stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דב רוזן
הערות שוליים

↑  יהושע ביצור, תקציבי הרשויות המקומיות התמוטטו: "רק איחוד רשויות קטנות יכול להציל", אומר משרד הפנים, שהכין תכנית מקיפה, מעריב, 20 בפברואר 1962. "מר דב רוזן נחשב כ"אדריכל המיזוגים" של משרד הפנים... בשנים האחרונות [עשה] מר רוזן הרבה במיזוג רשויות ורשם לעצמו הישגים רבים" (ישעיהו אביעם, להתמזג – או לא להתמזג?, מעריב, 21 ביוני 1964). עם זאת, הוא היה חבר בוועדת המומחים מטעם משרד הפנים שקבעה כי אין להקים "עיריית-על" בגוש דן (יחיאל לימור, דו"ח מומחים: נגד הקמת "עיריה רבתי" בגוש דן, מעריב, 1 באוגוסט 1965.
↑  דוד י. זכאי, קוראים כותבים: "עץ הדת" לא נפסל, אך..., מעריב, 19 במרץ 1964; להנחיל מורשה, מעריב, 18 במאי 1973.
↑  ירושלים: פרס "היכל שלמה" לעתונאי המצטיין בשדה ההסברה הדתית, מעריב, 10 בנובמבר 1963; ירושלים: פרס היכל־שלמה יוכפל בשנה הבאה, מעריב, 19 בנובמבר 1963.
↑  פרס שפירא לאלתר ולנר, דב רוזן וטובה סנהדרין, מעריב, 5 ביולי 1985.
↑  דב רוזן באתר בית הקברות בהר הזיתים.
↑  בת ציון רוזן באתר בית הקברות בהר הזיתים.
↑  ביקורת: ג. קרסל, אסופות אמרות, דבר, 28 ביוני 1963; ז' דויד, קצרות: בעיני איש מאמין, דבר, 27 בספטמבר 1963; להנחיל מורשה, מעריב, 18 במאי 1973.
↑  ביקורת: ג. שלמה, ואלה שמות בני ישראל תשכ"ו, דבר, 10 בפברואר 1966; אורי קיסרי, ואלה שמות ילדיך..., מעריב, 21 באפריל 1966. וראו גם: בגין – כמשכין שלום בין... בן־צבי ובן־גוריון, מעריב, 6 בפברואר 1966; קידוש השם – וחידוש השם, מעריב, 24 במרץ 1966.
↑  ז. דויד, קצרות: במעלה יום הכפורים, דבר, 23 בספטמבר 1966.
↑  ביקורת: יוסף פרידלנדר, שולחן־ערוך מודרני לתודעה יהודית: עם ספרו של דב רוזן, "שמע ישראל", מעריב, 27 בדצמבר 1968; עמליה בת-דור, מאכל כשר – חוסך דם, דבר, 8 בדצמבר 1969.
↑  קראו לי טדי, מעריב, 31 במאי 1968.
↑  "שלטון האחים" ברשויות, מעריב, 17 ביולי 1973.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297157005171  GND: 1148308229  ISNI: 0000 0000 7738 4277  LCCN: n83042505  VIAF: 97274713   WorldCat (עם VIAF): 97274713
גנאדי סוסונקו

| --- | --- |

 לידה:  18 במאי 1943 (בן 81) טרואיצק, רוסיה 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב אמן משנת 1976
 מד כושר מרבי:  2595 (ינואר 1981)
 מד כושר נוכחי:  2520 (לא פעיל)
 מקצוע נוסף:  כותב ספרי עיון 
 מדינה:  ברית המועצות, הולנד
 
גנאדי סוסונקו (ברוסית: Геннадий Сосонко‏; נולד ב-12 בנובמבר 1934 טרויצק (מחוז צ'ליאבינסק) הוא שחמטאי יהודי-רוסי-הולנדי. הוא היה פעמיים אלוף הולנד בשחמט והשתתף בתחרויות רבות.
גנאדי סוסונקו נולד בעיירה טרויצק במחוז צ'ליאבינסק. הוא התחיל לשחק שחמט בגיל 10 כאשר התגורר עם אימו בלנינגרד. שיחק ביחד עם סמיון פורמן.
סוסנקו השתתף בתחרויות שונות בברית המועצות וגם היה עוזרם של מיכאל טל וויקטור קורצ'נוי במהלך התמודדויות להעפלה לדו-קרב על תואר אלוף העולם. בשנת 1972 הוא קיבל אישור מהשלטונות לעזוב את ברית המועצות לישראל ותוך זמן קצר עבר להולנד.
בשנת 1973 זכה סוסונקו באליפות הולנד וחזר על הישג זה בשנת 1978. בשנת 1977 ו-1981 הוא ניצח בתחרות חזקה בוויק אן זהה.
בהופעותיו באולימפיאדות השחמט זכה סוסונקו ב-3 מדליות.
סוסונקו אינו שחמטאי פעיל ממרץ 2011. הוא כתב מספר ספרי זיכרונות על השחמטאים השונים שהכיר.
קבלת דרגות בינלאומיות

