stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יואל בן שמעון
ביוגרפיה

יואל בן שמעון הגיע מאזור הריין התחתון. כנראה נולד בקלן, כעולה מאחד הקולופונים המוקדמים שכתב:
"אני הלבלר יואל ב"ר שמעון ז"ל המכונה וייבש אשכנזי מעיר קלוניא על נהר רינוס, כתבתי נקדתי וציירתי ההגדה זה וסיימתי אותו בירח אילול שנת ר"ד לפרט"
לאחר שגורשו ממנה היהודים ב-1424 עבר עם משפחתו לבון, בה גדל והתחנך, אך בשנת 1445 נגזר גירוש גם על יהודי עיר זו. היגר לאיטליה בין 1449, בה העתיק סידור בעל מאפיינים אשכנזיים, לבין שנת 1452 בה העתיק את מחזור טורינו "בעיר קרימונא על נהר פוא".
בשנים הבאות חי בצפון איטליה, בעיקר בתחומי דוכסות מילאנו, שהוא רומז לה או לשליטיה בכמה כתבי יד שונים. הוא נדד בין ערים שונות בהתאם להזמנת שירותיו, ופעל בין השאר גם בערים מודנה וקרמונה, ובסוף ימיו בפירנצה. לאורך השנים הוא ערך מספר ביקורים בגרמניה, לרוב בהזמנת הפטרון יעקב בן זליגמן, בהם העתיק וצייר בין השאר את הגדת וושינגטון וחלק מציורי הגדת לונדון.
עם המעבר לאיטליה סגנונו השתנה באופן משמעותי וניתן להבחין בין הכתב האשכנזי המובהק שלו מימיו באשכנז ועבודותיו הראשונות באיטליה (וגם בעבודות שביצע בביקוריו בגרמניה), ובין הכתב המושפע מהסגנון האיטלקי מאוחר יותר. בדומה, גם סגנונו האמנותי השתנה, הדמויות שצייר נראו מציאותיות וטבעיות יותר, בפרופורציה נכונה ובפנים עדינות, לבושים בלבוש איטלקי עם מעילים צבעוניים, כומתות וכובעים ומשקפים מגמות באמנות האיטלקית. גם מוטיב המסכה הגרוטסקי אומץ לאחר שנים של מגורים באיטליה.
סגנונו האמנותי של יואל מתאפיין בהתייחסות אישית, השתעשעות ושילוב ניכר של מרכיבים הומוריסטיים. כך למשל בסיום ציור כלי המשכן הוא כותב "ותכל מלאכת המשכן ודיו" - כאשר "ודיו" רומז גם להשלמת הציור (על פי הפסוק שנאמר על המשכן "והמלאכה הייתה דים") וגם לסיום הדיו לכתיבה. בהגדת רוטשילד הוא מצייר את הבן התם מצביע על האף שלו (ואולי מחטט בו), כרמז למשפט "אף אתה אמור לו" במחזור מוסקוביץ הוא מעטר את המילים "אבן שתייה" בציור כלב שותה מתוך עציץ אבן גבוה, תוך שהוא טועה במכוון במשמעות המילה "שתייה".
הוא הרבה לאייר ספרי רנסאנס מאוחרים מאותה התקופה. בשנת 1478 אייר את הגדת וושינגטון על גבי קלף, והיא שזורה באיורים בטמפרה וזהב.
יוקרתו של יואל בן שמעון כצייר ומאייר משתקפת גם בכך שהוא הוזמן גם להוסיף ציור או ציורים לכתבי יד שנכתבו ועוטרו בידי אחרים, לפעמים שנים ואפילו למעלה ממאה שנים לפני כן.
היצירה האחרונה שהוא השאיר בה קולופון עם תאריך ושרדה היא פירוש רד"ק לתהלים משנת 1485, אך משערים כי נפטר אחרי 1492, בה כנראה עיטר חלק ממחזור רוטשילד, שנכתב על ידי אברהם יהודה בן יחיאל מקמרינו, שהוסיף גם השלמות למחזור מוסקוביץ שנכתב כנראה על ידי יואל בן שמעון בערך באותו זמן.
יצירותיו

