stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאסלו בורוש
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 1506/1912. Forrás: MNL-OL 30790. mikrofilm 1483. kép 3. karton. Névváltoztatási kimutatások 1912. év 5. oldal 23. sor
↑  "Születési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség születési akv. 146/1893. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-03-29.
↑  "Hódosi Irén halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 485/1951. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-03-29.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség házassági akv. 604/1891. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-03-29.
↑  "Boros Miksa és Hódosi Irén házasságkötési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári házassági akv. 1419/1910. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-03-29.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 596/1927. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-03-29.
מוהר

ערך זה עוסק בתשלום ממשפחת החתן למשפחת הכלה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מֹהַר הוא תשלום שניתן באופן מסורתי ממשפחת החתן למשפחת הכלה. נוהג זה נפוץ בחברות מסורתיות, בהן עבודת האישה חיונית למשפחתה.
בדפוס מגורים פטרילוקלי (אנ') (האישה עוברת לגור בקרבת משפחת הבעל), מטרתו של המוהר הוא לפצות את משפחת הכלה עבור כוח העבודה שהם מפסידים.
מוהר ביהדות > מוהר במקרא

מתן מוהר מוזכר כבר בתורה: ”הַרְבּוּ עָלַי מְאֹד מֹהַר וּמַתָּן וְאֶתְּנָה כַּאֲשֶׁר תֹּאמְרוּ אֵלָי וּתְנוּ-לִי אֶת-הַנַּעֲרָ לְאִשָּׁה” (בראשית ל"ד, י"ב) ”וְכִי-יְפַתֶּה אִישׁ בְּתוּלָה... מָהֹר יִמְהָרֶנָּה לּוֹ לְאִשָּׁה אִם-מָאֵן יְמָאֵן אָבִיהָ לְתִתָּהּ לוֹ כֶּסֶף יִשְׁקֹל כְּמֹהַר הַבְּתוּלֹת” (שמות כ"ב, ט"ו-ט"ז)
המוהר מוזכר גם בספר שמואל א' (פרק י"ח, פסוק כ"ה) כאשר שאול המלך מציע לדוד להינשא לבתו, הוא אומר לו שהוא אינו זקוק למוהר, אלא למאה עורלות פלשתים. כוונתו שדוד ינסה להרוג מאה פלשתים ויהרג במשימה זו.
רש"י מזהה המוהר כמתן כתובה, אבל רמב"ן ואחרים חולקים עליו וטוענים שעניין הכתובה שונה ממוהר והתפתחה רק בתקופת חז"ל.
מוהר ביהדות > מוהר במשנה ובתלמוד

במשנה ובתלמוד מוזכרת המילה סבלונות ככינוי למתנות ששולח החתן לבית אבי הכלה.
ראו גם

נדוניה
חטיפת נשים
ועדת האטצ׳ינס

ועדת האטצ'ינס לבחינת חופש העיתונות (באנגלית: The Commission on Freedom of the Press) הייתה ועדה אמריקאית שהוקמה בשנת 1943 על ידי מו"ל העיתונות ומייסד אימפריית "טיים", הנרי לוס ונשיא אוניברסיטת שיקגו רוברט האטצ'ינס (Robert Hutchins), במטרה לבחון את תפקידיה של התקשורת האמריקאית בדמוקרטיה.
הוועדה פעלה בין דצמבר 1943 לספטמבר 1946. במרץ 1947 פרסמה הוועדה דו"ח מסכם על ממצאיה והמלצותיה בשם "תקשורת חופשית ואחראית" (באנגלית: A Free and Responsible Press). המלצתה המרכזית בדו״ח הייתה הקמת מועצה אזרחית עצמאית לניטור קבוע של פעילות התקשורת. הדו״ח זכה עם פרסומו לביקורות קשות מצד גופי התקשורת. אך במשך הזמן, הפכה עבודת הוועדה והדו"ח שהוציאה, אבן דרך משמעותית, ולפי חוקרי התקשורת גם בסיס לפיתוח תאוריית האחריות החברתית של התקשורת.
הרקע להקמת הוועדה

בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, ניצבה העיתונות האמריקאית בפני ביקורת ציבורית נרחבת שנמתחה על המבנה הריכוזי ועל אופייה המסחרי של העיתונות. ביקורת זו הובילה לדרישות לרפורמה ולהתערבות מצד הממשל. בתגובה, יזם הממשל צעדי חקיקה כדי להסדיר את הצד העסקי ולהגביל את הריכוזיות שבה. צעדי חקיקה אלה הובילו למתיחות בין נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט והממשל האמריקאי לבין בעלי העיתונים.
לאור החשש מהתערבות גוברת מצד שלושת זרועות השלטון, הבין הנרי לוס, כי על התקשורת עצמה לבצע מהלך של הסדרה עצמית שימתן את מאמצי הממשל לפקח עליה ובמקביל יענה לביקורת הציבורית החריפה המופנית כלפי בעלי העיתונים.
הקמת הוועדה

