stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארנאלדו מומיליאנו

| --- | --- |

 לידה:  5 בספטמבר 1908 Caraglio, איטליה 
 פטירה:  1 בספטמבר 1987 (בגיל 78) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 השכלה:  אוניברסיטת טורינו 
 מעסיק:  ספיינצה – אוניברסיטת רומא, יוניברסיטי קולג' לונדון, אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת בריסטול, אוניברסיטת טורינו, אוניברסיטת אוקספורד, סקואולה נורמלה סופריורה בפיזה 
 פרסים והוקרה:  עמיתי מקארתור (1987)  פרס פלטרינלי (1960)  פרס ויארג'יו-ורסיליה הבינלאומי (1986)  Sather Professor  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת ליידן (1977)  מדליית קניון (1981)  עמית האקדמיה הבריטית  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית 
 
ארנאלדו דנטה מומיליאנו (באיטלקית: Arnaldo Dante Momigliano; ‏5 בספטמבר 1908, קראג'ילו פיימונטה - 1 בספטמבר 1987, לונדון) היה היסטוריון יהודי-איטלקי שנודע בשל עבודתו ההיסטוריוגרפית, אותה אפיין ההיסטוריון דונלד קגן "המלומד המוביל בעולם בכתיבת ההיסטוריה של העת העתיקה".
מומיליאנו מונה לפרופסור באוניברסיטת טורינו ב-1936, אבל כיהודי איבד תוך זמן קצר את משרתו בשל חוקי הגזע האנטי-יהודיים (שנחקקו בעת השלטון הפשיסטי ב-1938), והיגר לאנגליה, שם חי עד אחרית ימיו. לאחר שהורה זמן מה באוניברסיטת אוקספורד, עבר ליוניברסיטי קולג' לונדון, שם כיהן כפרופסור בשנים 1975-1951. מומיליאנו ביקר דרך קבע באוניברסיטת שיקגו, שם שימש כפרופסור ומופקד הקתדרה על שם אלכסנדר ווייט למדעי הרוח, והרבה ללמד ב-Scuola Normale Superiore di Pisa.
מומיליאנו חקר את ההיסטוריונים של יוון העתיקה ודרכי עבודתם ובנוסף לכך הוא בחן את ההיסטוריונים המודרניים כמו אדוארד גיבון, וכתב על אודותם מספר מחקרים, הוא הקדיש עיון לא מבוטל להבהרת הכוחות המניעים שהיו אחראים לפירור ההדרגתי של האימפריה הרומית.
לאחר 1930 מומיליאנו כתב מספר ביוגרפיות ל-Enciclopedia Italiana, ובשנות הארבעים והחמישים הוא תרם ביוגרפיות ל-Oxford Classical Dictionary ולאנציקלופדיה בריטניקה.
ב-1974 הוענק לו אות Honorary Knight Commander of the Order of the British Empire‏ (KBE). מספר מסות שלו כונסו לכמה כרכים ופורסמו לאחר מותו. מומיליאנו גם זכה בפרס קפלון.
מונוגרפיות חשובות

The Conflict Between Paganism and Christianity in the Fourth Century (1963)
Studies in Historiography (1966)
The Development of Greek Biography : Four Lectures (1971; revised and expanded, 1993)
Alien Wisdom : The Limits of Hellenization (1976)
Essays in Ancient and Modern Historiography (1977)
How to Reconcile Greeks and Trojans (1983)
On Pagans, Jews and Christians (1987)
The Classical Foundations of Modern Historiography (1991)
לקריאה נוספת

Bowersock, G. W. "Momigliano's Quest for the Person", History and Theory, Vol. 30, No. 4, Beiheft 30: The Presence of the Historian: Essays in Memory of Arnaldo Momigliano. (Dec., 1991), pp. 27–36.
honorificus: A.D. Momigliano: Studies on Modern Scholarship (eds. G.W. Bowersock and Tim Cornell, 1994)
Christ, Karl. "Arnaldo Momigliano and the History of Historiography", History and Theory, Vol. 30, No. 4, Beiheft 30: The Presence of the Historian: Essays in Memory of Arnaldo Momigliano. (Dec., 1991), pp. 5–12.
Ginzburg, Carlo. "Momigliano and de Martino", History and Theory, Vol. 30, No. 4, Beiheft 30: The Presence of the Historian: Essays in Memory of Arnaldo Momigliano. (Dec., 1991), pp. 37–48.
Murray, Oswyn. "Arnaldo Momigliano, 1908–1987: Obituary", The Journal of Roman Studies, Vol. 77. (1987), pp. xi–xii.
Murray, Oswyn. "Arnaldo Momigliano in England", History and Theory, Vol. 30, No. 4, Beiheft 30: The Presence of the Historian: Essays in Memory of Arnaldo Momigliano. (Dec., 1991), pp. 49–64.
Phillips, Mark Salber. "Reconsiderations on History and Antiquarianism: Arnaldo Momigliano and the Historiography of Eighteenth-Century Britain", Journal of the History of Ideas, Vol. 57, No. 2. (Apr., 1996), pp. 297–316.
Weinberg, Joanna. "Where Three Civilizations Meet", History and Theory, Vol. 30, No. 4, Beiheft 30: The Presence of the Historian: Essays in Memory of Arnaldo Momigliano. (Dec., 1991), pp. 13–26.
הערות שוליים

