stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וספי א-תל
ביוגרפיה > ראש ממשלה: כהונה ראשונה

בעקבות התפטרותו של בהג'ת א-תלהוני בראשית 1962 מראשות הממשלה, נקרא א-תל להפסיק את תפקידו כשגריר בעיראק ולהקים ממשלה חדשה. הוא התמנה לראשונה לראשות הממשלה ב-28 בינואר 1962. ממשלה זו נחשבת לפי המזרחן אוריאל דן לאבן דרך היסטורית בתולדות ממלכת ירדן. פירוק קע"ם בספטמבר 1961 אפשר לממשלת א-תל לעסוק בענייני פנים. בחודשים הראשונים של כהונתו הראשונה א-תל נלחם בשחיתות המנהלתית ופיטר מאות עובדי ממשל. צעדים אלו ביצע באמצעות ממשלה של צעירים משכילים שלא באו מרקע פוליטי בממשלה הירדנית. א-תל גם שימש כשר ההגנה בממשלתו, ובדומה ניסה לבצע רפורמות בצבא הירדני. אולם בסוגיה זו נתקל בהתנגדות חריפה מצד ראש הלגיון חאבס אל-מג'אלי, ולבסוף הורה לו חוסיין לצמצם את מעורבותו בעניינים צבאיים. ראשית כהונתו של א-תל כראש ממשלה אופיינה ביציבות פוליטית של ירדן במישור הבין-ערבי, הרבה הודות לפירוק קע"ם, מה שאפשר צעדי ליברליזציה. א-תל שחרר אסירים פוליטיים ומתנגדי משטר, וכן התיר חזרתם של גולים לממלכה. עם זאת, המאבק כנגד מצרים ועבד אל נאצר נמשך. בספטמבר 1962 פלשה מצרים לתימן, בניסיון לכונן משטר רפובליקני במדינה. ירדן וא-תל התייצבו לימין סעודיה וצידדו במשטר מלוכני בתימן. צעד זה גרר ביקורת רבה על א-תל מבית.
ב-24 בנובמבר 1962 נערכו בחירות כלליות לפרלמנט. בזכות פועלו של א-תל, הציבור הירדני תפס את הבחירות כחופשיות ביותר, ואחוז ההצבעה הגיע לכדי 70%. א-תל כונן ממשלה נוספת ואף מונה לחבר בסנאט הירדני, אולם תהליכי הדמוקרטיזציה שהחל גרמו להתחזקות משמעותית של האופוזיציה בפרלמנט. עיקר הביקורת הופנתה מצד חברי הפרלמנט של הגדה המערבית, שהביעו תמיכה במצרים ובנאצר. בהצבעת האמון של הפרלמנט בממשלה ב-3 בינואר 1963, כשליש מחברי הפרלמנט הביעו את התנגדותם. א-תל המשיך לכהן כראש ממשלה כארבעה חודשים נוספים לאחר הבחירות, חרף האופוזיציה מבית. אולם מהפכות הבעת' בעיראק בפברואר 1963 ובסוריה במרץ 1963 חייבו מדיניות פייסנית יותר בזירה הבין-ערבית. מצרים, סוריה ועיראק החלו לקיים שיחות בדבר "איחוד משולש" בין המדינות, ובכך לבודד פוליטית את ירדן משכנותיה. א-תל נתפס כדמות נצית, בייחוד כלפי מצרים, שאליה ביקש חוסיין להתקרב עתה כדי שלא להיות מבודד מבחינה פוליטית. דבר זה הביא להתפטרותו של א-תל. החליפו בתפקיד סמיר א-ריפאעי, בן הדור הישן, ב-27 במרץ 1963. לאחר התפטרותו א-תל נותר מקורב למלך חוסיין אך לא מילא תפקיד רשמי עד למינויו השני. בינואר 1964 הפשירו היחסים בין מצרים לירדן, כאשר נאצר הזמין את חוסיין להשתתף בפסגה כל-ערבית בקהיר. א-תל הזהיר את חוסיין מפני גישה פייסנית כלפי מצרים, אולם המלך לא הקשיב לאזהרותיו וחידש את קשריו עם המצרים בכל זאת.
ביוגרפיה > המאבק בפדאיון וכהונה שלישית כראש ממשלה

