stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרד בר כוכבא
תוצאות המרד > החשיבות שייחסו הרומאים לדיכוי המרד והאבדות שהם ספגו במהלכו

נראה כי גם הרומאים ספגו אבדות קשות במהלך דיכוי מרד בר כוכבא, שכן לפי דיו קסיוס, בדיווח ששלח הקיסר אדריאנוס לסנאט לאחר דיכוי המרד, הוא נמנע מלהשתמש בנוסח המקובל "אם לכם ולבניכם שלום, טוב הדבר, שכן גם לקיסר ולצבאותיו שלום". החשיבות שייחסו הרומאים לדיכוי המרד משתקפת בעובדה שאדריאנוס נטל לעצמו את התואר אימפרטור בפעם השנייה בשנת 136 לספירה, מיד לאחר השלמת דיכוי המרד והכיבוש מחדש של יהודה, ושהאחרון שלח את המפקדים הצבאיים הטובים ביותר שעמדו לרשותו ליהודה לפקד על הכוחות שהשתתפו בדיכוי המרד היהודי.
אותות הטריומף האחרונים הוענקו בתקופת אדריאנוס. מאחר שרק אימפרטור היה יכול להעניק אות טריומף, הוא קיבל את תואר האימפרטור פעם נוספת (imperator II) בשנת 136. שלושת מקבלי האות שהיה אות הכבוד הצבאי הרומאי העליון - בתקופת אדריאנוס קשורים לדיכוי מרד בר כוכבא: יוליוס סוורוס מושל בריטניה, גאיוס פובליקיוס מארקלוס מושל סוריה, והטריוס נפוס מושל ערביה. שלושתם קיבלו את אות הטריומף על חלקם בדיכוי מרד בר כוכבא, אירוע חסר תקדים בתקופת הקיסרות הרומית.
שרידיה של כתובת, שהייתה חלק מקשת ניצחון בגובה עשרה מטרים, אשר הוקדשה לאדריאנוס בעקבות הכרזתו השנייה כאימפרטור, התגלתה שנים-עשר קילומטרים מדרום לבית שאן, ליד מחנה הלגיון השישי פראטה בתל שלם. לכתובת שלוש שורות החקוקות באיכות יוצאת מהכלל. לממדי האותיות הגדולות (41 ס"מ) אין אח ורע במזרח (להוציא אותיות מספר מפטרה ללא הקשר ברור), ובמערב יש להזכיר את הפנתיאון ברומא למשל. רוחבה של הכתובת הוא כ-11 מטרים וגובהה כ-1.30 מטרים.
כתובת באורך של כ-2 מטר או יותר שהתגלתה ברומא, הוקדשה מהסנאט והעם הרומאי (SPQR) לקיסר אדריאנוס לציון החזרת השלטון הרומי על הפרובינקיה סוריה פלשתינה. ממדיה ולשונה של הכתובת מעידים על כך, שהיא נכתבה ככל הנראה על שער ניצחון קטן או על בסיס של פסל לכבוד אדריאנוס לרגל סיום המלחמה הקשה כנגד המורדים היהודיים בהנהגת שמעון בר כוסבא והכרזת הסנט על ניצחונו של אדריאנוס בשנת 136.
ליד הכתובת היה בסיס לפסל, בדומה לכתובת מתל שלם. הכתובת התגלתה בגבעת הקפיטול, ליד מקדש אספסינוס. החוקר ואק טוען כי הדבר מצביע אולי על ניסיון לקשור את הניצחון במרד בר כוכבא לניצחונו של אספסינוס על המורדים היהודיים בתקופת המרד הגדול. כתובת נוספת שהוזכרה לעיל, נמצאה באותו האזור וקשורה לפעילות הצי בלחימה, יכולה להיות מוקדשת לקיסר או למפקד צבאי בכיר.
הסנט והעם הרומאי (מקדישים לכבוד) הקיסר והאימפרטור, בנו של טראיאנוס האלוהי מנצח הפרתים, נכדו של נרווה האלוהי. טראיאנוס אדריאנוס האוגוסטוס, פונטיפקס מקסימוס, בעל סמכות טריבון בפעם העשרים, אימפרטור בפעם השנייה, קונסול בפעם השלישית, אבי האומה, שעמד בלחץ הלחימה של האויב, גבר עם צבאו על כוח אדיר, ושחרור פרובינקית סוריה פלשתינה מהאויב
על חומרת האבדות שספג הצבא הרומי במהלך דיכוי מרד בר כוכבא, ניתן אולי ללמוד מתוך מכתב שכתב הרטוריקן מרקוס קורנליוס פרונטו לקיסר מרקוס אורליוס בשנת 162 לספירה (פחות מ-30 שנה לאחר המרד), בו הוא ניסה לנחם את האחרון על תבוסת הצבא הרומי במלחמה נגד הפרתים בארמניה. לצורך זה הוא הזכיר לקיסר כישלונות צבאיים אחרים של האימפריה הרומית, כולל האבדות הכבדות שספג הצבא הרומאי במרד בר כוכבא: "תחת שלטון סבך אדריאנוס, מה רב מספר החיילים שנהרגו על ידי היהודים".
תוצאות המרד > המשך הקיום היהודי בארץ ישראל

