stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון פוליטו
פילמוגרפיה

מלחמות הגנגסטר (1981)
אש עם אש (1986)
איש הנצח (1986)
איש ביתי (1988)
שני אחים (2004)
צעדי הראשונים במאפיה (1990)
צומת מילר (1990)
ברטון פינק (1991)
הרפתקאות רוקטיר (1991)
חצירים באמריקה (1992)
בלנק מן- גיבור בתחתונים (1994)
הקפיצה הגדולה (1994)
העורב (1994)
יושבים במארב (1995)
המסע המופלא הביתה 2 (1996)
ארץ בשום מקום (1998)
ביג לבובסקי (1998)
ריקוד של מלאך (1999)
סטיוארט ליטל (1999)
פסיכולוגית בגרוש (2001)
האיש שלא היה שם (2001)
החייט מפנמה (2001)
נשים נגד גברים (2002) - סרט טלוויזיה
מסיכה שחורה 2 (2002)
הבלש המזמר (2003)
הצילום האחרון (2004)
ירח דבש (2005)
תוכנית משפחתית (2005)
גיבורי הדגל (2006)
שום כלום (2006)
אגדה ש'מגדה (2007)
אמריקן גנגסטר (2007)
Cougar Club‏ (2007)
האחים מרקוני (2008)
רוק מונסטר (2008)
החדר של בארט (2008)
מנעול 13 (2009)
Super Capers‏ (2009)
שמש הבוקר (2011)
מרד הנפילים: חלק א' (2011)
באטמן: שנה ראשונה (2011)
יחידת גנגסטרים (2013)
עיניים גדולות (2014)
המאסטרו (2018)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

רצח מאדום לשחור (1993-1994)
הרואה ואינו נראה (2000)
הכרוניקה (2002-2001)
Push, Nevada‏ (2002)
ג'ודי תומפסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 באוגוסט 1976 (בת 48) ונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה
 מדינה:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 http://www.jodythompson.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ודי ריי תומפסון (באנגלית: Jody Rae Thompson; נולדה ב-13 באוגוסט 1976 בוונקובר) היא שחקנית, תסריטאית, במאית ומפיקה קנדית. תפקידה המשמעותי ביותר במשחק היה בגילום דמותה של דבון מור בסדרת המדע הבדיוני "ה-4400".
פילמוגרפיה > סדרות טלוויזיה

| שנים | סדרה | דמות | תפקיד |
| --- | --- | --- | --- |
| 2005 | Terminal City | תמרה | שחקנית במיני סדרה |
| 2005–2007 | ה-4400 | דבון מור | שחקנית משנית |
| 2006 | Blade: The Series | גליניס | שחקנית חוזרת בשלושה פרקים |
| 2011 | מקלט באפלה | פאלון | שחקנית חוזרת בשלושה פרקים |
| 2011 | שעה מכושפת | מרלה מרגרט | שחקנית חוזרת בשלושה פרקים |
| 2017 | פרויקט MC2 (אנ') | ג'ני ואליס | שחקנית משנית |
פילמוגרפיה > סרטי טלוויזיה

| שנים | סרט טלוויזיה | דמות |
| --- | --- | --- |
| 1997 | Death Game | טורי |
| 1998 | Perfect Little Angels | ג'סטין פרידמן |
| 1999 | Don't Look Behind You | מרי |
| 2002 | Hellraiser: Hellseeker | טוני |
| 2003 | A Date with Darkness: The Trial and Capture of Andrew Luster | איימי |
| 2006 | In Her Mother's Footsteps | ג'ינה ביירנס |
| 2006 | The Secrets of Comfort House | מיסי |
| 2007 | Perfect Child | מוניקה |
| 2010 | A Trace of Danger | ג'ינה |
| 2010 | ‎30 Days of Night: Dark Days | לינה |
| 2012 | How to Fall in Love | קלייר ראסל |
| 2014 | Happy Face Killer | קורה ג'ספרסון |
| 2014 | Heavenly Match | מרג'ורי קליין |
| 2014 | The Christmas Shepherd | בת' |
| 2015 | Watch Your Back | לואיז המפשייר |
פילמוגרפיה > סרטי קולנוע

| שנה | סרט | דמות |
| --- | --- | --- |
| 1999 | זעזוע אווירי 2 | סטייסי |
| 2000 | שנחאי נון | מארג'י |
| 2002 | Deadly Little Secrets | סטייסי |
| 2009 | Alien Trespass | לאנה |
| 2012 | Barricade | ליאה שייד |
פילמוגרפיה > סרטים קצרים

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| שנה | סרט קצר | דמות | הערות |
| 1999 | Coffee | לוסי |  |
| 2007 | Will of the Wisp | נורה | במאית, מפיקה, תסריטאית ושחקנית |
| 2010 | Alyssa |  | במאית, מפיקה, תסריטאית ושחקנית |
ג'ון קלארק (שופט)