↑  Kagan, Donald, "Arnaldo Momigliano and the human sources of history", The New Criterion, Vol. 10, No. 7, March 1992.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265563005171  PLWABN: 9810699951405606  BIBSYS: 90250457  BNE: XX937135  BnF: cb11916458x (data)  CiNii: DA00325322  GND: 119059843  ICCU: CFIV021968  ISNI: 0000 0001 2319 9364  LCCN: n50003754  NDL: 00450314  NKC: jn19990005784  NLA: 35358328  NLG: 79389  NTA: 068605021  RERO: 02-A003602956  SNAC: w6843qfb  SUDOC: 027033899  Trove: 924421  VcBA: 495/18206  VIAF: 17226974   WorldCat (עם VIAF): 17226974
לוי לינקולן האב

לוי לינקולן האב (באנגלית: .Levi Lincoln Sr;‏ 15 במאי 1749 – 14 באפריל 1820) היה מהפכן, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממסצ'וסטס. כאיש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, הוא בלט במיוחד כתובע הכללי הראשון בממשלו של הנשיא תומאס ג'פרסון והיה פעיל באירועים שהובילו לפסק דין מרבורי נגד מדיסון המפורסם. הוא כיהן שתי תקופות כהונה כסגן מושל מסצ'וסטס, כולל כמושל בפועל לאחר מותו של המושל ג'יימס סאליבן בדצמבר 1808. לינקולן עצמו כשל בניסיונו להיבחר כמושל בזכות עצמו ב-1809.
הוא נולד בהינגהאם, מסצ'וסטס, למד באוניברסיטת הארוורד ולמד משפטים בהדרכתו של ג'וזף האולי ולאחר מכן פתח משרד עורכי דין בווסטר. הוא היה פעיל בפוליטיקה המקומית והשתתף בוועידה שניסחה את חוקת מסצ'וסטס ב-1779. הוא תמך בקווק ווקר (אנ'), עבד לשעבר, שביקש ב-1783 הכרה בחרותו על פי חוקה זו. לינקולן נכנס לפוליטיקה הארצית ב-1800 עם בחירתו לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך עד מהרה הוא התבקש על ידי הנשיא ג'פרסון לקבל על עצמו את תפקיד התובע הכללי של ארצות הברית. לינקולן היה יועצו של ג'פרסון בקבינט לענייני הפוליטיקה של ניו אינגלנד והשפיע רבות על המינויים הפוליטיים באזור. הוא שימש כחבר בוועדה שפתרה את הטענות שנבעו משערוריית הקרקעות (Yazoo land scandal) בג'ורג'יה וייעץ לג'פרסון בעניינים הקשורים לרכישת לואיזיאנה.
לינקולן שב למסצ'וסטס, שם הוא המשיך להיות פעיל בחיים הפוליטיים של המדינה. הוא מיסד את השליטה הרפובליקנית בווסטר, אף על פי שהמדינה עצמה נשלטה על ידי המפלגה הפדרליסטית. ב-1807 הוא נבחר כסגן המושל, אך לא עלה בידו להיבחר כמושל בבחירות הסוערות שהתקיימו ב-1809. לינקולן פרש מן החיים הפוליטיים ב-1811, ודחה את ההצעה להתמנות כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשל מצב בריאותו. לצאצאיו הייתה השפעה רחבה בווסטר במשך רוב המאה ה-19.
קורות חייו

