stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיוקלטיאנוס
קורות חייו > מלחמה לאורך גבולות האימפריה > מלחמה באפריקה

בשנת 296 הפנו דיוקלטיאנוס ומקסימיאנוס את תשומת לבם לחופי הפרובינקיות האפריקאיות, שבהם התרופפה השליטה הרומאית באותו זמן, בשל לחץ של שבטים נוודים שתקפו את הערים ומרכזי המסחר הרומאיים. צמד האוגוסטוסים גייסו צבא מלגיונות מצריים ומזרח אירופאיים בלווית חיילות עזר מגאליה ותרקיה. הצבא הרומאי בפיקודו של מקסימיאנוס התקדם דרך ספרד וחצה את מיצרי גיברלטר לאפריקה. השבטים הברברים הנודדים, שלא היו יריב ראוי לצבא הרומאי בשדה הקרב הפתוח, התגלו כיריב מסוכן עקשן וקטלני בתנאים של הרי האטלס. החל מחודש מרץ 297 ניהל מקסימיאנוס מלחמת התשה כנגד השבטים הברברים של צפון אפריקה: תחילה הוא הדף אותם מתוך הפרובינקיות, ולאחר חניית חורף בקרתגו הוא חזר לעימות כשהוא מעביר את עיקר הלחימה אל תוך הרי האטלס. בהרים התנהלה מלחמת התשה, שבמהלכה השמידו הרומאים את התשתית האזרחית תוך לוחמת גרילה בלתי פוסקת מול השבטים המקומיים. במרץ 298 חזר מקסימיאנוס בתהלוכת ניצחון לקרתגו ובתחילת 299 חזר לרומא.
קורות חייו > התפרקות הטטררכיה הראשונה והקמת הטטררכיה השנייה > ועידת קרנונטום

ביום 11 בנובמבר 308 נפגשו גלריוס ומקסימיאנוס עם דיוקלטיאנוס בעיר קרנונטום שם כפו המשתתפים על מקסימיאנוס לוותר על תארו המחודש כאוגוסטוס וקונסטנטינוס הורד לדרגת קיסר ומקסימינוס דאיה לקיסר במזרח לִיקִינְיוּס (Licinius) נאמנו של גלאריוס התמנה לתפקיד אוגוסטוס של המערב. בתחילת 309 חזר מקסימיאנוס לחצר של קונסטנטינוס בגאליה.
קורות חייו > התפרקות הטטררכיה השנייה

