stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירון מאירי
ביוגרפיה > אסטרטגיה וייעוץ

בתחילת שנות האלפיים השתתף מאירי כיועץ במערך הבחירות של אהוד ברק. לאורך השנים שילב את הקריירה האמנותית עם הרקע בתחום האסטרטגיה, ולצד הייעוץ האמנותי וההפקה החל לייעץ בתחומי שיווק, אסטרטגיה ומיתוג. משנת 2019 השתתף בצוות ההקמה והניהול של מרכז המידע והחדשנות המקומי (MiC) של מרכז השלטון המקומי בישראל, שנועד לסייע לרשויות מוניציפליות מקומיות לקדם חזון של עיר חכמה, להטמיע מערכות חכמות ולפתח תהליכים בתחומי השלטון המקומי. החל מ-2023 מקדם את מיזם G-Mic המקדם הקמת רשת מרכזי חדשנות דומים בעולם. בשנת 2020 החל מאירי לשמש כיועץ מיוחד לרשות לפיתוח ירושלים.
בשנת 2022 נבחר מאירי לשמש כיועץ אמנותי עבור משרד ראש הממשלה וחברת הייעוץ העולמית דלויט במסגרת הקמת תאגיד הנצחה לאומי. כמו כן החל לשמש כיועץ לפרויקט MIC - מרכז החדשנות של ארגון מרכז השלטון המקומי בישראל, ולמיזם G-MIC המקדם הקמת רשת מרכזי חדשנות דומים בעולם. באותה שנה החל לשמש כיועץ אמנותי עבור החברה הממשלתית לתיירות וכן עבור המוזיאונים של משרד הביטחון. בנוסף, משמש כיועץ לחברת ניהול הנדל"ן הבינלאומית JLL (אנ').
חיים אישיים

מאירי מתגורר בהרצליה, נשוי ואב לשלושה ילדים. ב-2008 אובחן בנו כחולה ב-AVM, מום מולד בכלי הדם במוח. לאחר ההתמודדות עם התפרצות המחלה כתב מאירי ספר בשם "ישר למוח", בו מתוארת ההתמודדות האישית והמשפחתית מנקודת מבטם של האב ושל הבן.
הערות שוליים

↑  Carl Westwood, Lick Art, Sniff The History: The Story of the Disappearing Senses in Museums and Visitor Centers, overpasses for america, ‏May 3, 2022
↑  על במת העולם, באתר אוניברסיטת תל אביב, ‏2022
1 2  THE MUSEUM COMES TO THE LIVING ROOM: CULTURE DURING CORONA VIRUS DAYS, London Post, ‏6 April 2020
1 2  Rising Floors: The Grand Promise of Interactive Buildings, The Texas Reporter, ‏6 January 2024
↑  ייעוץ וייעוץ אמנותי באתר קבוצת Orpan
↑  מיכל קדם, אחרון חביב, חדשות, 10 במרץ 1992
↑  דורון מדלי, באתר סוכנות ADD
1 2  Exhibit-building and Time Capsules, the Yaron Meiri Way, singapore roundup, ‏Aug 24, 2016
↑   OrpanGroup - yaron meiri, ברשת החברתית פייסבוק
↑  מוזיאון יהדות ספרד, באתר הקרן היהודית הספרדית FHJ
↑  יהודית יהב, מעצבי חוויה, ידיעות אחרונות, 15.03.2012
↑  Gershenson, Olga, The Jewish Museum and Tolerance Center in Moscow: Judaism for the masses, East European Jewish Affairs, 2015
↑  Elisabeth Bustos, «Toledo Time Capsule», oferta turística para todos los sentidos, ABC, ‏08/10/2014 (בספרדית)
↑  Yaron Meiri, Muni – Experience (MIC) The spot that lets you update and be updated in the urban action, sic productions, ‏April 14, 2020
↑  Michael Bentley, Luna Park of Smart Cities: the Spot That Lets You Update and Be Updated in the Urban Action, Ritz Herald, ‏April 20, 2020
↑  הספר "ישר למוח", באתר "סימניה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012689166805171 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ירון מאירי".
מוצג מהתערוכה במוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה בלטרון
פרט מהתערוכה ב'מרכז הרצל' בבודפשט
מרכז מבקרים נייד של קוקה-קולה באיסטנבול
תעודות נוזי

תעודות נוזי הם מסמכים עתיקים שנמצאו בחפירת נוזי (בירת מיתני), עיר מסופוטמית עתיקה מדרום-מערב לכירכוכ בעיראק, ליד נהר החידקל. לתעודות צורת לוחות בכתב יתדות והן כוללות בעיקר מסמכים משפטיים ועסקיים. התעודות שופכות אור על אורחות החיים, הסדרים החברתיים וסדרי הממשל של החורים שליטי מיתני. התעודות החלו להתגלות בסוף המאה ה-19 ועד כה נמצאו מעל 5000 תעודות, רובן מתוארכות לתקופה החורית באלף השני לפנה"ס. ניתן למצוא בתעודות מקבילות רבות לחוקים המוזכרים במקרא, בהן: אימוץ עבד כבן אם האדון חסר בנים, מנהג חליצה, והמנהג שאישה שלא ילדה ילד נותנת את שפחתה לבעלה לאישה. נעשה ניסיון להשתמש בתעודות כראיה לאמיתות ההיסטורית של המציאות המתוארת בתקופת האבות במקרא, אך כיום גישה זו פחות מקובלת במחקר, משום שמנהגים אלו נמשכו לתקופת כתיבת התורה וממילא לא בהכרח מעידים על תקופת האבות.
הערות שוליים

↑  נוזי [תעודות], באתר הספרייה הוירטואלית של מט"ח
↑  Kenton L Sparks (2016). "The ancient Near Eastern context".  In Chapman, Steven B; Sweeney, Marvin A. (eds.). The Cambridge Companion to the Hebrew Bible/Old Testament. Cambridge University Press. ISBN 978-0521883207. Scholars once believed that customs reflected in Nuzi's fifteenth- and fourteenth-century Akkadian texts were similar to, and thus confirmed, the antiquity of the patriarchal stories in Genesis, but today this is widely doubted; the Nuzi texts provide only general cultural background for our understanding of ancient Israel.
זולטן קלוגר

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1896 קצ'קמט, הונגריה 
 פטירה:  16 במאי 1977 (בגיל 81) מנהטן, ארצות הברית 
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  צילום
 
זוֹלטַן (צבי) קלוּגֶר (בהונגרית: Kluger Zoltán;‏ 8 בפברואר 1896 – 16 במאי 1977) היה צלם שפעל בארץ ישראל ובמדינת ישראל, ותיעד בתצלומיו את החיים בהן.
ביוגרפיה

זולטן קלוגר נולד בעיר קצ'קמט שבהונגריה בשנת 1896 להוריו, ברנרד ואמיליה. במלחמת העולם הראשונה שירת כצלם מוטס בחיל האוויר של אוסטריה-הונגריה וזכה במדליות הצטיינות על עבודתו המקצועית והנועזת. בסוף שנות ה-20 היגר לברלין בירת גרמניה, ועבד שם כצלם עיתונות. באפריל 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, הגיע לארץ ישראל כתייר, ואחר כך קיבל סרטיפיקט, בזכות התערבותו של משה שרת. בהמשך אותה שנה הקים נחמן שיפרין, שאותו הכיר קלוגר בברלין, את "החברה המזרחית לצילומים בשביל העיתונות" בתל אביב. בשנת 1934 הצטרף קלוגר לשיפרין, והיה לשותף וצלם ראשי בחברה.
לקוחות בולטים של קלוגר היו מחלקת הצילום של הקק"ל ושל קרן היסוד, ששלחה את קלוגר לצלם מפעלים כלכליים ועלייה לקרקע של יישוב חדש. ב-1937 צילם קלוגר סדרה של 250 תצלומי אוויר, על-פי הזמנתו של זלמן שוקן. בשנת ה'תשי"ב יצא לאור הספר "אלה פני ישראל", ובו תצלומיו של קלוגר מלווים בטקסט מאת משה שמיר.
קלוגר נישא לשרה (סרן ציטרום, 1902-1963), ולשניים נולד בן, פאול (8 באוגוסט 1925 – 8 באפריל 2009), שנשלח בתחילת שנות ה-50 מטעם חיל האוויר להשתלמות בארצות הברית ונשאר שם.
ב-1958 היגרו גם קלוגר ואשתו לארצות הברית בעקבות בנם, וקלוגר פתח חנות צילום בניו יורק. במקביל התפרנס מצילום אירועים, בעיקר של הקהילה ההונגרית בניו יורק.
זמן קצר לאחר הגעת הזוג לארצות הברית חלתה רעייתו ונפטרה והוא נישא בשנית לאירמה הגדוס בשנת 1965.
אמו של קלוגר ואחותו אלזה שרדו את השואה בהונגריה. האם נפטרה שם בשנת 1949 ואילו הבת, בעלה, בתם המשותפת, בעלה וילדיהם היגרו לארצות הברית בשנת 1956 והתיישבו בקליפורניה. קלוגר ואחותו חידשו את הקשר ביניהם. קלוגר נותר בארצות הברית עד מותו.
זולטן קלוגר נפטר במנהטן שבניו יורק ב-1977, והותיר ארכיון של כ-50,000 תשלילים, המחולקים בין ארכיונים ציבוריים אחדים ובהם אוסף קרן היסוד בארכיון הציוני המרכזי, אוסף קרן קיימת לישראל, לשכת העיתונות הממשלתית, ארכיון המדינה וארכיון צה"ל ומערכת הביטחון.
בשנת 1968 הגיע אוסף של כ-40 אלף תשלילים מן השנים 1933–1948 לארכיון המדינה. בשנת 2017 עלה האוסף בשלמותו לאתר ארכיון המדינה הכולל מנוע חיפוש בתמונות וניתן להשתמש בתמונות.
כ-4,000 תשלילים נסרקו ומוצגים באוסף הצילומים הלאומי של לשכת העיתונות הממשלתית.
בשנת 2008 נערכה במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב תערוכת יחיד ראשונה של זולטן קלוגר, ושמה "זולטן קלוגר – צלם ראשי, 1933–1958", אותה אצרו ד"ר רות אורן וגיא רז.
גלריה

|
שומרת בקיבוץ מעברות (1936)
הקמת בתים חדשים בקיבוץ אלונים בעמק יזרעאל (פברואר 1946)
שאר ישוב (1948)
משפחה תימנית בדרכה למחנה המעבר של הג'וינט ליד עדן (1949)
ניצולי שואה ממחנה בוכנוואלד מגיעים לנמל חיפה (1945)
מבט על קריית ביאליק (1944)
נפתולי נהר הירדן סמוך לים המלח (1937)
לקריאה נוספת

עודד ידעיה, 'בדרך לתפקוד חברתי: על תצלומיו של זולטן קלוגר מתקופת "חומה ומגדל"', קו (כתב-עת לאמנות, צורות ותכנים חדשים) 10 (1990), 13–19.
הצלם שנעלם – תערוכה ראשונה לזולטן קלוגר', כאן: מציאות ישראלית באמנות 5 (2008), 30–33.
יהושע פרוינדליך, "אוספים אור-קוליים כמקור למחקר היסטורי: מקרה בוחן (פרשת האנייה 'ניאסה' בנמל חיפה, פברואר 1944, בעין המצלמה של זולטן קלוגר)", ארכיון, 17, 2013, עמ' 64–68.
רות אורן וגיא רז, 'תהליכי חקר ובנייה של תערוכת צילום היסטורית: זולטן קלוגר, צלם ראשי 1933–1958', ארכיון (כתב עת ישראלי לארכיונאות ולתיעוד) 16 (תש"ע), 14–28. (קישור לגיליון)
קטלוג התערוכה:
זולטן קלוגר – צלם ראשי: 1958-1933; [אוצרי התערוכה]: רות אורן, גיא רוז; [עריכת הספר והבאתו לדפוס: גניה דולב; תרגום לעברית: יחזקאל בן-סירה], תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל; ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ח 2008. (כולל מאמרים על האמן ויצירתו)
״זולטן קלוגר״, בספר: ורד נבון, השדרה - שדרות ירושלים בעיני הצלמים, הוצאת ורד נבון, מהדורה שנייה, אוגוסט 2021, עמ׳ 269-268.
הערות שוליים

↑  לפי טום שטרן, אחיינו של זולטן קלוגר
↑  מסמך מס׳ עשרה מיליון בארכיון המדינה הוקדש לצילומי זולטן קלוגר, מגדולי הצלמים בישראל, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 25 במרץ 2017
↑  זולטן קלוגר, בקטלוג הארכיון הציוני המרכזי בירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 277095  NLI: 987007297692205171  BnF: cb16204663v (data)  GND: 136332838  ISNI: 0000 0000 6686 1613  LCCN: no2008144265  RKD: 376527  ULAN: 500483392  VIAF: 19504001   WorldCat (עם VIAF): 19504001
באד פלנגן

| --- | --- |
באד פלנגן, 1943
באד פלנגן, 1943
 לידה:  14 באוקטובר 1896 וייטצ'אפל, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  20 באוקטובר 1968 (בגיל 72) לואישהאם, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Chaim Reuven Weintrop 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  Golders Green Crematorium 
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר האימפריה הבריטית 
 
באד פלנגן (באנגלית: Bud Flanagan; בשמו היהודי המקורי: חיים ראובן ויינטרופ; 14 באוקטובר 1896, וייטצ'אפל, לונדון - 20 באוקטובר 1968, רובע לואישהאם, לונדון) היה אמן מיוזיק הול, בדרן וודוויל וקומיקאי בריטי פופולרי, בשלב מאוחר של הקריירה שלו נעשה גם שחקן טלוויזיה וקולנוע.
על פעילותו בתחום הבידור בתקופת מלחמת העולם השנייה, זכה בהכרה כקצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE).
וליד חאג'-יחיא

וליד חאג'-יחיא (ידוע גם בשם וליד צאדק ורוֹוחת כתיבת שמו גם בצורה "ואליד צאדק"; בערבית: وليد حاج يحيى; 1936, טייבה – 19 במרץ 2015) היה פוליטיקאי ומחנך ערבי-ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם מחנה של"י ומרצ, כסגן יושב ראש וכסגן שר החקלאות בממשלת רבין השנייה (1992–1996).
ביוגרפיה

חאג'-יחיא נולד ב-1936 בטייבה, צעיר בניה של משפחת חקלאים אמידה המתגוררת במקום מאות שנים ובעלת שדות רבים. כשהיה בן ארבע נפטר אביו, ומאותה עת עברה אמו לנהל את משק הבית, והיא זו שעיצבה את דמותו של וליד ועודדה אותו. בגיל שמונה עשרה החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים יחסים בין-לאומיים וסוציולוגיה. לימים העיד על עצמו שעד תחילת לימודיו האקדמיים לא הכיר את תושביה היהודים של ישראל ונתקל בהם פעמים ספורות בלבד.
ב-1956, לאחר תום לימודיו האקדמיים, החל חאג'-יחיא לעבוד כמורה בבית הספר התיכון של קיבוץ גן שמואל. בהמשך דרכו הורה בבית ספר התיכון בטייבה וכיהן כסגן-מנהל בית הספר.
חאג'-יחיא החל בצעירותו בפעילות פוליטית במפ"ם. ב-1977 הצטרף למפלגת מחנה של"י עם הקמתה, וב-1981 נכנס מטעמה לכנסת התשיעית עם התפטרותו של אורי אבנרי, בהתאם להסכם הרוטציה שנקבע במפלגה לפני הבחירות. הוא הספיק לכהן בה בארבעת חודשי כהונתה האחרונים והיה חבר ועדת החינוך והתרבות.
בהמשך חזר למפ"ם ונבחר לכנסת השלוש עשרה והארבע עשרה מטעם מרצ. בכהונתו זו היה חבר ועדת החינוך והתרבות והוועדה למאבק בנגע הסמים. בכנסת הארבע עשרה כיהן כסגן יושב ראש הכנסת. בשנים 1992–1996, בתקופת ממשלתו השנייה של יצחק רבין ובממשלת פרס שהמשיכה אותה לאחר הרצחו של רבין, כיהן גם כסגנו של שר החקלאות ופיתוח הכפר יעקב צור.
בשנת 2012 פרסם בהוצאה עצמית ספר אוטוביוגרפי בשם "גולה בארצו: מטייבה לכנסת".
חאג'-יחיא היה אב לשישה. הוא הלך לעולמו ב-2015 ממחלת לב, בגיל 79.
ספרו

וליד צאדק, גולה בארצו: מטייבה לכנסת; עריכה: גונן נשר, טייבה: הוצאת המחבר, תשע"ב 2012.
הערות שוליים

↑  יבל ברקאי, ערב יום כיפור בכברי, עם וליד צאדק, הזמן הירוק, 4 באוקטובר 2012.
↑  לפי דבריו בראיון עמו בתוכניתו של תום שגב "היו ימים", ערוץ הכנסת, 12 בספטמבר 2012.
↑  תום שגב, כמעט פגישה עם אסד, באתר הארץ, 3 באוגוסט 2012.
↑  שלמה גינוסר, על סדר היום | חפש אותי, דבר, טור 2, 2 בפברואר 1981.
↑  יאיר קוטלר, חשיפה | ח"כ מאיר פעיל: לא יפה נפש, מעריב, טור 1, 2 בפברואר 1979.
↑  יוסף גולן, יום בחינות למורה, דבר, טור 3, 1 ביוני 1980.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293238305171  BnF: cb166762025 (data)  ISNI: 0000 0003 8054 1378  LCCN: no2012141505  VIAF: 259786854   WorldCat (עם VIAF): 259786854
אל-מנאר

ערך זה עוסק בתחנת טלוויזיה לבנונית. אם התכוונתם לכתב עת שיצא לאור בקהיר, ראו .
| --- | --- |

סמל התחנה. מוטו: "התחנה של ההתנגדות"
 פרטי הערוץ
 מדינה:  לבנון לבנון
 סוג:  ערוץ טלוויזיה לווייני
 תאריך השקה:  4 ביוני 1991
 בעלות:  חזבאללה חזבאללה (ערוץ פרופגנדה של הארגון)
 שפה:  ערבית לבנונית, ערבית, ערבית לבנטינית
 משרד ראשי:  חארת חרייכ, דרום ביירות, לבנון
 
 www.almanar.com.lb
אל-מנאר (בערבית: المنار - "המגדלור", "המַשוּאה") הוא ערוץ טלוויזיה לווייני לבנוני-אסלאמיסטי המופעל על-ידי חזבאללה, שייסד אל הערוץ ב-4 ביוני 1991. התחנה מהווה כלי רב-השפעה במכלול התעמולתי של הארגון, הכולל גם את תחנת הרדיו רדיו נור ואתרי אינטרנט אחדים.
התחנה מפיצה תוכנית הקוראים להשמדת ישראל ומשדלת לאנטישמיות. היא חסומה בארצות הברית, צרפת, ספרד, וגרמניה, וגם לא זמינה במספר מדינות אחרות בגלל בעיות רישיון באיחוד האירופי (למרות שלא נחסמה שם באופן רשמי).
התחנה בחרה להתמקם בשכונה שיעית מוזנחת בדרום ביירות – "חארת חרייכ" – שכונה שהיוותה תפאורה אפורה בניגוד גמור לשכונותיה התוססות של ביירות המתחדשת.
המנכ"ל הרשמי של התחנה הוא עבדאללה קציר, חבר הפרלמנט הלבנוני לשעבר מטעם ארגון חזבאללה.
על פי המרכז למורשת המודיעין, הלוויינים באמצעותם משדרת התחנה מופעלים על ידי תאגידים וחברות ערביות ומערביות בהן חברות אמריקניות ואירופיות. שתי חברות עיקריות: Arabsat הסעודית ו-Globesat הצרפתית קונות זמן שידור במספר רב של לוויינים המשדרים לרחבי העולם ומקצים אותה לרשת אל-מנאר. בעבר עמדו לרשותה כמה מאות עובדים - שדרים, כתבים, טכנאים, צלמים ומתרגמים שפעלו במסירות רבה במימון איראני נדיב ביותר.
היסטוריה

אל-מנאר התחילה לשדר לראשונה מביירות, ב-4 ביוני 1991, באמצעי שידור יבשתיים (לא באמצעות לוויינים). בתחילה, התחנה שידרה רק חמש שעות ביום. זמן קצר לפני בחירות 1992 בלבנון, היא התחילה לשדר חדשות, כדי לעזור לחזבאללה לגייס עוד קולות ולהפיץ את מסריה. ב-1993, התחנה הגדילה את השידורים שלה ל-7 שעות ביום וגם הרחיבה את השידורים כך שיכסו את אזור הבקאע. לפני בחירות 1996 בלבנון, עוד אנטנות הוצבו באזור צפון לבנון. ב-1998, התחנה התחילה לשדר 20 שעות ביום.
עם יציאת צה"ל מלבנון בשנת 2000, "אל-מנאר" עברה לשדר שבעה ימים בשבוע, 24 שעות ביממה, רכשה ציוד אלקטרוני מתקדם, והחלה לשדר לרחבי העולם באמצעות לווייני תקשורת.
היסטוריה > במלחמת לבנון השנייה

במהלך מלחמת לבנון השנייה הופצצו אולפני התחנה בפרבר הדרומי של ביירות מספר פעמים, דבר שהביא להפסקת השידורים לכשתי דקות בלבד ולא פגע ביכולת התחנה להמשיך לשדר, ככל הנראה מאולפנים חלופיים.
היסטוריה > במלחמת חרבות ברזל

ב-20 באוקטובר במהלך הגל הראשון של התקיפות של המטרות הכלכליות של חזבאללה, הותקפה הכניסה לאחד מהמבנים של הערוץ בביירות.
קהל יעד

קהל היעד של התחנה הוא העם הלבנוני, הפלסטינים, וקהילות ערביות ומוסלמיות ברחבי העולם. עם השנים צברה התחנה פופולריות רבה, הן במזרח התיכון והן בריכוזי מוסלמים ברחבי תבל.
מעבר לעניין התעמולתי של התחנה, התחנה פרשה כתבים רבים במדינות ערביות רבות ובערים שונות, מעיראק ועד עזה, ודומה היה כי התחנה מדווחת מכל מקום, בכל עת ובכל נושא, בדומה לאל-ג'זירה.
שימוש תעמולתי בערוץ

בפסקה זו אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים.
אחת המטרות של תחנת "אל-מנאר" היא להגביר את התעמולה של האסלאם הרדיקלי, ולהפיח רוח חיים במאבק בציונות על כל המשתמע מכך: היא פעלה למען איראן וסוריה, למען הגברת כוחו של חזבאללה בלבנון, למען עידוד פעולות טרור נגד ישראל והמערב, ועידוד ההקרבה האישית של הלוחמים. כמו כן עסקה התחנה בהעברת מסרים אנטי-ישראליים ואנטי-מערביים (בעיקר אנטי אמריקניים) חריפים וברורים.
כך למשל שודרה בערוץ המשוואה מגן דוד גדול מצלב קרס, ומתחתיו הכיתוב "ישראל גרועה מהנאצים". בסדרה האנטי-ציונית "הפזורה" ("אלשתאת") נעשה שימוש במוטיב רצח ילדים נוצריים לצורכי פולחן. הדימוי התקשורתי של "אל-מנאר" בעולם השפיע על הדימוי של חזבאללה כארגון כל-יכול, ומכאן גם היוהרה שאפיינה את חסן נסראללה בהתנהגותו כלפי לבנון, ישראל, והמערב.
התחנה לא היססה להשתמש בכתבות ששודרו בתחנות הטלוויזיה בישראל, אם אלה תאמו את פרשנותה אם כי לעיתים שיקרה בתרגום. כך למשל, בעת מלחמת לבנון השנייה, לאחר פגיעת קטיושה במוסך הרכבת בחיפה, העבירה "אל-מנאר" בשידור חי את הדיווחים של התחנות הישראליות כהוכחה ליכולתו של חזבאללה לפגוע בכל מקום, כפי שהובטח. במקרים רבים, ההתלהמות של הכתבים הישראלים שימשה להמחשת רעיונו של נסראללה בדבר החולשה האינהרנטית של החברה הישראלית הנמצאת על סף קריסה. (נסראללה לא היה הראשון שחשב כך - יאסר ערפאת פיתח תאוריות שלמות בנושא, עוד בשנות ה-60 ובעיקר לאחר מלחמת ששת הימים).
מניעת שידור

בפסקה זו אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים.
האמריקאים ניסו לפעול נגד התחנה באמצעות חסימת מקורות המימון שלה, ובשל כך הופעל במרץ 2006 צו נשיאותי אמריקאי נגד "אל-מנאר", שהוגדרה כארגון טרור. הצו הנשיאותי – שמספרו 13244 – פורסם לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 והוא מדבר על "חסימת ומניעת עסקאות עם אנשים אשר מבצעים פעולות טרור, או מאיימים לבצע פעולות טרור או תומכים בפעולות טרור". ההודעה האמריקאית כללה את כל אמצעי התקשורת של חזבאללה, הרדיו והטלוויזיה, וכן את הארגון עצמו, שכן אנשי הארגון הם אלה שמפעילים אותם, והם אלה הנהנים מהפירות שמניבים אמצעי התקשורת האלה.
בתגובה להודעה האמריקאית, מסר מנכ"ל אל-מנאר לשעבר עבדאללה קציר כי הוא רואה בהחלטה האמריקנית פגיעה בתאגיד תקשורתי לבנוני הפועל באופן מקצועי ואובייקטיבי. עוד מסר קציר, בהודעתו שפורסמה בתחילת אפריל 2006, כי מאחורי ההחלטה האמריקנית עומדים מניעים פוליטיים בהשפעת הלובי הציוני בארצות הברית, וכי הערוץ ימשיך לשדר ולהפיץ את שידוריו לכל העולם, כולל ארצות הברית וקנדה.
ב־2008 אסר משרד הפנים הגרמני על שידור הערוץ במדינה.
התחנה נאסרה לשידור בצרפת משום שתכניה כללו הסתה אנטישמית.
הערות שוליים

↑  Sabina Wolf BR, "Al-Manar TV": Islamistische Propaganda über deutsche Server, tagesschau.de (בגרמנית)
↑  Commission of the European Communities, ממשלת בריטניה, ‏16.12.2011
↑  שיווק הטרור, אתר המרכז למורשת המודיעין
↑  Zahera Harb, Channels of Resistance in Lebanon: Liberation Propaganda, Hezbollah and the Media, Bloomsbury Academic, 2011-03-30, ISBN 978-1-84885-120-7. (באנגלית)
↑  אחרי אזהרות צה"ל: בלבנון מדווחים על תקיפות בדאחייה הדרומית של ביירות | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2024-10-20
↑  פעילות חמאס וחזבאללה באירופה: גרמניה כמקרה מבחן, באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור, 28 בנובמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 092870481  VIAF: 208195637   WorldCat (עם VIAF): 208195637
אהרן גימאני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 ביולי 1954 (בן 70) ל' בסיוון ה'תשי"ד זבדיאל, ישראל
 ענף מדעי:  תולדות עם ישראל, תנ"ך
 מקום מגורים:  פתח תקווה, ישראל
 עיסוק:  חקר יהדות תימן
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן
 מנחה לדוקטורט:  שמעון שוורצפוקס
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון, המכללה האקדמית אשקלון
 פרסים והוקרה:  פרס המכון לחקר מנהגי העדות בישראל  פרס עמינח  פרס שבזי למחקר ולחכמת ישראל  פרס הפדרציה של יהדות תימן באמריקה
 
אהרֹן גימאני (נולד בל' בסיוון ה'תשי"ד; 1 ביולי 1954) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתולדות ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה

נולד במושב זבדיאל להורים שעלו מהעיר גֹימאן (غيمان) שבמרכז תימן בעליית על כנפי נשרים בשנת ה'תש"ט (1949). החמישי מבין אחד עשר ילדים (בנוסף שניים מאחיו נפטרו בתימן). בהמשך עברה המשפחה להתגורר ברעננה.
סיים את לימודיו לתואר ראשון, לתואר שני ולתואר שלישי באוניברסיטת בר-אילן, במחלקה לתולדות עם ישראל (כל התארים) ובמחלקה לתנ"ך (תואר ראשון).
במסגרת לימודיו לתואר השלישי, בשנת ה'תשמ"ז (1987), החל ללמד במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן. לימד גם באוניברסיטת בן-גוריון ובמכללה האקדמית באשקלון. כמו כן, עבד כחוקר במכון לחקר היהודים במזרח שבאוניברסיטת בר-אילן.
בשנים ה'תשס"ז-ה'תש"ע (2010-2007), כיהן כראש החוג הרב תחומי במדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה התמודד בבחירות המקדימות במפלגת הבית היהודי ושובץ במקום ה-24 ברשימתה לכנסת. הרשימה זכתה ב-12 מנדטים והוא לא נכנס לכנסת.
נשוי לברוריה, אב לארבעה. מתגורר בפתח תקווה.
פעילותו

פרופ' גימאני הוא חוקר בעל שם בין-לאומי[דרוש מקור], ומחקריו מתרכזים בתחומי ההיסטוריה, החברה והתרבות של היהודים בתימן. פרסם למעלה מ-120 מחקרים בבמות מדעיות בישראל ומחוצה לה. תחומי התמחותו המדעיים הם תורת ארץ ישראל במאה ה-16, חקר שמות וכינויים בגניזה הקהירית ובקהילות ישראל, הקולופונים בכתבי-יד תימניים, כתובות וגיטין תימניים, חקר קהילות ויישובי היהודים בתימן.
יצא להשתלמויות רבות בבריטניה ובארצות הברית לשם קידום מחקריו. כמו כן הרצה בכנסים בין-לאומיים רבים (למעלה מ-70) בישראל ומחוצה לה.
ארגן כנסים מדעיים בין-לאומיים, וביניהם:
המנהיג והמנהג באשכנז מטעם הקתדרה לתולדות הרבנות באירופה בדורות האחרונים ע"ש יקותיאל וחנה קליין, אוניברסיטת בר-אילן, תשס"א
יהודי תימן – זהות ומורשת, לציון 60 שנה לעליית על כנפי נשרים", אוניברסיטת בר-אילן, תשע"א
חבר בוועדות מקצועיות, ובהן הוועדה המייעצת בתחומי יהודי ספרד והמזרח של מרכז שז"ר בירושלים, והוועדה האקדמית של מרכז דהאן באוניברסיטת בר-אילן. במשך כ-20 שנה היה מרכז "הקתדרה לתולדות הרבנות באירופה בדורות האחרונים" באוניברסיטת בר-אילן, ובשנים ה'תשנ"ג-ה'תשנ"ה (1995-1993) העביר שידורים בקול ישראל ליהודים שנשארו בתימן. פעיל בעמותת אעלה בתמר ובעבר היה נשיאה.
פרסים ומענקים

בין הפרסים שזכה בהם על תרומתו במחקר:
פרס המכון לחקר מנהגי העדות בישראל של עמותת הליכות עם ישראל בקריית אונו (ה'תשמ"ט)
פרס עמינח (תל אביב, ה'תש"ע)
פרס שבזי למחקר ולחכמת ישראל מטעם עמותת אפיקים (ה'תשע"א)
פרס הפדרציה של יהדות תימן באמריקה (ניו יורק, ה'תשע"א)
זכה במענקי מחקר שונים לקידום מחקריו:
מקרן הזיכרון לתרבות יהודית (ארצות הברית, ה'תשנ"ו)
ממכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח (ה'תשע"ב, ה'תשע"ז)
ממשרד החינוך – תחום מורשת יהדות המזרח וספרד (ה'תשס"ב)
מהוועדה לקידום המחקר באוניברסיטת בר-אילן (ה'תש"ס).
ספרים שכתב

תמורות במורשת יהדות תימן בהשפעת השולחן ערוך וקבלת האר"י, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, ה'תשס"ה (הדפסה שנייה: ה'תשס"ו).
חבצלת השרון לרבי יחיא בשירי, בית ההוצאה של 'יד הרב נסים', ירושלים, ה'תשס"ח.
The Names of Yemenite Jewry – A Social and Cultural History, University Press of Maryland 2017.
רבי שלום שבזי: עיונים בקובץ חדש בכתב ידו – בצירוף פרקי מבוא על דמותו ותקופתו ועדויות על עלייה לקברו, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, ה'תש"ף.
הערות שוליים

↑  יהושע בריינר‏, נפתלי בנט הוא היו"ר החדש של הבית היהודי, באתר וואלה, 6 בנובמבר 2012
↑  רשימת המועמדים לכנסת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298778405171  BnF: cb150296859 (data)  GND: 1033636711  ISNI: 0000 0000 6662 9128  LCCN: nr95005011  SUDOC: 140043853  VIAF: 54428948   WorldCat (עם VIAF): 54428948
כביש 12

| --- | --- |

כביש 12 ליד הר יהורם וקטע מדרך החאג' הקדומה שחצתה את סיני (משמאל)
כביש 12 ליד הר יהורם וקטע מדרך החאג' הקדומה שחצתה את סיני (משמאל)
 מידע כללי
 כינוי:  מעלה אילת, כביש מסיב אילת, כביש הגבול המערבי
 סיווג:  כביש ארצי
 ציר:  כביש אורך
 אורך:  71 ק"מ
 מיקום
 ערים ראשיות:  אילת
 נקודת התחלה:  אילת
 נקודת סיום:  צומת שיזפון
 
 קואורדינטות:  29°54′39″N 34°52′33″E﻿ / ﻿29.91083333°N 34.87583333°E﻿ / 29.91083333; 34.87583333
  מפת מיקום  מפה מפורטת  מסלול הכביש  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כביש 12 הוא כביש בדרום הנגב המקיף מכיוון מערב וצפון את הרי אילת ומחבר את אילת עם כביש 10 ועם כביש 40 המובילים אל מרכז הארץ. אורכו של הכביש 71 ק"מ.
כביש 12 מוגדר ככביש ארצי, אך על-פי תוכנית משרד התחבורה לעדכון המספור של רבים מכבישי ישראל שעליה פורסם בסוף שנת 2018 – הכביש צפוי לרדת בהיררכיית כבישי ישראל לדרגת כביש אזורי ולהיקרא כביש 112.
תוואי הכביש מדרום לצפון

הכביש מתחיל מכביש 90 באילת שבדרום ומטפס מערבה אל הרי אילת דרך רמת יותם. הוא מגיע אל גבול ישראל–מצרים וחולף על פני מעבר נטפים הסגור. משם ממשיך הכביש צפונה לאורך הגבול המצרי, ובצומת מחנה סיירים הוא נפגש עם כביש 10. לאחר מכן ממשיך כביש 12 בכיוון צפון־מזרח, מצפון להרי אילת, דרך נמל התעופה עובדה עד לצומת שיזפון בצפון, שם הוא נפגש עם כביש 40. אורכו הכולל של כביש 12 הוא 71 ק"מ.
| קילומטרים | שם | סוג מפגש | מיקום | דרכים מצטלבות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
כביש 12 מדרום לצפון
| 0 | אילת |  | אילת |   כביש 90, רחוב דרבן, דרך יותם, דרך הרים, דרך הגיא |
| 12 | מעבר נטפים |  | מעבר נטפים | מעבר נטפים |
| 41 | צומת סיירים |  | בקעת סיירים |   כביש 10 - אין מעבר  |
| 56 | צומת ללא שם |  | בקעת עובדה | כניסה לנמל התעופה עובדה |
| 65 | צומת ללא שם |  | בקעת נעצוץ | גישה לשחרות |
| 71 | צומת שיזפון |  | בקעת נעצוץ |   כביש 40 |
היסטוריה

סלילת הכביש החלה ב-1960 על ידי חיל ההנדסה של צה"ל, במטרה לשפר את הנגישות לאורך גבול ישראל וסיני. בדצמבר 1964 החל חיל ההנדסה, בהשלמת סלילת כביש מאילת אל עין נטפים, במימון חלקי של עיריית אילת ומשרד התיירות. במהלך העבודות נעשה שימוש ב-10 טונות של חומרי נפץ, ופונו 50,000 מ"ק של סלע. הדרך נפתחה לאחר כשלושה חודשי עבודה.
הכביש נסלל מחדש, בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, במסגרת ההערכות מחדש של צה"ל לאחר פינוי סיני.