stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי הרשות הפלסטינית – ירדן
היסטוריה > 1988–1994

לאחר ניתוק הקשרים המשפטיים בין הגדה המערבית לממלכת ירדן בשנת 1988, תמכה ממשלת ירדן במאבק של אש"ף להקמת מדינה פלסטינית בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה. במהלך ועידות השלום שלאחר ועידת השלום במדריד בשנת 1991, הפלסטינים יוצגו כמשלחת משנה במשלחת הירדנית-פלסטינית, דבר שנבע מדרישות ישראל להימנע מייצוג הפלסטינים כלאום עצמאי. במהלך השיחות בין ישראל לירדן בוושינגטון הבירה בשנת 1992, רוב הנושאים השנויים במחלוקת בין ישראל לירדן הוסדרו, אך ממשלת ירדן סירבה לחתום על הסכם רשמי כלשהו עם ישראל כל עוד לא הושג הסכם עם הפלסטינים. ב-13 בספטמבר 1993 נחתם הסכם אוסלו א', ולמחרת החברים הפלסטינים במשלחת הירדנית-פלסטינית הפכו למשלחת נפרדת. הסכם אוסלו איפשר למשלחת הירדנית לנהל משא ומתן גלוי עם המשלחת הישראלית, וב-26 באוקטובר 1994 נחתם הסכם השלום הישראלי-ירדני.
הערות שוליים

↑  הרצאתו של פרופ' אלכסנדר בליי, הפרשנות הירדנית והפלסטינית להצהרת בלפור, בכנס 'סיום מלחמות והתוויית גבולות בסימן 75 שנה לתוכנית החלוקה של ארץ ישראל', קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, ינואר 2023, עמ' 30
H2: מעבדת השליטה (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  עידית אברהמי נועם שיזף
 הופק בידי:  הילה מדליה פול קאדו
 תסריט:  עידית אברהמי נועם שיזף
 תחקיר:  נועם שיזף עידית אברהמי
 עריכה:  ארז לאופר
 מוזיקה:  אריק שו
 צילום:  אבנר שחף
 מדינה:  ישראל, קנדה 
 חברת הפקה:  מדליה הפקות
 חברה מפיצה:  Filmoption International 
 הקרנת בכורה:  2022
 משך הקרנה:  105 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  דוקומנטרי היסטוריה
 דף הסרט ב־IMDb
 
H2: מעבדת השליטה (באנגלית: H2: The Occupation Lab) הוא סרט תיעודי של הבמאים נועם שיזף ועידית אברהמי אשר הופק ב-2022 ואורכו 105 דקות. הסרט עוסק בשלטון הישראלי באזור H2 בחברון ומתמקד ברחוב השוהדא בעיר, באירועים ובתהליכים שהתחוללו ברחוב ובסביבתו, כמיקרוקוסמוס להתפתחות הסכסוך הישראלי-פלסטיני בכללותו.
הסרט הוקרן במסגרת התחרות הישראלית הרשמית בדוקאביב בשנת 2022 ומשודר בערוץ 8.
רקע

רחוב השוהדא בחברון הוא רחוב ראשי בעיר העתיקה של חברון, המוביל אל מערת המכפלה וממנה. החל מסוף שנות ה-70, במסגרת הקמת היישוב היהודי בחברון, אכלסו יהודים מספר בתים לאורך הרחוב.
בעקבות טבח מערת המכפלה בפברואר 1994, סגרה מדינת ישראל את הרחוב לתנועת פלסטינים, וסגרה את השוק הסיטונאי המרכזי של אזור חברון, את תחנת האוטובוסים המרכזית ואת החנויות הערביות שהיו פתוחות אל הרחוב. בהמשך להסכמי אוסלו חתם בנימין נתניהו ב-1997 על הסכם חברון, לפיו חולקה חברון לאזור בשליטת הפלסטינים (H1) ואזור בשליטת היהודים (H2). במסגרת הסכם זה נפתח הרחוב מחדש לתנועת כלי רכב פלסטיניים, אך לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה נסגר הרחוב בשנית ונותר סגור לתנועת פלסטינים עד היום.
עלילה

