stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'סטר ארתור
ראשית חייו > לידה ומשפחה

צ'סטר אלן ארתור נולד ב-5 באוקטובר 1829 בפיירפילד שבוורמונט (מקורות ישנים טענו שנולד ב-1830, אולם נטען שארתור הוריד שנה מגילו כדי להישמע צעיר יותר). אמו, מלווינה, נולדה בוורמונט. משפחתה הייתה ממוצא אנגלי ווולשי, וסבה שירת בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית. אביו, ויליאם ארתור, נולד באירלנד. הוא למד בבלפסט והיגר לקנדה ב-1819 או 1820. אמו של ארתור הכירה את אביו כשזה לימד בבית ספר בקוויבק, קנדה תחתית (מושבה של האימפריה הבריטית באותם הימים), מעבר לגבול בוורמונט. השניים נישאו ב-12 באפריל 1821. לאחר שנולדה ילדתם הראשונה, רגינה, עברה המשפחה לוורמונט. ויליאם עבד כמורה, וגם למד משפטים. אביו תמך בתנועה לביטול העבדות וחוסר האהדה כלפיו וכלפי התנועה גרם למשפחתו של ארתור להחליף כמה מקומות מגורים.
ב-1828, עברה המשפחה לפיירפילד, שם נולד צ'סטר אלן ארתור כעבור שנה. הוא היה החמישי מבין תשעה ילדים. עם זאת, ישנה מחלוקת בנוגע למקום היוולדו של צ'סטר. בתקופה שנולד היה אביו מורה בעיר בדפורד, בחבל קוויבק, קנדה תחתית, קרוב אל הגבול עם מדינת ורמונט. הוא נקרא צ'סטר על שם רופא שהיה חבר של המשפחה ועזר בלידתו, ואלן על שם סבו מצד אביו. המשפחה נשארה בפיירפילד עד 1832 כששוב עברה, הפעם לניו יורק. מעברי המשפחה הובילו לשמועות שצ'סטר ארתור לא היה יליד אמריקני. כשנבחר ארתור לתפקיד סגן הנשיא, טען יריב פוליטי שארתור נולד באירלנד ועבר למדינה רק בגיל ארבע עשרה, ולכן לא יכול לכהן בתפקיד (למרות זאת, אמו הייתה אזרחית ולכן הטיעון לא היה תקף). היה זה רק לאחר מכן שהופצה השמועה שנולד בקנדה, שמועה שגם היא לא הצליחה להתקבל.
ראשית חייו > לימודיו

ארתור בילה חלק משנות ילדותו בערים שונות בניו יורק, כסקנקטדי. אחד ממוריו הראשונים טען שארתור היה אדם מנומס ולבבי. במהלך שנותיו בבית הספר, הפך לתומך של המפלגה הוויגית. הוא הצטרף לוויגים אחרים ותמך בהנרי קליי והתקוטט עם תלמידים שתמכו בג'יימס פולק, הנשיא מטעם המפלגה הדמוקרטית. ארתור תמך גם בעצמאות לרפובליקה האירית ולבש מעיל ירוק לעיתים קרובות להזדהות עם התנועה הלאומית האירית. ארתור למד ביוניון קולג' בניו יורק ב-1845. הוא נבחר לנשיא מועדון הדיונים והיה חבר באחוות פי בטא קפא. בחופשות החורף, עבד כמורה.
לאחר סיום לימודיו, חזר לביתו והחל לעבוד כמורה במשרה מלאה, ולאחר מכן למד משפטים. במהלך לימודיו המשיך ללמד. באופן מפתיע, לימד באותו בית ספר בו לימד כעבור שלוש שנים ג'יימס גרפילד, אף על פי שהם לא עבדו ביחד. היה זה בית ספר ליד שגהטיקוק, ארצות הברית. בהמשך עבד כמורה בבית ספר אחר הממוקם בקרבת ורמונט. הוא גם למד תואר במשפטים במהלך פעילותו כמורה בבית ספר זה. ב-1852 עבר שוב לעיירה אחרת בניו יורק, כדי לנהל את בית הספר בו לימדה אחותו, מלווינה. ב-1853, לאחר שלמד משפטים, סיים את התואר במשפטים מבית הספר היוקרתי 'המוסד הלאומי למשפטים' וחסך מספיק כסף, עבר לניו יורק סיטי כדי ללמוד משפטים ולהתמחות בפירמה של חבר משפחתי שהיה גם כן מעורב במשפטים. ארתור הוסמך לעריכת דין ב-1854 והפך לשותף בחברה. בתחילה עבד עם עורך דין מפורסם בשם ארסטוס. ד. קולבר, במשרד עורכי הדין של האחרון. ארתור הפך לנכס חשוב של המשרד הזה, שלימים נקרא 'קולבר, פארקר וארתור' על שמותיהם של עורכי הדין המרכזיים בשירותו.