על רקע המתיחות והביקורת הציבורית, פנה הנרי לוס לרוברט האטצ'ינס, בבקשה להקים ועדה שתבחן את סוגיית חופש העיתונות. האטצ׳ינס ריכז שלושה עשר חברי צוות, שהיו חלק ממעגל סגור וקטן וכללו אנשי אקדמיה ואינטלקטואליים ממוסדות ואוניברסיטאות יוקרתיים, בעלי ניסיון עשיר במתן ייעוץ לקובעי מדיניות, אשר הגיעו מתחום המשפטים, הכלכלה, מדעי החברה, מדעי הרוח: היסטוריה, פילוסופיה ותאולוגיה.
ב-28 בפברואר 1943 הכריז האטצ'ינס באופן רשמי על הקמת הוועדה, שמטרתה לבחון את התחומים בהם פועלת התקשורת האמריקאית ולזהות את ההצלחות והכשלים שלה.
מימון הוועדה

מימון פעילות הוועדה הגיע מהנרי לוס, ועמד על סך 200,000 דולר. רוברט האטצ׳ינס הציב מספר תנאים להבטחת עצמאותה ופעילותה של הוועדה: (1) להנרי לוס לא תהיה כל אפשרות להתערב ולהשפיע על תוכני הוועדה, היא תישאר עצמאית; (2) הסכום יועבר דרך אוניברסיטת שיקגו, תוך הבטחת עצמאות הוועדה גם מול האוניברסיטה; (3) בחירת חברי הוועדה תעשה אך ורק על ידי האטצ׳ינס, שימנה בעצמו את חברי הוועדה ויפקח על פעילותם, ללא התערבות מצידו של הנרי לוס; (4) בין חברי הוועדה לא יהיו אנשי עיתונות.
עם זאת, קיימות עדויות לכך, שהנרי לוס נשאר מעורב במידה מסוימת בעבודת הוועדה ואף השפיע על בחירת חלק מחבריה.
אנציקלופדיה בריטניקה תרמה אף היא סכום של 15,000 דולר שסייע למימון פעילות הוועדה, בנוסף לתרומה העיקרית של הנרי לוס.
צוות הוועדה

בראש הוועדה עמד רוברט מיינרד האטצ'ינס, נשיא אוניברסיטת שיקגו ואיש חינוך אשר היה מוכר בפרופיל הציבורי הגבוה שלו. חברי הוועדה האחרים היו אנשי אקדמיה ואינטלקטואלים בולטים אשר תרמו מניסיונם לעבודת הוועדה:
זכריה צ'אפי ג'וניור - פרופסור למשפטים מאוניברסיטת הרווארד, שהתמחה בחקר התיקון הראשון.
צ'ארלס מריאם - איש מדע המדינה בעל שם.
וויליאם אי. הוקינג - פרופסור לפילוסופיה.
ג'ון מ. קלארק - כלכלן מאוניברסיטת קולומביה.
ג'ון דיקינסון - פרופסור למשפטים מאוניברסיטת פנסילבניה.
ריינהולד ניבור - פרופסור לתאולוגיה ופילוסופיה בולט בתחומו.
רוברט רדפילד - אנתרופולוג מאוניברסיטת שיקגו.
ביארדסלי רומל - נשיא האגודה האמריקאית לפילוסופיה.
ארתור מ. שלזינגר - היסטוריון מאוניברסיטת הרווארד.
ג'ורג' נ. שוסטר - נשיא האנטר קולג', מומחה לגרמניה.
הרולד ד. לאסוול - איש מדע המדינה, מומחה לתעמולה, מאוניברסיטת ייל.
ארצ'יבולד מקליש - משורר זוכה פרס פוליצר וספרן הקונגרס.
במקור מלכתחילה, נשקלה האפשרות לכלול בין חברי הוועדה, דמויות בולטות מעולם התקשורת, אך רוברט האטצ'ינס גרס כי צעד זה יגביל את עצמאות הוועדה ואת מסקנותיה. בנוסף, שררו יחסי חוסר אמון הדדיים בין חברי הוועדה לבין עיתונאים וזה היה אחד הגורמים לאי הכללתם בוועדה. בדיעבד, החלטה זו, התבררה כטעות קשה.
עבודת הוועדה

