stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה
בסרמסקי קרלובצי

ב-14 בפברואר 1921 התמקם מרכז הכנסייה הגולה בסרמסקי קרלובצי, לפי הזמנת הכנסייה האורתודוקסית הסרבית והכריז על עצמו כמרכז לכל הכנסיות הרוסיות שמחוץ לברית המועצות. סינוד הכנסייה קיבל מספר החלטות, בהן רסטורציה של שלטון צאר מבית משפחת רומנוב ועתירה לועידת ג'נובה (שהתכנסה באפריל 1922) לסייע לחיסול הבולשביזם. ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה צוין כיורש החוקי לשושלת רומנוב (למורת רוחו, שכן הוא לא ביקש זאת כלל). הכנסייה דימתה את עצמה ל"כנסיית הקטקומבות" ברמיזה לנוצרים הנרדפים ברומא.
בעוד קהילות רוסיות במדינות הבלקן והמזרח התיכון והמזרח הרחוק קיבלו את סמכות הסינוד של סרמסקי קרלובצי, הכנסייה האורתודוקסית של צפון אמריקה סירבה להכיר בו וייסדה כנסייה רוסית גולה מקבילה. המטרופוליט של פריז, שראה בעצמו מנהיג הגולים הרוסים במערב אירופה, הכיר בסינוד כסמכות רוחנית ומוסרית, אך לא מנהלית. ב-1931 ייסד את הארכיבישופות של הכנסיות האורתודוקסיות הרוסיות במערב אירופה, כגוף מקביל ומתחרה. הכנסייה הלבנה גינתה את הכנסייה האדומה כ"חסרת אלוהים" וזו, מצידה, ערערה על כל סמכות שביקשה הכנסייה הלבנה לקחת לעצמה. לאחר מותו של אנטוני באוגוסט 1936, נבחרה מועצה שמנתה 21 בישופים רוסים גולים ואנשי כמורה נוספים ובראשה הועמד המטרופוליט אנאסטאסי (לשעבר ראש הכנסייה הרוסית בירושלים). המועצה ציינה שני כיווני פעולה - מול המאמינים בברית המועצות ומול המאמינים בגולה. ב-1938 הכריזה גרמניה הנאצית שכל האוכלוסייה הרוסית תחת שליטתה תהיה כפופה לסרמסקי קרלובצי.
במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה

הכנסייה הלבנה צעדה יחד עם כוחות גרמניה הנאצית בשטחי הכיבוש שלה בברית המועצות ומזרח אירופה וכן זכתה לברכה לקימום פטריארכיית ברלין בהוראתו הישירה של אדולף היטלר. בשטחי הכיבוש הגרמני חודשו הכנסיות ונפתחו מחדש מנזרים. באוקטובר 1943 התכנס סינוד של הכנסייה הלבנה בווינה, בחסות השלטון הנאצי שקרא לכל המאמינים הרוסים להילחם נגד הקומוניזם. מנגד, גילתה הכנסייה האדומה פטריוטיות סובייטית וכהניה חברו לצבא האדום ולטובת המאבק בנאצים. עקב כך זכתה הכנסייה האדומה של מוסקבה בהוקרתו של יוסיף סטלין.
ב-8 בספטמבר 1944, ימים לפני שחרור בלגרד על ידי צבא השחרור העממי של יוגוסלביה, נמלטו הבישופים לוינה, לאחר מכן למינכן (באזור הכיבוש האמריקאי) ולבסוף, בנובמבר 1950 לארצות הברית.
לאחר המלחמה כוננה הכנסייה האדומה את מוסדותיה בארצות הגוש המזרחי שכלל גולים רוסים, בהן בעיקר יוגוסלביה, מזרח-גרמניה, בולגריה וסין העממית. הכנסייה הלבנה קראה למוסדות אלה "כנסיות סובייטיות המנוהלות על ידי השלטון והמשטרה החשאית".
ב-1981 הכריזה הכנסייה הגולה על הצאר ניקולאי השני, שנרצח על ידי הבולשביקים כמרטיר.
לאחר התפרקות ברית המועצות