באוקטובר 1967 נתמנה א-תל לחבר בסנאט, אך לא היה עוד שותף משמעותי בקבלת ההחלטות. כחבר סנאט הרבה לתקוף את יריבו הפוליטי בהג'ת א-תלהוני על מתינותו ביחס לפלסטינים וביחס למצרים. באוגוסט 1968 הציג למלך חוסיין את רעיון "המדינה הפדאית" (ראה להלן) שלא נתקבלה. א-תל המשיך במדיניותו כנגד הפדאיון ואש"ף, שהעימות בינם לבין המשטר הירדני רק הלך והחריף. ביולי 1970 דרשו הפדאיון את הדחתו של א-תל, אך המלך חוסיין סירב לכך. בזמן אירועי ספטמבר השחור א-תל נכח בהתייעצות המכריעה ב-15 בספטמבר שלאחריה החליט המלך חוסיין על פעולה נחרצת נגד הפדאיון, שהשתלטו על צפון הממלכה, ועל הקמת ממשלה צבאית זמנית בראשות מוחמד דאוד. א-תל היה ממקבלי ההחלטות הבכירים בממשלה הצבאית הזמנית.
דאוד התפטר לאחר שבוע ימים, ויורשו בתפקיד אחמד טוקאן התפטר גם הוא לאחר חודש בלבד. בעקבות זאת מונה א-תל לראשות הממשלה בשלישית ב-28 באוקטובר 1970. על אף הסכם הפסקת האש שנחתם בין חוסיין ליאסר ערפאת ב-27 בספטמבר בקהיר, א-תל בהיכנסו לתפקיד פעל בנחישות למיגור יתר פעילות הפדאיון בתוך ירדן. כאמתלה לחידוש הקרבות הוא ניצל את העמדה המיליטנטית של ארגוני הפדאיון הקיצוניים, כמו החזית העממית לשחרור פלסטין והחזית הדמוקרטית, שסירבו לקבל כל הסכם עם הממשלה הירדנית. בראשית ינואר 1971 הצבא סילק את כוחות הפדאיון מצירי התנועה שהובילו לעמאן. ב-13 בינואר נחתם הסכם בין א-תל לבין הפדאיון על איסוף נשק, אך הוא לא כובד. במרץ התחדשו הקרבות והפדאיון סולקו מאירביד, ובאפריל יצאו מעמאן. שרידי הפדאיון התרכזו באזור שבין ג'רש ועג'לון. ביוני חודשו הקרבות ועד לסוף יולי 1971 חוסלה לחלוטין הנוכחות של הפדאיון בירדן. חלק גדול מן השבויים גורש מן הממלכה. אירועי ספטמבר השחור ופעילותו של א-תל לאחר מכן אלו הובילו לניתוק היחסים של רבות ממדינות ערב עם ממלכת ירדן, ובפרט שכנותיה סוריה ועיראק, דבר שהביא לפגיעה כלכלית במדינה.
בהמשך כהונתו כראש ממשלה פעל א-תל להצרת צעדיהם של הארגונים הפלסטיניים ושל הדומיננטיות הפלסטינית בפוליטיקה הירדנית. נסגרו משרדים של אש"ף ופת"ח ושל ארגונים פלסטיניים אחרים. ממשלתו השלישית של א-תל פעלה גם לשיקום היציבות הפוליטית לאחר השנים הקשות של הכאוס שחוללו הפדאיון ואירועי ספטמבר השחור. בראשית 1971 סולקו בשיטתיות אנשי ממשל ופקידים שנחשדו בדעות פרו-פדאיות. כמו כן הוגבלה פעילותם של האיגודים המקצועיים במדינה ושל חלק מן העיתונים הגדולים.
ביוגרפיה > הירצחו

בביקורו כראש ממשלה בקהיר ב-28 בנובמבר 1971, בעת ששהה בלובי מלון שרתון-קהיר, נרצח א-תל על ידי ארבעה מתנקשים פלסטינים מארגון "ספטמבר השחור". במהלך ההתנקשות, כשא-תל גוסס ומתבוסס בדמו, כרע ברך אחד הפלסטינים ליקק ושתה את דמו מרצפת השיש. מילותיו האחרונות של א-תל היו "הם הרגו אותי. הם מאמינים רק בדם והרס". הרצח נחשב ניצחון לקיצונים בעולם הערבי וכמציב קשיים על השגת הסדר שלום בין ישראל וירדן. גופתו של א-תל הוטסה במטוס בחזרה לעמאן ונקברה למחרת, ב-29 בנובמבר, במסגד המרכזי בעיר. בתפקיד ראש הממשלה החליפו אחמד א-לווזי.
בפברואר 1972 נפתח משפט הרוצחים בקהיר, בו הצהירו הרוצחים שהם הוציאו להורג באופן חוקי את א-תל כנקמה על רצח 20,000 פלסטינים. ממלכת ירדן הביעה תרעומת על שהמשפט הפך לבמה לתעמולה נגד ירדן. בסוף פברואר 1972 שוחררו הרוצחים בערבות והם חיו בקהיר, במה שכונו בעיתונות בישראל "חיי פאר" בהמתנה להמשך משפטם. בתחילה הם נדרשו להישאר במצרים, אולם בתחילת 1973 הורשו הרוצחים לעזוב את מצרים עד חידוש משפטם. באפריל 1973 התפוצצה מכונית בביירות, ועל פי ההערכות היה זה ניסיון של שירותי הביטחון הירדניים להתנקש באחד הרוצחים.
הרצח היה פעולתו הראשונה של הארגון, שלאחר מכן נודע בפעולות טרור ראוותניות כגון טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
לאחר ההתנקשות הודיע יאסר ערפאת כי ארגון הפת"ח שהוא העומד בראשו נוטל על עצמו את האחריות לרצח.
חיים אישיים