ג'ון הסין קלארק (באנגלית: John Hessin Clarke; 18 בספטמבר 1857 –  22 במרץ 1945) היה עורך דין ושופט אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1916–1922.
ראשית חייו

ג'ון קלארק נולד בניו ליסבון שבאוהיו כילדם השלישי ובנם היחידי של ג'ון קלארק, מהגר קווייקרי סקוטי-אירי ממחוז אנטרים, שבארצות הברית היה לעורך דין ושופט, ולרעייתו, מליסה הסין. הוא למד בבית הספר התיכון של ניו ליסבון ובאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב, שם הוא היה חבר באחוות דלתא-קאפא-אפסילון וסיים את לימודיו ב-1877 כחבר באחוות פי בטא קפא. קלארק לא למד בבית ספר למשפטים, אלא למד את המקצוע בקריאה עצמית בהדרכת אביו וב-1878 עבר את בחינות לשכת עורכי הדין בהצטיינות.
לאחר שעסק בעריכת דין בניו ליסבון במשך שנתיים, עבר קלארק לינגסטאון, שם הוא רכש את מחצית הבעלות על העיתון "יאנגסטאון וינדיקייטור"" (Youngstown Vindicator). העיתון תמך במפלגה הדמוקרטית, וקלארק, שהיה חבר אגף "דמוקרטי הבורבון" (Bourbon Democrat) שבמפלגה, כתב כמה מאמרים בהם הוא התנגד לכוחם העולה של המונופולים התאגידיים וקידם רפורמות בשירות הציבורי. הוא גם היה מעורב בפוליטיקה הפנימית של המפלגה ובסוגיות ציבוריות שונות. מאמציו למנוע את הצגת מועמדותו של קלווין ברייס כמועמד המפלגה לסנאט של ארצות הברית ב-1894 הסתיימו בכישלון, אך הוא פעל בהצלחה למניעת בחירתו של המועמד הרפובליקני למשרת ראש עיריית יאנגסטאון שהיה חבר ב"איגוד המגן האמריקאי" (American Protective Association). כתומך של תקן הזהב בבחירות לנשיאות של 1896, התנגדותו של קלארק לבחירתו של ויליאם ג'נינגס ברייאן כמועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות הייתה כה חזקה עד שבסופו של דבר הוא פרש מהמפלגה והשתתף בוועידת ההקמה של המפלגה הדמוקרטית הלאומית (National Democratic Party) באינדיאנפוליס, שבחרה בג'ון פאלמר באותה שנה כמועמדה לנשיאות.
קריירה פוליטית

זמן קצר לאחר הבחירות של 1896 עבר קלארק לקליבלנד, שם הוא היה לשותף במשרד עורכי הדין של ויליאמסון וקאשינג. המשרד ייצג חברות תאגידיות וחברות רכבת, ועד מהרה הוכיח קלארק את כישוריו, והחליף את השותף הבכיר, סמואל ו. ויליאמסון כיועץ המשפטי הראשי של חברת הרכבת של ניו יורק, שיקגו וסנט לואיס. עם זאת הוא עדיין המשיך את מעורבותו במפלגה הדמוקרטית. פעילותו הפוליטית התפתחה באותה תקופה כאשר הוא נטש הרבה מהשקפותיו הפוליטיות בהן הוא החזיק בצעירותו, כולל אלו שהיו קשורות לזכויות המדינות ותחת זאת הוא אימץ את השקפתה של התנועה הפרוגרסיבית. התפתחותו הפוליטית של קלארק באותה תקופה התאפשרה בזכות ידידותו עם ראש עיריית קליבלנד, טום ג'ונסון, שסייע לו לקדם את מעמדו הפוליטי במדינה לאחר כישלונו לקדם את בחירתו של ברייאן לנשיאות.
ב-1903 עלה בידו של ג'ונסון להשיג את השליטה על המפלגה הדמוקרטית באוהיו, מהלך שקיבל את תמיכתו של קלארק. בוועידת המפלגה שהתקיימה באוגוסט, זכה קלארק במועמדות המפלגה לסנאט של ארצות הברית. אף על פי שהיה נואם מוכשר, פעילותו של קלארק כעורך דין שייצג את חברת הרכבת, התנגדותו למועמדותו של ברייאן שבע שנים קודם לכן, וחסרונותיו האישיים, כל אלו תרמו לכשלונו להיבחר מול יריבו הרפובליקני, מארק האנה, שניצח בבחירות באספה הכללית של אוהיו ברוב של 115 מול 25.
לאחר תבוסתו, צמצם קלארק את השתתפותו בפעילות הפוליטית של המפלגה, ותחת זאת התמקד לזמן מה בעבודתו המשפטית. אך עד מהרה הוא שב לזירה הפוליטית, וב-1907 פרש משותפותו עם ויליאמסון וקאשינג. יחסיו עם ג'ונסון נפגעו לאחר שקלארק תמך במועמדותו המוצלחת של הדמוקרט השמרני ג'דסון הרמון בבחירות למשרת מושל אוהיו ב-1908. בתגובה, כאשר התמודד על מועמדות המפלגה לסנאט ארצות הברית בבחירות של 1910, העדיף ג'ונסון לתמוך באטלי פומרן, שניצח בסופו של דבר, במקום לתמוך בקלארק. עם זאת, תמיכתו של קלארק בהכנסת רפורמות פרוגרסיביות בחוקת אוהיו ב-1911, סייעו לשקם את מעמדו בקרב הפרוגרסיבים באוהיו. קלארק ניסה לעשות ביתרון זה שימוש בניסיונו השני לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט ב-1914, אך הוא ניצב מול התובע הכללי של המדינה, טימותי ס. הוגאן, ובאביב אותה שנה הוא הפסיד בהתמודדות.
שופט פדרלי מחוזי