על אף המצב הקשה ששרר לאחר המרד, והחורבן הכמעט מוחלט של חבל יהודה, לא היה זה סופו של הקיום היהודי בארץ ישראל. הגליל זכה לבכורה והפך למרכז התרבותי, הדמוגרפי והרוחני של היישוב היהודי בארץ. קהילות יהודיות המשיכו להתקיים גם בדרום הר חברון ("דרומא"), בעין גדי, בלוד ובמישור החוף. ההנהגה, שהתבססה ביבנה לאחר חורבן ירושלים במרד הגדול, נדדה גם היא אל הגליל, ועברה בין אושא, שפרעם, בית שערים, ציפורי וטבריה, מקומות בהן קהילות יהודיות בעלות חיוניות וכוח המשיכו במפעל של כתיבת המשנה והתלמוד.
למרד הייתה השפעה משמעותית גם על השפה העברית. מאחר שבגליל לא הייתה מדוברת השפה העברית, הביא השינוי הדמוגרפי לכך שמעמדה של השפה פחת והלך, עד שכשני דורות לאחר המרד כמעט שחדלה העברית לשמש כשפה מדוברת.
גם לאחר מרד בר כוכבא היו מרידות שונות של יהודים בארץ ישראל ובבל. אפילו בראשית המאה ה-12 עוד היו יהודים שגילו התנגדות חמושה ולוחמתית כנגד הצלבנים כפי שהיה בעיר חיפה.
ייתכן שלאחר המרד, העם היהודי נעשה למיעוט בארצו. מנגד, ישנם חוקרים הסבורים שעל אף החורבן המקיף, בארץ ישראל עוד נותר רוב יהודי, וזה הפך למיעוט רק לאחר התנצרות האימפריה הרומית במאה הרביעית לסה"נ. בתקופה הביזנטית אירעה ירידה של יהודים מן הארץ שהצטרפו אל קהילות פורחות בתפוצות (בראשן הקהילה היהודית בבבל), צליינים נוצרים התיישבו במקומות שונים בארץ בעידוד השלטונות הביזנטיים, וכן אירע תהליך התנצרות הדרגתי של חלק מיושבי הארץ.
התייחסות ההנהגה הרבנית לאחר מרד בר כוכבא

לאחר החורבן הגדול שהמיט המרד על ארץ יהודה ומחיקת שם העם ועיר הבירה שלו בידי הרומאים, עמלו חכמי ישראל לשקם את התרבות היהודית שאוימה מאוד בעקבות הגזרות. הם היו צריכים לפעול במקביל, גם להגן על הדת מפני הרדיפה של הרומאים, וגם למנוע ממרידות נוספות להתרחש.
התייחסות ההנהגה הרבנית לאחר מרד בר כוכבא > עומק המשבר

רבן שמעון בן גמליאל, נשיא הסנהדרין, שעמל על שיקום ואיחוד עם ישראל, העיד בתלמוד על עומק החורבן שאליו נקלעה היהדות בארץ ישראל: ”אמר רשב"ג: אף אנו מחבבין את הצרות, אבל מה נעשה שאם באנו לכתוב, אין אנו מספיקין”.
מסופר בתלמוד שכאשר רבי יהודה הנשיא היה דורש בענייני מרד בר כוכבא, היה מקצר מפני שעוד היו בדורו זקנים שחוו על בשרם את התקופה הנוראה. רק בדורו של רבי יוחנן מסופר עליו שכבר היה דורש על כך באריכות.
לאחר מרד זה, שכונה "פולמוס אחרון", גזרו חז"ל לאות אבלות על חופת חתנים, ועל כלה שלא תצא באפיריון (אם כי חכמים חלקו על הגזרה השנייה) (תוספתא, סוטה ט"ו ט').
התייחסות ההנהגה הרבנית לאחר מרד בר כוכבא > ההתייחסות לגזרות

