stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון פרנץ', הוויקונט הראשון מאיפר
מלחמת העולם הראשונה

לאחר פרוץ המלחמה היה פרנץ' מועמד טבעי לפיקוד על חיל המשלוח הבריטי לאירופה. הוא חלק על דעתם של שר המלחמה קיצ'נר וגנרל דאגלס הייג וטען כי יש להציב את חיל המשלוח בבלגיה, ולא בצפון צרפת, אך דעתו לא נתקבלה. בעקבות תחילת המתקפה הגרמנית והתבוסה המהירה של הצבא הבלגי, נתקף פרנץ' זהירות והיסוס, בניגוד לנוהגו עד אז. הוא היסס להכניס את חיל המשלוח שבפיקודו לקרב ונתן תשובות שונות ביחס למועד בו הדבר ייעשה, דבר שהביא לחיכוכים קשים עם מפקדי הכוחות הצרפתיים שבשכנות לו.
המגע הראשון שלו עם הגרמנים בקרב מונס ב-23 באוגוסט אילץ את חיל המשלוח בפיקודו לסגת לבל יכותר על ידי הגרמנים. פרנץ' נתן אז פקודות בהולות לסגת במהירות ולנטוש ציוד מאחור, אך גנרל הוראס סמית'-דוריאן, מפקד הקורפוס הבריטי השני שהיה כפוף לפרנץ', התעלם מהפקודות וניהל ב-26 באוגוסט את קרב לה קאטו, שייצב את המצב ואפשר ליחידות הבריטיות לנהל נסיגה מסודרת.
פרנץ', שנצטווה על ידי קיצ'נר לשתף פעולה עם הצבא הצרפתי, הוסיף לפקוד על נסיגה ללא התחשבות במצבן של היחידות הצרפתיות שבאגפיו, וזאת במטרה להציל מהשמדה את הכוח הבריטי שבפיקודו. מפקד הצבא הצרפתי, גנרל ז'וזף ז'ופר, התמודד בטאקט עם התנהגותו של פרנץ', הגם שבאותה עת ממש הדיח עשרות מן המפקדים הבכירים בצבאו שלו. גם שר המלחמה קיצ'נר נחלץ לעזרה וערך ביקור חירום אצל פרנץ' בצרפת ב-2 בספטמבר. אף על פי שפרנץ' התרעם על התנהגותו של קיצ'נר כלפיו, הובטחה בעקבות זאת תמיכת חיל המשלוח הבריטי והשתתפותו בקרב הראשון על המארן, שהוביל לבלימת ההתקדמות הגרמנית בצרפת.
פרנץ' הוסיף לפקד על חיל המשלוח בצרפת עם תחילת מלחמת החפירות שם, ובעת המרוץ אל הים ניהל את הלחימה סביב העיר איפר שבבלגיה בסתיו 1914. הוא ביקש כי צבא המתנדבים שהחל קיצ'נר להקים בבריטניה יישלח לחזית המערבית, לא במסגרת דיוויזיות חדשות אלא כגדודי תגבור ליחידות הבריטיות הקיימות. הוא הרע עוד יותר את יחסיו עם קיצ'נר כאשר עקף אותו ופנה ישירות לראש הממשלה, הרברט אסקווית', לשווא. לאחר כישלונות צבאיים בחזית המערבית באביב 1915 ניסה פרנץ' להאשים את קיצ'נר במחסור ששרר אז בתחמושת ארטילרית, ופעולה זו הרחיקה מפרנץ' רבים מתומכיו. לאחר הכישלון בקרב לוס בסתיו 1915 הועבר פרנץ' מתפקידו כמפקד חיל המשלוח הבריטי באירופה, ובדצמבר 1915 בא תחתיו גנרל דאגלס הייג.
פרנץ' שב לבריטניה ומונה למפקד כוחות המולדת. בתפקידו זה פיקד על דיכוי מרידת חג הפסחא באירלנד באפריל 1916. באותה שנה הוענק לו התואר הוויקאונט מאיפר ומהאגם הגבוה במחוז רוסקומון (High Lake in the County of Roscommon).
פרנץ' היה נמוך קומה, חם מזג, נלהב ובומבסטי ורודף נשים. הוא היה אהוד על אנשיו בחזית המערבית באופן שגנרל הייג לא זכה לו מעולם. הדעות חלוקות אודות יכולתו הצבאית. רבים דיברו בשבחו ורבים בגנותו. היו שראו בו אדם אמיץ, ששמר על קור רוחו ולא נרתע מהתמודדות עם אתגרים. אחרים ראו בו אדם בור, יהיר ונקמני.[דרוש מקור]
לאחר המלחמה

