stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של אוגנדה
אוגנדה לפני 1900

הראיות הראשונות לקיום חיים באוגנדה הן מלפני 50,000 עד 100,000 שנים, כפי שרואים משרידי כלי אבן שהתגלו בנהר קאגרה.
מיקומה של אוגנדה, אקלימה הנוח מגובה 1,200 מטר ומעלה, וכמות משקעים טובה באזור אגם ויקטוריה למקום מרעה נוח כבר במאה ה-4 לפני הספירה. דגימות לבה מחלקו התחתון של אגם ויקטוריה גילו כי בעבר כיסה את המקום יער גשם צפוף.
בשנות ה-30 של המאה ה-19, כאשר הגיעו סוחרים ערבים ממובלעותיהם במזרח אפריקה (לאורך האוקיינוס ההודי) לאזור אוגנדה, הם מצאו מספר ממלכות אפריקניות בעלות מוסדות פוליטיים מבוססים ששלטו במספר מדינות. בעקבות הסוחרים הללו, הגיעו לאוגנדה בשנות ה-60 (המאה ה-19) חוקרים בריטים שחיפשו את מקורו של נהר הנילוס. בשנת 1877 הגיעו לאוגנדה מיסיונרים פרוטסטנטים, בעקבותיהם, הגיעו לאוגנדה ב-1879 מיסיונרים קתולים.
אוגנדה הקולוניאלית

ב-1888 הפכה החברה האימפריאלית-בריטית למזרח-אפריקה לשליטה באזור אוגנדה בעזרת תעודת-זכויות ממלכתית שאישרה זאת. הכרזה זו חוזקה ב-ועידת ברלין על ידי הסכם אנגלי-גרמני שהיקנה לבריטניה את השליטה בקניה ואוגנדה. עלויות השליטה הגבוהות גרמו לחברה לוותר על השטח ב-1893 ותפקודיה המנהליים הועברו לנציב בריטי. ב-1894 נכנסה ממלכת בוגנדה, אחת הממלכות השבטיות החשובות באזור אוגנדה, תחת הגנה בריטית רשמית.
תחילתה של אוגנדה העצמאית

בריטניה העניקה לאוגנדה עצמאות ב-9 באוקטובר 1962
, הבחירות נערכו ב-1 במרץ. בנדיקטו קיוואנוקה מהמפלגה הדמוקרטית נבחר לשר הראשי הראשון. אוגנדה שמרה על חברותה בחבר העמים הבריטי.
ב-25 באוקטובר 1962 הצטרפה אוגנדה לאומות המאוחדות כחברה ה-110.
בשנות הפריחה, המחלוקת העיקרית התרחשה בין התומכים במדינה לבין התומכים בפדרציה חופשית בה מוענק כוח רב יותר לממלכות-השבטיות המקומיות. התמרון הפוליטי הגיע לשיא כאשר בשנת 1966, ראש הממשלה, מילטון אובוטה, ביטל את החוקה, העניק לעצמו את כל כוחות הממשלה ופיטר את הנשיא ואת סגן-הנשיא. בספטמבר 1967, חוקה חדשה הגדירה את אוגנדה כרפובליקה, העניקה לנשיא אף יותר כוח וביטלה את הממלכות המסורתיות.
אוגנדה תחת שלטון אמין

ב-25 בינואר 1971, ממשלתו של אובוטה גורשה על ידי הכוחות המזוינים בהנהגת אידי אמין דאדא. אמין הכריז כי הוא הנשיא, ביטל את הממשלה ושינה את החוקה כך שהוא יקבל לידיו שליטה מלאה.
שלטונו של אידי אמין התקיים במשך שמונה שנים והביא את המדינה לשפל כלכלי, התפוררות חברתית ופגיעה חמורה בזכויות אדם. הקבוצות האתניות אצ'ולי ולאנג'י נרדפו על ידי אמין משום שהן תמכו בעבר באובוטה (שהיה בן לשבט הלאנג'י) והיוו חלק גדול מהצבא. ראשית נרצחו קציני הצבא שהשתייכו לשבטים אלו, ולאחר מכן נתן אמין פקודה לרכז את כלל חיילי הצבא של בני השבטים אצ'ולי ולאנג'י בקסרקטינים ולרצחם באמצעות פיצוץ הקסרקטין או הוצאתם אחד אחד ודקירתם. הגופות נקברו עם המבנים על ידי דחפורים או הושלכו לנהרות.
אמין הקים שלוש יחידות צבאיות שאוישו על ידי דרום-סודאנים ובני השבטים נוב וקאקואה (שבטו של אמין), אשר היו נתונות תחת פיקודו האישי ועסקו בהטלת טרור פוליטי ורצח של אנשי אליטה - אנטלקטואלים, שרים ושופטים לשעבר.
ב-1978, ועדת המשפטנים הבינלאומית העריכה כי יותר מ-100,000 אוגנדים נרצחו תחת שלטונו של אמין. אולם יש המעריכים את המספר בכ-300,000.
באוקטובר 1978, הצבא הטנזני הדף פלישה של צבאו של אמין לשטח טנזניה. הצבא הטנזני, שגובה על ידי גולים אוגנדים ורואנדים, ניהל מלחמת חופש נגד צבאו של אמין ונגד חיילים לובים שנשלחו לעזור לו. ב-11 באפריל 1979, נכבשה העיר קמפלה ואמין ברח עם שארית חייליו.
מלחמת האזרחים

