stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
PETN
הערות שוליים

↑  רועי קייס, מתקפת הביפרים בלבנון: התכנון, חומר הנפץ וההודעה לפני לפעילי חיזבאללה, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 18 בספטמבר 2024
↑  סוכנויות הידיעות, מטוס אזרחי ביצע נחיתת חירום לאחר שחומרי נפץ נמצאו בנעלו של נוסע, באתר ynet, 23 בדצמבר 2001
↑  רויטרס, כתב אישום נגד ריצ'רד ריד, שניסה לפוצץ מטוס "אמריקן איירליינס", באתר ynet, 17 בינואר 2002
↑  יצחק בן-חורין והסוכנויות, נכשל ניסיון פיגוע טרור בטיסה מהולנד לארה"ב, באתר ynet, 26 בדצמבר 2009
↑  יצחק בן-חורין, שלב אחר שלב: כך סוכלה מזימת הטרור, באתר ynet, 30 באוקטובר 2010
MAM (תחמושת מיקרו חכמה)

| --- | --- |

 מידע בסיסי
 ייעוד:  מודל נשק 
 ארץ ייצור:  טורקיה 
 יצרן:  ROKETSAN
 מאפיינים כלליים
 משקל:  22 ק"ג 
 
MAM (Mini Akıllı Mühimmat, תחמושת מיקרו חכמה) היא משפחה של תחמושת חכמה מונחת GPS / INS ולייזר המיוצרת על ידי ROKETSAN. הטורקית. החימוש פותח עבור כלי טיס בלתי מאוישים (UAV), מטוסי תקיפה קלים, מטוסי קרב ומשימות אוויר קרקע לפלטפורמות אוויר בעלות יכולת מטען נמוכה. MAM יכול לעסוק ביעדים נייחים ונעים בדיוק רב.
וריאנטים

גרסת נפץ גבוהה של MAM-C
גרסה תרמובארית של MAM-L
גרסת MAM-T GPS / INS
מפרט טכני

|  | MAM-C | MAM-L | MAM-T |
| --- | --- | --- | --- |
| קוטר | 70 מ"מ | 160 מ"מ | 230 מ"מ |
| אורך | 970 מ"מ | 1 מ' | 1.4 מ' |
| מִשׁקָל | 6.5 ק"ג | 22 ק"ג | 94 ק"ג |
| טווח | 8 ק"מ | 8 ק"מ (14 ק"מ עם מערכת ניווט אינרציאלית / אפשרות מיקום גלובלית) | 30+ ק"מ (UCAV)    </br> 60+ ק"מ (מטוסי תקיפה קלים)    </br> 80+ ק"מ (מטוסי קרב) |
| שוחר | לייזר חצי פעיל | לייזר חצי פעיל | לייזר חצי פעיל    </br> GPS / INS |
| סוגי ראש נפץ |  ראש נפץ רב תכליתי (פיצול פיצוץ, פירצת שרפה ושריון)  פיצול פיצוץ גבוה |  טנדם - יעיל כנגד שריון תגובתי  פיצול פיצוץ גבוה  תרמובריק |  פיצול פיצוץ גבוה |
| נתיך |  |  פגיעה  קרבה |  |
| פלטפורמות | כלי טיס בלתי מאוישים ומטוסי תקיפה קלים. | כלי טיס בלתי מאוישים ומטוסי תקיפה קלים. | כלי טיס בלתי מאוישים, מטוסי תקיפה קלים ומטוסי קרב |
יצרן: ROKETSAN
היסטוריה תפעולית

פעולות בהן משתמשים ברקטה,
מבצע מגן הפרת
מבצע ענף זית
תרגילי EFES 2018
מבצע טופר (2019)
מבצע שלום אביב 2019
מבצע מגן אביב 2020
2020 סכסוך נגורנו-קרבאך
התקפה מרכז לוב
מדינות משתמשות

אזרבייג'ן
קטר
לוב
מרוקו
צפון קפריסין
ערב הסעודית
תוניסיה
טורקיה
אוקראינה
פולין
נושאי MAM

באירקטאר TB-2
באירקטאר אקינסי
TAI Aksungur
ת"א אנקה
וסטל קראייל
TAI Hürkuş מאמן בסיסי ומטוסי תקיפה קרקעיים עבור כוחות הצבא הטורקיים.
הערות שוליים

