stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדוארד פרדריק לינדלי ווד, הרוזן הראשון מהליפקס
הליפקס ומדיניות החוץ > מדיניות הפייסנות

בשנת 1935 התמנה אנתוני אידן לשר החוץ של בריטניה, ומינוי זה נראה לרוחו של הליפקס. שניהם ראו עין בעין את מדיניות החוץ של בריטניה. שניהם הסכימו על מדיניות של פיוס כלפי היטלר, וסברו כי אין להתערב בכיבושו מחדש של חבל הריין על ידי גרמניה, שכן המדובר ב'חצרה האחורית' של גרמניה, וכל התערבות אפקטיבית תהיה בלתי אפשרית. הם סברו כי יש לנסות ולהביא לחזרה של גרמניה לנורמליות לאחר פיצויי המלחמה הכבדים שהושתו עליה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, שפגעו בכלכלתה. עם מינויו של צ'מברלין לראש הממשלה, החלו מתחים בין אידן לצ'מברלין, בעקבות נטייתו של צ'מברלין להתערבות במדיניות החוץ. הליפקס נראה אז כמינוי אפשרי לכהונת שר החוץ, והיה ידוע לכל כי יש לו השפעה רבה בנושאים אלו.
בנובמבר 1937 הוזמן הליפקס לגרמניה על ידי הרמן גרינג. העילה להזמנה הייתה תחביבם המשותף של שני האישים – הציד. אך מאחורי הדברים הייתה הבנה כי הליפקס הוא נציג הממשלה הבריטית, וכי באמצעותו ניתן לחדש את הדיאלוג בין ממשלת בריטניה ובין ממשלת גרמניה הנאצית. במהלך הביקור, שהוסדר על ידי המרגלת של גרמניה הנאצית בבריטניה, שטפני פון הוהנלוהה, פגש הליפקס את קנצלר גרמניה והפיהרר, אדולף היטלר ושוחח עמו ארוכות.
הפגישה החלה במבוכה קלה, כאשר הליפקס סבר שהיטלר הוא המשרת, וניסה לתת לו את מעילו, על מנת שיתלה אותו. לאחר מכן המשיכה השיחה, כאשר הליפקס רמז להיטלר שתוכניותיו לכיבוש אוסטריה, חלקים מצ'כוסלובקיה ופולין, אינן בהכרח מנוגדות לעמדת בריטניה, שכן היטלר הוא "המחסום להתפשטות הבולשביזם", ובלבד שצעדים אלו יינקטו בדרכי שלום, ולא באופן אלים. היטלר, שהבין כי הליפקס הוא שליחו של צ'מברלין, הסיק מפגישה זו את מסקנותיו, כי ניתן יהיה להמשיך בתוכניותיו להשתלטות על אירופה, כאשר פניהם של הבריטים והצרפתים למדיניות של פייסנות.
בשנת 1938 התפטר אידן, שהותש ממעורבותו הנמשכת של צ'מברלין בענייני החוץ, ומדחיפתו למדיניות הפייסנות. בפברואר 1938 מונה הליפקס לשר החוץ.
תקופתו כשגריר בארצות הברית, פרישתו ומותו

לאחר פרישתו מתפקיד שר החוץ, מונה הליפקס לשגריר בוושינגטון. בתפקיד זה שמר על יחסים טובים עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, אך בשל סיבות רבות, וביניהן הקשר הישיר שהיה בין רוזוולט לצ'רצ'יל לא הייתה לו השפעה רבה על המהלכים, ותפקידו היה מצומצם. צ'רצ'יל נהנה מגישה ישירה לרוזוולט, והיה אורח תכוף בוושינגטון. מהלכים צבאיים תואמו באופן ישיר בין ראשי המטות.
בשנת 1942 נהרג בנו של הליפקס בקרב. הוא ביקש מאנתוני אידן לפרוש, אך בסופו של דבר נותר במשרתו עד לשנת 1946, והספיק לשרת עוד בממשלו של קלמנט אטלי ואל מול הנשיא הארי טרומן. בשנים אלו השתנה מאוד מעמדה של בריטניה אל מול ארצות הברית, שעלתה מהמלחמה כמעצמה עולמית, כאשר בריטניה נאלצה להשלים עם אובדן האימפריה. עם זאת, תקופת שירותו של הליפקס כשגריר נתפסת כארוכה ומוצלחת, וכתרומה לשיתוף הפעולה המוצלח עד לסיום המלחמה, ובתקופה שמיד לאחריה, בייסוד האומות המאוחדות ובניסיון ליצור סדר עולמי יציב לאחר המלחמה.
בשנת 1944 קיבל מהמלך ג'ורג' השישי את תואר "הרוזן מהליפקס", תואר שלא היה בשימוש מאז שנת 1771. תואר זה הוא בין התארים העוברים בירושה וכיום מחזיקים צאצאיו בתואר זה.
לאחר פרישתו מתפקיד השגריר, ב-1946 שימש כנשיא אוניברסיטת שפילד ומסדר הבירית כמו גם יושב ראש ה-BBC. בשנת 1957 פרסם אוטוביוגרפיה לה קרא "The Fulness of Days". בשנת 1959 מת באחוזתו בגארובי, והוא בן 78 שנים.
הליפקס (משמאל) והרמן גרינג בשנת 1937
הליפקס, שגריר בריטניה בארצות הברית, ומקסים ליטבינוב שגריר ברית המועצות בארצות הברית ב-1942
עמנואל אלימלך פרידר

