stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העלייה השנייה
הערות שוליים

↑
ישראל ברטל, יהושע קניאל, זאב צחור, (עורכים), העלייה השנייה: מחקרים, מקורות, אישים, א: מחקרים, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשנ"ח-1997, עמ' ה.
↑  ראו: סרג'יו דלה-פרגולה, הגירות המאות 19–20, בתוך: אלי בר-נביא (עורך), תולדות עם ישראל מימי האבות עד ימינו, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 1993, עמ' 195-194
↑  ראו: גור אלרואי מבוא – ההגירה היהודית ההמונית של יהודי אירופה 1870–1914.
↑  יוסף ויתקין, קול קורא, העליה השניה, תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ז-1947, עמ' 65-67
↑  עמיעד כהן, ‏העולים ברמת החיים, השילוח, 13, מברואר 2019
↑  יהושע קניאל (עורך), ספר העלייה השנייה, ג', עמ' 300-299.
↑  הנרי ניר, לקראת ההתיישבות העובדת – התארגנויות שיתופיות בתנועת הפועלים בתקופת העלייה השנייה, בתוך: ישראל ברטל, יהושע קניאל, זאב צחור, (עורכים), העלייה השנייה, א: מחקרים, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשנ"ח-1997, עמ' 241-239.
↑  יוסי כץ, ההתיישבות הפרטית בעלייה השנייה, בתוך: ישראל ברטל, יהושע קניאל, זאב צחור, (עורכים), העלייה השנייה, א: מחקרים, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשנ"ח-1997, עמ' 188-170.
↑  אליהו מונצ'יק, מושב הפועלים עין-גנים, הפועל הצעיר, 9, שבט תרס"ט, עמ' 3.
↑  ראו למשל: זאב צחור, צמיחת הזרמים הפוליטיים וארגוני הפועלים, בתוך: ישראל ברטל, יהושע קניאל, והנ"ל, (עורכים), העלייה השנייה, א: מחקרים, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשנ"ח-1997, עמ' 234-215.
↑  Michelle U. Campos, BETWEEN “BELOVED OTTOMANIA” AND “THE LAND OF ISRAEL”: THE STRUGGLE OVER OTTOMANISM AND ZIONISM AMONG PALESTINE'S SEPHARDI JEWS, 1908–13, International Journal of Middle East Studies 37, 2005/11, עמ' 461–483 doi: 10.1017/S0020743805052165
↑  יצחק בצלאל, Itzhak Bezalel, The First Levantines in the Ottoman Period in Eretz Israel — Their Zionist Identity and Attitude towards Arab Identity / הלבנטינים הראשונים ביישוב העות'מאני: זהותם הציונית ויחסם לערביות, Pe'amim: Studies in Oriental Jewry / פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח, 2010, עמ' 75–95
↑   דליה קרפל, מה באמת קרה בתרפ״ט? בחזרה לשורשי הסכסוך, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2013
↑  גור אלרואי, אמיגרנטים, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשס"ד-1994.
↑  בעז נוימן, תשוקת החלוצים, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשס"ט 2009.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554972605171 
רציף בנמל יפו, ראשית המאה ה-20
הברון רוטשילד, רעייתו אדלידה ומלוויהם במושבה זכרון יעקב, במסעם בארץ ישראל, 1914
בית הספר לבנות בנווה צדק, 1909
צוות המורים בבית הספר לבנות בנווה צדק, 1905, ובהם: צינה דיזנגוף, פנחסוביץ, אליעזר הופיין, אזרחי-קרישבסקי, אליעזר פפר, ש' בן-ציון (גוטמן), שכנאי, יחיאל יחיאלי
תלמידי בית הספר בנס ציונה, 1913
תזמורת תלמידי גימנסיה הרצליה, 1914
הקומונה החדרתית, קבוצת החלוצים שייסדו את דגניה באום ג'וני. יושבים: מימין לשמאל צבי יהודה, יוסף אלקין, יוסף בוסל, ישראל בלוך, מרים ברץ. עומדים: חיים צדיקוב, שרה מלכין, תנחום תנפילוב, יוסף ברץ
רחל ינאית ועמיתיה ב"אגודת פועלי הדפוס" בירושלים
אהרן דוד גורדון, 1921
חצר היקב בראשון לציון בשנת 1906 או 1907. במרכז אוחז באשכול: דוד בן-גוריון
סולומון מינור

| --- | --- |

 לידה:  1829 רומני, גוברניית פולטבה, האימפריה הרוסית
 פטירה:  8 בינואר 1900 (בגיל 71 בערך) ח' בשבט ה'תר"ס וילנה, האימפריה הרוסית
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 השכלה:  Vilna Rabbinical School and Teachers' Seminary 
 מקום פעילות:  מוסקבה
 תקופת הפעילות:  ? – 8 בינואר 1900 
 צאצאים:  Lazar Solomonovich Minor  Osip Minor 
 