בניגוד לגזירות השמד שהטיל אנטיוכוס הרביעי שעוררו את מרד החשמונאים, גזירות אלו נגזרו לאחר מפלה נוראה של ישראל במרד בר כוכבא, והיהודים שספגו מכה אנושה, הבינו כי לא יוכלו לפרוק את הגזירות בכוח הזרוע, והם צריכים לעשות ככל יכולתם, כדי לסכל את הרצון לעקור את היהדות, בשעה קשה זו שכונתה בפיהם "שעת הסכנה".
החכמים נקטו בשלוש דרכי תגובה לגזרות.
סירוב לציית לגזירות בגלוי, ונכונות למות על קידוש ה'. זו הייתה דרכם של עשרת הרוגי מלכות, ששובחו בתלמוד בדורות שלאחר מכן.
השלמה חיצונית עם גזירות הדת, וקיום המצוות בסתר, או בשינוי מסוים. ואף הכחשת קיום המצוות. אלו הסתמכו על הפסוק - "וחי בהם". ונראה שהם ראו היתר לעצמם, כיוון שדובר בביטול מצוות עשה בעיקר.
נכונות למסור את הנפש רק אם מחייבים לעבודה זרה בפומבי, כדין יהרג ואל יעבור.
אף שהגזרות הותירו רושם רב על היהדות, הן לא נמשכו שנים רבות. לאחר מותו של אדריאנוס, על פי הבבלי בתענית, רבי יהודה בן שמוע וחבריו ערכו הפגנה בלילה ברומי, והצליחו לבטל את הגזירות.
התייחסות ההנהגה הרבנית לאחר מרד בר כוכבא > חינוך לעתיד

חז"ל גם פעלו מבחינה תרבותית, חינוכית ודתית שמרידות נוספות לא יתרחשו.
הם גיבשו עמדה ההופכת את החזון הלאומי-משיחי לחזון רחוק של אחרית הימים. ויצרו מערכת של התחייבויות פוליטיות כאיסור הלכתי, הידועות בשם "שלוש השבועות", שהשלימו עם כוח השלטון המושל בארץ ("לא למרוד באומות"), אסרו על שימוש בכוח לשחרור לאומי ("לא לעלות בחומה"), ואסרו לנסות להביא את הגאולה טרם זמנה ("לא לדחוק את הקץ").
מנהגי אבלות בימי ספירת העומר שנקבעו בעקבות האסונות שבתקופה זו, אולי היוו תזכורת תמידית לדורות הבאים על הסכנה שבמרד.
ראו גם

מערכות המסתור של בר כוכבא
מערות מפלט
משקולות בר כוכבא
לקריאה נוספת

למרד בר כוכבא לא קמו היסטוריונים יהודים כמו במרד החשמונאים והמרד הגדול. המקורות העיקריים הם היסטוריונים חיצוניים שכתבו על המרד מבחוץ, בצמצום וקיצור. בספרות חז"ל יש שבבי מידע, ויש גם לא מעט ממצאים ארכאולוגיים של תעודות ומטבעות מתקופתו, ועדיין רב בו הנסתר על הנגלה, במיוחד לגבי המניעים, הכוחות, הטקטיקות ומהלכי המרד. וישנן לא מעט שאלות לא פתורות שמסתפקים בהן החוקרים.
לקריאה נוספת > מקורות עתיקים

דיו קסיוס, ההיסטוריה הרומית, ספר 69, פרק 12 עד פרק 14, סעיף 3; פרק 15, סעיף 1. תרגם לעברית בנימין איזק, אצל אהרן אופנהיימר, "מרד בר־כוכבא: ייחודו ומחקרו", בתוך: א' אופנהיימר (עורך), מרד בר־כוכבא: לקט מאמרים, ירושלים תש"ם, עמ' 12, 17, 19–20.
אוסביוס מקיסריה, תולדות הכנסייה, ספר ד, פרקים 6-5; פרק 8, סעיף 4
היסטוריה אוגוסטה: חיי הדריאנוס. תרגם מרומית וצירף מבואות, הערות ונספחות דוד גולן. ירושלים, הוצאת אקדמון, 1989 (הספר בקטלוג ULI)‏. פרק 5, סעיף 2; פרק 14, סעיף 2
תלמוד ירושלמי, מסכת תענית, דף כד א - ב
איכה רבה ב, ד ועוד.
לקריאה נוספת > מקורות מודרניים

שמואל ייבין, מלחמת בר־כוכבא, מוסד ביאליק, ירושלים, תש"ו 1946.
גדליהו אלון, תולדות היהודים בארץ ישראל בתקופת המשנה והתלמוד, פרקים א' - ב', 1970
יגאל ידין, החיפושים אחר בר כוכבא, ירושלים 1971 (הספר בקטלוג ULI)
אהרן אופנהיימר, מרד בר כוכבא, יד יצחק בן-צבי, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, 1980
אהרן אופנהיימר ואוריאל רפפורט (עורכים), מרד בר כוכבא מחקרים חדשים, ירושלים, תשמ"ד
מנחם מור, הצבא הרומי בפרובינקיה יודיאה בשנים 132–135 לסה"נ, בתוך: יוון ורומא בארץ-ישראל, 1989, עמ' 98–130
מנחם מור, מרד בר כוכבא, עוצמתו והיקפו, יד יצחק בן-צבי, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, 1991
מנחם מור, עוצמתו והיקפו של מרד בר-כוכבא: עיון מחודש, בתוך: לאוריאל, תשס"ו, 57-84, 2005
עמוס קלונר ובועז זיסו 'מערכות המסתור בארץ יהודה: עדכון ארכאולוגי וגאוגרפי של השתרעות מלחמת בר-כוכבא', לאוריאל, תשס"ו-2005, עמ' 125–147
חנן אשל ודוד עמית (עורכים), מערות המפלט מתקופת בר-כוכבא, 1998
חנן אשל, "חרבה ביתר ונחרשה העיר": ירושלים, אליה קפיטולינה ומרד בר כוכבא, ארץ-ישראל, כ"ח, תשס"ח-2007, עמ' 21–28
Peter Schäfer (editor), Bar Kokhba reconsidered, Tübingen: Mohr: 2003
Menahem Mor, The Second Jewish Revolt - The Bar Kokhba War, 132-136 CE, Brill 2016
לקריאה נוספת > מקורות מודרניים > מאמרים

