stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרפת בתי היהודים בבורשה

שרפת בתי היהודים בבורשה התרחשה ב-4 ביולי 1930 בעיצומו של מסע אנטישמי שערכה במקום התנועה הלגיונרית. בשרפה נהרס מרכז העיר בורשה ברומניה ונשרפו 128 בתי יהודים, 4 בתי כנסת, בית מרקחת ובית הדואר. השרפה פרצה בו זמנית מחמישה מוקדים שונים וארכה שלוש שעות. היהודים טענו שהשרפה הוצתה על ידי האנטישמיים והאנטישמיים טענו שהיהודים הציתו את בתיהם באמצעות פצצות ורימונים כדי להאשים אותם.
בעקבות השרפה עצרו הז'נדרמים הרומנים 11 לגיונרים ובהם הכומר האורתודוקסי יואן דומיטרסקו, מי שהיה לאחר מכן המזכיר הכללי של התנועה הלגיונרית. העצורים זכו לביקור תמיכה של הנהגת התנועה הלגיונרית ובראשה קורנליו זליה קודריאנו. השרפה והמשפט זכו לסיקור עיתונאי נרחב ברומניה ומחוץ לה, והיהודים טענו שהשלטון מנסה לטשטש את האירוע. למשפט הובאו 250 עדים נוצרים ומאה עדים יהודים. המשפט נערך בסיגט, אך לאחר שהגיעו למקום סטודנטים רבים מתומכי קורנליו זליה קודריאנו, החליט ראש העירייה להעביר את ניהול המשפט לסאטו מארה. הרופא היהודי של העיר הודה בעדותו שהשרפה פרצה מביתו בגלל רשלנות וכל הנאשמים זוכו פרט לאחד שנקנס ב-5,000 לאי.
שמורת הטבע הלאומית צ'ומולונגמה

| --- | --- |
צילום של שער הכניסה לפארק
צילום של שער הכניסה לפארק
 מידע כללי
 על שם:  אוורסט 
 תאריך הקמה:  18 במרץ 1989
 נתונים ומידות
 שטח:  36,000 קמ"ר
 מיקום
 מדינה:  המחוז האוטונומי הטיבטי ברפובליקה העממית של סין
 מיקום:  שיגאטסה, Nyalam County, Tingri County, Dinggyê County 
 קואורדינטות:  28°10′52″N 86°48′11″W﻿ / ﻿28.181111°N 86.803056°W﻿ / 28.181111; -86.803056
   בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןצ'ומולונגמה
 
שמורת הטבע הלאומית צ'ומולונגמה (במנדרינית: 珠穆朗玛峰 国家级 自然保护区) היא שמורת טבע אשר בה נמצא החלק הסיני של הר האוורסט. השמורה משתרעת על פני 36,000 קילומטרים רבועים. "צ'ומולונגמה" הוא השם של הר האוורסט בטיבטית.
השמורה נוסדה ב-18 במרץ 1989. השמורה הייתה אחת משמורות הטבע הראשונות בעולם שנוהלו ומוגנים לחלוטין על ידי מתנדבים מקומיים.
השמורה כוללת 5 מתוך 14 הפסגות הגבוהות ביותר בעולם אשר ממוקמות בגובה של מעל ל-8,000 מטר.
חיות בר

בשמורה ישנם 53 מיני יונקים, 206 מיני ציפורים ו-20 מיני דגים. נמר השלג הוא סמל שמורת הטבע קומולנגמה.
צמחייה

בשמורה ישנם 2,348 מיני צמחים.
גלריית תמונות

תצלום אוויר של האוורסט מצפון
מנזר רונגבוק
אכסניית מנזר רונגבוק
מחנה הבסיס הצפוני בטיבט
שרפת וינדסקייל

מפעל וינדסקייל, בו התרחשה השרפה (1985)
שרפת וינדסקייל (באנגלית: Windscale fire) התרחשה מ-10 באוקטובר 1957 ולמשך 3 ימים במפעל וינדסקייל במחוז קאמברלנד (אנ') בצפון אנגליה. השרפה מהווה את התאונה הגרעינית החמורה ביותר בהיסטוריה של בריטניה, בדרגה 5 (מתוך 7) בהסולם הבינלאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
השרפה התרחשה בכור מספר 1 (מתוך סה"כ שני כורים) במפעל. שני הכורים נבנו כחלק מפרויקט ההתחמשות הגרעינית הבריטית. השרפה בערה במשך 3 ימים ובתוך כך שחררה קרינה רדיואקטיבית. אחת ההשפעות הידועות של השרפה הוא שחרור האיזוטופ הרדיואקטיבי יוד-131 (אנ') אשר עשוי לגרום לנחשפים אליו ללקות בסרטן בלוטת התריס. סך הכל מוכרים כ-240 מקרים של נפגעים שלקו בסרטן זה כתוצאה מהשרפה. למרות זאת, במהלך התרחשות השרפה, לא פונתה אוכלוסייה מהאזור החשוף לקרינה.
השפעה נוספת נראתה בחלב, אשר עד מרחק של 190 קמ"ר מאירוע השרפה - נראה דליל ולא ניתן לשימוש. מחקר[דרוש מקור] שנערך בשנת 2010, בדק את השפעת השרפה על עובדים שהיו מעורבים בניקוי המפעל לאחר סיומה, ומצא שלא נגרם להם נזק כלשהו.
תאולוגיית החילופין