| --- | --- |

 לידה:  23 בינואר 1913 ט"ו בשבט תרע"ג פרייבידזה, סלובקיה 
 פטירה:  4 במאי 2000 (בגיל 87) כ"ט בניסן תש"ס נתניה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת פרשבורג 
 
עמנואל אלימלך פרידר (23 בינואר 1913 – 4 במאי 2000) היה יו"ר האיגוד המרכזי של הקהילות היהודיות בסלובקיה וסגן יו"ר הפדרציה הציונית הארצית שם, נשיא כבוד של התאחדות עולי צ'כוסלובקיה בישראל, יו"ר התאחדות יוצאי צ'כוסלובקיה, חבר מועצת עיריית נתניה, סגן יו"ר המועצה הדתית בנתניה, מייסד בתי הספר "שפירא", רמב"ם ורש"י בנתניה, בעל "פרס חינוך" על מפעל חיים, יקיר העיר נתניה.
לקריאה נוספת

עמנואל א' פרידר: להציל נפשם, דרכו של רב צעיר בשואה, הוצאת יד ושם, 1986
עמנואל א' פרידר: לתולדותיה של הקהילה היהודית בסצ'ובצה, הוצאת ועד יוצאי סצ'ובצה בישראל, 1991
גילה פטרן: האם מאבק על הישרדות: הנהגת יהודי צ'כוסלובקיה בשואה 1938–1944, מורשת בית העדות ע"ש מרדכי אנילביץ ת"א 1992.
אשר בן נתן דוד שיף: הבריחה, תנועת הבריחה מאירופה לא"י 1945–1948.
בועז לוי

בועז לוי (נולד ב-25 בספטמבר 1961) הוא מנכ"ל התעשייה האווירית לישראל. הוא מומחה למערכות מורכבות בתחום הטילים והחלל. בשנים 2013–2020 כיהן כסמנכ"ל ומנהל חטיבת מערכות טילים וחלל (מט"ח) בתעשייה האווירית לישראל. מכהן כיו"ר דירקטוריון אלתא וכיו"ר דירקטוריון IAI-NA.
ביוגרפיה

לוי נולד וגדל בנתניה. למד בתיכון "אורט ליבוביץ'" נתניה. שירת בחיל האוויר כמומחה בנושאי מערכות נשק מונחה וטילי אוויר-אוויר.
בשנת 1989 סיים תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון בחיפה ובשנת 2000 סיים תואר שני בהנדסת מערכות בטכניון. הוא בוגר קורס דירקטורים ונושאי משרה בכירים באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה > חיים אישיים

לוי נשוי לבת-חן, אב לשניים וסב לנכד. מתגורר ביישוב פרדסיה.
הערות שוליים

↑  מפתחי חץ 3: "הבאנו שכבת הגנה נוספת לישראל - בדוקה ומוכחת", באתר "ישראל היום", 2 בינואר 2020

