stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לקסינגטון
היסטוריה

לקסינגטון הוקמה ביוני 1775 בווירג'יניה (17 שנים לפני שקנטקי הפכה למדינה). קבוצה של חלוצים בראשות ויליאם מק'קונל חנתה ביובלי ערוץ האלקהורן (נקרא "הזרם העירוני" ומוטה תחת רח' ויין), באזור "מעיינות מק'קונל" על שמו. לאחר ששמעו על ניצחונם של המתיישבים בקרבות לקסינגטון וקונקורד ב-19 באפריל 1775, הם קראו למחנה שלהם "לקסינגטון", על שם לקסינגטון, מסטוצ'סטס. בגלל החשש ממתקפות אינדיאנים, התיישבות הקבע נדחתה בארבע שנים נוספות. ב-1779 קולונל רוברט פטרסון ו-25 איש נוספים הגיעו מפורט הארוד והקימו מבני קבע. העיר לקסינגטון הוקמה ב-6 במאי 1782, בהחלטה של המועצה הכללית של וירג'יניה.
העיר התפתחה וב-1820 כבר הייתה אחת הערים הגדולות והעשירות ממערב להרי האלגהני, וזכתה לכינוי "אתונה של המערב". אחד מהתושבים המפורסמים של העיר באותן שנים היה ג'ון ווזלי האנט, שהפך למליונר הראשון ממערב להרי האלגהני. הכלכלה הסתמכה על עבדות וב-1850 חמישית מתושבי המדינה היו עבדים ובלקסינגטון היה הריכוז הגבוה ביותר של עבדים בכל קנטקי. המדינה ניסתה להפגין נייטרליות בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית. גם אברהם לינקולן וגם ג'פרסון דייוויס נולדו בקנטקי (כשרק שנה אחת ו-100 מילין מפרידים ביניהם) ושניהם גם התגוררו תקופת מה בלקסינגטון: דייוויס למד באוניברסיטת טרנסילבניה ב-1824-1823. רעייתו של לינקולן, מרי טוד לינקולן נולדה וגדלה בעיר והזוג ביקר בעיר מספר פעמים לאחר נישואיהם ב-1842.
מרפאת הגמילה מסמים הראשונה בעולם, "המרכז למחקר התמכרויות", הוקמה ב-1935 בלקסינגטון; הבניין משמש ככלא פדרלי. בעיר התקיים ב-1947 המפגש הראשון של מכורים אנונימיים. בנוסף, מספר חברות גדולות מחזיקות מרכזים בלקסינגטון:
ACS (חברה המספקת שירותי מיקור חוץ בתחום המחשבים; אחת מ-500 החברות הגדולות בארצות הברית על פי כתב העת פורצ'ן (Fortune 500)
לקסמרק (יצרנית מדפסות ומוצרים אחרים לעיבוד חזותי)
חברת המזגנים Trane
בית המסחר המקוון אמזון
טויוטה קנטקי
אנשים נודעים מלקסינגטון

אשלי ג'אד, שחקנית (נולדה בקליפורניה, גדלה בקנטקי)
ג'פרסון דייוויס, נשיא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, התגורר מספר שנים בעיר
סטיב זאן, שחקן (מתגורר בקנטקי)
מרי טוד לינקולן, רעייתו של הנשיא אברהם לינקולן (נולדה וגדלה בעיר)
ג'ורג' קלוני, שחקן (נולד וגדל בעיר)
קהילה יהודית

בלקסינגטון גרים כ-2,500 יהודים, כ-1% מכלל תושבי העיר. בעיר שני בתי כנסת - "אוהבי ציון" המשתייך ליהדות המסורתית (קונסרבטיבית) ו"טמפל עדת ישראל" הרפורמי. רבת בית הכנסת הקונסרבטיבי, שרון כהן, היא הרבה הראשונה של התנועה בדרום ארצות הברית; בית הכנסת מחזיק גם חברותא. בית הכנסת הרפורמי הוקם ב-1 בנובמבר 1903, והוא אחד הוותיקים בדרום ארצות הברית. בנוסף, באוניברסיטת קנטקי פעיל ארגון הלל לסטודנטים יהודיים.
לינדה גורדון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בינואר 1940 (בת 84) שיקגו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  ניו יורק, מדיסון 
 השכלה:  מכללת סווארת'מור  אוניברסיטת ייל (1970) 
 מעסיק:  אוניברסיטת ניו יורק, מכללת רדקליף 
 פרסים והוקרה:  פרס בנקרופט (2000)  פרס בוורידג' (2000)  מדליית וילבור קרוס (2002)  WILLA Literary Award (2010)  פרס בנקרופט (2010)  פרס אנטונוביץ'  מלגת גוגנהיים 
 