מטרתה הראשונית של הוועדה הייתה לשרטט תוכנית בסיסית לקידום תקשורת חופשית בעולם מודרני ובינלאומי. התוכנית אמורה להסדיר את מערכת היחסים המשולשת שהורכבה מקובעי המדיניות, התקשורת, והציבור הרחב ואליהם הופנתה. חברי הוועדה נפגשו כל 6 שבועות, למפגשים שארכו יומיים- שלושה בכל פעם, בהם עברו על החומרים שנאספו בידי צוות המחקר ועל העדויות שנגבו. חברי הוועדה נפגשו 17 פעמים, שבהן שמעו 58 עדויות וערכו 225 ראיונות עם אנשי תקשורת, ממשל, אקדמאים ומומחים שעסקו בתחום.
חברי הוועדה, ביקשו לבחון את תפקוד התקשורת בשני היבטים: פילוסופי ומעשי. בפן הפילוסופי, התמקדו הדיונים במהותה ועתידה של חברה חופשית אידיאלית. בפן המעשי, ביקשה הוועדה לבחון את התופעה הגוברת של בעלות צולבת על עיתונים ורדיו, ירידת התחרות, היבטי בקרה ממשלתית ולחצים המופעלים ממפרסמים וקבוצות אינטרס. ברקע עבודת הוועדה הדהדו אירועי מלחמת העולם השנייה וסכנותיה של מכונת תעמולה עוצמתית כדוגמת התעמולה הנאצית וחברי הוועדה ביקשו לרתום את התקשורת לקידום הערכים הדמוקרטיים.
פרסום הדו״ח, מסקנות, ממצאים והמלצות

בתום עבודתם הגיעו חברי הוועדה למסקנה שחופש העיתונות אכן נמצא בסכנה בארצות הברית בשל תפקודה הלקוי של התקשורת. לדבריהם, בעידן מורכב זה, יש לתקשורת אחריות ציבורית חדשה: לספק לציבור הרחב דיווח אמיתי ואינטליגנטי של אירועי היום, לשמש פורום להחלפת דעות, לשקף את הקבוצות השונות בחברה, להבהיר ולהנגיש את ערכי החברה וכן לספק גישה מלאה למידע החשוב של היום.
הדו״ח המסכם שפורסם במרץ 1947, כלל ניתוח מעמיק של מצב התקשורת בארצות הברית, את הממצאים העיקריים ו-13 המלצות: 5 המלצות הופנו לממשל, 5 המלצות הופנו לתקשורת ו--3 המלצות הופנו לציבור הרחב. מימוש ההמלצות הללו יבטיח תקשורת אחראית וחופשית. בהמשך פורסמו עוד 6 כרכים המכסים לעומק מגוון רחב של בעיות תאורטיות ומעשיות, הקשורות לחופש העיתונות האמריקאית והמשמעויות הבינלאומיות.
מסקנות והמלצות הוועדה

בפתח הפרק המפרט את המסקנות וההמלצות, ציינו חברי הוועדה כי "אין פתרון פשוט לשחרור התקשורת מההשפעות המונעות ממנה לספק חדשות ורעיונות שחברה כמו שלנו וחברה כפי שאנו רוצים שתהיה לנו, צריכים״. עם זאת, האשימה הוועדה בעיקר את הגורמים הכלכליים, בעלי ומנהלי התקשורת, במצבה הקשה של העיתונות. כמו כן ציינו חברי הוועדה, שככל שהתקשורת והציבור ייטלו על עצמם לפעול לתיקון המצב, כך יידרש הממשל לפעול פחות.
מסקנות והמלצות הוועדה > ההמלצות לממשל

חברי הוועדה המליצו לכלול בזכות החוקתית המעגנת את חופש העיתונות, גם את הרדיו ותעשיית הסרטים. מטרת ההמלצה לדבריהם, למנוע צנזורה על הרדיו, אך בד בבד עם זכות זו, מגיעה החובה לשרת את האינטרס הציבורי.
ההמלצה השנייה הייתה לאפשר פיתוח תחומים חדשים, תוך שמירה על תחרות בין חלקיה של התעשייה. במקרים בהם חיוני ריכוז בעלות על מנת לספק שירות באיכות ובכמות לו זכאי הציבור, על הממשל לדאוג שהציבור יפיק תועלת מהריכוזיות ולא ייפגע ממנו.
ההמלצה השלישית התייחסה לצורך ולמענה מהיר ויעיל למקרי דיבה. על מנת להגן על נפגעים מפני פגיעה בלתי מוצדקת שנגרמה מפרסומים שגויים בתקשורת. חברי הוועדה המליצו על חקיקה שתהווה סעד מיידי לנפגעי הדיבה, על מנת שיקבלו מענה מהיר לתלונתם ללא צורך בהתמודדת עם הליכים משפטיים איטיים ומסורבלים. חקיקה זו ראוי שתעודד את הנוהג של תיקון טעויות מצד התקשורת, על מנת להפחית מקרים של פרסום דבר שקר.
ביטול חקיקה האוסרת על התבטאויות המעודדות שינויים מהפכניים במוסדות המדינה, במקרים בהם אין סכנה ברורה ומיידית לאלימות.
הוועדה המליצה לממשל לעדכן את הציבור בענייני מדיניות דרך אמצעי התקשורת ההמוניים. במקרים בהם כלי תקשורת פרטיים אלו לא יוכלו או לא ירצו לספק שירות זה לציבור, לממשל עומדת הזכות להפעיל כלי תקשורת משל עצמה.
מסקנות והמלצות הוועדה > ההמלצות לתקשורת