הסרט עוסק בשליטה הישראלית בחברון ומתמקד ברחוב השוהדא, הנמצא על גבול אזור H2 ומהווה נקודת חיכוך בין יהודים ופלסטינים לאורך השנים.
לדברי יוצרי הסרט, חברון והתהליכים המתרחשים בה הם מיקרוקוסמוס למגמות רחבות יותר בסכסוך הישראלי-פלסטיני והיא "מעבדה" לאמצעים בהם נוקטת ישראל ומיושמים בהמשך בשאר חלקי יהודה ושומרון.
הסרט מציג אירועים מרכזיים שהתרחשו בחברון והשפיעו על הסכסוך הישראלי-פלסטיני: טבח תרפ״ט, ההתנחלות במלון פארק והקמת קריית ארבע, הבחירות המוניציפליות ב-1976, ההתנחלות בבית הדסה ובאתרים היהודיים בעיר, הפיגוע בבית הדסה ב-1980, טבח מערת המכפלה ב-1994, הסכם חברון ב-1997, הקמת ארגון שוברים שתיקה, ופרשת אלאור אזריה.
הסרט עושה שימוש נרחב בחומרי ארכיון מהארץ ומהעולם וכולל ראיונות עם כמה ממפקדי חטיבת יהודה (חטיבת חברון) והמנהל האזרחי, וביניהם שלמה גזית, אפרים סנה, מאיר כליפי, גדי שמני ונעם תיבון, לצד עיתונאים ותושבים יהודים ופלסטינים.
הפקת הסרט

בימוי: נועם שיזף, עידית אברהמי
הפקה: הילה מדליה, פול קאדו
מפיקים שותפים: סרג' גורדיי, מרטין לוראן, האנה פליפו
חברת הפקה: מדליה הפקות
תסריט: נועם שיזף, עידית אברהמי
עריכה: ארז לאופר
צילום: אבנר שחף
תחקיר: עידית אברהמי, נועם שיזף
עיצוב פסקול: מרטן קאדו-רויארד
מוזיקה: אריק שו
הסרט הופק בתמיכת ערוץ 8, HOT8, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, משרד התרבות והספורט, המועצה הישראלית לקולנוע, מפעל הפיס, CoPro - קופרו, France Televisions ,RTBF ,RTS SVT ,YLE ,MetFilm Sales
אירועים

הסרט הוצג במסגרת פסטיבל דוקאביב 2022
דעת מבקרי הקולנוע

במדור התרבות והבידור של ynet נכתב כי הסרט "לא בהכרח אובייקטיבי כלפי שני הצדדים, אבל עם תמונת המצב שהוא מביא אי-אפשר להתווכח" וכי הוא "לא מאפשר להדחיק עוד את המצב בשטחים".
במדור התרבות בוואלה! נכתב כי הסרט הוא "אגרוף בבטן" וכי "אסור לעצום מולו עיניים".
במדור התרבות של מעריב נכתב כי "גם ימני וגם שמאלני לא יוכלו אחרי הסרט הזה לטמון את הראש בחול. רחוב אחד בחברון מגיש לצופה, ישר בפנים, את המשמעות של עם אחד ששולט בעם אחר".
במדור הטלוויזיה של הארץ נכתב כי "הצפייה בסרט מטרידה ומכאיבה, ולכן חשובה"
בישראל היום נכתב כי "'חברון: מעבדת השליטה' הוא סרט שלא מחביא את התעמולה שהוא נשלח לייצר".
מחלוקת

הקרנת הסרט עוררה ביקורת בחברה הישראלית וקריאות לשלילת המימון מיוצריו. ארגון בצלמו ניסה, במספר מקרים, למנוע את הקרנת הסרט בישראל. בסינמטק בפרדס חנה הקרנתו המוקדמת בוטלה, בשל היותו לדברי הסינמטק סרט אנטי-ישראלי.
הערות שוליים

↑  עמוס הראל ועקיבא אלדר, קצין יבדוק סגירת רחוב השוהדא בחברון מאז שנת 2000 ללא צו, באתר הארץ, 18 באפריל 2007
↑  סמדר שילוני, "חברון: מעבדת השליטה" לא מאפשר להדחיק עוד את המצב בשטחים, באתר ynet, 16 בינואר 2023
1 2  נדב מנוחין‏, הסרט התיעודי על חברון מוכיח: העיר הזאת היא האסון שלנו, באתר וואלה, 16 בינואר 2023
↑  דורון ברוש, ‏הסרט “חברון: מעבדת השליטה" מגיש לצופה את הכיבוש ישר בפנים, באתר מעריב אונליין, 6 בינואר 2023
↑   גילי איזיקוביץ, זו צפייה מטרידה ומכאיבה, ולכן גם חשובה, באתר הארץ, 22 בינואר 2023
↑  נועם פתחי, הסרט שמוכיח שהשמאל הקיצוני שכח מה זה להיות יהודים, באתר ישראל היום, 16 בינואר 2023
↑   עידו דוד כהן, שר התרבות יבחן שלילת תקציב מהדוקו על חברון, באתר הארץ, 16 בינואר 2023
↑  עמית אטיאס, ‏שר התרבות מיקי זוהר הורה לבחון את שלילת מימונו של הסרט "חברון: מעבדת השליטה", באתר ‏מאקו‏, 16 בינואר 2023
תצוגת אבטחה

