stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיי אגריקולה

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  טקיטוס 
 שפת המקור:  לטינית 
 סוגה:  ביוגרפיה 
 נושא:  גנאיוס יוליוס אגריקולה 
 
חיי אגריקולה (בלטינית: De vita Agricolae או De vita et moribus Iulii Agricolae, על חייו ואופיו של יוליוס אגריקולה) הוא חיבורו הראשון של הסופר הרומי, טקיטוס, שפורסם בשנת 98 לספירה, השנה הראשונה לשלטונו של הקיסר טריאנוס. זהו חיבור ביוגרפי-היסטורי, המגולל את סיפור חייו של חותנו של טקיטוס, גנאיוס יוליוס אגריקולה, מצביא רומי בולט ומושל פרובינקיה בריטניה בשנים 77/78–83/84 לספירה.
טקיטוס מתאר בחיבור את דמותו של אגריקולה, את מעשיו הטובים ואת מידותיו הנעלות, הן במסגרת שירותו את האימפריה הרומית והן במסגרת חיי המשפחה.
החיבור גם סוקר את הגאוגרפיה והאתנוגרפיה של בריטניה העתיקה.
הטקסט שרד בקודקס אחד, שלפי פוג'ו ברציוליני (אנ') (1380–1459) נמצא במנזר גרמני (מנזר הרספלד (אנ')), והגיע בסופו של דבר לידי ההומניסט ניקולו דה ניקולי (אנ') (1364–1437). בעת החדשה, שני כתבי יד של האגריקולה שמורים בספריית הוותיקן. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, נתגלו שני כתבי יד נוספים, האחד מוחזק בידי ספריית קתדרלת טולדו בספרד והשני נמצא ב-1902 בספרייתו הפרטית של הרוזן בליאני (Count Balleani) מיזי באיטליה.
תקציר

לאחר רצח הקיסר דומיטיאנוס בשנת 96 לספירה, פרסם טקיטוס את ה"אגריקולה", חיבורו הראשון. בשלושת הפרקים הראשונים של החיבור, טקיטוס דן בטבען של ביוגרפיות וכולל אנקדוטות על האופן שבו טופלו דוגמאות קודמות של ביוגרפיות. בפרק הראשון טקיטוס גם מעיר על מצבה של האימפריה הרומית בזמן כתיבת החיבור, וקובע כי הנסיבות אינן מביאות לחיים מוסריים. הפרק הרביעי הוא סיכום מורשתו של אגריקולה, שעל פי טקיטוס הייתה חזקה, אישיותו והשכלתו, שלדברי טקיטוס היו מקיפים ונרחבים. בפרק החמישי מתאר טקיטוס את החניכה הצבאית של אגריקולה בבריטניה, ומספר כיצד אגריקולה סייע להתמודד עם זמנים סוערים בפרובינקיה זו, עם התקוממות שהתרחשה שם. הפרקים 6–9 דנים בחייו האישיים ובקריירה המקצועית של אגריקולה לפני כהונתו כמושל פרובינקיה בריטניה.
בפרקים 10–12 מתאר טקיטוס את הגאוגרפיה והאתנוגרפיה של בריטניה, כולל תיאור כושר העיבוד של האדמה. בפרקים 13–17 מתאר טקיטוס את המקור והאירועים של המרד של בודיקה, ואת השנים הבאות, שבהן אספסיאנוס והמושלים שקדמו לאגריקולה הכניעו את בריטניה פעם נוספת. בפרק 18 מדווח טקיטוס על המערכה הראשונה של אגריקולה כמושל בריטניה, ומספר כיצד הביא את האי מונה (Mona, אנגלסי) תחת שלטונה של רומא בהתקפה מהירה. בפרקים 19–21 מתאר טקיטוס כיצד ניהל אגריקולה את הפרובינקיה והביא לאימוץ השפה הלטינית ומנהגים רומיים. בפרק 21 מתייחס טקיטוס לנושא ההכנעה לרומאים ורואה באימוץ מרצון של השפה ומנהגים רומיים סוג של עבדות ולא ציוויליזציה. בפרקים 22–24 סוקר טקיטוס את האירועים והמסעות הצבאיים שערך אגריקולה במהלך שנותיו השלישית, הרביעית והחמישית כמושל. בפרקים 25–27 מתוארת המערכה בשנת כהונתו השישית של אגריקולה כמושל, וטקיטוס מקפיד לדון ביכולתו של אגריקולה להתמודד עם תוכניות האויב ולחולל מפנה לטובתו.
בפרק 28 מתאר טקיטוס את סיפורה של קבוצת גברים שגויסו בגרמאניה וכיצד הם מרדו ברומאים ועברו הרפתקאות שונות לפני שנתפסו ונמכרו לעבדות. בפרק 29 הוא מספר על הרקע לקרב מונס גראופיוס (אנ'), כולל מות בנו של אגריקולה. בפרקים 30–32 מביא טקיטוס נאום ארוך לפני הקרב של אחד ממנהיגי הבריטים, ששמו קלגקוס (אנ'). בעקבות כך, בפרקים 33–34 מביא טקיטוס את נאומו של אגריקולה עצמו. בפרקים 35–38 מתאר טקיטוס את מהלך הקרב עצמו ואת תוצאותיו המיידיות, וקובע שרק רדת הלילה עצרה את המרדף של הרומאים. בפרקים 39–41 מספר טקיטוס כיצד התקבלה הידיעה על הצלחתו של אגריקולה בבריטניה על ידי הקיסר דומיטיאנוס, ועל קנאתו לכאורה של דומיטיאנוס בכישרונו הצבאי של אגריקולה. בפרק 42 מספר טקיטוס כיצד דומיטיאנוס שלח אנשי סוד לגלות את כוונותיו של אגריקולה באשר להפיכתו לפרוקונסול של אסיה או אפריקה, ועל מזגו של דומיטיאנוס. בדבריו על קץ חייו של אגריקולה, כותב טקיטוס בפרק 43 כי נשמעו שמועות ברומא, שאגריקולה הורעל בהוראת הקיסר וכי רבים התאבלו על מותו. בפרק 44 מסכם טקיטוס את נסיבות לידתו של אגריקולה ואת אופיו לאורך חייו. בשני הפרקים האחרונים, 45–46, פונה טקיטוס פונה ישירות לחותנו שהלך לעולמו, מכבד אותו ונשבע שאגריקולה ימשיך לחיות דרך הסיפור שסיפר עליו.
נושאים