מערכת "חץ 3" נמסרה לחיל האוויר, באתר משרד הביטחון, 18 בינואר 2017
↑  לילך שובל,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'בדרך להכרזה על יכולת מבצעית מלאה: תמונות ראשונות מהלוויין אופק 16, באתר ישראל היום, 14 ביולי 2020
↑  איתי בלומנטל,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'התעשייה האווירית תבנה לוויין תקשורת לאומי, באתר ynet, 2 בינואר 2020
↑  אילן גטניו,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'עסקת הייצוא הביטחוני הגדולה אי פעם, באתר ישראל היום, 6 באפריל 2017
אסנת ניר,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'תע"א חתמה על עסקת ענק עם הודו - בהיקף 2 מיליארד דולר, באתר כלכליסט, 6 באפריל 2017
↑  בועז לוי,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'‏החץ ואני: חתימת עסקת המכירה היא סגירת מעגל אישית ומקצועית עבורי, באתר מעריב אונליין, 28 בספטמבר 2023
↑  אודי עציון,'"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'גנץ מעכב את מינוי המנכ"ל הנבחר של התעשייה האווירית, באתר כלכליסט, 25 באוגוסט 2021;
'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'חיים לוינסון,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'גנץ מסרב למנות בכיר בתעשייה האווירית למנכ"ל אף שנבחר בידי הדירקטוריון, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2021
↑  אודי עציון,'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'אחרי יותר משנה ואזהרה מהיועמ"ש: גנץ הסכים למינוי בועז לוי למנכ"ל התע"א, באתר ynet, 19 באוקטובר 2021
↑  בועז לוי,'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'‏החץ ואני: חתימת עסקת המכירה היא סגירת מעגל אישית ומקצועית עבורי, באתר מעריב אונליין, 28 בספטמבר 2023
↑  שירי חביב ולדהורן,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'‏עלייה בהכנסות וברווחי התעשייה האווירית; פרסמה את שכר הבכירים, באתר גלובס, 9 במרץ 2023
↑  יובל אזולאי,'"`UNIQ--nowiki-00000017-QINU`"'תע"א: "מדינות באירופה עצרו אספקת רכיבים לתעשיות הביטחוניות בישראל", באתר כלכליסט, 13 במרץ 2024
↑  התעשייה האווירית ברבעון החזק בתולדותיה: הזמנות בכ-19 מיליארד דולר, באתר אייס, 9 במאי 2024
↑  התעשייה האווירית מתפוצצת: הגיעה לשיא הזמנות של 21 מיליארד דולר, באתר אייס, 28 בדצמבר 2023
↑  50 Influential Jews: Boaz Levy and Amir Peretz - No. 21, Jerusalem, Post, ‏15.9.2023
↑  Israel Aerospace head Levi receives Bialkin Leadership Award from America-Israel Friendship League, https://www.jpost.com/israel-news/defense-news/article-776887, ‏6.12.2023
↑  תואר יוקרתי במיוחד לנשיא ומנכ"ל התעשייה האווירית, באתר וואלה, 10 בינואר 2024
↑  איתמר אייכנר,'"`UNIQ--nowiki-0000001C-QINU`"'בעקבות יירוט המתקפה האיראנית: בכירי התעשיות הביטחוניות ישיאו משואה, באתר ynet, 4 במאי 2024
| ראשי התעשייה האווירית לישראל |
| --- | --- | --- |
| יושבי ראש החברה | מיכאל פירון • ישראל סחרוב • דוד עברי • מרדכי הוד • צבי צור • יאנוש בן גל • אורי אור • יאיר שמיר • דב בהרב • רפי מאור • הראל לוקר • עמיר פרץ |  |
| מנהלים כלליים | אל שווימר • גבריאל גידור • מאיר דביר • נמרוד שלום אריאב • משה קרת • יצחק ניסן • יוסי וייס • נמרוד שפר • בועז לוי |  |
ביקור ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בתעשייה האווירית, דצמבר 2018
ביקור שר הביטחון נפתלי בנט בתעשייה האווירית, ינואר 2020
אירוע השקת פרויקט "בראשית 2", החללית הישראלית השנייה שתשוגר לירח. נשיא המדינה ראובן (רובי) ריבלין, שר המדע והטכנולוגיה יזהר שי, מנכ"לית משרד המדע והטכנולוגיה שי-לי שפיגלמן, מייסד SpaceIL כפיר דמרי, מנכ"ל SpaceIL שמעון שריד ומנכ"ל התעשייה האווירית בועז לוי, דצמבר 2020
עונש מוות

עונש מוות ברחבי העולם
מקרא
  מבוטל לכל העבירות: 109 מדינות
  מבוטל לכל העבירות, למעט כאלה שנעשו בנסיבות מחמירות (כגון עריקה בזמן מלחמה): 10 מדינות
  מבוטל בפועל: 23 מדינות
  קיים באופן חוקי: 53 מדינות
עונש מוות (או עונש מיתה) הוא אחת מצורות הענישה החמורות ביותר שיכולה החברה להטיל על מבצע עבירה. עונש מוות הוא דוגמה רדיקלית של ענישה גופנית והביצוע שלו מכונה הוצאה להורג.
עונש המוות במדינות העולם