קלארק היה בעיצומן של הבחירות המוקדמות כאשר הוא מונה על ידי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ב-15 ביולי 1914 כשופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי של המחוז הצפוני של אוהיו במקומו של ויליאם לואיס דיי שהתפטר. לתפקיד זה היה קלארק בחירתם של הנשיא וילסון ושל התובע הכללי ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, שחש שהתפקיד הצריך "מינוי ממדרגה ראשונה" כדי להתמודד עם עומס העבודה של בית המשפט, ושמעמדו של קלארק בלשכת עורכי הדין של אוהיו סימן אותו כאדם בעל יכולות גבוהות. וילסון גם היה מעוניין במועמד שיוכל להיות בהמשך מועמד אפשרי לבית המשפט העליון, לאור מספרם הקטן יחסית של השופטים הפדרליים בעלי זיקה דמוקרטית לאחר 16 שנים בהן כיהנו נשיאים רפובליקנים. ב-21 ביולי אושר מינויו של קלארק על ידי הסנאט.
עד מהרה הצדיק קלארק את התקוות שתלו בו, וביסס את עצמו כשופט בעל השפעה. אף על פי שהוא נחשב כבעל אישיות רשמית ומרוחקת על ידי עורכי הדין שהופיעו בפניו, הוא הצליח להתגבר על עומס התיקים בבית המשפט וזכה בהערכתם על יכולותיו. עבודתו הייתה איכותית מאוד, כשמתוך 662 התיקים שהוגשו לדיוניו, על חמישה בלבד הוגשו ערעורים מוצלחים, ואף אחד מאלו לא התבססו על כשל בראיות. קלארק עצמו אהב את התקופה הזאת בבית המשפט המחוזי, הוא לא ראה במטלותיו כמכבידות יתר על המידה ומגוון המקרים שהובאו בפניו גרמו לו להנאה.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית

ביוני 1916 התפנה מושב בבית המשפט העליון של ארצות הברית כאשר צ'ארלס אוונס יוז התפטר כדי לקבל על עצמו את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות. הנשיא וילסון היה מעוניין לאייש את המושב הזה על ידי מינוי התובע הכללי בממשלו תומאס ואט גרגורי, אך גרגורי דחה את ההצעה ותחת זאת הציע את מינויו של קלארק. לאחר שיחה שקיים עם קלארק ניוטון בייקר, מזכיר המלחמה בקבינט של וילסון, וידיד קרוב של קלארק, הציג וילסון את מועמדותו של קלארק. אף על פי שקלארק נעתר באי רצון לפרוש מפעילותו השיפוטית השוטפת לטובת עיסוק בשיפוט בערכאת ערעורים, הוא חש שהוא לא יוכל להשיב ריקם את ההצעה לתפקיד כה מכובד. ב-14 ביולי הגיש וילסון את מועמדותו של קלארק לסנאט, ועשרה ימים לאחר מכן אושר המינוי פה אחד. קלארק הושבע לתפקיד ב-9 באוקטובר.
שנותיו של קלארק כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית לא היו מאושרות. לאחר שנהנה מהאוטונומיה כשופט שעסק בתביעות, הוא סבל משגרת בית המשפט העליון, שנא את הדיונים, את הישיבות הממושכות, ואת הצורך להתאים את השקפותיהם של השופטים האחרים כאשר כתב את פסקי הדין. כמות פסקי הדין שהוא כתב במהלך חמש שנות כהונתו על כס השיפוט שיקפו את חוסר שביעות רצונו מהתפקיד. בעוד שהוא כתב 129 חוות דעת של הרוב, הוא גם כתב 57 חוות דעת מיעוט. בעוד שהוא פיתח יחסים טובים עם עמיתיו השופטים, כולל ידידות קרובה עם ויליאם דיי וויליס ואן דוונטר, הוא פיתח מערכת יחסים בלתי נעימה עם ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, וזו בסופו של דבר הובילה אותו להחלטה לפרוש מכס השיפוט. איבתו של מק'ריינולדס לקלארק הייתה כה קשה, עד שכאשר פרש קלארק, סירב מק'ריינולדס לחתום על מכתב הפרידה הרשמי ממנו.
מבחינה פילוסופית, המחיש קלארק את זיקתו לריאליזם המשפטי בפסקי הדין שכתב. לעיתים קרובות הוא הצביע יחד עם אוליבר ונדל הולמס הבן ועם לואי ברנדייס, בדרך כלל כהתנגדות לרוב השמרני שהיה דומיננטי בבית המשפט באותה תקופה, אף על פי שחוות דעת המיעוט המפורסמת של הולמס בפסק הדין "אברמס נגד ארצות הברית" (Abrams v. United States) הייתה בתגובה לחוות דעת הרוב בתיק שכתב קלארק. כפרוגרסיבי, תמך קלארק הן בסמכות הממשלה הפדרלית והן בסמכות המדינות לפקח על הכלכלה, במיוחד בכל הנוגע לפיקוח על העסקת ילדים. בחוות דעת המיעוט שלו בפסקי הדין "האמר נגד דגנהרט" (Hammer v. Dagenhart) ו"ביילי נגד חברת הרהיטים דרקסל" (.Bailey v. Drexel Furniture Co) הוא תמך בסמכות הקונגרס על פי סעיף המסחר (בפסק הדין האמר) ועל פי סעיף המיסוי וההוצאות (בפסק הדין ביילי), כדי להתייחס למה שהפרוגרסיבים ראו כבעיה חברתית מרכזית. הוא גם המחיש את התנגדותו למונופולים בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת רדינג" (United States v. Reading Company), פסק דין שהיה לחלק מרכזי בחוק ההגבלים העסקיים.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > התפטרותו