↑  Review, Asian Military (2019-03-25). "Roketsan's Smart Micro Guided Munitions Boost Effectiveness of UAVs". Asian Military Review (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-03-02.
1 2  "MAM-L Boosts Effectiveness of UAVs - Defence Turkey Magazine". www.defenceturkey.com. נבדק ב-2020-03-02.
↑  "Roketsan's Smart Micro Munition Product Family". Global Business Press | GBP (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-03-02.
↑  "AKINCI fired its first shot with the new ammunition MAM-T". 2021-04-22.
↑  "Göklerde özgürlüğün yeni üyesi: MAM-T! 🚀 🇹🇷 #MAMT #Roketsan @SavunmaSanayii @Baykar_Savunma". Twitter. Roketsan. נבדק ב-22 באפריל 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "AKINCI ilk atışını yeni mühimmat MAM-T ile gerçekleştirdi". Savunmasanayist. נבדק ב-22 באפריל 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "MAM-C Smart Micro Munition – Roketsan". www.roketsan.com.tr. נבדק ב-2020-10-25.
↑  "MAM-L Smart Micro Munition – Roketsan". www.roketsan.com.tr. נבדק ב-2020-03-02.
↑  "OES operation diary" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2020-03-02.
↑  "Military scorecard of Operation Olive Branch". www.aa.com.tr. נבדק ב-2020-03-02.
↑  "EFES Exercise". www.idef.com.tr (באנגלית). נבדק ב-2020-03-02.
↑  "Operation Claw 3 launched in northern Iraq: Turkey". www.aa.com.tr. נבדק ב-2020-03-02.
↑  Snell, Lindsey (2019-11-15). "PKK Spokesman on Turkey's Operation "Peace Spring"". The Investigative Journal (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-03-02.
↑  Roblin, Sebastien (2020-03-02). "Turkish Drones and Artillery Are Devastating Assad's Forces In Idlib Province-Here's Why". Forbes. נבדק ב-2020-03-09.
↑  1 drone lost on 6 June 2020

1 drone lost on 8 June 2020
↑  "Saudi Arabia Produces Combat Drones after Turkey's Tech Transfer". defenseworld.net. 2021-01-18.
Bayraktar TB2 עמוס MAM L
TAI Anka עמוס MAM-L
משתמשים ב- Roketsan MAM
B-52 סטרטופורטרס

.
בואינג B-52 סטרטופורטרס (באנגלית: Boeing B-52 Stratofortress) הוא מפציץ אסטרטגי אמריקאי ארוך טווח, תת-קולי, המונע על ידי מנועי סילון. ה-B-52 תוכנן ונבנה על ידי חברת בואינג האמריקנית. הוא מופעל על ידי חיל האוויר של ארצות הברית מאז שנת 1955. המפציץ מסוגל לשאת עד 32 טונות של פצצות ובעל טווח של יותר מ-14,080 ק"מ ללא תדלוק אווירי. המטוס מותאם לנשיאת טילים גרעיניים, והפך לאחד מסמליה הבולטים ביותר של המלחמה הקרה ושל העוצמה הצבאית של ארצות הברית.
נכון לסוף שנת 2022 ישנם 72 מטוסים מסוג זה, כאשר רובם מופעלים, חלקם בכוחות המילואים וחלקם המועט באחסון. המפציצים טסו תחת פיקוד הפצצה האסטרטגי עד שבשנת 2010 הועברו כל מטוסי ה-B-52 למפקדת התקיפה העולמית של חיל האוויר (Air Force Global Strike Command).
למטוס ביצועים מעולים במהירויות תת-קוליות גבוהות ועלויות תפעול נמוכות יחסית, בהתאם לכך השאירו אותו בשירות על אף הופעתם של מפציצים אסטרטגיים מתקדמים יותר כגון ה-B-58 (שטס ביותר מ-מאך 2),ה B-1 לנסר, וה-B-2 ספיריט החמקן. ה-B-52 השלים 60 שנות שירות רצופות בשנת 2015. המטוסים עברו שדרוג בשנים 2013–2015, המטוסים האחרונים צפויים להמשיך לטוס עד שנת 2050.
פיתוח > פיתוח ראשוני

פיקוד ההפצצה האסטרטגי (אנ'), שהוקם בשנות ה-40, נהנה מתקציב ענק ותפקיד חשוב מאוד בהרתעת הסובייטים, אך המטוסים שלו לא יכלו להוות איום עבור ההגנה האווירית הסובייטית. באותם ימים היו לאמריקאים מפציצי B-29 מסורבלים עם מנועי בוכנה שטסו כבר במלחמת העולם השנייה, מפציצי B-36 עצומים עם מנועי סילון ובוכנה גם יחד, שהיו איטיים ופגיעים, ומפציצי B-47 סילוניים חדישים - אך בעלי טווח קצר ובעיות טכניות רבות.
חברת בואינג ידעה זאת ולכן מיהרה לפנות אל חיל האוויר עם פתרון. היא אמנם פיתחה עבור חיל האוויר מפציצים במלחמת העולם השנייה, אך המתחרות נשפו בעורפה; ה-B-36 למשל, פותח בידי קונבאייר. בואינג שלחה ארבעה מהנדסים שיפגשו את ראש תחום הרכש ב-SAC. הם הראו לקצין את הפיתוח האחרון של החברה: מפציץ כבד עם כנפיים משוכות לאחור כמו של ה-B-47, גוף דק, ותא צוות בעיצוב של מטוס קרב. צורה אווירודינמית שכזו הייתה יכולה לאפשר שיוט ממושך בפחות מאמץ עבור ארבעה מנועי בוכנה גדולים, כך שמנועי בוכנה חסכוניים יוכלו לספק את הטווח הרצוי (אבל לא את המהירות). חיל האוויר לא התרשם מהעיצוב וביקש מבואינג שתמצא דרך להכניס אליו מנועי סילון. הוא נתן להם יומיים לעשות זאת.
פיתוח > פיתוח מתקדם

