stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיז'ון

ערך זה עוסק בעיר במרכז צרפת, בחבל בורגון-פראנש-קונטה. אם התכוונתם לחרדל, ראו .
דיז'ון (בצרפתית: Dijon) היא עיר במרכז צרפת בחבל בורגון-פראנש-קונטה.
דיז'ון נמצאת במרחק 300 קילומטר מפריז ו-200 קילומטר מז'נבה וליון ולכן משמשת רבות כתחנת ביניים בנסיעה ליעדים אלו.
העיר נמצאת בין אזורים מישוריים המשמשים לחקלאות לבין אזור מישורי ביצתי. את דיז'ון חוצים שני נהרות טבעיים: האוש (Ouche) והסוזון (Suzon). באזור המאוכלס של העיר, נהר הסוזון הוא כעת תת-קרקעי. בנוסף, עובר גם נחל בשם "נחל בורגון" (Le Canal de Bourgogne) בתוך העיר. אוכלוסיית העיר עצמה נאמדה ב-2005 ב-151 אלף נפש, ויחד עם סביבותיה היא נאמדה ב-237 אלף.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הסימנים הראשונים להתיישבות באזור העיר הם כבר מהתקופה הנאוליתית. אולם, לא ניתן לדבר על המקום כעיר ממש עד לתקופה הגאלית-רומית.
השם המקורי Divio הוא כנראה על שם מקום קדוש בנקודת קרבה לשני הנהרות החוצים את העיר, קרוב לוודאי במקום בו נמצאת היום כנסיית Saint-Bénigne.
בעבר שימשה העיר בעיקר כנקודת מעבר לסחורות. העיר התפתחה מעט מאוד במשך תקופה ארוכה ובמאה השלישית נבנתה חומה מסביבה.
בשנת 500 נערך בה קרב דיז'ון בין המלכים הבורגונדים, גונדובאד מווינה וגודגיזיל מז'נבה. המלך כלוביס הראשון תמך בגודגיזיל וסייע לו לנצח את גונדובאד.
באופן יחסי לערים אחרות, סבלה פחות מהפלישות הברבריות, הן של הסרסינים במאה השמינית והן הנורמנדיות במאה התשיעית.
העיר נהרסה לחלוטין בשריפה בשנת 1137. 20 שנה לאחר מכן, נבנתה שוב והפכה להיות עיר הבירה של דוכסות בורגונדיה. דיז'ון הייתה מוכרת בימי הביניים גם כ"עיר עם מאה הפעמונים".
ב–1477 השתלט לואי האחד עשר מלך צרפת על דוכסות בורגונדיה. לאחר האיחוד של דוכסות בורגונדיה עם ממלכת צרפת נחשבה העיר לעיר הבירה של מחוז בורגון ובה ישב הפרלמנט של המחוז. לואי האחד עשר מלך צרפת בנה שם ארמון (במקום בו נמצאת היום כיכר גרנג'יה Grangie). מאוחר יותר, הפך הארמון לבית כלא.
ב–1513 הטילו השווייצרים מצור על העיר, וגנרל לה טרמויי (La Trémoille) היה צריך לשלם להם כופר של כ–400,000 אקו על מנת להסיר את המצור.
ספורט

בעיר קיימת קבוצת כדורסל דיז'ון באסקט, המתמודדת בליגה הבכירה בצרפת. בנוסף לקבוצת הכדורסל, בעיר קיימת קבוצת כדורגל מפורסמת שמתחרה בליגה הצרפתית בשם דיז'ון FCO.
ערים תאומות

הערים התאומות של דיז'ון הן:
פולין ביאליסטוק, פולין
רומניה קלוז', רומניה
ארצות הברית דאלאס, טקסס, ארצות הברית
גרמניה מיינץ, גרמניה
פולין אופולה, פולין
איטליה רג'ו אמיליה, איטליה
מקדוניה סקופיה, מקדוניה
בריטניה יורק, בריטניה
הונגריה פץ', הונגריה
רוסיה וולגוגרד, רוסיה
ראו גם

חרדל דיז'ון
הערות שוליים

↑  Ville de Dijon - Dijon, une politique renouvelée à l'international
↑  Ville de Dijon - Jumelages
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564238505171  BNE: XX453312  BnF: cb15250518p (data)  GND: 4012315-7  ISNI: 0000 0001 2254 0508  LCCN: n79065184  MusicBrainz: adbd2d98-ba5b-4eed-b559-96acfddc9804  NARA: 10045024  NKC: ge392263  RERO: 02-A003180864  SUDOC: 02643413X  VcBA: 494/80805  VIAF: 128557021   WorldCat (עם VIAF): 128557021 
ערך זה הוא קצרמרבנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דוד ליבשיץ

דוד ליבְשיץ (12 במאי 1897 – 28 באוקטובר 1973) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת.
חייו