לינדה גורדון (באנגלית: Linda Gordon;‏ נולדה ב-19 בינואר 1940) היא היסטוריונית אמריקאית, הנמנית עם חשובי ההיסטוריונים החברתיים הפועלים כעת בארצות הברית. היא מרצה באוניברסיטת ניו יורק, חוקרת בתחומי היסטוריה ומדעי הרוח. מחקריה מתמקדים בנושאי מדיניות הרווחה בארצות הברית, תוך דגש על משפחה ומגדר.
ביוגרפיה

לינדה גורדון נולדה בעיר שיקגו, אילינוי שבארצות הברית, אך רואה בפורטלנד אורגון, את עיר מולדתה[דרושה הבהרה]. גורדון נשואה לאלן הנטר ואם לבתם רוזה. היא מתגוררת נכון לשנת 2014 בעיר ניו יורק ובמדיסון שבויסקונסין. גורדון סיימה לימודי תואר ראשון במכללת סוות'מור, היא בעלת תואר שני ושלישי בהיסטוריה רוסית מאוניברסיטת ייל, (קיבלה דוקטורט ב-1970). עבודת הדוקטורט שלה פורסמה לימים בשם "מרד הקוזאקים".
בין השנים 1968–1984 לימדה גורדון באוניברסיטת מסצ'וסטס. מ-1984 ועד 1999 שימשה כמרצה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם הוענקה לה הקתדרה היוקרתית ביותר וחברות בפורום החוקרים הבכיר באוניברסיטה. גורדון כיהנה במועצה הלאומית בנושא אלימות כלפי נשים, שהוקמה ב-1995 בתקופת נשיאותו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון. ב-1996 הייתה פעילה בקמפיין (הכושל) של קבוצת חוקרים , במחאה על ביטולו של הסיוע למשפחות עם ילדים נזקקים.
כיום היא מכהנת כפרופסור למדעי הרוח והיסטוריה באוניברסיטת ניו יורק ומרצה בקורסים למגדר, תנועות חברתיות, אימפריאליזם וארצות הברית של המאה ה-20.
מחקריה הבולטים

החל משנות ה-70 עוסק מחקרה של לינדה גורדון בשורשיה ההיסטוריים של המדיניות החברתית העכשווית בארצות הברית ובעיקר כפי שהם נוגעים לסוגיות של מגדר ומשפחה.
בין ספריה ומאמריה החשובים נמנים:
מחקריה הבולטים > "Woman's body, woman's right"

ב-1976 פרסמה את ספרה "Woman's body, woman's right" בו סקרה את ההיסטוריה החברתית של מדיניות פיקוח ילודה בארצות הברית. בספר מתואר מאבקן של נשים לממש את זכותן על גופן, ולמנוע או לסיים הריונות בלתי רצוניים, באמריקה של סוף המאה ה-19 והמאה ה-20. גורדון עקבה אחר המחלוקת הרבה בנושא אמצעי מניעה והפלות, והעלתה נתונים חדשים על תנועות שתמכו בהוצאת הפלות מחוץ לחוק. הספר נערך שנית ופורסם מחדש ב-2002 בשם "The moral property of woman".
מחקריה הבולטים > "Heroes of their own lives"

ב-1988 פרסמה גורדון את "Heroes of their own lives", מחקר היסטורי העוקב אחר מדיניות ארצות הברית בנושא אלימות במשפחה. המחקר התייחס לנושאים של התעללות מינית, התעללות בילדים, הזנחה ואלימות כלפי נשים בשנים 1960–1988. גורדון עקבה אחר הדעה המשתנה כלפי אלימות במשפחה, לנוכח השינוי באידאולוגיות הפוליטיות ובמושגים של מגדר ומשפחה. מחקרה בדק כיצד תפיסה חברתית-ציבורית של נישואין, מצוקה, אלכוהוליזם ובעיות נפשיות, פועלים לרעתם, ולעיתים לטובתם, של קורבנות אלימות במשפחה. המחקר עסק בתקופה מתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 - לצד ה"גילוי" וההבנה כי אלימות במשפחה אינה בעיה אישית או פרטית אלא בעיה חברתית - ועד לעלייתן של תנועות נשים ושוויון זכויות של המאה ה-20. על מחקרה זה הוענק לה פרס ע"ש ג'ואן קלי מהאגודה ההיסטורית האמריקאית.
מחקריה הבולטים > "Contract Versus Charity"