הוועדה המליצה לכלי התקשורת לקבל על עצמם את האחריות הנדרשת להנגשת מידע, ולהציג רעיונות ודעות מגוונות לציבור, כדרך להימנע מהסיכון לדמוקרטיה הנובע מהריכוזיות המסוימת הנדרשת.
על כלי התקשורת ההמוניים לממן ולתמוך בפרויקטים חדשניים וניסיוניים בעלי ערך תרבותי גבוה. הוועדה המליצה לקדם את הפרויקטים הללו שלא בהכרח היו ריוחיים, אך יש להם חשיבות רבה בהנגשה לאזורים שאינם זוכים לחשיפה מספקת לפרויקטים כגון אלו.
הוועדה המליצה לאנשי התקשורת לבקר את עצמם ואת עמיתיהם, לתקן פגמים, טעויות והטעיות מצד התקשורת על מנת לעמוד בסטנדרטים מקצועיים. צעדים אלו נועדו למנוע התערבות ממשלתית בתיקון הליקויים.
על התקשורת לפעול בכל הכלים העומדים לרשותה, על מנת להגביר את המקצועיות ועצמאות עובדיה. איכות מוצריה תלויה ביכולותיהם ועצמאותם של עובדים זוטרים המקבלים שכר נמוך וסובלים מחוסר יוקרה. על המעסיקים לדאוג לתנאים ראויים לעובדיהם, שיהוו בסיס לפיתוח אנשי צוות מקצועיים.
תעשיית הרדיו היא אחד מצורות התקשורת החזקות. כדי שיהווה כלי תקשורת אחראי, אסור שתכני שידוריו ישלטו בידי מפרסמים, כפי שבמערכות העיתונים, נדרשת הפרדה ברורה בין תוכן חדשותי לתוכן הפרסומי.
מסקנות והמלצות הוועדה > ההמלצות לציבור

הוועדה המליצה לארגונים שאינם למטרות רווח, לספק תוצרי תקשורת איכותיים ומגוונים. תקשורת המונים היא כלי עיצוב תודעה חזק ביותר, וכך גם למוסדות חינוך שונים ישנה אחריות להשתמש בכלי זה, כדי שהציבור האמריקאי לא ייחשף בלעדית לתכנים שהופקו בידי תעשייה המונעת על ידי אינטרסים כלכליים.
המלצה להקמת מרכזי חינוך אקדמאים-מקצועיים לקידום לימודי התקשורת, שינצלו את כל משאבי האוניברסיטאות למתן חינוך רחב וליברלי ככל האפשר.
ההמלצה השלישית לציבור, המהותית ביותר מבחינת חברי הוועדה, הייתה הקמת גוף עצמאי המעריך ומדווח כל שנה על תפקוד התקשורת. גוף זה ייצג את הציבור האמריקאי וימומן מתרומות.
התגובות לפרסום הדו"ח

הביקורת החריפה שהעבירו חברי הוועדה על התקשורת הובילה לתגובות קשות מצד התקשורת. אחת הטענות העיקריות נגעה לכך שלא שותפו בוועדה אנשי מקצוע מעולם העיתונות. לטענת המבקרים, חברי הוועדה עצמם היו חסרי ידע וניסיון הנחוצים להבנת המורכבויות של עסקי התקשורת. טענה נוספת ראתה בשימוש במילה "אחריות" מילה חלופית ל״צנזורה״. בנוסף, עיתונאים הרבו לעסוק בכך שהוועדה עצמה ציינה שהם לא ביצעו מחקר מורכב במובן המדעי, אלא ביססו את ממצאיהם על דעות סובייקטיביות. עוד נאמר שהכתיבה עמומה, אקדמית ופילוסופית מדי. חיצי הביקורת מצד העיתונאים כוונו לדו"ח המסכם הראשון שפורסם, כרכי ההמשך המפורטים שפורסמו מאוחר יותר, זכו בעיקר להתעלמות מצד התקשורת.
מורשת הוועדה

לאחר פרסום הדו"ח והתגובות הצוננות מצד העיתונות, נראה היה שהדו"ח יישכח לחלוטין, אך בחלוף השנים, הפכה עבודת הוועדה לאחד המסמכים החשובים בהיסטוריה של התקשורת האמריקאית. למרות פגמיו, ניתח הדו"ח באופן חדשני ומעמיק את עולם התקשורת ותחומי אחריותו והיווה נקודת הארה מוקדמת לצורך בניסוח מסגרת תאורטית חדשה בעידן חדש.
תשע שנים לאחר פרסום הדו"ח, ציין הספר "ארבע תיאוריות של התקשורת" (באנגלית:Fred S. Siebert, Theodore Peterson, Wilbur Schramm, Four Thories of the Press, 1956) את עבודת ועדת האטצ'ינס כנקודת מפנה מהמודל הליברטריאני, המאפשר לבעלי עיתונים להדפיס עיתונים כראות עיניהם, למודל האחריות החברתית של התקשורת המדגיש אובייקטיביות, נייטרליות ואיזון. דו"ח הוועדה למעשה היווה השראה לפיתוח מודל זה, שהפך לערך מרכזי בלימודי התקשורת ומעצב בסיסי באתיקה העיתונאית.
ממצאי והמלצות הוועדה במבט עכשווי

