stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע הרלינג
המשימה > צניחה ביוון, יצירת קשר עם ההתנגדות

צוות ה-SOE מנה שלושה עשר לוחמים וחולק לשלושה כוחות משנה. בכל  קבוצה: מפקד, מתורגמן, חבלן וקשר.
הקבוצה הראשונה הורכבה מסגן אלוף אדי מאיירס, מפקד המשימה, קפטן דניס האמסון – מתורגמן, קפטן טום בארנס (מניו זילנד) – חבלן, הסמלים לן וילמוט ופרנק הרנן – קשרים.
הקבוצה השנייה מיג'ור כריס וודהאוס – מפקד, סגן משנה תמיס מרינוס (יווני), סגן אינדר גיל (סקוטי וסיקי לימים סגן אלוף בצבא הודו) וסמל דאג פיליפס.
הקבוצה השלישית כללה מייג'ר ג'ון קוק, קפטן נט בארקר, קפטן ארתור אדמונדס (ניו זילנד) וסמל מייק צ'יטיס (ארץ-ישראלי ממוצא רומני).
הכוח הוטס בשלושה מטוסי B-24. ניסיון ההצנחה הראשון ב-28 בספטמבר נכשל, הסימונים הקרקעים שנקבעו לא הודלקו. בניסיון הבא ב־30 בספטמבר, אותרו הסימונים, וכוח "הרלינג" הוצנח ליד הר גיונה במרכז יוון. המטוס השלישי לא הצליח לאתר סימון, וקבוצתו של מייג'ור קוק קפצה ליד העיירה קרפניסי שבה היו חיילי אויב רבים. אחד מלוחמי הקבוצה נחת בתוך העיירה והוסתר על ידי יוונים מקומיים. הם התחמקו מהכוחות האיטלקיים שחיפשו אחריהם, ופנו לעבר הגבעות, שם פגשו בכח גרילה של אריס ולוצ'וטיס.
הקבוצה הוסתרה על ידי היוונים והועברה ללא הרף באזור כדי למנוע את לכידתם בידי הכוחות איטלקים. וודהאוס יצא לאמפיסה כדי ליצור קשר עם קהיר. מדריך יווני מקומי, בשם יאניס הוביל את מאיירס והמסון בסיור אל שלושת היעדים האפשריים. גורגופוטאמוס, נבחר בשל היותו בעל הסיכויים הטובים ביותר: חיל מצב קטן: כ־80 איטלקים, גישה נוחה לגשר, חיפוי טוב ונתיב נסיגה נוח. ב־2 בנובמבר, וודהאוס יצר קשר עם אנשיו של זרבאס באזור הרי וולטוס, ב-14 בנובמבר, צוותו של מייג'ור קוק הצטרף לכוח הראשי, עם מידע כי יצר קשר עם אריס. וודהאוס חזר באותו יום, עם זרבאס ו-45 מאנשיו. מלכתחילה, זרבאס ההתרשם מהמשימה, וולוצ'וטיוטיס לא, משום שההנהגת ה-EAM-ELAS באתונה עדיין לא העריכה את חשיבות המאבק הכפרי, והעדיפו להתמקד בערים. בסופו של דבר, ולוצ'וטיוטיס, פעל בניגוד להוראות שקיבל מ-EAM, והחליט להשתתף במבצע.
המשימה > פיצוץ הגשר

הכוח המבצע מנה 150 לוחמים: צוות בריטי בן שתים עשרה לוחמים אחראי על משימת החבלה, 86 אנשי ELAS ו-52 אנשי מה-EDES, שירתקו וינטרלו את חיל המצב. לפי התוכנית, זמן התקיפה היה ב-25 בנובמבר בשעה 23:00. שני צוותים של שמונה לוחמי גרילה אמורים לנתק את קווי הרכבת והטלפון לשני הכיוונים, לחפות על הגישה לגשר עצמו, הכוח העיקרי – 100 לוחמים ינטרל את חיל המצב. כוח החבלה, המחולק לשלושה צוותים, ימתין במעלה הנהר עד להכנעת חיל המצב, ואז יניח את המטענים.
ההתקפה על מאחזי חיל המצב בשני צידי הגשר החלה בזמן, אך התארכה מעבר למתוכנן. מאיירס החליט לשלוח את צוותי החבלה פנימה בזמן שהקרב נמשך. הנחת המטענים התעכבה מכיוון שקורות הגשר היו שונות מהמצופה ואילצה את החבלנים הבריטיים לחתוך את מטעני הנפץ הפלסטיים ואז להרכיב מטענים חדשים. לאחר הנחת המטענים והדלקת הפתילים, הפיצוץ הראשון התרחש ב-01:30, תוך פגיעה קשה במזח המרכזי והתמוטטות שתי מוטות. הבריטיים הניחו חומר נפץ חדש במזח השני  הפיצוץ התרחש 02:21. עמדות הגרילה עצרו רכבת תגבורת איטלקית.  הכוח התוקף, שסבל מארבעה פצועים, נסג  בהצלחה לשטח הכינוס ב-04:30.
אחרית דבר