לוי לינקולן נולד בהינגהאם, מסצ'וסטס לאנוך ורייצ'ל (לבית פירינג) לינקולן. בתחילה שלח אותו אביו להתלמד אצל נפח מקומי, אך הנער לא גילה עניין בעיסוק זה ונטייתו הברורה לקריאה הובילה אותו בסופו של דבר ללימודים בקולג' הרווארד. ב-1772 הוא סיים את לימודיו בהרווארד והחל ללמוד משפטים בהדרכתו של ג'וזף האולי מנורת'האמפטון. כאשר הגיעו לנורת'האמפטון החדשות על קרבות לקסינגטון וקונקורד, הוא התנדב לשירות צבאי, אך שירת זמן קצר בלבד. הוא צעד עם המיליציה המקומית לקיימברידג', שם המילציה השתתפה במצור על בוסטון.
לינקולן לא נשאר שם זמן רב, ועד מהרה הוא שב לנורת'האמפטון, שם הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. ב-1775 הוא פתח משרד עורכי דין בווסטר, שם עסקיו פרחו בשל העובדה שרוב עורכי הדין בעיר היו לויאליסטים ונמלטו לבוסטון. מאז ועד 1781 הוא שימש כפקיד בית המשפט וכשופט שלום במחוז ווסטר ושירת את העיר במגוון של תפקידים במהלך שנות ה-90. ב-1779 הוא נבחר לוועידה שניסחה את חוקת מדינת מסצ'וסטס. באותן שנים הוא היה לאחד מבעלי הקרקעות הבולטים ביותר בווסטר. ב-1780 היה לינקולן אחד החברים המייסדים של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1781 היה לינקולן אחד מעורכי הדין (אחד האחרים היה עורך הדין מנורת'האמפטון ולימים מושל מסצ'וסטס, קיילב סטרונג) שעבדו במסגרת סדרה של תיקים שנגעו לקווק ווקר (אנ'), עבד לשעבר שביקש לקבל הכרה בחירותו. באחד התיקים, "קהילת מסצ'וסטס נגד נתניאל ג'ניסון" (Commonwealth v. Jennison) נקבע בתוקף שהעבדות הייתה מנוגדת לחוקה של המדינה החדשה. אף על פי שהחלטתו של נשיא בית המשפט העליון של מסצ'סטס ויליאם קושינג התבססה על לשון חוקת המדינה ש"כל בני האדם נולדו חופשיים ושווים", התבסס תחת זאת לינקולן בעתירתו על חוק הטבע וחוק האל. באותה שנה נבחר לינקולן לקונגרס הקונטיננטלי, אך סירב לכהן בו. ב-1796 הוא נבחר לבית הנבחרים של מסצ'וסטס ושנה לאחר מכן הוא נבחר לסנאט של המדינה, ובחר לאייש את מושבו בסנאט.
התובע הכללי של ארצות הברית

כמי שהיה בעל קשר קלוש למפלגה הפדרליסטית, התקרב לינקולן יותר ויותר לדמוקרטים-רפובליקנים בהנהגתו של תומאס ג'פרסון. מספר פעמים במהלך שנות ה-90 הוא ניסה להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך הפסיד בכל מערכות הבחירות לפדרליסט דווייט פוסטר. פוסטר נבחר לסנאט בבחירות ביניים בראשית 1800 ומושבו בבית הנבחרים התפנה. לאחר סדרה של בחירות ביניים שבהם זכה לינקולן בקולות רבים אך לא ברוב הדרוש, הוא נבחר לבסוף לבית הנבחרים בדצמבר אותה שנה. שירותו בבית הנבחרים לא ארך זמן רב שכן ב-5 במרץ 1801 מינה אותו הנשיא ג'פרסון לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד מרץ 1805. בחירתו של ג'פרסון בלינקולן נתמכה על ידי יועצו הקרוב ומי שכיהן בהמשך כמזכיר האוצר, אלברט גלטין, שתיאר את לינקולן כ"עורך דין טוב, חוקר מצוין, אדם בעל תבונה רבה ובעל שיקול דעת בריא" ו"רפובליקני החלטי ומבוסס".
בגלל היות התובע הכללי באותה תקופה תפקיד במשרה חלקית, בילה לינקולן את רוב זמנו במשרדו בווסטר, שם הוא קידם את ענייני המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. בנוסף לדאגה לענייני המפלגה הוא דיווח באופן תדיר לג'פרסון על הלך הרוחות הפוליטי בניו אינגלנד וקידם את ענייני המפלגה בעיתונות. ב-1801 הוא הקים את National Aegis, עיתון שהוקדש לדיונים מתקדמים ברוח הרפובליקנית ותקף את העמדות של הפדרליסטים שפורסמו בעיתונים אחרים במסצ'וסטס. בשנותיו בתפקיד התובע הכללי, הצליחו הדמוקרטים-רפובליקנים לצבור כוח ברוב המוסדות הפוליטיים בווסטר, אף על פי שרוב מסצ'וסטס, כולל מחוז ווסטר, נותרה ברובה פדרליסטית. לינקולן היה למטרה קבועה לביקורת בעיתונות המתחרה, וכן בדרשות שנשאו כמרים בעלי השפעה. הטפה שלילית זו הובילה אותו לפרסם ב-1802 קונטרס שכותרתו הייתה "מכתב לעם מאת איש האדמה", שבו הוא תקף קשות את הפדרליסטים על הפוליטיזציה של הכמורה. הכומר ויליאם בנטלי ראה בביקורת של לינקולן מכה קשה: "מעולם לא ספגה הכמורה מצמצום כה נרחב בהשפעתה ובכוחה".
התובע הכללי של ארצות הברית > מרבורי נגד מדיסון