לאחר גירושו של אמין, הקימה "החזית הליברלית העממית של אוגנדה" ממשלה זמנית שנשיאה היה יוסוף לול. ממשלה זו אימצה שיטת ניהול משרדית ויצרה גוף פרלמנטרי הידוע כ"וועדה העממית המייעצת". הוועדה והממשלה של לול הביעו השקפות פוליטיות שונות מאוד. ביוני 1979 החליפה הוועדה את לול בגודפריי בינייסה בעקבות הוויכוח על היקף הכוחות שבידי הנשיא. ב-1980, בינייסה פוטר מאותן סיבות כשל קודמו. כעבור זמן מה, אוגנדה נשלטה בידי ועדה צבאית שבראשה ישב פאולו מוואנגה. הבחירות בדצמבר 1980 החזירו למילטון אובוטה את הנשיאות ומוואנגה שירת כסגנו. תחת שלטונו של אובוטה, הפרו כוחות הביטחון את זכויות האדם במידה רבה. בניסיון לדכא את המרד של צבא ההתנגדות העממי בראשות יוורי מוסווני באזור בוגנדה, בשנת 1983 ביצע הממשל גירוש המוני ממחוז לווארו שבבוגנדה, בו גורשו כ-750 אלף פליטים במחנות שנוהלו תחת משטר צבאי. אזרחים שנתגלו באזור המחנות חוסלו כ"אנשי גרילה", והצבא בזז מחבל הארץ מזון ומשאבים, שהביאו לרעב ולתמותה נוספת. דו"ח של אמנסטי מהשנים 1981–1985 מעריך שתחת משטרו של אובוטה נהרגו כ-500,000 איש. רבים מאנשי הצבא שביצעו את הרציחות היו בני השבטים אצ'ולי ולאנג'י ששרדו את שלטון אמין.
ב-27 ביולי 1985 השתלטה חטיבה צבאית, שהורכבה בעיקר מחיילים ממוצא אצ'ולי והונהגה בידי גנרל בסיליו אולארה אוקלו, על קמפלה והכריזה על ממשלה צבאית. אובוטה ברח לגלות בזמביה. השלטון החדש, שבראשו עמד מפקד חילות ההגנה לשעבר, גנרל טיטו אוקלו (אין קשר לגנרל אולרה-אוקלו), פתח במשא ומתן עם חיל המורדים של מוסווני והבטיח לשפר את הכבוד לזכויות אדם, לחסל את היריבות השבטית ולקונן מערכת בחירות חופשית והוגנת. עם זאת, הממשלה החדשה דרסה זכויות אדם רבות בניסיונה לדכא את המרד ולהפסיק את התמיכה בצבא ההתנגדות העממי.
בסתיו 1985, נוהל משא ומתן בין ממשלת אוקלו לצבא ההתנגדות העממי בניירובי בתמיכתו של הנשיא הקנייתי דניאל אראפ מוי, שחתר להשגת הפסקת אש והקמת קואליציה מאוחדת. למרות ההסכמה על הפסקת אש, כוחות צבא ההתנגדות העממי המשיכו להילחם ובינואר 1986 כבשו את קמפלה ואת אוגנדה. כוחותיו של אוקלו ברחו צפונה לסודאן. כוחותיו של מוסווני הקימו ממשלה כאשר מוסווני הוא נשיאה.
תחת שלטון הדיקטטור מוסווני