משימת החבלה הצליחה. זו הייתה הפעולה הגדולה ביותר שה-SOE ביצעה עד אז. מטרת המשימה המקורית: שיבוש פעילות הרכבות - הפסיקו לעבוד במשך שישה שבועות. עקב כך כוחות רומל, הנסוגים ממצרים נפגעו קשות.
הצלחת המבצע לימדה את הבריטים על משמעות המבצעים המיוחדים ביעדים אסטרטגיים. המשימה עודדה את SOE לסייע בחיזוק תנועות התנגדות, ויצרה עידוד מורלי ביוון הכבושה. בעקבות המשימה, הכוח הבריטי לא נסוג מיוון, בשונה מהתכנון אלא הונחה להישאר ולהקים את תשתיות למשימה הצבאית הבריטית ביוון. הצלחתו של המבצע לא הסתכמה בקריסת הגשר האסטרטגי. מאיירס שהפך לאהוד על הפרטיזנים המקומיים. בזכות מאמציו בקיץ 1943 חתמו שתי התנועות המחתרתיות היריבות, הליברלים והקומוניסטים, על הסכם שיתוף פעולה. מאיירס המשיך להילחם ומאוחר יותר הפך לראש הענף למבצעים מיוחדים של אייזנהאור במהלך הפלישה לאירופה והשתתף במבצע ״גן השוק״ כקצין הנדסה של הדיוויזיה המוטסת הראשונה של הבריטים.
לגבי היוונים, זו הייתה הפעם האחרונה בה ELAS ו-EDES, כוחות הגרילה הגדולים במדינה, שיתפו פעולה צבאית; תוך חודש התרחשו העימותים הראשונים בין כוחות ELAS ו-EDES. הקדמה לסכסוך הגלוי שיתפרץ בין ELAS לבין קבוצות ההתנגדות האחרות בשנת 1943, ובישר על מלחמת האזרחים ביוון בין 1946–1949.
הגשר עצמו תוקן תוך 19 יום על ידי גדוד IV של מהנדסי הרכבות, של הצבא המלכותי האיטלקי. המהנדס שתכנן ובנה את הגשר המקורי היה מהגר איטלקי בשם אגוסטינו טקוני. הוא השתמש בהנדסה חכמה תוך שימוש בחלקים ייחודיים שהקשו על שיקום הגשר.
בתגובה לפעולה הוציאו הגרמניים להורג 16 יוונים מקומיים.
השפעה

על מבצע הרלינג לומדים באקדמיות צבאיות ובאוניברסיטאות ברחבי העולם. במורשת היוונית הוא נחרט כהצלחה המשמעותית ביותר של התנגדות המחתרת לכיבוש הנאצי.
לקריאה נוספת

Clogg, Richard (1986), A Short History of Modern Greece, Cambridge University Press, ISBN 0-521-33804-2
Hamson, Denys (1946), We Fell Among Greeks, Jonathan Cape
Howarth, Patrick (1980), Undercover, the men and women of the Special Operations Executive, Routledge, ISBN 978-0-7100-0573-1
McGlynn, M. B. (1953), "Special Services in Greece", Official History of New Zealand in the Second World War 1939–45 - Episodes & Studies, Volume 2, Wellington: War History Branch, Department Of Internal Affairs
Myers, E.C.W. (1955), Greek Entanglement, Rupert Hart-Davis
Papastratis, Prokopis (1984), British policy towards Greece during the Second World War, 1941–1944, Cambridge University Press, ISBN 978-0-521-24342-1
הערות שוליים

↑  Clogg (1986), pp. 142–143
↑  Papastratis (1984), p. 129
↑  McGlynn (1953), pp. 3–4
↑  Woodhouse (2002), p. xi
↑  Woodhouse (2002), p. xii
↑  Clogg (1986), pp. 140–141
1 2 3  Clogg (1986), p. 143
↑  McGlynn (1953), p. 4
↑  Howarth (1980), p. 98
↑  McGlynn (1953), pp. 4–5
↑  Howarth (1980), pp. 98–99
↑  McGlynn (1953), p. 9
↑  McGlynn (1953), pp. 5–7
↑  McGlynn (1953), pp. 7–8
↑  McGlynn (1953), pp. 8–9
↑  Woodhouse (2002), p. 33
↑  McGlynn (1953), pp. 10–11
↑  McGlynn (1953), pp. 11–12
1 2  Howarth (1980), p. 100
↑  McGlynn (1953), p. 12
↑  Woodhouse (2002), p. 26
↑  Franzosi, Pier Giorgio (1991). L'Arma del Genio. Rome: Esercito Italiano - Rivista Militare. p. 224. נבדק ב-5 בדצמבר 2019. {{cite book}}:  (עזרה)
לוחמי גרילה של ELAS
נפוליאון זרבאס עם קציני EDES
יונה סאלק

