stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מפעל פאגוס באלפלד
היסטוריה של הבנייה > שיטת הבנייה

במשך שנים רבות חשבו אנשים שהבניין הראשי עשוי מבטון או מפלדה בגלל חזית הזכוכית שלו. עם זאת, במהלך שיפוצו בשנות ה-80 התברר שזה לא המקרה. יורגן גץ, המהנדס האחראי על השיפוץ מאז 1982, מתאר את שיטת הבנייה כך:
הבניין הראשי הוקם על גבי מרתף יציב מבחינה מבנית עם כיפות שטוחות. קירות המרתף נבנו מבטון לא מזוין (בטון דחוס), מעורבב עם חצץ, תערובת מצערת שאינה מסוגלת לתמוך בעומסים גדולים. מהמרתף כלפי מעלה הבניין התרומם בלבנים רגילות עם רצפות עץ מחוזקות. התקרות חוזקו והגימור היה של טיח מחוספס. הרצפות הורכבו מלוחות עץ על קורות רופפות - כלומר הקורות לא היו קבועות בין קורות הרצפה.
אותו סוג של אי הבנה קיים לגבי חזית הזכוכית של הבניין שכותבים רבים מתארים כקיר מסך דומה לזה שגרופיוס השתמש בו לבניין הבאוהאוס בדסאו.
היסטוריה של הבנייה > עיצוב

לראשונה מתקבלת חזית שלמה בזכוכית. העמודים התומכים מצטמצמים למחיצות לבנים אנכיות צרות. הפינות נותרות ללא כל תמיכה, מה שיוצר תחושה חסרת תקדים של פתיחות והמשכיות בין פנים לחוץ. גם הביטוי של הגג השטוח השתנה. רק בבניין בית שטיינר בווינה בעיצוב אדולף לוס, שנעשה שנה לפני מפעל פאגוס, ראינו את אותה התחושה לגבי הקובייה הטהורה. איכות נוספת וחשובה ביותר לבניין של גרופיוס היא שבזכות המשטחים הגדולים של זכוכית שקופה, ההפרדה המוחלטת הרגילה בין חוץ ופנים מתבטלת.
אף על פי שנבנו בשיטות שונות, כל הבניינים באתר נראים כמכלול מאוחד. האדריכלים השיגו זאת על ידי שימוש בכמה אלמנטים משותפים בכל הבניינים. הראשון הוא השימוש בחלונות זכוכית מהרצפה עד התקרה על מסגרות פלדה שסובבות את פינות הבניינים ללא תמיכה מבנית גלויה (במרבית המקרים ללא תמיכה כלל). האלמנט המאחד האחר הוא השימוש בלבנים. לכל הבניינים בסיס של לבנים שחורות בגובה כ-40 סנטימטרים והשאר בנוי מלבנים צהובות. האפקט המשולב הוא תחושת קלילות או כפי שכינה זאת גרופיוס "אתריליזציה".
במטרה להעצים תחושת קלילות זו, השתמשו גרופיוס ומאייר בסדרת תכסיסים אופטיים כמו אלמנטים אופקיים יותר מאשר אנכיים על החלונות, חלונות ארוכים יותר בפינות וחלונות גבוהים יותר בקומה האחרונה.
תכנון הבניין כוון לצד פסי הרכבת. בנשידט סבר כי נקודת מבטם של הנוסעים ברכבות היא זו שקבעה את דימוי הבניין ושם משקל רב על החזית בצד זה. פטר ברנס (שאיתו עבדו גרופיוס ומאייר שנה לפני שהתחילו לעבוד במפעל פאגוס) ציין כי אדריכלים צריכים לקחת בחשבון את האופן שבו מהירות התחבורה המודרנית משפיעה על האופן בו נתפסת האדריכלות. גרופיוס התייחס לנושא גם בכתביו. לטענת אנארי יאגי (Annarie Jaeggi), ההיסטוריונית של האדריכלות, היו מחשבות אלו חשובות בתכנון פאגוס: ”התנודות המונפשות בגובה, השינוי בין מבנה אופקי למקצבים אנכיים, נפחים סגורים כבדים ובדים קלים, הם אינדיקטורים לגישה המשתמשת בכוונה בניגודים תוך הגעה להרמוניה של ניגודים באופן המתבטא בצורה הטובה ביותר כמבנה ציורי או חזותי שנוצר מנקודת המבט של פסי הרכבת”.
לקריאה נוספת

Götz, Jürgen. "Maintaining Fagus", in Jaeggi (2000) pages 133-141
Jaeggi, Annemarie (2000). Fagus: Industrial Culture from Werkbund to Bauhaus, New York, Princeton Architectural Press. ISBN 1-56898-175-9
Pevsner, Nikolaus (1949) Pioneers of Modern Design ISBN 0-300-10571-1
Schwartz, Frederic J. (1996). The Werkbund: Design Theory and Mass Culture before the First World War, New Haven and London, Yale University Press. ISBN 0-300-06898-0
הערות שוליים

