טד בנדי
פתולוגיה

בנדי עבר מספר הערכות פסיכיאטריות; אבחנות המומחים היו שונות. דורותי אוטנאו לואיס, פרופ' לפסיכיאטריה מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק ומומחית בעלת שם להתנהגות אלימה, אבחנה את בנדי בתחילה כסובל מהפרעה דו-קוטבית, אולם מאוחר יותר שינתה את התרשמותה יותר מפעם אחת. בזמן שפסיכיאטרים ופסיכולוגים אחרים חוו קשיים דומים עם אבחנה זהה, עדויות שללו הפרעה דו-קוטבית או פסיכוזה אחרת. עם זאת, המאפיינים הקלאסיים להפרעת אישיות אחת או יותר זוהו בוודאות. אנשים בעלי הפרעות אישיות מסוימות, כמו האנטיסוציאלית, מסוגלים להבחין בין טוב לרע, אולם ליכולת הזו יש השפעה מזערית על התנהגותם. הם נעדרי תחושת אשם או חרטה, עובדה שאושרה על ידי בנדי עצמו. "רגשות אשם לא פותרים שום דבר, האמת", אמר בנדי בשנת 1981, "הם פוגעים בך... אני מניח שאני נמצא בעמדה הבלתי נמנעת של היעדר הצורך להתמודד עם אשמה. פשוט אין כל סיבה לכך".
טד בנדי אובחן כפסיכופת על ידי הפסיכיאטר הרווי מ' קלקלי, אחד מחלוצי התחום. בדיון הכשירות הסכים פסיכיאטר מטעם ההגנה כי בנדי הוא פסיכופת, אולם הוא הגיע למסקנה שבנדי אינו כשיר לעמוד לדין או לייצג את עצמו, בעוד שקלקלי טען שהוא כשיר. אבחנה דומה נעשתה באופן רטרוספקטיבי באמצעות רשימת הפסיכופתיה המעודכנת של הייר המבוססת בחלקה על עבודתו של קלקלי. החתך להימצאות הפסיכופתיה הוא 30 נקודות, ואילו בנדי קיבל תוצאה של 39 נקודות מתוך 40 אפשריות בהתבסס על תיקיו האישיים. אולם, בהערכות פסיכופתיה מסורתיות נהוג לערוך ראיון עם הנבדק, בנוסף למידע מתיקים אישיים.
בשיחה האחרונה של בנדי עם קלופפר טרם הוצאתו להורג, הוא סיפר שהוא התרחק ממנה במכוון "כאשר הרגיש שכוח החולי שלו הולך ונבנה בתוכו".
בלילה שלפני הוצאתו להורג, בנדי הסכים לקיים ריאיון עם ג'יימס דובסון, פסיכולוג ומייסד הארגון הנוצרי אוונגליסטי "התמקדות במשפחה". במהלך הראיון, בנדי העניק מספר הצהרות לגבי אלימות במדיה והשורשים הפורנוגרפיים של פשעיו. בנדי סיפר שהתמכר לפורנוגרפיה שעוסקת במין אלים: "זה קרה במספר שלבים, בהדרגה... הייתי הולך ומחפש חומר יותר חזק, יותר בוטה, יותר גרפי. עד שהגעתי לנקודה בה הפורנוגרפיה כבר לא יכולה הייתה להתקדם יותר... אז אתה מתחיל לתהות אם לעשות את זה בפועל יצליח לתת לך את ההרגשה שלא ניתנת לך מלקרוא או לצפות בזה". לטענתו אלימות במדיה, "ובמיוחד אלימות מינית", דוחפת צעירים "להפוך ל"טד בנדים"". "אתם הולכים להרוג אותי", אמר בנדי, "וזה יגן על החברה מפניי. אבל בחוץ ישנם הרבה, הרבה מאוד אנשים שמכורים לפורנוגרפיה, ואתם לא עושים כלום לגבי זה".
מומחים נוטים להסכים ביניהם שגינוי הפורנוגרפיה הפתאומי של בנדי היה מניפולציה אחרונה בניסיון לדחות את הוצאתו להורג, על ידי התאמתו לאג'נדה של דובסון, מתנגד ידוע של פורנוגרפיה, בעוד הוא אומר לו בדיוק את מה שהוא רוצה לשמוע. בנדי אמר למיקאוד ואיינסוורת' בשנת 1980, ולהאגמאייר לילה לפני הריאיון עם דובסון, שפורנוגרפיה שיחקה תפקיד משני וזניח בהתפתחותו כרוצח סדרתי.
הן רול והן איינסוורת' ציינו שאצל בנדי האשמה תמיד תהיה מנת חלקו של מישהו או משהו אחר. בעוד הוא הודה בסופו של דבר בביצוע 30 רציחות, הוא מעולם לא נטל אחריות על אף אחת מהן, אף כאשר התאפשר לו בתמורה להמתיק את עונש המוות, כפי שהוצע לו טרם משפטו במיאמי. בנדי הטיל את האשמה על מגוון רחב של שעירים לעזאזל, כולל סבו המתעלל, היעדרותו של אביו הביולוגי, הסתרת הוריו האמיתיים, אלכוהול, המדיה, המשטרה (אותה האשים שהשתילה ראיות), "החברה" בכלליות, אלימות בטלוויזיה, ובסופו של דבר, פורנוגרפיה. במקרה אחד לפחות הוא ניסה להאשים אפילו את הקורבנות: "הכרתי אנשים שהקרינו חולשה", כתב בשנת 1977 במכתב לקלופפר, "הבעות הפנים שלהם אמרו: "אני מפחד ממך". האנשים האלו מזמינים התעללות... על ידי הציפייה לחוות כאב, האין הם בעדינות מעודדים זאת?". הסטת האשמה וההכחשה הישירה עמדו במרכז מכניזם ההגנה של בנדי. "אני לא מבין למה כולם יוצאים נגדי", התלונן בפני לואיס, שהעידה עליו: "הוא באמת ובתמים לא הצליח לתפוס את עוצמת המעשים שעשה". קפפל כתב על בנדי: "רוצח סדרתי שפועל בטווח זמן ארוך מקים מחסומים חזקים בפני אשמתו, חומות הכחשה שלא ניתן לפרוץ".