הכנסייה הגולה הדגישה תמיד שהיא חלק בלתי נפרד מהכנסייה הרוסית ושמעמדה האוטוקפלי (עצמאי) הוא אילוץ זמני בלבד, כל עוד הכנסייה במוסקבה נתונה בציפורני השלטון הקומוניסטי. לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991 היה צורך לבחון מחדש גישה זו.
סלע המחלוקת העיקרי היה הדרישה של הכנסייה הגולה מכנסיית מוסקבה להכיר במשפחת רומנוב כבעלת זכות שלטונית ולגנות את רצח משפחת הצאר. בשנת 2000 התכנס סינוד הכנסייה הרוסית והחליט להפוך לקדושים את הצאר ומשפחתו. כן הביעה הכנסייה הגולה חשש מנטיית פטריארכיית מוסקבה לאקומניות (הבנה בין-כנסייתית, בעיקר עם הקתולים).
ב-2003 נפגש ולדימיר פוטין עם ראש הכנסייה הגולה, המטרופוליט לאורוס, בניו-יורק. במאי 2004 ביקר המטרופוליט לאורוס במוסקבה והשתתף במספר טקסים של הכנסייה המקומית, בהמשך נועדו בכירים משתי הכנסיות אלו עם אלו והחליטו לקיים ועדות דיאלוג לגישור על הפערים ביניהן. ב-21 ביוני 2005, הודיעו ראשי שתי הכנסיות על כך שהכנסייה הגולה תוכפף לכנסיית מוסקבה, אך תקבל מעמד אוטונומי, בדומה למעמדה של הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית באותה עת, בכל הקשור לנושאים של דת, חינוך ואמונה, כאשר הניהול הכספי והנכסים ינוהלו על ידי המרכז במוסקבה. ההחלטה אושררה שנה לאחר מכן במועצת הכנסייה הגולה. ב-17 במאי 2007, לאחר שנה של ניסוחים ומשא-ומתן, נחתם "הסכם האיחוד הקדוש" בין שתי הכנסיות בקתדרלת ישו המושיע במוסקבה.
הכנסייה הלבנה בארץ ישראל

הכנסייה הרוסית בארץ ישראל כללה מספר רב של נכסים (בראשם מגרש הרוסים בירושלים שכלל מבני אירוח, בית חולים, מנזר וכנסייה כמו גם כנסיות על הר הזיתים, בעין כרם, ביפו, בנצרת, בבית לחם ועוד). לאחר מלחמת העולם הראשונה נותרו נכסים אלה ויושביהם ללא מימון, עם קטיעת הקשר עם מוסקבה. הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, שראתה עצמה אחראית על הנצרות האורתודוקסית בארץ ישראל, ביקשה לממש נכסי כנסייה ובכללם גם שטחים שהשתייכו לכנסייה הרוסית (בהם בתים שהוקמו למטרות השכרה סמוך למגרש הרוסים). הכנסייה בארץ ישראל, כמו כל המוסדות הרוסיים במזרח התיכון, הכפיפה עצמה ישירות לסרמסקי קרלובצי. הקשר עם הכנסייה הרוסית הגולה היה חזק כל כך עד, שכפי שמציין גבריאל צפרוני, "הכנסייה היחידה בפזורה הרוסית שקיבלה, ללא-ערעור, את סמכותו של המטרופוליט אנטוני ... הייתה בירושלים". בראש הכנסייה ניצב הבישוף אנאסטאסי מקישינב, אשר מונה להחליף את אנטוני עם מותו. הכנסייה הרוסית מימשה חלק ניכר מנכסיה במגרש הרוסים ומכרה אותם לשלטונות המנדט הבריטי כמבני משטרה, ביטחון, משרדי ממשל ובית משפט. בעת מלחמת העולם השנייה הצליחה הכנסייה בירושלים לקיים קשר רופף עם מרכז הכנסייה באמצעות שליחים שנפגשו בקושטא הנייטרלית.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה התמרדו חלק מהמוסדות הכנסייתיים בארץ ישראל. ראשונות להתמרד היו נזירות מנזר גורני בעין-כרם, שקיבלו על עצמן את מרות הכנסייה של מוסקבה (ה"אדומה"). אחריהן עברו רוב מוסדות הכנסייה לכיוון ה"אדומים", פרט לכנסיות מזרח ירושלים (כנסיית מריה מגדלנה וכנסיית העלייה הרוסית על הר הזיתים וכנסיית אלכסנדר נבסקי בעיר העתיקה) ונאמני הכנסייה הגולה עברו לעבר הירדן.
שושביני חידוש הקשר בין הכנסייה הרוסית בירושלים לפטריארכיית מוסקבה, שהיו לה גם צדדים כלכליים ניכרים, עקב השכירות ששילמה ממשלת המנדט לכנסייה, היו פטרוס, נסיך יוון ודנמרק ורעייתו הרוסייה אירינה. השניים נמלטו לירושלים לאחר כיבוש יוון על ידי מדינות הציר וסייעו ברקימת הקשרים בין מוסקבה לירושלים. נציגי הכנסייה בירושלים שלחו נציגים להכתרת אלכסיי הראשון לפטריארך מוסקבה, ואלו התקבלו בחום רב. על אף ניסיונות להשיב את הכנסיות בארץ ישראל לידי הכנסייה הגולה, הרי שעם הקמת מדינת ישראל, הגיע לארץ בתיאום עם מוסקבה הארכימנדריט לאוניד על מנת לכהן כראשה והתומכים בכנסייה הלבנה, ששהו במגרש הרוסים, עברו לממלכת ירדן. הפילוג בין הכנסיות במדינת ישראל, שהשתייכו מאז 1948 לכנסייה האדומה, לכנסיות שהיו בשטחי ירדן והשתייכו לכנסייה הלבנה, נמשך גם לאחר מלחמת ששת הימים.
הערות שוליים