קצין המנהל לביטחון תחבורה של ארצות הברית (TSA) בודק את תעודת הזהות של נוסע.
תצוגת אבטחה או תיאטרון אבטחה (באנגלית: Security Theater) הוא מונח המציין השקעה באמצעי אבטחה ספציפיים מאוד או מתקדמים טכנולוגית במטרה לספק תחושת אבטחה מוגברת, מבלי לנקוט בצעדים אחרים של ממש.
מומחים מסוימים, כגון אדוארד פלטן, מתארים את החמרת נוהלי האבטחה במנהלי התעופה האמריקאיים לאחר פיגועי 11 בספטמבר כתצוגת אבטחה. לדוגמה, מעבר לעלות הכספית הגדולה הכרוכה בהם, אמצעי האבטחה המוגברים גרמו לאמריקאים רבים להעדיף נסיעה ברכב על פני טיסה; על פי חישוביהם של חוקרים מאוניברסיטת קורנל משנת 2007, השינויים שהחילה ה-TSA, רשות הבטיחות בתעבורה של המחלקה האמריקאית לביטחון המולדת, הובילו לירידה של 6% בשימוש בכלי תעופה, מה שתרם בעקיפין למספר גבוה יותר של הרוגים בתאונות דרכים בהשוואה לשנים קודמות.
הערות שוליים

↑  http://papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id=677549
↑  http://blalock.dyson.cornell.edu/wp/JLE_6301.pdf
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מכון כדורי בטולכרם

| --- | --- |


מבט על הקמפוס הנוכחי
 אוניברסיטה
 על שם:  אליס כדורי 
 מוטו:  Building a Better Palestinian Future
 תקופת הפעילות:  1930 - הוקמה 2007 - קיבלה מעמד של אוניברסיטה – הווה
 בעלי תפקידים
 נשיא:  ח'ליל הינדי
 רקטור:  אחמד טוקאן 
 צוות:  653
 סגל:  763 (נכון ל־2019) 
 סטודנטים
 כלל הסטודנטים:  11,056 (נכון ל־2024) 
 סטודנטים לתואר ראשון:  1,450
 מיקום
 מיקום:  טולכרם
 מדינה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 קואורדינטות:  32°18′48″N 35°01′07″E﻿ / ﻿32.313442°N 35.018715°E﻿ / 32.313442; 35.018715
 אתר האוניברסיטה
 he
 
בית הספר החקלאי בשנות ה-30
מכון כדורי (בערבית: كلية فلسطين التقنية - خضوري, תעתיק מדויק: כלית פלסטין אל-תקניה ח'צ'ורי) הוא בית ספר חקלאי בעיר טולכרם, שבגדה המערבית. הוא הוקם בשנת 1930 מכספי עזבונו של איש העסקים היהודי יליד עיראק סֵר אליס כדורי יחד עם בית הספר החקלאי כדורי שליד כפר תבור.
היסטוריה

הנדבן כדורי נפטר בהונג קונג בשנת 1922 והקדיש בצוואתו 140,000 ליש"ט לרשות הממשלה הבריטית שנועד לבניית ״בית-ספר או בתי-ספר, שייקראו על שמו בפלשתינה (א"י) או במסופוטמיה כפי שהממשלה הבריטית תמצא לנכון" (כך כתב במקור בצוואתו). בזכות פעילות של משרד ההנהלה הציונית בלונדון, הועמד העזבון כולו לזכות ממשלת המנדט בארץ ישראל. אולם התעורר ויכוח בדבר השימוש המקומי בעזבון, האם יוקם בית ספר מעורב המשותף ליהודים ולערבים או שני בתי ספר נפרדים. הוויכוח הגיע לסופו בשלהי שנת 1925, אז החליט הנציב העליון הרברט פלומר, להקים שני בתי ספר חקלאיים נפרדים, האחד לתלמידים ערבים באזור טול כרם, והאחר לתלמידים יהודים למרגלות הר תבור.
המתכנן של מבנה בית הספר היה אוסטן סיינט בארב הריסון, אשר שימש כאדריכל ראשי של מחלקת העבודות הציבוריות בשלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל. בית הספר פתח את שעריו לתלמידים ב-1930. עם הקמתו, היה למכון מנהל אנגלי ואופיו היה קולוניאלי בריטי. אדמות המכון השתרעו על שטח של כ-600 דונם. בנוסף לאדמה חקלאית כלל המכון משקי פרות, כבשים, ותרנגולות.
במהלך המרד הערבי הגדול נסגר בית הספר ובמבנהו שוכנו חיילים של הצבא הבריטי. בשנת 1939 נפתח בית הספר מחדש בניהולו של עכרם ריקבי, שקודם לכן היה סגן מנהל בית הספר. בשנת 1944 מונה אחמד טוקאן למנהל בית הספר.
בעקבות הסכמי שביתת הנשק לאחר מלחמת העצמאות איבד המכון את רוב אדמותיו החקלאיות (כ-200 דונם) שנותרו מעברו הישראלי של הקו הירוק. בין מלחמת העצמאות למלחמת ששת הימים הפכו השלטונות הירדניים את המכון לבית ספר טכני לחקלאות שהעניק תעודה במדעי החקלאות. בתקופה זו עבדאללה עזאם, ממייסדי הג'יהאד העולמי, למד ולימד חקלאות במכון. לאחר מלחמת ששת הימים נזנח האופי החקלאי של המכון, והושם דגש על המקצועות התעשייתיים.
עם התחלת תהליך השלום והסכמי אוסלו נעשה ניסיון להחיות מחדש את החוות החקלאיות ואת משק הפרות, והוקם מרכז מידע וייעוץ בנושאי חקלאות. ב-2007 הוכרז המכון כאוניברסיטה טכנולוגית על ידי הרשות הפלסטינית. באוניברסיטה ארבע פקולטות: הנדסה וטכנולוגיה, מדעים וחינוך, מנהל עסקים ומדעי החקלאות. חלק מהמבנים הקיימים וכ–80 דונם הוקצו לשלוחה של אוניברסיטת א-נג'אח הממוקמת בשכם. משפחת כדורי תרמה למכון אגף חדש ללימודי מדעים.
בקצה המערבי של שטחי הקמפוס היה קיים בעבר מוצב צבאי בשטח של כ־20 דונם, מצידה המזרחי של גדר ההפרדה בצמוד לאזור תעשייה ניצני שלום. המוצב פונה ב־2006 וחלק משטחו משמש כיום כמטווח צבאי ישראלי.
ראו גם