סולומון זליק קושלביץ' מינור (ברוסית: Зе́лик Ку́шелевич Мино́р; גם זליג קושלביץ', זלקינד קושלביץ, ושלמה אלכסייביץ' מינור, ברוסית: Зе́лиг Ку́шелевич,‏ За́лкинд Ку́шелевич,‏ Соломо́н Алексе́евич Минор;‏ ה'תקפ"ט, רומני – 8 בינואר 1900, וילנה) היה רב העדה של מוסקבה. עמד בראש הקהילה היהודית במוסקבה מ-1869 עד ל-23 ביולי 1892, היסטוריון, עיתונאי בתחומי פובליציסטיקה, איש ההשכלה.
ביוגרפיה

זליק (זלקינד) מינור נולד במשפחה מרובת ילדים של קושל מובשביץ' מינור (1805–?) וזלדה זלקינדובנה מינור (1805–?). בוגר הסמינר הרבני של וילנה.
בשנת 1869 הנהלת הקהילה היהודית במוסקבה הזמינה את זליק מינור ממינסק לתפקיד רב העדה של מוסקבה. בית הכנסת הכוראלי הפך למרכז החיים הרוחניים והחברתיים של יהודי מוסקבה. נאומיו של מינור משכו את תשומת לבם של בני דורו, שכן הם שיקפו את הלך הרוח של האינטליגנציה היהודית ובעיקר הצעירים היהודיים ששאפו להיות אזרחים מן המניין של רוסיה. מתחילת שנות השבעים של המאה ה-19 הדרשה נערכה ברוסית. תושבי מוסקבה לא יהודיים שהתעניינו במנהגים יהודים, גם כן ביקרו בבית הכנסת. לב טולסטוי ביקר בו מספר פעמים וגם לקח שיעורים מהרב מינור ללימוד השפה העברית.
ב-1871 פנה למושל הכללי של מוסקבה בבקשת פתיחת תלמוד תורה בעיר. הפנייה נענתה בחיוב וב-8 באוקטובר 1871 נפתח המוסד בו חוץ מלימודי דת לימדו גם את השפה הרוסית, חשבון, גאוגרפיה, היסטוריה רוסית, קליגרפיה וזמרה.
שנה בדיוק לאחר מכן, ב-8 באוקטובר 1872, התקיימה בבית הכנסת הכוראלי חנוכת בית הספר היהודי המקצועי, שנקרא לימים על שמו של אלכסנדר השני. בהמשך, לקראת סוף שנות השמונים של המאה ה-19 משטר הצאר מתחיל לנקוט מדיניות של רדיפת יהודים. ב-23 ביולי 1892 המבנה החדש של בית הכנסת במוסקבה נאטם. בעקבות כך שלחו הרב מינור וראש הקהילה שניידר תלונה לסנקט פטרבורג. בתגובה, בצו מלכותי מ-23 בספטמבר באותה השנה גירש אלכסנדר השלישי את שני המתלוננים ממוסקבה לתחום המושב עם איסור בעתיד לעזבו. הרב זליק מינור נאלץ לעזוב לווילנה, שם גם נפטר בגלותו.
משפחתו

אשתו (מאז 10 בנובמבר 1854) – מוסיה-רוחה בת אלישב (מושה אלבנה) מינור (1831–?).
בניו – לעזר סולומונוביץ' מינור, נוירופתולוג; אוסיפ סולומונוביץ' מינור, מהפכן נארודניק, בהמשך חבר במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית; משה (מויסיי) (1861–1932).
בנותיו – בלה (איזבלה) (1869, מינסק–?), ב-1894 נישאה לרופא השיניים לעזר-חיים (איליה אוסיפוביץ') גאברונסקי (1870–1940), אחיינו של סוחר התה דוד ויסוצקי, אחיו של הבמאי אלכסנדר גאברונסקי והפילוסוף הנאו-קנטיאני דמיטרי גאברונסקי. יצאה עם בעלה לגלות בפריז; זלדה (אלכסנדרה) (1871–?), אשתו (מאז 1894) של המהנדס-טכנולוג אייזק זייליקוביץ' דוקלסקי, בוגר המכללה המוסקבאית הטכנית האימפריאלית בשנת 1892; חיה (1860–?); מריה (בנישואים הראשונים קיבלה שם משפחה קורנבליט, בשניים – רגירר 1866–?), נשואה (1895) למהנדס התהליך הצבאי ישראל איליץ' רג'יר, גם הוא בוגר המכללה, התגוררה בקייב (בנם הוא יבסיי איזראילביץ' רגירר, 1904–1968, מהנדס וחוקר כימי).
הערות שוליים

↑  В ревизских сказках, записях о бракосочетании и смерти указан 1829 год рождения; в последней имя — Зельман Кушелевич.
↑  См. запись о бракосочетании в канцелярии виленского городского раввина на сайте еврейской генеалогии JewishGen.org (также записи о рождении дочери и другие метрические документы).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504663005171  ISNI: 0000 0000 7777 3846  LNB: 000256939  VIAF: 120133472   WorldCat (עם VIAF): 120133472
גביע קנדה 1976