| --- | --- |

יונה אדוארד סאלק, 28 במאי 1959
 לידה:  28 באוקטובר 1914 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  23 ביוני 1995 (בגיל 80) לה חויה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Jonas Salk 
 ענף מדעי:  וירולוגיה
 מקום מגורים:  ניו יורק, קליפורניה, ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  לוס אנג'לס 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מישיגן  בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק  אוניברסיטת ניו יורק  הסיטי קולג' של ניו יורק  Fanny Edel Falk Laboratory School 
 מנחה לדוקטורט:  תומאס פרנסיס הבן 
 מוסדות:  אוניברסיטת פיטסבורג 
 תלמידי דוקטורט:  רוברט לאנזה 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של קליפורניה (2007)  סדרת האמריקאים הדגולים (2006)  הומניסט השנה (1976)  מדליית הזהב של הקונגרס  פרס ג'ווהרלל נהרו להבנה בינלאומית (1975)  פרס רוברט קוך (1962)  מדליית החירות הנשיאותית  פרס הווארד טיילור ריקטס (1957)  מדלית ג'ון סקוט (1957)  פרס לסקר-דיבייקי למחקר קליני (1956)  Meritorious Civilian Service Award (1955) 
 בן או בת זוג:  פרנסואז ז'ילו (1970–23 ביוני 1995) 
 צאצאים:  Peter L. Salk, Darrell Salk, Jonathan Salk 
 תרומות עיקריות
 ממציא החיסון נגד פוליו
 חתימה:   
 
יונה אדוארד סאלק (באנגלית: Jonas Edward Salk - ג'ונאס סוֹלק;‏ 28 באוקטובר 1914, ח' בחשון תרע"ה – 23 ביוני 1995, כ"ה בסיוון תשנ"ה) היה רופא ווירולוג יהודי-אמריקאי. פיתח את החיסון המוצלח הראשון כנגד שיתוק ילדים הנגרם על ידי נגיף הפוליו.
קורות חיים

סאלק נולד בניו יורק ב-28 באוקטובר 1914 לדורה ודניאל סאלק. אביו היגר מאוקמרגה בליטא ואמו ממינסק. היו לו שני אחים צעירים, הרמן ולי. כשהיה סאלק בן 13, החל ללמוד בתיכון טאונסנד האריס, בית ספר ציבורי לתלמידים מחוננים. את התיכון סיים בגיל 15, והחל ללמוד בסיטי קולג' של ניו יורק. בשנת 1934 קיבל תואר ראשון בכימיה. כילד לא התעניין סאלק ברפואה ואף חשב לפתח קריירה כעורך דין, אך בעידודה של אימו פנה ללמוד רפואה. בקולג' פגש את אשתו לעתיד, דונה לינדסי קאלפין, לה נישא ב-9 ביוני 1939. לזוג נולדו שלושה ילדים: פיטר, דארל וג'ונתן.
לאחר סיום הלימודים בקולג', נרשם סאלק ללימודי רפואה באוניברסיטת ניו יורק. במהלך שנות לימודיו שם עבד כטכנאי מעבדה, ובחופשות הקיץ עבד כמדריך במחנה. במהלך לימודיו באוניברסיטה, החליט סאלק שהוא אינו רוצה לעסוק ברפואה, אלא להתעמק במחקר. הוא החל ללמוד ביוכימיה ובקטריולוגיה. לדבריו, רצה לעזור לאנושות בכלל, ולא רק למטופלים מזדמנים.
לאחר שסיים את לימודיו עבד בבית הספר לרפואה "מאונט סיני" שבעיר ניו יורק. לאחר שסיים את ההתמחות שלו שם, ניסה להשיג משרת מחקר קבועה, אך גילה שמקומות עבודה רבים נסגרו בפניו בשל זהותו היהודית. הוא גם לא התקבל לעבודה במאונט סיני, בשל המדיניות ששררה שם שלא להעסיק מתמחים מהמקום. כמוצא אחרון, פנה אל ידידו ד"ר תומאס פרנסיס, וזה הזמין את סאלק לעבוד איתו באוניברסיטת מישיגן, שם פיתחו חיסון כנגד שפעת.
בשנת 1947, קיבל סאלק הצעת עבודה מאוניברסיטת פיטסבורג. סאלק עבר לשם והמשיך במחקרו על חיסונים כנגד שפעת.
מחקר הפוליו

