

לערוץ היוטיוב "Captain Disillusion" יש מעל 2.19 מיליון מנויים ו-203 מיליון צפיות (נכון ליוני 2021). בערוץ הוא חושף - בין היתר - סרטונים שמציגים תופעות פראנורמליות או לא אפשריות. הוא עושה זאת בצורה קומית ומתמקד בעיקר באפקטים ממוחשבים. הוא עורך את הסרטונים שלו באמצעות תוכנות שונות החל מ-Avid Media Composer Adobe After Effects, Blender ו-Da Vinci Resolve .
בסרטוניו, הוא לבוש בסוויטשירט צהוב, כפפות שחורות וחלקו התחתון של ראשו צבוע בצבע כסוף.
קריירה > ערוץ היוטיוב "Captain Disillusion" > פורמט

סרטוניו מתחלים בדרך כלל בפניה של הקפטן לקהל. הקדמה אופיינית לסרטונים שלו היא "ברכות, ילדים, קפטן דיסאילוז'ן כאן." (Greetings, children, Captain Disillusion here). לאחר מכן הוא ממשיך ומציג סרטון פופולרי, בדרך כלל סרטון פאראנורמלי או ויראלי שהוא "טוב מכדי להיות אמיתי" (לרוב מתחיל בנושאים הומוריסטיים כדי ליצור מצב רוח קליל, ואז משתמש בצמיד שלו - מתנה מג'יימס רנדי - להוביל אותו לדבר על הנושא האמיתי). לאחר מכן סוקר את הצילומים, תוך שימוש במומחיותו ובידע שלו בעריכה דיגיטלית, כדי 'לפרק' את הסרטון ולהראות כיצד התוצאה הסופית הושגה. הוא גם מרבה לשחזר אפקטים מהסרטונים שהוא חושף.
הוא מסיים כל סרטון במוטו שלו: "תאהבו עם הלב שלכם, השתמשו בראש לכל השאר" ("Love with your heart. Use your head for everything else.") קטעי הווידאו שלו מסתכמים לרוב ברצף סיום הומוריסטי, שמתייחס מדי פעם לסרטון שדובר עליו בפרק.[דרוש מקור]
קריירה > ערוץ היוטיוב "Captain Disillusion" > DVD

בשנת 2011 הוציא מליקדג'יאניאן DVD של סדרת קפטן האכזבה שלו, שכותרתו Captain Disillusion - Fame Curve Collection. הוא מכיל את 16 הפרקים הראשונים לאחר ששופצו ובנוסף קטעי בונוס נוספים. הוא הופיע לראשונה ב-TAM9, ומאוחר יותר העמיד אותו לזמין לרכישה מקוונת.
קריירה > ערוץ היוטיוב "Captain Disillusion" > הכרה

עבודתו של מליקדג'יאניאן זכתה להכרה מ"ההפינגטון פוסט", קוטאקו, הטלוויזיה הרוסית הבינלאומית, פיל פליט, הקרן החינוכית ג'יימס רנדי, פורטיין טיימס, מגזין המדיה הביתי, ו-Sun Sentinel, בין היתר. הוא קיבל גם תודות מאנשים על חשיפת סודות הסרטונים ששיתפו.
קריירה > ערוץ היוטיוב "Captain Disillusion" > ראיונות