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך התחלה:  2 בספטמבר 1976
 תאריך סיום:  15 בספטמבר 1976
 מספר משתתפות:  6
 מדינה מארחת:  קנדה קנדה ארה"ב ארה"ב
 עיר מארחת:  אוטווה פילדלפיה
 הזוכה:   קנדה קנדה (זכייה 1)
 מקום שני:   צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה
 מקום שלישי:   ארצות הברית ארצות הברית
 סטטיסטיקה
 מספר משחקים:  17
 מספר שערים:  125 (7.35 בממוצע למשחק)
 מספר צופים:  244,970 (14,410 בממוצע למשחק)
 מצטיינים
 MVP:  קנדה בובי אור
 מבקיע מצטיין (נקודות):  ברית המועצות ויקטור זלוקטוב (9)
 
 1981 ← 
גביע קנדה 1976 היה טורניר הוקי קרח בינלאומי שנערך בין ה-2 ל-15 בספטמבר 1976 באוטווה, טורונטו, מונטריאול, ויניפג וקוויבק סיטי בקנדה וכן בפילדלפיה שבארצות הברית. טורניר זה היה הראשון מבין חמישה טורנירים על גביע קנדה שהתקיימו בין השנים 1976 ל-1991, שאורגנו על ידי אלן איגלסון, ואושרו על ידי פדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית, הוקי קנדה וליגת ההוקי הלאומית.
טורניר כלל שש קבוצות והסתיים בגמר הטוב משלוש בין שתי הקבוצות המובילות. קנדה סיימה בראש הטבלה וניצחה את צ'כוסלובקיה בגמר בשני משחקים רצופים. בובי אור נבחר ל-MVP של הטורניר, וויקטור ז'לוקטוב היה הכובש המוביל.
גביע קנדה היה אליפות העולם האמיתית הראשונה בתולדות ההוקי, שכן היא אפשרה לכל שחקן לייצג את נבחרתו ללא קשר לרמתו כחובב או כמקצוען. ההוקי היה מרגש ומשעשע כאחד, כאשר אחד המשחקים הוכרז על ידי האוהדים בתור "המשחק הטוב ביותר בכל הזמנים". בובי אור ולני מקדונלד טענו שניהם שזכייתם בגביע קנדה חשובה להם יותר מזכייתם בגביע סטנלי. כתוצאה מכך, זה סימן את סוף החרם בן שש השנים של קנדה על ה-IIHF. הצלחת האירוע סללה את הדרך לשימוש רב יותר בשחקנים מקצועיים באליפות העולם ובאולימפיאדות החורף.
רקע

איגוד ההוקי הקנדי לחובבנים (CAHA) התלונן במשך שנים על כך שנבחרת קנדה מתמודדת עם חיסרון תחרותי בטורנירים בינלאומיים, שכן היא מוגבלת מלהשתמש בשחקניה הטובים ביותר, שהיו מקצוענים בליגת ההוקי הלאומית, בעוד שנבחרות אירופאיות הסוו את מעמד השחקנים הטובים ביותר שלהן. הנושא הגיע לשיאו בשנת 1970 כאשר נשיא פדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית באני אהירן ויתר על ההבטחה לאפשר לכל נבחרת להשתמש לכול היותר עד תשעה שחקנים מקצועיים באליפות העולם ב-1970. בתגובה, ה-CAHA הסיר את קנדה מכל תחרות בינלאומית עד שה-IIHF נתן לה את הזכות להשתמש בשחקניה הטובים ביותר כפי שהקבוצות האירופיות יכולות.
בערך באותו זמן, החלו מגעים לקיום טורניר ידידות בין השחקנים המובילים של קנדה לנבחרת ברית המועצות. תוכניות אלו הגיעו לשיאם בסדרת הפסגה ב-1972, שבה כוכבי ה-NHL של בנבחרת קנדה זכו בסדרה בדוחק. בסדרת הפסגה השנייה ב-1974 הסובייטים הראו את כוחם והביסו בקלות את גדולי הכוכבים המובילים של איגוד ההוקי העולמי, אך שתי הסדרות יצרו ביקוש לאליפות עולם אמיתית בין הטובים ביותר. במהלך סדרת הפסגה 1974 החל המנהל הבכיר של איגוד שחקני ליגת ההוקי הלאומית (NHLPA) אלן איגלסון במשא ומתן עם הרשויות הסובייטיות והאירופאיות ליצירת טורניר כזה. המשא ומתן, שהלך והתעצם ברמה שכלל בו את ה-IIHF והוקי קנדה ונמשך למעלה משנתיים, הביא להסכמים רבים: קנדה תחזור לתחרויות בינלאומיות ב-1977, אליפות העולם תעבור למתכונת פתוחה שתאפשר לשחקנים מקצוענים לשחק וקבוצות מועדונים מהליגה הסובייטית יסיירו בצפון אמריקה ויתמודדו עם קבוצות NHL במשחקי תערוכות, מה שהפך לסדרת העל. הסכם המפתח היה יצירת גביע קנדה, שייערך ב-1976.
לאחר שקיבל אישור בינלאומי, איגלסון שכנע אז את שחקני ה-NHLPA לתמוך בטורניר עם הבטחות להגדלת הפרשות לפנסיה כתוצאה מהשתתפותם. הבעלים של ה-NHL תמכו ברעיון לאחר שהסכימו שמחצית מההכנסות מהמשחקים יועברו אליהם. עם זאת, חלק מהקבוצות נותרו לא רגועות. פילדלפיה פליירס חששו ששחקניהם עלולים לסבול מפציעות בטורניר ונשבעו שאף שחקן מהסגל שלהם לא יורשה לשחק. הם היו משוכנעים לסגת מהאיומים שלהם לאחר שהובטח להם ששני משחקים ישוחקו בפילדלפיה והפליירס יקבלו את חלקם בהכנסות. למרות שהטורניר נערך בספטמבר כדי לא להפריע לעונת ה-NHL, נשיא הליגה קלרנס קמפבל נותר מסופק לגבי כדאיות הטורניר, וכינה אותו "בזבזני".
נבחרות

