stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תסמונת קורו
סיווג ומיון

במדריך לאבחון וסטטיסטיקה להפרעות הנפש, קורו מופיע כאחד הערכים במילון המונחים של תסמונות תרבות. המדריך מגדיר קורו באופן הבא: "מונח, ככל הנראה ממוצא מלזי, אשר מתייחס להופעה פתאומית של חרדה חזקה כי הפין (או אצל נשים איבר המין והפטמות) נסוג אל תוך הגוף דבר אשר יגרום לבסוף למוות".
נעשו ניסיונות על ידי מספר מחברים למקם ולשלב את סינדרום הקורו במעמדות שונים (קטגוריות שונות של הפרעות). לדוגמה, קורו עשוי להשתלב בקבוצה של "נוסופוביה תלוית-תרבות" (נוסופוביה= פחד ממחלות) או לחלופין לקבוצה הטקסונומית של נסיגת איברי מין (סיווג תסמונות בעלות מאפיינים ומשתנים משותפים). כמו כן היו גם ניסיונות לשייך את הקורו לקבוצת הפרעות הקשורה לאמונות תרבותיות (כלומר סיווג על פי איך שהתסמונות עשויות להיות מושפעות מגורמים ואמונות חברתיות).
מחברים שונים ניסו להבחין בין צורות מלאות של קורו לצורות לבלתי מלאות של קורו, יחד עם תצורות תרבותיות ולא-תרבותיות. תצורות תרבותיות, מערבות אמונה תרבותית או מיתוס אשר משחקים תפקיד בהסברת הופעת המחלה והתפשטותה בקהילה. אלה נתפסים כצורות מלאות של קורו, התואמות את כל הסימפטומים הנדרשים לאבחון המחלה ללא קיומן של מחלות או הפרעות נפשיות נוספות הנלוות למחלה או להפרעה העיקרית. צורות אחרות של קורו מופיעות באופן משני, כלומר הקורו מופיע כתופעה הנלווית למחלה במערכת העצבים המרכזית (CNS), או כתופעה המתלווה להפרעה נפשית אחרת או כתופעה המתלווה לשימוש בסמים. הרפואה הסינית המסורתית מזהה את הקורו כמחלת מין ומסווגת את המחלה תחת שתי קטגוריות שונות.
אטימולוגיה ורקע גאוגרפי

ההתייחסות המערבית המוקדמת ביותר לקורו נמצאת במילון של השפה הבגינזית שנכתב על ידי בנג'מין פרדריק מאת'ס בשנת 1874, בדרום סולאווסי, אינדונזיה. יכול להיות שמקור השם נשאב מהנהר, או מהעמק המקיף את האזור או קרוי על שם השבט המקומי אשר היה ממוקם בחלקה הצפון-מערבי של סולאווסי, אינדונזיה. המילה קורו משמשת גם בשפה המאקאראסית לתיאור "התכווצות". מקור המילה יכול גם להישאב ממינוח של המאלאי "קורה" שמשמעו "ראש צב" או "קרוק" שמשמעה "להתכווץ". גם המונח "שוק יאנג" בסינית משמעה "התכווצות של הפין". המונח קורו מוכר גם בשם" רוק-לו" (מחלת הצטמקות איברי המין) בתאילנד, בהודו ועוד.
אפידמיולוגיה

פחד או חרדה שמתלוות אל קורו, מצויים בעיקר בקרב אוכלוסייה המתגוררת במדינות כמו הודו, סין ויפן. בקרב הסינים, קורו לרוב מוגבל לאזור דרום סין ולעמק היאנגצה התחתון. מחקר משנת 1992 שהתקיים באמצעות שאלוני דיווח עצמי, מראה כי באזור סין, קורבנות הקורו הם בעיקר זכרים, צעירים, רווקים, לא-משכילים או בעלי השכלה בסיסית בלבד, החוששים מכוחות על טבעיים וקורו.
התופעה רווחת גם בדרום מזרח-אסיה במיוחד במלזיה ואינדונזיה. משערים כי הופעת קורו בקרב תושבי מלזיה ואינדונזיה נוצרה בעקבות הופעת מהגרים סינים, אך נמצאו מקרי קורו בקרב מדינות כמו תאילנד והודו בהם היו מעורבים אוכלוסיות ללא סינים. ישנם מקרים ספורדיים של קורו אשר דווחו בקרב אנשים עם אתניות שאינה מזרח-אסייתית, ממדינות כמו נפאל, סודאן, ירדן, טנזניה, ניגריה, צרפת, בריטניה, אמריקה וקנדה. ברוב המקרים שאינם סיניים, בחצי כדור הארץ המערבי, ישנו חשש מהצטמקות איבר המין, אך שאר סימפטומי הקורו כגון הפחד מן המוות אינם מתקיימים. אלו נחשבות צורות לא-שלמות של קורו, שאינן מושפעות מגורמים ואמונות תרבותיות (הפחד והחרדה מהמוות לרוב אינו מתרחש בתרבויות מערביות), בעוד הצורה הקלאסית של הקורו כוללת חרדה אקוטית, אשר מושפעות מאמונות ומיתוסים תרבותיים הייחודיים לתרבות הספציפית.
סימנים וסימפטומים