אלוהים מכה בברק את הכהן הגדול ובוחר בכנסייה; תחריט מקבר בבוואריה, 1839.
תאולוגיית החילופין היא מונח שנטבע כדי לתאר יסוד אמוני מרכזי בנצרות, לפיו מאז בואו של ישו, הכנסייה היא היורשת הבלעדית של בחירת עם ישראל ומהווה את עמו היחיד של אלוהים. תפיסה זו משתלבת באמונה שתוקף התורה כמערכת מחייבת פקע. לרעיון החילופין, או העליונות, יש מספר פרשנויות וביטויים בכתבי הוגי הנצרות, מאבות הכנסייה ועד התקופה המודרנית.
הברית החדשה

כבר בבשורה על-פי יוחנן פונה ישו לאחד מתלמידיו ומתארו כ"הִנֵּה בֶאֱמֶת בֶּן־יִשְׂרָאֵל" (ἀληθῶς Ἰσραηλίτης). הבשורה, שמחבריה נרדפו והוקעו מתוך הקהל היהודי הרחב, נכתבה מתוך ההשקפה – שנשאבה מפרשנות דברי הנביאים והייתה נפוצה למדי בימי בית שני, כעולה בין היתר ממגילות מדבר יהודה – לפיה בקץ הימים המתקרב תיוושע רק "שארית ישראל" ורוב היהודים יכחדו. באופן דומה לכיתות אחרות, הנוצרים היוחנניים ראו עצמם כ"שארית" זו ואת יתר העם כפושעים ומחללי קודש שדינם לאבדון. בחזון יוחנן מזהיר הכותב מפני "הָאֹמְרִים יְהוּדִים אֲנַחְנוּ וְאֵינָם כִּי אִם־כְּנֵסֶת הַשָּׂטָן" (ניסוח שחוקרים הצביעו על דמיונו לרעיונות המובעים בכתבי כת היחד מקומראן, שאף חבריה ראו עצמם באור דומה), כנראה מתוך סברה שרק הכיתה הנוצרית שלו מהווה את עם ישראל.
באיגרת אל הרומאים (ט' ו'-י"ג) כתב פאולוס השליח: ”כִּי לֹא־כֹל אֲשֶׁר מִיִּשְׂרָאֵל יִשְׂרָאֵל הֵמָּה׃ וְלֹא מִפְּנֵי שֶׁהֵם זֶרַע אַבְרָהָם כֻּלָּם בָּנִים כִּי בְיִצְחָק יִקָּרֵא לְךָ זָרַע׃ כְּלוֹמַר לֹא בְנֵי־הַבָּשָׂר הֵמָּה בְּנֵי הָאֱלֹהִים כִּי אִם־בְּנֵי הַהַבְטָחָה הֵם הַנֶּחֱשָׁבִים לְזָרַע... כַּכָּתוּב וָאֹהַב אֶת־יַעֲקֹב וְאֶת־עֵשָׂו שָׂנֵאתִי”. באיגרת אל הגלטים (ו' ט"ו) הוסיף: ”וְכָל־הַנֹּהֲגִים כַּשּׁוּרָה הַזֹּאת שָׁלוֹם וְרַחֲמִים עֲלֵיהֶם וְעַל־יִשְׂרָאֵל אֲשֶׁר לֵאלֹהִים”. ציטוטים אלה מובאים בדרך כלל כעדות מוקדמת חשובה למושג החילופין, אך רוב החוקרים מעריכים כיום כי בתקופה זו פאולוס עדיין התייחס ליהודים בלבד כ"ישראל" וטרם השווה בין יהודים נוצרים למומרים החדשים מקרב הגויים. דעה דומה בבסיסה מובעת כיום גם כלפי אמרות מקורבות של פטרוס.
אבות הכנסייה ובימי הביניים