ראשית הקריירה > עורך דין בניו יורק

כשארתור הצטרף לחברה, החברה ניסתה להוציא צו הביאס קורפוס כנגד בעל עבדים מווירג'יניה שעבר בניו יורק עם שמונת עבדיו. הטענה הייתה שכיוון שהעבדות הייתה אסורה בניו יורק, כל עבד שמגיע לשם משוחרר באופן אוטומטי. הטיעון התקבל, ולאחר כמה ערעורים התקבל בבית המשפט לערעורים ב-1860. במהלך מסע הבחירות שלו ניתן לארתור קרדיט על הניצחון, אף על פי שתפקידו היה משני. במקרה אחר ב-1854, ייצג ארתור אישה שחורה שנמנע ממנה לשבת בחשמלית עקב גזעה. פסק הדין הוביל לאיסור על הפרדה גזעית בחשמלית בניו יורק.
ב-1856, פגש באלן הרנדון, בתו של קצין בצי מווירג'יניה. השניים התארסו במהירות. לאחר שנה החל שותפות בעריכת דין עם חבר, הנרי גרדינר, ונסע איתו לקנזס כדי לקנות שם אדמות. המאבק בין תומכי העבדות ומתנגדי העבדות היה בשיאו באותה התקופה, וארתור תמך באחרונים בכל ליבו. שני עורכי הדין מניו יורק לא הסתדרו בחיי הספר, והם חזרו במהירות לניו יורק סיטי. לאחר שאביה של אלן נעלם בים, נישא ארתור לאלן ב-1859. לאחר נישואיו החל לבנות את פירמת עריכת הדין שלו, וגם החל להיות מעורב בפוליטיקה הרפובליקנית. בנוסף הפגין התעניינות צבאית והפך לפרקליט צבאי ראשי של הבריגדה השנייה במיליציה בניו יורק.
ראשית הקריירה > מלחמת האזרחים

ב-1861, התמנה ארתור למטה הצבאי של מושל ניו יורק, אדווין מורגן, כמהנדס ראשי. ארתור נכנס לתפקיד בהתלהבות, אך הוא לא ידע הרבה על הנדסה. מה שהוא היה מיומן בו היה בעיקר ארגון, תכנון ועבודה עם גורמים שונים, פוליטיים, משפטיים או צבאיים. המושל חשב שאפשר להשתמש בכישרונותיו של ארתור, העביר אותו לפעילות במטה הכללי בניו יורק, והעניק לו דרגת בריגדיר גנרל. הקידום הביא את ארתור לאחראי על כל המשאבים הדרושים כדי לשמור על תפקוד חיילי ניו יורק. פירוש הדבר היה מימון, הרכבה, ארגון והפצה של מזון, ביגוד, מחסה וציוד עבור למעלה מ-200,000 חיילים המוצבים במדינה. ארתור מצידו פעל בקור רוח למלא אחר הדרישות שהופנו אליו. בעבודה ללא לאות, הוא הקים עיר אוהלים מסיבית בתוך מנהטן ששימשה לארגן ולספק מתגייסים לצבא האיחוד. התפקיד לא היה חשוב בעיקר מעבר למינוי הפוליטי עד לפרוץ מלחמת האזרחים באפריל 1861, כשניו יורק והמדינות הצפוניות האחרות נאלצו לגייס ולצייד צבא באופן חסר תקדים. בשנת 1862 הוא מונה למפקח הכללי על הבריגדה הניו יורקית השנייה, מינוי שהוביל אותו בתוך זמן קצר לעבר שדה הקרב. ארתור מעולם לא היה מעורב ישירות בפעילות קרבית בשום צורה שהיא, וזומן במהירות חזרה לעיר. איש מהפיקוד הלוגיסטי בניו יורק לא יכול היה למלא את הדרישות שהוא עצמו מילא, וארתור בשובו הועלה שוב לתפקיד בניו יורק, והמושל העניק לו סמכות מלאה על הקצאת הצבא. בשאר ימות השנה עבד ארתור ללא מנוחה וזכה להערצת רבים. ארתור מונה למנהל כללי ביולי 1862. הוא יכול היה לשרת בחזית כשמונה לקולונל בתחילת המלחמה, אולם לבקשת המושל הוא סירב לתפקיד ונשאר בניו יורק. ארתור התקרב לחזית כשנסע דרומה כדי לבחון חיילים מניו יורק בווירג'יניה במאי, 1862. בקיץ נסע עם נציגי מושלים צפוניים אחרים כדי להיפגש עם מזכיר המדינה ויליאם סיוארד בניו יורק ולתאם גיוס חיילים נוספים. ארתור גייס 120,000 איש מניו יורק. למרות הצלחתו בתפקיד, המינוי היה מינוי פוליטי, והוא פוטר בינואר 1863 לאחר שהמושל הורשיו סימור מטעם המפלגה הדמוקרטית מונה לתפקיד. כשמושל רפובליקני נבחר ב-1864, ביקש ארתור להתמנות שוב, אולם המושל היה מפלג אחר במפלגה ומינה אדם אחר, ולכן לא חזר ארתור לשירות צבאי.