משפחתו של וספי א-תל מאירביד השתלבה בצורה בולטת בפוליטיקה של ירדן. כאמור, אביו מוסטפא וואבי א-תל היה משורר ירדני מפורסם. אחיו של וספי, מריוד א-תל, היה למזכירו האישי של המלך חוסיין בשנת 1970. אח אחר של וספי, סעיד א-תל, כיהן כשר התקשורת בממשלת מודר בדראן הראשונה וכשר ההסברה בממשלתו של עבד אל-חמיד שרף. בן דודו של וספי, עבדאללה א-תל היה ממפקדיו הבכירים של הלגיון הערבי במלחמת העצמאות ומאוחר יותר היה מהמעורבים ברצח המלך עבדאללה בשנת 1951. בעקבות מעורבותו ברצח נידון עבדאללה שלא בפניו לגזר דין מוות. הוא קיבל חנינה רק בשנת 1965, בזמן כהונתו השנייה של א-תל כראש ממשלה.
א-תל נישא בשנת 1950 לסעדיה ג'אברי, אותה הכיר כשהייתה אשתו של המנהיג הפלסטיני מוסא אל-עלמי. רומן נקשר בין השניים, וסעדיה התגרשה מאל-עלמי ונישאה לא-תל. היא הייתה מבוגרת ממנו ב-15 שנה, ולשניים לא נולדו ילדים. סעדיה נכחה במקום בזמן הירצחו של א-תל בקהיר.
ראו גם

ספטמבר השחור
ספטמבר השחור (ארגון טרור)
תוכנית הפדרציה
לקריאה נוספת

אשר ססר, בין ירדן לפלסטין: ביוגרפיה פוליטית של וצפי אל-תל, הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד
אשר ססר, 'האליטה העבר-ירדנית: וצפי תל והמלחמה במחבלים', בתוך: סקירות - סמינריון מכון שילוח: המזרח התיכון 1967-1973, הוצאת מכון שילוח לחקר המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב, 1974
יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ה, עמ' 91–221
הערות שוליים

1 2  נבו, עמ' 107
↑  ססר, עמ' 3
↑  בני מוריס, 1948: תולדות המלחמה הערבית-הישראלית הראשונה, עמ' 212
↑  ירושלים, ירושלים עמ' 244
↑  ססר, עמ' 5
↑  ססר, עמ' 10–11
↑  נבו, עמ' 92
↑  אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 170
↑  ססר, עמ' 23
↑  ססר, עמ' 24
↑  ססר, עמ' 56–58
↑  נבו, עמ' 107–109
↑  אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 183
↑  נבו, עמ' 130
↑  ססר, עמ' 68–72
↑  ססר, עמ' 83–87
↑  נבו, עמ' 132–133
↑  פעילות המפלגות הייתה חשאית, שכן רשמית נאסרה פעילות פוליטית בירדן בשנת 1957 לאחר ניסיון הפיכה
↑  ססר, עמ' 87–93
↑  ססר, עמ' 96–97
↑  ססר, עמ' 102–109
↑  ססר, עמ' 112–114
↑  נבו, עמ' 136–137
↑  ססר, עמ' 115–120
↑  ססר, עמ' 122
↑  נבו, עמ' 169
↑  ססר, עמ' 130
↑  נבו, עמ' 174–175
↑  ססר, עמ' 141–144
↑  וספי תל נרצח בקהיר, דבר, 29 בנובמבר 1971
↑  פירות הרצח בקאהיר, דבר, 7 בדצמבר 1971
↑  The Deseret News - Google News Archive Search, news.google.com
↑  תרעומת בירדן על אופן ניהול משפטם של רוצחי וספי תל, דבר, 21 בפברואר 1972
↑  מצרים עשויה להביא לזיכוי המתנקשים בחיי וספי תל, דבר, 1 במרץ 1972
↑  חיי פאר בקאהיר לרוצחי ואספי תל, דבר, 6 בנובמבר 1972
↑  רוצחי וספי תל ירותקו למצרים, דבר, 10 במרץ 1972
↑  המלחמה הבאה האכזרית בהיסטוריה, דבר, 12 בינואר 1973
↑  הביון הירדני גרם הפיצוץ בביירות, דבר, 2 באפריל 1973
↑  ארגון ספטמבר השחור זרוע נקם מחתרתית של הפתח, דבר, 9 במאי 1972
↑  אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 171
↑  ססר, עמ' 76
↑  נבו, עמ' 114
↑  נבו, עמ' 159
↑  נבו, עמ' 161
↑  נבו, עמ' 175–176
1 2  נבו, עמ' 183
↑  ססר, עמ' 145–146
↑  ססר, עמ' 1
↑  ססר, עמ' 17
↑  ססר, עמ' 2
↑  ססר, עמ' 10
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007256828205171  GND: 119231581  ISNI: 0000 0000 6678 3256  LCCN: n82164404  NTA: 137112130  VIAF: 64812782   WorldCat (עם VIAF): 64812782 
וספי א-תל עם רמטכ"ל צבא ירדן חאבס אל-מג'אלי
נתן עמרם

| --- | --- |
 לידה:  1791 תקנ"א צפת, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  23 בנובמבר 1870 (בגיל 79 בערך) כ"ט בחשוון תרל"א אלכסנדריה, מצרים 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 תקופת הפעילות:  ? – 23 בנובמבר 1870 
 רבותיו:  אביו חיים עמרם
 חיבוריו:  "משבצות זהב", "קנין פירות", "קנין גוף", "נעם מדות" ועוד
 בת זוג:  בידה בת הרב זהרה ומשה אנהורי ורחל בת מזל טוב והרב יעקב ענתבי
 צאצאים:  משה חיים, צמח, בוניה, מרדכי
 