1974 - אמן בינלאומי
1976 - רב אמן.
באולימפיאדת השחמט

בין השנים 1974 ל-1996 השתתף סוסונקו ב-11 אולימפיאדות שחמט:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
|  1974 | 3 | הולנד | 2450 | 10.5 מ-15 | 6+ 9= 0- | 76.9 | 5 קבוצתי, 5 אישי |
|  1976 | 2 | הולנד | 2505 | 6 מ-8 | 4+ 4= 0- | 75.0 | 2 קבוצתי, 1 אישי |
|  1978 | 2 | הולנד | 2575 | 6 מ-10 | 2+ 8= 0- | 60.0 | 14 קבוצתי, 16 אישי |
|  1980 | 2 | הולנד | 2545 | 9 מ-13 | 5+ 8= 0- | 69.2 | 10 קבוצתי, 4 אישי |
|  1982 | 2 | הולנד | 2575 | 5.5 מ-10 | 2+ 7= 1- | 55.0 | 17 קבוצתי, 32 אישי |
|  1984 | 2 | הולנד | 2565 | 6.5 מ-11 | 3+ 7= 1- | 59.1 | 10 קבוצתי, 21 אישי |
|  1988 | 2 | הולנד | 2540 | 5 מ-10 | 0+ 10= 0- | 50.0 | 3 קבוצתי, 54 אישי |
|  1990 | 4 | הולנד | 2520 | 5.5 מ-8 | 3+ 5= 0- | 68.8 | 12 קבוצתי, 54 אישי |
|  1992 | 4 | הולנד | 2530 | 3.5 מ-6 | 2+ 3= 1- | 58.3 | 23 קבוצתי |
|  1994 | 2 עת | הולנד | 2535 | 1.5 מ-3 | 1+ 1= 1- | 50.0 | 6 קבוצתי |
|  1996 | 2 עת | הולנד | 2520 | 1 מ-2 | 0+ 2= 0- | 50.0 | 14 קבוצתי |
הערות שוליים

↑  Sosonko, Gennadi - Men's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007373061305171  BIBSYS: 90096921  ISNI: 0000 0000 7908 9490  LCCN: no95017915  LNB: 000168690  NKC: jn20020723115  NTA: 070645132  VIAF: 84094959   WorldCat (עם VIAF): 84094959 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ד'תתקצ"ז

ד'תתקצ"ז (4997)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-2 בספטמבר 1236 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 20 בספטמבר 1237. שנה מסוג גכז, היא מעוברת, ואורכה 384 ימים. זו שנה שישית לשמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג גכז, ובה 384 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "כסדרה": שבה חשוון בן 29 יום ואילו כסלו בן 30 יום
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
דודי פדלון

דודי פדלון (נולד ב-16 בספטמבר 1976 בראשון לציון) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירה

פדלון החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל תל אביב. בעונת 1998/99 החל לשחק בקבוצת צפרירים חולון, ועונה לאחר מכן עבר לקבוצת הפועל פתח תקווה, בה שיחק שתי עונות רצופות. בעונת 2001/02 חזר לקבוצת צפרירים חולון לעונה אחת ואז חזר לעונה אחת לקבוצת הפועל פתח תקווה.
את עונת 2003/04 פתח בקבוצת הפועל נצרת עילית והמשיך בה שלוש שנים כולל עלייה לליגת העל בעונת 2003/04. בעונת 2006/07 עבר פדלון למכבי נתניה, שם שימש כמגן המחליף של דדי בן דיין, ובעונה שלאחר מכן עבר לקבוצת הפועל באר שבע, במדיה שיחק שנתיים רצופות.
בקיץ 2009 עבר לשחק בעולה החדשה לליגת העל, הפועל עכו, ובעונה שלאחר מכן עבר לקבוצת הפועל רמת גן, במדיה פרש ממשחק פעיל בקיץ 2011.
דבורה וייסמן

ערך זה עוסק בסופרת. אם התכוונתם להיסטוריונית, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 באפריל 1931 (בת 93) מלבורן, אוסטרליה 
 מדינה:  ישראל 
 
דבורה וייסמן (באנגלית: Dvora Waysman;‏ נולדה ב- 23 באפריל 1931) היא סופרת אוסטרלית-ישראלית.
קורות חיים

