stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סווטוניוס
תרגומי ספריו לעברית

קאיוס סוטוניוס טראנקויללוס, חיי הקיסרים: 1: בית פלויוס – אספסיינוס, טיטוס, דומיטיינוס. מתורגם מן המקור הלטיני בצירוף מבוא והערות מאת מנחם שטיין. ורשה, א"י שטיבל, ת"ש 1940.
גאיוס סויטוניס טרנקוילוס, חיי שנים-עשר הקיסרים. תרגם מרומית: ד"ר אלכסנדר שור. תל אביב, מסדה, תשט"ו.
הערות שוליים

↑  צבי יעבץ, טיבריוס וקליגולה, הוצאת דביר, 213
↑  אלכסנדר פוקס, הקדמה לתרגום חיי שנים-עשר הקיסרים, הוצאת מסדה, תשט"ו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268630505171  PLWABN: 9810688124105606  BIBSYS: 90785110  BNC: 000097965  BNE: XX1148703  BnF: cb119257294 (data)  CANTIC: a1016070x  CiNii: DA00897279  GND: 118619918  ICCU: CFIV096923  ISNI: 0000 0001 2102 9695  KulturNav: 4d6cd8ad-577d-4f5a-85e2-457a43e96bef  LCCN: n50053072  LNB: 000104443  NDL: 00458032  NKC: jn19990218099  NLA: 36012686  NLG: 218954  NLK: KAC199626796  NSK: 000013179  NTA: 15245831X  RERO: 02-A000156631  SELIBR: 94808  SNAC: w6kd2413  SUDOC: 027151387  Trove: 1185283  ULAN: 500050468  VcBA: 495/59238  VIAF: 89599270   WorldCat (עם VIAF): 89599270
סוודר (שיר)

| דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.מקור | דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.ציון |
| --- | --- |
יוסי חרסונסקי: 
"סוודר" הוא סינגל הבכורה שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נוי פדלון. השיר יצא לאור ב-17 בדצמבר 2018, כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה של פדלון, סוודר, על ידי חברת התקליטים NMC.
רקע וכתיבה

השיר נכתב, הולחן והופק על ידי נוי פדלון ורובי פאייר. השיר הוא בז'אנר הפופ אשר משלב בתוכו את הסגנון הים-תיכוני. השיר במקור הוקלט על ידי הזמר עדן חסון, ואף הודלפה גרסתו לשיר, אך בסופו של דבר, השיר בוצע על ידי פדלון.
הסינגל עצמו סוקר על ידי יוסי חרסונסקי, אשר ציין את השיר בחיוב והעניק לו ציון של שלושה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי וצבר מעל ל-2 מיליון השמעות.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של נוי פדלון ב-17 בדצמבר 2018, בסמוך לצאת הסינגל.
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-16 מיליון.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2018-19)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2018-19)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2018-19)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2018-19)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 2 |  |
|  ישראל | המצעד הרשמי של גלגלצ | 2 |  |
|   ‏‏‏  מצעדים סוף-שנה (2019)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים סוף-שנה (2019)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים סוף-שנה (2019)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים סוף-שנה (2019)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 29 |  |
|  ישראל | גלגלצ | 23 |  |
|  ישראל | כאן גימל | 16 |  |
הערות שוליים

↑  עדן חסון סוודר (באנגלית), נבדק ב-2020-05-13
↑  רז ישראלי, הגרסה הרשמית של נוי פדלון ללהיט הוויראלי של עדן חסון, באתר ישראל היום, 17 בדצמבר 2018
↑  סוודר, נבדק ב-2020-03-01
1 2   סוודר, סרטון  באתר יוטיוב
סלימון ברזאני

| --- | --- |
חכם סולומון ברזני - רב העיר מוסול ואב בית הדין במוסול
 מקום פעילות:  מוסול
 פטירה:  1961
 תקופת הפעילות:  ?–1961 
 תפקידים נוספים:  אב בית דין
 רבותיו:  סבו חכם ראובן, יעקב מוצפי ואחרים
 תלמידיו:  יצחק ברזאני, שבתאי בן חיים
הרב חכם סלימון ברזאני (נפטר ב-1961) היה רב העיר מוסול בעיראק ואב בית הדין בה.
ביוגרפיה