כאשר החל תומאס ג'פרסון לכהן כנשיא, הוא פעל כדי למנות אנשים מטעמו למשרות הקבינט מוקדם ככל האפשר. אף על פי שהוא ביקש מג'יימס מדיסון לכהן כמזכיר המדינה שלו, מדיסון לא הגיע לוושינגטון, אלא רק ב-1 במאי 1801 בשל מצב בריאותו. בתקופת ביניים זו, ביקש ג'פרסון מלינקולן למלא באופן זמני את תפקיד מזכיר המדינה בתקופה שבין 5 במרץ ועד 2 במאי. בזמן קצר זה היה לינקולן מעורב בצעדים שהובילו לפסק דין מרבורי נגד מדיסון המפורסם, שנגע לביקורת שיפוטית. בימים האחרונים לנשיאותו של ג'ון אדמס, הוא החליט על שורה ארוכה של מינויים, כשכמה מהם לא קיבלו את כתבי המינוי שלהם על ידי ג'ון מרשל, מזכיר המדינה של אדמס, כאשר ג'פרסון הושבע כנשיא. ג'פרסון הורה ללינקולן (בתוקף תפקידו כמזכיר המדינה) ולאחר מכן למדיסון (לאחר שנכנס לתפקידו) לא למסור את כתבי המינוי הללו.
כמה מאלו שהיו אמורים להתמנות לתפקידים אלו, ביניהם ויליאם מרבורי (אנ'), הגישו תביעה בבית המשפט העליון של ארצות הברית כדי לכפות את מסירת כתבי המינוי. בתוקף תפקידו כתובע הכללי, לינקולן נכח בשימוע המקדים בתיק, וייצג בו את מדיסון. כאשר נשמעה העתירה (באופן אירוני בבית המשפט בנשיאותו של ג'ון מרשל שהיה זה שהכין מלכתחילה את כתבי המינוי), נדרש לינקולן להתייצב מול מי שייצג את מרבורי, התובע הכללי לשעבר צ'ארלס לי. במקום להשיב על שאלותיו של לי, הסתמך לינקולן הן על זכות החיסיון (Executive privilege) והן על התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית, וביקש לנצל את זכותו לא לענות לשאלות. השופטים נתנו לו שהות, אך הבהירו לו כי עליו לענות על השאלות או להצדיק בכתב את התנגדותו לענות להן. כאשר שב לינקולן לבית המשפט ביום המחרת, הוא השיב על כל השאלות למעט אחת. השאלה הייתה "מה נעשה עם כתבי המינוי". לינקולן סירב להשיב לשאלה באופן ישיר, ורק ציין שלא ידוע לו אם מדיסון קיבל אותם כלל. עיתוני האופוזיציה מתחו ביקורת על הופעתו של לינקולן בבית המשפט, בכותבם שהוא "נשאל שאלה פשוטה, אך לא היה מסוגל להשיב לה עד שהיא הוגשה לו בכתב, ...ואז הוא נזכר שהוא שכח את כל הנוגע אליה".
התובע הכללי של ארצות הברית > שערוריית הקרקעות בג'ורג'יה