השפעתו של קלארק על ההחלטות השיפוטיות של בית המשפט הייתה מוגבלת לאור כהונתו הקצרה יחסית. ב-1 בספטמבר 1922 שלח קלארק מכתב לנשיא וורן הרדינג, בו הוא הודיע לו על כוונתו להתפטר. החלטתו זו הונעה ממספר גורמים. לצד חוסר שביעות רצונו מעבודתו כשופט עליון והקשיים המתמשכים שלו ביחסים עם מק'ריינולדס, הוא איבד באותה תקופה את אחיותיו אידה ואליס. יתר על כן, בראותו את התדרדרות מצב בריאותו של נשיא בית המשפט העליון, אדוארד דאגלס וייט, הוא ביקש להימנע ממצב דומה בשבתו על כס השיפוט.
המערכה להצטרפות לחבר הלאומים

בראיון שנערך עמו שלושה ימים לאחר הגשת התפטרותו, התווה קלארק מטרה חדשה שאותה הוא היה מעוניין לקדם - שכנוע הציבור האמריקאי שארצות הברית צריכה להצטרף לחבר הלאומים. באותה עת סיכויי הצטרפותה של ארצות הברית לארגון היו בשפל, תומכי ההצטרפות נחלו תבוסה כפולה בשל התנגדות הסנאט לחוזה ורסאי ובשל ניצחונו בבחירות לנשיאות של 1920 של הרפובליקני וורן הרדינג שהתנגד להצטרפות לארגון. ההצהרות הפומביות של קלארק הפיחו במטרתם של תומכי ההצטרפות חיים חדשים, ובאוקטובר 1922 הוא היה לנשיאו של ארגון חדש, "האגודה הבלתי מפלגתית למען חבר הלאומים". כדוגמת "איגוד חבר הלאומים" (League of Nations Union) הבריטי, משימת האגודה הייתה לעורר את התמיכה הבסיסית להצטרפות לחבר הלאומיים שמייסדיה האמינו שהיא התקיימה בארצות הברית והם גייסו את התמיכה בה כמשקל נגד למתנגדים להצטרפות. באופן זה, עלה עד מהרה כוחו של קלארק כיורשו של וילסון במערכה למען חברותה של ארצות הברית בחבר הלאומים.
אף על פי שקלארק נכנס למחויבות אישית למטרה זו בסדרה של מסעות נאומים, עד מהרה הוא התמודד עם מספר אתגרים. הוצאותיה של האגודה עלו על הכנסותיה, והמשאבים המוגבלים התבזבזו על הקמתו של מנגנון ארגוני רחב. אף על פי שקלארק ארגן ביוני 1923 שינוי מבני באגודה, בעיה חמורה יותר נצבה בפניהם בשל חוסר ההערכה שלו בנוגע למשימה שעמה היה עליהם להתמודד. בניגוד לציפיותיו של קלארק, לא הייתה תנועת תמיכה בהצטרפות לחבר הלאומים, אלא רק ספקנות ועוינות לרעיון. ההתייחסות לכך הצריכה מחויבות שונה לחלוטין מזו שקלארק ציפה שיהיה עליו לקבל על עצמו, וכך נאלצו הוא ושאר מנהיגי האגודה לשקול מחדש את מטרותיהם. תוך שהוא התמקד בסוגיית ההצטרפות לבית הדין הקבוע לצדק, המשיך קלארק לנהל מערכה לטובת מעורבותה של ארצות הברית בארגונים ובהסכמים הבינלאומיים עד לתום העשור.
שנותיו האחרונות