↑  צפרוני, עמ' 173
↑  צפרוני, עמ' 174
↑  צפרוני, עמ' 189
↑  =Russian Orthodox Church reunited: Why only now?
↑  80th Anniversary Of The Martyrdom Of Tsar Nicholas II And Family
↑  Act of canonical communion
↑  צפרוני, עמ' 180
↑  צפרוני, עמ' 188
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007443112905171  BnF: cb165220520 (data)  GND: 2093458-0  ISNI: 0000 0004 0484 8690  LCCN: n50068689  NKC: ko2005227612  SUDOC: 155563564  VIAF: 128512059   WorldCat (עם VIAF): 128512059 
פגישת מועצת הבישופים הגולים בבלגרד, 1935
מעמד חתימת הסכם האיחוד הקדוש במוסקבה. החותמים הם - משמאל - המטרופוליט לאורוס מהכנסייה הגולה ומימין אלכסיי השני, פטריארך מוסקבה ורוס כולה
כנסיית מריה מגדלנה על הר הזיתים, מן המאחזים הבולטים של הכנסייה הגולה בירושלים
עקילס הגר

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־1 ביתיניה ופונטוס, רומא העתיקה 
 פטירה:  המאה ה־2 
 תקופת הפעילות:  ? – המאה ה־2 
 השתייכות:  דור שלישי לתנאים
 רבותיו:  רבי עקיבא
 בני דורו:  רבי יהושע, רבי אליעזר
 
עקילס הגר היה גר צדק שהתגייר לפני מרד בר כוכבא, בתקופת התנאים. הוא מחבר תרגום עקילס של התנ"ך ליוונית, שחובר על דעת רבי יהושע ורבי אליעזר, והיה גם תלמידו של רבי עקיבא.
בעיית הזיהוי ההיסטורי

קיימים לפחות שני מקומות בדברי חז"ל, שבהם מידע שהובא לגבי אונקלוס הוא העתק מדויק של דברים שנאמרו אודות עקילס, ולפחות שני מקומות בהם קיימים שני נוסחים, אחד עם "עקילס" ואחד עם "אונקלוס". עובדות אלה, כמו גם הדמיון בשמות, הביאו לחילוקי דעות בקהילה הרבנית והמחקרית, האם מדובר בדמות אחת בעלת שני כינויים, או בשתי דמויות שונות.
ערך זה מתמקד בעובדות מדברי חז"ל והספרות המחקרית שמובאות אודות עקילס, ולא באלה המובאות לגבי אונקלוס.
שמו

הדעה המקובלת היא שהשם "עקילס" הוא תעתיק עברי של השם היווני Ακυλας (תעתיק מודרני: "אַקִילַס", אך נהגה גם כ"אַקוּלַס").
אף על פי ששם זה היה נפוץ ביוון בתקופה העתיקה, משמעותו היוונית אינה ברורה, אך התעתיק הלטיני של השם הוא: Aquila (אקווילה או אקילה), ופירושו "עיט". העובדה שהשם נכתב כך בלטינית, ולא הועתק ללטינית לפי הגייתו היוונית (Akylas) בניגוד למה שהיה ניתן לצפות, מעלה את הסברה שהשם היווני אינו אלא תעתיק יווני של השם בלטינית (השפה הרומית), שהיה השם המקורי (העיט הרומי היה בעל משמעות גדולה לאימפריה הרומית, והורם על נס בכל הלגיונות הרומיים). לכן אפשרי שעקילס, שמשפחתו הייתה קשורה לגדולי האימפריה הרומית, נקרא בשם רומי זה, שהיה נפוץ באימפריה הרומית, ושקיימת עדות היסטורית ברורה שהתעתיק היווני שלו אכן היה Ακυλας.
לפי דעה אחרת השם "עקילס" שאוב מהשורש "ק.ל.ס", מפני שבתלמוד הירושלמי נאמר עליו בעקבות תרגומו לתנ"ך שרבותיו "קילסו אותו", ולפי אותה סברה, מקור השם היווני הוא במילה היוונית καλος ("קַאלוֹס") שפירושה "טוב".
האפשרות ששמו המקורי היה אכילס (כ' רפויה, Ἀχιλλεύς, גיבור במיתולוגיה היוונית), נשללת בדרך כלל בשל התעתיק היווני של השם.
קשה להבין מדוע שמו הועתק לעברית עם האות ע', בעוד שביוונית האות ע' אינה קיימת כלל. אפשרות אחת היא, שהיה זה כדי ליצור דמיון בין שמו לשמו של רבו, רבי עקיבא. שד"ל, בנסיונותיו לחקור האם אונקלוס הוא עקילס, מעלה סברה כי השם היווני המקורי לא היה Ακυλας (אקילס/אקולס) כי אם Αγκυλος (אנקילוס/אנקולוס), שם שגם היה מקובל ביוון, שפירושו: "מעוקל", ולכן לדעתו שם זה תורגם לעברית כעקילס מהשורש הלשוני העברי הדומה: "ע.ק.ל.".
אפשרות אחרת לכתיבת ע' במקום א' היא להורות על כך שאין להבליעה (כפי שנעשה בשמות המתחילים ב-א'), אלא יש לבטאה. אך ייתכן שהאות ע' פשוט שימשה לצורך שינוי מינימלי בשם מגוייר שאינו רוצה לשנות את שמו לאחר ההתגיירות, כמקובל ביהדות.
מקורות הביוגרפיה