תחילה הממשלה החדשה, שנשלטה בידי מוסווני ואנשיו ("תנועת ההתנגדות העממית"), טענה שתביא סוף לפגיעה בזכויות-אדם שאפיינה את הממשלות הקודמות, תיזום חופש פוליטי וחופש תקשורתי אך עד מהרה נחשף כי צבא ההתנגדות העממית רצח מאות אלפי אזרחים במהחל המלחמה. עם זאת הממשלה בראשות מוסווני הנהיגה רפורמות בכלכלה לאחר התייעצות עם קרן המטבע הבינלאומית, הבנק העולמי וממשלות תורמות וקיבל סיוע כספי ממדינות המערב
באזורים צפוניים כאצ'ולילנד, היו כוחות מזוינים המתנגדים לממשלה מאז 1986. בין הכוחות האצ'וליים היו הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה ותנועת הרוח הקדושה. התנועה המורדת צבא ההתנגדות של האל, שבראשה עומד ג'וזף קוני, אשר הנהיג חטיפה המונית של ילדים לשם גידולם כחיילים וכעבדי-מין המשיכה במלחמה. בשנת 2006 הובס צבא ההתנגדות של האל, אך רבים מקורבנותיו המשיכו להיות עקורים וחוששו לחזור לבתיהם במשך שנים רבות.
ב-1996, בזמן מלחמת קונגו הראשונה, אוגנדה הייתה תומכת עיקרית בהדחתו של הנשיא הזאירי, מובוטו ססה סקו, ותמכה במנהיג המורדים לאורנט דסירה קבילה. בין 1998 ל-2003, אוגנדה לקחה חלק במלחמת קונגו השנייה כנגד הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו והמשיכה לתמוך בקבוצות מורדים כמו "התנועה לשחרור קונגו". בין השאר פעל צבא אוגנדה פעל לעצור ציד המכשפות בקונגו, לאחר שיותר מ-800 בני אדם נהרגו בעיר ובסביבתה, באשמת מעורבות במעשי כישוף נגד שכניהם.
במרץ 2001 נערכו שוב בחירות לנשיאות, על שינויים פוליטיים וחוקתיים שהוצעו בשנים 2000 ו-2001. אך מוסאוני נבחר שוב לכהונה לאחר שהתמודד נגד קיזה בסיגיה, שלחם לצד הנשיא בתנועת ההתנגדות, שטען שהנשיא בגד בערכיו והפך לרודן. במהלך הבחירות עלו טענות לזיופים נרחבים. מאז פעל מוסווני להמשיך ולשמר את נשיאותו באמצעות בחירות לא תקינות, מעקב מתמיד אחרי פעילי האופוזיציה ורדיפתם, עינויים, העלמת מתנגדיהם ורציחתם, הגבלת חופש העיתונות.
ב-2006 נערכו בחירות בהם נבחר מוסווני שוב ואשתו, ג'נט מוסווני, נבחרה לפרלמנט.
בדצמבר 2013 הפרלמנט של אוגנדה העביר הצעת חוק המטילה מאסר עולם על "מעשים הומוסקסואליים חמורים". החוק, שהוצג בשנת 2009, כלל במקור הצעה לעונש מוות, אך הפרלמנט אישר גרסה מתוקנת שלו. מדינות רבות, בהן ארצות הברית, מתחו בעבר ביקורת קשה על הצעת החוק. גרמניה אף עצרה את הסיוע הכספי שהעניקה למדינה, וציטטה את ההצעה כאחת הסיבות לכך.
המקרה הראשון של מגפת הקורונה הובחן על ידי משרד הבריאות במרץ 2020. בסך כול ממחלה נפאטרו כ-3,200 אזחרים.
בינואר 2021 נבחר מוסווני לכהונה שישית ברציפות.
-23 ביוני בעיירה במערב המדינה התרחש הטבח בבית הספר במפונדווה בו נהרגו תלמידים רבים.
הערות שוליים

↑  אוגנדה זוכה לעצמאות, קול העם, 9 באוקטובר 1962
↑  אלון ייצג את ישראל בחגיגות אוגנדה, למרחב, 27 בספטמבר 1962
1 2 3 4 5  רציחות על בסיס שבטי באוגנדה באתר הוועד למאבק ברצח עם
↑  רויטרס, המורדים באוגנדה: כבשנו את קמפאלה, חדשות, 27 בינואר 1986
↑  "Uganda: Breaking the circle: Protecting human rights in the northern war zone - Amnesty International". אורכב מ-המקור ב-7 בנובמבר 2007. נבדק ב-5 ביוני 2003. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  איי.פי, צבא אוגנדה לכד בכיר בצבאו של ג'וזף קוני, באתר הארץ, 13 במאי 2012
↑  ד-פ-א, תושבי אוגנדה העקורים מפחדים לחזור הביתה כל עוד קוני חופשי, באתר הארץ, 5 ביולי 2012
↑  הארץ, נשיאי קונגו ואוגנדה נפגשו לשיחות שלום, באתר הארץ, 5 ביולי 2001
↑  כריסטופר לינק, צבא אוגנדה פועל לעצור את ציד המכשפות בקונגו, באתר הארץ, 19 ביולי 2001
↑  אביבה אבירם, היום מתקיימות הבחירות לנשיאות אוגנדה, באתר הארץ, 11 במרץ 2001
↑  אביבה אבירם, הביג מן של אוגנדה כבר לא ישתנה, באתר הארץ, 10 במרץ 2001
↑  שירות "הארץ", טענות לזיופים נרחבים בבחירות לנשיאות אוגנדה, באתר הארץ, 12 במרץ 2001
↑  איתי מק, המרוויחים הגדולים מפסק הדין של העליון הם הרודנים של רואנדה ואוגנדה, באתר "שיחה מקומית", 3 בספטמבר 2017
↑  הארץ, האשה, המאהבת והאלמנה נאבקות על מקום בצמרת ההנהגה של אוגנדה, באתר הארץ, 19 בפברואר 2006
↑   רויטרס ואיי.פי, אוגנדה אישרה חוק המאפשר להטיל מאסר עולם על הומואים ולסביות, באתר הארץ, 21 בדצמבר 2013
↑   ניו יורק טיימס, נשיא אוגנדה נבחר לכהונה שישית ברציפות. הראפר שקרא עליו תיגר נכלא בביתו, באתר הארץ, 19 בינואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558584605171  LCCN: sh85139283
דומניקו סטרנונה