↑  Fagus Factory in Alfeld
↑  Walter Gropius, The New Architecture and the Bauhaus, MIT Press, 1965, ISBN 9780262570060
↑  Annemarie Jaeggi, Fagus: Industrial Culture from Werkbund to Bauhaus, Princeton Architectural Press, 2000, ISBN 9781568981758
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601965105171  GND: 1032643919  LCCN: n98112857  MusicBrainz: 90d8222e-c2ad-4247-a4b0-2c21ae8706e4  NKC: xx0212454  VIAF: 225888297   WorldCat (עם VIAF): 225888297
מתחת לחוג הגדי

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  רומן של  הלן סימפסון
 בימוי:  אלפרד היצ'קוק 
 הופק בידי:  אלפרד היצ'קוק, סידני ברנסטיין
 תסריט:  ג'יימס ברידי, יוס קרונין
 עריכה:  ברט בייטס 
 שחקנים ראשיים:  מייקל וילדינג ג'וזף קוטן אינגריד ברגמן מרגרט לייטון ססיל פארקר
 מוזיקה:  ריצ'רד אדינסל 
 צילום:  ג'ק קארדיף 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Transatlantic Pictures 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  8 בספטמבר 1949
 משך הקרנה:  117 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט פשע 
 תקציב:  2,500,000 דולר
 הכנסות:  2,668,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
מתחת לחוג הגדי (באנגלית: Under Capricorn) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1949 בבימויו של אלפרד היצ'קוק עם ג'וזף קוטן, אינגריד ברגמן ומייקל וילדינג בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה מאת ג'וזף קולטון, שמבוסס על הרומן "מתחת לחוג הגדי" מאת הלן סימפסון (אנ') (1937).
העלילה מתרחשת בשנות ה-30 של המאה ה-19 בסידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה. שם הספר והסרט מתייחסים לעובדה שקו הרוחב חוג הגדי חוצה את אוסטרליה.
זה הסרט השני בצבע של היצ'קוק לאחר "החבל" (1948) והשלישי עם אינגריד ברגמן לאחר "בכבלי השכחה" ו"הנודעת".
היצ'קוק לא אהב את הסרט. אין בו מתח כמו בשאר סרטיו אבל יש בו פרשיית רצח, משרתת מאיימת, גיבורה שמורעלת וניצלת ברגע האחרון ומתח בלתי פוסק בין הדמויות של משולש אהבה.
תקציר העלילה

סידני, 1831, המושל החדש של אוסטרליה, סיר ריצ'רד ברק (ססיל פארקר) מתקבל בטקס מרשים להתחלת כהונתו (היצ'קוק מופיע בקהל בהופעת קמע). אתו מגיע גם בן דודו, צ'ארלס אדר (מייקל וילדינג), אדם מכובד מאירלנד, כדי לעשות עסקים ולהתעשר.
צ'ארלס נפגש בבנק עם סאם פלאסקי (ג'וזף קוטן), אסיר משוחרר שהתעשר מעסקי נדל"ן לאחר שחרורו. סאם מציע לו עסקה לרכוש חלקה בכסף שייתן לו ואחר כך למכור לו. צ'ארלס מסכים למרות הסתייגותו של המושל.
סאם מזמין אותו לחווילתו ושם פוגש צ'ארלס את אשתו, הנרייטה (אינגריד ברגמן) אותה הכיר כילד באירלנד כשהייתה חברה של אחותו. הנרייטה כעת היא אלכוהוליסטית ולא מתפקדת בביתה. את הבית מנהלת מילי הקשוחה (מרגרט לייטון) שלא מהססת להלקות את המשרתות שהן למעשה אסירות. מילי רוצה להשתלט על המקום ומספקת להנרייטה משקאות אלכוהוליים בכמויות גדולות.
צ'ארלס מבקש מסאם רשות "לשקם" את הנרייטה. הוא לוקח אותה לטיולים ומגביר את ביטחונה העצמי ומתחיל להתאהב בה. כל זה לא מוצא חן בעיני מילי שעוזבת את הבית אך הנרייטה לא מצליחה להשתלט על ניהול המקום.
לאחר שהם מתנשקים היא מספרת לצ'ארלס שהיחסים בינה לסאם הם הדוקים. סאם היה נער אורווה באירלנד והיא התאהבה בו. הם ברחו לגרנטה גרין (אנ') בסקוטלנד שם היה אפשר להתחתן מתחת לגיל 21 ללא הסכמת ההורים. אחיה הגיע למקום, ירה בהם והחטיא ואז היא ירתה והרגה אותו. סאם נטל את האשמה על עצמו ונדון לגרוש לאוסטרליה ושבע שנות מאסר. היא הגיעה לאוסטרליה וחייתה שבע שנים בעוני עד שהוא השתחרר.
סאם מבחין בקשר בין אשתו לצ'ארלס וזה מעורר את חמתו. כשצ'ארלס לוקח את הנרייטה לנשף בבית המושל ששם אין לו רשות להיכנס בגלל היותו אסיר בעבר, הוא מתפרץ לנשף ללא רשות ומתעמת עם צ'ארלס. בינתיים חוזרת מילי לזמן קצר ומספרת לסאם על הקשר של צ'ארלס והנרייטה. צ'ארלס מחזיר את הנרייטה לביתה וסאם מצווה עליו לעזוב. צ'ארלס עולה על סוסה נתקל בגדר. סאם יורה בסוסה ואחר כך מתעמת עם צ'ארלס ונפלט לו כדור שפוצע את צ'ארלס.
סאם יכול להתלות על כוונת רצח שני. הנרייטה מגיעה לבית החולים בו מאושפז צ'ארלס ומודיעה למושל כי היא זו שירתה באחיה וכי תיאלץ לעמוד למשפט באירלנד.
סאם מודיע למילי כי ימכור את הבית ויסע לאירלנד לעזור לאשתו. היא מחליטה לחסל את הנרייטה, מכניסה גולגולת מצומקת למיטה, גורמת לה להלם נפשי ואז מוהלת את היין בתרופות הרגעה חזקות. הנרייטה מתבוננת בה ומתחילה לצעוק ואז מגיע סאם שמבין מה קורה ומגרש את מילי.
סאם נעצר אך הנרייטה מצליחה לשכנע את צ'ארלס שיעיד לטובתו כי זו הייתה ירייה שלא בכוונה. סאם משוחרר והם נפרדים מצ'ארלס שחוזר לאירלנד.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ג'וזף קוטן | סאם פלאסקי | איש עסקים |
| אינגריד ברגמן | הנרייטה פלאסקי | אשתו של סאם |
| מייקל וילדינג | צ'ארלס אדר | בן דוד של המושל |
| מרגרט לייטון | מילי | משרתת ראשית של סאם |
| ססיל פארקר | סר ריצ'רד ברק | מושל אוסטרליה |
משוב (סרט, 2020)