דוד פלוסר, מרד בר כוכבא ותוצאותיו, מחניים, נ"ט, תשכ"א, באתר דעת
שמואל אברמסקי, מרד בר כוכבא לאור הגלויים האחרונים, מחניים, נ"ט, תשכ"א, באתר דעת
בצלאל לנדוי, מלחמת בר כוכבא בראי הדורות, מחניים, נ"ט, תשכ"א, באתר דעת
אמיר משיח, האתוס היהודי ותאוריית ההזדמנות בתקופת המרידות הגדולות בשלהי בית שני, מראה 7 (2012), 49-23
שלמה גורן, מלכותו של בר כוזיבא לאור הממצאים האחרונים במדבר יהודה, מחניים, נ"ט, תשכ"א, באתר דעת
אהרן אופנהיימר, ‏היישוב היהודי בגליל בתקופת יבנה ומרד בר כוכבא, קתדרה 4, יולי 1977
אריה קינדלר, ‏מטבעת ערי ארץ-ישראל ומלחמת בר-כוכבא - פעילות מיטבעות הערים מימי טראיאנוס ועד אנטונינוס פיוס, קתדרה 49, ספטמבר 1988, עמ' 61-37
חנן אשל, ‏המניין שנהג ביהודה במהלך מרד בר כוכבא, קתדרה 110, טבת תשס"ד
אבשלום לניאדו, עבר ללא מחקר: היהודים בשלטון רומא, לפי ספרו של ש. זנד, "מתי ואיך הומצא העם היהודי" (2008). (ד. "מרד בר כוכבא ותוצאותיו"), קתרסיס 13, תש"ע, עמ' 69-76 (מידע בקטלוג רמב"י) [מאמר ביקורת על הספר]
יובל פרג'ון, לוחמה חתרנית במרד בר-כוכבא, באתר מערכות
ד"ר טל טובי, לוחמה נגד התקוממות - המודל הרומאי, באתר מערכות
פרופ' יגאל ידין, מרד בר כוכבה ותוצאותיו, מבפנים, התנועה הקיבוצית המאוחדת, כרך מו 1–2, באתר דעת
רפאל פלדמן, "מרד בר כוכבא - כרונולוגיה חדשה", חצי גבורים - פליטת סופרים י (תשע"ז)
Eck Werner, “The Bar Kokhba Revolt: The Roman Point of View,” JRS 89 (1999), pp. 76–89
Aharon Oppenheimer, 'The Ban of Circumcision as a Cause of the Revolt: A Reconsideration, in Bar Kokhba reconsidered, Peter Schäfer (editor), Tübingen: Mohr: 2003
Dvir Raviv, Ben David, Cassius Dio's figures for the demographic consequences of the Bar Kokhba War: Exaggeration or reliable account?, Journal of Roman Archaeology, 2021, pp. 1–23 doi: 10.1017/S1047759421000271 ISSN 1047-7594
Bourgel, Jonathan (Yonatan) (2024). "A Representation of the Inauguration Ceremony of the Restored Temple? A (Tentative) Reinterpretation of the Bar Kokhba Tetradrachm". Harvard Theological Review. 117 (2): 250–267. doi:10.1017/S0017816024000099. ISSN 0017-8160.
אורתופדיה

סד לאחרי ניתוח בכתף
אורתופדיה או לעיתים: כירורגיה אורתופדית היא תחום ברפואה העוסק במחלות, ליקויים ופגיעות טראומה של מערכת העצמות והשרירים בגוף האדם.
האורתופדיה עוסקת, בין השאר, בשברים ובנקעים, בזיהומים ובדלקות של העצמות והשרירים, במחלות אחרות של השלד והשרירים (כגון רככת), בפיזיותרפיה ובבעיות יציבה, עמידה והליכה (עקמת של עמוד השדרה, למשל). האורתופדיה אינה עוסקת במחלות מח עצם (לוקמיה, למשל) ובמחלות נוירולוגיות המשפיעות על השרירים (ניוון שרירים, למשל).
מקור המילה ושימושיה

