stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דמות הרפובליקה
בברזיל

התמונה הפופולרית היא ייצוג של אישה צעירה הלובשת כתר עלי דפנה בסגנון רומי ומצנפת פריגי. היא קיימת בציורים ופסלים אלגוריים המוצגים בבנייני ממשלה ברחבי ברזיל, וחרוטה על מטבעות ושטרות כסף. הייצוג שימש לראשונה כסמל פרו-רפובליקני במאה ה -19, בהשראת מריאן הצרפתית. לאחר הכרזת הרפובליקה בשנת 1889, היא הפכה לסמל חשוב של הרפובליקה שזה עתה הוקמה.
פורטוגל

דמות רפובליקה הפורטוגלית מיוצגת כאישה צעירה החובשת מצנפת פריגית, כנראה דוגמתה של מריאן, ההאנשה הצרפתית של החירות, המוכרת מתוך "החירות המובילה את העם" של אז'ן דלקרואה (1830). כהבחנה לאומית, הרפובליקה הפורטוגזית מיוצגת לבושה בבגדים ירוקים ואדומים.
דמות רפובליקה אומצה כסמל רשמי של מדינת פורטוגל לאחר המהפכה ב-5 באוקטובר 1910, כאשר הרפובליקה החליפה את המלוכה בפורטוגל. לפני כן היא שימשה כסמל פוליטי על ידי הרפובליקנים הפורטוגזים. מאוחר יותר, פסלו של סימוס דה אלמיידה, המייצג את חזה הרפובליקה (חזה הרפובליקה), הפך לסטנדרט לשימוש רשמי. ייצוג של חזה הרפובליקה הוכרח להיות מוצג באופן בולט בכל מבני הציבור והוטבע במטבעות האסקודו הפורטוגזים. המשטר הרפובליקני החדש הכיר בה כסמל לאומי של פורטוגל, כמו הסמל הלאומי או דגל.
אף על פי שהכוונה המקורית הייתה שדמות רפובליקה תחשב כהאנשה של האומה הפורטוגלית עצמה, היא מעולם לא זכתה לפופולריות בתפקיד זה. בדרך כלל היא נראית רק כמו התגלמות המשטר הרפובליקני, ולא כסמל לאומי. אמנם נעשה שימוש תכוף במחצית הראשונה של המאה ה-20, אך השימוש בה כיום הוא נדיר.
הערות שוליים

↑  https://dre.pt/application/file/418516
ערך זה הוא קצרמרבנושא ברזיל ובנושא פורטוגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דמות הרפובליקה על שטר שני ריאס ברזילאי
גרוס מורן (ניופאונדלנד)

ערך זה עוסק בהר בניופאונלנד שבקנדה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  807 מ' 
 מדינה:  קנדה 
 מיקום:  ניופאונדלנד ולברדור, קנדהקנדה
 רכס הרים:  הרי לונג ריינג' 
 קואורדינטות:  49°35′37″N 57°47′01″W﻿ / ﻿49.5936°N 57.7836°W﻿ / 49.5936; -57.7836
  (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי גרוס מורן(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי גרוס מורן(למפת ניופאונדלנד ולברדור רגילה) סנט ג'ונס קורנר ברוק גנדר הפי ואלי- גוס ביי  לברדור סיטי סן-פייר ומיקלון  נ.ס. אד. ניו בר.  קוויבק ים לברדור מפרץ סנט לורנס גרוס מורן(למפת ניופאונדלנד ולברדור מוגדלת) סנט ג'ונס קורנר ברוק גנדר הפי ואלי- גוס ביי  לברדור סיטי סן-פייר ומיקלון  נ.ס. אד. ניו בר.  קוויבק ים לברדור מפרץ סנט לורנס גרוס מורן
 
גרוס מורן (באנגלית: Gros Morne; מילולית: ההר הגדול הבודד) הוא הר בהרי לונג ריינג', הממוקם במערב האי ניופאונדלנד בפרובינציית ניופאונלנד ולברדור שבקנדה.
ההר ממוקם בשטח הפארק הלאומי גרוס מורן.
גובהו של ההר 807 מטרים מעל פני הים. ההר הוא הפסגה השנייה בגובהה באי ניופאונלנד (הפסגה הגבוהה ביותר היא הר הקאבוקס).
ההר מתנשא לגובה של 707 מטרים מעל סביבתו.
ההר מכוסה עצים עד לגובה של 600 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > מקור השם

ההר מנותק משאר הרי לונג ריינג', והוא "מבודד" מהם.
שמו של ההר תיאורי.
תיירות

ההר הוא אתר תיירות פופולרי - האתר המתויר ביותר באי ניופאונלנד. בהר מסלולי טיפוס, ומסלולי סקי.
הערות שוליים