| --- | --- |
 בימוי:  אלכסיי נוז'ני 
 הופק בידי:  רוסטיסלב חאיט, רובן דישדישיאן, לאוניד באראץ, לאונרד בלווטניק 
 תסריט:  לאוניד באראץ, רוסטיסלב חאיט 
 שחקנים ראשיים:  לאוניד באראץ מריה מירונובה קמיל לרין רוסטיסלב חאיט אירינה גורבאצ'ובה אלכסנדר דמידוב 
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 חברת הפקה:  אמדיה, סרטי קולומביה 
 חברה מפיצה:  הוצאת סוני פיקצ'רס, סרטי סוני 
 הקרנת בכורה:  17 בדצמבר 2020 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 הכנסות:  181 מיליון רובל רוסי
 סרט קודם:  רמקול 
 דף הסרט ב־IMDb
 
משוב (ברוסית: Обратная связь) הוא סרט קומדיה רוסי משנת 2020 בהפקת חברת KVARTET I, המשמש כהמשך לסרט "רמקול". הסרט הופץ להקרנות מסחריות ברוסיה ב-17 בדצמבר 2020.
עלילה

ב-31 בדצמבר שוב שבעה חברים מתכנסים בבית כפרי בפרברי מוסקבה כדי לחגוג את השנה החדשה יחד, אך ערב השנה החדשה מלא בהפתעות ולא כולן נעימות.
שחקנים ודמויות

אלכסנדר דמידוב – דמיטרי
לאוניד באראץ – ואדים גריבקוב
אנסטסיה אוקולובה – קטיה, אשתו של ואדים
רוסטיסלב חאיט – בוריס
אירינה גורבאצ'ובה – אלינה, אשתו של בוריס
קאמיל לארין – לב, כירורג
מריה מירונובה – יבה, פסיכולוגית, אשתו של לב
ורוניקה קורניינקו – סוניה, בתם של לב ויבה
משואה (מכון)

| --- | --- |

 מכון מחקר
 תקופת הפעילות:  1972–הווה (כ־52 שנים)
 בעלי תפקידים
 יו"ר:  יצחק קשתי 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°15′17″N 34°52′11″E﻿ / ﻿32.25485°N 34.86968°E﻿ / 32.25485; 34.86968
 www.massuah.org.il
  (למפת נתניה מוגדלת) משואה(למפת נתניה רגילה) משואה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום משואה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום משואה
 
פרדקה מזיא ומשה בייסקי בטקס הנחת אבן הפינה למשואה, 1965
מַשּׂוּאָה – המכון ללימודי השואה הוא מכון ללימודי השואה השוכן בקיבוץ תל יצחק.
פעילות