דבורה אופס נולדה במלבורן. עלתה לישראל ב-1971 עם בעלה וארבעת ילדיהם. המשפחה גרה בירושלים. שימשה כקצינת העיתונות של בית החולים שערי צדק.
וייסמן כתבה ספרים שהוצאו לאור על ידי כ-20 הוצאות ברחבי העולם. כתבה מאמרים רבים לג'ואיש פרס. בעיקר, היא כותבת בנושאי טיולים, משפחה וחגים יהודיים. במשך שלושה עשורים לימדה וייסמן כתיבה יוצרת.
ב-2014, הסרט רימון הזהב (בבימויו של דן תורג'מן), המבוסס על ספרה של וייסמן, תליון הזהב, זכה בפרס שבזי לחקר מורשת יהודי תימן לספרות.
פרסים

1981 - פרס "לירושלים" על חיבוריה על העיר ירושלים
1988 – פרס זיו לעיתונות טלוויזיה מטעם צדק-מדות-מוסר.
מספריה

In A Good Pasture, ISBN 965-7344-58-1, Mazo Publishers, Nov. 2008
Seeds Of The Pomegranate, ISBN 965-7344-20-4, Mazo Publishers
The Pomegranate Pendant, ISBN 965-7344-21-2, Mazo Publishers, Jan. 2007
Esther, A Jerusalem Love Story, ISBN 1-55874-822-9, Health Communications
Jewish Detective Stories For Kids
My Jewish Days of the Week, Hachai Publishing. Artwork by Melanie Schmidt.
הערות שוליים

↑  Sunday with Dvora Waysman, בבלוג של Jayna Morrow
↑  חגיגת פרס שבזי בהיכל התרבות, באתר פיתה
↑  יאיר לפיד, להבליט את הצד החיובי של המציאות, מעריב, 8 ביוני 1988
↑  It's a picture book. Schmidt's bio can be found at http://hachai.com/bios.html
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269777705171  BnF: cb14626036m (data)  ISNI: 0000 0000 6701 1952  LCCN: n88294754  VIAF: 70501952   WorldCat (עם VIAF): 70501952
האריאל

אין תמונה חופשית
האריאל היה עיתון יומי עברי אשר הודפס ופורסם בירושלים בין השנים 1874–1877, בעריכת מיכל הכהן.
בסמוך לשמו של העיתון נדפסה כותרת משנה: יכלכל כל דבר הדורש לחפץ לבב אוהבי ציון הנאמנים מאתי מיכל הכהן - "אחלי! יכנו דרכי".
לימים כתב חיים מיכל מיכלין, חתנו של העורך, עליו ועל העיתון:
הוא שכח דבר אחד ועל כן לא האירה ההצלחה פניה אליו. שכח שעיתון בירושלים אי-אפשר שיצליח אלא אם כן יש לו איזו תמיכה חומרית ומוסרית מצד עדה או מפלגה... שלוש אלה לא היו לו: א. איש לא תמך בידו; ב. גם בית דפוס משלו לא היה לו, באותו הזמן; ג. וגם היה עני מרוד...
עיתון "האריאל" היה צאצא של העיתון העברי הראשון, "הלבנון", שיצא לאור בשנת 1863 ביוזמתם של מיכל הכהן ביחד עם יואל משה סלומון ויחיאל ברי"ל. מספר שנים פרש מיכל הכהן מהשותפות הוציא לאור את העיתון "האריאל".
עיתון האריאל התנגד לקבלת כספי החלוקה ועקב כך עורר עליו את זעמם של קנאי היישוב הישן בירושלים.
על-שמו של העיתון קרוי רחוב אריאל בשכונת רוממה בירושלים.
לקריאה נוספת

חיים מיכל מיכלין, האריאל (תרל"ד-תרל"ז), בתוך: דוד יודילוביץ (עורך), קבץ לדברי ימי העיתונות בישראל, ב, תל אביב, תרצ"ו, עמודים 39–47
הערות שוליים

↑  במקור כתוב בטעות שהוא היה נכדו, אך לא היא: ראו למשל: שאלה, הצפירה, 12 באוגוסט 1893
↑  יחיאל לימור, ‏כרוניקה של מוות ידועה מראש, קשר 25, אביב 1999.
↑  נעבוד בצוותא: טיול בירושלים, באתר עמלנט-לשון
ערך זה הוא קצרמרבנושא תולדות עם ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ד'שס"ט

