stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נורווגיה
דמוגרפיה

אוכלוסיית נורווגיה מונה 5.4 מיליון (נכון ל־2022) איש וגידול האוכלוסייה עומד על 0.8% לשנה. שיעור הילודה הוא, בדומה לארצות רווחה אחרות, כ־1.41 צאצאים לאישה.
רוב תושבי המדינה הם נורווגים אתניים. המיעוטים בצפון הם הסאמים או הקוון (Quen). מאז תחילת המאה ה־21 אחראית ההגירה למעלה ממחצית מגידול האוכלוסין, כש־16.8% מהאוכלוסייה הם מהגרים (נכון ל־2024): כ־49% ממוצא אירופי, כ־32% ממוצא אסיאתי (בעיקר מפקיסטן, עיראק וטורקיה) ו־13.7% ממוצא אפריקני. הגידול במספר המהגרים גרם למחלוקת פנימית בנורווגיה בדבר מדיניות ההגירה.
נכון ל־2019, כ־68.6% מתושבי נורווגיה חברים בכנסייה האוונגלית-לותרנית של נורווגיה, שהיא הכנסייה הרשמית של הממלכה. הקתולים מהווים כ־3%, וכנסיות נוצריות אחרות מונות כ־3.8% מתושבי נורווגיה. בין הדתות הלא־נוצריות האסלאם היא הדת הגדולה ביותר (כ־3.4%) ודתות אחרות מונות כ־0.7%. לכ־18.3% אין דת, כולל 1.85% מתושבי נורווגיה שמזדהים כהומניסטים חילונים.
דמוגרפיה > יהדות נורווגיה

אף על פי שיהודים הגיעו לנורווגיה, ככל הנראה, לפני כ־800 שנה, הם הורשו להציג את עצמם כיהודים בגלוי רק בסוף המאה ה־15. בשנת 1687 גורשו היהודים מנורווגיה, ועד שנת 1814 חל איסור על כניסת יהודים אשכנזים לנורווגיה, אף על פי שליהודים ספרדים הותרה הכניסה בדרך כלל. בשנת 1814, נקבע בחוקה החדשה של נורווגיה איסור מוחלט על כניסת יהודים למדינה, אך לחץ ציבורי הביא בשנת 1851 לביטול האיסור ולמתן אזרחות ליהודי נורווגיה.
בעת הפלישה הנאצית לנורווגיה, היו במדינה כ־2,100 יהודים. 765 יהודים, כולל הרב הראשי של יהודי נורווגיה נרצחו בשואה, מתוכם 739 הושמדו באושוויץ, ורוב היהודים האחרים ברחו למדינות שכנות או רחוקות יותר. בשנת 1946, היו בנורווגיה כ-559 יהודים.
בנורווגיה, קהילה יהודית המונה כ־1,500 יהודים בלבד, המרוכזים באוסלו וטרונדהיים (שם נמצא בית הכנסת הצפוני ביותר בעולם). המיעוט היהודי השתלב היטב במדינה, ואחדים הגיעו לעמדות בכירות ובולטות במדינה, ביניהם ג'ו בנקוב, שהיה מנהיג המפלגה השמרנית ונשיא הסטורטינג. בנורווגיה – חל איסור מסיבות הומאניות על שחיטה כשרה – ולפי-כך נאלצים בני הקהילה היהודית לייבא בשר כשר.
שפות

השפה הנורווגית היא שפה צפון־גרמאנית. תחת האיחוד עם דנמרק, החליפה שפת הכתיבה הדנית את הנורווגית אך לאחר התמוססות האיחוד, יצר חוקר השפה איבר אאסן שפת כתיבה נורווגית חדשה שהתבססה על הדיאלקטים הנורווגים.
מאוחר יותר, עברה גם שפת הכתיבה הדנית תהליך של נורווגיזציה. כתוצאה מכך, נורווגיה היא כיום בעלת שתי שפות פורמליות עיקריות: נורווגית בעלת ניב בוקמול המבוססת על שפת הכתיבה הדנית ועל שפת הדיבור הדנית־נורווגית, ונורווגית בעלת ניב נינורשק המבוססת על עבודתו של איבר אאסן. בנוסף, קיימת גם תפוצה לסוג נוסף של נורווגית – נורווגית ריקסמול שמהווה וריאציה של בוקמול.
בבתי הספר בנורווגיה ובמוסדות להשכלה גבוהה מתבצעים הלימודים גם בבוקמול וגם בנינורשק.
מרבית תושבי נורווגיה (85%) עושים שימוש בבוקמול בחיי היום יום ושפה זו נפוצה בעיקר בערים הגדולות ואילו נינורשק מדוברת בעיקר באזורים הכפריים.
הדומיננטיות הרבה של הבוקמול בחברה הנורווגית מיוחסת בעיקר לעובדה שזוהי השפה העיקרית שבשימוש אמצעי התקשורת בנורווגיה.
תרבות

התרבות הנורווגית המפותחת הולידה כמה וכמה אישים שרכשו להם מוניטין בין-לאומיים. בתחום האמנויות הפלסטיות התבלטו הפסל גוסטב ויגלנד והצייר אֶדוַורד מונק, שנולד במחצית השנייה של המאה ה־19, ופיתח סגנון ייחודי. באותה תקופה פעל המלחין הנורווגי הנודע אדוורד גְריג. עם הסופרים המפורסמים של נורווגיה נמנים המחזאי הֶנריק איבסֶן, המשורר הנריק ארנולד ורגלנד וקנוט האמסון, חתן פרס נובל לספרות ב־1920. במוזיקה המודרנית נודעת נורווגיה במוזיקאי הג'אז שלה, כגון הסקסופוניסט יאן גרברק, המתופף יון כריסטנסן, הבסיסט ארילד אנדרסן והגיטריסט טריה ריפדאל. הסופר והמחזאי יון פוסה הוא חתן פרס נובל לספרות ב-2023.
גם להקת הפופ רוק א-הא היא מנורווגיה.
בנוסף, נחשבת נורווגיה כארץ המקור של הז'אנר המוזיקלי, הבלאק מטאל.
ספורט

הספורט בנורווגיה הפופולרי ביותר, בדומה למרבית מדינות אירופה והעולם, הוא הכדורגל.
ענפי ספורט בקטגוריות סקי וחורף מאוד פופולריים, ופעמים רבות ספורטאים של נורווגיה בענפים הללו מניבים הצלחות מתמשכות.
ראו גם

המלוכה הנורווגית
המועצה הנורדית
סקנדינביה
ברית נאט"ו
יחסי ישראל–נורווגיה
מיץ רוזל

בקבוקי מיץ סובולו בגאנה
מיץ רוזל הוא משקה קל המיוצר מעלי פרחי צמח הרוזל (אנ'), אחד ממיני ההיביסקוס. המשקה נפוץ בארצות מערב אפריקה, באיים הקריביים ובמקסיקו.
המשקה

המשקה מופק על ידי השריית עלי הרוזל במים קרים (בהשרייה למשך לילה) או מים חמים. לאחר קירור וסינון העלים מהנוזל מוסף לו סוכר או מיץ אננס לשם המתקה. תוספות מקובלות אחרות הן מיץ תפוזים, ג'ינג'ר, וניל ועלי מנטה.
צבעו של המיץ הוא אדום-סגול עמוק וטעמו דומה לזה של מיץ ענבים ומיץ חמוציות. הוא מוגש לרוב קר, אך לעיתים הוא מוגש חם, למשל במצרים.
למשקה ממיץ הרוזל שמות רבים:
באפריקה - סובולו (בגאנה וניגריה), ביסאפ (בסנגל, חוף השנהב ובורקינה פאסו) וכן פולרו, דאבילני, צובו וזובו
באיים הקריביים - סורל
במקסיקו - אגואה דה ג'מייקה.
יתרונות בריאותיים המיוחסים למשקה

למיץ הרוזל השפעה משתנת והוא מוכר כמפחית לחץ דם. יש בו תכולה גבוהה של ויטמין C ועל כן הוא מנוצל לטיפול בהתקררות ולשם חיזוק מערכת החיסון. מחקרים מסוימים הראו שיש לו גם פעילות אנטי-חיידקית.
מוטי מוסקל

| --- | --- |

 לידה:  9 בינואר 1953 בית דגן, ישראל
 פטירה:  13 ביוני 1995 (בגיל 42)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1972–1995 (כ־23 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 932  מפקד גדוד 908  סגן מפקד חטיבה 769  מפקד מחנה 80  מפקד החטיבה הדרומית באוגדת עזה  סגן מפקד אוגדה 91
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 
מרדכי (מוטי) מוסקל (9 בינואר 1953 – 13 ביוני 1995) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה. שירת כמפקד החטיבה הדרומית באוגדת עזה וכסגן מפקד אוגדה 91.
ביוגרפיה

מוסקל נולד בבית דגן, בנם של חנה ואריה, ניצולי השואה. בגיל 10 עבר עם משפחתו לראשון לציון ולמד בבית ספר "בארי". בתיכון למד בבית הספר החקלאי כדורי. התגייס לצה"ל בנובמבר 1972 במסגרת גרעין נח"ל ששירת בקיבוץ מלכיה. הוא יצא לקורס מ"כים, במהלך הקורס פרצה מלחמת יום הכיפורים, ומוסקל נשלח עם חניכי הקורס להגנה על מעוז בודפשט. לאחר המלחמה הדריך בקורס מכ"ים (גדוד 906) ויצא לקורס קצינים. הוא שירת כמפקד מחלקה בגדוד 908 של הנח"ל, כמפקד פלוגה בבסיס ההדרכה ומפקד פלוגת מסלול בני משקים. שימש קצין אג"ם בענף אימוני חי"ר בבאלי"ש וכסמג"ד בגדוד ביטחון שוטף בבקעת הירדן. ב-1981 יצא ללימודים בפו"ם, במהלך הלימודים פרצה מלחמת לבנון הראשונה, מוסקל הצטרף לסגל כוחות מהנח"ל שלחו בגזרה המערבית ובמחנה הפליטים ראשידיה (אנ'). ב-10 ביוני מונה למפקד גדוד 932 שמפקדו נפצע בקרב עין זחלתא, שירת בתפקיד עד סוף החודש במהלכו הוביל את הגדוד בלחימה עד כביש ביירות-דמשק. לאחר הקמת חטיבת הנח"ל שימש קצין אג"ם במטה החטיבה.
ב-1986 סיים את לימודיו בפו"ם ומונה למפקד גדוד נח"ל 908, בתפקידו הבא שימש סגן מפקד חטיבה 769 בלבנון ולאחר מכן שימש קצין אג"ם של אוגדה 91. לאחר שקודם לדרגת אלוף-משנה מונה למפקד מחנה 80. ב-1990 מונה למפקד החטיבה הדרומית באוגדת עזה, האחראית על ח'אן יונס ומחנות הפליטים באזורה. הוא סיים לימודים במכללה לביטחון לאומי ותואר שני במדע המדינה באוניברסיטת חיפה. לאחר הלימודים שירת כסגן מפקד אוגדה 91 בגבול הצפון. בתפקידו הבא היה אמור לשרת כנספח צה"ל בסקנדינביה, אך לפני יציאתו לשליחות נפטר מדום לב.
חיים אישיים

מוסקל היה נשוי לנחמה ואב לשלושה בנים. בנו בן, נשוי ל מיכל ינאי, בנו, דור, נמנה עם שלישיית ערוץ הכיבוד.
ניבחית

| --- | --- |
 מדינות:  רוסיה
 אזורים:  מחוז סחלין ומחוז חברובסק
 דוברים:  198(מפקד 2010)
 שפת אם:  ?
 כתב:  אלפבית קירילי, Nivkh alphabet 
 משפחה:  אין
 לאום:  העם הניבחי
 מוסד:  אין
 קוד ISO 639-3:  niv 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
נִיבְחִית היא שפת העם הניבחי המדוברת בצפון האי סחלין ובאגן הנהר אמגוּן הנשפך אל הנהר אמור.
זוהי שפה מבודדת, כלומר אינה קרובה לאף שפה אחרת. היא נמנית עם השפות הפלאו-אסיאתיות, אך יש להדגיש שלא מדובר בקבוצת שפות קרובות, אלא בכינוי שניתן על ידי הבלשנים למספר שפות מקומיות המדוברות בצפון מזרח אסיה, שחלקן משתייכות לקבוצות לשוניות מקומיות שלא מדוברות במקומות אחרים בעולם וחלקן מבודדות כשפת איינו שבעבר דוברה אף היא באי סחלין.
מספר דוברי השפה נמצא במצב דעיכה, למרות שמספר הניבחים האתניים נשאר יציב - 4,500 ניבחים ב-1897, כולם דוברי ניבחית, לעומת 5,200 ב-2002, מהם רק כאלף מדברים ניבחית כשפת אם. רוב הניבחים דוברים רוסית בחיי היום-יום.
יוסף שורצולד

| --- | --- |

 לידה:  1940 (בן 85 בערך) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טקסס באוסטין 
 בן או בת זוג:  אורה שורצולד 
 
יוסף שורצולד (Joseph Schwarzwald; נולד ב-1940) הוא פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה חברתית-ארגונית במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן; מלמד עתה במחלקה לפסיכולוגיה של המכללה האקדמית אשקלון.
ביוגרפיה

יוסף שורצולד נולד בירושלים בשנת 1940.
ב-1967 סיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת בר-אילן במחלקה לפסיכולוגיה (חוג ראשי) ובמחלקה לחינוך (חוג משני). ב-1969 סיים את לימודי התואר השני במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן וכתב את עבודת המוסמך "הנעה ליצרנות בתנאים של שביעות רצון ושל אי שביעות רצון" בהדרכת ד"ר מרדכי ערן. זכה במלגת רוטשילד ללימודי דוקטורט בארצות הברית, שם למד באוניברסיטת טקסס באוסטין. את עבודת הדוקטורט כתב בהדרכת פרופסור אליוט ארונסון (Elliot Aronson) בנושא Constructive criticism and positive evaluations as determinants of interpersonal attraction וסיים את לימודי התואר השלישי בשנת 1973. באותה שנה התקבל כמרצה במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, שם לימד עד פרישתו לגמלאות בשנת 2009. שימש כראש המחלקה בשנים 1985-1983, פרסם שני ספרים ולמעלה ממאה מאמרים מדעיים, והדריך כשישים תלמידים לתואר שני ושלישי.
שורצולד נשוי לפרופסור אורה שורצולד, אב לשני ילדים וסב.
תחומי מחקר

פוסט טראומה - מחקריו בתחום זה נערכו במסגרת שירות המילואים במחלקה לבריאות הנפש של צה"ל, ועסקו בהשפעות ארוכות טווח של מלחמת יום הכיפורים, בקשר שבין הלם קרב לפוסט טראומה אצל חיילים במלחמת שלום הגליל, ובהשפעות מלחמת המפרץ על פוסט טראומה אצל ילדים.
יחסים בין קבוצות - מחקריו עוסקים בהשפעות המגע החברתי על יחסים בין קבוצות הטרוגניות בישראל: ערבים ויהודים; חרדים, דתיים וחילוניים ; עולים חדשים והאוכלוסייה הקולטת; עובדים זריםוישראלים וותיקים.
החינוך הממלכתי דתי בישראל - מחקריו, שרובם השוו את החינוך הממלכתי הדתי עם החינוך הממלכתי הכללי, עסקו בהשפעת האינטגרציה על היחסים שבין יוצאי עדות המזרח והמערב, על תפיסות סטריאוטיפיות של דמויות מהחברה הישראלית, ועל הדימוי העצמי של התלמידים. נוסף על כך עסקו מחקריו בערכים ובהישגים הלימודיים של התלמידים ובשיקולי הורים לשלוח ילדיהם לזרם חינוכי זה.
כוח והשפעה חברתית - מחקריו בתחום זה התמקדו בתאוריית ההשפעה הבין-אישית של ברטרם ריבן. בעבודותיו הוא פיתח (עם ריבן) את השאלון למדידת אופני השפעהRaven, B., Schwarzwald, J., & Koslowsky, M. (1998).  Conceptualizing and measuring a power/interaction model of interpersonal influence. Journal of Applied Social Psychology, 28,  307-332., ובחן גורמים תרבותיים-חברתיים, מצביים ואישיותיים המשפיעים על בחירת אופני השפעה בעת קונפליקטים בין מנהלים ועובדים, מפקדים ופקודים, מורים ותלמידים ובין בני זוג. הוא הרחיב ועדכן את תיאורית ההשפעה החברתית.
הערות שוליים

↑  שורצולד, י' (1978). לא לבדו. רמת אביב: האוניברסיטה הפתוחה. שורצולד, י' (1990). החינוך הממלכתי-דתי: מציאות ומחקר. רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
↑  Solomon, Z, Waysman, M. A., Neria, Y., Ohrey, A, Schwarzwald, J., & Wiener, M. (1999). Positive and negative changes in the lives of Israeli former prisoner of war.  Journal of Social and Clinical Psychology, 18, 419-435.
↑  Schwarzwald, J., Weisenberg, M., & Solomon, Z. (1991). Factor invariance of SCL-90-R: The case of combat stress reaction. Journal of Consulting and Clinical Psychology, 3, 385-390.
↑  Schwarzwald, J., Weisenberg, M., Solomon, Z., & Waysman, M. (1994). Stress reaction of school-age children to the bombardment by scud missiles: A one-year follow-up Journal of Traumatic Stress, 7, 657-667.
↑  טור-כספא שמעוני, מ' ושורצולד י' (תשס"ג). איום נתפס ודעות קדומות בשלושה מוקדי מתח בחברה הישראלית. מגמות, מ"ב, 584-549.
↑  שורצולד, י' וטור-כספא, מ' (תשנ"ז). הקשרו של האיום המוכלל לדעות קדומות על עולים מברית המועצות לשעבר ומאתיופיה. מגמות, ל"ח, 527-504.
↑  שורצולד, י' וסבו-מנור, ש' (תשס"ה). איום נתפס מפני עובדים זרים ודעות קדומות כלפיהם. מגמות, מ"ד, 55-29.
↑  Schwarzwald, J., & Amir, Y. (1984). Interethnic relations and education: An Israeli perspective. In N. Miller & M. B. Brewer (Eds.),Groups in contact:  The psychology of desegregation (pp. 53-76). Orlando, FL: Academic Press.
↑  שורצולד, י' (תש"ם). הדימוי הסטריאוטיפי של הישראלי בעיני תלמידי חטיבות הביניים; הקשר עדתי ודתי. מגמות, כ"ח, 340-322.
↑  שורצולד, י' (תשל"ו). מושג העצמי של תלמידי חטיבות הביניים: משמעותו לחינוך הדתי. מגמות, כ"ד. 588-580.
↑  שורצולד, י' (תשמ"א). בית הספר היסודי בעיני ההורים: על רמת מקצועות הלימוד ועל ערכים שבית-הספר מקנה. עיונים בחינוך, 17, 130-105.
↑  Koslowsky, M. & Schwarzwald (2009). Power tactics preference in organizations: Individual and situational factors. In D. Tjosvold & B. Wisse (Eds.), Power and independence in organizations (pp. 244-261). Cambridge: Cambridge University Press.
↑  Koslowsky, M., Baharav, H., & Schwarzwald, J. (2011). Management style as a Mediator of the Power Distance-Influence Tactics Relationship. International Journal of Conflict management, 22, 254-277.
↑  Schwarzwald, J., Koslowsky, M., & Brody-Shamir, S. (2006). Factors Related to Perceived Power Usage in Schools. British Journal of Educational Psychology, 76, 445-462.
↑  Schwarzwald, J., Koslowsky, M., & Ben Izhak-Nir, E. (2008). Gender Role Ideology as a Moderator of the Relationship between Social Power Tactics and Marital Satisfaction. Sex Roles, 59, 657-669.
↑  Tal, A., Schwarzwald, J., & Koslowsky, M. (2015). Power Preference of Bank Managers  in Conflicts with Subordinates. International Journal of Conflict Management, 26(3), 126-144. DOI:10.1108/IJCMA-01-2013-0005 Laslo-Roth, R., & Schwarzwald J. (2016). Rationale and emotion in the selection of influence tactics by managers in conflict with subordinates. Leadership & Organization Development Journal,37(1), 42-70.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267850505171  LCCN: n80016833  VIAF: 22557016   WorldCat (עם VIAF): 22557016
דינה קניג

| --- | --- |

דינה קניג  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  6 באוגוסט 1907 לודז', פולין הקונגרסאית (נסיכות הוויסלה), האימפריה הרוסית 
 פטירה:  17 במאי 1964 (בגיל 56) בוקרשט, הרפובליקה העממית הרומנית 
 מדינה:  פולין, רומניה 
 תקופת הפעילות:  1911–1964 (כ־53 שנים)
 בן או בת זוג:  יצחק חביס  Josef Kamen  יצחק חביס 
 צאצאים:  ליא קניג 
 
דינה קניג (ביידיש: דינה קעניג, ברומנית: Dina König; ‏6 באוגוסט 1907 לודז' – 17 במאי 1964 בוקרשט) הייתה שחקנית תיאטרון יהודיה פולנית ורומנית, ששיחקה בשפת היידיש. היא החלה לשחק ב-1920 על במות התיאטראות. התיישבה בשנת 1946 ברומניה. בשני העשורים האחרונים לחייה הצטיינה כחברה בלהקת התיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט. בשנת 1956 הוענק לה התואר "אמנית מצטיינת של רומניה". היא הייתה נשואה לשחקן התיאטרון יוסף קאמיין (קאמיען), שפעל ב"להקה הווילנאית" המפורסמת. לזוג נולדה בת יחידה, ליא קניג, לימים שחקנית ישראלית חשובה בשפות עברית ויידיש.
קורות חיים > ילדותה וצעירותה. "ילדת פלא"

דינה קניג נולדה בשנת 1907 בלודז' שבפולין, אז חלק מהאימפריה הרוסית, כבת לחייטים יהודים, מעצבי תלבושות בתיאטרון יידי בעיר. היא גדלה בסביבה תיאטרונית ומגיל 4 שיחקה תפקידי ילדים, שרה ורקדה על הבמה.
המופע הראשון שבה הופיעה הייתה ההצגה "גברוכענע הארצער" (לבבות שבורים) מאת זלמן ליבין.
שנה לאחר מכן, הסופר י"ל פרץ שהתרשם ממשחקה ושירתה בתיאטרון היהודי סקאלה בלודז' במחזה שלו "די שוועסטער" (האחות), ניבא לה הצלחה באמנות המשחק. גם באולם סקאלה שיחקה קניג בשנת 1914 בתפקיד ידעלע בעיבוד לתיאטרון של הרומן "שרעקליכע סודות" (סודות איומים) מאת ל. שרייבער (שם העט של אברהם אריה עקביא או אברהם לייב יעקבוביץ').
בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1914–1915 שרה בקולנוע ארקדיה קולפטים ביידיש, גרמנית ופולנית, תחת הדרכתם של מיכל מיכלסקו, של מנהל הלהקה, ברנשטיין, ושל כורגרף פולני בשם נוביצקי.
בשנים 1916–1920 הופיעה ברחבי פולין בתפקיד פיסטול במחזה "קין" מאת אלכסנדר דיומא האב, בתפקיד אומשולד במחזה "יעדע פרוי" וכ"לופט בוי" באופרטה "די רויז פון איסטנבול", גרסה ביידיש של היצירה של לאו פאל, "הוורד מאיסטנבול".
קורות חיים > המשך קריירת המשחק שלה בפולין וברומניה

אחרי הופעות נוספות במופעי רוויו בתחילת שנות ה-1920, בשנת 1923 התקבלה דינה קניג על ידי דוד צלמייסטר בלהקה שהופיעה בגן "תיאטרון נואו" (ברומנית - התיאטרון החדש) בבוקרשט, ברובע היהודי וקרשט.

היא שיחקה גם בלהקה המקומית קאנאפוף במופע רוויו "בוקרשט-ניו יורק" של בן אלי ודוד צלמייסטר, על מוזיקה מאת בוריס סגל.
בגן הקיץ של התיאטרון החדש בבוקרשט השתתפה קניג באותה שנה גם במופע הרוויו "הוקוס פוקוס" של יון פריבאגו וצלמייסטר, בשפות יידיש ורומנית. התפרסם במיוחד הלהיט שלה "פרפומול" (הבושם) אותו הכניסה לרפרטואר שלה הקבוע, לפעמים במסגרת תפקידים שלא היו קשורים לכך.
אחר כך, בהמלצת יון פריביאגו, התקבלה קניג בלהקת הקברט שבגן הקיץ אלקזר (מול ארמון CEC). בהמשך הייתה קניג חברה בלהקה בניהולו של ברל סגל, לצד דמויות ידועות של הבמה היידית כמו ורה קנייבסקה, מוני סרסרוב, שמחה נתן ונעומי נתן, אדולף טפנר ואחרים.
איתם הופיעה בין היתר בהצגה "בערל בסיאק". ברגע מסוים הצטרכה קניג בעת הופעה בעיירה פלטיצ'ן למלא את מקומה של הדיווה ורה קנייבסקה בתפקיד הראשי באופרטה "שרה'קה א דוקטור". מאז התחילה לקבל תפקידים חשובים יותר - בדרך כלל של סוברטות. בקיץ שנת 1924 שיחקה ב"בית הגרמני" בצ'רנוביץ. בחורף אותה שנה לוהקה ברוויו "חצי שלי, חצי שלך" מאת בן אלי על מילותיו של שטרנברג-בוטושאנסקי, באולם "טומיס" בבוקרשט.
בבוקרשט השתתפה קניג גם במופע המבוסס על הרפרטואר של הדיוות של התיאטרון היהודי - מולי פיקון וקלרה יונג ("ציפקע פאייר" מאת יעקב קאליץ', "ינקעלע " מאת ויליאם סגל, "פופכען", חונטשע אין אמריקע, וכו'). ב-1925 נסע עם להקה לסיור הופעות בארץ ישראל המנדטורית.
בשנת 1927 התחתנה קניג עם השחקן יוסף קאמן (או קאמיען, במקור שטיין, 1900–1942), יליד וילנה שהיה חבר בלהקה הווילנאית המפורסמת, שהתארחה בשנים 1924–1927 ברומניה. קניג הייתה אשתו השנייה של קאמן.
היא עצמה, שנודעה באותה תקופה כדינה קאמן, שיחקה למשך זמן קצר בלהקה של מושקוביץ' בלבוב ואלר כך בלהקה הווילנאית והופיעה על במות יהודיות בפולין, בצ'כוסלובקיה, בווינה וברומניה, במחזות כמו "אלצ'קה", "יאשקה מוזיקנט" מאת אוסיפ דימוב, "שדים צוג" (רכבת השדים) או "פריפריה" מאת פרנטישק לנגר. בבימוים של דוד הרמן, יעקב שטרנברג, אליהו שטיין, השתתפה בהצגות עם
"הסוחר מוונציה" מאת שייקספיר (בתפקיד ג'סיקה) ו"הדיבוק מאת אנ-סקי (התפקיד לאה) וב"דער עיקר" (העיקר) מאת נ. אבראינוב.
בשנת 1929 בעת סיור הופעות בלודז', ילדה קניג את בתה היחידה, ליא, לימים שחקנית ישראלית חשובה בשפות עברית ויידיש.
אחרי התפרקות הלהקה הווילנאית, בשנית 1932 ו-1931, היו קניג ובעלה, קאמן, חברים בלהקה חדשה, שיחקה, בין השאר, ב"תיאטרול ליבר" (התיאטרון החופשי) בבוקרשט בקומדיה "הרשל'ה אוסטרופולר" מאת מ' ליפשיץ ואחר כך, ב"די ברויט מיל" (טחנת הקמח) מאת דוד ברגלסון, בה זכתה לדברי הערכה ממבקר העיתון "דימיניאצה" ("דינה קניג בתפקידה הדרמטי הייתה מכובדת וללא צרימות").
ב-1938 הקימה בעצמה להקה בשם "טליה" איתה ביצעה באולם ברשאום בבוקרשט, רפרטואר של מלדורמות: "נשים בלילה", "ליידי מלווין", "זוג האושר", "הילדה המתוקה", "הילדה האהובה של סבא", "ואס, וער, וען" (מה, מי, מתי?) וכו'.
קורות חיים > שנות מלחמת העולם השנייה

מערכת היחסים עם יוסף קאמן דעכה, בעוד הוא חלה בסיבוכים בכלי הדם של הסוכרת והעישון, נאלץ לוותר על המשחק לטובת הבימוי והקים קשר זוגי חדש עם אישה בשם נדיה קרעני.
פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 מצא את דינה קניג ואת בתה בסיור הופעות בצ'רנוביץ, אז ברומניה. הן נשארו בעיר עד שנת 1940, כולל אחרי סיפוחה של העיר לברית המועצות. תחת השלטון הסובייטי הוקם בקישינב ברפובליקה הסובייטית של מולדובה תיאטרון יהודי ממלכתי חדש שפעל בשפה יידיש תחת ניהולו האמנותי של יעקב שטרנברג. דינה קניג התקבלה שם כחברה בלהקה. היא שיחקה בתיאטרון זה במופע הרוויו "רויטה פומראנצען" (תפוזים אדומים) מאת שטרנברג, גילמה את תפקיד הבת ב"כל נדרי" מאת פרץ מרקיש, בבימויו של שטרנברג, את מירלה ב"די כישוף מאכערין" (המכשפה) מאת אברהם גולדפדן בימוי אבא לב, את צייטעל בטעוויע דער מילכיקער (טוביה החולב) לפי שלום עליכם בבימוי אלברט סגאלסקו.
ביוני 1941 בזמן שעל במת התיאטרון בקישינב הועלה מחזה מאת מארק דניאל, הלהקה פונתה מהר על ידי השלטונות הסובייטיים רחוק למרכז אסיה, בעקבות פלישת הכוחות הרומניים והגרמנית לבסרביה. דינה קניג ובתה הגיעו עם חברי הלהקה לאוזבקיסטן, לטשקנט ואחר כך לסמרקנד.
קניג שיחקה זמן קצר בתיאטרון מוזיקלי בטשקנט, אחר עשתה סיורי הופעות עם קרון אמנים בבתי חרושת, בתי חולים ויחידות צבאיות רחבי ברית המועצות, כולל בנובוסיבירסק, ארכנגלסק וכו'. בעלה, קאמן, שנכרתה לו רגל אחת, מת באוראלסק בשנת 1942.
קניג התחתנה אז שנית עם שחקן יידי מבסרביה, יצחק חביס, יליד 1910.
קורות חיים > בתיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט

אחרי תום המלחמה, בשנת 1946 קניג בחרה שלא לחזור לפולין אלא להתיישב עם יצחק חוויס ועם בתה, ליא ברומניה, שהפכה בשבילה מולדת שנייה.
יחד עם בעלה הצטרפה ללהקת התיאטרון "איקוף" שקם אחרי שהמשטר החדש ברומניה ביטל את החוקים נגד היהודים ונגד שפת היידיש שהונהגו בימי משטר יון אנטונסקו.
ב-1948 הפכה להקת "איקוף" לתיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט שמנהלו הראשון היה ברנרד לבלי. במסגרת להקה זו שיחקה קניג כ-16 שנה ב-50 תפקידים.
ההצגה הראשונה של התיאטרון הייתה "הזכייה הגדולה" מאת שלום עליכם ב-11 בינואר 1948. קניג שיחקה, בין היתר, במופעים המוזיקליים "דאס פולק זינגט" (העם שר - שנערך ברוח האידאולוגיה הקומוניסטית השלטת) (1951), מיט א ליד אויף די ליפן (עם זמר על השפתיים - מאת הרמן שטולפר ומוישה בלן, 1953), "שח-מט" גם כן מאת קטולפר ובלן, 1955), בתפקידים קטיה קבאנובה ב"דער שטורם" - "הסערה" מאת אלכסנדר אוסטרובסקי, בבימוי פרנץ אאורבך (1957), ליידי מילפורד ב"מזימה ואהבה" (אינטריגע און ליבע) מאת פרידריך שילר בבימויו של מאוריצ'יו סקלר (1949), ב"מסעות בנימין השלישי" (1955) לפי מנדלה מוכר ספרים, עיבוד מאת ישראל ברקוביץ' ויוליאן שוורץ, בתפקיד בוצ'קארובה ב"פלטון קרצ'ט" מאת אולכסנדר קורנייצ'וק, גברת ממלוק ב"פרופסור ממלוק" (Mamlock) מאת פרידריך וולף (1961) ובתפקידיה הבלתי נשכחים - התפקידים הראשיים ב"אמא קוראז' ובניה" מאת ברטולט ברכט (1964), מירלה אפרת במחזה בעל אותו השם מאת יעקב גורדין (1958) בבימויו של איזו שפירא, וכן גולדה ב"טוביה החולב", לצד בעלה איסק חוויס בתפקיד הראשי (1957), בבימוי בנו פופליקר. קניג השתתפה ב-1951 גם בבימוי ההצגה "המכשפה" לצד ברנרד לבלי, ובכוראוגרפיה של מספר הצגות.
קניג נפטרה במפתיע בעקבות מחלה קטלנית מהירה. היא הובאה לקבורה בבית העלמין פילנתרופיה בבוקרשט, בטקס שנוהל על ידי הרב הראשי של יהודי רומניה, משה רוזן. נכחו אלפי אנשים, ונאמו הספדים דמויות בכירות מועם הרשויות והאמנים, והבמאים פרנץ אוארבך, מנהל התיאטרון היהודי, ואיזו שפירא.
על מצבת קברה נכתב:
בתה, ליא קניג, שהתחילה להצטיין באמנות המשחק כבר ברומניה, וחתנה צבי שטולפר, עלו לישראל בשנת 1961, והטביעו שם את חותמם בזירת התיאטרון בעברית וביידיש.
האלמן, השחקן יצחק חביס, עלה לישראל ב-1965 ונפטר בישראל ב-1991.
פרסים ואותות הוקרה

1954 - הוענק לה עיטור מטעם שלטונות רומניה
1956 - התואר "אמנית מצטיינת של הרפובליקה העממית הרומנית"
הערות שוליים

1 2  Vlad Odobescu Fantomele teatrelor de vară din București 2017 רוחות הרפאים של תיאטראות הקיץ של בוקרשט מאת ולאד אודובסקו 2017
↑  Z.Zylbercweig
↑  I.Bercovici 1998 עמ' 125
↑  לא מדובר עדיין בתיאטרון ברשואם שהוקם באותו האולם בשנת 1941
↑  Z.Zylbercweig עמ' 5203
↑  I.Bercovici עמ' 220
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010933387305171  VIAF: 1394164604086937910006   WorldCat (עם VIAF): 1394164604086937910006
גיל דיזנדרוק

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1969 (בן 55) סאו פאולו, ברזיל
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה
 מקום מגורים:  רעננה, ישראל
 מקום לימודים:  לתואר בוגר BA בפסיכולוגיה וכלכלה, האוניברסיטה העברית בירושלים  לתארים מוסמך ודוקטור, במחלקה לפסיכולוגיה, אוניברסיטת מישיגן, ארצות הברית,  פוסט דוקטורט, עמית מחקר, המחלקה לפסיכולוגיה, אוניברסיטת אריזונה
 מוסדות:  המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן
 בת זוג:  ויויאן דיזנדרוק
 מספר צאצאים:  3
 psychology.biu.ac.il/en/disendruk
 
גיל דיזנדרוק (נולד ב-1 במרץ 1969 בסאו פאולו, ברזיל) הוא פסיכולוג ישראלי, העוסק בהתפתחות חברתית-קוגניטיבית. החל משנת 2014 הוא פרופסור מן המנין באוניברסיטת בר-אילן ודקאן היחידה ללימודים בין-תחומיים. תחום התמחותו הוא התפתחות מושגים ועמדות על קבוצות חברתיות.
ביוגרפיה > משפחתו וראשית חייו

גיל דיזנדרוק נולד ב-1969 בסאו פאולו, ברזיל לאלחנן דיזנדרוק (איש עסקים, בנו של מנחם מנדל דיזנדרוק) ולנינה הסה דיזנדרוק (פסיכואנליטיקאית). הוא אח לשני אחים ולאחות. למד בבית-הספר "יבנה" בעיר הולדתו, והיה שנה בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה בישראל.
ב-1994 נישא לוויויאן דיזנדרוק (לבית כץ), (מעריכה תוכניות), ולהם בן ושתי בנות, והם גרים ברעננה. דיזנדרוק משחק כדורגל באופן תדיר, ואף התחרה בליגות חובבים בברזיל, בארצות הברית ובישראל.
ביוגרפיה > לימודיו

בשנים 1987–1990 שהה בישראל פעם נוספת כסטודנט, וסיים את לימודיו לתואר בוגר אוניברסיטה בהצטיינות, בפסיכולוגיה וכלכלה, באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1991–1996 השלים את למודיו לתואר מוסמך ולתואר דוקטור, במחלקה לפסיכולגיה התפתחותית באוניברסיטת מישיגן, ארצות הברית. במהלך לימודיו סיים גם את התוכנית לתרבות וקוגניציה באותה אוניברסיטה. את הדוקטורט עשה בהנחיית פרופ' מרילין שץ ופרופ' סוזן גלמן(אנ').
בשנים 1996–1998 השלים את הבתר דוקטורט במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת אריזונה בארצות הברית, בהנחייתו של פרופ' פול בלום(אנ').
בשנת 1998 עלה לישראל.
ביוגרפיה > בסגל אוניברסיטת בר-אילן

בשנת 1998 הצטרף לסגל של אוניברסיטת בר-אילן, ומונה למרצה במחלקה לפסיכולוגיה. בשנת 2004 קודם לדרגת מרצה בכיר, ב־2009 לפרופסור חבר, ומאז 2014 הוא פרופסור מן המניין.
בשנים 2007–2008 היה חוקר אורח במחלקה לפסיכולוגיה, באוניברסיטת ייל, ארצות הברית, שם גם לימד.
משנת 2004 הוא מנהל את המעבדה להתפתחות שפה וחשיבה במרכז גונדה לחקר המוח באוניברסיטת בר-אילן.
נשא בתפקידים אחדים במחלקה לפסיכולוגיה ובאוניברסיטה, כגון יו"ר ועדת האתיקה האוניברסיטאית וחבר הוועדה המרכזת של האוניברסיטה.
בשנים 2014–2017 כיהן כראש המחלקה לפסיכולוגיה.
2024-2029 שימש ראש היחידה ללימודים בינתחומיים.