עם החרפת הפולמוס היהודי-נוצרי, הלך והקצין השיח. בדיאלוג עם טריפון היהודי (פרק 135) ליוסטינוס מרטיר, הופיע לראשונה הטיעון לפיו הכנסייה היא המחזיקה במעמדו של ישראל: ”אנחנו, אשר נחצבנו ממעי המשיח, הננו גזע ישראל האמיתי” (Ἰσραηλιτικὸν τὸ ἀληθινόν)
חוקרים הבחינו בגוונים רבים בהתייחסויות אבות ומנהיגי הנצרות לנושא החילופין.
חלוקה בסיסית אחת היא בין גישת הענישה, הגישה המעשית והגישה המבנית. הראשונה מדגישה את זניחת "ישראל שבבשר" על ידי אלוהים עקב חטאיו המתמשכים, סירובו לשמוע לתוכחות נביאים במשך מאות שנים ולתקן את דרכיו ולבסוף דחייתו את ישו. היא מצביעה על חורבן המקדש והפסקת הקרבנות כמסר ישיר המעיד על הבחירה החדשה. תפישה זו הייתה נפוצה במיוחד בקרב אבות הכנסייה, בתקופה בה היה הפילוג טרי והיה מספר ניכר של יהודים-נוצרים או בעלי רקע כזה. כך, למשל, אוסביוס מקיסריה פירש את ארבעים השנים שעברו מן הצליבה ועד לחורבן הבית כתקופת חסד המקבילה לדור המדבר, בה ניתן ליהודים זמן להתחרט על הריגת ישו ושבמהלכה מעמדם בעיני אלוהים עדיין היה דינמי, במעין תקופת-מעבר שנחתמה עם הריסת המקדש שהיוותה עונש צפוי מראש בידי הנביאים למי שלא ישוב בו. לקטנטיוס (אנ') הכריז בחלק הרביעי של Institutiones Divinae שכתב סביב 310 (פרק י"א): "אם לא יכפרו על חטאותם אשר עשו ושבו אל אלוהיהם, ישנה בריתו וחיי עולם ייתן לגויים, וייבחר לו עם נאמן מבין זרים." גם מרטין לותר היה מצדד קיצוני במודל הענישה.
הבנה אחרת היא ההחלפה המעשית, שעוינת פחות ומדגישה את ההיבט של החילופין כמוכתבים מראש כחלק מתוכנית הבריאה של אלוהים, שכיוון לכך שיבוא יום ועם ישראל יוחלף על ידי גוף אוניברסלי שיישא את דברו לקצווי ארץ. בכך השלים "ישראל שבבשר" את ייעודו בהיסטוריה ותפקיד העם הנבחר עבר לידי הנוצרים, "ישראל שברוח".
קנדל סולן הצביע על עוד גישה, מוצהרת פחות ומובלעת, אותה כינה "מבנית". זו שואבת מפרשנות נפוצה למעמד הברית הישנה בקרב תאולוגים רבים: הסיפור המקראי רלוונטי רק בחלקו בתחילת ספר בראשית העוסק בחטא הקדמון, ומרגע הגירוש מגן עדן ועד לבוא ישו הקשר בין המין האנושי לאל לקוי וזניח. התפישה המבנית כמעט ומתעלמת מהקנון התנ"כי ומתפקיד ישראל בו.
גם האופן בו התחוללו החילופין איננו מושא להבנה אחידה. יש שהדגישו, בהתאם לתפישת הענישה, כי מעמד העם הנבחר פקע באחת עם תחיית ישו מן המתים, ומעתה כל אדם מתחיל מאפס וחייב להיכנס לגוף החדש. מודל אחר הוא אינטגרטיבי יותר: היהודים הנוצרים, ובעיקר הקהילה הנוצרית המקורית בירושלים, נותרו לבדם בחזקת נבחרים והיוו את הגרעין אליו נסתפחו הנוצרים הגויים.
במאה העשרים והלאה

בעיקר מאז השואה, עומעם רעיון החילופין ואצל הוגים מסוימים אף בוטל לגמרי. קרל בארת, מגדולי התאולוגים הפרוטסטנטים, קבע שעם ישראל נותר בחזקת עד לאמיתות התנ"ך עבור הנוצרים, והכיר בכך שיש לו מעמד מסוים ככזה גם לאחר בוא ישו. מצד הקתולים, קבעה ועידת הוותיקן השנייה בהצהרת "נוסטרה אטאטה" מ-1965: ”נכון הדבר שהכנסייה היא עמו החדש של האלוהים (novus populus Dei). אף על פי כן, לא ניתן לדבר על היהודים כדחויים או מקוללים, כאילו הדבר נובע מכתבי הקודש.” חוגים ליברליים אף ניסו לבטלו כליל: פול ון ביורן האפיסקופלי הטיף לדגם אחר, נטול חילופין, שלפיו "מציאות היהודים, הקיימת בהיסטוריה מתוקף בחירתם, ואמונתם על אף אי-אמונתם, היא מוצקה ואמיתית לא פחות משל הכנסייה." דעות דומות נפוצות כיום בקרב מספר ניכר מהכנסיות, והצהרות רבות הבהירו כי עם ישראל לא הוחלף על ידי הכנסייה ויש לו עוד תפקיד בתוכניתו של אלוהים.
עם זאת, בעלי השקפה אורתודוקסית, כמו אגודת הקדוש פיוס העשירי הקתולית, דוחים מכל וכל נימה פייסנית כזו וממשיכים להחזיק בגרסה נחרצת של תאולוגיית החילופין. בניגוד לכך, ליברלים קיצוניים ספורים, לרוב לא מתוך הממסד, תומכים בהכרה ביהדות כדת לגיטימית המציעה ישועה שאינה מותנית בקבלת הנצרות.
ראו גם