עם פרישתו המלאה של דיוקלטיאנוס לחיים בארמונו הוא איבד אחיזה במושכות השלטון והשפעה על המהלכים של שאר השליטים באימפריה. בהיעדר יד מכוונת וחשש מדמות סמכותית מוסכמת החבילה הלכה והתפרקה למרות הניסיונות של גלריוס להחזיק את המבנה השלטוני של הטטררכיה. בשיא תהליך ההתפוררות נשלטה רומא על ידי 6 קיסרים ואוגוסטי, שבמקביל הקדישו את מיטב מרצם ומאמציהם - כל אחד לקידום שלטונו, ולמלחמה בשליטים האחרים. עתה התחילה תחרות בין הטוענים לשלטון לגיטימי שנמשכה כעשרים שנה. גלריוס במזרח, אשר לא רצה סכסוך עם צבא המערב החזק אולי היה מוכן להשלים עם שלטונו של קונסטנטינוס. אולם מקסימיאנוס, האוגוסטוס-לשעבר, הציע את בנו מקסנטיוס כקיסר המערב לאור הפופולריות הנמוכה של סוורוס - הצעה אשר זכתה לתמיכה ציבורית. כמו כן מקסימיאנוס החליט לחזור לשלטון והכריז על עצמו כעל אוגוסטוס. בשנת 307 קונסטנטינוס ומקסימיאנוס כרתו הסכם להכרה הדדית וחיזקו אותו בקשר נישואין - קונסטנטינוס נשא לאישה את בתו של מקסימיאנוס. לאחר שהסתכסך עם בנו מקסנטיוס, מצא מקסימיאנוס מקלט אצל קונסטנטינוס, אולם משחתר תחתיו חיסלו קונסטנטינוס ב-310. בינתיים ב-307 חוסל גם סוורוס על ידי מקסנטיוס. במקומו ביקש גלריוס למנות את ולריוס ליקיניוס. כל אלה הביאו לכך שבשנת 308 היו שלושה אוגוסטי חוקיים - גלריוס, ליקיניוס וקונסטנטינוס, קיסר חוקי אחד - מקסימינוס דאיה, ושניים לא-חוקיים - מקסנטיוס ברומא ולוקיוס באפריקה. הקיסרות הייתה בעיצומה של מלחמת אחים מרובת-משתתפים.
מספר הטוענים לשלטון הצטמצם לאחר מות גלריוס בשנת 311. ליקיניוס כרת ברית עם קונסטנטינוס לחלוקת השלטון. בשנת 312 הובס מקסנטיוס על ידי קונסטנטינוס בקרב בשערי רומא, על גשר מולוויוס שעל הטיבר, וקונסטנטינוס נכנס לעיר כמנצח. הסנאט הרומי הכיר בו כשליט הראשי של הקיסרות - עתה היו תחת שליטתו איטליה, גאליה, בריטניה, איבריה ואפריקה. בשנת 313 אשררו קונסטנטינוס וליקיניוס את הברית ביניהם במילאנו על ידי חתונתו של ליקיניוס עם אחותו של קונסטנטינוס. קונסטנטינוס שלט במערב, ואילו ליקיניוס פנה מזרחה וחיסל בקרב את מקסימינוס דאיה.
קונסטנטינוס וליקיניוס שלטו על האימפריה הרומית משנת 314 עד לשנת 324, קונסטנטינוס כאוגוסטוס של המערב וליקיניוס כאוגוסטוס של המזרח. הם ניהלו סדרת עימותים צבאיים לאורך התקופה במטרה לתפוס את השלטון על כל שטחי האימפריה. הסכסוך בין שני היריבים לא יכול היה להסתיים אלא במצב בו אחד המתמודדים מסיר את כל המתנגדים ושולט ללא מצרים. בשלב ראשון סולק מקסימיאנוס מהזירה על ידי קונסטנטינוס לכאורה לאחר שהלה מעל באמונו וניסה לתפוס את השלטון. על נסיבות מותו של מקסימיאנוס יש גרסאות סותרות על פי גרסה ראשונה, משנפל בידי קונסטנטינוס נשפט והורשע בבגידה, ניתנה לו האפשרות להתאבד במקום להיות מוצא להורג ובחודש יולי 310 הוא תלה את עצמו. קונסטנטינוס הציג בציבור את התאבדותו של מקסימיאנוס כטרגדיה משפחתית מצערת אך החל משנת 311 הסיפור השתנה ולפיו מקסימיאנוס זכה לחנינה על מרידתו אך זמם לרצוח את קונסטנטינוס וביקש את עזרת בתו פאוסטה - אשתו של קונסטנטינוס. התוכנית נכשלה משפאוסטה בחרה לעמוד לצד בעלה והסגירה את המזימה, מקסימיאנוס נתפס והתאבד כמוצא של כבוד. דמותו ושמו של מקסימיאנוס נמחקו בתהליך של הכחדת הזיכרון שנערך ככל הנראה עד לסוף העשור. לסדרת אירועים אלו אירוע זה הייתה השפעה מרחיקת לכת על דיוקלטיאנוס, התפוררות הטטררכיה ומלחמת האזרחים הביאו לכך שהוא היה חסר כוח, חסר תומכים וחסר השפעה באופן מוחלט. סופו הטרגי של מקסימיאנוס ומחיקת זכרו, ככל הנראה גם בארמון הפרטי של דיוקלטיאנוס היה הזרז למותו.
קורות חייו > מותו של דיוקלטיאנוס

ערפל אופף את נסיבות מותו של דיוקלטיאנוס, קיימות עדויות סותרות לגבי תאריך המוות וסיבת המוות ומחקרים שונים העלו תאריכים החל משנת 311 עד לשנת 318. ההיסטוריון הרומאי הנוצרי בן-התקופה לקטאנטיוס (Lactantius) קושר בספרו "על מות הרודפים" (De Mortibus Persecutorum) את מותו של דיוקלטיאנוס ישירות למותו ומחיקת זכרו של מקסימיאנוס, ונרמז כי הוא החליט הוא נחלש ומת כאשר שמע שפסליו מופלים ביחד עם פסליו של מקסימיאנוס. ספר ההיסטוריה קיצור על הקיסרים (בלטינית: Epitome de Caesaribus) שנכתב בסוף המאה ה-4 או תחילת המאה ה-5 מציין כי דיוקלטיאנוס התאבד זמן קצר לפני חתונת ליקיניוס עם קונסטנטיה בפברואר 313. מקורות היסטוריים מאוחרים יותר, בני המאות החמישית והשישית קובעים כי דיוקלטיאנוס מת ביום 3 בדצמבר 316 ומספר גדול של מחקרים מודרניים תומכים בטענה זו. ההיסטוריון הבריטי בר הסמכא טימותי בארנס קובע בספרו "האימפריה של דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס" (The new empire of Diocletian and Constantine) כי דיוקלטיאנוס מת כבר בדצמבר 311 ככל הנראה התאבד לאחר שהבין שקונסטנטינוס וליקיניוס רואים בו איום וחושדים בו כמי שתומך בצד שכנגד והבין שגורלו נחרץ. לפי גרסה אחת שמצוטטת מפי גלאסיוס מקיסריה (Gelasius of Caesarea) פעל מי מהאוגוסטי על מנת שהסנאט יגזור על דיוקלטיאנוס גזר דין מוות. במאמר המתייחס לשאלת מותו של דיוקטליאנוס קובע ההיסטוריון בירון נקמורה כי "ייתכן והמסורות הרבות על נסיבות מותו של דיוקלטיאנוס מצביעות על העובדה שאיש לא יודע מה הן נסיבות מותו, שמועות ובדיות החליפו את העובדות על האירוע".
רפורמות