אוניברסיטת א-נג'אח
אוניברסיטת אל-קודס
אוניברסיטת ביר זית
הערות שוליים

1 2 3  אריה דובנוב ותמר נוביק, גם הם הלכו בשדות: סיפורו של בית הספר "כדורי" בטול כרם, באתר "העוקץ", 27 בנובמבר 2016
↑  Appointments, Palestine Gazette, 9 August 1934, page 736
↑  Arab Principal for Kadoorie school, פלסטיין פוסט, 30 ביולי 1939
↑  About the Palestine Technical University Kadoorie, in Learning and Well-being:
An Agenda for Change, page 65
↑   עמירה הס, באוניברסיטה בטול כרם ביקשו למנוע יידוי אבנים באמצעות חומה; צה"ל התנגד, באתר הארץ, 10 בדצמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309089205171  ISNI: 0000 0004 0485 5583  VIAF: 245465126   WorldCat (עם VIAF): 245465126
מרסל אשאר

| --- | --- |

 לידה:  5 ביולי 1899 סנט פוי לה ליון, צרפת 
 פטירה:  4 בספטמבר 1974 (בגיל 75) הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Marcel Augustin Ferréol Achard 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  לואר ושר 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ליון (1896-1969) 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  סאטירה 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד  מפקד מסדר האמנויות והספרות 
 
מרסל אשאר (בצרפתית: Marcel Achard;‏ 5 ביולי 1899 – 4 בספטמבר 1974), מחזאי צרפתי.
קורות חייו

מרסל אשאר הוטבל כמרסל אוגוסטן פראול בסן-פואה-לה-ליון (כיום פרבר של העיר ליון) במחוז רון שבצרפת. הוא אימץ לעצמו את שם העט מרסל אשאר כאשר החל לפרסם את מחזותיו אחרי מלחמת העולם הראשונה.
הצלחתו הראשונה היה המחזה "התרצי לשחק אתי?" שהוצג בפריז ב-1923, קומדיה רגשנית על אודות הקרקס והליצנים. מחזה זה שימש כדגם למחזותיו הבאים שרובם נחשבים לשחזור של מצבים שמקורם בקומדיה האיטלקית בהשתתפות דמויות כמו פיירו וקולומבין הגורמות לצופים לצחוק ולבכות בעת ובעונה אחת.
הפופולריות שלו והצלחותיו הגדולות הגיעו לשיאן בין שתי מלחמות העולם, כאשר המבקרים השוו את מחזותיו עם אלה של פייר דה מאריבו ושל אלפרד דה מיסה. שני מחזותיו הפופולריים ביותר בתקופה זו היו "ז'אן החולמני" (1929) ו-"דומינו" (1932).
הביקורת שלאחר מלחמת העולם השנייה לא היטיבה עמו ותיארה אותו כ"מומחה לאהבה". אך למרות ביקורת זו הוא המשיך לכתוב מחזות ובהם: "מחלת האהבה" (1955) ו-"האידיוטית" (1960) - מחזה שעליו התבסס המחזה הבא "ירייה באפלה" (1961).
מרסל אשאר נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית ב-1959.
ארבעה ממחזותיו של מרסל אשאר הוצגו בתיאטראות של ברודוויי בעיר ניו יורק. הצגת המחזה "דומינו" הופסקה אחרי שבע הופעות בלבד (1932), אך המחזה "לפני הבלונדינית שלי" שנכתב מחדש בשם "אני מכיר את אהובתי" זכה ב-247 הופעות בתיאטרון שוברט בניו יורק (1949–1950). הצגת המחזה "פאטאט" הופסקה גם היא לאחר שבע הופעות (1958) אך המחזה "ירייה באפלה" הוצג בניו יורק 389 פעמים (1961 -1962).
רבים ממחזותיו של מרסל אשאר עובדו לקולנוע ובהם: "מאיירלינג" (1936), "סופת רעמים" (1938) "פליסי נאנטיי" (1942), "שני הביישנים" (1943), "ולס בפריז" (1949) ו-"ז'אן החולמני" (1949).
מרסל אשאר מת בפריז ב-1974.
זבורטורול