ליבשיץ נולד בשנת 1897 בז'יטומיר ברוסיה. בנעוריו החל לפעול בתנועות "דרור" ו"החלוץ" ובשנת 1925 הצטרף לתנועת "פועלי ציון – ציונים סוציאליסטיים". לאחר מכן עבר ללמוד בצרפת והיה בה מראשי פועלי ציון, עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1938.
בארץ היה ליבשיץ מזכיר מפא"י בתל אביב. חברותו במפלגה נמשכה עד למשבר בשנת 1944 והצטרפותו לפורשים בסיעה ב'. יחד עם סיעה ב' הצטרף למפ"ם, והיה מועמד מטעמה לכנסת הראשונה.
כהונתו כחבר הכנסת החלה בשלהי הכנסת הראשונה, לאחר פרישתו של יצחק טבנקין באפריל 1951. לאחר מכן שב ונבחר לכנסת השנייה מטעם מפ"ם. לאחר שהואשם בהפרת המשמעת הסיעתית, פרש ממנה בפברואר 1952 והקים עם חנה למדן את הסיעה הבלתי תלויה – לאחדות העבודה. הם יסדו ביטאון „מאבק” עם פרישתם. בינואר 1954 חברה הסיעה למפא"י, וליבשיץ נבחר מטעמה כחבר הכנסת השלישית. בכנסת השנייה היה חבר ועדת הכלכלה וועדת החוץ והביטחון, ובכנסת השלישית חבר ועדת החוץ והביטחון, ועדת הכנסת וועדת החוקה, חוק ומשפט. ליבשיץ תמך בהתקרבות בין ישראל לקהילה האירופית ולשוק המשותף.
הצטרף לרפ"י ב-1965, ופרש מפעילות פוליטית עם הצטרפותה לעבודה ב-1967.
נפטר מהתקף לב בבית החולים הדסה בתל אביב.
כתביו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

↑  מת דוד ליבשיץ חבר־כנסת לשעבר, מעריב, 29 באוקטובר 1973
↑  מחר תוכרע פרשת ליבשיץ, הַבֹּקֶר, 20 בפברואר 1952
↑  משה דור, בין "לקראת" ל"מאבק", מעריב, 23 בספטמבר 1987
↑  מפא"י מבררת האפשרות לקיים בחירות בקיץ הבא, חרות, 19 בינואר 1954
| חברי הכנסת הראשונה |
| --- | --- | --- |
| מפא"י | דוד בן-גוריון • משה שרת • אליעזר קפלן • (דוד רמז) • יוסף שפרינצק* • גולדה מאיר • יצחק בן-צבי • זלמן שזר • דב יוסף • חיים בן אשר • אברהם הרצפלד • עדה מימון • שלמה לביא • שמואל דיין • יוסף ברץ • יחיאל דובדבני • בבה אידלסון • פרץ נפתלי • פנחס לבון • זלמן ארן • בן-ציון דינור • אליהו הכרמלי • נטע הרפז • (יהודית שמחוני) • (אבא חושי) • יזהר סמילנסקי • ראובן שרי • יונה כסה • אפרים תבורי • (יוסף מיכאל לם) • (אריה שפטל) • (אברהם טביב) • צבי יהודה • עקיבא גוברין • יוסף אפרתי • אריה בהיר • חסיה דרורי • אליעזר ליבנה • דוד הכהן • ישראל גורי • עמי אסף • מאיר ארגוב • דבורה נצר • שרגא גורן • השל פרומקין • דוד בר-רב-האי • (יצחק קנב) • (הרצל ברגר) • (ז'ניה טברסקי) • (ישראל ישעיהו-שרעבי) • (ברוך אזניה) • (מנחם כהן) • (רפאל בש) |  |
| מפ"ם | (יצחק טבנקין) • מאיר יערי • יעקב חזן • נחום ניר-רפאלקס • אהרן ציזלינג • מרדכי בנטוב • ישראל גלילי • יעקב ריפתין • משה סנה • ברל רפטור • אליעזר פרי • משה ארם • חנה למדן • חנן רובין • ישראל בר-יהודה • מנחם בדר • פייגה אילנית • יצחק בן-אהרן • (דב בר-ניר) • (מנחם רצון) • (דוד ליבשיץ) |  |
| החזית הדתית המאוחדת | יהודה לייב פישמן מימון • יצחק מאיר לוין • חיים משה שפירא • משה אונא • בנימין מינץ • דוד צבי פנקס • מאיר דוד לוונשטיין • זרח ורהפטיג • אליהו-משה גנחובסקי • קלמן כהנא • מרדכי נורוק • יוסף בורג • אהרן-יעקב גרינברג • אברהם יהודה גולדראט • אברהם-חיים שאג • (משה קלמר) • (אליהו מזור) |  |
| תנועת החירות | מנחם בגין • אורי צבי גרינברג • יעקב מרידור • אריה בן-אליעזר • אברהם רקנאטי • יוחנן בדר • הלל קוק • חיים לנדאו • שמואל מרלין • חיים כהן-מגורי • אליהו לנקין • שמואל כץ • ערי ז'בוטינסקי • אסתר רזיאל-נאור |  |
| הציונים הכלליים | פרץ ברנשטיין • ישראל רוקח • שושנה פרסיץ • יוסף ספיר • יעקב קליבנוב • יעקב גיל • יוסף סרלין |  |
| המפלגה הפרוגרסיבית | פנחס רוזן • אברהם גרנות • אידוב כהן • יזהר הררי • ישעיהו פורדר |  |
| ספרדים ועדות מזרח | בכור-שלום שטרית • אליהו אלישר • אברהם אלמליח • משה בן-עמי |  |
| מק"י | שמואל מיקוניס • תופיק טובי • אליעזר פרמינגר • מאיר וילנר |  |
| הרשימה הדמוקרטית של נצרת | סיף א-דין א-זועבי, אמין-סלים ג'רג'ורה |  |
| מפלגת הלוחמים | נתן ילין-מור |  |
| ויצו | רחל כהן-כגן |  |
| התאחדות התימנים בישראל | זכריה גלוסקא |  |
בסוגריים - כהונה חלקית, * יו"ר הכנסת
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299296605171  ISNI: 0000 0000 7267 0995  LCCN: nr96006654  VIAF: 39273556   WorldCat (עם VIAF): 39273556
בתי סיידוף

