stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מצרי טיראן
היבטים אסטרטגיים והיסטוריים

עד ימי שלטון יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית במאה ה-6, הייתה באי טיראן, שנקרא אז "יוטבה", מושבה יהודית שגבתה מס מעבר בכניסה לים האדום.
החל מהמאה ה-20 האיים טיראן וסנפיר שייכים לערב הסעודית, אך על-פי הסכם סעודי-מצרי הוחכרו למִצְרַים בשנת 1950 לצורכי חסימת המיצר והגנה.
מיקומם של מצרי טיראן בכניסה למפרץ אילת הוא בעל משמעות אסטרטגית רבה לישראל ולירדן. דרכם עוברת כל התנועה הימית לירדן (לנמל עקבה), ועיקר התנועה הימית בין ישראל לבין אפריקה והמזרח הרחוק (לנמל אילת).
כבר בספטמבר 1955 הטילה מִצְרַים הסגר על מפרץ אילת ודרשה את הסכמתה למעבר כל אונייה במצרי טיראן, ובכלל זה אניות ישראליות. חסימת מצרי טיראן בידי מִצְרַים לפני מלחמת סיני (1956), על ידי הצבת תותחי חוף בראס נצראני, הייתה מהגורמים המרכזיים לפרוץ המלחמה. במהלך המלחמה כבשו כוחות משולבים של חיל הים הישראלי ולוחמי חי"ר את האי טיראן, ושהו בו תקופה קצרה. את ראס נצראני כבשה ללא קרב יחידת הסיור של חטיבה 9 (לאחר שחצתה במסע רכוב את כל מזרח סיני) כיוון שהַמִּצְרִים העדיפו לרכז את כח המגן סביב נמל שארם א-שייך למקרה נסיגה. נסיגת ישראל מחצי האי סיני ומהאי טיראן נעשתה רק לאחר קבלת ערבויות בכתב בדבר חופש השיט במפרץ אילת מנשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, לראש הממשלה הישראלי דוד בן-גוריון, ב-20 בפברואר 1957.
הַמְּצָרִים היו פתוחים למעבר חופשי של ספינות ישראליות מאז ועד 1967. ב-23 במאי, בימים שלפני מלחמת ששת הימים, שוב חסמה מִצְרַים את מצרי טיראן, פעולה שהוגדרה בישראל כקאזוס בלי, והייתה מהגורמים העיקריים לפרוץ המלחמה.
ראש אמ"ן אהרן יריב, אמר בעקבות חסימת הַמְּצָרִים:
אם ישראל לא תגיב על סגירת הַמְּצָרִים - לא יהיה עוד כל ערך לאמינותה ולכושר ההרתעה של ישראל. מדינות ערב יפרשו את חולשתה של ישראל כהזדמנות מצוינת להתנכל לבטחונה ולעצם קיומה.
בתקופת ההמתנה לפני המלחמה, לעידוד המורל הלאומי, נכתב על מצרי טיראן השיר "אנחנו נעבור" ("אנחנו נעבור, בחושך ובאור, ודגל תכול לבן, במצרי טיראן". מוהר/וילנסקי). במהלך המלחמה נכבש האי טיראן שנית על ידי כוחות צה"ל, והוחזק בידי ישראל עד 1982. ישראלים רבים שנולדו בתקופה שסביב מלחמת ששת הימים, נקראו בשמות טירן, טיראן, או טירנית, בהם טירן פולק, הצלמת טירנית ברזילי-כהן ואיש ההרכב 951 טיראן מדלסי.
כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים מ-1979 מוצב באי טיראן כוח משקיפים רב-לאומי (MFO), שתפקידו, בין השאר, לנטר ולהבטיח מעבר ימי חופשי במצרי טיראן, ולוודא ששני האיים לא ישמשו למטרות צבאיות.
באפריל 2016 הושג הסכם בין מִצְרַים לערב הסעודית לפיו יחזרו האיים טיראן וסנפיר וחלק מהַמְּצָרִים לשליטה סעודית. ערב הסעודית מחויבת להסכמים שעליהם חתמה מִצְרַים עם ישראל, ובכללם נוכחות הכוח הרב-לאומי. ההסכם כולל גם הקמת גשר בין שתי המדינות מעל מצרי טיראן. הגשר יקשר את ראס א־שייח' חמיד שבסעודיה עם שארם א-שייח', ויעבור באי טיראן. אולם ההסכם נתקל בקשיים חוקתיים ובהתנגדות מקומית בְּמִצְרַים. ב-16 בינואר 2017 דחה בית המשפט העליון לעניינים מנהליים בְּמִצְרַים את ההסכם, וקבע שהאיים שייכים לְמִצְרַים, ואין להעבירם לסעודיה. החלטה זו נהפכה בהמשך. ביוני 2017 אושר סופית שהאיים יועברו לסעודיה.
ראו גם