לאחר קבלת הדרישה של חיל האוויר האמריקאי הגיעו הארבעה לחברה והחלו לעבוד. תוך 48 שעות הודיעו לחיל האוויר שהמשימה הושלמה. מנועי הסילון של אותם ימים היו חלשים וזללו דלק; לכן לעיצוב החדש (XB-52) היו כנפיים משוכות יותר לאחור כדי לצמצם התנגדות אוויר, מכלי דלק מילאו את רוב חלל הגוף והכנף - ולמטוס היו שמונה מנועים בארבעה בתי מנוע כפולים.
במהלך בדיקות קרקע ב-29 בנובמבר 1951, המערכת הפנאומטית של ה-XB-52 נכשלה במהלך בדיקת לחץ מלא; שולי הכנף נפגעו קשות והצריכו תיקון בתכנון המטוס. ה-YB-52 וה-XB-52 השני כללו יותר ציוד מבצעי, לבסוף המטוס טס לראשונה ב-15 באפריל 1952 עם "טקס" ג'ונסטון (אנ') כטייס ניסוי. טיסת הניסוי ארכה כשעתיים ו-21 דקות משדה בואינג אשר במחוז קינג בסיאטל, וושינגטון לבסיס חיל האוויר לארסון; ה-XB-52 הגיע אחריו ב-2 באוקטובר 1952. הפיתוח כלל 670 ימים במנהרת רוח ו-130 ימים של בדיקות אווירודינמיות ואווירו-אלסטיות.
לאחר שהמטוס עמד בתקנים ועבר את המבחנים הגדיל חיל האוויר את ההזמנה שלו ל-282 מטוסי B-52.
בואינג זכתה במכרז, והחלה לעשות שינויים בעיצוב לפי דרישת חיל האוויר, למשל, במקום תא טייס בו יושבים אנשי הצוות זה אחר זה, כבמטוס קרב, הוחלט ללכת על תא טייס בעיצוב רגיל של מפציץ בו הישיבה היא זה לצד זה למען תפעול יותר נוח שלו. ב-1955 נכנס המטוס לשירות.
המטוס נועד לטוס בגובה רב, היכן שהאוויר דליל, כדי שיוכל להגיע במהירות של כ-850 קמ"ש למטרתו, לזהות אותה באמצעות מכ"ם ולהפציץ במגוון פצצות הנושאות נשק גרעיני. המטוס מצטיין בטווח פעולה ארוך במיוחד, שתוכנן לאפשר לו להפציץ מטרות בעומק ברית המועצות ולחזור לבסיסו בארצות הברית. במהלך מלחמת עיראק ביצעו מטוסי B-52 הפצצות בעיראק לאחר שהמריאו מבסיסם בבריטניה, באי גואם ואף בקליפורניה.
שירות > המלחמה הקרה

כאשר ה-B-52 נכנס לשירות התכוון הפיקוד האווירי האסטרטגי להשתמש בו כדי להרתיע ולנטרל את הצבא של ברית המועצות. ככל שהגדילה ברית המועצות את יכולותיה הגרעיניות, הפכה לחשיבות אסטרטגית רבה להשמדה או "להתנגד" לכוחות שיספקו תקיפות גרעיניות (מפציצים, טילים וכו').ב-1954 אישר הנשיא אייזנהאואר העדפה למטרות צבאיות על פני אזרחיות.
במהלך המלחמה הקרה ביצעו מטוסי B-52 ומפציצים אסטרטגיים אחרים של ארצות הברית סיורי התראה תחת שמות קוד. המפציצים טסו בגובה רב סמוך לגבולות ברית המועצות כדי לספק יכולת תגובה ראשונה או פעולת תגמול מהירה במקרה של מלחמה גרעינית. סיורים מוטסים אלו היוו מרכיב אחד בהרתעה הגרעינית של ארצות הברית, שיפעל למניעת פריצת מלחמה רחבת היקף בין ארצות הברית וברית המועצות תחת הרעיון של הרס מובטח הדדי.
שירות > מלחמת וייטנאם

במלחמת וייטנאם השתתפו מפציצים מסוג זה ב"הפצצות שטיח" כבדות, במהלכן הטילו אלפי טונות של פצצות במטרה לטהר שטחים מיוערים. המטוס יוצר בכמה דגמים, והחדשים שבהם הותאמו לנשיאת חימוש מתקדם, לרבות טילי השיוט החדשים.
עד סוף המלחמה איבדו האמריקאים 31 מפציצי B52 מתוך ה-207 שהוקצו לגזרה, רובם מאש טילי קרקע-אוויר. היו למטוסים הגדולים לא מעט היתקלויות עם מיגים, ובחלקן נפגעו; ובשני מקרים, מטוסי הקרב היו אלה שהופלו מאש מארבעת המקלעים שבזנב הסטרטופורטרס. כמו כן, עשרה מטוסים אבדו בתאונות למיניהן.
שירות > מלחמות עיראק