שש קבוצות התחרו בגביע קנדה 1976. קנדה הייתה מועדפת לזכייה מכיוון שהביאה לטורניר את מה שנטען שהיא הנבחרת החזקה ביותר בתולדות האומה - 18 מתוך 25 השחקנים בסגל התקבלו מאוחר יותר להיכל התהילה של ההוקי. בעודה מחפשת את הסגל הטוב ביותר שלה, הנבחרת הקנדית הניחה בצד את היריבות המרה בין ה-NHL ל-WHA, ובחרה שחקנים משתי הליגות, אם כי כמעט לחלוטין מה-NHL. בובי אור, שנפגע מבעיות ברכיים שהלכו וגברו, כמעט דחה את ההזמנה לשחק לפני ששקל מחדש את העניין, בעוד שהשוער רוגטיין ואשון, שלא הוזמן בתחילה להצטרף לנבחרת, סיים כאשר הוא משחק כל דקה בשער הקנדי.
בעוד האוהדים קיוו שבגמר קנדה תתמודד מול ברית המועצות, אנליסטים דירגו את הסובייטים רק כקבוצה הרביעית הטובה ביותר שתתמודד בטורניר. הם בחרו להשאיר את רוב שחקני העילית שלהם במדינתם מסיבות שעד היום לא ברורות. הפוטנציאל של עריקות הוא אפשרות אחת. רשמית, גורמים סובייטים אמרו שרבים מהשחקנים שלהם סובלים מעייפות, אם כי השוער ולדיסלב טרטיאק טען מאוחר יותר שההשמטות היו תוצאה של מאבק כוחות בין המאמן האולימפי בוריס קולאגין ומאמן נבחרת גביע קנדה ויקטור טיחונוב וכי הראשון ביקש לערער את האחרון בכך שהכריח אותו לאמן קבוצה חלשה יותר.
הסובייטים המעיטו בחשיבות הטורניר, והצהירו שהמוקד האמיתי שלהם היה אליפות העולם ואולימפיאדת החורף. כתוצאה מכך, הם שלחו נבחרת צעירה בהרבה, "ניסיונית" לקנדה. אף ולרי חרלמוב לא שיחק בסדרה, אחד שנחשב בעיני רבים לחלוץ הטוב ביותר שלהם, כיוון שהוא החלים מפציעות קשות שנגרמו לו בתאונת דרכים.
נבחרת צ'כוסלובקיה ניבאה לפגוש את קנדה בגמר על ידי רוב המומחים שכן הם שלחו את אותה נבחרת שזכתה באליפות העולם 1976 מספר חודשים קודם לכן. השוער שלהם יירי הולצ'ק, נחשב לטוב בעולם מחוץ ל-NHL. המאמן הצ'כוסלובקי קרל גוט צפה שקבוצתו תגיח כדי להראות לעולם שיש "יותר בהוקי בינלאומי מאשר קנדה וברית המועצות". שוודיה דורגה במקום השלישי בכניסתה לטורניר והייתה לה תערובת גדולה של שחקנים מקומיים ומחו"ל מה-NHL ו-WHA. ארצות הברית ופינלנד הוערכו כמחוץ לטורניר ולא היו צפויות להיות תחרותיות.
מהלך הטורניר