המדינה הראשונה שביטלה רשמית את עונש המוות הייתה הדוכסות הגדולה של טוסקנה. היא עשתה זאת ב-30 בנובמבר 1786. מאז ביום זה מציינים "יום ערים למען החיים".
על פי הדו"ח השנתי של ארגון אמנסטי הבינלאומי בשנת 2003 היו 1,126 הוצאות להורג ב-28 מדינות; 84% מן ההוצאות להורג אירעו בארבע מדינות: סין – 726 אנשים, איראן – 108 אנשים, ארצות הברית – 65 אנשים, וייטנאם – 64 אנשים, ב-2005 השתנתה המגמה, סעודיה חלפה על פני ארצות הברית ודחקה את וייטנאם מחוץ ל"מועדון הארבע", ב-2007 עלתה פקיסטן למקום הרביעי (135 הוצאות להורג) ודחקה את ארצות הברית למקום החמישי. ככלל ניכרת מגמה של עלייה בהוצאות להורג במדינות אסלאמיות בתחילת המאה ה-21.
בתקופה שבין 1990 ל-2003 עמד המספר הממוצע של הוצאות להורג בשנה בעולם על 2,242. סין הוציאה להורג לפחות 20,000 איש בין 1990 ל-2001. ישנם גורמים הנוקבים במספרים גבוהים יותר באשר למספר ההוצאות להורג בסין. אחוז ההוצאות להורג לנפש הגבוה ביותר לתחילת המאה היה בסינגפור, שם נספר ממוצע של כ-70 הוצאות להורג בשנה, לאוכלוסייה בת כארבעה מיליון איש. רוב המוצאים להורג בסינגפור נמצאים אשמים בעבירות סמים.
ברוב המדינות שבהן נהוגה הוצאה להורג שמור עונש זה לענישת בוגדים, ויש המטילות אותו על רצח. ישנן מדינות, כדוגמת סין, שבהן עבירות לא אלימות, כגון עבירות סמים ואף עבירות צווארון לבן, נושאות עמן את עונש המוות.
ברוב המדינות הדמוקרטיות של תחילת המאה ה-21 אין עונש המוות נהוג. כך באיחוד האירופי, בקנדה, באוסטרליה, בניו זילנד, ובחלק מארצות אמריקה הלטינית. אירלנד הייתה המדינה הראשונה בעולם אשר אסרה בשנת 1990 על עונש המוות בחוקתה, לאחר משאל עם. בעולם נאסר עונש המוות בשמונים מדינות, 22 מדינות לא הוציאו איש להורג בעשר השנים האחרונות, ובארבע עשרה מדינות נהוג עונש המוות רק לפשעים יוצאי דופן בחומרתם (לדוגמה, פשעי מלחמה). ב-78 מדינות, לרבות מדינות באפריקה, במזרח התיכון, באסיה, באיים הקריביים, וכן ביפן ובארצות הברית, עדיין נהוג עונש המוות. במדינות טוטליטריות נהוג לעיתים להוציא להורג ללא משפט מתנגדים לשלטון.
בין השנים 1608 ל-1991 הוצאו להורג בארצות הברית (וקודמותיה בשלטון באזורים אלו) כחמישה עשר אלף איש. בין 1930 ל-2002 הוצאו להורג בארצות הברית 4,661 אנשים.
רק בשש מדינות נהוג עונש מוות לעבריינים קטינים, כלומר עבריינים שביצעו את העבירה טרם הגיעם לגיל 18. עד 2005 הנהיגה ארצות הברית באופן כמעט בלעדי את עונש המוות לקטינים בעולם, אך אז בוטל בהחלטת בית המשפט העליון. עם זאת, בשל האיטיות בה מתבצע ההליך המשפטי שקודם להוצאה להורג בארצות הברית, לא הוצא להורג לאחרונה אדם שגילו פחות מ-19 שנה. אמנת האומות המאוחדות לזכויות הילד אוסרת על עונש מוות לקטינים. אמנה זו נחתמה על ידי כל המדינות פרט לארצות הברית ולסומליה.
ישנן מספר אמנות בינלאומיות האוסרות על עונש המוות, לדוגמה הפרוטוקול השישי לאמנה האירופית לזכויות האדם. אמנות אלו מחייבות רק את המדינות החתומות עליהן. המשפט הבינלאומי המנהגי מתיר הוצאה להורג.
מספר ארגונים בינלאומיים מתנים את ההשתתפות בהם באיסור על עונש המוות, ביניהם האיחוד האירופי ומועצת אירופה. מסיבה זו בוטל עונש המוות בטורקיה בשנת 2002, על מנת שתוכל לעמוד בדרישות להצטרפות לאיחוד האירופי. כתוצאה מכך אירופה היא יבשת שעונש המוות אינו נהוג בה, פרט לבלארוס.
ברוסיה, עונש המוות האחרון בוצע לאחרונה בספטמבר 1996 כאשר העונש בוטל ב-16 במאי 1996, על פי צו נשיאותי של בוריס ילצין. ב-19 בנובמבר 2009, בית המשפט העליון של רוסיה פסק כי לאף בית משפט ברוסיה אין תוקף וסמכות לגזור עונש מוות על נאשם.
עונש מוות בישראל

בישראל העונש על רצח במדרג החמור ביותר הוא מאסר עולם ולא מוות, אך סעיף 300(ב) לחוק העונשין והחוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם קובעים עונש מיתה לרצח שבוצע על ידי הנאצים ועוזריהם. על פי חוקים אלו הוצא להורג בישראל אדם אחד בלבד – אדולף אייכמן, קצין אס אס בכיר ומקורב להיטלר שהיה מהאחראים המרכזיים לפתרון הסופי. אייכמן נתפס בארגנטינה ונשפט בשנת 1962, הוא נידון למוות והוצא להורג בתלייה.
אפשרות נוספת לעונש מוות היא על בגידה, בפועל הופעל סעיף זה פעם אחת – כנגד קצין צה"ל מאיר טוביאנסקי, שנידון בפני בית דין שדה והוצא להורג בירייה, לאחר המקרה נחשף כי נשפט ללא הליך תקין ועל סמך ראיות כוזבות.
ב-1988 הורשע איוון דמיאניוק ונידון למוות על פי חוק זה, אך בערעור בפני בית המשפט העליון בוטלה ההרשעה מחמת הספק.
עם קום המדינה, נכלל בחוק עונש מוות על רצח, אך הדבר נדון בכנסות הראשונות ובוטל בתיקון לחוק העונשין.
עונש מוות במשפט הבין-לאומי

במסגרת המשפט הבין-לאומי, עונש המוות עודנו קיים, זאת חרף מעמדה של הזכות לחיים ולביטחון ועליית המדרגה בהכרה העולמית בזכויות האדם. עם זאת, הפרקטיקה של עונש המוות מוגבלת בימינו ומצטמצמת בהדרגה. החשש מפני הריגת חפים מפשע מהווה את הטיעון הוותיק ביותר כנגד הטלת עונש המוות.
עונש מוות במשפט הבין-לאומי > רקע

המשפט הבין-לאומי המנהגי אינו אוסר על הטלת עונש מוות. עם זאת, אמנות האוניברסליות ואמנות אזוריות שונות מגבילות את השימוש בו וקוראות למדינות העולם לבטל אותו כליל. בשלהי המאה ה-20 החלה להתפתח מגמה עולמית לשינוי ביחס לעונש המוות. עליית מעמדן של זכויות אדם ברחבי העולם יצרה התנגשות במשפט הבין-לאומי בין החלת עונש המוות לבין כיבוד זכויות האדם. אי-לכך, מרבית מדינות העולם אסרו את השימוש בפרקטיקה של עונש מוות. במדינות שהמשיכו להנהיג פרקטיקה זו, הוגבלו העבירות שבגינן ניתן להטיל את עונש המוות. כיום ישנן 55 מדינות בעולם שעונש המוות מעוגן בחוק ומבוצע בפרקטיקה. מנגד, למעלה מ-100 מדינות אסרו לגמרי את השימוש בעונש המוות בשטחן ועוד כ-40 מדינות נוספות אסרו חלקית או בדרך לאיסור מוחלט של הפרקטיקה.
סעיף 5 להכרזה בדבר זכויות האדם קובע כי אף אדם לא יהיה נתון לעינויים או ליחס אכזר, בלתי הומני, משפיל ומבזה כעונש למעשיו. בית הדין האירופי לזכויות האדם קבע בהתאם לכך כי ההמתנה הארוכה (במשך שנים) לביצוע גזר דין מוות (ה-Death Row בארצות הברית) היא אסורה כיוון שהיא מבזה ולא הומנית. דיון נוסף התרחש בגין אופן ההמתה, כאשר מועצת זכויות האדם של האו"ם קבעה שהמתה באמצעות תאי גזים מהווה ענישה אכזרית וכן שהוצאה פומבית להורג אינה מתיישבת עם חובת השמירה על כבוד האדם.
עונש מוות במשפט הבין-לאומי > אמנות השוללות את השימוש בעונש המוות > אמנות אוניברסליות

האמנה הראשונה שהתייחסה להגבלת עונש המוות, הייתה אמנת ז'נבה השלישית משנת 1929, אך זו עסקה בשבויי מלחמה בלבד.
סעיף 6 לאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות מהווה את ההוראה החשובה ביותר לעניין איסור הנהגת עונש המוות. סעיף זה קובע כי לכל אדם קיימת הזכות לחיים וזכות זו תהא מוגנת מפני פגיעה שרירותית. בנוסף קובע הסעיף כי במדינות הממשיכות להנהיג את עונש המוות, מותר להטילו רק בהמשך לפסיקה חלוטה של ערכאה שיפוטית מתאימה וכן כי העונש יוטל רק בגין העבירות החמורות ביותר על פי חוקי המדינה ולאמנות בין-לאומיות. השימוש במונח "העבירות החמורות ביותר" בעייתי, שכן הוא טרם הוגדר במסגרת המשפט הבין-לאומי. בהחלטה של המועצה הכלכלית-חברתית של האו"ם משנת 2005 הובהר שהמונח מכוון לעבירות הנושאות אופי של פשע בין-לאומי, או לכאלו שגרמו למוות או תוצאות חמורות במיוחד. ברם, בהיעדר הסכמה בין-לאומית בדבר סמכות המועצה לפרש את הוראות האמנה, לפרשנות זו אין מעמד מחייב. כך, למשל, חלק מן המדינות האסלאמיות רואות בניאוף וכפירה עבירות חמורות ביותר, בעוד שמדינות אחרות רואות בעבירות פוליטיות או כלכליות עבירות חמורות מאוד המצדיקות הטלת עונש מוות.
עוד עולה מן האמנה שהזכות לחיים היא ערך מקודש, ובשל כך יש לשלול את הפגיעה בה, אף אם נועדה לשרת תכליות ציבוריות חשובות ככל שיהיו. בעניין זה, נקבע בבית הדין האירופי לזכויות האדם כי קיים חשש שאדם שלא זכה להליך משפטי הוגן יוצא להורג על לא עוול בכפו. בית הדין ייחס חשיבות עליונה לחיי אדם וטען כי לא ניתן להפריד בין אי-חוקיותו של הליך משפטי הוגן לבין מתן גזר הדין הסופי. מדברי בית הדין עולה כי לעונש המוות אין מקום בחברה דמוקרטית וכי הטלתו עלולה להיחשב, בהתאם לנסיבות, כהתייחסות לא אנושית כלפי בני האדם.
עונש מוות במשפט הבין-לאומי > אמנות השוללות את השימוש בעונש המוות > אמנות אזוריות