בשנות ה-90 של המאה ה-19 ביצעו פוליטיקאים וסוחרי קרקעות בג'ורג'יה עסקאות מקרקעין שהיו מעורבים בהן מעשי הונאה ושחיתות באזור שכיום מהווה חלק ניכר משטחיהן של אלבמה ומיסיסיפי. כאשר נחשפו מעשים אלו ב-1795, הייתה להם תהודה ציבורית רחבה והאישור שנתן ובית המחוקקים של ג'ורג'יה לעסקאות בוטל. מהלך זה הוביל לשפע של תביעות ודיונים, שכן בכמה מהמקרים נמכרו הקרקעות שוב לצד שלישי שלא היה מעורב במעשי השחיתות. בסופו של דבר מינה הנשיא ג'פרסון ועדה בת שלושה חברים ליישב את המחלוקות שנבעו ממעשי ההונאה. לינקולן מונה לוועדה, שהכינה הצעת חוק לפתרון הבעיה. לאחר שאושרה על ידי הקונגרס, תביעותיה של ג'ורג'יה באזור הושבו ריקם והוקצו שטחים אחרים כדי לפתור תביעות שטרם הוסדרו אז. הוועדה הייתה גם אחראית על התיעוד והדיווח על טבען של מעשי המרמה והיקפם, פעילות שלינקולן היה מעורב בה באופן משמעותי.
התובע הכללי של ארצות הברית > מדיניות חוץ

בשנים שלפני תחילת נשיאותו של ג'פרסון, שילמה ארצות הברית דמי חסות למספר מדינות ערביות בים התיכון כדי למנוע התקפות על תנועת הספנות שלה. עם תחילת נשיאותו של ג'פרסון, היה צי ארצות הברית ברמת התפתחות כזאת שהוא היה מסוגל להגן על האינטרסים הימיים של ארצות הברית. בשל כך סירב ג'פרסון ב-1801 לשלם דמי חסות ליוסוף קרמנלי, שליט טריפוליטניה, זאת לאחר שהטריפוליטאים החלו לתקוף ולשבות ספינות סוחר אמריקאיות. בדיוני הקבינט שהתקיימו בראשית אותה שנה בנוגע לאופי התגובה, הוצע שהנשיא יכריז מלחמה על טריפולי. לינקולן ציין שרק לקונגרס מוקנת הסמכות להכריז מלחמה, אך שאר חברי הקבינט עמדו על כך שיש לנקוט בצעד כלשהו. הדיון בעניין נמשך עד מאי, כאשר הקבינט הצביע על החלטה לשלוח פלגה ימית לאזור כדי להגן על האינטרסים המסחריים של ארצות הברית שם. ג'פרסון מעולם לא ביקש ולא קיבל מהקונגרס אישור להכרזת מלחמה נגד המדינות הברבריות.
ב-1802 כאשר ביקש נפוליאון בונפרטה למכור את שטחי לואיזיאנה הצרפתית לארצות הברית, היה ג'פרסון מודאג בנוגע להשלכות הפוליטיות של רכישת שטח אדמה כה גדול מתוך מה שנתפש כטריטוריה דרומית בעיקרה, וכן בשל האפשרות של חוסר סמכות חוקתית לבצע את הרכישה. כדי להפיג את החששות הללו, הציע לינקולן שיתאפשר לרכוש את הטריטוריה באמצעות הרחבת הגבולות הקיימים של המדינות, וכך לא יהיה צורך בתיקון לחוקה כדי שהרכישה תצא אל הפועל. הצעה זו נדחתה על ידי ג'פרסון ויועציו האחרים, ובסופו של דבר בוצעה רכישת לואיזיאנה על אף השאלה החוקתית שעמדה על הפרק.
פעילות פוליטית במסצ'וסטס