הטורניר נפתח באוטווה ב-2 בספטמבר כאשר פינלנד התמודדה מול הנבחרת הקנדית שהתמקדה בהימנעות מתחושת שאננות בעקבות תבוסותיה מול הסובייטים ב-1974 וב-1975. ריק מרטן כבש שלושער ועזר לקנדה להוביל מול הפינים, 11-2. לאחר מכן שוודיה ניצחה את ארצות הברית 5-2, בעזרת של ארבעה שערי פאוור פליי בשליש הראשון. הכוכב השוודי בריה סלמין, ששיחק בליגת ה-NHL עבור טורונטו מייפל ליפס, התקבל במחיאות כפיים במשך חמש דקות על ידי הקהל בטורונטו לפני המשחק.
במשחק השלישי הופיעו אלופת העולם צ'כוסלובקיה מול האלופה האולימפית ברית המועצות. צ'כוסלובקיה הצדיקה את הציפיות לפני הטורניר בכך שניצחה 5-3 בעוד הסובייטים התלוננו על לוח הזמנים, בטענה שהמארגנים שידכו אותם בכוונה מול הצ'כוסלובקים במשחק הפתיחה שלהם כדי להעמיד אותם בנחיתות מוקדמת בטורניר. התלונות מצד הסובייטים גברו בעקבות שוויון של 3–3 מול שוודיה. בזמן שהעיתונות השוודית הכתירה את סלמין כשחקן הגדול ביותר בתולדות מדינתם לאחר המאמץ הדומיננטי השני ברציפות שלו, הסובייטים איימו לפרוש מהטורניר מכיוון שהם כעסו על פסק דינו של השופט הקנדי אנדרה לגאס. המארגנים לא לקחו ברצינות את האיומים מצד הסובייטים לפרוש מהטורניר.
הצ'כוסלובקים נותרו דומיננטיים, כשהם ניצחו את הפינים 8-0 במשחק בו ניצחו את יריבתם 49-15. השוער הצ'כוסלובקי הולצ'ק שמר על רשת נקייה הראשונה בתולדות הטורניר. הפינים נוצחו באופן דומה על ידי הסובייטים, שלא פרשו מהטורניר, בתוצאה 11-3. בינתיים, האמריקאים שקיבלו ביקורת בתקשורת כ"נבחרת חסרת תועלת" בגלל חוסר הכישרון הנתפס שלהם, זכו במידה של כבוד כשהפסידו לקנדה 4-2 במשחק שבו התוצאה לא הייתה בטוחה עד לדקה האחרונה של המשחק ואז זכו בשוויון 4–4 מול הצ'כוסלובקים, והכבוד שזכה מאמנם, במשחק ששיחקו בפילדלפיה.
הפסד 4-0 לקנדה ואחריו תבוסה מזעזעת 8-6 בידי יריבתה הסקנדינבית פינלנד הדיחה את שוודיה מהטורניר. הפינים, שהתגברו על מפיגור 4-1, הרגישו שהתוצאה מצדיקה את מיקומם בטורניר בעוד שהשוודים ראו בתוצאה מבוכה. הסובייטים נותרו בחיים כשהביסו את ארצות הברית 5-0 בפילדלפיה בעוד קנדה התמודדה מול הצ'כוסלובקים במקביל במונטריאול. המשחק כלל קרב שוערים בין רוגטיין ואשון מקנדה לבין ולדימיר דזורילה מצ'כוסלובקיה ומיד נטען שזהו אחד המשחקים הגדולים בכל הזמנים. מילאן נובי כבש תוך פחות מחמש דקות לסיום כדי להעלות את הצ'כוסלובקים לניצחון 1-0 והבטיחה להם את המקום בגמר. משמעות התוצאה הייתה שהמנצח במשחק קנדה-ברית המועצות יתפוס את המקום השני בהתמודדות בגמר.
שלושה משחקים סימנו את היום האחרון של הסבב ב-11 בספטמבר. ארצות הברית התגברה על פיגור 2-0 והביסה את פינלנד 6-3 וסיימה במקום החמישי בטורניר. מנכ"ל משותף אמריקאי, טומי איוון, הביע את גאוותו בטורניר של קבוצתו, וחזה שטורניר זה היווה את הקרקע לצמיחה של ארצות הברית למועמדת בהוקי. השוודים בינתיים, זכו בניצחון 2-1 על צ'כוסלובקיה במשחק שלא השפיע על הדירוג.
בעוד האוהדים ציפו שקנדה וברית המועצות ייפגשו בגמר, בסופו של דבר, הם הסתדרו בחצי גמר לא רשמי. שתי הנבחרות שיחקו את המשחק בקצב זועם, והחליפו שערים בשליש הראשון בו קנדה סיימה ביתרון 2-1. קנדה הגדילה את יתרונה בשליש השני ואז הסתמכה על צורת המשחק של המגן הכוכב בובי אור כדי להדוף את הסובייטים ולהעפיל לגמר. כפי שעשו קודם לכן בטורניר, הסובייטים התלוננו על שיפוט מוטה שמשחק תפקיד בתוצאות המשחק.
הגמר