כיום שרדו 12 כתבי יד בהם יואל חתם את שמו בקולופון, ועוד למעלה מעשרים בלתי חתומים, המיוחסים לו בשל סגנונו האמנותי הייחודי. חלק מכתבי היד הוא כתב, ניקד, אייר וצייר בעצמו, ובחלק אחר הוא היה אחד מצוות של סופרים ואמנים. יואל בן שמעון התמחה בציור הגדות לפסח, וכתבי היד שעיטר נמצאים בספריות מרכזיות בעולם, כמו הספרייה הלאומית וספריית הקונגרס.
בין כתבי היד שהעתיק או אייר:
סידור פרמה - חתום בידי יואל, וכולל את תאריך כתיבתו בשנת ה'ר"ט (1449). מאוייר.
הגדת נירנברג הראשונה - משערים שנכתבה סביב 1449, לפני שהיגר לצפון איטליה. מאוייר.
מחזור בני רומא כתב יד רוטשילד - משערים כי יואל אייר את המחזור סביב 1450.
הגדת רוטשילד - משערים כי יואל היה האמן שצייר הגדה זו.
מחזור טורינו (או: מחזור קרמונה) - חתום בידי יואל, וכולל את תאריך כתיבתו בשנת ה'רי"ג (1452/3). כתב היד ניזוק בשרפה שפגעה בספריה המלכותית, וכיום איננו נגיש לחוקרים.
פירוש ר' לוי בן גרשון על משלי - כולל קולופון עם תאריך כתיבתו בו' תשרי ה'רי"ד (1453), מאוייר ברישומי חיות.
הגדת ניו יורק השניה - חתומה בידי יואל, וכולל את תאריך כתיבתו באלול ה'רי"ד (1454). נכתבה, נוקדה וצוירה בידיו.
מורה נבוכים לרמב"ם - אוייר בידי יואל בשנות ה-60 של המאה ה-15.
פירוש ראב"ע לתורה ולהפטרות - משערים שאוייר בידי יואל בשנות ה-60 של המאה ה-15.
התפילה של מרויליא (או: כתב יד לונדון, מכונה גם "The Lady's Maḥzor") - חתום בידי יואל, וכולל את תאריך כתיבתו בכ"ו כסלו ה'ר"ל (1469). נכתב לשימושה של אישה ולכן כולל בתוכו ציורים ייחודיים של נשים, למשל כשהן מבדילות על הכוס או מרימות את קערת הסדר.
סידור וספר מנהגים ונטו - מתארכים את כתיבתו, בידי סופר לא ידוע, ל-1449-1450, על פי מחזור השנים הכלול בו שמתחיל בשנת ה'ר"י. יואל אייר אותו סביב שנת 1470, לפי השוואה ליצירותיו האחרות.
הגדת לונדון - חתומה בידי יואל כמאייר, אך לא מתוארכת. אויירה בגרמניה בביקור שערך לאחר שעבר לאיטליה.
הגדת וושינגטון - חתום בידי יואל, וכולל את תאריך כתיבתו בשנת 1478. נכתבה בגרמניה בביקור שערך לאחר שעבר לאיטליה.
ארבעה טורים - כתב יד בארבעה כרכים, משערים שאוייר בידי יואל.
פירוש רד"ק לתהלים - חתום בידי יואל, וכולל את תאריך כתיבתו בשנת 1485.
הגדת ניו יורק הראשונה - חתומה בידי יואל כסופר, אך לא מתוארכת.
ציורים של המשכן וכליו - כתב יד חתום בידי יואל כמצייר, אך לא מתוארך.
מחזור מוסקוביץ - חתום בידי יואל כסופר, אך לא מתוארך. מסגנון הציורים נראה כי צויר באחרית ימיו, ושלמה צוקר שיער כי נכתב סביב 1492.
מחזור רוטשילד - משערים כי יואל היה אחד מן הציירים במחזור זה עקב הקרבה הסגנונית. המחזור מתוארך ל-1492.
לקריאה נוספת

שלמה צוקר, מחזור מוסקוביץ מעשה ידיו של יואל בן שמעון, ירושלים תשס"ה.
יעל צירלין, עבודותיו המוקדמות של יואל בן שמעון, סופר ואמן יהודי במאה ה-15, עבודת דוקטור, ירושלים תשנ"ה.
Fooner, Michael. “Joel Ben Simeon Illuminator of Hebrew MSS. in the XVth Century.” The Jewish Quarterly Review 27, no. 3 (1937): 217–32.
Malachi Beit-Arie, "Joel Ben Simeon's Manuscripts: A Codicologer's View", The makings of the medieval Hebrew book : studies in palaeography and codicology, Jerusalem 1993, pp. 93-108
הערות שוליים