וולף ליבשוץ (אנ') כותב שנושא מרכזי של האגריקולה הוא תיאור מה שקורה כאשר החירות מופקעת לחלוטין לשליט רודני. ליבשוץ מציע שהחיבור כולל לא רק כתב אישום על שלטונו של דומיטיאנוס, אלא גם תגובה על מצב החיים תחת שלטונם של קיסרים בכלל, וקינה על כך שאינו חי בזמנים של רפובליקה. אבחנה נוספת של ליבשוץ היא שטקיטוס מתייחס לאובדן המהותי של חופש הביטוי שמתלווה לחיים תחת שלטונו של עריץ. פרופסור קתרין קלארק (Katherine Clarke) מציינת כי מטרה עיקרית נוספת של החיבור היא פשוט לכבד את מעשיהם של אישים נכבדים, ולשמר את המעשים והערכים הללו כדי שהדורות הבאים יוכלו לקרוא עליהם וללמוד מהם.
סגנון

ג'נט בוז (Janet Bews) מציינת שסגנון אחד שבו משתמש טקיטוס בחיבור הוא האופי הנאומי של הפרקים הדנים בחומר הבריטי, כאשר הסגנון מזכיר את קיקרו. בפרק המוקדש לתקופתו של אגריקולה כמושל, קלארק מציין שניתן לראות שני מודלים של סגנון היסטורי: אלה של סאלוסטיוס וליוויוס. ב. ס. מקגינג (B. C. McGing) מציע שקיימת אצל טקיטוס טכניקה רטורית עדינה, הנקראת סינקריסיס (synkrisis), שבה הוא משתמש כדי להשוות בין אגריקולה לדמויות אחרות.
תרגום לעברית

טאקיטוס, דברי הימים, חיי אגריקולא, גרמניה, שיחה על הנואמים, תרגמה מרומית שרה דבורצקי, הוסיף הערות עקיבא גלבוע, מוסד ביאליק, כרמל, ירושלים, תשכ"א 1965, עמ' 217–245.
הערות שוליים

1 2 3  טאקיטוס, חיי אגריקולא (תרגום דבורצקי), כריכה אחורית.
↑  חיים וירשובסקי, פרקי מבוא, בתוך: טאקיטוס, ספרי השנים, עמ' טו.
טאקיטוס, חיי אגריקולא (תרגום דבורצקי, הערות עקיבא גלבוע), עמ' 217, הערה: "ספר זה, שהוא חיבורו הראשון של טאקיטוס, פורסם בשנת 98, היא השנה הראשונה לשלטון טראיאנוס".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007595160505171  PLWABN: 9810585460305606  BNE: XX4777157  BnF: cb12425835m (data)  GND: 4279359-2  LCCN: n81137520  NLA: 35650696  NLG: 98576  SUDOC: 087117150  VcBA: 492/10072  VIAF: 316736590   WorldCat (עם VIAF): 316736590
ג'ון שרמן

ג'ון שרמן (באנגלית: John Sherman;‏ 10 במאי 1823 – 22 באוקטובר 1900) היה מזכיר האוצר ומזכיר המדינה של ארצות הברית. כיהן גם כסנאטור וכחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו, והיה מיוזמי החקיקה להגבלת קרטלים ומונופולים.
חייו