בשנת 2008, במהלך ראיון ל"מדריך הספקנים ליקום", מליקג'יאניאן מתאר את Captain Disillusion כסדרת אתרים ביוטיוב המתמודדת עם סרטונים פאראנורמליים ואשליות שהועלו על ידי אחרים ליוטיוב. הוא מתאר כיצד הסדרה החלה את דרכה כערך בלוג באתר Myspace אך מספר איך מאוחר יותר השתמש במאמרים שכתב בבלוג כתסריטים מוכנים לסרטונים שלו. הוא מציין כי פן & טלר שימשו מקור ההשראה שלו. הוא מספר שצופיו נהנים מאוד ללמוד על האפקטים, גם אם אינם בעלי רקע בקולנוע. הוא מבהיר שאין בכוונתו לקלקל בידור לגיטימי או להרוס את עבודתם של שחקנים אלא שכוונתו היא להראות כיצד נוצרים סרטונים וויראליים פראנורמליים, ולדייק תפיסות לא נכונות. מליקדג'יאניאן מתאר את הבסיס ל-Openfilm.com בקצרה ואומר שהוא "הוקם עבור יוצרי סרטים. המטרה היא לספק מוצרים איכותיים יותר וקבוצת יוצרי תוכן רציניים. "
עבודותיו > פילמוגרפיה

| שנה | שם הפרויקט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2001 | הממלכה | במאי, מלחין |  |
| 2001 | איש המפלצת | עוֹרֵך |  |
| 2001 | Zelimo | אנימטור | ביים אלכס רוזנברג, זכה - פרס חבר השופטים המיוחד של WorldFest-Houston על ההופעה הטובה ביותר. |
| 2002 | חטא נאודכניקה | עורך | רוסית לבנו של לוזר (סרט טלוויזיה) |
| 2006 | האזרח מבזיק | במאי, סופר, עורך, מלחין | (DVD) נכתב בשיתוף עם האב וילן. הופק על ידי ויללאן הפקות .  זמין ברוסית ובאנגלית. |
| 2008 | המפיק | אמן אפקטים מיוחדים | ביים אלכס רוזנברג.  בכיכובו של הראפר האמריקאי Prodigal Sunn . |
| 2010 | לוחמי פשע | אמן אפקטים מיוחדים, עורך סאונד |  |
| 2013 | אופס! | אמן אפקטים דיגיטליים |  |
| 2021 | חלום דינמו | מדובב |  |
עבודותיו > פילמוגרפיה > עבודות נוספת

טבע דומם (2009) (סרט קצר), צלם.
המשמרת (2013), בכיכובו של דני גלובר.
עבודותיו > סדרת טלוויזיה / רשת

| שנה | שם התוכנית | כפי ש | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 – הווה | Captain Disillusion | קפטן התפכחות  מר פלייר (קול) עצמו (בתור אלן) | (סדרת רשת). יוצר. |
| 2012 | נתפס במצלמה של MSNBC | עצמו - מומחה | פרק: "סרטונים ויראליים: האם אתה מאמין?"[דרוש מקור] |
פרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | תוצאה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2019 | פרסי שורטי 11 | המוזר הטוב ביותר | זכייה |  |
הערות שוליים

