stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טולימה
חלוקה מנהלית

בדומה לחלק גדול ממחוזות קולומביה, יש למחוז חלוקה מנהלית נוספת מלבד החלוקה לרשויות מקומיות והוא מחולק לשש פרובינציות (Provincias) כדלהלן:
| שם | שם בספרדית | מרכז מנהלי | מספר רשויות מקומיות |
| --- | --- | --- | --- |
| מזרח | Oriente | מלגר | 5 |
| דרום-מזרח | Suroriente | פוריפיקסיון | 7 |
| דרום | Sur | צ'פרל | 9 |
| איבגה | Ibagué | איבגה | 11 |
| נבדוס | Nevados | ליבנו | 8 |
| צפון | Norte | אונדה | 7 |
הערות שוליים

↑  טולימה באתר האגודה הגאוגרפית של קולומביה (בספרדית).
| מחוזות קולומביה |
| --- | --- | --- |
| מחוז הבירה | בוגוטה |  |
| מחוזות | אטלאנטיקו • אמסונאס • אנטיוקיה • אראוקה • בויאקה • בוליבר • גואאיניה • גואביארה • ואופס • ואיה דל קאוקה • וילה • ויצ'דה • טולימה • לה גואחירה • מגדלנה • מטה • נורטה דה סנטנדר • נריניו • סוקרה • סן אנדרס ופרובידנסיה • סנטנדר • ססאר • פוטומאיו • צ'וקו • קאוקה • קונדינמרקה • קורדובה • קינדיו • קלדס • קסנרה • קקטה • ריסרלדה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11987143r (data)  GND: 4119646-6  MusicBrainz: 9b309ca9-26c0-4b9b-8c17-99bbf87ef8b0 
חלוקת המחוז לפרובינציות.
טנטא

| --- | --- |

רחוב בעיר
 מדינה:  מצרים מצרים
 מחוז:  אל-ע'רביה
 שטח:  19.5 קמ"ר
 גובה:  12 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  597,694 (1 ביולי 2023)
  ‑ צפיפות:  30,604 נפש לקמ"ר (1 ביולי 2023)
 קואורדינטות:  30°47′00″N 31°00′00″E﻿ / ﻿30.783333333333°N 31°E﻿ / 30.783333333333; 31 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.tantaoffline.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מצרים מוגדלת) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםטנטא(למפת מצרים רגילה) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםטנטא  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
טַנְטָא (בערבית: طنطا; בקופטית: ⲧⲁⲛⲧⲁⲑⲟ) היא בירת מחוז אל-ע'רביה בצפון מצרים. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 597,694 בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה במחוז אל-ע'רביה (אחרי אל-מחלה אל-כוברא) ולתשיעית במצרים כולה. העיר שוכנת בחצי דרך בין אלכסנדריה וקהיר, ומשמשת מרכז חקלאי גדול וצומת חשוב לרכבות במצרים. בעיר אחת מן האוניברסיטאות החשובות במצרים.
בשל המיקום הגאוגרפי בשפך הנילוס, בעיר לא נותרו שרידים מתקופת הפרעונים, אלא רק מן התקופה האסלאמית ואילך. ב-1882 התחולל בעיר קרב לכיבושה על ידי הכוחות הבריטים. בעיר קיים גם שדה תעופה צבאי, אשר מעליו התחוללו קרבות אוויר במהלך מלחמת יום הכיפורים.
בטנטא הייתה קיימת קהילה יהודית מתקופות מוקדמות, אך מרבית חבריה עזבו לאלכסנדריה בתחילת המאה ה-18. כיום לא קיימת קהילה יהודית בעיר.
בין האתרים בטנטא, מסגד הנקרא על שמו של שיח' אחמד אל-בדווי (אנ'), שהקים במאה ה-13 מסדר סופי, ובו קברו.
מתושבי טנטא

עאטף עביד - לשעבר ראש ממשלת מצרים
עאטף צדקי - לשעבר ראש ממשלת מצרים
סיד נוסיר - מרים משקולות
פרופ' נאצר אבו זיד - חוקר הקוראן ומדעי האסלאם
הרב דוד נחמיאש - שימש כרב העיר במשך כארבעים שנה
אמינה רזק - שחקנית
גלריית תמונות

תחנת הרכבת בעיר
מראה מרכז העיר, באופק נראה מסגד אחמד אל-בדווי
מכון אל-אחמדי אזהר בעיר
הערות שוליים