נצר למשפחת ברזאני. התחנך ולמד תורה מפי סבו, חכם ראובן, ורכש השכלה כללית יחד עם השפה הטורקית והשפה הערבית על ידי מורים פרטיים. בהיותו כבן 18 נשלח ללמוד תורה ב"מדרש בית זלכה" שבבגדאד. שם למד במשך כשנתיים יחד עם הרב יעקב מוצפי ואחרים. לאחר מכן קיבל סמיכה לרבנות ושחיטה מהרב עזרא דנגור, רבה של בגדאד.
בשנת 1924 (ה'תרפ"ד) נבחר לכהן כ"חכם באשי" והסמכות התורנית-רוחנית של מוסול ואזור צפון עיראק. במשרה זו, שכונתה בפי התושבים "אל חכם", כיהן במשך 26 שנים עד שנת 1951 (ה'תשי"א). על משרתו לא קיבל משכורת, והתפרנס מחנות קטנה שהייתה בבעלותו. למעט שלוש שנים האחרונות לכהונתו, כשהוחל בעיראק חוק ארגון מערכת השיפוט הדתי, ומשכורתו שולמה לו מטעם משרד המשפטים העיראקי.
בשנת 1951 (ה'תשי"א) עלה לישראל, ושימש כרב במעברת טירה הדרומית, בה התגוררו רוב יוצאי מוסול.
נפטר בכ"ט בתשרי ה'תשכ"א (1961) בטירת כרמל.
מתלמידיו

הרב יצחק ברזאני - רב המושב עין העמק ובחו"ל רב העיר ארביל בכורדיסטן העיראקית.
הרב שבתאי בן חיים - רב המושב מנוחה ומועצה אזורית לכיש.
ראו גם

יחיא בן המו
הערות שוליים

↑  למרות הסמכתו לשחיטה, כמעט ולא עסק בה.
סוליצה (יישוב כפרי)

| --- | --- |
 מדינה:  רומניה רומניה
 מחוז:  מחוז בוטושאן
 כפר גדול ("קומונה"):  סוליצה
 חבל ארץ:  מולדובה
 ראש העיר:  קטלין צ'ובוטאריו (ראש מועצה) -   משנת 2004 - המפלגה הלאומית ליברלית (רומניה)
 תאריך ייסוד:  1817
 גובה:  98 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,130 (1 בדצמבר 2021)
 קואורדינטות:  47°38′43″N 26°55′30″E﻿ / ﻿47.6452°N 26.9251°E﻿ / 47.6452; 26.9251
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור סוליצה(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור סוליצה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סוליצה (ברומנית: Satul Sulița), הידוע גם לפי שמו בעבר "סוליצה-טרג" (ברומנית: Sulița-Târg, כלומר "סוליצה עיירה") הוא כיום יישוב כפרי, חלק מהכפר הגדול סוליצה (Comuna Sulița) במחוז בוטושאן, מושב המועצה שלו. בשטחו נמצא מנזר קוזאנצ'ה. מועצת סוליצה אחראית גם על היישובים דרקשאן וקליש הסמוכים. ב-2011 חיו בכפר 1,357 תושבים.
בעבר הייתה "סוליצה-טרג" עיירה. במפקד האוכלוסין של הנסיכויות הרומניות המאוחדות של מולדובה וולאכיה. בשנת 1860 הייתה "סוליצה העיירה" היישוב העירוני ה-24 בגודלו במולדובה. אוכלוסייתו הייתה אז 2,858 תושבים.
לעיירה היה עד יולי 1941 גם אופי של שטעטל יהודי. החל משנת 1864, לפי חלוקה מנהלית-גאוגרפית חדשה הפך היישוב לחלק מהכפר סוליצה רבתי ("קומונה סוליצה"). במחצית האחרונה של המאה ה-20 איבד לחולטין את אופיו העירוני וכיום הוא כפר לכל דבר.
השם

לפי הפילולוג יורגו יורדאן, קרוב לוודאי ששמות היישובים סוליצה וסוליצואיה (בדומה לשם היישוב נובוסליצה שנקרא ברומנית "נואוה סוליצה") מקורם במילים הסלאביות "סלו" ו"סליצה" - שמשמעותן "כפר". מאוחר יותר התושבים הרומנים ביטאו את השם "סוּליצׇה", כמו המילה שמשמעותה ברומנית "כידון".
היסטוריה