ב-5 באפריל 1882, נבחר לחבר כבוד בלגיון הנאמנים של ארצות הברית, שהכיל אזרחים שתרמו למאמץ המלחמתי. בנוסף, נקראו על שמו בסיסים ברחבי המדינה. ארתור חזר להיות עורך דין, ובעזרת חוזים עם הצבא, הפירמה שלו שגשגה. למרות ההצלחה המקצועית, חוו ארתור ואשתו טרגדיה אישית כשבנם, ויליאם, מת בגיל שלוש. כשנולד בנם השני, צ'סטר אלן הבן, ב-1862, הם גוננו עליו. בנוסף נולדה להם ילדה, אלן, ב-1871. מעמדו הפוליטי של ארתור התחזק כשהמושל לשעבר מורגן נבחר לסנאט של ארצות הברית. ארתור הפך לנציגו של תומאס מרפי, פוליטיקאי רפובליקני, כדי לייצג אותו בוושינגטון. במהלך הבחירות של 1864, גייסו ארתור ומרפי תרומות מהרפובליקנים מניו יורק ונכחו בטקס ההשבעה השני של אברהם לינקולן ב-1865.
פוליטיקאי בניו יורק > המנגנון של קונקלינג

עם סוף מלחמת האזרחים, הגיעו הזדמנויות חדשות לרפובליקנים במנגנון המפלגתי. מורגן זכה לתמיכה של האגף השמרני במפלגה בניו יורק, וגם אנשים שעבדו איתו, כולל סיוארד (שהמשיך לעבוד כמזכיר המדינה תחת אנדרו ג'ונסון) ורוסקו קונקלינג, חבר קונגרס שהחל להתחזק במפלגה. ארתור לא הפגין דעות עצמאיות באותה התקופה, אלא הפגין בעיקר נאמנות ועבודה למען המנגנון.
באותה התקופה, בתי המכס של ארצות הברית נוהלו בידי מינויים פוליטיים, שכללו גובה, קצין צי ומפקח. ב-1866, ניסה ארתור לקבל תפקיד כקצין הצי בבית המכס בניו יורק, משרה יוקרתית שהייתה שנייה רק לגובה. הוא לא הצליח והמשיך לעסוק בעריכת דין. לאחר היבחרו של קונקלינג לסנאט ב-1867, הוא שם לב לארתור והחל לעזור לו לעלות במפלגה. ארתור מונה ליושב ראש הוועדה הרפובליקנית בניו יורק ב-1868. בתפקידו נאלץ לעבוד בלילות, ונעדר מביתו רבות.
קונקלינג הפך למנהיג האגף השמרני במפלגה בניו יורק ב-1868 כשמורגן התמקד בפוליטיקה הלאומית ובתפקידו כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית. המנגנון תמך בגנרל יוליסס ס. גרנט כמועמד לנשיאות, וארתור גייס כספים עבורו. הדמוקרטים היריבים בניו יורק סיטי, הטמאני הול, תמכו ביריבו של גרנט, מושל ניו יורק לשעבר הורשיו סימור. גרנט ניצח אולם סימור ניצח בניו יורק ברוב דחוק. ארתור החל לעסוק יותר בפוליטיקה ופחות במשפטים, וב-1869 הפך ליועץ בוועדת המס בניו יורק סיטי, כשהרפובליקנים שלטו במועצה המחוקקת. הוא נשאר בתפקיד עד ל-1870, וקיבל 10,000 דולר לשנה (189 אלף דולרים כיום). ארתור התפטר לאחר שהדמוקרטים זכו לרוב במועצה המחוקקת. ב-1871 הציע גרנט למנות את ארתור לנציב ההכנסה הפנימית, אולם ארתור סירב לכך.
מעט לאחר מכן, העניק הנשיא גרנט לקונקלינג שליטה על מינויים בניו יורק, כולל על בית המכס. גרנט מינה את מרפי לתפקיד גובה המכס. הקשרים שלו עם הטמאני הול והכספים שהרוויח במפלגה גרמו להתנגדות, אולם קונקלינג הצליח להביא לאישור המועמדות בסנאט. הגובה העסיק מאות עובדים שיאספו את המכס בנמל העמוס ביותר במדינה. המשרות חולקו למקורבים פוליטיים. חלק ממשכורותיהם של העובדים הועברה בחזרה אל המנגנון, והתפקיד היה נחשק מבחינה פוליטית. חוסר האהדה כלפי מרפי התחזקה כשהעסיק יותר עובדים נאמנים לקונקלינג. הלחץ הוביל לבקשתו של גרנט שמרפי יתפטר ב-1871. גרנט החליט למנות את ארתור לתפקיד.