במאי 1918 מונה פרנץ' ללורד לוטננט של אירלנד ולמפקד הכוחות הבריטיים בה. בתפקידו זה חיזק את המשטרה המקומית, ניסה להנהיג בארץ משטר צבאי ושאף להרוס את שין פיין. בדצמבר 1919 ניצל מניסיון התנקשות בחייו, כאשר השיירה שבה נסע הותקפה על ידי אנשי הצבא האירי הרפובליקני.
באפריל 1921 פרש פרנץ' מתפקידו באירלנד ומן השירות הצבאי. הוא היה לנשיא ליגת איפר, ארגון ותיקי מלחמה ששירתו במבלט איפר שבבלגיה. הוא סבל ממחלת הסרטן ונפטר ב-22 במאי 1925, בגיל 72. הוא נקבר בכפר הולדתו, ריפל (Ripple), שבמחוז קנט.
השחקן לורנס אוליבייה גילם את דמותו של פרנץ' בסרט הסאטירי "הו! איזו מלחמה נהדרת" (Oh! What a Lovely War) משנת 1969.
משפחתו

ב-1875 התחתן פרנץ', וב-1880, לאחר שהתגרש בחשאי, משום שהגירושים היו עלולים להרוס את הקריירה שלו, התחתן בשנית. לו ולאשתו השנייה נולדו שני בנים ושתי בנות. משפחתו לא ידעה על נישואיו הראשונים.
אחותו שארלוט דספרד נודעה כסופרג'יסטית, מתנגדת למלחמה, ופעילה בשין פיין האירי.
עיטורים ותארים בהם זכה

אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (1902)
אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט (1909)
מסדר ההצטיינות (1914)
אביר מסדר פטריק הקדוש (1917)
חבר המועצה המלכותית (1918)
אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי
אורית גמרמן

אורית גמרמן
אורית גמרמן היא אשת חינוך וסופרת. עוסקת בחינוך לשוני, מחברת ספרי לימוד בנושא זה, וכן כתבה ספרים העוסקים בכוחה של המילה העברית ובשורש המילה מהיבטים פילוסופיים, רגשיים וערכיים. ספרים אלו נועדו לסייע להגברת המודעות העצמית של אנשים לקישור בין המילה העברית עצמה לבין החוויה עליה מספרת המילה, כך שיוכלו לתרום מכישוריהם לחברה הישראלית כנושאי דגל להפצת ערכים חיוביים בצורה מעשית.
ביוגרפיה

גמרמן נולדה בתל אביב ללאה (מורה) ולגיורא (אדריכל). היא סיימה את לימודיה בלשון עברית ב-1991 באוניברסיטת תל אביב. את עבודת הדוקטורט שלה במִנהל חינוכי כתבה בהדרכת יזהר אופלטקה מהחוג למדיניות וניהול בחינוך באוניברסיטת תל אביב. למדה יהדות אצל המקובל רנה יצחק הכהן.
הייתה ממונה על אשכול העברית במחלקת החינוך בעיריית תל אביב. ב-2008 פיקחה על המחצית השלישית בתחום הלשון העברית, תוכנית ארצית של משרד החינוך המכוונת לסגירת פערים, לעידוד מיצוי היכולות של התלמידים, לחיזוק תחושת המסוגלות שלהם ובעיקר לאפשר לתלמידים להשלים את תעודת הבגרות בטרם עזיבתם את מערכת החינוך העל-יסודית. חינכה - ובמשך שנים רבות גם ריכזה את מקצוע הלשון עברית בתיכון "אליאנס" תל אביב.
כתבה בירחון ארגון המורים "קשר עין" את פינת הלשון "ערכהּ של מילה", ואת הטור 'מילה טובה' בירחון 'חיים אחרים'. החל מ-1997 פרסמה ספרי לימוד וספרים העוסקים בכוחה של המילה העברית.
נשואה, אֵם לשתי בנות וסבתא לנכדה ולנכד. מתגוררת בכפר סבא.
פרסים, מענקים, ספרים ומאמרים

מענק מורה יוצר: קיבלה מענק מורה יוצר מטעם ארגון המורים על ספרהּ "לשון עברית באהבה", 2019.
פרס חינוך: זכתה בפרס החינוך מטעם מִנהל החינוך והתרבות בעיריית תל אביב על יוזמה, מסירות ואחריות, 2012.
ספרים ומאמרים:
לשון עברית באהבה, הוצאה עצמית, 2019
מילה טובה, טוב במגזין "חיים אחרים",  2018
ערכה של מילה, הוצאת אסטרולוג, 1999
רוחה של מילה, הוצאת אסטרולוג, 1998
כוחה של מילה, הוצאת אסטרולוג, 1997
רעיונותיה