התייחסות למצרי ים במשפט הבינלאומי
ניאום
הערות שוליים

1 2  "ישפיע על ההסכם עם ישראל": מצרים וסעודיה במגעים לשינוי הגבול הימי, באתר וואלה, 11 באפריל 2016
↑  ישראל תקיים את זכותה למעבר חפשי למפרץ אילת, הארץ, 14 בספטמבר 1955, המשך
↑  אוריאל ריינגולד, המסע לשארם א-שייך, תל אביב: מעריב, 1966
↑  פרופסור אייל נווה, ד"ר נעמי ורד, ד"ר דוד שחר, הלאומיות בישראל ובעמים - בונים מדינה במזרח התיכון, ירושלים: הוצאת רכס פרויקטים חינוכים בע"מ, 2009, עמ' 220
↑  אהוד אשרי, חזרנו אליך שנית, באתר הארץ, 21 במאי 2007
↑  יאסר עוקבי, ‏מזרח תיכון חדש: גשר באורך 50 ק"מ יחבר בין מצרים לסעודיה, באתר מעריב אונליין, 11 באפריל 2016
↑  מכה לסיסי: העליון ביטל את העברת האיים בים האדום לסעודיה, באתר וואלה, 16 בינואר 2017
↑  מצרים: הפרלמנט אישר את העברת האיים סנפיר וטיראן לסעודיה, באתר ynet, 14 ביוני 2017
↑  באישור ישראל: טיראן וסנפיר יועברו לסעודיה, באתר www.israelhayom.co.il
↑  Mourad, Nashat Hamdy, Mahmoud (2017-06-14). "Egypt's parliament approves Red Sea islands transfer to Saudi Arabia". Reuters (באנגלית). נבדק ב-2021-03-27.
↑  סופית: "האיים הישראליים" של מצרים יועברו לסעודיה, באתר ynet, 24 ביוני 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10038232  VIAF: 315128239   WorldCat (עם VIAF): 315128239 
תותח חוף מצרי בראס נצראני, 1957, כיום במוזיאון בתי האוסף בתל אביב.
רבקה כרמי

| --- | --- |

 לידה:  1948 (בת 77 בערך) זכרון יעקב, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  רפואה וגנטיקה
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 פרסים והוקרה:  פרס לנדאו (2020)  100 נשים (BBC) (2015) 
 תרומות עיקריות
 חקר הביטויים הקליניים והבסיס המולקולרי של מחלות גנטיות
 
רבקה כרמי (מימין) עם נשיא המדינה ראובן ריבלין בפתיחת שנת הלימודים האקדמית תשע"ח באוניברסיטת בן-גוריון, אוקטובר 2017
רבקה כרמי (נולדה ב-20 בדצמבר 1948) היא גנטיקאית ורופאת ילדים ישראלית, פרופסור לרפואה ולגנטיקה. כיהנה כנשיאה השישית של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2005–2018) ודקאנית הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2000–2005), והיא האישה הראשונה לכהן בשני תפקידים אלה.
ביוגרפיה

כרמי נולדה וגדלה בזכרון יעקב, שירתה כקצינה בצה"ל (סרן) וכיהנה כמפקדת קורס קצינות של העתודה האקדמית. במלחמת יום הכיפורים השתתפה בהקמת היחידה לאיתור נעדרי צה"ל.
ביוגרפיה > דרכה האקדמית

לאחר שחרורה משירות סדיר החלה בלימודי תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובהמשך עברה ללימודי רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה.
ביוגרפיה > קריירה רפואית

התמחתה ברפואת ילדים, פגים ותינוקות בבית החולים סורוקה בבאר שבע, והמשיכה בהתמחות בגנטיקה רפואית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
ניהלה את המכון הגנטי במרכז הרפואי-אוניברסיטאי סורוקה, שבמסגרתו הייתה מעורבת במחקרים רבים ובפרויקטים שונים למניעת מחלות תורשתיות בקרב האוכלוסייה הבדואית, לקחה חלק בהקמת יוזמות בתחום הביוטכנולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ושימשה כממלאת מקום יו"ר המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב.
בשנת 2020 הצטרפה להתארגונות "מועצת החרום הציבורית למשבר הקורונה" (מח"צ) ומתחה ביקורת על חיסון ילדים נגד קוביד-19 שלטענתה מטרתו להגן על מבוגרים.
בשנה זו הצטרפה גם לוועד המנהל של סיינסאברוד - ארגון המדענים הישראלים בחו"ל (עמותה) וב-2023 מונתה ליו"ר הוועד המנהל של הארגון.. בשנה זו הקימה שדולה להחזרת מדעניות ומדענים לישראל.
ביוגרפיה > קריירה אקדמית וציבורית