הסנאט אישר את מועמדותו של ארתור. כגובה מכס הוא שלט באלף משרות וקיבל הטבות כמו עובד ממשלתי. משכורתו הייתה 6,500 דולרים אולם עובדי מכס קיבלו אחוז מהמטענים ומקנסות של מייבאים שניסו להתחמק מהמכס. משכורתו הייתה יותר מ-50,000 דולרים (מיליון דולר כיום), יותר מהנשיא, ואפשר לו לשפר את סגנון חייו. ארתור היה גובה מכס אהוד, הסתדר עם עובדיו ולא נאלץ לפטר אנשים רבים מפני שרוב העובדים היו נאמנים לקונקלינג. הוא היה אהוד בקרב המפלגה כיוון שתרם כספים רבים למפלגה ומינה חברים של מנהיגי המפלגה לתפקידים רבים. תומכי הרפורמה מחו על השחיתות בתפקידים. הרצון לרפורמה הוביל לכך שארתור הצהיר שהתרומות מהעובדים למפלגה יהפכו לוולונטריות ב-1872, אף על פי שהמערכת לא השתנתה, והמפלגה המשיכה ליהנות משליטה במשרות הממשלתיות. הרפובליקנים שתמכו ברפורמה תמכו במפלגה הרפובליקנית-ליברלית, אולם גרנט נבחר מחדש בקלות ב-1872, למרות ההתנגדות. התנועה לרפורמה בשירות האזרחי המשיכה לפגוע במנגנון של קונקלינג. ב-1874, נחשף שעובדי המכס הטילו קנסות לא חוקיים כדי להעלות את הכנסתם, והקונגרס הוביל חוק שהפך את משכורותיהם לקבועות. המשכורת של ארתור צנחה ל-12,000 דולר בשנה, יותר מהבוס שלו, מזכיר האוצר של ארצות הברית, אולם הרבה פחות ממה שקיבל קודם לכן.
פוליטיקאי בניו יורק > עימות עם הייז

כהונתו של ארתור כגובה המכס הסתיימה לאחר ארבע שנים, ב-10 בדצמבר 1875, ואז ארגן קונקלינג, שהיה בין הפוליטיקאים החזקים בוושינגטון, את חידוש כהונתו. ב-1876, שקל קונקלינג לרוץ לנשיאות, אולם היבחרו של רתרפורד הייז תומך הרפורמה חסמה את מנהיג המנגנון. ארתור והמנגנון אספו תרומות כרגיל, אולם קונקלינג הגביל את פעילותו במסע הבחירות לנאומים מעטים. יריבו של הייז, מושל ניו יורק סמואל טילדן, ניצח בניו יורק וזכה לרוב הקולות, אולם לאחר החלטה בנוגע לעשרים אלקטורים שנויים במחלוקת (ממדינות פלורידה, לואיזיאנה, אורגון וקרוליינה הדרומית) הוא הפסיד את הנשיאות וזאת אף על פי שהיה בעל ההצבעה האזרחית הגבוהה ביותר.
הייז נכנס לתפקידו כשהוא מחויב לשנות את מערכת המינויים הפוליטיים. ב-1877, בחרו הוא ומזכיר האוצר ג'ון שרמן במנגנון של קונקלינג כמטרה. שרמן ציווה על ועדה לחקור את בית המכס בניו יורק. הוועדה קבעה שבית המכס היה מלא במינויים פוליטיים, ושחמישית מעובדיו היו מיותרים. שרמן לא התלהב מהרפורמה כמו הייז, אולם אישר את הדו"ח וציווה על ארתור לפטר עובדים. ארתור מינה ועדה של עובדי המכס להכריע היכן לקצץ ולאחר שהודיע על מחאתו, ביצע את הקיצוצים. אף על פי ששיתף פעולה, פרסמה הוועדה דו"ח שני שביקר את ארתור ואת עובדי המכס האחרים, ודרש ארגון מחדש.