ב-1992 פרסמה ביחד עם הפילוסופית ננסי פרייזר את המאמר "חוזה מול צדקה". במאמר הן דנו בשאלת "אזרחות חברתית" בארצות הברית. הן טוענו כי חוסר השוויון האזרחי, מקורו בתקופת המהפכה האמריקאית, בעת שגברים קיבלו את זכויות הקניין, חופש הביטוי וזכויות משפטיות. אי השוויון המגדרי, כפי שבא לידי ביטוי אז, ממשיך להשפיע על חוסר היכולת לכונן "אזרחות חברתית" בארצות הברית היום. חלק מהזכויות הסוציאליות נתפסות כסוג של צדקה ולא חובה של המדינה כלפי אזרחיה. בחברה שבה אנשים יכולים להתפרנס ולחיות בכבוד ובאופן לגיטימי רק בזכות "יחסים חוזיים", ובה בעת באלו הנתמכים בעזרה סוציאלית מודבקת סטיגמה, אזרחות חברתית אינה יכולה להתקיים. המנטליות האמריקנית, בה שולטת דיכוטומיה של "חוזה מול צדקה", אינה מאפשרת התפתחותה של אזרחות חברתית. גורדון ופרייזר הציעו לנתק את רעיון האזרחות מהקניין לבססו על סולידריות חברתית.
מחקריה הבולטים > "Pitied But Not Entitled"

ב-1994 פרסמה לינדה גורדון את מחקרה "Pitied But Not Entitled" העוסק בהיסטוריה של מדיניות הרווחה, בעיקר בהתייחס לאמהות חד הוריות וילדיהן. גורדון בחנה את מדיניות הרווחה של הממשל בארצות הברית וכן את השפעתן של תנועות נשים לבנות ושחורות על יצירת סדר יום חברתי ועזרה סוציאלית, כפי שבאו לביטוי בשנים 1890–1935. אחת הטענות העיקריות שהעלתה היא שקצבאות ה-ADC/AFDC הן תוצאה של מדיניות רווחה מטרנליסטית, המושפעת מפעילותן של תנועות הנשים לקצבאות מבוססות צורך. אי לכך, קצבאות אלו הן בהכרח מתייגות, ממוגדרות ובלתי נדיבות. גורדון זכתה בפרס "ברקשייר" לספר הטוב ביותר בהיסטוריה של נשים ובפרס "גוסטבו מאיירס" לזכויות האדם.
מחקריה הבולטים > "The Great Arizona Orphan Abduction"

בשנות ה-90 פנתה גורדון לעסוק במחקר על יצירתם של הנרטיבים כפי שהם באים לידי ביטוי בתיאור אירועים היסטוריים, מתוך רצון לפרוס יריעה נרחבת ולהאיר זוויות שונות של התפתחויות היסטוריות. כך למשל ב-1999 פרסמה את ספרה "The Great Arizona Orphan Abduction". המספר על התנכלויותיהם של אנשי המשמר האזרחי (לבנים ברובם), כנגד תושבים אמריקאים ממוצא מקסיקני, בתגובה על הניסיון לשלב בתוכם קבוצה של יתומים אירים, שהובאו לאזור על ידי נזירות קתוליות. למעשה, נשים הן אלו שגרמו לעימות: נשים מקסיקניות הסכימו "לאמץ" את היתומים האירים ולצרפם לכנסייה הקתולית ואילו נשים לבנות ראו בחטיפתם של היתומים כהצלה של ממש. היתומים נחטפו על ידי פורעי החוק הלבנים, ועל אף המעשה הפלילי ביהמ"ש קיבל את עמדתם של החוטפים. גורדון השכילה להעלות פיסה "מטרידה" ונשכחת בהיסטוריה האמריקאית: לנתח מחדש את הצומת הסבוכה שבה מתנגשים ערכי המשפחה והגזענות - קונפליקט המהדהד בוויכוח של ימינו על "טובת הילד".
מחקריה הבולטים > "Dorothea Lang: A Life Beyond Limits"

ב-2006 הוציאה לאור אלבום מצילומיה של הצלמת דורותיאה לאנג, בו חשפה גורדון צילומים היסטוריים המתעדים את מעצרם של היפנים-האמריקאים בזמן מלחמת העולם השנייה ופינויים למחנות מעצר. ב-2009 יצאה לאור הביוגרפיה שכתבה גורדון אודות הצלמת דורותיאה לאנג "Dorothea Lang: A Life Beyond Limits". הביוגרפיה מתארת את סיפורה של הצלמת שהתפרסמה לראשונה כשנשלחה לצלם ולתעד בתקופת "השפל הגדול" אזורים מוכי שפל. תמונותיה הביאו מבט הומני על הטרגדיה האנושית. גורדון זכתה בפרסים רבים על ביוגרפיה זו: "פרס בנקרופט" לספר הטוב בהיסטוריה של ארצות הברית, פרס ה"לוס אנג'לס טיימס" לביוגרפיות, ופרס מטעם "מועדון האמנים הלאומי" עבור כתיבה אמנותית.
מפרסומיה > ספריה

