יהדות וורמייזא
היסטוריה > בימי הביניים

תעודה משנת 960 מזכירה לראשונה עסקי כספים שניהלו יהודי וורמס ומיינץ ביריד בקלן. כמו כן, באותה שנה שלחו בני הקהילה מכתב לחמי ארץ ישראל אודות שמועה על ביאת המשיח. במאה ה-11 התרחב מאוד היישוב היהודי הן במספר והן בהשפעה ובחיי המסחר, ובשנת 1074 מוזכר פטור מתשלומי מיסים שונים שהעניק קיסר וורמס היינריך הרביעי "ליהודים ולשאר בני וורמס", ככל הנראה כהבעת תודה על העזרה שהעניקו לו בתפיסת השלטון[דרוש מקור].
במאות ה-11 עד ה-13 פעלו בעיר גדולי חכמי אשכנז, הקהילה הייתה אז במלוא זוהרה, וידעה שגשוג רוחני חסר תקדים שמשך אליה מלומדים נודעים, שבזכותם הייתה למרכז רוחני לכלל יהדות אירופה. הפסיקה והיצירה הספרותית הסתמכה באותה תקופה פחות על המקרא, והתמקדה בפירושים וניתוח סוגיות תלמודיות בשיטת התוספות, וכן בספרות שו"ת, ופייטנות. כמעט ולא חוברו אז ספרי הלכה, או תאולוגיה. התיעוד של גודל האוכלוסייה בסוף המאה ה-11 אינו מבוסס דיו. לפי הערכות שונות מנתה הקהילה כ-1,300 איש, מתוך סך של 7,000 תושבי העיר. לדעת ההיסטוריון שמעון שוורצפוקס, מספרם היה נמוך יותר, בין 400 ל-600.
באמצע המאה ה-11 חיבר וחידש ר' מאיר בן יצחק ש"ץ, שליח ציבור בוורמייזא, פיוטי תפילה וקינות שהתקבלו כחלק בלתי נפרד מהתפילה עד ימינו. יעקב בן יקר ממגנצא, שהיה מפוסקי ההלכה הגדולים, כיהן בסוף ימיו כראש ישיבת וורמייזא, ורש"י, שהיה תלמידו, כינהו "מורי הקדוש" והרבה להזכיר אותו בפירושיו. עם ראשי הישיבה בימי רש"י נמנים ר' אלעזר הלוי, פרשן תלמודי ופוסק; ר' קלונימוס בן שבתאי מרומי, פייטן ופוסק; ור' יצחק בן אלעזר הלוי, שהיה ממחברי נוסח התפילה של קהילות חבל הריין. בנו, ר' יעקב הלוי, אשר נמנה עם תלמידי ישיבת וורמייזא, הומת עם כל משפחתו בגזירות תתנ"ו (1096), ובאותה עת נרצח גם הפרנס, הפייטן והפרשן ר' שלמה בן שמשון. מבין ראשי הישיבה הנוספים ניתן למנות את ר' שמואל בן יצחק (נרצח על ידי הצלבנים במסע הצלב השני בשנת 1146), ובין הפייטנים – את ר' מנחם ברבי יעקב. בעל "הרוקח", ר' אלעזר בן יהודה (1160 לערך - 1238), היה מגדולי הפוסקים והמקובלים באותה תקופה. היה נצר למשפחת קלונימוס המיוחסת, ותלמידו וקרובו של ר' יהודה החסיד. הוא פתח ישיבה בביתו בוורמס, שמוריה וגם תלמידיה התגוררו בבית משפחתו. ר' אלעזר היה מורו של ר' אברהם בן עזריאל, בעל הספר "ערוגת הבושם", שהיגר מאוחר יותר לבוהמיה.
בשנת 1096 התחולל בעיר הטבח בוורמס, כחלק ממאורעות הדמים שכונו "גזירות תתנ"ו". למרות הידיעות על כנופיות חמושות של צלבנים, אשר נעות מזרחה וטובחות בקהילות יהודיות, מקצת מיהודי העיר נשארו בבתיהם, בסומכם על הבטחותיהם של שכניהם הנוצרים להגן עליהם. בכ"ג באייר (18 במאי) פשטו על העיר הצלבנים המתפרעים שטבחו ושדדו את יהודי העיר. שרידי הקהילה התבצרו בארמון ההגמון, אך לאחר שבוע, בא' בסיוון, גם הם נלכדו ואולצו להתנצר או למות. רבים בחרו להמית את עצמם (כ-800 לפי הראב"ן; 350 שמות מנויים בממורבוך של נירנברג), יהודי צעיר בשם שמחה כהן, שאביו ושבעת אחיו נטבחו, העמיד פנים כמסכים לטבילה, אך כשהגיע לכנסייה שלף פגיון והרג את אחיינו של ההגמון (ככל הנראה כיוון אל ההגמון עצמו). שני ימי הטבח, כ"ג באייר וא' בסיוון, נקבעו לתעניות ציבור קהילתיות. מרבית חוקרי התקופה, כולל גרץ ודובנוב, סוברים כי הפגיעה בשלוש הקהילות הייתה אנושה והיוותה נקודת מפנה בתולדות העם היהודי באירופה של ימי הביניים. ישנה דעה חלוקה ולפיה הרדיפות, למרות חומרתן, לא הכו גלים והיו בעלות אופי מקומי בלבד. כך מתאר רבי שלמה ברבי שמשון את המאורעות:
והנשים הצדקניות החסידות, אשה אל אחותה פשטה צווארה להעקד על ייחוד השם. ואיש בבנו ובאחיו ואח באחותו ואישה בבנה ובביתה ושכן בשכנו זה עוקד ונעקד וזה עוקד ונעקד, עד שנתערבבו דמים בדמים ונתערבבו דמי אנשים בנשותיהם ודמי אבות בבניהם ודמי אחים באחיותיהם ודמי רבנים בתלמידיהם ודמי חתנים בכלותיהם ונהרגו ונטבחו על ייחוד השם הנכבד והנורא. וגם הנשים הטהורות בנות מלכים היו זורקות את המעות ואת הכסף בעד החלונות אל האויבים כדי שיהיו טרודים ללקט הממון ולעכבם מעט עד שיגמרו שחיטת בניהם ובנותיהם.
