יהדות מינסק
אישים מרכזיים בתולדות הקהילה > רבני העיר וראשי הישיבה

רבה הראשון של העיר מינסק היה כנראה רבי משה בן מרדכי, חתנו של רבי שבתי כהן (הש"ך). בזמנו נוצרה לעיר הילה תורנית חשובה והוא אף פתח בה ישיבה. הוא נפטר בשנת 1696 (ה'תנ"ו). אחריו כיהן כרב העיר רבי ליבל בעל התוספות, שנקרא כך על שם בקיאותו בכל פירוש התוספות על התלמוד. בזמן זה הורחבה רבנות העיר לרבנות כל מחוז מינסק והאזור.
לאחר מותו של רבי ליבל בשנת ה'תס"ח ולאחר מספר שנים ללא רב בעיר, התמנה רבי יחיאל היילפרין - מחבר סדר הדורות (ה'ת"כ, 1660 – ה'תק"ו, 1746) בשנת ה'תע"ב לרב העיר. בזמן כהונתו של רבי יחיאל היילפרין, פתח רבי אריה לייב גינצבורג (המכונה "השאגת אריה", תנ"ה - ט"ו בתמוז תקמ"ה, 1695–1785) ישיבה בעיר שקנתה מהר מאוד שם חשוב. רבי אריה ליב יצא נגד שיטת הלימוד הפשטנית של רבי יחיאל ואי היכולת שלו להתפלפל. מחלוקת ענקית התפתחה בעיר שכללה ויכוחים בין תלמידיהם בכל בתי הכנסת ובעקבותיה עזב רבי אריה ליב את העיר.
בהתאם לצוואתו של רבי יחיאל היילפרין עברה רבנות מינסק לבנו רבי משה היילפרין, אב בית דין דאלהינוב. ישנם המספרים כי ציווה בטרם מותו לנכבדי העיר שבנו משה ישמש כרב העיר, אולם קיימות גם גרסאות מיסטיות בהם מסופר שהתגלה לאחר מותו בחלום וביקש שבנו יהיה הרב ולא רבי אריה ליב בעל השאגת אריה.
את בעל ה"שאגת אריה" החליף בראשות הישיבה הגדולה רבי רפאל ליפלאנדער, בשנת ה'תק"ג, בהיותו בן עשרים. שתים עשרה שנה לאחר מינוי זה נבחר רבי רפאל גם לאב בית דין של קהילת מינסק. לאחר מספר שנים הוא עבר לרקוורה הסמוכה לכהן שם כרב העיר.
את רבי משה היילפרין החליף ברבנות מינסק רבי יוסף הכהן ראפפורט, בזמן זה התמנה לראשות הישיבה רבי גרשון חריף, שכיהן משנת ה'תקל"ח עד שנת ה'תקנ"ג.
במאה ה-19 מונה כרבה של מינסק רבי ישראל מירקיש, חברו של ר' חיים מוולוז'ין. קהילת מינסק בתקופתו נחשבה כאחת מהקהילות החשובות במזרח אירופה, רבי ישראל מירקיש תיקן תקנות רבות לחיזוק הדת בעיר ובסביבה. כמעט לא היו מתנגדים לרבנותו, ותקופה זו הייתה מן הרגועות בעיר מינסק. לאחר פטירתו הוחלט שהוא יהיה האחרון שיקרא בתואר אב בית דין מינסק, אחריו כינו את הרבנים בכינוי "מרא דאתרא".
המרא אתרא שכיהן אחריו היה רבי שמואל סגל, שכיהן שנים מועטות ונפטר בשנת ה'תקע"ט. רבי מנחם מענדיל מן כיהן בזמן זה כראש ישיבה שפרחה בזמן כהונתו.
במקום רבי שמואל כיהן כמרא דאתרא רבי חיים היילפערין. הוא נפטר בשנת ה'תקצ"ו והחליפו רבי ליב די בוטין.
תקופת הזוהר התורנית של קהילת מינסק החלה בשנת ה'תפ"ה, כאשר מספר רבנים חשובים הגיעו להתגורר בעיר. בשנים שלאחר מכן כיהנו כ"מרא דאתרא" וכראשי הישיבה הרבנים:
רבי רפאל הכהן כ"ץ (כ"ד בחשוון תפ"ג, 1722 - כ"ו בחשוון תקס"ד, 1803). בגיל 19 הוא התמנה לראש הישיבה במינסק במקום דודו (הרב אריה לייב גינצבורג)
רבי ברוך משקלוב (1744, תק"ד – 1808, א' באדר תקס"ח)
רבי דוד טביל ממינסק (תקנ"ד 1794 - תרכ"א 1861) רב העיר מינסק. הוא נחשב בתקופתו כאחד מגדולי הדור, התפרסם בעיקר בזכות ספרו נחלת דוד.
רבי יהושע יצחק שפירא (ה'תקס"א, 1801 – ד' בטבת ה'תרל"ג, 3 בינואר 1873) שימש כראש ישיבת מינסק.