1 2 3 4  מידע גאוגרפי באתר summitpost
1 2  מידע גאוגרפי באתר peakvisor
↑  לפי מקור אחר גובהו של ההר 806 מטרים מעל פני הים
1 2 3  ראו בספר "Gros Morne National Park
" מאת "Michael Burzynski" המפורט להלן בפסקת "לקריאה נוספת"
↑  מסלול הטיפוס על הר גרוס מורן
↑  סקי על הר גרוס מורן
גילה פלם

ד"ר גילה פלם
גילה פלם (4 באוקטובר 1956) היא מוזיקולוגית ואתנומוזיקולוגית, חוקרת מוזיקה יהודית, מוזיקה עם דגש על מוזיקה של יהודי מזרח אירופה, ניהלה את מחלקת המוזיקה וארכיון הצליל בספרייה הלאומית, יוזמת פרויקט שימור והנגשה של ארכיון הצליל ועורכת תוכניות מוזיקה, תקליטורים.
ביוגרפיה

גילה פלם נולדה בחיפה, להורים ניצולי שואה. למדה בבית הספר "קישון" ואחר כך בבית חינוך תיכון חיפה במגמה ראלית ובמקביל למדה פסנתר בקונסרבטוריון דוניה ויצמן בחיפה. ב-1974 החלה את לימודיה באקדמיה למוזיקה ומחול בירושלים במגמת פסנתר אצל המורה תלמה פוגל-כהן והמשיכה את לימודיה בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית. במקביל ללימודי המוזיקולוגיה למדה גם ספרות עברית ותולדות התיאטרון.
את התואר השני השלימה באוניברסיטה העברית בחוג למוזיקולוגיה. נושא עבודת המוסמך היה "פעולתה המוזיקלית של ברכה צפירה בשנות ה-30 וה-40 בארץ ישראל" בה ניסתה להראות כיצד שולבו מקורות מוזיקליים עממיים מזרחיים בזמר העברי וכיצד ברכה צפירה שנתה את המצלול המוזיקלי של התרבות הישראלית המתהווה. במסגרת העבודה ראיינה גילה פלם את ברכה צפירה וראיונות אלו שמורים בארכיון הצליל שבספרייה הלאומית.
בשנת 1982 זכתה גילה במלגה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) במחלקה למוזיקה בתוכנית לאתנומוזיקולוגיה. עבודת הדוקטורט עסקה בנושא המוזיקה בשואה. העבודה התבססה על ראיונות ניצולי שואה וחומר כתוב ושחזרה קהילת זיכרון של יוצאי גטו לודז'. עבודה זו מהווה אבן יסוד לחקר תרבות בשואה בכלל ומוזיקה בפרט, ומשמשת כמקור לחוקרים רבים. את לימודי הדוקטורט סיימה גילה פלם בשנת 1988. בשנת 1992 פורסמה עבודת הדוקטורט כספר "Singing for survival :songs of the Lodz ghetto, 1940-45" בהוצאת University of Illinois Press.
בשנת 1989 הוזמנה גילה פלם להקים את המחלקה למוזיקה במוזיאון השואה בוושינגטון בארצות הברית. במסגרת זו הקימה את האוסף והפיקה תקליטור בשם "Remember the children" שבו כונסו ובוצעו מחדש שירים על ילדים שנכתבו בגטאות ובמחנות.
בשנת 1992 שבה ארצה. המפעל הראשון שבו עסקה היה סידור וטיפול באוסף מאיר נוי לזמר העברי ולזמר היידי בספרייה הלאומית. בשנת 1994 מונתה למנהלת מחלקת המוזיקה וארכיון הצליל בספרייה הלאומית. גילה פלם המשיכה את דרכו של פרופ' ישראל אדלר שהקים את מחלקת המוזיקה וארכיון הצליל, ופתחה במהלך השנים את האוספים והגדילה את היקפם בצורה משמעותית. בחומר הארכיוני הכתוב העלתה את מספר הארכיונים הקיימים מ-70 ל-300 ארכיונים אישיים של מיטב מלחיני ישראל בתחום הזמר העברי והמוזיקה הישראלית האמנותית. בארכיון הצליל הוגדל היקף האוסף מ-600 שעות הקלטה ל-40,000 שעות הקלטה. בשנים 2007-8 יזמה את מיזם ההצלה והשימור של אוספי ההקלטות של ארכיון הצליל. גילה פלם בנתה את המיזם ואת תהליכי העבודה בו בסיוע הספרייה הלאומית ובמימון קרן לגסי הרטיג'. המיזם הושלם בשנת 2013 ובמסגרתו שומרו כ-35,000 שעות הקלטה שבחלקן היו במצב סיכון גבוה והונגשו באמצעות אתר האינטרנט של הספרייה הלאומית.
גילה פלם משתתפת באופן קבוע ופעיל בארגון ארכיוני הצליל הבינלאומי (IASA) וכן בארגונים מקצועיים אחרים בהם היא יועצת ומקדמת טיפול נאות בחומרים אודיו-ויזואליים. בנוסף היא מכהנת כחברת ועד במספר מוסדות בין השאר בוועד המנהל של המכון למוזיקה ישראלית שמקדם בעיקר יצירה של מוזיקה ישראלית אמנותית.
גילה פלם עוסקת בהוראה חלקית במוסדות להשכלה גבוהה. כך למשל לימדה באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן, האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, ובמכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב.
פרסומים נבחרים