הייז החליט לפעול כשפרסם צו נשיאותי שאסר על מעקב פוליטי אחרי מועמדים לתפקיד, ומנע מעובדי הממשלה להשתתף בפעילויות פוליטיות. ארתור וחבריו סירבו לציית לכך. שרמן עודד את ארתור להתפטר והציע לו להפוך לשגריר בצרפת במקום, הצעה לה סירב. בספטמבר 1877, דרש הייז את התפטרותו של ארתור ושל שניים מחבריו, שסירבו לכך. הייז הגיש שלושה מועמדים חלופיים במקומם לאישור הסנאט, כולם מתנגדי קונקלינג. ועדת הסחר של הסנאט, בראשות קונקלינג, דחתה פה אחד את המועמדים. הסנאט דחה שני מועמדים ברוב של 31 מול 25, ואישר את המועמד השלישי רק כיוון שכהונתו של עובד מכס אחר הסתיימה.
ארתור נשאר בתפקידו עד יולי 1878, כשהחליט הייז לנצל את פגרת הקונגרס ולפטר אותו ואת חברו, ולהחליף אותם. הייז הציע לארתור להיות קונסול בפריז כפרס ניחומים, וארתור, כצפוי, סירב. קונקלינג התנגד למועמדים החדשים אולם כשהסנאט התכנס מחדש בפברואר 1879, הוא אישר את מועמדותם בתמיכת 31 מחבריו, והייז זכה לניצחון בניסיון הרפורמה בשירות הציבורי שלו. ארתור מיד ניצל את זמנו הפנוי וסייע לארתור קופר להיבחר לראשות עיריית ניו יורק סיטי. בספטמבר 1879 הפך ליושב ראש הוועדה הרפובליקנית של ניו יורק, בה שירת עד אוקטובר 1881. בבחירות המקומיות ב-1879, פעלו הוא וקונקלינג כדי להבטיח שהמועמדים הרפובליקניים יהיו מסיעת "האיתנים", סיעתו של קונקלינג. הם הצליחו באופן דחוק. ארתור וקונקלינג ניצלו פיצול במפלגה הדמוקרטית והצליחו לבחור במועמד מטעמם לתפקיד המושל. ארתור והמנגנון החלו לצבור כוח כנגד הייז ויריביהם המפלגתיים, אולם ב-12 בינואר 1880, מתה אשתו של ארתור כשהיה באלבני. ארתור הרגיש הרוס, ואף אשם, ולא נישא מחדש.
בחירות 1880

סיעת האיתנים של קונקלינג ביקשה לנצל את הצלחותיה ב-1879 ולבחור ביוליסס ס. גרנט, הנשיא לשעבר, כמועמד הרפובליקני בבחירות של 1880. יריביהם, סיעת "בני התערובת", תמכו בג'יימס ג'ילספי בליין, סנאטור שתמך ברפורמה בשירות הציבורי. "האיתנים" תמכו במינויים פוליטיים על בסיס קשרים בעוד "בני התערובת" טענו שיש למנות מדינאים לכל משרה שהיא רק על בסיס יכולותיהם וסגולותיהם. אף מועמד לא זכה לרוב הצירים ולאחר שלושים ושישה סיבובים ללא הכרעה, בחרה הוועידה בג'יימס גרפילד, חבר קונגרס מאוהיו וגנרל במלחמת האזרחים שלא היה איתן או בן תערובת ונתמך בידי ג'ון שרמן.
גרפילד ותומכיו ידעו שיהיה להם קשה בבחירות ללא תמיכת האיתנים מניו יורק, והציעו לתת להם את תפקיד סגן הנשיא. קונקלינג ייעץ לארתור לסרב למועמדות בטענה שגרפילד יפסיד בבחירות, אולם ארתור הסכים להצעתו של גרפילד לשמש סגנו בטענה שמדובר בכבוד. קונקלינג נכנע ותמך בצמד.
כצפוי, הבחירות היו צמודות. המועמד הדמוקרטי, הגנרל וינפילד סקוט הנקוק, היה פופולרי ולא נקט עמדה בנושאים רבים, כדי לא לפגוע בתומכיו. למעשה, שתי המפלגות מתחו קו מקביל בנוגע לנושאים רבים במהלך מערכת הבחירות. הנושא המרכזי שעמד על הפרק בשביל הממשל הפדרלי נגע להגירה פדרלית, ושתי המפלגות הביעו התנגדות לה. כמו שעשו מאז סוף מלחמת האזרחים, התמקדו גרפילד וארתור בתחילה בשיטת "החולצה המדממת" - הרעיון שהחזרת הדמוקרטים לשלטון תמחק את הניצחון במלחמת האזרחים ותיתן פרס למורדים אשר בם בימים תמכו בקונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים.