עוד במאה ה-17 היה באזור, על גבעת קיסק (Chisc), כפר בשם צ'וקנשט, שנהרס בעקבות מגפות פשיטת קוזקים. תושבי הכפר הזה התיישבו במקום אחר, והקימו את הכפר סוליצואיה. עד שנת 1906 השתייכה סוליצואיה לכפר דרקשאן, שהייתה במאה ה-19 בבעלות משפחת הבויארים מברוקורדט, ומאוחר יותר סטורדזה, גיקה-קומנשט ואלוורו.
בשנת 1817 הוציא השליט סקרלט קלימאקי לבקשת בעלי האתר, הוורניק הגדול קונסטנטין מברוקורדט, צו להקמת עיירת סוליצואיה או סוליצה. בהתאם להסכם, יושבו בעיירה החדשה סוחרים ובעלי מלאכה, רבים מהם יהודים שבאו מגליציה ומבוקובינה. בהסכמת הבעלים הבא של העיירה, ספירידון פאבלו, הוקמו במקום, בין היתר, בתי מרזח לממכר יין שרף ("ראקי") ויין, ומאפיות לממכר לחם ובייגלה.
בשנת 1822–1824 נבנתה הכנסייה האורתודוקסית ניקולאיה הקדוש, וב-1905 נבנתה קפלה על שם גאורגה הקדוש.
העיירה הוכתה במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20 במספר אסונות המוניים, בהם שרפות ומגפות. ב-1831 נפגעה העיירה ממגפת כולרה, בשנים 1864–1865 ו-1946 מבצורת ומרעב, וב-1969 משיטפונות קשים. קשה במיוחד הייתה השרפה משנת 1843. ב-1864 וב-1921 זכו חלק מהאיכרים לקרקעות באמצעות רפורמה אגררית[דרושה הבהרה].
החל משנת 1840 הייתה העיירה בבעלות שליט מולדובה מיכאיל סטורדזה. בעקבות חלוקה מנהלית חדשה מ-1864 סוליצה השתייכה לנפת ("פלאסה") מילטין במחוז ("ז'ודץ") בוטושאן. ב-1884 סטורדזה הוריש את המקום לבנו, גריגורה.
בשנת 1858 הגיע לעיירה הרופא הראשון, אנאה גרקול (היווני). ב-1896 הוקם בה בית חולים עם 30 מיטות. בהמשך, בשנת 1903 אושפזו בבית החולים מעל אלף מטופלים, כולל 56 מקרי פלגרה. בית הספר הראשון שפעל רק שנתיים היה פנסיון שהוקם על ידי הכומר לומיצ'סקו. ב-1867 הוקם בית הספר הקבוע של העיירה. בהמשך פעלו בתי ספר לבנים ולבנות. ב-1874 הפך בית הספר העירוני לבית ספר כפרי. ב-1917 הוקמה מכינה למורים. ב-1895 פעלו בעיירה 30 בתי מרזח, 200 סוחרים ו-500 בעלי מלאכה.
המורה יואן גאורגיו הקים בבית הספר ספרייה ציבורית ראשונה ומאוחר יותר קואופרטיב של איכרים, בנק עממי חברה למאבק באלכוהוליזם. ב-1914 הוקם "הבית הלאומי" - בית תרבות ראשון ביישוב. ב-1928 הוקם בית תרבות על שם מיכאי אמינסקו.
בימי מלחמת העולם הראשונה פעל בעיירה חיל מצב ובית חולים צבאי שהתמודד, בין השאר, עם מגפת טיפוס הבהרות.
ב-1939 סופח הכפר דרקשאן לסוליצה.
בימי מלחמת העולם השנייה נכנסו לעיירה כוחות גרמניים בדרך לפלישה לברית המועצות. בנסיבות אלה ביולי 1941 גורשה האוכלוסייה היהודית לעיר בוטושאן. באפריל 1944 נכנסו ליישוב יחידות ראשונות של הצבא האדום. בימי המשטר הדמוקרטי החדש, ב-1945 נוספה לבית החולים מחלקת יולדות.
בהמשך נכנס היישוב לעידן הקומוניסטי שנמשך בין 1946–1989. חוסלו מוקדי הקדחת, נעשה מבצע לאוריינות כללית של האוכלוסייה.
אחרי חלוקת קרקעות לאיכרים נכפתה עליהם הקמת משק שיתופי מסוג קולחוז שנקרא תחילה על שם מקסים גורקי (1950). הקולקטיביזציה הכפויה הסתיימה ב-1962. ב-1950 שויך היישוב לתת-מחוז שנקרא "הראיון בוטושאן" במסגרת ה"אזור" סוצ'אבה; ב-1968, בחלוקה מנהלית חדשה, הוא שויך למחוז בוטושאן. ב-1948 הולאמו טחנות הקמח ובית המרקחת של יוסף מאן. בהמשך הפכו גם המסחר וענף השירותים לממלכתי, במתכונת של קואופרטיב. ב-1960 הוקמה מרכזייה חשמלית קטנה וב-1968 חובר היישוב למערכת האנרגטית הלאומית. בשנת 1961 הוקמה מרפאת שיניים ראשונה, ב-1968 חנות כל בו ממשלתית בעלת שתי קומות, ב-1968 נבנו מדרכות וב-1970 הרחוב הראשי כוסה באספלט. בשנת 1962 נעשו עבודות להסדרת בריכת אורסואיה-בורלה.
יהודי סוליצה