בסוף 1927 הובילו חרשותו של קלארק ותסכולו מכישלון האגודה למען חבר הלאומים לפרוש מנשיאות האגודה. לאחר פרישתו הוא נותר נמרץ ופעיל ושמר על שגרה של קריאה וטיולים. הוא גם המשיך להשתתף בפעילות ציבורית, והיה לחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב. ב-1932 הוא תמך בחשאי במאמצים של ניוטון בייקר לקבל את מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, אם כי לאחר כישלונו הוא היה לתומך של הניו דיל ושל הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. על אף ספקותיו בנוגע לשיטות הפעולה, הוא אהד את המטרות שבבסיס תוכנית הרפורמה השיפוטית של הנשיא רוזוולט להוספת שופטים לבית המשפט העליון כדי שיעלה בידו לקבל תמיכה במדיניות הניו דיל, ולבקשתו של הנשיא, נשא קלארק נאום ברדיו במרץ 1937 בו הוא הגן על תאימותה של ההצעה לחוקה.
ב-1931 עבר קלארק מקליבלנד לסן דייגו, שם הוא התגורר במלון הדירות אל קורטז. ג'ון קלארק נפטר בסן דייגו ב-22 במרץ 1945. הוא נטמן בבית הקברות שבניו ליסבון.
הערות שוליים

↑  ג'ון קלארק, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
↑  "Supreme Court Justices Who Are Phi Beta Kappa Members". Phi Beta Kappa website. Archived from the original on September 28, 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271992405171  ISNI: 0000 0000 6746 6957  LCCN: n86125383  NARA: 16636963  NLG: 148763  SNAC: w6n300kc  VIAF: 77803293   WorldCat (עם VIAF): 77803293 
ג'ון קלארק על שער המגזין טיים, 11 בפברואר 1924.
ג'אמו

| --- | --- |

 מדינה:  הודו הודו
 טריטוריית איחוד:  ג'אמו וקשמיר
 ראש העיר:  קבינדר בהושן גופטה
 שטח:  112 קמ"ר
 גובה:  327 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  502,192 (2011)
 קואורדינטות:  32°43′48″N 74°52′12″E﻿ / ﻿32.73000°N 74.87000°E﻿ / 32.73000; 74.87000
 אזור זמן:  UTC +5:30
 http://jammu.nic.in/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ג'אמו וקשמיר מוגדלת) סרינגארג'אמו(למפת ג'אמו וקשמיר רגילה) סרינגארג'אמו(למפת ג'אמו וקשמיר רגילה) סרינגארג'אמו(למפת ג'אמו וקשמיר מוגדלת) סרינגארג'אמו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ג'אמו (בדיגרי: जम्मू, באורדו: جموں) היא העיר השנייה בגודלה בטריטוריית האיחוד ההודית ג'אמו וקשמיר, והיא גם בירת החורף של הטריטורייה.
ג'אמו מחוברת אל דלהי באמצעות כביש שאורכו 600 קילומטרים, מסילת רכבת ושדה התעופה סאטווארי.
בעיר וסביבתה אירעו מספר פיגועים של הבדלנים מארגוני הטרור האסלאמים לשקאר א-טייבה וג'יש-י מוחמד.
ג'יימס הינקל

ג'יימס פילדינג הינקל (באנגלית: James Fielding Hinkle; 20 באוקטובר 1862 – 26 במרץ 1951) היה פוליטיקאי אמריקאי. מושלה השישי של מדינת ניו מקסיקו.
שנותיו הראשונות

הינקל נולדה במחוז פרנקלין, מיזורי ב-20 באוקטובר 1862. כנער, למד באוניברסיטת מיזורי, ובשנת 1885 עבר לניו מקסיקו. .
קריירה פוליטית

בין השנים 1891–1893 כיהן הינקל כחבר במועצה העליונה של מחוז לינקולן בניו מקסיקו. אחר, עבד במשך שלוש שנים בבית הנבחרים במדינה. בשנת 1904, ניצח הינקל בבחירות לראשות העיר רוזוול ומונה לראש העירייה, תפקיד שכיהן בו עד שנת 1906. בין השנים 1912–1917, כיהן בסנאט של ניו מקסיקו.
ב-7 בנובמבר 1922, ניצח בצבעה לתפקיד מושל ניו מקסיקו, וב-1 בינואר 1923, נשבע לתפקיד. במהלך כהונתו כמושל, קידם את פטור מתשלום ארנונה עבור ניצולי מלחמת העולם הראשונה. הוא סיים את כהונתו ב-1 בינואר 1925. בשנת 1931, כיהן הינקל במשך שנתיים כשר הקרקעות של ניו מקסיקו.
מותו