רוב החולים בקורו מדווחים על התקפי חרדה חריפים מהתכווצות ונסיגה של איברי המין, למרות היעדר כל שינוי ביולוגי גלוי. במילים אחרות, הם רואים את השינוי גם כשהוא לא קיים (כמו שקורה בהפרעות אחרות של עיוותי גוף כמו אנורקסיה נרבוזה והפרעת גוף דיסמורפית). על פי הספרות, פרקי ההתקפים יכולים להיארך מספר שעות ואף מספר ימים. מקרים בהם סימפטומים של קורו מופיעים במשך שנים ארוכות מעידים על קיומן של הפרעות נפשיות נוספות. בנוסף לחרדה מנסיגה של איבר המין פנימה אל תוך הגוף, ישנם תסמינים אחרים הכוללים אמונה של האינדיבידואל כי איבר מינו מאבד מצורתו ומשריריו.
במקרים בהם הפציינטים אינם מתלוננים על נסיגת איבר המין, ישנן תלונות על התקצרותו של איבר המין. בקרב נשים הסובלות מקורו, התסמינים הקרדינליים הם נסיגה של הפטמות אל תוך השדיים פנימה או לחלופין נסיגה שלמה שני השדיים פנימה אל תוך הגוף פנימה, גם במקרים כאלה ישנה אמונה חזקה בקרב המטופל כי במקרה שכזה התהליך יסתיים במוות. רכיבים פסיכולוגיים של חרדת קורו כוללים פחד ממות צפוי, היעלמות והתפרקות הפין ואובדן הכוח והחשק המיני. לתחושת הפחד ממוות צפוי ונסיגת איבר המין אל תוך הגוף פנימה, יש קשר תרבותי חזק עם האמונות הסיניות המסורתיות. זה בא לידי ביטוי בכך שלרוב האסייתים מאמינים כי סימפטומי קורו הם קטלניים, דבר העומד בניגוד לתפיסתו של החולה במחלה במערב.
סימפטומים נוספים חריפים יותר הם האמונה כי איבר מינו של הגבר משתנה לאיבר המין הנשי, חשש מהצטמקות האיבר וכניסתו פנימה אל הבטן, חסימה בדרכי השתן, עקרות, אימפוטנציה, תחושת כישוף וכו'. פציינטים החרדים ביותר מהתופעה, מוצאים נחמה בפנייה לשיטות פיזיות שונות; כדי למנוע נסיגה של איבר המין אל תוך הבטן לכאורה, מבצע החולה עיגון של הפין באמצעות לולאה של חוט או התקן הידוק. באופן דומה, הנשים תוקעות מסמרים בפטמותיהן במטרה לקבע אותן במקום שלא יזוזו או ישאבו פנימה אל תוך בית החזה. לעיתים, האישה תופסת את החזה של עצמה ומושכת את פטמותיה כלפי חוץ, במטרה לשמור על הפטמות שלא תבלענה בתוך הגוף. ניסיונות אלו לעיתים קרובות נגמרים בפציעות קשות ואף מוות.
הגורמים למחלה

הגורמים המרכזיים להופעת מחלת הקורו והסימפטומים השונים הכלולים בה, הם קונפליקטים פסיכולוגיים, גורמים אישיותיים ואמונות תרבותיות. כל אלו נחשבים כיסודות המשמעותיים ביותר להיווצרות האמונה בקרב האינדיבידואל כי הוא חולה בקורו. היסטוריה מינית של המטופל עלולה להיות גורם משמעותי להתפרצות המחלה כגון, חוסר סקס, אמונה בקיומה של הפקרות מינית ותחושה שהם מופקרים מינית, תחושת אשמה על אוננות ואימפוטנציה (חלק מהמאפיינים פחות קיימים בתרבויות המערב).
המכניזם הביולוגי