הפולמוס היהודי-נוצרי
לקריאה נוספת

Michael J. Vlach, Has the Church Replaced Israel?: A Theological Evaluation, B&H Publishing Group, 2010. עמ' 9-21.
Christopher Zoccali, Whom God Has Called: The Relationship of Church and Israel in Pauline Interpretation, 1920 to the Present, Wipf and Stock, 2010.
הערות שוליים

↑  W. A. Meeks, “'Am I a Jew?' Johannine Christianity and Judaism”, בתוך: יעקב ניוזנר (עורך), Christianity, Judaism and Other Greco-Roman Cults, הוצאת בריל, 1975. עמ' 163-186
↑  Mary C. Boys, Seeing Judaism Anew: Christianity's Sacred Obligation. Rowman & Littlefield, 2005. עמ' 65.
↑  Philippe Bobichon, "Millénarisme et orthodoxie dans les écrits de Justin Martyr" in Mélanges sur la question millénariste de l’Antiquité à nos jours, Martin Dumont (dir.), Paris, 2018, pp. 61-82  online.
↑  Philippe Bobichon, JUSTIN MARTYR, Dialogue avec Tryphon, édition critique. VOLUME I: Introduction, Texte grec, Traduction, Coll « Paradosis », éditions universitaires de Fribourg, 2003 online
שמה

ערך זה עוסק בבנו של רעואל בן עשו. אם התכוונתם לאחיו של דוד המלך, ראו .
שמה הוא דמות מקראית, בנו השלישי של רעואל ונכדם של עשו ובשמת. לשמה היו שלושה אחים: נחת, זרח ומזה.
לדעת מרטין נות, השם שמה או שמעה הוא שם תאופורי מקוצר המגיע מהשמות המורכבים מהשורש ש.מ.ע.
הערות שוליים

1 2  ראו אנציקלופדיה מקראית כרך ח
↑  ספר בראשית, פרק ל"ו, פסוק י"ג
↑  ספר בראשית, פרק ל"ו, פסוק י"ז
↑  ספר דברי הימים א', פרק א', פסוק ל"ז
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תחמס מצרי

| תחמס מצרי |
| --- | --- |
 תחמס מצרי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תחמסאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: תחמסיים
סוג:: תחמס (סוג)
מין:: תחמס מצרי
שם מדעי
 Caprimulgus aegyptius ‏ליכטנשטיין, 1823
תחום תפוצה


תחמס מצרי (שם מדעי: Caprimulgus aegyptius) הוא מין של עוף לילי ממשפחת התחמסיים, החי בצפון אפריקה ובמזרח התיכון, לרבות בישראל והוא קרוב למין תחמס נובי.
תיאור

תחמס זה מגיע לאורך ממוצע של 25 סנטימטרים, עם מוטת כנפיים של 55 סנטימטרים. התחמס בעל הסוואה יעילה מאוד ונוצותיו צהובות ואפורות-בהירות מסורטטות, בגוונים המשתלבים ביעילות בנוף מדברי של חול וחצץ. הוא בעל כנפיים ארוכות וזנב מאורך, מעט יותר כהה משאר הגוף. הוא בעל ראש גדול, מפתח מקור רחב ועפעפיים גדולים, איתם הוא יכול לעצום את עיניו כדי למנוע זיהוי מטורפים. שני הזוויגים דומים בגודלם ומראם, כשהזכרים מעט יותר חיוורים.
הוא חי בטבע בצפון אפריקה, חצי האי ערב ושאר המזרח התיכון ומגיע מזרחה עד אפגניסטן. לעיתים נדירות ביותר נצפה גם באירופה. התחמס מתאים לסביבה יבשה כמו מדבר או ערבה צחיחה מעוטרת בשיחים או עצים בודדים. בסודאן, הוא מצוי גם באזורי ערבה לחה יותר סביב העשבים. לרוב הוא ייראה בקרבת מקווי מים החיוניים לקיומו.
התחמס יוצא לציד בלילה, או בשעות בין הערביים והוא טורף חרקים שהוא תופס במעופו, בעיקר פרפרים, עשים וחגבים.
לאחר עשרות שנים בהן האמינו שהתחמס המצרי נכחד בישראל, הוא התגלה בשנת 2022 בצפון ים המלח. הסתבר שבשעות היום הוא שוהה בשטח נטול צל וחם מאוד (אף מעל 50 מעלות צלזיוס), שכנראה נדירים בו הטורפים.
נקבת התחמס לא בונה קן. היא מטילה 2 ביצים בנקרות סלעים טבעיים או על הקרקע. הסוואתה עוזרת לטשטש את מיקום הביצים, המסוות גם הן.
הערות שוליים