רבי גרשון תנחום ממינסק (ה'תקס"ב, 1802 - ט"ו באדר א' ה'תרמ"א, 14 בפברואר 1881) כיהן כראש הישיבה בקלויז בלומקה'ס במינסק, ישיבה שהוקדשה בידי אשה בשם בלומקה (בלומה) שעלתה לעת זקנה לארץ ישראל. ישיבה זו הייתה המפורסמת ביותר באזור מינסק, ונחשבה כמכינה לקראת לימודים בישיבת וולוז'ין
רבי משה יהושע יהודה לייב דיסקין (י' בכסלו ה'תקע"ט, 1818 – מוצאי שבת ליל כ"ט בטבת ה'תרנ"ח, 22 בינואר 1898) - מכונה המהרי"ל דיסקין, כיהן כרב במינסק זמן קצר
רבי ירוחם יהודה ליב פרלמן - כונה הגדול ממינסק (תקצ"ה, 1835-ז' בשבט תרנ"ו, ינואר 1896) לאחר שכיהן ברבנות בערים סלץ ופרוז'ני, הוזמן לכהן כרבה של העיר מינסק, עליה נחקק שמו לדורות, ושם כיהן עד סוף ימיו. בעיר זו עבר תלאות לא מעטות, אולם זכה להערכה רבה של יהודי העיר.
רבי אליעזר רבינוביץ (ה'תרי"ט, 1859 - ג' באדר א' תרפ"ד, 8 בפברואר 1924) לאחר פטירת חמיו "הגדול ממינסק" בשנת תרנ"ו (1896), התמנה לכהן במקומו כרבה של מינסק. ב-1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ונהירת הפליטים למינסק, התמסר לטיפול במצוקות הקיום שלהם.
רבי יהושע צימבליסט (ו' בסיוון תרכ"ה~ - ז' בתשרי תש"ח, 21 בספטמבר 1947) כיהן כרב וראש ישיבה במינסק. לאחר עליית השלטון הבולשביקי, שאסר על פעילות דתית, התפזרו מהעיר רוב רובם של הרבנים ותלמידי הישיבות. הרב צימבליסט המשיך לקיים את ישיבתו בבית המדרש "שואבי מים" בתנאי מחתרת. בתקופה זו היה זה המקום היחיד בעיר שהייתה בו פעילות דתית ותורנית. הוא ריכז בישיבה כשבע מאות תלמידים בגילאים שונים וניהל מערכת ענפה של ר"מים ומשגיחים. הוא אסף כסף בין יהודי העיר לצורך אחזקת הישיבה ורבניה. נהג לשבת כשומר בפתח בית המדרש, וכשהיה רואה שוטר מתקרב מיהר להזהיר את יושבי בית המדרש. תלמידים שנעצרו על ידי השלטונות שוחררו הודות למאמציו. בתקופת פעילותו המחתרתית במינסק סייעו לו בנו מרדכי סנדר וחתנו הרב אשר קרשטיין (לימים הרב של עפולה). בתקופת מגוריו במינסק חלתה אשתו ונפטרה.
רבי בנימין הכהן שקוביצקי - כונה המגיד ממינסק (אדר תרל"ב 1872 – ט"ז בכסלו תרצ"ט; 9 בדצמבר 1938) היה מגיד מישרים ומראשי הרבנים במינסק. הוא ייסד במינסק חברת "תפארת בחורים" ללימוד תורה לפועלים וסוחרים, והרביץ תורה בבתי כנסת בעיר. הוא גם היה מעורר את בעלי החנויות במינסק מדי יום שישי לסגור את חנויותיהם לפני כניסת השבת. בספרייתו האישית במינסק הוא החזיק כ-5,000 ספרים, ביניהם עתיקים ונדירים, ואף הותקן לה קטלוג. הבולשביקים החרימו את ביתו, וספרייתו הועברה לבית כנסת בעיר, שנחרב לאחר מכן. בזמן מלחמת העולם הראשונה התמלאה עירו באלפי פליטים יהודים, בתוכם ישיבות על תלמידיהן וצוותן. המגיד עמד בראש תוכניות הסיוע לפליטים. בביתו, ובבית הסמוך לו שהיה שייך לו, התגוררו לאורך שנים מרבית הרבנים הגולים, ביניהם החפץ חיים והרב חיים עוזר גרודזינסקי. משפחתו התגייסה כולה למפעליו, ובביתו אף זויפו מסמכים שונים אשר נדרשו לפליטים. באותה עת פרצה מגפת טיפוס במינסק וחרף סכנת ההדבקה, טיפל המגיד בעצמו בחולים רבים.
רבי מנחם מנדל גלוסקין (ה'תרל"ח, 1878, לויב - י"ג בכסלו ה'תרצ"ז, 27 בנובמבר 1936, לנינגרד). אחרי מות חותנו ( הרב אליעזר רבינוביץ) בשנת תרפ"ד (1924) התמנה לרבה הראשי של מינסק. בן ביתו, מזכירו ואיש סודו באותו תקופה היה הרב אלתר הילביץ. הרב גלוסקין הסמיך רבנים אחרים ביניהם את הרב הילביץ ואת הרב מרדכי שמואל קרול.
במכתב שכתב רבי חיים עוזר גרודזנסקי בוילנה, כ"ג בשבט, ה'תר"צ, הוא מבקש "להציל את רבני מינסק הנרדפים", לדבריו הממשלה הקומוניסטית אסרה את כל רבני מינסק.
אף על פי שבמינסק פעל תקופה מסוימת רבי מנחם מנדל מוויטבסק ובמשך זמן מה אף קבוצת חסידי חב"ד, רובם של בני העיר לא הושפעו מתנועת החסידות ונמנו עם אנשי ההתנגדות לחסידות.