↑  Egypt: Governorates, Major Cities & Towns - Population Statistics, Maps, Charts, Weather and Web Information, citypopulation.de
↑  מאיר אמיתי, ‏עטלפים בשמי טנטא, באתר "מרקיע שחקים", 8 בינואר 2021;
מירב הלפרין, אהרון לפידות, חליפת לחץ - דפים בספר הטיסות של חיל האוויר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000, הפרק "עם כץ לטנטא", עמ' 203–214
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555203105171  BnF: cb145856572 (data)  GND: 4471474-9  LCCN: n84008346  SUDOC: 185112382  VIAF: 130231223   WorldCat (עם VIAF): 130231223 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים במצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טודור ויאנו

| --- | --- |

 לידה:  8 בינואר 1898 ג'ורג'יו, ממלכת רומניה 
 פטירה:  21 במאי 1964 (בגיל 66) בוקרשט, הרפובליקה העממית הרומנית 
 מדינה:  רומניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות בלו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טיבינגן, אוניברסיטת בוקרשט, המכללה הלאומית "גאורגה לאזר" 
 שפות היצירה:  רומנית 
 בן או בת זוג:  Elena Vianu (29 ביוני 1930–?) 
 צאצאים:  Maria Alexandrescu Vianu, יון ויאנו 
 פרסים והוקרה:  פרס המדינה של הרפובליקה העממית הרומנית (1962) 
 
טודור ויאנו (ברומנית: Tudor Vianu;‏ 8 בינואר 1898 (לפי לוח השנה היוליאני 27 בדצמבר 1897 ג'יורג'יו – 21 במאי 1964 בוקרשט) היה מבקר ספרות ואמנות, פילוסוף בתחום האסתטיקה והתרבות, מסאי, משורר, מתרגם ודיפלומט רומני ממוצא יהודי.
ויאנו מילא תפקיד חשוב בקליטתו והתפתחותו של המודרניזם בספרות ובאמנות הרומנית.
קורות חיים > ילדות וצעירות

טודור ויאנו נולד בשנת 1898 בעיר ג'ורג'יו כבנם של הורים יהודים שהתנצרו שנים אחדות קודם לכן:הרופא הצבאי ד"ר אלכסנדרו ויאנו, שנולד בשם אדולף ויינברג ושל פלוריקה, בת של בנקאי יהודי מיאש ששמה בלידה היה רוזה לייבוביץ'. האב, אלכסנדרו ויאנו, היה בן למשפחת ויינברג, מהמשפחות היהודיות הנכבדות בקהילת בוקרשט.
כסטודנט התנדב אלכסנדרו ויאנו כחובש ("סובכירורג") על אמבולנס שדה במלחמת העצמאות של רומניה בשנת 1877. לכן קיבל את האזרחות הרומנית בשנת 1879.
אחר כך השלים את לימודי הרפואה שלו בבוקרשט, בווינה, בברלין ובפריז ושב לרומניה ב-1883. ב-1893 המיר אלכסנדרו ויאנו את דתו לנצרות אורתודוקסית.
טודור ויאנו גדל בג'ורג'יו, עיר נמל על הדנובה, שבה כיהן אביו כרופא הראשי של העיר.
ילדותו עברה תחת רושם נופי השדות והחורשות שבסביבה, הירידים המסורתיים ב-15 באוגוסט, וכן של בית הוריו על הספרייה העשירה והפעילות הרפואית הקדחתנית של אביו.
בשנים 1904–1912 למד טודור ויאנו בבית ספר יסודי ובגימנסיה בג'ורג'יו (שבה, בסביבות שנת 1911 התיידד עם דן ברביליאן, לימים מתמטיקאי וגם משורר תחת השם "יון בארבו").
בגיל 14, אחרי מות אמו בשנת 1912, עבר טודור ויאנו ללמוד בבוקרשט בתיכון "גאורגה לאזר" (הנקרא כיום "המכללה הלאומית ע"ש גאורגה לאזר). בתיכון הצטיין באחת התחרויות לשפה הרומנית של חברת "טינרימיה רומנה" (Tinerimea română – "הנוער הרומני").
בשנת 1915 סיים את בחינות הבגרות והתחיל ללמוד בפקולטות למשפטים, ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט. אחד מחבריו לספסלי הלימודים היה המסאי מיכאי ראליה.
הוא כתב באותה תקופה מאמרים ושירים בעיתונים והיה פעיל בחוג הספרות של המשורר אלכסנדרו מצ'דונסקי. ב-1916 פרסם שני מאמרים פולמוסיים שבהם לימד סנגוריה על מ'צדונסקי מפני ביקורתו החריפה של אאוג'ן לובינסקו. באותה שנה פרסם גם את שיריו הראשונים בעיתונים "פלקרה" (19 במרץ 1916) וב-Vieața nouă של אוביד דנסושיאנו – ב-2 באפריל 1916.
כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה הביאה להפסקה זמנית של לימודיו. אביו, שהתגייס לחזית, נפצע ונשאר נכה. ויאנו ליווה אותו ושהה תקופה ביאשי. בהמשך שירת כפרח קצונה בבית הספר לתותחנים בבוטושאן והשתתף במלחמה בקרבות במולדובה – קודם במחוז בקאו, אחר כך ביחידת נ.מ. בהרי וראנצ'ה.
בתום המלחמה חידש את הלימודים בבוקרשט ובשנת 1919 סיים את התואר הראשון במשפטים וב-1920 את התואר הראשון בפילוסופיה. ב-1920 סיים גם המדרשה האוניברסיטאית לחינוך. אחרי כן הוא נסע ללמוד בווינה ואחר כך בטיבינגן.
הוא סיים דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת טיבינגן בהדרכתו של קרל גרוס. בימי לימודי הדוקטורט בגרמניה נמצא בקשר חברות הדוק – של התכתבויות ומפגשים עם חבר ללימודים מהתיכון, המשורר והמתמטיקאי יון בארבו, שלמד מתמטיקה בגטינגן.
בשנת 1924 חזר ויאנו לרומניה והתקבל כמדריך ממלא מקום באוניברסיטת בוקרשט.
קורות חיים > פעילותו בתחום התרבות > בין שתי מלחמות העולם