 תפקידים נוספים:  שד"ר טבריה וחברון, הרב הראשי לאלכסנדריה
 
 חתימה:   
 
הרב נתן בן חיים עמרם (תקנ"א, 1791 – כ"ט בחשוון תרל"א, 23 בנובמבר 1870) היה רב, דיין, סופר, מנהיג, שד"ר של קהילת טבריה לאלכסנדריה ושד"ר קהילת חברון לאירופה, סוחר, מרפא ובשנות חייו האחרונות כיהן כרב הראשי של קהילת אלכסנדריה.
ביוגרפיה

נתן בן חיים עמרם נולד בצפת בסביבות שנת 1791, בן למשפחה שורשית-ספרדית ומשפחת רבנים ושד"רים ידועה. סב סבו היה בן דודו של הרב הידוע, ר' חיים בן עטר (אור החיים הקדוש), שעלה כנראה עם חבורתו של בן-עטר ממרוקו לארץ ישראל. הר"ן עמרם התחנך בבית אביו ובישיבת משפחת פרחי הידועה, מעשירי דמשק. כנער עבר עם הוריו להתגורר בצפת ונאלץ לעקור ממנה עם אמו ואחיו לכפר רמיש בשל המגפה שפרצה בעיר בשנת תקע"ב (1812). מאוחר יותר חזר לצפת. לאחר נישואיו, כיהן כרב בארם צובא (חלב) ובהמשך עבר לדמשק ושימש שם בתור אחד הרבנים בישיבה בחסות משפחת פרחי. מסוריה הגיע לטבריה ומטעמה יצא בשנת תקפ"ה (1825) לשליחות דרבנן לקהילת נא אמון (אלכסנדריה). בשליחותו שם שימש כרב, דיין והיה אחראי גם על מוסדות החינוך בקהילה. בשנת תקצ"ב (1832) התמודד על תפקיד הרב הראשי של קהילת אלכסנדריה. נגדו התמודד הרב שלמה חזן, ומשנבחר הרב חזן פנה הרב עמרם לחברון. בטרם פנה לחברון, חתם באלכסנדריה על שטר יששכר וזבולון עם רפאל די פיג'וטו בעת שהותו בחברון חווה על בשרו, יחד עם כל הקהילה היהודית שם, את המאורעות הקשים, מרד הפלאחים ורעידת האדמה, של שנת תקצ"ד (1834) בהמשך לאירועים אלה ולמשבר הכלכלי שבא בעקבותיהם נשלח הר"ן עמרם כשליח הקהילה לאירופה.
בשנת 1835 יצא כשד"ר בשליחות עדת הספרדים ועדת חב"ד בחברון למסע גיוס תרומות באירופה והגיע בין היתר לאיטליה, יוון, צרפת ואנגליה. ביקוריו בארצות אלו השאיר עליו רושם רב. בשליחותו ביקר הר"ן עמרם בקהילות רבות וגייס כסף רב, אך על פעילותו זו העיבה גזירה שיצאה מטעמו של אחד הארגונים המרכזיים שאספו תרומות לטובת יהודי ארץ-ישראל אז, ארגון ה'פקידים ואמרכלים'. ההודעה שיצאה מטעמם לערי אירופה, דרשה שלא לקבל שלוחי דרבנן מארץ ישראל אלא לרכז את התרומות שנאספו אך ורק דרך גבאי ארגונם. שבע שנים סבב הר"ן עמרם באירופה ובסופן הגיע לאמשטרדם כדי להיפגש עם ר' צבי הירש להרן, ראש ארגון ה'פקידים ואמרכלים'. בפגישה ביקש הר"ן עמרם לדון בהחלטת הארגון לבטל את השליחות מארץ-ישראל לאירופה ולהציג את משנתו האידאולוגית התומכת בהמשך קיום מוסד השד"רות. הפגישה לא עלתה יפה וכתגובה פרסם הר"ן עמרם את חיבורו 'איגרת האמונה והתפארת', בה הציג מסמכים המוכיחים באופן ברור את יושרו. בחיבור זה הצביע הר"ן עמרם על חשיבות מוסד השד"רות ועל תפקידו המרכזי של מוסד זה בחיזוק הקשר בין יהדות התפוצות ליישוב היהודי בארץ-ישראל.
בתום שליחותו נשאר הר"ן עמרם להתגורר בליוורנו ומשם, בשנת תר"ו (1846), חזר למצרים. תחילה שימש כרב של קהל הפרנקוס באלכסנדריה, ובשנת תרכ"ג (1863) התמנה לרבה של קהילת אלכסנדריה לאחר שקודמו בתפקיד, הרב ישראל משה חזן, עלה לארץ ישראל. בתפקידו זה שימש הרב נתן עמרם עד לפטירתו.
הרב עמרם נפטר באלכסנדריה בערב ראש חודש כסלו תרל"א (23 בנובמבר 1870). במצרים ובעולם היהודי הידיעה על מותו הכתה גלים, ורבים נכחו בלוויה; ביניהם רבנים חשובים ואישי ציבור – יהודים ולא יהודים. רושם המעמד בא לידי ביטוי בכתבות שהתפרסמו בעיתונים בני התקופה.
יצירתו