גמר גביע קנדה 1976 היה סדרת הטוב משלוש. המשחק הראשון נערך ב-13 בספטמבר במייפל ליף גארדנס בטורונטו. הצ'כוסלובקים פתחו עם דזורילה בשער לאחר הפגנתו המבריקה שלו מול קנדה במהלך הטורניר. דזורילה לא הצליח לשחזר את הצלחתו כאשר ז'ילבר פרו סלל את הדרך לכבישת שערים ופתח בשער ראשון, דקה לתחילת המשחק בדרך להמשך סוער של ארבעה שערים על ידי הקנדים בשליש הראשון. הצ'כוסלובקים היו חזקים יותר ב-40 הדקות האחרונות, אך לא הצליחו לנצח את ואשון הקנדי, ששמר על רשת נקייה שנייה שלו בטורניר בניצחון 6-0 לטובת קנדה. במהלך המשחק, הצ'כוסלובקים כעסו כאשר סטיב שאט הקנדי תיקל את יירי נובאק מאחור. נובאק סבל מזעזוע מוח ולא היה מסוגל לשחק את שאר הסדרה. שאט שהיה שחקן כישרוני עם מידות קטנות יותר, התנצל לאחר המשחק וטען שהוא לא התכוון לפגוע ביריב שלו בצורה שקרתה בפועל.
המשחק השני נערך במונטריאול פורום ב-15 בספטמבר. יירי הולצ'ק, שהחליף את דזורילה בשער לאחר השליש הראשון של המשחק הראשון, פתח במשחק השני של צ'כוסלובקיה, בעוד ואשון נשאר ברשת הקנדית. כמו במשחק הראשון, קנדה זינקה ליתרון מוקדם, כשכבשה שני שערים בשלוש הדקות הראשונות של המשחק. הולצ'ק הוחזר במהירות לספסל והוחלף בדזורילה, שהשלים את המשחק. הצ'כוסלובקים השיבו מלחמה עם שער בשליש השני ועוד אחד בתחילת השליש האחרון ובכך השוו את המשחק. בובי קלארק החזיר את היתרון הקנדי באמצע השליש עד שיוסף אוגוסטה ומריאן שטיאסטני כבשו שערים בהפרש של דקה והעניקו לצ'כוסלובקיה יתרון ראשון 4-3, כשנותרו ארבע דקות לשליש השלישי. דזורילה היה חזק בשער כשהקנדים חבטו 39 חבטות לשערו בזמן המשחק, אך עשו טעות קריטית כשנותרו פחות משלוש דקות לסיום. עם ניסיון השוער להרחיק דסקית מהאזור שלו, במקום זאת הדסקית הגיעה לביל ברבר הקנדי, שכבש בשער פתוח ובכך השווה את המשחק והמשחק נמשך להארכה.
הקבוצות שיחקו בהארכה באינטנסיביות מלאה בהתפרצויות מקצה לקצה והצלות מבריקות של השוערים. בשלב מסוים, גי לפלר הקנדי חבט לשער את הדסקית שחמקה מבעד לשוער הצ'כוסלובקי, אך איוון הלינקה דחף בכוונה את השער ממקומו לפני שהדסקית חצתה את קו השער. הוא קיבל עונש על עיכוב במשחק, אך מנע את הניצחון מקנדה. כמה רגעים לאחר מכן, גי לפואנט חבט חבטה נמוכה ששוב ניצחה את דזורילה, אולם אף שער זה נפסל מכיוון שהצופר נשמע עם סיום  עשר הדקות הראשונות של תוספת הזמן בעשירית השנייה לפני שהדסקית חצתה את הקו. הכללים הבינלאומיים באותה תקופה הכתיבו שהמשחק יפסק בתום עשר דקות של כל הארכה והקבוצות יחליפו את צד הקרח שעליהן הגנו. במהלך ההפסקה, עוזר המאמן הקנדי דון צ'רי ציין בפני קבוצתו שדזורילה יוצא לעתים רחוקות מחוץ לרשתו כדי להגן וניתן יהיה להביסו בחבטה מזווית חדה.
פחות משתי דקות עם תחילת המחצית השנייה של ההארכה, דאריל סיטלר קיבל מסירה ממרסל דיון כשהחליק לאזור צ'כוסלובקי קרוב לאזור הלוחות. כאשר דזורילה נענע לאתגר, סיטלר זייף חבטה שהקפיאה את השוער, לקח שני צעדים ארוכים נוספים ואז חבט את הדסקית לרשת פתוחה. השער הפך לחגיגה פרועה בקרב השחקנים הקנדים על הקרח והאוהדים שביציע. שער הניצחון של סיטלר באליפות נותר אחד המפורסמים בתולדות ההוקי. במהלך החגיגות החליפו שני שחקני הנבחרות את מדיהם אחד עם השני; בובי אור זכה בפרס ה-MVP כשהוא לבוש בחולצה צ'כוסלובקית. ראש הממשלה פייר טרודו העניק לקפטן הקנדי בובי קלארק את גביע קנדה.
מורשת