פרטיו הביוגרפיים של עקילס מתועדים על ידי שני מקורות עיקריים. המקור הראשון הוא דברי חז"ל המפוזרים במדרשים ובתלמודים, והוא המקור שהחוקרים מייחסים לו חשיבות גבוהה ביותר. במדרש תנחומא מופיע עקילס בן אחותו של אנדרינוס היה
תרגום עקילס הגר התורה לפני ר' אליעזר ור' יהושע וקלסוהו יפיפית מבני אדם ושואל המדרש מהלימוד 'מפורש זה תרגום' ומתרץ כי תרגום אחר היה ועזרא תרגמו כדאמרינן במגלה רבה ותרגום של ארץ ישראל שיש בו תוספת הגדות זה הוסיפו חזנין שלהן מחמתן ואמרו שמותר לאומרו בבית הכנסת מפני שפירוש הוא: ורואים מכאן שהוא חי בזמן שלטונו של אנדרינוס.
המקור השני הוא בדברי אפיפניוס מסלמיס, יהודי ארצישראלי מומר שחי במאה הרביעית, והפך לאחד מאבות הכנסייה הקנאים ביותר, שרדף כל זיקה ליהדות אצל הנוצרים באשמת "כפירה". אפיפניוס לחם נגד חסידי אוריגנס, אב-כנסייה קדום ומשכיל ממנו, ששיבח את תרגום עקילס ותיקן את "תרגום השבעים" לפיו. אפיפניוס מתייחס בספרו, "על מידות ומשקלות", לתרגומים היהודים של התנ"ך ליוונית שנעשו לאחר תרגום השבעים, ומביא שם גם קומץ פרטים ביוגרפיים על עקילס, אך דבריו בעניין זה אינם נחשבים למהימנים בעיני החוקרים, בעיקר בשל עדותו העצמית שלמד את כל מה שידע על מתנגדיו מ"סיפורים ששמע בנושא". לפיכך מתייחסים מלומדים משכילים לדברי אפיפניוס בכלל, ובעניין עקילס בפרט, בזלזול, בנימוק שהן מבוססות אך ורק על "שמועות מעורפלות". ככל הנראה השמועות הללו הן שביבי פרטים שהכיר אפיפניוס כתוצאה מהרקע היהודי שלו.
מוצאו

חז"ל אינם מזכירים את עיר מוצאו של עקילס. הפרט היחיד בנושא זה שמוזכר הוא שבתקופה לאחר התגיירותו, שלח עקילס תבואה מארץ ישראל לעבדיו ששכנו במקום בשם "פונשוס" (כך גרסת הדפוס הראשון של ספרא, ונציה ש"ה) או "פונטוס". (גרסאות נוספות: "פנדוס", "פונת'וס").
עד המאה ה-19 היו מקובלים בעניין זה דברי אפיפניוס, שעקילס היה יווני שחי בסינופ, עיר הבירה של פונטוס (פרובינציה יוונית בצפון טורקיה של ימינו), שם הדומה לשם שהובא בדברי חז"ל ("פונשוס"), אך במאה ה-19 החלו המשכילים לדחות את דברי אפיפניוס. ככל הנראה המקור לדברי אפיפניוס, אינו אלא השם שהובא בדברי חז"ל, והוא פירש אותו כראות עיניו. הסיבה העיקרית להטלת הספק היא, שלפי כל הדעות לעקילס היה קשר משפחתי קרוב עם הקיסר הרומי, דבר שמצביע על מוצא רומי של עקילס, ולא על מוצא יווני.
בסוף המאה ה-19 התקבלה יותר בקרב החוקרים סברה שהובאה במקומות רבים, ש"פונשוס" שחז"ל מדברים עליה היא "האי פונטוס", או "פונטה", אי רומי בים הטירני שנקרא בעבר Pontia ("פונטיה"), ולפי סברה זו סינופ שהביא אפיפניוס היא סינואסה (Sinuessa) שבאי. סברה זו הובאה בעקבות העובדה שהאי שימש, בין השאר, להגליית קרובי משפחה של קיסרים רומיים, ביניהם כאלה שגילו נטיות יהודיות או התגיירו, כגון פלאביה דומיטילה (אנ'), אשתו של פלביוס קלמנס (קרובו של הקיסר אספסיאנוס, שהתקרב מאוד ליהדות, או אפילו התגייר), והסברה מנסה לזהות את עקילס עם אדם זה, אם כי נראה שזיהוי זה מוטעה בעליל.
אפשרות אחרת היא שמדובר בעיר אפסוס (Ephesus) בטורקיה של ימינו, בירת פרובינציית 'אסיה' העתיקה, והעיר השנייה בחשיבותה לרומי באימפריה הרומית בתקופת עקילס, עיר שבה חיו נכבדים רומיים רבים. המרחק הלשוני בין השם "אפסוס" ביוונית לשם "פונשוס" בעברית אינו רחוק. בייחוד בהתחשב בנטייה הארצישראלית בתקופת התלמוד הירושלמי שלא לבטא א' בתחילת שמות; בעובדה שהאות "ש" לא קיימת ביוונית והופכת תמיד ל-"ס", ובעובדה המתועדת פעמים רבות שלשמות לועזיים נוספה האות "נ" בלי כל סיבה נראית לעין (כמו "אנדריאנוס" במקום "אדריאנוס").[דרוש מקור]
חייו