פלם, גילה, "שילובו של השיר התימני בממסד התרבותי בארץ ישראל של שנות השלושים על ידי ברכה צפירה" בתוך אורחות תימן: שערים בארחות תימן, לשון, היסטוריה וחברה, עורכים שלום ב"ר סעדיה גמליאל, מישאל מסורי-כספי ושמעון אביזמר (ירושלים: מכון שלום לשבטי ישורון, 1984) : 339-352.
פלם, גילה, "שירי תקופת השואה - אז ועכשיו", בתוך דוכן יד (1996): 54-61.
פלם, גילה, "תרומת הזמרות בנות קהילת יהודי תימן לזמר הישראלי", בתוך תהודה: ביטאון העמותה  לטיפוח חברה ותרבות בישראל (1998): 90-94.
פלם, גילה, "השתקפות המזרח בזמר העברי", בתוך אתגר הריבונות: יצירה והגות בעשור הראשון למדינה, עורך מרדכי בר-און, (ירושלים: יד בן-צבי,1999): 248-261.
פלם, גילה ודב נוי, האבן מיר א נגונדל- הנה לנו ניגון יש: שירי הטרובדור היהודי נחום שטרנהיים , (ירושלים: המרכז לחקר המוזיקה היהודית, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2000).
פלם, גילה, "השיר היידי ושילובו בשיר הישראלי, או: מדוע נעלם שיר האהבה?", בתוך העגלה המלאה: מאה ועשרים שנות תרבות ישראל, עורך: ישראל ברטל (ירושלים: הוצאת מאגנס, 2002): 251-260.
פלם, גילה, "איך שהקול זורם: שימור והנגשה בארכיון הצליל של הספרייה הלאומית של ישראל" בתוך ארכיון: כתב עת ישראלי לארכיונאות ולתיעוד ,(ירושלים, 2010 גנזך המדינה) : 54-60.
פלם, גילה, "הפיוט ביצירתה של ברכה צפירה: ממסורת יהודי תימן" בתוך הפיוט כצוהר תרבותי, עורכת חביבה פדיה, (ירושלים: מכון ואן ליר 2012) :316-324.
פלם, גילה החיים החדשים של השירים מגטו לודז', בתוך הסתגלות וסגולות במוזיקה יהודית עורך יובל שקד, (חיפה: אוניברסיטת חיפה: 2015): 25-39.
פרסומים נבחרים > בלועזית

Composers of Yiddish Folksongs between the Wars” In Judische Musik und ihre Musiker im 20. Jahrhundert, Berecht uber ein Symposium (Mainz, 1998) edited by Wolfgang Birtel, Joseph Dorfman, Chirstoph-Hellmut Mahling, (Mainz, ARE edition 2006): 351-360.
Eastern European Jewish Music Collections at the Music Department of the Jewish National and University Library: Cataloging and Conservations Strategies” in Klezmer, Klassik, jiddisches Lied, ed. by Groezinger Karl E. (Wiesbaden: Harrassowitz Verlag, 2004):167-192.
Research, Archives and Performance: The Case of Yiddish Song Today” In Jewish Studies, (2006): 87-97.
Over Fifty years of Recordings at the National Sound Archies, Jerusalem" in A Hearing Heart Duchan 16 (2005): 35-43.
Popular Music in Israel: in: The Garland Encyclopedia of World Music, vol. 6: the Middle East, edited by Virginia Danielson, Scott Marcus and Dwight Reynolds (New York: Routledge, 2002):1069-1075.
Beregovski and his Contribution to the study of the Yiddish folksong in: Jewish Studies (1999): 34-39.
The Role of Singing in the Ghettos: Between Entertainment and Witnessing” in Robert M. Shapiro, edited, Holocaust Chronicles: Individualizing the Holocaust through Diaries and other Contemporaneous Personal Accounts, (Hoboken: Ktav Publishing House1999):141-153.
Singing Yiddish Songs in Israel in: The Performance of Jewish and Arab Music in Israel Today, Issue 2 volume 1 of Musical Performance-A International Journal, edited by Amnon Shiloah, (1999): 1-9.
The Meaning of Contrafact in Yiddish Songs of the Holocaust in Jewish Studies (1994): 111-118.
Das kulturelle Leben im Getto Lodz: in: Doron Kiesel and Cilly Kugelmann edited Wer zum Leben, wer zum Tod...(Frankfurt/Main, Campus Verlag 1992): 77-85.
From Ghetto Song to Song of Commemoration in: Pastoral Music, Volume 15:5 (1991): 18-22.
הערות שוליים