עדיין לא ידועים הגורמים הנפשיים הברורים שמובילים לפיתוח קורו, וכאשר בוחנים את המנגנונים הביולוגיים וההיסטוריה האבולוציונית של הקורו, חשוב להסתכל על העניין במסגרת הרחבה יותר של היסטריה המונית. הוצע, כי נוירוני מראה משחקים תפקיד מרכזי בהתפרצויות של היסטריה המונית. נוירון מראה הוא נוירון שמגיב באופן חשמלי ("יורה"), גם כאשר מוחו של האורגניזם בהליך של ביצוע פעולה כלשהי, וגם כאשר האורגניזם צופה באורגניזם אחר, בדרך כלל מאותו המין, מבצע פעולה כזאת. מטרת נוירוני המראה היא למידת התנהגות הנעשית באמצעות חיקוי. ההפעלה של נוירוני המראה היא אוטומטית וניתן לראות אותה בתופעות קטנות כמו "הדבקת פיהוק". מחקרים חדשים מראים, כי התפרצויות של היסטריה המונית נובעות כאשר רכיבים מסוימים במוח מעכבים את התהליך התקין של נוירוני המראה. עם זאת, לא ברור מה מוביל למקרים בודדים של קורו, כפי שמופיעים בתרבויות מערביות.
דיאגנוזה

ישנם מספר קריטריונים קבועים המשמשים לביצוע אבחון של קורו. הקריטריון העיקרי הוא דיווח של המטופל על נסיגה של איבר מינו אל תוך גופו פנימה (בדרך כלל פין או פיטמת הנקבה) למרות היעדר ראיות פיזיות אובייקטיביות המעידות על נסיגה שכזו בפועל. הדיווח מלווה במרבית המקרים בחרדה קשה של המטופל מכניסת איבר המין (או במקרה הנשי: השד או הפיטמה) אל תוך הגוף - עניין שמבחינת המטופל יכול להיגמר במוות. החרדה מלווה בשימוש באמצעים מכניים כדי למנוע את נסיגת האיבר. מקרים שאינם עומדים בכל הדרישות מסווגים בדרך כלל כסימפטומים "דמויי קורו" או "קורו חלקי".
טיפול

על מנת להבריא לרוב צריך טיפול נפשי. מרבית החולים מטופלים באמצעות טיפול פסיכותרפי שמורכב בהתאם לסימפטומים המופיעים בקרבו ובהתאם לגורמים למחלתו (האופציה של טיפול פסיכותרפי מבוסס על הממצאים הפתולוגיים -פסיכיאטריים שנמצאו אצל המטופל). בנוסף, לרוב מתבצעות עם המטופל שיחות בנוגע לאנטומיה של איברי המין.
בסין, הטיפול הנפוץ הוא באמצעים מסורתיים הנובעים מאמונה סינית מסורתית. מקובל להתפלל לאלים ולבקש מהכוהנים המסורתיים-הטאואיסטים, או לבצע במטופל טקסי גירוש שדים. אם האמונה כי "רוח השועל" מעורבת בגרימת המחלה, הכוהנים יכו בגונג, ויכו את המטופל מתוך אמונה שזה יוציא את המחלה מקרבו. המטופלים גם מקבלים שיקוי המכיל לרוב צמחי מרפא, זנב צבי או אייל, פין של נמר ופין של צבי. מזונות אחרים לטיפול הם מרק פלפל, מרק ג'ינג'ר ומשקאות חריפים.
מקרי בוחן > סין

רישומים ותיעודיים סיניים רשמיים, מעידים על הופעת הקורו כבר בשלהי המאה ה-19, באי "האייאן", ובחצי האי "לייזו" שבגואנדונג, סין. סדרת התפרצויות של המחלה בסין התחוללה בשנים 1948, 1955, 1966, 1974. זה התרחש כאשר היה מתח חברתי או תחושה של חשש מאסון הממשמש לבוא. ההתפרצות המשמעותית ביותר, נמדדה בין 1948–1949 כשלאחריה הגיעה התפרצות קטנה יותר ב-1987. בתקופת הזמן שבין 1949-1948 (התקופה המשמעותית והעמוסה ביותר בהתפרצויות מרובות ותכופות ביותר של המחלה) המגפה נמשכה בקרב החולים למעלה משנה וניכרה בקרב יותר מ-3,000 אנשים שהתגוררו ב-16 ערים ומחוזות שונים. בתקופה זו, במטרה להתגבר על התפרצויות המחלה המרובות, הוחל קמפיין מסיבי לבריאות הנפש. מאז לא היו דיווחים נוספים על התפרצות המחלה, כך שניתן לראות כי מודעות עוזרת להוריד את התפרצות המחלה. שיפור בתנאים הכלכליים המקומיים בשילוב עם איכות חיים גבוהה, תרמו באופן משמעותי להיעלמותן של התפרצויות המחלה ותרמו לצמצום בהיקף ההתפרצויות.
מקרי בוחן > דרום-מזרח אסיה