↑  "Captain Disillusion's Escape From the USSR". H3 Podcast. h3h3productions. 10 בפברואר 2018. אורכב מ-המקור ב-18 ביוני 2018. נבדק ב-11 בפברואר 2018 – via YouTube. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  Thorp, Brandon K. (24 בדצמבר 2009). "South Florida superhero Captain Disillusion talks ghosts, superpowers, and skepticism". אורכב מ-המקור ב-1 בפברואר 2014. נבדק ב-27 בינואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Melikdjanian, Alan. "About Amelik". Amelik.com. אורכב מ-המקור ב-19 בפברואר 2014. נבדק ב-27 בינואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Captain Disillusion: About". אורכב מ-המקור ב-23 ביוני 2017. נבדק ב-8 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Walters, Christian (בספטמבר 2012). "Skepticism in the Video Box". Skeptical Inquirer: 34. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Farley, Tim. "Skepticism via YouTube". Skeptical Inquirer. אורכב מ-המקור ב-7 באפריל 2014. נבדק ב-27 בינואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Captain Disillusion. "Heroic Feats of YouTube Debunkery – Live at QED 2016". אורכב מ-המקור ב-3 בינואר 2017. נבדק ב-1 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Captain Disillusion: Fame Curve Collection". IMDb. 14 ביולי 2011. אורכב מ-המקור ב-11 בפברואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Barness, Sarah (8 בנובמבר 2013). "WATCH Captain Disillusion Debunk The Viral Ping Pong Knife Act". The Huffington Post. אורכב מ-המקור ב-16 בנובמבר 2013. נבדק ב-27 בינואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Luke, Plunkett (8 בנובמבר 2013). "Surprise, Viral YouTube Smash Is A Total Fake". Kotaku.com. אורכב מ-המקור ב-5 בפברואר 2014. נבדק ב-27 בינואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Plait, Phil (19 ביוני 2009). "Captain Disillusion is Amazing". Bad Astronomy. Discover. אורכב מ-המקור ב-20 באוקטובר 2012. נבדק ב-27 בינואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Wagg, Jeff (28 בפברואר 2008). "Captain Disillusion – Fire Angel Debunk". Latest JREF news. James Randi Educational Foundation. נבדק ב-27 בינואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Captain Disillusion". Fortean Times. אורכב מ-המקור ב-21 בינואר 2013. נבדק ב-27 בינואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Gil, Billy (29 בינואר 2009). "Openfilm Gives Cash Reward to Filmmakers". Home Media Magazine. אורכב מ-המקור ב-4 במרץ 2016. נבדק ב-2 באפריל 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ratterman, David (23 בינואר 2002). "Soviet Block Party". Sun Sentinel. אורכב מ-המקור ב-15 בספטמבר 2012. נבדק ב-27 בינואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Captain Disillusion – Skeptic's Guide #160". The Skeptics' Guide to the Universe. 13 באוגוסט 2008. אורכב מ-המקור ב-22 בדצמבר 2013. נבדק ב-11 בינואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Full Cast & Crew of Sin neudachnika". IMDB. אורכב מ-המקור ב-6 ביולי 2018. נבדק ב-18 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "THE DEBUNKATHON". YouTube. 8 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Captain Disillusion WINS Best in Weird || Shorty Awards 2019". YouTube. 6 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
מליקדג'יאניאן מופיע כעוזרו של הקפטן ב- QED 2016
הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות

| --- | --- |

 תאריך:  23 באוקטובר 1983 
 מקום:  ביירות 
 קואורדינטות:  33°49′45″N 35°29′41″E﻿ / ﻿33.829166666667°N 35.494722222222°E﻿ / 33.829166666667; 35.494722222222
 סוג:  פיגוע התאבדות, מכונית תופת, פיגוע דריסה 
 נשק:  מכונית תופת 
 הרוגים:  305
 פצועים:  75 
 מבצע:  חזבאללה חזבאללה
 he
 
ענני עשן מתאבכים מעל אתר הפיגוע בבסיס הנחתים בביירות
חיפוש אחר נעדרים בזירת הפיגוע בביירות
הפיגועים בבסיסי הכוח הרב לאומי בביירות (באנגלית: Beirut barracks bombings) התרחשו ביום ראשון, 23 באוקטובר 1983. שתי משאיות תופת נהוגות בידי מחבלים מתאבדים, שפרצו אל מתחמי המגורים של חיילים אמריקאים וצרפתים בביירות בירת לבנון, התפוצצו וגרמו למותם של 305 אנשים – 241 אמריקאים, 58 צרפתים ו-6 אזרחים לבנונים. הפיגועים הובילו לעזיבת הכוח הרב לאומי (אנ') את לבנון במרץ 1984.
רקע