| --- | --- |

הקצה המזרחי של בתי סיידוף ומגדל סיידוף, 2014
 מידע כללי
 סוג:  מתחם 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1911
 תאריך פתיחה רשמי:  1911 
 מידות
 קומות:  24
 קואורדינטות:  31°47′11″N 35°12′38″E﻿ / ﻿31.786361111111°N 35.2105°E﻿ / 31.786361111111; 35.2105
  (למפת ירושלים מוגדלת) בתי סיידוף(למפת ירושלים רגילה) בתי סיידוף(למפת הרי ירושלים רגילה) בתי סיידוף(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בתי סיידוף
 
בתי סיידוף הוא מתחם מגורים ומסחר ברחוב יפו 153–157 בירושלים.
היסטוריה

המבנה הראשי במקום הוקם בשנת 1911 על ידי יצחק סיידוף, יהודי אמיד מבוכרה, כמתחם מגורים ומסחר לאורך דרך יפו.
המבנה נבנה כמבנה דו-קומתי טורי בסגנון שכונות חצר כאשר החזית שפונה לרחוב יפו היא מסחרית ומתעקלת לפי תוואי הדרך ושתי זרועות נוספות נשלחות אל מאחרי המבנה. שני פתחי כניסה בחזית רחוב יפו מובילים לחצר הפנימית שבה נכרו שני בורות מים וגרם מדרגות מתוכה מוביל אל מרפסת לאורך הקומה העליונה שדרכה נכנסו לבתים.
עם השנים הוזנח המתחם ומצבו הידרדר, רוב החנויות בחזיתו שימשו כבתי מלאכה ובחצרו הוקמו בתי מלאכה, מחסנים ומבנים מאולתרים מחומרי בנייה ירודים. גם כמה מהדירות במתחם הפכו עם השנים למחסנים ומשרדים. 
על הווי החיים בשכונה סיפרו בזיכרונותיהם הסופרים והמשוררים הרצל ובלפור חקק, שגדלו בשכונה עד גיל 12:
באותן שנים בשנות החמישים כולם היו עניים. בשכונה גרו רק בני עדות המזרח וספרדים. השכונה הייתה מקום מגורים למשפחות עניות. בשום בית לא היה מקרר או תנור. האמבטיה שלנו הייתה פיילה (גיגית). את שיעורי הבית הכנו על אדן החלון, כיוון שלא היה לנו שולחן כתיבה, ובלילה היה הבית כולו חסום במיטות (במשך היום היו המיטות מקופלות , כמובן). גרנו כולנו: זוג הורים, ארבעה אחים ושתי אחיות בדירת חדר. במרכז החדר היה שולחן אחד והוא שימש לכל הצרכים: גם שולחן בישול עבור אמא, גם שולחן אוכל משפחתי, ולפעמים גם שולחן משחקים וכתיבה. בבוקר היה מגיע החלבן ומוזג לאמא לסירים את החלב, לפי המידה שרצינו. אחר כך היה רושם בעיפרון קופי בפנקס, ואמא שילמה בהקפה בסוף החודש. כך היו מגיעים לשכונה בעלי מקצוע שונים: משחיז הסכינים, מלבין הכלים (וייסן קסלאך), הזגג, מנפץ הכותנה וכיוצא בזה.
לאחר מגעים שנמשכו כמה שנים הצליחו יורשי משפחת סיידוף, בעלי הנכסים במתחם, להגיע להסכמות וגיבשו תוכנית לשיקום המבנה ובניית גורד שחקים בחצרו. בשנת 2008 החלו העבודות במתחם, המבנה המרכזי שומר ושופץ מן היסוד תוך החלפת הדלתות, החלונות, הגג, שימור ושחזור פרטי ברזל ובניית קומת גג (שלא בולטת משטח הגג המקורי). קומת הקרקע משמשת לחנויות, בתי קפה ובית כנסת והקומות שמעליה משמשות למגורים. בחלקו המערבי של המבנה פועל מרכז ביתא ירושלים.
בחצר המבנה הוקם גורד שחקים בן 24 קומות בתכנון האדריכל רני זיס. הדירות במתחם, שנבנו כדירות יוקרה, נמכרו ברובן לתושבי חוץ. בשאר שטח החצר הוכשרה רחבה מרוצפת, ניטעו עצים והוקמה מזרקה.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, רחוב יפו ירושלים, ביוגרפיה של רחוב - סיפורה של עיר, ירושלים: כתר, 2005, עמ' 313, מסת"ב 9650713808
הערות שוליים