שרמן נולד בלנקסטר שבאוהיו. אביו, צ'ארלס רוברט שרמן, כיהן כשופט בית המשפט העליון של אוהיו. בהיותו בן שש נפטר אביו, ואמו ניהלה לבדה את משק הבית וגידלה את 11 ילדיהם. לאחר לימודיו התיכוניים עבד כזוטר בצוות סימון באתר בנייה. לאחר חילופי השלטון באוהיו ב-1838 הופסקה עבודת הצוות, שרמן עבר למנספילד שם למד משפטים במשרד עורכי הדין של אחיו. הוא הוסמך בשנת 1844 לעריכת דין. באותה שנה הצטרף שרמן כשותף במשרד.
שרמן נישא בשנת 1848, ובאותה עת החל לעסוק בכנסים פוליטיים של המפלגה הוויגית. בשנת 1853 עבר לחיות בקליבלנד וכעבור שנה נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית. בשנת 1859 הוצגה מועמדותו לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים, ובשנים 1860–1861 שימש יושב ראש ועדת המיסוי והתקצוב. לאחר מכן מונה לסנאט של ארצות הברית כמחליפו של הסנאטור סלמון צ'ייס שמונה לשר האוצר. כהונתו בסנאט נמשכה עד 1877, ובשנים אלו עמד בראש ועדת הכספים (1863–1865 ובשנית בין 1867–1877) ובראש ועדת החקלאות (1863–1867).
בשנים 1877–1881 כיהן שרמן כמזכיר האוצר בקבינט של נשיא ארצות הברית רתרפורד הייז. בשנת 1880 הוא הציג את מועמדותו לשמש מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, אך הפסיד לג'יימס גרפילד ששימש ראש מטה הבחירות שלו. שרמן נבחר בשנית לסנאט, כמחליפו של גרפילד לאחר שהאחרון נבחר לנשיא. בכהונתו זו הוא שימש כיושב ראש הוועדה לענייני ספריית הקונגרס (1881–1887) וכיושב ראש הגוש הרפובליקני בסנאט (1884–1885 ובשנית בין 1891–1897). בשנים 1885–1887 היה שרמן הנשיא הזמני של הסנאט, תפקיד שבו החזיק לאחר מות סגן נשיא ארצות הברית תומאס הנדריקס והיה השני בסדר הירושה של הנשיא. במשך תקופה זו התמודד שרמן פעמיים נוספות לשמש מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, בשנים 1884 ו-1888.
בשנת 1890 אושרה יוזמת החקיקה של שרמן להגבלת קרטלים ומונופולים.
לאחר היבחרו של ויליאם מקינלי לנשיאות מונה שרמן למזכיר המדינה. חוסר ניסיונו בדיפלומטיה וגילו המתקדם הביאו כעבור שנה להחלפתו בסגנו ויליאם דיי. שרמן כיהן בתפקיד בין מרץ 1897 לאפריל 1898, ולאחריו פרש מפעילות ציבורית.
ראשית חייו

ג'ון שרמן נולד בלנקסטר, אוהיו לצ'ארלס רוברט שרמן ולמרי הויט שרמן, שמיני מבין אחד עשר ילדיהם. סבו, טיילור שרמן, שהיה עורך דין ושופט מקונטיקט, ביקר לראשונה באוהיו בראשית המאה ה-19 ורכש שם כמה אדמות לפני ששב לקונטיקט. לאחר מות הסב ב-1815, עבר בנו צ'ארלס, שנישא אז למרי הויט, יחד עם משפחתו לאוהיו. עד מהרה הגיעו בעקבותיו בני משפחה נוספים וצ'ארלס היה לעורך דין מכובד בלנקסטר. עד ללידתו של ג'ון כבר היה צ'ארלס לשופט בבית המשפט העליון של אוהיו.
שרמן האב נפטר באופן פתאומי ב-1829 והניח אחריו את האם מטופלת ב-11 ילדים. כמה מהילדים הגדולים, כולל אחיו הגדול של ג'ון, ויליאם, גודלו אצל קרובים שגרו בסביבה, אך ג'ון ואחיו הויט נשארו אצל אמם בלנקסטר עד 1831. באותה שנה לקח בן דודו של אביו של שרמן (שנקרא גם הוא ג'ון שרמן) את ג'ון לביתו במונט ורנון שבאוהיו, שם הוא החל את לימודיו בבית הספר. הדוד התכוון שג'ון ילמד שם עד שיהיה מוכן ללימודים בקולג' קניון, אך ג'ון לא חיבב את בית הספר והיה, על פי תיאורו, "ילד בעייתי". ב-1835 הוא שב לבית אמו בלנקסטר. הוא המשיך את לימודיו שם בבית ספר מקומי, ולאחר שהורחק מהלימודים לזמן מה לאחר שהכה מורה, הוא למד שם במשך שנתיים.
ב-1837 עזב שרמן את בית הספר ומצא עבודה כעוזר מודד באתר בנייה בנהר מסקינגם. בשל העובדה שאת העבודה הזאת הוא השיג דרך המפלגה הוויגית, כאשר נבחר ב-1838 מושל אוהיו מטעם המפלגה הדמוקרטית, פוטרו שרמן ושאר צוות המדידות שעבדו עמו ביוני 1839. בשנה שלאחר מכן הוא עבר למנספילד, אוהיו, שם הוא למד משפטים במשרד עורכי הדין של אחיו הגדול, צ'ארלס טיילור שרמן. ב-1844 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והצטרף למשרד של אחיו. עד מהרה היה שרמן לעורך דין מצליח וב-1847 היה כבר בבעלותו רכוש בשווי של 10,000 דולר והוא היה שותף בכמה עסקים מקומיים. באותה תקופה היו שרמן ואחיו מסוגלים לתמוך כלכלית באמם ובשתי אחיותיהם הרווקות, שבאותה עת עברו לבית ששרמן רכש במנספילד. ב-1848 נשא שרמן לאישה את מרגרט ססיליה סטיוארט, בתו של שופט מקומי. לזוג לא נולדו ילדים, אך ב-1864 הם אמצו בת בשם מרי.
בערך באותה תקופה החל שרמן לגלות עניין רב יותר בפוליטיקה. ב-1844 הוא נאם באספת בחירות בשמו של מועמד הוויגים לנשיאות בבחירות שנערכו באותה שנה, הנרי קליי. ארבע שנים לאחר מכן הוא היה נציג לוועידה הלאומית של המפלגה, שם נבחר המועמד זאכרי טיילור. כמו רוב הוויגים השמרנים, תמך שרמן בפשרת 1850 כפתרון הטוב ביותר למחלוקת הפרישה שהלכה והחמירה. ב-1852 שימש שרמן שוב כנציג בוועידה הארצית של הוויגים, שם הוא תמך במי שנבחר בסופו של דבר, וינפילד סקוט, מול יריביו דניאל ובסטר והנשיא המכהן מילרד פילמור, שהיה לנשיא לאחר מותו של טיילור.
חבר בית הנבחרים