בכמה אמנות אזוריות יש חובה על המדינות החברות לבטל את השימוש בעונש המוות. סעיף 4 לאמנה האמריקנית בדבר זכויות האדם מתייחס לעונש המוות בעקיפין, אולם בשנת 1990 התווסף פרוטוקול לאמנה זו בעניין ביטולו המוחלט של עונש המוות. ס' 1 לפרוטוקול הששי הנלווה לאמנה האירופית בדבר הגנה על זכויות האדם וחירויות היסוד אוסר על השימוש בעונש המוות.
גם באיחוד האירופי הייתה התנגדות לעונש המוות, אולם זו עוגנה בחקיקה רק בשנות ה-2000, עם כינון אמנת זכויות היסוד של האיחוד האירופי. מדינות אשר יבקשו להצטרף לאיחוד, יצטרכו לבטל את עונש המוות, אם הוא נוהג במשפטן.
בשנת 2008 נכנסה לתוקף מגילת זכויות האדם הערבית, אשר חברות בה 17 ממדינות הליגה הערבית. סעיפים 6–7 למגילה קובעים שעונש המוות יוטל רק על העבירות החמורות ביותר ומספק רשימת הגבלות מהותית לשימוש בו. ישנן מדינות אשר אשררו את האמנה אך הסתייגו מכללים מסוימים בה, בין היתר על מנת שיוכלו להמשיך בפרקטיקה של הטלת עונש מוות.
עונש מוות במשפט הבין-לאומי > עמדות של גופים בין-לאומיים

ב-2010 קבלה העצרת הכללית של האו"ם, החלטה התומכת באיסור הטלת עונש המוות.
ארגוני זכויות אדם בין-לאומיים, ביניהם ארגון "אמנסטי אינטרנשיונל", הגדירו את השימוש בעונש המוות כהפרה של הזכות לחיים, עינויים וטיפול אכזרי בבני האדם. לטענת הארגון, כפי שעשה עם העבדות והאפרטהייד, העולם דוחה את השיטה הזאת, המהווה מבוכה לאנושות.
ניתן לזהות שינוי מגמתי ברחבי העולם גם בסוגיית גירוש זרים הנידונים למוות. בשנת 2006, מועצת זכויות האדם של האו"ם קבעה שקנדה צריכה להבטיח שעונש המוות הצפוי לאדם במדינת המוצא שלו (נגזר על האדם להיות מגורש מקנדה למדינת מוצאו) לא ימומש. המועצה התייחסה למדינות שהוקיעו את עונש המוות וטענה כי יש להן מחויבות שלא לחשוף אדם לסיכוי אפשרי של מימוש העונש. אי-לכך, מדינות לא יחזירו או יגרשו בני אדם מתחום שיפוטן אם צפויה להם סכנה במדינתם שלהם או בכל מדינה אליה יועברו. עם זאת, החלטות מועצת זכויות האדם אינן מחייבות כשלעצמן. אולם, בימים אלו מתקיימים דיונים ברחבי העולם במטרה לדמות את עונש המוות לעינויים או התאכזרות, יחס משפיל ובלתי הומני ובכך לשלול אותו באופן סופי.
שיטות להוצאה להורג