↑  כפי שהוא חותם את שמו בקולופונים שכתב. השם וייבש מבוטא פייביש, כדרך שהוגים בגרמנית v.
↑  יוסף גוטמן, 'שלושה עשר כתבי יד בחיפוש אחר מחבר: יואל בן שמעון, סופר-אמן במאה ה-15', מחקרים בביבליוגרפיה ובספרות, כרך 15, 1999. 9, מס' 2/3 (אביב, 1970), עמ' 76-95
↑  אביטל בורג, "הגדת וושינגטון" מימי הביניים תוצג במוזיאון המטרופוליטן לקראת פסח, באתר הארץ, 22 במרץ 2011
↑  דנה גילרמן, הגדת נירנברג הראשונה, שנקנתה לאחרונה בכמיליון דולר, נתרמה למוזיאון ישראל, באתר הארץ, 26 ביולי 2001
↑  הגדת ניו יורק השנייה, כתב יד בית המדרש לרבנים 8279 (מס' 40108 במכון לתצלומי כתבי היד העבריים). שנת ר"ד היא 1444.
↑  הוא מייחס את עצמו לעיר זו בקולופון של סידור תפילה משנת 1449.
↑  שלמה צוקר, מחזור מוסקוביץ מעשה ידיו של יואל בן שמעון, ירושלים: בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשס"ה, עמ' 12
↑  Sandra Hindman and Sharon Liberman-Mintz, "I am the scribe, Joel ben Simeon", Les Enluminures, 2020, עמ' 23
↑  הגדת רוטשילד, באתר הספרנים
↑  יגאל צלמונה ואמיל שרייבר, מפגשים של יופי (קטלוג תערוכה), ירושלים: הספריה הלאומית, 2023, עמ' 30*
1 2 3 4  שלמה צוקר, מחזור מוסקוביץ מעשה ידיו של יואל בן שמעון, ירושלים, תשס"ה, עמ' 14
↑  שמות ל"ו 6
↑  Sandra Hindman and Sharon Liberman-Mintz, "I am the scribe, Joel ben Simeon", Les Enluminures, 2020, עמ' 39-45
↑  שלמה צוקר, מחזור מוסקוביץ מעשה ידיו של יואל בן שמעון, ירושלים: בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשס"ה, עמ' 83
↑  JOEL BEN SIMEON, jewish virtual library
↑  Sandra Hindman and Sharon Liberman-Mintz, "I am the scribe, Joel ben Simeon", Les Enluminures, 2020, עמ' 126-150
↑  Biblioteca Palatina, Ms. 3144 (De'Rossi) 1274
↑  מחזור מנהג רומה לכל השנה, באתר הספריה הלאומית
↑  הגדת רוטשילד, באתר הספריה הלאומית
↑  Turin, Royal Library Ms. 63
↑  הגדה של פסח נוסח איטליה, באתר כתיב
↑  סידור כמנהג בני רומא, באתר כתיב
↑  Add MS 26957 Sidur (סדור), באתר OPenn Library
↑  I am the scribe, Joel ben Simeon, textmanuscripts
↑  The British Museum Haggadah. Add. Ms. 14762
↑  Biblioteca Palatina, Ms. 2841
↑  Jewish Theological Seminary, MS. 75048
↑  ציורים של המשכן וכליו, באתר כתיב
↑  מחזור מוסקוביץ - מעשה ידיו של יואל בן שמעון, באתר הספריה הלאומית
↑  מחזור רוטשילד, באתר הספריה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263567705171  PLWABN: 9810678737505606  GND: 1089413475  ISNI: 0000 0004 5608 9470  LCCN: n84023769  NLA: 35266092  NSK: 000166856  NTA: 333975634  RERO: 02-A000094967  VcBA: 495/75389  VIAF: 1402967   WorldCat (עם VIAF): 1402967
חזית המאבק העממי הפלסטיני

| --- | --- |

 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 מייסד:  בהג'ת אבו ע'רביה
 מזכיר כללי:  1971-2009 סמיר ע'ושה  2009 - היום אחמד מג'דלאני
 תקופת הפעילות:  1962–הווה (כ־62 שנים) 
 אידאולוגיות:  לאומיות פלסטינית שמאל פוליטי סוציאליזם אתאיזם[דרוש מקור]
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל 
 
 http://www.nedalshabi.ps
 
סמל 'חופש וצדק חברתי' ברמאללה
חזית המאבק העממי הפלסטיני (בערבית: جبهة النضال الشعبي الفلسطيني) הוא ארגון טרור פלסטיני שהוקם ב-1967, עם אוריינטציה שמאלנית־סוציאליסטית ואתאיסטית.[דרוש מקור]
הארגון מחזיק במושב בהוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) ומהווה כיום מפלגה ברשות הפלסטינית.
היסטוריה

הארגון נוסד בשנת 1967, מיד עם תום מלחמת ששת הימים, תחת השם "ארגון המאבק העממי הפלסטיני" ביהודה ושומרון בעקבות פיצול מהחזית העממית לשחרור פלסטין.
מייסדי הארגון היו ד"ר סובחי גוש, פאיז חמדאן וחליל סופיאן. מנהיג הארגון היה בהג'ת אבו ע'רביה (אנ'), שהיה חבר במפלגת הבעת' הסוציאליסטית הערבית בירדן.
היסטוריה > ארגון טרור