זבורטורול (ברומנית לפי כתיב ארכאי Sburătorul) היה מגזין ספרותי רומני והחוג הספרותי שהתגבש סביבו, שדגל בקידום מגמות וסגנונות מודרניים בספרות הרומנית. מנהיגו היה מבקר הספרות אאוג'ן לובינסקו. עם הזרמים הספרותיים שמצאו בו כר פורח ניתן למנות את הסימבוליזם, הריאליזם בעל שורשים עירוניים והאוונגרד. המגזין הוקם באפריל 1919 ונשא כתת-כותרת את המלים Revista literară artistică şi culturală  "כתב עת ספרותי, אמנותי ותרבותי". "זבורטורול" יצא לאור בתקופות אפריל 1919 - מאי 1921 ומרץ 1926 - יוני 1927. בתקופה  ספטמבר 1921 -דצמבר 1922 הופיע שבועון בשם "זבורטורול ליטראר" (Sburătorul literar)
בתקופה האחרונה להופעתו התגייס "זבורטורול" בפולמוס עם חסידי הסגנון השמרני-מסורתי יותר, שהתקבצו בעיקר סביב המגזין "סמנטורול" שבניהולו של ניקולאיה יורגה.
לובינסקו עצמו חלק, בין היתר, על השקפתו האתנוצנטרית של יורגה בנוגע להיסטוריה הרומנית בימי הביניים.
עם העורכים והכותבים ב"זבורטורול" נמנו אנשי ספרות ידועים ברומניה, כמו ג'ורג'ה קלינסקו, ולדימיר סטראינו, פרספסיצ'וס, יון מינולסקו, ליביו רבריאנו, קמיל פטרסקו, הורטנסיה פפדאט-בנג'סקו, אנטון הולבן, יון בארבו ואחרים. לחלקם כדוגמת יון בארבו, קמיל פטרסקו, אילריה וורונקה, אנטון הולבאן, ג'ורג'ה קלינסקו, פומפיליו קונסטנטינסקו, ולדימיר סטראינו, היה "זבורטורול" ביתם הספרותי הראשון. כמה מהם, כמו ליביו רבריאנו והורטנסיה פאפאדט- בנג'סקו זכו בו לעידוד הסגנון המודרני יותר שאפיין את כתיבתם. גויסו בו גם סופרים בעלי ותק כמו ויקטור יפטימיו ויון מינולסקו. 
כתב העת אירח בדפיו כישרונות לא מעטים מקרב בני המיעוט היהודי, כגון טודור ויאנו, פליקס אדרקה,אילריה וורונקה,בנימין פונדויאנו, ניקולאיה שטיינהרדט, אאוג'ן רלג'יס.
השם

המגזין נקרא לפי "זבורטורול" (בתרגום מלולי: "המעופף"), יצור מיתי רומני, גילום של התשוקה, המופיע בדמות צעיר יפה-תואר מסתורי בעל תכונות דמוניות, והפוקד את הנערות המתבגרות ומטריף את חלומותיהן.
לקריאה נוספת

Gheorghe Gheorghiță Sburătorul: revista și cenaclul [condus de E. Lovinescu],, Editura Minerva, 1976
Alexandru George Sburătorul: agende literare, Eugen Lovinescu,, Editura Fundația națională pentru știință și artă, 1993
"Eugen Lovinescu, Gabriela Omăt, Alexandru George Sburătorul": 1926-1929,, Editura Minerva, 1996
"Eugen Lovinescu, Monica Lovinescu, Gabriela Omăt, Alexandru George Sburătorul: 1933-1936,, Editura Minerva, 2000
יחסי הרשות הפלסטינית – שווייץ

| יחסי הרשות הפלסטינית – שווייץ |
| --- | --- |
הרשות הפלסטינית: שווייץ


הרשות הפלסטינית: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
6,220: 41,277
אוכלוסייה
5,527,002: 8,937,264
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,396: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,148: 99,017

השגרירות הפלסטינית בברן שבשווייץ
יחסי הרשות הפלסטינית–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין הקונפדרציה השווייצרית לבין הרשות הפלסטינית. שווייץ לא מכירה במדינה פלסטינית.
היסטוריה