תקיפות B-52 היו חלק חשוב במבצע "סופה במדבר". החל מ-16 בינואר 1991 טסו מטוסי B-52G מבסיס חיל האוויר בארקסדייל(אנ'), לואיזיאנה, תודלקו באוויר בדרך, ופגעו במטרות בעיראק, וחזרו לבסיס - מסע של 35 שעות ו-14,000 מייל (23,000 ק"מ) הלוך ושוב. הטייסת קבעה שיא עבור משימת לחימה למרחקים ארוכים, ושברה את השיא שהחזיק בעבר מפציץ וולקן של RAF ב-1982. שבעת מטוסי ה-B-52 הללו טסו בגיחות הקרב הראשונות של מבצע "סופה במדבר", ירו 35 טילי AGM-86C CALCM והשמידו בהצלחה 85–95 אחוזים מהמטרות שלהם. גם מטוסי B-52G הפועלים מבסיסי האוויר המלך עבדאללה בג'דה, ערב הסעודית, בסיס RAF Fairford בבריטניה, בסיס האוויר מורון, ספרד, והאי דייגו גרסיה באוקיינוס ההודי טסו משימות הפצצה מעל עיראק. בהתחלה הטיסות היו בגובה נמוך אבל לאחר שלושת הלילות הראשונים, מטוסי B-52 עברו למשימות בגובה רב במקום זאת, מה שהפחית את היעילות וההשפעה הפסיכולוגית שלהם בהשוואה למשימות בגובה הנמוך שמילאו בתחילה.
במהלך המבצע מטוסי B-52 טסו כ-1,620 גיחות וסיפקו 40% מהנשק שהוטל על ידי כוחות הקואליציה.
מטוסי B-52 מילאו תפקיד גם במבצע "חופש עיראק", שהחל ב-20 במרץ 2003. בליל ה-21 במרץ 2003, מטוסי B-52H שיגרו לפחות 100 טילי AGM-86C CALCM לעבר מטרות בתוך עיראק.
בתרבות הפופולרית

חלק משמעותי מסרטו של סטנלי קובריק, "דוקטור סטריינג'לאב" מתרחש במטוס B-52, ומתאר את צוות המטוס שנשלח למשימת הפצצה גרעינית בעומק ברית המועצות כתוצאה מפקודה של קולונל שאיבד את שפיות דעתו, מתגבר על תקלות כתוצאה מפגיעת טיל קרקע-אוויר ומצליח לבסוף לבצע את משימת ההפצצה, אירוע שגורם לשואה גרעינית שמחריבה את העולם כולו.
שמו של המפציץ הפך לאייקון בינלאומי, ועל שמו נקראה להקת פופ ידועה (The B-52's), וכן קוקטייל אלכוהולי (B-52) ומשקה אנרגיה (B-52), כמו גם התסרוקת "Beehive", אשר קיבלה את שמה לאור הדמיון לצורת כוורת דבורים, אך כונתה גם "B-52" לאור הדמיון לחרטום הבולבוסי של המטוס המפציץ.
כלי דיפלומטי

כשארצות הברית מעוניינת לאיים על מדינה אחרת בטרם הפעלת כוח צבאי, שליחת B-52 אל הזירה משמעו איום לפני השמדת ההגנה האווירית של האויב. הB-52 אינו יכול לפעול בסביבה רוויה בטילי קרקע-אוויר ולכן הכנסתו לזירה משמעו שארצות הברית עומדת להשמיד את הגנות האוויר של המדינה המאוימת בטרם תשלח את ה-B-52 להפציץ.
ראו גם

התרסקות מטוס B-52 בגולדסבורו
התקרית הגרעינית בפאלומארס
הערות שוליים

↑  B-52H Stratofortress, US Air Force
↑  סדר כוחות האוויר ב-2023, באתר flightglobal 2023
↑  ניצן סדן, המפציץ B52 מסרב למות; האם יביס את איראן?, באתר כלכליסט, 13 במרץ 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284657405171  BnF: cb12242230k (data)  GND: 4542046-4  LCCN: sh85010703  NKC: ph311236 
מטוס ה-XB-52 ולידו מטוס ה-X-4
B-52F מטיל פצצות
MQ-1 פרדטור