לאחר שראשי הארגון ברחו ממזרח ירושלים, עיקר פעילותו הייתה בלבנון ומפקדתו שכנה בדמשק, ופעלה במימון לובי. הארגון נחשב ארגון קטן המונה כ-300 מחבלים וככזה שאינו בוחל באמצעים כולל גיוס ילדים לשורותיו.
ב-1969 אנשי הארגון היו מעורבים בתקיפת נוסעים ישראלים ויוונים בנמל התעופה של אתונה ב-1969 (אנ'), תקיפה בה נפצעו 14 אזרחים ונהרג ילד יווני מאוחר יותר מפצעיו.ב-1970 היה מעורב הארגון בחטיפת טיסה 255 של אולימפיק איירליינס שהמריאה מביירות לאתונה, יוון (אנ'), נוסעי המטוס שוחררו והצוות נחטף לקהיר, מצרים. לבסוף שוחררו הטרוריסטים למרות התנגדות ישראל.
לארגון היו קשרים הדוקים עם פת"ח, ובשנת 1971 הוא הפך רשמית לארגון המזוהה עם פת"ח.
ב-1971 סמיר ע'ושה החליף את אבו ע'רביה כמנהיג הארגון ומונה למזכיר הכללי.
ב-1973 נוצר סכסוך בין הארגון לבין יאסר ערפאת. בעקבות הסכסוך עזב הארגון את אש"ף על מנת להיות חבר מייסד בחזית הסירוב, שמהותה התנגדות למתינות של אש"ף לטענתם, יחד עם ארגוני טרור פלסטיניים קיצוניים אחרים שדחו את תוכנית השלבים של אש"ף.
במאי 1975 היה הארגון אחראי על פיצוץ מטען בירושלים בו נהרג אזרח ישראלי ונפצעו שלושה.
החל מאמצע שנות ה-70 חווה הארגון דעיכה אך בשנת 1982 הוא הוקם לתחייה במשותף על ידי סוריה ולוב, בניסיון לחזק כוחות המתנגדים לערפאת בתוך אש"ף (סוריה נלחמה במקביל באש"ף בלבנון).
חברי הארגון הוזכרו כחשודים אפשריים בפיגוע הטרור של טיסה 103 של פאן אמריקה ב-1988, על פי ההערכות הפיגוע היה ביוזמת המשטר הלובי, אך סמיר ע'ושה הכחיש את ההאשמות. בנוסף, היו מעורבים חברי הארגון בפיגועים וניסיונות פיגוע נגד ישראל בסוף שנות ה-80 בגבול ישראל–לבנון.
היסטוריה > מעורבות בהקמת הרשות הפלסטינית

ב-1988 קיבל הארגון את קיומה של המועצה הלאומית הפלסטינית, אשר קיבלה את החלטות 242 ו-338 של האו"ם וכן את הרעיון של משא ומתן עם ישראל. בכך הצטרף הארגון בחזרה לאש"ף.
בשנת 1991 ע'ושה, מזכ"ל הארגון, זכה במושב בוועד הפועל של אש"ף והארגון התפצל לשניים. הקבוצה העיקרית, סיעת סמיר ע'ושה, קיבלה את קיומה של הרשות הפלסטינית, בעוד שהסיעה השנייה בראשות ח'אלד עבד אל-מג'יד (אנ') שהתפצלה מהארגון ונקראה אף היא חזית המאבק העממי (אנ') התנגדה להקמת הרשות והמשיכה לפעול מדמשק, סוריה.
סיעת סמיר ע'ושה השתתפה בבחירות ברשות הפלסטינית ב-1996 עם 12 מועמדים. יחד הם קיבלו 0.76% מהקולות.
היסטוריה > מפלגה פוליטית

בשנת 2004 נערכו עימותים ברמאללה, בירת הרשות הפלסטינית, בין הארגון לארגונים אחרים של הפת"ח. העימותים גרמו למותם של שני פלשתינאים.
הסיעה לקחה חלק בבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית ב-2006, כחלק מרשימת "חופש וצדק חברתי", שקיבלה 7,127 קולות (0.72%) ולא הצליחה לזכות במושב.
ב-2009 נפטר ע'ושה והוא הוחלף באחמד מג'דלאני כראש הארגון שהפך כעת למפלגה פוליטית.
ב-2018 בכיר בארגון, מחמוד א-זק, נחטף על ידי מחבלים מארגון הטרור חמאס בשכונת שג'עייה בעזה, כחלק מהמאבק הפוליטי בין חמאס לבין אש"ף.
ביוני 2018 התקבלה המפלגה לאינטרנציונל הסוציאליסטי כחברה מייעצת.
חברות קש

לארגון חמישה ארגוני חזית: גוש מאבק העובדים, איגוד מאבק הנוער (אנ'), גוש מאבק סטודנטים, גוש מאבק נשים וגוש מאבק מורים.
הערות שוליים