בתחילת המאה העשרים, התפרצו בארצות הברית מגפות פוליו, וילדים רבים נלקחו להסגר מחשש שהם מדבקים. קרובי משפחתם של אותם ילדים לא הורשו ללכת ללוויות שלהם במקרה ומתו בבית החולים. המחלה הלכה והתפשטה, ופגעה בעשרות אלפי בני אדם מדי שנה. בשנת 1938, הנשיא פרנקלין רוזוולט, שאובחן כנכה בשל פוליו ייסד את הקרן הלאומית לשיתוק ילדים, שמימנה פיתוח חיסון כנגד המחלה. הפחד הציבורי מפוליו סייע לקרן להשיג תרומת נרחבות לצורך מחקרי חיסון, אך המחקרים הובילו למבוי סתום. הניסויים היו מסוכנים וחסרי תועלת מעשית. מחלת הפוליו בלבלה חוקרים רבים במשך שנים רבות, ולקח זמן רב לגלות כיצד הנגיף חודר לגוף והיכן הוא מתמקם.
בשנת 1948 פנה הארי וויבר, מנהל מחקר בקרן הלאומית לשיתוק ילדים, ליונה סאלק, וביקש ממנו להצטרף למאבק נגד פוליו ולהוביל מחקר שיאשר את מספר סוגי הפוליו הקיימים. באותו הזמן היו שלושה סוגים של פוליו ידועים למדע, והקרן רצתה לקבוע את המספר המדויק. אף על פי שהמחקר היה צפוי להיות משעמם וטרחני, הוצעה לסאלק מעבדה גדולה יותר מזאת שהייתה ברשותו, יחד עם הבטחה שכל המתקנים יישארו אצלו לאחר סיום המחקר. סאלק ענה להצעה בחיוב.
סאלק הצליח לפתח חיסון נגד מחלת שיתוק ילדים. זריקת החיסון שפיתח סאלק נוסתה לראשונה בקופים ולאחר מכן בחולים במכון ווטסון שכבר לקו בשיתוק כתוצאה מפוליו. לאחר מכן ניתן התרכיב למתנדבים בריאים, לרבות סאלק, אנשי צוות המעבדה, אשתו וילדיהם. המתנדבים פיתחו נוגדנים כנגד הפוליו ואיש מהם לא סבל מתגובה שלילית לחיסון. על מנת לזכות באמון הציבור, הכריז סאלק כי אשתו ושלושת בניו היו מבין המתנדבים הראשונים לניסוי, וכי הוא אישית יהיה אחראי על כל תוצאה של הניסוי. במהלך השנים 1952 עד 1955 בדק סאלק את החיסון על כמיליון ילדים. כל משתתפי הניסוי פיתחו נוגדנים כנגד פוליו, ואיש מהם לא פיתח תסמינים מסוכנים. החיסון הוכרז כבטוח לשימוש ב-12 באפריל 1955, יום השנה למותו של רוזוולט.
החדשות על החיסון הוכרזו בחגיגיות בערוצי הרדיו והטלוויזיה, וברחבי ארצות הברית פרצו חגיגות ספונטניות. כבר למחרת היום פוליטיקאים רבים שגרו לסאלק מדליות וכרטיסי ברכה והזמינו אותו לטקסי הוקרה. סאלק זכה במספר רב של כיבודים, תארים ומדליות, ואוניברסיטת ניו יורק יצרה על שמו מלגה לסטודנטים לרפואה. אולפני הסרטים נלחמו על זכויות ליצירת סרט קולנוע על חייו של סאלק. סאלק עצמו סלד מהפרסום הרב לו זכה, וניסה לשמור על פרטיותו.
סאלק החליט שלא לרשום פטנט על החיסון שלו אלא לשחרר אותו לנחלת הכלל. כאשר נשאל בבעלות מי הפטנט לחיסון, השיב: "ובכן, האנשים -  אני חושב. אין פטנט. אפשר לרשום פטנט על השמש?". על פי חישוב שנעשה מאוחר יותר, החיסון יכול היה להכניס 7 מיליארד דולר אם היה מוגן בפטנט. סאלק ערך קמפיין עבור הפיכת החיסון לחיסון חובה, בטענתו כי בריאות הציבור היא עניין של "מחויבות מוסרית", והחיסון הופץ במהירות ברחבי ארצות הברית ולאחר מכן ברחבי העולם כולו. במהלך העשורים הבאים, מוגרה מחלת הפוליו בשיטתיות ברחבי העולם, למעט מספר מדינות שהתנגדו לחיסון, כגון ניגריה והודו.
שנותיו המאוחרות

ב-1962 עזב סאלק את אוניברסיטת פיטסבורג ופתח את מכון סאלק למחקרים ביולוגיים בלה הויה, קליפורניה. הנושא העיקרי של המחקר במכון היה ביולוגיה מולקולרית וגנטיקה. הצוות הראשון הכיל חברים מכובדים רבים כמו יעקב ברנובסקי ופרנסיס קריק. סאלק ניהל את המכון עד לפרישתו.
ב-1968 התגרש מאשתו הראשונה, וב-1970 נשא לאישה את פרנסואז ג'ילו, אמנית שהייתה בת הזוג ואם ילדיו של פאבלו פיקאסו.
הוא נפטר מאי ספיקת לב בגיל 80.
במהלך חייו זכה סאלק לפרסים רבים ביניהם: מדליית הזהב של הקונגרס האמריקני (1956), פרס לסקר (1956), הפרס על שם ג'ווהרלל נהרו (1975) ומדליית החירות הנשיאותית (1977). על שמו נקראו רחובות ברמת גן, חולון ובאשדוד.
ב-28 באוקטובר 2014 הושק לרגל יום הולדתו ה-100 גוגל דודל.
ראו גם