↑  תחמס מצרי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑   גדעון לב, צחיח, חשוף, רותח – שיטת ההגנה היעילה של התחמס המצרי, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2023
תעתועים

ערך זה עוסק בספר מאת ריצ'רד באך. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ריצ'רד באך
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  נובלות
 מקום התרחשות:  אינדיאנה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1977
 מספר עמודים:  122
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת כנרת
 תאריך:  1983
 תרגום:  נורית יהודאי
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  990009610960205171
 
תעתועים, או בשמו המלא תעתועים, הרפתקאותיו של משיח בעל כורחו, הוא ספר מאת ריצ'רד באך העוסק באופן בו אנו רואים את המציאות.
תעתועים הוא ספרו השישי של באך, אשר ראה אור בשנת 1977, שבע שנים לאחר צאת ספרו המצליח "ג'ונתן ליווינגסטון השחף".
עלילה

באך מתאר בספר את מפגשו עם דונלד שימודה. באך ושימודה, שניהם טייסי מטוסים קלים, נפגשים בשדה במרכז ארצות הברית המשמש אותם להטסת אזרחים מעל שמי האזור בו נחתו, עיסוק בו מוצאים שניהם את פרנסתם. שימודה הוא משיח אשר מואס בתפקידו כמשיח, לאחר שהבין כי בני האדם מעוניינים בעיקר בהופעה ובשעשוע שמאחורי עשיית הנסים ופחות בהבנת המסר שמביא המשיח במעשיו. 

שימודה פוגש בריצ'רד ומעביר אליו את הידע שרכש במהלך השנים בעשיית נסים. הוא עושה זאת תוך שימוש בספר בשם "המדריך למושיע" שנמצא עמו, בו מופיעים משפטים אשר אמורים לכוון את הקורא אל ראייה מסוימת של המציאות, התואמת את היותו משיח. המיוחד בספר הוא שעמודיו אינם ממוספרים. הסיבה לכך, על פי שימודה, היא שהספר יפתח בעמוד בו ימצא הקורא את התשובה לשאלות ולספקות אותם העלה בראשו באותו הרגע. בהמשך עובר הספר לרשותו של ריצ'רד.

בספר משולבים ציטוטים רבים אשר לקוחים מתוך "מדריך למושיע". בעזרת ציטוטים אלו נגלה ריצ'רד לעולמו של המשיח. הקורא יכול למצוא בציטוטים אלו אמרות לגבי בחינת המציאות הקיימת ואופן ההתבוננות של אדם על חייו. ציטוטים אלו המובאים בספר מעניקים לו נופך פילוסופי ורוחני.
הספר תורגם לעברית בידי נורית יהודאי. ראה אור בארץ בשנת 1983, בהוצאת כנרת.
תחמסוניים

| תחמסוניים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תחמסאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: תחמסוניים
סוג:: תחמסון
שם מדעי
 Nyctibiidae ‏וייו, 1816
תחום תפוצה


תחמסוניים (שם מדעי: Nyctibiidae) הם משפחה של עופות מסדרת התחמסאים ובהם סוג יחיד - תחמסון (Nyctibius) ובו שבעה מינים. התחמסוניים חיים באמריקה הדרומית והמרכזית ביערות הגשם והם דומים להפליא לענף של עץ כשהם משתמשים בהסוואה הטובה שלהם.
מאפיינים

בני משפחה זו דומים לתחמסיים, אך חסרים את זיפי השערות סביב המקור והם בעלי גוף צר, מקור מוארך הדומה לעלה ועפעפיים כבדים. הם נחים במשך היום בצמוד לענף וברגע סכנה נצמדים ככל האפשר לעץ, מסתמכים על הסוואתם הטובה וסוגרים את עיניהם. הם מתעופפים ובורחים רק כמוצא אחרון, דבר שעשוי מאוד להפתיע את פולש שלא הבחין בעוף.
מיני הסוג

תחמסון זנוב (Nyctibius aethereus)
תחמסון אדמדם (Nyctibius bracteatus) - לעיתים משויך לסוג נפרד, Phyllaemulor
תחמסון גדול (Nyctibius grandis)
תחמסון מצוי (Nyctibius griseus)
תחמסון צפוני (Nyctibius jamaicensis)
תחמסון לבן כנף (Nyctibius leucopterus)
תחמסון האנדים (Nyctibius maculosus)
תחמס נובי

| תחמס נובי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תחמסאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: תחמסיים
סוג:: תחמס
מין:: תחמס נובי
שם מדעי
 Caprimulgus nubicus ‏ליכטנשטיין, 1823

תחמס נובי (שם מדעי: Caprimulgus nubicus) הוא עוף לילי קטן ממשפחת התחמסיים. הוא דומה לבן משפחתו, תחמס מצרי,  אך קטן ממנו. הוא הקטן בתחמסי ישראל ומשקלו כ-50 גרם.
מאפיינים