לדברי חוקרי מדיה, הביקורת שהופנתה לתקשורת על ידי הוועדה בשנת 1947, מתאימה למצב התקשורת היום. האזהרות מפני בעלות ריכוזית שסיכנו את הדמוקרטיה ב-1947, מתאימות לחשש מריכוזיות ענקי האינטרנט, המדיה החברתית והתלות של הציבור בהם. האזהרות מפני גורמי תעמולה עלומים הפועלים בתקשורת, מרקם חברתי מתפורר, נסיגה לתוך תיבות תהודה והחשש מעליית שליט אוטוריטרי המנצל את הקיטוב והזעם, נשמעות כולן כפעמוני אזהרה רלוונטיים. מהצד השני, מציינים החוקרים, כי עידן האינטרנט מציע את השפע שעליו דיברה הוועדה: כמויות אדירות של אינפורמציה זמינות כמעט לכל, תוצרים איכותיים, שיח מתמשך ופורום להחלפת דעות בין המדיה לבין הציבור המתאפשר בזכות האינטרנט. עם זאת, אנשים נחשפים פחות לחדשות ופונים יותר להיצע אינסופי של בידור, כך ששפע המידע לא תמיד מגיע לאזרח.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Margaret Blanchard, The Hutchins Commission,The Press and the Responsibility Concept, Journalism Monographs No 49, 1977, עמ' 1-59
1 2 3 4 5 6 7  Stephen Bates, An Aristocracy of Critics: Luce Hutchins, Niebuhr, and the Committee that Redefined Freedom of The Pres, Yale university Press, 2020
1 2  Stephen Bates, The Commission and its Lessons, Communication law and Policy, 1998, עמ' 141-161
1 2  Timothy Gleason, Saving Journalism from Itself (and from us) The Hutchins Commission Was Right Then, So What About Now., Communication Law and Policy 3, 1998, עמ' 409-418
1 2 3 4 5 6  Victor Pickard, America's Battle for Media Democracy: The Triumph of Corporate Libertariansim and the Future of Media Reform, Cambridge University Press, 2014
1 2 3 4 5  Jerilyn McIntyre, Respositioning a Landmark:The Hutchins Commissionand Freedom of The Press, Critical Studies in Mass Communication 4, 1987, עמ' 136-160
1 2 3  Andie Knutson, The Commission Vs the Press, The Public Opinion Quarterly 12, 1948, עמ' 130-135
↑  Robert Hutchins (1989) Selection from the Report of the Commission on the Freedom of the Press. In T.Goldstein (Ed.) Killing The Messenger: 100 Years of Media Critisism. Columbia University Press P. 171.
1 2 3 4  Robert Hutchins (1989) Selection from the Report of the Commission on the Freedom of the Press. In T.Goldstein (Ed.) Killing The Messenger: 100 Years of Media Critisism. Columbia University Press P. 171-183.
לויתן (ספר)

| --- | --- |

 nasty, brutish, and short 
 מידע כללי
 מאת:  תומאס הובס
 איורים:  אברהם בוס 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פילוסופיה
 הוצאה
 הוצאה:  Andrew Crooke 
 תאריך הוצאה:  1651
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מאגנס, הוצאת שלם
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002687135, 001006899, 001741395, 001781553
 
"לויתן, או החומר, הצורה והכוח של קהילייה כנסייתית ואזרחית" (באנגלית: Leviathan, or The Matter, Forme and Power of a Common Wealth Ecclesiasticall and Civil), שיצא לאור בלונדון בשנת 1651, הוא חיבור פילוסופיה פוליטית מאת תומאס הובס. החיבור, הנקרא על שם דמותו המיתולוגית של הלווייתן המופיע בתנ"ך, נחשב לאחת מיצירות הפילוסופיה הפוליטית המשפיעות ביותר שנכתבו אי פעם.
הרקע לכתיבת הספר

הלויתן נכתב על ידי הובס בעקבות החשש מפני התמוטטות מערכות השלטון במהלך מלחמת האזרחים האנגלית ואי השקט האזרחי באנגליה למן התנתקות הכנסייה האנגליקנית מהכנסייה הקתולית על ידי הנרי השמיני ברפורמציה האנגלית ב-1534.
הספר נכתב על ידי הובס כנראה החל מ-1649, לאחר הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון. הובס שהה באותה עת בגלות בצרפת, אליה נמלט ב-1640 מחשש לרדיפות הפרלמנט הארוך בגלל תמיכתו באבסלוטיזם.
תוכני הספר