בתחום החינוכי: גמרמן מקדמת רעיונות הקשורים להוראה, מעבר להיבט התוכני-מקצועי, וממליצה להבליט את הפן הרגשי במקצוע ההוראה. זאת, בדומה להוגים עכשוויים בתחום הארגון והחינוך, המסבים את תשומת-הלב לעובדה שמקומות עבודה, ובהם בית-הספר, הם זירה שמעורבים בה רגשות רבים.
על פי גמרמן, מקצוע ההוראה ה"ישן" מתבסס בין השאר על שלוש סברות:
ללמד פירושו להתמקד בפן האינטלקטואלי בלבד של התלמיד.
מקצוע ההוראה מתמקד רק בהעברת תכנים פדגוגיים ובהשלטת משמעת.
מקצוע ההוראה מתעלם מחשיבותו של הפן הרגשי לקידום תהליך הלמידה.
גמרמן מאתגרת את ההנחות הללו, ומציעה:
המורה יהיה מודע לכך כי התעניינות התלמיד בסביבה היא רגשית, ורק באופן משני אינטלקטואלית. לכן, ראוי להתייחס להשלכות של רגשות חיוביים המקדמים את תהליך ההוראה או, להבדיל, להשלכות של רגשות שליליים העלולים לחבל בתהליך ההוראה.
מקצוע ההוראה דורש הפגנת אכפתיות כלפי התלמיד, ואינו מוגבל רק לתכנים הפדגוגיים. התנהגות חומלת ואכפתית של המורה כלפי התלמיד היא מפתח המניע את תהליך הלמידה, משום שהתלמיד לומד ממישהו שהוא מעריך.
במודלינג זה של הפגנת אכפתיות וחמלה כלפי התלמיד, המורה מחנך אותו להיות בוגר חומל בעצמו.
המורים יהיו ערניים לתלמידים הזקוקים לסיוע, משום שדווקא הם לא תמיד משתפים את המורה בבעיותיהם. לרוב מדובר בבעיות אקוטיות כמו: קשיים כלכליים, גירושין, בעיית אלימות בבית או בבית הספר, מחלה של התלמיד או במשפחה, ועוד.
התנהגות חומלת ואכפתית תלויה אמנם בפן האישי של המורה, אך כל מורה יכול ללמוד אותה כחלק מההכשרה של מקצוע ההוראה, אם מבליטים את נחיצותהּ של התנהגות זו. מומלץ כי הבלטת נחיצות התנהגות חומלת ואכפתית תיעשה על ידי מוסדות להכשרת מורים, הנהלת בית הספר או משרד החינוך.
בתחום הלשוני: גמרמן סבורה כי המילים בהן האדם משתמש יוצרות מציאות. לפיכך, היא מציעה בכתביה להיות מודעים לכוחן ולהשתמש בהן בתבונה. העברית מעבירה באמצעות שורש המילה את מהות החוויה עצמה – על כן, ראוי, לדוגמה, לקדם שימוש במילים חיוביות כמו "שלום" מהשורש של"ם המעיד על שלמות; ולנקות מהמילון החווייתי של כל אדם מילים שליליות, כמו "תחרות" ששורשה חר"ה מלמד על הכעס השלילי שהיא מזמנת.
בתחום התורני: כיום מפיצה את שלמדה מרבה, המקובל יצחק הכהן, באתר "כושר רוחני", ובו תובנות עמוקות של התורה. למשל, מדוע ראוי ללמוד את התורה ברבדיה העמוקים, מה הקשר בין הנסתר למצוי? מה עומקן של מצוות שהרמב"ם כינה אותן "בלתי רציונליות", מדוע הן כן רציונליות כאשר מבינים את תורת הסוד. למעשה, הבנת התורה וסמליה, כפי שנמסרה למשה רבנו בסיני משמים. במקביל עוסקת בכתיבת הספר "אחרי הגאולה".
הערות שוליים

↑  Izhar Oplatka, Orit Gamerman, Compassion in Urban Teaching: Process, Arenas, and Factors, Urban Education 56, 2017-01-03, עמ' 318–343 doi: 10.1177/0042085916685765
↑  Dulewicz, V. & Higgs, M. (2000). Emotional intelligence: A review and evaluation study. Journal of Managerial Psychology, 15, 341–372.
↑  Fisher, C. D., Minbashian, A., Beckmann, N. & Wood, R. E. (2013). Task appraisals, emotions, and performance goal orientation. Journal of Applied Psychology, 98(2), 364.
↑  Golenman, D. (1998). Working with emotional intelligence. New-York: Bantam Books. Hargreaves, A. (2000). Emotional Geographies of Teaching. Teacher college Record. Vol 103.
↑  Meisler, G. & Vigoda-Gadot, E. (2014). Perceived organizational politics, emotional  intelligence and work outcomes: Empirical exploration of direct and indirect effects. Personnel Review, 43(1), 6-6.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007425599005171  VIAF: 45533814   WorldCat (עם VIAF): 45533814 
אורית גמרמן, 2021
מאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים

מאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים היא רשימה של מאה הסרטים הישראלים הנצפים ביותר, שנקבעת על ידי ספר הקולנוע הישראלי ומתעדכנת מעת לעת.
קריטריונים