גמר הטורניר היה אירוע הטלוויזיה הנצפה ביותר בהיסטוריה של קנדה באותה תקופה. לפי הערכות, 10,700,000 אנשים צפו במשחק, המייצגים כמעט מחצית מכלל הקנדים ב-1976. הנבחרת שייצגה את קנדה עדיין נחשבת לאחת הנבחרות הגדולות אי פעם שייצגו את האומה בטורניר הוקי. עבור שחקנים רבים, הזכייה בגביע קנדה הייתה גולת הכותרת בקריירה שלהם. בובי אור ולני מקדונלד דירגו שניהם את הזכייה בטורניר הזה לפני הזכייה בגביע סטנלי.
גביע קנדה ביסס עידן חדש בהוקי הבינלאומי. התחרות סימנה את חזרתה הרשמית של קנדה לבמה הבינלאומית לאחר חרם של שש שנים והייתה אליפות העולם האמיתית הראשונה בתולדות הספורט. עבור הקהל בצפון אמריקה, הטורניר קבע שצ'כוסלובקיה ושוודיה יכולות להתחרות מול קנדה וברית המועצות, בעוד שהפינים והאמריקאים הוכיחו שהם מסוגלים לשחק עם נבחרות העילית של הספורט.
טבלת ניקוד

| נבחרת | משחקים | ניצחונות | שוויונות | הפסדים | שערים לטובת | שערים נגד | הפרש שערים | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| קנדה קנדה | 5 | 4 | 0 | 1 | 22 | 6 | 16+ | 8 |
| צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה | 5 | 3 | 1 | 1 | 19 | 9 | 10+ | 7 |
| ברית המועצות ברית המועצות | 5 | 2 | 1 | 2 | 23 | 14 | 9+ | 5 |
| שוודיה שוודיה | 5 | 2 | 1 | 2 | 16 | 18 | 2- | 5 |
| ארה"ב ארצות הברית | 5 | 1 | 1 | 3 | 14 | 21 | 7- | 3 |
| פינלנד פינלנד | 5 | 1 | 0 | 4 | 16 | 42 | 26- | 2 |
הערות שוליים

1 2  Carroll, Dick (1970-05-19). "Brundage may help Canada by banning Olympic hockey". Montreal Gazette. p. 18. ארכיון מ-2020-11-25. נבדק ב-2010-07-17.
↑  McKinley, 2006, p. 184
↑  "Canada pulls out of international hockey play". Montreal Gazette. 1970-01-05. p. 13. ארכיון מ-2020-11-25. נבדק ב-2010-07-17.
↑  McKinley, 2006, p. 224
1 2 3  "1976 Canada Cup". Hockey Canada. ארכיון מ-2011-06-07. נבדק ב-2010-07-17.
↑  Pelletier, 2003, p. 8
1 2  Pelletier, 2003, p. 9
↑  Morrissey, Bob (1976-10-27). "Canada Cup 'wasteful' says Clarence Campbell". Montreal Gazette. p. 35. ארכיון מ-2020-11-25. נבדק ב-2010-07-16.
↑  Pelletier, 2003, p. 11
1 2  Pelletier, 2003, p. 13
↑  Pelletier, 2003, p. 14
↑  Pelletier, 2003, p. 15
↑  Gilbert, Doug (1976-08-18). "Czechs, Swedes gang up for assault on Canada Cup". Montreal Gazette. p. 23. ארכיון מ-2020-11-25. נבדק ב-2010-07-17.
↑  Pelletier, 2003, p. 16
↑  Pelletier, 2003, pp. 14, 16
↑  "Canada opens Cup tourney". Sarasota Journal. 1976-09-02. p. 6D. ארכיון מ-2020-11-25. נבדק ב-2010-07-17.
↑  Pelletier, 2003, p. 17
↑  Pelletier, 2003, p. 19
↑  Pelletier, 2003, p. 21
↑  Pelletier, 2003, p. 23
↑  "Soviets may quit Canada Cup". Sarasota Herald-Tribune. 1976-09-07. p. 3C. ארכיון מ-2020-11-25. נבדק ב-2010-07-17.
↑  Pelletier, 2003, p. 25
↑  "Americans surprise in Canada Cup play". Toledo Blade. 1976-09-08. p. 35. ארכיון מ-2020-11-25. נבדק ב-2010-07-17.
↑  Juliano, Joe (1976-09-10). "Reds thump U.S.; Canada surprised". Schenectady Gazette. p. 20. ארכיון מ-2020-11-25. נבדק ב-2010-07-16.
↑  "Team Canada faces elimination". Sarasota Herald-Tribune. 1976-09-11. p. 3C. ארכיון מ-2020-11-25. נבדק ב-2010-07-17.
↑  Pelletier, 2003, p. 38
↑  "Ousted Soviets rap officials". Sarasota Herald-Tribune. 1976-09-13. p. 3C. ארכיון מ-2020-11-25. נבדק ב-2010-07-17.
↑  "Canada ready to claim Cup". Sarasota Journal. 1976-09-15. p. 4C. ארכיון מ-2020-11-25. נבדק ב-2010-07-20.
1 2 3 4  Pelletier, 2003, p. 45
↑  Morrissey, Bob (1976-09-16). "We're No. 1 – in all the whole wide world". Montreal Gazette. p. 15. ארכיון מ-2020-11-25. נבדק ב-2010-07-20.
↑  "Sitter goal wins Canada Cup in overtime". Montreal Gazette. 1976-09-16. p. 1. ארכיון מ-2020-11-25. נבדק ב-2010-07-20.
↑  "Record audience for last Canada Cup game". Val D'or Star. 1976-09-22. p. 15.
1 2  "1976 Canada Cup champions honoured in Halifax". Canadian Broadcasting Corporation. 2008-05-06. ארכיון מ-2009-08-09. נבדק ב-2010-07-20.
↑  "First Canada Cup opens up the hockey world". International Ice Hockey Federation. ארכיון מ-2017-08-07. נבדק ב-2010-07-20.
↑  Pelletier, 2003, p. 47
מילורד דודיק