Linda Gordon, Woman's body, woman's right: A Social history of birth control in America, Viking, 1976
Linda Gordon, Cossack Rebellions: Social Turmoil in the Sixteenth-century Ukraine, SUNY Press, 1983
Linda Gordon, Heroes of Their Own Lives: the Politics and History of Family Violence, Viking/Penguin 1988
Linda Gordon, Pitied But Not Entitled: Single Mothers and the History of Welfare, Free Press 1994, Harvard University Press 1995
Linda Gordon, The Great Arizona Orphan Abduction, Harvard University Press 1999
Linda Gordon, Dorothea Lange: A Life Beyond Limits, W. W. Norton 2009
Linda Gordon, Impounded: Dorothea Lange and the Censored Images of Japanese American Internment in World War II, W. W. Norton 2006
מפרסומיה > מאמרים שכתבה

“History Constructs an Historian,” in Becoming Historians, ed. James Banner and John Gillis, University of Chicago Press, 2008.
“Dorothea Lange: The Photographer as Agricultural Sociologist,” Journal of American History 93 #3, December 2006.
“If the Progressives were Advising Us Today, Should We Listen?” Journal of Gilded Age and Progressive Era, April 2002.
"A Genealogy of 'Dependency': Tracing a Keyword of the US Welfare State," with Nancy Fraser, Signs, winter 1994, and in many anthologies.
"Social Insurance and Public Assistance: Gender in American Welfare Thought," American Historical Review, February 1992, and in several anthologies.
"Black and White Visions of Welfare, 1890-1945," Journal of American History, September 1991, and in several anthologies.
Interview on the craft and theory of history, by Carol Lasser, in Visions of History: Conversations with Radical Histori¬ans, Pantheon, 1984.
הערות שוליים

↑  המועצה הלאומית בנושא אלימות כלפי נשים
↑  מתוך ויקיפדיה באנגלית
↑  הסיוע למשפחות עם ילדים נזקקים
↑  The Bancroft Prize is awarded each year by the trustees of Columbia University for books about diplomacy or the history of the Americas
↑  45-68: (Nancy Fraser and Linda Gordon, Contract Versus Charity, Socialist Review, 22 (1992
↑  "Aid to Families with Dependent Children" תוכנית סיוע ממשלתית, שהונהגה על ידי משרד הבריאות האמריקאי, בשנים 1935–1996, כחלק ממדיניות הביטוח הלאומי וסיפקה סיוע כספי לילדים ממשפחות ללא הכנסה או הכנסה נמוכה.
1 2  מתוך אתר המרצה באוניברסיטת ניו יורק
↑  נרטיב הוא הפרשנות של היבט מסוים של העולם דרך נקודת מבט תרבותית או אישית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261943705171  PLWABN: 9810589483105606  BIBSYS: 90616603  BnF: cb13519636g (data)  CiNii: DA01654909  GND: 14052925X  ICCU: IEIV007669  ISNI: 0000 0001 0977 1176  LCCN: n50035008  LNB: 000259113  NKC: jn20020717570  NLA: 35662763  NSK: 000319758  RERO: 02-A003309097  SNAC: w6pc59z0  SUDOC: 059347899  VIAF: 59240820   WorldCat (עם VIAF): 59240820
מבצע סבון

