סורטיציה
בעידן המודרני > ניסויים מודרניים בולטים

בשנות ה-70 נעשו מספר ניסויים בסורטיציה באירופה ובצפון אמריקה. בגרמניה, הסוציולוג פיטר דיאנל פיתח את מודל "תאי התכנון" (Planungszellen), שבמסגרתו 25 אזרחים שנבחרים בהגרלה מקבלים חופש מהעבודה לכשבוע ומתכנסים כדי לדון בהצעות תכנון. המודל נבחן לראשונה ב-1972 בעיר שוולם, שם התכנסו תאי תכנון כדי לדון בתכנון של מערכת לפינוי אשפה. מאז כונסו עשרות תאי תכנון בערים שונות בגרמניה, בהם השתתפו אלפי אזרחים גרמנים. גם רשויות ואגודות פדרליות השתמשו בשיטה. מחקרים באמצעות תאי תכנון נעשו גם בשווייץ וספרד. בארצות הברית, מכון ג'פרסון במינאפוליס, אשר יוסד על ידי נד קרוסבי, החל ב-1974 לערוך ניסויים דומים ב"חברי מושבעים אזרחיים" (Citizens' Juries). בשני המקרים, הפאנלים האזרחיים נוגעים להצעות מדיניות קונקרטיות ותהליך גיבוש ההמלצות כולל סדנאות וסמינרים עם מנחים מקצועיים במטרה לצייד את חברי הפאנל בידע הנדרש ובנקודות מבט שונות. ניסויים דומים נעשו גם בבריטניה. המטרה המוצהרת של ניסויים אלה היא ניסיון לשלב אזרחים בקבלת החלטות, לעודד השתתפות אזרחית, ולהקטין את מידת הגירעון הדמוקרטי והטכנוקרטיה בקבלת החלטות.
בשנת 1987, ועדת הטכנולוגיה הדנית החליטה לשלב אזרחים מהשורה ב"וועידות הקונצנזוס". לצד מנהלי המיזם וקבוצת מומחים, הוועידה החלה לכנס גם פאנלים של אזרחים שנבחרו בהגרלה. 2,000 אזרחים שנבחרו באופן אקראי ממרשם התושבים הוזמנו להגיש הצעות השתתפות ומתוכם נבחרו 14–16 חברי פאנל שהמארגנים החשיבו למייצגים מבחינת גיל, מגדר, מקום מגורים ותעסוקה. תפקיד הפאנל הוא להגיש שאלות, לייעץ ולגבש עמדה המוסכמת על כל חברי הפאנל לגבי הבעיות הטכנולוגיות שעומדות בפני הוועידה.
בשנת 1988 ג'יימס פישקין, פרופסור לתקשורת ולמדע המדינה מאוניברסיטת סטנפורד, פרסם לראשונה את הרעיון של "סקר דיוני" (deliberative polling). ההצעה הראשונית של פישקין נועדה להתמודד עם דילמה לגבי הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית. לטענתו, הדיון על רפורמות ודמוקרטיזציה של הבחירות נע סביב "דילמה שיקרית" - הרעיון שאין ברירה אלא לבחור בהחלטה על פי דעתה של אליטה בעלת כישורים על חשבון הרעיון הדמוקרטי; או לאפשר להמונים, שחסרים ידע וכישורים, לבחור במועמד המתאים. פישקין טען שניתן לפתור את הדלימה על ידי כינוס אספת בחירה, שתכלול כ-1,500 אזרחים שייבחרו בהגרלה ויהוו מדגם מייצג של האוכלוסייה, מומחים ומתמודדים במרוץ המקדים לנשיאות. האספה תתכנס למשך שבועיים. האזרחים ידונו בה באופן מעמיק באפשרויות העומדות לפניהם. הדיונים ישודרו בטלוויזיה, כך שתהיה להם השפעה על הציבור הרחב, ולבסוף האספה תבחר במספר מועמדים. לאחר מכן הבחירות המקדימות ימשיכו כרגיל. הגישה של פישקין מקדמת במכוון את רעיון הדמוקרטיה הדיונית בשילוב עם רעיונות הלקוחים מאתונה. הגישה יוצאת מההנחה שלרוב האזרחים אין זמן להתעמק ולהבין את האפשרויות העומדות לפניהם, ולכן התוצאות שמתקבלות באספה אינן משקפות בהכרח את דעת הקהל הקיימת (כפי שעושים סקרי דעת קהל), אלא את דעת הקהל כפי שהייתה אילו האזרחים היו מיודעים. בינואר 1994, לאחר שני ניסויים קטנים יותר בבריטניה, נערכה באוניברסיטת טקסס באוסטין ועידת הנושאים הלאומית (National Issues Convention), שניסתה ליישם את הרעיון של פישקין. הוועידה עסקה בשלושה נושאים: משפחה, כלכלה ויחסי חוץ. השתתפו בה 466 אזרחים שנבחרו באקראי. ארבע שעות מדיוני הוועידה שודרו בערוץ PBS.