בגיל 45 מונתה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון, מילאה תפקידים שונים בבית הספר לרפואה, בהם סגנית דקאן לענייני סטודנטים.
משנת 1995 עד סיום תפקידה כנשיאת האוניברסיטה בסוף שנת 2018, החזיקה הקתדרה על שם קרן קרייטמן לגנטיקה פדיאטרית.
בשנים 2000–2005 שימשה כדקאנית הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטה, ובמהלכן נבחרה לכהן כיושבת ראש איגוד דקאני בתי הספר לרפואה בישראל, האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה בישראל (רק חמש שנים מאוחר יותר נבחרה אישה לתפקיד דומה בארצות הברית).
בדצמבר 2005 נבחרה לנשיאת אוניברסיטת בן-גוריון (לאחר פרישתו של הנשיא הקודם, פרופ' אבישי ברוורמן ובכך הייתה לאישה הראשונה שנבחרה לעמוד בראש אוניברסיטת מחקר בישראל. במאי 2014 נבחרה לקדנציה שלישית בתפקיד.
בשנים 2010–2012 כיהנה כיושבת ראש ועד ראשי האוניברסיטאות (ור"ה).
ב-4 באפריל 2013 מינתה שרת המשפטים ציפי לבני את כרמי לכהן בוועדת ריבלין, בראשות המשנה לנשיא בית המשפט העליון בדימוס אליעזר ריבלין, שתפקידה לבחון החלת הסדר פיצוי מיוחד על עובדי הקריה למחקר גרעיני בדימונה שחלו בסרטן בעת חשיפתם לקרינה מייננת במהלך עבודתם. במאי 2014 מונתה לחברת הוועדה לבחינת תקציב הביטחון ("ועדת לוקר"), שהגישה המלצותיה ביולי 2015. פרופ' כרמי היא ממייסדי המועצה המדעית של בריטניה וישראל, ופעלה כיו"ר-משותפת שלה בשנים 2010–2017 לצד פרופ' ריימונד דווק.
פעלה לקידום מעמד הנשים בכלל, ובאקדמיה וברפואה בפרט. בשנת 2011 כיהנה כיו"ר הוועדה (צוות כרמי) לקידום וייצוג נשים במוסדות להשכלה גבוהה של המל"ג, ובשנת 2015 כראשת צוות המשימה של ההסתדרות הרפואית בישראל לבדיקת מעמד הנשים ברפואה.
סיימה את תפקידה כנשיאה בסוף 2018. והוחלפה בידי דניאל חיימוביץ.
בשנים 2021 עד 2023 כיהנה כיושבת ראש הוועדה לביוקונברג'נס מטעם פורום תל"מ –הפורום לתשתיות לאומיות למחקר ולפיתוח.
כיום, פרופ' כרמי היא הנשיאה המייסדת (בשנת 2019) של האקדמיה הלאומית לרפואה מדעית שליד ההסתדרות הרפואית בישראל, יושבת ראש הוועדה המדעית לתוכנית הלאומית לביוקונברג'נס מטעם פורום תל"מ, ראש הוועד המנהל ב-ScienceAbroad, יושבת ראש הוועדה המקצועית המלווה לחינוך רפואי בישראל של המועצה להשכלה גבוהה, עמיתת מחקר במוסד שמואל נאמן, חברת ועד המנהל של 8400, חברת דירקטוריון במרכז האקדמי לווינסקי – וינגייט, חברת הוועד המנהל ב"כוכבי המדבר", וארגונים נוספים.
מחקר

מחקריה של פרופ' כרמי התמקדו בעיקר באפיון הביטויים הקליניים והבסיס המולקולרי של מחלות גנטיות בקרב האוכלוסייה הערבית-הבדואית בנגב. לכרמי למעלה מ-150 פרסומים בגנטיקה רפואית. מחקרה כלל זיהוי של 12 גנים חדשים ותיאור של שתי תסמונות חדשות, אחת מהן אף קרויה על שמה - "תסמונת כרמי". פרסומה האקדמי הראשון (1977) תיאר הצטברות פחמן דו-חמצני בעריסות ילודים ומתקני ראש (hoods) לאספקת חמצן לתינוקות, בקשר אפשרי לתופעת המוות בעריסה. פרופ' כרמי הייתה מעורבת בפרויקטים שונים למניעת מחלות תורשתיות בקהילה הבדואית ובפרויקטים לקידום השכלת נשים בקרב אוכלוסייה זו.
פרסים ותוארי כבוד