אלברט סייבין
מיכאיל צ'ומקוב
לקריאה נוספת

אמיל פוירשטיין, יהודים מפורסמים במדע, 1956. עמ' 205–220.
הערות שוליים

↑  פירוט תרומתו של רוזוולט למלחמה בפוליו (שיתוק ילדים) מופיע בסרט התיעודי "A Paralyzing Fear: The Story of Polio in America" מ-1998 A Paralyzing Fear: The Story of Polio in America, נבדק ב-2019-04-04.
↑  הסבר על ה"דודל" (שרבוט גוגל) שפרסמה גוגל לציון יום הולדתו ה-100 של סאלק, באתר מנוע החיפוש "גוגל" (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267399905171  PLWABN: 9810615203505606  BIBSYS: 99022867  BnF: cb14064550v (data)  CiNii: DA07226850  GND: 130653802  ICCU: IEIV011772  ISNI: 0000 0001 0866 5179  LCCN: n50017557  NARA: 10583118  NKC: jcu2013799345  NLA: 36095995  NTA: 067864082  RERO: 02-A003780453  SNAC: w67n0xz8  SUDOC: 027120082  ULAN: 500235742  VIAF: 7396814   WorldCat (עם VIAF): 7396814 
סאלק באוניברסיטת פיטסבורג, 1955, לאחר הכרזת החיסון כבטוח
סאלק מקבל מדליית זהב מהנשיא אייזנהאואר
סאלק עם דוד בן-גוריון בירושלים, 1959
אבשלום שמואלי

| --- | --- |
אבשלום שמואלי, 1967
 לידה:  1925 ראשון לציון, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  13 באפריל 1981 (בגיל 56 בערך) תל אביב, ישראל
 ענף מדעי:  גאוגרפיה ישובית
 עיסוק:  קמ"ן בצה"ל, גאוגרף
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב
 תרומות עיקריות
 חקר החברה הבדואית
 
אבשלום שמואלי (1925 – 13 באפריל 1981) היה גאוגרף ומזרחן, קצין מודיעין בשירותו הצבאי וחבר סגל החוג לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב.
קורות חיים

אבשלום שמואלי נולד בראשון לציון. היה חניך תנועת הנוער העובד וחבר הכשרה בקיבוץ אשדות יעקב שבמסגרתה יצא ב-1944 לעבודה במפעל המלח בסדום. היה בין ראשוני קיבוץ קדמה שעלה על הקרקע ב-1946 בהקמת י"א הנקודות בנגב. התגייס לצה"ל ומילא שורת תפקידים מגוונים, בעיקר בתחומי המודיעין. נפצע במהלך פעילות צבאית ומשהחלים יצא ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג להיסטוריה של ארצות האסלאם ובחוג לגאוגרפיה. בסיום לימודיו חזר לשירות הצבאי ומילא תפקיד קמ"ן פיקוד הדרום. אחרי פרישתו המשיך את לימודיו בארצות הברית. ב-1973 השלים את כתיבת מחקרו בנושא "התנחלות הנוודים במרחב ירושלים במאה העשרים" והוענק לו תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית. שמואלי הצטרף לסגל החוג לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב (לימים החוג לגאוגרפיה וסביבת האדם). מלבד עיסוקו בהוראה ובמחקר פעל רבות לשיתוף הפעולה בין מחלקה זו ובין צה"ל וחתר לשיתוף פעולה בין המחלקות לגאוגרפיה באוניברסיטאות השונות.
שמואלי נפטר ב-1981 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
מחקרים

מטען הידע שנחל בשירותו הצבאי על אודות האוכלוסייה הערבית השפיע על עיסוקו האקדמי. הוא עסק בחקר התמורות באזור יהודה ושומרון לאחר שנת 1967, שאז פנה לעיסוק ביישובים הכפריים והעירוניים הפלשתינאיים. היחסים שבין טבע הארץ ונופיה ובין התושבים המקומיים היוו מוקד למחקריו, ובין היתר חקר את מקומה של החקלאות המסורתית בעיצוב הנוף.
שמואלי, תלמידם של דוד עמירן, יהודה קרמון ודב ניר, אימץ את גישתם הרגיונליסטית לעיון הגאוגרפי. הוא היה הרוח החיה במערכת "ארץ", שהוציאה לאור סדרת קובצי מחקרים רגיונליים על חבלי הארץ בשיתוף ההוצאה לאור של משרד הביטחון. בכתיבת קובצי הסדרה היו מעורבים עמיתים מכל האוניברסיטאות בישראל בצד חוקרים מהאזורים השונים. כותרות הקבצים, שהופיעו במהלך שנות השבעים והשמונים, קיבלו את שמות האזורים שנחקרו: ארצות הגליל, מחקרי יהודה ושומרון, השרון בין ירקון לכרמל, ספר הנגב, סיני ואגן הים התיכון.
פרסומים

