stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כפר דאן
אדמות, חקלאות ומים

שטח הכפר הוא 7,328 דונם, 7,292 דונם אדמות פרטיות ו־28 דונם מושע.
רוב האדמות החקלאיות נמצאות במישור שמצפון מזרח לכפר, עד גדר ההפרדה. בעבר גידלו סוגים שונים של גידולי שדה וכיום יש גם חממות רבות.
את המים מפיקים התושבים מספר מעיינות בוואדי חסן (לאורך הכביש מבורקין לאל-יאמון הסמוכים) וכן מעשרות בארות שנחפרו באדמות החקלאיות שבמישור.
הערות שוליים

↑  זאב וילנאי, אריאל - אנציקלופדיה לידיעת א"י, עם עובד, 1976, עמ' 3725
↑  ייתכן שמדובר בקיצור של ال (סימן היידוע) בסמיכות לשם המקובל دان (דאן)
↑  לקסיקון מפת, ארץ ישראל, יובל אלעזרי, 2005
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת דמאי,  פרק ב', הלכה א'
↑  צבי מסיני, ההתחברות - בעיית ארץ ישראל שורשיה ופתרונה, הוצאת ליעד, 2014, עמ' 74
1 2  Palestine Remembered, كفر دان - Kafr Dan - כפר דאן, Palestine Remembered
↑  Palestinian Central Bureau of Statistics, Census 2017, 2018, עמ' 64
| Flag of Senegalיישובי נפת ג'נין |
| --- | --- | --- |
| ערים | ג'נין • קבאטיה |  |
| מועצות מקומיות | עג'ה • עראבה • בורקין • דאחיית סבאח אל-ח'ייר • דיר אבו דעיף • ג'בע • כפר דאן • כפר ראעי • מיית'לון • סילת אל-חארית'יה • סילת א-ד'אהר • יעבד • אל-יאמון • א-זבאבדה |  |
| כפרים | עאנין • ענזה • ערקה • עראנה • עטארה • ברטעה • בית קאד • ביר אל-באשא • דיר ע'זאלה • פחמה • פנדקומיה • פקועה • ג'למה • ג'לבון • ג'לקמוס • ג'ודידה • כופיראת • מִרְכָּה • מיסיליה • אל-מוע'ייר • נזלת זייד • ראמה • רומאנה • סנור • מת'לת' א-שוהדא • סיר • סיריס • ח'ירבת א-טייבה • תיעניכ • טורה אל-ע'רביה • אום א-ריחאן • אום אל תות • זובובא • יעבד |  |
| מחנות פליטים | מחנה הפליטים ג'נין |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007584244205171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ברשות הפלסטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מאיפו (נהר)

| --- | --- |
מבט אווירי על הנהר מאיפו, דרומית לסנטיאגו דה צ'ילה
מבט אווירי על הנהר מאיפו, דרומית לסנטיאגו דה צ'ילה
 מידע כללי
 אורך:  250 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  92.3 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  15,304 קמ"ר
 מוצא:  לוס נסימיינטוס (Los Nacimientos) 34°13′50″S 69°51′20″W﻿ / ﻿34.230556°S 69.855556°W﻿ / -34.230556; -69.855556
 גובה מוצא הנהר:  3,135 מטרים
 יובלים:  נהר מפוצ'ו, Colorado River, Barroso River, Volcán River, Yeso River, Rio Clarillo, Puangue river 
 שפך:  האוקיינוס השקט, דרומית לסן אנטוניו (אנ')
 מדינות באגן הניקוז:  צ'ילה צ'ילה
 
 מפת אגן הניקוז של הנהר מאיפו
 
הנהר מאיפו (בספרדית: Río Maipo) הוא נהר הזורם ממזרח למערב במרכז צ'ילה דרומית לסנטיאגו דה צ'ילה, בירת צ'ילה. מוצא הנהר בהרי האנדים, הוא זורם במחוז מטרופולין סנטיאגו ונשפך לאוקיינוס השקט במחוז ולפראיסו. הקניון "קחון דל מאיפו" (Cajón del Maipo) הוא אזור תיירות פופולרי. אספקת מי השתייה וההשקיה של אזור הבירה מסופקים ברובם על ידי המאיפו ויובליו בהרי האנדים.
תיאור