↑  Institutions, Folklore.org (ארכיון)
↑  הספרייה הלאומית - פעולתה המוזיקלית של ברכה צפירה בשנות ה-30 וה-40 בארץ ישראל: חיבור לשם קבלת תואר מוסמך במוסיקולוגיה, באתר beta.nli.org.il
↑  Gila Flam, IASA
↑  פתיחה לספר, Singing for Survival: Songs of the Lodz Ghetto, 1940-45, University of Illinois Press, 1992
↑  Gila Flam, Remember the children songs for and by children of the Holocaust, United States Holocaust Memorial Museum
↑  מיזם הצלה, שימור והנגשה - הצלה, שימור והנגשה של אוספי ארכיון הצליל 2007-1930 בתמיכת קרן לגסי הריטג', באתר הספרייה הלאומית - מחלקת מוזיקה וארכיון הצליל
↑  גילה פלם, באתר האוניברסיטה העברית - המרכז לחקר המוסיקה היהודית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261258505171  PLWABN: 9810659522605606  BIBSYS: 90873134  BnF: cb14523589p (data)  GND: 1026473403  ISNI: 0000 0000 8402 9345  LCCN: n90726282  NTA: 10684170X  VIAF: 97363568   WorldCat (עם VIAF): 97363568
הפארק הלאומי יוגיד-וה

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  23 באפריל 1994 
 נתונים ומידות
 שטח:  18,917.01 קילומטר רבוע
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 מיקום:  רפובליקת קומי 
 קואורדינטות:  64°27′47″N 59°00′44″E﻿ / ﻿64.4631°N 59.0123°E﻿ / 64.4631; 59.0123
 www.yugyd-va.ru
  (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניהפארק הלאומי יוגיד-וה(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניהפארק הלאומי יוגיד-וה
 
מראה הפארק
הפארק הלאומי "יוגיד וה" (תרגום מקומי "מים בהירים"; Югыд-Ва בכתב קירילי) הוא פארק לאומי ברפובליקת קומי, בצפון חבל אורל שברוסיה, אשר הוקם ב-23 באפריל 1994 על פי צו מס' 377 של ממשלת רוסיה.
השטח הכולל של הפארק מגיע לכדי 1,891,701 הקטר, כולל שטח המים שמגיע לכדי 421 דונם. 21 על פי נתוני שנת 2006 הוא זהו הפארק הלאומי הגדול ביותר ברוסיה.
הפארק ממוקם בגבולות אתר המורשת העולמית של אונסק"ו, "היערות הבתוליים בקומי".
החלק הדרומי של הפארק גובל עם שמורת הטבע פצ'ורה-איליץ'.
יעדים

מטרת הקמת הפארק הוא הגנה ושמירה על המערכות האקולוגיות שבאזור ההרים והיערות בטייגה ובצפון אורל.
מטרות הפארק הלאומי הן:
שימור הטבע
שימור אתרים היסטוריים ותרבותיים
פעילויות חינוכיות לאיכות הסביבה במתחם הפארק
יצירת תנאים נוחים לתיירות ומנוחה
פיתוח והכנסת שיטות מדעיות לצורך הגנה על הטבע וחינוך סביבתי
ניטור סביבת הפארק
שיקום הטבע והאתרים ההיסטוריים והתרבותיים
ג'ואן אייקן

| --- | --- |

 לידה:  4 בספטמבר 1924 סאסקס, אנגליה
 פטירה:  4 בינואר 2004 (בגיל 79) הרמיטאז', הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Joan Delano Aiken 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 עיסוק:  סופרת
 שפות היצירה:  אנגלית
 תחום כתיבה:  ספורת
 סוגה:  היסטוריה חלופית, ספרות ילדים, רומן
 יצירות בולטות:  הזאבים מאחוזת ווילובי, ציפורי לילה בננטקט
 פרסים והוקרה:  פרס הגארדיאן לספרות ילדים
 www.joanaiken.com
 