מבצע סבון (באנגלית: Operation Soap) הייתה פשיטה של משטרת טורונטו (אנ') נגד ארבע סאונות בטורונטו, אונטריו, קנדה, שהתקיימה ב-5 בפברואר 1981. הפשיטה, עם 286 גברים עצורים, היא המעצר ההמוני (אנ') הגדול ביותר בקנדה מאז משבר אוקטובר ב-1970, לפני שנשבר במהלך הפלייאוף של גביע סטנלי ב-2006 באדמונטון, אלברטה.
אף על פי שהיו פשיטות והתקפות על סאונות רבות בקנדה, מבצע סבון נחשב לנקודת מפנה מיוחדת בהיסטוריה של הקהילה הגאה בקנדה. הפשיטות ותוצאותיהן נחשבות כיום למקבילה של מהומות סטונוול ב-1969 בניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית. בעקבות הפשיטה, התקיימו הפגנות המוניות. הפגנות אלו היו בעצם מצעד הגאווה הראשון בטורונטו.
בסופו של דבר, רוב האישומים הקשורים לאירוע בוטלו, אף על פי שחלק מבעלי הסאונות נקנסו. חוק בית הבושת של קנדה, שלפיו הוגשו האישומים בפשיטה זו, נותר בתוקף עד לביטולו ב-2019, אם כי הוחל לעיתים רחוקות נגד מוסדות הומוסקסואליים לאחר הפשיטה.
באותה תקופה, האמונה הרווחת כי הפשיטות אושרו על ידי היועץ המשפטי לממשלה של אונטריו (אנ'), רוי מקמורטי (אנ') וממשלת המחוז. עם זאת, בריאיון עיתונאי שנתן מקמורטי ב-2007, הוא אמר כי אין לו קשר לפרשה: "האירוניה של כל העניין היא שהבעתי את דאגתי בפני מפקד המשטרה; שזה באמת נראה כאילו אנחנו מתמוססים למדינת משטרה. כל העניין נראה נורא. ללא ספק, זו הייתה אחת החוויות המתסכלות ביותר שלי." לאחר הפרשה, מקמורטי היה נשיא בית המשפט של אונטריו והיה מבין אלו ששפטו בהחלטת בית המשפט לערעורים של אונטריו (אנ') לטובת נישואים של זוגות מאותו המין מ-2003.
ב-2016, המחזה RAID: Operation Soap, שנכתבה על ידי ריימונד הלקיו הוצגה לראשונה בפני קהל בתיאטרון Buddies In Bad Times (אנ') להנצחת 35 שנים לפשיטה. באותה שנה, הביע מפקד משטרת טורונטו, מארק סונדרס (אנ'), חרטה מטעם משטרת טורונטו על קיום הפשיטות.
העיתונאי מת'יו הייס (אנ') מתח ביקורת על סימון הפשיטות, על ידי התקשורת, כסטונוול של קנדה. לדברי הייס, יש להרחיב את ההבחנה הזו לפשיטות בתי המרחץ מיסטיק וטרוקקס מ-1977 במונטריאול, שהובילו תוך חודשים ספורים את קוויבק לממשלה הראשונה בקנדה שחוקקה חוק האוסר על אפליה על רקע נטייה מינית.
רקע

רצח עמנואל ז'אק (אנ'), נער מהגרים, הוביל להפגנות גדולות ברחוב יונג ב-1977. המומנטום הפוליטי מההפגנות הוביל את משטרת טורונטו לפשוט על חנויות למבוגרים, מכוני עיסוי (אנ') ודוכני נעליים לאורך כל רחוב יונג. המשטרה ערכה פשיטות על מפעלים אלה והגישה כתבי אישום נגד בעלי עסקים, וסגרה למעשה עסקים רבים, גם אם יבוטלו אישומים רבים.
ראש העיר ג'ון סוול (אנ') תמך בתוקף בזכויות להט"ב בתקופת כהונתו כראש עיריית טורונטו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. הוא גינה פשיטות משטרה, כולל הפשיטה השנויה במחלוקת על המגזין הגאה The Body Politic (אנ').‏ סוול התנגד נחרצות לפשיטות אלו. עם זאת, דעותיו בסופו של דבר עלו לו בבחירתו מחדש. ללא גינוי אזרחי עז על פשיטות על מוסדות הומוסקסואלים, מבצע סבון היה הפשיטה הראשונה על ממסד הומוסקסואלי לאחר שסוול עזב את תפקידו.
הערות שוליים

1 2 3  McKenna, Terence (1981-02-15). "The Toronto bathhouse raids". CBC RADIO archives. Canadian Broadcasting Corporation. ארכיון מ-2008-02-18. נבדק ב-2007-05-11.
↑  "Hurricane season, June 2006; Massive arrests June 10 and 17 a sign of no-nonsense policing, rowdier behaviour". The Edmonton Journal. 3 ביוני 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Pride history display flaunts the past" (אורכב 01.11.2010 בארכיון Wayback Machine), Xtra!, June 23, 2005.
↑  Gordon, Rebecca. "Queers in Space: Communities, Public Places, Sites of Resistance." The Women's Review of Books 15.n6 (March 1998): 7(2).
↑  Repealed: 2019, c. 25, s. 73 https://www.canlii.org/en/ca/laws/astat/sc-2018-c-29/latest/sc-2018-c-29.html (אורכב 18.06.2021 בארכיון Wayback Machine)
↑  Makin, Kirk (2007-04-04). "The regrets of a consensus-building chief justice: Retiring Roy McMurtry muses about bathhouse, baby death and abortion cases". The Globe and Mail. נבדק ב-2007-04-04.
↑  "Do young Grindr gays know Toronto LGBT history?" (אורכב 07.03.2021 בארכיון Wayback Machine). Daily Xtra, June 9, 2016.
↑  "LGBT liaison officer calls Chief Mark Saunders' bathhouse raids apology a 'huge step'" (אורכב 11.06.2019 בארכיון Wayback Machine). CBC News, June 23, 2016.
↑  "Raiding History: Why can't Canada's LGBTQ community tell its story correctly?" (אורכב 25.05.2021 בארכיון Wayback Machine). The Walrus, June 28, 2016.
↑  Fraser, Laura (22 ביוני 2017). "Murder of Emanuel Jaques changed the face of Yonge Street and Toronto". CBC News. ארכיון מ-2017-06-22. נבדק ב-2017-06-22. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Sheppard, R. "It's not illegal to be gay, Sewell tells rally". The Globe and Mail, January 4, 1979.
↑  Baker, A., & Mulgrew, I. "Gay issue predicted to sway civic vote". The Globe and Mail, September 4, 1980.
מונטה קרלו