ב-298 מצא דיוקלטיאנוס את עצמו במצב שאף קיסר לא היה בו זה חצי מאה: הוא ביסס את שלטונו ויכול היה להתפנות כעת לרפורמות מרחיקות הלכת שנדרשו כדי להבטיח את המשך קיומה של הקיסרות. הרפורמות כללו את חלוקת האימפריה לשתיים, שינוי האופן בו עובר השלטון מקיסר לקיסר, מעבר לשיטה אוטוקרטית בלא מראית עין אפילו של רפובליקה ונקיטת אמצעים כלכליים כנגד בעיית ההיפראינפלציה. שלטונו של דיוקלטיאנוס היה נקודת מפנה בהיסטוריה של האימפריה הרומית, המבנה השלטוני של האימפריה שיסודותיו הונחו על ידי אוגוסטוס קיסר השתנה במהלך 300 השנים עד לשלטונו של דיוקלטיאנוס אך המסגרות והמערכות השלטוניות נותרו על כנן. דיוקלטיאנוס יזם סדרת רפורמות שהקיפה את כל מערכות השלטון ובסיכומה הייתה האימפריה שונה לחלוטין וזכתה לשם דומינט. הרפורמה המשמעותית ביותר הייתה המערכת השלטונית המשותפת הטטררכיה - חלוקת השלטון לארבעה מנהיגים, שנים מהם בעלי התואר "אוגוסטוס" ושניים נושאי התואר "קיסר". חלוקה זו הביאה לחלוקה מעשית ומנהלתית של האימפריה לשתי יחידות נפרדות: חלק מערבי וחלק מזרחי. רפורמה זו נערכה בשלבים בשנת 285 ולאחר מכן בשנת 293. ההיסטוריון סטפן ווליאמס קובע בספרו "דיוקלטיאנוס והתאוששות רומא" כי למרות המורכבות האדמיניסטרטיבית ושלטונית הטטררכיה לא הייתה מערכת שלטונית וקונסטיטוציונית יציבה אלא "רציונליזציה מוצלחת של יריבויות צבאיות" והצלחתה הזמנית משקפת את יכולותיו הייחודיות של דיוקלטיאנוס. בבסיס הצלחת הטטררכיה עמדה יכולת הניהול של דיוקלטיאנוס שכפה את רצונו מחד והצליח להאציל את סמכויותיו באופן שאיפשר לשאר השליטים לנהל ולשלוט באימפריה על פי חוקים של דיוקלטיאנוס.
רפורמות > אוטוקרטיה

קיסרי רומא היו בפועל רודנים הנשענים על כוח צבאי הרבה לפני זמנו של דיוקלטיאנוס. עם זאת ראו לנכון להסוות את רודנותם על ידי עשיית שימוש בתארים ומוסדות רפובליקניים עתיקים אשר שיוו אופי לגיטימי יותר לשלטון. החל מספטימיוס סוורוס ואילך הרשו הקיסרים לעצמם יותר ויותר להתנער אף ממראית העין של המוסדות החוקתיים הישנים ולהתנהג כרודנים צבאיים לכל דבר ועניין. דיוקלטיאנוס הבין שלאורך זמן חייב הקיסר להתבסס על דבר מה נוסף על כוחו הצבאי, אחרת לעולם לא ייהנה מיציבות והכרה. את הבסיס המבוקש מצא בדת המדינה כשהכתיר את עצמו ל"שליט ואלוה" (Dominus et Deus), מלך וכוהן גדול בעת ובעונה אחת אשר כיאה לאל אינו נראה בציבור. מבקרים שנועדו עמו נדרשו שלא להביט בו ולעיתים נישקו את שולי גלימתו. אמצעים אלה ואחרים שימשו ליצירת הילה של מסתורין ועוצמה סביב הקיסר שהכריז את עצמו אל.
רפורמות > רפורמות במנהל