1 2  Leftist Parties of Palestine, web.archive.org, ‏2017-10-18
↑  על פי אתר הארגון
1 2  המחבלים שנהרגו בצפון משתייכים לאירגון חדש הנתמך ע"י לוב ועירק, על המשמר, 4 בספטמבר 1974.
1 2 3  יוסף צוריאל, תובע צבאי דורש להכריז על "חזית המאבק העממי" כבלתי חוקית, מעריב, 24 ביולי 1970.
1 2  אלכס פישמן, מסוקי צה"ל חיסלו מחסן נשק ליד צידון, חדשות, 18 בנובמבר 1986.
↑  מלחמת שלום הגליל מפות ומבצעים, באתר www.idf.il, ‏1982
↑  "Dec. 12, 1969 - Two-Year Old Greek Boy Dies After Arab Guerrilla Attack On Israeli Airline Office In". imago. 12 בדצמבר 1969. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  מנהיג "חזית המאבק העממי": "נוסיף להלום באינטרסים הישראליים בכל מקום", למרחב, 17 באוגוסט 1970.
↑  Eban Repeats Demand That Greece Not Release Terrorists; Probing Role of Red Cross, Jewish Telegraphic Agency, ‏2015-03-20 (באנגלית אמריקאית)
↑  אש"ף, באתר lib.cet.ac.il
↑  "BBC News | WORLD | Palestinian radicals deny bomb link". news.bbc.co.uk.
↑  יהודה גורן, נימשו גופות שני המחבלים שנהרגו בהיתקלות עם ספינת חיל הים במוצ"ש מצפון לראש הנקרה, מעריב, 11 באפריל 1989.
↑  שפי גבאי, "אולי תמצאו לי שר יהודי?", מעריב, 18 בנובמבר 1988.
↑  ראובן בן־צבי ושפי גבאי, הקרב הראשון של "דבורה": "ירינו וגופות המחבלים צפו על המים", מעריב, 10 באפריל 1989.
↑  יהודה גורן, שפי גבאי ועפרה ישועה־ליית, 2 חיילי צד"ל נהרגו ו־2 נפצעו בהתקפת מחבלים ממארב, מעריב, 28 בפברואר 1989.
↑  שפי גבאי, בעד ונגד ערפאת בקרב המחבלים, מעריב, 16 בדצמבר 1988.
↑  ארנון רגולר, מאת, 2 פלשתינאים נהרגו בעימותים בין תנועות באש"פ, באתר הארץ, 25 במאי 2004.
↑  דני רובינשטיין, לקראת מהפך? על הדיאלוג הלאומי בין הפתח לחמאס, באתר מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים, ‏1 במאי 2005
↑  PPSF elects new Secretary General replacing deceased former leader (אורכב 27.05.2013 בארכיון Wayback Machine). Ma'an News Agency. 2009-08-12. Retrieved on 2012-01-23.
1 2  חיים איסרוביץ, ‏מתיחות פנים פלסטינית: הפת"ח טוען כי חמאס חטף את אחד מאנשיו, באתר מעריב אונליין, 19 באפריל 2017.
↑  "Socialist International - Progressive Politics For A Fairer World". www.socialistinternational.org. נבדק ב-2018-07-17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300823405171  LCCN: n86121601  VIAF: 138461764   WorldCat (עם VIAF): 138461764
יוון ההלניסטית
רקע > רקע גאופוליטי > יוון

תקופה זו, בניגוד לתקופה הקלאסית, שקדמה לה, מתאפיינת בהשפעה גדולה של גורמים חיצוניים בענייניה של יוון. בחלק הראשון של התקופה ההלניסטית מוקדון, הממלכה ההלניסטית הגדולה והחשובה ביותר באזור, הייתה הגורם הזר בעל ההשפעה הגדולה ביותר ביוון. מוקדון ראתה ביוון נחלה מנחלותיה בזכות כיבושיו של פיליפוס השני במלחמת הקודש הרביעית במחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס ובחשה בפוליטיקה הפנימית היוונית. השליטה המוקדונית הייתה בדרך כלל עקיפה דרך שליטי בובה מטעמם, ובעיקר על ידי שליטה במספר נקודות מפתח שפוליביוס תיאר כ"כבליה של יוון", החשובה בהם הייתה קורינתוס, ששלטה על המעבר היבשתי בין פלופונסוס לבלקן. מידת השליטה המוקדונית ביוון הייתה תלויה הן בכוחה הגאופוליטי של מוקדון עצמה והן במלכים ששלטו בה. מלכים נמרצים יותר נטו המוקדונים להתערב יותר בענייניה של יוון ואילו בתקופות אחרות השאירו את היוונים לעצמם, בלי הפעלת לחץ רב.
גם שתי הממלכות ההלניסטיות הגדולות האחרות - מצרים והאימפריה הסלאוקית ראו ביוון היבשתית קרקע חשובה לפעילות דיפלומטית ואף צבאית. היו לכך שתי סיבות עיקריות - היוקרה של ארץ האם היוונית בעולם ההלניסטי והרצון להצר את צעדי של מוקדון. איים רבים בים האיגאי, לעומת זאת, חוו שליטה ישירה של המעצמות ההלניסטיות שהצליחו לשלוט בהם בעזרת הצי החזק שלהן. ארצות חשובות נוספות שהשפיעו על ההיסטוריה היוונית בתקופה הלניסטית היא אפירוס שנמצאת בצפון מערב ליוון, קרוב לאיטוליה ואיליריה הצפונית לאפירוס. שני אלה פלשו מדי פעם ליוון, אם כי השפעתם על תולדותיה של יוון היבשתית היא מוגבלת. עם זאת, כמה איים יוונים בים האדריאטי נפלו לידי האילירים בשלהי המאה ה-3 לפנה"ס.
גורם חשוב נוסף היו הליגות האזוריות שהתבססו על מוסדות שבטיים, בניגוד למוסדות עירוניים שאפיינו את התקופה הקלאסית. הפוליס, המוסד הפוליטי החשוב ביותר של התקופה הקלאסית, שראשיתו עוד בתקופה הארכאית, שקע ותפקיד הבכורה עבר אל השבט. הפולייס (רבים של פוליס) המשיכו להיות גורמים חשובים ביוון, אך כעת תפקידם היה משני. שתי הליגות החשובות בתקופה זו היו הליגה האכאית שמרכזה באכאיה שבחצי האי פלופונס ואיטוליה בצפון-מזרחה של יוון.
מהפולייס הגדולות של התקופה הקלאסית נותרו רק שתיים - אתונה וספרטה ואילו תבאי נהרסה ונשרפה בפקודתו של אלכסנדר הגדול. אתונה שעושרה היה מבוסס על מסחר שמרה על מרבית נכסיה, אך ספרטה ירדה לחלוטין מגדולתה. רפורמות אחדות שבוצעו בה כשלו בהשגת המטרה העיקרית - השבת העטרה ליושנה ובסופה של דבר נכבשה על ידי הליגה האכאית.
רקע > רקע גאופוליטי > העולם ההלניסטי