בעקבות פרוץ מלחמת לבנון הראשונה והטלת המצור הישראלי על ביירות ביוני 1982 ולפי דרישת לבנון הקים האו"ם כוח רב לאומי, שנפרס בביירות. הכוח כלל חיילים אמריקאים, צרפתים ואיטלקים, שהגיעו לביירות באוגוסט 1982 על מנת לפקח על יישום ההסכם על פינוי אנשי אש"ף מהעיר ונסיגתם מהעיר לאחר הפינוי.
לאחר רצח נשיא לבנון הנבחר בשיר ג'ומאייל והטבח בסברה ושתילה בספטמבר 1982 יזם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן את הקמתו של כוח רב לאומי חדש ובו חיילים אמריקאים, צרפתים ואיטלקים. הכוח הגיע לביירות בשלהי ספטמבר במשימת שמירת שלום – לסייע לממשלה ולצבא הלבנונים לייצב את המצב בה. בפברואר 1983 הצטרפו אליו חיילים בריטים. חיילי הכוח הרב לאומי השתכנו במספר בסיסים בנמל התעופה הבינלאומי של ביירות ובמערב העיר.
בחודשים הבאים התעוררה התנגדות מצד גורמים חמושים בלבנון לנוכחות הכוח הרב לאומי, ואלו החלו להתקיף אותו. ההתקפות הגיעו לשיא זמני בפיגוע מכונית תופת בשגרירות האמריקאית בביירות ב-18 באפריל 1983, שהביא למותם של 63 אנשים. בחודשים שלאחר מכן הוטרדו חיילי הכוח הרב לאומי על ידי הפגזות על בסיסיהם בביירות, שגרמו להם לאבדות.
הפיגועים > הפיגוע במתחם האמריקאי

בשעה 06:22 בבוקר 23 באוקטובר 1983, הגיעה לנמל התעופה בביירות משאית במשקל של 19 טונות. היא נשאה מטען נפץ, שהורכב מחומר הנפץ PETN ביחד עם מכלי גז בוטאן. צירופם נועד ליצור פצצת דלק-אוויר. נהג המשאית היה איראני בשם איסמעיל עכסרי.
במגרש החנייה הצמוד למתחם חיל הנחתים בנמל התעופה (33°49′45″N 35°29′41″E﻿ / ﻿33.829167°N 35.494722°E﻿ / 33.829167; 35.494722) הסתובבה המשאית פעמיים. אז האיץ הנהג, פרץ דרך גדר תיל ולאחר מכן דרך שער לכלי רכב בגדר שנייה שהקיפה את המתחם ולבסוף פרץ למבואה של מבנה בן ארבע קומות, ששימש כבניין המגורים של הגדוד הראשון מחטיבת הנחתים השמינית. רק אחד מן הזקיפים האמריקאים בשערי המתחם הספיק לפתוח באש על המשאית.
בתוך המבואה הפעיל נהג המשאית את מטען חומר הנפץ שלו, שעצמתו הוערכה לאחר מכן כשקולה להתפוצצות 9.5 טון של חומר נפץ מסוג TNT. ההתפוצצות הביאה לקריסת הבניין כולו ושלחה סביב גל הדף וכדור של אש. חקירת ה-FBI לאחר מכן הביאה למסקנה שגם אילו הייתה המשאית נעצרת על ידי הזקיפים מחוץ לבניין היה כוח ההתפוצצות מביא לקריסת הבניין.
פעולות הצלה החלו מיד. חיילים ומלחים החלו לעבוד על גבי גל ההריסות של הבניין במאמץ לאתר ניצולים, תוך שימוש בכלי עבודה ידניים. בהמשך הופעלו במקום כלים מכניים של יחידות הנדסה אמריקאיות ושל אזרחים לבנונים שהתנדבו לעזור. תוך כדי עבודה הוטרדו המחלצים על ידי אש ארטילרית ואש צלפים שנורתה לעברם. מספר ניצולים חיים הוצאו מההריסות. האחרון שבהם חולץ ביום הפיגוע. פעולות החילוץ נמשכו חמישה ימים אחר כך, אך לא נמצאו בהן עוד ניצולים חיים.
מסוקים אמריקאים הטיסו לאתר צוותי רפואה מאוניות הצי השישי שעגנו מול חוף ביירות והחזירו אליהן נפגעים לטיפול. מאוחר יותר הוטסו נפגעים במטוסים לטיפול בבית חולים צבאי בריטי בקפריסין ובבתי חולים גרמנים ואמריקאים במערב גרמניה. אחדים מהפצועים אושפזו בבתי חולים מקומיים בביירות. הצעת ישראל לאשפז אצלה נפגעים מהפיגוע נדחתה.
כתוצאה מפיגוע נהרגו 241 חיילים אמריקאים ואזרח לבנוני אחד. בין ההרוגים היו 220 נחתים, 18 ימאי הצי ושלושה מחיילי הצבא. 128 אמריקאים נפצעו בפיגוע (מהם 13 שנפטרו לאחר מכן וכלולים במניין ההרוגים). עבור האמריקאים היה זה מחיר הדמים הקשה ביותר ביום אחד עבור הנחתים מאז קרב איוו ג'ימה והקשה ביותר עבור חיילים אמריקאים מחוץ לארצם מאז מלחמת העולם השנייה.
הפיגועים > הפיגוע במתחם הצרפתי