מגפה של סובלים מהפרעת קורו הכתה בסינגפור באוקטובר 1967 במשך כעשרה ימים. העיתונות והתקשורת דיווחו כי מספר אנשים פיתחו קורו לאחר אכילת בשר חזיר שחוסן בחיסון נגד שפעת החזירים. שמועות הקשורות לאכילת חזיר ולהופעת הקורו החלו להתפשט במהרה במיוחד לאחר שיצא דו"ח נוסף אשר דיווח כי חזיר מחוסן, מת כתוצאה מנסיגת איבר מינו לתוך גופו. מספר המקרים של אנשים שדיווחו לאחר מכן על קורו עמד על 97 מטופלים בבית חולים אחד, חמישה ימים בלבד לאחר הדיווח התקשורתי אודות התופעה. ממשלה ובכירים ממשרד הבריאות הסיני, הצליחו לשכך ולהרגיע את ההתפרצות רק באמצעות פרסומים פומביים בטלוויזיה ובעיתונים.
מקרה נוסף הוא בצפון-מזרח תאילנד, בנובמבר 1976. התפרצות זו מנתה לפחות 350 מקרים בהם דווח על קורו, כשרובם דיווחו בקרב גברים תאילנדים. התקשורת טענה בריש גלי כי המחלה נגרמה בשל אכילת מזון וייטנאמי וטבק רעיל. התקשורת טענה שאלו היו פעילויות וייטנאמיות נגד התאילנדים. מגפה נוספת שהתרחשה בקנה מידה קטן יותר בתאילנד הייתה בשנת 1982.
מקרה נוסף התחולל בצפון-מזרח הודו בשנת 1982 - דיווחים על התפרצויות קורו הגיעו לרוב מקרב אנשים לא-משכילים, שהגיעו מהרובד הסוציו-אקונומי הנמוך. למרות הדיווחים, לא היו ראיות לפסיכופתולוגיה מינית או רקע של הפרעות נפשיות ברוב המקרים.
מקרי בוחן > אפריקה

בשנות ה-70 וה-80 המוקדמות, עיתונים דיווחו על מקרים של התכווצות ונסיגת איבר המין בניגריה המערבית. בסוף שנת 1996 חלה התפרצות קורו בקנה מידה קטן יחסית בקרב חלק ממדינות מערב אפריקה. קורבנות ההתפרצויות האפריקניות פירשו את חוויית הקורו, כאילו אדם שהם מכירים גנב להם את איבר המין שלהם ואת חיות איבר מינם, כלומר גרמו לאימפוטנציה. מניע הגנבה, האמונה כי אדם מקורב גנב לחולה את איבר מינו, מקורה באמונה מקומית מסורתית, "הכישוף ג'וגו'" -שכביכול איבר מינו של האדם נגנב במטרה להאכיל את הישות הטרנסנדנטית או במטרה שאותה ישות טרנסנדנטית תחזיק באיבר מינו של המטופל תמורת כופר. ייצוגים חברתיים של הג'וג'ו יוצרים מציאות המוסכמת על כלל הפרטים באותה תרבות שמציעה את ההסבר והמניע לחוויות התכווצות איבר המין.
המחלה התפרצה בניגריה וקמרון והתפשטה לגאנה, חוף השנהב וסנגל עד 1997. בקונטונו שבבנין, דווח שהמונים תקפו אינדיבידואלים באשמת "גנבת פינים". רשויות החוק והשיטור מיגרו את ההתקפות וההפגנות שכתוצאה מהן נהרגו 5 בני אדם על ידי אותם אזרחים שהחליטו לקחת את החוק לידיים ולהעניש את "גנבי הפין". דיווחים מאוחרים יותר על התפרצות קורו דווחו כבר מעבר למערב אפריקה, במקומות כמו חרטום, סודאן (ספטמבר 2003) בנג'ול שגמביה (באוקטובר 2003), ובקינשאסה שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו (בשנת 2008).
כשאנו משווים את התסמינים האפידמיים של קורו במערב אפריקה לאלו שבדרום-מזרח אסיה, ניתן לומר כי בדרום-מזרח אסיה התסמינים התרכזו רק בנסיגת הפין פנימה אל תוך הגוף (במקום התכווצות של הפין) ובפחד ממוות (פחד אשר נעדר במקרים האפריקנים).
מחקר שניתח את המקרים האפידמיים של הקורו במערב אפריקה משנת 1997 עד שנת 2003, הגיע למסקנה שההתפרצויות במערב אפריקה היו תוצר של תפקוד פסיכולוגי תקין בקרב אינדיבידואלים שאינם בעלי הפרעות נפשיות, אשר הושפעו על ידי מודלים של אמונות תרבותיות מקומיות או ייצוגים חברתיים.
מקרי בוחן > ארצות הברית ואירופה