עם הקמת העיירה בשנת 1817 לבקשת קונסטנטין מברוקורדט ובאישור השליט סקרלט קלימאקי יושבו בה סוחרים ובעלי מלאכה, רבים מהם יהודים. שמות המקצועות הפכו במהרה אצל היהודים לשמות משפחה ברומנית: הרש (גרש) החייט - להרש קרויטורו, איציק בעל בית המרזח - לאיציק קרצ'ומרו, בנימין מוכר המשי - לבויום מטסארו, יהודה הקצב - לאידה קסאפו, אברהם האופה - לאברם קיטארו או פיטארו.
בשנת 1832 חיו בסוליצה 496 יהודים - מתוך אוכלוסייה של 973 תושבים. ב-1843 כשהדליקה הגדולה החריבה את רוב הבתים והיהודים ביקשו לעזוב התגייס הבעלים, הנסיך סטורדזה, לשקם את העיירה ופטר את היהודים המקומיים ממסים ל-25 שנה. ב-1892 הם הגיעו להיות רוב מוחלט באוכלוסייה - 2,154 מתוך 2,784. ב-1899 היה אחוז היהודים 63% מהתושבים. 80% היו בעלי מלאכה, השאר היו סוחרים, ואחדים עסקו בשיווק וגידלו כבשים. במחצית הראשונה של המאה ה-20 היו כמעט מחצית התושבים - ב-1930 - 1063 מתוך 2598 נפשות בסוליצה רבתי אולם 76% מתושבי העיירה עצמה
בסוף המאה ה-19 החזיקו היהודים חמישה חדרי תפילה, מקווה ואכסניה לנוסעים עניים. בעיירה פעל חדר וב-1890 בעזרת הארגון יק"א הוקם בית ספר יסודי יהודי.
בשנת 1907 בימי מרד האיכרים הרומנים יצאו גם האיכרים באזור, בכפרים צ'רקז'ן ודרקשאן, לפעולות מחאה נגד המחירים הגבוהים בחכירת האדמות ודרשו לחתום על הסכמי חכירה חדשים ישירות עם בעלי האדמות. הם התקוממו נגד בעלי האחוזות וחוכרי האדמות שהיו רובם יהודים. כשתביעותיהם לא נענו עשו פרעות קשות נגד בתיהם והחנויות של יהודי סוליצה. נשדד גם הבית בדרשקאן של בעל האחוזה, אלוורה, בשנת 1932 דרש בעל האחוזה, אלוורה, את גירוש היהודים מסוליצה אך דרישתו נדחתה על ידי בית המשפט.
מקרב יהודי סוליצה קמו אישים כמו הרופא מרקו קאז'אל והמשורר יון פירביאגו. אחרי הפלישה הגרמנית-רומנית לברית המועצות, בהשראת האידאולוגיה האנטישמית הנאצית והמקומית, ערך משטר אנטונסקו גירוש יהודים מכפרים כמו שטפנשט ואחרים לסוליצה אחר כך ב-5 ביולי 1941 פונו כל היהודים שנמצאו בסוליצה לעיר בוטושאן על ידי ז'נדרמים רומנים. היה מדובר ב-200 משפחות. אחרי המלחמה שבו לעיירה 49 משפחות. היהודים מנו בה 380 בשנת 1947 ו-250 ב-1950.
רובם עלו לישראל. בסוליצה נשארו לבסוף שלוש משפחות יהודיות (עם 6 נפשות):המשפחות של דוד לזרוביץ', מרקו גרימברג וחיים סין שעיה.
במפקד ב-1966 צוינו בסוליצה 1,063 תושבים, מתוכם 6 יהודים.
דמוגרפיה

במפקד בשנת 2002 חיו במקום 1,261 תושבים, מתוכם 1,258 רומנים (99.8%). שפת האם של 2,060 מהם היא רומנית.[דרושה הבהרה] ב-2011 מנתה אוכלוסיית הכפר 1,357 תושבים.
בשנת 1832 חיו בעיירה 973 תושבים (209 משפחות) מתוכם 496 יהודים. ב-1860 חיו בה 2,858 תושבים ונחשב ליישוב העירוני ה-24 בגודלו של נסיכות מולדובה. ב-1892 חיו בה 2,784 תושבים כולל 2,154 יהודים. ב-1930 2,598 תושבים מתוכם 1,063 יהודים.
ראו

סוליצה
לקריאה נוספת

Ștefan Ciubotaru - Monografia comunei Sulița Editura Axa, Botoșani 2001
Ing.Rozalia Bines - Sulița - tîrgușorul meu natal, "Orient Expres" Anul 12, Nr.574 20.03.2006
, Dorina Bălan - Evreii au plecat demult - La Sulita au rămas în picioare doar lespezi și amintiri
(דורינה בלן - היהודים הלכו מזמן - בסוליצה נותרו רק מצבות וזיכרונות)
Jurnalul de Botoșani și Dorohoi, iunie 2004
Pinkas HaKehilot, Romania, Vol. 1 (1969), p. 285: "Sulița".
Encyclopedia of Jewish Life (2001), p. 1263: "Sulița (II)"
הערות שוליים

