שליח (הלכה)
הערות שוליים

↑  מא, א - מג, ב.
↑  הסוגיה העוסקת באופן ישיר בדין השליחות, נמצאת בראש הפרק השני במסכת קידושין. אולם סוגיות רבות נוספות, הדנות בשליחות בהקשר לדינים ספציפיים, מלמדות עקרונות חשובים של דין השליחות.
↑  יש שציינו שהמשפט העברי הקדים את המשפט הרומי בעניין זה א' גולאק, יסודי המשפט העברי, ברלין תרפ"ב, עמ' 42 - 43. לגולאק שם יש הסבר מעניין מדוע התפתח דין השליחות במשפט העברי.
↑  מחלוקת דומה נחלקו משפטנים מודרניים, ראו סיכום אצל אהרון ברק, חוק השליחות, ירושלים תשנ"ו, סעיף 166 ואילך.
↑  מכילתא דר"י משפטים מסכתא דנזיקין, פרשה ב; ספרי במדבר, פרשת מטות פיסקא קנג, קנד.
↑  מכילתא דר"י, בא מסכתא דפסחא, פרשה ג.
↑  מכילתא דר"י, בא מסכתא דפסחא, פרשה ה.
↑  תוספתא, תענית ד,ב
↑  שיטה מקובצת שם.
↑  קידושין טז, א בדפי הרי"ף. הר"ן על הרי"ף שם, ד"ה 'תניא' הסביר שאין כוונת הרי"ף לדחות את המקורות האחרים, אלא שבחר דווקא במקור זה בו מוזכר במפורש המונח 'שוחו של אדם כמותו'. הר"ן שם מפנה לגמרא בבא מציעא עא, ב ממנה עולה לכאורה שהמקור הוא מתרומה. הר"ן מסביר שכוונת הגמרא שם, לציין מקור למיעוט של הגוי מדין שליחות שנלמד מתרומה. גם רש"י מנחות צג, ב ד"ה 'ושלוחו', מפנה למקור משחיטת פסח. אולם שם הנושא הוא סמיכה על הקרבן, ולכן מתאים לציין את המקור שממנו למדים על קדשים.
↑  הבעל יכול למנות שליח לכתיבת גט לגרש בו את אשתו, או למסירתו לאשה אם היא בעיר אחרת, וכן האשה יכולה למנות שליח לקבלת הגט.

המוכר יכול למנות שליח למכור עבורו נכסים, או לקנות עבורו, והוא הדין לכל צורה אחרת של העברת בעלות על כל קניין שהוא, הן על ידי מתנה, זכייה במציאה, וכיוצא בזה.

אדם יכול למנות שליח לקדש עבורו אשה, והאשה יכולה למנות שליח להתקדש לאיש.

אדם יכול למנות שליח להפריש עבורו תרומות ומעשרות.
↑  תוספתא עירובין ב, יא - יב.
↑  עירובין לא, ב.
↑  ראשונים אחרים (תוספות, ריטב"א) ביארו באופן שונה את תירוץ הגמרא. ראו גם מאירי שם, ד"ה 'זה שביארנו'.
↑  תשובות הגאונים, הרכבי, שיב והובא בראשונים על גיטין כג, א.
↑  הרא"ש, גיטין ב, כז.
↑  ראו שו"ת חתם סופר, ה, השמטות קצט. ושם הפנה למכתב מאליהו (אלפאנדרי) שער שליחות, יב.

ראו מה שכתב הרב מ' שטרנבוך, תשובות והנהגות ג, תכז: "ובמק"א ביארתי דגם מה שנהגו היום ונתפשט שממנים שליח להולכה ושולחים הגט (בדואר) לבית דין במקום האשה, ששליח אחר ימסור לה, אילולא דמסתפינא אמינא שבזמן הגאונים שהתירו לכתחילה כה"ג ושלחו דווקא בשליח אפילו עכו"ם ממקום למקום, אבל היום העניין מורכב מאד ואי אפשר לקבוע באיזה מקום ואוירון ולכן נקרא אינו ברשותו וכמבואר בפוסקים בחמץ ששלח בדואר שנקרא אינו ברשותו וכאבוד, ואין ראוי להתיר לחסוך הוצאות נסיעה להשליח, ורק בשעת הדחק סומכין להתיר בדואר. כנלע"ד, רק שמעתי שמקילין בכל אופן וצ"ב, ואני להעיר באתי".