בשנת 2004, ממשלת קולומביה הבריטית בקנדה יצרה את "אספת האזרחים לרפורמה אלקטורלית" (Citizens' Assembly on Electoral Reform), שתפקידה לבחון את הצורך בשינוי אופן הבחירה של מחוקקים בפרובינציה, ואשר הרכב חבריה נקבע באופן אקראי. בתיאור המנדט של הוועידה נכתב שאם חברי הוועידה יחליטו שדרוש שינוי הם יצטרכו להציג אלטרנטיבה יחידה ומפורטת לשיטה הרובנית הקיימת. הוועידה פעלה באופן עצמאי והמלצתה, תהיה אשר תהיה, תעמוד להכרעה במשאל עם. הרכב הוועידה הוכרע בהגרלה תוך הבטחה של שוויון מגדרי וגאוגרפי: גבר אחד ואשה אחת הוגרלו מכל אחד מ-79 מחוזות הבחירה. בנוסף נבחרו שני נציגים של בני האומות הראשונות. יחד עם יושב הראש, הוועידה מנתה 161 חברים. על אף שהליך הבחירה תוכנן כבחירה אקראית, מרבית האזרחים שקיבלו הזמנה ראשונית לא רצו להשתתף, כך שבקביעת ההרכב הסופי היה אלמנט של בחירה עצמית (אנ'). בשלב הראשון של הליך הבחירה נשלחו יותר מ-23,000 הזמנות לאנשים שנבחרו באקראי מתוך כל האזרחים בפנקס הבוחרים למעט פוליטיקאים ובני משפחתם. רק 1,715 מההזמנות נענו, ומתוך הנענים 1,441 אזרחים הוזמנו לאחת מ-27 אספות הבחירה. מתוך אלה רק 964 (4.2% ממקבלי ההזמנות הראשוניות) הגיעו לאספות שבהן נבחרו 160 הצירים. הוועידה התכנסה בינואר 2004. במשך 12 שבועות חברי הוועידה עברו הליך של לימוד, שכלל הרצאות מומחים, קבוצות דיון ועיון בחומרי קריאה. במאי ויוני 2004 חברי הוועידה שמעו את עמדות הציבור ב-50 שימועים ציבוריים, וקראו אלפי הצעות של אזרחים. הם הצביעו באוקטובר בעד בחירות בשיטת הקול היחיד הנייד. המלצתם הוגשה למשאל עם וקיבלה רוב ב-77 מתוך 79 מחוזות הבחירה, אך היא זכתה רק ל-57.7% תמיכה בכלל הפרובינציה, פחות מה-60% הנדרשים לצורך אימוץ הרפורמה.