RQ-1 פרדטור
MQ-1 פרדטור חמוש בטיל AGM-114 הלפייר
ה-MQ-1 פרדטור (MQ-1 Predator; מאנגלית:"טורף") הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) תוצרת ג'נרל אטומיקס אירונאוטיקל סיסטמס. הפרדטור מסוגל לשאת ולשגר שני טילי אוויר-קרקע מסוג AGM-114 הלפייר או שני טילי אוויר-אוויר מסוג AIM-92 סטינגר. בתחילת דרכו הפרדטור קיבל את הציון RQ-1, כאשר R ציין סיור (Reconnaissance), אך בשנת 2002 קיבל את הציון MQ-1, כאשר ה-M מציינת רב-משימתי (Multi-role). הפרדטור היה בשימוש חיל האוויר האמריקני בשנים 1995–2018, והשתתף בפעילות מבצעית בבוסניה, קוסובו, אפגניסטן, תימן ועיראק. מאז סוף 2004 הוא נמצא גם בשימוש חיל האוויר האיטלקי ומאז 2006 גם בשימוש חיל האוויר המלכותי הבריטי. ה-RQ-1 מרינר היא גרסה של הפרדטור המותאמת לשימוש הצי האמריקני.
הפרדטור נשלט על ידי תחנה קרקעית באמצעות תקשורת קו-ראייה או באמצעות תקשורת לווינית. הפרדטור מצויד בחיישנים אלקטרו-אופטיים לשימוש ביום, חיישן תת-אדום לשימוש בחשיכה, ומכ"ם מִפְתָּח סינתטי המסוגל לספק תצלומים של עצמים המוסתרים על ידי עשן, עננים או ערפל.
רקע והיסטוריית פיתוח

בסוף שנות ה-70 רעיון הכטב"מים תפס תאוצה בקרב קהילת הביטחון של ארצות הברית. בתחילת שנות ה-80 ענף פיתוח הנשק במחלקת ההגנה האמריקאית התחיל לפתח את המל"ט הראשון לאיסוף מודיעין טקטי ואסטרטגי במרחקים גדולים. בנוסף לאיסוף המודיעין, המל"ט שימש סוג של פצצה ותוכנן כך שבמקרה הצורך יוכל לשמש גם כנשק מונחה מדויק במרחקים גדולים מאוד. הפרויקט קיבל במהרה את השם "אמבר" (באנגלית: Amber) והטיסה הראשונה בוצעה ב-1989. לאחר כמה טיסות ניסויים הפרויקט נחל כישלון ובמהרה הוחלט לסיים את המימון.
לאחר שהפרויקט נסגר, חברת ג'נרל אטומיקס (באנגלית: General Atomics) לקחה על עצמה את הפרויקט. על בסיס ה"אמבר" היא פיתחה את המל"ט הראשון שלה "גנט" (GNAT 750), שהיה בעל יכולות איסוף והנעה מתקדמות יותר משל "אמבר". הטיסה הראשונה של "גנט" בוצעה ב-1989 והוגדרה כהצלחה גדולה. לאחר מספר ניסויים מוצלחים הוחלט על יצור סדרתי של המל"ט. לעומת אחיו הגדול ה"גנט" נועד רק לאיסוף מודיעין קרבי ויכול היה להגיע לטווחים של 2000 ק"מ.
בשנת 1994, סוכנות הביון המרכזית שלחו צוות מפעילים ואת המל"ט "גנט" לאלבניה. המשימה שלהם הייתה איסוף מודיעין ביוגוסלביה שהייתה עמוק בתוך מלחמת אזרחים. המשימה הזאת הייתה הניסוי המבצעי הראשון של המל"ט. המשימה נחלה כישלון, בסוכנות הוחלט על הפסקת רכישת מל"טים נוספים. למל"ט היו חסרונות רבים והמרכזי שבהם הוא יעילות נמוכה מאוד בתנאי מזג אוויר קשים, למל"ט לא היו אמצעים טובים מספיק על מנת לעבוד בשטח שבו ישנו ערפל כבד או עננות. בעקבות התעניינות רבה במל"ט ודרישות חדשות שהוצגו ג'נרל אטומיקס המשיכו לפתח את המל"ט וככה נולד ה"פרדטור".
הטיסה הראשונה של ה"פרדטור" הייתה ב-1994 והוא הוצג לראשונה ב-1995. המל"ט בעל מבנה דומה לזה של "גנט" רק מצויד במנוע חזק ושקט יותר ובאמצעי תצפית מתקדמים יותר. המל"ט קיבל את שם הקוד שלו RQ-1. במחלקת ההגנה האמריקאית האות R מסמנת את הסיור (באנגלית: reconnaissance) והאות Q מסמנת כלי בלתי מאויש.
בשנת 1995 נפרסו שתי מערכות "פרדטור" באלבניה שוב לאיסוף מודיעין ביוגוסלביה. לעומת קודמו "גנט", ה"פרדטור" הוכרז כהצלחה רבה. בשנת 2001 ארצות הברית פלשה לאפגניסטן בעקבות אוסאמה בן לאדן שהיה אחראי על פיגועי 11 בספטמבר, וגם שם המל"ט שימש לאיסוף מודיעין. לאחר הצלחה רבה באיסוף מודיעין, עלה רעיון לחמש את המל"ט על מנת שיוכל לירות ולסייע לכוחות יבשה בעת הצורך. ההחלטה נלקחה בכובד ראש ומשנת 2002 החלו ניסויים בחימוש המל"ט עם טילי ה"הלפייר" (Hellfire). המל"ט החמוש הפך למבצעי רק בשנת 2004, הוא קיבל את השם MQ-1. האות M מסמנת "רב-תפקידי" (multi-role). המל"ט נחשב להצלחה עד עצם היום הזה, נעשה בו שימוש במבצעים רבים (בהם גם מבצעי חיסול) באפגניסטן, בעיראק ובתימן.
מבנה המל"ט