↑  אתר מועצת  סוליצה
↑  "וידומוסטיה" משנת 1834 -D.Bălan- מצוטטת על יד י 2006 R.Bines
1 2 3 4 5 6  אתר בית התפוצות
1 2 3 4  אתר מועצת סוליצה
↑  אתר מועצת סוליצה - לוח כרונולוגי
↑  Monografia comunei Lunca
↑  R.Bines
↑  2006 R.Bines
1 2  D.Bălan- מצוטטת על יד י 2006 R.Bines
סקרלט קלימאקי, הרשה את הקמת העיירה ב-1817
הנסיך מיכאיל סטורדזה, הבעלים של העיירה סוליצה בשנים 1840–1884
סווזי קורץ

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1944 (בת 80) אומהה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Swoosie Trust Kurtz 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1962 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דרום קליפורניה  בית ספר לאמנויות הבמה של אוניברסיטת דרום קליפורניה  בית הספר התיכון הוליווד 
 פרסים והוקרה:  פרס טוני לשחקנית משנה במחזה (1981)  Drama Desk Award for Outstanding Featured Actress in a Musical (1978)  פרס מעגל המבקרים החיצוני (1981)  פרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית (1990)  פרס טוני לשחקנית משנה במחזה (1986)  פרס דרמה דסק לשחקנית מצטיינת במחזמר (1981) 
 פרופיל ב-IMDb
 
סווזי קורץ (באנגלית: Swoosie Kurtz; נולדה ב-6 בספטמבר 1944) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, אשר זכתה בפרס אמי לשחקנית ראשית בסדרת קומדיה (1990) מתוך עשר מועמדויות ובשני פרסי טוני מתוך חמש מועמדויות.
ביוגרפיה

קורץ נולדה בעיר אומהה שבנברסקה שבארצות הברית; בתם של מרגרט "מרגו" (לבית רוג'רס), מחברת, וקולונל חיל האוויר של ארצות הברית פרנק קורץ (אנ'), שהיה גם קופץ למים אולימפי.
היא סיימה תואר בדרמה באוניברסיטת דרום קליפורניה. בנוסף היא למדה באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
קריירה

היא הופיעה לראשונה בטלוויזיה בגיל שבע עשרה בתוכנית "המופע של דונה ריד" (אנ') עם דונה ריד.
היא הופיעה בין היתר בקולנוע בסרטים "יחסים מסוכנים", "ההפך" "שקרן שקרן" ו"נשוי בהפתעה".
מ-1991 ועד 1996 שיחקה בסדרת הדרמה "אחיות" בתפקיד אלכס, האחות הבכורה.
היא שיחקה תפקידי אורח בסדרות רבות וביניהם ב-1998 במיני-סדרת הטלוויזיה "עוד סיפורי סן פרנסיסקו", שמבוססת על סדרת הספרים מאת ארמיסטד מופין.
ב-2009 הופיעה בסדרה "עקרות בית נואשות" כמורה לאומנות העובדת עם סוזן, ובאותה שנה בסדרה "ריטה רוק" בתפקיד אימה של ריטה (ניקול סאליבן).
בשנת 2009 השתתפה בסרט הביוגרפי "אנגלי בניו יורק", המתעד את שנותיו של הסופר האנגלי והגיי אייקון קוונטין קריספ בניו יורק.
ב-2017 החלה לשחק בסיטקום "תוכנית אבא" ברשת CBS, כתור בוורלי בארנס, אימו של אדם (מאט לה-בלאנק).
בשנת 2018 שיחקה את טיפני מק'אנה בסדרת הטלוויזיה "הספר המסוכן לבנים", אשר מבוססת על ספר באותו שם, ושודרה ברשת פריים וידאו.
בשנת 2021 החלה לשחק בסדרה הקומית של רשת פוקס; "Call Me Kat", את דמותה של שיילה, אימה של קייט (מים ביאליק).
חיים אישיים

בשנות ה-60 הייתה בזוגיות עם האמן ג'ושוע וייט. קורץ מעולם לא נישאה, ולא נולדו לה ילדים.
הערות שוליים