↑  http://www.hakak-twins.com/articles/bikur3.asp
↑  דיווח על עבודות שימור הברזל במתחם באתר 'אדיר - מפעל לעבודות ברזל'
↑  קובי ישעיהו, ‏ירושלים רותחת: דירת 4 חדרים בעיר נמכרה בכ-6.3 מיליון שקל, באתר גלובס, 17 באוגוסט 2010
ציון (הערכה)

ציון הוא מתן ערך המשקף ומכמת את איכותה של פעילות מסוימת, במנעד ולפי אַמַּת-מידה (סקאלה או סולם-ציונים) נתונה, ומאפשר לבוחנים או לבודקים לקבוע אם הנבחן או הנבדק "עובר" או "נכשל".
מקור השימוש במילה במשמעות זו בעברית מגיע מהמונח "מצוין" שבו מציינים ומורים על חפץ יוצא דופן ומיוחד, בדומה לביטוי ציוני דרך.
תוצאות הציון: עובר או נכשל: נהוג לחלק בין שני סוגי מצב תוצאה של הציון ולמיינו כציון "עובר" או "נכשל". בדרך כלל ערך הציון נע בתוך מנעד ציונים, לדוגמה בין אפס למאה, או בין גרוע למצוין, אך יש שהציון עצמו הוא רק אחד משני מצבי התוצאה, לדוגמה במבחן נהיגה מעשי שבו ערכי הציון הם עובר או נכשל.
ציון יחסי: לעיתים ניתן לציון אופי תחרותי לשם קביעת ניצחון (קונקורסי), ומקומו של הציון ביחס לציוני הנבדקים האחרים הוא החשוב, ולא רק ערכו כשלעצמו. בתחרות בהתעמלות מכשירים, למשל, נותנים השופטים ציון לכל אחד מהמשתתפים, והמנצח הוא בעל הציון הגבוה ביותר.
כאשר לנבדק מסוים ניתנת סדרה של ציונים, לעיתים מייצרים מהם ציון כולל המסכם את כלל הציונים שנבחנו. חישוב הציון הכולל נעשה בדרכים שונות. המקובלות שבהם:
ציון ממוצע - שהוא ממוצע הציונים
ציון משוקלל שהוא ממוצע משוקלל המתחשב ב"משקלו" וחשיבותו של כל ציון. לדוגמה ציון שניתן על פעילות חד פעמית, אינה דומה לציון שניתן על פעילות לאורך זמן רב. "משקלו" של הציון מקבל ערך כמותי המוכפל בציון ומעלה או מוריד את ערכו לעומת הציונים האחרים המחושבים בציון המשוקלל.
ציון מוערך. ציון מוערך הוא ציון כשכאשר התלמיד קיבל ציון שתואם את ציפיות הוריו, ע״פ משרד החינוך התלמיד יכול לקבל פרס לבחירתו. ערך הציון שהתלמיד קיבל שווה לערך הפרס שיקבל
חוסר ההערכה שבציון

אף שציון הוא דרך כמותית פשוטה לשקף את איכותה של פעילות מסוימת, לעיתים לא די בו. בעת הערכה של עובד, למשל, ניתן לתת לו ציון הערכה לפי קריטריונים שונים, ואף לכלול ציון זה בנוסחה לחישוב הבונוס השנתי, אך לעיתים נדרשת גם הערכה מילולית המשקפת טוב יותר את תרומתו של העובד למקום העבודה, מידע שאובד בכימות המספרי.
במערכת החינוך

