קיילב סטרונג
ביוגרפיה > קדנציה שנייה ומלחמת 1812

ב-1812 שוכנע סטרונג על ידי המנהיגים הפדרליסטים של מסצ'וסטס לצאת מהפנסיה כדי לרוץ שוב לבחירות על משרת המושל. מלחמה עם בריטניה הייתה קרובה, והפדרליסטים חיפשו מועמד חזק להתנגד לאלברידג' גרי, שניצח מול כריסטופר גור בשתי הבחירות הקודמות. גרי, שהיה מתון במקורו, נעשה יותר ויותר מפלגתי במהלך כהונתו, והפדרליסטים ראו בהצלחתו הקודמת של סטרונג בתפקיד ובהתנהגות הצנועה יחסית נכסים. ניצחונו של סטרונג בבחירות, שבהן גם הפדרליסטים החזירו לעצמם את השליטה בבית המחוקקים, יוחס למספר גורמים: הפדרליסטים ניצלו את המפלגתיות של חלוקה מחדש של המדינה לאחרונה, שהביאה להטבעת המונח "גרימנדר", והיה סנטימנט אנטי-מלחמתי חזק במדינה. סטרונג נבחר מחדש בפער גדול בשנות המלחמה שלאחר מכן.
סטרונג נקט עמדה עקרונית נגד מלחמת 1812, ובדרך כלל סירב לסייע למאמצי הממשל הפדרלי לטובת המלחמה. סטרונג היה חלק ממקהלה של פדרליסטים של מסצ'וסטס (ובאופן רחב יותר בניו אינגלנד) שהתלוננו שב"מלחמתו של מר מדיסון" הממשלה הפדרלית רומסת את זכויות המדינה והפרט. הוא דבק בדעה שלא ניתן לדרוש ממיליציות ממלכתיות לשרת תחת פיקוד הצבא הסדיר. כאשר הבקשות הראשונות מסוג זה הוגשו על ידי גנרל צבא ארצות הברית הנרי דירבורן, סטרונג סירב ונתמך על ידי מועצת המושל וכן בית המשפט העליון. הוא טען שאין צורך להזעיק את המיליציה מכיוון שהפלישה לא קרובה. בשל עמדתו נגד פיקוד הצבא הסדיר, נמנעה מהמדינה משלוח נשק שהופנה במקום זאת לאזורי גבול ולזירות המלחמה. סטרונג גם לא נקט בפעולות מיוחדות כדי למנוע הברחות נרחבות לאורך גבולות המדינה עם המחוזות הבריטיים השכנים.
התנגדותו של סטרונג לשליטת הצבא הסדיר הייתה בעלת ניואנסים יותר מזו של מושל קונטיקט השכן, ג'ון קוטון סמית', שהבטיח שהמיליציה שלו תמיד תישאר תחת פיקוד המדינה. סטרונג היה מודאג יותר מכך שהמיליציה הממלכתית לא תשמש אלא בהגנה על גבולות המדינה, והוא התפשר בנושא הפיקוד. ב-1812, זמן לא רב לאחר שסירב לבקשתו של הגנרל דירבורן, הוא אישר את שיגורן של פלוגות מיליציה למחוז המזרחי של המדינה (כיום מיין) בפיקודו של צבא ארצות הברית.
כשהמצור הימי הבריטי התהדק ואיים על קהילות החוף של המדינה בתחילת 1814, סטרונג הסמיך את הבריגדיר גנרל תומאס ה. קושינג לפקד על כוחות המיליציה בהגנות של נמל בוסטון, בכפוף למגבלות סבירות. קושינג הועבר לקונטיקט, והגנרל דירבורן פיקד שוב על כוחות הצבא הסדיר במסצ'וסטס. דירבורן פירש את ההסכם שסטרונג עשה עם קושינג להגיש מועמדות בכל מדינה והחל לארגן מחדש פלוגות מיליציה כדי להתאים לשיטות הצבא הרגילות. זה הוליד רצון רע בקרב המיליציה, וסטרונג סירב להעמיד יחידות נוספות בפיקודו של דירבורן.
ההגנה על מיין, לעומת זאת, התבררה כבעייתית. עוזרו של סטרונג, ויליאם ה. סאמנר ניהל משא ומתן על הסכם עם פיקוד הצבא להגנה על פורטלנד, אך למרבה האירוניה המיליציה המחוזית הרפובליקנית התנגדה, תחילה לרעיון לשרת תחת כל הנהגת צבא סדיר, ולאחר מכן לשרת תחת צבא נמוך יחסית. קצין מדורג (לוטננט קולונל) שקיבל את הפיקוד על פורטלנד לאחר חתימת ההסכם. מספר יחידות של מיליציה מקומית סירבו לבצע את תפקידיהן. אחת ההשלכות של המחלוקת הייתה שרוב המיליציות במדינה נשארו בשליטת המדינה ולכן שולמו מקופת המדינה בעלות של כ-200,000 דולר לחודש. זה הלחיץ עוד יותר את כלכלת המדינה, שכבר סבלה בגלל המצור הבריטי.
לאחר ההשתלטות הבריטית על קסטין בספטמבר 1814, קרא סטרונג את בית המחוקקים לכנס בתחילת אוקטובר כדי להגיב לכיבוש. בהתחשב בכך שהממשלה הפדרלית לא הייתה מוכנה לממן מיליציות שאינן בשליטתה, בית המחוקקים אישר לסטרונג ללוות כסף כדי לממן הרחבה גדולה של המיליציה, אך רוב הכספים שנרכשו הושקעו בשיפור ההגנה של בוסטון. תוצאה נוספת של המושב המיוחד הייתה קריאה לפגישה של מדינות המתנגדות למלחמה, שזכתה לכינוי אמנת הרטפורד. בערך בזמן הכינוס, שהתקיים בהרטפורד, קונטיקט, החל מדצמבר 1814, כתב סטרונג בחשאי ללוטננט-מושל נובה סקוטיה סר ג'ון קופ שרברוק, ובעצם הציע שלום נפרד בתמורה להחזרת השטח שנתפס. הוא גם סירב לאשר מימון זמני של מסצ'וסטס למשלחת בהובלה פדרלית לכיבוש מחדש של קסטין, מה שהוביל לקריאות זעם נוספות מצד הרפובליקנים של מיין. הסכם גנט סיים את המלחמה לפני שהמשא ומתן עם נובה סקוטיה התקדם. מדיניותו של סטרונג במהלך המלחמה מיוחסת כאחת הסיבות לשאיפה של מיין להקמת מדינה, שהגיעה לסיומה המוצלח ב-1820.
ב-1816, עם סיום המלחמה, החליט סטרונג שוב לפרוש מהפוליטיקה. סטרונג מת בנורת'המפטון ב-7 בנובמבר 1819, ונקבר בבית הקברות ברחוב ברידג'.