ב-1804 הודיע לינקולן לג'פרסון שהוא לא מעוניין להמשיך לשמש כתובע הכללי בתקופת נשיאותו השנייה ושהתפטרותו תכנס לתוקפה ב-3 במרץ 1805.
לאחר פרישתו מהממשל הפדרלי שב לינקולן להיות פעיל בחיים הפוליטיים של מסצ'וסטס. ב-1806 הוא היה לחבר במועצת המושל. ב-1807 הוצגה מועמדותו לתפקיד סגן מושל המדינה. המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית הציבה את מועמדותו של ג'יימס סאליבן לתפקיד המושל, אך אופיו המתון של סאליבן גרם לרדיקלים במפלגה לאבד את האמון בו והם הצליחו להבטיח את מועמדותו של לינקולן. הפדרליסטים טענו שסאליבן היה כלי שרת בידי המפלגה ושעד מהרה הוא יוחלף על ידי "לינקולן 'היעקוביני' - אדם שידוע עליו כה מעט, בלתי פופולרי במקומות בהם הוא כן מוכר, עד שהם לא יסתכנו ויציגו את מועמדותו למשרה אליה הוא שואף". מפלגתו של לינקולן זכתה בבחירות אלו בניצחון סוחף והשיגה את השליטה המוחלטת על ממשלת המדינה. ב-1808 נבחרו סאליבן ולינקולן לכהונה נוספת, אך בדצמבר אותה שנה הלך סאליבן לעולמו ולינקולן היה למושל בפועל. כאשר הוא כיהן בשתי משרות אלו הוא המשיך לתמוך פוליטית בנשיא ג'פרסון, על אף הירידה בתמיכה בו במסצ'וסטס שרוב אוכלוסייתה הייתה תומכת של הפדרליסטים.
ב-1809 התמודד לינקולן בעצמו על משרת המושל, אך הוא חסר את הכריזמה של סאליבן. תמיכתו במדיניותו הכלכלית של ג'פרסון, במיוחד חוק האמברגו של 1807 (Embargo Act of 1807) שהופעל כלפי בריטניה וצרפת, שהיו מסובכות אז במלחמות הנפוליאוניות, עלתה לו במחיר גבוה. הפדרליסטים, שהשיגו ב-1808 מחדש את השליטה בבית המחוקקים של מסצ'וסטס, תקפו את הצהרות התמיכה של לינקולן בג'פרסון והוא הפסיד בבחירות לכריסטופר גור תוך כדי השתלטות מוחלטת של הפדרליסטים על כל גופי הממשל במדינה, זאת על אף ביטול האמברגו על ידי ממשל ג'פרסון היוצא עוד לפני הבחירות.
ב-1810 וב-1811 נבחר לינקולן שוב כחבר במועצת המושל. ב-1811 הציע לו הנשיא ג'יימס מדיסון להתמנות כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך הוא דחה את ההצעה על רקע ראייתו שהלכה והתדרדרה. לינקולן פרש לאחוזתו בווסטר, שם הוא החל לגלות עניין בחקלאות. העניין המדעי שלו בעיסוק בחקלאות זכה להכרה ציבורית והוא שימש כנשיא הראשון של האגודה החקלאית של ווסטר שנוסדה ב-1818.
לינקולן היה גם חבר מייסד של "אגודת העתיקות האמריקאית" (American Antiquarian Society) יחד עם אחד מבניו, לוי לינקולן הבן, ב-1812.
חיים אישיים

ב-1781 נשא לינקולן לאישה את מרתה ולדו מווסטר, ויחד הם הביאו לעולם עשרה ילדים, שמתוכם שלושה מתו בילדותם. בנו הבכור לוי לינקולן הבן, ובנו הצעיר אנוך לינקולן, הלכו בדרכי אביהם לפוליטיקה. לוי הבן היה מושל מסצ'וסטס שמשך כהונתו הייתה אחת הארוכות בהיסטוריה של המדינה. אנוך היה למושל מיין.
כאשר עבר לינקולן לווסטר, הוא רכש שטח אדמה גדול ליד האזור שכיום הוא מרכז העיר. שטח אדמה זה פותח בעיקר על ידי יורשיו וכיום הוא חלק מהאזור ההיסטורי אחוזת לינקולן-פארק אלם (Lincoln Estate–Elm Park Historic District). על שמו ועל שמות בני משפחתו קרויים רחובות, מבנים ופארקים בעיר.
ללינקולן הייתה קרבת משפחה רחוקה לנשיא אברהם לינקולן ושניהם היו צאצאים של סמואל לינקולן (אנ') שהתיישב בהינגהאם, מסצ'וסטס במאה ה-17.
לוי לינקולן נפטר בווסטר ב-14 באפריל 1820. מקום קבורתו הראשון לא תועד ברשומות משפחתו, אך בסופו של דבר הוא נקבר מחדש בבית הקברות הכפרי של ווסטר כאשר הוא נפתח ב-1838.
ביאורים

↑  על אף שמו הוא לא היה יהודי כלל וכלל. אמריקאים נוצרים רבים נהגו ונוהגים לתת לילדיהם שמות מהתנ"ך, והשם לוי לא יוצא דופן בהקשר זה.
↑  כינוי שהפדרליסטים נהגו לכנות בו את הדמוקרטים-רפובליקנים כפרפרזה על היעקובינים מתקופת המהפכה הצרפתית.
הערות שוליים