השימוש בציונים נפוץ במערכת החינוך, לשם הצגת רמתו של התלמיד במבחן מסוים, במקצוע או קורס שנלמד במשך סמסטר מסוים, או בשנת הלימודים, או במאפיינים נוספים שלו, כמו התנהגותו. קיימת דעה המבקרת את מדרוג התלמידים ומבקשת לבטלו, אך יש הדבקים בתפישה שהכימות נחוץ ואף חיוני לקיומם של ארגונים ומערכות.
ציוניו של כל תלמיד מפורטים בתעודה שהוא מקבל אחת לתקופה, במחצית שנת הלימודים או בכל שליש. (כיום עדיין נהוג לתת תעודות לפי הלוח העברי בט"ו בשבט, לקראת חופשת הפסח ובסוף שנת הלימודים בתחילת הקיץ).
בעקבות ביקורת על מערכת הציונים ההופכת את התלמידים לדברי המבקרים למספרים או לנתונים בלבד (סטטיסטים), בבתי הספר הפתוחים (כמו רשת בתי הספר הדמוקרטיים או בתי ספר דיאלוגיים) משתדלים להימנע מציונים ולהישען יותר על הערכה מילולית, או אף משמיטים את הציונים לחלוטין. תפישה זו אומצה גם בבתי ספר רבים בישראל בשנות השמונים והתשעים, אך המגמה השתנתה חליפות לפי תפישותיהם השמרניות או החדשניות של שרי החינוך וצוותיהם.
ציונים ניתנים בשלושה סוגי סולמות הערכה (סקאלות):
סולם הערכה מספרי (סקלה נומרית): למשל בטווח 0–10, שהיה נפוץ בעיקר בעבר, 0–100 הרווח כיום.
סולם הערכה מילולי (סקאלה מילולית): לדוגמה: טוב, בינוני, גרוע. סולם ההערכה המילולי הנפוץ בישראל הוא: מצוין, טוב מאוד (ט"מ), כמעט טוב מאוד (כט"מ), טוב, כמעט טוב (כ"ט), מספיק, מספיק בקושי (מ"ב), בלתי מספיק (ב"מ, מתאר בדרך כלל ציון "נכשל"). לעיתים ניתן להוסיף תחומי ביניים, באמצעות שימוש ב"פלוס" או ב"מינוס" (לדוגמה – "טוב מאוד מינוס" או "טוב פלוס"). במסגרות חינוכיות שונות קיימת בדרך כלל התאמה בין הציון המילולי לבין טווח ציונים מספריים כלשהו בסקאלה 0–100.
סקאלת אותיות (נפוצה בעיקר בארצות הברית): -A+, A, A-, B+, B, B-, C+, C, C וכו'.
בשלושת סוגי הסקאלות, מחולקים הציונים לשתי קבוצות: כאלה המייצגים הצלחה וכאלה המייצגים כישלון. ציון "נכשל" פירושו חוסר הכרה בלימודים שבהם ניתן ציון זה, ובעקבותיו נדרש התלמיד לעבור מבחן חוזר, או לחזור על פרק הלימודים שבו נכשל. במקרים קיצוניים מביא ציון "נכשל" להפסקת הלימודים.
לציון תפקיד במתן משוב להורים על הישגי ילדיהם וכן הוא משמש ככלי הערכה הקובע קבלה לבתי ספר אחרים, אוניברסיטאות, יחידות צבא מסוימות ועוד. מבחנים הקובעים ציונים משמשים גם כתמריץ לתלמידים לחזור וללמוד היטב את חומר הלימודים. מנגד יש הטוענים שלעיתים שיטות חינוך מבוססות ציונים גורמים לתלמידים לחץ מיותר וגורמים לתלמידים ללמוד בשביל הציון ולא בשביל הידע. בנוסף יש תפישות לפיהן הבחינה עצמה מגבילה את היקף הלימודים ואופן הלימודים ל"חומר" שידיעתו מתאימה למבחן, ומרדידה את חוויית הלימוד ומידת החידוש וההעמקה של התלמיד בעת תהליך הלמידה. משום כך לכן בשיטות חינוך חלופיות (אלטרנטיביות) במקרים רבים לא נערכים מבחנים ולא מוענקים ציונים.
במערכת החינוך בישראל

