דוד פרישמן
הערכת פועלו

״פרישמן היה איש ספרות אחד ומיוחד שבדורו ובכמה דורות; איש, שמנערותו ועד זקנותו, חי בעולם השירה והגה יומם ולילה בדברי שירה וספרות; תמיד יודע לנפץ את אלילי ההמון, ולבכר דברים שיש בהם ערך אמיתי לדורי דורות; זה המשורר והמתרגם והעורך והמבקר רב-הפעלים שמעשיו רבו מחכמתו, שנתן לדורו את "הדור" ואת "התקופה" ועשה מ"שטיבל" שטיבל!״
כתב נחום סוקולוב: "מוטל היה על פרישמן לכתוב ולתרגם בכל המקצועות, לכתוב בעיתונים, ולערוך במשך זמן ידוע את שבועון-המופת שלו 'הדור'. ארבעים שנות עבודה, שהלכה הלוך וגדול משנה לשנה! פתח בטיול, וסיים בעבודת-פרך; התחיל דרך חירות, כמתעסק בעלמא, וכלה בקבלנות ספרותית, שצריך היה להספיק לזמנים קצובים בחיובים ובתנאים קצובים, שניים חיבור ואחד תרגום - בית חרושת כהלכה!... כל עבודתו של זה, כל עיקרו של זה היו הופעה רוחנית רבת-הצבעים, הרכבה נפלאה של כישרונות מצוינים, מעיין נובע של עידון וצחות ויופי וחן".
כתב ר' בנימין: "הוא היה מורה דרך לא רק לאחרים, כי-אם גם לעצמו; הוא למד וגם לימד; הוא חשף בלי-חשך את מכמני נפשו וערג גם על אפיקי הדורות; הוא, היחיד, ניזון גם מסגנון הרבים, מיגיעת חבריו מוארי הכשרון. בהינשא הגלים וירומו גם מפרשי סירתו, נעימה ההכרה, כי הוא הלך באיזו מידה מן-הצד, אף מנגד. הוא היה ראשית לכל משורש בזמנו, בחוגו, בבית-אבא, בטל-ילדות מיוחד, באווירה מיוחדת של מקומו ואורח-חייו. וזוהי ממידת גדולתו, שלא שרש את שורשיו, שלא התנכר, שלא התחפש בבגדי-צבעונין של אחרים, שלא ביטא רגשות הזולת, אלא ביטא, יצר וגילם את עצמו. שהרי גם זה מטיבו של האדם הגדול, מעצם מהותו, שהוא גם היוצר וגם היצור, הוא הקובע וקולע אל המטרה והוא הוא גם עצם המטרה."
דוד פרישמן השתדל להעלות את רמת הספרות העברית לרמה אירופית, אומר אלי אשד, והביקורות שלו היו חשובות מאוד ליישום המטרה. הוא זה שבזכותו כתב העת "התקופה" היה ברמה גבוהה מאוד. הוא זה שהביא את האגדות לספרות העברית, ותרגם אותם לילדים, ועל אף שהיה מוערך על ידי אנשי דורו, נותר מבודד. הן מחמת התנגדותו הגלויה והבוטה לאידאולוגיה הציונית והן מחמת לשונו הפוגענית בביקורות. אברהם קריב תיאר את לשונו החריפה של פרישמן "איש לפניו בסופרי ישראל לא משח את חיציו ברעל אשר כזה, איש לא הרחיק קלוע ממנו עד להר סיני …שמיים בקשו רחמים על משה ותורתו מפני חמת עטו הבלטריסטי של דוד פרישמן."
רבים היו המריבות והכעסים שניהלו כנגדו הסופרים, אותם ביקר ללא משוא פנים, בישירות ובבוטות, אך רובם הכירו בכשרונותיו. אפילו ביאליק, שהיה אחד מ"קורבנותיו", כתב עליו במכתב לזלמן שניאור: "אוהב אני את פרישמן ומכבדו כבוד גדול, אותו, את המקלל, המחרף והמנאץ, עם הרעל שבשפתיו ועם אלוהיו שבלבו".
כתב גרשום שופמן: "שבילו הספרותי התפתל לכאורה דרך חתחתים של קנאה, תחרות ורוע-עין, אבל באמת לא היה הדבר כן. רק דברים, שהאמין לראות בהם זיוף ותעתועים, העבירוהו על דעתו. דברים שראה בהם איזו פגיעה בכל היקר לו, היקר לו כבבת-עינו. כי בה בשעה ידע האיש גם להעריץ, להתפעל ולהתלהב. לפני הוודאי הרכין ראש בלי כל עקיפים, זכרו את יחסו אל מנדלי! לצעירים לא ידע חיבה יתירה, אבל כל מה שיצא מפיו ומעטו עורר את החשק לכתיבה. וכן טיפח פרישמן, אולי מבלי שהתכוון לכך, את ספרותנו החדשה".
כתב יעקב פיכמן: "עם כל כרכורי-החן שביצירתו, גם עם קורטוב המניירה הפוגם לפעמים, היה תמיד סופר טבעי, אשר דיבר אל העם, אשר קולו נשמע מקרוב, קול הידיד הסובל עמו והנושא עמו. רק הרחוקים לא הקשיבו אל הקול המרווה דמע, לא ראו את היד השלוחה. הוא האמין עוד, שבכוח של יופי זך, של שירה נעלה לחנך את העם, להכשיר את הלבבות. על-כן הטיף לאמנות ולשירת-עם. על-כן האמין בספרות אמונה תמה כל-כך. בימינו אין איש מאמין עוד בכמו-אלה. והמאמינים מתביישים להגיד זאת. הוא לא התבייש. היו לו ערכים מעטים, אך הוא לא כפר בהם מעולם, לא החליפם באחרים מעולם".