↑  Camilleri, Ricky (29 באפריל 2014). "HuffPost Live". HuffPost Live. AOL. נבדק ב-10 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
| פרס טוני לשחקנית המשנה הטובה ביותר במחזה |
| --- | --- | --- |
| 1947–1975 | פטרישה ניל (1947) • שירלי בות' (1949) • מורין סטייפלטון (1951) • מריאן וינטרס (1952) • ביאטריס סטרייט (1953) • ג'ו ואן פליט (1954) • פטרישיה ג'סל (1955) • אונה מרקל (1956) • פגי קאס (1957) • אן בנקרופט (1958) • ג'ולי ניומאר (1959) • אן רוור (1960) • קולין דיוורסט (1961) • אליזבת אשלי (1962) • סנדי דניס (1963) • ברברה לודן (1964) • אליס גוסטלי (1965) • זואי קולדוול (1966) • מריאן סלדס (1967) • זינה ווקר (1968) • ג'יין אלכסנדר (1969) • בליית' דאנר (1970) • ריי אלן (1971) • אליזבת וילסון (1972) • ליאורה דנה (1973) • פרנסס שטרנהגן (1974) • ריטה מורנו (1975) |  |
| 1976–2000 | שירלי נייט (1976) • טראזנה בברלי (1977) • אן וודג'וורת' (1978) • ג'ואן היקסון (1979) • דינה מנוף (1980) • סווזי קורץ (1981) • אמנדה פלאמר (1982) • ג'ודית אייבי (1983) • כריסטין ברנסקי (1984) • ג'ודית אייבי (1985) • סווזי קורץ (1986) • מרי אליס (1987) • ל. סקוט קלדוול (1988) • כריסטין ברנסקי (1989) • מרגרט טייזאק (1990) • איירין וורת' (1991) • ברייד ברנן (1992) • דברה מונק (1993) • ג'יין אדמס (1994) • פרנסס שטרנהגן (1995) • אודרה מקדונלד (1996) • לין תיגפן (1997) • אנה מנהאן (1998) • אליזבת פרנץ (1999) • בלייר בראון (2000) |  |
| 2001–הווה | ויולה דייוויס (2001) • קייטי פינרן (2002) • מישל פאק (2003) • אודרה מקדונלד (2004) • אדריאן לנוקס (2005) • פרנסס דה לה טור (2006) • ג'ניפר אילי (2007) • רונדי ריד (2008) • אנג'לה לאנסברי (2009) • סקרלט ג'והנסון (2010) • אלן בארקין 2011) • ג'ודית לייט (2012) • ג'ודית לייט (2013) • סופי אוקונדו (2014) • אנלי אשפורד (2015) • ג'יין הודישל (2016) • סינת'יה ניקסון (2017) • לורי מטקאלף (2018) • סיליה קינן-בולגר (2019) • לויס סמית' (2021) • פלישיה רשאד (2022) • מרים סילברמן (2023) • קארה יאנג (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007324747305171  PLWABN: 9810584831605606  BIBSYS: 10074197  BNE: XX1296834  BnF: cb14195150s (data)  GND: 129584878  ISNI: 0000 0000 5937 2061  LCCN: n88034922  NKC: xx0185925  NTA: 073348449  SNAC: w66z239c  SUDOC: 185434592  VIAF: 44510108   WorldCat (עם VIAF): 44510108 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נער הזהב (אלבום)

"נער הזהב" הוא אלבום הבכורה של הזמר הישראלי חיים אל. את האלבום הוציאה בשנת 1989 לאור חברת התקליטים עידן הפקות על גבי תקליט וקלטת שמע. הרצועה הסוגרת שלו, "איסטנבול-ג'רוזלם", זכתה להצלחה רבה, ואף הגיעה למקום השני במצעד הפזמונים של הטלווזיה הממלכתית בטורקיה. השיר הארוך ביותר באלבום הוא "סויילמה Şaka Yaptim", שאורכו עומד על שבע דקות ושלוש עשרה שניות. הוא מושר בשפה הטורקית לרוב, אך מכיל כמה מילים בעברית.
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | נער הזהב  | 3:33 |
| 2. | שברת אותי  | 3:56 |
| 3. | לב כואב  | 6:40 |
| 4. | זאת דרכי  | 4:58 |
| 5. | סויילמה Şaka Yaptim  | 7:13 |
| 6. | נעימה  | 4:47 |
| 7. | לא פייר ילדה  | 6:07 |
| 8. | אח יא ליל  | 2:42 |
| 9. | עלם נודד  | 5:05 |
| 10. | משחק אכזר  | 4:09 |
| 11. | האושר הנכסף  | 3:21 |
| 12. | איסטנבול-ג'רוזלם  | 4:49 |
| משך כולל: | משך כולל: | 57:25 |
הערות שוליים

↑  חיים אל – נער הזהב, דיסקוגס
↑  ״נער הזהב״ חזר, מנטה
סוקיל קייב

מועדון ההוקי סוקיל קייב (באוקראינית: Хокейний клуб «Сокіл» Київ) הוא מועדון הוקי קרח מקצועני מהעיר קייב, בירת אוקראינה, אחד ממועדוני ההוקי קרח המעוטרים ביותר בתולדות אליפות אוקראינה בהוקי קרח. לרשותו זכייה ב-12 אליפויות לאומיות יותר מכל מועדון באוקראינה.
היסטוריה > דינמו קייב