פחות מעשר דקות לאחר ההתפוצצות במתחם האמריקאי הגיעה משאית תופת שנייה אל מתחם הכוח הצרפתי בשכונת רמלת אל ביאדה (33°52′10″N 35°29′17″E﻿ / ﻿33.869444°N 35.488056°E﻿ / 33.869444; 35.488056), כששה קילומטרים מנמל התעופה. היא הייתה חמושה במטען נפץ בהרכב דומה, אך בעוצמה של מעט פחות ממחצית העוצמה של המטען שהופעל כנגד האמריקאים באותו בוקר. נהג המשאית כיוון אותה אל בניין בן 9 קומות שבו התגוררו חיילי רגימנט הצנחנים הראשון. זקיפים צרפתים פתחו באש וככל הנראה הרגו את נהג המשאית והיא נעצרה כארבעה עשר מטרים מהבניין. חלפו מספר רגעים בטרם היא התפוצצה, כנראה בהפעלה מרחוק, ומוטטה את הבניין.
התמוטטות הבניין גרמה למותם של 58 חיילים צרפתים וחמישה אזרחים לבנונים. 15 אנשים נוספים נפצעו. היו אלו האבדות הכבדות ביותר של חיילי צרפת מאז תום מלחמת אלג'יריה.
לאחר הפיגועים