במערכת החינוך בישראל התעודות ניתנות במחצית שנת הלימודים או בכל שליש. כיום עדיין נהוג לתת תעודות לפי הלוח העברי בט"ו בשבט, לקראת חופשת הפסח ובסוף שנת הלימודים בתחילת הקיץ. במערכת השכלה הגבוהה מפרסמים ציונים בסוף כל עונת לימודים (הסמסטר).
| הערך המספרי | הציון המילולי | הערכת הציון | תוצאת הציון |
| --- | --- | --- | --- |
| 100 | מצוין |  |  |
| 90 | טוב מאוד | 85 | כמעט טוב מאוד |
| 80 | טוב | 70 | כמעט טוב |
| 60 | מספיק | 55 | מספיק בקושי |
| 40 - | בלתי מספיק | פחות מהציון 40 | נכשל |
ממיינים גם את איכות הציונים, ואת הערכת התוצאה שלהם:
| הציון | איכות הציון | ערך התוצאה |
| --- | --- | --- |
| 80–100 | ציון טוב | עבר |
| 70–80 | ציון בינוני | עבר |
| 55–70 | ציון גרוע | עבר |
| פחות מ-55 | ציון כושל | נכשל |
בתי ספר שאינם נותנים ציונים אלא הערכות או שנמנעים מהם לחלוטין הם בתי הספר הדיאלוגיים, בתי הספר הפתוחים, ואחרים הנמצאים במסגרת מסלול המוּכָּר אך שאינו רשמי במשרד החינוך. קיימים גם בתי ספר במסגרות החינוך הרשמי הנוהגים כך, לדוגמה באולפנת פלך בירושלים היה נהוג לתת הערכה בלבד. לטענתם עצם נתינת הציון מפריע לחינוך הילדים, מצמית את הדמיון ואת היצירתיות, מסווג אותם כנכשלים או מצליחים בתחומים שאחריהם יימנעו מהם או יגבילו את רוחב התעניינותם בהם. ביקורת שהושמעה נגד מגמה זו היא שבהגיע תלמידים ממסגרות אלו, קשה להם להתמודד עם מערכת ההשכלה הגבוהה, והם צריכים ללמוד "כיצד להצליח במבחן". ישנה דרישה לתואר במשרות ציבוריות רבות, וגם במגזר הפרטי, וכתוצאה מכך דרישה לציונים גם במהלך הלימודים לתואר במוסדות ההשכלה הגבוהה, וגם לעיתים דרישות קדם של ציון במוסדות אלו. כמו כן ישנה ביקורת על כך שהימנעות מהתמודדות עם מבחנים גורמת גם להימנעות מהתמודדות עם קשיים בכלל, ועם אתגרים קצרי מועד.
במערכות אחרות

השימוש בציונים מקובל גם במערכות אחרות, כדי להעביר בצורה תמציתית ונוחה להשוואה מידע על איכותו של גורם נבדק. מבקר קולנוע, למשל, יסכם את ביקורתו במתן ציון לסרט שאותו ביקר. במדריך טיולים ניתן ציון לכל אתר המופיע בו, וכך גם במדריך מסעדות. במקרים אלה הסקאלה מצומצמת יחסית, ומכילה כשלוש עד חמש רמות בלבד.
ראו גם

מדידה והערכה בחינוך פורמלי
הערות שוליים

1 2 3  דוד טברסקי, ‏בתי ספר רבים מתקדמים למדידה והערכה שאינן ציונים ותעודות, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 20 ביוני 2016
↑  מי צריך ציונים, מאמרה של נגה אדמון בתחום חינוך והשכלה באתר הדיונים האייל הקורא
↑  פרק כמות מול איכות בספר הערכת לימודים, באתר ספרי גוגל (באנגלית)
↑  שולמית אלוני ואליקים רובינשטיין החלו את המהפיכה להגברת ההערכה המילולית על פני הציון, יוסי שריד החזיר את המגמה לטובת הציונים, שי פירון העדיף את ההערכה, נפתלי בנט ורפי פרץ חזרו להעדיף ציונים. ראו לדוגמה המאמר בעיתון המקוון דבר (בהערה לעיל).
↑  דן לסרי, האם מבחנים בבית ספר הם חטא מוסרי?, באתר מקור ראשון, שבועות ה'תשס"ו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535905805171  GND: 4075504-6  LCCN: sh85056170  NARA: 10637554
שלום ברכה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בדצמבר 1980 (בן 43)
 מדינה:  ישראל
 שפות היצירה:  עברית
 תחום כתיבה:  ספרות מקור, פרוזה, וספרות ילדים
 נושאי כתיבה:  משפחה, חברות, הרפתקאות
 יצירות בולטות:  סדרת ספרי הבלשים לילדים 'קוראים בכיף' היא אחת מהיצירות הבולטות של שלום.
 הושפע מ:  ד"ר סוס אלונה פרנקל
 בת זוג:  אלינור בוניאל ברכה
 צאצאים:  מאיה ואריאל ברכה
 אתר הבית
 
שלום ברכה (נולד ב-29 בדצמבר 1980) הוא סופר ומנחה סדנאות כתיבה ישראלי.
ביוגרפיה

שלום נולד וגדל בצפת ב-1980.
עבד ברשת צומת ספרים בתפקידי ניהול שונים ונכון ל-2024 עובד בהוצאת קוראים.
ביוגרפיה > קריירה ספרותית