ד'שס"ט (4369)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-16 בספטמבר 608 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 5 בספטמבר 609. שנה מסוג בשה, איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים. זו שנה ראשונה לשמיטה.
לפי ההלכה, בשנת ד'שס"ט מתחיל מחזור חמה בן 28 שנים, ולכן מברכים את ברכת החמה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בשה, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
ברכת החמה ביום רביעי י"ד בניסן - 26 במרץ 609 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז).
היסטוריה של עם ישראל
דניאל אנריג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 ביולי 1972 (בן 52) ולנשטאדט, שווייץ שווייץ
 מדינה:  שווייץ 
 השכלה:  אוניברסיטת פריבור 
 מספר צאצאים:  4 
 השתייכות:   המשמר השווייצרי
 תקופת הפעילות:  1992 2008 – 1994 2015 (כשנתיים)
 דרגה:   אוברסט
 תפקידים בשירות
 מפקד משטרת קנטון גלרוס מפקד המשמר
 עיטורים
 אביר מפקד במסדר הקדוש גרגוריוס  מסדר פרו מריטו מליטנזי  מפקד במסדר סילבסטר הקדוש  מסדר האבירות של הקבר הקדוש 
 
דניאל רודולף אנריג (בגרמנית: Daniel Rudolf Anrig;‏ נולד ב-10 ביולי 1972) הוא קצין משטרה שווייצרי אשר שימש כמפקד ה-34 של המשמר השווייצרי בין 2008–2015.
ביוגרפיה

ארינג נולד ב-10 ביולי 1972 בעיר ולנשטאדט בקנטון סנט גאלן שבשווייץ. הוא בנם של רודולף גוסטב אנריג וסילביה מריה לבית בנץ. ב-1992 הוא התגייס למשמר השווייצרי אולם ב-1994 פרש ממנו. לאחר מכן החל ללמוד משפטים באוניברסיטת פרייבורג, וסיים את לימודיו ב-1999. לאחר מכן הצטרף למשטרת שווייץ וב-2002 מונה למפקד המשטרה הפלילית בקנטון גלרוס. בשנת 2003 הוא היה אחראי על פשיטה שנויה במחלוקת על בית מהגרים בחשד להחזקת סמים וסחר בבני אדם. ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הגיש בפני בית המשפט השווייצרי תלונה על אלימות מופרזת שנקטו השוטרים השווייצרים במהלך הפשיטה. בית המשפט קבע כי לא נמצאו ראיות לכך שבפשיטה נעשו מעשים פליליים, אולם ארינג נאלץ לשאת בחלק מהוצאות המשפט. פרשה זו לא מנעה את קידומו של ארינג בשנת 2006, לתפקיד מפקד כל משטרת קנטון גלרוס.
ב-19 באוגוסט 2008 הוא חזר למשמר השווייצרי ומונה בידי האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר למפקד המשמר במקום אלמר מדר. החל משנת 2012 החלו להגיע יותר ויותר דיווחים על חיכוכים בין ארינג לבין האפיפיור פרנציסקוס. נטען כי ארינג שולט ביד ברזל במשמר, ומנסה להפוך אותו לארגון צבאי ולוחמני יותר. כמו כן נטען שהוא מתגורר בדירת פאר על חשבון הקריה. ב-2 בדצמבר 2014 הודיע האפיפיור פרנציסקוס כי קריית הוותיקן לא תחדש את החוזה שלה עם אנריג. הוא סיים את תפקידו ב-31 בינואר 2015 והוחלף בידי כריסטוף גראף. לאחר פרישתו חזר למשטרת שווייץ ומונה למפקח על כוחות המשטרה בנמל התעופה ציריך קלוטן. הוא סיים את תפקידו ב-2020.
הערות שוליים

↑  Die dunkle Vergangenheit des neuen Garde-Chefs
↑  Lesen Sie die «Schweiz am Wochenende» mit Ihrem Web E-Paper
↑  Der Papst nimmt Daniel Anrig in Schutz
↑  Ex-Kommandant beschäftigt Regierungsrat
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1089902611  RERO: 02-A024871554  VIAF: 311448568   WorldCat (עם VIAF): 311448568
ד'תשכ"ט

ד'תשכ"ט (4729)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-27 באוגוסט 968 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 15 בספטמבר 969. שנה מסוג השג, היא מעוברת, ואורכה 385 ימים. זו שנה רביעית לשמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג השג, ובה 385 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
י"ג באדר ב' חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר ב'.
היסטוריה של עם ישראל
דוד קאזס

| --- | --- |

דוד קאזס (במרכז, מאחורי השולחן) עם קבוצת מורים ורבנים. תוניס, 1887
 לידה:  1851 תטואן, מרוקו 
 פטירה:  1913 (בגיל 62 בערך) 
 מדינה:  מרוקו 
 