הינקל נפטר ברוזוול ב-26 במרץ 1951. בשנת 1964 הוא נכנס להיכל אנשי מערב ארצות הברית במוזיאון הלאומי של ניו מקסיקו.
הערות שוליים

↑  American Political Leaders 1789–2009
↑  American Leaders, 1789–1994: A Biographical Summary
↑  State of New Mexico (ביולי 2012).  Kathryn A. Flynn (ed.). 2012 Centennial Blue Book (PDF). Diana J. Duran. Office of the New Mexico Secretary of State. pp. 233–234. אורכב מ-המקור (PDF) ב-24 בספטמבר 2015. נבדק ב-6 באפריל 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Hall of Great Westerners". National Cowboy & Western Heritage Museum. נבדק ב-22 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1199575968  VIAF: 7747157416842516710005   WorldCat (עם VIAF): 7747157416842516710005
בן-ציון כ"ץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בדצמבר 1875 דאוגאי, ליטא 
 פטירה:  2 בפברואר 1958 (בגיל 82) בית הקברות נחלת יצחק, ישראל 
 מדינה:  ישראל, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 תאריך עלייה:  1929
 שפות היצירה:  עברית, יידיש, רוסית 
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב (1956) 
 
ערך זה עוסק בעיתונאי, סופר והיסטוריון ישראלי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
כריכה אחורית של הספר על עיתונים ואנשים
בן ציון כ"ץ (18 בדצמבר 1875 – 2 בפברואר 1958) היה עיתונאי, סופר והיסטוריון, זוכה פרס סוקולוב.
קורות חיים > שנים ראשונות

בן ציון כ"ץ היה בן יהדות ליטא, מהעיר דאוג. אביו, סבו ואבי-סבו היו רבנים. בהגיעו למצוות כבר היה בקי בש"ס ובפוסקים. עוד בנערותו פרסם סדרת מאמרים ב"הצפירה", שבהם התפלמס עם רבנים בענייני איסור והיתר בשחיטה. גדולי הרבנים של אותה תקופה הגיבו על דבריו מבלי דעת כי בר הפולמוס בן 17. בישיבה הכתירוהו בתואר "העילוי מדאוג".
הברון דוד גינזבורג, שהיה מזרחן, ופרופ' דניאל חבולסון, שהיה מומחה לשפות שמיות ולתולדות תרבויות המזרח, הזמינוהו לעבור לפטרבורג, בירת רוסיה באותה העת, על מנת להשתתף בהכנת פירוש לתלמוד הירושלמי. כ"ץ לא למד בגימנסיה ולא הייתה לו תעודת בגרות, אך בעזרתו של חבולסון נכנס כשומע חופשי לאוניברסיטת פטרבורג. כעבור זמן קצר פרסם ספר על תולדות יהדות רוסיה פולין וליטא, עליו קיבל את הפרס הספרותי ע"ש ליאון רוזנטל מטעם חברת מפיצי השכלה, והתחיל במחקרו על הצדוקים והפרושים.
בפטרבורג נפגש כ"ץ עם אנשי מדע, פוליטיקאים, וכן עם סופרים, עסקנים ופרקליטים יהודיים שנלחמו בגזירות המשטר הצארי עבור זכויות האזרח של היהודים ברוסיה.
קורות חיים > עיתונאי יהודי ברוסיה הצארית