2001 – פרס על מפעל חיים – ארגון ית"ד - ילדי תסמונת דאון
2002 – (Award for Peace from the Canada International Scientific Exchange Program (CISEPO
2003 – פרס על הישגים ברפואה – עיריית באר שבע
2008 – פרס הוקרה על הישגים יוצאי דופן – ארגון נשות הדסה
2009 – אות יקיר החברה הישראלית לרפואת ילדים בקהילה (חיפ"א - IAPA)
2010 – תואר עמית כבוד – המרכז הבינתחומי הרצליה
2013 – תואר דוקטור לשם כבוד – אוניברסיטת דלהאוסי שבקנדה
2015 – The Paul Harris Fellow recognition, Rotary
2015 – אות "מפקדת במסדר האימפריה הבריטית" – תואר כבוד בשם המלכה אליזבת השנייה
2016 – JEWISH 100 awardees, The Algemeiner
2017 – יקירת באר שבע
2019 – תואר דוקטור לשם כבוד – אוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס, ארצות הברית
2020 - פרס לנדאו - מפעל חיים בתחום הרפואה
נמל התעופה הבין-לאומי וינה-שווכאט

נמל התעופה הבינלאומי וינה (בגרמנית: Flughafen Wien-Schwechat) הוא נמל התעופה הבינלאומי הגדול באוסטריה המשמש כשער הכניסה האווירי הראשי שלה. נמל התעופה סמוך לעיר שווכאט (Schwechat), כ-18 ק"מ דרומית לווינה ו-50 ק"מ מברטיסלאבה. הנמל משמש גם כבסיסן של חברות התעופה אוסטריאן איירליינס ויורווינגס. בשנת 2009 עברו בנמל 18,114,103 נוסעים ב-243,430 טיסות. בנמל מועסקים כ-18,000 עובדים.
היסטוריה

נמל התעופה נבנה בשנת 1938 על ידי חיל האוויר הגרמני כשדה תעופה צבאי, ובדצמבר 1944 חלקים משדה התעופה שימשו כמחנה ריכוז נאצי. לאחר מלחמת העולם השנייה שימש הנמל את חילות האוויר של אנגליה וצרפת עד שנת 1955, אז קיבלה אוסטריה את עצמאותה.
בשנים 1959–1960 הורחב המסלול ונבנה הטרמינל החדש, ובשנת 1972 נסלל המסלול השני. בדצמבר 1985 הותקפו דלפקי חברת אל על בנמל על ידי מחבלים פלסטינים. בשנת 2005 נבנה מגדל הפיקוח החדש, הגבוה ביותר באירופה.
בתי נתיבות

בנמל התעופה ארבעה טרמינלים:
טרמינל 1 משמש בין השאר את החברות בנוסף לחברות רבות של בריתות התעופה SkyTeam ו־Oneworld.
טרמינל 1A משמש מספר חברות תעופה זולות.
טרמינל 2 הוקם בשנת 1960, ושימש בעיקר חברות תעופה זרות. נסגר לשיפוצים עד 2018 בקירוב.
טרמינל 3 הוא הטרמינל החדש ביותר, ומשמש בין השאר את אוסטריאן איירליינס ואת אל על, בנוסף לחברות תעופה רבות של ברית התעופה Star Alliance.
תב"ע 2015

בשל צמיחה מתמדת בשיעור הנוסעים והמטענים, הוחלט על מספר פרויקטים:
מגדל פיקוח חדש - בנייתו הסתיימה ב-2005, גובהו 109 מטר - הגבוה ביותר באירופה.
טרמינל Skylink - בנייתו החלה בשנת 2006 והסתיימה ב-2011, הטרמינל הופעל במחצית 2012. הטרמינל החדש יכול לקלוט חמישה מטוסי איירבוס A380.
מסלול טיסה שלישי - בנייתו החלה ב-2010.
רכבת: תחנה חדשה לרכבת התחתית שמגיעה למרכז העיר ב-16 דקות, וכן בניית מסילה לברטיסלאבה.
טיסות לישראל וממנה

אוסטריאן איירליינס מפעילה 18 טיסות שבועיות בין הנמל לנמל התעופה בן-גוריון.
אל על מפעילה שתי טיסות יומיות בין הנמל לנמל התעופה בן-גוריון.
החל מ-15 ביוני 2018 חברת התעופה ויז אייר מפעילה 4 טיסות שבועיות בין הנמל לנמל התעופה בן-גוריון. נכון למאי 2019 החברה מפעילה טיסה יומית בקו. החל מחורף 2019 החברה תפעיל 9 טיסות שבועיות בקו.
החל מ-17 בנובמבר 2018 מפעילה חברת התעופה ויז אייר 2 טיסות שבועיות עונתי בין הנמל לאילת.
החל מאוקטובר 2019 מפעילה לאודה (אנ') טיסה יומית בין הנמל לנתב"ג.
תקריות