הרב עמרם חיבר עשרות חיבורים במהלך חייו ויצירתו מגוונת: ספרי הלכה וקבלה, ספרי הגות ופילוסופיה, רפואה ומסחר. הוא היה ער להתעוררות הלאומית בתקופתו וצפה בתהליכי החילון שעבר העולם היהודי בימיו, תגובות לתהליכים אלה מוצאות את ביטוייו בחיבוריו המגוונים ובדרך שבה פעל כשד"ר ומאוחר יותר כרב ראשי לקהילה. מכמה מחיבוריו של הרב עמרם משתקף עניינו הרב בעולם ההשכלה הכללית, שאותו הכיר ככל הנראה בעיקר באמצעות ספרות ההשכלה העברית, הן זו הקלאסית והן זו של זמנו. אחד מספריו אלו הוא "נועם המידות" (ג' חלקים: סלוניקי, תרט"ו; אלכסנדריה, תרכ"ה; ליוורנו, תרכ"ט), המהווה אנתולוגיה של דברי חכמה ומדע, ממקורות מגוונים, העוסקים בנושאים כגון "אגרות ששלח אלכסנדר לאריסטו – ותשובותיו", "משה רבנו שר הגבורה", "המטבע וסיבת הוויתו", "הדפוס ועת המצאתו", "גולגולת הראש וענינה" ו"עשרת השבטים וענינם". לסוף הספר מצורף קונטרס מקורי פרי עטו בשם "התנשאות המסחר", העוסק בדרכים לייעל ולשפר את המסחר הבינלאומי של זמנו דרך שינויים מוניטריים.
בין חיבוריו האחרים: "קנין פירות" (ליוורנו, שנת ת"ר) העוסק בדיני חגי חודש תשרי ותפילותיהם; "קנין הגוף" (ליבורנו, תרכ"ח, ב' חלקים) העוסק בדיני אבן העזר; "משבצות זהב" (ליוורנו, תרי"א), קובץ שו"ת המסודר על פי סדר שולחן ערוך; "חגיגת הרגל" (סלוניקי, תרי"ג) מאמר בו משיב הרב לשאלה ששאל הגביר שמעיה אנג'ל (איש דמשק) את חכמי ירושלים, מדוע חוגגים בחו"ל ימי חג מקודשים (יום טוב שני) יותר מאשר חוגגים בארץ ישראל, שהיא מקודשת יותר?; "אגרת בת שבע" (אמשטרדם, תר"ב), ספר הגותי קצר שכולל שבע מסות העוסקות בהיבטים שונים של אופני התגלות החכמה לבני אנוש; "עוז וחדווה" (תר"ב) המוקדש לביאור דברי למך לשתי נשותיו "עָדָה וְצִלָּה שְׁמַעַן קוֹלִי" (בראשית ד כג); "קדושת הארץ" (סלוניקי, תרי"ג), מסה העוסקת במעלת ארץ ישראל ועוד חיבורים רבים.
הרב עמרם חיבר גם שירה ופיוטים, שיצאו לאור בין היתר בקובץ "אור התורה" (סלוניקי, תר"י). הוא חיבר גם מספר סידורים למועדים שונים, בהם "עילוי נשמות" (ליוורנו, תרל"ד), "קונטריס אחרון" (ליוורנו, תרכ"ח) ו"ספר הרוחות" (סלוניקי, תרי"ח).
מספריו

קנין הגוף – חלק א', ליוורנו: ישראל קושטא, 1830
קנין פירות, ליוורנו: דפוס אליעזר מנחם אוטולינגי, 1840
קונטריס אחרון, ליוורנו, ת"ר
אגרת האמונה והתפארת, המבורג תר"ג
אור תורה, שלוניקי תר"י
אגרת בת שבע, אמשטרדם, 1842
אגרת מלכת שבא, אמשטרדם, 1842
עז וחדוה, אמשטרדם, 1842
שו"ת משבצות זהב, ליוורנו: דפוס אליעזר מנחם אוטולינגי, 1851
אגרת הפורים, שלוניקי תרי"ג
אגרת השונמית, שלוניקי תרי"ג
אחות קטנה, שלוניקי תרי"ג
חגיגת הרגל, שלוניקי תרי"ג
ספר הרוחות, שלוניקי, תרי"ג
קדושת הארץ, שלוניקי, תרי"ג
נעם המדות חלק א', שלוניקי, תרט"ו–תרכ"ט
קנין הגוף – חלק ב', ליוורנו: ישראל קושטא, 1868
עלוי נשמות, ליוורנו, תרכ"ט
לקריאה נוספת

לילך תורג'מן, הרב נתן עמרם: פועלו ויצירתו, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, תש"ף. ראו תקציר בעברית וEnglish – Abstract and Contents
'שלש תעודות לתולדות היישוב היהודי בחברון ושליחותו של הגאון רבי נתן עמרם זצ"ל [ו]שלש תעודות בעניין מצוקת הרפואה בעיר חברון ת"ו', מוריה 25, ט–י (תשס"ג), עמ' נב–סג.
משה דוד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל, הוצאת המחבר, ירושלים תרצ"ח.
צבי זוהר, ‏היצירה ההלכתית והתורנית במצרים במאתיים השנים האחרונות, פעמים 86–87, חורף-אביב תשס"א, עמ' 184–187.
אברהם יערי, שלוחי ארץ ישראל, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים תשס"ב.
הערות שוליים

