דו-קרב
דו־קרב של כבוד > דו־קרב באירופה ואמריקה > אנגליה

בסוף המאה ה-16 הגיע הדו־קרב של כבוד מאיטליה לאנגליה ואיתו מומחים לדו־קרב, בעיקר מאיטליה, שפתחו בתי ספר לסיוף באנגליה. ההיסטוריון הבריטי לורנס סטון מציין במחקר מקיף כי הדו־קרב באנגליה מציין מעבר מאלימות חסרת מעצורים שאפיינה את אנגליה של ימי הביניים לאלימות מוגבלת ונשלטת של תחילת העת החדשה, שינוי הנובע מתפיסה שונה של מהות הכבוד האישי: "... הדו־קרב הצליח להסיט את האצולה מלוחמה של קבוצות מפולגות וכנופיות חמושות מבלי שהדבר יוביל לשבירת המוסכמות החברתיות בגלל לחימה ללא הפסקה על מחלוקות של מה בכך - אמתיות או דמיוניות".
מחקרים חדשים יותר מצביעים על שורשים נוספים לדו־קרב של כבוד באנגליה: תפיסת הכבוד האבירי של ימי הביניים באנגליה בעידן האליזבתני בו חיפשו בני מעמד האריסטוקרטיה מוצא לדחפים האלימים וגאווה אבירית בחברה בה למונחים אלו לא היה יותר מקום. הפופולריות של הדו־קרב ומקרי מוות שבאו בעקבותיו הביאו את ג'יימס הראשון, מלך אנגליה לנסות ולאסור בחוק על עריכת דו־קרב, אך ללא הועיל. המנהג התפשט ממעמד האצולה אל חוגי הצבא עד כדי כך שנעשה ניסיון לקבוע עונש מוות על המשתתפים. למרות זאת המשיכו אצילים ואנשי צבא אנגלים לערוך דו־קרבות.
מלחמת האזרחים האנגלית, שהתרחשה מ-1642 עד 1651, ושלטון היחיד של אוליבר קרומוול הביאו, זמנית, להפסקת המנהג. קרומוול, שהיה נוצרי אדוק, החליט לעקור את המנהג מהשורש, ובעת הצורך אף שלח יחידה צבאית אל תוך השגרירות הפורטוגזית כדי לאסור את אחיו של השגריר באשמה של הריגה במהלך דו־קרב. האסיר נלקח לגבעת מצודת לונדון ושם הוצא להורג. צעדים נחושים אלו הצליחו להפחית משמעותית את מספר הדו־קרבות, אך אלו חזרו למרכז הזירה לאחר מותו של קרומוול בעת הרסטורציה - החזרתו לכס המלוכה של צ'ארלס השני, מלך אנגליה. כל זאת למרות צו מלכותי האוסר על דו־קרבות, האצולה האנגלית שגלתה עם המלך לצרפת הביאה איתה את הקודים הצרפתיים.
בתקופת מלכותו של צ'ארלס השני נערכו 172 קרבות בהם היו מעורבים 344 אנשים. מהם נהרגו 69 ו-96 נפצעו - למרות הצו המלך חנן את כל המעורבים שהובאו לפניו. הקרבות הפכו לפראיים ונערכו במטרה לפתור בעיות מבעיות שונות וסכסוכים ולו הקטנוניים ביותר. בקרבות אלו נהוג היה כי העדים מצטרפים לקרב ולוחמים זה נגד זה. המשורר הבריטי הדגול ג'ון מילטון, בן התקופה, התגאה בשליטתו באמנות הדו־קרב. גם כאשר איבד את מאור עיניו כתב:
ההיסטוריון הבריטי בן התקופה אנדרו שטינמץ ( Andrew Steinmetz) מתאר את רוח התקופה:
בתקופת שלטונו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת (מ-25 באוקטובר 1760 עד 29 בינואר 1820) תגרות ציבוריות ואלימות הרחוב החלו לדעוך, החל משנת 1790 הפסיקו לשאת חרבות כחלק מהלבוש וכלי נשק חדלו להיות זמינים כל רגע. עם תום המאה ה-18 חלו שינויים של ממש בדרך בה נוהלו קרבות באנגליה. שינויים אלו כללו את השימוש ההולך וגובר באקדחים ככלי הנשק המועדף בדו־קרב, ושינוי בתפקיד המשנה (העד בדו־קרב) שהפך לגורם שתפקידו התרחב והוא היה רשאי לנסות ליזום מהלכים ליישוב הסכסוך בפשרה מוסכמת ולוודא את ניהול הדו־קרב על פי הכללים המקובלים.
שינויים אלו עתידים היו להשפיע על קרבות בכל אירופה וגם להרחיב את מעגל החוגים החברתיים שבהם דו־קרב נחשב לדרך לגיטימית ליישוב סכסוכים ונושאים של כבוד אישי. לאצילים ואנשי צבא וחברים באליטה החברתית העירונית - הגלגול האבולוציוני-סוציולוגי של מעמד הבורגנים, ובהם בנקאים, רופאים ומשפטנים. במהלך המאה ה-19 החלו להישמע קולות תקיפים נגד הדו־קרב ומערכת הערכים שייצג. כך לדוגמה, ב-1809, הדוקרב שניהל לורד קסלרי כנגד שר החוץ ג'ורג' קנינג ספג ביקורת חריפה, וזו הביאה להתפטרות שניהם. ויליאם פיילי (William Paley) תאולוג נוצרי ופילוסוף רב השפעה כתב:
שינויים חברתיים מפליגים באנגליה הביאו לשינוי בגישה הציבורית לדו־קרב שנתפס כפריבילגיה של האריסטוקרטיה שיכלו לבצע עבירות חמורות ואף הרג ללא עונש. בשנת 1844 אישר בית הנבחרים הבריטי צו שנחתם על ידי ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת והפך לחוק חדש נגד דו־קרב. על פי החוק ננקטו סנקציות חמורות, כלכליות בעיקרן, נגד המשתתפים בדו־קרב. הצו כלל שלילת פנסיה ממשפחות קציני צבא שנהרגו בדו־קרב. צו זה, שנאכף בקפדנות, הצליח להוריד את מספר הדו־קרבות באנגליה. אכיפה מוגברת, שינויים חברתיים ששטפו את אנגליה עם כניסת אירופה למאה ה-20 וניפוץ ערכי העולם הישן עם תום שתי מלחמות העולם הביאו לסוף עידן הדו־קרב באנגליה.