בשנת 1903, בעודו בפטרבורג, נכנס כ"ץ לעולם העיתונות. הישגו החשוב הראשון היה השגת רישיון להוצאת עיתון בשפה העברית בפטרבורג. "הזמן" החל להופיע בפטרבורג בתחילה פעמיים בשבוע, ואחר כך כעיתון יומי. מעל עמודיו פרסם כ"ץ מאמרי התקפה נגד ממשלת רוסיה והאשים אותה בארגון פרעות קישינב. ב"הזמן" פורסם לראשונה "משא נמירוב" מאת חיים נחמן ביאליק, שבו הביע ביאליק את רגשותיו אחרי הפוגרום (השם "משא נמירוב" ניתן ליצירה בבחינת ויתור לצנזורה הצארית. לימים פורסמה הפואמה בשמה הידוע "בעיר ההריגה"). שנים אחדות לאחר מכן העביר כ"ץ את "הזמן" לווילנה.
לאחר המעבר של עיתון ה"זמן" לווילנה פרסם כ"ץ שני פרסומים היסטוריים. מעל עמודי עיתונו פרסם את "הכרוּז הוויבורגי", שצירי הדומה הראשונה הוציאו אחרי שהצאר פיזר אותה. בכרוּז קראו להמונים הרוסיים להתקומם נגד המשטר. כ"ץ עשה זאת יום אחד לפני הופעת הכרוז בעיתונות הרוסית. הוא הדין בחוקת 1905: את תוכנה פרסם כ"ץ יום לפני הופעתה בעיתונות הרוסית. העיתונות הרוסית העתיקה את תוכן התעודה ההיסטורית הזאת מעיתונו העברי של כ"ץ. בשל פרסום "הכרוז הוויבורגי" ישב שנה במאסר בגורי-גורקי.
במשפט בייליס סייע להגנה. הוא שכנע את הפרקליטים הרוסים כי ה"מומחה" של הממשלה, הכומר פאריינטיס, שהופיע במשפט עלילת הדם כבקי בש"ס, הוא בעצם בור גמור. הוא הציע לשאול אותו קבל עם ועדה: מתי חייתה בבא בתרא? אוסקר גרוזנברג התנגד להצעה זו כי חשש שפאריינטיס ידע ש"בבא בתרא" הוא שם מסכת בתלמוד, והדבר עלול להשפיע לרעה על מהלך המשפט. כשנשאל פאריינטיס בכל זאת "מתי חייתה בבא בתרא?" השיב שאינו יודע. ביציע העיתונאים נשמע צחוקו של כ"ץ, ולכן הוציאו ראש בית הדין מן האולם למספר ישיבות.
קורות חיים > בארץ ישראל

בשנת 1929 עלה כ"ץ לארץ-ישראל והחל לכתוב ב"הארץ". בהמשך עזב את העיתון והיה ממייסדי "הבוקר", ובמקביל המשיך לשלוח מאמרים ל"מורגן ג'ורנל", עיתון יידיש בארצות הברית.
בימי משפט רצח חיים ארלוזורוב הייתה עמדתו מנוגדת לזרם הכללי. כ"ץ לא האמין כי הנאשמים - אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט - אכן ביצעו את הרצח, ופעל להוכחת חפותם. על מעשהו זה כתב פרופ' יוסף קלוזנר בעיתון "המשקיף":
מה שעשה כ"ץ בימי המשפט בדבר רצח ארלוזורוב לא יישכח לעולם, כמו שלא יישכח לעולם מה שעשה אמיל זולא בימי משפט דרייפוס. אכן גדולה היא זכותו של זולא שתבע את עלבונו של יהודי, כי מתחילה חשב אותו גם הוא לבוגד בצרפת, וקשה היה לו להילחם בכנופיה הצבאית התקיפה של עמו בעד בן עם זר לו. אבל סוף סוף רבים היו עמו ולחמו לצדו. ואולם קשה שבעתיים הייתה מלחמתו של בן ציון כ"ץ שהוכרח להילחם במפלגה שלטת בעד מפלגה נרדפת., שכמעט כל היישוב היה מתחילה נגד - ואין עוזר ואין תומך...והוא קיבל את "עונשו". מאז נתרופף מצבו בתור סופר ובתור עיתונאי. שנאה ובוז הקיפוהו כמעט מכל צד. קיתונות של שופכים ניתכו עליו ואת עיתוניו ומאמריו החרימו בסתר ובגלוי. ואף על פי כן לא נכנע ונלחם עד הסוף..."
בשנים 1938 -1940 הוציא לאור וערך את העיתון "חדשות". כ"ץ הבטיח לקוראים כי העיתון נועד "לציבור בלי נטייה מפלגתית, המחפש את האמת ללא משוא פנים. 'חדשות' העמיד לו למטרה לעורר את הציבור, את זה שאינו נתפס למפלגתיות יתרה, לעשות צעדים עד כמה שאפשר, כדי שהפירוד לא יגדל ביישוב. על השאלה - עוד עיתון יומי חדש בארץ - ימצאו הקוראים תשובה."
בשנותיו האחרונות חזר כ"ץ לעיסוקיו המדעיים. הוא פרסם את הספר "צדוקים, פרושים, קנאים, נוצרים" ועוד ספר בשם "רבנות, חסידות, השכלה", ומזמן לזמן המשיך להשמיע את דעותיו מעל העיתונות היומית.
הוא נפטר ב-1958 ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק בתל אביב.
על פעולתו העיתונאית זכה בשנת 1956 בפרס סוקולוב. בנימוקי השופטים לפרס נאמר:
כשייכתבו תולדות העיתונות של המאה האחרונה, יתפוס ר' בן-ציון כ"ץ מקום ניכר כפובליציסטן, כפרשן מדיני, כלוחם לזכויות האדם של היהודי ולכבודו של עם ישראל בגויים, ואת מלחמת האמת והצדק בכלל- ומבחינה מקצועית כאבי אבות ה'סקופים' בעיתונות העברית. לדוגמה נזכיר שהוא האיש שהשיג ותרגם לעברית, ופרסם בעיתון היומי 'הזמן' שהיה עורכו, את נוסח הקונסטיטוציה הרוסית הראשונה, לפני מהפכת 1905, ואת 'הכרוז הוויבורגי' (כרוז המרד) לאחר מהפכת 1905, לפני שנתפרסמו בעיתונות הרוסית הגדולה. והעיתונים הרוסים, ובהם גם עיתון אנטישמי כ'נובויה וורמיה' נאלצו – לבושתם ולחרפתם מבחינה עיתונאית לתרגמו לרוסית מתוך... 'הזמן' העברי. כ"ץ נתפס גם לרשות וישב בבית הכלא של הצאר על פרסום כרוז המרד הוינבורגי, וכן נתנסה בכל שלבי הסבל והנסיונות וההרפתקאות שמתנסה בהם כל עיתונאי נאמן לתפקידו, הלוחם לאמת ולחופש ההבעה.
ספריו