בשנת 2017 הוציא שלום את ספרו הראשון, "מאיה מציירת עולם", ספר ילדים העוסק במאיה ילדה בת ארבע שבעזרת הציורים, הסיפורים והחלומות יוצרת עולם שווה זכויות ואפשרויות גם לילדות, גם לילדים ממקומות שונים ועוד. הספר מלווה באיורים של שירלי ויסמן הספר נכתב בעקבות אירוע אמיתי שחוותה מאיה בגן ובו העליבו אותה בגלל גוון עורה הכהה.
בשנת 2018 יצא לאור ספרו השני "מאיה עולה לכיתה א" שגם הוא נכתב בעקבות מקרה שקרה, בחופש הגדול שאחריו מאיה הייתה אמורה לעלות לכיתה א' חיפש שלום ספרים בנושא אבל גילה שכולם מדברים על פחדים ואיך להתמודד איתם וביתו לא חוותה את הפחדים האלה ולכן בשיתוף פעולה עם יועצת בית הספר והמחנכת העתידית של מאיה, נכתב הספר. הספר מכיל מספר מערכות שעות מעוצבות עם דמויות מהספר.
בשנת 2018 יצא לאור גם הספר הראשון בסדרת קוראים בכיף "תעלומת הסופים האבודים" סדרת ספרי ראשית קריאה לתלמידי כיתות א' וב'. הספר הבא בסדרה "תעלומת המפה המסתורית" 2019 הגיע לרשימת רבי המכר של רשת צומת ספרים. אחריו יצאו הספרים "תעלומת הממלכה הסודית" 2021 ו"תעלומת הטבעת הקסומה" 2023 כולם יצאו לאור בהוצאת קוראים.
בשנת 2020 יצא לאור הרומן הראשון למבוגרים "מישהו לאהוב" שזכה להצלחה רבה והגיע למעמד רב מכר.
בשנת 2022 יצא לאור הספר "אח חדש בבית" ספר זה היה הראשון בפורמט של ספר פעוטות עם דפים קשיחים ויצא לאור בהוצאת ספר לכל מלווה באיורים של המאייר נדב נחמני שאייר גם את שלושת הספרים הראשונים בסדרת "קוראים בכיף".
חיים אישיים

מתגורר בבאר שבע עם אשתו אלינור ושני ילדיו מאיה ואריאל שהם גם גיבורי כל ספרי הילדים.
ספריו > ספרי מבוגרים

2020 - מישהו לאהוב, הוצאת אולימפוס
ספריו > ספרי ילדים

2017 - מאיה מציירת עולם - איורים שירלי ויסמן, הוצאת קוראים
2018 - מאיה עולה לכיתה א' - איורים שירלי ויסמן, הוצאת קוראים
2018 - תעלומת הסופים האבודים - איורים נדב נחמני,הוצאת קוראים
2019 - תעלומת המפה המסתורית - איורים נדב נחמני, הוצאת קוראים
2021 - תעלומת הממלכה הסודית - איורים נדב נחמני,הוצאת קוראים
2022 - אח חדש בבית - איורים נדב נחמני, הוצאת ספר לכל
2023 - תעלומת הטבעת הקסומה - הוצאת קוראים
הערות שוליים

1 2  מאירה ברנע גולדברג, ‏מי 50 הנשים הישראליות שכל ילדה צריכה לגדול איתן?, באתר ‏מאקו‏, 22 במאי 2019
1 2  מאירה ברנע גולדברג, ‏לקראת הקיץ: הנה כמה ספרים שהילדים שלכם יאהבו, באתר ‏מאקו‏, 18 באפריל 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 11161149671334941082   WorldCat (עם VIAF): 11161149671334941082
יריב אזרחי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1904 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  12 במרץ 2002 (בגיל 98 בערך) ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 כלי נגינה:  כינור 
 
יריב אזרחי (תרס"ד; 1904 - כ"ח באדר תשס"ב; 12 במרץ 2002) היה כנר, מוזיקאי, מבקר מוזיקה, מלחין ומורה למוזיקה, מנהל קונסרבטוריון רון שולמית. יקיר תל אביב.
קורות חיים