יוון הייתה חלק חשוב מהעולם ההלניסטי שנוצר כתוצאה מהקולוניזציה היוונית וממסע כיבושיו של אלכסנדר הגדול. במזרח הגיע תחום ההשפעה ההלניסטי בתוך יבשת אסיה עד הודו, במערב עד אזור פרובאנס של ימינו, בצפון לאזור חצי האי קרים, ובדרום כלל את מצרים וחלקים גדולים מלוב. הישויות המדיניות העיקריות הוקמו על ידי הדיאדוכים, שהיו רובם ככולם קצינים בכירים בצבאו של אלכסנדר הגדול. הדיאדוכים נלחמו אלו באלו במשך עשרות שנים בעימות הידוע בשם מלחמות הדיאדוכים. הם הורישו את הסכסוך לצאצאיהם שהמשיכו בו, בעוצמה נמוכה יותר, עד שקיעת העולם ההלניסטי ועלייתה של רומא. למרות האיבה הגלויה בין הממלכות ההלניסטיות, הן שיתפו פעולה בתחומים רבים בהם כלכלה, תרבות ועוד.
הממלכות ההלניסטיות שניסו להתערב בענייניה של יוון נשאו סיסמה חלולה של "חופש ליוונים" שהחל בה עוד אנטיגונוס מונופתלמוס בראשית התקופה ההלניסטית, תוך כדי שהוא פועל להרחבת שליטתו ביוון. שליטים אחרים המשיכו עם סיסמה זו. האחרונים שהשתמשו בה היו הרומאים עצמם. המצביא הרומאי לוקיוס קורנליוס סולה האשים במאה ה-1 לפנה"ס, זמן רב אחרי שהרומאים עצמם השתלטו על יוון, את מיתרידטס השישי, מלך פונטוס בכך שהוא "גזל את החופש של היוונים".
לממלכות ולישויות המדיניות שהרכיבו עולם זה היו מאפיינים שונים, לעיתים הפוכים זה לזה, אך כולם היו נאמנים לתרבות ההלניסטית, אם כי מאפייניה היווניים היו חזקים יותר בארצות שנמצאו קרוב לחופיו המזרחיים של הים התיכון, והשפעתה של תרבות זו הלכה והצטמצמה בשטחים מרוחקים מהאזור הים תיכוני.
רקע > רקע גאופוליטי > הרפובליקה הרומית

המגעים בין היוונים לרומאים החלו במערב, כשתושבי יוון הגדולה באו במגעים עם הרפובליקה הרומית. היחסים בין הפולייס של יוון הגדולה לרומא הקצינו במחצית הראשונה של המאה ה-3 לפנה"ס. התערבות רומית לצדה של תורוי (יוונית: Θούριοι, בלטינית: תוריי Thurii) בשנת 282 לפנה"ס גרמה לטרנטום (כיום טרנטו באיטליה), העיר היוונית הגדולה והחזקה בדרום חצי האי האפניני לפנות לפירוס, מלך אפירוס לעזרתה. רומא ניצחה את פירוס במלחמה גדולה שנמשכה משנת 280 לפנה"ס עד 275 לפנה"ס והשתלטה עד שנת 272 לפנה"ס על כל הפולייס היווניות בחצי האי האפניני, בכללן טרנטום.
במאה ה-3 הייתה רומא עסוקה במלחמות הפוניות נגד קרתגו, אך היו לה מספר מגעים דיפלומטיים עם הממלכות ההלניסטיות. התערבות רומית בענייניה של יוון התרחשה בשנות ה-30 כאשר פנו האראקנים לרומאים בבקשה שיתערבו לצדם נגד האיטולים הרומאים הסתפקו במסר דיפלומטי לאיטולים ולא שלחו כוח צבאי. מעורבות צבאית של הרומאים בענייני הבלקן החלה רק כמה שנים לאחר מכן ב-229 לפנה"ס, כאשר נלחמה נגד איליריה. מטרתם הייתה כפולה - מצד אחד לצמצם את השוד הימי של האילירים ומצד שני למתן את שאיפות ההתפשטות שלהם. מעורבות גדולה יותר הייתה בעשור השני של המאה ה-3 לפנה"ס כאשר פיליפוס החמישי, מלך מוקדון כרת ברית עם קרתגו שנלחמה ברומא במלחמה הפונית השנייה. המעורבות הרומית הייתה מצומצמת כי עיקר כוחה היה עסוק במלחמה העיקרית נגד קרתגו.
מצב דברים זה השתנה בראשית המאה ה-2 לפנה"ס. מלחמה המוקדונית השנייה (200 לפנה"ס - 197 לפנה"ס) הביאה למעורבות רומית ישירה וגדולה בענייני הבלקן. רומא השכילה לכרות בריתות עם כוחות חזקים ביוונים והניצחון הרומי על מוקדון היה שלם.
לאחר תבוסת מוקדון, הייתה הרפובליקה הרומית לגורם החוץ הדומיננטי. קשריהם של היוונים עם הרומאים החלו במערב, באזור שמכונה יוון הגדולה. במסגרת כיבוש חצי האי האפניני, כבשו הרומאים גם את הפולייס היווניות שנוסדו במהלך הקולוניזציה היוונית. הפולייס היווניות בסיציליה ובראשם סירקוסאי נפלו גם הם. הכיבוש הסתיים הלכה למעשה במאה ה-3 לפנה"ס והרומאים היו פנויים לעימות נוסף עם המזרח. הניצחון הרומאי על המעצמות ההלניסטיות (הרבע הראשון של המאה ה-2 לפנה"ס) הותירה חלל מדיני שאליו נכנסה הרפובליקה הרומית. הרומאים שלטו בעקיפין, בלי לקיים חילות מצב או שליטי בובה, אך בכל זאת השפעתם הייתה גדולה מאוד.
רקע > רקע גאוגרפי

האזורים העתיקים של יוון שמרו על מאפייניהם הוותיקים, אך הגיוון המדיני והחברתי-כלכלי היה רב. חלק מערי מדינה המשיכו את המסורת של יוון הקלאסית וכללו מוסדות דמוקרטיים שהתחלפו מדי פעם בשליטים ובטיראנים מטעם הממלכות ההלניסטיות. שתי הפולייס החשובות של התקופה הקלאסית - אתונה וספרטה שמרו על המבנה הפוליטי שלהן, גם אם תוך שינוי גדול. בשאר האזורים ירדה קרנה של הפוליס ועלו במקומה ישויות פדרטיביות. שתי הישויות העיקריות האלה הן הליגה האיטולית מצפון מערב יוון שהתבססה על מבנה שבטי והליגה האכאית מחצי האי פלופונסוס. אמנם היסוד העירוני בליגה האכאית היה גדול למדי, לא עלתה בה פוליס מרכזית אחת ששלטה בשאר החברות, אלא גם שם כונן מבנה פדרטיבי דמוקרטי.
רקע > רקע היסטורי

במחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס עברו על יוון מספר שינויים גדולים. פיליפוס השני, מלך מוקדון (שלט בין 359 לפנה"ס ל-336 לפנה"ס) הצליח לרומם את ממלכתו מעמדת ארץ נחשלת וחצי ברברית בעיני היוונים. פיליפוס לא הסתפק בשיפור מעמדה הגאו-פוליטי של מוקדון ובהרחבת גבולותיה על חשבון שכניה הצפוניים והמערביים - התראקים והאילירים. פיליפוס התערב באופן פעיל בתוך ענייניה של יוון. תחילה חבר לתבאי והתערב במלחמת הקודש השלישית (355 לפנה"ס - 346 לפנה"ס). בשנת 352 לפנה"ס הצליח לנצח את הפוקים בקרב שדה הכרכום. הניצחון זה היה חשוב במיוחד כי כתוצאה ממנו נפלה תסליה לידיו והוא התמנה לטגוס - שליטה של תסליה - אזור חשוב במרכזה של יוון.
פיליפוס לא עצר בהשתלטות על תסליה ובמהלך מלחמת הקודש הרביעית (339 לפנה"ס - 338 לפנה"ס) הצליח להביס את הצבאות המאוחדים של תבאי ושל אתונה בקרב כירונאה (338 לפנה"ס). התוצאה של הניצחון המוקדוני היה כינוסן של הפולייס היווניות בקורינתוס והקמתה של הליגה הקורינתית (337 לפנה"ס) שביססה את ההגמוניה המוקדונית ביוון.
אלכסנדר הגדול (שלט בין 336 לפנה"ס ל-323 לפנה"ס), בנו של פיליפוס, המשיך את פועלו של אביו. אלכסנדר לא הסתפק בהגמוניה ביוון, אלא יצא בשנת 334 לפנה"ס למסע כיבושים נרחב במהלכו כבש את פרס, הממלכה החשובה והגדולה ביותר באזור באותה התקופה. נהוג למנות את התקופה ההלניסטית עם מועד כיבושיו, בין אם כוללים את הכיבושים ובין אם לאו. היוונים ניסו למרוד ולהשיב את עצמאותם, אך ניגפו בפני הצבאות של המצביאים המוקדונים.
אף על פי שיתוף הפעולה של המצביאים נגד היוונים, לא החזיקה האימפריה של אלכסנדר הגדול מעמד ומצביאיו, שכונו הדיאדוכים חילקו בינם לבין עצמם את שטחה העצום. כל אחד חמד את שטחו של רעהו וכך פרצה סדרה ארוכה של מלחמות הדיאדוכים שנמשכה עם הפסקות עד 281 לפנה"ס.
יוונים ניסו לנצל את היחלשותה של מוקדון והקימו כמה בריתות אזוריות וחלק מהפולייס ניסו לזכות מחדש במעמד שהיה להן בתקופות קודמות, אך ככלל הייתה יוון נתונה להשפעה חזקה מאוד של מוקדון על תולדותיה בתקופה זו.
היסטוריה > מלחמות הירושה > מלחמת לאמיה