ניזון בעיקר מעשים מעופפים. 
תחמס נובי מצוי בדרום חצי האי ערב ובמדינות צפון מזרח אפריקה כמו קניה, אתיופיה וסודאן.
בישראל היה מצוי בעבר בכל המלחות לאורך השבר הסורי אפריקאי, אולם נעלם ממקומות אלו עם פיתוח החקלאות והיעלמות המלחות. כיום הוא מצוי רק במלחת סדום בדרום ים המלח. פיתוח אזור המלחה ופעולה נרחבת של פינוי מוקשים במקום מעמידה את קיומו בישראל בסכנת הכחדה חמורה. כיום (2017) מוערך מספרו בכ-50 זוגות.
בשנים האחרונות חזרו זוגות בודדים לקנן במלחת חצבה ובמלחת אילת.
בעולם מצב השימור שלו הוא ללא חשש.
הערות שוליים

↑  תחמס נובי באתר הרשימה האדומה של IUCN
שמואל אברמסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1913 
 פטירה:  11 בפברואר 2004 (בגיל 91 בערך) 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1989) 
 
שמואל אברמסקי (1913 – 11 בפברואר 2004, י"ט בשבט ה'תשס"ד) היה היסטוריון וחוקר מקרא ישראלי, ממייסדי המחלקה למקרא ולתולדות המזרח הקדום באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וממייסדי "החברה לחקר המקרא". חתן פרס ביאליק לשנת 1989.
ביוגרפיה

נולד בפשרושל שבמחוז סובאלק שבפולין, למאשה-מרים וניסן אברמסקי, צאצא של רבי שמעלקה מניקלשבורג וקרוב משפחה של הרב יחזקאל אברמסקי. למד בגימנסיה יהודית בסובאלק. בצעירותו עסק בפעילות מרקסיסטית ואף נאסר. לאחר מכן נעשה ציוני, ובשנת 1935 עלה לארץ ישראל.
זמן קצר לאחר עלותו לארץ ישראל החל בלימודי מקרא והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. בסוף שנות ה-40, בעצת פרופ' בנימין מזר, החל לעסוק בחקר המתכות של ארץ ישראל הקדומה. בשנת 1960 עשה את עבודת הדוקטורט בנושא זה. לפרנסתו עסק בהוראה, תחילה בבית הספר "תלפיות" בירושלים ואחר כך במכללת בית ברל.
בשנת 1965 הצטרף לקבוצת מייסדי אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (עוד בגלגולה הראשון כ"המכון להשכלה גבוהה בנגב") והיה ממייסדי המחלקה למקרא ולתולדות המזרח הקדום. לימד בה במשך כעשרים שנה, עד פרישתו בשנת 1984.
פרופ' אברמסקי היה ממייסדי "החברה לחקר המקרא", והיה חבר בחוג העיון בתנ"ך של ראש הממשלה דוד בן-גוריון. ערך את חידוני התנ"ך הראשונים. במשך שנים שימש פרשן ב"פרקי היום בתנ"ך" בקול ישראל. הוא ערך את "בית המקרא" ואת האנציקלופדיה לגאוגרפיה מקראית, וכמו כן היה חבר מערכת האנציקלופדיה העברית, אנציקלופדיה מקראית, אנציקלופדיה יודאיקה ו"עולם התנ"ך". ערך את "ספר שמואל ייבין" יחד עם יוחנן אהרוני ובן ציון לוריא.
בשנת תשמ"ט (1989) זכה בפרס ביאליק על מפעל חייו בחקר המקרא וההיסטוריה המקראית.
משפחתו

בשנת 1936 נישא למינה ברודובסקי. בניו הם פרופ' עודד אברמסקי והדיפלומט צבי אבירם-אברמסקי. אחיו היה הארכאולוג יוסף אבירם.
ספריו

בר כוכבא נשיא ישראל
קהלת – המלך, החכם והמשוחח ירא האלוהים
תולדות התרבות והאמנות, כרך א' – העולם העתיק: המזרח הקרוב והרחוק; כרך ב' – העולם העתיק: יוון ורומי; כרך ג – העולם העתיק: שקיעת העולם העתיק
ירושלים בימי המקרא
ירושלים בימי בית שני
מבוא לגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל – תקופת המקרא
מלכות שאול ומלכות דוד – ראשית המלוכה בישראל והשפעתה לדורות
מסילה בערבה: תולדות הערבה בימי המקרא
פרשה בתולדות הנגב
ספרים שערך

נלסון גליק, אפיקים בנגב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ך.
ממאמריו