חמש עשרה שנה לאחר מלחמת האזרחים, כששני גנרלים מהאיחוד הובילו את המפלגות, השיטה לא עבדה כפי שהרפובליקנים רצו. הרפובליקנים החליטו להתאים את עצמם מחדש, וטענו שהדמוקרטים יפחיתו את מכסי המגן במדינה, ויגרמו לייבוא זול שיסגור מפעלים ויהפוך אלפי פועלים למחוסרי עבודה. הטיעון פעל במדינות המתנדנדות של ניו יורק ואינדיאנה, בעלות פועלי הייצור הרבים. הנקוק לא עזר לעצמו כשניסה להישאר נייטרלי וטען שהמכס היה עניין מקומי, דבר שגרם לו להיתפס כבור בנושא. מועמדים לתפקידים לא ניהלו מסע בחירות באותה התקופה, אולם כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית המקומית, ניהל ארתור את מסע הבחירות, פיקח על מסע הבחירות בניו יורק וגייס כסף. הכסף היה חשוב במערכת הבחירות הצמודה, והניצחון בניו יורק היה קריטי. הרפובליקנים ניצחו בניו יורק בהפרש של 20,000 קולות בזכות ארתור, ובבחירות עם אחוז ההצבעה הגדול ביותר אי פעם - 78.4% - ההפרש בין המועמדים היה צמוד ביותר, רק 7,018 קולות. בחבר האלקטורים, השיגו גרפילד וארתור 214 אלקטורים לעומת 155 של הנקוק.
סגן הנשיא > מינויים בממשל

לאחר מערכת הבחירות, ניסה ארתור לפעול למען איוש משרות מסוימות בקבינט בידי חברי סיעת האיתנים מניו יורק, בעיקר את תפקיד מזכיר האוצר. גרפילד לא השתכנע, ומינה את בליין, אויבו של קונקלינג, לתפקיד מזכיר המדינה. ארתור וגרפילד לא היו קרובים, ונידוי חברי האיתנים מהמינויים הפוליטיים גרם לנתק ביניהם. מעמדו של ארתור בממשל נפגע כשחודש לפני השבעת גרפילד, נאם נאום בפני כתבים ממנו השתמע שאינדיאנה, שהייתה מדינה מתנדנדת, תמכה ברפובליקנים בעזרת הצבעות לא חוקיות. גרפילד מינה חבר מסיעת האיתנים, תומאס ג'יימס, לתפקיד מזכיר הדואר, אולם המאבק בקבינט ונאומו של ארתור גרמו לנתק בינו לבין ארתור כשהושבעו לתפקידם ב-4 במרץ 1881.
לאחר שנבחר, סגן הנשיא ארתור התגלה כקול מכריע למעמדה של מפלגתו בסנאט. בתחילת הקונגרס הארבעים ושבע, איזון המפלגות בסנאט היה שווה לחלוטין, מצב בו ייתכן שיהיה צורך בהצבעה של סגן הנשיא כדי לתת לרפובליקנים רוב לארגן את הגוף המנהלי ולנהל את ועדותיו. כשהסנאט התכנס לראשונה ב-4 במרץ 1881 היו 37 רפובליקנים, 37 דמוקרטים ושני עצמאיים. אחד העצמאים, שופט בית המשפט העליון לשעבר דייוויד דייוויס, הודיע כי הוא מתכנן להצביע עם הדמוקרטים כדי לארגן את הלשכה. אם היה ניתן לשכנע גם את הסנאטור העצמאי האחר, ויליאם מאהון מווירג'יניה, להצטרף אליהם, הדמוקרטים היו לוקחים את הרוב. שמועות נפוצו כי הבית הלבן מחייב את מאהון ב"שמפניה ושביעות רצון", או הבטחות חסות, כדי לזכות בו עבור תמיכת הרפובליקנים. הדבר גרר התרעמות אזרחית ובעת ההצבעה על מינויו של ארתור לסגן הנשיא בידי הסנאט עלה המון זועם בחוצות מושב הסנאט בגבעת הקפיטול.
כאשר הגיע שמו של מאהון, הסנאטור מטעם מדינת וירג'יניה, שישב בצד הדמוקרטי של מושבי האולם, הצביע עם הרפובליקנים, והעניק לארתור את ההצבעה הקובעת שמינתה אותו רשמית לפי הסנאט לסגן הנשיא תחת גרפילד. להצבעתו קיבל מאהון סלסלת פרחים מהבית הלבן, אשר הוגשה לו מידי יו"ר ועדת החקלאות הסמכות השלטונית בחסות פדרלית של מדינת וירג'יניה. אולם הדמוקרטים התכוונו להילחם בממשל בכל צעד ושעל, והפכו את כל ההצבעה - ובמיוחד את סגן הנשיא - לנתון ממושך לביקורת אודות השחיתות השלטונית. בנקודה זו, משבר פנימי שיבש את ההנהגה של המפלגה הרפובליקנית. למורת רוחו של רוסקו קונקלינג, הנשיא גרפילד מינה את ג'יימס בליין למזכיר המדינה של ארצות הברית, ומאותו תפקיד זמם בליין נגד קונקלינג שהנהיג את סיעת "האיתנים" היריבה בתוך המפלגה הרפובליקנית. בעוד שמספר משרדים ממשלתיים הגיעו לאנשיו של קונקלינג, הם הורחקו ממושבי הקבינט שדרשו ופעלו להשיג תחילה - במיוחד מתפקיד מזכיר האוצר, שהיה בסמכותו המנהל על פעילות הסחר בנמל ניו יורק. ביום שלפני השבעתם ביקר ארתור את גרפילד, יחד עם הסנאטורים קונקלינג ופלאט, כדי לבקש מהנשיא למנות את מועמדם לכהן כמזכיר האוצר. כפי שציין גרפילד ביומנו, קונקלינג נראה "מלא חשש שהוא היה או צופה להיות מרומה."