הספר עוסק במבנה החברה והלגיטימיות של הממשל, ונחשב לאחת הדוגמאות המוקדמות והמשפיעות ביותר להסבר עלייתו של השלטון המרכזי, הסבר שבניגוד לעבר לא הסתמך על דת או פילוסופיה מופשטת, אלא על רציונליות.
בספר, שנכתב במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, טוען הובס לצורך בקיומה של אמנה חברתית בין האזרחים לבין השליט כדי למנוע מצב של מלחמת הכול בכול. המדינה נועדה להגן על היחידים בתוכה מפני מצב הטבע. הובס טען ששליט אבסולוטי וחזק מסוגל להשליט סדר ולמנוע כאוס חברתי. טענה זו של הובס בנוגע לטבע האדם באה לידי ביטוי ביצירות מאוחרות יותר בנות זמננו כגון בספר תהליך התירבות מאת אליאס והמלאכים הטובים של טבענו מאת פינקר. כמו כן שימשה כבסיס פילוסופי - תוך הנגדתו לתפיסת ז'אן ז'אק רוסו, שבנושא טבע האדם הייתה הפוכה בתכלית מזו של הובס - למחקריו בנושא ההיסטוריה של המלחמות של ההיסטוריון פרופ' עזר גת.
גת הראה במחקריו, כי בחשבון היסטורי כולל, גישתו 'הפסימית' של הובס עולה בקנה אחד עם ההתפתחות ההיסטורית החיובית במרכזה ירידה בכמות ובעוצמת המלחמות, זאת בניגוד מוחלט לאינטואיציה ולחוכמה המקובלת בנושא. גת הראה, כי בניגוד גמור להשקפתו של רוסו אודות 'הפרא האציל', שלפני היות ציוויליזציה חי חיי נועם והרמוניה תחת גפנו ותחת תאנתו, האדם 'הקדמון' ניהל מלחמות שמד, שעדויות להן המשיכו לקבל תיעוד בחברות לקט ציד כמו זו שנשמרה על אדמת היבשת המוכרת היום בשם אוסטרליה. לעומת זאת, תפיסתו 'הפסימית' של הובס, לפיה החיים היו תמיד "אלימים, מגעילים וקשים", נהיו מעט פחות כאלו ככל שהייתה יותר ציוויליזציה, כלומר "לוויתן" חזק יותר, שעל ידי כך שהפיל מוראו על הציבור, הביא להפחתת האלימות.
איור הכריכה

את כריכת הספר אייר האמן הצרפתי אברהם בּוֹס (אנ'), והאיור נעשה לפי בקשתו של הובס.
האיור ממחיש בצורה גרפית את הרעיונות המוצגים בספר. במרכז האיור ניצב הריבון כמי שמורכב מהמוני אנשים אשר גבם מופנה כלפי המתבונן. האנשים הם מי שהסכימו לכונן ביניהם ברית לכדי מדינה. הריבון אוחז בידיו הן את החרב (הכוח הצבאי) והן את השרביט (הכוח הכנסייתי) - משמע הוא שולט באופן מוחלט בכל מוסדות החיים. בחלק התחתון של התמונה מוצגים הכלים והאמצעים שבשליטת הריבון: כלי האלימות וההגנה (משמאל) וכלי השכנוע והחינוך הקשורים בכנסייה ובאוניברסיטאות (מימין).
מהדורות הספר

הספר יצא לאור לראשונה באנגלית ב-1651. מהדורה נוספת של הספר, בלטינית, ראתה אור באמסטרדם ב-1688, במהדורה שכללה את כל כתביו של הובס. המהדורה הלטינית אינה שווה באופן מלא למהדורה האנגלית.
הובס יצר גם מהדורה מיוחדת שנכתבה על קלף בכתב ידו, על מנת להגישה לצ'ארלס השני, שישב בפריז באותה עת. ההגשה למלך סוכלה עקב מעורבותו של אדוארד הייד, הרוזן השלישי מקלרנדון, שהתנגד לספר.
תרגומים לעברית

לויתן: או החומר, הצורה והשלטון של קהיליה כנסייתית ואזרחית, ספרים א'-ב' (תרגם מאנגלית: יוסף אור), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשכ"ב.
לויתן, או, החומר, הצורה והכוח של מדינה כנסייתית ומדינתית ספרים א'-ד' (עורך: מנחם לורברבוים; תרגום: אהרן אמיר), ירושלים: שלם, תש"ע-2009.
הערות שוליים

↑  Azar Gat, The Causes of War and the Spread of Peace - But Will War Rebound?, Oxford University Press, 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588275605171  BnF: cb119391676 (data)  GND: 4231132-9  LCCN: n84233406  SUDOC: 027324931  VIAF: 180243883   WorldCat (עם VIAF): 180243883
יחזקאל אינגסטר

| --- | --- |

 לידה:  11 בנובמבר 1911  בנדין, ארץ הוויסלה ארץ הוויסלה 
 פטירה:  8 ביולי 1952 (בגיל 40) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 תאריך עלייה:  20 באוגוסט 1949
 ידוע בשל:  הנאשם היהודי היחיד שנדון למוות על פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם
 השקפה דתית:  יהדות 
 