הסרטים מוצגים על פי נתוני כרטיסים שנמכרו לקולנוע בלבד.
לפי דברי מרט פרחומובסקי – מנהל תוכן ומפיק ראשי של ספר הקולנוע הישראלי: הנתונים שמפורסמים לגבי מספרי צופים מתבססים על שלושה מקורות עיקריים:
נתונים של משרד המסחר והתעשייה (מתייחסים לסרטים עד סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 בערך)
נתונים שפורסמו בספרה של איימי קרווניש בשם "World Cinema:Israel" (עד אמצע שנות ה-90)
דוחות של חטיבת המחקר פיל"ת למען משרד התרבות (שנים 1999–2015).
החל משנת 2018 חברת אדיוסיסטמס החליפה את חטיבת המחקר פיל"ת והחלה להפעיל את "המרכז למידע ומחקר של תרבות" כזכיין של משרד התרבות.
עם זאת, מספר הצפיות בקלנוע בישראל וההשוואה בין סרטים ישנים לחדשים לא מייצג את אהבת הקהל או איכות הסרט מהסיבה שבעבר טרם הגעת הטלוויזיה לישראל ב-1968, ולאחר מכן טרם הגעת הטלוויזיה הרב ערוצית בתחילת שנות התשעים, יותר אנשים הלכו לקולנוע כאמצעי בילוי.
קריטריונים > קולנוע חרדי

הרשימה מתמקדת בסרטי הקולנוע הישראלים הפופולריים ביותר, מבלי להתייחס לסרטי הקולנוע החרדי. למרות זאת, שוק הסרטים החרדיים, הן הגבריים והן הנשיים, הוא בעל משקל משמעותי אך אינו משתקף ברשימה זו. לדוגמה, חברת הפקות כמו "פרי עץ הדעת" שהפיקה מ-1999 עד 2002 כארבעה סרטי קאלט מצליחים שמכרו למעלה מ-5,000 עותקים כל אחד בממוצע שנתי, ובסך הכל שוק המכירות של החברה עמד על כמיליון שקלים בשנה. נתון זה מהווה רק את תחילתו של תור הזהב של הקולנוע החרדי, שכולל בין היתר למעלה ממאה סרטים שהפיק היוצר הבולט בתחום, יהודה גרובייס.
ראו גם

מאה שנים... מאה סרטים
הערות שוליים

↑  דורון פישלר, 100 הסרטים הישראליים הנצפים בכל הזמנים, באתר עין הדג, ‏25 בספטמבר 2016
↑  מרט פרחומובסקי, הסבר על אסיפת הנתונים של אתר ספר הקולנוע הישראלי, באתר עין הדג, ‏25 ספטמבר 2016
↑  אברהם כרמלי, זהר שביט, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 2002–2003, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, יולי 2006, עמ' 13
↑  אברהם כרמלי, ליזה יאחנין, יעל גורודנסקי, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 2009, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, דצמבר 2010, עמ' 24
1 2 3  אברהם כרמלי, הילה קהלני, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 2010, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, מרץ 2012, עמ' 21
1 2  אברהם כרמלי, הילה קהלני, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 2011, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, יולי 2013, עמ' 23
1 2  אברהם כרמלי, מנחם לזר, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 2012, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, דצמבר 2014, עמ' 20
↑  אברהם כרמלי, מנחם לזר, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 2013, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, יולי 2014, עמ' 20
↑  אברהם כרמלי, הילה מימון, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 2015, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, נובמבר 2016, עמ' 21
↑  המרכז למידע ומחקרי תרבות - אדיוסיסטמס, באתר www.edusystems.co.il
↑  שרי מקובר, הוליווד כשרה למהדרין, באתר nrg‏, 25 בינואר 2002
↑  "יותר ממיליון כרטיסים": מפיקי "לשחרר את שולי" מדווחים על הישג היסטורי, באתר ynet, 26 בספטמבר 2021
↑  גיל משעלי, ‏מה קשור יצלמו סרט המשך ללהיט "לשחרר את שולי", באתר ‏מאקו‏, 22 באוגוסט 2021
↑  פוסט של שלום אסייג, ברשת החברתית פייסבוק, 18 בספטמבר 2023
↑  אברהם כרמלי, הילה מימון, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 2014, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, ספטמבר 2015, עמ' 20
↑  אברהם כרמלי, איריס רביד–ימין, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 2004–2005, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, פברואר 2008, אדר א' תשס"ח, עמ' 20, 37
↑  מרגש: אבי נשר ומשפחתו מציינים את הצלחתו של הסרט "סיפור אחר", באתר ערוץ עשר
↑  אברהם כרמלי, איריס רביד–ימין, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 2006, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, אוגוסט 2008, עמ' 20
↑  אברהם כרמלי, ליזה יאחנין, יעל גורודנסקי, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 2008, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, ספטמבר 2009, עמ' 20, 40
↑  אברהם כרמלי, סהר שוהם, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 2007, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, מאי 2009, עמ' 18, 37
↑  אברהם כרמלי, זהר שביט, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 1999–2001, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, ספטמבר 2003, עמ' 17
האוניברסיטה העממית העברית (ברית המועצות)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 אוניברסיטה
 תקופת הפעילות:  1978–1982 (כ־4 שנים)
 מייסדים:  Bella Subbotovskaya 
 בעלי תפקידים
 סגל:  יוסף ברנשטיין, בוז'יץ', וינוגראדוב, גינזבורג, אנדריי זלבינסקי, ג'ון מילנור, דמיטרי פוקס, סרגיי דוז'ין וכו'
 תלמידים
 :  מעל 300 איש
 מיקום
 מיקום:  מוסקבה
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 
האוניברסיטה העממית העברית (או בשמה הקצר האוניברסיטה העממית; ברוסית: Еврейский народный университет) היו קורסי מתמטיקה מחתרתיים בלתי רשמיים שהתקיימו במוסקבה בירת ברית המועצות בין השנים 1978 ל-1982. ממנו בהמשך הוקמה "האוניברסיטה המוסקבאית העצמאית"
היסטוריית ההקמה