לפני הקמת מדינת ישראל, שווייץ יוצגה בפלשתינה (א"י) על ידי הקונסוליה בירושלים וסוכנות קונסולרית בתל אביב. מאז 1948 שווייץ תמכה באונר"א. תוכנית פיתוח הוקמה בשנת 1993 כדי להשלים את מאמצי הסיוע ההומניטרי של שווייץ. שווייץ הקימה משרד שיתוף פעולה במזרח ירושלים בשנת 1994 על רקע תהליך השלום באוסלו. מאוחר יותר פתחה את נציגותה ברמאללה בשנת 2001.
סקירה כללית

היחסים בין שווייץ לרשות הפלסטינית מושפעים מהסכסוך הישראלי-פלסטיני. שווייץ מבקשת לשמור על יחסים טובים עם שני הצדדים. בניית שלום, שיתוף פעולה בפיתוח, סיוע הומניטרי וקידום זכויות אדם ומשפט הומניטרי בינלאומי מהווים את אבני היסוד של מדיניות החוץ השווייצרית במזרח התיכון. בסוף 2018 התגוררו בשטחי הרשות הפלסטינית 120 אזרחים שווייצרים.
אף על פי ששווייץ אינה מכירה במדינה פלסטינית, היא שמרה על יחסים עם הרשות הפלסטינית מאז שנחתם הסכם אוסלו א' בשנת 1993. בשנת 2015 הוקמה מסגרת לשיתוף פעולה ברמה דו-צדדית המתארת כמה היבטים מרכזיים בשיתוף הפעולה.
התייעצויות פוליטיות מתקיימות מדי שנה מאז 2013. הביקורים ברמת השרים הוגברו גם בשנים האחרונות. הנציגות השווייצרית ממוקמת ברמאללה והסוכנות לפיתוח ושיתוף פעולה השווייצרית מקיימת משרד שיתוף פעולה במזרח ירושלים.
שיתוף פעולה כלכלי

היחסים הכלכליים בין שווייץ לרשות הפלסטינית הם צנועים בהיקפם. הסכם סחר חופשי בין איגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA) לבין ארגון השחרור הפלסטיני (אש"ף) קיים מאז 1999.
שיתוף פעולה בחינוך

חוקרים ואמנים פלסטינים עשויים להגיש מועמדות למזכירות המדינה לחקר חדשנות וחינוך (SERI) לקבלת מלגות מצוינות מממשלת שווייץ.
שיתוף פעולה בפיתוח

שווייץ מעניקה סיוע לפלסטינים באמצעות מגוון ארגונים הומניטריים ויוזמות שיתוף פעולה בפיתוח, כולל קידום זכויות אדם וממשל תקין.
מכון סטיבנס לטכנולוגיה

| --- | --- |

 אוניברסיטה
 תקופת הפעילות:  1870–הווה (כ־154 שנים) 
 בעלי תפקידים
 סגל:  1,154 (נכון ל־אוגוסט 2020) 
 תלמידים
 :  7,257 (נכון ל־אוגוסט 2020) 
 מיקום
 מיקום:  One Castle Point on Hudson, Hoboken, NJ 07030 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  40°44′42″N 74°01′26″W﻿ / ﻿40.744906°N 74.023937°W﻿ / 40.744906; -74.023937
 www.stevens.edu
 he
 
המכון הטכנולוגי של סטיבנס (באנגלית: Stevens Institute of Technology) היא אוניברסיטת מחקר פרטית בהובוקן, ניו ג'רזי שבארצות הברית. האוניברסיטה נוסדה בשנת 1870 והיא אחת האוניברסיטאות הטכנולוגיות הוותיקות ביותר בארצות הברית. זוהי הייתה המכללה הראשונה בארצות הברית שהוקמה אך ורק עבור לימודי הנדסת מכונות. הקמפוס בשטח של 55 דונם ומכיל 43 מבנים אקדמיים, סטודנטיאליים ומנהליים.
כיום לומדים באוניברסיטה יותר מ-8,000 סטודנטים לתואר ראשון ושני מ-47 מדינות ארצות הברית ו-60 מדינות ברחבי העולם. המכון מורכב משלושה בתי ספר ומכללה אחת העוסקים בתוארי מדע, טכנולוגיה, הנדסה, מתמטיקה, עסקים, אמנויות, מדעי הרוח ומדעי החברה. במכללה למעלה מ-50 מסלולים לתארים מתקדמים.
האוניברסיטה חברה במספר ארגונים אקדמיים, ובהם איגוד האוניברסיטאות הטכנולוגיות העצמאיות.
שניים מבוגרי וחברי הסגל של המכון זכו בפרס נובל : פרדריק ריינס בפיזיקה ו-ואירווינג לנגמייר בכימיה. בוגרים בולטים נוספים הם פרדריק וינסלאו טיילור פרדריק ריינס, זאב תדמור, ביאטריס אליס היקס, ואלכסנדר קלדר.
היסטוריה