יוון הייתה הראשונה לנצל את מותו של אלכסנדר הגדול כדי לפרוק את עול האימפריה שהקים. אתונה ורודוס היו הראשונות למרוד. המאבק קיבל את השם מלחמת לאמיה על שם העיר לאמיה, עליה צרו המורדים. פולייס רבות אחרות הצטרפו תוך כדי המאבק לאחר ההצלחות הראשוניות של המרד. אנטיפטרוס, הנציג של אלכסנדר הגדול במוקדון ויוון שבידיו הופקדה השמירה על הנכסים האירופאים של אלכסנדר הגדול עם דרגת סטרגוס נתפס בלתי מוכן, אך עד מהרה זרמו תגבורות גדולות מאוד ממצביאיו של אלכסנדר הגדול שהתגייסו למלחמה במורדים היוונים. הכוח המשולב של הדיאדוכים הצליח להביס את הצבא היווני המאוחד בקרב קראנון. (תחילת ספטמבר 322 לפנה"ס). הצי היווני נכנע לאדמירל המוקדוני קליטוס הלבן ליד אמורגוס כמעט ללא מאבק, ככל הנראה בגלל חוסר הרצון של הקצונה האתונאית הבכירה להילחם נגד המוקדונים.
שנה לאחר מכן פנה אנטיפטרוס נגד הליגה האיטולית. למרות הצלחות ראשוניות, תככיו של פרדיקס שזמם לסלק את אנטיפטרוס ממעמדו בתור המשנה למלך במוקדון וביוון מנעו ממנו את הניצחון הסופי. האיטולים השיגו תנאים קלים בהרבה מאלה שנפלו בחלקה של אתונה. הצתת המאבק בין הדיאדוכים הסירה הלכה למעשה את האיום המוקדוני מעל איטוליה. איטולים השתמשו בהסתלקות המוקדונים לביסוס הליגה שלהם, תוך שהם משתדלים לשמור על פרופיל נמוך והחליפו את נאמנותם במהלך מלחמת הדיאדוכים. מדיניות נבונה זו אפשרה להם לבסס את מעמדם כאחד הכוחות הבכירים בפוליטיקה של ארץ האם היוונית בתקופה ההלניסטית.
מבחינת שאר היוונים, התבוסה במלחמה הייתה קשה. אנטיפטרוס חשד שהמשטר הדמוקרטי של אתונה, הוא האשם בפרוץ מעשי האיבה. לכן, משטרה הדמוקרטי של אתונה הוחלף באוליגרכיה בהוראתו. אזרחים אתונאים רבים איבדו את זכות הצבעתם. אתונאים רבים גלו מאטיקה והתיישבו בתראקיה. פולייס רבות אחרות מיהרו להיכנע ללא מאבק וקיבלו על עצמן את המשטרים האוליגרכיים שכוננו בהם המוקדונים. האחדות בקרב מצביאיו של אלכסנדר הגדול לא נותרה על כנה זמן רב. הסכמי בבל שנחתמו תחת הנהגתו של פרדיקס שקיבל את תפקיד העוצר למלך הינוקא אלכסנדר הרביעי לא החזיקו מעמד. פרדיקס נתקל בהתנגדות מצדו של תלמי הראשון שליט מצרים ואנטיגונוס מונופתלמוס, שליט פריגיה. פרדיקס נפטר במהלך מסע המלחמה נגד מצרים בחורף 320/321 לפנה"ס. כתוצאה ממותו והעדר שליט מוסכם התפרקה האימפריה של אלכסנדר הגדול לחלוטין ויוון הפכה לאחת מזירות הלוחמה העיקריות. צבאות רבים עברו אותה לאורכה ולרוחבה והותירו בה הרס וחורבן.
היסטוריה > מלחמות הירושה > מלחמות הדיאדוכים

בימי מלחמות הדיאדוכים וספיחיהן (319 לפנה"ס - 272 לפנה"ס) שהתחרו על השליטה באימפריה העצומה שהותיר אחריו אלכסנדר הגדול התנהלו תולדותיה של יוון בצל האירועים שכפו עליה המעצמות הגדולות. המעצמות הגדולות התחרו בינן לבין עצמן על השליטה ביוון בגלל סיבות פוליטיות, ענייני יוקרה מדינית ועוד. חלק מהיוונים ניסו לנצל את האירועים לטובתם כדי מצד אחד להשתחרר מהעול המוקדוני שנכפה עליהם לאחר כינון הליגה הקורינתית על ידי פיליפוס השני, אחרים ניסו להרחיב את גבולותיהם.