אור נגה על שמי התלמוד: בשלשה מאמרים, ווארשא : מ"י האלטער ומאיר אייזענשטאדט, תרנ"ה.
ספר מזקנים אתבונן: דבר בעתו, הערות נחוצות בכל מקצועות התורה ... הנוגעים להלכה בכלל, ולטריפות הריאה בפרט .., ווארשא : האחים שולדבערג, תרנ"ד 1893. והוצאה נוספת תל אביב: א’ ציוני, (תשכ"ה).
שיחה תלמודית, ברלין, דפוס איטצקאווסקי, תרנ"ז.
הציונות בדברי ימי ישראל מימי גלות ספרד עד היום, ווארשא, אחיאסף, תרנ"ט. (פורסם בפסאודונים בן-אברהם)
הזמן : לכל ענייני העם העברי, למדע, ספרות וענייני המדינה. , פטרבורג; וילנה : [חמו"ל], תרס"ג-.
האמת קודמת לשלום : לבוא הוועדה האנגלו אמריקאית לארץ, תל אביב : דפוס א’ מוזס, [תש"ז].
לא אוכל להחשות : על דבר רצח ארלוזורוב, תל אביב : דפוס ארץ, 1933
האמת קודמת לשלום : אחרי שחרור כל הנאשמים ברצח ארלוזורוב. מאמר בשלשה פרקים, תל אביב : דפוס א’ מוזס, [תש"ז].
פרושים, צדוקים, קנאים, נוצרים : שיטה חדשה בחקר דברי ימי ישראל, 1948.
גילוי סוד המגילות הגנוזות במערת יריחו, תל אביב : נחום טברסקי, תש"י 1950.
רבנות, חסידות, השכלה : לתולדות התרבות הישראלית מסוף המאה הט"ז עד ראשית המאה הי"ט, תל אביב : אגודת הסופרים היהודים ליד דביר, תשט"ז 1956-תשי"ט 1958.
לקורות היהודים ברוסיא פולין וליטא : בשנות מאות השש עשרה והשבע עשרה לספירתם, ברלין : אחיאסף, תרנ"ט והוצאה נוספת (תל אביב : ציון), תש"ל
על עיתונים ואנשים, תל אביב, 1983.
ראו גם

העם (רוסיה)
לקריאה נוספת

גרשון סוויט, "בן ציון כ"ץ - אחרי מיטתו של זקן העיתונאים העבריים", הדואר, כ"ד בשבט תשי"ח
נחום אריאלי, אזכרה: מחברים שנפטרו בשנת תשי"ח; בן ציון כ"ץ, בתוך: ארשת: ספר שנה לחקר הספר העברי, כרך א, עמ' 500.
פרופ' יוסף קלוזנר, "העילוי מדויג", למלאות 70 שנה לבן ציון כ"ץ, המשקיף, תאריך לא ידוע
מאיר שלו, "יש לי עוד חדשות בשבילך", חדשות, מרץ 1985
רות בקי, "אבי אבות הסקופים", קשר מס' 7, מאי 1990
אב"א אחימאיר, עין הקורא, הוועד להוצאת כתבי אב"א אחימאיר, תל אביב, תשס"ג
יוסי אחימאיר, "העיתונאי רודף הצדק והאמת שלא החשה מול עלילת הדם", האומה מס' 171, אביב 2008
נורית גוברין, "'האמת היא בשבילו הסנסציה הגדולה ביותר': בן-ציון כץ - עיתונאי לוחם", קשר מס' 38, אביב 2009, עמ' 100–116. כונס: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ו', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ה / 2015, עמ' 119 - 153.
הערות שוליים

↑  בן ציון כ"ץ, באתר BillionGraves
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306698405171  PLWABN: 9810652212305606  GND: 12506747X  ISNI: 0000 0001 1426 7310  LCCN: n82231752  NKC: zmp20201062897  NTA: 167715933  SELIBR: 255208  SUDOC: 238691241  VIAF: 62908024   WorldCat (עם VIAF): 62908024