בתחומי המכון נמצאים מוזיאון ומרכז סמינרים בינלאומי. כמו כן, ממוקם בקמפוס משואה בית ספר מרכזי להוראת השואה, שבו מועברות פעילויות בנושא מורשת השואה. לצורך כך, קיימים במכון ארכיון, ספרייה, פנימייה, אולמות דיון ואמפיתיאטרון. בתיאטרון זה מתקיימים טקסים לזכר השואה והגבורה כל שנה ובמשך שנים רבות בהשתתפותם של פוליטיקאים, אנשי צבא בכירים ואמנים ידועי שם.
במכון ניתן לארח קבוצות למשך תקופות קצרות, היות שיש בו מבנים המיועדים ללינה במקום.
מכון משואה הוקם בשנת 1972 על ידי חברי קיבוץ תל יצחק אשר היו הגרעין המייסד בזמן הקמתו (1938). חברי הקיבוץ שהקימו את המכון היו עולים חדשים מפולין שהצליחו לעלות לארץ ישראל לפני השואה. רבים מתושבי הקיבוץ הם ניצולי השואה וחברים אחרים שנולדו בקיבוץ או עלו מדרום אמריקה, ויוצאי תנועת הנוער הציוני מגליציה ומזגלמביה שבמערב פולין.
במסגרת פעילות המכון נערכים בו סמינרים לבני נוער, לאנשי כוחות הביטחון וכן לסטודנטים ולמורים מהארץ ומהעולם והם מתארחים במקום.
מטרת המכון לקרב את הקהל הרחב לדיון בקשר שבין זיכרון השואה לשאלות מרכזיות העומדות על סדר היום הציבורי. הסמינרים מפגישים את הלומדים עם ניצולי שואה ומנסים להעמיק את הבנת האסון מנקודת מבט אישית של מי שחוו את החוויה על בשרם, או באמצעות כלים, כמו הקלטות של מי שאינם בחיים.
המכון מזמין פרופסורים ומומחים בתחום כדי ללמד את הנושאים המגוונים שבנדון.
יו"ר מכון משואה הוא פרופסור יצחק קשתי, ניצול שואה מהונגריה ובין יתר תפקידיו חקר את ההיסטריה החברתית של יהדות הונגריה.
מנכ"לית משואה כיום היא איה בן-נפתלי, בת הקיבוץ, שנולדה בתל יצחק למשפחת ניצולים מליטא.
נאייל מסאטו

נאייל ריאן מסאטו ספולבדה (בספרדית: Nayel Rayan Mehssatou Sepúlveda; נולד ב-11 באפריל 2002 בבריסל שבבלגיה) הוא כדורגלן צ'יליאני-בלגי-מרוקאי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת קורטרייק מליגת העל הבלגית ובנבחרת צ'ילה.
קריירת מועדונים

מסאטו גדל במחלקת הנוער של אנדרלכט, אליה הצטרף בגיל 13. ב-18 בדצמבר 2019 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון. הוא לא ערך הופעות במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-18 בינואר 2022 חתם על חוזה לשלוש שנים וחצי בקורטרייק מליגת העל הבלגית. ב-5 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-2 לרויאל אוניון סן-ז'ילואז במסגרת המחזור ה-30 בליגה לעונת 2021/2022.
קריירה בינלאומית

ב-6 ביוני 2022 ערך מסאטו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'ילה, בהפסד 2-0 לנבחרת קוריאה הדרומית במשחק ידידות.
חיים אישיים

מסאטו נולד בבלגיה לאב מרוקאי ולאם צ'יליאנית.
הערות שוליים

↑  MET NAYEL MEHSSATOU LEGT RSCA OPNIEUW JEUGDPRODUCT ONDER CONTRACT באתר הרשמי של אנדרלכט, 18 בדצמבר 2019 (בהולנדית)
↑  Anderlecht: Nayel Mehssatou et… Bryan Reynolds vers Courtrai באתר Édition digitale de Bruxelles, ‏ 18 בינואר 2022 (בצרפתית)
↑  Nayel Mehssatou can stay with the A-core of Anderlecht באתר Archysport, ‏ 15 ביולי 2021 (באנגלית)
נביל אבו רודיינה

| --- | --- |

 לידה:  3 במאי 1946 (בן 78) בית לחם, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 עיסוק:  דובר, פוליטיקאי
 
 
נביל ג'ורג' עודה אבו רודיינה (בערבית: نبيل أبو ردينة; נולד ב-3 במאי 1946 בבית לחם) הוא פוליטיקאי פלסטיני, והדובר הרשמי של נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
ביוגרפיה