בימי הביניים המאוחרים באירופה, רווחה האמונה שגבר עלול לאבד את איבר מינו באמצעות התקפות של קסמים וכישופים בידי מכשפות. במדריך אירופאי לחקירות כישוף מהמאה ה-15, כתובים סיפורים על גברים שטענו כי איבר מינם נעלם והוחבא על ידי השטן, כדי שאיבר מינם לא ייראה או יורגש. איברי המין היו אמורים לשוב ולהופיע רק לאחר שהגבר פייס את המכשפה האחראית למעשה הכישוף. נאמר שהמכשפות נתבקשו לאחסן את איברי המין שנגנבו והוסרו כביכול, בקנים של ציפורים או בקופסאות.
לפחות שלושה פרסומים משנת 1880 בארצות הברית, רוסיה ואנגליה דיווחו על פתולוגיה של נסיגת איברי המין מבלי להשתמש במונח הסיני או המאלאיי של המילה. מחלת הקורו בסין דווחה לראשונה בדיווח צרפתי משנת 1908. תיאורים של קורו נכנסים לספרים הקליניים של הרפואה המערבית בשנת 1936. בשנת 1950, קורו מצוין בפסיכיאטריה כאבחון מחלתי-פסיכיאטרי.
אמונות תרבותיות סיניות

רוב הספרות העתיקה בדבר קורו, הייתה קשורה לקבוצות אתניות סיניות. לדוגמה, קורו (במונח הסיני שלו-שוק יאנג) מתועד בספר רפואה סיני מסורתי לתרופות, אשר פורסם בתקופת שושלתו של צ'ינג. הספר תיאר את מצב הקורו כהתקף פתאומי שמתקיים במהלך קיום יחסי מין של התכנסות הפין אל תוך הבטן פנימה. הספר קובע כי החולה ימות אם לא יטופל במהרה בתרופות מסוג "היטי".
בספר הרפואה המסורתית הסיני "ז'ונג ז'ינג" ,תופעה של נסיגה של הפין פנימה אל הבטן והתנפחות הבטן מתוארת כסימן מובהק למוות.
תאוריית היינג-ייאנג מציעה הסבר וטוענת במסגרתה, כי איבוד לא מאוזן ומבוקר של "הומור יאנג", יוצר התכווצות של איברי המין.
בטאואיזם וברפואה הסינית המסורתית, שפיכה תכופה נחשבת כמזיקה לבריאות שכן בתרבות הסינית זרע נחשב כקשור לאנרגיה החיונית של האדם ומכאן דלדול מוגזם של זרע עלול להוביל למחלה או למוות. מחברים אחדים מאמינים כי הרעיון של מוות שנגרם כתוצאה מהיעלמות והבלעות איבר המין בגוף, הוא ספקולטיבי בלבד.
פופולריות הפולקלור הסיני גם משחקת תפקיד. נובל סיני של מקבץ סיפורי רוחות משונות מהסטודיו הסיני, מתאר רוח שועל שביכולתה לכווץ את רקמותיהן של אנשים חלשים פיזית ומינית. אמונה בקורו נוצרת ונובעת מתוך אמונתם החזקה והמסורתית-תרבותית של סינים מדרום סין, ברוח השועל.
ראו גם

מדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות
רפואה סינית
לקריאה נוספת

Cheng, S.T., A Critical Review of Chinese Koro. Culture, Medicine and Psychiatry. 1996 20:67-82
Michael W. Passer & Ronald E. Smith. "Sociocultural factors for Anxiety disorder". Psychology - The science of mind and behaviour (3rd ed.). p. 542.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link)
Ang, PC; Weller, MPI (בספטמבר 1984). "Koro and psychosis". The British Journal of Psychiatry. Royal Medico-psychological Association. 145 (3): 335. doi:10.1192/bjp.145.3.335. ISSN 0007-1250. PMID 6478130. {{cite journal}}:  (עזרה)
פליטים יהודים ממדינות ערב

משפחה יהודית-תימנית בדרכה למחנה המעבר של הג'וינט ליד עדן
פליטים יהודים ממדינות ערב הוא פרק חשוב בתולדות העם היהודי, אשר התרחש בעיקר במחצית השנייה של המאה ה-20, לאחר הקמת מדינת ישראל ב-1948. כ-850,000 יהודים אשר גורשו ממדינות ערב בהן נולדו וחיו, ללא רכושם שהולאם, והיו לפליטים, והביא את הקץ על קהילות יהודיות בנות מאות ולעיתים אלפי שנים.
התהליך שהחל בשנות ה-30 של המאה ה-20, התעצם בשלהי שנות הארבעים בהכוונתה של הליגה הערבית והקמת מדינת ישראל, ונמשך בשנות ה-50 וה-60. ב-16 במאי 1948 זעקה הכותרת הראשית של הניו יורק טיימס, "יהודים בסכנה חמורה בכל הארצות המוסלמיות".
רקע