| --- | --- |

 לידה:  15 בפברואר 1943 (בן 81) Saviano, איטליה 
 מדינה:  ממלכת איטליה, איטליה 
 מעסיק:  ל'אוניטה, לה רפובליקה, קוריירה דלה סרה 
 בן או בת זוג:  Anita Raja 
 פרסים והוקרה:  פרס סטרגה (2001)  פרס נאפולי (2001) 
 
דומניקו סטרנונה (נולד ב-15 בפברואר 1943) הוא סופר, תסריטאי ועיתונאי איטלקי. יצירותיו תורגמו לאנגלית, גרמנית ועוד מספר שפות, וחלקן עובדו לקולנוע.
הרומן שלו "ויה ג'מיטו" זכה בפרס הספרותי הגבוה ביותר באיטליה, פרס סטרגה, וכן בפרס נאפולי לספרות בשנת 2001, והופיע ברשימת המועמדים לפרס קמפילו היוקרתי באותה שנה. הרומן, שנחשב ליצירת המופת שלו, מתרכז במוביל רכבת נפוליטני, פדרי, המתמודד עם חיים מלאי תסכול, אשר פורק את זעמו על אשתו ובנו הבכור. הרומן היה ברשימת המועמדים הארוכה לפרס בוקר הבין-לאומי בשנת 2024.
יצירתו הבדיונית ה-13, Ties ("קשרים"), הייתה השנייה שתורגמה לאנגלית וזכתה בפרס ברידג' בשנת 2017. פרויקט Bridge Book Award שואף לאחד את התרבות האיטלקית והאמריקאית ולחזק את ההבנה ההדדית בין שתי התרבויות.
בדיווחים מ-2006 (מאת לואיג'י גאללה), ובכתבות עדכניות יותר ב-2017 הועלתה טענה שסטרנונה הוא מחבר הכותב תחת שם העט אלנה פרנטה. בראיונות שפורסמו לאחר מכן דחו שניהם האשמות אלה.
חיים אישיים

דומניקו סטרנונה נולד ב-15 בפברואר 1943 בסביאנו שבקמפניה, כ-25 קילומטרים צפונית-מזרחית לנאפולי. אביו, פדריקו סטרנונה, היה צייר נאפוליטני ואוטודידקט שלמד ציור בכוחות עצמו ולאמו קראו רוזה.
סטרנונה נשוי למתרגמת הספרות אניטה ראג'ה, ויש להם בת אחת. במאי 2024 הוענקה לו אזרחות כבוד של סביאנו שבה נולד, כחלק מיוזמה תרבותית להוקרת סופרים. "דומניקו סטרנונה גורם לנו להיות גאים ונרגשים" אמר ראש העיר, וינצ'נזו סימונלי.
קריירה > ספרות

סטרנונה הוא סופר פורה, שכתב לפחות 24 יצירות מאז 1987. הוא צוטט בראיון מקוון שבו אמר: "כתיבה היא לא רק כיף... הספרים הטובים ביותר הם אלה שמכאיבים לנו."
הרומנים הראשונים שלו שתורגמו לאנגלית כוללים את Prima esecuzione‏ (2007) (ההוצאה להורג הראשונה), Lacci‏ (2014) (קשרים), Scherzetto‏ (2016) (תעלול) ו-Confidenza‏ (2019) (שבועת אמונים). הרומן שלו ויה ג'מיטו זכה בפרס Premio Strega בשנת 2001.
יצירותיו שתורגמו לעברית: ויה ג'מיטו, שרוכים, תעלול, שבועת אמונים, החיים בני התמותה ובני האלמוות של הילדה ממילאנו.
קריירה > הוראה ועיתונאות

סטרנונה לימד ספרות בבית הספר התיכון מרקוני בקולפרו ברומא ובמכללה הטכנית ליביה בוטארדיב במשך מספר שנים בתחילת הקריירה שלו. בשנת 2017 לימד את יצירותיו של איטלו קלווינו באוניברסיטת ג'ורג'טאון ארצות הברית.
כעיתונאי, תרם באופן קבוע לעמודי התרבות של Il Manifesto, ועבד עבור מספר עיתונים ומגזינים סאטיריים, כולל L'Unità, Corriere della Sera, Tango, La Repubblica ועד 2023 היה עורך הטור השבועי Parole במגזין Internazionale. ב-Cuore פרסם באופן קבוע פרקים מחייו כמורה.
קריירה > תסריטאות ועיבודים לקולנוע