רעיון הקמת האוניברסיטה צץ אצל בלה סובוטובסקייה וואלרי סנדרוב לאחר שתשאלו מועמדים לפקולטה מכנית-מתמטית בעלי ידע עשיר שלא עברו מבחני הקבלה בגלל מוצאם. המחזור הראשון בעל 14 סטודנטים גויס כבר ב-1978 הישר לאחר השיחות. באותה השנה הלימודים התקיימו בדירת בלה סובוטובסקייה.
בשנים לאחר מכן התקבלו בכל שנה יותר מ-100 סטודנטים אך חלקם נשר. כך מתוך 120 שהתקבלו ב-1980 נשארו רק 60. הלימודים התקיימו בהמשך במספר שכונות במוסקבה ולכיתות סדירות שימש השם "קורסי העלאת הכשרת מורי בתי ספר ערב מתמטיים"
הסגל

הרצאות הועברו על ידי:
יוסף ברנשטיין, בוז'יץ', וינוגרדוב (חשבון אינפיניטסימלי), גינזבורג (אלגברה), אנדריי זלבינסקי (ח"א), קאנוביי, קראסילש'יק, קוזניצקי (תורת גלואה), קולאקוב (אלגברה), לייטס, ליצ'אגין, מארינוב (פיזיקה), ג'ון מילנור (1980), אוניש'יק (אלגברה ליניארית), סנדרוב (ח"א), סמירנוב, סוסינסקי (אלגברה), טיורין (תורת ההסתברות), פייגין (אלגברה), דמיטרי פוקס (גאומטריה, אלגברה ליניארית), שן (ח"א), שחטמן.
סמינריונים הועברו על ידי בוצ'ארוב, סרגיי דוז'ין, קנייבסקי, סאמוחין. סמינר מעשי הועבר על ידי פוקס, זלבינסקי ופייגין בין השנים 1980–1983.
פירוק והמשך הדרך

ב-1982 לאחר גילוי רשימות הסטודנטים בעקבות מעצרם של ואלרי סנדרוב וקנייבסקי נחשף דבר פעילות הקורסים. היוזמת השנייה נדרסה על ידי משאית, ככל הנראה, בכוונת זדון.
מסתיו אותה השנה רוב הפעילות נפסקה פרט לקבוצה שגויסה מבית הספר מס' 57 והשלמת חלק מן הקורסים עד אביב 1983.
בין השנים 1986 ל-1988 בעקבות שינוי הגישה להגירה רוב המשתתפים והמרצים בקורסים עזבו את ברית המועצות. השאר יסדו את "האוניברסיטה העצמאית" שהפכה לרשמית ב-1991.
הערות שוליים

↑  Bella Abramovna Subbotovskaya and the “Jewish People’s University”
1 2  בלוג של מתמטיקאי מיכאיל ורביצקי (ברוסית)
| מוסקבה |
| --- | --- | --- |
| תולדות מוסקבה | נסיכות מוסקבה • הקרב על מוסקבה • מוסקבה החדשה |  |
| ממשל ופוליטיקה | ראש עיריית מוסקבה (1991 • 1996 • 1999 • 2003 • 2013 • 2018 • 2023 • 2028) הדומה העירונית של מוסקבה (1993 • 1997 • 2001 • 2005 • 2009 • 2014 • 2019) • בית עיריית מוסקבה • הבית הלבן • בניין הדומה • בניין גוסטרוי • בניין משרד החוץ |  |
| מחוזות מוסקבה | מחוז מרכז • מחוז צפון • מחוז צפון מזרח • מחוז מזרח • דרום מזרח • מחוז דרום • מחוז דרום מערב • מחוז מערב • מחוז צפון מערב • מחוז זלנוגרד • מוסקבה החדשה • טרויצק |  |
| השכלה ותרבות | האוניברסיטה הממלכתית • הספרייה הממלכתית • פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה • התזמורת הפילהרמונית • VGIK |  |
| מוזיאונים | המוזיאון ההיסטורי הממשלתי • גלריית טרטיאקוב • מוזיאון פושקין • המוזיאון להיסטוריה של מוסקבה • המוזיאון לאדריכלות הרוסית ע"ש שצ'וסב • מוזיאון החלל הרוסי • המוזיאון הזואולוגי של אוניברסיטת מוסקבה • מרכז התערוכה של כל רוסיה • מרכז התערוכות והכנסים סוקולניקי |  |
| כיכרות | כיכר מנז' • כיכר רבוליוציי • כיכר תיאטרלנאיה • כיכר פושקינסקאיה • כיכר לוביאנקה • כיכר קומסומולסקאיה • כיכר בולוטנאיה • כיכר ארבאט • כיכר אירופה • כיכר סטאריה • כיכר טריומפלנאיה  • כיכר בורוביצקאיה |  |
| שדרות ורחובות | רחוב טברסקאיה • ארבאט • רחוב ארבאט החדש • קוטוזובסקי פרוספקט • פטרובקה • פרוספקט מירה • לנינגרדסקי פרוספקט • לנינסקי פרוספקט |  |
| מבני תרבות | תיאטרון בולשוי • תיאטרון הצבא הרוסי • קרמלין איזמאילובו |  |
| צבא וביטחון | משטרת העיר • לוביאנקה • בניין משרד ההגנה |  |
| כלכלת מוסקבה | מוסקבה סיטי • הבורסה • המטבעה • גום • צום • מוסאנרגו • MGTS |  |
| תחבורה ציבורית | מטרו • מטרו 2 • חשמלית • כביש הטבעת • הטבעת המרכזית • הקוטרים המרכזיים • נמל התעופה דומודדובו • נמל התעופה ונוקובו • נמל התעופה שרמטייבו • תחנת האוטובוסים המרכזית • תחנת האוטובוסים שערי דרום • תחנת האוטובוסים שערי צפון • מונורייל • רכבל • הרכבת המהירה לסנקט פטרבורג |  |
| כנסיות ומבני דת | קתדרלת ישו המושיע • בית הכנסת קורל • הקתדרלה הקתולית • מסגד הקתדרלה • מנזר דונסקוי • מנזר נובוספסקי • קתדרלת קאזאן • מנזר דנילוב |  |
| ספורט | המתחם האולימפי לוז'ניקי • קומפלקס הספורט אולימפיסקי • אולימפיאדת מוסקבה (1980) • קרמלין קאפ • מונדיאל 2018 • אוטקריטיה ארנה • VEB ארנה • VTB ארנה • RZD ארנה • מגה-ספורט ארנה • צסק"א ארנה • אליפות העולם באתלטיקה 2013 • גמר ליגת האלופות 2008 |  |
| פארקים וגנים ציבוריים | פארק זריאדיה • פארק גורקי • ודנ"ח • לוסיני אוסטרוב • פארק סוקולניקי • פארק איזמאילובסקי • פארק ביטצבסקי • אי החלומות |  |
| אנדרטאות ופסלים | הפועל ואשת הקולחוז • פסל פיוטר הגדול • אנדרטת מינין ופוז'ארסקי • אנדרטת כובשי החלל • שער הניצחון • פסל ולדימיר הגדול  • אנדרטת יורי גגארין |  |
| אתרי מורשת עולמית | הקרמלין • הכיכר האדומה • מנזר נובודוויצ'י • כנסיית העלייה השמיימה בקולומנסקויה |  |
הנרי יוז וילסון

| --- | --- |

הנרי וילסון
 לידה:  5 במאי 1864 באלינלי, מחוז לונגפורד, אירלנד
 נרצח:  22 ביוני 1922 (בגיל 58) 36-54, Eaton Place Sw1, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  קתדרלת סנט פול בלונדון 
 מדינה:  אירלנד, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השכלה:  הצבא הבריטי  האקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'  מרלבורו קולג' 
 השתייכות:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  1882–1922 (כ־40 שנה)
 דרגה:   פילדמרשל
 תפקידים בשירות
 ראש המטה הכללי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת בורמה השלישית  מלחמת הבורים השנייה  מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
  GCB   DSO
 תפקידים אזרחיים
 חבר פרלמנט צפון אירלנד
 
פילדמרשל סר הנרי יוז וילסון, ברונט (באנגלית: Field Marshal Sir Henry Hughes Wilson, 1st Baronet;‏ 5 במאי 1864 - 22 ביוני 1922) היה איש צבא בריטי-אירי בכיר. שירת כמתאם הפעילות המבצעית של צבא בריטניה ערב מלחמת העולם הראשונה, כגנרל במהלכה ומונה לראש המטה הכללי בסופה. לאחר מכן היה פוליטיקאי יוניוניסטי עד שנרצח על ידי ה-IRA.
עד מלחמת העולם הראשונה

וילסון נולד בבאלינלי שבמחוז לונגפורד, אירלנד ונכנס לקריירה צבאית דרך שירות בגדוד רובאים אירי של המיליציה ב-1882. הוא שירת בבורמה (1886) ובמלחמת הבורים (1899-1902) ובין המלחמות שירת כקצין מודיעין במשרד המלחמה. לאחר שחזר ממלחמת הבורים קודם לדרגת בריגדיר גנרל והיה למפקד בית הספר לפיקוד ומטה בקמברלי.
וילסון ניתח את המצב הגאופוליטי באירופה והגיע למסקנה שכיוון שאין לצפות שהאימפריה הגרמנית הנשלטת על ידי מיליטריסטים תכבד את הנייטרליות של בלגיה, לא יהיה לבריטניה מנוס מהתערבות במלחמה בצפון צרפת, לצד הצבא הצרפתי. הוא היה בין הבודדים בצמרת הצבא הבריטי שסבר כך. בעקבות ניתוח זה טרח וילסון לקשור קשרים אמיצים עם מקביליו בצד הצרפתי. ב-1909 נפגש עם מקבילו הגנרל פרדיננד פוש ובין השניים נקשרה ידידות אישית אמיצה. וילסון גיבש תוכנית לפיה יילחם הצבא הבריטי בכפוף לפיקוד צרפתי במלחמה, שלא היה לו ספק שבו-תבוא ומפקד הכוח המשותף חייב להיות פוש (שהפך אמנם למפקד הכוח המשותף, אך רק ב-1918, לאחר ארבע שנות מלחמה). וילסון שילב דוקטרינות צרפתיות בבית הספר שבפיקודו והנהיג בקרב קציניו פקודות בצרפתית. את חופשותיו בילה בגבול צרפת-בלגיה בסיור בשדות הקרב העתידיים על גבי אופניים.
ב-1910 מונה וילסון למתאם הפעילות המבצעית במשרד המלחמה (הגוף שהחליף את מינהל המודיעין הצבאי). בתפקידו זה הכין תוכנית מפורטת לחיל משלוח בריטי לצרפת שיתפוס את חלקה השמאלי של החזית ויסיג במתקפה משולבת בריטית-צרפתית צפונה את הגרמנים, אם אלה יפלשו לבלגיה. וילסון היה מועמד מוביל להתמנות לראש המטה הכללי של ג'ון פרנץ, המפקד העליון של חיל המשלוח במקרה של מלחמה. אולם, במרץ 1914 פרץ אירוע של סף-מרד בקרב קציני הצבא הבריטי באירלנד (Curragh Mutiny), על רקע כוונת הממשלה הבריטית הליברלית בראשות אסקווית' להעניק "שלטון בית" ("Home Rule", אוטונומיה) לאירלנד. וילסון תמך במרד, דבר שהפך את מינויו לבלתי אפשרי. כך מונה ארצ'יבלד מארי לראש המטה של פרנץ'. בין השניים לא שררו יחסים תקינים ופרנץ' העדיף בעליל את וילסון, עובדה שהעיבה על התפקוד הבריטי בראשית מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה

לקראת המלחמה תקף וילסון, ששימש כעת כקצין קישור למפקדה הצרפתית, את תוכניתו של לורד קיצ'נר לשליחת חיל משלוח בריטי שיפעל בצרפת באופן עצמאי, ללא פיקוד עליון בריטי-צרפתי משותף. עם פרוץ המלחמה הועלה וילסון לדרגת לוטננט גנרל ושירת כקצין קישור בין מפקדתו של פרנץ' למפקדתו של המפקד העלין הצרפתי, ז'וזף ז'ופר. ב-1916 קיבל מינוי למפקד הקורפוס הרביעי בחזית המערבית מאחר שראש המטה באותה עת, ויליאם רוברטסון, תפס את תפקודו במטה כעצמאי מדי. וילסון הצטיין בתכנון אסטרטגי, הוא למד את לקחי הקרב על הסום ותכנוניו הובילו לאחד הקרבות המוצלחים ופורצי הדרך של הבריטים, קרב רכס וימי.
עלייתו של לויד ג'ורג' לכס ראש ממשלת בריטניה הוביל לתפנית בקריירה של וילסון. לויד ג'ורג' צירף את וילסון לנסיעתו למועצת המלחמה של מדינות ההסכמה שהתקיימה ברומא בינואר 1917. בהמשך אותו חודש יצא וילסון במשלחת צבאית של מדינות ההסכמה בראשות אלפרד מילנר לרוסיה. למרות ניסיונות של רוברטסון והייג להחזיר את וילסון לפיקוד על קורפוס, העדיף לויד ג'ורג' להעסיקו בשליחויות דיפלומטיות ובתיאום צבאי. בספטמבר 1917 מינה אותו לויד ג'וג' למפקד "פיקוד המזרח" (Eastern Command) בלונדון והוא הוזמן תדירות לקבינט המלחמה כיועץ לענייני אסטרטגיה ומודיעין בזכות היכרותו עם שדות הקרב בפלנדריה וניתוחיו את בעלי הברית הצרפתים, כמו גם את האויבים הגרמנים. עם ייסוד "מועצת המלחמה העליונה" (Supreme War Council) לאחר קרב קפורטו בנובמבר 1917 מינה לויד ג'ורג' את וילסון לנציג הצבא הבריטי במועצה. בדצמבר הוענקה לו דרגת גנרל-בעת-מלחמה. ב-19 בפברואר 1918 מונה וילסון לראש המטה הקיסרי הכללי במקום יריבו רוברטסון.
אחת מפעולותיו הראשונות של וילסון כרמטכ"ל הייתה שילוש כוח הטנקים מ-18,000 ל-46,000. בנוסף, "קידם" וילסון קצינים ותיקים, בעלי תפיסה מיושנת ושחוקים לפרישה והוביל קידום מהיר של קצינים צעירים. גם ידידותו ארוכת השנים עם הגנרל פוש, המפקד העליון של כוחות ההסכמה החל ממרץ 1918, הביאה תועלת רבה להבנה, אמון ופעילות מתואמת ומשותפת, שלקתה בחסר במהלך שנות המלחמה. וילסון עמד בראש צבא בריטניה ביום הניצחון בו נחתם הסכם הכניעה הגרמני, ב-11 בנובמבר 1918. כחודש לאחר מכן הוענק לו עיטור "אביר צלב-גדול של מסדר האמבט" יחד עם דרגת קצין גבוה בלגיון הכבוד הצרפתי ואות השירות המצוין. ביוני 1919 הועלה לדרגת פילדמרשל וקיבל תואר ברונט בסוף אותה שנה.
לאחר המלחמה

וילסון הוזמן על ידי לויד ג'ורג' להשתתף בועידת השלום בפריז כיועץ צבאי והזהיר מפני השתת תנאי כניעה קשים מדי על גרמניה. כך למשל המליץ על פיצויי מלחמה מופחתים, על מנת שלא למוטט את כלכלת גרמניה ולעזעזע את ממשלה, צעד העלול, לפי ניתוחו, לדחוף את גרמניה לברית עם ברית המועצות ואף לגרור הפיכה קומוניסטית במדינה המוכה. במקביל יעץ לחזק את הברית בין בריטניה וצרפת והמליץ על כריית מנהרה מתחת לתעלת למאנש. כן הציע לזנוח את הסכסוך עם טורקיה, הגורם לאנטגוניזם מול כל העולם המוסלמי והמליץ דווקא "לחבק את טורקיה", בניגוד לדעתו של לויד ג'ורג', בכך חזה למעשה וילסון את חוסר התוחלת שבהסכם סוור.
עם בוא השלום קיצץ לויד ג'ורג' את תקציב הצבא והיקפו במידה ניכרת, על מנת להפנות תקציבים לצורך שיקום כלכלת בריטניה. באופן טבעי התנגד וילסון לצמצום בתקציבי הצבא, שהיה פרוס עדיין בשלזיה ובחבל הריין, במצרים, בארץ ישראל ובמסופוטמיה ובכוננות לקדם התפתחויות עקב מלחמת האזרחים ברוסיה באזור הים השחור והקווקז (למשל בשליטה רפובליקה של בתומי). בראשית 1921 הפעיל וילסון, בתמיכת וינסטון צ'רצ'יל ונגד דעתו של לויד ג'ורג', גדודי צבא על מנת לדכא שביתות פועלים ולהגן על הבירה מפני מהומות.
במאי 1919 נפגש וילסון עם חיים ויצמן ויצא מהפגישה כתומך בציונות. וילסון סבר שבעיית ארץ-ישראל זהה לבעיה באירלנד, שני עמים החיים על פיסת אדמה אחת ושונאים זה את זה ושלאימפריה הבריטית אין שום צורך בעוד טריטוריה בעייתית. לפי התוכנית שגיבש על הבריטים להסיג את צבאם מארץ-ישראל (כולל עבר הירדן), לסיים את תקופת המנדט במהירות האפשרית ולאפשר ליהודים ליישם שלטון בריטי בפועל בארץ-ישראל, לה קרא "Jewland" ("ארץ היהודים"): "הבה נצא מג'ולנד בהקדם האפשרי ונניח ליהודים להרוס אותה במהירות שירצו".