במשפט העברי: צורות ההוצאה להורג המפורשות במקרא הן סקילה ושרפה בלבד (עונשים קולקטיביים כמו עיר הנידחת, אינם כלולים). במשנה מוזכרות שתי שיטות נוספות: הרג וחנק. שיטות אלו יחד עם המוזכרות במקרא מכונות 'ארבע מיתות בית דין'. המיתות תוארו אצל חז"ל כך: סקילה היא השלכת הנידון ממבנה בגובה של כשתי קומות ורגימתו באבנים לאחר מכן, שרפה היא שפיכת מתכת מותכת לגרונו של הנידון למוות, הרג הוא עריפת הראש, וחנק מבוצע על ידי כריכת רצועות בד סביב צווארו ומתיחתן.
הרומאים, ככל הנראה בהשפעת ההלניסטים והפרסים, הנהיגו את עונש הצליבה, הנחשב לדרך אכזרית במיוחד להוצאה להורג. כן היו נוהגים הרומאים להשליך נידונים למוות אל חיות טרף, ולשעשע בכך את ההמונים. הצליבה הייתה נהוגה גם ביפן הפיאודלית.
בימי הביניים הייתה שיטת ההוצאה להורג נבחרת על פי מעמדו של המוצא להורג. אצילים הוצאו להורג בצנעה ובאופן מהיר. פשוטי העם הוצאו להורג בשיטות איטיות ומכאיבות יותר, באופן פומבי בדרך כלל. בעוד ראשם של אצילים בדרך כלל נערף בחרב או בגרזן, בני המעמד הפשוט – שלרוב נענשו על גנבה – הוצאו להורג בתלייה, בתחילה על עצים ואחר כך בגרדום – מתקן ייעודי שנבנה לשם הוצאה להורג בתלייה וניצב בכיכר שליד בית הסוהר. אנשים שהואשמו בכפירה או בבגידה הוצאו להורג בהעלאה על המוקד, שנחשבה לשיטת ההוצאה להורג האכזרית מכולן. באנגליה הימי-ביניימית הייתה נהוגה שיטה אכזרית ומשפילה במיוחד לענישת בוגדים: תלייה, גרירה וביתור.
מפנה בדרכי ההוצאה להורג חל בימי המהפכה הצרפתית, עם המצאת הגיליוטינה. הדרך המהירה בה עורפת הגיליוטינה את ראשי קורבנותיה גרמה לכך שההוצאה להורג נעשתה הליך מכני ומהיר, דבר שאיפשר טבח מהיר של האצולה הצרפתית (לרבות בית המלוכה) בימי "שלטון הטרור" של רובספייר.
בבריטניה הייתה נהוגה הוצאה להורג בתלייה (עד 1964).
בארצות הברית נהוגות מספר שיטות להוצאה להורג, על פי המדינה שבה נגזר העונש. יש מדינות המשתמשות בכסא חשמלי, המצאה אמריקנית ייחודית. מדינות אחרות מוציאות להורג מול כיתת יורים, בזריקת רעל, בתא גזים או בתלייה. שיטת ההמתה הרווחת ביותר במאה ה-21 היא הזרקת רעל לגופו של הנדון למוות.
בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה היה נהוג להשתמש במחיצה על ידי פיל במשך כ-4,000 שנה. גם באימפריה הרומית ובקרתגו השתמשו לעיתים בשיטה זו להוצאה להורג.
במאה ה-19 ובמאה ה-20, היו נפוצות ברוב הארצות שיטות הוצאה להורג באמצעות תלייה או כיתת יורים. מדובר בשיטות זולות ופשוטות יחסית, שאפשר לממשן גם בתנאי שדה וגם בעת מלחמה.
מכיוון שפעולת ההריגה המכוונת עלולה לגרום לרגשות אשם קשים ולנזק פסיכולוגי, מוטמעים בתהליך מנגנונים שונים שמטרתם להגן על המוציאים להורג במידת האפשר. אחת הדרכים לעשות זאת היא שמירה על חוסר ודאות ביחס לאחריותו של היחיד להרג – למשל, בכיתת יורים חלק מהרובים ייטענו בכדורי סרק, ואחרים בכדורים חיים. בזריקת רעל, תתקיים סדרה של הזרקות, הן של רעל פעיל והן של נוזלים בלתי-פעילים. הדבר מאפשר למשתתפים בהוצאה להורג לשאת באחריות כקבוצה המצייתת לפקודות שניתנו על פי חוק, מבלי שניתן יהיה להצביע על אחד מהם כאחראי הישיר למות הנדון.
השקפות דתיות > ביהדות > ענישה בפועל

בתנ"ך מתוארים מספר מקרים של עונש מוות, ביניהם עונשים על פי צו המלך:

מסופר על עונש המוות שניתן למקושש העצים בשבת ומגדף שקילל את אלוהים. כמו כן, נהרגו עובדי עגל הזהב, ועובדי בעל פעור. בתקופת יהושע הוצא להורג עכן שמעל בחרם ולקח שלל מלחמה ומשפחתו. לאחר מכן, בתקופת המלכות, הורג שאול המלך עיר כוהנים שלמה כי חשד בהם במרד (דבר שנרשם לרעתו במקורות היהודיים). הוא הוציא להורג את האובות והיידעונים וגם בנו יהונתן כמעט הוצא להורג עקב הפרת שבועה (אך העם מנע מכך). דוד הוציא להורג את מי שבישר לו על מות שאול והשלים את מיתתו, ואת הקושרים שרצחו את איש בושת, בנו של שאול. שלמה המלך הוציא להורג את אחיו, אדוניה בן חגית, באשמת קשר, את יואב בן צרויה על רצח, ואת שמעי בן גרא על שיצא מירושלים בניגוד להוראת שלמה.(כל הענישות למעט ענישת יואב בן צרויה במסגרת מורד במלכות)
בימי בית שני הסנהדרין הוציאו להורג את סטפנוס הקדוש ואת יעקב אחי ישו. יהודה בן טבאי הוציא להורג עד זומם, שמעון בן שטח תלה 80 נשים בעוון כישוף אישה נסקלה בעקבות יחסי מין עם בנה ובת כהן נשרפה בשל שזינתה כשהייתה נשואה. בתלמוד מובאות גם עדויות לביצוע עונש מוות בידי רב שילא, רב חמא ורב כהנא, ועל יהודי מצרים שהוציאו להורג אב ובנו שבאו על נערה מאורסה ביום כיפור. לפי דעה בתלמוד, דיני נפשות בירושלים פסקו ארבעים שנה לפני חורבן בית המקדש השני (בשנת 30 לספירה).
לפי התלמוד וספרות ההלכה, יש חוטאים שמצווה לגרום למותם בעקיפין אף ללא משפט: "המינין והמסורות והמומרים מורידין ולא מעלין".
השקפות דתיות > ביהדות > קנאים פוגעים בו

קנאים פוגעים בו היא הלכה שמתירה (אך לא מחייבת, בניגוד לבית דין) לאדם המונע מרגשי קנאות דתית להרוג עבריינים בשלוש עבירות: מעילה, קללה בשם עבודה זרה ובעילת גויה. הקנאי רשאי להרוג את העבריינים בלי משפט ובלי ידיעת בית דין. בניגוד להלכה המחייבת עונש מוות על הריגת יהודי, ואפילו יהודי שחטא בחטא חמור, הקנאי פטור מכל עונש.
השקפות דתיות > בנצרות

ישו הנוצרי הוצא להורג בצליבה. מותו הוא מוטיב נפוץ באמנות הנוצרית, והצלב הוא סמל לאמונה הנוצרית. לנוצרים רבים די בכך על מנת להתנגד לעונש המוות, אך ישנם רבים אחרים אשר אינם מתנגדים לעונש המוות. באימפריה הביזנטית לא היה עונש המוות נהוג, ובמקומו נהוגה הייתה הטלת מום. הנוצרים התומכים בעונש המוות בדרך כלל נוהגים לצטט פסוק מהברית החדשה שבו תומך ישו בעונש המוות לפוגעים בילדים קטנים.
השקפות דתיות > באסלאם

בשריעה – הדין הדתי המוסלמי, נהוג עונש המוות שנקרא קיסאס. חכמי ההלכה רואים שיש שתי מטרות לקיסאס: התגמול וההרתעה. לפי השריעה ניתן להוציא להורג מוסלמי על רצח של מוסלמי אחר. אולם חלק ניכר מחכמי ההלכה המוסלמים סברו שאין להטיל עונש מוות על מוסלמים אשר רצחו לא מוסלמים, אם הרצח נבע מעוינות דתית ומשיקולי מלחמה בין שני הצדדים על בסיס אידאולוגי דתי. עם זאת אסכולות שהיו מזוהות עם השלטון המוסלמי, כמו האסכולה החניפית הטילו עונש מוות על מוסלמים אשר רצחו לא מוסלמים בתחומי המדינה המוסלמית. אסכולות אלו ראו שיש להחיל את עונש המוות מבלי להפלות אנשים על מוצאם הדתי או השבטי.
רובם ככולם של חכמי ההלכה מסכימים ביניהם על עונש מוות על ניאוף – אם ישנם לכך ארבעה עדים, ויש חילוקי דעות ביניהם על ביצוע דין מוות על המרת דת האסלאם, הרשעה שלישית בשתיית אלכוהול והרשעה חמישית בגנבה. בעוד שמרביתם ככולם של חכמי ההלכה סבורים שיש להטיל עונש מוות על לא מוסלמים אשר רצחו מוסלמים, הרי היו חילוקי דעות ביניהם על הטלת עונש מוות על ניאוף. היו חכמי הלכה שהתנגדו לעונש מוות מצד שלטון מוסלמי על עבירות ניאוף שבוצעו על ידי לא מוסלמים. הסיבה קשורה שלפי הסכם החסות שהוענק ללא מוסלמים, המדינה המוסלמית אינה רשאית להטיל עונשי מוות על עבירות דתיות של הלא מוסלמים כמו עבירת הניאוף. אולם היו חכמי הלכה אחרים שטענו שגם לפי היהדות והנצרות, הוטל עונש מוות על ניאוף ובכך ביצוע דין המוות עליהם לא נחשב כהתערבות דתית בענייני דת, אלא היא בעצם אכיפת החוק הדתי של הקהילה הלא מוסלמית, תוך הסכמת הלא מוסלמים עצמם.
עונש המוות נתפס כזכות של המשפחה של הנרצח ולא זכותה של המדינה המוסלמית. בכך המשפחה של הנרצח יכולה לוותר על עונש המוות אם היא רצתה להתפשר עם משפחת הרוצח באמצעות הסכם של סולחה, שבו בדרך כלל שילמה משפחת הרוצח פיצוי כספי שנקרא בשם דיה למשפחת הנרצח במקום עונש המוות.
בארצות רבות שבהן יש רוב למאמינים באסלאם אין השריעה נוהגת, במיוחד בארצות שהיו תחת שלטון קולוניאלי מערבי.
השקפות דתיות > בבודהיזם

הבודהיסטים שוללים את עונש המוות מאחר שהוא מונע מהאדם את האפשרות לעבור שינוי רוחני ולכפר על פשעו.