דיוקלטיאנוס ערך סדרת רפורמות מקיפות ומרחיקות לכת בחלוקת האימפריה מחדש ובמערכת המנהל של האימפריה. שינויים אלו השפיעו על התפתחות האימפריה הרמאית לעתיד הרחוק והיה בסיס להיווצרות חלק מהמדינות שקמו על חרבות האימפריה הרומית. שטח האימפריה הרומית חולק ל-2, מערבי ומזרחי. קו הגבול עבר בין הפרובינציות רייטיה (בלטינית: Raetia) במרכז אירופה שעל הרי האלפים, נוריקום, דלמטיה ובאפריקה עבר קו הגבול בין הפרובינציות אפריקה וקיליקיה. כל אחד משני החלקים חולק ל-6 יחידות מנהליות שנקראו דיוקסיה (לטינית: dioecesis). כל דיוקסיה חולקה למספר לא קבוע של פרובינקיות: בחלק המערבי היו בסך הכל 47 פרובינקיות ובחלק המזרחי 57 פרובינקיות.
עיקר משקל הרפורמה בא לידי ביטוי בדיוקסיות. בראש כל אחת עמד פריפקטוס פרטוריו - ממלא מקום של מפקד המשמר הפרטוריאני. מושלי הפרובינקיות מונו לתפקידם על ידי האוגוסטי והקיסרים עסקו בתחומי המנהל האזרחי והיו חסרי סמכות צבאית. הרפורמה גרמה לכך שאיטליה איבדה את מעמדה הייחודי והפכה לדיוקסיה כשאר הדיוקסיות. רק רומא וסביבתה המשיכו להיות מנוהלות על ידי הסנאט והיו פטורות ממסים.
רפורמות > רפורמות בכלכלה

התוכנית הכלכלית של דיוקלטיאנוס התמקדה במאבק באינפלציה שדהרה באימפריה לכל אורך המאה השלישית. ב-301 פורסם צו בכל רחבי האימפריה של מחירים מקסימליים למוצרים שונים שנקרא "אדיקט המחירים של דיוקלטיאנוס" אשר הקפיא את המשכורות ואת מחיריהם של למעלה מאלף מוצרים. סוחר שגבה מחיר גבוה מהמותר בצו הסתכן בגזר דין מוות.
הצו נכשל כדרכם של ניסיונות של פוליטיקאים להכתיב לכלכלה בכח הזרוע. הוא לא הצליח לעצור את האינפלציה וסופו שהתעלמו ממנו. אך המסמך עצמו תרם רבות להבנתנו את הכלכלה הרומאית.
רפורמות > רפורמות בצבא

דיוקלטיאנוס הגדיל את כוחות הצבא מ-400,000 ל-450,000 לערך. את חייליו חילק לשני חלקים: כשני שלישים מהם היו מוצבים בחזיתות השונות באופן קבוע והיתר היו כוחות השדה הניידים, למעשה כוחות מילואים שעמדו לרשות הקיסרים והאוגוסטוסים בטריטוריות הפנימיות. קרבתם של הכוחות הניידים הפכה אותם לאיום פוליטי ועל כן היה שכרם גבוה יותר. אפליה זו גרמה להתמרמרות ומאוחר יותר לצרות.
את הלגיונות של כוחות השדה הפחית דיוקלטיאנוס ל-1,000 לוחמים, על מנת להשיג גמישות טקטית רבה יותר בלא חלוקת משנה נוספת. אך בחזית נותר גודל הלגיון בין 4,000 ל-6,000 איש.
ברומא ירדה קרנו של תפקיד מפקד המשמר הפרטוראני. כוחו עבר לשני מפקדים תחת כל אוגוסטוס: מגיסטר מיליטום שעל הצבא ומגיסטר אקוויטום שעל הפרשים. החלוקה הדואלית הפחיתה את האיום הפוליטי מצד הצבא על השלטון. מעבר לכך, היא סימלה את חשיבותו העולה של חיל הפרשים בצבא הרומאי.
הרפורמות הצבאיות של דיוקלטיאנוס הושלמו במידה רבה על ידי קונסטנטינוס, אשר פיזר לגמרי את המשמר הפרטוראני ב-314.
רדיפת הנוצרים

בשלבים המוקדמים של קיסרותו היה דיוקלטיאנוס עצמו מעורב פחות ברדיפות הנוצרים. גלריוס היה מי שחתר לצעדים מחמירים והולכים כנגד מאמיני הדת הנוצרית. אולם ב-24 בפברואר 303 אימץ דיוקלטיאנוס מדיניות זו כשהוציא את הראשון מבין מספר צוים הולכים ומחמירים כנגד הנוצרים. בתחילה נדחקו מהצבא חיילים נוצרים. אחר כך הוחרם רכוש הכנסייה והושמדו ספריה. לאחר שתי שרפות שפרצו בארמונו החריף דיוקלטיאנוס את המדיניות האנטי-נוצרית עוד יותר: מי שלא הסכימו לזנוח את אמונתם הוצאו להורג. גלי הרדיפות נמשכו בעוצמה משתנה עד 313.
הרושם שהותירו הרדיפות על הנוצרים היה כה עז, שעלייתו לשלטון של דיוקלטיאנוס נבחרה כתאריך הפותח את עידן הקדושים המעונים למניין הכנסייה האלכסנדרית במאה הרביעית והחמישית. התקופה נקראה גם העידן הדיוקלטיאני.
אחד מהמפורסמים ביותר שהוציא להורג היה גיאורגיוס הקדוש.
בספרות חז"ל