המכון הטכנולוגי של סטיבנס נפתח בשנת 1870 עם תוכניות לימוד בהנדסת מכונות, כימיה ופיזיקה. זאת בהשפעת האקדמיות הפוליטכניות באירופה באותה התקופה. מכון סטיבנס החל להעניק תוארי דוקטורט עוד בשנותיו הראשונות, מה שהפך אותו לאחד המוסדות הראשונים בארצות הברית שעשה זאת.
במהלך מלחמת העולם השנייה מכון סטיבנס היה אחד מ-131 מוסדות אקדמיים שהכשיר צעירים לצי ארצות הברית. כאות הוקרה, נקראה על שם המכון ספינה - "SS Stevens Victory". האונייה נחנכה ב-29 במאי 1945, והייתה אחת מ-150 אוניות שנקראו על שם מוסדות אקדמיים בארצות הברית.
תחנת הרדיו של המכון הטכנולוגי של סטיבנס ("WCPR: Castle Point Radio") הוקמה 1961 ולה יש את אחד מאוספי התקליטים הגדולים בניו ג'רזי.
בשנת 1967 נוצרה תוכנית לתארים מתקדמים המיועדת לנשים. כיום נשים מהוות יותר מ-30 אחוז מבוגרי המוסד.
בשנת 1982 המכון הפך למוסד הראשון בארצות הברית שדרש מכל הסטודנטים בשנתם הראשונה לרכוש ולהשתמש במחשב אישי. בתקופה מכון סטיבנס היה מהמוסדות הראשונים בארצות הברית שבו הותקנה רשת אינטרנט.
מאז 2010, מספר הסטודנטים לתואר ראשון גדל ב-67% המכון גדל גם באופן פיזי, ונחנכו עוד מגורי סטודנטים, חללי אירועים ולימוד, מרכז כושר ומתקני אוכל. בנוסף על כך, אוכלוסיית הסטודנטים הפכה למגוונת יותר. בשנת 2021, המכון הכריז ש-100% מהאנרגיה שלו תהיה מתחדשת. באותה השנה מכון סטיבנס הפך לאחד מהמוסדות האקדמיים הראשונים בארצות הברית שדרשו וחייבו חיסון נגד COVID-19 - גם לסטודנטים וגם לסגל.
דירוג אקדמי

דירוג שנגחאי - מיקום 901–1000
דירוג QS - דירוג 701–750
דירוג Times Higher Education - מקומות 501–600
הערות שוליים

↑  "Hoboken Historical Museum – Stevens Institute of Technology". hobokenmuseum.org. אורכב מ-המקור ב-2014-04-19. נבדק ב-2014-04-19.
↑  "Stevens Institute of Technology: About Stevens: Fast Facts". Stevens.edu. נבדק ב-2011-11-16.
↑  "Stevens Institute of Technology - Bachelor's Degree Programs". stevens.smartcatalogiq.com. נבדק ב-2022-06-04.
↑  "Nobelprize.org". Nobelprize.org. נבדק ב-2011-11-16.
↑  "About Stevens: A Brief History". Stevens Institute of Technology. אורכב מ-המקור ב-3 בנובמבר 2011. נבדק ב-2 בדצמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Franklin D. Furman, Morton Memorial:A History of Stevens Institute of Technology, New Jersey: Stevens Institute of Technology, 1905, p. xi
↑  "V-12 program to mark its 60th anniversary at Stevens". Hoboken, New Jersey: Stevens Institute of Technology, Stevens Alumni Association. 2003. אורכב מ-המקור ב-6 בספטמבר 2004. נבדק ב-29 בספטמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "WCPR Celebrates 50 Years". Stevens Institute of Technology. 2011-05-31. נבדק ב-2012-05-10.
↑  "Celebrating 50 Years of Women at Stevens". Stevens Institute of Technology (באנגלית). 2021-03-07. נבדק ב-2022-06-06.
↑  "Facts & Statistics". Stevens Institute of Technology (באנגלית). 2015-12-16. נבדק ב-2022-06-06.
↑  Joseph J. Moeller Jr. "Stevens Computer History". נבדק ב-2009-12-30.
1 2  "Stevens is On the Rise". rise.stevens.edu (באנגלית). נבדק ב-2022-06-06.
↑  "New University Center Complex Will Take Stevens to New Heights". Stevens Institute of Technology (באנגלית). 2021-01-25. נבדק ב-2022-06-06.
↑  "Stevens Institute of Technology to Source 100% of Electricity from Renewable Energy by Fall 2021". Stevens Institute of Technology (באנגלית). 2021-04-01. נבדק ב-2022-06-06.
↑  Dr Nariman Farvardin (באנגלית), נבדק ב-2022-06-06
↑  Heinis, John (2021-12-17). "Stevens Institute will require COVID-19 vaccine booster for all students and faculty". Hudson County View (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2022-06-06.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528229305171  ISNI: 0000 0001 2180 0654  LCCN: n80008758  MusicBrainz: 001033e8-f2fa-4195-9c2d-25e9a51133d6  VIAF: 147612487   WorldCat (עם VIAF): 147612487
טדי וילסון