אפיפניוס טוען שעקילס בהיותו גוי היה עוסק בשיטות פגאניות, ולדעתו זה מה שמנע ממנו להתקרב לנצרות באותה העת. דברים אלה כנראה מבוססים חלקית על דברי חז"ל המובאים דווקא אודות אונקלוס, שהעלה באוב מספר דמויות, וביניהן ישו, שיעץ לו להתגייר, וסיפר לו שהוא נידון ב"צואה רותחת" על כך שלעג לדברי החכמים שבדורו.
משפחת עקילס הייתה אמידה ביותר, והיה לו עושר רב, עד שהתפאר במזונות המלכים שהיו באים על שולחנו, ובכמות העבדים שלו. עושרו נמשך אף לאחר התגיירותו.
לפי כל הדעות, עקילס היה קרוב משפחתו של הקיסר הרומי אדריאנוס. על פי דברי חז"ל הוא היה בן אחותו של הקיסר. ההיסטוריונים מאשרים כי לאדריאנוס הייתה אחות אחת, אך לפי דבריהם לא היה לה בן זכר. לכן ייתכן שחז"ל השתמשו במושג "בן אחותו" לצורך הגדרת קשר משפחתי רחב יותר. לפי אפיפניוס הקשר המשפחתי של עקילס עם אדריאנוס היה באמצעות נישואין בין משפחותיהם.
אפיפניוס כותב עוד, כי עקילס נשלח בשנת 129 לספירה בהוראת אדריאנוס הקיסר אל ירושלים, בתפקיד רשמי, לפקח על בניית העיר האלילית "איליה קפיטולינה" על חורבות ירושלים כקולוניה רומית, והקמת מקדש אלילי על חורבות בית המקדש. במהלך אותה השליחות, לפי אפיפניוס, התוודע עקילס מקרוב ליהדות, ולאחר מכן התגייר.
זיהוי אפשרי

העובדה שעקילס נשלח בעניין של בנייה, בצירוף האפשרות שמקורו היה בעיר אפסוס, ובצירוף שמו בלטינית (Aquila, אקווילה), מעלה סברה שעקילס הוא למעשה טיבריוס יוליוס אקווילה (Tiberius Julius Aquila), קונסול רומי משכיל, שהיה בנו של טיבריוס יוליוס קלסוס פולמנוס (Tiberius Julius Celsus Polemeanus), המושל הרומי של פרובינציית אסיה.
"אקווילה", כאמור הוא השם הלטיני של עקילס, והוא גם השם הפרטי של אותו קונסול רומי, שחי באפסוס, והתחיל שם בעבודות בנייה של ספרייה ענקית להנצחת אביו (ספריית קלסוס (אנ') באפסוס, ששוחזרה לאחרונה בטורקיה). העבודה שהתחיל בשנת 115 הופסקה באמצעה (מסיבות בלתי ברורות), ונסתיימה רק בשנת 135, אך לא על ידיו, כי אם על ידי "יורשיו". תקופת הזמן החופפת לתקופת עקילס, העובדה ששניהם עסקו בענייני בנייה, השם הזהה, והעובדה שהשם הועתק ליוונית בכתובת על לוח בספרייה כ-"Ακυλας", בדיוק כמו עקילס, מעלים את הסברה שמדובר באותו אדם. כמו כן, אם עקילס היה קרוב משפחה של הקיסר אדריאנוס, סביר להניח שהיה לפחות במדרגת קונסול רומי.
אין מספיק פרטים ביוגרפיים ידועים לא על עקילס ולא על אקווילה כדי לאשש יותר או להפריך סברה זו.
תרגום המקרא ליוונית

בתקופת עקילס כבר היה קיים תרגום השבעים של התנ"ך ליוונית מספר מאות שנים, אלא שבעקבות אי דיוקים רבים, תרגום חופשי מדי, וטעויות שנפלו בו ובהעתקותיו, בתקופת המשנה ובמיוחד בזמן עליית הנצרות חששו חז"ל משימוש של הנצרות בתרגום השבעים כדי לשתול אמונות מינות בתוך המדרשים, ולכן נוצר הצורך בתרגום מחודש שיהיה מדויק יותר של התנ"ך ושיעשה בפיקוח גדולי התנאים.
לפי אפיפניוס, עקילס היה מתורגמן ליוונית, עוד לפני שהתגייר. בעזרת רבותיו, הוא חיבר תרגום חדש לחלוטין של התנ"ך, מילולי ביותר, אפילו על חשבון תוצאה "צורמת" ביוונית. התרגום זכה להכרה ולשבחים מאת גדולי התנאים, והפך לתרגום הראשי בידי היהודים בארצות ההלניסטיות, בעוד שהנוצרים דחו אותו והמשיכו להשתמש בתרגום השבעים.
למרות ההערכה הרבה של התנאים לתרגום זה, אין לו כמעט זכר בספרות הרבנית, בעיקר משום שמאז הכיבוש המוסלמי במזרח התיכון, תפס את מקום התרגום היווני - התרגום הארמי, וכן התפסיר של רס"ג לערבית.
בתרגומו, מתרחק עקילס מהגשמה, ומקפיד לתרגם כל מילה עברית, אפילו אם אין לה מקבילה ביוונית, כגון המילה "אֶת".
מתרגום זה נותרו שרידים בודדים, בעיקר משרידי ההקספלה של אוריגנס (שבמקור כללה את כל התרגום), אך גם מציטוטים מפוזרים בדברי חז"ל, ומקטעים קצרים שנתגלו בסוף המאה ה-19 בגניזה הקהירית ובמילאנו.
דוגמה מתוך שרידי התרגום: את המילים "תוהו ובוהו" מתרגם עקילס " κενωμα και ουθεν", מושגים ידועים ביוונית שמשמעותם: "רִיק (ואקום) ואַיִן".
בתלמוד הירושלמי מסכת יומא (פרק ג הלכה ח) נאמר שעקילס תרגם את מילת 'נברשתא' שבספר דניאל (פרק ה פסוק ה) ל'למפרס', כלומר עקילס תרגם מארמית שבדניאל ליוונית.
ככל הנראה השפיע תרגום עקילס גם על חלק מהתרגומים הארמיים לתנ"ך, אך שאלת מידת ההשפעה, ושאלת התרגומים המושפעים, שנויה במחלוקת.
ראו גם

תרגום השבעים
הקספלה
אונקלוס ותרגום אונקלוס
תרגומי התנ"ך
לקריאה נוספת

A. E. Silverstone, Aquila and Onkelos, Manchester University 1931
Swete, An Introduction to the Old Testament in Greek
Jewish Encyclopedia, Aquila
אנציקלופדיה אוצר ישראל, הערך: "עקילס"
רבי עזריה מן האדומים (דה רוסי), "מאור עיניים", אמרי בינה, מאמר ד, פרק מה
מנחם בן-ששון

| --- | --- |

מנחם בן-ששון, 2007
 לידה:  7 ביולי 1951 (בן 73) ג' בתמוז ה'תשי"א ירושלים, ישראל
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  מלגת רוטשילד (1983) 
 תרומות עיקריות
 תולדות עם ישראל בארצות האסלאם בימי הביניים
 
מנחם בן-ששון (נולד בירושלים ב-7 ביולי 1951) הוא פרופסור אמריטוס להיסטוריה של עם ישראל, נגיד האוניברסיטה העברית בירושלים
ובעבר הנשיא והרקטור שלה. כיהן כחבר הכנסת ויושב ראש ועדת חוקה, חוק ומשפט בכנסת ה-17, מטעם סיעת קדימה. במהלך כהונתו בכנסת עמד בראש ועדת חקירה פרלמנטרית לבדיקת סוגיית האזנות הסתר בישראל, שהוקמה בעקבות האזנות הסתר בתיק רמון.
ביוגרפיה