↑  המשנה גיטין ב, ה, מכשירה גט שנכתב על ידי חרש שוטה וקטן. הגמרא (שם כב, ב) מסבירה שמדובר כאשר גדול עומד על גביהם. אולם הראשונים הקשו הרי אין החש"ו בני שליחות. על שאלה זו עונים בתוספות (ד"ה 'והא'): "וי"ל דלא בעינן שליחות בכתיבה, דוכתב לאו אבעל קאי אלא אסופר". החתם סופר (שם) מסביר: "ודע והבן כל מה שאמרו חז"ל פלוני בר שליחות או אינו בר שליחות היינו ר"ל בר שליחות כמותו או אינו בר שליחות כמותו אבל שליח אפי' קוף יכול להיות שליח אלא שאינו כמותו". וראו גם מחנה אפרים שלוחין ושותפין יא; דבר אברהם, חלק א, יג אות ד.
↑  שו"ת הרשב"א, א, שנז.
↑  נתיבות המשפט, קפב, סק"ב (ביאורים); קצות החושן, קכו, סקט"ו; מחנה אפרים שלוחין ושותפין טו; ביאור הלכה, תמח, ג.
↑  כך למשל מצוות הקשורות באכילה, או בפעולה גופנית אחרת כגון טבילה וסוכה.
↑  קידושין מב, ב ד"ה 'שאני'.
↑  כך כתב בשו"ת בית אפרים חו"מ סז: "אבל הדבר הפשוט הוא שמ"ש התוס' רי"ד שהמצוה שחייבו המקום לעשות בגופו אין ר"ל גופו רק ר"ל שהקב"ה צוה שגוף שלו יהיה נעשה בו איזה מצווה".
↑  הגמרא סוכה מא, ב, דורשת מן הפסוק שמצות לולב היא מצווה אישית. ובספר כפות תמרים שם הקשה מדוע צריך פסוק הרי זו מצווה שבגופו.
↑  ראו למשל אור שמח שלוחין ושותפין א, א.
↑  שו"ת מהר"ח אור זרוע סימן קכח
↑  השוה: קובץ שיעורים, כתובות, רנג; אגרות משה, אבן העזר, א, קנו.
↑  כתובות עד, א.
↑  האור זרוע עצמו הציע שני הסברים לעניין החליצה: א. דבעינן חליצה דומיא דייבום. ב. דכתיב וחלצה נעלו מעל רגלו. לפי שני ההסברים יש בחליצה דרישה ייחודית.
↑  תוספות שם ד"ה 'תנאי'.
↑  אור שמח יבום וחליצה ד, כד.
↑  בניגוד לגט שהוא האמצעי לממש את הרצון לגרש אשה, החליצה אינה כזו. ניתן אולי לומר שהחליצה היא מצווה שיש לה השלכה משפטית. התורה מצווה על האח לייבם, ואם אין הוא רוצה בכך מורה התורה לחלוץ. התורה אמנם התנתה את שחרור האשה בחליצה אבל לא זו היא מטרת החליצה.
↑  עב, ב.
↑  קפב (א).
↑  בנושא זה האריך ש' אטינגר, פרקי שליחות במשפט העברי, עמ' 17 - 42.
↑  א' ברק, חוק השליחות, סעיף 166 ואילך; ויגודה, שליחות, עמ' 101 ואילך.
↑  (1858 - 1920) לקח טוב, סימן א, ורשה תרנ"ג
↑  החיסרון המרכזי של תאוריית הזיהוי הוא היותה מבוססת על פיקציה. אמנם לאחר שהפיקציה מתקבלת ההסבר הוא פשוט. החיסרון המרכזי של תאוריית הייצוג היא שאין היא מציעה הסבר, אלא טוענת שאדם יכול להחליט לפעול לטובת חבירו וזה עובד.
↑  קידושין מג, א.
↑  כמה ראשונים מפרשים, שדין שלוחו של אדם כמותו קובע את מעמדו של השליח כמו של השולח. אחרונים ציינו לר"ן יז, ב בדפי הרי"ף, אולם דומה שהוא רק העתיק את לשון הגמרא. אבל במאירי, בפסקי הרי"ד, ובפירוש ר' חננאל בן שמואל הדברים מפורשים.