↑  לילך תורג'מן, הרב נתן עמרם: פועלו ויצירתו, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, תש"ף. ראו גם: לילך תורג'מן, הרב נתן עמרם - שד"ר חברון, עבודת מ"א, אוניברסיטת בר-אילן, תשע"א, ראו דיון עמ' 9–11.
↑  טולידאנו, יעקב משה, "פנקסי בית הדין בצפת. כתב יד ר' חיים עמרם", איש-שלום מ. בניהו מ. פרס י. שוחט ע. (עורכים), ירושלים: מחקרי ארץ-ישראל, ירושלים תשט"ו, עמ' רל"ג-רל"ה.
↑  בן צבי, יצחק, "מכתבים ממשפחת עמרם מכפרי הגליל העליון", בן צבי, יצחק, מחקרים ומקורות, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשכ"ו, עמ' 58–81.
↑  בן צבי, יצחק, בניהו, מאיר (עורכים), ספר צפת – מחקרים ומקורות מן המאה השש עשרה עד המאה התשע עשרה, הוצאת מכון בן צבי, ירושלים 1964.
↑  על שטר זה ראו מאמר:Lilac Toregman, The Contract between Rabbi Nathan Amram and Raphael de Picciotto: A Rare Exemplar of an Issachar-Zebulun Agreement", Jewish Law Association Studies XXX (The Jewish Law Association), 2022, pp. 168-181
↑  פרג חיים מזרחי, בן עמרם איננו, חבצלת, 23 בדצמבר 1870
↑  צבי זוהר, ‏היצירה ההלכתית והתורנית במצרים במאתיים השנים האחרונות, פעמים 86–87, חורף-אביב תשס"א, עמ' 184–186.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: הרב ישראל משה חזן | רבנים ראשיים של אלכסנדריה | הבא: הרב משה פארדו |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304606005171  GND: 114680296X  ISNI: 0000 0003 6997 0331  LCCN: nr90021557  NTA: 297342339  SUDOC: 125957939  VIAF: 4781763   WorldCat (עם VIAF): 4781763 
שער הספר נועם המדות, יצא בקניגסברג, 1857
מנשה סתהון

| --- | --- |
שער ספרו "כנסייה לשם שמים", ירושלים תרל"ד
שער ספרו "כנסייה לשם שמים", ירושלים תרל"ד
 לידה:  חלב, סוריה
 פטירה:  1876
 תחומי עיסוק:  רב בערים חלב (עיר), צפת
 שם השושלת:  סתהון
 אב:  מטלוב מנשה סתהון
 צאצאים:  הרב הלל דוד סתהון, הרב חיים סתהון
הרב מנשה מטלוב סתהון (? – כ"ד באלול ה'תרל"ו, 13 בספטמבר 1876) כיהן כרב בעיר חלב וכרבה הראשי של צפת.
ביוגרפיה

נולד לרב מטלוב מנשה סתהון (שם המשפחה הראשון מציין ייחוס מצד האבא והשני מצד האמא). משפחת מנשה היא משפחה שבאה לחלב עם גירוש ספרד..
עסק במסחר (מכירת תבלינים) לפרנסתו. היה ידוע כגדול בתורה והעידו עליו שחזר על התלמוד כולו עשר פעמים. מלבד זאת התפרסם כבעל השכלה כללית רחבה וכבקי בהנדסה, חשבון, אסטרונומיה, חכמת העיבור וסידור הלוחות, ומתהלכים סיפורים על ידענותו המופלגת בתחומים אלו.
מחוץ לחכמי עירו נשא ונתן בהלכה עם רבי חיים פלאג'י המכנה אותו "הרב המובהק המאיר כברק כמוהר"ר מנשה מטלוב סתהון נר"ו יאיר אורו". בעודו בצפת נשא ונתן בעניין כשרות גט עם רבי חזקיה מדיני הכותב אודותיו: "כתב אלי במכתב אחד המיוחד ראש על ארץ צפת אמת תוב"ב מני"ר הרב הגדול מוהר"ם סתהון נר"ו".
כאשר הגיעה השמועה אודות כתר ארם צובא הנמצא בחלב לארץ ישראל, ביקשו רבני ירושלים מרבי מנשה שיערוך עבורם השוואה בין הכתר לספרי התנ"ך המצויים בידם.
בעת פטירת רעייתו נסע לירושלים, ובדרכו חזרה לעירו עבר בצפת, שם ביקשו ממנו רבני העיר לכהן כראב"ד העיר. הרב סתהון נענה לבקשתם, וכיהן כרב העיר במשך ארבע שנים. בצפת נישא בשנית לאישה ממשפחה אשכנזית, ומאשתו זאת נולד בנו חיים. בשנת תרל"ב שב לחלב, ושימש ברבנות בעיר.
לאחר כשנתיים מונה לכהן כרבה של העיר אלכסנדריה (נא אמון) שבמצרים, ובדרכו לשם חלה ונפטר בעיר אסכנדרון שבסוריה, בכ"ד אלול תרל"ו, ושם נטמן.
ביוגרפיה > צאצאיו