סגן הנשיא > ההתנקשות בגרפילד

במהלך תקופתה פגרה, לארתור לא היו סמכויות בוושינגטון וחזר לניו יורק סיטי. שם, נסע עם קונקלינג אל אולבני, שם קיווה הסנאטור לשעבר להיבחר במהירות לסנאט ולהביס את ממשל גרפילד (לפני העברת התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, הסנאטורים נבחרו בידי המועצה המחוקקת של המדינה שלהם). המועצה המחוקקת בעלת הרוב הרפובליקני הייתה מפולגת בעניין זה, להפתעתם של קונקלינג ופלאט, והחל מסע בחירות מתוח בבית הנבחרים. קונקלינג ופלאט לא נבחרו לבסוף. ב-2 ביולי, בעודו באלבני, שמע ארתור על הירצחו של גרפילד. המתנקש, צ'ארלס גיטו, דרש תפקיד ממשלתי, והאמין שארתור ימנה אותו לתפקיד. לאחר ההתנקשות הכריז: "אני האיתן שבאיתנים! עשיתי זאת ואני רוצה להיעצר! ארתור הוא כעת הנשיא!" גיטו היה לא יציב מבחינה נפשית, וארתור לא הכיר אותו. הדבר לא מנע מהפנייתן של חשדות כלפי סגן הנשיא ארתור בנוגע למעורבותו בירי בגרפילד.
הסנאטור פלאט תיאר את ארתור כ"מלא בצער", במיוחד לאחר שעיתונים ציטטו את המתנקש על כך שתמך במינויו של ארתור לנשיא. גרפילד היה על סף המוות, אולם לא ידעו מי, אם בכלל, ינהל בינתיים את המדינה. בנוסף, הסנאט התכנס ללא נשיא זמני, שיהיה הבא בתור אחרי ארתור בסדר הירושה. ארתור לא רצה להיות הנשיא בפועל כל עוד גרפילד חי, וכך לא היה נשיא במהלך החודשיים הבאים. רבים דאגו ממינויו של ארתור לנשיאות, והניו יורק טיימס, שתמך בארתור במהלך כהונתו כגובה המכס, טען שהוא האיש האחרון שמתאים לתפקיד. בקיץ, סירב ארתור לנסוע לוושינגטון והיה בביתו, כשבליל 19 בספטמבר גילה על מותו של גרפילד. השופט ג'ון בריידי מבית המשפט העליון של ניו יורק השביע את ארתור לנשיאות ב-20 בספטמבר בביתו, ב-2:15 בלילה. מאוחר יותר נסע ברכבת כדי לראות את גופתו של גרפילד ולכתוב מכתב ניחומים לאשתו, ואז חזר לניו יורק סיטי. ב-21 בספטמבר, נסע ללווייתו של גרפילד ואז נסע לוושינגטון. לפני שעזב את ניו יורק, הכין ושלח לבית הלבן בקשה לכינוס מושב מיוחד של הסנאט. הצעד אפשר לסנאט להתכנס מיד ולבחור נשיא זמני לסנאט, שיוכל לכהן כנשיא אם ארתור ימות. כשהגיע לוושינגטון השמיד את ההצהרה בכתב וקרא באופן רשמי למושב מיוחד.
ארתור הגיע לוושינגטון ב-21 בספטמבר. ב-22 בספטמבר הושבע מחדש, בידי נשיא בית המשפט העליון מוריסון ווייט. ארתור הושבע ממניעים פורמליים, שכן לא היה ידוע אם שופט מחוזי יכול להשביע אדם לתפקיד ממשלתי (אף על פי שרוברט ליווינגסטון, שופט מדינת ניו יורק, השביע את ג'ורג' וושינגטון לנשיאות ב-1789, בהיעדר שופטים פדרליים. הנשיא האחר שהושבע בידי אדם שאינו שופט ממשלתי או שופט, היה קלווין קולידג', שהושבע ב-1923 בידי אביו, נוטריון הכפר, בבית המשפחה). אחותו, מרי מקאלרוי, הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית. ארתור היה אלמן, וחייו החברתיים היו נושא לשמועות. עקב שיפוצים בבית הלבן, עבר ארתור לבית רק בדצמבר. למרות המהומה עקב ההתנקשות והמאבק על נושא הרפורמה בשירות הציבורי, הפך ארתור למנהיג של מדינה גדלה (מ-30 מיליון תושבים ב-1860 ל-50 מיליון ב-1880), בעלת עודף תקציבי ושלום עם המעצמות של אז.