התנחלות הבדווים של מדבר יהודה, תל אביב: גומא, 1970
(עם יהודה קרמון), חברון – דמותה של עיר הררית, תל אביב: גומא, 1970
(עם יהודה קרמון ודן יהב), מחקר וכתיבה, מדריך למקורות, למיפוי ולכלי עזר גאוגרפים, תל אביב: הוצאת צ'ריקובר, 1976
(עם משה ידעיה), נופים בגליל המערבי, חיפה: איילון, 1977
(עם דוד גרוסמן ורחבעם זאבי, עורכים), יהודה ושומרון, פרקים בגיאוגרפיה יישובית, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 1978
(עם יהודה גרדוס, עורכים), ארץ הנגב, אדם ומידבר, הוצאת משרד הביטחון, 1979
(עם יצחק שנל), איתור ומיפוי בעיות פיתוח במיגזר הערבי: היבטים מרחביים, תל אביב: המרכז לפיתוח על שם פנחס ספיר, אוניברסיטת תל אביב, 1980
קץ הנוודות – חברת בדווים בתהליכי התיישבות, תל אביב: דביר, רשפים, 1980
(עם יהודה קרמון, עורכים), 1982, מפות ומיפוי, ירושלים: הוצאת כתר, 1982
(עם משה ברוור, עורכים), ספר נתניה, תל אביב: עם עובד, 1982
(עם ארנון סופר ונורית קליאוט, עורכים), ארצות הגליל, הוצאת משרד הביטחון, 1983
(עם יהודה קרמון וגבריאל הורביץ, עורכים), ארצות אגן הים התיכון, הוצאת משרד הביטחון, 1984
(עם יצחק שנל וארנון סופר), המשולש הקטן, גלגולו של אזור, חיפה: המרכז היהודי ערבי, אוניברסיטת חיפה, 1985
(עם גדליהו גבירצמן וחוב', עורכים), סיני, הוצאת משרד הביטחון, 1987
(עם אבי דגני ודוד גרוסמן, עורכים), השרון, בין ירקון לכרמל, הוצאת משרד הביטחון, 1990
הערות שוליים

1 2  אבשלום שמואלי באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305061605171  BIBSYS: 90115423  GND: 1137078480  ISNI: 0000 0000 7268 7463  LCCN: n82085594  NTA: 071763686  VIAF: 97567926   WorldCat (עם VIAF): 97567926
זהב

ערך זה עוסק ביסוד כימי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מטיל זהב שווייצרי במשקל 1 קילוגרם
ראש של מומיה ממצרים, מצופה בזהב או אלקטרום, מהמאה השנייה, התקופה הרומית.
פסל אוולוקיטשוורה מזהב מאימפריית סריוויג'איה (אנ')
זָהָב הוא יסוד כימי מתכתי מסדרת מתכות המעבר שסמלו הכימי Au (מלטינית: aurum) ומספרו האטומי 79. זהב אינו נוטה להיקשר כימית ליסודות אחרים ולכן ניתן למצוא אותו בטבע בצורתו הטהורה. נוסף על יצירת תכשיטים הוא משמש רבות גם בטכנולוגיה ובתעשייה בזכות מוליכותו החשמלית הגבוהה ועמידותו בפני קורוזיה. האיזוטופ היחיד של זהב בטבע הוא 197Au שהוא יציב לחלוטין. מלבדו ידועים 35 איזוטופים אחרים, שלכולם זמן מחצית חיים קצר. בתכשיטים ובסגסוגות ריכוז הזהב נמדד בקרט, המעיד על מידת הטוהר היחסי של הזהב.
שווי כל הזהב בעולם עמד על 11.5 טריליון דולר (נכון לנובמבר 2021).
צורה בטבע

עקב פעילותו הכימית הנמוכה, זהב מופיע בטבע בדרך כלל כסגסוגת (כגון אלקטרום) או בצורתו החופשית, לעיתים קרובות בתור גרגירים זעירים, ולעיתים נדירות בתור גושים גדולים.
ריכוזו בקרום כדור הארץ הוא 0.03 חלקיקים למיליון (ppm) ומקורו המסחרי העיקרי הוא סלעים וולקנים.
גם מי ים מכילים זהב, בריכוז הנע בין 0.2-1 מיליגרם לטון מים. תהליך זיקוקו ממי הים הוא יקר ולכן אין לו יישום מסחרי.
תכונות

לזהב משקל סגולי גבוה, 19.32 גרם לסמ"ק. הוא ניתך ב-1,064.18 מעלות צלזיוס.
תכונה נוספת המייחדת אותו מרוב המתכות האחרות היא הקושי הגדול שלו להתרכב עם חומרים אחרים, תכונת אדישות (אינרטיות). הזהב אינו מתחמצן (מחליד) והוא עמיד בפני תגובת שיתוך עם חומצות או בסיס, מלבד מי מלך, המסוגלים להמיסו.
כיוון שהזהב אדיש, הוא נשאר מבריק כמעט בכל תנאי, ואפשר למצוא אותו כמו שהוא, למשל: בסינון זהב מחלוקי נחל בנהר, יימצא הזהב בולט בצבעו משאר האבנים. גם בחפירות ארכאולוגיות נמצאים פריטי זהב ללא פגם כימי כלשהו.
הזהב היא המתכת בעלת כושר המתיחה (ריקוע) הגבוה ביותר, עד כדי שגרם אחד של זהב יכול להימתח עד ל-66 קילומטרים.
צירוף תכונות אלו הופך אותו נוח לעיבוד. תכונה זו והברק האופייני לזהב הקנו לו מעמד מיוחד וסמל חברתי באמצעות התקשטות בו, ושימושים טקסיים ויצוגיים רבים אחרים, כולל שימוש בו כבסיס לאמצעי תשלום.
בטבלה המחזורית נמצא הזהב בקבוצת יסודות 11, הכוללת מלבדו נחושת, כסף, ורנטגניום. דרגות החמצון הנפוצות שלו הן 1+ ו-3+. האלקטרושליליות של הזהב היא הגבוהה מבין כל המתכות ולפיכך הוא המתכת היחידה שניתן לבודד במצב חמצון שלילי -Au כמו בתרכובת צזיום אאוריד.
הזהב מוליך חשמל, אך לא משתמשים בו לכך בשל העלות שלו.
תרכובות

