דמוקרטיה דיונית
רעיונות מרכזיים > הסדרי דיון אידיאלים > הדדיות, פומביות ואחריותיות (גוטמן ותומפסון)

נקודת המוצא של איימי גוטמן ודניס תומפסון היא תאוריית הצדק של רולס, אך בדומה לכהן הם מבקרים את רולס על העדר דגש מספיק על דיון ציבורי. דמוקרטיה דיונית, לפי גוטמן ותומפסון, היא דמוקרטיה שבה, בראש ובראשונה, אזרחים ונציגיהם מצופים להצדיק ולנמק את ההחלטות והחוקים שהם מקבלים. לציפייה זו יש בסיס מוסרי כפול: הטענה שהחלטות פוליטיות צריכות להיות מוצדקות, והטענה שיש להתייחס לאזרחים כבני אדם אוטונומיים (ולא כנתינים פאסיביים), ולבטא בתהליך קבלת ההחלטות את ערך הכבוד ההדדי. מאפיין נוסף של דמוקרטיה דיונית הוא הפומביות של הדיון, במובן שלכל בני האדם שמושפעים מההחלטות צריכה להיות גישה לנימוקים שניתנים להצדקתן. מאפיין שלישי הוא שההחלטות הן מחייבות לתקופת זמן מסוימת. המטרה של הדיון אינה אקדמית, אלא קבלה של החלטות מחייבות. מאפיין רביעי הוא הדינמיות של התהליך. על אף שההחלטות הן מחייבות לתקופת זמן מסוימת, אין מניעה להמשיך את הדיון לאחר שהן התקבלו ולבחון מחדש את ההצדקות שניתנו להן. ארבעה המאפיינים האלה מובילים להגדרה של גוטמן ותומפסון לדמוקרטיה דיונית:
דמוקרטיה דיונית מוגדרת כצורת ממשל שבה אזרחים חופשיים ושווים (והנציגים שלהם), מצדיקים החלטות בתהליך שבו הם מחליפים נימוקים מקובלים באופן הדדי ונגישים לכולם, במטרה להגיע למסקנות, שהן מחייבות את כל האזרחים בהווה, אך ניתן לאתגר אותן בעתיד.
המקור באנגלית
we can define deliberative democracy as a form of government in which free and equal citizens (and their representatives), justify decisions in a process in which they give one another reasons that are mutually acceptable and generally accessible, with the aim of reaching conclusions that are binding in the present on all citizens but open to challenge in the future.
מתוך הבנה זו של הדמוקרטיה הדיונית גוזרים גוטמן ותומפסון שלושה עקרונות מוסריים, שמסדירים את הליך הדיון הפוליטי – הדדיות פומביות ואחריותיות:
הדדיות (Reciprocity) – עיקרון ההדדיות מתייחס לסוג הנימוקים הראוי בדמוקרטיה דיונית. זהו העיקרון החשוב ביותר עבור גוטמן ותומפסון להסדרה של שיח דמוקרטי. הבסיס להדדיות הוא היכולת של אזרחים לחפש תנאים הוגנים לשיתוף פעולה. בדמוקרטיה דיונית, אזרחים ונציגים שמחפשים תנאים הוגנים לשיתוף פעולה צריכים לנסות להציג נימוקים שכל מי שמבקש גם כן לחפש תנאים כאלה יכול להסכים להם. עיקרון ההדדיות דורש יותר, מבחינה מוסרית, מעיקרון הפקחות (prudence). כאשר האינטראקציה בין בני אדם מוסדרת על פי עיקרון הפקחות (לדוגמה, בשוק) הם מונעים מתוך אינטרסים פרטיים ומחפשים, בתהליך של התמקחות, מצב של מודוס ויוונדי שמוצדק כיוון שהוא מועיל לצדדים. מצד שני, עיקרון ההדדיות דורש פחות מעיקרון אי-משוא-הפנים (Impartiality). כשעיקרון אי-משוא-הפנים מסדיר את האינטראקציה בין אנשים הם מחפשים עמדה מקיפה שמוצדקת באופן אוניברסלי, הם מונעים מתוך אלטרואיזם והתהליך המרכזי בדרך למטרה אינו דיון, אלא מתן הוכחות. עיקרון ההדדיות, מנגד, מכווין את הצדדים להשגת הסכמה דיונית. הוא לא דורש הסכמה אוניברסלית, אלא הצדקות שמתבססות על ערכים שמקובלים על כל הצדדים המשתתפים בדיון ועל טענות אמפיריות שמבוססות על מתודות שמקובלות עליהם. בתוך תהליך הדיון הצדדים מונעים על ידי הרצון להצדיק את עמדתם בפני אחרים.
