על השחיטה
הרמזים מן המקורות

ש"י עגנון היטיב לתאר, במילים ששם בפי אחד מגיבורי הרומן "שירה", את התופעה של קישורים אינטרטקסטואלים בין היצירה לבין ארון הספרים היהודי, שהרבו להופיע בתקופת ההשכלה והתחייה.
לא כשאר כל הלשונות לשון עברי ולא כשירה הלועזית השירה העברית. אילו מצאנו בשיר לועז צירוף של שלוש ארבע תיבות שהן ידועות לנו ממקום אחר, מה היינו אומרים? יוצא הוא בכלים שאולים ואילו בעברית כל המרבה בצירופים ידועים הרי זה משובח. לפי שאין העברית לשון מדוברת וכל קנייניה משוקעים בספרים, בהכרח מי שנוטל דבר מלשון הספר ונותנו בספרו נותן לו חיים חדשים שמולידים והולכים בצלמם ובדמותם . [...] יום אחד נזדמן לידי השיר שמים בקשו רחמים עלי. קראתי ועמדתי מרעיד ומשתומם, שכל כך יש בידו של המשורר, שפונה לשמים שהם יבקשו רחמים עליו שרואה את עצמו כראוי והגון להטריח שמים עליו. פעמים הרבה חזרתי על אותן ארבע המלים וכל אימת שחזרתי עליהן דממה עלי נפשי מחמת תפארת כחן.
נחיצותם של ההרמזים מן המקורות מתפרשת בדברי עגנון בשני אופנים: ראשית, עקב דלותה של העברית המדוברת בתקופה הנדונה, יש צורך להיעזר במילים הידועות מהמקורות, ושנית, מילים אלו מעשירות את היצירה ומעניקים לה ממד נוסף. לא פלא, אפוא, שגם בשיר זה, כברוב שיריו האחרים, נעזר ביאליק בטקסטים נרמזים מתוך המקורות היהודיים.
למעלה, הוזכר כבר ההרמז לברכת השחיטה בכותרת של השיר, אך השורה הראשונה של השיר היא זו שנקלטה היטב אצל הקוראים, ואף היא מגיעה משני מקורות עיקריים: מהמדרש ומהתלמוד. מסופר במדרש תנחומא על משה רבנו, שניסה לשנות את רוע הגזרה על מותו הקרוב. "כיון שראה משה שאין משגיחין בו, הלך אצל שמים וארץ. אמר להם: בקשו עלי רחמים. ואילו בתלמוד מסופר על מקרהו של אלעזר בן דורדיא, שסירבו לקבל את תשובתו על חטא חמור שחטא. "אמר שמים וארץ בקשו עלי רחמים".
ביאליק מעניק למילים "שָׁמַיִם, בַּקְּשׁוּ רַחֲמִים עָלָי!" תוספת של עצמה, לא רק עקב הקריאה התקיפה לרחמים בשמיים ובארץ, אלא גם בגלל הערך המוסף של פנייה שכזו מסיפורי המדרש והתלמוד, שמעניקה להם את "תפארת כוחם" כלשונו של עגנון.
"אֲנִי יְשֵׁנָה, וְלִבִּי עֵר" אומרת השולמית משיר השירים בתקווה נרגשת, לעומת לבו המת והמתאבל של המשורר: "אֲ נִ י – לִבִּי מֵת וְאֵין עוֹד תְּפִלָּה בִּשְׂפָתָי"
הצירופים: "עד מתי?" "עד אנה?"כחלק מנוסח של תלונה שגורות במקרא, "עַד-מָתַי תִּשְׁתַּכָּרִין?" מטיח עלי בפני חנה; "עַד-אָנָה יָרוּם אֹיְבִי עָלָי" שואל משורר תהילים (תהילים י"ג). ביאליק צירף את שתי התלונות הללו בשורה אחת: "עַד-מָתַי, עַד-אָנָה, עַד-מָתָי".
"לְךָ זְרוֹעַ עִם-גְּבוּרָה, תָּעֹז יָדְךָ תָּרוּם יְמִינֶךָ" מתפעל מחבר תהילים מעוצמתו של אלוהים, ואילו ביאליק משנה את הנמען ביותר משמץ של התרסה כלפי מעלה במילים: לְךָ זְרֹעַ עִם-קַרְדֹּם, וְכָל-הָאָרֶץ לִי גַרְדֹּם. גם הסייפא של המשפט מרמז במצלול על הפסוק של ישעיהו: "כֹּ֚ה אָמַ֣ר ה': הַשָּׁמַ֣יִם כִּסְאִ֔י וְהָאָ֖רֶץ הֲדֹ֣ם רַגְלָ֑י".
"וַיִּמַח אֶת-כָּל-הַיְקוּם אֲשֶׁר עַל-פְּנֵי הָאֲדָמָה" אומר המקרא בפרשת המבול, וביאליק כאילו משווה את כל היקום לדם של תינוק ושב "דַּם יוֹנֵק וָשָׂב עַל-כֻּתָּנְתְּךָ - וְלֹא יִמַּח לָנֶצַח, לָנֶצַח".
"וָאֶעֱבֹר עָלַיִךְ וָאֶרְאֵךְ, מִתְבּוֹסֶסֶת בְּדָמָיִךְ; וָאֹמַר לָךְ בְּדָמַיִךְ חֲיִי, וָאֹמַר לָךְ בְּדָמַיִךְ חֲיִי" מתנבא יחזקאל על תקומת ירושלים, ואילו ביאליק מטיל קללה על הזדים ו"מתנבא עליהם": אַף-אַתֶּם לְכוּ, זֵדִים, בַּחֲמַסְכֶם זֶה וּבְדִמְכֶם חֲיוּ וְהִנָּקוּ.
וְיִקֹּב הַדָּם אֶת-הַתְּהוֹם! יִקֹּב הַדָּם עַד תְּהֹמוֹת מַחֲשַׁכִּים, שולח את הקורא להיזכר בשורת המקור של הביטוי החזק הזה מהתלמוד: יקוב הדין את ההר, שנאמר "כִּי הַמִּשְׁפָּט לֵאלֹהִים הוּא". במקור, המשפט הוא לאלוהים, אך ההתרשמות מתחזקת בשיר שהמשורר עורך משפט נגד אלוהים בעקבות מראות הפוגרום בקישינב.
הרמזים אלו ואחרים משמשים צורה של התכתבות הטקסט עם המקורות הספרותיים של היהדות, לעיתים מתוך הזדהות עם המקור, לעיתים מתוך ניגוד ופרדוקס שלו, כדי להשליך על מילות השיר משמעויות נוספות המוכרות לקורא היהודי, ולהעצים את תחושת הכאב והזעקה.
אריה לודוויג שטראוס הרבה לעמוד על חשיבותם של ההרמזים מן המקורות בשיר "על השחיטה". ניתן להבין את השיר גם ללא ההרמזים מהמקורות הוא כותב, אבל אלו יפקחו את עיני הקורא לאופק רחב יותר ורקע מגוון יותר. הוא מביא שורה של מקורות יהודיים עליהם מרמז ביאליק בשיר ומסכם: "ביאליק היה ראשון ואחרון. ראשון לשירתנו החדשה, ואחרון בשרשרת השירה שיסודה המסורת: כמוהו ידע גם יהודה הלוי להשתמש ברמז המקראי לא לשם מליצה וקישוט, אלא לשם מתן אופק רחב ודמות שנייה רוחנית לשירו" .