ספרו הראשון, המבוסס על עבודת הדוקטור שלו, ושפורסם בגרמנית בנובמבר 1923, היה מחקר בתחום האסתטיקה ובספרות – Das Wertungsproblem in Schillers Poetik. Über naive und sentimentalische Dichtung (סוגיית הערכיות בפואטיקה של שילר. על השירה הנאיבית והסנטימנטלית).
עבודת דוקטור זו זכתה לשבחי לוצ'יאן בלאגה איתו עבד ויאנו בכתב העת "גנדיריה". בלאגה העריך בה במיוחד את ההפניות הקבועות אל האקספרסיוניזם הגרמני
בשנת 1925 פרסם ויאנו שני ספרים – "הדואליות של האמנות" ו"קטעים מודרניים". ב-1927 התמנה למרצה לאסתטיקה באוניברסיטת בוקרשט. הוא לימד קורס לאסתטיקה כללית, כמו כן הירצה על פילוסופיית התרבות ועל הרעיונות היסוד של התרבות המודרנית. ב-1930 אושרה לו קביעות כמרצה בפקולטה לספרות והוא היה לאחד מהמרצים המעטים ממוצא יהודי ברומניה. באותה שנה פנה גם לכתיבת סקורת ספרותית והיסטוריה של הספרות ופרסם את העיון "שירתו של אמינסקו" שבו הדגיש את המקורות העתיקים והגרמנים ביצירות המשורר הלאומי של רומניה, תוך התייחסות מיוחדת להשפעת הגותו של ארתור שופנהאואר. כתב גם ספר על יצירת חברו יון בארבו (1935) ומאוחר יותר, ב-1944 כתב על החוג ז'ונימיה. ב-1935 התקבל כחבר מתכתב באקדמיה הרומנית.
ב-1931 פרסם את הספר "אמנות והיופי. מסוגיות מהותם והיחס ביניהם". ב-1932 הוציא לאור את "אמנות השחקן" בהוצאה לאור של כתב העת "ורמיה" (הזמן). ב-1933 כתב עיון קצר שהפך למקור חשוב ברשימת הספרות הל אודות הגל – "השפעתו של הגל על התרבות הרומנית"
שנת 1934 הייתה בשבילו פורייה במיוחד. אז הופיעו הכרך הראשון מספרו "אסתטיקה" כולל הפרקים "השאלות המקדימות של האסתטיקה" ו"הערך האסתטי והיצירה האסתטית" וכן הספר "יצירת האמנות". ב-1936 פרסם את הכרך השני של "האסתטיקה " על שני חלקיו: "המבנה והיצירה האמנותית" ו"קבלת יצירת האמנות".
ב-1934 פרסם גם את "תולדות האסתטיקה מקאנט ועד עכשיו" במכון לאמנויות גרפיות בוקובינה. ב-1937 אסף את מאמריו על אסתטיקה באנתולוגיה שנקראה "פילוסופיה ושירה".
במהדורה השנייה ב-1943 שינה את מבחר המאמרים שבאנתלוגיה.
קורות חיים > פעילותו בתחום התרבות > ימי הדיקטטורה של יון אנטונסקו

ב-1941 פרסם את "אמנות הפרוזאיקנים הרומנים", ספרו הידוע ביותר ושזכה לפרשנויות רבות. ספר זה נחשב לדוגמה של ניתוח סגנוני שבישר את הקפדנות של הפורמליזם והסטרוקטורליזם. לא מצוינים בו סופרים ממוצא יהודי, ככל הנראה בגלל חוקי המשטר אנטונסקו. ב-1942 פרסם בהוצאה לאור "קוג'טאריה" (ההגות) את הספר "מבוא לתורת הערכים, המבוססת אל תצפית התודעה".
קורות חיים > פעילותו בתחום התרבות > בימי המשטר הקומוניסטי