מילורד דודיק (בסרבית, אותיות קירילית: Милорад Додик; נולד ב-12 במרץ 1959) הוא פוליטיקאי סרבי מבוסניה-הרצגובינה, המכהן החל מנובמבר 2022 כנשיא רפובליקה סרפסקה. הוא כיהן בתפקיד זה גם בשנים 2010–2018. כמן כן כיהן כראש ממשלת רפובליקה סרפסקה בשנים 1998–2001 ו-2006–2010. שימש בשנים 2018–2022 כחבר בנשיאות בוסניה והרצגובינה כנציג של הסרבים וכיהן כיושב ראש שלה בשנים 2018–2019 וב-2020–2021. דודיק מכהן גם כיושב ראש מפלגת ברית הסוציאל-דמוקרטים העצמאיים (Савез независних социјалдемократа - СНСД).
קורות חייו

נולד ב-1959 בלקטאשי (Лакташи) שבבוסניה והרצגובינה. סיים את לימודיו בפקולטה למדעי המדינה שבאוניברסיטת בלגרד ויש לו תואר M.A. במדעי המדינה.
קריירה פוליטית

משנת 1986 עד 1990 היה יושב ראש המועצה מקומית בלקטאשי. בבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות ב-1990, הוא נבחר לפרלמנט מטעם מפלגת חזית איחוד הרפורמות. במהלך מלחמת בוסניה שימש כחבר בפרלמנט של רפובליקה סרפסקה. במהלכה הוא ייסד סיעה בפרלמנט שנקראה "חברים עצמאיים בפרלמנט" אשר לאחר מכן הפכה להמפלגה הדמוקרטית הסרבית ברפובליקה סרפסקה אשר היה לה רוב בפרלמנט.
מתוך סיעה זו נוצרה ב-1996, לאחר הסכם דייטון, מפלגת הסוציאל-דמוקרטים העצמאיים. הוא נבחר לנשיא המפלגה הראשון. המפלגה אחר כך התאחדה עם מפלגת סוציאליסטים אחרת וכך הוקמה ברית הסוציאל-דמוקרטים העצמאיים שמאז הוא נשיאה. ב-1997 נבחר לאספת הנבחרים של רפובליקה סרפסקה.
ראש ממשלת רפובליקה סרפסקה

ב-1998 מונה לראש ממשלת רפובליקה סרפסקה על ידי הנשיאה, בילייאנה פלבשיץ' (Биљана Плавшић), וממשלתו שרדה עד ינואר 2001.
בזכותו, בעיקר, מפלגתו - הברית הסוציאל-דמוקרטים העצמאיים של רפובליקה סרפסקה (Савез независних социјалдемократа) ניצחה ניצחון סוחף בבחירות ב-2006. דודיק נהנה מפופולריות גדולה בקרב עמו ואצל הקרואטים מבוסניה והרצגובינה ולהערכה רבה בחו"ל[דרוש מקור]. בשנתיים האחרונות[דרושה הבהרה] הוביל מהלכים כלכליים אסטרטגיים וחיזק את מעמדם של מוסדות הרפובליקה. דודיק הציע כי סרפסקה תפרוש מבוסניה והרצגובינה, באמצעות משאל עם, אם תאלץ לאבד את שוויונה והשפעתה השווינית על הממשל המשותף בסרייבו (מול הפדרציה של בוסניה והרצגובינה).
ב–2009 הואשם דודיק על ידי צוות תביעות בינלאומי שיושב בסרייבו, בירת בוסניה, במעורבות בפרשת שחיתות גדולה. דודיק הוזכר כחלק מקבוצה שגרפה לכיסה בצורה בלתי־חוקית לכאורה כ–74 מיליון דולר, במסגרת פרויקטים לבניית כבישים מהירים ובנייני ממשל בבאניה לוקה, עיר הבירה של סרפסקה. בסופו של דבר, הועבר התיק לבאניה לוקה - ושם נסגר.
ארצות הברית הטילה סנקציות על דודיק, בהן הקפאת נכסים והגבלות תנועה, בשל ניסיונו לפגוע בהסכם דייטון.