המועדון הוקם בשנת 1963 בחסות אגודת "דינמו" ונקרא בשם דינמו קייב בשנים הראשונות והתמודד באליפויות האזוריות. הקבוצה אירחה בהיכל הספורט בקייב שבאותן שנים היה בעל תכולה של 11,712 מושבים.
היסטוריה > סוקיל קייב

ב-1973 שונה שמו ל"סוקיל" וזהו נותר שם הקבוצה במרבית שנות קיומה.
בשנת 1985 סיימה במקום השלישי באליפות ברית המועצות בהוקי קרח, במה שהיה להישג השיא שלה בתקופה הסובייטית והעפילה עד לגמר גביע שפנגלר ב-1986. המועדון התמודד בשנות ה-90 של המאה ה-20 בליגת ההוקי של מזרח אירופה וזכתה בה בשנים 1998-1999 ובאותן שנים זכתה גם בגביע הליגה.
בשנת 2008 השתתפה גם באליפות רוסיה הפתוחה והעפילה עד לשלב שמינית גמר הטורניר ובעונת 2009 הודחה בשלב רבע הגמר. היא זכתה להצלחה גם במפעלים האירופיים כשהעפילה לשלב חצי גמר ליגת האלופות בהוקי קרח בשנים 1993, 1995, 1996. היא השתתפה גם בגביע הקונטיננטלי בהוקי קרח אך לא העפילה מעבר לשלב המוקדמות השלישי.
הקבוצה אירחה את משחקיה בהיכל הספורט בקייב המכיל (6,451 מושבים ובעל יכולת הגדלה לכדי 7,337 מושבים). מאז 2011 הקבוצה הבוגרת כבר לא פעילה ופועלת רק קבוצת הילדים, המארחת את משחקיה בהיכל "טרמינל" (בעל תכולה של 1,387 מושבים).
תארים

אליפות ליגת ההוקי של מזרח אירופה: 1998, 1999
מחזיקת גביע ליגת ההוקי של מזרח אירופה: 1998, 1999
אליפות אוקראינה: 1993, 1995, 1997, 1998, 1999, 2003, 2004, 2005, 2006, 2008, 2009, 2010
מחזיקת הגביע האוקראיני: 2007
מחזיקת גביע הפדרציה: 2010
מחזיקת גביע טמפרה: 1989
גלריה

שחקני מועדון ההוקי דינמו קייב, 1963
שחקני סוקיל, 1975
שחקני סוקיל, 2010
סוזרניות

סוּזֵרֵנִיּוּת או רִבּוֹנוּת עַל היא מושג במדע המדינה המתאר את היחסים בין ישויות מדיניות, אשר אחת מהן כפופה לרעותה. המדינה הכפופה מעניקה למדינה המכפיפה סמכויות נרחבות בניהול יחסי החוץ שלה, ועניינים חשובים נוספים, אך משמרת בידה מידה של אוטונומיה. הישות הדומיננטית ביחסים סוזרניים נקראת סוזרן, ביטוי היכול להתייחס למדינה, או לעומד בראשה. במשטר הפאודליזם התייחס הביטוי "סוזרן" לתיאור האדון הפיאודלי, המכפיף למרותו את הוסאלים המונח נטבע במקור לתיאור היחסים בין האימפריה העות'מאנית ובין ישויות עצמאיות למחצה שקיימו עמה יחסים סוזרניים.
למרות שיחסים סוזרניים התקיימו במספר אימפריות במהלך ההיסטוריה, הוא סותר את תפיסת המשפט הבינלאומי של ימינו, לפיו ריבונות היא מצב בינארי, כלומר - קיים או לא קיים. יחסים סוזרניים, בהם יש ויתור כפוי של המדינה הכפופה על חלק מריבונותה, אינם אפשריים על פי תפיסה זו.
הערות שוליים

↑  רִבּוֹנוּת עַל במילון דיפלומטיה (תשנ"ט), באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLK: KSH2000015833 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סוליפסיזם

סוליפסיזם (מלטינית: solus, "בלבד", ו-ipse, "עצמו") היא תפיסה מטאפיזית ואפיסטמולוגית הטוענת כי אדם יכול להיות בטוח בקיומו של דבר אחד בלבד - ה"אני" העצמי שלו. על פי גישה זו, עולם חיצוני לתודעה העצמית של האדם וכן גם תודעות של אנשים אחרים, לא בהכרח קיימים אובייקטיבית במציאות.
הסוליפסיזם הוא ביטוי של הספקנות. המשפט "אני חושב, משמע אני קיים" של רנה דקארט נחשב למרכזי בסוליפסיזם.
עקרונות