ג'ואן דלאנו אייקן (באנגלית: Joan Aiken;‏ 4 בספטמבר 1924 – 4 בינואר 2004) הייתה סופרת אנגלייה שהתמחתה בסיפורים על-טבעיים וספרי היסטוריה חלופית לילדים. בשנת 1999 הוענק לה אות MBE על תרומתה לספרות ילדים.
היא זכתה בפרס הגרדיאן לספרות ילדים עבור ספרה ההר הלוחש (The Whispering Mountain), שיצא לאור בהוצאת ג'ונתן קייפ ב-1968.
אייקן צוינה לשבח כמתמודדת על מדליית קרנגי מטעם איגוד הספריות.
היא זכתה בפרס אדגר אלן פו (1972) עבור הערב נופל.
ביוגרפיה

אייקן נולדה בעיירה ריי, סאסקס ב-4 בספטמבר 1924. אביה הוא המשורר קונרד אייקן זוכה פרס פוליצר (1889–1973). אחיה הגדול היה הסופר והכימאי ג'ון אייקן (1913–1990), ואחותה הגדולה הייתה הסופרת ג'יין אייקן הודג' (1917-2009). אמה, ג'סי מקדונלד (1889–1970), סיימה תואר שני במכללת רדקליף, קיימברידג' (מסצ'וסטס). נישואיהם של ג'סי וקונרד התפרקו ב-1929, וג'סי נישאה לסופר האנגלי מרטין ארמסטרונג ב-1930. קונרד אייקן התחתן פעמיים נוספות. יחד עם אחיה ג'ון ואחותה ג'יין, ג'ואן אייקן כתבה את זוכרים את קונרד אייקן (1989), הוקרה והערכה לאביהם.
אייקן התחנכה בלימוד ביתי על ידי אמה עד גיל שתים עשרה, ומ-1936 עד 1940 למדה בבית הספר ויקשווד לבנות באוקספורד. היא לא למדה באוניברסיטה. היא החלה לכתוב בגיל צעיר, וסיימה את הרומן הארוך הראשון שלה כשהייתה בת שש עשרה. בשנת 1941 הסיפור הראשון שלה לילדים שודר ב-BBC במהלך התוכנית "שעה לילדים".
אייקן עבדה במרכז המידע של האו"ם (UNIC) בלונדון בשנים 1943–1949. בספטמבר 1945 היא התחתנה עם רונלד ג'ורג' בראון, עיתונאי שעבד גם הוא ב-UNIC. נולדו להם שני ילדים לפני מותו ב-1955.
לאחר מותו של בעלה, הצטרפה אייקן למגזין ארגוזי, שם עבדה בתפקידי עריכה מגוונים, ושם, סיפרה לימים, למדה להיות סופרת. המגזין היה אחד מני רבים שבהם פרסמה סיפורים קצרים בין השנים 1955 ו-1960. במהלך תקופה זו היא גם פרסמה את שני האוספים הראשונים של סיפורי ילדים והחלה לעבוד על רומן לילדים, שנקרא תחילה בשם בוני גרין, ופורסם מאוחר יותר ב-1962 בשם הזאבים מאחוזת ווילובי. בשלב זה היא הייתה יכולה לכתוב במשרה מלאה מהבית, והצליחה לכתוב שניים או שלושה ספרים בשנה עד סוף ימי חייה, בעיקר ספרי ילדים וספרי מתח, וכן מאמרים רבים, מבואות ושיחות על ספרות ילדים ועל יצירתה של ג'יין אוסטן.
אייקן התחתנה עם מעצב הנוף יוליוס גולדשטיין בשנת 1976. הם חילקו את זמנם בין ביתה, הרמיטאז' בפטוורת', סאסקס, ובין ניו יורק. הוא נפטר בשנת 2001.
בספטמבר 1999 הוענק לאייקן לתואר חברת המסדר הבריטי (MBE).
אייקן מתה בביתה בגיל 79 בשנת 2004.
קריירה ספרותית