ניקולה אנדרי (Nicolas Andry) טבע בצרפתית את המילה orthopédie, ממילים ביוונית עתיקה: ὀρθός (אוֹרְתוֹס: "ישר") ו-παιδίον (פָּדִיאוֹן: "ילד" או "ילדים"), ופרסם ספר באותו שם (בצרפתית: L'orthopédie, ou, L'art de prevenir et de corriger dans les enfans les difformités du corps, בעברית: "אורתופדיה: או אמנות התיקון ומניעת עיוותים בילדים") בשנת 1741. אמנם משמעות השם מרמזת כי התחום בתחילת דרכו פותח לטיפול בילדים, אולם הפרקטיקה האורתופדית החלה עם הזמן לכלול תיקון של עיוותי עמוד השדרה והעצם בכל שלבי החיים.
בלשון היום-יום משמש המונח אורתופדי לציון אביזר אשר לכאורה מותאם באופן מיוחד לגוף האדם ולכן גורם ללחצים, כאבים או חוסר-נעימות בצורה פחותה. המונח מוצמד בדרך כלל לנעליים, תיקי גב, כיסאות או מזרנים. בהיעדר תקינה מחייבת, כינוי מוצר כ"אורתופדי" נועד לרוב לצרכים שיווקיים ואינו בהכרח מעיד על יתרון ממשי.
הכשרה

האורתופדיה היא התמחות רשמית ברפואה. בישראל תוכנית ההתמחות נקבעת על ידי המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל ולאחר עמידה בה הרופא מקבל תעודת מומחה ממשרד הבריאות. כדי להיות אורתופד בישראל יש ללמוד רפואה במשך שבע שנים ולאחר מכן להתמחות באורתופדיה במשך שש שנים. לאחר סיום ההתמחות, חלק מהמומחים באורתופדיה ממשיכים להתמחות כשנתיים נוספות באחד מתת-המקצועות של האורתופדיה כגון כירורגיה של עמוד השדרה, כירורגיה של כף יד, החלפות מפרקים, ארתרוסקופיות ופגיעות ספורט, אורתופדית ילדים, טראומה או אורתופדיה אונקולוגית. מוערך כי בארצות הברית בשנת 2006 היו האורתופדים בין 3% ל-4% מכלל הרופאים במדינה.
אבחון וטיפול

אבחון אורתופדי מבוסס על בדיקה פיזית של האזור הפגוע ועל אמצעי דימות. בהתאם לאבחנה ממליץ האורתופד על הטיפול המתאים, ועל שימוש של המטופל בסוגים שונים של מדרסים אורתופדים או אביזרים אורתופדים שונים.
עקרונות וטכניקות של ניתוח אורתופדי

| --- | --- |
 גישות כירורגיות של הגפה העליונה  חגורת כתפיים וכתף  זרוע:  מרפק  זרוע  סביב ניתוח
מוצרים אורתופדים

יש מגוון רחב של מוצרים אורתופדים. ואביזרים אורתופדים כגון:
| --- | --- |
 מגני ברכיים עם או בלי צירים  חגורות גב  מגני קרסול  רפידות ומדרסים  מיישר כתף:  חגורות בטן  חגורות שבר  משענות גב  כריות שינה
הערות שוליים

↑  Nicolas Andry de Bois-Regard (1980). Orthopædia, Or, The Art of Correcting and Preventing Deformities in Children. Classics of Medicine Library.
↑  היאלי יעקבי־הנדלסמן, מזרן אורתופדי? אין דבר כזה, באתר ישראל היום, 28 בדצמבר 2014
↑  כירורגיה אורתופדית, באתר המתמחים של ההסתדרות הרפואית בישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553353405171  BnF: cb11932903g (data)  GND: 4043924-0  LCCN: sh85095799  NDL: 00570332  NKC: ph123825 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
ברית אראס