| --- | --- |

 לידה:  24 בנובמבר 1912 אוסטין, ארצות הברית 
 פטירה:  31 ביולי 1986 (בגיל 73) ניו בריטיין, ארצות הברית 
 שם לידה:  Theodore Shaw Wilson 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טסקיגי, בית הספר ג'וליארד 
 סוגה:  ג'אז 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  קולומביה רקורדס 
 פרסים והוקרה:  אמני הג'אז של NEA 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
תיאודור שו וילסון (באנגלית: Theodore Shaw Wilson‏; 24 בנובמבר 1912 – 31 ביולי 1986) היה פסנתרן ג'אז אמריקאי. תואר על ידי המבקר סקוט יאנוב כ"פסנתרן הסווינג המובהק". סגנון הפסנתר שלו היה עדין, אלגנטי ו-וירטואוזי והושפע מארל היינס ומארט טייטום. הוא ניגן בהקלטות של רבים מגדולי הג'אז, כולל לואי ארמסטרונג, לנה הורן, בני גודמן, בילי הולידיי ואלה פיצג'רלד. הוא היה מהמוזיקאים השחורים הראשונים שהופיעו בצורה בולטת לצד מוזיקאים לבנים. בנוסף לעבודתו הענפה כנגן בלהקה וכסיידמן (נגן לצד הנגן הראשי), וילסון הוביל להקות משלו והקלטות משלו מסוף שנות ה-20 ועד שנות ה-80.
חייו > נעורים

וילסון נולד באוסטין, טקסס. הוריו היו מורי בית ספר, וכך חינוכו המוזיקלי המוקדם החל בגיל 6 בפסנתר. לאחר מכן למד כינור, אבוב וקלרינט במכון טסקיגי בטסקיגי, אלבמה.
חייו > 1929 עד תחילת שנות ה-30

וילסון עבר לדטרויט עם אחיו המוזיקאי גאס וילסון. וילסון החל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 1929 עם הלהקה של ספיד ווב. מ-1930 היה הפסנתרן של להקת מילטון סניור, תפקיד שהיה לפני כן של ארט טייטום. לאחר סיבוב הופעות עם הלהקה בשיקגו, נשאר בשיקגו ועבד עם לואי ארמסטרונג ותזמורתו בין 1931–1933. הוא למד תחת ארל היינס בתזמורת Grand Terrace Cafe Orchestra של היינס לפני שעבר לניו יורק כדי להופיע עם ה-Chocolate Dandies של בני קרטר ב-1933.
חייו > אמצע שנות ה-30 עד אמצע שנות ה-40

ב-1935, בעת ג'אם עם בני גודמן וקרל בלינגר במסיבת בית שערכה מילדרד ביילי, הם משכו את תשומת ליבו של המפיק ג'ון האמונד, שארגן להם מפגשי הקלטות. הקלטות אלו הפכו לבסיס של שלישיית בני גודמן, שהורכבה מגודמן, וילסון והמתופף ג'ין קרופה (ולאחר מכן ליונל המפטון). השלישייה הופיעה בהפסקות של להקת גודמן. בהצטרפות לשלישייה, וילסון הפך לאחד המוזיקאים השחורים הראשונים שהופיעו בצורה בולטת בקבוצה משולבת גזעית.
האמונד סייע בהשגת חוזה לווילסון עם ברונסוויק מ-1935 עד 1939, להקלטת עיבודי סווינג לוהטים של שירים פופולריים, מתוך מחשבה על שוק הג'וקבוקס הגדל. בשנים הללו השתתף במפגשים רבים עם מוזיקאי סווינג כמו לסטר יאנג, רוי אלדרידג', צ'רלי שייבר, רד נורבו, באק קלייטון ובן ובסטר. 38 מהקלטותיו היו להיטים, בעיקר הקלטות ג'אז קאמרי עם זמרות בהן לנה הורן, הלן וורד, אלה פיצג'רלד, מילדרד ביילי ובילי הולידיי. בילי הולידיי וטדי וילסון הקליטו ארבע עשרה הקלטות יחד ב-1935. מ-1939 עד 1942 הקליט עבור קולומביה רקורדס. הוא עזב את הלהקה של גודמן והקים להקה בת 15 חברים ב-1939, אבל הפרויקט נמשך רק כשנה. ב-1944 חזר להיות סיידמן, נגן צד בסקסטט של בני גודמן והקשר המוזיקלי שלו עם גודמן נמשך עד 1962. באמצע שנות הארבעים התמקד בהקלטות אולפן, הופעות על המסך ושידורי רדיו, במקום לנגן על במות ציבוריות.