לפני הקמת מדינת ישראל, חיו יהודים רבים בארצות ערב והמזרח התיכון במשך מאות ולעיתים אלפי שנים, בקהילות מבוססות ששגשגו מבחינה תרבותית, דתית וכלכלית. עם זאת, בעקבות הקמת המדינה והסכסוך הישראלי-ערבי, מצבם של היהודים במדינות ערב הפך להיות מורכב ולעיתים קרובות מסוכן, מה שהוביל להגירה מסיבית, לגירוש ולנטישת קהילות שלמות. תהליך זה התקיים במקביל לתהליך ההגירה והגרוש של מיליוני נוצרים מהמזרח התיכון עקב שילוב של נסיבות, כולל התנכלות דתית, רצח עם, מלחמות וסיבות כלכליות וחברתיות.
היווסדן של רוב הקהילות היהודיות באזורים בהם שוכנות כיום מדינות ערב מתוארכת, על פי מסורות, לאלף ה-1 לפנה"ס. חלק מהקהילות הוקמו בעקבות הגליות, כגון גלות בבל, וחלק עם הגעתם של סוחרים ומתיישבים יהודים.
לאחר התפשטות האסלאם במזרח התיכון במהלך המאה השביעית, הקהילות היהודיות שמרו על יהדותן ואורח חייהן כבני חסות תחת שלטון שהטיל עליהן מיסים, הגבלות ואיסורים. לפי חוקי האסלאם עמי הספר (בקוראן היהודים, הנוצרים ואף הזורואסטרים) זכאים לחיות במעמד של בני חסות הנקרא ד'ימי, שחובותיו ומגבלותיו הוגדרו במסמך אסלאמי קדום המכונה חוזה עומר. מעמד זה אינו מונע מהם מלשמר את דתם ומאפשר להם לחיות בארצות האסלאם, אך גם מהווה מעמד משפטי נחות שהמשתייכים אליו נתונים לשורה של הגבלות. רבות מההגבלות המוטלות על הד'ימי היו סמליות, ונועדו להבהיר את מעמדו העליון של האסלאם, המוסלמים ולעיתים אף הערבים.
אמנם לחוזה עומר הייתה חשיבות בקביעת היחס ללא-מוסלמים מצד השלטון המוסלמי, אולם שלטונות מוסלמים רבים סטו מהוראותיו. מעמד היהודים תחת שלטון מוסלמי היה מורכב ונתון לשינוי תמידי לאורך תקופות, אזורים ושליטים שונים. בעוד שליטים מסוימים ראו את היהודים כגורם יצרני שיכול לסייע לשלטון במטרותיו ולכן לא אכפו את הגבלות חוזה עומר באדיקות, היו שליטים שהפרו את חוזה עומר לרעה ורדפו את היהודים באלימות. כשלעיתים יהודים אף אולצו להתאסלם בכפייה, ונאלצו לתלות את תקוותם לחיים בטוחים ושלווים בשליטים שהתחלפו במהלך ההיסטוריה.
רדיפות נגד יהודי ארצות האסלאם בימי הביניים לא היו מאורע נדיר, והתנכלויות כנגד יהודים כללו איומים, מעשי שוד, שרפה של רכוש, סקילה, הכאה ואירועי טבח המוניים שהסתיימו לעיתים במותם של מאות ואלפי יהודים. בין אירועי הטבח הגדולים ביותר כנגד יהודי ארצות האסלאם בימי הביניים ניתן למנות לדוגמה את פוגרום גרנדה, הטבח ביהודי פאס (1033) ואת רדיפות אל-מוואחידון. לעומת זאת, ימי הביניים היא גם התקופה בה יהודי ארצות האסלאם זכו לפריחה תרבותית גדולה שהתבטאה בין השאר בתור הזהב של יהודי ספרד, וגם התקופה בה העולם המוסלמי חווה את תור הזהב של האסלאם, והתקיימו השפעות הדדיות בין שתי התרבויות. על סמך השפעות הדדיות אלו, ישנם היסטוריונים יהודים אירופאים בני המאה ה-19 כגון צבי גרץ שהשתמשו במונחים כגון "הרמוניה" כדי לתאר את היחסים בין יהודים למוסלמים בימי הביניים. בצורה זו הם גם ביקרו כדרך אגב את היחס כלפי יהודים בחברה האירופאית-נוצרית בת זמנם. אולם מקובל בקרב חוקרים בני ימינו להתייחס להשקפה היסטורית זאת כמיתוס, תוך אזכור מעמדם החברתי והמשפטי הירוד של יהודים והרדיפות נגדם בתקופות שונות.
|  | 1948 | 1976 |
| --- | --- | --- |
| מרוקו מרוקו | 265,000 | 17,000 |
| אלג'יריה אלג'יריה | 140,000 | 500 |
| תוניסיה תוניסיה | 105,000 | 200 |
| לוב לוב | 38,000 | 20 |
| מצרים מצרים | 100,000 | 200 |
| עיראק עיראק | 135,000 | 400 |
| סוריה סוריה | 30,000 | 4,350 |
| לבנון לבנון | 55,000 | 1,000* |
| תימן תימן (עדן) | 8,000 | 0 |
| סה"כ | 881,000 | 25,620 |
הגדרת פליט יהודי ממדינות ערב