דוד קאזס (בצרפתית: David Cazès;‏ 1850–1913) היה איש חינוך והיסטוריון יהודי-מרוקאי.
קורות חיים

דוד קאזס נולד בתטואן, מרוקו בשנת 1850. הוא היה מראשוני התלמידים בבית הספר הראשון של כל ישראל חברים (כי"ח) בתטואן שהוקם בשנת 1862. לאחר מכן היה מראשוני התלמידים שנסעו ללימודי הוראה בקולג' של כי"ח בפריז (Ecole Normale Israélite Orientale). לאחר שהשלים את תעודת ההוראה נסע למספר קהילות יהודיות באגן הים התיכון בשליחות כי"ח. תחילה שימש כמחנך בקהילה היהודית בעיר וולוס שבחבל תסליה ביוון, שם היה אחראי להקמת בית ספר של כי"ח לבנים בשנת 1869 ולניהולו בארבע השנים הבאות. הוא נודע כמחנך מצטיין ובין היתר ייסד בוולוס תוכנית לימודי-ערב של מסחר שהתבססה על תוכנית הלימודים של בית הספר למסחר של פריז (l’Ecole de Travail de Paris). התוכנית זכתה להצלחה רבה ובהמשך יושמה על ידי כי"ח בקרב הקהילות האחרות שפעלה בקרבן. בשנת 1873 עבר לאיזמיר שבטורקיה של ימינו שם הקים וניהל את בית הספר של כי"ח. גם שם נודע כמחנך מצוין, אך עורר מחלוקת בקהילה היהודית עקב אורח חייו החילוני יחסית. לאחר שנצפה מדליק נר לפני סיומו של יום כיפור התעוררה תרעומת על כך בקהילה והוחלט שיועבר מאיזמיר להיות אחראי על תוכנית החינוך של כי"ח בתוניסיה.
קאזס חי בתוניסיה כ-15 שנה (1878–1893) במהלכן בין היתר היה אחראי להקמה וניהול של בית הספר של כי"ח לבנים בתוניס (1878), בית הספר של כי"ח לבנות בתוניס (1882), בית הספר לבנים של כי"ח בסוסה (1885) ובית הספר להכשרה של אחיות רפואיות בתוניס (1891). בזמן היותו בתוניסיה הוא חיבר שני ספרים חשובים אודות הקהילה – הראשון (1889) עוסק בהיסטוריה של יהדות תוניסיה מימי קדם עד תקופת הפרוטקטורט הצרפתי (Essai sur l'Histoire des Israélites de Tunisie) והשני (1893) אודות ספרותם הרבנית של יהודי תוניסיה (Notes Bibliographiques sur la Littérature Juives-Tunisienne). הספר השני תורגם לעברית בשנת 1918 על ידי אברהם אלמליח ופורסם על ידו בהמשכים בכתב-העת מזרח ומערב (גיליון א' שנה א' והלאה). בנוסף לשני ספרים אלו קאזס כתב מסות ומאמרים רבים לכתבי-עת אקדמאים ויהודיים, בהם Revue des Études Juives.
בשנת 1893 הצטרף קאזס ליק"א (החברה היהודית להתיישבות) ובהיותו דובר ספרדית נשלח מטעמה לבואנוס איירס, ארגנטינה ושימש שם בתפקידים בכירים שונים עבור החברה. באביב של 1904 הוא נסע בין ארצות המזרח התיכון כולל ארץ ישראל וסקר אותן עבור החברה להתיישבות. בשנת 1909 הוא שב לצרפת והיה לחבר בהנהלת יק"א שישבה בפריז. הוא נפטר שם בשנת 1913.
לאורך חייו קאזס קיבל מספר אותות כבוד מממשלות צרפת ותוניסיה, בהם אות הכבוד "נישאן אלאפתח'אר" של תוניסיה (1878), "קצין האקדמיה הצרפתית" (1884) ו"אביר לגיון הכבוד" (1888) של צרפת.
מספריו וכתביו

Essai sur l'Histoire des Israélites de Tunisie, Paris: A. Durlacher, 1889 (גרסה זמינה של הספר בארכיון האינטרנט)
Notes Bibliographiques sur la Littérature Juives-Tunisienne, Tunis: Imprimerie Internationale, 1893
D. Cazes, "Antiquites judaiques en Tripolitaine," Revue des etudes juives 20 [1890],pp. 78–87
לקריאה נוספת