בנובמבר 1969 חטפו שני אזרחים פולנים מטוס של חברת לוט ודרשו מקלט מדיני, החוטפים נעצרו ללא התנגדות.
בדצמבר 1971 התנגש מטוס DC-9 של סוויסאייר עם מטוס קטן מדגם Beechcraft Baron, הטייס נהרג.
בספטמבר 1984 מטוס מדגם פיירצ'יילד מטרו התרסק במהלך הנחיתה, 10 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
ב-27 בדצמבר 1985 זרקו מחבלים פלסטינים רימוני יד לעבר דלפקי אל על. בתקרית נהרגו שלושה ו-39 נפצעו.
ביולי 2000 מטוס איירבוס A310 של חברת TUIfly שהיה בדרכו מחאניה להנובר נחת נחיתת חירום בשדה התעופה, 26 מתוך 142 הנוסעים נפצעו.
גלריה

הרכבת בשדה התעופה
בניית הטרמינל החדש
מגדל הפיקוח
מגדל הפיקוח הישן (המגדל החדש ברקע)
שקיעה בנמל התעופה, 2021
הערות שוליים

↑  Niccolo Serratt, The Highest In Europe: A Guide To Vienna Airport's 'Leaning' Air Traffic Control Tower, Simple Flying, ‏2024-08-13 (באנגלית)
↑  https://passportnews.co.il/וויזאייר-תפעיל-9-טיסות-שבועיות-בקו-תא-ו/
↑  בעונת החורף
↑  "Wizz Air משיקה קו חורף מוינה לאילת - Passportnews". Passportnews. 2018-07-11. נבדק ב-2018-07-12.
↑  דני שדה, לאודה מגיעה לישראל: הלוך-ושוב לווינה ב-40 אירו, באתר ynet, 27 באוקטובר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4371679-9  LCCN: nb2010004656  VIAF: 153871756   WorldCat (עם VIAF): 153871756
ברט סטיבנס

| --- | --- |

 לידה:  21 בנובמבר 1973 (בן 51) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  בית הספר לכלכלה של לונדון  אוניברסיטת שיקגו  בית ספר מידלסקס 
 מעסיק:  ג'רוזלם פוסט, וול סטריט ג'ורנל, ניו יורק טיימס 
 סוג כתב:  עורך, פרשן
 תחום סיקור:  יחסי חוץ של ארצות הברית, פוליטיקה אמריקאית
 בן או בת זוג:  פמלה פול (19 בספטמבר 1998–ערך בלתי־ידוע) Corinna da Fonseca-Wollheim 
 פרסים והוקרה:  פרס פוליצר בתחום הפרשנות
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  BretStephensNYT
 טוויטר (X):  StephensWSJ, bretstephensnyt
 
ברט סטיבנס (באנגלית: Bret Stephens; נולד ב-21 בנובמבר 1973) הוא עיתונאי, בעל טור ועורך עיתון יהודי-אמריקאי. זוכה פרס פוליצר לעיתונות בתחום הפרשנות.
ביוגרפיה

סטיבנס נולד בניו יורק להורים יהודים חילונים. גדל במקסיקו סיטי שבה ניהל אביו חברה למוצרים כימיים. כנער, למד בפנימייה במסצ'וסטס. סטיבנס הוא בעל תואר ראשון בפילוסופיה פוליטית מאוניברסיטת שיקגו ותואר שני בפוליטיקה השוואתית מבית הספר לכלכלה של לונדון.
את קריירת העיתונות שלו החל בוול סטריט ג'ורנל, שם הועסק כעורך בניו יורק ובבריסל. ב-2002 מונה לעורך הראשי של ג'רוזלם פוסט ועבר לישראל. ב-2004 התפטר וחזר לעבוד בוול סטריט ג'ורנל בו כתב החל מ-2006 את המדור "מבט עולמי ("Global View"). כמו כן היה פרשן קבוע בתוכנית הפוליטית השבועית ברשת פוקס ניוז. ב-2006 זכה בפרס אגודת העיתונאים של דרום-אסיה על סיקור רעידת האדמה בקשמיר (2005), ב-2008 זכה בפרס בריינדל למצוינות בתחום המאמרים העיתונאיים (אנ'), ב-2010 זכה בפרס בסטייה על כתיבתו בתחום הכלכלי (אנ'), ב-2013 זכה בפרס פוליצר בתחום הפרשנות על כתיבתו בתחומי הפוליטיקה ויחסי החוץ של ארצות הברית. באפריל 2017 עבר לכתוב כפובליציסט בניו יורק טיימס, במסגרת מאמצי העיתון להביא דעות אחרות מהקו המערכתי הקיים. כמו כן החל לשמש פרשן בחדשות NBC וב-MSNBC.
עמדות