↑  Lincoln, Waldo (1923). History of the Lincoln Family: an Account of the Descendants of Samuel Lincoln, of Hingham, Massachusetts, 1637–1920. Worcester, MA: Commonwealth Press, p. 157.
1 2 3  Lincoln, Waldo (1923). History of the Lincoln Family: an Account of the Descendants of Samuel Lincoln, of Hingham, Massachusetts, 1637–1920. Worcester, MA: Commonwealth Press, pp. 158-159.
↑  "Charter of Incorporation of the American Academy of Arts and Sciences". American Academy of Arts and Sciences. Archived from the original on June 17, 2018.
↑  Noble E. Cunningham, The Process of Government under Jefferson, Princeton University Press, 2015, p. 17.
↑  Smith, Jean (1998). John Marshall: Definer of a Nation. New York: Holt, pp. 286, 612.
↑  Sloan, Cliff; McKean, David (2009). The Great Decision: Jefferson, Adams, Marshall, and the Battle for the Supreme Court. New York: PublicAffairs, pp. 135-137.
↑  Sloan, Cliff; McKean, David (2009). The Great Decision: Jefferson, Adams, Marshall, and the Battle for the Supreme Court. New York: PublicAffairs, p. 138.
↑  Garry Wills, James Madison: The American Presidents Series: The 4th President, 1809-1817, Times Books, 2015, pp. 73-75.
↑  Sloan, Cliff; McKean, David (2009). The Great Decision: Jefferson, Adams, Marshall, and the Battle for the Supreme Court. New York: PublicAffairs, p. 79.
↑  Commander in Chief: Barbary Pirates - Bill of Rights Institute
↑  WALTER LAFEBER, The Louisiana Purchase: A Dangerous Precedent, p. 182.
1 2  Lincoln, Waldo (1923). History of the Lincoln Family: an Account of the Descendants of Samuel Lincoln, of Hingham, Massachusetts, 1637–1920. Worcester, MA: Commonwealth Press, p. 160.
↑  Ellis, Richard (1971). The Jeffersonian Crisis: Courts and Politics in the Young Republic. New York: Oxford University Press, p. 220.
↑  Levi LINCOLN (Governor of Massachusetts.), Address delivered before the Worcester Agricultural Society, Oct. 7, 1819, being their first anniversary cattle show and exhibition of manufactures.
↑  American Antiquarian Society Members List
↑  Lincoln, Waldo (1923). History of the Lincoln Family: an Account of the Descendants of Samuel Lincoln, of Hingham, Massachusetts, 1637–1920. Worcester, MA: Commonwealth Press, pp. 162–164.
↑  Amory, Thomas (1859). Life of James Sullivan. Boston, MA: Phillips, Sampson, p. 194.
↑  "NRHP nomination form for Gov. Levi Lincoln House".
↑  People of Power: Abraham Lincoln
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1174700726  ISNI: 0000 0000 5447 3410  LCCN: nr2005006446  NARA: 10610226  SNAC: w6rf660w  US Congress: L000316  VIAF: 4885326   WorldCat (עם VIAF): 4885326
צבי שור

ערך זה עוסק בצייר ישראלי. אם התכוונתם לקצין צה"ל בדימוס, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1898 סטנוב, אוקראינה 
 פטירה:  1979 (בגיל 81 בערך) 
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 
צבי שור (1898–1979) היה צייר ישראלי ומורה לציור שיצר בתקופת היישוב ובימי המדינה.
ביוגרפיה