בן ששון נולד בירושלים לשרה ולפרופ' יונה בן ששון (דרצ'ינסקי), שעלה מוולוז'ין והיה מרצה לפילוסופיה יהודית, ומנהל המחלקה לתרבות תורנית במשרד החינוך. אמו של אביו יונה, פריידל (שעל שמה המעוברת קבעו הוא ואחיו חיים הלל את שם משפחתם בישראל), הייתה בתו של רבי חיים הלל פריד, משנה ראש ישיבת וולוז'ין ומצאצאי ראשיה, ואביו של יונה היה הרב שמואל אביגדור הלוי דרצ'ינסקי, ר"מ בישיבת וולוז'ין בליטא. התגורר בשכונת קריית משה, בדירה שאותה חלקה משפחתו עם נחמה ליבוביץ. למד בילדותו בבית הספר דוגמה, ובישיבת בני עקיבא נתיב מאיר. שירת בצה"ל בגרעין נח"ל לקיבוץ עין צורים, ובחיל התותחנים כשליש בגדוד איכון. שימש כמדריך, מורה ומחנך בחברת הנוער בקיבוץ עין צורים, בפנימיות האגודה לקידום החינוך העל יסודי בירושלים, בתיכון הימלפרב, ובמכללת ליפשיץ. למד באוניברסיטה העברית והתמנה לפרופסור חבר. בשנת 1983 זכה במלגת רוטשילד לחוקרים צעירים מצטיינים.
עיקר מחקריו מוקדשים לתולדות עם ישראל בארצות האסלאם בימי הביניים.
בשנים 1997–2001 כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 2004–2006 עמד בראש מכון בן-צבי.
נשיא האיגוד העולמי למדעי היהדות, ראש הוועדה הפדגוגית ביד ושם וחבר המועצה המנהלת שם.
כיהן כחבר הכנסת ה-17 מטעם מפלגת קדימה, אך לקראת הבחירות לכנסת ה-18 שובץ במקום בלתי ריאלי ברשימת המפלגה ופרש מהרשימה.
כיהן כנשיא האוניברסיטה העברית בירושלים בין השנים 2009–2017.
ב-25 בנובמבר 2012 נבחר ליו"ר ועד ראשי האוניברסיטאות (ור"ה).
מונה לנגיד האוניברסיטה העברית בשנת 2017.
חיים אישיים

מנחם בן-ששון נשוי לד"ר עדה בן-ששון, בתו של השר ד"ר יוסף בורג, ואחותו של יו"ר הכנסת לשעבר אברהם בורג, ואב לשלושה. פרופ' יאיר פורסטנברג הוא חתנו. הוא אחיו של פרופ' מולי בן ששון ואחיינו של פרופסור חיים הלל בן-ששון. הוא מתגורר בירושלים.
מספריו

הקשרים בין בני המגרב לארץ-ישראל במאות ט–יא: מקורות לתרגיל, ירושלים: האוניברסיטה העברית, הפקולטה למדעי הרוח, החוג להיסטוריה של עם ישראל, תשמ"א 1981
אמצעי קיום ופעילות כלכלית של יהודי המגרב במאות ט–יא: מקורות לתרגיל, ירושלים: האוניברסיטה העברית, הפקולטה למדעי הרוח, החוג להיסטוריה של עם ישראל, תשמ"ג 1983
חברה והנהגה בקהילות-ישראל באפריקה-הצפונית בימי הביניים: קירואן 800–1057, ירושלים, תשמ"ג 1983
Yaron Tzur, Jews in an era of transition, Israel: Everyman's University, 1984 (written in collaboration with Menahem Ben-Sasson)
הקהילה היהודית בימי הביניים: ספר-לימוד בהתאם לתוכנית הלימודים בחטיבה העליונה בחינוך הממלכתי והממלכתי דתי, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשמ"ח 1987 (עם אברהם גרוסמן)
יהודי סיציליה 825–1068: תעודות ומקורות, ירושלים: הוצאת בן-צבי, תשנ"א 1991
צמיחת הקהילה היהודית בארצות האסלאם – קירואן: 800–1057, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשנ"ו 1996 (מהדורה שנייה תשנ"ז 1997)
Juifs de Fès, recueil de textes de Ménahem Ben-Sasson [et al.]; textes choisis par Joseph Cohen, Côte-St-Luc Québec: Éditions Élysée, 2004 (יהודי פאס: טקסטים נבחרים של מנחם בן-ששון; הטקסטים נבחרו על ידי יוסף כהן)
עריכה

שלמה דב גויטיין, התימנים: היסטוריה • סדרי חברה • חיי רוח: מבחר מחקרים, ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשמ"ג 1983
תרבות וחברה בתולדות ישראל בימי-הביניים: קובץ מאמרים לזכרו של חיים הלל בן-ששון, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשמ"ט 1989 (עם ראובן בונפיל ויוסף הקר)
דת וכלכלה – יחסי גומלין: קובץ מאמרים, שי ליעקב כ"ץ במלאת לו תשעים שנה, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ה 1995
מחקרים במשפחת הרבנים די בוטון, ירושלים: משגב ירושלים, תשנ"ח 1998 (עם זאב הרוי, ירון בן נאה, צבי זוהר)
האחר: בין אדם לעצמו ולזולתו, תל אביב: משכל, תשס"א 2001 (עם חיים דויטש)
הקנון הסמוי מן העין: חקרי קנון וגניזה, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י. ל. מאגנס, תשע"א 2010 (עם ירחמיאל ברודי, עמיה ליבליך, דנה שלו) (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2  חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בחר היום בפרופ' מנחם בן-ששון לנשיא האוניברסיטה, אתר האוניברסיטה העברית
↑  השם היידי "פריידל" פירושו "שמחה".
↑  סטלה קורין ליבר, ‏כך המציאה האוניברסיטה העברית ג'וב לנשיא הפורש, באתר גלובס, 19 ביוני 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258567405171  BnF: cb137519445 (data)  GND: 1033463205  ISNI: 0000 0000 6653 9595  LCCN: n83300370  NTA: 161627676  SUDOC: 067002722  VIAF: 24782400   WorldCat (עם VIAF): 24782400
מפית