דיוקלטיאנוס מוזכר מספר פעמים בתלמוד הירושלמי ובמדרשי האגדה. מסופר כי דיוקלטיאנוס היה בתחילת דרכו רועה חזירים שתלמידי רבי יהודה נשיאה התנכלו אליו. כאשר עלה לגדולה, הוא חיפש עילות להרוג את מנהיגי היהודים, רבי יהודה נשיאה ורבי שמואל בר נחמן, שהתחמקו מההאשמות עקב נסים שונים שנעשו להם באמצעות השד של בית המרחץ. כאשר הם הגיעו לבניאס ודיוקלטיאנוס לא הצליח להאשימם באי-ציות לדבר המלכות כדי להרגם, הוא תהה על כך שהם סומכים על הנסים שנעשים להם ומבזים את המלכות. הם בתגובה התנצלו והשיבו שהם ביזו את רועה החזירים אך למלך הם משועבדים. דיוקלטיאנוס לימד אותם מוסר השכל, ואמר להם בכל זאת להיזהר לא לבזות רומאי או תלמיד קטן, שיכולים לעלות לגדולה לאחר זמן (לפי הגרסה במדרש רבה הכוונה היא לחייל רומאי ולא לתלמיד חכם).
מסופר כי דיוקלטיאנוס הטיל מיסים כבדים על תושבי העיר פנייס (בניאס), כנראה לצורך הסדרים שהנהיג בקיסרות הרומית, עד כדי כך שתושבי העיר רצו לעזוב אותה. היועץ שלו טען כי תושבי המקום לא ינטשו, ואם הם ינטשו הם יחזרו. כדי לבדוק את הדבר, דיוקלטיאנוס ערך ניסוי: הוא הביא צבאים, חיפה את קרניהם בכסף ושלחם לאפריקה, והם חזרו לאחר שלוש עשרה שנים.
מובא שדיוקלטיאנוס חייב את כל האומות מלבד היהודים לנסך יין לאלוהי רומא, הכותים ניסכו ומאז נאסר יינם כיין נסך.
באופן כללי, יחסו של דיוקלטיאנוס ליהודים היה יחסית חיובי, בניגוד לנוצרים שאותם רדף. חכמי ישראל העריכו אותו כקיסר מוצלח ורבי חייא בר אבא (שהיה כהן) אף קיצר את דרכו ודרך על קברים בעיר צור כדי להזדרז ולקבל את פניו.
לפי הירושלמי, דיוקלטיאנוס הוא זה שיצר את ימת חומס (אנ') באמצעות יצירת הסכר על נהר האורונטס (אנ'). כך סוברים גם החוקרים. פעם נוספת מוזכר דיוקלטיאנוס בהקשר של הזהב השחוט, שהיה לו במשקל דינר של הקיסר גורדיאנוס.
לפי המדרש בבראשית רבה: "יום שמלך לוטיינוס נראה לר' אמי בחלום היום מלך מגדיאל אמר עוד מלך אחד נתבקש לאדום אלוף עירם א"ר חנינא ציפוראה למה נקרא עירם שהוא עתיד לערום תסווריות למלך המשיח". המדרש מזהה את מלכי רומא עם אלופי אדום המוזכרים בתורה, ולפיו מלך אדום האחרון ששמו עירם עתיד לספק אוצרות למלך המשיח. ייתכן כי לוטיינוס שביום המלכתו נראה מגדיאל לרבי אמי בחלום, אינו אלא דיוקלטיאנוס.
משפחתו