ידועים מספר בנים שלו, המפורסמים שבהם הם:
רבי הלל דוד סתהון – בנו הבכור ומפוסקי חלב
רבי חיים סתהון – נולד בצפת מאשתו השנייה. התייתם מאביו בהיותו בן חמש, ואמו נישאה בשנית לרב יצחק יעקב סאליצר. בבגרותו למד אצל רבנים אשכנזים וספרדים, היה מפוסקי צפת החשובים ומחבר הספר הנודע 'ארץ חיים'.
יצירתו

כנסייה לשם שמים – בו יצא כנגד מנהג שהיה מקובל בקרב חלק מהנשים וכונה בשם "אינדלוקו", שכאשר חלה אדם ונטה למות היו עושות לו הנשים טקסי הקטרה וניסוך לשדים בכדי לרצותם שלא יזיקו לחולה. הרב סתהון ראה במנהג זה איסור גמור של עבודה זרה, וכתב פסק ארוך המחולק ל-11 פרקים לאסור דבר זה. על פסקו זה קיבל הסכמות מרבני חלב, רבני ערים רבות בארץ ישראל (ירושלים, חברון, צפת, טבריה, יפו, חיפה) ומקומות נוספים. את הספר הדפיס בירושלים שנת תרל"ד.
מטה מנשה – שאלות ותשובות. נדפס בשנת תשס"ז מכתב יד המחבר על ידי הלל סתהון.
מחברת כללי דקדוק הקריאה – נדפסה על ידי רבי אליהו חמווי בסוף ספרו פה אליהו ח"א (תרע"ד).
לקריאה נוספת

הרב דוד ציון לניאדו, לקדושים אשר בארץ (תשס"ט), תי"ז – רבי מנשה סיתהון.
הערות שוליים

↑  הראשון ממשפחת מנשה שהגיע לחלב הוא רבי יוסף מנשה החתום בתשובת מהרלב"ח (סימן קל"ד), ונדפסו ממנו כמה פזמונים ב'מחזור ארם צובא' הנדפס באיטליה במאה הט"ז
↑  כנסייה לשם שמים (תשס"ז), עמ' שמב.
↑  מטה מנשה סימן יח
↑  ירון הראל, ספרי אר"ץ עמ' 407.
אל-חרירי

ערך זה עוסק במשורר ערבי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1054 בצרה, עיראק 
 פטירה:  10 בספטמבר 1122 (בגיל 68 בערך) בצרה, עיראק 
 שפות היצירה:  ערבית 
 סוגה:  מקאמה 
 יצירות בולטות:  Maqamat of al-Hariri 
 
אבו מוחמד אל-קאסם בן עלי בן מוחמד בן עות'מאן אל-חרירי אל-בסירי אלחראמי (בערבית: ابو محمد القاسم بن علي بن محمد بن عثمان الحريري البصيري الحرامي), הידוע בשם אל-חרירי (נולד בשנת 1054 בעיירה משאן ליד בצרה בדרום עיראק ומת בשנת 1122) היה משורר ערבי ונודע בעקבות ספרו "מקאמות אל-חרירי". ספר זה נחשב לספר המפורסם ביותר בתולדות המקאמה הערבית.
קורות חייו

אל-חרירי היה משבט "בני חראם". הכינוי אל-חרירי ניתן לו בנערותו בעקבות עיסוקו במכירת משי (משמעות הכינוי בערבית "מי שעוסק במשי"). בנערותו התגורר אל-חרירי בבצרה, למד את החדית' והתמחה בלשון ובספרות הערבית הקלאסית. אלחרירי הצטיין בלימודיו והתפרסם בחכמתו.
אל-חרירי כתב שני ספרי הנחיה לכותבים בנוסף לספר המקאמות שהפכו אותו לאחד המפורסמים והבולטים בתקופתו.
אל-חרירי כתב יצירות שכבשו תוך תקופה קצרה את הטעם הספרותי של התקופה. במקאמות שלו אל-חרירי מיקד והדגיש את הלשון העשירה ברטוריקה.
מסופר כי אל-חרירי כתב בתחילה ארבעים ושמונה מקאמות, אותן כינה בשם "אלחראמיה". הוא נשא אותן איתו מבצרה לבגדאד והקריא אותן בפני אנשים. קבוצה מסופרי בגדאד לא האמינו שאלה מעשי ידיו ואמרו שלא הוא כתב אותם אלא מרוקאי מלומד שמת בבצרה, ועבודתו הגיעה לאל-חרירי, אשר ניכס אותה לעצמו.
הווזיר קרא לאל-חרירי ושאל אותו על מעשיו; הוא ענה שהוא כותב. הווזיר הציע לו לכתוב לפניו; הוא לקח דף וקסת וישב לבדו זמן רב אבל לא קיבל השראה ולא הצליח לכתוב שום דבר, אז התבייש וקם. כשלא הצליח לכתוב את המכתב הוא כתב שני בתי שבח. אומרים שהם היו מוקדשים למשורר אבן ח'קיתא אלחרימי אלבגדאדי. כשחזר הביתה כתב עוד עשר מקאמות בהן הוא מתנצל על מה שקרה אצל הווזיר. לקח לאל-חרירי זמן עד ששכנע את האנשים שהוא שכתב ולא אדם אחר.
ספר המקאמות