יחזקאל בן אליאש אינגסטר (בפולנית: Ezekiel Ingster; ‏11 בנובמבר 1911 – 8 ביולי 1952) היה אחראי בלוק במחנות המשנה של מחנה הריכוז גרוס-רוזן בגרמניה הנאצית. היה ניצול השואה והקאפו היהודי היחיד שנידון למוות במדינת ישראל על פשעים שביצע במלחמת העולם השנייה והשואה, על פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם. בערעור לבית המשפט העליון, זוכה חלקית וגזר דינו הומתק לשנתיים מאסר.
קורות חייו

יחזקאל אינגסטר נולד לאליהו ואלטה בבנדין שבפולין ב-11 בנובמבר 1911.[דרוש מקור]
קורות חייו > מלחמת העולם השנייה

ב-20 במרס 1941 נחטף בידי הגרמנים והועבר למחנה הריכוז והעבודה גרוס-רוזן מהעיר מסלוביץ בשלזיה תחתית שהיה בפיקוחו של הוורמאכט. שם עורר תשומת לב בזכות עבודתו המסורה והנקיה, ובתחילת 1942 קיבל פקודה להיות מפקח על קבוצת עובדים, קאפו. אינגסטר היה אחראי בלוק במחנות המשנה של מחנה הריכוז גרוס-רוזן בגרמניה (גריידיץ, פאולבריק ורייכנבך). במחנה פאולבריק היה קאפו ראשי ותחתיו היו שבעה קאפוס. משם, הועבר למחנה אנברג, שם הועבר מתפקידו בידי זקן המחנה גולקמן, בשל התלונות עליו. ביוני 1943 הועבר אינגסטר להיות אחראי על 78 אסירים במחנה גריידיץ. בהמשך היה אסיר בברגן-בלזן.
קורות חייו > לאחר המלחמה

לאחר השחרור מברגן-בלזן, גילה אינגסטר כי אשתו נספתה באושוויץ, לא ידוע מה קרה לילדיו. הוא שהה בבוכנוואלד ובשנת 1945 התחתן שוב בגרמניה. רגלו השמאלית נקטעה בשנת 1948 בשל מחלת בירגר, הוא עלה ארצה ב-20 באוגוסט 1949 ובשל נכותו קיבל שותפות בקולנוע במושב משמר השבעה. הוא נידון למוות בשנת 1952 לאחר שהואשם בפשעים נגד האנושות ובהתעללות בעצירים יהודים, אך בית המשפט העליון קיבל חלקית את ערעורו, זיכה אותו מפשעים נגד האנושות והמיר את עונשו למאסר של שנתיים. אשתו התגרשה ממנו לאחר מאסרו. אינגסטר, אשר היה חולה, ביקש חנינה מנשיא המדינה ונדחה, אולם שוחרר על פי החלטת שר המשטרה (בכור-שלום שטרית), ומת זמן קצר לאחר שחרורו.
המשפט

משפטו התנהל כמעט במקביל לזה של יעקב הוניגמן, קאפו במחנות גריידיץ ופאולבריק, ובאופן טבעי חלק מן העדים הופיעו בשני המשפטים.
המשפט > אישומים

כתב האישום נגד אינגסטר הוגש לבית המשפט המחוזי בתל אביב בספטמבר 1951 בפני הרכב שמנה את פנחס אבישר, ישראל לוין ויוסף מיכאל לם. שני הסעיפים הראשונים היו בגין עבירות שהעונש בגינן היה מוות. הראשון היה פשע מלחמה בשל פגיעה בבני אוכלוסייה אזרחית במחנות גריידיץ ופאולבריק, אשר גרמה חבלות חמורות, פצעים, כאב וסבל לעצורים רבים בשני המחנות ובמיוחד לניצולי השואה שהעידו נגדו, ביניהם, יעקב שווייצר, דוד לבקוביץ', שמואל ויטלזון, יהודה הולצמן, אבא מושנגברג ויצחק פשכודניק. הסעיף השני היה פשע נגד האנושות. לפי כתב האישום, ”אינגסטר התעלל באכזריות בעצורי המחנה והכה אותם ללא הצדקה וללא הבחנה מכות קשות בידיים ובמקל”. שלושת האישומים הנותרים התייחסו לגרימת חבלה חמורה לחמשת האסירים שהוזכרו בסעיף הראשון.
סנגורו של אינגסטר טען, כי לא ניתן לייחס לו פשע כלפי האנושות לפי האישום הראשון, שכן כוונת החוק היא לרצח של אוכלוסייה נרחבת בידי "הפושעים הנאצים המובהקים". הוא גם ביקש ”להתחשב במצבו הבריאותי של הנאשם, כי נענש בידי שמים” ולהימנע מהאשמתו בסעיפים החמורים ביותר. מטלון לא נענה לבקשה אך קבע, כי יש ראיות נגד אינגסטר באשמת פשע כלפי האנושות בנוגע לרצח שמונה אסירים ובנוגע להתעללות באסירי פאולבריק, וכן באשמת גרימת חבלה חמורה לשוויצר, לבקוביץ, הולצמן, ויטלזון, מושנברג ופשכודניק. הוא החליט למחוק רק את האישומים הנוגעים להריגת עציר ששמו אינו ידוע במחנה גריידיץ.
פסק הדין וגזר הדין, אשר פורסמו בינואר 1952, קבע עונש מיתה על אינגסטר. שני שופטים, אבישר ולוין היו בעדו, אך השלישי, לם, התנגד ואף רצה לזכותו מאשמת פשע נגד האנושות. כל השופטים הצטרפו בסוף גזר דינם בקריאה אל נשיא המדינה, והמליצו לו להמתיק את עונשו של הנאשם בהתחשב בנסיבות המקלות.
המשפט > עדויות > עדות אינגסטר

