הנס בלומנברג
פילוסופיה > הלגיטימיות של העידן המודרני

ספרו הגדול "הלגיטימיות של העידן המודרני" מהווה תשובה לטעונות שהעלה קארל לוויט (אנ') בספרו "משמעויות בהיסטוריה", אשר מתמקד בפילוסופיות של ההיסטוריה אצל: בורקהרדט, מרקס, הגל, פרודון קומט, קונדורסה, טורגו, וולטר, ויקו, אוגיסטינוס, בוסואה, אורוסיוס ובמקרא. בהגויות אלו מוצא לוויט את הניסוחים הקלאסיים של רעיון הקדמה. לוויט טוען כי למעט וולטר, כל הפילוסופים שהוזכרו פירשו את ההיסטוריה כמבטאת לוגיקה פשוטה של קדמה בה "חורים שחורים" ו"עידנים אפלים" נדרשים כהכנה לקפיצות גדולות קדימה. מהזווית של המאה העשרים קשה לקבל לוגיקה ישירה ופשוטה שכזו ללא השגות. ועם זאת, לא קם מודל אחר. לוויט שואל "האין באמונה העיקשת שלנו במדע, או בתחושות העליונות שמאפיינת את בנות ובני האדם הראשון, שיירים של לוגיקה פשטנית זו? התשובה של לוויט היא שרעיון הקדמה הוא רעיון מחולן, אחד מתוך שורה ארוכה. גרסאות מחולנות אלו, כך לוויט, מאופיינות בחזון אחרית ימים אוטופי בו היעד הנכסף יושג. זאת בשונה מהנרטיבים המחזוריים שאפיינו את תרבויות העולם לפני כניסת היהדות והנצרות. לוויט כותב שבמצב של ימיו "הרוח המודרנית לא הכריע האם יהיה "פגאני" או "נוצרי". הרוח רואה בעין אחת מתוך אמונה ובשנייה מתוך התבונה. לכן, ראייתו חלשה בהכרח בהשוואה לעיני היווני או תלמיד התנ"ך".[דרוש מקור] לוויט עצמו, עם השנים מאז פרסום ספרו, מושך לכיוון הפגאני, לתפיסת הזמן של השיבה הנצחית אותה העלה מחדש ניטשה.
לבלומנברג שתי ביקורות מרכזיות כנגד הנרטיב שמציג לוויט בכל הקשור בנרטיב הקדמה:
הרעיונות של הקדמה ושל חזון אחרית הימים הנוצרי שונים מאוד זה מזה, הראשון מתבסס על תנועה איטית שתלויה בפעילות האנושית, כזה שנעדר התערבות שמימית או כזו שממוקדת במה שמעבר לעולם האנושי (בשונה מהרעיון הנוצרי של אחרית הימים). הבדל נוסף בין הנרטיבים, מדגיש בלומנברג, הוא שהרגש השולט בנרטיב הקדמה הוא כזה של תקווה, בשונה מרגש הפחד שמאפיין חלקים נרחבים מההיסטוריה של הנצרות ביחס לאחרית הימים. לכן לטענתו, קשה לדמיין כיצד רעיון אחרית הימים חולן לכדי רעיון הקדמה.
ניתן להציע נרטיבים אחרים מנרטיב החילון כדי להסביר את השינויים ההיסטוריים בין ימי הביניים המאוחרים לתחילת העת החדשה המוקדמת. לטענת בלומנברג מעורבות כאן שתי חוויות מעצבות, האחת של החלפת תפיסת המדע האריסטוטלית בידי הרעיון המדעי העכשווי שמעמיד במרכז את המתודה המוכחת, את הידע הנצבר לאיטו ואת העבודה השיתופית. חוויה שנייה, טוען בלומנברג, היא פירוק התזה האסתטית של היופי והאיכות העל זמנית, והחלפתה ברעיון לפיו האמנות נועדה לבטא את הרוח התרבותית והאנושית בהווה, כסמן של תקופה. במובן זה, טוען בלומנברג, הם יכולים לגבור על האמנות העתיקה כביטוי לא פחות מוצלח של תקופה. שני פיתוחים אלה, טוען בלומנברג, מתבססים בעיקר לאורך המאה השבע עשרה, ולאחר מכן מתפשטים גם לטכנולוגיה ולחברה.
בחלקו השני של הספר מבקש בלומנברג להציג נרטיב אלטרנטיבי לתפקידה של הנצרות בהיסטוריה, ובעיקר לתפקידה במעבר בין ימי הביניים המאוחרים לרנסאנס. בלומנברג מבקש להדגיש שגם אם המודרנה לא צמחה מתוך חילון הערכים והקטגוריות כפי שטען לוויט, אין בכך כדי לטעון שהמודרנה פשוט יצאה לעולם מן המוכן. ההמשכיות בין התקופות, טוען בלומנברג, נמצאת במקום אחר. המודרנה היא ניסיון התמודדות שני עם הבעיה שאותה כינה "האבסולוטיזם התאולוגי". בלומנברג טוען כי כבר מתחילת ימי הנצרות עלתה התזה כי האל הוא כל יכול ומחזיק בכוח אינסופי. הטענה הנוצרית, טוען בלומנברג, הייתה שאלוהים יכול לברוא או להרוס כל דבר שמרגיש לו נכון באותו הרגע, עם או בלי סיבה ניתנת להבנה אנושית. כתוצאה מכך, ממשיך בלומנברג, העולם נעשה קונטינגנטי, משולל סדר או יכולת חיזוי ותכנון קדימה. הנצרות, לפי בלומנברג, ביקשה להתמודד עם בעיית ה"אבסולוטיזם תאולוגי" באמצעות הפלת כל כובד המשקל על העולם הבא, אולם לפי בלומנברג גם פתרון זה הציב קשיים. כיוון התמודדות אחר היה להניח כי אלוהים לא יתערב בנעשה בעולם ולנסות לבנות קהילה ארצית שיוכל להחזיק בעולם שכזה. אלו שלקחו את הנתיב האחרון, טוען בלומנברג, לא נדרשו להכיל את הדוגמות הנוצריות בהקשרים חוץ נוצריים. כלומר, בלומנברג טוען שנוצרה הפרדה בין עניינים ארציים לבין עניינים שמיימים. מתוך הקונטקסט הזה שעולה המודרנה, טוען בלומנברג, כשהפתרון המרכזי שהיא מציעה הוא הרעיון של הגדרה ואישוש עצמיים: "הערך הוא בנו, ולנו להחליט". באמצעות נרטיב זה, שמלווה בניתוח מקורות כמו גם במידה מסוימת של ספקולטיביות, מבקש בלומנברג להראות שתזת החילון אותה ניסח לוויט אינה מחויבת המציאות.