ספר המקאמות הידוע נכתב על ידי אל-חרירי לא בבת אחת אלא במשך תשע שנים רצופות (החל משנת 1095 וסיימו בשנת 1104), והוא נקרא "מקאמות אל-חרירי", אל-חרירי ערך את הספר בעצמו, וסידר את המקאמות לפי תבניות מסוימות ששיוו לספר אופי אחיד. הספר מוקדש לשליט אנו שרואן שביקש מאל-חרירי לחבר אותו והקדשה זו באה להעניק לו כבוד.
אל-חרירי פתח את הספר בלשון תחינה וכניעות לפני אללה, הוא אף פונה למוחמד הנביא לתווך בינו לבין האל להבטחת קיום משאלותיו, בהתחלת הספר פותח את ההקדמה בחובת האדם לשבח את האל, ומודה לו על זה שנתן לו את הכישרון לחבר ולכתוב.
ספר זה נחשב לספר הידוע ביותר בתולדות המקאמה הערבית, בו הגיעה הפרוזה לשיא התפתחותה, ובזכות ספר זה נתקבלה המקאמה כז'אנר עצמאי בספרות.
שמות חמישים המקאמות לפי הסדר:
אלסנעאניה, אלחלואניה, אלדינאריה, אלדמיאטיה, אלקופיה, אלמוראג'יה, אלברק'עידיה, אלמעריה, אלאסכנדראניה, אלרחביה, אלסאוויה, אלדימשק'יה, אלבג'דאדיה, אלמקיה, אלפרדיה, אלמג'ריביה, אלק'הק'ריה, אלסנג'אריה, אלנסיביה, אלפאריק'יה, אלראזיה, אלפוראתיה, אלשעריה, אלק'טיעיה, אלקרג'יה, אלרק'טאא, אלואבריה, אלמרק'נדיה, אלואסיטיה, אלסוריה, אלרמליה, אלטיביה, אלתפליסיה, אלזבידיה, אלשיראזיה, אלמאלטיה, אלסעדיה, אלמרויה, אלעמאניה, אלתבריזיה, אלתניסיה, אלנג'ראניה, אלבקריה, אלשתויה, אלרמליה, אלחלביה, אלחג'ריה, אלחראמייה, אלסאסאניה, אלבסריה.
שיריו של אל-חרירי נחשבים ליצירת מופת גם שנים אחרי כתיבתם. כמאה שנים אחר כך תורגם ספר המקאמות בידי יהודה אלחריזי ל"מחברות איתיאל", שבו החליף אלחריזי את הסיפור הערבי על החגּ בעלייה לרגל לירושלים, ולמקומות בשירים נתן שמות מקראיים הרומזים על מקומות יישוב יהודי חרבים ברחבי ספרד הנוצרית.
ספר המקאמות > סגנון

המקאמות כתובות בפרוזה חרוזה שכוללת בתוכה שירים שקולים, מתובלת בקישוטי השירה הספרדית הססגונית ובמיוחד בשיבוצים וברמיזות מקראיות. אל-חרירי נתן לכל מקאמה שם ותמצית לתוכן שלה, ותפקידו של תוכן זה לכוון את הקורא ולעורר אצלו ציפיות.
המקאמות בספר עשירות ברטוריקה, להטוטי לשון, משלים, פתגמים, חידות, תחבולות, פסוקים מן הקוראן והחדית', ולהגים של שכבות שונות באוכלוסייה.
ספר המקאמות > מבנה

כל מקאמה עומדת בפני עצמה ומורכבת מפתיחה, גוף וסיום. בכל מקאמה נקודה מרכזית או גרעין סיפורי שהסיפור נע סביבו. מטרת המחברות יכולה להיות בעיקר אחת מהמגמות האלה: שעשוע והרפתקאות, הומור, קישוט רטורי, והנושאים שיכולה לעסוק בהם המקאמה מגוונים: נדודים, נשים, ויכוח, התחפשות וכו'. המקאמה יכולה להתקדם מעיצוב סטיראוטיפי מצומצם ועד לסיפור מתוחכם.
אפשר לראות בכל המקאמות יצירה ספרותית מגובשת הבנויה מחמישים פרקים, בין הפרקים יש קשר חיצוני מאחד המתבטא בדמות הגיבור והמספר, השניים מופיעים בכל עלילה ללא קשר להתפתחות העלילה. מספר המקאמות הוא חמישים, כמספר השבועות של השנה ההיג'רית המוסלמית. הגורם שמייחד את המקאמות החמישים הן הדמויות של הגיבור ושל המספר.
שמות המקאמות נקבעו לפי מקום התרחשות העלילה או לפי נושא העלילה. 43 מקאמות נקראו על פי שם המקום המצוין בפתיחת המקאמות, שמות אלה הם הארצות או המקומות שאליהם נדדו הגיבור והמספר ושם נפגשו. ו7 מקאמות נקראו על פי הנושא.