על פי המקורות הרומאיים דיוקלטיאנוס היה נשוי לאשה בשם פריסקה (גרסה לטינית לשם המודרני פרסילה) אין כל מידע על משפחתה ועל חיי הנישואים של הזוג. להם נולדה ילדה אחת גאלריה ואלריה בתאריך לא ידוע והיא נישאה לקיסר גלריוס בשנת 293. נישואים אלו נערכו בסידור מוקדם על מנת לקשור את השליטים הזוטרים בטטררכיה לשליטים הבכירים. לאחר הנישואים קיבלה גאלריה את התארים אוגוסטה ו"אם המחנות" בנובמבר 308. לזוג לא היו ילדים והיא אימצה את קנדידיאנוס בנו של גלריוס.
לאחר שנת 305, עם פרישתו של דיוקלטיאנוס נותרו פריסקה וגאלריה בארמונו של גלריוס בסלוניקי ועם מותו של גלריוס הועברו הנשים להשגחתו של ליקיניוס אך לאור העוינות הברורה שלו ברחו אל ארמונו של מקסימינוס דאיה. בתאריך לא ידוע סירבה גאלריה להצעת נישואים מצד מקסימינוס והוא הגלה אותה למקום לא ידוע בסוריה והחרים את כל רכושה. בתום מאבק ממושך על השלטון חלק המזרחי של האימפריה שהסתיים עם מותו של מקסימינוס בשנת 313 ירדו פריסקה וגאלריה למחתרת מחשש לחייהן על ידי ליקיניוס. בשנת 315 הן נתפסו בסלוניקי הוצאו להורג על ידי המון משולהב וגופותיהן הושלכו לים
מורשתו > ארמון דיוקלטיאנס

ארמון דיוקלטיאנוס הוא קבוצת מבנים בעיר ספליט בקרואטיה, אשר נבנה בידי דיוקלטיאנוס כארמון אליו יפרוש לאחר שיוותר על השלטון. הארמון הוקם על גדתו הדרומית של חצי אי קטן החודר אל הים האדריאטי, כ-6 ק"מ מערבית לסלונה. הארמון ממוקם בליבה של העיר ספליט ונודעת לו חשיבות רבה בשל ממדיו והעובדה שהוא השתמר במצב טוב. בשנת 1979 צורף הארמון, יחד עם המרכז ההיסטורי של העיר ספליט, אל רשימת אתרי המורשת העולמית. אורכו של הארמון 215.5 מטר ורוחבו 175 מטר בדרומו ו-181 מטר בצפונו. הוא בנוי בצורת מלבן עם מגדלים הבולטים מחומותיו מכל צדדיו, למעט מצידו הדרומי בו גבל בים או ניצב בסמוך לו. לאורך חזית זו, שלא הייתה מבוצרת, נמתח בקומתו העליונה של הארמון מעבר עמודים מקורה, וייתכן כי חזית זו נועדה לאפשר לקיסר גישה פרטית דרך הים או כשער כניסה לסחורה. במרכזן של כל אחת משלוש החזיתות האחרות ניצב שער שהוביל אל החצר המרכזית. מחצר זו הייתה גישה למגורי הקיסר מדרום לה, אל קברו ממזרח לה שהוסב לקתדרלה, ואל שלושה מקדשים שניצבו ממערב לה, ואשר רק אחד מהם נותר על תילו ומשמש כבפטיסטריום. הארמון שילב תכונות של בית מגורים יוקרתי עם אלה של מחנה צבאי, והדקומנוס (Decumanus) חילק את שטחו לשני חלקים שנשאו אופי שונה (1). החלק הדרומי, בסמוך לים, כלל את מבני הציבור ואת מגורי הקיסר, ובשל כך שהארמון נבנה על רצועת שטח שהשתפלה מפנים הארץ אל חוף הים, הפרש של 8 מטר, הוגבה חלק זה. החלק הצפוני של הארמון השתמר פחות משכנו שמדרום. הקארדו (Cardo) חילק אותו לשני חלקים נפרדים (2), ונראה כי כל אחד מהם שימש כמכלול מגורים לחיילים ומשרתים, וייתכן שלשימושים נוספים. בשיאו התגוררו בארמון כ-9,000 איש.
מורשתו > מרחצאות דיוקלטיאנוס

מרחצאות דיוקליטיאנוס הם מרחצאות ברומא, הבנייה התחילה בסתיו של 298 בצו ממקסימיאנוס לאחר חזרתו מאפריקה, נחנכו על ידי דיוקלטיאנוס והסתיימה לאחר התפטרותם של דיוקליטיאנוס ומקסימיאנוס. והיו המפוארים והגדולים מבין המרחצאות הקיסריות. בית המרחץ מוקם צפון-מזרח גבעת וימינאליס ושירת את תושבי שלוש משבע גבעות רומא: גבעת אסקווילאי, גבעת הקווירינאליס וגבעת וימינאליס. הקדשה המוצגת היום במוזיאון הלאומי של רומא, מתארת את נסיבות בניית המרחצאות:
”אדונינו דיוקלטיאנוס ומקסימִיָאנוס, הבלתי-מנוצחים, האוגוסטים הבכירים, אבות האימפרטורים הקיסרים; ואדונינו קונסטנטיוס ומקסימיאנוס האוגוסטי הבלתי-מנוצחים; וסֵווֵרוס ומקסימִינוס הקיסרים האצילים ביותר — הקדישו לרומאים (ולרומאיות) שלו את המרחצאות המאושרים הדיוקלטיאניים, אשר אותם תכנן ועל בנייתם ציווה מקסימיאנוס אוגוסטוס בהדר נוכחותו בעת חזרתו מאפריקה, ואותם הקדיש בשמו של דיוקלטיאנוס אוגוסטוס אחיו, לאחר שנקנו בניינים ההולמים את גדולת המפעל העצום הזה, והושלמו בכל טרחה ועמל”
מורשתו > אלכסנדרה הקדושה