סיפורי בריאה בפי עמי קדם האליליים, אתר דעת
עבדות ישראל במצרים, אתר דעת
כבשת הרש וההופעה של נביא המחאה הסוציאלית, אתר מקראנט
מקדש שלמה, אתר דעת
הרקע ההיסטורי להכרזת כורש, אתר דעת
מלחמת החרות של מצדה, אתר דעת
מרד בר כוכבא לאור הגילויים האחרונים, אתר דעת
"והייתה נפש אדוני צרורה בצרור החיים" (פירוש חדש לאור תעודות נוזי), בית מקרא, כרך ז, חוברת ג (טו) (טבת תשכ"ג), pp. 78-80
הערות שוליים

↑  מתוך אתר "Billiongraves"‏
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257486105171  BIBSYS: 14999  BnF: cb13757773n (data)  CiNii: DA16629494  GND: 173127592  ISNI: 0000 0001 0798 0783  LCCN: n81082829  NLA: 35000528  NTA: 107112787  RERO: 02-A002904857  SUDOC: 238274772  Trove: 784574  VIAF: 97606124   WorldCat (עם VIAF): 97606124
תמרה רוחו

| --- | --- |

 לידה:  17 במאי 1974 (בת 50) מונטריאול, קנדה 
 מדינה:  ספרד 
 השכלה:  אוניברסיטת המלך חואן קרלוס 
 בן או בת זוג:  Isaac Hernández 
 פרסים והוקרה:  פרס נסיך אסטוריאס לאמנות (2005)  קצין מסדר האמנויות והספרות  מפקדת במסדר האימפריה הבריטית  פרס הריקוד הלאומי 
 www.tamara-rojo.com
 
תמרה רוחו (בספרדית: Tamara Rojo; נולדה ב-1974) היא רקדנית בלט ספרדית. שימשה כמנהלת האמנותית וכרקדנית ראשית של הבלט האנגלי הלאומי משנת 2012 עד שנת 2022. לפני כן הייתה רקדנית ראשית בבלט המלכותי. משנת 2022 משמשת כמנהלת האמנותית של בלט סן פרנסיסקו.
ביוגרפיה

נולדה במונטריאול שבקנדה להורים ספרדים אשר חזרו לספרד בעת היותה בת ארבעה חודשים. החלה לרקוד בגיל 10 במרכז למחול של ויקטור אולטה במדריד (1983–1991). היא השלימה את הכשרתה כרקדנית בהדרכתם של דייוויד הווארד ורנטו פרוני. היא המשיכה לרקוד בלהקתו של אולטה בשנים 1991–1996. במקביל, רקדה בבלט דה לה קומנידד דה מדריד ביצירת הבלט ז'יזל.
בגיל 20 הוצע לה חוזה עם הבלט הסקוטי בניהולה של גלינה סמסובה והיא הצטרפה אל הלהקה ורקדה איתה שלוש שנים. בין תפקידיה הבולטים ניתן למנות את 'אודט' באגם הברבורים, 'פיית שזיף הסוכר' במפצח האגוזים, הסילפידה ו'יוליה' ברומיאו ויוליה. באותו פרק זמן היא גם השתתפה בהפקות של להקת הבלט של האופרה של ניס ורקדה בתפקידים ראשיים ב"הכובע משולש הקצוות" וב"הדנובה הכחולה".
ב-1997 עברה לבלט הלאומי האנגלי. היא הייתה הרקדנית הראשית של הבלט הלאומי עד שנת 2000 ורקדה כנסיכה אורורה ב"היפהפייה הנרדמת", סינדרלה, אודט ב"אגם הברבורים", פאקיטה, קופליה, פיית שזיף הסוכר ב"מפצח האגוזים" ובפולחן האביב.
ב-2000 עברה, בהזמנתו של סיר אנתוני דואל, להיות רקדנית ראשית בבלט המלכותי בלונדון. בשנת 2012 התמנתה כמנהלת האמנותית של הבלט האנגלי הלאומי.
בסוף שנת 2022 התמנתה לתפקיד המנהלת האומנותית של בלט סן פרנסיסקו (אנ'), וכך הייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
פרסים נבחרים

2008 Prix Benois de la Danse
2005 פרסי נסיך אסטוריאס לאמנויות
2004 Premio Positano "Leonid Massine"
2002 Medalla de Oro al Mérito en las Bellas Artes - Consejo de Ministros del Reino de España.
2001 פרסי תא המבקרים למחול
2001 פרסי שרינגטונס לרקדנית הטובה של השנה
1996 הפרס הראשון של המבקרים האיטלקיים לרקדנית הטובה של השנה
1994 Grand Prix Femme et Medaille Vermeille de la Ville de Paris (à l'unanimité) - Concour International de Danse de Paris
הערות שוליים

↑  Tamara Rojo on 'changing perception' of ballet, באתר BBC,‏ 19 באפריל 2013
↑  רוזלין סולקאס, San Francisco Ballet Appoints Tamara Rojo to Artistic Director, באתר הניו יורק טיימס, 11 בינואר 2022
↑  The Critic's circle - Dance - Best female Dancer, ‏27 ביוני 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007399211105171  BIBSYS: 5064171  BNE: XX4782198  BnF: cb15621349q (data)  GND: 1172771057  ISNI: 0000 0003 6237 2427  LCCN: no2008052272  NTA: 234971983  RERO: 02-A017765472  SUDOC: 252769376  VIAF: 225839601   WorldCat (עם VIAF): 225839601
שריון (זואוטומיה)