אבו רודיינה נולד בבית לחם למשפחה נוצרית אורתודוקסית. הוא בעל תואר בוגר במשפטים מאוניברסיטת קהיר (1968). בין השנים 1968–1988 שימש כעוזרו של ח'ליל אל-וזיר (אבו ג'יהאד). לאחר חיסול אבו ג'יהאד בידי ישראל בשנת 1988, הוא שימש כדובר ויועץ של נשיא הרשות, יאסר ערפאת, עד למותו של זה ב-2004. אבו רודיינה המשיך לעבוד תחת נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס כדובר, ובשנת 2018 מונה לשר ההסברה וכממלא מקום ראש ממשלת הרשות הפלסטינית.
בספטמבר 2009 נפוצו שמועות כי אבו רודיינה חולה במחלה דומה מאוד לזו של שלקה בה יאסר ערפאת, אך הרשות הפלסטינית הכחישה טענה זו.
הערות שוליים

↑  "Nabil Abu Rudeineh appointed deputy premier, minister of information", Palestinian News & Information Agency (WAFA) 02 August 2018.
↑  "Nabil Abu Rudeineh," 3rd EU-Arab World Summit “Shared Horizons”, October 29-30, 2018.
↑  الرئاسة الفلسطينية تنفي أنباء عن تسميم نبيل أبو ردينة مثل عرفات, صحيفة دنيا الوطن (אורכב 20.03.2018 בארכיון Wayback Machine)
מצעד צה"ל

חיל נשים במצעד צה"ל בשנות השישים
תותחים מתנייעים מסוג M-50 (תותח צרפתי שהורכב על מרכב M4 שרמן) עוברים בסך במצעד צה"ל בתל אביב, יום העצמאות 1965
מצעד צה"ל הוא מצעד צבאי כללי של צבא ההגנה לישראל שהיה נהוג לעורכו במהלך עשרים וחמש שנותיה הראשונות של מדינת ישראל, ביום העצמאות.
מסורת המצעד

במהלך עשרים שנות המדינה הראשונות נערך מצעד כללי של צה"ל אחת לשנה. המצעד נערך לראשונה בשנת 1948, בזמן מלחמת העצמאות. בין השנים 1949 ל-1968 נערך המצעד אחת לשנה ביום העצמאות. לאחר המצעד ה-20 חלה הפסקה למשך חמש שנים, ואז נערך מצעד צה"ל נוסף במלאת עשרים וחמש שנים למדינה. לאחר מצעד זה לא נערכו מצעדים נוספים.
בשנות המדינה הראשונות היה המצעד האירוע המרכזי של חגיגות יום העצמאות, ומשך קהל של מאות אלפי צופים. הצופים תפסו מקום בצידי מסלול המצעד שעות לפני תחילתו ולעיתים מבעוד לילה, וקיבלו את פני הצועדים בהתלהבות. ההתלהבות מהמצעד בשנותיו הראשונות נבעה מעצם קיומו, לאחר כל שנות הגלות שבהן לא היה לעם היהודי צבא, ולאחר תקופת היישוב שבה לא התקיים צבא סדיר אלא רק כוחות מחתרתיים, או חוקיים-למחצה (כמשטרת היישובים העבריים או הפלמ"ח בתקופתו הראשונה). במצעדים הוצגו כלי נשק כבדים, כלי שריון ומטס אווירי, ואלה גרמו חוויה עזה לקהל הצופים, אשר היה מורכב מוותיקי היישוב, שבעיניהם היה מצעד זה מימוש של חזון, ומעולים חדשים שהמצעד המחיש להם את ריבונותה ועוצמתה של המדינה.
קיום המצעד היה כרוך באמצעים ארגוניים גדולים. אנשי מפקדת המצעד, חלקם הגדול אנשי מילואים, נקראו לשירות שבועות לפניו, הכוחות הצועדים והממונעים נאלצו לבטל אימונים לשם עריכת חזרות לקראתו, ולשם קיום הסדר והאבטחה של המצעד נדרשו חיילים, שוטרים ואנשי הג"א. כמו כן היה קיום המצעד כרוך בהוצאה כספית כבדה, שכללה תשלום תגמולי מילואים, שעות מנוע והוצאות הדלק של הכלים הממונעים והמטוסים, הקמת במת הכבוד ובמות המוזמנים, קישוטים ודגלים. הכבישים שבהם עבר המצעד נחרצו בשרשראות הטנקים, והצריכו סכומי כסף גדולים לשיפוצם.
לאחר מצעד צה"ל בשנת תשכ"ח (1968) הוחלט מסיבות אלו לא לקיימו יותר באופן סדיר מדי שנה, אלא במועדים מיוחדים. כך נערך המצעד בשנת תשל"ג (1973) לרגל יובל העשרים וחמש של המדינה. לאחריו לא נערכו מצעדים נוספים.
המצעד הראשון