נשיאותו (1881–1885) > כניסתו לתפקיד

ארתור מיהר להתעמת עם הקבינט של גרפילד, שייצג את המתנגדים אליו במפלגה. הוא ביקש מחברי הקבינט להישאר בתפקידם עד דצמבר, כשהסנאט יתכנס שוב, אולם מזכיר האוצר התפטר כבר באוקטובר כדי לנסות להתמודד לסנאט. ארתור מינה אחד ממקורביו במקומו. אחרים, שייצגו את תומכי הרפורמה, התפטרו במחאה גם הם. בליין נשאר מזכיר המדינה עד שהקונגרס התכנס שוב והתפטר לאחר מכן. קונקלינג ציפה להחליף את בליין, אולם ארתור מינה לתפקיד את פרדריק פרלינגהויסן מניו ג'רזי, נאמן של הנשיא לשעבר גרנט. פרלינגהויסן ייעץ לארתור לא למנות עוד איתנים, אולם ארתור כן מינה איתן לתפקיד מזכיר הדואר. באפריל 1882, לאחר התפטרות מזכיר הצי, מינה ארתור מועמד של בליין. לאחר מכן מינה עוד איתן לתפקיד מזכיר הפנים. מבין חברי הקבינט שהיו בתקופת גרפילד, רק מזכיר המלחמה של ארצות הברית, רוברט טוד לינקולן (בנו של אברהם לינקולן), נשאר בתפקידו.
ב-14 בנובמבר החל משפטו הפלילי של צ'ארלס גיטו לאחר שהתנקש בחייו של גרפילד. ב-25 בינואר הואשם ברצח הנשיא וב-30 ביוני 1882 הוצא להורג בתלייה.
נשיאותו (1881–1885) > הרכב הקבינט של ארתור

נשיא ארצות הברית: צ'סטר ארתור
סגן נשיא ארצות הברית: אין
מזכיר המדינה של ארצות הברית: ג'יימס בליין (1881), פרדריק פרלינגהויסן (1881 - 1885)
מזכיר האוצר של ארצות הברית: ויליאם וינדום (1881), צ'ארלס ג'יימס פולגר (1881 - 1884), וולטר גרשם (1884), יו מקולוק (1884 - 1885)
מזכיר המלחמה של ארצות הברית: רוברט טוד לינקולן
התובע הכללי של ארצות הברית: ויין מקוויי (1881), בנג'מין האריס ברוסטר (1881 - 1885)
המנהל הכללי של דואר ארצות הברית: תומאס למואל ג'יימס (1881), טימותי האו (1881 - 1883), וולטר גרשם (1884), פרנק האטון (1884 - 1885)
מזכיר הצי של ארצות הברית: ויליאם ה. האנט (1881 - 1882), ויליאם צ'אנדלר (1882 - 1885)
מזכיר הפנים של ארצות הברית: סמואל קירקווד (1881 - 1882), הנרי טלר (1882 - 1885)
נשיאותו (1881–1885) > מדיניות פנים > מינויים לבית המשפט

ארתור מינה שני שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית. ביולי 1881, מת השופט נתן קליפורד, דמוקרט שהיה שופט בבית המשפט עוד מלפני מלחמת האזרחים (מונה בידי הנשיא ה-15, ג'יימס ביוקנן). ארתור בחר במקומו בהוראס גריי, חבר בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס, שנשאר בבית המשפט העליון עד ל-1902. כשהשופט וורד האנט פרש בינואר 1882, בחר ארתור בקונקלינג להחליף אותו. הוא היה בספק שקונקלינג יסכים לכך, אולם רצה להציע לפטרון שלו תפקיד רם בהנהגת המדינה. הסנאט אישר זאת אולם, כצפוי, קונקלינג סירב. לאחר שהסנאטור ג'ורג' אדמונדס סירב למינוי, מינה ארתור את סמואל בלאצ'פורד, שהיה שופט בבית המשפט לערעורים במשך ארבע שנים. בלאצ'פורד שירת בבית המשפט עד למותו ב-1893. בנוסף לכך, מינה ארתור ארבעה שופטי שלום ועוד ארבעה עשר שופטים מחוזיים.