אינגסטר עלה על דוכן העדים ב-9 בדצמבר 1951. הוא הכחיש שהפיל את שיניו של יהודה הולצמן, אמר שכלל אינו זוכר אותו והוסיף שמעולם לא שבר שיניו של אף אחד. ולא הייתה לו חוצפה כזאת. לו יש בסך הכל שש שיניים בפה, השאר נפלו. הן התנועעו מאליהן ונפלו כיוון שלא קיבל מזון מספיק במחנה. לדבריו, הוא, ויתר הקאפוס ספגו עשר מלקות לאחר שנמלטו שני אסירים הולנדים, אף על פי שלא היה לו כל קשר אליהם; כאשר אמר זאת למפקד המחנה, ספג מכות בראשו שהותירו סימן במצחו. בנוסף אמר שלא היה לו כל קשר לרצח שמונת האסירים. הוא שמע שיחה אודותיהם בין זקן היהודים צייגוט, גיסו הקאפו לנצר והקאפו רוזנצווייג, שבה אמר צייגוט שהוא מחכה להוראות ממפקד המחנה. אינגסטר אמר, בניגוד ליתר העדויות, כי באותו ערב הלכו האסירים לישון כרגיל בשעה תשע ורק למחרת בבוקר, נודע לו מפי הקאפו אויגליק שבאותו לילה בחצות נורו האנשים.
אמר גם שלא היה לו כל מקל גומי. חגורה הייתה לו, חגורת עור של מכנסיים. הוא טען שכל העדים שהעידו על מקל גומי נדברו בניהם. כל הסיפור שהיה מרביץ באנשים על ימין ועל שמאל בעת הקימה הוא לא נכון. הוא היה עובר מחדר לחדר ושורק, ואחר כך יורד לחצר ולא עולה עוד. קרה והוא היה מכה כגון במקרה שהיה פורץ סכסוך בין אנשים ואחד מאשים חברו שגנב ממנו הלחם. סכסוך כזה היה מביא לפעמים לידי מכות בניהם והיה מתערב ומפריד בניהם, על ידי סטירת לחי לזה ולזה.
המשפט > עדויות > עדות להגנתו

צבי שלימר התייצב להעיד לטובת של אינגסטר ותחילה סיפר כיצד התנהג הוא עצמו כקאפו בגריידיץ. לדבריו, גם הוא – כמו אינגסטר – נאלץ לטפל במקרה שבו נתפסו קונים מזון מפועלים גרמניים. הפתרון שלו היה זהה: הוא סטר להם ובכך סיים את הפרשה ומנע את הצורך למסור דיווח למפקדי המחנה, שהיה עלול להביא למלקות ואפילו לגירוש לאושוויץ. שלימר שמע במחנה על רצח שמונת האסירים, והעיד, בניגוד לדברי אינגסטר, שבאותו ערב נשלחו האסירים לחדריהם כבר בשעה שבע: ”למחרת שוחחו במחנה כי האנשים נרצחו במוטות ברזל ולבסוף ביריות. סיפרו כי בשעת מעשה היו שניים-שלושה קאפוס. את שם הנאשם לא הזכירו בקשר לכך”.
שלימר ראה את אינגסטר מכה אסירים, למשל כאשר מישהו ניסה לקבל מנת מזון כפולה. דבריו בחקירה הנגדית לא עזרו לאינגסטר: ”הנאשם היה שייך לקאפוס הרעים אבל היו גרועים ממנו. זקן המחנה היה בוחר בו ובעוד אחרים שכמותו כדי להרביץ”; בחקירה החוזרת בידי רוזנברג אמר, כי אינגסטר מעולם לא התנדב להלקות.