הנרי השמיני, מלך אנגליה
ממשלה > רפורמציה

תחילת הרפורמציה האנגלית – תהליך הפיכת אנגליה מארץ קתולית לפרוטסטנטית – מיוחסת בדרך כלל להנרי, אף על פי שאין הסכמה רחבה על השתלשלות העניינים המדויקת. ב-1527, הנרי שעד אז היה קתולי אדוק, פנה לאפיפיור לביטול נישואיו עם קתרין, אך לא נראו סימנים שביטול כלשהו עומד להגיע, חלקית כתוצאה משליטתו של קרל החמישי על האפיפיור. הסיפור המסורתי מציג את הסירוב הזה כמניע לאי-הכרתו של הנרי בעליונות האפיפיור (שעליה הגן עד לאחרונה), על אף שכפי שההיסטוריון א. פ. פולארד טען, גם אם הנרי לא היה זקוק לגירושין, ייתכן שהיה מתנער משליטת האפיפיור בממשלה האנגלית בשל סיבות פוליטיות טהורות.
בכל מקרה, בין 1532 ו-1537, הנרי יזם מספר חוקים שעסקו ביחסים בין המלך והאפיפיור ולפיכך במבנה של הכנסייה האנגלית המתהווה. חוקים אלו כללו את חוק הגבלת העתירות (עבר ב-1533), שחשף לגזר דין מוות כל מי שהציג את צווי האפיפיור באנגליה בכל נושא שהוא. חוק אחר, "כניעת הכמורה" (1534), קבע כי ועידות כנסייתיות לא תחקוקנה חוקים חדשים אלא בהסכמת המלך ובכך הכיר החוק בעליונות של המלך על הכנסייה. עוד חוקים ביטלו את זכותו של האפיפיור למנות אנשים למשרות בכנסייה – זכות זו הועברה ליד המלך, וכן ביטלו באופן סופי את העברת התשלומים ("מס הביכורים") לרומא. חוק העליונות ב-1534 קבע כי המלך הוא "הראש העליון היחיד של הכנסייה האנגלית על פני האדמה" וחוק הבגידה שבא בעקבותיו הפך את הסירוב ל"שבועת העליונות", המכירה במלך כראש הכנסייה, למעשה בגידה שעונשו מוות. באופן דומה, בעקבות מעבר חוק הירושה ב-1533, כל הנתינים הבוגרים בממלכה נדרשו להכיר בשבועה בנישואי הנרי לאן כתקפים ובנישואיו לקתרין כלא-תקפים. אלו שסירבו נידונו למאסר עולם וכל מוציא לאור או מדפיס של האשמה כלשהי על אי-תקיפותם של נישואי הנרי לאן נידון למוות. בסופו של דבר, כתגובה לנידוי של הנרי על ידי האפיפיור, נקבע חוק הרישיונות הכנסייתי, שמשמעותו הייתה ש"לאנגליה אין ממונה תחת אלוהים, חוץ מהוד מלכותך" וש"כתרו המלכותי של הנרי" נגרע על ידי "חמסנות ועושק מרושעים ובלתי הגיוניים" מצד האפיפיור.
שאר תקופת שלטונו של הנרי הייתה באופן כללי בסימן של התרחקות קלה מהאורתודוקסיה הדתית, שהתאפשרה בין השאר בשל מותן של דמויות חשובות מהתקופה שלפני ההיפרדות מרומא, במיוחד ההוצאות להורג של תומאס מור וג'ון פישר ב-1535 שסירבו להתכחש לסמכות האפיפיור.
לאחר שעשה צעדים רבים בכיוון הרפורמציה, הנרי הבין את הסיכון הגלום בכך להתנגדות רחבה ולאחר המרד של "צליינות החסד" הנרי החליט לסגת אחורה. למורת רוחו של קרומוול התעקש הנרי לקבל זמן פרלמנטרי לדיון בשאלות אמונה שונות וקיבל זאת דרך הדוכס מנורפוק, הקתולי. הדבר הוביל להעברת "צו ששת הסעיפים" (1539). ששת הסעיפים כללו עקרונות קתוליים ברורים, ובכך הגבילו את תנועת הרפורמה באנגליה.
עד סוף תקופת שלטונו המשיך הנרי במדיניות הביניים שלו; אומנם סירוב האפיפיור לבטל את הנישואין גרם להנרי לנתק את הכנסייה האנגלית מהאפיפיור, אך מעשה זה מעולם לא גרם להנרי לקבל או להאמין בתורתם של מרטין לותר, אולריך צווינגלי וז'אן קלווין והכנסייה האנגליקנית מעולם לא התאחדה תאולוגית או פוליטית עם הפרוטסטנטיות הגרמנית (למורת רוחו של תומאס קרומוול). לכן, הנרי "נהג להעלות על המוקד לותרנים בעוון כפירה ולדון לתלייה קתולים בעוון בגידה".
דוגמה לכך היא בסיפורו של ויליאם טינדייל. טינדייל, יליד אנגליה, הושפע מלותר (ואף נפגש עמו), נרדף על ידי שלטונות הכנסייה וברח לגרמניה, שם החל לתרגם את הברית החדשה והתורה. כמו כן הוא פרסם מספר מאמרים בנוגע לכוח הכנסייה והמלכים; חיבורו "ציותו של אדם נוצרי" (1528) (The Obedience of a Christian Man), שבו הגן על השלטון העליון של המלכים, מצא חן בעיני הנרי, אולם בחיבורו "מעשי רבי הכהונה" (1530) (The Practice of Prelates), תקף את כוונת המלך לגרש את אשתו. הכנסייה לא הייתה מעוניינת לאפשר להמונים לקרוא את כתבי הקודש בשפתם וכל עותק מהתרגומים של טינדייל שהוברחו לאנגליה (מ-1526) נשרף. בסופו של דבר הוסגר טינדייל לשלטונות האנגליים ב-1536, הוא הוצא להורג וגופתו נשרפה לבקשת הנרי. זה לא הפריע להנרי לצוות ב-1540 על כל הכנסיות באנגליה לרכוש עותק מן התנ"ך המתורגם (שהושלם ב-1539 על ידי חבריו ותלמידיו של טינדל) כדי להכיר לעם את כתבי הקודש – דבר שעד אז נמנע ממנו בעקבות החסר בידיעת הלטינית.