Elizabeth Antébi. “David Cazès (1850–1913) et les filles de Mme. Chimènes (1863–1894): L’Equipe de Tunis,” in Les Missionaires Juifs de la France (1860–1939) (Paris: Calmann-Lévy, 1999), pp. 86–96.
Colette Zytnicki, David Cazès (1850-1913), historien des Juifs de Tunisie : un « métis culturel » ?, In: Outre-mers, tome 93, n°352-353, 2e semestre 2006. savoirs autochtones XIXe-XXe siècles. pp. 97-106.
Paul Lambert. “Cazès (David-Albert-Louis),” “Nichan Iftikhar,” Dictionnaire illustré de la Tunisie (Tunis: Librairie du Phénix, 1912): pp. 99, 303.
גיאטרי צ'קרוורטי ספיבק

| --- | --- |

 לידה:  24 בפברואר 1942 (בת 82) קולקטה, נשיאות בנגל, הראג' הבריטי 
 מדינה:  הודו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קלקוטה, Lady Brabourne College, גירטון קולג', אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת איווה, St. John's Diocesan Girls' Higher Secondary School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 הושפעה מ:  פול דה מאן, דרידה, מרקס, הגל, גראמשי, פוקו, אדורנו
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1995)  פרס קיוטו באמנות ופילוסופיה (2012)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פריז VIII (2014)  פדמה באושן 
 
גיאטרי צ'קרוורטי ספיבק (בהינדית: गायत्री चक्रवर्ती स्पीवाक; באנגלית: Gayatri Chakravorty Spivak; ‏נולדה ב-24 בפברואר 1942) היא תאורטיקנית ופילוסופית הודית. היא מרצה באוניברסיטת קולומביה, במכון לספרות השוואתית, אשר הוקם על ידה. מהמפורסמים במאמריה הוא "האם המוכפפים יכולים לדבר?" שנחשב לטקסט מכונן של פוסט קולוניאליזם. כמו כן, היא ידועה בזכות תרגום וכתיבת המבוא לספרו של ז'אק דרידה "על הגרמטולוגיה" ("De La Grammatologie") בו ניתוח תורת שיטות הכתב, שהיווה את הבסיס לזרם הדקונסטרוקציה.
ספיבק כתבה תאוריות בנושאי תרבות וביקרה את "המורשת של הקולוניאליזם". היא הביאה לשינוי בשיטת הניתוח של כתבים בספרות בנושא הקולוניאליזם. לרוב היא מתמקדת בטקסטים תרבותיים של אנשי השוליים בחברה המערבית כמו מהגרים, מעמד הפועלים, נשים ועוד.
קורות חייה

נולדה בשם גיאטרי צ'קרוורטי ב-24 בפברואר 1942 בכלכותה, בהודו. בשנת 1959 סיימה בהצטיינות את התואר הראשון באנגלית במכללת פרסידנסי בכלכותה, שלוחה של אוניברסיטת כלכותה וקיבלה מדליות זהב לספרות אנגלית ובנגלית. בהמשך היא למדה באוניברסיטת קורנל שם היא סיימה תואר שני באנגלית ושקדה על הדוקטורט שלה בספרות השוואתית תוך כדי הוראה באוניברסיטת איווה.
מחקרה, אשר כותרתו היא "את עצמי אני חייב להמציא מחדש: חייו ושירתו של וו. ב. ייטס", דן בוו. ב. ייטס והונחה על ידי פול דה מאן, היא הייתה האישה השנייה שנבחרה באוניברסיטת קורנל לאגודת טליורייד.
ספיבק הייתה נשואה למשך זמן קצר לטלבוט ספיבק בשנות ה-60 של המאה ה-20. ספר אוטוביוגרפי של טלבוט ספיבק "הכלה ענדה זהב מסורתי" עסק בשנים המוקדמות של נישואיהם.
ספיבק לימדה במספר אוניברסיטאות טרם בואה לאוניברסיטת קולומביה בשנת 1991. היא הייתה עמיתת מחקר של קרן גוגנהיים, זכתה במספר כיבודים אקדמיים כולל תואר דוקטור של כבוד במכללת אוברלין, ושימשה כעורכת של מספר כתבי עת אקדמיים. במרץ 2007 ספיבק קיבלה תואר "פרופסור האוניברסיטה" באוניברסיטת קולומביה, והייתה לאישה הלא-לבנה היחידה שקיבלה את התואר הנכבד ביותר של האוניברסיטה במשך 264 שנות קיומה.
בכתב המינוי נכתב:
"לא רק תרומתה העולמית המעוגנת בתאוריה הספרותית הדקונסטרוקטיביסטית עוסקת בביקורת של שיח פוסט קולוניאלי הכולל פמיניזם, מרקסיזם, וגלובליזציה, אלא גם החיפוש האינסופי שלה אחר תובנות חדשות והבנה, עבר את הגבולות המסורתיים של הדיסציפלינה. הדרך שבה היא שומרת על הגחלת לידע חדש מהווה גולת הכותרת של אינטלקט גדול".
ביוני 2012 היא זכתה בפרס קיוטו של אומנויות ופילוסופיה.
עבודותיה > דקונסטרוקציה של הייצוג