בשנת 2006 הוקמה באונטריו אספת אזרחים לרפורמה אלקטורלית, על פי המודל של קולומביה הבריטית. אספה זו המליצה לשנות את מודל הבחירות לשיטה מעורבת, שבה אזרחים מצביעים גם לנציג של מחוז הבחירה שלהם וגם למפלגה. הצעת האספה נדחתה במשאל עם. באותה השנה הוקם בהולנד "הפורום האזרחי" (Burgerforum Kiesstelsel) לבחינת אופן הבחירה של נציגים לבית הנבחרים של הולנד. הזמנות נשלחו ל-50,000 אזרחים מכל מחוזות הולנד. 4,000 אזרחים נענו להזמנות, ו-1,700 מתוכם הגישו בקשה להצטרף לאחר שנכחו בפגישת מידע. מתוך אלה, 140 צירים נבחרו בדגימת שכבות שהבטיחה ייצוג פרופורציונלי מבחינת מגדר ומקום מגורים. הפורום התכנס במרץ 2006 וחבריו עברו תהליך הכשרה ולימודים. במאי הצירים יצאו לשטח לדגום דעות של אזרחים הולנדים ונכחו בדיונים (דיבייטים) אזוריים. לאחר מכן הם הצביעו בעד שימור השיטה היחסית עם שני שינויים: שינוי שיטת חלוקת המושבים משיטת ג'פרסון לשיטת העודפים הגדולים ביותר (אנ') ומתן אפשרות למצביעים להצביע למפלגה או למועמד יחיד. בניגוד לניסויים הקנדיים, במקרה ההולנדי לא היה משאל עם וההמלצות הוגשו במקום זאת לפוליטיקאים. ההמלצה של הפורום לא יושמה.
בעקבות המשבר הכלכלי באיסלנד, קואליציה של ארגוני חברה אזרחית בשם "קן הנמלים" יצרה את "האספה הלאומית של 2009" (Þjóðfundur 2009), שבה דנו כ-1,200 אזרחים איסלנדים בהגדרת ערכי היסוד של החברה. כ-900 מהמשתתפים נבחרו באופן אקראי ממרשם התושבים הלאומי, וכ-300 משתתפים נוספים ייצגו קבוצות אינטרס בולטות בחברה. הממשלה האיסלנדית לא הייתה שותפה לארגון האספה. המשתתפים התחלקו לקבוצות דיון קטנות, בניהול מנחים מקצועיים, ודנו בנושאים חברתיים ופוליטיים יסודיים. המשתתפים החליטו ראשית אלו ערכים חשובים ביותר עבור החברה האיסלנדית ועל כן צריכים לשמש כמצפן ערכי לדיונים - יושרה ושלמות (integrity), שוויון זכויות, כבוד, וצדק. לאחר מכן הם קבעו כללים מנחים בתחומי מדיניות ספציפיים. לדוגמה, בחינוך הם הצביעו בעד גישה שוויונית, אוריינות פיננסית, דגש על לימודי אתיקה, ולימודים מקצועיים. בנובמבר 2010 התכנס ברייקיאוויק "הפורום הלאומי", שתפקידו להמליץ על קווים מנחים לשינוי חוקתי במדינה. בניגוד לאספה הלאומית, הפורום כונס בהנחיית הממשלה האיסלנדית, אך קואליציית "קן הנמלים" גיבשה את המודל. יחד עם חברת הסקרים גאלופ, הקואליציה השתמשה בדגימת שכבות כדי לגייס 950 אזרחים שמהווים מדגם מייצג של האוכלוסייה. אחוז האזרחים שהסכימו להשתתף, מתוך אלה שקיבלו הזמנה, היה 20%. מסקנות הפורום שימשו את הוועדה המכוננת כדי לנסח תיקונים לחוקה, שאושרו במשאל עם לא מחייב, אך המאמצים לשנות את החוקה נכשלו היות שהממשלה התחלפה וסרבה עד כה להעמיד את התיקונים לאישור רשמי.
שיטת חבר המושבעים האזרחי של קרוסבי היוותה השראה לתהליך ה-Citizens Initiative Review באורגון. במסגרת שיטה זו, בכל פעם שנאספות מספיק חתימות של אזרחים לקיום משאל עם, נשלחות הזמנות ל-10,000 אזרחים מאורגון באופן רנדומלי להשתתפות בקבוצת לימוד וייעוץ בנושא. מתוך אלה שנענים להזמנה נבחרים לפאנל 20–24 אזרחים באופן אקראי, תוך הבטחת ייצוג פרופורציונלי של חלקים שונים באוכלוסייה. חברי הפאנל לומדים את הנושא, שומעים מומחים וקבוצות איטרס, דנים ביניהם, ומגבשים הצהרה שמוגשת לעיון הציבור. אורגון היא המדינה היחידה שייסדה את התהליך באופן קבוע ב-2011, אך פיילוטים דומים נעשו במדינות אחרות בארצות הברית. הצעות שנידונו בעבר בפאנלים כאלה נוגעות בין השאר לעונשי מינימום (אנ'), לגליזציה של סמים קלים ומס חברות.
