stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסיירות מסדרת שרנהורסט
אוניות הסדרה

| שם האונייה | המספנה | על שם | הונחה | הושקה | נכנסה לשירות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שרנהורסט | Blohm & Voss, המבורג | גרהרד פון שרנהורסט | 22 במרץ 1905 | 23 במרץ 1906 | 24 באוקטובר 1907 |
| גנייזנאו | AG Weser, ברמן | אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו | 28 בדצמבר 1904 | 14 ביוני 1906 | 6 במרץ 1908 |
היסטוריית שירות

עם כניסתן לשירות, שתי ספינות הסדרה הוקצו לשייטת מזרח אסיה הגרמנית, כאשר שרנהורסט משמשת כספינת הדגל של אדמירל מקסימיליאן פון שפה. שרנהורסט וגנייזנאו נחשבו לכלי שיט מאומנים היטב; שתי הספינות זכו בפרסים על הצטיינותן בתותחנות. בתחילת מלחמת העולם הראשונה, שתי הספינות היו באיי קרוליין בשייט שגרתי; שאר השייטת של שפה הייתה מפוזרת ברחבי האוקיינוס השקט. הכרזת המלחמה של יפן על גרמניה שכנעה את שפה לגבש את כוחו עם הסיירות לייפציג ודרזדן מהתחנה האמריקאית, ולצאת לצ'ילה כדי לתדלק. לאחר מכן השייטת תנסה לחזור לגרמניה דרך האוקיינוס האטלנטי. שפה התכוון גם לתקוף את שלוש הסיירות הבריטיות בפיקודו של אדמירל כריסטופר קראדוק, וכל ספינות בריטיות שנתקל בהן. ב-22 בספטמבר, שרנהורסט וגנייזנאו ניגשו לאי פפאטה בפולינזיה הצרפתית מתוך כוונה לתפוס את הפחם שנאגר בנמל. הספינות ביצעו הפגזה קצרה שהביאה לטביעת סירת התותחים הישנה Zélée. עם זאת, שפה חשש שהנמל מוקש והחליט להימנע מהסיכון. הצרפתים גם הציתו את מלאי הפחם כדי למנוע מהגרמנים להשתמש בפחם.
היסטוריית שירות > קרב קורונל

בסביבות השעה 17:00 ב-1 בנובמבר 1914, שייטת מזרח אסיה נתקלה בספינותיו של קראדוק מול קורונל. מכיוון שלספינות הגרמניות היה יתרון במהירות, שפה הצליח לשמור על המרחק ל-18 קילומטרים, לפני שצמצם טווח ל-12 קילומטרים (6.5 מיל ימי) ונכנס לקרב עם השייטת הבריטית בשעה 19:00. שרנהורסט פגעה בגוד הופ כ-34 פעמים; לפחות אחד הפגזים חדר למחסני התחמושת של גוד הופ, מה שהביא לפיצוץ אדיר שהשמיד את הספינה. הסיירת הקלה נירנברג צמצמה לטווח נקודתי כדי לתקוף את מונמאות'; לאחר פגיעה קשה, גם מונמאות' טבעה. הסיירת הקלה הבריטית גלאזגו וסיירת העזר אוטרנטו נמלטו שתיהן בחסות החשיכה. לורד הים הראשון ג'קי פישר ציין שזו "הפעולה הימית העצובה ביותר של המלחמה". התבוסה הייתה הראשונה שנגרמה לצי המלכותי מאז קרב פלטסבורג ב-1814. לאחר שהידיעות על הקרב הגיעו לקייזר וילהלם השני בברלין, הוא הורה להעניק 300 צלבי ברזל לאנשי השייטת של שפה. לאחר תדלוק בולפראיסו, יצאה שייטת מזרח אסיה לאיי פוקלנד, על מנת להרוס את המשדר האלחוטי הבריטי שנמצא שם.
היסטוריית שירות > קרב איי פוקלנד