בדרום - ברית אראס (בצהוב כהה) ובצפון - ברית אוטכט (בירוק), ב-1579
צבע ירוק:ברית בריסל;צבע צהוב:אזור בשליטת צבא ספרד;צהוב עם פסים: שטחים שנכבשו מחדש על ידי ספרד;עגולים אדומים:מוקדי השתלטות קלוויניסטית בפלנדריה. אחרי אוקטובר 1577 כוחות קלוויניסטים רדיקלים מהעיר גנט השתלטו על ערים בפלנדריה, דבר שהרתיע את המורדים הקתולים מארטואה, אנו והעיר דואה בדרום. אלו, במסגרת ברית אראס  החליטו לחפש שלום נפרד עם מלך ספרד. כתגובה המורדים הקלוויניסטים בצפון הקימו את ברית אוטרכט במטרה להמשיך במאבק נגד הכוחות הספרדיים
ברית אראס או ברית אטרכט (בהולנדית:Unie van Atrecht, בצרפתית:Union d'Arras, בספרדית:Unión de Arrás) הייתה ברית  בין  רוזנות ארטואה, רוזנות אנו והעיר דואה שבדרום הקתולי של ארצות השפלה ההבסבורגיות  אשר נחתם בתחילת שנת 1579 בימי המרד ההולנדי  (מלחמת שמונים השנים) שפרץ ב-1566. היא הייתה תוצאה מאי-שביעות רצון לגבי המדיניות הדתית של מנהיג המרד, הנסיך וילם מאוראניה ושל הפרלמנט של הולנד ובמיוחד כלפי  הרפובליקה הקלוויניסטית הרדיקלית של גנט שקמה באוקטובר 1577. 
בני הברית הכריזו ב-6 בינואר 1579 על כוונתם להגן בהחלטיות על הדת הרומית-קתולית במקומותיהם נגד מה שהם ראו כהפרת זכויות גסה מצד הקלווניסטים במחוזות האחרים. 
החותמים שמו קץ להשתתפותם ב""השכנת הסדר" בגנט (1576), הצהירו על נאמנותם למלך ספרד, פליפה השני וכלפי המושל הכללי מטעם ספרד,  אלסנדרו פארנזה וויתרו על כל קשר עם המורדים ההולנדים מהצפון. אחרי ברית אראס ב-26 בינואר 1579 המתנגדים למלך פיליפ השני כרתו את ברית אוטרכט. 
הצדדים שחתמו על הברית התחילו משא ומתן להשגת שלום נפרד עם כתר ספרד, שהביא להסכם אראס ב-17 במאי 1579. הסכם זה נתן תוקף פורמלי לפיוס החותמים עם מלך ספרד ההבסבורגי.
ברית אראס היוותה בסיס לכיבוש מחדש עד אנטוורפן  של פלנדריה ושל ברבנט על ידי כוחותיו של אלסנדרו פרנזה והיווה שלב ראשון לחלוקת ארצות השפלה ההבסבורגית בין ארצות השפלה הספרדית לרפובליקה ההולנדית (רפובליקת המחוזות המאוחדים).
כמה מהטריטוריות שהשתתפו בברית אראס הן בימינו חלק מצרפת בעקבות הסכם הפירנאים ב-1659, הסכם אאכן ב-1668 והסכמי ניימכן ב-1678.
הנקודות החשובות בברית אראס

ההוראות העיקריות של הברית כללו:
הוצאת החיילים הזרים
ארגון מועצת המדינה כפי שפעל בימי שלטונו של קרל החמישי (קרלוס הראשון של ספרד)
שני שלישים מחברי מועצת המדינה יהיו מוסכמים על כל הפרלמנטים המקומיים
יש להחזיר את כל הפריבילגיות שהתקיימו לפני המרד ההולנדי
הדת הרומית קתולית היא הדת היחידה. יש לרדוף את הקלוויניזם.
ההקשר > ארצות השפלה בימי שלטונם של קרל החמישי ופיליפ השני

שבעה עשר המחוזות של ארצות השפלה היו אחד מירושות של קרל החמישי, מהדוכסות הבורגונדית של שארל הנמהר. קרל החמישי עצמו נולד בארץ זו בעיר גנט.
בבלגיה של היום, וראש בית הבסבורג ומלך ספרד, ב-1519 נבחר קרל החמישי גם כקיסר האימפריה הרומית הקדושה. 
ב-1549 הגדיר קרל החמישי מחדש את מעמד ארצות השפלה באמצעות סנקציה הפרגמטית שקבעה כי תהיינה אלה ישות נפרדת מהאימפריה הרומית הקדושה לפני תעבורנה בירושה לידי בנו, פיליפ, לעתיד פליפה השני, מלך ספרד.  
ב-1555 כשהתפטר קרל החמישי מתפקידיו המלכותיים, זכה פיליפ השני בכתר ספרד ובשבעה עשר המחוזות של ארצות השפלה, ובנוסף חבל פראנש-קונטה. השטחים באוסטריה, הונגריה, בוהמיה וכו'  שנשלטו על ידי קרל עברו לאחיו, פרדיננד הראשון שנבחר לקיסר.
פליפה השני יוצג בכל מחוז (לא ממש כ"מלך ספרד" אלא כ"רוזן פלנדריה", "דוכס ברבנט"  וכו') על ידי מושל (סטאטהאודר) ובכלל המחוזות על ידי מושל כללי,תפקיד שאותו מילאה באותה תקופה אחותו למחצה, מרגריטה, מאוסטריה שנעזרה במועצת מדינה. לכל מחוז היה ייצוג (הפרלמנטים המחוזיים - "מעמדות"), אך היה קיים גם פרלמנט של כל ארצות השפלה, "המעמדות הכלליים".
ההקשר > מהמרד ההולנדי לביזת אנטוופרן - 1576-1566