המערכת של המל"ט מורכבת מ-3 חלקים מרכזיים: המל"ט עצמו, תא שליטה ואנטנת ממסר. המל"ט ניתן לפירוק לשישה חלקים מרכזיים: גוף המל"ט, כנפיים, זנב, כן נחיתה, גוף הנעה ומערכות אוויוניקה. בעת מעבר ממקום למקום ניתן באופן קליל לפרק את המל"ט ולמיין אותו לתוך מכלית קטנה בגודל "ארון קבורה". החלק הגדול יותר במערכת הוא תא שליטה שבו נמצאות כלל מערכות האלקטרוניקה והמודיעין המתקדמות. בעת המעבר ניתן להעביר את תא השליטה בעזרת מטוסי הרקולס C-130.
מבנה המל"ט > תא שליטה ובקרה

צוות המפעיל את המל"ט מורכב משלשה אנשים לכל היותר: טייס ושני מפעילי המערכות. הטייס הוא מפקד המשימה והוא אחראי על הטסת המטוס. תהליך נחיתה והמראה מתבצע באופן ידני אך הטיסה עצמה יכולה להתבצע גם באופן ידני וגם באופן אוטומטי על ידי המסלול שתוכנן מראש על ידי הטייס. מפעילי המערכות אחראים על הפעלת מערכות התצפית והאלקטרוניקה, איסוף המודיעין, פענוח והפצת הערכת מצב לכלל הגורמים הרלוונטיים. לא בכל משימה חייבים להיות נוכחים שני מפעילי המערכות אלא רק במקרים שבהם יש משימות רבות או משימה מורכבת. במשימות הפשוטות המל"ט מופעל על ידי טייס ומפעיל מערכות אחד.
התקשורת עם המל"ט מתבצעת בערוץ C-band במקרה שבו יש תקשורת ישירה בין המל"ט לתא תקשורת, כלומר אם המל"ט מופעל בסביבה הקרובה לבסיס. בנוסף לזה התקשורת עם המל"ט יכולה להתבצע דרך ערוץ Ku-band (ערוץ רחב פס), תקשורת דרך הממסר והלוויין למקרה שבו המל"ט מופעל במרחקים גדולים מאוד מתא השליטה (היום חלק ממטוסי "פרדטור" באפגניסטן מופעלים מארצות הברית). התקשורת בין הלוויין ותא תקשורת נעשית באמצעות אנטנה מקשרת ובעזרת הלוויין ניתן לשלוח את התמונות והסרטונים הישר לבית הלבן או לפנטגון.
מבנה המל"ט > מערכות חשובות על המל"ט

מכ"מ מפתח סינתטי – המכ"ם מותקן על המטוס ומטרתו בעצם לשמש ולשדר תמונה לתא התקשורת בזמן שיש עננות או ערפל כבד מעל האזור המצולם. המכ"ם סורק אזורים מסוימים שומר אותם במערך ואז לאחר מכן מחבר את כל המערך לתמונה אחת שלמה. המכ"ם הותקן על המל"ט לאחר שהדור הקודם ("גנט") נחל כישלון באיסוף מודיעין בערפל ועננות.
MTS AN/AAS-52 – מטען ייעודי של המל"ט פותח על ידי חברת ריית'יאון (Raytheon). המטע"ד כולל בתוכו מצלמת אלקטרו-אופטית לשימוש ביום, מצלמת אינפרא-אדום לשימוש בלילה או במצבי ראות נמוכה, ציין לייזר להכוונות טילי "הלפייר" וכלי נשק מונחים אחרים, מט"ל (מד טווח לייזר) ופנס. בנוסף לזה במטע"ד כלולות פונקציות רבות אחת מהן היא איחוד תמונה שמצולמת בעזרת מצלמת יום ולילה לתמונה אחת על מנת לאפשר למפעילים לקבל תמונת טובה יותר. חשוב מאוד לציין שאי אפשר להשתמש במצלמת יום ולילה בו זמנית אך בהחלט אפשר לקבל תמונת מכ"ם ותמונת מצלמה בו זמנית.
טילי נ"ט מסוג AGM-114 הלפייר – הטיל פותח בשנות ה-70 בארצות הברית על ידי חברת לוקהיד מרטין (Lockheed Martin). בראש הטיל ישנו חיישן אינפרא אדום שמאפשר לטיל להתביית על כתם לייזר ולעקוב אחריו עד לפגיעה במטרה. דרך נוספת להנחות את הטיל היא על ידי מכ"ם, הטיל מסוגל לקרוא פקודות מכ"ם ולנווט את עצמו אל המטרה. הטיל נחשב לאחד הטילים היעילים ביותר בצבא ארצות הברית. הטווח המקסימלי של הטיל הוא 8 ק"מ, המל"ט בעל יכולת נשיאה של שני טילים מסוג זה ובעל יכולת הכוונת עצמית על מטרה בעזרת המטע"ד שהוא נושא.
טילי אוויר-אוויר מסוג FIM-92 סטינגר - הטיל פותח בסוף שנות ה-60 על ידי חברת ג'נרל דיינמיקס (באנגלית: General Dynamics). הטיל הוא אוויר-אוויר למרחקים קטנים והוא הנגזרת של הטיל FIM-92 Stinger המקורי המשוגר מאודמה. הטיל מתביית על המטרה שלו על ידי זיהוי כתם אינפרא-אדום והטווח היעיל שלו הוא עד 8 ק"מ.
טילי אוויר-קרקע מסוג Griffin - הטיל פותח על ידי חברת ריית'יאון לחימוש כלי טיס בלתי מאוישים. המל"ט "פרדטור" בעל יכולת נשיאה של 2 טילים מסוג זה. הטיל בעל אופן פעולה דומה מאוד לשל "הלפייר" מתביית על כתם לייזר ועוקב אחריו עד הפגיעה במטרה. בנוסף לזה הטיל יכול לנווט את עצמו הישר למטרה על ידי GPS.
ראו גם