סטרנונה (אין לבלבל בינו לבין התסריטאי האיטלקי פדריקו סטרנונה) הוא גם תסריטאי קולנוע וטלוויזיה. סרטים עלילתיים המבוססים על ספריו בוימו על ידי גבריאלה סלבטורס, ריקרדו מילאני ודניאל לוצ'טי והוא כתב בעצמו תסריטים רבים למסך הגדול והקטן.
בשנת 2003 זכה בפרס סרג'יו אמידאי לתסריט המעובד הטוב ביותר שכתב עם ריקרדו מילאני עבור Il posto dell'anima, והיה מועמד לשלושה פרסי Golden Ciak.
בנוסף היה מועמד יחד עם מספר שותפים שלו לכתיבה לפרסי סרט הכסף של Nastro d'Argento עבור התסריט המקורי הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר ל-La febbre (החום), L'amore ritorna (אהבה חוזרת), L'anima gemella (ידיד נפש), Del perduto amore (1999) (על אהבה אבודה) ו-La scuola).
סטרנונה והתסריטאי שעבד יחד אתו, פרנצ'סקו פיקולו, היו מועמדים לפרס התסריט המעובד הטוב ביותר לשנת 2021 עבור עיבוד לרומן שלו Lacci ("קשרים") בטקס פרסי דוד די דונטלו שהעניקה האקדמיה דל סינמה איטליאנו.
סדרת טלוויזיה ב-Rai 1 בשם Fuoriclasse (הליגה של עצמם) שודרה במשך שלוש עונות בשנים 2011–2015. היא נכתבה על ידי סטרנונה ומבוססת על אחדים מהרומנים שלו.
קריירה > קשר לאלנה פרנטה

ב-2006 טען לואיג'י גאללה שניתוח ממוחשב של סגנון טקסטואלי תמך במסקנה שסטרנונה הוא למעשה אלנה פרנטה. תחקיר עיתונאי של גאטי הוזמן על ידי Il Sole 24 Ore והיה אמור להופיע ב-2 באוקטובר 2016 בעיתון הגרמני Frankfurter Allgemeine Zeitung ובאתר הצרפתי Mediapart. ב-2017 פורסמו בנושא זה כתבות נוספות בעיתונות ובכתבי עת, בין היתר של החוקרים ארג'ונה טוצי ומישל א' קורטלצו מאוניברסיטת פדובה.
בראיונות שפורסמו לאחר מכן התייחסה פרנטה להשערות אלה, ודחתה אותן לחלוטין: "ניתן למצוא בכתיבה שלי את הזהות שלי, את המגדר שלי". לדבריה, נמאס לה ולסטרנונה שכולם שואלים אם הוא פרנטה.
גם סטרנונה מכחיש בתוקף שהוא אלנה פרנטה. במספר ראיונות טען שאשתו, הוא עצמו ורוב מיליוני הקוראים של הרומנים הנאפוליטניים מוצאים את החקירות האלה משעממות, לא מכבדות ולא רלוונטיות.
ביבליוגרפיה נבחרת

1987, Ex cattedra, Il Manifesto Rossoscuola Ed.
1989, Il salto con le aste, Universale Economica.
1990, Denti, Feltrinelli.
1990, Segni d'oro, Feltrinellli.
1992, Sottobanco, Edizioni e/o.
1994, Eccesso di zelo, Feltrinelli.
1995, Fuori registro, Feltrinelli.
1995, Appunti sulla maleducazione di un insegnante volenteroso, Generico.
1996, La retta via, Feltrinelli.
1996, Fuori Registro, Feltrinelli.
2000, Via Gemito (The House on Via Gemito), Feltrinelli.
2001, La collega Passamaglia, Gabriele e Mariateresa Benincasa Ed.
2002, Alice allo Strega
2005, Labilità
2007, Ex cattedra e altre storie di scuola
2007, Prima esecuzione'
2009, Spavento
2010, Fare scene. Una storia di cinema
2010, Autobiografia erotica di Aristide Gambìa, Einaudi.
2014, Lacci (Ties)
2016, Scherzetto (Trick)
2018, Le false resurrezioni, Einaudi.
2019, Confidenza (Trust) Einaudi.
2024, Il Vecchio al Mare, Einaudi.
הסכמי הים התיכון