על פי החוק לשמירה על זכויותיהם לפיצוי של פליטים יהודים יוצאי ארצות ערב ואיראן, התש״ע–2010 פליט יהודי הוא מי שמתקיימים בו כל אלה:
אזרח ישראל, לרבות אם היה תושב ארץ ישראל לפני הקמת המדינה
היה תושב אחת מארצות ערב או איראן, ועזב אותה בין השאר בשל רדיפתו בגלל יהדותו והיותו חסר הגנה מפני רדיפה כאמור
הותיר בארץ מוצאו רכוש שהיה בבעלותו
החוק קובע כי "במסגרת משא ומתן להשגת שלום במזרח התיכון, תכלול הממשלה את נושא מתן פיצוי על אבדן רכוש לפליטים יהודים יוצאי ארצות ערב ואיראן, לרבות רכוש שהיה בבעלות קהילה יהודית בארצות אלה".
אנשי ארגון "צדק ליהודים מארצות ערב" טוענים במסמך מ-2007 כי היהודים שנאלצו לעזוב את ארצות ערב כתוצאה מהפרת זכויות אדם ורדיפות בשנות ה-40, ה-50 וה-60 הם בעלי מעמד פליטים.
בין השאר, נסמך הארגון על הצהרתו של אוגוסט לינדט, נציב האו"ם לפליטים, שהכריז בשנת 1957, בשתי הזדמנויות שונות, שמעמדם של היהודים יוצאי מדינות ערב עולה בקנה אחד עם הגדרת "פליט" של הנציבות ועל כן יש לנציבות את ייפוי הכוח לטפל בעניינם.
שיח הפליטות > בישראל

בשיח הציבורי שהתקיים בישראל הצעירה קולטת העלייה ומאזרחת את העולים, בפרסומי מערכת החינוך ואף בעמדתה הרשמית של מדינת ישראל מול פורומים בין-לאומיים כונו היהודים שהגיעו מארצות ערב עולים. כינוי זה הדגיש את המניע הציוני, אידאולוגי להגעתם ארצה ורצונם לתרום לבניין מדינת ישראל. במקביל, כינוי זה רמז להסכמתם לקבלת מרות המדינה, תוך קבלת הצהרת כוונות מדינת ישראל על פי גישת "כור ההיתוך". משנות ה-70 החל להישמע קולם של היהודים יוצאי ארצות ערב בישראל ובתפוצות, שיח הפליטות היהודית, שהעלו לדיון את מושג הד'ימי, בן החסות, כמאפיין מרכזי של חיי היהודים במרחב המוסלמי, דחו את הטענה על קיומה של סימביוזה יהודית-מוסלמית, וקשרו את האקסודוס היהודי מארצות ערב בהלאמת רכוש, טרור, וטיהור אתני בהכוונת השלטונות המקומיים.
מדינת ישראל התעלמה משיח הפליטות עד תחילת המאה ה-21. במאה ה-21 חל שינוי בעמדת ממשלת ישראל וגורמי חוץ כלפי שיח הפליטות: ממשלת ישראל העשרים ותשע בשנת 2002 ו־30 משנת 2003 והקונגרס האמריקאי בהחלטה 185 משנת 2008 מכירים ביהודים שנעקרו ממדינות ערב כפליטים וממשלת ישראל הצהירה על נקיטת צעדים להערכת שווי הרכוש, הנאמד במיליארדי דולרים, והולאם על ידי מדינות ערב. בשנת 2012 הגישה המועצה לביטחון לאומי נייר עמדה שבו המליצה ליצור זיקה בין בעיית הפליטים הפלסטינים לבין הפליטים היהודים מארצות ערב. ב-21 בספטמבר 2012 התקיים במרכז האו"ם בניו יורק כנס בשם "צדק לפליטים יהודים ממדינות ערב" שבו אמר סגן שר החוץ, דני אילון: "לא נגיע להסכם שלום בלי לפתור את סוגיית הפליטים – אבל סוגיה זו כוללת גם את הפליטים היהודים. הצדק אינו שוכן בצד אחד בלבד וצעדים זהים צריכים להינקט בשני המקרים".
בשנת 2014 אישרה הכנסת את החוק יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן, התשע"ד-2014. המשרד לשוויון חברתי מרכז ומנהל מאגר הצהרות של יהודים יוצאי ארצות ערב ואיראן וצאצאיהם, בישראל ומחוצה לה, על רכוש שהושאר בארצות המוצא, פרטי וקהילתי. פרס ראש הממשלה לעידוד והעצמת חקר קהילות ישראל בארצות ערב ואיראן הוענק לראשונה ב-2017 ומוענק מדי שנה.
שיח הפליטות > בעולם