ב-1944 התמנה ויאנו לפרופסור לאסתטיקה באוניברסיטת בוקרשט וב-1945 לפרופסור לפילוסופיית התרבות.
אחרי רפורמת החינוך ברומניה בשנת 1947 בימי המעבר לשלטון הקומוניסטי, הועבר ויאנו מהקתדרה לאסתטיקה והתחיל ללמד מנקודת מבט השוואתית בקתדרה חדשה לתולדות הספרות העולמית. בשנים 1946–1947 התמנה לשגריר רומניה בבלגרד והיו שמתחו עליו בקורת על פשרות מסוימות שעשה עם המשטר הקומוניסטי בהתהוות. בסופו של דבר המשטר החדש סילק אותו בשנת 1952 מתפקיד הפרופסור באוניברסיטה. הוא הועבר כחוקר פשוט במכון לבלשנות, בו השתתף בעריכתם של המילון של השפה הרומנית המודרנית ו"המילון השפה הפואטית של מיכאי אמינסקו".
בסופו של דבר שינה המשטר את היחס כלפיו ואיפשר לו להתקבל לשורות המפלגה הקומוניסטית היחידה והשלטת (אז "מפלגת הפועלים הרומנית") ובשנת 1955 החליט להחזירו למעמד של פרופסור באוניברסיטה. באותה תקופה הקדיש ויאנו את זמנו לעריכת "מיקרו-מונוגרפיות" על כמה דמויות מתולדות הספרות העולמית והרומנית: סרוונטס, שייקספיר, לואיש דה קמואש, וולטר, גתה, דוסטויבסקי, סטנדל ואלכסנדרו אודובסקו. לימים מסות אלה נכללו לתוך הכרך "עיונים בספרות העולמית וההשוואתית". מחקרי הסטיליסטיקה נקבצו בשתי אנתולוגיות: "סוגיות סגנון ואמנות ספרותית" ו"סוגיות המטאפורה ועיוני סטיליסטיקה אחרים".
ויאנו גילה יחס הומני וקולגיאלי אמיץ כלפי כמה מהאקדמאים מן האליטה האינטלקטואלית שנעצרו או עמדו במשפט מסיבות פוליטיות בזמן הטרור הקומוניסטי וניסה להגן עליהם בפני השלטון. התייצב כדי לתת עדות אופי לטובת הסוציולוג טראיאן הרסני, שהיה בעבר חבר בתנועת הלגיונרים. ביקש חנינה עבור הפילוסוף פטרה צוציה שנמצא בכלא ויחד עם מיכאיל ז'ורה ופטרו גרוזה השיג את שחרורה מן הכלא של הפרופסורית אליס וויינסקו, היסטוריונית של התיאטרון.
בשנים 1961 ו-1963 פורסם "היומן" שלו, שלא היה למעשה יומן אמיתי, אלא כלל טקסטים עיתונאיים, והספר "רעיונות שנחוו" שבהם בלטה אישיותו כהומניסט ואינטלקטואל.
ספרו האחרון של ויאנו שהופיע אחרי מותו, ב-1964, היה ספר עיון של סיפרות השוואתית שהוקדש ליצירת המשורר טודור ארגזי ונשא את הכותרת "טודור ארגזי, משורר האדם. שירה לאדם".
טודור ויאנו נפטר ב-21 במאי 1964 בבוקרשט, בבית החולים אליאס, בעקבות אוטם שריר הלב, בדיוק ביום בו הודפס ספרו על המשורר טודור ארגזי.
ויאנו היה נשוי משנת 1930 לאלנה ויאנו, מבקרת ספרות.
בנם, יון ויאנו, נודע כפסיכיאטר, מסאי וסופר. בתם, מריה אלכסנדרסקו ויאנו, היא היסטוריונית של ימי הקדם וארכאולוגית.
אחיו הצעיר של ויאנו, אלכסנדרו (1903–1936), היה עיתונאי, סופר ומתרגם. נכדו, ולאד אלכסנדרסקו, הוא היסטוריון של התרבות, דיפלומט ופוליטיקאי, כיהן כשר התרבות של רומניה בשנים 2015–2016.
פרסים ואותות הוקרה

1935 – נבחר לחבר מתכתב של האקדמיה הרומנית (סולק בשנת 1948 על ידי המשטר הקומוניסטי)
1955 – נבחר חבר באקדמיה הרומנית (אז של "הרפובליקה העממית הרומנית")
1962 – פרס המדינה של הרפובליקה העממית הרומנית
הנצחה

המכללה הלאומית למדעי המחשב ורחוב בבוקרשט נושאים את שמו.
התיאטרון וכן בית ספר תיכון עיוני בעיר הולדתו, ג'ורג'יו, נושאים את שמו.
ספריו > מבחר ספרים שפורסמו בשנים 1925–1945