באירלנד נעשה שימוש בסורטיציה כדי לגבש את הרכב אספת האזרחים (Citizens' Assembly) ורוב ההרכב של אספת החוקה (Constitutional Convention) שקדמה לה. עוד לפני שהחלו להתכנס אספות רשמיות, ארגון ללא מטרת רווח בדבלין כינס את "הפרלמנט האזרחי" שבו ישבו 100 צירים שנבחרו בהגרלה ודנו ברפורמה חוקתית. הדיונים זכו לסיקור נרחב בתקשורת, ולאחר הבחירות הכלליות ב-2011 הממשלה החדשה החליטה לכונן אספה חוקתית רשמית. חברי האספה היו: 66 אזרחים שנבחרו באקראי מפנקס הבוחרים, בסיוע חברת סקרים שדאגה לכך שיהיה ייצוג פרופורציונלי מבחינת מגדר, גיל ואזור מגורים; 33 פוליטיקאים חברי מפלגות שונות באירכטס (הפרלמנט האירי) ובאספה הצפון-אירית (המפלגות היוניויניסטיות בצפון אירלנד, ה-DUP וה-UUP, סירבו לשלוח נציגים). הנציג המאה היה הכלכלן תום ארנולדס שמונה על ידי הממשלה להיות יושב הראש. האספה התכנסה במשך עשרה סופי שבוע, כאשר בכל אחד מהם הוצגו ניירות עמדה של מומחים, נערכו סמינרים ודיונים בקבוצות קטנות והצבעה על הנושא הנידון. הממשלה התחייבה להגיב באופן פומבי להמלצות האספה. ההמלצה הבולטת ביותר של האספה הייתה לקבוע חוקים לגבי נישואים של בני-זוג מאותו המין. 79% מחברי האספה הצביעו בעד תיקון חקיקה שיאפשר נישואים כאלה. בעקבות המלצת האספה נערך ב-22 במאי 2015 משאל עם על התיקון ה-34 לחוקת אירלנד. התיקון שאישר נישואים של בני זוג מאותו המין אושר במשאל ברוב של 62% תומכים מול 38% מתנגדים. המלצה נוספת של האספה, להוריד את גיל הזכאות למועמדות לנשיאות אירלנד מ-35 ל-21 נדחתה באותו המשאל. ב-2016 הוקמה אספת האזרחים כיורשת של האספה המכוננת. בניגוד לאספה הקודמת, כל 99 האזרחים שישבו באספת האזרחים נבחרו באופן אקראי מפנקס הבוחרים, תוך שמירה על ייצוג פרופורציונלי של האוכלוסייה. ההמלצה הבולטת ביותר של האספה הייתה לתקן את החוקה כך שהפלות יהיו חוקיות. חברי האספה הצביעו ברובם בעד דה-קרימיניליזציה של הפלות במקרים של סיכון פיזי או נפשי לאם או לעובר, ובעד מתן רשות לפרלמנט האירי לחוקק בנושא. בעקבות ההמלצות נערך ב-25 במאי 2018 משאל עם על התיקון ה-36 לחוקת אירלנד, בו 66% מהבוחרים הצביעו בעד מתן רשות לפרלמנט לחוקק בנושא. התיקון נכנס לתוקף בספטמבר 2018. בדצמבר 2018 התקבלה בפרלמנט האירי הצעת חוק לפיה הפלות תחת פיקוח רפואי הן חוקיות באופן כללי עד 12 שבועות לאחר הכניסה להריון ומאוחר יותר במקרים של סכנה למום מולד מסכן חיים.