stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הטבח ביהודי פאס (1465)

הטבח ביהודי פאס של שנת 1465 התרחש במרוקו תחת שלטון השושלת המרינית, ובמסגרתו חוסלה כליל הקהילה היהודית של העיר פאס בפרעות שערך המון מוסלמי מוסת מקרב תושבי העיר.
הטבח אירע על רקע הסתה אנטי-יהודית של אימאם מקומי וסברת ההמונים בפאס שהסולטאן המריני מאפשר ליהודים לחרוג ממעמדם הנחות כבני מעמד הד'ימי ולהחזיק בכוח וסמכויות שלטוניות. בעקבות ההסתה פרץ מרד כנגד השלטון המריני, במסגרתו ההמונים המוסלמים פרצו למלאח (הרובע היהודי) בעיר פאס שנבנה זה מכבר, וטבחו בקהילה היהודית הגדולה של העיר. לפי מטייל ארצות מצרי בן התקופה, מהקהילה היהודית בעיר, שמנתה כנראה מספר אלפי נפשות, שרדו 11 יהודים בלבד (6 נשים ו-5 גברים). פרעות אנטי-יהודיות דומות התרחשו בהמשך בערים ברחבי מרוקו. המרד הוביל לנפילת השושלת המרינית ששלטה במרוקו משנת 1244.
רקע היסטורי

אמצע המאה ה-15 הייתה תקופה של דעיכה עבור השושלת המרינית ששלטה בחלקים נרחבים מהמגרב החל מהמאה ה-13. בשיאה, הגיעה השושלת המרינית לשגשוג כלכלי ותרבותי רב שממנו נהנו גם היהודים, ששימשו כמגשרים בין המרינים לבין השושלות השולטות בספרד. אולם, במאה ה-15 השושלת החלה להיחלש, והמשפחה הווטאסית, משפחה של פקידים שהחזיקו תפקידים בכירים בשושלת המרינית, החלה לצבור כוח על חשבונם של הסולטאנים המרינים עצמם. גורם נוסף שהתחזק על חשבון המרינים היו משפחות השריפים (שריף - צאצא למשפחת הנביא מוחמד), שזכו באופן מסורתי לכבוד ויוקרה עקב ייחוסן לנביא. מאבקי הכוח הפנימיים הללו, הובילו לאי יציבות רבה בממלכה המרינית.
באופן היסטורי תקופות של חוסר יציבות במרוקו הביאו להתדרדרות קשה במצבם של היהודים באזור. היחלשותה של השושלת המרינית הביאה גם היא להתגברות הפגיעות בקהילה היהודית. בשנת 1437 התגלה בקרבת פאס קברו של אידריס השני, חשוב שליטי השושלת האידריסית ומי שנחשב למייסד העיר פאס. גילוי הקבר גרם להתפרצות דתית בעיר פאס עקב אגדות סביב דמותו של אידריס השני. במהלך המאורעות נערכו פרעות בקהילה היהודית שמהלכן מספר קטן של יהודים גם נרצחו. הפרעות גרמו לשליט המריני להעביר את כל יהודי פאס לרובע מסוגר שבנה באזור "פאס אל-ג'דיד", שלימים קיבל את השם מלאח. המלאח בפאס היה הראשון מסוגו במרוקו, אך לימים גם בערים אחרות במרוקו נבנו רבעים מסוגרים עבור יהודים שקבלו גם הם את השם מלאח. כוונתו של השליט המריני בבניית המלאח הייתה כנראה להגן על היהודים, שכן השושלת המרינית הסתמכה עליהם בתפקידי מסחר ודיפלומטיה, אך כתוצאה מהעברתם למלאח, מצבם של היהודים הורע והם היוו מטרה קלה יותר להתקפות.
הטבח