המצעד הראשון של צה"ל נערך שלושה חודשים בלבד לאחר הקמת המדינה, ב-27 ביולי 1948. הוא נערך שישה ימים בלבד מעת כניסתה לתוקף של ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות ולאחר הניצחונות הגדולים של צה"ל בתקופה שבין שתי ההפוגות.
בתקופת היישוב נהגו לציין את יום כ' בתמוז כ"יום הרצל וביאליק" לזכרו של חוזה המדינה שנפטר ביום כ' בתמוז תרס"ד (1904) והמשורר הלאומי שנפטר ביום כ"א בתמוז תרצ"ד (1934). מאחר שאז טרם מלאה שנה להקמת המדינה וטרם הגיע מועדו של יום העצמאות הראשון (שעל קיומו נחקק, לקראת מלאות שנה להקמת המדינה, חוק יום העצמאות, התש"ט-1949, ואשר נחגג לראשונה ביום ה' באייר תש"ט 4 במאי 1949), הוחלט כי יום כ' בתמוז, שכבר היה לו מעמד של מועד לאומי, יוכרז כ"יום המדינה" ובו יערך מצעד צה"ל.
המצעד הראשון נערך בתל אביב לאורך הרחובות אלנבי ובן-יהודה. המצעד עבר החל בשעה חמש אחר הצהרים ברחובות תל אביב, מכיכר המושבות ועד לאצטדיון המכביה שליד שפך הירקון ויריד המזרח, בו הסתדרו הכוחות הצועדים למסדר מול בימת הכבוד שעליה עמד ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון ולצידו עמדו הרמטכ"ל רב-אלוף יעקב דורי ושרי הממשלה ומאחוריהם אלופי המטכ"ל לבושים במדיהם וענודים, לראשונה, בסימני הדרגות שלהם. ראש הממשלה נשא בפני המסדר (כמנהג אותם זמנים) נאום חגיגי ארוך. מעל המסדר נערך מטס מפציצים של חיל האוויר.
המצעד שעבר ברחובות תל אביב כלל צועדים מכל חילות וחטיבות צה"ל, לרבות חיילות ח"ן. במצעד הופיעו לראשונה חיילי צה"ל כשהם ענודי דרגות. בראש המצעד צעדו דגלנים ותזמורת צבאית (מלבדה צעדו במצעד גם תזמורת המשטרה ותזמורת מכבי האש). המצעד כלל טנקים, שריוניות וארטילריה. כן צעדו במצעד יחידת מובילי פרדות ויחידת כלבנים עם בעלי החיים שלהן. בנוסף הובלו במצעד שריוניות של צבאות מדינות ערב אשר נלקחו שלל במלחמה, ועליהן הכתובת "שלל". את מסלול המצעד משני צדיו ואת גגות הבתים גדש המון רב, שקיבל את המצעד בהתלהבות.
המצעד שלא צעד

במלאת שנה למדינה ולאחר שיום העצמאות נקבע כיום חג על פי חוק, הוחלט לקיים את מצעד צה"ל ביום העצמאות הראשון, ה' באייר תש"ט, 4 במאי 1949, בתל אביב. לקראת המצעד נקבצו ברחובות העיר כשלוש מאות אלף איש. כאשר החל המצעד בצעידתו ולאחר שחלף על פני בימת הכבוד והחל לנוע ברחובות העיר, פרצו ההמונים אל מסלול המצעד בקרבת כיכר מוגרבי ולא איפשרו את המשך מהלכו. משנתברר כי אין אפשרות לחסום את המתפרצים, בוטל המשך המצעד, וההודעה נמסרה למאות אלפי הצופים באמצעות כריזה. מכל מקום, כשהחלו הצופים להתפזר המשיכו חלק מיחידות הצועדים לצעוד במסלול המצעד.
המצעד קיבל את הכינוי "המצעד שלא צעד". הוא נכשל בעקבות התלהבות יתר של הקהל בצירוף כשל ארגוני. מפקד המצעד בדרגת סגן-אלוף דרש להציב גדרות תיל לאורך מסלול המצעד, אולם ראש אכ"א לא נענה לדרישה, בנימוק שיושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק חושש שהתיל יעורר זכרונות מהשואה, שהסתיימה רק ארבע שנים קודם לכן. במקום גדרות נמתחו חבלים והללו לא עמדו בפני התלהבות הצופים שפרצו למסלול. בעקבות הכישלון הוקמה ועדת חקירה, שעל פי המלצותיה פוטרו מן השירות שלושה קצינים שנמצאו אחראים למחדל, ביניהם מפקד המצעד.
חודשיים וחצי מאוחר יותר, בכ' בתמוז תש"ט (17 ביולי 1949) התקיים מצעד משלים עליו היה אחראי האלוף צבי איילון. בעיתונות הדגישו את חשיבות הצלחת המצעד לאחר הכישלון הקודם ולאחריו ציינו שהמצעד היה מוצלח.
המצעד האחרון