צב יבשה ענק נושא שריון כיפתי כבד
בזואוטומיה (אנטומיה של בעלי חיים), שריון הוא כיסוי קשיח על גוף בעל חיים, שמטרתו להגן עליו מפני טריפה על ידי טורפים. השריון הגיע לשיאו באנקילוזאורים ("הדינוזאורים המשוריינים") ובצבים. עם זאת, השריון קיים גם בקבוצות אחרות של בעלי חיים כגון תנינאים, פרוקי-רגליים (שם השלד החיצוני משמש גם כשריון), יונקים ארמדילאים, ודגים בעלי שריון. אמצעי נוסף ודומה להגנה מפני טורפים הוא מעטה של קוצים.
מבנה השריון

השריון של בעלי חיים מענף החולייתנים מורכב בדרך כלל מאוסטאודרמים (אוסטאו – עצם, דרמיס – עור): מדובר בלוחיות עצם שגדלות על העור, ולעיתים מכוסות בשכבת עור נוספת או בציפוי קרני מגן. שריון גם יכול להיות מורכב מעור עבה וקשיח מאוד או ממשטחי קראטין קשים. אסטרטגיה הגנתית הדומה לשימוש בשריון היא מעטה קוצים המכסה את הגוף, כגון אלו של דרבניים.
מספר ענפים וקבוצות של בעלי חיים הם משוריינים בחלקם והחלק המשוריין משמש לרוב גם להתקפה פעילה ולא רק להגנה סבילה, כך למשל הראש המשוריין של הטריצרטופס שכולל מלבד קרניים ארוכות וחדות גם עטרה מוצקה וקשיחה היוצרת מעטה גרמי דמוי מניפה סביב העורף והצוואר. העטרה של הטריצרטופס הייתה עשויה מעצם עבה וייתכן שצופתה בחומר קרני ששימש כ"שריון מרוכב" שהגדיל את חוזקה.
אצל בעלי חיים רבים שלהם שלד חיצוני, שלד זה עשוי מחומר קשיח (כגון כיטין בפרוקי-רגליים וגיר בקווצי עור) ומשמש גם כשריון מגן. אצל חלק מהחיפושיות כנפי החפייה הכיטניות כל כך חזקות עד שצריך מקדחה על מנת לנעוץ בהן מסמר (דבר שנעשה בדרך כלל לצורכי תצוגה מוזיאלית).
בקרב הרכיכות, חלק מרקמת העור, הנקרא גלימה מפריש מבנה גירני מורכב הנקרא קונכייה. אצל רוב הרכיכות הקונכייה משמשת כשריון לבעל החיים שמתכנס לתוכה כאשר יש סכנה.
קבוצות בעלי חיים עם שריון > שריון של צבים

לצבים שריון נוקשה וכבד על גבם וגחונם. שריון הגב ושריון הגחון מחוברים זה לזה כשבשריון מצויים פתחים לראש, לרגליים ולזנב. השריון העליון נקרא "קאראפס" והשריון התחתון נקרא "פלסטרון". הזכר בעל שריון תחתון קעור וזנב ארוך יחסית לנקבה. הנקבה בעלת שריון תחתון שטוח וזנב קצר. ההבדל במבנה השריון התחתון מאפשר לצבים להזדווג ביציבות. בעת סכנה, חלק מהצבים מסוגלים להכניס את ראשם ורגליהם לתוך השריון כדי להתגונן.
מבחינה אנטומית, השריון של הצבים הוא התפתחות של כלוב הצלעות, ובנוסף לעצמות אלו וחוליות עמוד השדרה הוא כולל גם לוחות עצם המכוסים במגינים קרניים. דבר זה מרמז ששריון הצבים התפתח מאיחוי של אוסטאודרמים לשלד הצירי (צלעות ועמוד השדרה). מספר המגינים וצורתם משתנה בין הסוגים והמינים. השריון גדל עם הצב במשך חייו.
קבוצות בעלי חיים עם שריון > שריון של אנקילוזאורים

לאנקילוזאורים היה שריון מפותח שהורכב מאוסטאודרמים (לוחות עצם) ולעיתים קרובות כלל גם קוצי עצם ודוקרנים. רמת הכיסוי נעה מלוחיות קטנות ומרווחות בסקלידוזאורוס ועד למערך לוחות מאוחה המכסה את כל הגב באנקילוזאוריים. השריון כיסה בעיקר את הגב וצידי הגוף, הבטן הייתה חשופה אך במספר מינים גם הראש והצוואר כוסו בשריון.
איור של אאופלוצפלוס
שריון של אנקילוזאורוס. בלבן: האוסטאודרמים הגדולים.