את אחד התיאורים המפורטים ביותר לטבח מספק סוחר מצרי בן התקופה בשם עבד אל-באסט, על פי ידיעות שהגיעו אליו מפאס. לדבריו, הטבח התרחש עקב זה שהשליט המריני האחרון, עבד אל-חאק, העניק ליהודים סמכויות ומעמד רב השפעה עד ש"היהודים בפאס השתלטו על המוסלמים". במיוחד הוא נתן סמכויות לחלפן כספים יהודי בשם הארון אל-בטש אותו הוא מינה לסגן וזיר, לאיש סודו, ולפקיד הבכיר ביותר במקומם של הווטאסים, עקב זה שהוא חשב שיהודי לא מהווה איום על שלטונו.
מעמדם המשופר של היהודים היה פגיעה חמורה באסלאם בעיני המוסלמים בפאס. בנוסף נטען שיהודי העליב או הכה אישה שריפית (מצאצאי הנביא מוחמד). כתוצאה מכך כאשר השליט המריני והווזיר היהודי שלו יצאו אל מחוץ לעיר, אימאם מוסלמי שהיה ידוע בהטפותיו נגד היהודים קרא בדרשתו לטבח גדול כנגדם. ההמון יצא לשאר חכמי ההלכה המוסלמים בעיר ולאחר שלחץ עליהם, אישרו גם הם את הטבח. אז נחפז ההמון לרובע היהודי, וערך טבח גדול בהמוני יהודים עד שמכל תושבי המלאח נותרו 6 נשים ו-5 גברים בלבד, וגם אלה נעלמו מהעיר במהרה (התאסלמו או ברחו לערים אחרות). אחד מאנשי פמליית השליט המריני רצח את הווזיר היהודי הארון אל-בטש לאחר ששמע על ההתקוממות בפאס, מתוך כוונה למצוא חן בעיני ההמון. השליט המריני עצמו נתפס ונרצח עם חזרתו לעיר. לאחר מאורעות אלה בפאס, פרעות בעלי אופי דומה כנגד יהודים פרצו ברחבי מחוזותיה של הממלכה המרינית. כתוצאה מהאירועים השושלת המרינית נפלה, ובמקומה עלו לשלטון שליטים שריפים מקומיים ולאחר מכן השושלת הווטאסית.
כותב מוסלמי ממוצא אנדלוסי מוסר גרסה דומה לזאת שמסר עבד אל-באסט, אך עם מספר הבדלים. לדבריו הסיבה לטבח היא שהווזיר היהודי דרש מאישה שריפית תשלום של מיסים והתחצף אליה, וכתוצאה מכך עלו ההמונים ושרפו אותו, ואז עברו לטבוח בכלל הקהילה היהודית בפאס עד שלא נותר שורד אחד.
לא ידוע כמה יהודים היו בפאס באותן שנים, אך ניתן להעריך שמספרם עמד על מספר אלפים. עבד אל-באסט מוסיף שבתקופת השגשוג של המרינים, הקהילה היהודית בפאס פרחה מבחינה מספרית וכלכלית.
בטבח דומה ביהודי פאס בשנת 1033 נהרגו כ-6000 יהודים, ובשנת 1276 אירע טבח נוסף ביהודי פאס.
ראו גם

התריתל
הטבח ביהודי פאס (1033)
לקריאה נוספת

חיים זאב הירשברג, תולדות היהודים באפריקה הצפונית: התפוצה היהודית בארצות המגרב מימי קדם ועד זמננו, הוצאת מוסד ביאליק, תשכ"ה, כרך 1, עמ' 291-298.
Norman A. Stillman, The Jews of Arab Lands: A History and Source Book, Jewish Publication Society, pp. 281-286.
הערות שוליים

↑  Jane S. Gerber, Jewish Society in Fez 1450-1700, Brill, 1980, p.19
↑  חיים זאב הירשברג, תולדות היהודים באפריקה הצפונית: התפוצה היהודית בארצות המגרב מימי קדם ועד זמננו, הוצאת מוסד ביאליק, תשכ"ה, כרך 1, 291–298.
↑  ,Mercedes García-Arenal, "The Revolution of Fās in 869/1465 and the Death of Sultan 'Abd al-Ḥaqq al-Marīnī", Bulletin of the School of Oriental and African Studies, University of London, Vol. 41, No. 1 (1978), p. 49.
↑  בני מוריס, קורבנות, עמ' 21.
גשפר דה גמה

| --- | --- |
 לידה:  1444 פוזנן, פולין
 פטירה:  1510 (בגיל 66 בערך) קוז'יקוד, הודו
 לאום:  יהודי
 תקופת הפעילות:  1498–1510 (כ־12 שנים)
 מספר מסעות:  5
 קורות חיים
 
גשפר דה גמה (1444–1510), מכונה גם גשפר דה לאס אינדיאס (Gaspar de las Indias) נוסע יהודי ששמו המקורי אלונסו פרז. שירת כמה מגדולי מגלי הארצות הפורטוגזיים, ביניהם וסקו דה גמה, שהיה פטרונו ועל שמו הוא מכונה.
חייו