במהלך קריירת הכתיבה שלו תוארו דעותיו כשמרניות, או נאו-קונסרבטיביות.
סטיבנס היה אחד מהמתנגדים הבולטים בקרב תומכי המפלגה הרפובליקנית לנשיא דונלד טראמפ, וזיהה עצמו כ"שמרן לעולם לא טראמפ" ("Never Trump conservative"). אך לאחר בחירתו של טראמפ לכהונה שנייה, חזר בו מחלק מטענותיו ומהזדהות זו.
סטיבנס תומך בישראל, ומרצה רבות על הסכסוך הישראלי - ערבי. הוא ביקר בחריפות את הסכם הגרעין עם איראן, ותמך בתקיפות אמריקאיות וישראליות באיראן.
סטיבנס קרא לראש הממשלה בנימין נתניהו לעזוב את תפקידו לאחר שהוגש נגדו כתב אישום. בזמן מלחמת חרבות ברזל קרא לנתניהו להתפטר, וטען כי בדרך זו ניתן יהיה להביס את חמאס.
סטיבנס ביקר את התפיסה המקובלת בנוגע למשבר האקלים, ותואר כ"מכחיש שינוי אקלים", תיאור שהוא הסתייג ממנו. הוא שינה את דעותיו בנושא לאחר טיול לגרינלנד.
חיים אישיים

נשוי לקורינה דה פונסקה-וולהיים, מבקרת מוזיקה, ולהם שלושה ילדים. בעבר היה נשוי לפמלה פול, עיתונאית ועורכת.
ספריו

America in Retreat: The New Isolationism and the Coming Global Disorder, יצא לאור ב-2014
Has Obama Made the World a More Dangerous Place?: The Munk Debate on U.S. Foreign Policy, יצא לאור ב-2015 (יחד עם פריד זקריה, רוברט קגן, אן-מארי סלוטר)
The Dying Art of Disagreement, 2017
הערות שוליים

↑  Bret Stephens - The New York Times, www.nytimes.com (באנגלית)
↑  Getting To Know You - Jerusalem Diaries, www.jerusalemdiaries.com
1 2  Bret Stephens — Former Deputy Editor, Editorial Page at The Wall Street Journal, WSJ (באנגלית)
1 2  Hiring Another Anti-Trump Voice Expands Opinions In Paper, New York Times Says, HuffPost, ‏2017-04-14 (באנגלית)
↑  Bret Stephens Joins NYT Opinion, The New York Times Company, ‏2017-04-12 (באנגלית אמריקאית)
1 2  "כדי להשיג את חיסול חמאס – ייטב אם נתניהו יעזוב את תפקידו", באתר העין השביעית, 19 באוקטובר 2023
↑  Jack Shafer, Who’s Afraid of Bret Stephens?, POLITICO Magazine, ‏2017-04-30 (באנגלית)
↑  Stephens, Bret (2017-12-30). "Opinion | Why I'm Still a NeverTrumper". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2025-02-20.
↑  Jonathan V. Last, Never Trumpers Were Right, Actually, www.thebulwark.com (באנגלית)
↑  Stephens, Bret (2024-12-18). "Opinion | Done With Never Trump". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2025-02-20.
↑  Bret Stephens, Israel Wins the War of Ideas, SAPIR Journal (באנגלית אמריקאית)
↑  אריאל ויטמן, ‏זוכה פרס פוליצר שמסביר - למה גם במדינות ערב רוצים שישראל תנצח, באתר גלובס, 2 באוגוסט 2024
↑  Stephens, Bret (2018-05-02). "Opinion | The Iran Deal Is a Lie". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2025-02-20.
↑  The New York Times, Bret Stephens: New Iran deal leaves US meeker and weaker, Baltimore Sun, ‏2022-03-28 (באנגלית אמריקאית)
↑  Stephens, Bret (2024-10-02). "Opinion | We Absolutely Need to Escalate in Iran". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2025-02-20.
↑  "The Conscience of Bret Stephens". The New Republic. ISSN 0028-6583. נבדק ב-2025-02-20.
↑  Stephens, Bret (2019-03-01). "Opinion | Time for Netanyahu to Go". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2025-02-20.
↑  פרשן אמריקני שמרן קרא להתפטרות נתניהו: "זו עמדת מיינסטרים", באתר ynet, 9 באפריל 2024
↑  Matthews, Susan (2017-04-30). "Bret Stephens' First Column for the New York Times Is Classic Climate Change Denialism". Slate (באנגלית אמריקאית). ISSN 1091-2339. נבדק ב-2025-02-20.
↑  Stephens, Bret (2022-10-28). "Opinion | Where My Climate Doubts Began to Melt". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2025-02-20.
↑  Stephens, Bret (2009-06-26). "Being Bret Stephens -- Or Not". Wall Street Journal (באנגלית אמריקאית). ISSN 0099-9660. נבדק ב-2025-02-20.
↑  What Happens When a Boyfriend Leaves You—for God?, Tablet Magazine, ‏2012-03-20 (באנגלית)
↑  "WEDDINGS; Pamela Paul, Bret Stephens". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 1998-09-20. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2025-02-20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012384957205171  BIBSYS: 13012016  ISNI: 0000 0000 7808 3249  LCCN: no2010070495  SUDOC: 15254657X  VIAF: 120604042   WorldCat (עם VIAF): 120604042
במבי פרידמן