ג'ואן אייקן חיברה למעלה ממאה ספרים, ובהם יותר מתריסר אסופות של סיפורי פנטזיה, מחזות ושירים, ורומנים מודרניים והיסטוריים למבוגרים ולילדים. היא הייתה מעריצה נלהבת של סיפורי רפאים, במיוחד אלה של מ. ר. ג'יימס, פיץ' ג'יימס או'בריאן ונוג'נט בארקר .
חלק מספריה מתמקדים באירועים מצמררים או על טבעיים, כולל The Windscreen Weepers (סיפורים, 1969), The Shadow Guest (רומן, 1980), A Whisper in the Night (סיפורים, 1982) וA Creepy Company (סיפורים, 1993, עם תוכן משתנה במהדורות ארצות הברית ובריטניה). היא מיקמה את הרומן העל-טבעי שלה למבוגרים, בית לאמב רדוף הרוחות (The Haunting of Lamb House), בבית לאמב בעיר ריי (כיום נכס של קרן הנאמנות הלאומית). סיפור רפאים זה מתאר בצורה בדיונית חוויה שעברו לכאורה שני דרי הבית לשעבר, הנרי ג'יימס ואדוארד פ. בנסון, שני סופרים שכתבו גם הם סיפורי רפאים.
רבים מהספרים הפופולריים ביותר של אייקן, כולל סדרת "קורות הזאבים"
(הידועה גם בשם הזאבים מאחוזת ווילובי או סדרת ג'יימס השלישי), מתרחשים בהיסטוריה חלופית של בריטניה, שבה ג'יימס השני מעולם לא הודח במהפכה המהוללת, אבל תומכי בית הנובר ממשיכים להתסיס נגד המלוכה. ספרים אלה משנים גם את הגאוגרפיה של לונדון, בין היתר באמצעות הוספת "מחוז תעלה". ברומנים יש דמויות שונות המופיעות בחלק מן הספרים ומגוון של גיבורים ילדים המקושרים זה לזה: בוני גרין, סיימון, דידו טווייט (גיבורת רוב הספרים), אחותה למחצה של דידו ואואן יוז.
בביקורת על הספר Midwinter Nightingale שהתפרסמה בכתב העת School Library Journal שיבחה סוזן פטרון את אפיוני הדמויות ואת העלילה המרגשת וציינה כי "אף על פי שניתן לקרוא את הספרים בסדרת "הזאבים" באופן עצמאי", ייתכן כי הקוראים יעדיפו לקרוא ראשית את הספרים הקודמים.
סדרת ספרי הילדים של אייקן על אראבל ומורטימר אוירה על ידי קוונטין בלייק. ספרים אחרים אוירו בידי יאן פינקובסקי ופט מריוט. ב-1971 פינקובסקי זכה בפרס הבריטי החשוב ביותר לאיור ספרי ילדים, מדליית גרינווי, עבור הממלכה שתחת הים וסיפורים אחרים (ג'ונתן קייפ, 1971), אסופת "אגדות ייחודיות ממזרח אירופה ורוסיה" שעובדו על ידי אייקן.
אייקן השתתפה במחנה הקיץ השנתי לספרות ילדים מטעם מועדון הספר של הוצאת פאפין, יחד עם סופרי ילדים פופולריים אחרים.
אייקן חיברה גם רומנים רבים למבוגרים, ביניהם כמה שממשיכים או משלימים את הרומנים של ג'יין אוסטן: Mansfield Revisited ו-Jane Fairfax.
כתבים (רשימה חלקית) > קורות הזאבים

הספרים מסודרים לפי הסדר הנראטיבי (ולא לפי שנת ההוצאה):
The Whispering Mountain (1968), a prequel to the series
The Wolves of Willoughby Chase (1962) - תרגום לעברית: הזאבים מאחוזת וילובי, תרגם יחיעם פדן, תל אביב: מרגנית, תשל"ו.
Black Hearts in Battersea (1964) - תרגום לעברית: מזימות אפלות בבטרסי, תרגם יחיעם פדן, תל אביב: מרגנית, 1981.
Nightbirds on Nantucket (1966) - תרגום לעברית: ציפורי-לילה בננטקט, תרגם יחיעם פדן, תל אביב: מרגנית, 1984.
The Stolen Lake (1981)
Limbo Lodge (U.S. title: Dangerous Games) (1999)
The Cuckoo Tree (1971)
Dido and Pa (1986)
Is (U.S. title: Is Underground) (1992)
Cold Shoulder Road (1995)
Midwinter Nightingale (2003)
The Witch of Clatteringshaws (2005)
כתבים (רשימה חלקית) > נובלות ג'יין אוסטן

Mansfield Revisited (1984)
Jane Fairfax: The Secret Story of the Second Heroine in Jane Austen's Emma (1990)
Eliza’s Daughter (1994)
Emma Watson: The Watsons Completed (1996)
The Youngest Miss Ward (1998)
Lady Catherine's Necklace (2000)
כתבים (רשימה חלקית) > אחרים