ביום העצמאות ה-25 בשנת תשל"ג (1973), נערך מצעד צה"ל בירושלים. מסלול המצעד החל מצפון לעיר ונמשך על פני 25 ק"מ. היה זה מצעד בהיקף מלא, בליווי מטס של כארבע מאות מטוסים. במצעד הוצגו כלי ארטילריה חדשים ובטור השריון נכללו טנקים סובייטיים מסוג T-55 אשר נלקחו שלל במלחמת ששת הימים, שופצו, והוכנסו לשימוש במערך השריון של צה"ל לאחר שתותחיהם הוחלפו בתותחי 105 מ"מ.
מצעד זה נערך בתקופה בה היה צה"ל בכוננות מפני תקיפת צבאות מצרים וסוריה שנקראה "כוננות כחול לבן", שנקבעה בהסתמך על מידע מודיעיני על תקיפה קרובה. בדיעבד ידוע כי המצרים והסורים אכן התכוונו לתקוף, אולם דחו את מועד התקיפה לאוקטובר 1973, כפי שאכן אירע בפועל. לאחר מלחמת יום הכיפורים לא נערכו יותר מצעדי צה"ל בימי העצמאות.
בשנת 1978 התחולל בצמרת הביטחונית והצבאית ויכוח האם לערוך מצעד ביום העצמאות תשל"ח, בו ימלאו 30 שנה להקמת המדינה. בסופו של דבר הוחלט כי במקום מצעד ייערך מסדר צבאי ומצעד של ותיקי המחתרות באצטדיון של האוניברסיטה העברית בגבעת רם.
ראש הממשלה מנחם בגין רצה לערוך את מצעד צה"ל בירושלים ביום העצמאות תשמ"ג (1983), שחל בעיצומה של מלחמת לבנון הראשונה, מתוך כוונה להעלות את מורל האומה. צה"ל החל להיערך למצעד, אולם הרעיון דלף ופורסם בעיתונות, וקמה ביקורת ציבורית נגד קיום המצעד. בעקבות הביקורת, בגין ויתר על משאלתו.
הצעות לערוך את מצעד צה"ל בימי העצמאות של תשמ"ח (1988), תשנ"ג (1993) ותשנ"ח (1998), במלאת 40, 45, ו-50 שנה למדינה - נדחו, אך בשנת 1997 למלאת 30 שנים לשחרור ירושלים נערך מצעד צבאי מצומצם בהיקפו.
כיום מתקיימים ביום העצמאות מטס של חיל האוויר ומשט של חיל הים. פובליציסטים שונים כמו גם חלקים מהציבור העלו לא אחת את הרעיון לחדש את המסורת בטענה כי המצעד חיזק את רגשי הסולידריות והפטריוטיות של אזרחי ישראל. כמו כן נטען כי מצעד צבאי מהווה הפגנת כוח ועוצמה מול המדינות השכנות.
לקריאה נוספת

חיים גרוסמן, "לתולדות מצעדי צה"ל ביום העצמאות", אריאל 183-184, הוצאת אריאל, ירושלים, 2008.
Adi Sherzer, "Israeli Militarism Reconsidered: Reframing the Independence Day Parade" Israel Studies Review 36.2 (2021), 87-106
הערות שוליים

↑  מפגן מרהיב של צבא ההגנה לישראל ביום המדינה, דבר, 28 ביולי 1948
↑  ירון דרוקמן, מצעד הבושה ביום העצמאות הראשון, באתר ynet, 3 במאי 2014
↑  צבא ישראל הפגין עוז - דריכות - סדר, דבר, 18 ביולי 1949
↑  א. כנרתי, הכל מוכן לרגע הגדול, מעריב, 17 ביולי 1949
↑  הפעם מוכרח המצעד להצליח, מעריב, 15 ביולי 1949
↑  מזל, דבר, 1 באוגוסט 1949
↑  יואל מרקוס, צה"ל הציג את עצמתו והישגיו לעיני חצי מליון צופים, דבר, 7 במאי 1957
↑  ניר מן, "כוחה של שירה: 'בְּפִתְחוֹ שֶׁל יוֹם'", עלי זית וחרב: מפנה האימפריות כרך י"ט, בן-שמן: מודן, משרד הביטחון והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, 2019, עמ' 250-233.
↑  עקיבא אלדר, פרשת ענת קם | הכיבוש גם משחית וגם מטמטם, באתר הארץ, 9 באפריל 2010
כרוז של עיריית תל אביב מודיע על המצעד בכ' בתמוז תש"ט, 17 ביולי 1949
החייל זאב אדלר (וילי) מגדוד מובילי הַפְּרָדוֹת במצעד צה"ל הראשון
יצחק מוזה בראש תזמורת צה"ל ב"המצעד שלא צעד"
מצעד צה"ל בשנת 1950 בירושלים. דוד בן-גוריון צופה במצעד
מצעד צה"ל בשנת 1952 בתל אביב
חיילי חיל הים במצעד בחיפה בשנת 1960 בדרך העצמאות ליד קריית הממשלה של היום
מפגן חיל האוויר במצעד צה"ל בבאר שבע בשנת 1964
טנקי צנטוריון עוברים בסך במצעד צה"ל בתל אביב, יום העצמאות 1965
טנקי "שרמן" ב"מצעד העשור" באצטדיון האוניברסיטה העברית בירושלים
טילי הוק מוצגים לראווה במצעד צה"ל בתל אביב, יום העצמאות 1965
מסדר צבאי בגבעת רם, בניהולו של יהודה אילן, 1978
נאיטן נאנדס