ישנם גורמי ממשל בארצות הברית, מומחי זכויות אדם והיסטוריונים הגורסים כי קיימת סימטריה מסוימת בין שיח הפליטות של היהודים ממדינות ערב ובין בעיית הפליטים הפלסטינים, היוצרת זיקה בין הכרה בין-לאומית בשני הסיפרים לבין תוחלתו של כל פתרון צודק וכולל לסכסוך הערבי-ישראלי. בכל ההסכמים הרב-צדדיים והדו-צדדיים הבין-לאומיים הרלוונטיים, ובהם החלטה 242, מפת הדרכים ומסמכי ועידת מדריד השימוש במונח "פליט" הוא גנרי, ובכך מאפשר את ההכללה וההכרה של כלל הפליטים במזרח התיכון, בהם גם יהודים, נוצרים ומיעוטים אחרים.
סקירה לפי מדינה

הנסיבות ליציאת הקהילות היהודיות מהמדינות המוסלמיות היו שונות בין ארץ לארץ, מרביתן לאו דווקא מסיבות ציוניות: היהודים בארצות שלקחו חלק בפלישה לארץ ישראל ולאחר מכן למדינת ישראל למחרת הקמתה, חששו מהתדרדרות פוליטית, בצפון אפריקה ובאיראן המניעים היו כלכליים, ובטורקיה היהודים נפגעו קשות מרדיפות כלכליות. כמעט בכל ארצות ערב התרחשו פרעות אלימות נגד יהודים, שגבו קורבנות בנפש, הביאו להתמוטטות כלכלית וחיזקו את מגמת בריחת היהודים. בארצות מסוימות, כגון מצרים, היהודים גורשו מהמדינה בהוראת הממשלה, ובמדינות אחרות הממשלות נקטו באמצעים שונים כדי לעודד את עזיבת היהודים. לעומת זאת במדינות כגון סוריה הוטלו מגבלות על עזיבת היהודים, ואלה נאלצו להימלט מהמדינה בחשאי או תמורת שלמונים. בארצות המגרב היהודים עזבו בעיקר על רקע האלימות וחוסר היציבות שליוו את המאבקים הלאומיים הצפון אפריקאיים לעצמאות מצרפת, אך לעיתים גם בשל ההסתה שהובילה התקשורת המקומית כלפי מדינת ישראל שהופנתה כלפי האוכלוסייה היהודית המקומית, ומתוך חשש למעמדם העתידי במדינות צפון אפריקה העצמאיות.
על פי פרופ' נורמן סטילמן, חוקר תולדות יהדות ארצות האסלאם, מקובל בקרב היסטוריונים לחשוב ששילוב כוחות דחיפה (Push) ומשיכה (Pull) גרמו ליהודים לעזוב את ארצות ערב. כלומר, בזמן שגורמים כגון פרעות, סנקציות, מגבלות, פחד לגבי עתידם ויחס חברתי עוין גרמו ליהודים לרצות להימלט מארצות ערב, הקמת מדינת ישראל מצד שני עוררה את רצונם של רבים לעלות לארץ ישראל. השילוב בין הגורמים הוביל לתנועת ההגירה ההמונית של היהודים מארצות ערב לישראל.
סקירה לפי מדינה > סוריה

בשנת 1947 פרצו בחלב פרעות אלימות נגד יהודים (פרעות חלב (1947)), שבמהלכן הרובע היהודי בעיר הוצת ועלה בלהבות. 75 יהודים נרצחו, מאות נפצעו, וכמחצית מהקהילה היהודית נמלטה מהעיר. במהלך הפרעות ניזוק קשות בית הכנסת המרכזי של חלב, ששימש כמקום פולחן יהודי לפחות מהמאה ה-5. בשנת 1948 יהדות סוריה מנתה כ-30,000 נפשות. בשנים הבאות ממשלת סוריה הטילה מגבלות חמורות על היהודים במדינה, כולל מגבלות על הגירה. יהודי סוריה ניסו להימלט מהמדינה, ובעזרת סיוע מאישים כגון ג'ודי פלד קאר אלפים מהם הצליחו בכך. באוגוסט 1949 רימונים הושלכו על בית כנסת בדמשק, ו-11 יהודים נהרגו.
לאחר ועידת מדריד בשנת 1991 ממשלת ארצות הברית הטילה לחץ רב להקל את המגבלות ולאפשר למספר אלפי היהודים שנותרו בסוריה לעזוב אותה. בפסח 1992 סוריה החלה לאפשר ליהודים להגר, בתנאי שיתחייבו לא לעלות לישראל. כתוצאה מכך רבים היגרו לארצות הברית, וחלק המשיכו בכל זאת לישראל.