ערך זה עוסק ברובע בנסיכות מונקו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

מונטה קרלו, מראה כללי
 מדינה:  מונקו מונקו
 תאריך ייסוד:  1866 
 על שם:  שארל השלישי, נסיך מונקו, הר 
 שטח:  0.51 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ברובע:  15,200 (2016)
 קואורדינטות:  43°44′20″N 7°25′31″E﻿ / ﻿43.738942°N 7.425237°E﻿ / 43.738942; 7.425237 
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מונטה קרלו (בצרפתית: Monte-Carlo, במונגאסקית: Monte-Carlu, באוקסיטנית: Montcarles) הוא הרובע העשיר ביותר מבין רובעי נסיכות מונקו הנמצאת לחופו של הים התיכון באזור הריביירה הצרפתית. לעיתים מזוהה מונטה קרלו בטעות כעיר הבירה של מונקו, למרות שלנסיכות אין עיר בירה באופן רשמי - כל הנסיכות נחשבת לעיר אחת.
מונטה קרלו ידוע בזכות בית הקזינו, חיי הזוהר ונוכחותם של ידוענים בו. רובע מונטה קרלו כולל בתוכו ארבע שכונות: מונטה קרלו (כשמו של הרובע), סן מישל, סן רומאן ולארווטו. בשכונת מונטה קרלו מספר התושבים הקבועים הוא 3,500 ואילו ברובע מונטה קרלו מספר התושבים הכולל הוא 15,000. רובע מונטה קרלו גובל בעיר הצרפתית בוסוליי.
היסטוריה

הרובע נוסד ב-1866, ומשמעות שמו היא "הר שארל" על שם שארל השלישי, נסיך מונקו (השם קרלו הוא הגרסה האיטלקית של השם שארל). בשנות ה-50 של המאה ה-19 נקלעה המשפחה השלטת של מונקו לקשיים כלכליים. הנסיך ביקש ליצור מקורות הכנסה חדשים לנסיכות ואישר הקמת קזינו בנסיכות על פי המודל שהיה קיים בגרמניה. תחילה נפתח הקזינו (שמהווה כיום את המאפיין העיקרי של הרובע) ברובע אחר של הנסיכות ולאחר מספר מעברים נקבע מקומו הנוכחי. ההצלחה של הקזינו לא הייתה מיידית עקב היעדר נגישות עבור אוכלוסיית אירופה. הקמתה של תחנת הרכבת ב-1868 הגדילה מאוד את מספר המבקרים במונטה קרלו ואת הכנסות הרובע.
תיירות

מונטה קרלו הוא אחד מאתרי התיירות המובילים באירופה והוא מארח זה עשרות שנים בני מלוכה וכוכבי קולנוע בחופשותיהם. אתר התיירות הידוע ביותר הוא בית הקזינו, שבשליטת הממשלה. אזרחי מונקו פטורים מתשלום מיסים אולם אסור להם להיכנס לאולמות המשחקים של בית הקזינו.
ספורט

מסלול המרוצים Circuit de Monaco עובר ברובו ברחובותיה של מונטה קרלו. מדי שנה מתקיים בו מרוץ גרנד-פרי של פורמולה 1. ראלי מונטה קרלו מתקיים גם הוא מדי שנה מאז שנת 1911.
במונטה קרלו מתקיים טורניר הטניס השנתי מונטה קרלו מאסטרס, טורניר בעל חשיבות רבה על משטח החימר, בו זכה החל מ-2005 רפאל נדאל במשך שמונה שנים ברציפות ובסך הכול 11 פעמים בין 2005 ל-2018.
קולנוע

בספר "קזינו רויאל" שחיבר איאן פלמינג ב-1953 וכן בסרטים שהופקו אודות ג'יימס בונד, הדמות הבדיונית של סוכן השירות החשאי הבריטי, הוצג בונד כמי שמבלה את זמנו באתר נופש ובקזינו הדומים בסגנונם לאלה של מונטה קרלו. ב-1995 שימש מונטה קרלו כאתר הסרטה של הסרט גולדן איי בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
מונטה קרלו והקזינו המפורסם הם אתר ההתרחשות של עלילת סרטו של אלפרד היצ’קוק – לתפוס גנב (1954). בסרט כיכבה בתפקיד הראשי גרייס קלי (לימים נסיכת מונקו). בסרט נכללת סצנה בה הדמות המגולמת על ידי גרייס נוסעת במכונית במהירות ובאופן מסוכן לאורך הכבישים המתפתלים והתלולים של מונקו ומונטה קרלו. הסצנה מזכירה בדמיונה את הרקע למותה האמיתי של גרייס קלי ב-1982.
ערים תאומות