נאיטן מישל נאנדס אקוסטה (בספרדית: Nahitan Michel Nández Acosta; נולד ב-28 בדצמבר 1995) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר באל-קאדסיה ובנבחרת אורוגוואי.
קריירת מועדונים

נאנדס גדל במחלקת הנוער של פניארול. ב-1 במרץ 2014, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת שלה במסגרת משחק ליגה נגד דאנוביו.
לאחר שלוש עונות בקבוצה, נאנדס עבר לבוקה ג'וניורס הארגנטינאית, שאת הופעתו האחרונה בקבוצה ערך ב-31 ביולי 2019 בניצחון הבית 0–2 על אתלטיקו פרנאאנסה. במשחק זה, הוא הוחלף על ידי אדוארדו סאלביו בדקה ה-75.
ב-9 באוגוסט 2019, נאנדז חתם לחמש שנים בקליארי מהסרייה א'.
ב-24 במאי 2024, דווח שנאנדס השלים את מעברו לאל-קאדסיה מליגת העל הסעודית.
קריירה בינלאומית

ב-8 בספטמבר 2015, נאנדס ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים בניצחון 0–1 על נבחרת קוסטה ריקה במסגרת משחק ידידות כאשר הוא נכנס כמחליף של דייגו רולאן בדקה ה-37.
נאנדס היה שחקן מפתח של הנבחרת במונדיאל 2018. הוא שיחק בכל חמשת משחקי הנבחרת, כשרק פעם אחת הוא לא עלה בהרכב הפותח.
תארים > קבוצתיים

ליגת העל האורוגוואית (1): 2015/16
ליגת העל הארגנטינאית (1): 2017/18
הסופר קאפ הארגנטינאי (1): 2018
הערות שוליים

↑  נאיטן נאנדס נפרד מבוקה ג'וניורס לקול תשואות הקהל
↑  ברוך הבא לקליארי, נאנדס!
↑  נאיטן נאנדס עובר באופן מפתיע לאל-קאדסיה מערב הסעודית
מרחב גאודזי

משולש גאודזי על הספירה הדו-ממדית: המסילות הגאודזיות על הספירה הן קשתות של "מעגלים גדולים", היינו מעגלים שמרכזיהם מתלכדים עם מרכזה של הספירה.
בטופולוגיה, מרחב גאודזי הוא מרחב מטרי  X (עם מטריקה  d), שבו כל המרחקים נמדדים על ידי מסילות מתאימות. הדרישה המקובלת היא שלכל שתי נקודות  x,y במרחב תהיה איזומטריה מן הקטע  \ [0,d(x,y)] ל- X, המעבירה את נקודות הקצה ל- x ול- y. מרחב כזה הוא, כמובן, קשיר מסילתית. המסילה המתקבלת מ- x ל- y נקראת מסילה גאודזית, והיא מתארת את המרחק הקצר ביותר בין הנקודות. כל מרחב גאודזי הוא מרחב אורכים. מרחב אורכים שלם וקומפקטי מקומית הוא מרחב גאודזי.
בין הדוגמאות החשובות למרחבים גאודזיים - יריעת רימן שלמה (ובפרט כל משטח רימן); וגרף שבו מקצים על כל קשת מטריקה של קטע ממשי. כל מרחב מטרי שלם שבו לכל  x,y יש נקודה  z ביניהן (נקודה  z\neq x,y כך ש- d(x,z)+d(z,y)=d(x,y)), הוא גאודזי.
דוגמה למרחב מטרי שאיננו גאודזי היא  \mathbb {R} ^{2}\setminus \{(0,0)\} (המישור האוקלידי ללא ראשית הצירים) שכן המרחק בין הנקודות  (1,0),(-1,0) הוא  2, אך אין מסילה באורך  2 בין נקודות אלו.
קיימות להגדרה גם וריאציות חזקות יותר, שבהן דורשים קיומה של איזומטריה מהישר הממשי, העוברת בכל זוג נקודות נתון. במרחבים כאלו אפשר להמשיך את הקטעים הגאודזים עד לאינסוף, לשני הכיוונים, ברוח האקסיומה השנייה של אוקלידס. במרחב גאודזי ממלאות המסילות הגאודזיות תפקיד דומה לזה של הקווים הישרים במרחב אוקלידי, ואכן, המרחב האוקלידי (ביחס למטריקה הנורמית) הוא מרחב גאודזי, שבו הגאודזים הם הקווים הישרים.
ראו גם

מרחב אורכים