היסטוריה של הולנד
המאבק לעצמאות ותור הזהב של הולנד > תור הזהב

במהלך מלחמת שמונים השנה הפכו המחוזות ההולנדיים למרכז הסחר החשוב בצפון אירופה, מעמד שעד אז היה שייך לפלנדריה; ספינות הולנדיות צדו לווייתנים בחופי סבאלברד, סחרו בתבלינים בהודו ואינדונזיה (באמצעות חברת הודו המזרחית ההולנדית) וייסדו מושבות בניו אמסטרדם (כיום ניו יורק), דרום אפריקה ואיי הודו המערביים. כמו כן הם כבשו כמה מושבות פורטוגליות בצפון-מזרח ברזיל, אנגולה, אינדונזיה וציילון, והיו המדינה האירופית היחידה שהותרה לה דריסת רגל ביפן, באי המלאכותי דג'ימה. המדינה החדשה שגשגה גם מבחינה כלכלית וגם מבחינה תרבותית. ספקולציות בשוק הצבעונים הובילו להתמוטטות הראשונה של שוק המניות ב-1637 (שיגעון הצבעונים), אבל המשבר הכלכלי חלף עד מהרה. בשל כל ההתפתחויות האלו מכונה המאה ה-17 "תור הזהב של הולנד". כיוון שהולנד הייתה רפובליקה, היא נשלטה בעיקר בידי אליטה של סוחרים עירוניים שנקראו "רֶחֶנְטים" (regenten, מילולית "עוצרים"), ולא על ידי מלך. לכל עיר ומחוז היו ממשלה וחוקים משלהם, ומידה רבה של אוטונומיה. אחרי שנכשלו הניסיונות למצוא ריבון מוצלח, הוחלט שהריבונות תימסר לידי מועצות מחוזיות, שהיו הממשלות המקומיות בכל מחוז. גוף בשם "סטאטן-חנראל" (Staten-Generaal, גוף שממנו התפתח בסופו של דבר הפרלמנט ההולנדי המודרני), שיישבו בו נציגים מכל המחוזות, יחליט בעניינים הנוגעים לרפובליקה כולה. עם זאת, ה"סטאדהאודר" (Stadhouder, מילולית "מחזיק מקום") שעמד בראש כל מועצה מחוזית היה בן משפחת אוראנז'. בדרך כלל עמד סטאדהאודר אחד בראש כמה מחוזות. כמה מחוזות (למשל לימבורג ובראבנט) היו אוטונומיים רק באופן תאורטי, ולמעשה היו כפופים לשלטון המרכזי (ונקראו "ארצות הגנרליוּת", בגלל כפיפותן לסטאטן-חנראל). המדובר היה באזורים שלא היו חלק משבעת המחוזות המקוריים שחתמו על האיחוד, אלא שטח שנכבש מידי הספרדים. באותה תקופה הדת הקתולית דוכאה ביד קשה, אף כי באופן רשמי היה חופש דת.
ב-1650 מת הסטאדהאודר וילם השני, נסיך אורנז' בפתאומיות מאבעבועות שחורות; בנו, וילם השלישי, שמאוחר יותר יהיה גם הוא סטאדהאודר ולבסוף מלך אנגליה, נולד שמונה ימים אחרי מות אביו, ולפיכך נעשה לנסיך אורנז' המכהן ברגע הולדתו. מאז ראשית ימי הרפובליקה התנהל מאבק מתמשך בין הרֶחֶנְטים, אליטה לא-רשמית של אזרחים עשירים, לבין בית אורנז', שתומכיהם ("אורנז'יסטים") באו בעיקר מקרב פשוטי העם. כעת עטו הרחנטים על ההזדמנות: ב-22 השנים הבאות לא היה סטאדהאודר בהולנד. יוהאן דה ויט, פוליטיקאי ודיפלומט מבריק, היה הדמות הדומיננטית. ב-1672 חזרה משרת הסטאדהאודר (בידיו של נסיך מבית אורנז'), והפכה למשרה שהמעבר שלה בירושה נתפס כמעט כאוטומטי; התקופות היחידות שבהן המחוזות המאוחדים היו רפובליקה אמיתית היו בשנים 1650 - 1672, ולאחר מכן בין 1702 ל-1748.
בשנת 1651 חוקקה אנגליה (אז בשלטונו של אוליבר קרומוול) את חוק הסחר הימי הראשון, שהטיל מגבלות חמורות על כלי שיט זרים במסחר האנגלי וכך פגע באופן חמור באינטרסים של הולנד. בעקבות תקרית שבה סירבה אונייה הולנדית להנמיך את דגלה בפני אונייה אנגלית בתעלת למאנש פרצה מלחמת הולנד-אנגליה הראשונה (1652 - 1654), שהסתיימה בחוזה וסטמינסטר; האמנה השאירה את חוק הסחר הימי על כנו.
חלק מעושרם של ההולנדים נבע מסחר בעבדים. ב-1619 החלו ההולנדים לעסוק בסחר עבדים בין אפריקה ואמריקה, וב-1650 כבר הייתה הולנד סוחרת העבדים הגדולה ביותר באירופה, עד שבסביבות 1700 בריטניה לקחה לעצמה את התואר. עיר הנמל אמסטרדם הפכה לבירת העבדים האירופית וניהלה גם חלק מסחר העבדים במדינות שכנות; כ-10,000 ספינות עבדים היו קשורות לנמל באמסטרדם.
שנת 1672 ידועה בהולנד כ"שנת האסון" (Rampjaar). אנגליה הכריזה מלחמה על הרפובליקה (מלחמת אנגליה-הולנד השלישית), ובעקבותיה צרפת, מינסטר וקלן, שחתמו כולן על בריתות נגד הולנד. צרפת, קלן ומינסטר פלשו לרפובליקה. יוהאן דה ויט ואחיו, קורנליס, שעד אותה עת הצליחו לשמור על שיווי-משקל דיפלומטי עדין, היו השעירים-לעזאזל המתבקשים. נעשה בהם לינץ' (אף כי כנראה "ההמון המוסת" היה מאורגן מלמעלה) - יוהאן דה ויט נורה בראשו וגופתו עברה התעללויות, ואילו קורנליס נשחט וקרביו הוצאו מבטנו בעודו חי, ולאחר מכן גופתו נתלתה, עברה התעללויות ובחלקה אף נאכלה. לבם של שני האחים הוצג לראווה במשך שנים רבות. במקומם התמנה סטאדהאודר חדש, וילם השלישי. ניסיון אנגלי-צרפתי לנחות על חופי הולנד נהדף רק בקושי רב, בשלושה קרבות ימיים נואשים בפיקודו של האדמירל מיכיל דה רויטר. כדי לעצור את התקדמות הכוחות הצרפתיים מדרום, הציפו ההולנדים שטחי אדמה רבים באמצעות פתיחת פרצות בסכרי נהרות, מה שגרם לנזק עצום. בעזרתם של כמה נסיכים גרמניים הצליחו ההולנדים להדוף את חילות קלן ומינסטר, ובסופו של דבר לחתום איתן על הסכם שלום, אך כמה שטחים במזרח אבדו להולנד ונשארו עד היום בשליטה גרמנית. גם עם אנגליה נחתם חוזה שלום ב-1674 (חוזה וסטמינסטר השני). ב-1678 נחתם גם חוזה שלום עם צרפת, אף כי בעלי-בריתה הגרמנים והספרדים הרגישו מרומים אחרי שחתמה על הסכמי ניימכן.
ב-1688, אחרי שלוש מלחמות נגד אנגליה שהסתיימו למעשה בתיקו, נקלעו היחסים בין הולנד ואנגליה שוב למשבר. הסטאדהאודר וילם השלישי החליט לקחת על עצמו הימור מסוכן ביותר ולפלוש "פלישה מונעת" לאנגליה. הוא ניצח, וניצחונו הוביל למהפכה המהוללת שסילקה את יריבו הקתולי ג'יימס השני מכס המלכות והעלתה לשלטון אותו עצמו.
מהגרים רבים הגיעו למחוזות ההולנדיים במאות ה-17 וה-18, בעיקר מהחלקים הפרוטסטנטיים של גרמניה. באותה תקופה כ-50% מתושבי אמסטרדם היו מהגרים שנולדו מחוץ להולנד. ברוב אירופה שרר עוני ולא הייתה תעסוקה מספקת לכולם; אבל באמסטרדם היו אפשרויות תעסוקה רבות, ושררה סובלנות דתית יחסית, כי השלטונות הכירו בכך שההגירה הרבה מחזקת מאוד את הכלכלה המקומית. מבקרים מבחוץ הופתעו לגלות שלא נדרשה מהם התייצבות במשטרה המקומית. נוסף לגרמנים, היגרו להולנד גם פרוטסטנטיים שנרדפו בפלנדריה ובצרפת (האחרונים כונו הוגנוטים), יהודים מגרמניה ופורטוגל, ורבים אחרים, ביניהם הפילוסוף דקארט וכמה מחלוצי המהגרים לארצות הברית (יש הרואים השפעה הולנדית רבה על הרעיונות הרפובליקניים המוקדמים בארצות הברית, וכן על התפתחות המערכת הפדרלית בה). השגשוג הכלכלי וחופש הדת והביטוי הביאו לפריחה חסרת תקדים של האמנויות בהולנד, והיא הפכה למקום מושבם של ציירים רבים. הוצאות ספרים רבות נפתחו בה, וספרים חשובים רבים יצאו לאור באמסטרדם - ביניהם ספרים שהצנזורה בארצות כתיבתם אסרה על פרסומם. הולנד הייתה גם בין המדינות המובילות בפרסום יצירות מוזיקליות, וכמה בתי דפוס למוזיקה נודעו באיכותם בכל אירופה.
במהלך המאה ה-18 החלה הכלכלה ההולנדית להתנוון ולקפוא על שמריה. הולנד הלכה ואיבדה את מעמדה כמרכז הסחר בצפון אירופה. מעמדה המרכזי של אמסטרדם בתחומי הכלכלה והתרבות עבר ללונדון.
מבחינה מדינית, מאז שזכתה הולנד בעצמאותה ב-1648 היא ניסתה להתגונן (במסגרת בריתות שונות) מפני צרפת, שתפסה את מקומה של ספרד כמדינה החזקה באירופה. סופה של מלחמת הירושה הספרדית ב-1713 מסמל את סוף התקופה שבה הרפובליקה ההולנדית הייתה מעצמה חשובה. במהלך המאה ה-18 הסתפקה הולנד בניסיון לשמור על עצמאותה והקפידה על מדיניות נייטרלית. הצרפתים פלשו כמה פעמים (ב-1672, 1701 ו-1748) ובכל פעם הביאו להחלפת השלטון.