צבי שור נולד באוקראינה בשנת 1898.
בגיל צעיר התייתם מהוריו והתחנך אצל דודו. למד ב"חדר" ופרנס עצמו בעבודות שונות ביניהן שליחויות של חנווני יהודי שממנו רכש את מיומנותו ברישום.
לאחר פרעות פטליורה (1919—1920) ברח לבסרביה שברומניה ושם הקים עם חברים את סניף תנועת "החלוץ" ושימש כמזכיר התנועה.
שור עלה לישראל בשנת 1921 בעלייה השלישית "החלוצית" ממזרח אירופה, והתיישב בחיפה. במעגל חבריו היו האמנים פרופ' הרמן שטרוק, הפסל אליעזר שטריך, מנחם שמי ועוד. 
לפרנסתו פתח בית מלאכה לכריכה בשותפות עם הצייר יוסף פרסמן.
בעת מגוריו בחיפה הושפע מהאור הבהיר בישראל ומהריאליזם של סוף המאה ה-19 בצרפת. בציוריו מאותה תקופה יש מארג של משטחים צבעוניים בהירים ושימוש בגווני אפור.
ב-1926 עבר לתל אביב שהייתה באותה תקופה המרכז האמנותי בארץ ישראל. צייר דמויות של תושבי תל אביב: אנשים פשוטים, ילדים מצחצחי נעליים ומוכרי שרוכים, את דיוקן ראש העיר מאיר דיזנגוף ואת אנשי החוג החברתי שלו: נתן אלתרמן, שמשון מלצר, ישראל זמורה ועוד.
באותה שנה התארגנה קבוצת "מסד" (רובם תלמידי הסטודיו של יצחק פרנקל), שראתה עצמה כמייצגת הדור הצעיר של האמנים, בין חבריה היו: אהרון אבני, אביגדור סטימצקי, אריה ארוך, יוסף קוסונוגי, דוד הנדלר, מרדכי לבנון, ישראל פלדי וצבי שור.
ב-1936 יצא לפריז ונקלט בקבוצת "אסכולת פריז היהודית", שבה היו חברים: אלפרד אברדם, חיים סוטין, יצחק פרנקל, מישל קיקואין, מאנה כץ, מקס בנד, זיגמונד מנקס, מרק שגאל ואחרים שבאו ממזרח אירופה והפכו את פריז במחצית הראשונה של המאה העשרים למרכזה של אמנות האוונגרד ואמניה יצרו בסגנון האקספרסיוניזם, השם דגש על הרושם שהיצירה עשויה להשפיע על הצופה ועל צבעים עזים.
שור הושפע מהריאליזם הצרפתי של המאה ה-19 ובעיקר מהצייר ז'אן-בטיסט קאמי קורו וכן מהפוסט-אימפרסיוניזם ואמנים כפול סזאן. הוא נהג לצייר פינות נוף בעלות צמחייה עבותה בצבעי ירוק וכחול עזים.
שור זכה להצלחה בפריז ואף הציג את תמונותיו בגלריית "לה ניבו" במונפרנס יחד עם פבלו פיקאסו, מואיז קיסלינג, ראול דופי, מארי לורנסן ואנדרה לוט. הוא הציג שם את "האישה בהרהורים" ו"אישה קוראת".
בשנת 1938 השתתף בתערוכת מחאה כנגד יחסם של הנאצים בגרמניה לאמנים היהודים ונאלץ לחזור מצרפת בשל עלית הנאציזם.
שור עבר להתגורר בקיבוץ גבעת השלושה, שם נישא לחברתו, המורה והמחנכת רבקה, ונולדו לו ילדיו. לאחר מכן, עבר להתגורר בשכונת נווה עוז בפתח תקווה.
בשנת 1950 הקים יחד עם מנהל יד לבנים, ברוך אורן, מוזיאון אומנות לצד המוסד להנצחת החיילים הנופלים. במסגרת המוזיאון הוקמו אולפן לציור, פיסול וקרמיקה שאותם ניהל ולימד בהם. שור הרבה לצייר את נופיה של עירו פתח תקווה ובשנת 1978 זכה לתואר יקיר העיר.
בשנים 1960-1979 ניכרה תפנית בדרכו האמנותית בשל בעיות בריאות והוא פרש מההוראה והתרכז רק בציור. סקלת הצבעים שלו השתנתה - נעלמו הצבעים הירוקים והצהובים הבהירים והצבעים הסגולים והכחולים נעשו דומיננטיים, משיחות המכחול ארוכות וספונטניות והצורות כלליות יותר, כשהאור קורן מהעצמים החוצה ולא מוקרן עליהם.
שור בדק את דיוקנו העצמי לאורך כל חייו ותיעד עד לשנת חייו האחרונה את תהליכי הזקנה והמחלה מבלי לנסות ליפות אותם.
הוא נפטר ב-1979 ונקבר בבית העלמין "סגולה" בפתח תקווה. על שמו נקרא רחוב "הצייר שור" בשכונת נווה עוז בעיר.
להלן דברים שנכתבו לזכרו עם תצוגת עבודותיו ב-1980 במוזיאון ישראל בירושלים: "תצוגת זיכרון לאמן שנופי ארץ ישראל שצייר מאז שנות העשרים נחשבים בין ציורי הנוף הערכיים של האמנות הישראלית".
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה של עיריית תל אביב, נקבעה לוחית זיכרון על ביתו של צבי שור ברחוב גזר 4 בתל אביב.