שלילת קיום חומרי, בפני עצמה, אינה מהווה סוליפסיזם. לסוליפסיזם שלושה עקרונות מרכזיים:
הידע הוודאי ביותר של אדם הוא תוצרי תודעתו - מחשבותיו וחוויותיו.
היות שאדם אינו יכול להיות בטוח בקיומו של דבר פרט לתודעתו, תוצריה הם הידע הוודאי ביותר. תוצרי התודעה הם הידע היחיד שקיומו אינו מוטל בספק.
אין קשר הכרחי בין חוויות נפשיות מודעות להתנהגות חיצונית.
דוגמה בולטת לעיקרון זה היא הניסוי הדמיוני 'ניסוי המוח בחבית'. לפי הרעיון שניצב בבסיס הניסוי, אם ינתקו מוח אנושי מגופו, ישימו אותו במכל מלא בחומר משמר-חיים, ויחברוהו למחשב שיקלוט את שדריו, יוסיף המוח לחיות כאילו לא נותק מעולם, במציאות וירטואלית שייצור לעצמו. המוח ימשיך לחוות חוויות ולחוש רגשות, אף על פי שאין להן כל יסוד במציאות החומרית. הניסוי מדגים את היעדר התלות של חוויות נפשיות במציאות, פועל יוצא של מבנה המוח האנושי.
אדם אינו מסוגל להבין באופן מדויק רגש או חוויה של אדם אחר.
היות שחוויות ורגשות הן דבר סובייקטיבי, ואין בנמצא זוג בני אדם זהים לחלוטין, הרי שרגש לעולם יהא ייחודי. מכאן ניתן להסיק כי אדם יכול להבין, בקירוב בלבד, רגש של אדם אחר רק באמצעות השוואתו לרגש דומה שחווה הוא בעבר, ושימוש בדמיונו.
הבעיה המרכזית בסוליפסיזם היא בעיית קיום התודעות האחרות: היות שביכולתו של אדם לראות רק את התנהגותם של בני אדם אחרים, ולא את הלכי נפשם, כיצד יוכל לדעת אל נכון שקיימת תודעה אחרת, נוסף על זו שלו? אמת, גם את תודעתו שלו אין הוא מסוגל לראות, אך לה הוא מודע וכך הוא יכול, א-פריורי, להיווכח בקיומה.
היסטוריה > גורגיאס

סוליפסיזם מתועד לראשונה בדבריו של הפילוסוף גורגיאס (376-483 לפנה"ס), כפי שצוטטו על ידי סקסטוס אמפיריקוס:
דבר אינו קיים.
אפילו קיים דבר מה, מן הנמנע לדעת דבר אודותיו.
אפילו ניתן לדעת דבר אודותיו, מן הנמנע להעביר את הידע לאחרים.
בעת ההיא, עיקרו המרכזי של הסוליפסיזם היה להראות שידע 'אובייקטיבי' אינו אפשרי.
היסטוריה > דקארט

לימים היה הסוליפסיזם למסד התפישה, לפיה היכולת האנושית להבין את מושגי הנפש (חשיבה, רצון, תפישה) אינה מושלמת אלא באמצעות שימוש בדמיון ובהשוואה לחוויות דומות. כלומר, באמצעות הפשטה של חוויות פנימיות. והתפישה הזו, על גווניה השונים, קנתה לה השפעה בפילוסופיה מאז שרומם דקארט את החיפוש אחר ביטחון מוחלט למדרגת היעד העיקרי באפיסטמולוגיה. בו בזמן רומם דקארט את האפיסטמולוגיה למדרגת "פילוסופיה ראשונית".
היסטוריה > ברקלי

דחייתו של ברקלי את המטריאליזם לטובת האידיאליזם מעניקה לסולפסיזם תימוכין נוספים, נוסף על אלה של דקארט. דקארט תמך בדואליזם האונטולוגי, לפיו קיימים הן העולם החומרי, הן התודעות הלא-חומריות הן האל. ברקלי לעומתו, דחה את קיום החומר אך לא את קיום התודעות, ובהגדירו את האל כתודעה קיבל גם את קיומו.
סוליפסיזם בספרות

"סוליפסיזם קיבוצי" הוא הגישה הפילוסופית המנחה את החברה הדמיונית בספר "1984" של ג'ורג' אורוול, בו "האח הגדול" שואף לשלוט בזיכרון ובתודעה וכך למעשה לשלוט במציאות.
לקריאה נוספת

על החיבור "עקרוני הדעת של האדם" לבישוף ברקלי באתר אונ' ת"א(הקישור אינו פעיל)
הערות שוליים

↑  כלומר, חומר שיאפשר למוח להוסיף ולפעול חרף ניתוקו ממקורות אספקתו (הגוף)
↑  החיבור למחשב מאפשר לעורכי הניסוי לראות את ה'חיים' של המוח; החיבור אינו הכרחי מבחינה תאורטית, ואין תכליתו אלא הדגמה והצגה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556074305171  BnF: cb11959288v (data)  GND: 4138306-0  LCCN: sh85124666  LNB: 000298259 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.