נולד ב-1904 בירושלים בשם אסא יריב משה קרישבסקי לבתיה ולמרדכי אזרחי-קרישבסקי. בגיל צעיר עברה המשפחה לתל אביב הקטנה, ובה גדל. בילדותו למד כינור בקונסרבטוריון שולמית ביפו, תחת ניהולו של משה הופנקו, לימים גיסו. ככנר מצטיין הופיע כסולן באירועים חשובים, ובשנת 1927 יצא לשלוש שנות השתלמות בווינה.
בשנת 1930 הופיע אזרחי כסולן עם תזמורת הקונסרבטוריון בקונצרט שנערך לכבודו של פרופסור אלברט איינשטיין, בהשתתפות הנציב העליון סר הרברט סמואל. כמו כן השתתף בקונצרטים הראשונים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של ארתורו טוסקניני.
בשנות השלושים, עם גלי עליית היהודים מגרמניה, הוקמו באזור תל אביב, לצד קונסרבטוריון "שולמית", עוד שמונה קונסרבטוריונים ללימודי מוזיקה. אחד מהם היה קונסרבטוריון "רון", בהנהלת אזרחי, שהוקם בשנת 1936. רבים מילדי תל אביב והסביבה למדו אצל אזרחי, שהיה המורה הבכיר לכינור בתל אביב. הוא הקים תזמורת כלי מיתר והשתתפו בה כמה מתלמידיו, ובהם נתיבה בן-יהודה.
הוא ראה במוזיקה ובהוראתה את ייעוד חייו. ביתו בן שלוש הקומות ברחוב אבן גבירול בתל אביב (מול מגדל המאה של היום) שימש בית לקונסרבטוריון ובחדריו התנהלו לימודי המוזיקה של התלמידים הצעירים. בנו ירון אזרחי כתב עליו: "למרות שבמלחמת הקוממיות הוא היה מבוגר מכדי להתגייס, היה משהו מן המאבק, מן האחיזה בחיים, בדרך שבה התעקש לנגן, לקיים קונצרטים וללמד מוזיקה בעת שמלחמה עקובה מדם התחוללה מסביב".
בשנת 1961 התאחדו "רון" ו"שולמית" לקונסרבטוריון אחד, תחת השם "קונסרבטוריון רון שולמית", שנוהל על ידי אזרחי עד שנת 1991. בין תלמידיו היו יצחק פרלמן ושלמה מינץ. בשנותיו המאוחרות, עם גלי העלייה מברית המועצות, סייע למוזיקאים עולים וטיפח את הכישרונות הצעירים שבהם.
זכה בתואר "יקיר תל אביב" על תרומתו לחיי המוזיקה בעיר.
מלחין

מלבד פעילותו המוזיקלית בתחום ההוראה והנגינה הקלאסית, היה יריב אזרחי מלחין של שירים ופזמונים מן התקופה שלפני קום המדינה, ונחשב המלחין הראשון יליד הארץ. אחד מלחניו הידועים הוא לשירו של המשורר דוד שמעוני, "ואף על פי כן" ("ואף על פי כן ולמרות הכול ארץ, ארץ, ארץ ישראל") שנכתב בעקבות מאורעות תרפ"ט. השיר זכה לארבעה לחנים, ולחנו של אזרחי היה הראשון, ואף הושר במסיבות "עונג שבת" באוהל שם בתל אביב, בהשתתפות חיים נחמן ביאליק. לחן אחר חובר על ידו לאחד משירי עין חרוד הידועים, "טיילתי בעמק", למילותיו של אהרון בן ישי.
מבקר מוזיקה

במקביל לפעילותו המוזיקלית שימש אזרחי מבקר מוזיקה בעיתונות הארץ-ישראלית והישראלית. בשנות השלושים כתב ביקורת מוזיקלית בהארץ. בעקבות זאת הוא הוזמן על ידי אברהם שלונסקי לכתוב ביקורת מוזיקלית בשבועון "כתובים".
במשך כחמישים שנה היה מבקר מוזיקלי בעיתונים שונים, ובהם ידיעות אחרונות והבוקר, ובין השורות היה משלב מזיכרונו אנקדוטות מהעבר המוזיקלי של ארץ ישראל בתקופת היישוב.
משפחתו

אזרחי נישא לחנה דיזנהויז (1981-1906), שעלתה מפולין לארץ ישראל בהיותה בת 17, בתם של חיה ושלמה דיזנהויז (מייסד חברת הנסיעות דיזנהאוז). למדה כימיה וספרנות והייתה מנהלת הספרייה, מרצה ואוצרת במוזיאון תל אביב. אחותו, הפסנתרנית לינה (רחל לאה) הופנקו, הייתה נשואה לכנר והמוזיקאי משה הופנקו, שניהל את קונסרבטוריון שולמית. ילדיו היו ירון אזרחי, שהיה פרופסור למדע המדינה, והמוזיקאית עופרה ברושי (הנשואה לארכאולוג מגן ברושי), שהקימה את הסניף של "רון שולמית" בירושלים.
בת דודו היא יהודית ויצמן, אמו של עזר ויצמן.
הערות שוליים

↑  האתר של נתיבה
↑  "כדורי גומי", מאת ירון אזרחי
↑  חדשות בן עזר, גיליון 384.
↑  אתר זמרשת
↑  דוד תדהר (עורך), "שלמה דיזנהויז", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ו (1955), עמ' 2506
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295902605171  PLWABN: 9810687515105606  BnF: cb16977833v (data)  ISNI: 0000 0000 7017 7486  NLA: 35983614  VIAF: 240603710   WorldCat (עם VIAF): 240603710