הסכמי הים התיכון (גרמנית: Mittelmeerentente; צרפתית: Entente de la Méditerranée) היו סדרה של הסכמים שנחתמו בשנת 1887 בין בריטניה לבין איטליה ב-12 בפברואר (בתיווכה של גרמניה), לבין אוסטריה-הונגריה ב-24 במרץ ולבין ספרד ב-4 במאי. הערות נוספות להסכמים הועברו בין בריטניה, איטליה ואוסטריה-הונגריה ב-12 בדצמבר.
על פניו, נראה כי הסכמים אלה רק הכירו בסטטוס קוו שהתקיים באזור הים התיכון. אולם למעשה, אחת המטרות העיקריות שלהם הייתה לבלום את ההתפשטות של האימפריה הרוסית באזור הבלקן ואת רצונה לשלוט במיצרי הבוספורוס והדרדנלים. מנקודת מבט הזו, ההסכמים גם ערבו להישרדותה של האימפריה העות'מאנית. בנוסף, הם הגנו על האינטרסים האיטלקיים אל מול צרפת, ומכאן שאיחדו כוחות עוינים לרוסיה בבלקן ולצרפת בצפון אפריקה.
מנקודת מבטו של קנצלר גרמניה, אוטו פון ביסמרק, היתרון של הסכמים אלה (שגרמניה לא הייתה חלק מהם), היה קירוב בריטניה לברית המשולשת בין גרמניה, איטליה ואוסטריה-הונגריה. יתרון זה לא החזיק מים, שכן בהמשך בריטניה דווקא חיממה את יחסיה עם רוסיה.
הברית פורקה בשנת 1896, כאשר קיסר גרמניה, וילהלם השני, התנכר לבריטניה בעת ששלח את "מברק קרוגר".
ניתן לומר כי הסכמים אלו סיכנו את ברית ביטוח המשנה בין גרמניה לרוסיה. בחלקה הסודי של ברית ביטוח המשנה, פון-ביסמרק הביע במשתמע את תמיכתו במאמציה של רוסיה להתרחבות טריטוריאלית, ומכאן שהסכמי הים התיכון, גם אם לא נגדו לחלוטין את ברית ביטוח המשנה, הרי שלא תאמו את רוח הדברים שבה.
ביבליוגרפיה

W. N. Medlicott. The Mediterranean Agreements 1887. The Slavonic Review Vol. 5, No. 13 (Jun., 1926), pp. 66-88
Pribram, Alfred, ed. (1921) The Secret Treaties of Austria-Hungary. Vol. 2. Cambridge, MA: Harvard University Press. pp. 47-57, 71-78 (Text of Agreements)
Gregor Schöllgen, Imperialismus und Gleichgewicht. Deutschland, England und die orientalische Frage 1871–1914, Munich, Oldenbourg, 2000 (ISBN 3-486-52003-2), p. 23
Die Grosse Politik der Europäischen Kabinette
ראיין קוגלר

| --- | --- |
קוגלר בכנס הקומיק-קון, סן דייגו, 23 ביולי 2016
קוגלר בכנס הקומיק-קון, סן דייגו, 23 ביולי 2016
 לידה:  23 במאי 1986 (בן 38) אוקלנד, קליפורניה, ארצות הברית
 סוגה מועדפת:  סרטי פעולה, סרטי גיבורי-על
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2009 
 עיסוק:  במאי, תסריטאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בסקרמנטו, בית הספר לקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה
 יצירות בולטות:  תחנת פרוטוויל, קריד, הפנתר השחור
 פרסים והוקרה:  פרס חבר המושבעים של פסטיבל סאנדנס לדרמה אמריקאית (2013)  פרס אינדפנדנט ספיריט לסרט בכורה (2014)  טיים 100 (2018)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
קוגלר בפסטיבל הסרטים בדוביל שבצרפת, 4 בספטמבר 2013
קוגלר נואם בכנס הקומיק קון הבינלאומי בסן דייגו, 22 ביולי 2017
ראיין קייל קוגלר (באנגלית: Ryan Kyle Coogler; נולד ב-23 במאי 1986) הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי אמריקאי. סרטו העלילתי הראשון, תחנת פרוטוויל, זכה בפרס הקהל ובפרס חבר המושבעים של פסטיבל סאנדנס לדרמה אמריקאית ב-2013. הוא כתב וביים את הסרט השביעי בסדרת הסרטים רוקי, "קריד" (2015), ואת הסרט "הפנתר השחור" (2018), המבוסס על הדמות הפנתר השחור מחוברות הקומיקס של מארוול קומיקס ושמהווה חלק מהיקום הקולנועי של מארוול.
סרטיו של קוגלר זוכים לשבחים מרובים ולהצלחה מסחרית. ב-2013, הוא נכלל ברשימת 30 האנשים מתחת לגיל 30 המשנים את העולם של מגזין טיים. עם זאת, מבקריו טוענים כי עבודותיו של קוגלר מתמקדים יתר על המידה בתרבויות ובדמויות רבות, בעיקר באדם השחור. לעיתים תכופות משתף קוגר פעולה עם השחקן מייקל בי. ג'ורדן, שהופיע בכל סרטיו, כמו גם עם המלחין לודוויג גרנסון, אשר הלחין את כל סרטיו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קוגלר נולד ב-23 במאי 1986 באוקלנד שבמדינת קליפורניה. אמו, ג'וזלין (לבית תומאס) הייתה פעילה ציבורית וחברתית בעוד אביו איירה עבד כיועץ בשירות המבחן לנוער. שני הוריו סיימו את לימודיהם באוניברסיטת המדינה של קליפורניה בהייוורד. לקוגלר שני אחים: נח וקינן. דודו, קלרנס תומאס, הוא דור שלישי למשפחת סוורים באוקלנד, והיה הגזבר לשעבר של איחוד המחסנים החופיים הבינלאומי.
קוגלר גדל והתחנך באוקלנד. בגיל שמונה עברה משפחתו לריצ'מונד, קליפורניה. הוא למד בבית הספר התיכון הפרטי והקתולי סנט מרי באולבני שבקליפורניה, והצטיין במתמטיקה ומדעים. את לימודיו הגבוהים החל במכללת סנט מרי בקליפורניה שבעיירה מורגה. הוא התחבר לקבוצת הפוטבול של המכללה, שהשתתפה בקורס כתיבה יוצרת. המורה של קוגלר בקורס זה שיבח את עבודתו, ועודד אותו להמשיך בכתיבת תסריטים.
לאחר שמכללת סנט מרי ביטלה את תוכנית הפוטבול שלה ברץ 2004, הוא עבר למכללה אחרת וזכה במלגת לימודים על מנת לממן את לימודיו באוניברסיטת המדינה של קליפורניה בסקרמנטו. בסקרמנטו התמקד קוגלר במימון לימודיו ולקח שיעורי קולנוע רבים ככל שיכל לשלב יחד עם אימוני הפוטבול שלו באוניברסיטה. לאחר סיום לימודיו בסקרמנטו החל ללמוד בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה, שם הכין סדרה של סרטים קצרים.
ביוגרפיה > ראשית נתיבתו המקצועית