אלכסנדרה מרומא (Alexandra of Rome) היא קדושה מעונה של הנצרות אורתודוקסית, זהותה שנויה במחלוקת על ידי ההיסטוריונים והתאולוגים הנוצרים אך הם קושרים אותה לקיסר דיוקלטיאנוס ואת חייה ומותה לרדיפת הנוצרים בתקופת שלטונו. אלכסנדרה, מתוארת בכתבים כאשתו הראשונה והמועדפת של דיוקלטיאנוס שהמירה את דתה לנצרות בחשאי והוצאה להורג על ידי דיוקלטיאנוס בגין אמונתה ותמיכתה בג'ורג הקדוש. לפי ההיסטוריון הנוצרי פרדריק ג'ורג הולווק (Frederick George Holweck) הדמות של הקדושה הנוצרית מתבססת על מיתוס ודמותה נשזרה בטעות עם דמותה הטרגית של פריסקה אשתו של דיוקלטיאנוס. פריסקה היתה, ככל הידוע בעל נטייה לנצרות אך מעולם לא פעלה בגלוי כנגד בעלה שהיה עוין את הדת הנוצרית. התאולוג הנוצרי יעקובוס דה ווראגין (Jacobus de Voragine) נוקב בשם "אלכסנדריה" ומתאר אותה כאשתו של פריפקט רומאי שבעת רדיפת ג'ורג' הקדוש הצהירה בגלוי על אמונתה הנוצרית.
לקריאה נוספת

משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002 (הספר בקטלוג ULI)
אדוארד גיבון, שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית, עברית: אריה ענבי, הוצאת "ספרי זהב", תל אביב, 1955.
Roger Rees, Diocletian and the Tetrarchy, Edinburgh University Press, 2004. ISBN 0748616616
Pat Southern, The Roman Empire from Severus to Constantine, Routledge, 2001. ISBN 0415239443
The Cambridge Ancient History Volume 12: The Crisis of Empire, AD 193-337, 2nd edition. Edited by Alan Bowman, University of Cambridge 2005 ISBN 0521301998
Stephen Williams. Diocletian and the Roman Recovery. Psychology Press, 1997. ISBN 0415918278
ביאורים

↑  His abilities were useful rather than splendid - a vigorous mind improved by theexperience and study of mankind, dexterity and application in business; a judicious mixture of liberality and economy, or mildness and rigour; profound dissimulation under the guise of military frankness; steadiness to pursue his ends; flexibility to vary his means; and above all the great art of submitting his own passions, as well as those of others, to the interest of his ambition, and of colouring his ambition with the most specious pretences of public utility.'
גינתר ליטיינס

| --- | --- |

גינתר ליטיינס
 לידה:  25 במאי 1889 ויסבאדן, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 נהרג:  27 במאי 1941 (בגיל 52) האוקיינוס האטלנטי, כ-900 קילומטרים ממערב לברסט
 מדינה:  גרמניה הנאצית 
 השתייכות:  הצי הגרמני הקיסרי הצי הגרמני הקיסרי   רייכסמרינה רייכסמרינה   קריגסמרינה קריגסמרינה
 תקופת הפעילות:  1907–1941 (כ־34 שנים)
 דרגה:   אדמירל
 תפקידים בשירות
 מפקד הסיירת הכבדה אדמירל היפר מפקד האוניות שרנהורסט וגנייזנאו במבצע הפלישה לנורווגיה מפקד אוניות המערכה ומפקד הצי (Flottenchef) מפקד הכוח הימי במבצע ריינאיינבונג
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה  המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945)
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   עיטור בית הוהנצולרן עם חרבות
 
גינתר ליטיינס (Günther Lütjens;‏ 25 במאי 1889 – 27 במאי 1941) היה אדמירל בצי הגרמני במלחמת העולם השנייה, שנודע בעיקר כמפקד השייטת הגרמנית במבצע "ריינאינבונג" (Rheinübung), פשיטתן של אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק והסיירת הכבדה פרינץ אויגן לאוקיינוס האטלנטי, פשיטה דרמטית שבמהלכה הוטבעה סיירת המערכה הבריטית אה"מ הוד, והסתיימה בהטבעתה של ביסמרק.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