Dualismul artei (1925) (הדואליזם של האמנות)
Poezia lui Eminescu (1930) (שירתו של אמינסקו)
Arta și frumosul (1931) (האמנות והיופי)
Arta prozatorilor români (1932) (אמנות הפרוזאיקנים הרומנים)
Idealul clasic al omului (1934) (האידיאל הקלאסי של האדם)
Estetica 2 volume (1936–1934) (אסתטיקה) בשני כרכים
(1935) Ion Barbu
Filosofie și poezie (1937) (פילוסופיה ושירה)
Introducere în teoria valorilor (1942) (מבוא לתורת הערכים)
(1944) Istoria literaturii române moderne – (תולדות הספרות הרומנית המודרנית) יחד עם שרבאן צ'וקולסקו וולדימיר סטראינו
Filosofia culturii (1945) (הפילוסופיה של התרבות)
ספריו > ספרים שפרסם אחרי 1947

Probleme de stil și artă literară (1955) (סוגיות סגנון ואמנות ספרותית)
Cervantes (1955) (סרוונטס)
Racine (1955) (ראסין)
Voltaire (1955) (וולטר)
Literatură universală și literatură națională (1956) (ספרות אוניברסלית וספרות לאומית)
Problemele metaforei și alte studii de stilistică (1957) (סוגיות המטאפורה עיונים אחרים בסגנון)
F.M. Dostoievski (1957) (פ.מ.דוסטויבסקי)
Versuri (1957) (שירים)
Ideile lui Stendhal (1959) (רעיונותיו לסטנדל)
Alexandru Odobescu, monografie (1960) (אלכסנדרו אודובסקו – מונוגרפיה)
Studii de literatură universală și comparată (1960) (עיונים בספרות העולמית וההשוואתית)
Schiller (1961) (שילר)
Jurnal (1961) (יומן)
Dicționar de maxime comentat (1962) (לקסיקון של אמרות שפר עם הערות)
Arghezi, poet al omului (1964) (ארגזי, משורר האדם)
Despre stil și artă literară (1965) (על הסגנון והאמנות הספרותית)
Studii de literatură română (1965) (מחקרים של ספרות רומנית)
Postume (1966) (כתבים שפורסמו אחרי המותו)
Studii de stilistică (1968) (עיונים בסטיליסטיקה)
Scriitori români, vol. I-III (1970–1971) (סופרים רומנים, כרכים א–ג)
Scriitori români din secolul XX (1979) (ספרים רומנים במאה ה-20)
לקריאה נוספת

Vasile Lungu Viața lui Tudor Vianu, Minerva, București 1997
Ecaterina Taralunga, Tudor Vianu, 1984
Alin Tat, Stefan Popenici (ed) - Romanian Philosophical Culture, Globalization and Education ch 1 - Vlad Alexandrescu -Aesthetics and Philosophy of Culture of Tudor Vianu,
Geo Șerban - Introducere și tabel cronologic - la Tudor Vianu Arta prozatorilor români Biblioteca pentru toți, București 1966
Dan Grigorescu - Tudor Vianu în conștiința critică, Floarea darurilor 1997
הערות שוליים

1 2 3 4  Vlad Alexandrescu עמ' 7
↑  Geo Șerban 1966  עמ' XXIII
↑  Geo Șerban 1966  עמ' XXIV
↑  Revizuire critică בכתב העת Făclia ב-8 בינואר 1916, ו"Alexandru Macedonski ca poet ב"Flacăra" ב-25 ביוני 1916
↑  Ion Lazu, Scriitori români în Primul război mondial
1 2  Vlad  Alexandrescu עמ' 8
↑  Ion Papuc
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269678605171  PLWABN: 9810692459605606  BnF: cb12025691v (data)  CiNii: DA13500662  GND: 122080866  ISNI: 0000 0001 1028 5116  LCCN: n50014224  NKC: ola2003172313  NLA: 35791546  NTA: 071416471  SUDOC: 028417879  VcBA: 495/255622  VIAF: 66481011   WorldCat (עם VIAF): 66481011 
טודור ויאנו כסטודנט בתחילת שנות ה-1920
יהודה דוד ברנשטיין

אין תמונה חופשית
הרב יהודה דוד ברנשטיין (באנגלית: Yehuda David Bernstein; ה'תרכ"ג, 1863 - ח' בחשוון ה'תרצ"א, 30 באוקטובר 1930) היה רב וראש ישיבה אמריקאי ממוצא ליטאי, ממייסדי ישיבת רבינו יצחק אלחנן.
ביוגרפיה