ספרד סאוטה, ספרד
איטליה קמפנה, איטליה
לוד (דמות מקראית)

| --- | --- |
 אב:  שם בן נח 
 
לוּד, דמות מקראית, בנו הרביעי מתוך תשעה של שם בנו של נח במקרא, אחיהם של עילם, אשור, ארפכשד וארם ולפי דברי הימים, לוד הוא גם אח של עוץ, חול, גתר  ומשך.
לוד נזכר בבראשית:
"בְּנֵי שֵׁם עֵילָם וְאַשּׁוּר וְאַרְפַּכְשַׁד וְלוּד וַאֲרָם"
ובדברי הימים א':
"בְּנֵי שֵׁם עֵילָם וְאַשּׁוּר וְאַרְפַּכְשַׁד וְלוּד וַאֲרָם וְעוּץ וְחוּל וְגֶתֶר וָמֶשֶׁךְ"
על פי ההיסטוריון הפרסי מוחמד אבן ג'ריר א-טברי שאקבאה בתו של יפת הייתה אחת מנשותיו. על פי מקורות נוצרים אחדים, בניו של לוד התיישבו באזור הפנג'אבי
ראו גם

לידיה
הערות שוליים

↑  The Genetic Origin of the Nations
| צאצאי נח לפי ספר בראשית |
| --- | --- | --- |
| שם ובניו | עילם • אשור • ארפכשד • לוד • ארם • עוץ • חול • גתר • מש • שלח |  |
| חם ובניו | כוש • מצרים • פוט • כנען • סבא • חוילה • סבתה • רעמה • סבתכא • נמרוד • לודים • ענמים • להבים • נפתוחים • פתרוסים • כסלוחים • יבוסי • אמורי • גרגשי • חיוי • ערקי • סיני • ארוודי • צמרי • חמתי |  |
| יפת ובניו | גומר • מגוג • תירס • יוון • תובל • משך • מדי • ריפת • אשכנז • תוגרמה • אלישה • תרשיש • כתים • דדנים |  |
כמאל קיליצ'דראולו

כמאל קיליצ'דראולו (נולד בשם כמאל קרבולוט ב־17 בדצמבר 1948) הוא פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי טורקי, אשר כיהן כמנהיג מפלגת העם הרפובליקאית (CHP) וכמנהיג האופוזיציה הראשית בטורקיה בין השנים 2010–2023. כיהן כחבר פרלמנט עבור מחוז הבחירות השני באיסטנבול בין השנים 2002–2015 וכחבר פרלמנט למחוז הבחירות השני של איזמיר החל מ־7 ביוני 2015.
לפני כניסתו לפוליטיקה, קיליצ'דראולו היה עובד מדינה וכיהן כנשיא המוסד לביטוח סוציאלי (SSK) בין השנים 1992–1996 ושוב בין 1997 ל־1999. הוא נבחר לפרלמנט בבחירות הכלליות בשנת 2002 והיה למנהיג מפלגת CHP. בבחירות המקומיות ב־2009 הוא היה מועמדה של CHP לראשות עיריית איסטנבול והפסיד למפלגת ה-AKP ("מפלגת הצדק והפיתוח") עם 37% מהקולות, שם המועמד מ־AKP קיבל 44.71% מהקולות. הוא נבחר לסגן יו"ר האינטרנציונל הסוציאליסטי ב־31 באוגוסט 2012.
לאחר שדניז בייקל התפטר ממנהיגות המפלגה בשנת 2010, קיליצ'דראולו הכריז על מועמדותו ונבחר פה אחד ללא התנגדות כמנהיג ה־CHP. הוא נתפס כסביר להפיח חיים חדשים ב־CHP. אף כי CHP ראתה עלייה בהמשך בחלקה בהצבעה, היא לא זכתה במערכת בחירות כלשהי החל משנת 2019.
ילדותו ונעוריו