התרגום של ספיבק לספרו של דרידה "על הגרמטולוגיה" ("De La Grammatologie") כלל מבוא פרי עטה אשר תואר כמציב סטנדרט חדש התבוננות עצמית. תרגום זה הביא אותה לגדולה ולתודעת רבים. ספיבק ערכה מספר מחקרים, אשר בחנו בצורה ביקורתית את אופן כתיבת ההיסטוריה ההודית, במסגרת זיקתה לקבוצת חוקרים הודים, רובם היסטוריונים, שחברו יחדיו במרוצת שנות ה-70 של המאה ה-20 לרנג'יט גוהא). תחום המחקר של קבוצת ההיסטוריונים הללו כונה "לימודי מוכפפות" ("subaltern studies") והעמיד בסימן שאלה את יומרתם של היסטוריונים מערביים לכתוב את סיפורם של המוכפפים. ספיבק נחשבת לפילוסופית המייצגת את השילוב בין מרקס, פמיניזם והיסטוריה מעשית. במיוחד העסיקה אותה התנהלות של קבוצות נשים מוכפפות מול ארגונים בירוקרטים, כאשר בסיס הכוח אינו שווה. אדוארד סעיד ראה בה חלוצה בחקר התאוריה הספרותית של נשים לא מערביות וטען שהיא כתבה את "אחת המסות הכי מדויקת של מעמד זה".
בספרה "ביקורת של היגיון פוסט-קולוניאלי" שראה אור בשנת 1999 היא בחנה כיצד עבודות מרכזיות במחשבה מטאפיזית אירופאית (למשל קאנט והגל) לא רק נוטים להדיר מוכפפים מהדיונים שלהם אלא מונעים מלא-אירופאים למלא תפקידים כסובייקטים אנושיים לגמרי.
עבודותיה > דקונסטרוקציה של הייצוג > ביקורת על כתיבתה

מבקריה טוענים כי כתיבתה של ספיבק עמומה ומציבה סגנון לפני תוכן. טרי איגלטון, מבקר ספרות מרקסיסטי קרא לכתיבתה בלתי נגישה אך עם זאת, טען כי ישנם מעט מבקרים יותר חשובים מספיבק בימינו, וכי היא תרמה הרבה יותר בסלילת דרך בפמיניזם ופוסט קולוניאליזם באקדמיה הגלובלית יותר משותפיה התאורטיקנים.
עבודותיה > מוכפפות ודיכוי נשים

ספיבק נגעה בדיכוי הנשים מזווית של השלטון האירופאי המרכזי הקולוניאלי. בספרה "ביקורת על פוסט קולוניאליזם" מציעה ספיבק לבחון מחדש את "הבדיה הפרודיאנית", לפיה זהותן של נשים שחיו במציאות של שלטון קולוניאליסטי, נבנתה מתוך הסיפור האדיפלי עליו נשענו מחנכיהן האירופיים. לנשים פוסט קולוניאליסטיות, לדעתה, אין בהכרח סיפור אירופאי או מסורתי, מזוקק. היא גם טוענת שנשים אשר שייכות לשוליים של החברה האירופאית נופלות במלכודת, עקב היותן כלואות בין שני עולמות, אך לא ממש שייכות לאף אחד מהם. החינוך אותו הן מקבלות הוא אירופאי אך המסורת שאליה הן שייכות שונה ביסודה מהחברה בה הן חיות. במאמרה "האם המוכפפים יכולים לדבר?" ספיבק דנה בנושא הגזע וביחסי הכוחות המעורבים בהוצאת מסורת הסאטי מהחוק. ספיבק טוענת, כי את כל העדויות הקשורות במסורת הסאטי אנו שומעים ממתיישבים בריטים וממנהגים הינדים ועל הדרך שבה הצתה עצמית שיעבדה נשים, אך אף פעם לא נשמעו מהנשים המבצעות את פעולת הסאטי. חוסר תיעוד זה הוביל את ספיבק לחשוב האומנם המוכפפים באמת יכולים להשמיע את קולם. ספיבק מתארת כיצד מסורת הסאטי מופיעה בארכיונים קולוניאליים. היא מדגימה כיצד האקדמיה המערבית עיוותה חוויות של מוכפפים על ידי הנחת היסוד שבה, שמבוססת על השקפת עולמם של אנשי האקדמיה. לטענתה, המקורות הארכיוניים (במקרה ההודי מדובר על הארכיוניים הבריטיים) משמיעים אך ורק את קולם של גברים לבנים, ודרך תיווכם אין הכפיפים יכולים לדבר. אינטלקטואליים, כמו פוקו ודלז, התייחסו לסובייקט המערבי האירופאי תוך כדי שהם מתנערים מהבעיה של תפיסת הייצוג. האינטלקטואלים מתארים את זהות המוכפף של אירופה כאנונימי ואילם. ספיבק מבצעת גם דקונסטרוקציה של הייצוג המתואר על ידי פוקו, דלז ומרקס. היא יוצאת תיגר מול דלז ופוקו על כך שהם הפכו את הדיון על המוכפפים לבלתי אפשרי בחשיבה ההגיונית, והיא מציעה את האפשרויות שז'אק דרידה מציע, לחשוב על המוכפפים כמושפעים מצורות של כוח סמוי במערכות השלטון והידע המודרניות, שהוא לא פחות חודרני מכוח גלוי. היא מתארת את השימוש של מרקס בשני מושגים בגרמנית מקורית לייצוג: אחד במובן של ייפוי כוח פוליטי ואחר במובן של סמליות. כלומר, היכולת הלשונית כשלעצמה לא מספיקה לקבוצות חברתיות חלשות בניסיונן לייצג את עצמן מול השליטים. מסתבר כי "ייצוג" במובן החברתי –פוליטי דורש הרבה יותר מהיכולת לדבר.
עבודותיה > מהותנות אסטרטגית