המתחים הפוליטיים (תפקידם של האצילים המקומיים) והדתיים (סוגיית הקלוויניזם) עמדו במרכז העימות בין האליטות של ארצות השפלה עם פיליפ השני. הם הגיעו לשיא ב-1566 כשפרץ מרד הקבצנים 
(Révolte des Gueux)  ואחר כך "הזעם האיקונוקלסטי" של הקלוויניסטים עם המצור על ולנסיין (1567).
באביב 1567 נראה שהמצב התייצב ,אבל פליפה שני החליט לשלוח לאזור כוחות ספרדיים בפיקודו של פרננדו אלבארס דה טולדו, דוכס אלבה. אלבה הגיע באוגוסט 1567 ,יישם מדיניות של דיכוי אכזרי והחליף מהר את מרגרטה מאוסטריה שהתפטרה. 
ב-1567 הנסיך וילם מאוראניה, חבר במועצת המדינה וסטאדהאודר של הרוזנויות הולנד וזיילנד, יצא לגלות  ועמד בהמשך בראש מתקפה נגד כוחותיו של הדוכס אלבה. הלחימה חודשה ב-1572 (עם כיבוש לה בריאל) והפעם ההתקוממות השתלטה על מחוזות הצפון. 
וילם מאוראניה קבע את  מטהו  בדלפט בהולנד.
ב-1573 הדוכס אלבה הוחלף. יורשו בתפקיד, לואיס דה רקסנס, מת במרץ 1576, כשאין לו מחליף מידי. 
השלטון הופעל אז על ידי מועצת המדינה ואחר כך על ידי הפרלמנט. באותם הימים, בין 7-4 בנובמבר 1576 חיילים ספרדים ללא שכר ופיקוד, ביצעו  פרעות וביזה בעיר אנטוורפן.
ההקשר > מהשכנת הסדר בגנט ועד קרב ז'מבלו 1578-1576

נוכח ביזת אנטוורפן השלטונות הגיבו  בהסכם שנקרא "השכנת הסדר בגנט" שנועד ליישר את ההדורים בין הקלוויניסטים לקתולים, בין הנאמנים למלכות ולמורדים, על מנת להחזיר את הביטחון. הם דרשו את נסיגת כוחות המשלחו הספרדי  
בנובמבר 1546 הגיע ללוקסמבורג המושל הכללי החדש, דון חואן מאוסטריה, אח למחצה של המלך פיליפ השני, ושל מרגרטה מפארמה. רק בפברואר 1577 הרשה לו הפרלמנט ההולנדי להיכנס לבריסל. 
דון חואן נמלט מהר לנאמור ובדצמבר קיבל שם תגבורות צבאיות בפיקודו של אלסנדרו פארנזה, בנה של מרגרטה מפארמה.
ההקשר > שנת 1578

בינואר 1578 אחרי השכנת הסדר בגנט, כל ארצות השפלה ההבסבורגיות היו מאוחדות  בהתנגדותן לשלטון הכיבוש של המלך פליפה השני של ספרד, ששלט בהן. הן יצרו את ברית בריסל שהקימה ממשל פורמלי המורכב מהפרלמנט (המעמדות הכלליות) והמושל הכללי שהתמנה על ידי הארכידוכס מתיאס בתחרות עם המושל הכללי המלכותי, דון חואן מאוסטריה. 
בהתחלה דון חואן הכיר בברית בריסל ואף סיכם איתה על "הצו הנצחי" מ-1577, אבל חזר בו ביולי 1577 וניתק את קשריו עם הפרלמנט ההולנדי.
וילם מאוראניה, שעמד בראש המחוזות המורדים - הולנד וזיילנד,  מילא תפקיד מוביל במועצת המדינה ,המוסד הפועל בשם הפרלמנט. אחת ההוראות החשובות של "השכנת הסדר בגנט" הייתה הנהגת חופש הדת עבור הקלוויניסטים בהולנד ובזיילנד, והפיכת הדת הקלוויניסטית לדת נסבלת בכל מקום בארצות השפלה, אם כי כל 15 המחוזות האחרים נשארו רשמית בשליטה קתולית. במהרה גם הקלוויניסטים במחוזות אחרים דרשו חופש דת. 
ברוזנות פלנדריה ובחבל ברבנט הם אף השתמשו בכוח כדי להחליף את השלטון בערים כמו גנט, ברוז' ואנטוורפן ולהשיג את יעדם, למורת רוחם של המנהיגים הקתולים בדרום הארץ. הנסיך וילם ניסה להבטיח שלום אזרחי באמצעות מדיניות "שלום הדת" שכללה חופש פולחן לקתולים ולפרוטסטנטים כאחד בכל שטחי ארצות השפלה. 
בעזרת תגבורות בפיקודו של אלסנדרו פארנזה, דוכס פארמה, ובנה של מרגרטה מפארמה, חואן מאוסטריה נחל ניצחון ראשון על צבא הפרלמנט בקרב ז'מבלו. זה היה ניצחון ראשון של כוחות המלכות אחרי שנים רבות.  
תוך המשך הקרבות, טרח דון חואן לפלג את האויבים, לשים טריז בין הקתולים לקלוויניסטים. הוא ניצל את קיומה של הסיעה הקלוויניסטית הרדיקלית, שהשליטה בשנים 1585-1577 באנטוורפן 
משטר שרדף את הדת הקתולית. עובדה זו לא תאמה את הקו המתון של מנהיגי המרד, שנשאו ונתנו עם נסיכים קתולים כמו הארכידוכס האוסטרי מתיאס ופרנסואה מאנז'ו, אחיו של מלך צרפת, אנרי השלישי. חואן מאוסטריה מת ב 1 באוקטובר 1578 והוחלף מיד על ידי אלסנדרו פארנזה. 
חתימת הברית באראס על ידי מחוזותיהן הדרומיים של ארצות השפלה הייתה הצלחתו הראשונה של פארנזה.
לקריאה נוספת