מפיות בד בקיפול מתוחכם ובהתאמה לצבעי המפות, הנרות, הוילונות ושאר פרטי העיצוב, במסעדה במינכן
אוסף מפיות נייר משנות ה-80 ב"מוזיאון שנות ה-80" בזאגרב
אגס על מפית נייר
מפית היא ריבוע קטן עשוי נייר, שנועד לנקות פירורים או נוזלים מאזור הפה בזמן האכילה. יש המניחים את המפית על ברכיהם בשעת הארוחה, על מנת לשמור על ניקיון הבגדים.
המילה "מפית" היא צורת הקטנה של "מפה" – יריעה מבד, מנייר או מפלסטיק נוקשה שנקראה פעם 'שעוונית' גדולה שנועדה לשמור על ניקיון השולחן וקישוטו.
את המילה יצר איתמר בן-אב"י.
לרוב המפית מקופלת ומונחת משמאל לצלחת, מעבר למזלג החיצוני. במסעדות יוקרה המפית יכולה להיות מקופלת בצורות מתוחכמות ולהיות מוצגת על הצלחת הריקה.
מפית בד היא לבנה או בצבע אחיד אחר. בעיצוב השולחן לארוחה חגיגית מקובל להתאים את צבעי המפיות לצבע המופיע בכלי האוכל או באביזרי קישוט (כגון פמוטות, אגרטלים וכדומה).
מפיות נייר קיימות במגוון דוגמאות, החל מצבע אחיד וכלה בהדפסי פרחים, דמויות, הדפסים גאומטריים ועוד. בשל שפע הדוגמאות העצום יש האוספים מפיות כתחביב. מפיות נייר משמשות גם ליצירות אומנות שימושית, על ידי גזירת הדפסים מהמפית והדבקתם באמצעות דבק מיוחד על זכוכית, עץ וחומרים אחרים בתהליך שנקרא דקופאז'.
סוג מיוחד של מפיות הן מגבונים - מפית לחה חד-פעמית, מנייר או נייר ארוג דמוי בד, ספוגה בחומר ניקוי. קיימים מגבונים הספוגים בחומרים שונים למטרות שונות - לניקוי תינוקות, להסרת איפור, לניקוי ביתי ועוד.
יש הגוזרים ממפות ישנות מפיות שונות. ויש התופרים מפות משלל מפיות.
ראו גם

ממחטה
ממחטת נייר
הערות שוליים

↑  איתמר בן-אב"י, החצוף הארצישראלי, עמ' 46.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb160230542 (data)  NKC: ph333387
פרידריך מישר

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1844 בזל, שווייץ 
 פטירה:  26 באוגוסט 1895 (בגיל 51) דאבוס, שווייץ 
 שם לידה:  Johannes Friedrich Miescher 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גטינגן 
 מוסדות:  אוניברסיטת טיבינגן  אוניברסיטת בזל 
 
יוהנס פרידריך מישר (בגרמנית: Johannes Friedrich Miescher;‏ 13 באוגוסט 1844, בזל – 26 באוגוסט 1895, דאבוס) היה רופא, פיזיולוג וביולוג שווייצרי, פרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת בזל. ב-1869, בעודו עובד במעבדות פליקס הופה-זיילר באוניברסיטת טיבינגן, בודד מישר חומרים עתירי זרחה מתאי דם לבנים, אשר מזוהים היום כחומצת גרעין. גילוי זה סלל את הדרך לזיהוי ה-DNA כגורם אשר אחראי על התורשה. הגילוי פורסם לראשונה ב-1871, ובתחילה לא התבררה מידת חשיבותו. אלברכט קוסל היה זה שהתחיל לחקור את המבנה שלו.
גם אביו (פרידריך מישר-היס) וגם דודו (וילהלם היס) היו פרופסורים לאנטומיה באוניברסיטת בזל. כנער הוא סבל מליקויי שמיעה בשל תוצאות לוואי של מחלת הטיפוס. מישר למד רפואה באוניברסיטת בזל וב-1865 עבד עם הכימאי אדולף שטקר באוניברסיטת גטינגן. הוא הפסיק את לימודיו בשל התקפה נוספת של מחלת הטיפוס, אך סיים את בית הספר לרפואה ב-1868.
פרידריך מישר נפטר בשנת 1895 כתוצאה ממחלת השחפת.
הערות שוליים

↑  פרידריך מישר, באתר אוניברסיטת טיבינגן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118733842  HDS: 014551  ISNI: 0000 0000 5534 1735  LCCN: n85288893  NKC: nlk20010098887  NTA: 164257055  RERO: 02-A016298364  SUDOC: 088841863  VIAF: 30989267   WorldCat (עם VIAF): 30989267 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.