באורך של כ-250 קילומטר, המאיפו הוא אחד מהנהרות הארוכים והחשובים ביותר בצ'ילה. אזור מקורות הנהר נמצא על הגבול עם ארגנטינה, בדרום-מזרח אזור הבירה בקומונה סן חוסה דה מאיפו (אנ'). שם, בהרי האנדים באזור לוס נסימיינטוס (Los Nacimientos) שלמרגלות הר הגעש מאיפו (אנ'), בגובה של 3,135 מטרים, המים זורמים מהמדרונות המערביים והדרומיים של החרוט הגעשי ומההרים הנגדיים הדרומיים של גבול הקלדרה, יוצרים דרך מפגשם את הנהר מאיפו. מלוס סימנטוס המאיפו זורם בתחילה לצפון-מערב עם שיפוע ממוצע של 2.9% עד שנשפך אליו הנהר ריו וולקאן (Río Volcán), 62 ק"מ משם, ליד העיירה סן גבריאל (San Gabriel). לאחר 2 ק"מ נוספים, נשפך אליו הריו יסו (Río Yeso) ואחרי 25 ק"מ נוספים זורם לתוכו הריו קולרדו (Río Colorado). בנקודה זו משנה הנהר את כיוונו מערבה.
הנהר, שגדל ללא הרף בשל יובליו הרבים, מתגבר על שיפוע ניכר, המשמש את תחנות הכוח הידרואלקטריות לייצור חשמל או לרפטינג. קניון מאיפו, הקרוי "קחון דל מאיפו" (Cajón del Maipo), וכמה מהעמקים הצדדיים שלו היו מיושבים מאז התקופה הפרהיסטורית, כפי שמעידים ממצאים ארכאולוגיים רבים. כיום זוהי הקומונה סן חוסה דה מאיפו (אנ'), שהנפות הפזורים בה נמצאים בטור לאורך גדות הנהר. קחון דל מאיפו היה אטרקציה תיירותית פופולרית ומקום נופש מאז המאה ה-19.
לאחר כ-110 ק"מ, עוזב המאיפו את רכס הרי האנדים ונכנס למישור מאיפו בעיר פואנטה אלטו (אנ') שנמצאת בגובה של כמעט 800 מטרים מעל פני הים. הנהר מאפוצ'ו (אנ'), המגיע מסנטיאגו דה צ'ילה, זורם תחילה דרך העיר טלגנטה (אנ') ואז נשפך למאיפו. לאחר חציית רכס החוף מגיע הנהר מאיפו לעיירה יויאו (Llolleo) ליד עיר הנמל סן אנטוניו (אנ'), שם הוא זורם לאוקיינוס השקט.
גלריה

לוס נסימיינטוס בגובה 3,135 מטרים מעל פני הים. שלושה נחלים, אשר בתורם נוצרים מפלגים רבים, מתאחדים כאן ויוצרים את הנהר מאיפו.
מאיפו זורם לאורך 110 ק"מ בנקיקים עמוקים דרך הרי האנדים ומתפתח לנהר גועש המשמש לתחנות כוח הידרואלקטריות או רפטינג. "קחון דל מאיפו" (בספרדית ערוץ המאיפו) הוא אזור נופש חשוב לתיירים מקומיים וזרים.
המאיפו מתפתל דרך מישור מאיפו ורכס החוף אל חוף האוקיינוס השקט, על פני ערים רבות. החול והחצץ הנשטפים מההרים נכרים באפיק הנהר. ההשקיה החקלאית של האזור דרכו הוא זורם מתבצעת במידה רבה ממי הנהר שלו.
אף על פי שמים רבים נשאבים ממנו להשקיה ולמי שתייה הספיקה של המאיפו כה גדולה שהוא עדיין מגיע לשפך ביויאו.
לוח זמנים של ההיסטוריה של סין

זהו לוח זמנים של ההיסטוריה של סין. למידע מפורט בדבר השושלות השולטות ותקופות שלטונן ראו היסטוריה של סין.
סיכום והשוואה להיסטורית המערב

היסטורית סין:
היסטורית המערב:
..........
ליטובוי

ישויות פוליטיות  במאות 9–13 בשטחי רומניה של היום
ליטובוי (ברומנית: Litovoi; השם מופיע בתעודות בלטינית כ-Lytuoy, Lythen Waiwoda ו-Litva Vaivodam) היה שליט רומני (וויבוד או קניאז) ששלט בערך בשנים 1241–1277 או 1279, באזור אולטניה של היום, בחלק הדרומי-מערבי של רומניה הנוכחית.
שמו כנראה הוא ממקור סלאבי, אך מוצאו הרומני (המופיע בצורה "olati") מוזכר בדיפלומת האבירים היואניטים, כלומר הוספיטלרים, שהוצאה ב-2 ביולי 1247 על ידי בלה הרביעי, מלך הונגריה (1235-1270). בדיפלומה צוין כי המלך מעניק לאבירים ההוספיטלרים, שליטה בבאנות הסוורין (או באנאט של סוורין) וב"קומניה"
…excepta terra kenazatus Lytuoy woiauode, quam olatus reliqimus prout iidem hactenus tenuerunt"
פרט לאדמת הקנזות של הווייבוד ליטובוי, שאותה נשאיר לוולאכים  כפי ששלטו בה עד הלום
. במסמכים הונגריים מופיע כ "ליטואוי" (Lytuoy) או "ליטואון" וארצו נקראה "טרה ליטואה" (terra Lytua). באגרות המולדביות מ-1374 ו-1407 שמו מוזכר כ"ליטובוי" או "ליטאבור".
בכרוניקות אחדות הוזכר שמו כ"Lyrtioy" או "Lynioy". לדעת ההיסטוריון הבולגרי ואסיל זלטרסקי היה מדובר בצורה מעוותת של השם הבגולרי "ליטובוי"
יש משערים כי בהתחלה משל ליטובוי, שמרכז נסיכותו היה אולי במחוז גורז' של היום, גם באזור מסוים בדרום טרנסילבניה השכנה, אזור האצג (Haţeg), שנכבש ממנו מאוחר יותר בידי מלך הונגריה.
זלטרסקי, תוך הסתמכות על מידעמהכרוניקן הערבי ראשיד א-דין סבר שהנסיכות של ליטובוי הייתה בחסות הקיסרות הבולגרית השנייה.
בשנת 1277 או בשנים 1277–1280 נמצא ליטובוי במלחמה עם ההונגרים על האדמות שהמלך החדש לסלו הרביעי ביקש לספח לאדמות הכתר, ודרש בגינן תשלום מיסים. ליטובוי שהעדיף להילחם ולא לשלם את המס הנדרש, נהרג בקרב. משערים שהקרב התקיים באזור האצג ושבראש הכוחות ההונגרים עמדו המגיסטר ג'רג' (גיירגי) והרוזן פטר. האירוע מסופר במכתב מענק של המלך מ-8 בינואר 1285 שבו אחד מגיבורי הקרב, המגיסטר גיירגי, בנו של שימון, קיבל במתנה כמה כפרים באזור שרוש, הנמצא כעת בסלובקיה.
לפי ההיסטוריון הרומני יואן אורל פופ, ליטובוי, המוזכר בדיפלומת ההוספיטלרים, וליטובוי שמת בקרב המתואר באיגרת מ-1285, הם שני אנשים שונים - ייתכן שהאחד הוא יורשו של השני.
אחיו של ליטובוי, ברבאט, שנפל בשבי, שוחרר תמורת כופר וירש את כס הנסיכות.
לקריאה נוספת

קונסטנטין ק. ג'ורסקו - תולדות רומניה - כרך א, מהדורה חמישית, הוצאת הספרים אל, בוקרשט, 2008
Neagu Djuvara - Thocomerius - Negru Vodă - Un voivod de origine cumană la începuturile Țării Românești, Humanitas, București, 2007,
Ovidiu Drimba - Istoria culturii şi civilizaţiei româneşti, Editura Ştiinţifică şi Pedagogică, Bucureşti, 1987, vol.2, pag.404
היסטוריה כרונולוגית של רומניה - ההוצאה המדעית והאנציקלופדית, בוקרשט, 1972
Васил Златарски, История на българската държава през средните векове. Том III. Второ българско царство. България при Асеневци (1187 – 1280) 1940 ,
(ואסיל זלטרסקי - ההיסטוריה של המדינה הבולגרית בימי הביניים. כרך ג. הקיסרות הבולגרית השנייה. בולגריה תחת בני אסן 1280-1187)
הערות שוליים

↑  N.Djuvara 2007 עמ' 59
↑  N.Djuvara 2007 עמ' 48
↑  היסטוריה כרונולוגית של רומניה Istoria României în date
ליסקי

ליסקי (ברוסית: Ли́ски) היא עיירה ומרכז האדמיניסטרטיבי (אנ') של חבל ליסקינסקי שבמחוז וורונז', רוסיה. לפי מפקד אוכלוסין שנערך ב-2010 היו בעיר כ-55,864 תושבים.
היסטוריה

ליסקי נוסדה בשם נובאיה פוקרווקה (Новая Покровка) ב-1571. ב-1943 שונה שמה של העיר לסבובודה (Свобода), ולאחר מכן שונה שוב שמה של העיירה לליסקי.
ב-1965 שונה שמה של העיירה ל-גאורגיו-דז' (Георгиу-Деж) בשנת 1965 על שמו של המנהיג הקומוניסטי הרומני, גאורגה גאורגיו-דז' שנפטר באותה השנה. ב-1990 שונה שם העיירה חזרה לליסקי .
מעמד מינהלי ועירוני

במסגרת החטיבות המנהליות, ליסקי משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז ליסקינסקי . כחטיבה אדמיניסטרטיבית, היא והחוטור (אנ') של קלח במחוז ליסקינסקי, כלולים בתוך מחוז ליסקינסקי כהתיישבות עירונית ליסקי. כחטיבה מוניציפלית, ליחידה מנהלית זו יש גם מעמד של התיישבות עירונית והיא חלק ממחוז ליסקינסקי.
הערות שוליים

↑  Post-Soviet Geography, Volumul 34, V.H. Winston & Son, 1993, p. 648
↑  The Current Digest of the Soviet Press, Volume 43, Issues 1-16, American Association for the Advancement of Slavic Studies, 1991, p. 31
↑  The New Encyclopaedia Britannica: Micropaedia (10 v.
↑  Lewis H. Siegelbaum, Cars for Comrades: The Life of the Soviet Automobile, Cornell University Press, 2008, p. 82
1 2  Law #87-OZ
↑  Law #85-OZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007473857805171  LCCN: n2004114167  VIAF: 143274269   WorldCat (עם VIAF): 143274269
כתריאל שחורי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 במרץ 1947 (בן 77)
 מדינה:  ישראל 
 
כתריאל שחורי (נולד ב-25 במרץ 1947) הוא מפיק קולנוע ישראלי, המכהן כמנהל קרן הקולנוע הישראלי.
עבודתו כמפיק

לאחר לימודי קולנוע באוניברסיטת ניו יורק, החל שחורי את דרכו המקצועית בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 כמנהל ההפקות של סרטי "קסטל". בתקופה זו היה אחראי על הפקות דוקומנטריות ועלילתיות בחברה, יזם וניהל קופרודוקציות עם גופי שידור בבריטניה, גרמניה, הולנד וצרפת והקים את מערך הפסטיבלים וההפצה של החברה ברחבי העולם.
בשנת 1984 הקים יחד עם רעייתו, המפיקה והבמאית נעמי שחורי, את חברת ההפקות "בלפילמס". הפיק כ-250 סרטים ותוכניות טלוויזיה, כולל סרטים עלילתיים, דרמות, סרטים דוקומנטריים, תוכניות אולפן ומספר רב של קופרודוקציות וסרטים שהופקו ישירות עבור גורמי שידור בחו"ל.
כמפיק עבד שחורי עם יוצרים ישראלים רבים ועם צוותי הצילום והעריכה. חלקם עשו את צעדיהם הראשונים בתעשייה בליווי שלו כמפיק. בין הסדרות המפורסמות ביותר שהפיק ניתן למנות את השעשועון ״לינגו״, בהנחיית גיל אלון.
שנות פעילותו בתחום הקולנוע התאפיינו בהתגייסות למען הקולנוע הישראלי וקידומו בישראל ובעולם. בתחילת שנות ה-90 כיהן כיושב ראש איגוד המפיקים והוביל שינויים מבניים בפעילות האיגוד. בשנים אלו הוקמו הטלוויזיה בכבלים והערוץ השני, והוא היה בין אלה שהובילו את תהליכי החקיקה שהבטיחה את מכסת הפקות המקור ואת כינון מערכת היחסים בין המפיקים והיוצרים לבין גופי השידור.
כמו כן כיהן במהלך השנים כיושב ראש הנהלת הקרן לעידוד הפקות מקור בכבלים, כחבר בהנהלת הקרן לעידוד קולנוע ישראלי איכותי (לימים קרן הקולנוע הישראלי), כחבר המועצה הציבורית לתרבות ואמנות במנהל התרבות, כחבר בוועדה לחיסוי המס לקולנוע הישראלי וכחבר בהנהלת פורום מכון היצוא ליצוא סרטים ושיווקם בחו"ל. כמו כן, שימש כמרצה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
מבין סרטיו כמפיק ניתן לציין את: "מאחורי הסורגים" (במאי: אורי ברבש, 1984) (כמפיק בפועל); "החולמים" (במאי: אורי ברבש, 1987) (בכיכובה של קלי מקגיליס); "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש" (במאית: דינה צבי-ריקליס, 1994); "למען סשה" (במאי: אלכסנדר ארקדי) (בכיכובה של סופי מרסו); "הסיפור היפה" (במאי: קלוד ללוש, 1991).
ב-2011 זכה באות אביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי.
ב-2023 זכה בפרס מפעל חיים של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
קרן הקולנוע הישראלי

החל משנת 1999 מנהל שחורי את קרן הקולנוע הישראלי, קרן הקולנוע המרכזית המעודדת ותומכת בהפקת סרטים ישראליים. בתקופת כהונתו הוביל תהליך של תנופה והתחדשות בקולנוע הישראלי. סרטים שהופקו בתמיכתה של קרן הקולנוע הישראלי בתקופה זו כדוגמת "ההסדר", "חתונה מאוחרת", "כנפיים שבורות", "ללכת על המים", "סוף העולם שמאלה", "הכלה הסורית", "האושפיזין" ועוד רבים פתחו דף חדש במערכת היחסים בין הקולנוע הישראלי ובין קהל הצופים הישראלי.
אחד מן ההישגים הבולטים של הקולנוע הישראלי בעשור הראשון של המאה ה-21 הוא פריצת הדרך וההצלחה בחו"ל. בשנים אלה הסרטים הישראליים זכו בפרסים בינלאומיים, ומבין סרטי קרן הקולנוע הישראלי ניתן לציין את "לבנון" (פרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה), "עג'מי" (מועמדות לפרס אוסקר האמריקאי), "ואלס עם באשיר" (פרס גלובוס הזהב האמריקאי, מועמדות לפרס אוסקר האמריקאי) ו"מדוזות" (פרס מצלמת הזהב בפסטיבל קאן).
קרן הקולנוע הישראלי בניהולו של שחורי פיתחה מערכת יחסים הדוקה עם ראשי ענף הקולנוע במדינות רבות בעולם. הסיוע למפיקים הישראליים בגיוס השקעות בחו"ל תרם להישגים שהגיעו לשיא במספר הקופרודקציות הבינלאומיות.
לקריאה נוספת

פבלו אוטין, קרחונים בארץ החמסינים - הקולנוע הישראלי החדש - שיחות עם במאים, רסלינג, 2009.
הערות שוליים

↑  הזוכים באות מסדר האמנויות והספרות, אתר הבמה, 14 ביוני 2011
↑  דורית אסרף מזרחי, כתריאל שחורי הוא זוכה פרס מפעל חיים של האקדמיה לקולנוע, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 28 באוגוסט 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007379401205171
ליטו וידיגל

חוסה קרלוס פרננדס וידיגל (בפורטוגזית: José Carlos Fernandes Vidigal; נולד ב-11 ביולי 1969 בלואנדה שבאנגולה) ידוע בשם ליטו הוא כדורגלן עבר אנגולי-פורטוגלי ומאמן בהווה.
קריירה כשחקן

חוסה קרלוס פרננדס וידיגל נולד בלואנדה שבאנגולה ובילה את כל הקריירה המקצועית שלו כשחקן בפורטוגל. ליטו שיחק במהלך הקריירה במספר קבוצות בולטות בכדורגל הפורטוגלי והן אלבאס, קמפומאונסה, בלננסש וסנטה קלרה. ליטו פרש ממשחק פעיל בשנת 2003 כשהוא בן 34 ולאחר שערך 212 משחקים בליגה הראשונה והשנייה בפורטוגל. במהלך הקריירה, שיחק ליטו עם נבחרת אנגולה בגביע אפריקה לאומות לשנת 1998.
קריירה כמאמן

לאחר פרישתו בשנת 2004, מונה ליטו למאמנה של פונטסולנש אותה אימן במשך שלוש שנים ולאחר מכן עבר לתפקיד המאמן בריביירו. ב-2008, מונה ליטו למאמנה של אסטרייה אמאדורה ואימן את אחיו הצעיר לואיס ששיחק במדי הקבוצה במשך חצי עונה כשלאחר מכן מונה למאמנה של פורטימוננסה. בחודש אוקטובר 2009, מונה ליטו למאמנה של אוניאו ליירה כשלאחר מכן, ב-8 בינואר 2011 עזב אותה לטובת עמדת המאמן הראשי בנבחרת אנגולה. ב-2014, חזר ליטו לבלננסש לתפקיד המאמן והיה למאמן השלישי שמונה לקבוצה באותה העונה. אף על פי שליטו לא סיים את אותה העונה כמאמנה של בלננסש הוא הוביל את הקבוצה עד להעפלה לליגה האירופית מהמקום השישי בטבלת הליגה הפורטוגלית.
ב-2015, מונה ליטו כמאמנה של ארוקה אותה הוביל לאחר עונה אחת לליגת העל הפורטוגלית ובעונה שלאחר מכן הגיעה עמה עד למקום החמישי בטבלת הליגה הראשונה בפורטוגל שמבטיח השתתפות בליגה האירופית. לאור הצלחתו כמאמנה של ארוקה, האריך בחודש מרץ 2016 את חוזהו בקבוצה בשנתיים נוספות. במוקדמות הליגה האירופית בעונת 17\2016, הגיע ליטו עם ארוקה עד לשלב הפלייאוף בו הודחה קבוצתו לאחר הפסד לאולימפיאקוס לאחר שעברה בשלב הקודם את הראקלס אלמלו.
ב-11 בפברואר 2017, הודיעה מכבי תל אביב כי ליטו מונה למאמנה הראשי. כעבור שלושה ימים, חתם ליטו על חוזה לעונה וחצי בקבוצה והוצג.
ב-14 ביוני 2017, הודיעה מכבי כי ז'ורדי קרויף הוא המאמן החדש של מכבי תל אביב, וכי וידיגל יפוטר.
ב-3 באוקטובר 2017 מונה למאמן סי.די. אבס מתחתית ליגת העל הפורטוגלית. בינואר 2018 פוטר מתפקידו.
ב-23 במאי 2018 מונה למאמן ויטוריה סטובאל מליגת העל הפורטוגלית. ב-25 בינואר 2019 התפטר מתפקידו וכעבור ימים אחדים מונה למאמן בואבישטה.
הערות שוליים

↑  מערכת ONE, כבר לא מובטל: וידיגל מצא קבוצה אחרי מכבי, באתר ONE, ‏6 באפריל 2021
מאיץ LEP

מהוד מחילה ששימש להאצת חלקיקים במאיץ LEP
מאיץ LEP ‏ (Large Electron-Positron Collider) שימש כמתקן הניסוי המרכזי של CERN בשנים 2000-1989. חלקו המרכזי של LEP נבנה במנהרה טבעתית שאורכה 27 קילומטרים, המצויה בעומק של 100 מטר, ואשר נחצבה במיוחד לצורך הניסוי. בצינורות שהותקנו בתוך המנהרה נעו אלקטרונים ופוזיטרונים בכיוונים מנוגדים. סביב כל אחת מארבע נקודות האינטראקציה (התנגשות) של האלקטרונים והפוזיטרונים נבנה גלאי חלקיקים שנועד למצוא את החלקיקים שנוצרים באינטראקציה ולמדוד את תכונותיהם ואת התכונות של תוצרי ההתפרקות שלהם.
היסטוריה

האישור לבניית מאיץ LEP התקבל בשנת 1981 וחציבת המנהרה החלה ב-1983. בפברואר 1988 הסתיימה החציבה, והפעלתו הראשונית של המאיץ התרחשה ביולי 1989. בשלב הראשון פעל המאיץ באנרגיה הדרושה ליצירת בוזון Z (כ- GeV ‏ 91). בהמשך הועלתה האנרגיה על מנת לייצר זוג בוזוני W (כ-GeV ‏ 161). בשלב האחרון של הפעלתו הועלתה האנרגיה עוד יותר, עד כדי GeV ‏ 209, וזאת על מנת לנסות לייצר את בוזון היגס. הואיל ובוזון היגס לא נתגלה, הוחלט להפסיק את הפעלת מאיץ LEP בשנת 2000, וזאת על מנת לא לעכב את בנייתו של מאיץ LHC באותה מנהרה.
מבנה

האלקטרונים והפוזיטרונים הואצו במספר שלבים לפני כניסתם לצינורות הטבעתיים הראשיים של מאיץ LEP. לשם כך נעשתה התאמה של מאיצים ישנים יותר, דוגמת מאיץ SPS, לצורך האצת לפטונים. ההאצה עצמה התבצעה באמצעות מהודי מחילה שעבדו בתדר רדיו (RF cavity). כיפוף קרני האלקטרונים והפוזיטרונים, על מנת שינועו במסלול טבעתי, נעשה בעזרת מגנטים דיפוליים, וריכוז הקרניים נעשה בעזרת מגנטים ארבע-ראשים (קוואדרפוליים).
סביב נקודות האינטראקציה של מאיץ LEP הותקנו ארבעה גלאים רב-תכליתיים: אלף (ALEPH), דלפי (DELPHI), ‏ L3 ואופל (OPAL). שלושה מוסדות מחקר ישראליים, מכון ויצמן, אוניברסיטת תל אביב והטכניון, היו שותפים לניסוי OPAL ונטלו חלק בבניית החיישנים שלו. בניית ארבעה גלאים שונים למטרות זהות נועדה לעודד את התחרות ולאפשר ביקורת הדדית.
תוצאות

הניסויים שנערכו באמצעות מאיץ LEP הצליחו לאשש מספר גדול מתחזיות המודל הסטנדרטי, בעיקר אלו הנוגעות לכוח האלקטרו-חלש, ולמדוד בדיוק רב את המסות של בוזוני W ו-Z אשר התגלו בניסוי קודם של CERN בשנת 1983. מדידת רוחב פיק המסה של בוזון Z, שיכול להתפרק לחלקיקי נייטרינו, איששה את ההנחה שקיימים בדיוק שלושה דורות של חלקיקי נייטרינו קלים.
לקראת סוף הפעלתו של מאיץ LEP נראה היה שקיימות ראיות לקיומו של בוזון היגס במסה של GeV ‏ 114. הוחלט להאריך את משך הניסוי במספר חודשים, אולם ראיות נוספות לא נתגלו בפרק זמן זה. לאחר ניתוח מדוקדק של המידע בעזרת כל הגלאים נמצא שלא ניתן לאשש את קיומו של בוזון היגס בעזרת מאיץ LEP. בעזרת התוצאות שנאספו הוצב חסם תחתון למסה שלו - GeV ‏ 114.4 בוודאות של 95%. החסם נמוך יותר אם מדובר בבוזון היגס במסגרת תורת הסופר-סימטריה.
כתריאל צבי שרהזון

כתריאל צבי שרהזון
כתריאל צבי שרהזון (ביידיש: קסריאל הרש שרהזאָהן; באנגלית: Kasriel H. Sarasohn;‏ 1835 – 12 בינואר 1905) היה עיתונאי והמוציא לאור של היומון הראשון ביידיש בארצות הברית.
קורות חייו

כתריאל צבי שרהזון נולד בכפר פייזר שליד סובאלק, מערב רוסיה (בצפון-מזרח פולין של ימינו) בשנת 1835. אביו היה הרב והמגיד אליהו שרהזאן מהעיר סובאלק. בצעירות למד בביתו על מנת להכשיר את עצמו לרבנות, אך נטש את לימודיו ופתח עם שותף בית דפוס.
בשנת 1866, לאחר שלא ראה ברכה בעסקו, היגר כתריאל צבי שרהזון לארצות הברית, שם פנה לענף העיתונות. בשנת 1872 יסד בניו יורק את השבועון הראשון ביידיש שהופיע בארצות הברית ה"ניו יארקער אידישע צײַטונג". בשנת 1874, כששבועון זה נכשל לאחר חמישה חודשים ונסגר בהפסד של אלף דולר, יסד, יחד עם גיסו הסופר מרדכי יהלמשטיין (1835–1926), שבועון אחר ביידיש "יידשע גזעטן" שהאריך ימים במשך 54 שנים.
בשנת 1881 כאשר פרצו הסופות בנגב, הכינוי לגל  הפוגרומים ביהודי דרום-מערב האימפריה הרוסית עשה שרהזון ניסיון להוציא יומון, ה"טעגליכע גאזעטן", שלאחר שני חודשי הופעה הפך לשבועון. בשנת 1883 ניסה לחדש את הופעת היומון, אך גם הפעם לא צלח ניסיונו יותר מאשר שלושה חודשים והיומון חזר להיות שבועון. היה זה הניסיון הראשון בעיתונות היהודית בעולם להוציא יומון יהודי ביידיש. שרהזון לא חדל ממאמציו ובשנת 1885 התחיל להוציא את היומון "יידישעס טאגעבלאט".
בהוצאת העיתון התגבר שרהזון על הקושי להשיג גופנים באותיות עבריות ועשה מאמצים להופעתו הסדירה. במרוצת הזמן הפך העיתון להיות פופולרי בקרב היהודים האורתודוקסים בארצות הברית. בשיאו הגיע העיתון לתפוצה של 70 אלף גליונות ליום. העיתון השביע את צמאונם של קוראיו, שהיגרו ממזרח אירופה לידיעות על הנעשה במולדתם הישנה.  העיתון סיפק לקוראיו  תערובת של נוסטלגיה, סנסציות, בידור וידיעות על הקורה בארץ ישראל והמשיך להופיע במשך שבעים שנים ללא הפסקה. בזכות פעילותו זכה שרהזון לכינוי "איל העיתונות היהודית באמריקה".
בנוסף לעיתונו ביידיש הוציא שרהזון בין השנים 1892 ל-1902 גם שבועון בשפה העברית בשם "העברי".
כתריאל צבי שרהזון נפטר בניו יורק בשנת 1905 והוא בן שבעים שנה במותו.
פעילותו הציבורית

בנוסף לפעילותו בעיתונות היה כתריאל צבי שרהזון פעיל בענייני הציבור. בשנת 1882 הוא יסד מוסד לזקנים בשם "בית המחסה והמעון העברי לזקנים" (באנגלית: the Hebrew Shelter House and Home for the Aged) וכן בית תמחוי בשם "הכנסת אורחים". הוא נבחר לעמוד בראש אגודת צדקה בניו יורק  בשם יורקית ״גבאי מחזיקי עניי ארץ־ ישראל״.  הוא כיהן כסגן נשיא איגוד קהילות היהודים האורתודוקסים באמריקה, ה-OU (באנגלית: Orthodox Union), או בשמו המלא: Union of Orthodox Jewish Congregations of America.
שרהזון היה ציוני פעיל. בשנות חייו האחרונות היה ציר  בקונגרס הציוני הרביעי שהתקיים בלונדון בשנת 1900 וכן היה ציר בקונגרס הציוני השישי שהתקיים בבזל בשנת 1903. כמו כן כיהן כיושב ראש הוועדה לסיוע לנפגעי פרעות קישינב שהתחוללו בשנת 1903.
ביקורו בארץ ישראל

בשלהי שנות השמונים ובראשית שנות התשעים של המאה ה-19 נתגלעה מחלוקת בקרב בני היישוב הישן והתנהלה מלחמת קונטרסים בין שתי העדות, הספרדים והאשכנזים על חלוקתם, בין מוסדות שתי העדות, של כספי החלוקה. כספי החלוקה היו כספי מגביות שנוהלו בחו"ל למטרת איסוף תרומות לשם תמיכה בישיבות ובעניים בארץ ישראל. המחלוקת החריפה בשנת 1893 כאשר פקידי בית החולים האשכנזי ביקור חולים בירושלים עברו לעבוד בבית-החולים הספרדי משגב לדך בירושלים, ונטלו עימם את רשימות התורמים הקבועים בארץ ישראל. כתוצאה  מאירוע זה הנגרמה מבוכה בין התורמים בחו"ל והתמעטו ההכנסות מהתרומות מארצות הברית.
בשל מחלוקת זו שיגרה אגודת ״גבאי מחזיקי עניי ארץ ישראל״ את כתריאל צבי שרהזון לארץ ישראל כדי שיישב את הסכסוך בין שני בתי החולים וישכין שלום בין שתי העדות. שרהזון הגיע לירושלים ובסיועם של הרב הראשי, החכם ־ באשי הספרדי יעקב שאול אלישר והרב הראשי האשכנזי שמואל סלנט, כינס שרהזון את הצדדים היריבים וניסה להשכין ביניהם שלום, אך המחלוקת הייתה כה עמוקה שהדבר לא עלה בידו והוא שב ריקם לארצות הברית.
הערות שוליים

↑  ראו עליו: בן-ציון אייזנשטט, יהלמשטיין, מרדכי, דור רבניו וסופריו, תרנ"ה-תרס"ה, חלק ה, עמודים 57–58, באתר היברובוקס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309070305171  ISNI: 0000 0000 4774 7516  LCCN: n2006080992  SNAC: w61c3thq  VIAF: 1902651   WorldCat (עם VIAF): 1902651
מגנום (לוויין)

מגנום הוא שם קוד עבור סדרת לווייני האזנה אמריקאיים שהופעלו על ידי משרד הסיור הלאומי עבור ה-CIA. התוכנית עצמה נותרה מסווגת והמידע הקיים אודותיה דל ביותר. מאמינים כי שוגרו שניים או שלושה לוויינים במסגרת הסדרה בין השנים 1985 לשנת 1990 באמצעות משימות מעבורות החלל. המשימות ששימשו לשיגור הלוויינים הן:
STS-51-C, שנת 1985
STS-33, שנת 1989
ייתכן שלוויין שלישי שוגר גם ב-STS-38, שנת 1990
הלוויינים שקלו על פי הדיווחים בין 2,200 ל-2,700 ק"ג והוצבו במסלולים כמעט גיאוסינכרוני. נטען על ידי גורמים לא מוסמכים כי לווייני מגנום מכילים אנטנות עצומות, ברדיוס של כ-100 מטרים, לקליטת אותות בתדרי הרדיו השונים.
סדרת מגנום החליפה את סדרת "Rhyolite/Aquacade" והוחלפה בשנות ה-90 על ידי סדרת מנטור שנקראת גם "Advanced Orion".
ליעד אילני

| --- | --- |

 לידה:  7 במאי 1983 (בן 41) רמת גן 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת בר-אילן 
 עיסוק:  פוליטיקאי מוניציפלי
 מפלגה:  "רמת גן שלנו"
 חבר מועצת העיר רמת גן
 לשעבר סגן ראש העיר רמת גן וממלא המקום שלו
 
ליעד אילני (נולד ב-7 במאי 1983) הוא פוליטיקאי מוניציפלי ישראלי המכהן כחבר מועצת עיריית רמת גן. היה סגן ראש העיר וממלא מקומו. ממייסדי מעבר לקשת - התנועה הציונית.