נשיא ארצות הברית רייגן גינה את הפיגוע והתחייב להשאיר את הכוחות האמריקאים בלבנון. נשיא צרפת פרנסואה מיטראן ביקר בשני אתרי הפיגועים ביום שלאחר התרחשותם. גם סגן נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש יצא לבקר בביירות.
ועדת חקירה צבאית אמריקאית שמינה הנשיא רייגן חקרה את הפיגוע במתחם האמריקאי וקבעה כי נפלו פגמים במיגון המתחם כמו גם בהתנהלות הזקיפים בשעריו, וכי אלמלא אלו יכול היה מספר הקרבנות בפיגוע שם להיות קטן בהרבה. בעקבות הפיגוע התרחב השימוש של ארצות הברית ושל מדינות מערביות נוספות במחסומים כבדים כנגד מכוניות תופת סביב אתרים חיוניים בתחומיהן.
בתגובה לפיגועים הנחיתה צרפת התקפה אווירית על מטרות בבקעת הלבנון. יוזמה אמריקאית-צרפתית משותפת לתקוף מטרות של משמרות המהפכה האיראניים בבעלבכ תוכננה, אך מזכיר ההגנה האמריקאי קספר ויינברגר הצליח למנוע את מימושה, בנימוק (כפי שסברו אז) שמעורבות איראן בפיגועים איננה ברורה. חילוקי הדעות בינו לבין מזכיר המדינה ג'ורג' שולץ (שתמך בתגובה צבאית על הפיגועים) מנעו את ביצועה של פעולת תגמול כלשהי.
בחודשים הבאים החריף מצב הביטחון בביירות. איומים בפיגועים הופנו אל הכוח הרב לאומי וקרבות פרצו סביב העיר בין מיליציות מוסלמיות ודרוזיות. בדצמבר גם הפילה אש נ"מ סורית שני מטוסים אמריקאים. נוכח זאת ונוכח דלדול התמיכה בקונגרס בשהייה בלבנון הורה הנשיא רייגן בפברואר 1984 למרבית חיילי ארצות הברית לעזוב את ביירות. החיילים האיטלקים עזבו את ביירות באותו חודש והצרפתים עזבו במהלך חודש מרץ. אחרוני החיילים האמריקאים עזבו את לבנון ביולי 1984.
בשנת 2003 פורסם כי איראן דחפה לעריכת הפיגועים באוקטובר 1983 נגד חיילי הכוח הרב הלאומי והוציאה אותם לפועל באמצעות אחד הארגונים אשר הביאו לעולם בשנים הבאות את ארגון חזבאללה. מבחינת איראן, היה מדובר בסכסוך ארוך שהחל מאז המהפכה האיראנית והפריצה לשגרירות ארצות הברית בטהרן ושביית נציגיו בהיותה השותפה הקרובה של השאה המודח, ושבהמשך סומנה כאויבת הגדולה שלה בניסיונה להתבסס כמעצמה האזורית. אנשי משמרות המהפכה שלה, שהיו מוצבים בבקעת הלבנון, סייעו בהכנות לפיגועים וסיפקו את חומר הנפץ ששימש לביצועם. איראן והחזבאללה לא הודו עד היום במעורבותם בפיגועים.
בשנת 2017 הכריזה ארצות הברית על פרס בסך 5 מיליון דולר למי שימסור מידע שיסייע ללכידתו של פואד שוכר משום שנטל חלק מרכזי בהוצאתו של הפיגוע לפועל. ב-30 ביולי 2024 הרגה ישראל את שוכר בסיכול ממוקד שבוצע במהלך הלחימה בחזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל.
לאחר הפיגועים > תביעה משפטית כנגד איראן

בשנת 2001 הגישו קרובי ההרוגים בפיגוע נגד המתחם האמריקאי ופצועים בו שתי תביעות נזיקין נגד איראן בבית משפט פדרלי בוושינגטון די. סי. בטענה לאחריות איראן לפיגוע. איראן הכחישה את מעורבותה בפיגוע אך לא הגישה כתבי הגנה, ובדצמבר 2002 נתן בית המשפט פסק דין בהיעדר הגנה נגדה בשתי התביעות. בספטמבר 2007 פסק בית המשפט לתובעים פיצויים בסך של 2.656 מיליארד דולר.
באפריל 2016, בעקבות ערעור שהוגש על ידי הבנק המרכזי של איראן כשנתיים קודם לכן, קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי הקונגרס האמריקאי לא חרג מסמכותו ב-2012, כשקיבל חוק לפיו נכסים איראניים מוקפאים יממנו את התביעה על סך 2.65 מיליארד דולר. בית המשפט פסק כי הסכום יועבר לידי קרובי ההרוגים כפיצוי על פיגוע זה ועל פיגועים נוספים, דוגמת פיצוץ המשאית הממולכדת ליד מגדלי חובאר בערב הסעודית ב-1996, בו נהרגו 19 חיילים אמריקאים.
לאחר הפיגועים > הנצחה

אנדרטאות שונות הוקמו בארצות הברית לזכר ההרוגים בפיגוע. המרכזית שבהן ניצבת בבסיס חיל הנחתים במחנה לאז'ון (Lejeune) בצפון קרוליינה. פארק זיכרון ובו 241 עצי זית הוקם לזכרם ליד מצפור נוף על הר הכרמל.
ראו גם

אסון צור הראשון
אסון צור השני
ההתקפות על שגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה