stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נזמית לופתת

| נזמית לופתת |
| --- | --- |
 נזמית לופתת
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: שפתניים
סוג:: נזמית
מין:: נזמית לופתת
שם מדעי
 Lamium amplexicaule ‏לינאוס, 1753
נזמית לופתת (שם מדעי: Lamium amplexicaule) היא מין של צמח עשבוני חד-שנתי קטן, בסוג נזמית ממשפחת השפתניים. כ-30 מינים משויכים לסוג נזמית, והמין נזמית לופתת מונה 2 תת-מינים ו-4 זנים. נזמית לופתת רחבת תפוצה באזורים הממוזגים של אירופה ואסיה וממקורנזיה ועד אתיופיה. בישראל תפוצתה בחבל הים-תיכוני מן החרמון בצפון ועד צפון הנגב, ובית גידולה בגינות, בשדות, בצדי דרכים ובמקומות המופרעים על ידי האדם. עיקר פריחתה בעיצומו של החורף מדצמבר עד אפריל.
עליו נגדיים, עגולים, שעירים ושפתם משוננת בשיניים מעוגלות. העלים החדשים היוצאים מראש הגבעול לעיתים קרובות בצבע סגלגל. הגבעול רָבוּעַ, וצבעו גם כן ירוק-סגלגל. הפרחים בצבע ארגמן עז, והם בלתי נכונים. בשפתו התחתונה של הפרח יש נקודות סגולות על רקע לבן-סגלגל. אבקני הפרח 'מוחבאים' מתחת לשפתו העליונה שנראית כמו כיפה קטנה, והיא מחפה עליהם. מלועו של הפרח יוצאת צינורית ארוכה ודקה (עמוד השחלה) שבסופה, בחיק העלה, נמצאת השחלה.
בית גידול ותפוצה

נזמית לופתת רחבת תפוצה באזורים הממוזגים של אירופה ואסיה וממקורנזיה ועד אתיופיה. נזמית לופתת נפוצה כצמח בר באירוסיה וכצמח גר באמריקה הצפונית והדרומית. היא נפוצה בכל ישראל ובמיוחד באזורים הרריים, ובבתות. בישראל תפוצתה בחבל הים-תיכוני מן החרמון בצפון ועד צפון הנגב, ובית גידולה בגינות, בשדות, בצדי דרכים ובמקומות המופרעים על ידי האדם.
מאפייני המין

נזמית לופתת היא צמח עשבוני חד-שנתי, ים-תיכוני, נמוך (10 עד 30 ס"מ), מסתעף מבסיסו, מקריח (בשונה מאשבל) או שעיר ובעל שערות פשוטות. בכל תפרחית נפתחים פרחים אחדים ולפעמים הפקעיות נותרות סגורות והכותרת כולה אינה ארוכה מהגביע, במקרה זה מתבצעות האבקה עצמית סמויה, והפריה בתוך הפקעית (קליסטוגמיה).
הגבעולים רְבוּעִים ולרוב זקופים. העלים נגדיים, פשוטים. העלים התחתונים בעלי פטוטרות והעליונים יושבים ולופתים את הגבעול (זוג העלים הנגדיים חרוז יחד על הגבעול) ושונים בצורתם ובגודלם משאר העלים. הטרפים של עלי הגבעול והעלים המלווים את הפרחים הם עגולים ורחבים, מקומטים ושקועים לאורך העורקים. פניהם של הפטוטרות מכוסים בשערות פשוטות וקצרות ושפתם משוננת בשיניים שוות זו לזו ומעוגלים בראשן.
הפרחים מרוכזים בתפרחיות (דורים מדומים) צפופות בראשי הגבעולים (במפרקים העליונים) והם מלווים בדורים של חפים ירוקים שדומים לעלי הגבעול. החפים ארוכים יותר מהתפרחית ובולטים החוצה. בכל תפרחית 4 עד 20 פרחים.
הפרחים דו-מיניים ודו שפתניים בבירור. כאמור למעלה, לפעמים הפרחים אינם נפתחים והאבקה נעשית בתוך הפרח.
הגביע דמוי צינור או פעמון, אינו דו-שפתני, משתייר ומתפרה. הגביע, שאורכו 5 עד 7 מ"מ, בעל 5 עורקים (בשונה מנפית) ו-5 שיניים מחודדות, שוות זו לזו בצורתן. אורך כל שן גדולה מרוחבה.
הכותרת דו-שפתנית בבירור ולרוב סגולה (ארגמני כהה) לפעמים לבנה. צינור הכותרת ארוך מאוד ומורחב באופן פתאומי בחלקו העליון כעין שק או זפק ובולט מאוד מהגביע ואינו מכיל טבעת שערות (בשונה מאשבל). השפה עליונה דמוית קובע, שעירה, תמימה ומפורצת. השפה התחתונה פרושה ובעלת 3 אונות, קירחת וצבעה ורוד בהיר עם נקודות ורודות כהות (משמשות נתיבי צוף). האונות הצדדיות קצרות מאוד ודמויות שיניים או מעוגלות. האונה האמצעית משונצת מאוד בבסיסה (הולכת ומצטרר כלפי הבסיס) ולפעמים מחולקת לשתי אונות בקצה.
האבקנים שמספרם 4, אינם חבויים בצינור הכותרת, אך הם חבויים תחת השפה העליונה ואינם בולטים מתוך הכותרת או רק במעט. זוג האבקנים האחורי קצר מהזוג הקדמי (בשונה מנפית). המאבקים שעירים. אונות עמוד העלי שוות זו לזו.
הפרי מסוג מפרדת בעלת 4 פרודות, שכל אחת אחת מהן עטופה בנפרד בקטע של שחלה ובעלת 3 מקצועות חדים וקטומים (לא מעוגלים בשונה מאשבל) בראשן. הפרודות הבשלות נפוצות בדרך כלל יחד עם הגביע המשתייר והמתפרה, שמתקשה לאחר ההבשלה, ולועו נסגר על ידי טבעת שערות.
הפריחה בחורף מסוף נובמבר ועד תחילת מאי. משך חיי הפרח מ-1.6 עד 2.4 ימים.
האבקה יוצאת דופן

בנזמית לופתת קיימת תאימות עצמית, דהיינו לגרגרי אבקה יכולת לנבוט על גבי הצלקת של פרח בעל אותו מטען גנטי והפרות את הביציות שבשחלה. תאימות עצמית מאפשרת האבקה עצמית.
לנזמית לופתת שני סוגי פרחים ושלושה סוגי האבקה: שני סוגי האבקה נעשים בפרח פתוח ואחד בפרח סגור. השתיים, האבקה העצמית והאבקה זרה נעשות בפרחים פתוחים בידי דבורי בר גדולות, זבובים ממשפחת הבומביליים, פרפרים ודבורים בינוניות, שלשונן ארוכה, אך נדירה בידי דבורי דבש שלשונן קצרה. האבקה השלישית שמכונה אבקה עצמית סמויה (חבויה, קליסטוגמיה) נעשית בפרח סגור שלכותרת שלו מראה כובע סגול קטן וקמור הסוגר את פתח צינור הגביע ואינו בולט כלל מבין שיניו. בפרח סגור (קליסטוגמי) אין צוף, והאבקנים והצלקת מקופלים ומהודקים זה לזה, והם מבשילים בו-זמנית ומתבצעת בהם האבקה עצמית. הייחודיות של האבקה זו היא שגרגרי האבקה הסמוכים לסדקי המאבק נובטים בעודם במאבק ושולחים את הנחשונים אל הצלקת ומפרים את הפרח בהאבקה עצמית. אחוז הפרחים הסגורים הבשלים מבחינה מינית גבוה יותר בתחילת עונת הגשמים מאשר באביב, כאשר הגשם עלול להרטיב את האבקה ולפגוע בחיוניותה ולהמעיט את המאביקים.
הערות שוליים

1 2  Lamium amplexicaule L., WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏6-2022
1 2  Lamium amplexicaule, POWO "Plants of the World Online. Published on the Internet, ‏2022
↑  מיכאלי זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1998, עמ' 393
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 566
↑  עזריה אלון, החי והצומח של ארץ ישראל, רמת גן: משרד הבטחון - ההוצאה לאור, החברה להגנת הטבע, 1983, עמ' 66
↑  דן איזיקוביץ, האבקה של נזמית לופתת, באתר פרח השדה
↑  אמוץ דפני, דן איזיקוביץ ישראל 2023, 22, האבקה בראי ישראלי, ישראל: פרדס הוצאה לאור, 2023, עמ' 181-184
מליסה

ערך זה עוסק בסוג במשפחת השפתניים. אם התכוונתם לזמרת-יוצרת לבנונית, ראו .
| מליסה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: שפתניים
סוג:: מליסה
מין:: מליסה רפואית
שם מדעי
 Melissa ‏לינאוס, 1753
מליסה רפואית
תפרחת המליסה הרפואית
מֵלִיסָה (שם מדעי: .Melissa Tourn. ex L), סוג של עשבים רב-שנתיים ממשפחת השפתניים. הסוג מונה 4 מינים ושני תת-מינים. הנפוץ והמוכר ביותר הוא המין הריחני מליסה רפואית (.Melissa officinalis L) המונה 2 תת-מינים. הוא שמש מימי קדם כצמח מרפא חשוב ברפואה העממית, להפקת שמן ריחני, לתיבול מאכלים ולהכנת משקה (תה).
תפוצתם הטבעית של המינים באגן הים התיכון (מלבד מצרים ולוב), באירופה, במזרח התיכון לכיוון הודו ועד מלזיה, דרום מזרח סין, דרום מרכז סין. הוא תורבת באירופה, במרכז אסיה, בצפון אמריקה ובדרום דרום אמריקה.
מקור השם "מליסה" במילה הלטינית meli, שפירושה דבש, שכן פרחי הצמח מושכים דבורי דבש, בדומה לפרחים של שאר בני משפחת השפתניים. מכאן גם נגזר שמו הערבי של הצמח - "חשישת א (ל)-נחל" (حشيشة النحل, מילולית: "צמח הדבורים") עִשְׂבֶּת אֶ-נָחֶל, תוּרוּנְגַ'אן, טרינג'אן.
שמו הנפוץ באנגלית: balm, balm lemon, Common Balm, Bee Balm.
מאפייני הסוג

אילו הם המאפיינים המבדילים את מליסה מבני משפחתה: מליסה היא בן-שיח ירוק, העלים משוננים, הפרחים דו-שפתניים בבירור, ובעלי עוקצים ארוכים יחסית. מספר האבקנים 4. הגביע דו-שפתני קטן ושעיר ובעל 13 עורקים בולטים. שפת הגביע העליונה עם 3 שיניים לא בולטות, והשפה התחתונה עם 2-שיניים בולטות.
ליתר פירוט, מיני המליסה הם צמחים עשבוניים רב-שנתיים בעלי קנה שורש ובעלי ריח נעים. העלים נגדיים, פשוטים, בעלי פטוטרת כפופה. טרף העלה דמויי ביצה ושפתו משוננת.
הפרחים בעלי עוקצים ארוכים מקובצים בדורים רבים לאורך הגבעול. החפים (העלים) המלווים את הדורים קטנים מעלי הגבעול שאורכם גדול מ-2 ס"מ. החפיות המלוות את הפרחים דמויות עלים וצורתם אליפסה או ביצה (בשונה מהחפיות דמויות חוט של קלינופודיון) ואורכן עולה על 5 מ"מ.
הגביע דמוי פעמון, שעיר, ובעל 13 עורקים בולטים. הוא דו-שפתני באופן ניכר. השפה העליונה עם 3 שיניים לא בולטות. השפה התחתונה עם 2 שיניים (אונות) בולטות. הוא בעל עוקץ לאחר ההבשלה המינית.
הכותרת דו-שפתנית בבירור, וצבעה לבן, צהוב-לבן עד סגול חיוור. צינור הכותרת אינו בולט או בולט מעט מחוץ לגביע ולועו מורחב מעט. השפה העליונה זקופה וקודקודה מפורץ או בעל 2 אונות. השפה תחתונה פרושה, בעלת 3 אונות שטוחות, האונה האמצעית שלמה או מפורצת, ורחבה יותר מהאונות הצדדיות.
האבקנים 4, הזוג הקדמי ארוך יותר מהאחורי והם צמודים לשפת הכותרת העליונה וחבויים בה, או בולטים מעט החוצה. הזרים דמויי קשת. המאבקים בעלי 2 לשכות שמתפצלות בראשיתן בכמעט זווית ישרה, ובהמשכן מפושקות. עמוד העלי מפוצל בראשו לשתי זרועות שווים. הצלקות דמויי מרצע או מעוקלים. הפרי מפרדת והזרעים דמויי ביצה וחלקים.
טקסונומיה של מליסה רפואית בארץ ישראל

מֵלִיסָה רְפוּאִית (שם מדעי: .Melissa officinalis L) וליתר דיוק תת-המין ינודורה (שם מדעי: Melissa officinalis subsp. inodora Bornm) היא מין יחיד בסוגו הגדל בר רק בישראל, בירדן, בלבנון, בסוריה בעיראק ובטורקיה, באזור הים תיכוני ואירנו-טורני (אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי). תת-המין ינודורה הוכנס זה מקרוב, בסוף שנת 2017, לרשימה האדומה של IUCN ושייך לקטגוריה "ללא חשש" (LC). ברשימה זאת תפוצתו בישראל נפקדת. הוא לא הוכרז כערך טבע מוגן בישראל בשנת 2005.
תת-המין השני (M. o. subsp. officinalis) נפוץ הרבה יותר וגדל בר ובתרבות ברחבי העולם. מעלי המליסה הרפואית הגדלה בר נודף ריח נעים, אך הוא חלש בהשוואה לזנים התרבותיים של המליסה הרפואית.
מאפיינים של מליסה רפואית

מאפיינים ייחודים למין זה: עשב רב-שנתי (בן-קיימא), ריחני, גובהו עד מטר אחד, אך לרוב הצמח נמוך יותר וכשהוא אינו פורח אז הוא צנוע למראה ובלתי בולט.
הגבעולים רְבוּעִים, זקופים ומסתעפים, שעירים וקירחים בבסיסם. הפטוטרות קצרות, 0.5 עד 2 ס"מ לעיתים רחוקות 4 ס"מ. העלים משוננים או חרוקים, מחוספסים, שעירים במקצת, אורכם 2 עד 6 ס"מ, דמוי ביצה רחבה שבסיסים מעוגלת או כמעט דמויי לב. לעלים ריח לימוני הנודף מבלוטות שמן המצויות בעיקר בצדם התחתון. הפרחים קטנים ולא בולטים, נישאים על עוקצים ארוכים למדי וצבעם לבן עם גוון של לילך. הפרחים מקובצים בתפרחיות רבות לאורך גבעול התפרחת ויוצרות שיבולים או תפרחות דמויות אשכולות. בכל תפרחית 6 עד 10 פרחים שערוכים בחצאי דּוּרִים חליפות משני עברי הגבעול. המראה בולט בגבעול תפרחת שפרחיו נבלו וגביעיו המשתיירים יבשו.
החפים שמלווים את הדור בולטים מן התפרחית. חפיות הפרחים דמויות עלים וצורתן אליפטית או דמוית ביצה.
הגביע דמוי פעמון, דו-שפתני, ובעל עירוק מרושת עם 13 עורקים בולטים ועם שערות קשות. השפה העליונה שטוחה או שקערורית בעלת 3 שיניים קצרות. השפה התחתונה בעלת 2 שיניים דקות ומחודדות (דמויות אזמל). הוא משתייר זמן רב לאחר הפריחה וההתייבשות.
הכותרת לבנה או סגולה מעט (צהובה בניצן), אורכה 15 עד 18 מ"מ, ארוכה כפליים מהגביע. צינור הכותרת ארוך ובולט מתוך הגביע. הגביע משתייר ועוטף את הזרעים.
בית גידול ותפוצה

בארץ ישראל מליסה רפואית גדלה בר בחבל הים תיכוני בשני בתי גידול שונים: האחד - מקומות לחים ובוציים, ושולי נחלים רדודים. השני - מקומות מוצלים תחת חורש ים תיכוני בוגר. מין זה הוא נפוץ בגליל העליון; מצוי בבקעת חולה, בכרמל ובשרון; נדיר בגולן; נדיר מאוד בחרמון, בגליל התחתון, בעמק יזרעאל, בדרום שפלת החוף, בשומרון, בשפלה ובהרי יהודה. הפריחה חלה בסוף האביב ועד סוף קיץ, מסוף אפריל ועד אמצע אוקטובר. הפרי גדל בעיקר במקומות לחים.
מליסה רפואית גדלה בישראל גם כצמח נוי כמו בשאר העולם. היא צמח אור מלא או חלקית במקומות המקבלים השקיה סדירה, עמידה בקרה, בשרב, ובגיר, אך רגישה למליחות. גדלה בקרקעות כבדות. הריבוי באמצעות זרעים בסתיו, באמצעות ייחורים בחורף ובאמצעות חלוקה באביב.
מליסה רפואית כצמח תבלין ובושם

מליסה רפואית מגודלת כגידול תרבות נפוץ ברחבי העולם, ובכללם ישראל, בשל ריחה הנעים והתועלת הרפואית המיוחסת לה. גידול זה נעשה הן בהיקף מסחרי למטרות הפקת שמנים לתכשירים קוסמטיים, ולתעשיית היינות והמשקאות הקלים, והן בגינון בקנה מידה קטן, כצמח תבלין המשמש לחליטת תה (עם נענע או בלעדיה) ולנוי. המליסה, כצמח תבלין, משמשת לתיבול מאכלי ביצים, סלטים, צלי ומרקים. בהולנד משמשת המליסה לשימור צלופחים ומליחים. בעלים היבשים משתמשים לבישום ארונות בגדים וחדרי שירותים.
שימושים ברפואה העממית

למליסה יוחסו ברפואה העממית מאז ימי קדם שימושים רפואיים מגוונים. היוונים הקדמונים השתמשו ביין שבו השורו עלי מליסה לטיפול בעקיצות עקרב ובנשיכות כלבים. אבו סינא המליץ עליה כנוגדת דיכאון. באירופה ייחסו לה סגולות נגד מחלות נפש כמו דיכאון, מחלת נפילה ופחד גבהים, דחיית הזדקנות, הגברת כוח גברא וזיכרון, זירוז הופעת המחזור החודשי, שיכוך כאבי בטן מניעת עוויתות ועוד. המליסה נחשבת לצמח מרפא חשוב, המיוחסים לו תכונות ריפוי רבות: הסדרת המחזור הנשי, הרגעה, שיפור מצב רוח, מסייע ליתר פעילות של בלוטת התריס, שיפור זיכרון, נוגדת חמצון ועוד.
מחקרים מודרניים

מספר מחקרים מדעיים אקטואליים הוכיחו את יעילותה של המליסה לחלק מהתכונות שמיוחסות לה. השמן האתרי המופק מזיקוק עלי מליסה מכיל מרכיבים כימיים אחדים, ובעיקר ציטרל (לימונל) וציטרונל האחראים לריח הלימוני של העלים. בניסויים מדעים נמצא כי מיצויים מעלי מליסה גורמים להרגעת עוויתות שרירים, לספיחת גזים, להרגעה וכן להגברת הזעה כאמצעי להורדת חום. עם זאת, אין שימוש במליסה הרפואית ברפואה המודרנית.
הערות שוליים

↑  Melissa Tourn. ex L., WFO (2022): Published on the Internet, ‏13-10-2022
↑  Melissa, POWO "Plants of the World Online. Published on the Internet, ‏2022
↑  Melissa officinalis subsp. inodora Bornm., POWO "Plants of the World Online. Published on the Internet, ‏2022 (באנגלית)
↑  Melissa officinalis subsp. inodora, The IUCN Red List of Threatened Species, ‏2022
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
1 2  א. פאהן, ד. הלר, מ.אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 372
1 2 3  דן פלביץ' וזהרה יניב, צמחי המרפא של ארץ ישראל, תל אביב: מודן בע"מ, 1991, עמ' 208-9
↑  https://www.doctors.co.il/ar/2142/שיפור%2bהזיכרון%2bבעזרת%2bצמח%2bפשוט
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
נמנמן זוטי

| נמנמן זוטי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי סנאי
משפחה:: נמנמניים
סוג:: Muscardinus 
מין:: נמנמן זוטי
שם מדעי
 Muscardinus avellanarius ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


נַמְנְמָן זוּטִי או נמנמן מצוי או נמנמן הלוז (שם מדעי: Muscardinus avellanarius) הוא מכרסם לילי קטן ממשפחת הנמנמניים והוא המין היחיד בסוגו. הוא מצוי ברחבי אירופה.
מאפיינים

נמנמן זוטי קטן ביותר - אורכו 6-9 ס"מ ומשקלו 17-20 גרם, אך לפעמים נמצאים פרטים ששוקלים 30-40 גרם. צבעו חום בהיר והוא בעל אוזניים גדולות, עיניים קטנת ושחורות ואף קצר ומשופם. הנמנמן מצוי בתרדמת חורף בחודשי החורף שבין אוקטובר לאפריל.
הוא מצוי בחורשות ויערות נשירים באירופה וכן במערב אסיה. הנמנמן פעיל לבדו וניזון ממגוון מזונות ביניהם אגוזים, זרעים, פרחים, פירות יער, חרקים כמו כנימות וזחלים אך בעיקר אגוזי לוז מהם קיבל את שמו השני.
הוא עצמו נטרף על ידי שועל אדום, שונר, גירית מצויה, סמור, חתול ועופות דורסים. הוא עלול גם להירמס תחת רגלי איילים או אנשים ולהיפגע מתחרות עם סנאים על מקורות מזון או לא למצוא מספיק מקורות מזון לחורף.
הערות שוליים

↑  נמנמן זוטי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553282405171  GND: 4159193-8  LCCN: sh85059463  LNB: 000344522 
נמנמן זוטי
נצרן

| נצרן |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: נפוחיתאים
משפחה:: נצרניים
סוג:: נצרן
שם מדעי
 Balistes ‏לינאוס, 1758

נִצְרָן (שם מדעי: Balistes) הוא סוג דג הנמנה עם משפחת הנצרניים. הסוג כולל ארבעה מינים, בהם גם נצרן ים-תיכוני המצוי בחופי ישראל. בני הסוג נצרן הם נצרניים גדולים יחסית (כ-40 ס"מ אורך). תפוצתם באוקיינוס האטלנטי, בחלקיו הממוזגים והטרופיים ובימים שכנים. כל בני הסוג טורפים, אף כי חלקם משלימים את תזונתם באצות. את בני הסוג דגים למאכל וחלקם מוחזקים כדגי נוי.
מינים

נצרן ים-תיכוני (Balistes capriscus)
Balistes polylepis
Balistes punctatus
Balistes vetula
נמנמן אירופי

| נמנמן אירופי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי סנאי
משפחה:: נמנמניים
סוג:: Glis
מין:: נמנמן אירופי
שם מדעי
 Glis glis ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


נַמְנְמָן אֵירוֹפִּי (שם מדעי: Glis glis) הוא מין יחיד בסוגו של מכרסם קטן ממשפחת הנמנמניים החי באירופה.
מאפיינים

הנמנמן מזכיר במראהו עכבר החי על עצים ופעיל בשעות החשיכה. הוא מגיע לאורך 14-19 ס"מ, זנב באורך 11-13 ס"מ ולמשקל 120-150 גרם, דבר שהופך אותו לגדול ביותר מבין הנמנמניים. לנמנמן פרווה עבה שצבעה אפור בהיר עד אפור-חום לאורך גופו כשהבטן לבנה והכפות והאוזניים ורודים. לנמנמן כפות רגליים גדולות, זנב ארוך ואוזניים קטנות והוא בעל ראייה לילית.
הנמנמן חי בעיקר במערב אירופה ומצוי דרומה עד למספר איים בים התיכון כמו סרדיניה, קורסיקה, סיציליה וכרתים. הוא נדיר במרכז ומזרח אירופה אך יכול להימצא צפונה עד לנהר הוולגה ומצוי גם בקווקז ובחופיו הדרומיים של הים הכספי. הוא חי ביערות נשירים עד גובה 2,000 מ' מפני הים סביב יערות של עצי אלון ושל אשור וגם בסביבות צוקים ובמערות. חלק מהנמנמנים מצויים גם במטעים, פרדסים ואף בכמה ערים. הנמנמן הוא אוכל כל הניזון בעיקר מפירות יער, בלוטי אלונים ואגוזים אך גם מקליפות, עלים, חסרי חוליות וביצים. הוא עצמו נטרף על ידי ינשופיים, שועלים, חתול בר ודלק אירופי.
הנמנמן ידוע עקב מנהגו לישון שנת חורף למשך 6 חודשים, בין אוקטובר למאי, בין חללי עצים כדי להתגונן מהקור. נמנמנים החיים בערים ישנים תחת עליות גג ואפילו במדפי ארונות. הנמנמן יכול להפוך למזיק גדול כשהוא מצוי במספרים גדולים.
הערות שוליים

↑  נמנמן אירופי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531255005171  GND: 4181202-5  LCCN: sh85040963  LNB: 000344504
ניל (צמח)

| ניל |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: ניל
שם מדעי
 Indigofera ‏ליניאוס
ניל הוא סוג המונה כ-700 מיני צמחים בעלי פרחים שונים. רוב המינים הם שיחים למעט מספר מינים עשבוניים ומספר עצים בגובה של מטרים ספורים. מרבית המינים משירים את עליהם בחורף. העלים מסודרים בשורות סדורות במבנה דמוי נוצה, עם עלה בקצהו.
זחליהם של מספר עשים ניזונים מעליו של צמח הניל.
שימושים בתעשייה

שני מינים של ניל, ניל הצבעים (Indigofera tinctoria) וניל אניל (Indigofera suffruticosa) שימשו להפקת הצבע אינדיגו. הצמח הובא לאדמת דרום קרוליינה מאיי הקריביים באמצע המאה ה-18. לאחר מספר הצלבות מבוקרות נשתלו בקרוליינה שדות ניל למטרת הפקת הצבע, והגידול הפך למקור ההכנסה החקלאי השני בגודלו באזור, לאחר אורז.
ניל אניל (שנקרא לעיתים "אינדיגו בר") שימש להפקה ראשונה של אנילין, חומר בסיס למספר רב של צבעים המצוי בשימוש רצוף בתעשייה.
בישראל

כיום גדלים בארץ ישראל בר, כנראה כפליטי תרבות, פרטים בודדים של שני מינים: ניל מכסיף (Indigofera articulata) וניל דל-עלים (Indigofera oblongifolia).‏
הערות שוליים

↑  ניל, באתר "צמחיית ישראל וסביבתה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532170505171
נימפאה

| נימפאה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים קדומים
סדרה:: נופראים
משפחה:: נופריים
סוג:: נימפאה
מינים
 בארץ ישראל: נימפאה לבנה נימפאה כחולה
שם מדעי
 Nymphaea ‏לינאוס, 1753
נימפאה או שושנת מים (שם מדעי: Nymphaea) הוא סוג במשפחת הנופריים. הצמחים בסוג זה רב שנתיים ותפוצתם באזורים ממוזגים וטרופיים - מסיביר ועד אוסטרליה.
מאפיינים

מקור השם נימפאה הוא ביוונית ובמצרית הקדמונית על שם האלילות (הנימפות). הפרח משמש סמל בבודהיזם ועל פי אמונתם הפרח צמח בכל מקום אשר בו נגעה כף רגלו של בודהה בעת היוולדו.
את הסוג נימפאה ניתן לחלק לשניים:
נימפאות מהסוג הרדי הצומחות באקלים קר יחסית ופירחיהן פתוחים במשך היום.
נימפאות מטיפוס טרופי או סובטרופי, הצומחות באקלים טרופי או סובטרופי ופירחיהן פתוחים במשך הלילה או במשך היום.
ניתן לחלק את הצמח לחמישה מקטעים עיקריים - טרפים, פטוטרות, קנה שורש, שורשים ופרחים.
הטרפים, אשר משתנים בגודלם ובצורתם מזן לזן.
הפטוטרות בנויות בעיקר מצינורות אוויר חלולים שתפקידם לספק אוויר לחלקי הצמח התת-מימיים. אורכן של הפטוטרות תלוי בעומק המים והן מאפשרות לטרפים לצוף על פני המים.
קנה השורש (ריזומה) יכול להגיע לאורך של מטרים ומשקל של עשרות קילוגרמים. ישנם קני שורש הגדלים בניצב לקרקע, וישנם כאלו שגדלים במקביל אליה.
השורשים בנוים ברובם מצינורות אוויר שמובילים אוויר מהנצר לחלקים השורשיים. הצמח יוצר רשת סבוכה ביותר של שורשים אדוונטיבים אשר יוצאים מקנה השורש.
הפרחים מורכבים מארבעה עלי גביע ירוקים ונשירים, עלי כותרת, אבקנים ועלי שחלה מרובים. אופי הפריחה שונה בין הסוגים; בשושנות הטרופיות הפרח מזדקר מעל פני המים בעוד פרחיו של ההרדי צפים על פני המים. משך הפריחה משתנה בין המינים השונים ונע בין שעתיים ליום שלם. צבעי הפרחים מגוונים.
הסוג נימפיאה מיוצג בישראל על ידי שני מינים, נימפאה תכולה ונימפאה לבנה, שניהם בסכנת הכחדה והם ערכי טבע מוגנים בישראל.
גלריה

נימפאה לבנה
נימפאה בפארק סיגורטה שבאיטליה
נימפאה סגולה מבאלי
נימפאות בגן קריית ספר
הערות שוליים

↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), התשס"ה-2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541135605171  GND: 4180668-2  NKC: ph514302
נענע הכדורים

| נענע הכדורים |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: שפתניים
סוג:: נענע
מין:: נענע הכדורים
שם מדעי
 Mentha pulegium ‏לינאוס, 1753
נַעְנַע הַכַּדּוּרִים (שם מדעי: Mentha pulegium, באנגלית: Pennyroyal) היא צמח עשבוני רב-שנתי בסוג נענע ממשפחת השפתניים הגדל בר באירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון. היא אחת משלשה מיני הנענע הגדלים בר בארץ ישראל (נענע המים ונענע משובלת). מין זה נפוץ באזור רמת הגולן, עמק הירדן העליון, בעמקים, הרי יהודה, השרון, שפלת יהודה ובקעת הירדן.
הצמח משמש כעשב תבלין מאז העת העתיקה, לרוב לצד עשבי תיבול כמו אזוב מצוי וגד השדה, אך בתקופה המודרנית פחת השימוש בו באירופה.
שמן אתרי המופק ממנו ידוע כרעיל ביותר בשל תכולת המנתופורן (Menthofuran) בו.
מאפיינים

נענע הכדורים היא עשב רב-שנתי בגובה 20 עד 50 ס"מ, בעל קנה שורש, ארומטי מאוד, מלבין ושעיר. הגבעולים רבועים, שרועים עד זקופים, מסועפים וצבעם יכול להיות סגול או ירוק. הוא מכה שורש לא רק מקנה השורש אלא גם ממפרקי הגבעול.
העלים, שאורכם 8 עד 20 מ"מ, נגדיים, פשוטים, רכים, בעלי פטוטרת קצרה מאוד ומכוסים בשערות פשוטות ובלוטיות המדיפות שמנים אתריים ריחניים. הטרף דמוי ביצה או מוארך, בסיסו מעוגל ומורחב, קודקודו חד עד קהה, שפתו משוננת מעט ושני צדדיו שעירים-מלבינים.
הפרחים מסודרים בתפרחת חיקית כדורית קטנה ורחבה, שגווניה ורוד או לילך או סגול וקוטרה 1 עד 1.5 ס"מ. על כל גבעול ערוכים מספר כדורי תפרחת מרוחקים זה מזה. אין חפיות.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, מאוחה עלים, והם זעירים אורכם כ-7 מ"מ וצבעם סגול. עוקץ הפרח הגביע דמוי פעמון, אורכו 2.5 עד 4 מ"מ, בעל 5 שיניים שוות כמעט זו לזו בגודלן והוא מכוסה שערות בלוטיות. לוע הגביע חסום בטבעת של שערות (בשונה מנענע המים). הכותרת דמוית משפך סגול וכמעט אינה דו-שפתנית אלא בעלת 4 אונות כמעט שוות. צינור הכותרת אינו בולט מהגביע. בפרח 4 אבקנים שווים פחות או יותר, זריהם קירחים והם בולטים מן הפרח. הפרי מורכב מ-4 פרודות חומות, חלקות ומעוגלות.
נענע הכדורים שתפרחותיה הכדוריות והקטנות ערוכות לאורך הגבעול ומרוחקות זו מזו נבדלת מנענע המים שתפרחותיה הכדוריות אמיריות (בקצות הגבעול) ומנענע משובלת שתפרחותיה מוארכות.
הפריחה בחודשי הקיץ מסוף מאי עד תחילת אוקטובר.
הריבוי באמצעות זרעים ובאמצעות ייחורים.
הערות שוליים

↑  נענע הכדורים באתר הרשימה האדומה של IUCN
מרווה היספאנית

.
| צ'יה |
| --- | --- |

מיון מדעי
על־ממלכה:: אאוקריוטים
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: שפתניים
סוג:: מרווה
מין:: מרווה היספאנית
שם מדעי
 Salvia Hispanica ‏לינאוס
מרווה היספאנית (שם מדעי: Salvia Hispanica) המוכרת בשם צ'יה (או צ'יאה), היא מין של צמח פורח מסוג מרווה ממשפחת השפתניים, אשר מוצאו ממרכז מקסיקו ומדרומה ומגואטמלה.
אטימולוגיה

המילה "צ'יה" מקורה במילה "צ'יאן" בשפת נאוואטל, שפרושה "שומני". מדינת צ'יאפס במקסיקו, קיבלה את שמה מ"מי צ'יה" או "נהר צ'יה" בנאוואטל.
זהו אחד משני צמחים הידועים כצ'יה, השני הוא "Salvia columbariae", המוכר יותר בשם "הצ'יה הזהובה".
תיאור

צ'יה הוא עשב חד-שנתי, הצומח עד לגובה של מטר אחד, עם עלים סימטריים מנוגדים באורך 4–8 ס"מ וברוחב 3–5 ס"מ. פרחיו סגולים או לבנים ונוצרים במקבצים רבים עם שיבולת (spike, תפרחת בעלת ציר ראשי, עליו יושבים הפרחים ללא עוקצים) בקצהו של כל גבעול.
זרעים

צ'יה מגודל באופן מסחרי בשביל זרעיו המשמשים כמזון. הזרעים מניבים 30%-25% שמן שניתן להפקה, הכולל חומצה אלפא-לינולנית (ALA). מתוך כלל השומן, הרכב השמן עשוי להכיל 55% חומצת שומן אומגה 3, 18% חומצת שומן אומגה 6, 6% חומצת שומן אומגה 9, ו-10% שומן רווי.
זרעי צ'יה הם בדרך כלל בצורה אליפטית, דמויי ביצה קטנה בקוטר של 1 מ"מ בערך, ומנומרים בצבעים חום, אפור, שחור ולבן.
זרע צ'יה נצרך באופן מסורתי במקסיקו ודרום-מערב ארצות הברית, אך אינו ידוע כל כך באירופה. כיום, צ'יה מגודל באופן מסחרי במקסיקו מולדתו, ובבוליביה, ארגנטינה, אקוודור, ניקרגואה, אוסטרליה וגואטמלה. בשנת 2008, אוסטרליה הייתה יצרנית הצ'יה הגדולה בעולם.
זרעים > ערך תזונתי ושימושים במזון

על פי מחלקת החקלאות של ארצות הברית, אונקיה אחת (28 גרם) של זרעי צ'יה מכילה 9 גרם שומן, 5 מ"ג נתרן, 11 גרם סיבים תזונתיים ו-4 גרם חלבון. בזרעים יש גם 18% מהצריכה היומית המומלצת של סידן, 27% זרחן ו-30% מנגן, בדומה לערכים התזונתיים של זרעים אחרים למאכל כמו פשתן או שומשום.
בשנת 2009, האיחוד האירופי אישר את זרעי הצ'יה כ"מזון חדש" (מזון ללא היסטורית צריכה משמעותית) והתיר שימוש בו עד ל-5% מתוך כלל החומר בלחמים.
את זרעי הצ'יה ניתן להוסיף למאכלים אחרים כציפוי עליון או להכניסם לשייקים, דגני בוקר, חטיף אנרגיה, יוגורט, להפוך אותם לחומר דמוי ג'לטין, או לצרוך אותם בצורה גולמית.