זהב כלורי (AuCl3) (אנ') ו-HAuCl4 (אנ') הן תרכובות הזהב הנפוצות ביותר. דרגות החמצון הנפוצות של זהב הן 1+ ו-3+, אך בתנאים קיצוניים קיימת גם הדרגה 5+ (יחד עם פלואור - AuF5).
היסטוריה

זהב מוכר לאדם עוד מימי קדם והוא כנראה אחת המתכות הראשונות שהאדם השתמש בהן. קיימות מספר עדויות לשימוש קדום בו, בהן עדות בכתב חרטומים משנת 2600 לפנה"ס ועדויות נוספות מאזורים גאוגרפיים עשירים בזהב ועד אגדות עמים בנושא.
זהב נחשב במשך תקופה ארוכה לאחת המתכות היקרות ביותר, לכן הוא מסמל עושר, מלוכה, אצולה ועוד. הזהב זוהה לעיתים כאוריקלקום - מתכת מיתולוגית.
בתחום האלכימיה הייתה לזהב חשיבות רבה, באשר מטרת האלכימאים הייתה יצירת זהב מיסודות אחרים, למשל עופרת (משימה שאיננה אפשרית אלא בטכנולוגיות מודרניות המכוונות לצברי אטומים בודדים).
הזהב אף הוכר בתרבות האינקה כ"זיעת" החמה וכן האצטקים נהגו לפסל דמויות שונות בזהב ולהכין תכשיטים לכהנים.
הזהב היה, במשך כל ההיסטוריה ועד היום, סחורה אמינה והיווה מפלט לאנשים בעת חשש משינויים בשווקים העולמיים, ולכן הם משקיעים בזהב מתוך הציפייה שמחירו יציב בדרך כלל. מחיר הזהב עולה כאשר יש חשש למלחמה או אי-יציבות או חשש אחר אצל המשקיעים במניות, למשל, משום שערכו של הזהב יציב יחסית.
אייזק ניוטון קשר את הלירה שטרלינג למסחר זהב. כך החל העידן שבו המטבעות קשורים למתכות. כל מדינה החזיקה במאגרי זהב וניתן לומר שהייתה כמעט תלות מוחלטת בזהב (הוטבעו מטבעות זהב). בשנת 1971 ביטל נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון את הצמדת הדולר לזהב (הסכם ברטון-וודס).
במשך כל המאה ה-19 הובילו גילויי מחצבי זהב בעולם להגירות המוניות של הרפתקנים שקיוו להתעשרות מהירה. גלים אלה נקראו הבהלה לזהב. המפורסמת ביותר הייתה בהלת הזהב של קליפורניה בשנת 1849. אירוע ידוע נוסף היה הבהלה לזהב באלסקה שהונצחה בסרט בשם זה. בהלות זהב נוספות במאה ה-19 אירעו בדרום אפריקה ובאוסטרליה. הגירות אלו אחראיות במידה רבה להתיישבות בארצות הברית בפרט, ולעיצוב הפוליטי-דמוגרפי-כלכלי בעולם בכלל, והשפעתן הרבה ניכרת עד היום.
עד שנת 1910 מוצה יחסית מעט זהב מעפרותיו. חישובים מעלים כי 70% מכלל הזהב שהופק בעולם מוצו מאז שנה זו.
משחר ההיסטוריה עד היום הופקה כמות זהב המשתווה בנפחה לשלוש בריכות אולימפיות בלבד[דרושה הבהרה]
הפקה

ריכוז הזהב המינימלי במחצב הדרוש להפקה מסחרית שלו יכול להיות זעיר: כחצי גרם לטון. קיימים גם מחצבי זהב עם ריכוזים גבוהים יותר, לעיתים 1–5 גרם ל-1,000 קילוגרם מחצב.
ניתן למצות זהב מסחף בעזרת טכניקות כימיות, כמיצוי בעזרת ציאניד ("הטכניקה הישנה", הזולה והמזהמת יותר) או בעזרת כלור. בשנת 2000 נשפך ציאניד בסביבת אגם ברומניה וגרם לנזק סביבתי רב (מוות עופות, דגים ועוד).
מאז 1880, הייתה דרום אפריקה המקור העיקרי (כשני שלישים) לזהב בעולם, העיר יוהנסבורג לדוגמה, הוקמה במיוחד לצורך זה.
רעיון הפקת הזהב ממתכות זולות ממנו ריתק אנשים רבים במהלך ההיסטוריה. מדענים ומלכים התעניינו באלכימיה, תוך חיפוש אחר "אבן החכמים" ההופכת עופרת לזהב. רעיון זה נזנח כאשר הוכיחו מדענים שלא ניתן להפיק זהב מיסודות אחרים בתהליכים כימיים.
לעומת זאת, הפקת כמויות זעומות של זהב מתאפשרת באמצעות מאיצי חלקיקים.
ניתן להפיק כמויות קטנות של זהב גם מפיריט (המכונה "זהב השוטים") המכיל לעיתים גם זהב אמיתי ונחושת.
זהב הופק גם בארץ ישראל. דרומית למכרות הנחושת בתמנע, בהרי אילת (נחל רודד וסביבתו) היו מרבצי זהב קדומים שנוצלו בתקופה האסלאמית הקדומה. הזהב הופק מסלעי הקוורץ בנחלי האזור על ידי טחינה באמצעות אבני רחיים ושימוש במתכת הכספית: זהב נמס בכספית נוזלית, ואז ניתן לחמם את התמיסה, עד שהכספית מתאדה והזהב נשאר. ידוע במיוחד האתר הארכאולוגי נחל התחנות (ואדי-א-טוואחין שלמרגלות הר ידידה / נחל רודד).
זהב משמש בכמויות קטנות במעגלים חשמליים במכשירי אלקטרוניקה. אחת משיטות ההפקה החדשות (יחסית) והנפוצות (כיוון שהן לא דורשות ציוד ומשאבים מיוחדים) מנצלת את הזהב המצוי בפסולת של מכשירי אלקטרוניקה. במכשיר עצמו כמויות זהב קטנות, אך כיוון שניתן לקנות פסולת אלקטרונית לפי משקל בלבד, הפקת הזהב הופכת כלכלית.
שימושים

להלן השימושים המסורתיים בזהב, חלקם עתיקים מאוד. רובם אופנתיים, טקסיים או יצוגיים:
מזהב מייצרים תכשיטים רבים, או לחלופין כמתכת לציפוי על מתכות זולות יותר כגון גולדפילד ליצירת תכשיטי אופנה זולים.
ל"זהב לבן" (סגסוגת המכילה זהב, פלטינה, פלדיום, ניקל ולפעמים גם אבץ) תפקיד כתחליף לפלטינה
גביעים ומדליות של מקום ראשון בתחרויות אולימפיות עשויים מזהב מסורתית.
ייצור כתרים לשיניים ברפואת שיניים.
השימוש במטבעות זהב כאמצעי תשלום היה נפוץ מאוד בעבר. כיום הם משמשים לאספנות והשקעה.
עלי זהב ואבקת זהב משמשים כתוספת קישוטית במאכלי גורמה ובמספר משקאות חריפים.
עלי זהב ואבקת זהב משמשים בציורים.
עלי זהב משמשים כאמצעי להבעת סגידה בחלק מהדתות. את עלי הזהב שמים על הפסל המייצג אל מסוים.
חוטי זהב משמשים בבגדים שונים, בעיקר בבגדי יוקרה, או בגדים בעלי הקשר דתי.
שימושים נוספים בזהב (כגון בתעשייה) הם חדשים יחסית, ורובם נובעים מהולכת החשמל המצוינת שלו ומעמידותו בפני קורוזיה:
רכיבים אלקטרוניים במחשבים ומוצרי תקשורת.
הפיכת זכוכית למראה למחצה.
מגעים חשמליים בתעשיית האלקטרוניקה ומחברי אודיו (כגון XLR) מצופים לעיתים קרובות בזהב. עמידותו הגבוהה בפני קורוזיה משמרת את טיב תכונות ההולכה ואת איכות הצליל בהתאמה.
ל-AuCl3 תפקיד כזרז בכימיה אורגנית.
לאיזוטופ 198Au (בעל זמן מחצית חיים של 2.7 ימים) שימוש בטיפול בסרטן ומחלות נוספות.
שימושים בננוטכנולוגיה.
מסחר

לצורכי מסחר נמדד משקל הזהב באונקיות מסוג טרוי, יחידת מידה ייחודית למתכות יקרות, שמשקלה 31.1034768 גרם.
הזהב נסחר בבורסות העולם לעומת הדולר, סימונו יכול להיות GOLD או XAUUSD. מחירה של אונקיית זהב נכון לנובמבר 2024 הוא כ-2600$. הזהב משמש ערבונות לאשראי במרבית הבנקים הגדולים בעולם.
יש ארצות שבהן משמש הזהב כעתודת כסף למקרי חירום, וכן כאוצר פיקדוני (למשל האתר פורט נוקס שבארצות הברית).
השפעות בריאותיות

גוף האדם אינו סופג זהב ולכן תרכובותיו בדרך־כלל אינן רעילות. נזק בכליות ובכבד לעומת זאת, דווח אצל 50% ממטופלים שטופלו בתרופות המכילות זהב.[דרוש מקור]