ב-1853 עבר שרמן לקליבלנד ופתח שם משרד עורכי דין יחד עם שני שותפים. עד מהרה שובשו תוכניותיו של שרמן להקמת משרד חדש על ידי העברתו ב-1854 של חוק קנזס נברסקה שהשפיע עליו, כמו מתנגדי עבדות צפוניים רבים, להיות מעורב יותר בפוליטיקה. חוק זה, פרי מוחו של הדמוקרט מאילינוי סטיבן דאגלס, אפשר את קיומה של העבדות בשתי הטריטוריות הללו והיה ביטול משתמע של פשרת מיזורי משנת 1820. מתוך כוונה ליצור זעזוע קל בלבד בדיון הלאומי על סוגיית העבדות באמצעות העברת ההחלטה למתיישבים המקומיים בטריטוריות, הצית החוק של דאגלס רגשות נגד העבדות בצפון כאשר התיר את הרחבתה של העבדות לטריטוריות, שבמשך שלושה עשורים לא הייתה נהוגה בהן העבדות. חודשיים לאחר שהתקבל החוק, הוצב שרמן כמועמד במחוז הבחירה ה-13 של אוהיו לקונגרס. הוועידה המקומית בחרה בשרמן על פני שני מועמדים אחרים כדי לייצג את מה שכונה אז "מפלגת האופוזיציה" (אנ'), שבהמשך הפכה למפלגה הרפובליקנית. במפלגה החדשה, שהייתה מיזוג של אנשי "מפלגת הארץ החופשית" (אנ'), ויגים, ודמוקרטים מתנגדי העבדות, היו אלמנטים רבים שהיו חלוקים בדעותיהם, ורבים בקרב אנשי המפלגה הקודמת סברו ששרמן שמרן מידי בשאלת העבדות. בכל אופן, הם תמכו במועמדתו כנגד חבר בית הנבחרים המכהן ויליאם ד. לינדזלי. באותה שנה הובסו הדמוקרטים בכל רחבי אוהיו ושרמן נבחר לאחר שזכה בקולותיהם של 2,823 מצביעים.
חבר בית הנבחרים > טריטוריית קנזס

כאשר התכנס הקונגרס בדצמבר 1855, החברים שהתנגדו לנשיא הדמוקרטי פרנקלין פירס (רובם מהצפון) היוו את הרוב בבית הנבחרים, בעוד שהדמוקרטים החזיקו ברוב בסנאט. עם זאת, הרוב בבית הנבחרים לא היה מאוחד במלואו, והיו כמה חברים שדבקו במפלגה החדשה שהתנגדה לחוק נברסקה, ואחרים היו נאמנים למפלגה הנייטיביסטית האמריקאית החדשה (מפלגת שאינם יודעים דבר). מפלגת שאינם יודעים דבר הייתה גם היא מפוצלת, כשעל שורותיה נמנו כמה מהוויגים לשעבר וכמה מאנשי מפלגת הארץ החופשית לשעבר. כתוצאה מכך לא היה בית הנבחרים מסוגל לבחור לעצמו יושב ראש במשך חודשיים. כאשר הם הגיעו בסופו של דבר להסכמה על בחירתו של נתניאל בנקס ממסצ'וסטס, פנה הבית במהרה לעסוק בעניין קנזס. מניעת הרחבת העבדות לקנזס הייתה סוגיה שאיחדה את הרוב השביר שתמך בבנקס, והבית פתר אותה על ידי שליחת ועדה של שלושה חברים לחקור את המצב בטריטוריה. שרמן היה אחד החברים שמונו לוועדה זו.
שרמן שהה חודשיים בטריטוריית קנזס והיה המנסח הראשי של הדוח בהיקף של 1,188 עמודים שהוועדה הגישה כשהם שבו משם באפריל 1856. הדוח הסביר את מה שחברי הבית שהתנגדו לממשל חששו מפניו: שהעיקרון של שליטה מקומית עורער עם פלישתם של אנשי מיזורי תומכי העבדות אל קנזס והתכוונו להישאר שם ועשו שימוש באמצעים אלימים כדי לגרום לבחירת מועצה מחוקקת תומכת עבדות לטריטוריה. בית הנבחרים לא נקט בשום פעולה בעקבות הדוח, אך הוא הופץ באופן נרחב כמסמך למערכת הבחירות. ביולי אותה שנה העלה שרמן הצעה לתיקון לחוק הקצבות הצבא ולאסור שימוש בכוחות פדרליים כדי לאכוף את החוקים של טריטוריית קנזס, שכעת ראו בה רבים כגוף בלתי לגיטימי. התיקון לחוק עבר ברוב צר בבית הנבחרים, אך הסנאט לא אישר אותו. בכל אופן, על אף כישלון זה, ניסיונו של שרמן ופועלו בוועדה משכו אליו תשומת לב לא מועטה כחבר חדש בבית הנבחרים.
חבר בית הנבחרים > חוקת לקומפטון ורפורמה פיננסית