נולד בפרבר הקובנאי אלקסוט לרב נתן ברנשטיין ולאמו שהייתה בתו של רבי שמואל, הרב באלקסוט. למד בישיבת "כנסת ישראל" בסלובודקה, והתפרסם בכינוי "העילוי מסאפיזישוק". הוריו עברו לגור בקניגסברג והוא הצטרף אליהם בשנת 1878, אך לפי המלצת המלבי"ם חזר והמשיך ללמוד בישיבות ליטא. במקביל להישגיו התורניים, התמחה גם בהנדסה ומתמטיקה, וכשהיגר לארצות הברית סירב לשרת במשרות רבניות.
הרב ברנשטיין היה שותף להקמת ישיבת עץ חיים וישיבת רבינו יצחק אלחנן. הוא כיהן כנשיאה הראשון של הישיבה בשלוש שנותיה הראשונות. את חידושיו התורניים פרסם בכתבי העת התורניים האמריקאים, בני תקופתו. בקונטרס שהוציא בשנת 1910, התריע על בעיית הטלטול בשבת בעיר ניו יורק ובאי מנהטן, בשל הגשרים המחברים אותה לסביבותיה; הקונטרס נועד בעיקרו למתוח ביקורת על העירוב שסודר אז לראשונה בניו יורק בידי הרב יהושע סיגל מחבר שו"ת "אוזני יהושע". סביב בעיה זו התרכז פולמוס הלכתי גדול בשנים הבאות.
בשנות מלחמת העולם הראשונה ירד מגדולתו ומנכסיו, לפרנסתו נאלץ לשמש כנותן כשרות לייצור יינות, ונמנה עם ראשוני המתיישבים היהודים בבורו פארק. בשנותיו האחרונות התגורר בסן פרנסיסקו, קליפורניה, הוא נפטר בח' בחשוון ה'תרצ"א, 30 באוקטובר 1930 ונקבר בעירו בהלוויה המונית.
הערות שוליים

↑  על פולמוס העירוב במנהטן ראו עוד: הרב ד. מ. קרויזר, תיקון עירובין במנהטן נ.י., בתוך כתב העת נעם, א, ירושלים תשי"ח, עמ' קצג-רמד.
↑  אבדות גדולות, הפרדס, שנה ד חוברת יא, עמ' 5.
יוסי טרבלוס

| --- | --- |

יוסי טרבלוס
 לידה:  21 בפברואר 1977 (בן 47) הרצליה
 סוגה מועדפת:  סטנד-אפ 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 http://www.tarablus.com
 פרופיל ב-IMDb
 
יוסי טרבלוס (נולד ב-21 בפברואר 1977) הוא סטנדאפיסט ישראלי.
ביוגרפיה

טרבלוס גדל בהרצליה והוא בעל תואר ראשון בכלכלה ובתקשורת מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במנהל עסקים. הוא מופיע על במות הסטנד-אפ משנת 1998 ובעבר אף הופיע מספר פעמים במועדוני סטנד-אפ בניו יורק. טרבלוס מעולם לא למד משחק או תיאטרון, ואף על פי כן הוא השתתף במספר תוכניות טלוויזיה כגון "אקזיט", "פיני הגדול", "כל לילה עם אסף הראל", "לילה בכיף", "בטריבונה" ו"יום טוב". כמו כן שימש כמחמם הקהל הקבוע בתוכנית הטלוויזיה של רמי ורד בערוץ 10.
טרבלוס כתב עבור מספר תוכניות טלוויזיה כגון "לילה בכיף", "צחוק מעבודה", אברי גלעד, "קצרים", "כל לילה עם אסף הראל" ו"הכל זז עם דודו טופז". כמו כן כתב עבור פינתם של ארז שלם ורותם וענת בתוכניתו של יאיר לפיד, בתוכנית "גומרות הולכות" ו"צופית". כמו כן, כתב טור קבוע במדור הלייף סטייל של וואלה ומגזין "GO" של ידיעות אחרונות.
ב-2008 הוא היה הסטנדאפיסט הישראלי הראשון שייצג את ישראל בתוכנית "Last Comic Standing" ברשת NBC האמריקאית.
את הניסיון שלו ברדיו החל טרבלוס לאחר שנטל את שרביט פינת הבוקר של ג'ו משחר חסון ומשם עבר לפינה טלפונית בתוכניתו של יקיר אביב שהובילה לתוכנית שלו עם שחר חסון ולאחר מכן עם אמירם טובים.
כיום טרבלוס מופיע במועדונים ובאולמות בכל רחבי ישראל והעולם בעברית וגם בשפה האנגלית.
בשנת 2014 בזמן מבצע "צוק איתן" השתתף יוסי טרבלוס בסיבוב הופעות עם אמנים אמריקאים בין הבסיסים.
בשנת 2018 הוא השתתף בסיבוב הופעות באירופה ואנגליה יחד עם יוחאי ספונדר ושחר חסון.
בשנת 2019 הוא פתח את סדרת המופעים של ג'רמי פיבן בישראל.
יוסי נשוי לאלה ולהם שלושה בנים.
יו מקוויי