Jonathan Israel, The Dutch Republic: Its Rise, Greatness, and Fall 1477–1806. Oxford: Clarendon Press. 1995 ISBN 0-19-873072-1.
אוטובוס האמהות

| חלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני, האינתיפאדה הראשונה |
| --- | --- |

 תאריך:  7 במרץ 1988
 מקום:  ישראל ליד ערערה בנגב
 מטרה:  מחנה צבאי ואוטובוס
 קואורדינטות:  31°08′59″N 34°59′02″E﻿ / ﻿31.149666666667°N 34.983805555556°E﻿ / 31.149666666667; 34.983805555556
 סוג:  פיגוע מיקוח
 נשק:  רובי AK-47  תת-מקלע קרל גוסטב m/45  רימוני יד
 הרוגים:  3 אזרחים ישראלים
 פצועים:  8 אזרחים ישראלים
 מבצע:  3 מחבלים פלסטינים; אש"ף נטל על עצמו את האחריות לפיגוע
 מספר מפגעים:  3
 מניע:  לאומני (טרור פלסטיני)
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) אוטובוס האמהות(למפת צפון הנגב רגילה) אוטובוס האמהות(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אוטובוס האמהות(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אוטובוס האמהות
 
פיגוע אוטובוס האמהות (או אוטובוס הקמ"ג) היה אירוע טרור שבו נחטף אוטובוס אזרחי ישראלי, שהוביל עובדים לקריה למחקר גרעיני שליד דימונה. באירוע, אשר אירע ב-7 במרץ 1988 לקחו שלושה מחבלים פלסטינים חמושים 11 נוסעים בני ערובה, ורצחו נוסע אחד. יחידת הימ"מ הסתערה על האוטובוס, ובמבצע שארך כארבעים שניות נהרגו שלושת החוטפים יחד עם שתיים מבנות הערובה.
האירוע נקרא "פיגוע אוטובוס האמהות" משום שרבות מהנוסעים היו אמהות עובדות.
אחרית דבר

המודיעין הישראלי הגיע למסקנה שחטיפת האוטובוס תוכננה והוזמנה על ידי המנהיג הצבאי של אש"ף, אבו ג'יהאד (כפי שכונה ח'ליל אל-וזיר). הפיגוע באוטובוס האמהות נחשב לאחד הגורמים שהביאו להחלטה על חיסולו של אבו ג'יהאד בתוניס שבועות ספורים לאחר מכן.
ממשלת ישראל הצביעה על האירוע כראיה לכך שהאינתיפאדה היא מערכת טרור אלימה שמבוצעת על ידי טרוריסטים נגד אזרחים. ראש ממשלת ישראל דאז יצחק שמיר צוטט באומרו כי "המחבלים מנסים לתקוף אותנו מדי יום, אלה אותם האנשים שגורמים למהומות בשטחים", ושר הביטחון דאז יצחק רבין תיאר את האירוע כחלק מהמאמץ העיקרי של אש"ף להראות שהטרור נותר האמצעי העיקרי בו יושגו מטרותיו המדיניות של הארגון.
הייתה זו הפעם הראשונה בה יחידת הימ"מ, אשר הוקמה ב-1974 במיוחד לצורך משימות מסוג זה, נקראה למקום במקום סיירת מטכ"ל.
משימת ההצלה תוארה כאחת ממשימות ההצלה המורכבות ביותר בהיסטוריה של ישראל, משום שהתוקפים היו חמושים יותר ונחושים יותר מבעבר.
בשנת 1993 טען שר המשפטים דאז, דוד ליבאי, כי את המידע הדרוש לביצוע פעולת טרור זו השיגו המחבלים מפרסומים בעיתונות הזרה שהתבססו על מידע שמסר מרגל האטום מרדכי ואנונו.
ראובן גרוזובסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1886 מינסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1958 (בגיל 72 בערך) ברוקלין, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  ?–1958 
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 
הרב רפאל ראובן גרוזובסקי (י"א בכסלו ה'תרמ"ז 8 בדצמבר 1886, מינסק – כ"ב באדר ה'תשי"ח, 14 מרץ 1958, ארצות הברית), היה ר"מ וראש ישיבה בישיבות כנסת בית יצחק שבליטא, תורה ודעת בניו יורק ובית מדרש עליון במונסי, ויושב ראש מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית.