כפר בלתי מוכר
ניסיונות ההסדרים עם הבדואים בנגב > ועדת גולדברג להמלצות ההסדרה ותוכנית בגין ליישומה > התנגדות לתוכנית מצד גורמים ישראליים

על פי מבקרים מהצד הישראלי, התוכנית רעה שתצמיח יותר נזק מתועלת.
התוכנית היא לא כוללת תיקונים למדיניות האי-אכיפה בנוגע לבניה הבלתי חוקית, ולא תיקונים לחוסר ההרתעה, לתהליכים המשפטיים הארוכים, לאי-פעולת האכיפה המיידית, לחוסר התיאום, למחסור בכוח האדם ועוד.
ישנו העדר מאזן של רווח והפסד מול הבדואים, אין בתוכנית שום מרכיב הקובע סנקציות או אכיפה כך שרבים מהם גם יקבלו קרקעות מדינה וגם יקבלו כספים, אך הם ימשיכו להתיישב באופן לא חוקי ולהשתלט על אדמות המדינה.
לוח הזמנים שנקבע ליישום התוכנית לא יפחת מעשר שנים. אלא שבישראל אין רציפות שלטונית והיכולת ליישם תוכנית כזו היא מועטה. במקרה כזה מדינת ישראל תחל בביצוע התוכנית, תעניק לבדואים את ההטבות האמורות, אך כאשר הבדואים יידרשו למלא את חלקם, לא תמצא ממשלה מספיק אמיצה ונחושה כדי לפעול לקידום מהלך הפינוי.
מבחינה מהותית, המתווה לוקה בעמימות באשר לעקרונות התכנון ועמימות זו תנוצל לרעה. התוצאה תהיה מסירת כל מרכז הנגב ויצירת רצף בדואי. זו מציאות שלא המדינה ולא הבדואים עצמם יכולים לחיות איתה.
בנוסף, מבוסס התכנון של יישובי הקבע על קרקעות שיתפנו במסגרת הליכי הפשרות על תביעות הבעלות. אך התנהלות הבדואים עד כה בסוגיה זו מלמדת שגם לאחר שנחתם הסכם הוא לא מכובד בפועל והקרקע שהתפנתה לא ניתנת לניצול.
ניסיון העבר מול בג"ץ והעמדות של משרד המשפטים בסוגיות הנוגעות לאיזון בין אינטרסים לאומיים לזכויות הפרט, 'מבטיחות' התערבות שיפוטית שלילית, עיכובים, דחיות, ושינויים כפויים נוספים בתוכנית.
זאת ועוד, אף שהתוכנית מתיימרת להציג פתרון כולל היא לא עוסקת בסוגיות 'הליבה' (נאמנות למדינה מול השפעת הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית, ריבוי נישואין, יילודה גבוהה ולא בת-קיימא, פשיעה, כלכלה שחורה וכדומה) והמעטפת (חינוך, השכלה, תעסוקה, תרבות וכדומה). כל תוכנית שלא תיתן מענה גם לסוגיות אלו תיכשל, כזו היא גם התוכנית הזו.
על פי יו"ר עמותת האדריכלים בדרום אלי ארמון, להלבנת הכפרים הלא חוקיים תהיה השפעה הרסנית גם על הבדואים וגם על המדינה. "צורת החיים העירונית נותנת אפשרות לצורת חיים נאותה. הבעיה עם הפזורה היא שהיא מפוזרת. זו צורת התיישבות שאין בה כל היגיון תכנוני. זה גר פה וזה גר שם. זה על מצוק ועלול להישטף בגשם הראשון וזה מתחת לקו מתח גבוה ועלול לחלות בסרטן. זו התיישבות שלעולם תהיה רחוקה ממרכז של שירותים. לעולם לא יוקם בקרבתה סניף בנק, סניף דואר או מרכז קניות. לא ניתן לדרוש מהמדינה להעביר כביש שיחבר את כל הנקודות שבהן התיישבו הבדואים; ההוצאה תהיה אדירה. בדרך כלל סוללים כביש והוא משרת שתי שורות בתים משני צדדיו. במקרה הבדואי הבתים לא יושבים על צירים אופקיים. כך גם בכל הקשור לביוב, הזקוק לצנרת שאותה מניחים בצורה מסוימת. ועוד לא דיברתי על חשמל ומים. האינטרס הבדואי הברור הוא להיכנס לערים". "אם לא מרכזים משאבים עירוניים מנציחים התיישבות נחשלת. הכרה בכפרים הלא חוקיים אומרת למעשה שאנחנו מותירים את הקטסטרופה הזו כפי שהיא כיום. מדובר בפצצה מתקתקת שתתפוצץ לנו בפנים. אנחנו מייצרים אוכלוסייה מקופחת שהפערים בינה לבין החברה הישראלית רק הולכים וגדלים. הפערים האלה ייצרו בהמשך השקפת עולם מקופחת שתוביל לזעם, לפריקת עול ולכך ששלטון החוק ייסוג מעוד ועוד אזורים בנגב".
על פי פרופ' סופר, לא רק שלא ניתן כלכלית למתוח קווי תשתית נרחבת בפזורה האדירה, אלא שנוסף על כך, גם אילו יימצאו תקציבים למתן תשתיות הבדואים, כבר עוד כ-10 שנים תוכפל אוכלוסיית הבדואים ויהיו 100,000 בתים לא חוקיים להכשיר, והמדינה תיאלץ להכיר בעוד 60–100 יישובים חדשים. לכן כל ההטבות לבדואים שבתוכנית רק יעודדו אותם להמשיך בבנייה לא חוקית. בגלל הריבוי הגבוה, בעוד 10 עד 20 שנה כל הנגב הצפוני ויותר יהפוך לבדואי. אף מדינה לא יכולה לקדם אוכלוסייה שכזאת בתנאים כאלו אל המאה ה-21.
במנהלת הבדואים הודו שהתוכנית אינה ישימה בגלל הסרבנות הבדואית. הבדואים לא יסכימו להתפשר ולוותר על חלקים מהאדמות הגזולות. עוד דבר שיתקע את התהליך הוא הריבוי של "בעלי הקרקע". בדואים שהשתלטו על חלקה בשנות ה-70 לדוגמה, כבר הותירו ילדים רבים שהם "בעלי הקרקע". כדי להעביר בעלות יש צורך בהסכמה של כל צאצאיהם על העברת קרקע, דבר שיקרה בסבירות נמוכה.
כאמור ההכרה המעשית בתוכנית זו בזכויות של הבדואים על אדמות הנגב, באה בניגוד לפסיקת השופט המומחה לענייני קרקעות, אברהם חלימה, שקבע כי לבדואי, מעצם הגדרתו כנווד, לא יכולה להיות בעלות על אדמה. ישנם הטוענים שעצם הכרה ומתן בעלות על הקרקע לנוודים כמו שנעשה בישראל הוא חסר תקדים.
בן דרור ימיני כתב בנושא: "כשהאירופים יעניקו בעלות על קרקע לכל פיסת אדמה שנוודים צוענים עברו עליה גם ישראל תעניק זכויות דומות לכל נווד בדואי. בינתיים ישראל מעניקה זכויות לבדואים הרבה יותר ממה שאירופה מעניקה לצוענים." על פי
אריה אלדד "בשום ארץ ערבית לא הכירו בבעלות של בדואים על השטחים בהם הם נדדו. בעלות על הקרקע של בדואים זו המצאה ישראלית."
בדו"ח בגין נכתב: "שמענו גם הצעות המבטאות התעלמות מן המציאות ואילוציה. בדיון העיוני בסוגיית הבדואים בנגב עולים בשנים האחרונות גם מושגים כגון "צדק מעברי" (בעת החלפת הריבון), זכויות קניין בקרקע של נוודים-למחצה ו"זכויות ילידים". מושגים אלה אינם הולמים את המציאות, ודיון זה, ככל שהוא מעניין ומעורר מחשבה, לא הניב עד כה פתרון בר-יישום לבעיה הקשה שלפנינו".