ספיבק טבעה את המונח "מהותנות אסטרטגית" אשר קשור לסולידריות זמנית למטרות פעולה חברתית. לדוגמה, יש הטוענים שסדרי היום המרובים של קבוצות נשים מקשים על פמיניסטיות לעבוד למען מטרה משותפת. "מהותנות אסטרטגית" מציעה דרך אל מחוץ לסבך זה ומבטא את הצורך מעמד בנקיטת עמדה מהותנות כדי שניתן יהיה לפעול.
עבודותיה > מחקר על הטרור

בנאומיה מאז 2002, ספיבק התייחסה גם לעניין הטרור. היא חקרה את פיגועי ההתאבדות ובחנה את המסר שמעביר מעשה של התאבדות. לדבריה "התנגדות אובדנית היא מסר הנחרט בגוף כאשר שום דבר אחר לא יועיל". כמו כן, היא ציינה ש"בטקסט של נאום התאבדות טרוריסטית, כפויה אבל מוסכמת, מעבר להרס של מקדשים ולהתעללות בנשים משמשת לא רק את הבנאליות של הרוע, אלא גם מעוותת את האמונה שנלקחה לקיצוניות".
עבודותיה > השפעתה של ספיבק על נושאים שקשורים לתרבות הישראלית

מאמרה של ספיבק ה"אם המוכפפים יכולים לדבר?" השפיע ועדיין משפיע על מספר רב של סוגיות שעולות בהוויה הישראלית, כגון: יחסי יהודים –ערבים, דיכוי הנשים המזרחיות, ייצוג הנשים בארץ, זהות מינית (קהילה הומו-לסבית),יחסי הורים ילדים ונושאי כלכלה וקולנוע. לדוגמה, הסרט "ביקור התזמורת" (2007) ו"נורית" (1972). בכל הדוגמאות המובאות תמיד נשאלה שאלת המוכפפים מול הכוח השולט והועלתה סוגיית ייצוגם.
פילנתרופיה

ספיבק ייסדה את פרויקט אוריין (1997) כדי לספק השכלה יסודית איכותית לילדים באזורים הכי נחשלים בעולם. הפרויקט מפעיל בתי ספר באזורים קשי יום בבנגל המערבית, בהודו. הפרויקט מאמן מורות מקומיות כדי שינהלו את בתי ספר הללו עם סיוע של מפקחים מקומיים. הפרויקט מציע לילדים באזורים אלו את המשאבים הנדרשים לכניסה למערכת החינוך הממלכתית לתיכון ומעלה.
הפרויקט התחייב להשתמש בתוכנית לימודים ובספרי הלימוד הקיימים כדי להכשיר מורות מתוך האמונה שהשימוש בחומרים האלה יאפשר לתלמידים להיכנס למערכת החינוך הכללית עם תנאים שווים לתלמידים אחרים." חשוב ללמד אותם. מכיוון שהודו תמיד מתרברבת על כך שהיא הדמוקרטיה הגדולה ביותר ומכיוון שהם מהווים כוח אלקטוראלי נרחב, אני מנסה לפתח הליך פורמלי של הרגלים דמוקרטיים", היא אמרה על הפרויקט.