קיליצ'דראולו נולד ב-17 בדצמבר 1948 בכפר בלג'ה באזור נזמייה במחוז טונצ'לי, במזרח טורקיה לקמר, רשם בטאבו ו-ימוש, אשתו. הוא היה הרביעי מבין שבעה ילדים. אביו היה בין אלפי אלווים הגולים בעקבות מרד דרסים שכשל.
לדברי אידריס גירסוי, משפחתו השתייכה למטה צ'בליגילר של שבט קוריישן ובמקור זהזה, אך קיליצ'דראולו אמר כי הרקע שלו הוא טורקמני. אביו שינה את שם משפחתם בשנות החמישים מקארבולוט לקיליצ'דראולו מכיוון שלכל האנשים בכפר בו התגוררו היה שם משפחה זהה.
כמאל המשיך את השכלתו היסודית והתיכונית במקומות שונים, בין השאר בטונצ'לי ארצ'יס גנצ' ובאלאזי. הוא למד כלכלה באקדמיה לכלכלה ומדעים מסחריים באנקרה (כיום אוניברסיטת גאזי), משם סיים את לימודיו בשנת 1971. בימי נעוריו התפרנס ממכירת סחורות.
קריירה מקצועית

לאחר האוניברסיטה, נכנס כמאל קיליצ'דראולו למשרד האוצר כמתמחה בחשבונאות בשנת 1971. בהמשך קודם לרואה חשבון ונשלח לצרפת להכשרה מקצועית נוספת. בשנת 1983 מונה לסגן מנכ"ל מחלקת הכנסות באותו משרד. באותה תקופה הוא עבד בצמוד לראש הממשלה תורגוט אוזל. בשנת 1991, קיליצ'דראולו הפך למנכ"ל הארגון לביטוח לאומי לאומנים ועצמאיים (בא-קור). בשנה שלאחר מכן מונה למנכ"ל הארגון לביטוח לאומי (SSK).
בשנת 1994, קיליצ'דראולו זכה בתואר "עובד המדינה של השנה" על ידי "כתב העת אקונומיק" טרנד.
כמאל קיליצ'דראולו פרש מהארגון לביטוח לאומי בינואר 1999. קיליצ'דראולו לימד באוניברסיטת הג'טפה והיה יו"ר הוועדה המתמחה בכלכלה הבלתי פורמלית במסגרת הכנת תוכנית החומש השמינית. הוא גם פעל כחבר הוועד המנהל של בנק איש.
תחילת הפעילות הפוליטית > חבר פרלמנט

קיליצ'דראולו פרש מהבירוקרטיה בשנת 1999 וניסה להיכנס לפוליטיקה מתוך מפלגת השמאל הדמוקרטית של בולנט אג'וויט. קיליצ'דראולו נקרא לעיתים קרובות "כוכב ה־DSP". נטען כי יהיה מועמד ל־DSP בבחירות הכלליות הקרובות 1999 (בהן ה־DSP הגיע למקום הראשון). עם זאת, הוא לא הצליח במיזם זה מכיוון שלא יכול היה להופיע ברשימת המועמדים של המפלגה. במקום זאת, במהלך היותו יושב ראש של עמותה שמטרתה להגן על תשלומי המס של האזרחים, הוא הוזמן על ידי מנהיג ה־CHP דניז בייקל להצטרף למפלגתו. קיליצ'דראולו נענה להזמנה.
לאחר הבחירות הכלליות ב־2002, הוא נכנס לפרלמנט כציר מאיסטנבול. בבחירות הכלליות ב־2007 הוא נבחר שוב לפרלמנט. הוא הפך לסגן יו"ר של הקבוצה הפרלמנטרית של מפלגתו.
מאמצי קיליצ'דראולו לחשוף רשלנות בקרב פוליטיקאים בכירים במפלגת הצדק והפיתוח (AKP) הביאו אותו לכותרות בתקשורת הטורקית. שני סגני יו"ר של מפלגת ה־AKP השלטת, שבאן דישלי ודנגיר מיר מהמט פרט, התפטרו מתפקידם בהתאמה במפלגה בעקבות ויכוחים טלוויזיוניים עם קיליצ'דראולו. יתרה מזאת, הוא האשים בפומבי את ראש עיריית אנקרה, מליא גוקצ'ק המזוהה עם AKP, בשותפות בשערוריית שחיתות הנוגעת לצדקה "דניז פנרי" שבסיסה בגרמניה.
תחילת הפעילות הפוליטית > 2009 מועמד לראשות עירית איסטנבול

קיליצ'דראולו הוכרז כמועמד של ה-CHP לראשות העיר איסטנבול בבחירות לרשויות המקומיות על ידי מנהיג המפלגה דניז בייקל ב-22 בינואר 2009. קיליצ'דראולו הכריז כי ינהל את הקמפיין שלו על בסיס פוליטיקה נקייה, תוך שהוא נודר לפתוח תיקים של שחיתות נגד קאדיר טופבאש ראש העירייה המכהן מטעם ה-AKP, בטענה כי יעבוד עבור עובדי איסטנבול. הוא גם קרא לטופבאש לעימות טלוויזיוני.
בבחירות, קיליצ'דראולו הובס על ידי טופבאש עם 37% מהקולות ל-44.7% של טופבאש.