אין תמונה חופשית
עודד במבי פרידמן (נולד בשנת 1969) הוא מעצב תפאורה ותאורה ישראלי, מרצה וחוקר המכהן כראש התוכנית לעיצוב במה, קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
במהלך קריירה אמנותית בת עשרות שנים עיצב יותר מ-200 במות לתיאטרון, לאופרה, למחול, לטלוויזיה, לטקסים ולאירועי במה ממלכתיים ומסחריים.
קריירה אקדמית

פרידמן בוגר לימודי תואר ראשון ותואר שני בהצטיינות בעיצוב במה במגמה לעיצוב במה של החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
לאחר סיום התואר השני התמחה בעיצוב באמצעות תוכנות ממוחשבות במכללה לאמנות ועיצוב צ'לסי שבלונדון.
בשנת 1998 החל פרידמן ללמד בחוג לאמנות התיאטרון שבאוניברסיטת תל אביב. בשנת 2003 הקים במכללת שנקר בית הספר הגבוה להנדסה ועיצוב את "המסלול לעיצוב תפאורה למופע ואירוע", שאותו הוביל וניהל כחמש שנים. משנת 2011 החל לשמש כמרצה בכיר וחבר סגל באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2014 הקים, יחד עם פרופ' מרים גורצקי בילו ופרופ' צביקה סרפר, את התוכנית למצטיינים בעיצוב במה, קולנוע וטלוויזיה בפקולטה לאמנויות שבאוניברסיטת תל אביב. הוא מלמד קורסים שונים העוסקים בעיצוב תפאורה ותאורה לתיאטרון ולטלוויזיה. בשנת 2022, עם פרישתה של גורצקי בילו לגמלאות, מונה פרידמן לכהן כראש התוכנית.
פרסים ומלגות

זוכה מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל בשנים 1996, 1997, 1998.
זוכה מלגת British Council - B I Arts 2001.
זוכה בפרס ע"ש יחיאל שמי לעיצוב במה לשנת 2004.
נבחר הקרן למצוינות בתרבות icexcellence בתחום התיאטרון לשנת 2005.
קריירה אמנותית

במקביל לעשייתו בתחומי ההוראה עיצב פרידמן למעלה מ-200 הפקות בתיאטרון, באופרה, במחול, בטלוויזיה, וכמו כן עיצב במות עבור מופעים מסחריים ואירועים גדולים.
קריירה אמנותית > תיאטרון רפרטוארי, אופרה ומחול בישראל

משנת 1998 החל פרידמן לעצב תפאורה ותאורה בתיאטרון הרפרטוארי בישראל, וכמו כן עבור הפקות של אופרה ומחול. בין עבודותיו נמנות ההצגות: "ירושלים", "חליל הקסם", ו-"אליסה בארץ הפלאות" באופרה הישראלית; "אכזר ורחום", "לב טוב", ו-"החולה ההודי" בתיאטרון הבימה; "האישה בשחור", "רוז", "הסלבריטאים", "חברים של חברים", "אח יקר" בתיאטרון הקאמרי; "מתנקשים", "פופקורן", "מלאכת החיים", "אנדה", "סרט צרפתי", "מקסי ואני", "בחורים טובים", "אחרון ימיה", "אז בפראג", "עובד בשביל שניים", "בית מרקחת שטרן בלום", ו-"שבטים" בתיאטרון בית ליסין; "שיחות אחרי לוויה", ו-"בגידה" בתיאטרון החאן הירושלמי; "מלכת היופי של לינאן", "לא על זמירים", "לטיפול יצאנו", "דלתות נפתחות", "חסיה הנערה מן הכפר", ו-"חלום אחר" בתיאטרון באר שבע; ו"לילה טוב אמא" בתיאטרון חיפה.
קריירה אמנותית > בתיאטרון המסחרי

משנת 1999 החל פרידמן לעצב במות עבור מחזות זמר, הצגות לכל המשפחה, מופעי חנוכה גדולים ותוכניות טלוויזיה לילדים. בין עבודותיו הבולטות נמנים: מחזות הזמר "היפה והחיה" (דיסני), "צלילי המוזיקה", "נרניה", "אוליבר", "זורו", שרק", "Avenue Q", "בת הים הקטנה" (דיסני), "101 כלבים דלמטיים", "שלגיה והצייד", "פיטר פן", "המלך ואני"; פסטיגל מילניום וצעצוע של פסטיגל – שניהם בבימוי חנוך רוזן; הפקות טלוויזיה של מיכל הקטנה, סבא טוביה – טוביה צפיר, ורינת גבאי.
קריירה אמנותית > טלוויזיה

בתחום הטלוויזיה עיצב פרידמן תפאורה לאולפנים של מגוון תוכניות, בהן: הרצועה בערוץ ביפ, תוכנית הבוקר של ערוץ 10, אולפן ערוץ הכנסת, אולפן ערוץ 23 – החינוכית, ואולפן ערוץ הספורט.
קריירה אמנותית > טקסים ואירועים

בנוסף לעבודתיו עבור במות של מופעים, פרידמן עיצב במות של טקסים ואירועים פרטיים וממלכתיים שונים, בהם: שרים בכיכר – מופע ערב יום הזיכרון לחללי צה"ל בכיכר רבין, במת חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי, במת טקס מצטייני הנשיא ביום העצמאות, טקסי פרס "בראשית", במות לאירועי חברות מסחריות רבות – OUR CROWD, סודה סטרים, NESS, ידיעות אחרונות ועוד.
אופנידן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  תשתית אופניים 
 שימוש:  שביל אופניים בין-עירוני
 מיקום:  ישראל גוש דן, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מפעיל:  נתיבי איילון
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2017–הווה (כ־8 שנים)
 צפי לסיום:  לא ידוע
 חברת בנייה:  נתיבי איילון
 עלות:  כ-600 מיליון שקלים
 מידות
 אורך:  100 קילומטר מטר
 מידע טכני
 מסלולים:  7
 
 אופנידן
 
אופנידן הוא פרויקט הקמת רשת שבילי אופניים בין-עירונית ברחבי גוש דן, שצפוי לקשר בין אזורי מגורים ומרכזי תעסוקה ולהקל על העומס התעבורתי בכבישים. הפרויקט מבוצע על ידי חברת נתיבי איילון החל מ-2017 וסובל מדחיות חוזרות ונשנות, נכון ליולי 2024 למרבית השבילים אין תאריך סיום רשמי ומרבית המקטעים (34 מתוך 62) טרם נסללו.
מבנה הפרויקט

הפרויקט מורכב מתתי פרויקטים שמבוצעים על ידי הערים המשתתפות, וכולל שבעה שבילים.
| נתיבים של אופנידן> שביל | נתיבים של אופנידן> קוד צבע | נתיבים של אופנידן> אורך (ק"מ) | נתיבים של אופנידן> מקומות |
| --- | --- | --- | --- |
| שביל איילון | צהוב | 14 | תחילתו במכללה למינהל בראשון לציון ומסתיים בדרך בן-צבי בתל אביב, מקשר בין הערים ראשון לציון, חולון, בת ים ותל אביב. |
| שביל הירקון | ורוד | 19 | תחילתו בתחנת הרכבת ראש העין – צפון ומסתיים בתחנת הרכבת סבידור, מקשר בין הערים ראש העין, פתח תקווה, בני ברק, רמת גן ותל אביב. |
| שביל חוף | ירוק | 14 | תחילתו במרכז הבינתחומי הרצליה ומסתיים בתחנת הרכבת סבידור, מקשר בין הערים הרצליה, רמת השרון ותל אביב. |
| שביל חולות | סגול | 7 | - |
| שביל פארק אריאל | אדום | 14 | תחילתו בנחלת יהודה בראשון לציון ומסתיים בדרך הטייסים. |
| שביל שדה | כחול | 14 | מתחיל במחלף עמישב-כביש 471, עובר באוניברסיטת בר-אילן, מכללת רמת גן, קניון גבעתיים ותחנת רכבת השלום, ומגיע לגשר יהודית. |
| שביל השרון | כתום | 16 | תחילתו במחלף הרצליה מזרח ומסתיים בתחנת הרכבת סבידור. |
היסטוריה > יוזמות קודמות לקידום שימוש באופניים בגוש דן

ב-2007 הכריז משרד התחבורה על תוכנית שלא מומשה לסלול עד 2009 שביל אופניים באורך של 22 קילומטרים לאורך כביש 2 בין נתניה לתל אביב. בהמשך להחלטה זו, בשנת 2008 החל משרד התחבורה להקצות 50 מיליון שקל מדי שנה לפיתוח תשתיות אופניים, תקציב שהועבר לרשויות המקומיות במטרה לעודד שימוש באופניים. ערים רבות החלו לתכנן תוכנית מתאר לשבילי אופניים, שהובילו לסלילת עשרות קילומטרים של שבילים. עד שנת 2018 נסללו 170 קילומטרים של שבילי אופניים בגוש דן, 120 מתוכם בתל אביב.