נקמת הירח (1990) - תרגם יחיעם פדן, מטר 1996.
הערות שוליים

↑  Nicholas Tucker, "Joan Aiken:Popular and prolific children's writer", The Independent, 10 January 2004.
↑  "Guardian children's fiction prize relaunched", The Guardian, 12 March 2001.
↑  "Carnegie Medal Award".
↑  רשימת הזוכים בפרס.
↑  R. Reginald, Mary A. Burgess, Douglas Menville, Science Fiction and Fantasy Literature Vol 2, Wildside Press LLC, 2010, p. 791.
↑  Julia Eccleshare, Beatrix Potter to Harry Potter: portraits of children's writers, National Portrait Gallery, 2002, p. 98.
↑  Science Fiction and Fantasy Literature, Vol 2, p. 791
↑  "קורות הזאבים" במאגר הנתונים המקווןInternet Speculative Fiction Database.
↑  Susan Patron, "Review," School Library Journal, Volume 49 (2003), p. 2.
↑  דף הספר באתר פרס גרינווי.
↑  Christopher M. Green, "How Summer Camps Could Change Britain," p. 8.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007453161905171  PLWABN: 9810699080905606  BIBSYS: 90122938  BNE: XX1151161  BnF: cb125850187 (data)  CANTIC: a11079782  CiNii: DA00943580  GND: 115742867  ISNI: 0000 0001 1448 4913  LCCN: n80005268  LNB: 000005395  MusicBrainz: f62c3649-ef88-4fad-90ea-18f5983f63fe  NDL: 00431075  NKC: xx0001176  NLA: 35002010  NLK: KAC200006044  NSK: 000367635  NTA: 068958439  RERO: 02-A002912937  SELIBR: 232800  SNAC: w6zk65n7  SUDOC: 075902478  Trove: 785224  VIAF: 76434677   WorldCat (עם VIAF): 76434677
תיירות באיטליה

הקולוסיאום ברומא, אחד מיעדי התיירות הפופולרים בעולם
החוף האמאלפיטאני, אחד מיעדי התיירות הבולטים באיטליה
איטליה היא המדינה החמישית בעולם במספר התיירים המגיעים אליה, עם 52.4 מיליון תיירים נכון לשנת 2016. גורמי המשיכה לתיירות למדינה הם תרבות, המטבח האיטלקי, היסטוריה, עתיקות, אופנה, אמנות, ותיירות נופש לאורך חופי המדינה. באיטליה 51 אתרי מורשת עולמית יותר מכל מדינה אחרת בעולם.
היסטוריה > ראשית התיירות

בני אדם ביקרו באיטליה במשך מאות שנים, ואולם הראשונים שביקרו מסיבות תיירותיות היו אריסטוקרטים במסגרת הטיול הגדול (Grand Tour), החל בסוף המאה ה-17, ובהמשך באופן מוגבר יותר במאה ה -18.
רומא כעיר הבירה ומרכז הכוח וההשפעה של האימפריה הרומית משכה אלפים אל העיר מכל רחבי האימפריה, שכללה את רוב הים התיכון, צפון אפריקה, בריטניה וחלקים במזרח התיכון. סוחרים הגיעו לאיטליה ממקומות שונים בעולם.
כאשר האימפריה הרומית נפלה בשנת 476 לספירה, רומא לא הייתה עוד מוקד של הפוליטיקה והתרבות באירופה. מנגד היא הייתה מקום מושבו של האפיפיור ששלט בדת הנוצרית ההולכת וגדלה, מה שהביא לכך שרומא הייתה לאחד ממוקדי העלייה לרגל הגדולים באירופה. עולי הרגל, במשך מאות שנים ועדיין כיום, היו מגיעים לעיר, ואלה היו המקבילה המוקדמת ל"תיירות" או "תיירות דתית".
הרפובליקות הימיות ונציה, ג'נובה ופיזה משכו אליהן אנשי עסקים וסוחרים מכל רחבי העולם, שהגיעו לאיטליה באופן קבוע. במאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17 בשיא תקופת הרנסאנס, הגיעו סטודנטים לאיטליה על מנת ללמוד את אדריכלות הרנסאנס האיטלקית, וביניהם היה גם האדריכל האנגלי איניגו ג'ונס.
היסטוריה > הטיול הגדול (Grand Tour)