לא ידוע רבות על ראשית חייו וגספר עצמו סיפק ככל הנראה גרסאות סותרות או מעובדות על פרטי חייו, המותאמות לקהל היעד. הכרוניקאי דמיאו דה גוייש (Damião de Góis) טוען כי גשפר נולד בעיר פוזנן שבפולין, וכשפגש את כוחותיו של וסקו דה גמה לא דיבר ספרדית אלא ונטית. מקור אחר, הכרוניקאי ז'ואו דה בארוש,  טוען כי בעוד שמשפחתו הייתה מפולין, היא נאלצה להימלט משם לפני היוולדו, עברה בארץ ישראל והוא נולד באלכסנדריה (מצרים). אליהו ליפינר, מומחה לתולדות יהדות פורטוגל טוען כי גרסה זו האחרונה היא ההגיונית ביותר (ולפיה גשפר דה גמה לא נולד לפני 1458). היסטוריון אחר של תולדות גלות ספרד ופורטוגל, ארנולד ויצניצר, סבור כי גשפר דה גמה נולד בגרנדה או בבוסניה. מכל מקום, בעת פגישתו עם הפורטוגזים, היה גשפר תושב הודו. ליפינר טוען גם כי גשפר הגיע לקוצ'ין שבהודו, שם הקים שם משפחה על ידי נישואיו לאחת מנשי הקהילה היהודית המקומית. זאת הייתה מעורבת מאוחר יותר ברכש ספרי תורה מן הפורטוגזים.
גם נסיבות פגישתו עם הפורטוגזים נתונות במחלוקת. הכרוניקאי גשפר קוריה טוען כי בזמן הפגישה עם הפורטוגזים, היה גשפר ראש הצי של יוסוף אדיל שאה, מייסד שושלת אדיל שאהי, שליטי מחוז ביז'פור (Bijapur) בהודו. קודם לכן נשבה כנראה כעבד והפך מאוחר יותר - לאחר שהסכים להתאסלם - לאחד מעוזריו של שליט גואה. כשהגיע וסקו דה גמה לאי אנג'דיווה (Anjadip בהודו כיום, בפורטוגזית: Ilha de Anjediva) בשנת 1498, נוצר קשר בינו לבין גשפר. הוא מתואר כאירופאי גבוה, בעל זקן לבן וכבן חמישים. כרוניקאים פורטוגזיים טוענים כי גשפר ביקש לעלות על הסיפון ולהצטרף למשלחתו של וסקו דה גמה; עם זאת, כנראה שפותה לעלות על הסיפון בעורמה, והבטיחו לו כי הם ערבים לביטחונו. וסקו דה גמה, בה בעת חשד בזר האירופאי, שהתלהבותו מן הפורטוגזים נובעת מהיותו מרגל. גשפר עוּנָה, וטען בחקירתו כי הוא מצאצאי האנוסים מגרנדה, אשר המירו דתם לנצרות. מספרד נסע לטורקיה ולמכה ומשם הגיע גם להודו.
וסקו דה גמה החליט לצרף את השבוי למסע המשלחת חזרה לפורטוגל, בתור יועץ ובשל היכרותו עם המזרח. במהלך חקירתו והמסע לפורטוגל, תרם גשפר מן הידע שלנו בנושא הדתות השונות בהודו, הסחר בתבלינים, שיטות הניווט של המוסלמים, שנה לאחר מכן, במהלך המסע, התנצר גשפר רשמית ואימץ את השם הנוצרי (שם המשפחה על שם פטרונו; השם הפרטי על שם אחד משלושת האמגושים, שהגיעו מן המזרח לברך את ישו התינוק).
בשמו הקתולי נתפרסם בעולם. עתה היה גשפר למורה הדרך של וסקו דה גמה בים הערבי. שם הצליח לנווט בהצלחה את הספינות במים בוגדניים. לאחר מכן הובא לפורטוגל, והמלך מנואל הראשון העניק לו קצבה, והעסיקו כמתורגמן במשלחות ימיות. בשנת 1500 הוא ליווה את פדרו קברל במסעו למזרח. בהודו נשא ונתן עם מלך מלינדי, וביכולתו להשתלב באוכלוסייה המקומית כמוסלמי פעל לסיכול ניסיון מרד נגד הפורטוגזים בקוז'יקוד (קליקוט). חשוב מכך, כשספן זה ניסה לחזור על מסעו של וסקו דה גמה, אולם הרוחות סחפו אותם הרחק באוקיינוס האטלנטי, והם הגיעו לברזיל במקרה. יחד עם ניקולאו קואליו (Nicolau Coelho) צעד גשפר על חופי הארץ החדשה שאך נתגלתה. בשובו חזרה, פגש גשפר ליד כף ורדה את אמריגו וספוצ'י, שביקש אף הוא את עצתו. וספוצ'י מזכיר את גשפר דה גמה כאחד היועצים החשובים למסעו. גשפר חזר להודו עם ואסקו דה גמה בשנת 1502, ולאחר מכן עם פרנסיסקו דה אלמידה (Francisco de Almeida) בשנת 1505. בשנת 1510 השתתף במשלחת הפורטוגלית שיצאה נגד קוז'יקוד, וייתכן שבמסע זה מצא את מותו. מקורות אחרים טוענים שמת בפורטוגל.
הערות שוליים

↑  שודדי ים יהודיים בקריביים, אדוארד קריצלר, עמ' 40-46
↑  Abraham Gross, Iberian Jewry from twilight to dawn, עמ' 30 הערה 39
↑  Joan Comay, Lavinia Cohn-Sherbok, Routledge who's who in Jewish history after the period of the Old Testament, עמ' 146
↑  Meyer Kayserling (מאיר קייזרלינג), Christopher Columbus and the Participation of the Jews in the Spanish and Portuguese Discoveries, Volume 1, עמוד 57
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118957600  SUDOC: 164449469  VIAF: 281505546   WorldCat (עם VIAF): 281505546
ליהי חנוך

| --- | --- |

 לידה:  23 במרץ 1949 ראש פינה, ישראל 
 פטירה:  8 ביולי 2024 (בגיל 75) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 שפות היצירה:  עברית 
 בן או בת זוג:  שלום חנוך  איתן ליפשיץ 
 