בעודו סטודנט בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה ביים קוגלר ארבעה סרטים קצרים, אשר שלושה מהם זכו או היו מועמדים לפרסומים שונים: "נעולים" (2009), שהוקרן בפסטיבל הסרטים טרייבקה וזכו בפרס ההפקה המצוינת על-שם דנה ואלברט ברוקולי; "פיג" (2011), שנכתב על ידי חברו לכיתה, אלכס ג'ורג' פיקרינג, וזכה בתחרות הסרטים הקצרים של HBO בפסטיבל הקולנוע השחור האמריקאי ובפרס DGA לסרט סטודנטים והועמד לסרט הקצר העצמאי הטוב ביותר בטקס פרסי הסליל השחור; ו"פער" (2011), אשר זכה בפרס ג'ק ניקולסון עבור הישג בימתי, ותסריטו נכתב בידי קרול ס. לשוף.
ביוגרפיה > "תחנת פרוטוויל"

סרטו הראשון של קוגלר באורך מלא, "תחנת פרוטוויל" (אשר שמו המקורי היה "פרוטוויל" בלבד), מגולל את היממה האחרונה בחייו של אוסקר גרנט, שנורה למוות על ידי שוטר בתחנת הרכבת התחתית בשכונת "פרוטוויל" שבאוקלנד ב-1 בינואר 2009. הסרט פותח והופק על ידי השחקן פורסט ויטאקר, שב-2006 זכה בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר. לאחר עליית הסרט לאקרנים, זכה הסרט בפרסים רבים ובשבחים מצד מבקרי אמנות, בהם פרס "הסרט הראשון באורך מלא הטוב ביותר" של פרס אינדפנדנט ספיריט.
בעת שבוע עליית הסרט לאקרנים, ג'ורג' זימרמן, מתנדב היספני במשמר האזרחי, זוכה בידי חבר מושבעים בפלורידה מאשמת רצח הנער האפרו-אמריקאי טרייבון מרטין. הזיכוי הזה הביא לסיומו של משפט מתוקשר שהעלה על פני השטח את המתיחות הגזעית בחברה האמריקאית. "תחנת פרוטוויל", שבסופו ציין כי השוטר שהרג את אוסקר גרנט קיבל עונש קל, הצית מחדש את השסע הגזעי בארצות הברית והפך לסרט מחאה. "תחנת פרוטוויל" גרף למעלה מ-17 מיליון דולר אמריקני ברחבי העולם לאחר שידוריו בבתי הקולנוע. באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", קיבל הסרט ציון של 94% המבוסס על 195 ביקורות.
ביוגרפיה > "קריד"

בחודש יולי 2013 דווח כי אולפני מטרו גולדווין מאייר הציעו לקוגלר לביים את הסרט "קריד". את התסריט לסרט כתב בצוותא עם ארון קובינגטון. הסרט הוא השביעי בזיכיון סרטי רוקי, אך מהווה גם ספין אוף מהסדרה המקורית.
צילומי הסרט החלו בליברפול ב-19 בינואר 2015, ולאחר מכן המשיכו בפילדלפיה, העיר בה נולד וגדל רוקי. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-25 בנובמבר 2015, יום השנה ה-40 לסצנת הפתיחה של הסרט "רוקי" המקורי. הסרט זכה לשבחי המבקרים שטענו שהוא הסרט הטוב ביותר בסדרה מזה שנים רבות. סטאלון זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו בסרט. זו הפעם הראשונה שסטאלון היה מועמד לפרסים אלה מאז "רוקי" הראשון, וזכייתו הראשונה בפרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה > "הפנתר השחור"