↑  לכאורה תאוריית הייצוג היא המעניקה לשליח את המעמד של בעל הדבר. הוא עושה את הפעולה בדיוק כפי שהיה עושה לעצמו, וברצונו ובאישור השולח, הוא מייחס את התוצאות לשולח. לעומת זאת תאוריית הזיהוי, רואה את השולח כבעל הדבר, והשליח אינו אלא גורם טכני המבצע את הפעולה מטעמו של השולח (ראו אור שמח על משנה תורה לרמב"ם, ספר נשים, הלכות גירושין, פרק ב', הלכה ט"ו). אולם ניתן להסביר את הגמרא ממש הפוך. דווקא לפי תאוריית הזיהוי, הרואה את השליח כחלק מגופו של השולח, אין הוא יכול להיות עד. לעומת התאוריה השנייה שאינה מתייחסת לשליח כגופו של השולח, אלא כאדם עצמאי, ואין מניעה שיהיה עד. הסבר זה מתיישב עם הנימוק שמציעה הגמרא לרבי שילא "הוה ליה כגופיה". לפי ההסבר הקודם יש להסביר את המילה "כגופיה", כמורה על זהות פונקציונלית, כמו המילה "כמותו". האחרונים הציעו הסברים שונים לסוגיה, בהתאם לשיטתם העקרונית, ובהתאמה לכך שההלכה נפסקה כרב. לסקירה ראו ויגודה, עמ' 105 – 106. פרשנים אחרים (הריב"ש סימן פב; אבני מילואים קה, אות א) לא קבלו כלל את הרעיון שבעל דבר מנוע מלהעיד. לפי דעתם ההלכה נפסקה כרב שהשליח הוא בעל הדבר ובכל זאת אינו מנוע מלהעיד.
↑  טור אבן העזר, קכא: "היה בריא בשעה שצוה לכותבו ד)ואחר כך אחזו החולי אין כותבין אותו בעודו בחליו ה)ואם כתבו ונתנוהו בחליו אינו כלום".
↑  רמב"ם, גירושין ב, טו: "אמר כשהוא בריא כתבו גט ותנו לאשתי ואחר כך נבעת ממתינין עד שיבריא וכותבין ונותנין לה... ואם כתבו ונתנו קודם שיבריא הרי זה פסול".
↑  רבי חזקיה די סילווה 1656 - 1695. פרי חדש, אבן העזר סימן קכא סק"ב.
↑  אחרונים רבים עסקו בכך, לסקירה ראו ויגודה, שליחות עמ' 107 – 108. נזכיר כאן רק את קצות החושן קפח, סק"ב; אור שמח גירושין ב, טו; עונג יו"ט, קיג. לא כל האחרונים סבורים כך.
↑  כל הנפקא מינות הבאות אינן הכרחיות כלל. למקורות ראו ויגודה, שליחות עמ' 107- 113.
↑  לסיכום ראו ויגודה, עמ' 139 – 140. ראו גם רקובר, השליחות וההרשאה עמ' 31; ויגודה שם, הערה 45. רמב"ם שלוחין ושותפין א, א.
↑  הלכות מכירה ה, יג: "קנין זה שנהגו להקנות באלו הדברים אינו מועיל כלום, אלא להודיע שאינו אומר דברים אלו כמשחק ומהתל אלא שגמר בלבו ואחר כך אמר, לפיכך אם אמר בלב שלם אני אמרתי וגמרתי לעשות דבר זה אין צריך דבר אחר כלל".
↑  רי"ף בבא קמא, לז, ב בדפי הרי"ף; שו"ע חושן משפט, קכא, א; שו"ת מהרשד"ם, חושן משפט, קמו; שו"ת פרי החיים, חו"מ סימן יח.
↑  להרחבה עיין שו"ע, אבן העזר, קכ, ה; רמ"א, קמא, לה ונושאי הכלים.
↑  כפי שיפורט בהמשך נחלקו הראשונים אם קטן יכול להיות שליח בדברים שהוא יכול היה לעשות לעצמו. אולם רוב הראשונים אינם מאפשרים זאת.
↑  גיטין ב, ה.
↑  הלכות שלוחין ושותפין ב, ב. כך גם בשולחן ערוך, חו"מ, קפח, ב: "עושה אדם שליח, איש או אשה, ואפילו אשת איש, ואפילו עבד ושפחה, הואיל והם בני דעת וישנם במקצת מצווה, נעשים שלוחים למשא ומתן. אבל מי שאינם בני דעת, והם: חרש, שוטה וקטן, אינם נעשים שלוחים ולא עושים שליח".
↑  גישה זו עולה מהתוספות גיטין סד, ב ד"ה 'שאני', ויש המדייקים כך גם מן הרמב"ם, גירושין ו, ט. ראו למשל קצות החושן, קפח, ג. להרחבה ראו ויגודה, שליחות, עמ' 2–181, הע' 19–22. דעה מיוחדת יש לרא"ש קידושין א, טו, שקטן יכול להיות שליח לעצמו, ולכן אב יכול לשלוח את בתו הקטנה לקבל קידושיה: "הלכך נראה לי דהא דאין שליחות לקטן היינו כשעשה שליחות לזכות לאחר. דמיעוטא דקטן משליחות היינו משום דאיש כתיב בכל דוכתא דאתרבאי שליח, בגט ובתרומה ובפסח לקמן בריש פ' האיש מקדש (דף מא א). והיינו דווקא לזכות לאחר. בשליחותו. אבל בקידושי קטנה שהיא זוכה לעצמה בשליחות אביה, מהני שליחותה לעצמה כאילו קבל אביה קידושין בשבילה. דקטן אית ליה זכייה כשדעת אחרת מקנה לו, ובשליחות אביה היא זוכה לעצמה". דברי הרא"ש הללו מבוססים על הגמרא קידושין יט, א "אומר אדם לבתו קטנה צאי וקבלי קדושייך". שאר הראשונים שם מסבירים את הסוגיה באופן אחר בלי דין שליחות.
↑  גיטין כג, א.
↑  לשון הראב"ד גירושין ו, ט. וכן בקיצור בתוספות, גיטין סד, ב ד"ה 'שאני'. ייתכן שהיה לפניהם מקור שאינו ידוע לנו, אך לא מן הנמנע שהראשונים הסיקו בעצמם שכך יש ללמוד, על פי המובא בגמרא קידושין מא, ב "מה אתם בני ברית אף שלוחכם בני ברית". על אפשרות שיש נפקא מינא בין שתי השיטות ראו ויגודה, שליחות, עמ' 2–241.

יש מי שכתב שקטין מנוע מדין שליחות אפילו בעניינים בהם הוא כשיר מחשש שלא יפעל לטובת השליח. ראו חידושי הרשב"א, קידושין יט, א ד"ה 'אמר רבא'.
↑  גיטין ו, ג; בבלי סה, א.
↑  הלכות שלוחין ושותפין ב, ב.
↑  חידושי חתם סופר, גיטין סד, ב ד"ה 'והנה'.
↑  שערי ישר, ז, יז.
↑  שולחן ערוך, חושן משפט, קפח, א. לשאלה האם נכרי יכול למנות נכרי לשליח עיין אנציקלופדיה תלמודית, כרך ה, ערך גוי, עמ' שלו.
↑  קידושין כג, ב.
↑  תוספתא גיטין, ה, א. וכן בגמרא שם ע, ב. מדובר על אדם צלוב או גוסס שמצוה לתת גט לאשתו.
↑  בבא קמא קי, א. המדובר בכהן חולה המצוה לחבירו להקריב בשבילו.
↑  ראו מנחת אשר, במדבר סימן ז; ויגודה שליחות, עמ' 203 ואילך.
↑  מחנה אפרים, שלוחין ושותפין, ט.
↑  ראו במחנה אפרים ש וכן הגהת רבי עקיבא אייגר, שולחן ערוך, אבן העזר, לה, סק"ג.
↑  נזיר יא, ב - יב, ב. הסוגיה שם עוסקת בשליח שקידש אשה אנונימית ובעקבות כך השולח אסור בכל הנשים שבעולם.
↑  בקטע זה יש שינויי נוסח ומפאת החשיבות לעניין שלנו מובא המשפט עם ההבדלים בסוגריים.
↑  שו"ת מהרי"ט, חלק ב, חו"מ, סימן כג, ד"ה 'וכבר'.
↑  כנגד הסבר זה הועלו שלוש טענות. א. הנוסח האחר בגמרא. טענה זו אינה חזקה שכן עדי הנוסח שלפנינו דווקא תומכים בנוסח של המהרי"ט. ב. הסוגיה בהמשך שם מוכיחה שהבעיה היא עקרונית. ג. השולח אינו יכול להאציל לשליח כח שאין לו. גם טענה זו ניתנת להפרכה. במיוחד לפי ההסבר שהשולח אינו מעניק כח לשליח אלא נותן אישור.
↑  פרישה, אבן העזר, לה סקכ"א; מחנה אפרים, גירושין ג, טו; בני אהובה, אישות, ט, ו.
↑  להרחבה ראו ויגודה, שליחות עמ' 217 ואילך. להסברים הללו יש השלכה מעשית מאוד חשובה: האם ניתן למנות שליח לתת גט כאשר האשה אינה שפויה. שאלה שנתפרסמה תחת הכותרת גט קושטא. ראו משנה למלך, גירושין, ו, ג ד"ה 'ודע דמעשה היה בקושטא'.
↑  קידושין מג.
↑  ספר שמואל ב', פרק י"ב, פסוק ט'.
↑  שו"ת נודע ביהודה, מהדורה קמא, אבן העזר, סימן פ, אות ט"ו
↑  יובל שרלו, שו"ת ההתנתקות, תל אביב, 2010, עמ' 102
↑  דוד הנשקה, על ההתנתקות מן האנושיות, בתוך אקדמות כ"ו, ניסן תשע"א, עמוד 176
↑  אהרן קירשנבאום, "אין שליח לדבר עברה"?, פרשת השבוע, משרד המשפטים, המחלקה למשפט עברי, פרשת בא, תשס"ג, גיליון מס' 106
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293942005171