ליהי עפרון-חנוך (23 במרץ 1949 – 8 ביולי 2024) הייתה משוררת ויוצרת קולנוע ישראלית. לאורך הקריירה שלה היא יצרה והפיקה מספר סרטים וספרי שירה, ויצירותיה עסקו בנושאים חברתיים ופוליטיים שונים.
ביוגרפיה

ליהי עפרון נולדה במושבה ראש פינה כבת בכורה למשפחה בת שלושה ילדים. סבה מצד אמה, מִיה, הוא פרופסור גדעון מר, ממפתחי התרופה למחלת המלריה. היא בת-דודתו של השחקן ג'וליאנו מר. לאחר פטירתו של סבה, באמצע שנות ה-60, עברה המשפחה לפתח תקווה.
חייתה תקופה מסוימת בלונדון ובניו יורק.
קריירה

בתחילת הקריירה שלה עבדה חנוך כתחקירנית בערוץ הראשון, ובהמשך עבדה שם כעוזרת במאי וכבמאית.
קריירה > קריירה קולנועית

חנוך יצרה והפיקה מספר סרטי קולנוע בולטים, ביניהם:
"ילדים גדולים" (1976)
"נערה מחפשת כתובת" (1977)
"החלומות האבודים של הרחוב העליון" (1978)
"מננה" (1979)
"מונולוג של אשה צעירה" (1981)
"אדם צירקוס" (1994) – המבוסס על תהליך עיבוד הספר אדם בן כלב של יורם קניוק למחזה בתיאטרון גשר בשנת 1994.
"רומן אמיתי" (1988) – סרט דוקומנטרי העוקב אחר שלום חנוך, בעלה לשעבר, במסע הופעות בקיץ של אותה שנה, בעיצומה של מערכת בחירות ובימיה הראשונים של האינתיפאדה הראשונה.
קריירה > ספריה

בנוסף לקריירה הקולנועית, כתבה חנוך מספר ספרי שירה. היא ציינה שמקורות ההשראה שלה היו שירים של אבות ישורון ויונה וולך.
"בגובה החיטה" (1992), שירה
"מתוך התנאים" (1991–1998), שירה
"שירים" (1999)
"סעיף צ'לו" (2005) – רומן אוטוביוגרפי בחלקו.
"רומן בעירום מלא" (2012) כתוב כיומן תיעודי-אישי.
"כמו פרא, כמו חיה" (2023), ספר תמונות (צילומים של איתן ליפשיץ)
קריירה > תקליט

אחיה, רן, הפיק עימה תקליט מספר שיריה השני "מתוך התנאים" שיצא לאור בשנת 2005 תחת השם "רן עפרון שר ליהי חנוך".
חיים אישיים

אחיה הוא המלחין והזמר רן עפרון. בשנת 1968 נישאה לזמר והמלחין שלום חנוך. ב-1970 נולדה בתם, מאיה. לבני הזוג שני נכדים.
הם התגרשו בסוף שנות ה־70. הייתה בזוגיות עם איש העסקים והעיתונאי לשעבר איתן ליפשיץ עד מותו ב-2019.
ליהי חנוך נפטרה ב-8 ביולי 2024, בגיל 75, לאחר מאבק במחלת ריאות חסימתית כרונית.
הערות שוליים

1 2  ynet, המשוררת ויוצרת הקולנוע ליהי חנוך הלכה לעולמה בגיל 75, באתר ynet, 8 ביולי 2024
↑   נירית אנדרמן, הקולנוענית והמשוררת ליהי חנוך מתה בגיל 75, באתר הארץ, 8 ביולי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301502605171  BnF: cb15050844q (data)  ISNI: 0000 0000 6661 3353  LCCN: no91018135  MusicBrainz: 4d59b882-fd78-411d-9c7e-d477adbeaceb  VIAF: 27350326   WorldCat (עם VIAF): 27350326
מרצדס-בנץ S-קלאס

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  מרצדס-בנץ AG 
 מודל קודם:  Mercedes-Benz V-Class 
 מודל אחריו:  מרצדס-בנץ X-קלאס 
 
מרצדס-בנץ S-קלאס
מרצדס-בנץ S-קלאס הוא דגם של מכונית סלון מפוארת בגודל מלא המיוצרת על ידי חברת מרצדס-בנץ מאז שנת 1954 ועד היום. הדגם הוא הגדול והמפואר ביותר בהיצע המכוניות של החברה. מרצדס-בנץ S-קלאס נחשבת למכונית בעלת חשיבות רבה בתעשיית הרכב העולמית כאשר היא מציגה באופן מסורתי חידושים טכנולוגיים, חלקם משמעותיים בתחום הבטיחות והנוחות. יש הרואים ב-S-קלאס "המכונית הטובה בעולם".
מרצדס-בנץ S-קלאס מתחרה בדגמי אאודי A8 וב.מ.וו סדרה 7 בשוק מכוניות היוקרה האירופאיות. הדגם נחשב לפופולרי מאוד בשירות אנשי סגל דיפלומטי בעולם, ובשירות ממשלות רבות לשירותם של בעלי תפקידים בכירים.
היסטוריה וגרסאות

אף על פי שיוצרה מאז 1954, הסדרה כונתה באופן רשמי כ-S-קלאס רק משנת הדגם 1972, כאשר האות S מסמלת את האות הראשונה במילה "Sonder" בגרמנית, אשר פירושה "מיוחד". סימון הדגם מורכב משלושה מספרים המציינים את נפח המנוע, כאשר האותיות EL, ‏L, מסמנות מרכב רכב ארוך יותר, והאות D מסמלת מנוע דיזל. בשנת 1981 הוצגה ה-S קלאס גם במרכב קופה אשר סימונה היה באות C. גרסאות נוספות ל-S קלאס, הן גרסאות AMG, בעלות ביצועי מנוע והתנהגות כביש משופרים.
מכונית מסוג זה שימשה כמכונית הנשיאותית של בוריס ילצין, דמיטרי מדבדב וולדימיר פוטין עד שנת 2018 ושל ראש ממשלת שוודיה לשעבר, פרידריק ריינפלדט.
היסטוריה וגרסאות > גרסאות

(1972-1979) סדרה W116
(1979-1991) סדרה W126
(1991-1999) סדרה W140
(1999-2006) סדרה W220
(2006-2013) סדרה W221
(2013- 2021) סדרה W222
(2021- הווה) סדרה W223
סדרה W116
סדרה W126
סדרה W140
סדרה W220
סדרה W221
סדרה W222
סדרה W223
מרצדס-מייבאך

בשנת 2015, מרצדס החזירה את השם מייבאך כמותג משנה של מערך מרצדס, המייצג יוקרה מתקדמת. הדגם הראשון שיוצר היה מרצדס-מייבאך S-קלאס, שתוכנן להתמודד מול בנטלי מולסאן ורולס רויס פנטום 8. באורך של 5,453 מ"מ עם בסיס גלגלים של 3,365 מ"מ, הדגם החדש גדול בכ-20 ס"מ (בשני הממדים) בהשוואה לדגמי S-קלאס הארוכים ביותר.
מרצדס-מייבאך זמינה כדגמי S500 ו-S600, עם אפשרות ל־4MATIC ועם מנועי V8 או V12. מרצדס גם טוענת כי ה-S קלאס היא המכונית השקטה בעולם, המיוצרת באופן תעשייתי.
עבור הגרסה הבסיסית ניתן לבחור צבע, וכן לבחור אם במושב האחורי יהיה ספסל או שתי כורסאות נשכבות. כל המושבים ממוזגים, מחוממים ומעסים; משענות יד מחוממות; מערכת לשאיבת ניחוח אגרווד, מיינן אוויר (אנ'); ומערכת סאונד סראונד תלת־ממדית עם 24 רמקולים, 1,540 וואט של בורמסטר.
בשנת 2017 הופסקה מכירת ה-S600, אשר הוחלפה על ידי S650 עם מנוע של S65 AMG.
בתערוכת שנגחאי 2017, הוצגה מרצדס-מייבאך S680, הזהה ל-S650. דגם זה משווק בסין בלבד, היות שבסין ובמדינות אסיה המספר 8 קשור למזל ועושר.
ראו גם

מרצדס-בנץ EQS
הערות שוליים

↑  The S-Class and SLS are the best cars of 2011 according to German Magazine - BenzInsider.com - A Mercedes-Benz Fan Blog
↑  New car test drives | Car Reviews By Make: Helping You Make the Right Decision | Autonet.ca
↑  Mercedes S-class
מרצדס S650 עם מנוע V12, אור יהודה, ישראל
משה בכוש

משה ואשתו הכושית ציפורה, ציור מאת יאקוב יורדאנס
משה בכוש היא אגדה על תקופה בחיי משה שבה הוא כבש את כוש. האגדה מוכרת החל מסביבות המאה השנייה לספירה.
האגדה

לאגדה מספר גרסאות עם נרטיבים שונים.
ברוב הגרסאות משה מתואר כאסטרטג ולוחם, דבר אשר ייתכן ואיננו מקבל ביטוי במקרא.
האגדה > ארתפנוס

ארתפנוס, היסטוריון יהודי מהמאה ה-2 לפנה"ס, מספר שחנפרע קינא במשה על הצלחותיו ואהבת העם המצרי אליו, ולכן שלח אותו כנגד צבא ממלכת כוש (שפשט על מצרים קודם לכן) עם צבא לא מיומן של איכרים במטרה שיהרג. משה מקים מחנה במחוז הרמופוליס ובניגוד לציפיות מנצח את הכושים, משה וצבאו הופכים את המחנה לעיר הנקראת "עיר הרמס". הכושים גם אוהבים את משה והוא מלמד אותם את מנהג ברית המילה. העיר מקדשת לה את האיביס מפני שהיא חיה הנלחמת במזיקים.
זוהי העדות הבתר-מקראית הקדומה ביותר הקושרת בין משה ובין כוש. יש לציין שארתפנוס זיהה את משה עם הרמס טריסמגיסטוס (שילוב של הרמס היווני ותחות המצרי).
האגדה > יוסף בן מתתיהו

בספר "קדמוניות היהודים" מוסיף יוסף בן מתתיהו ומספר שהגישה לאזור הייתה קשה מכיוון שהיו במקום נחשים מעופפים רבים. משה התגבר על הבעיה באמצעות שחרור מגלנים.
בהגיעם לשבא, עיר המלוכה של כוש, לא הצליחו להבקיע את חומות העיר. בת המלך תרביס ראתה את משה והתאהבה בו בשל גבורתו וחוכמת תכסיסיו. היא כרתה איתו ברית נישואין כתנאי להסגרת העיר בידיו. משה עמד בחוזה ולקח אותה איתו חזרה למצרים.
לפי טסה ראג'ק (אנ'), יוספוס התבסס על הרודוטוס המספר על קרב של ינשופים עם נחשים מעופפים במצרים.
יוסף הרחיב את הסיפור והוסיף לו גם סיפור אהבה. לפי מספר חוקרים (ביניהם לוי גינצבורג) גם ארתפנוס היה מודע לסיפור אך בחר שלא להביאו כי התמקד בתוכן הריטואלי של חייו ולא בחייו האישיים של משה. אברהם שליט ואחרים סבורים שסיפור זה הוא הוספתו של יוסף. יוסף גם הסיר מהסיפור מספר מוטיבים אלילים.
האגדה > תרגום התורה המיוחס ליונתן

תרגום התורה המיוחס ליונתן (המאה השמינית בערך) כותב בקצרה על חייו של משה בכוש: "עֵיסַק אִתְּתָא כּוּשְׁיָיתָא דְאַסְבוֹהִי כוּשָׁאֵי לְמשֶׁה בְּמֵיעַרְקֵיהּ מִן קֳדָם פַּרְעה וְרִיחְקָהּ אֲרוּם לְאִיתָא אַסְבוֹהִי יַת מַלְכְּתָא דְכוּשׁ וְרָחִיק מִינָהּ". כלומר מרים ואהרן דיברו על משה בשל האשה הכושית שהכושים השיאו למשה ומשה התרחק ממנה.
אביגדור שנאן דייק בתרגום שמשה היה נשוי לאשה הכושית נשואים מלאים והנשואים התקיימו עד למדבר. זאת מדברי התרגום בפסוק שלאחר מכן "וְאָמְרוּ הַלְחוֹד בְּרַם עִם משֶׁה מַלֵיל ה' דְאִתְפְּרַשׁ מִתַּשְׁמִישׁ דְעָרִיס..." כלומר למה משה פורש מיחסי אישות בשל נבואתו, ניתן ללמוד מכך שלפני הנבואה משה קיים יחסי אישות עם האשה הכושית.
האגדה > דברי הימים של משה

בספר "דברי הימים של משה" (המאה העשירית בערך) הסיפור עבר הרחבה משמעותית:
ממלכת כוש יצאה למלחמה עם ארם ובני קדם. המלך קינקנוס הותיר את בלעם ושני בניו יניס וימבריס שישלטו על העיר בהיעדרו. השליטים הזמניים ביצעו הפיכה שלטונית וביצרו אותה נגד קינקנוס: בשני צדדים חומה, בצד השלישי בארות מים ובצד הרביעי נחשים. קיקנוס חוזר לאחר כיבושיו ומגלה עיר סגורה, מנסה לכבוש את העיר בחזרה ופותח במצור.
לבינתיים במצרים משה (בן 18) בורח מאימת פרעה בשל הרג המצרי. משה מגיע למחנה כוש ומתחבב על קינקנוס וצבאו, לאחר תשע שנים קינקנוס מת. הצבא חושש שמותו יגרום לארם ולבני קדם למרוד וממליך את משה למלך, העם משיא את משה לאלמנת קינקנוס, משה מולך בגיל 27.
למחרת ההמלכה משה מורה לצבאו לצוד אפרוחי חסידה לאמנם בציד ובטיסה ולהרעיבם, לאחר יומיים הצבא משלח את החסידות המורעבות ומחסל את הנחשים, בכך הם פותחים את הדרך לעיר וכובשים אותה, בלעם ובניו בורחים למצרים.
לאחר ארבעים שנות מלוכה, אשת קינקנוס פונה לעם ומספרת להם שמשה לא קרב אליה ולא יאה שאדם שלא מאמין באלים המקומיים ימלוך. היא מציעה להם לקבל את בנה מוברוס למלך. העם מקבל את דבריה ומשה עוזב את המדינה מעוטר במתנות ומגיע למדיין.
הסיפור הוכנס לילקוט שמעוני (המאה ה-13). הסיפור בגרסתו זו הועתק במאה ה-17 לתוך ספר הישר, בגרסה זו משה נושא את המלכה הכושית לאחר כבישת כוש, בנוסף המעתיק מספר שחששם של לוחמי כוש התממש וארם ובני קדם אכן מרדו ומשה וצבאו הכניעו אותם. בספר הישר שם מלכת כוש הוא "אדוניה" ושם בנה מנכריס.
מחבר דברי הימים של משה הכניס את האגדה לרצף הסיפורי של המקרא, האיביס מוחלף בחסידה בגלל האופי האלילי שלו, בלעם האויב הנצחי של משה מופיע בסיפור בתור אנטגוניסט, סיפור האהבה הושמט גם בשל אופיו הרומנטי וגם בשל איסור ההידבקות בחם, הסיפור מסתיים בפניית המלכה לעם בכדי להסביר את הגעת משה למדיין.
האגדה > פטרוס קומסטור

פטרוס קומסטור (המאה ה-12) בספרו Historia Scholastica מרחיב מעט את הסיפור ומספר שתרביס לא רצתה לעזוב את אתיופיה ולא רצתה לעזוב את משה, משה שהיה אסטרולוג יצר שתי טבעות שבכל אחת מהן שם אבני חן. באחת אבן זיכרון ובאחת אבן שכחה, הוא לקח את אבן הזיכרון ואילו תרביס קיבלה את אבן השכחה.
ביסוס במקרא

הסיפור לא מוזכר במקרא, במחקר ניתנו מספר השערות ליצירתו.
האשה הכושית – מרים ואהרן משוחחים במדבר על האשה הכושית של משה. המפרשים ניסו להסביר מי היא אותה אישה. אחת ההשערות היא של תרגום ירושלמי הטוען שהיא אשת קיקנוס מלך כוש. רשב"ם מסכים לפירוש זה גם בפשוטו של מקרא ”כי אשה כושית לקח - כדכת' בדברי הימים דמשה רבנו שמלך בארץ כוש ארבעים שנה ולקח מלכה אחת ולא שכב עמה כמו שכתוב שם, והם לא ידעו כשדיברו בו שלא נזקק לה. זהו עיקר פשוטו” האבן עזרא חלק על פירוש זה ופקפק באמינות הסיפור. אזכור של אישה כושית יכול להביא ליצירת אגדה.
השלמת פערים בחיי משה. הסיפור בתורה מדלג על כשישים שנה מחיי משה מבריחתו ממצרים עד להגעתו למדיין.
הסיבה לבחירת משה. משה נבחר למנהיג עם ישראל מתוך רעיית צאן, אגדה זו תורמת להילה של משה כמלך כביר הנוחל ניצחונות בשדה הקרב.
האברבנאל במענה לשאלה למה סיפור זה לא מופיע בתורה כותב: ”האמנם קצרה התורה בספור מה שקרה לו בארץ כוש לפי שכל מה שעשה משה בזה היה אבוד זמן ולא היה אותו מלכות אשר בחר בו השם ולא הארץ אשר השם דורש אותה והעם היושב בה הוא עם בזוי ושסוי נמשל כבהמות נדמו על כן לא נזכר דבר מזה בכתוב”.
דבריו אלו יכולים גם להסביר למה הסיפור לא מופיע במסורת המדרשית. לפי אביגדור אפטוביצר הסיפור לא הובא במדרש בגלל מתנגדי החשמונאים שלא רצו להאדיר לוחם משבט לוי, אחרים כתבו שחז"ל בחרו שלא להאדיר כח וגבורה גם בשל כישלונו של המרד הגדול.
לפי האר"י משה לא נקבר בארץ ישראל בשל נישואיו למלכת כוש, הדברים נכתבו בשם "רבי קלונימוס".
בתרבות

המלכה הכושית תרביס היא דמות מרכזית בספר "Tarbis of the Lake" משנת 1934 מאת אדגר הופמן פרייס (אנ'). בשנת 1937, איימי רודיק (אנ') פרסמה דרמה פואטית בת 80 עמודים המספרת את סיפור חייה של תרביס. האגדה מופיעה בספר "משה נסיך מצרים" מאת הווארד פאסט.
תרביס מגולמת על ידי אסתר בראון בסרט "עשרת הדיברות" של ססיל ב. דה-מיל משנת 1956. בסרט, היא מופיעה בקצרה ואינה אשתו של משה.
לקריאה נוספת

יאיר זקוביץ, אביגדור שנאן, לא כך כתוב בתנ"ך, פרק יט: מה אירע למשה בין בריחתו ממצרים לישיבתו במדין?, עמ' 160 והלאה
אביגדור שנאן, מארטאפאנוס עד "ספר הישר": לתולדותיה של אגדת משה בכוש, אשכולות 2-3 (תשלז-תשלח) 53-67
אסתר חוטר, גלגולי סיפור עלילותיו של משה בארץ-כוש, עבודה לתואר שני, אוניברסיטת בר-אילן 1991
מונירה אל-קאדירי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1983 (בת 42 בערך) סנגל סנגל
 מדינה:  כווית כווית
 מקום מגורים:  ברלין ברלין
 פעילות בולטת:  אמנית
 השכלה:  דוקטורט מאוניברסיטת טוקיו
 www.moniraalqadiri.com
מונירה אל-קאדירי (בערבית: منيرة القادري, באנגלית: Monira Al Qadiri; נולדה ב-1983 בדקר שבסנגל) היא אמנית בינלאומית ממוצא כוויתי, אשר מתגוררת כיום בגרמניה. עבודתה כוללת מיצגי וידאו, פסלים, מיצבים אמנותיים, ומיצגים שונים. בעלת דוקטורט באמנות מאוניברסיטת טוקיו לאמנות. הציגה במגוון גדול של תערוכות יחיד באירופה ובמדינות ערב, ובמספר תערוכות משותפות בין השאר במוזיאון לאמנות מודרנית של ניו יורק ובמוזיאון פלאס דה טוקיו בפריז. בשנת 2017 הציגה תערוכת יחיד בגלריית Gasworks בלונדון.
פסליה הוצגו ב- EXPO 2020 בדובאי.
לקראת מונדיאל 2022 הציבה קטר מגוון פסלים ברחבי האי, ביניהן פסליה של אל-קאדירי. בנוסף מוצגות עבודותיה של אל-קאדירי ברחבי דוחה.
אל-קאדירי הציגה את עבודותיה בביאנלה של ונציה 2022.
בעבודותיה היא עוסקת במדינות המתבססות על נפט, בהגדרות מגדר ובמורשת השחיתות בעולם.
ביוגרפיה

אל קאדירי נולדה ב־1983, בדקר, סנגל להורים ממוצא כוויתי. אמה ת'וראיה אל-באקסאמי, אמנית כווייתית ואביה מוחמד אל-קאדירי דיפלומט כוויתי, שהיה בשליחות בסנגל באותה עת. אחותה היא פאטימה אל-קאדירי, מוזיקאית ואמנית. לדבריה היא גדלה באווירה של אמנות ופתיחות.
בשנת 1985 הוריה חזרו לכווית, שם חוותה את הפלישה העיראקית לכווית ב-1990–1991, שהותירה טראומה על משפחתה. בין השאר אביה נעצר וישב בכלא בבצרה במשך חודשיים, אמה הייתה פעילה בתנועת ההתנגדות לכיבוש העיראקי.
בשנת 1999, בגיל 16, עברה אל-קאדירי, בעקבות משיכתה לאנימה יפנית, ליפן לבדה, באמצעות מלגת לימודים, שם חיה ולמדה במשך עשור. בשנת 2010 היא קיבלה דוקטורט באמנות מאוניברסיטת טוקיו לאמנות, עבור פרויקט שנקרא "האסתטיקה של העצב במזרח התיכון".
בגיל 27, לדבריה כאשר הבינה שלעולם לא תהיה חלק מיפן, וכי במקומות מסוימים היחס לנשים ביפן גרוע אף מאשר בעולם הערבי, היא החליטה לשוב לכווית.
קריירה

בשנת 2013 הקימה אל-קאדירי את ה- GCC, קולקטיב אמנות של המפרץ הפרסי. בין מקימי הקולקטיב היו אחותה, פאטימה אל-קאדירי ועוד אמנים נוספים.
בשנת 2016 היא עברה לגור באמסטרדם, עבודותיה הציגו במגוון תערוכות במוזיאונים שונים באירופה, ובמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק כמו גם במרכז לאמנות ג'אמיל בדובאי.
בשנת 2022 הופיעו עבודות הפיסול התלת־ממדיות שלה בביאנלה ה-59 בוונציה. הפסלים בצבעים כרומומנטליים עזים, הודפסו במדפסת תלת מימד והוצגו בתערוכה המרכזית.
מוטיבים מרכזיים באמנות > נפט ופנינים

סבה של אל-קאדירי היה זמר על ספינה לשליית פנינים, אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של כווית לפני שהפכה למעצמת נפט. בעבודתה מנסה אל-קאדירי לעסוק במוטיבים הללו של עולם הולך ונעלם. במספר עבודות מקשרת אל-קאדירי בין הפנינים לבין הנפט, כיוון שלשניהם יש את אותם גוונים מיוחדים. כווית היא כיום מעצמת נפט ובעבודותיה מתייחסת אל-קאדירי למשבר האקלים ולסכנה לסביבה.
מוטיבים מרכזיים באמנות > זהות מגדרית

אחד המוטיבים העיקריים באמנותה של אל-קאדירי הוא זהות מגדרית. במספר עבודות ניתן למצוא את אל-קאדירי לובשת בגדי גברים, לדוגמה בעבודתה "אבו עטיה- אב הכאב" היא מתחפשת לזמר העיראקי יאס חודור. משיכתה לדראג התחילה כבר בנעוריה בכווית בה נשים היו חייבות להישאר בבתיהן מסיבות של בטיחות. היא החלה לקשר בין להיות גבר ללהיות חזק ובעל עוצמה, דבר שגרם לה לרצות להיהפך לגבר. כבר בילדותה היא נהגה להסתפר קצר ולחבוש שפמים מזויפים. עבודותיה מלאות במוטיבים הללו. גם עבודות הווידאו שלה משתמשות בקולות גבריים עמוקים.
לדבריה היא הטרוסקסואלית, אך משיכתה להתלבש כגבר גם כיום נובעת מהיחס לו זוכות נשים בעולם הערבי, ברחוב ובבית. יחס של הטרדות וזלזול במרחב.
חיים אישיים

ב־2014 נישאה לריאד יאסין, אמן חזותי. מתגוררת בברלין.