בחודש ינואר 2016, חתם קוגלר על חוזה לכתיבת וביום הסרט השמונה עשר ביקום הקולנועי של מארוול: "הפנתר השחור". בכך נהפך קוגלר לבמאי והתסריטאי הצעיר ביותר באולפני מארוול. את הסרט, בכיכובו של צ'דוויק בוזמן כפנתר השחור, החלו להפיק בינואר 2017, ועלה לאקרנים בראשית 2018. מייקל בי. ג'ורדן, שכאמור הופיע בכל סרטיו של קוגלר, כיכב כאנטגוניסט הראשי בסרט: אריק קילמונגר.
עם עלייתו לאקרנים, היה הסרט להצלחה מסחרית מרשימה, ההכנסות הגלובליות מהסרט עומדות חצו כשבוע לאחר הקרנתו את רף החצי מיליארד דולר הודות להשקתו בשוק הקולנוע בסין העממית, שם הכניס באותו היום 22 מיליון דולר. בסוף השבוע הראשון להקרנתו בארצות הברית גרף הסרט שיא של כ-202 מיליון דולר מה שהיווה את הפתיחה החזקה ביותר של סרט שבוים על ידי במאי אפרו-אמריקאי. לאחר שחרורו של הסרט "קמט בזמן" במרץ 2018, הייתה זו הפעם הראשונה בה שני הסרטים המובילים בקופות בוימו על ידי במאים אפרו-אמריקאים: קוגלר, במאי פנתר השחור, ואווה דוברני, במאית "קמט בזמן".
הסרט קיבל מידרוג חיובי של 97% באתר הביקורות Rotten Tomatoes, בהתבסס על 365 ביקורות (353 מהן "טריות" ו-12 "רקובות") בציון של 8.2 מתוך 10. האתר מציין כי הסרט "מעלה את רף סרטי גיבורי-העל לגבהים חדשים בשעה שמספר את אחד הסיפורים המרתקים ביותר ביקום הקולנועי ומציג כמה מהדמויות המציאותיות ביותר. הסרט ניצח בדירוג סרטי גיבורי-על כדוגמת "האביר האפל" ו"איירון מן", שהחזיקו שניהם מידרוג חיובי בן 94%. אתר הביקורות Metacritic העניק לסרט ממוצע משוקלל של 88 מתוך 100 בהתבסס על 55 ביקורות. אתר הסקרים CinemaScore נתן לסרט ציון A פלוס על-פי סקאלת דירוג מ-A פלוס ל-F - הסרט השני באתר לקבל את הדירוג הנ"ל אחרי "הנוקמים". האתר "RelishMix" ציין כי ההאשטאגים של הסרט ברשת החברתית טוויטר שברו שיא ביום עלייתו לאקרנים, עם מעל ל-550 אלף פוסטים.
פעילות פוליטית

באוקטובר 2023, קוגלר, יחד עם עוד קבוצה של 54 אמנים ואישים בתעשיית הבידור חתם על מכתב פתוח לנשיא ג'ו ביידן. חותמי המכתב מבקשים מהנשיא ביידן לקרוא להפסקת אש בעזה ובישראל. המכתב מדגיש את המשבר ההומניטרי בעזה, נטען שם כי אזלו לתושבים אספקה חיונית כמו מזון, מים, חשמל ותרופות. למעט הבקשה לשחרור בטוח של בני הערובה אין במכתב התייחסות לכאב ולנזק שנגרם לתושבי ישראל בכלל ולישובים הסמוכים לעזה בפרט.
פילמוגרפיה

| שנת עליית הסרט לאקרנים | שם הסרט | תפקיד בסרט> במאי | תפקיד בסרט> מחבר | תפקיד בסרט> מפיק | פרסים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2013 | תחנת פרוטוויל |  |  |  |  |
| 2015 | קריד |  |  |  |  |
| 2018 | הפנתר השחור |  |  |  |  |
| 2018 | קריד 2 |  |  |  (בפועל) |  |
| 2021 | ספייס ג'אם: אגדה חדשה |  |  |  |  |
| 2021 | יהודה איש קריות והמשיח השחור |  |  | מפיק |  |
| 2022 | הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח |  |  |  | מועמד לפרס NAACP לבימוי יוצא מן הכלל בסרט קולנוע (2023) |
| 2025 | חוטאים (אנ') | כן | כן | כן |  |
| TBA | איירון הארט | לא | לא | כן | מיני-סדרה עתידית של דיסני+ |
| TBA | Wrong Answer | כן | לא | כן |  |
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | עבודה מועמדת | תוצאה | סימוכין |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | פרס גראמי | השיר הטוב ביותר שנכתב למדיה חזותית | "Lift Me Up" (בתור פזמונאי) | מועמדות |  |