תיירות "אמיתית" באיטליה החלה עם התחלתו של מנהג "הטיול הגדול" (הגרנד טור), במחצית השנייה של המאה ה-17. אריסטוקרטים אירופאים, ברובם מבריטניה, ערכו טיול לאירופה בעיקר לאיטליה וליוון, ויעדים ים תיכוניים אחרים. מטרת הטיול הייתה ללמוד על התרבות המקומית והארכיטקטורה העתיקה. הגרנד טור קיבל דחיפה על ידי הספר "Voyage to Italy" שנכתב על ידי הכומר הקתולי ריצ'רד לסלס שפרסם אותו ב-1670. טורינו הפכה ליעד פופולרי. מילאנו הייתה גם תחנת עצירה פופולרית, אך נסיעה לעיר לא נחשבה כנסיעת חובה, ורבים חלפו ליעדם מבלי לבקר בה, או נשארו בה לתקופה קצרה בלבד. מבקרים שהגיעו באמצעות סירה, נשארו ללון מספר ימים בג'נובה. יעדים חשובים במסע זה היו ונציה, האתרים הארכאולוגים סביב נאפולי ומפרץ נאפולי וכן העיר רומא. יעדים נוספים היו ויצ'נצה, ורונה ופאדובה. בהמשך, ערים טוסקניות כגון פירנצה, סיינה, פיזה, לוקה וסן ג'ימיניאנו, נחשבו גם הן ליעדים חשובים. לאחר גילויים ב-1710, היו פומפיי והרקולנאום יעד מבוקש אף הם. סיציליה נחשבה לחלק משמעותי מהמסלול, ואחדים בהם יוהאן וולפגנג פון גתה, ביקרו באי.
תיירות המונים

לאורך המאה ה-17 והמאה ה-18 היה הגרנד טור מבוצע בעיקר על ידי מלומדים ובני האליטות.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 החלה להופיע תחבורה מסילתית באירופה, וזוהרו של הגרנד טור הועם. דבר זה הוביל להתפתחותה של תיירות ההמונים. בתקופה זו המעמד הבינוני בבריטניה החל לתייר באיטליה. גם תיירים מארצות הברית, היה באפשרותם לסייר במדינה, ותיירים רבים אחרים החלו לבקר בארץ המגף. מקומות כגון ונציה, פירנצה, רומא, נאפולי וסיצליה היו למתוירים מאוד. עם התקדמות המאה, הסיבות לביקורים במדינה היו פחות על מנת לספוג את התרבות במקום, ויותר בגלל הטבע במקום ומזג האוויר הנוח. אתרי הנופש על חוף הים כמו אלה בחוף הליגוריאני סביב ונציה, חופי טוסקנה ואמלפי נעשו לפופולרים. חופשות קיץ היו נפוצות בתקופת מפנה המאה העשרים ומלונות ענק נבנו במקומות כמו סן רמו הלידו בסמוך לוונציה, ויארג'ו ופורטה דה מארמי. איים כמו קאפרי, איסקיה, פרוסידה, ואלבה הפכו למבוקשים יותר ובאגמים הצפוניים כמו אגם קומו, אגם מאג'ורה וגארדה ביקרו תיירים רבים יותר. איטליה נותרה יעד תיירותי מבוקש עד לסוף שנות העשרים של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-30. בתקופה זו אירע השפל הגדול ובשל הפגיעה בכלכלה נפגעה גם התיירות העולמית. אי היציבות הפוליטית תרם אף הוא לירידה בכמות התיירות הנכנסת באיטליה.
לאחר תקופה של ירידה בתיירות הנכנסת שהמשיכה עד לאחר מלחמת העולם השנייה, איטליה חזרה למעמדה כיעד נופש נחשב, תקופה שהתרחשה במקביל ל"נס הכלכלי האיטלקי" שבו הפכה איטליה למעצמה כלכלית עולמית. סרטים כגון "לה דולצ'ה ויטה" זכו להצלחה בינלאומית ותיאורו של דרך החיים האידיאלית במדינה, סייע להעלות את קרנה של המדינה בעולם. בתקופה זו, עם הכנסות גבוהות יותר, איטלקים רבים יותר החלו לצאת לנופש בארצם. אתרי נופש בחופים ראו גידול במספר המבקרים, במיוחד באזור רומאנה.
מלונות זולים רבים והוסטלים נבנו במהלך שנות ה-60 ובתוספת לשיפור במצב הכלכלי באיטליה, משפחות ממעמד הפועלים יכלו כעת לצאת לנופש בחופים. בסוף שנות ה-60 רבים החלו לצאת לנופש בהרים ולחופשות סקי. בפיימונטה ובואל ד'אוסטה אתרי סקי רבים ובקתות סקי החלו להיבנות.
לאחר תקופה של ירידה בתיירות, בסוף שנות ה-80 ובשנות ה-90 חל גידול בתיירות באיטליה, וערים כגון מילאנו הפכו ליעדים נחשבים. במילאנו חלה פריחה בתיירות בעקבות מיצובה כבירת אופנה עולמית.