MQ-9 ריפר
RQ-4 גלובל הוק
Type 63

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  דגם כלי רכב 
 מדינה מייצרת:  הרפובליקה העממית של סין 
 מערכה מרכזית:  מלחמת וייטנאם 
 מידע טכני
 אורך:  6.432 מ' 
 רוחב:  2.99 מ' 
 גובה:  2.99 מ' 
 משקל:  32 טונה 
 מנוע:  מנוע דיזל 
 שריון:  18–45 מ"מ
 צוות:  6
 
Type 63 הוא רכב קרבי משוריין מסוג מערכת נ"מ מתנייעת מתוצרת סינית, המבוססת על הטנק הבינוני הסיני Type 58 (שהיה בעצמו העתק סיני של הטנק T-34-85 הסובייטי).
תיאור

ה-Type-63 יורש את התובה שלו מ-Type 58, אך הצריך מוחלף על ידי צריח בצורת קופסה פתוחה, חמוש בתותח אוטומטי נגד מטוסים בקוטר 37 מ"מ Type 63 כפול. התותחים נטענים באופן ידני במחסניות בעלות 5 פגזים כל אחת. בעוד שה-Type 63 היה שווה למערכות נ"מ של אותה תקופה, כמו ה-M42 "דאסטר", התותחים היו צריכים להיות מכוונים ידנית, בגלל העדר מערכות הרמה הידראוליות. כתוצאה מכך ה-Type 63 היה לא יעיל נגד מטוסים נמוכים ומהירים. למרות זאת, בזכות קצב האש נמצא כי כלי הרכב יעיל בתור נשק תמיכה.
היסטוריית שירות

ה-Type 63 סופק לצבא צפון וייטנאם מסין בזמן מלחמת וייטנאם. צבא צפון וייטנאם עשה בו שימוש באופן נרחב בזמן המלחמה, אך רק מספר מועט של כלי רכב היו זמינים בגלל חוסר בציוד נ"מ נאות. הוא נשאר בשירות בווייטנאם ובסין גם לאחר המלחמה עד סוף שנות ה-80. לפחות רכב אחד נתפס על ידי צבא דרום וייטנאם בזמן "מתקפת הפסחא" ב-1972.
מפעילים > מפעילים לשעבר

הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין- מספרים קטנים עד שנות ה-80.
צפון וייטנאם צפון וייטנאם - עברו לווייטנאם המאוחדת.
דרום וייטנאם דרום וייטנאם - מספר כלי רכב נתפסו מצבא צפון וייטנאם.
וייטנאם וייטנאם - מספרים קטנים עד שנות ה-80.
ראו גם

מערכת נ"מ מתנייעת Type 63 מתוך אתר פדרציית המדענים האמריקאיים (אנגלית).
מפה עם מפעילי Type 63 לשעבר באדום
אגני-6

|  מידע בסיסי |
| --- | --- |
 ייעוד:  דגם טיל 
 ארץ ייצור:  הודו 
 יצרן:  DRDO 
 תקופת השירות:  2018–2019 
 
אגני-6 (בהינדי: अग्नि-6) הוא טיל בליסטי בין-יבשתי המפותח על ידי ה-DRDO עבור פיקוד הכוחות האסטרטגיים (SFC) של הכוחות המזוינים של הודו.
תיאור

אגני-6 מתוכנן להיות טיל בליסטי 4-שלבי. אגני-6 צפוי להיות בעל יכולות MIRV, כמו גם MaRV. ראשי נפץ אלו הניתנים לתמרון ייתנו לאגני-6 טווח מורחב, אך טרם פורסם נתון מספרי בנושא. אגני-6 יהיה גבוה מקודמו אגני-5, ותוכנן לעבור ניסוי ראשון ב-2017 ממשלת הודו עדיין לא לאשר את הפרויקט, למרות DRDO השלים כל החישובים התחיל את עבודות הנדסיות.
הערות שוליים

↑  "Get ready for Agni-VI, which can deliver 4 to 6 warheads 12000 km away". India TV. 4 בפברואר 2013. נבדק ב-5 בפברואר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Agni-V with China in range tested; next in line is Agni-VI, with multiple warheads".
מערכת הקואורדינטות המשוונית

על כיפת השמיים מסומנים בקו אדום מישור המילקה ובקו ירוק קו המשווה השמימי. מנקודת החיתוך ביניהם יוצא קו אורך כחול המסמן את הזווית 0° במערכת, זו היא נקודת שוויון האביב. הקואורדינטות המשווניות של הכוכב המסומן על כיפת השמיים בצד ימין למעלה מסומנות בשטח ירוק כהה עבור העלייה הישרה (right ascension) ובשטח ירוק בהיר עבור הנטייה (declination).
מערכת הקואורדינטות המשוונית היא מערכת הקואורדינטות השמימית הנפוצה ביותר לשימוש באסטרונומיה.
המערכת משמשת לתיאור מיקום גופים על כיפת השמיים הכדורית כפי שתיראה לצופה היפותטי שיעמוד במרכז כדור הארץ, במקומו (כלומר, כדור הארץ לא יסתיר לו את השמיים). זאת בניגוד למערכת הקואורדינטות ההוריזונטאלית שמתארת את מיקום הגופים על כיפת השמיים שנראית לצופה אנושי מסוים הממוקם על קרום כדור הארץ. כדי שהמערכת תתאר את מיקומם הממשי של גופים בחלל, נהוג להוסיף פרמטר שיציין את המרחק שלהם מכדור הארץ.
במערכת זו מצוינים על כיפת השמיים קווי אורך ורוחב המקבילים לקווי האורך והרוחב של כדור הארץ. במונחים של מערכות קואורדינטות שמימיות ניתן שקו המשווה של המערכת הוא קו המשווה השמימי שנוצר מהיטלו של קו המשווה של כדור הארץ על כיפת השמיים. קו האורך 0 של המערכת מונח על נקודת שוויון האביב ומזרחית לו ערכי קווי האורך מקבלים ערכים חיוביים.
בגלל נקיפת ציר כדור הארץ מתרחשת נדידת נקודת שוויון האביב, דבר שגורם לשינוי מתמיד בערכים הניתנים במערכת זו. לכן יש לציין יחד עם נתוני המיקום גם את הזמן בו הם נמדדו. זמן זה נקרא "תקופת היחוס".
הקואורדינטות

הקואורדינטות של מערכת זו הן קואורדינטות כדוריות, שמרכזן בכדור הארץ. 

אם נסמן,  {\vec {r}} – וקטור העתק במערכת הקואורדנטית המשוונית, אז ערכי הקואורדינטות של  {\vec {r}} יהיו:
\,\alpha  – עלייה ישרה (right ascension) – הזווית בין נקודת השוויון האביבית של כדור הארץ לבין היטל  {\vec {r}} על מישור המשווה של כדור הארץ, כאשר מישור המשווה הוא המישור העובר דרך קו המשווה של כדור הארץ. (מקביל לערך קו האורך)
\,\delta  – נטייה או דקלינציה (declination) – הזווית בין ההיטל של  {\vec {r}} על מישור המשווה לבין  {\vec {r}} עצמו. (מקביל לערך קו הרוחב)
r – גודלו של  {\vec {r}}.
t – קואורדינטת הזמן.
יחידות מקובלות

היחידות בהן מקובל להשתמש כאשר מציינים מיקום במערכת הקואורדינטות המשוונית הן:
היחידות של  \,\delta  – מעלות (דקות ושניות), ואז ערכה של  \,\delta  הוא בין 90- ל-90+ מעלות.
היחידות של  \,\alpha  – מגדירים את היחידות הבאות: 15 מעלות=1 שעה, 1 שעה=60 דקות, 1 דקה=60 שניות. שעה דקה ושנייה במקרה הזה הן יחידות חסרות גודל של הזווית  \,\alpha  ומישור המשווה מחולק על ידי יחידות אלה ל-24 שעות, כלומר ערכו של  \,\alpha  הוא בין 0 ל-24 שעות.
היחידות המקובלות לשימוש של קואורדינטה r הן יחידות האורך שנת אור, או פארסק.
t – בדרך כלל מקובל לציין רק את תקופת הייחוס (epoch) של המערכת, כאשר תקופות היחוס המקובלות הן B1950‏ − 31 בדצמבר 1949, 22:09 (שעון גריניץ') או J2000‏ − 1 בינואר 2000, 12:00 (זמן אוניברסלי מתואם).