פומביות (Publicity) – עיקרון הפומביות מתייחס לפורום שבו ניתנים הנימוקים. בדמוקרטיה דיונית, עיקרון הפומביות דורש שיתקבלו רק ההחלטות שנושאי תפקידים ואזרחים מצדיקים באופן ציבורי וגלוי. אחד המקורות האינטלקטואלים לעיקרון זה הוא הטקסט לשלום הנצחי של עמנואל קאנט, שם הוא ניתן בצורה של מבחן היפותטי, לפיו "כל הפעולות שמשפיעות על הזכויות של אנשים אחרים הן לא צודקות, אם הן מבוססות על עקרון שאינו מאפשר פומביות". הדרישה של הדמוקרטיה הדיונית היא חזקה יותר, משום שהיא אינה היפותטית – הנימוקים שאזרחים ונושאי משרות מספקים צריכים להיות פומביים באופן מעשי. עם זאת, גוטמן ותומפסון מכירים בכך שישנם מקרים שבהם סודיות יכולה להיות מוצדקת. דוגמה לטיעון בעד סודיות היא שבתחומי מדיניות מסוימים, כגון מדיניות חוץ, סודיות נחוצה על מנת שהמדיניות תהיה אפקטיבית. דוגמה נוספת היא הטענה שסודיות לפעמים יכולה דווקא לתרום לדיון, כיוון שהיא מאפשרת לצדדים להביע את דעתם מבלי להיחשף ללחץ ציבורי. לפי גוטמן ותומפסון, עיקרון הפומביות לא אוסר באופן קטגורי על סודיות, אלא מחייב שבמקרים בהם יוחלט שסודיות היא מותרת יתנהל על כך דיון פומבי, כך שהנימוקים וההתנגדויות לסודיות יהיו ידועים לציבור.
אחריותיות (Accountability) – עיקרון האחריותיות מתייחס לשאלה, עבור אלו פרטים ניתנים הנימוקים ואלו פרטים צריכים לספק אותם? לכאורה, התשובה לשאלה היא פשוטה: המשתתפים בדיון על החלטה מסוימת אחראים כלפי כל מי שההחלטה מחייבת אותו וכלפי אלה שמושפעים מההחלטה. אולם, דמוקרטיה ייצוגית מקשה על מתן תשובה גורפת כזו. ראשית, באיזו מידה הנציגים צריכים לייצג בנימוקים שהם נותנים את דעת הקהל של האזרחים? הסכנה היא, מצד אחד, שאם הנציגים יתייחסו רק לטיעונים שהם ונציגים אחרים מעלים בדיון הרשמי, הדמוקרטיה הדיונית תהיה אליטיסטית; מצד שני, אם הנציגים יראו עצמם כשליחים פאסיביים של דעת הקהל, הדמוקרטיה תהיה פופוליסטית וערכם של הנימוקים יירד. לפי גוטמן ותומפסון, הפתרון הדיוני הוא בחירות תקופתיות ו"דיון חזרתי" (Reiterative deliberation), שבו נציגים רשמיים מציגים את דעתם, אזרחים מגיבים, הנציגים יכולים לשנות את עמדתם בהתאם, וחוזר חלילה. שנית, דמוקרטיה ייצוגית מעלה את השאלה מיהו הציבור שכלפיו אחראים הנציגים, והאם הוא כולל רק את ציבור הבוחרים (Electoral constituency) שבזכותו נבחר הנציג, או שהם אחראים מוסרית כלפי ציבור רחב יותר (Moral constituency)? עיקרון האחריותיות דורש שנציגים ינמקו את מעשיהם מנקודת מבט רחבה יותר מציבור הבוחרים המיידי שלהם. הנימוקים שהם מציגים צריכים לקחת בחשבון את העמדה של מי שמושפע מהמעשה, כגון אזרחים במדינות אחרות, קבוצות מוחלשות ודורות העתיד. עם זאת, לא ניתן לצפות שנציגים יעדיפו תמיד את השיקול המוסרי הרחב על פני השיקולים שקשורים בבוחריהם. הרחבת השיקולים תלויה בדינמיות של תהליך קבלת ההחלטות וביכולת של הנציגים לשכנע את בוחריהם לאמץ נקודת מבט רחבה ומוסרית.
בנוסף לעקרונות אלה, שמסדירים את תהליך הדיון, מציעים גוטמן ותומפסון שלושה עקרונות אחרים, שלהם כפוף התוכן של הדיון הפוליטי – חירות בסיסית, הזדמנות בסיסית, והזדמנות הוגנת.