ב-1856 נבחר שרמן לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים, כאשר הביס את יריבו הדמוקרטי, הרמן ברומבק, בהפרש של 2,861 קולות. בבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה ניצח מועמד הרפובליקנים ג'ון פרימונט באוהיו, אך הובס על ידי מועמד הדמוקרטים, ג'יימס ביוקנן. כאשר התכנס הקונגרס בדצמבר 1857, איבדה הקואליציה שהתנגדה לחוק נברסקה, כעת המפלגה הרפובליקנית, את הרוב בבית הנבחרים, ושרמן מצא את עצמו בשורות המיעוט בבית. משבר הפרישה החמיר גם הוא עוד יותר באותה שנה. במרץ 1857 פרסם בית המשפט העליון של ארצות הברית את פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, שקבע שלקונגרס אין שום סמכות למנוע את העבדות בטריטוריות, ושלשחורים, עבדים או חופשיים, אין זכות לקבל מעמד של אזרח ארצות הברית. בדצמבר אותה שנה, במערכת בחירות שהוחרמה על ידי תומכי היותה של קנזס מדינה ללא עבדות, אימצה הטריטוריה את חוקת לקומפטון שהתירה את העבדות, והגישה בקשה להתקבל לארצות הברית כמדינת עבדות. ביוקנן האיץ בקונגרס לקבל את ההחלטה והסנאט אישר את כניסתה של קנזס אל האיחוד. שרמן נאם נגד קבלת החוק בבית הנבחרים, תוך שהוא ציין את העדויות על זיוף הבחירות בקנזס. חלק מהדמוקרטים הצפוניים הצטרפו לגוש המאוחד של הרפובליקנים כדי להפיל את הצעת החוק. הקונגרס הסכים על צעד פשרה, שעל פיו קנזס תתקבל לאיחוד לאחר משאל עם נוסף על חוקת לקומפטון. ציבור הבוחרים במשאל העם בקנזס דחה את הנהגת העבדות וקנזס נותרה כטריטוריה, החלטה שמאוחר יותר שרמן קרא לה "נקודת המפנה במחלוקת על העבדות".
בתקופת כהונתו השנייה בקונגרס נשא שרמן בפעם הראשונה נאומים בנוגע למצבה הפיננסי של ארצות הברית, שנפגע בעקבות הפאניקה של 1857. כשהוא ציטט את הצורך לקצץ בהוצאות בלתי נחוצות לאור ההכנסות שפחתו, מתח שרמן ביקורת במיוחד על הסנאטורים הדרומיים על הוספת הקצבות לחוקים שהתקבלו בבית הנבחרים. נאומו משך תשומת לב והיה תחילת ההתמקדות של שרמן בנושאים הפיננסיים, שהמשיכה לכל אורך הקריירה הפוליטית הארוכה שלו.
חבר בית הנבחרים > ההתמודדות על תפקיד יושב הבית

ב-1858 נבחר שרמן לתקופת כהונה שלישית בבית הנבחרים. לאחר התכנסות מיוחדת קצרה במרץ 1859 התפזר הקונגרס ושרמן ורעייתו יצאו לחופשה באירופה. בשובם לארצות הברית בדצמבר, היה המצב דומה לזה שהתרחש ארבע שנים קודם לכן: אף אחת מסיעות בית הנבחרים לא הצליחה להשיג רוב מוחלט. לרפובליקנים היו 109 מושבים, לדמוקרטים 101 מושבים, ולשילוב של מפלגת ההתנגדות ומפלגת שאינם יודעים דבר 27 מושבים. שוב, המתחים בנוגע לפרישה גברו כאשר היה הקונגרס בפגרה, הפעם על רקע הפשיטה של ג'ון בראון על הרפר'ס פֵרִי. ברור שתהליך בחירתו של יושב ראש בית הנבחרים היה אמור להיות רצוף באי הסכמות. הפעם נמנה שרמן על המועמדים המובילים לתפקיד, וקיבל את התוצאה השנייה בגודלה במספר המצביעים בסבב ההצבעה הראשון, בו אף אחד מהמועמדים לא זכה ברוב. תשומת הלב לבחירות ליושב ראש הבית הוסחה עקב הסערה על פרסומו של הספר נגד העבדות "המשבר המתקרב בדרום" (אנ') שנכתב על ידי הינטור רואן הלפר (אנ') והכתוב בו נתמך על ידי רבים מחברי הבית הרפובליקנים. הדרומיים האשימו את שרמן בתמיכתו בכתוב בספר, בעוד שהוא מחה שהוא רק תמך בו כאמצעי במערכת הבחירות ולא קרא אותו כלל. לאחר חודשיים של סבבי הצבעה, לא הושגה שום הכרעה. לאחר שניסיונותיהם להשיג רוב כשלו, הבין שרמן שלא יעלה בידו להיבחר והוא משך את מועמדותו. לאחר מכן העבירו הרפובליקנים את תמיכתם לוויליאם פנינגטון, שנבחר בסבב ההצבעה ה-44.
פנינגטון הועיד את שרמן לכהן כיושב ראש ועדת המיסוי והתקצוב של בית הנבחרים, שם הוא העביר את רוב זמנו בחוקי ההקצבות, תוך שיתוף פעולה עם עמיתו ג'סטין סמית' מוריל בהעברת מה שנודע כ"מכסי מוריל". מכסי מוריל העלו את ההיטל על מוצרי ייבוא כדי לכסות את הגרעון שנוצר מירידת ההכנסות. לחוק הייתה גם השפעה על עידוד התעשיות המקומיות, שפנו אל הוויגים לשעבר במפלגה הרפובליקנית. שרמן דיבר בעד החוק, ובית הנבחרים אישר אותו ברוב של 105 תומכים מול 64 מתנגדים. ככל הנראה היה החוק אמור להידחות על ידי הסנאט, אך פרישתם של חברי הסנאט ממדינות הדרום ערב פרוץ מלחמת האזרחים אפשר את העברתו בסנאט ובפברואר 1861 חתם עליו הנשיא ביוקנן. באופן דומה תמך שרמן בחוק שאישר את קבלתה של קנזס לאיחוד כמדינה חופשית מעבדות.
מועמדותו של שרמן לבית הנבחרים הוצגה שוב ב-1860 והוא היה אז פעיל במערכת בחירות של אברהם לינקולן לנשיאות, ונשא נאומים בזכותו בכמה מדינות. שרמן הביס את יריבו למירוץ ברנבס ברנס ברוב של 2,864 קולות. הוא שב לוושינגטון למושב האחרון של הקונגרס הקודם. בפברואר 1861 כבר הגיבו שבע ממדינות הדרום על בחירתו של אברהם לינקולן לנשיאות בפרישה מהאיחוד. בתגובה, העביר הקונגרס תיקון לחוקה על פי הצעתו של תומאס קורווין מאוהיו. התיקון, שידוע כיום כתיקון קורווין, היה ניסיון להשאיר את מדינות העבדות באיחוד. על פי התיקון היה אמור להישמר הסטטוס קוו בסוגיית העבדות והייתה אמורה להישלל מהקונגרס כל סמכות להתערב בעתיד בנושא העבדות במדינות. שרמן הצביע בעד התיקון, שעבר בשני בתי הקונגרס ונשלח למדינות לאשרור. כמה מהמדינות אשררו את התיקון וב-1865 אושר התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית המנוגד לו בתוכנו ובמהותו.
סנאטור

ב-4 במרץ 1861 הושבע אברהם לינקולן כנשיא ארצות הברית. אחד מצעדיו הראשונים היה למנות את סנאטור סלמון צ'ייס מאוהיו כמזכיר האוצר. ב-7 במרץ התפטר צ'ייס מהסנאט ולאחר שבועיים בהם לא הצליחו להגיע לידי החלטה, בחרו חברי אספת המחוקקים של אוהיו בשרמן לכהן במקומו כסנאטור. הוא החל לכהן בסנאט ב-23 במרץ, כאשר הסנאט נקרא למושב מיוחד כדי לדון במשבר הפרישה. בסנאט שהתכנס לאחר הבחירות הללו היה רוב רפובליקני בפעם הראשונה, רוב שאף גדל יותר כאשר הסנאטורים ממדינות הדרום התפטרו או הורחקו. באפריל ביקר בוושינגטון אחיו של שרמן, ויליאם שרמן, כדי להתגייס מחדש אל הצבא והאחים הגיעו יחדיו אל הבית הלבן כדי לפגוש את הנשיא לינקולן. לינקולן קרא לגיוסם של 75,000 אנשים תוך שלושה חודשים כדי לדכא את המרד, וויליאם שרמן היה סבור שדרישה זו מצומצמת מדי בכמות האנשים והזמן שנדרש ליישומה היה ארוך מדי. מחשבותיו של ויליאם שרמן על המלחמה השפיעו מאוד על אחיו ג'ון, ששב הביתה לאוהיו כדי לעודד את המתגייסים, ולזמן קצר שירת כקולונל ללא תשלום בכוח המתנדבים של אוהיו.
סנאטור > שחרור העבדים והשיקום

לצד מעורבותו בנושאים הפיננסיים, השתתף שרמן גם בדיון על ניהול המלחמה והיעדים של האומה עם סיומה. שרמן הצביע בעד חוק ההחרמה של 1861 (אנ'), שהעניק לממשלה את הסמכות להחרים כל רכוש שנעשה בו שימוש לתמיכה במאמץ המלחמתי של הקונפדרציה (כולל עבדים) וכן הוא הצביע בעד החוק לביטול העבדות במחוז קולומביה. הוא גם הצביע בעד חוק ההחרמה של 1862 (אנ'), שבו הובהר שעבדים ש"הוחרמו" על פי החוק של השנה הקודמת, היו לבני חורין. ב-1864 הצביע שרמן בעד חקיקתו של התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שעל פיו בוטלה העבדות לחלוטין. התיקון עבר לאחר כמה מאמצים בקונגרס ובשנה שלאחר מכן הוא אושרר על ידי המדינות.
כאשר הסתיים מושב הקונגרס, פעל שרמן במסגרת מערכת הבחירות באוהיו ובאינדיאנה של הנשיא לינקולן לבחירתו מחדש. ב-1865 הוא נכח בהשבעתו השנייה של לינקולן, ולאחר מכן נסע לסוואנה, ג'ורג'יה, כדי לפגוש את אחיו ויליאם, שהגיע לשם לאחר הצעדה אל הים של צבאו. משם הוא שב באפריל לביתו שבמנספילד, ושם נודע לו על רצח לינקולן, ימים ספורים לאחר כניעת הקונפדרציה. הוא היה שוב בוושינגטון במצעד הגדול של הארמיות (אנ') ואז שב לביתו עד לדצמבר, אז התכנס הקונגרס שוב. במהלך הקיץ לא התקיים מושב מיוחד של הקונגרס, והנשיא אנדרו ג'ונסון, יורשו של לינקולן, נטל את הנהגת השיקום של הדרום שנכבש, למורת רובם של רבים בקונגרס. בין שרמן לבין ג'ונסון שררו יחסי ידידות, וכמה משקיפים קיוו ששרמן יוכל לשמש כמקשר בין ג'ונסון לבין אנשי האגף הרדיקלי של המפלגה. בכל אופן, בפברואר 1866 תקף ג'ונסון בפומבי את הרדיקלים הללו, שדרשו שיוטלו עונשים כבדים על המורדים ושתנקט פעולה על ידי הממשל הפדרלי לסיוע לעבדים המשוחררים. בחודש לאחר מכן הטיל ג'ונסון וטו על חוק זכויות האזרח (אנ'), שעבר בקונגרס ברוב סוחף. שרמן הצטרף לאלו שתמכו בהעברתו מחדש של החוק לנוכח הווטו של הנשיא. באותה שנה הצביע שרמן בעד התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, שהבטיח הגנה בחסות החוק על זכויותיהם של העבדים המשוחררים באופן שוויוני. ב-1868 חוקק חוק על סמך תיקון זה.
באותה תקופה מצא הנשיא ג'ונסון את עצמו במצב שרוב נציגי הרפובליקנים בקונגרס, כולל שרמן, עוינים אותו. שרמן, שנמנה עם החוגים המתונים במפלגה, חבר לרדיקלים בהצבעה על חוק הקביעות במשרה, שעבר על אף הווטו של ג'ונסון ב-1867, אך בדיון על חוק השיקום הראשון הוא התנגד לשלילת זכויות האזרח של אנשי הדרום המורדים. חוק זה, שנועד לבטל תנאי זה, עבר גם הוא על אף הווטו של ג'ונסון. העימות המתמשך בין ג'ונסון לבין הקונגרס הסלים במשפט ההדחה שנערך נגדו ב-1868. לאחר המשפט שנערך לג'ונסון בסנאט, הצביע שרמן בעד הרשעתו של הנשיא, אך הרוב שהושג לא היה הרוב הנדרש של שני-שלישים מהקולות, וג'ונסון המשיך בכהונתו. מאוחר יותר כתב שרמן שאף על פי שהוא "חיבב את הנשיא באופן אישי ולא היו בליבו שום דעה קדומה או רגשות עוינים שחשו כלפיו אחרים", הוא היה סבור שג'ונסון הפר את חוק הקביעות במשרה ולפיכך הצביע בעד הדחתו.
עם בחירתו לנשיאות של יוליסס ס. גרנט ב-1868, היה לקונגרס שותף נוח יותר בתהליך השיקום. הקונגרס העביר את התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, שהבטיח שזכות הבחירה לא תוגבל משיקולים של גזע. שרמן הצטרף לרוב של שני השלישים שהצביעו בעד התיקון. בהמשך העביר הקונגרס את חוק האכיפה (אנ') שאכף את תיקוני החוקה בנוגע לזכויות האזרח בקרב אוכלוסיית הדרום העוינת. בשנה שלאחר מכן העביר הקונגרס את חוק הקו קלוקס קלאן, שחיזק את חוק האכיפה באמצעות מתן סמכות לעריכת משפטים פדרליים ושימוש בכוחות צבא פדרליים. שרמן הצביע בעד שני החוקים, שזכו לחתימתו המהירה של גרנט.
סנאטור > המצב הפיננסי לאחר המלחמה

עם שוך המשבר הפיננסי, שאפו רבים בקונגרס להוציא את שטרות הכסף מן המחזור. הציבור מעולם לא התייחס לשטרות הכסף כשווי ערך למטבעות וב-1866 הם נסחרו בשיעור נמוך מערכם הנומינלי, אף על פי שערכם עלה מאז תום המלחמה. יו מקולוק, מזכיר האוצר בממשליהם של לינקולן וג'ונסון, האמין שהנפקת השטרות הייתה אמצעי חירום בלבד ושהם יצאו בהדרגה מהמחזור. מקולוק הציע חוק להמרת חלק מהשטרות לשטרות שניתן להמירם באיגרות חוב נושאות ריבית שאותה ניתן היה לקבל במטבעות. רוב חברי ועדת הכספים של הסנאט לא הביעו התנגדות, ושרמן מצא את עצמו כמתנגד בודד, בהאמינו שהוצאת השטרות מהמחזור תצמצם את כמות הכסף בשוק ותפגע בכלכלה. תחת זאת העדיף שרמן את השארתם של השטרות הקיימים במחזור ולתת לגידול האוכלוסייה להדביק את קצב הגידול בהספקת הכסף. הוא הציע תיקון לחוק שתחת זאת יאפשר למחלקת האוצר לפדות את השטרות באיגרות חוב בריבית נמוכה, לאור הצורך של הממשלה בהלוואות שהלך ופחת. הצעתו של שרמן לא התקבלה והחוק שעבר השאיר את השטרות במחזור שיצאו ממנו בהדרגה ואת אלו שנשארו ניתן היה להמיר באיגרות חוב בריבית גבוהה כמלפנים. בזכרונותיו כינה שרמן את החוק הזה "הצעד הפיננסי המזיק והיקר ביותר שהופעל מעולם על ידי הקונגרס", בשל הריבית הגבוהה המתמשכת ששולמה עבור איגרות החוב, שהוסיפה 300 מיליון דולר לחוב הלאומי.
באותה שנה בחר בית המחוקקים של אוהיו את שרמן לתקופת כהונה נוספת של שש שנים בסנאט, ולאחר חופשה של שלושה חודשים באירופה, הוא שב לסנאט והמשיך את פועלו בשאלת שטרות הכסף. התמיכה הציבורית בשטרות התרחבה, במיוחד בקרב אנשי העסקים שסברו שהוצאתם מהמחזור תוביל לירידת מחירים. כאשר עבר החוק בבית הנבחרים שהשעה את סמכות האוצר להוציא את השטרות מהמחזור, תמך שרמן באישורו בסנאט. החוק עבר ברוב של 33 תומכים מול 4 מתנגדים ואושר ב-1868.
בין החוקים הראשונים שהעביר הקונגרס שהתכנס ב-1869 היה חוק האשראי הציבורי (אנ'), שחייב את הממשלה לשלם למחזיקי איגרות החוב בזהב ולא בשטרות כסף. במערכת הבחירות של 1868 הציעו הדמוקרטים לשלם למחזיקי האגרות (רובם היו תומכים של המאמץ המלחמתי של האיחוד) בשטרות כסף. הרפובליקנים העדיפו תשלום בזהב, שכן איגרות החוב נרכשו בזהב. שרמן הסכים עם עמיתיו הרפובליקנים והצביע בעד החוק שעבר ברוב של 42 תומכים מול 13 מתנגדים. שרמן המשיך להעדיף תפוצה רחבה של השטרות כאשר הוא הצביע על חוק המטבע (אנ'), שאישר את הפצתם של 54 מיליון דולר נוספים בשטרות. הוא גם היה מעורב בדיון על חוק המימון (אנ'). חוק זה, ששרמן כינה אותו "הצעד הפיננסי החשוב ביותר של הקונגרס", הוביל לתשלום החוב הלאומי. החוק אישר את הנפקתם של איגרות חוב בשווי של 1.2 מיליארד דולר בריבית נמוכה כדי לרכוש את האגרות בריבית גבוהה שהונפקו במהלך המלחמה, כדי לנצל את עלויות האשראי שפחתו לאחר המלחמה. החוק היה נתון לדיון ער בנוגע לשיעורי הריבית המדויקים והסכומים, אך מרגע שגושרו הפערים, הוא עבר ברוב גדול בשני בתי הקונגרס. בעוד ששרמן לא היה שבע רצון מהפשרות של החוק, בעיקר הארכת מועד הפרעון של האגרות לשלושים שנה, תקופה שהוא היה סבור שהיא ארוכה מדי, הוא ראה בחוק שיפור מול המצב הקיים ודחף להעברתו.