כשש שעות לאחר שהידיעות על הקרב הגיעו לאנגליה, פישר הורה לאדמירל ג'ון ג'ליקו, מפקד הצי הגדול, לנתק את סיירות המערכה אינווינסיבל ואינפלקסיבל לצוד את הספינות הגרמניות. תת-אדמירל דובטון סטורדי הוצב לפיקוד על השייטת, שכללה גם את הסיירות המשוריינות קרנרבון, קורנוול, דיפנס וקנט, והסיירות הקלות בריסטול וגלאזגו, ששרדה את קורונל. ספינותיו של סטורדי הגיעו לפוקלנד בבוקר 8 בדצמבר, זמן קצר לפני הגעת השייטת של שפה. הבריטים הבחינו בשייטת מזרח אסיה בשעה 09:40; שפה לא היה מודע לכך שהבריטים שלחו את שני סיירות המערכה, וכשצפה בהם, הורה לספינותיו לסגת. למרות ההתחלה, סיירות המערכה המהיריות השיגו במהירות את הספינות הגרמניות השחוקות, שזה עתה השלימו הפלגת 16,000 מייל ללא תיקונים.
בסביבות השעה 13:20 פתחו סיירות המערכה באש מטווח של 14 קילומטרים (8.7 מיל). לאחר קרב בן שעתיים, שרנהורסט הוצפה במים ונטתה בכבדות. הספינה הוטבעה זמן קצר לאחר מכן. גנייזנאו נפגעה יותר מ-50 פעמים מטווח קצר; הצוות השמיע שלוש קריאות עידוד לקייזר לפני שהספינה טבעה. נירנברג ולייפציג הוטבעו גם הם, אם כי דרזדן הצליחה להימלט זמנית, לפני שגם היא הושמדה באיי חואן פרננדס. כ-2,200 אנשי צוות נהרגו, ביניהם שפה ושני בניו.
הסיירת יורק מסדרת רון הקודמת, הבסיס לתכנון סדרת שרנהורסט
תרשים של סדרת שרנהורסט
צריח התותחים האחורי על שרנהורסט
הטייסת הגרמנית (רקע) עוזבת את ולפראיסו ב-3 בנובמבר לאחר הקרב, שרנהורסט וגנייזנאו בראש ונירנברג מאחוריהן. במרחק במרכז כמה אוניות של הצי הצ'יליאני
שרנהורסט מתהפכת ושוקעת בעוד גנייזנאו ממשיכה להילחם
ויטלסבאך (אוניית מערכה, 1900)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה פרה-דרדנוט
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני הצי הקיסרי הגרמני   רייכסמרינה רייכסמרינה
 סדרה:  ויטלסבאך
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Kaiserliche Werft Wilhelmshaven 
 תחילת הבנייה:  30 בספטמבר 1899
 הושקה:  3 ביולי 1900
 תקופת הפעילות:  15 באוקטובר 1902 – 8 במרץ 1921 (18 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-7 ביולי 1921
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 11,774 טון, מקסימלי: 12,798 טון
 אורך:  126.8 מטר
 רוחב:  22.8 מטר
 שוקע:  7.95 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  683 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  9,300 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  מנועי קיטור בהספק 14,000 כוחות סוס (10 מגה-וואט)
 צורת הנעה:  מנועי קיטור
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 110–225 מ"מ   צריחי תותחים 250 מ"מ   סיפון 50 מ"מ
 חימוש:  ארבעה תותחי SK L/40‏ 9.4 אינץ' (240 מ"מ)   18 תותחי SK L/40‏ 5.9 אינץ' (150 מ"מ)   12 תותחי SK L/30‏ 3.5 אינץ' (88 מ"מ)   6 צינורות טורפדו 17.7 אינץ' (450 מ"מ)
 
"ויטלסבאך" (בגרמנית: SMS Wittelsbach) הייתה האונייה הראשונה בסדרת אוניות המערכה פרה-דרדנוט מדגם "ויטלסבאך" של הצי הקיסרי הגרמני. היא הייתה האונייה הראשית הראשונה שנבנתה במסגרת חוק הצי משנת 1898 שיזם אדמירל אלפרד פון טירפיץ. האונייה נבנתה במספנת הצי בוילהלמסהאפן, הבנייה החלה ב-1899 והאונייה הושקה באוקטובר 1902. היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 24 ס"מ (9.4 אינץ') והייתה מסוגלת למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש).
האונייה שירתה בשייטת הראשונה של הצי הגרמני במשך רוב הקריירה שלה בזמן שלום, שנפרשה בין השנים 1902 עד 1910. בתקופה זו עסקה בהכשרה שנתית מקיפה ובביקורי רצון טוב במדינות זרות. האימונים בתקופה זו היוו את המסגרת לפעילות צי הים הפתוח במלחמת העולם הראשונה. היא הוצאה משירות בספטמבר 1910, אך הופעלה מחדש ב-1911 לצורך תפקידי אימון, שנמשכו עד 1914.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, ויטלסבאך הוחזרה לשירות פעיל בשייטת אוניות המערכה הרביעית. האונייה שירתה בים הבלטי, כולל במהלך קרב מפרץ ריגה באוגוסט 1915, אך לא ראתה קרב עם כוחות רוסים. עד סוף 1915, מחסור בצוותים והאיום מצוללות בריטיות אילצו את הצי הגרמני להשבית אוניות מערכה ישנות יותר כמו ויטלסבאך. האונייה שירתה לאחר מכן בתפקידי עזר, תחילה כספינת אימונים ולאחר מכן ספינת בסיס. לאחר המלחמה היא הוסבה לספינת בסיס לשולות מוקשים ב-1919. ביולי 1921, האונייה נמכרה ופורקה לגרוטאות מתכת.
תיאור

אחרי שהצי הקיסרי הגרמני הזמין את ארבעת אוניות המערכה מסדרת ברנדנבורג ב-1889, שילוב של אילוצים תקציביים, התנגדות הרייכסטאג, והיעדר תוכנית צי קוהרנטית עיכבו את רכישת אוניות מערכה נוספות. מזכיר משרד הצי הקיסרי (גר'), ויצה-אדמירל פרידריך פון הולמן נאבק - בסופו של דבר בהצלחה - לאורך כל תחילת ואמצע שנות ה-1890 כדי להבטיח אישור פרלמנטרי לשלוש אוניות המערכה מסדרת קייזר פרידריך השלישי. ביוני 1897 הוחלף הולמן על ידי קונטר-אדמירל אלפרד פון טירפיץ, שהציע במהירות והשיג אישור לחוק הימי הראשון בתחילת 1898. החוק אישר את שתי האוניות האחרונות של הסדרה, כמו גם את חמש אוניות המערכה מסדרת ויטלסבאך, הסדרה הראשונה של אוניות מערכה שנבנתה תחת כהונתו של טירפיץ. אוניות הסדרה ויטלבסאך היו דומות בגדול לאוניות הסדרה קייזר פרידריך השלישי ונשאו את אותו חימוש אבל עם פריסת שריון מקיפה יותר.
ויטלסבאך הייתה באורך כולל של 126.8 מטר (416 רגל 0 אינץ'), רוחב של 22.8 מטר (74 רגל 10 אינץ') ושוקע של 7.95 מטר (26 רגל 1 אינץ) הקדימה. הדחק האונייה היה 11,774 טונות (11,588 טונות ארוכות) בתפוסה סטנדרטית ועד 12,798 טונות (12,596 טונות ארוכות) במעמס מלא. שלא כמו האוניות האחיות שלה, הושלמה ויטלסבאך עבור מטה של מפקד שייטת, כולל גשר גדול יותר. האונייה הונעה על ידי שלושה מנועי קיטור תלת דרגתיים 3 צילינדרים שהניעו שלושה מדחפים. קיטור סופק על ידי שישה דוודים גליליים ושישה דוודי צינור מים, כולם מופעלים בפחם. תחנת הכוח של ויטלסבאך דורגה ב-14,000 כוחות סוס (10,297 קילוואט), שהעניקה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). לאונייה היה טווח שיוט של 5,000 מיילים ימיים (9,300 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). היה לה צוות של 30 קצינים ו-650 מלחים.
החימוש של ויטלסבאך כלל סוללה ראשית של ארבעה תותחי SK L/40 בקוטר 24 ס"מ (9.4 אינץ') בצריחי תותחים תאומים, אחד לפני ואחד מאחורי המבנה העילי המרכזי. החימוש המשני שלה כלל שמונה עשר תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/40 ושנים עשר תותחי 8.8 ס"מ (3.45 אינץ') SK L/30 ירי מהיר. האונייה הייתה חמושה גם בשישה צינורות טורפדו בקוטר 45 סנטימטרים (17.7 אינץ'), כולם שקועים בגוף; אחד היה בחרטום, אחר בירכתיים, ושניים בכל צד רוחב. האונייה הייתה מוגנת בלוח שריון של קרופ. חגורת השריון שלה הייתה בעובי של 225 מילימטרים (8.9 אינץ') במצודה המרכזית שהגנה על מרחבי מחסני התחמושת והמכונות שלה, והסיפון היה בעובי 50 מ”מ (2 אינץ'). לצריחי הסוללה הראשיים היה ציפוי שריון בעובי 250 מילימטרים (9.8 אינץ').
היסטוריית שירות > בנייה עד 1905

השדרית של ויטלסבאך הונחה ב-30 בספטמבר 1899 במספנה הקיסרית (Kaiserliche Werft) בווילהלמסהאפן. היא הוזמנה בשם החוזה "C", כיחידה חדשה לצי. ויטלסבאך הושקה ב-3 ביולי 1900, בהשתתפות הקייזר וילהלם השני; רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה, מבית ויטלסבאך, נשא נאום בטקס ההשקה שלה. השלמת האונייה התעכבה עקב התנגשות באונייה מחופת שריון באדן, שפגעה בטעות בוויטלסבאך ביולי 1902 בזמן שהיא שהייתה בעבודות האבזור. היא נכנסה לשירות ב-15 באוקטובר 1902, ולאחר מכן החלה בניסויים ימיים, שהסתיימו בדצמבר. לאחר שהניסויים הסתיימו, הועברה ויטלסבאך מוילהלמסהאפן לקיל בים הבלטי, אך היא עלתה על שרטון בחגורה הגדולה בערפל כבד ב-13 בדצמבר. הצוות ניסה לשחרר את האונייה על ידי הוצאת מאגרים כדי להקל עליה, ואוניית המערכה קייזר קרל דר גרוסה והסיירת המשוריינת פרינץ היינריך ניסו לחלץ אותה ללא הצלחה, לפני שגוררות נוספות וכלי שיט אחרים הגיעו כדי לחלץ את ויטלסבאך לחופשי ב-20 בדצמבר. לאחר שהגיעה לקיל, היא נכנסה לקייזרליך וורפט לצורך תיקונים.
ב-1 במרץ 1903, היא הפכה לאוניית הדגל של קונטר-אדמירל גוסטב שמידט, סגן מפקד השייטת הראשונה. באותה שנה, השייטת הייתה עסוקה בשגרת השלום הרגילה של אימוני אוניות ויחידה, כולל שייט אימונים בעם הבלטי, ולאחר מכן הפלגה לספרד שנמשכה בין 7 במאי ל-10 ביוני. ביולי היא יצאה עם שאר השייטת לשייט השנתי לנורווגיה. תמרוני הסתיו כללו תרגיל חסימה בים הצפוני, שייט של כל הצי תחילה למימי נורווגיה ולאחר מכן לקיל בתחילת ספטמבר, ולבסוף מתקפה מדומה על קיל. התרגילים הסתיימו ב-12 בספטמבר. לוח האימונים של השנה הסתיים בשייט למזרח הבלטי שהחל ב-23 בנובמבר ובשייט לסקאגרק שהחל ב-1 בדצמבר. ויטלסבאך והשייטת I השתתפו בתרגיל בסקאגרק בין 11 ל-21 בינואר 1904. תרגילי שייטת נוספים נערכו לאחר מכן בין 8 ל-17 במרץ, ובמאי התקיים תרגיל צי גדול בים הצפוני. ביולי ביקרו בבריטניה השייטת הראשונה וקבוצת הסיור, כולל עצירה בפלימות' ב-10 ביולי. הצי הגרמני יצא ב-13 ביולי לכיוון הולנד; השייטת I עגנה בפליסינגן למחרת. שם סקרה את האוניות המלכה וילהלמינה. השייטת I נשארה בפליסינגן עד 20 ביולי, אז יצאו לשייט בצפון הים הצפוני עם שאר הצי. השייטת עצרה במולדה, נורווגיה, ב-29 ביולי, בעוד שהיחידות האחרות יצאו לנמלים אחרים.
הצי התכנס מחדש ב-6 באוגוסט וחזר לקיל, שם ביצע מתקפה מדומה על הנמל ב-12 באוגוסט. במהלך השיוט שלו בים הצפוני, הצי התנסה בטלגרפיה אלחוטית בקנה מידה גדול ובזרקורים בלילה לאותות תקשורת וזיהוי. מיד לאחר החזרה לקיל, החל הצי בהכנות לתמרוני הסתיו, שהחלו ב-29 באוגוסט בים הבלטי. הצי עבר לים הצפוני ב-3 בספטמבר, שם השתתף במבצע נחיתה גדול, שלאחריו לקחו האוניות את חיילי היבשה מהקורפוס התשיעי שהשתתפו בתרגילים לאלטונה למצעד עבור וילהלם השני. לאחר מכן, האוניות ערכו מצעד משלהן עבור הקייזר מול הלגולנד ב-6 בספטמבר. שלושה ימים לאחר מכן, השייטת חזרה לאזור הבלטי דרך תעלת הקייזר וילהלם, שם היא השתתפה בפעולות נחיתה נוספות עם הקורפוס התשיעי וקורפוס המשמר. ב-15 בספטמבר הסתיימו התמרונים. ויטלסבאך הפכה לאוניית הדגל של השייטת ב-1 באוקטובר, כשהיא מניפה את דגלו של קונטר-אדמירל פרידריך פון באודיסין. השייטת I יצאה לשייט אימונים בחורף, הפעם למזרח הבלטי, בין 22 בנובמבר ל-2 בדצמבר.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ויטלסבאך גויסה כחלק משייטת אוניות המערכה הרביעית, בפיקודו של ויצה-אדמירל ארהרד שמידט; היא שימשה כאוניית הדגל של השייטת, שכללה גם את ארבע האוניות האחיות שלה ואת אוניות המערכה אלזס ובראונשווייג. ב-26 באוגוסט 1914 נשלחו האוניות לחלץ את הסיירת הקלה התקועה מגדבורג, שעלתה על שרטון מול אודנסהולם במזרח הבלטי, אך עד 28 באוגוסט נאלץ צוות האונייה לפוצץ חומרי נפץ כדי להשמיד את מגדבורג לפני שכוח הסיוע הגיע. כתוצאה מכך, ויטלסבאך ושאר השייטת חזרו לבורנהולם באותו יום. החל מ-3 בספטמבר, שייטת IV, בסיוע הסיירת המשוריינת בליכר, ערכה סריקה לתוך הים הבלטי. המבצע נמשך עד 9 בספטמבר ולא הצליח להביא את יחידות הצי הרוסי לקרב.
יומיים לאחר מכן הועברו האוניות לים הצפוני, אך שהו שם רק לזמן קצר, וחזרו לים הבלטי ב-20 בספטמבר. בין 22 ל-26 בספטמבר, השייטת השתתפה בסריקה למזרח הבלטי בניסיון לא מוצלח למצוא ולהשמיד ספינות מלחמה רוסיות. מ-4 בדצמבר 1914 עד 2 באפריל 1915, הוטלו על האוניות של שייטת ה-IV תפקידי הגנה על החוף לאורך חופי הים הצפוני של גרמניה נגד פלישות של הצי המלכותי הבריטי. ב-3 באפריל, ויטלסבאך נכנסה למבדוק היבש בקיל לצורך תחזוקה תקופתית, לפני שערכה אימונים במערב הבלטי עם שאר האוניות של פלגה VII של שייטת IV, שכללה את וטין, שוואבן ומקלנבורג.
הצבא הגרמני ביקש סיוע ימי למערכה נגד רוסיה; הנסיך היינריך, מפקד כל הכוחות הימיים באזור הבלטי, העמיד לרשות המבצע את פלגה VII, קבוצת הסיור IV, וסירות הטורפדו של הצי הבלטי. ב-6 במאי הוטל על אוניות שייטת IV לספק תמיכה בהסתערות על ליבאו. ויטלסבאך ושאר האוניות הוצבו מול גוטלנד כדי ליירט כל סיירת רוסית שעלולה לנסות להתערב בנחיתות; הרוסים לא עשו זאת. לאחר שסיירות מקבוצת הסיור IV נתקלו בסיירות רוסיות מול גוטלנד, האוניות של פלגה VII נפרסו - עם ארובת דמה שלישית שהוקמה כדי להסוות אותן כאוניות הסדרה בראונשווייג - יחד עם הסיירת דנציג. האוניות התקדמו עד לאי אוטו ב-9 במאי ולקופרסטנרנה למחרת, אך עד אז נסוגו הסיירות הרוסיות. מאוחר יותר באותו יום, הצוללות הבריטיות צה"מ E1 וצה"מ E9 הבחינו בשייטת IV, אך היו רחוקות מכדי לתקוף אותם.
מ-27 במאי עד 4 ביולי, ויטלסבאך הייתה שוב בים הצפוני, ופטרלה בשפכי נהרות היאדה, האמס והאלבה. בתקופה זו הבין הפיקוד העליון של הצי כי אוניות הסדרה ויטלסבאך הישנות יהיו חסרות תועלת בפעולה נגד הצי המלכותי, אך ניתן יהיה להשתמש בהן ביעילות נגד הכוחות הרוסיים החלשים בהרבה באזור הבלטי. כתוצאה מכך, הועברו אוניות המערכה בחזרה לאזור הבלטי ביולי, והן יצאו מקיל ב-7 לכיוון דנציג. ב-10 ביולי המשיכו האוניות מזרחה לניופאהרוואסר, יחד עם כלי השיט של שייטת סירות הטורפדו השמינית; לאחר ההגעה, ויטלסבאך עלתה על שרטון ושמידט העביר את דגלו לבראונשווייג. היא הצליחה להשתחרר ולא נפגעה בתקרית, ולמחרת חזר שמידט לאונייה. ספינות השייטת הרביעית יצאו ב-12 ביולי כדי לבצע מפגן כוח, וחזרו לדנציג ב-21 ביולי מבלי להיתקל בכוחות רוסים.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > קרב מפרץ ריגה

בחודש שלאחר מכן החל הפיקוד העליון של הצי במבצע נגד מפרץ ריגה לתמיכה במתקפת גורליצה-טרנוב שהצבא ניהל. כוחות הצי הבלטי תוגברו במרכיבים משמעותיים של צי הים הפתוח, כולל שייטת אוניות המערכה I, קבוצת הסיור I, קבוצת הסיור II ושייטת הטורפדו השנייה. הנסיך היינריך תכנן שאוניותיו של שמידט יאלצו את דרכן למפרץ וישמידו את ספינות המלחמה הרוסיות בריגה, בעוד שהיחידות הכבדות של צי הים הפתוח יפטרלו צפונה כדי למנוע מכל הצי הבלטי הרוסי, שעלול לנסות להפריע למבצע, להתקרב. הגרמנים פתחו במתקפתם ב-8 באוגוסט, ויזמו את קרב מפרץ ריגה. שולות מוקשים ניסו לפנות נתיב דרך מיצר אירבה, בחיפויין של בראונשווייג ואלזס, בעוד ויטלסבאך ושאר השייטת נשארו מחוץ למיצר. אוניית המערכה הרוסית סלאבה תקפה את הגרמנים במיצר, ואילצה אותם לסגת.
במהלך הפעולה נפגעו הסיירת תטיס וסירת הטורפדו S144 ממוקשים וסירות הטורפדו T52 ו־T58 מוקשו וטבעו. שמידט הסיג את אוניותיו לטעינת פחם מחדש והנסיך היינריך התלבט בניסיון נוסף, שכן עד אז התברר שההתקדמות של הצבא הגרמני לכיוון ריגה נעצרה. הנסיך היינריך ניסה לפרוץ את התעלה בפעם השנייה באמצעות שתי אוניות מערכה מהשייטת הראשונה כדי לחפות על שולות המוקשים ולהותיר את ויטלסבאך מאחור בליבאו. בעקבות הניסיון השני הלא מוצלח, שמידט הפך למפקד שייטת I ב-26 באוגוסט, והוחלף כמפקד שייטת IV על ידי ויצה-אדמירל פרידריך שולץ, שגם עשה את ויטלסבאך לאוניית הדגל שלו.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה > פעילות לאחר מכן

ב-9 בספטמבר, ויטלסבאך וארבע אחיותיה יצאו לים בניסיון לאתר ספינות מלחמה רוסיות מול גוטלנד, אך חזרו לנמל כעבור יומיים מבלי שנכנסו לקרב. ב-7 וב-8 באוקטובר, היא, אלזס, וארבע סירות טורפדו חיפו על פעולת הנחת מוקשים. בשלב זה של המלחמה, הצי נתקל בקשיים באיוש כלי שיט חשובים יותר. האיום מצוללות בים הבלטי שכנע את הצי הגרמני להוציא את אוניות המערכה מסדרת ויטלסבאך הקשישות משירות פעיל. ויטלסבאך ורוב שאר אוניות השייטת הרביעית עזבו את ליבאו ב-10 בנובמבר, לכיוון קיל; עם הגעתן למחרת, הן צורפו לפלגת המילואים של הים הבלטי, בפיקודו של קומודורה ולטר אנגלהרדט. האוניות עגנו בשיקזי שבקיל, עם ויטלסבאך כאוניית הדגל של הפלגה. ב-31 בינואר 1916 פורקה הפלגה, והאוניות פוזרו לתפקידי משנה.
ויטלסבאך הוצאה משירות ב-24 באוגוסט, ושימשה בתחילה כספינת אימונים שבסיסה בקיל. לאחר מכן הועברה האונייה לווילהלמסהאפן לשימוש כאוניית בסיס של הצי באוקטובר 1917, שם תמכה באוניית המערכה לותרינגן, ששימשה עד אז כספינת אימון לאנשי חדר המכונות. ב-6 באוגוסט 1918 החליט משרד הצי הקיסרי להמיר את ויטלסבאך לספינת מטרה, אך המלחמה הסתיימה עם תבוסתה של גרמניה לפני שהעבודה החלה. ויטלסבאך הופעלה מחדש לשירות עם הרייכסמרינה החדש שהוקם ב-1 ביוני 1919, והוסבה לאוניית בסיס לשולות מוקשים. היא נשאה 12 מכלי השיט הרדודים האלה. האונייה שירתה בתפקיד זה מ-20 ביולי 1920 עד 8 במרץ 1921. ויטלסבאך נמחקה מרשימת הצי ונמכרה ארבעה חודשים לאחר מכן, ב-7 ביולי, תמורת 3,561,000 מארק. לאחר מכן, האונייה פורקה לגרוטאות בווילהלמסהאפן.
ויטלסבאך מתישהו לפני 1914
ויטלסבאך עוברת דרך תעלת הקייזר וילהלם, מתחת לגשר לבנסאו הגבוה
ויטלסבאך בערך 1910
מפת הים הצפוני והבלטי בשנת 1911
אוניית המערכה פרוסן, שהוסבה גם היא לשאת שולות מוקשים לאחר המלחמה. (בערך 1930)
ירי-על

שני צריחי תותחי החרטום באחת מאוניות המערכה הראשונות, מינאס ז'ראיס הברזילאית. הם "ירי-על" כי אחד מהם הותקן מעל השני, והוא יכול לירות מעל החלק העליון שלו.
חימוש ירי-על הוא טכניקת בנייה צבאית ימית שבה שני (או יותר) צריחים ממוקמים בשורה, אחד מאחורי השני, כאשר הצריח השני ממוקם מעל הראשון מלפנים, כך שהצריח השני יכול לירות מעל הראשון. תצורה זו פירושה שצריחים קדמיים או אחוריים יכלו לירות על כל מטרה בתוך הגזרה שלהם, אפילו כשהמטרה הייתה באותו מישור אנכי כמו הצריחים.
היסטוריה

ההיסטוריה של ספינות מלחמה גדולות על פני השטח עוקבות אחר תוויות כלליות כמו אוניות מערכה, והבחנה נוספת בין פרה-דרדנוטים ודרדנוטים. עידן האבולוציה הטכנית התרחש בערך מ-1900 עד 1945. חלק מההתפתחות הטכנית הונע מהצורך לדחוס כמה שיותר כוח אש של תותחים גדולים לחלל הקטן ביותר האפשרי. בתכנונים מוקדמים, הצריחים בקליבר הגדול היו כולם ממוקמים על אותו מישור שירה לצד זה או אחר. בירי קדימה או אחורה, בדרך כלל רק הצריח הקדמי ביותר או האחורי ביותר יכל לירות, במיוחד בזוויות נמוכות.
חשש מוקדם היה שהלחץ וההלם מהצריח הגבוה יותר יפגעו בצריח התחתון בעת ירי מעליו. בשנת 1908, צי ארצות הברית בדק באמצעות המוניטור USS פלורידה (BM-9) כמצע הבדיקה והוכיח שירי-על בטוח. התוצאה הייתה העיצוב של אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הדרומית (הוזמנה ב-1910).
האונייה הראשונה עם חימוש ירי-על (אם כי לא מאותו קליבר), הייתה אוניית המערכה הצרפתית אנרי הרביעי, שהושקה ב-1899.
ירי-על לא הוגבל לשני צריחים. לדוגמה, סיירת קלה מסדרת אטלנטה, שפותחה ונבנתה לשירות במלחמת העולם השנייה, השתמשה במערכת חפיפה משולשת הן מקדימה והן מאחורה, החימוש שלה בחימוש ראשי דו-תכליתי בעל 5 אינץ'/38 קליבר. עם קשת אש כמעט ללא הפרעה. לסדרת דידו הבריטית, שהיו גם סיירות קלות חמושות במלואם בתותחים דו-תכליתיים (5.25 אינץ' Mk 1) היו גם שלושה צריחים קדימה, עם שניים מאחור.
יתרונות וחסרונות

היתרונות של צריחי ירי-על על פני הסדרים שאינם ירי-על כוללים קשתות ירי משופרות לכולם מלבד הצריחים הקדמיים והאחוריים, וכן הגדלת שטח סיפון שימושי שעליו ניתן לבנות את המבנה-העילי של האונייה עקב ריכוז הסוללות הראשיות לקראת קצוות האונייה. בהתאם לעיצוב האונייה וכלי הנשק שלה, זה עשוי לעזור גם למנוע בעיות בהנעת האונייה.
החיסרון של סידור זה הוא מרכז מסה גבוה יותר כתוצאה ממיקום גבוה יותר של צריחים, ובכך מקטין את הגובה המטאצנטרי. ירידה זו ביציבות עלולה לגרום לבעיות אם לא תתוקן על ידי פשרות במקומות אחרים כדי לשמור על מרכז המסה נמוך.
בגלל זה, הסדרי ירי-על, למרות שהם נפוצים, אינם משמשים באופן בלעדי. דוגמאות לעיצובים שאינם ירי-על כוללות בין היתר את סדרות אוניות המערכה סבסטופול, ואימפרטריצה מריה ואימפרטור ניקולאי שנבנו עבור הצי הרוסי הקיסרי, כמו גם אוניות מודרניות כגון המשחתות מסדרת זומוואלט. בנוסף, אוניות רבות, כמו אוניות המערכה מסדרת ניו יורק, השתמשו בשילובים של סידורים של ירי-על ולא ירי-על. הסדרים ללא ירי-על נותרו נפוצים גם על משחתות.
הערות שוליים

↑  Roger Chesneau, Eugène Kolesnik (ed.): Conway's All the World's Fighting Ships 1860-1905, Conway Maritime Press, London, 1979, מסת"ב 0-85177-133-5, p.295
ציור קו של אוניית מערכה מסדרת קרוליינה הדרומית, המראה חימוש ראשי בירי-על.
אוניית המערכה היפנית פוסו הציגה שילוב של צריחים ירי-על ולא ירי-על. הצבתו של צריח ה-Z (השלישי מהירכתיים) הפריע לטורבינות הקיטור, מה שחייב להגביה מעל הסיפון.
דויטשלנד (אוניית מערכה, 1904)

| --- | --- |
אוניית הצי הקיסרי הגרמני "דויטשלנד" בתעלת הקייזר וילהלם, 1912
אוניית הצי הקיסרי הגרמני "דויטשלנד" בתעלת הקייזר וילהלם, 1912
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה פרה-דרדנוט
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני
 דגל הצי:  הצי הקיסרי הגרמני
 סדרה:  דויטשלנד
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  גרמניה ורפט 
 תחילת הבנייה:  20 ביוני 1903
 הושקה:  19 בנובמבר 1904
 תקופת הפעילות:  6 באוגוסט 1906 – 25 בינואר 1920 (13 שנים)
 אחריתה:  נגרטה בשנים 1920–1922
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 13,191 טון, מקסימלי: 14,218 טון
 אורך:  127.6 מטר
 רוחב:  22.2 מטר
 שוקע:  7.7 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  743 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  10,800 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  מנועי קיטור בהספק 17,453 כוחות סוס (13 מגה-וואט)
 צורת הנעה:  מנועי קיטור
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 240 מ"מ   צריחי תותחים 280 מ"מ   סיפון 40 מ"מ
 חימוש:  ארבעה תותחי SK L/40‏ 11 אינץ' (280 מ"מ)   14 תותחי SK L/40‏ 6.7 אינץ' (170 מ"מ)   20 תותחי SK L/45‏ 3.5 אינץ' (88 מ"מ)   6 צינורות טורפדו 17.7 אינץ' (450 מ"מ)
 
"דויטשלנד" (בגרמנית: SMS Deutschland) הייתה הראשונה מחמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט מסדרת דויטשלנד שנבנו עבור הצי הקיסרי הגרמני בין 1904 ל-1906. האונייה הייתה חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ') והגיעה למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). היא נבנתה במספנת "Germaniawerft" בקיל, שם היא הונחה ביוני 1903 והושקה בנובמבר 1904. היא נכנסה לשירות ב-3 באוגוסט 1906, כמה חודשים לפני אה"מ דרדנוט שהייתה חמושה בעשרה תותחים בעלי קליבר גדול, והייתה הראשונה בסטנדרט חדש ומהפכני של אוניות דרדנוט שהפך את דויטשלנד ושאר אוניות הסדרה שלה למיושנות.
דויטשלנד שימשה כאוניית הדגל של צי הים הפתוח עד 1913, אז הועברה לשייטת אוניות המערכה השנייה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, דויטשלנד ואחיותיה נשלחו מיד למשימות שמירה בשפך נהר האלבה בזמן ששאר הצי התגייס.. דויטשלנד ושאר הספינות של שייטת אוניות המערכה השנייה השתתפו ברוב פעולות הצי בקנה מידה גדול בשנתיים הראשונות של המלחמה, שהגיעו לשיא בקרב יוטלנד ב-31 במאי –1 ביוני 1916. מאוחר ביום הראשון של הקרב, דויטשלנד ושאר הפרה-דרדנוטים לחמו לזמן קצר בכמה סיירות מערכה בריטיות לפני שנסוגו.
לאחר הקרב, שבו התגלו הפרה-דרדנוטים כפגיעות מדי מול אוניות מערכה מודרניות יותר, דויטשלנד ושלוש אחיותיה שנותרו בחיים הוקצו לתפקידי הגנת החוף. עד 1917, הם הוצאו משירות קרבי לחלוטין, פורקו מנשקם והוטלו עליהן תפקידי עזר. דויטשלנד שימשה כאוניית בסיס בווילהלמסהאפן עד סוף המלחמה. היא נמחקה מרשימות הצי ב-25 בינואר 1920, נמכרה לגורטי ספינות באותה שנה, ופורקה לגרוטאות עד 1922.
תכנון

העברת חוק הצי השני בשנת 1900 בהנחייתו של ויצה-אדמירל אלפרד פון טירפיץ השיג מימון לבניית עשרים אוניות מערכה חדשות במהלך שבע עשרה השנים הבאות. הקבוצה הראשונה, חמש אוניות המערכה מסדרת בראונשווייג, הונחו בתחילת שנות ה-1900, וזמן קצר לאחר מכן החלה עבודת התכנון על עיצוב המשך, שהפך לסדרת דויטשלנד. אוניות הסדרה היו דומות בגדול לאוניות מסדרת בראונשווייג, והן כללו שיפורים מצטברים בהגנה על שריון. הם גם נטשו את צריחי התותחים עבור תותחי הסוללה המשניים, והעבירו אותם בחזרה לקזמטים מסורתיים כדי לחסוך במשקל. אוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט - חמושה בעשרה תותחי 12 אינץ' (30.5 ס"מ) - נכנסה לשירות בדצמבר 1906. העיצוב המהפכני של דרדנוט הפך כל אוניית ראשה של הצי הגרמני למיושנת, כולל האוניות מסדרת דויטשלנד.
אורכה של דויטשלנד היה 127.6 מ' (418 רגל 8 אינץ') בסך הכל, רוחב של 22.2 מ' (72 רגל 10 אינץ'), ושוקע של 8.21 מ' (26 רגל 11 אינץ'). הדחק האונייה היה 13,191 טון (12,983 טון ארוך) בתפוסה סטנדרטית ו-14,218 טון (13,993 טון ארוך) בתפוסה מלאה. האונייה צוידה בשני תרנים צבאיים כבדים ומנועים תלת דרגתיים שדורגו ב-15,781 כוחות סוס (11,768 קילוואט) והעניקו לה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). קיטור סופק על ידי שנים עשר דוודי שולץ-ת'ורניקרופט; שלוש ארובות הוציאו עשן משריפת פחם בדוודים. לאונייה הייתה קיבולת דלק של עד 1,540 טון (1,520 טון ארוך) של פחם. במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש), היא יכלה להפליג לטווח של 4,580 מיילים ימיים (8,980 ק"מ). הצוות שלה מנה 35 קצינים ו-708 מלחים.
החימוש העיקרי של דויטשלנד כלל ארבעה תותחי SK L/40 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בשני צריחים תאומים. החימוש ההתקפי שלה חוזק עם סוללה משנית של 14 תותחי 17 ס"מ (6.7 אינץ') SK L/40 שהותקנו בנפרד. בקזמטים. סוללה של 22 תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45 בצריחים בודדים סיפקה הגנה מפני סירות טורפדו. הספינה הייתה חמושה גם בשישה צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ'), כולם שקועים בגוף הספינה. אחד בחרטום, אחד בירכתיים וארבעה בצד הרוחב. שריון מוצק של קרופ הגן על האונייה. חגורת השריון שלה הייתה בעובי של 140–225 מילימטרים (5.5–8.9 אינץ') בחלק המרכזי, שם היא הגנה על מחסני התחמושת ועל חללי המכונות שלה, בעוד ציפוי דק יותר כיסה את קצוות הגוף. שריון הסיפון הראשי שלה היה בעובי 40 מ"מ (1.6 אינץ'). לצריחי הסוללה הראשיים היו 280 מ"מ (11 אינץ') של ציפוי שריון.