במהלך המצור על העיר בשנת 1201 השתתפו היהודים בהגנתה, ומאוחר יותר הוחלפה חובת גיוסם לצבא בתשלום שנועד לביצור העיר. בשנת 1286 יצא מהר"ם מרוטנבורג, יליד וורמס, עם קבוצה גדולה של יהודים מהאזור על מנת לעלות לארץ-ישראל. הוא נשבה בדרך ונכלא במבצר אנזיסהיים עד סוף ימיו, לאחר שסירב שיפדוהו. עצמותיו נפדו רק לאחר כשבע שנים נוספות, בשנת 1300, על ידי אלכסנדר זיסקינד (בן שלמה) וימפפן מפרנקפורט תמורת כל רכושו, והובאו לקבורה בוורמס. בשנת 1281 נפטר בוורמס ר' ברוך, אביו של המהר"ם ותלמיד-חכם נודע בזכות עצמו.
בתחילת המאה ה-14 החלה דעיכה רוחנית בקהילה, כמו ביהדות גרמניה בכלל, אך היא נותרה אחת מהקהילות החשובות בגרמניה ובמערב אירופה. בי' באדר ה'ק"ט (1349) נהרס הרובע היהודי בידי תושבים נוצרים שהאשימו את היהודים בהרעלת בארות שגרמה למגפות המוות השחור. גם יום זה נקבע לדורות כתענית ציבור. במהלך המאה ה-15 פעל בעיר יצחק בן אליעזר.
בראשית המאה ה-17 וורמייזא הייתה אחת הקהילות החשובות בגרמניה. היא מנתה כ-1400 תושבים, והייתה הרביעית בגודלה במרכז אירופה, לאחר פראג, פרנקפורט ווינה. באספת הקהילות היהודיות בגרמניה, שהתקיימה בפרנקפורט בשנת ה'שס"ג הוחלט על הקמתם של חמישה בתי דין אזוריים, אחד מהם בוורמייזא. בשנת 1544 העניק קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כתב זכויות לקהילה, שאושר מחדש בידי הקיסר מתיאס לאחר הכתרתו ב-1612.
בשנת 1615 התעורר בוורמס מרד מצד מעמד הפועלים בעיר, ובשביעי של פסח (כ"א בניסן ה'שע"ה), בשעת חזרת הש"ץ של שחרית, התנפלו פורעים על הרובע היהודי, גירשו את כל תושביו, הרסו את בית הכנסת וחיללו את בית הקברות. יהודים שבו לעיר רק לאחר דיכוי המרד בשנה לאחר מכן, לאחר שתדלנות אצל מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. יום חזרתם, כ"ט בטבת ה'שע"ו נקבע בקהילה לתענית ציבור לזכר הגירוש. בית הכנסת נחנך מחדש רק בכ"ט באב ה'ש"ף. אחד מפרנסי הקהילה המתחדשת היה אברהם שמשון וולף אופנהיים, אביו של הרב דוד אופנהיים. כרב העיר וראש הישיבה שפעלה אז בעיר כיהן הרב אליהו לואנץ.
כמו כן חיו בתקופה זו בקהילה שמשון ורטהיימר שהתפרסם בווינה, ושמש הקהילה ר' יוזפא שמש, שתיעד אגדות רבות על העיר בספר "מעשה נסים" (אמסטרדם 1696). על האגדה המספרת על אמו ההרה של רש"י, שכמעט ונדרסה בידי גדוד חיילים שעבר בסמטה בוורמס עד שחמל עליה אחד מקירות הבתים ונבקע, כתב המשורר שאול טשרניחובסקי את הבלדה "קיר הפלא אשר בוורמייזה". את השקע המכונה 'כוך רש"י' ניתן לראות בפינה הצפונית-מזרחית לבית הכנסת.