ליטיינס נולד ב-25 במאי 1889 בויסבאדן, בירת מדינת הסה בגרמניה. הוא התגייס לבית הספר הימי של הצי הגרמני הקיסרי בקיל בשנת 1907. כפרח קצונה צעיר שירת על הסיירת הקלה אה"מ (אוניית הוד מלכותו, Seiner Majestät Schiff) פְרֵיַה (Freya), ועבר אימוני ים בסיסיים בשיוט בים התיכון. לאחר שהוסמך לקצונה שירת עד 1910 על אוניית המערכה אלזאס (Elsaß), אונייה מסוג פרה-דרדנוט; בשנים 1910 – 1913 שירת כקצין על הסיירת המשוריינת אה"מ קניג וילהלם (König Wilhelm), אונייה מיושנת שהוסבה לאוניית הדרכה. ב-1913 הועלה לדרגת סגן.
החל מ-1913 שימש ליטיינס כקצין בספינות טורפדו. ב-1914 כבר היה מפקדה של ספינה כזו. בזמן מלחמת העולם הראשונה היה מוצב בשייטת ספינות טורפדו שבסיסה היה בחוף פלנדריה, בבלגיה, שנכבשה בידי הגרמנים בתחילת המלחמה. במהלך המלחמה השתתף בפשיטות שונות בתעלת למאנש ובהתקפות על דנקרק. לקראת סוף המלחמה הועלה ליטיינס לדרגת קורבטנקפיטן (Korvettenkapitän) המקבילה לדרגת לייטננט קומנדר (Lieutenant Commander) בצי הבריטי, רב-סרן.
בשנת 1921, עם תחילת ארגונו מחדש של הרייכסמרינה, הצי הגרמני בתקופת רפובליקת ויימאר, חזר ליטיינס לצי בדרגת קומנדר (Commander), המקבילה לדרגת סגן-אלוף. והמשיך בשירותו בשייטות ספינות הטורפדו, ואף פיקד על כמה מהן. הוא שירת בתפקידי מטה שונים, וב-1934 קיבל את הפיקוד על הסיירת הקלה קרלסרוהה (Karlsruhe).
עם עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, החל גם הצי להתחדש, ושמו השתנה לקריגסמרינה. ב-1936 מונה ליטיינס לראש אגף כוח אדם בצי; ב-1937 מונה למפקד זרוע ספינות הטורפדו, והועלה לדרגת סגן אדמירל. בנובמבר 1938 היה ליטיינס אחד משלושת האדמירלים היחידים שמחו בכתב נגד מאורעות ליל הבדולח.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בתחילת מלחמת העולם השנייה היה ליטיינס מפקד כל הכוחות הקלים של הצי הגרמני: ספינות טורפדו, משחתות, וסירות מהירות. ב-1 בינואר 1940 הועלה ליטיינס לדרגת Vizeadmiral, תת-אדמירל. באפריל 1940, במבצע וזראיבונג (Weserübung, תרגיל הוזר), המערכה בנורווגיה, פיקד ליטיינס על כוח החיפוי הימי הרחוק בים הצפוני, שייטת שכללה את סיירות המערכה שרנהורסט וגנייזנאו. במהלך המבצע נתקלה השייטת בסיירת המערכה הבריטית אה"מ רינאון (Renown) אך הקרב שהתפתח לא היה מכריע.
ביוני 1940 התמנה ליטיינס למפקד אוניות המערכה ולתפקיד מפקד הצי (Flottenchef) השלישי, התפקיד השלישי במעלתו בצי הגרמני, המקביל למפקד צי הבית (Home Fleet) בצי הבריטי. קודמו בתפקיד, תת-אדמירל וילהלם מרשל (Wilhelm Marschall) ניהל ויכוחים רבים עם הפיקוד הגרמני העליון בסוגיית עצמאותו של מפקד הצי בעת פעולות בים. בעת המערכה בנורווגיה הבין מרשל, שהיה על סיפונה של שרנהורסט, שבעלות הברית נסוגות. הוא התעלם מההוראות ניתנו לו, ועל פיהן אסור היה לו להיכנס לקרב עם אוניות מלחמה בריטיות. הוא הורה לשרנהורסט ולגנייזנאו לתקוף את נושאת המטוסים אה"מ גלוריוס, שהוטבעה יחד עם שתי המשחתות שליוו אותה. יחד עם הצלחה זו, ספגה שרנהורסט טורפדו מצוללת בריטית ותיקונה נמשך עד סוף אותה שנה. בשל החריגה מההוראות הודח מרשל מתפקידו; ליטיינס היה נחוש שלא לחזור על משגה זה, ולמלא את פקודותיו במלואן.