יו מקוויי (באנגלית: Hugh McVay;‏ 1766 –  9 במאי 1851) היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, יליד קרוליינה הדרומית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה התשיעי מיולי ועד נובמבר 1837.
ביוגרפיה

יו מקוויי נולד בגרינוויל שבקרוליינה הדרומית. הוא עבר לטריטוריית מיסיסיפי ולאחר מכן ייצג את מחוז מדיסון בבית המחוקקים של טריטוריית אלבמה בשנים 1811–1818. לאחר מכן הוא עבר למחוז לאודרדייל וייצג את המחוז בוועידת החוקה של אלבמה שהתקיימה ב-1819. הוא חי ביישוב מארס היל עד יומו האחרון.
בשנים 1820–1825 כיהן מקוויי כחבר בית הנבחרים של אלבמה. לאחר מכן ועד 1844 הוא כיהן כחבר הסנאט של אלבמה.
ב-1836 נבחר מקוויי כיושב ראש הסנאט, וב-1837, כאשר התפטר מושל אלבמה קלמנט קומר קליי מתפקידו כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית, הושבע מקוויי במקומו. הוא כיהן בתפקיד מיולי ועד נובמבר 1837, כאשר הושבע לכהונתו המושל הנבחר ארתור באגבי.
יו מקוויי נפטר בברמינגהאם, אלבמה ב-9 במאי 1851, בגיל 85.
טקוץ'

| --- | --- |
סמל טקוץ'סמל טקוץ'

 מדינה:  רומניה רומניה
 בירת העיר:  טקוץ' 
 שטח:  86.76 קמ"ר
 גובה:  50.000000 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  32,801 (1 בדצמבר 2021)
 קואורדינטות:  45°50′48″N 27°25′40″E﻿ / ﻿45.846666666667°N 27.427777777778°E﻿ / 45.846666666667; 27.427777777778 
 אזור זמן:  UTC+2
 http://www.primariatecuci.ro/
 he
 
טקוץ' (ברומנית: Tecuci) היא עיר ברומניה, בחבל מולדובה, במחוז גאלאץ. בטקוץ', נכון ל-2011, היו 34,871 תושבים, העיר הגדולה במחוז אחרי גאלאץ - בעבר הייתה בירת מחוז טקוץ'.
טקוץ' מהווה צומת מסילות ברזל.
תולדות היישוב

במכתב מ-1 בספטמבר 1435 המופנה למלך פולין מוזכרת העיר. יש תזכורת מוקדמת יותר, מ-20 במאי 1134, במסמך הקרוי Diploma Bârlădeană, שנחשב על ידי ההיסטוריונים כזיוף מעשה ידיו של בוגדן פטריצ'ייקו חאשדאו. תזכורת נוספת בכתובים נמצאה במכתב מ-3 ביולי 1460.
היישוב התפתח בימי הביניים על בסיס חלוקת ההנהגה בין המנהיגות המקומית ובין נציג השליט. היישוב נהנה מאוטונומיה מקומית והונהג על ידי ועד נבחר בראשות "שויטוז" ותריסר "פרגארי". היישוב קיים את עצמו מגביית מיסים וגם הנהיג שיפוט מקומי.
הקהילה היהודית

בשלהי המאה ה-18 התיישבו יהודים בטקוץ, בעיקר ברחוב הראשי, שהפך לרחוב יהודי מסחרי. היהודים, סוחרי ובעלי מלאכה, בנו בתים בהם בקומה הראשונה היה בית המסחר או בית המלאכה וביתר הקומות התגוררה המשפחה.
בימי מלחמת העולם השנייה אולצו יהודי היישובים הכפריים של הסביבה לעבור לטקוץ, לרחוב הראשי, שהפכה לסוג של גטו. ב-1947, לאחר המלחמה, היו בטקוץ' 2,600 יהודים. במהלך השנים היגרו יהודי טקוץ', מרביתם לישראל.
הערות שוליים

↑  פנקס הקהילות רומניה, כרך ראשון, הוצאת יד ושם, תש"ל, עמוד 138
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007478056105171  GND: 4663632-8  LCCN: no2002099720  VIAF: 154152765   WorldCat (עם VIAF): 154152765
טקטהרקאן

טקטהרקאן (בהונגרית: Taktaharkány) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית טקטהרקאן נמצאת בירידה שנים רבות מ-4,166 תושבים בשנת 2001 עד 3,557 תושבים בשנת 2018.
משפחות יהודיות ראשונות הגיעו לכפר בתחילת המאה ה-19. לקהילה היו בית עלמין ובית כנסת. הקהילה השתייכה לזרם האורתודוקסי.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה גויסו כ-20 צעירים יהודים מטקטהרקאן לעבודות כפייה.
באפריל 1944 הובלו יהודי הכפר בעגלות לשאטוראליאויהיי. בסוף מאי 1944 שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ ובניין בית הכנסת בכפר נהרס.
אחרי המלחמה שרדו וחזרו לכפר חמש נשים יהודיות שעזבו את הכפר תוך זמן קצר.
| שנה | כמות יהודים | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 13 |  |
| 1880 | 68 | 1,490 |
| 1910 | 66 |  |
| 1920 | 66 |  |
| 1930 | 72 |  |
| 1941 | 59 | 3,154 |
לקריאה נוספת

טקטהרקאן בפנקס הקהילות הונגריה, עמוד 304-305
טאקטאהארקאן', בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 165. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
טקוסה

ערך זה עוסק באזור היסטורי באתיופיה. אם התכוונתם לדגן, ראו .
| --- | --- |
 מדינה:  אתיופיה אתיופיה
 מדינה:  אמהרה אמהרה
 מחוז:  צפון גונדר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנפה:  129,097 (2007)
 קואורדינטות:  12°01′57″N 36°56′48″E﻿ / ﻿12.0324°N 36.9466°E﻿ / 12.0324; 36.9466 
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אתיופיה מוגדלת) אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן  קניה סומליה ג'יבוטיטקוסה(למפת אתיופיה רגילה) אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן  קניה סומליה ג'יבוטיטקוסה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
טקוסה (געז: ጣቁሳ, גם: דגוסה) מחוז היסטורי ונפה בצפון מערב אתיופיה. הנפה גובלת בנפת אלפה מדרומה, אגם טאנה במזרחה, נפת דמביה בצפון-מזרחה, נפת צ'ילגה בצפונה, נפת מטמה בצפון-מערבה ונפת קווארה במערבה.
הנפה ידועה כמקום שבו התרחש הקרב ההיסטורי בין כוחותיו של דג'זמץ קאסה היילו לבין ראס עלי השני והדג'זמץ וובה היילה מריאם. לאחר מכאן התרחשו בנפה שני קרבות נוספים כנגד היילו, הראשון כנגד הכוחות בראשות אמו של עלי, מנאן והשני ברשותו של ראס ברו עליגז.
סטטיסטיקה

על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 האוכלוסייה מנתה 129,097 נפשות שרק 5.48% מהם חיים בערים.
רוב תושבי הנפה הם אמהרים שלצידם ישנה אוכלוסייה השייכת למיעוט הוואיטו שהיא אחת מהקבוצות האתניות המסתוריות באתיופיה.
לקריאה נוספת

Tsega Endalew Etega & Alain Gascon, "Ṭaqussa" in Siegbert Uhlig (Editor), Encyclopaedia Aethiopica: O-X, Harrassowitz, 2010, ISBN 3447062460, p. 862
הערות שוליים

↑  Census 2007 Tables: Amhara Region
יו מיד

יו אלן מיד (באנגלית: Hugh Allen Meade‏; 4 באפריל 1907 – 8 ביולי 1949) היה חבר קונגרס אמריקאי, שייצג את המחוז השני של מרילנד בין השנים 1947 ל-1949.
ביוגרפיה

מיד נולד ב-4 באפריל 1907 בנטקונג, מחוז מוריס, ניו ג'רזי, ולמד בבתי הספר הציבוריים. הוא עבר לבולטימור, מרילנד ב-1923 וסיים את לימודיו בתיכון לויולה ב-1925, וב-1929 ממכללת לויולה במרילנד. מאוחר יותר סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת מרילנד ב-1932 והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1933.
מיד שימש כמזכירו של אלברט ריצ'י, מושל מרילנד, ב-1934. מאוחר יותר הוא היה חבר בבית הנבחרים של מרילנד בשנים 1934 עד 1936, מפקח על הערכות העיר בולטימור מ-1936 עד 1938, ועוזר התובע הכללי של מרילנד מ-1938 עד 1946.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת מיד בצי ארצות הברית כלוטננט בשנים 1944 ו-1945. הוא התפטר ממשרדו של היועץ המשפטי לממשלה ב-1946 כדי להיכנס למשרד פרטי של עריכת דין. הוא נבחר כדמוקרט ב-1946 לקונגרס השמונים, אך נכשל להיבחר מחדש ב-1948, וכיהן כהונה שלמה אחת מ-3 בינואר 1947 ועד 3 בינואר 1949.
לאחר כהונתו בקונגרס, מיד מונה ליועץ המשפטי הכללי של ועדת הדייג וצי הסוחר של בית הנבחרים של ארצות הברית בינואר 1949 ושימש עד מותו ב-8 ביולי 1949 בוושינגטון די. סי. הוא קבור בבית הקברות החדש של הקתדרלה בבולטימור.