stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טון קיטור
הגדרה

טון קיטור הוא מונח המציין את האנטלפיה של 1 טון מטרי של מים (אשר נמדד לפי המשקל שנשקל בעת היותו במצב נוזלי רווי) בעת חימום ממצב של נוזל רווי למצב של אד יבש רווי.
ניתן לראות בדיאגרמות למטה את אזור הפרבולה ההפוכה שהוא האזור המתואר על ידי המונח טון קיטור. בדיאגרמת הלחץ-אנטלפיה הקווים הכחולים בתוך הפרבולה ההפוכה (קרובים לאנכיים) אלו קווי השתנות הלחות בתוך האד, ואילו בדיאגרמת הטמפרטורה-אנטלפיה הקווים האופקיים בתוך הפרבולה ההפוכה אלו קווי השתנות הלחות בתוך האד.
1 מטר מעוקב של מים אשר מקובל ככלל אצבע כי מסתו היא 1,000 ק"ג. נפח זורם זה מסתו בגבול הרוויה כנוזל היא כ-959 ק"ג בלבד.
לחישוב האנטלפיה של טון קיטור באמצעות טבלאות אנטלפיה (או לחלופין חישוב באמצעות אתרים מתאימים), מביא לערך של כ-2007.05 [קילו-ג'אול\ק"ג] ומכאן: 2007.05 [קילו-ג'אול\ק"ג] * 959 [ק"ג\מ"ק] = 6^10*1.925[קילו-ג'אול\טון-קיטור].
| --- | --- |

דיאגרמת לחץ-אנטלפיה (p-h) בקיטור: דיאגרמת טמפרטורה-אנטלפיה (T-h) בקיטור
ערך זה הוא קצרמרבנושא הנדסה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טרנצ'ין

ערך זה עוסק בעיר במערב סלובקיה. אם התכוונתם למחוז, ראו .
בית הכנסת בעיר טרנצ'ין.
טרנצ'ין (בסלובקית: Trenčín) היא עיר במערב סלובקיה, בירת מחוז טרנצ'ין. מיקומה במרכזו של עמק נהר הואה, סמוך לגבול הצ'כי, כ-120 ק"מ מברטיסלאבה. מתגוררים בה כ-56,000 איש, מה שהופך אותה לעיר התשיעית המאוכלסת ביותר במדינה. בעיר נמצאת טירה מימי הביניים, העומדת על סלע מעל העיר.
בטרנצ'ין בית כנסת שנבנה בשנת 1913 בסגנון ביזנטי ואר-נובו. בית הכנסת הוא אחד מעשרים וארבעה אתרים של נתיב המורשת היהודית בסלובקיה.
היסטוריה

ממצאים ארכאולוגיים מעידים על הימצאות אדם באזור טרנצ'ין מאז התקופה הפלאוליתית, כ-40,000 שנה לפני זמננו.
במאה השנייה לספירה חנו באזור חיילים רומאים שהשתתפו במלחמות נגד המרקומנים והתקיים במקום תחנת מסחר שכונתה Laugaricio, אשר ככל הנראה זהה ל-Leukaristos המוזכרת בכתבי תלמי. מתקופה זאת נשארה כתובת רומית מתחת למצודת העיר.
עדויות לשהות של סלאבים באזור טרנצ'ין מופיעות כבר במאה השישית ובמאה התשיעית היא נכללה במורביה הגדולה. בתחילת המאה ה-11 הייתה טרנצ'ין באזור ספר של הממלכה ההונגרית. בתקופה זאת מופיע לראשונה השם טרנצ'ין ובכך העיר היא אחת הערים העתיקות ביותר בסלובקיה, יחד עם ניטרה וברטיסלאבה. העיר ישבה בסמיכות לשלושה מעברים דרך הקרפטים ונמצאה על דרך הישפה (jasper) עליו הובילו סוחרים את האבנים היקרות מהאזור הבלטי למרכז אירופה. בשנים 1111–1113 מוזכר המקום כיישוב סוחרים וגובי מיסים מתחת למבצר טרנצ'ין. בשנת 1241 החריבו הטטרים את היישוב, אולם הם לא הצליחו לכבוש את המבצר. בשנים 1314–1321 הייתה טרנצ'ין לבירה של ממלכתו של מתיאס צ'זאק מטרנצ'ין. לאחר מותו בשנת 1321 חזרה טרנצ'ין לשליטת קארוי רוברט מלך הונגריה, אשר אישר לה זכויות עיר, אשר ככל הנראה הוענקו לה כבר בימי מתיאס.
ערים תאומות

צרפת קראן-גברייר, צרפת
צ'כיה אוהרסקה הראדישטה, צ'כיה
צ'כיה זלין, צ'כיה
פולין טרנוב, פולין
איטליה קזלקיו די רנו, איטליה
הונגריה בקשצ'בה, הונגריה
סרביה קרגוייבץ, סרביה
טורקיה בשיקטש, איסטנבול, טורקיה
טס (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  טס לבית דרברוויל מאת תומאס הרדי
 בימוי:  רומן פולנסקי 
 הופק בידי:  קלוד ברי 
 תסריט:  רומן פולנסקי, ז'ראר בראך, ג'ון בראונג'ון
 עריכה:  Alastair McIntyre, הרווה דה לוז 
 שחקנים ראשיים:  נסטסיה קינסקי   פיטר פירת'   לי לוסון
 מוזיקה:  פיליפ סארד 
 צילום:  ג'סלין קלוקט, ג'פרי אנסוורת' 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, צרפת 
 חברת הפקה:  Renn Productions 
 חברה מפיצה:  Columbia Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  31 באוקטובר 1979 (צרפת) 12 בדצמבר 1980 (ארצות הברית) 9 באפריל 1981 (הממלכה המאוחדת)
 משך הקרנה:  190 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 הכנסות באתר מוג'ו:   tess
 פרסים:  פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (ג'פרי אנסוורת', ג'סלין קלוקט)  פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר (אנתוני פאוול)  פרס אוסקר לעיצוב האמנותי הטוב ביותר (פייר גופרוי, ג'ק סטיבנס)  פרס סזאר לסרט הטוב ביותר  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
טס (באנגלית: Tess) הוא סרטו של הבמאי רומן פולנסקי משנת 1979 שנעשה על פי הרומן של תומאס הרדי "טס לבית דרברוויל". זהו סיפורה של טס דרביפילד, אישה צעירה בת כפר, המתפתה לאלק דרברוויל האריסטוקרט והעשיר. מסתבר כי הזכות של טס על השם דרברוויל גדולה משל אלק, כיוון שאביו קנה את השם "דרברוויל", ואילו היא נצר אמיתי לשושלת האריסטוקרטית. את התסריט כתבו ז'ראר בראך, ג'ון בראונג'ון ורומן פולנסקי. פיליפ סארד הלחין את הפסקול המקורי.
פולנסקי הקדיש את הסרט לאשתו, שרון טייט שנרצחה ב-1969. לפני מותה היא נתנה לו את הספר "טס לבית דרברוויל" וציינה שהוא יכול ליצור ממנו סרט נפלא. ההקדשה המופיעה בתחילת הסרט היא "לשרון" ("For Sharon"). בתפקיד טס משחקת נסטסיה קינסקי הצעירה והאלמונית באותה תקופה. אחרי יציאת הסרט התפתחה פרשת אהבים בין פולנסקי לנסטסיה קינסקי.
אף על פי שהעלילה מתרחשת באנגליה, הסרט צולם כולו בבריטני שבצרפת, כיוון שפולנסקי היה מואשם בארצות הברית על בעילת קטינה, וחשש שיוסגר לארצות הברית אם יגיע לבריטניה.
תקציר העלילה

הסיפור מתרחש בתקופה הוויקטוריאנית באזור הכפרי של אנגליה במחוז דורסטשייר.
תחילת הסיפור בשיחה שבין הכומר טרינגהם, כומר מקומי והיסטוריון חובב, לבין ג'ון דרברפילד, איכר פשוט. טרינגהם חוקר את ההיסטוריה של המקום ומגלה שמוצאה של משפחת דרביפילד הוא ממשפחת אצולה בשם דרברוויל, ששורשיה בתקופת ויליאם הכובש. המידע הוא חסר תועלת כיוון שכל הגברים היורשים במשפחה כבר מתו, והמשפחה למעשה נכחדה. הכומר חושב שדרברפילד ימצא עניין במידע על מוצא משפחתו.
דרברפילד מתייחס ברצינות לנושא ומנסה להשיב לעצמו את ההכרה כ"איש אצולה". כדי להיטיב את מצבו הכלכלי הוא שולח את בתו טס לבית אחוזה קרוב בו מתגוררת משפחת דרברוויל. אלק דרברוויל מתענג על פגישתו עם "דודניתו" היפה ומפתה אותה בתותים ובוורדים. אבל למעשה אין קשר משפחתי בין אלק לטס. אביו של אלק, מר סטוקס, קנה בכסף את השם המפואר ואת סמלי המשפחה. אלק מתאהב בטס הוא מפתה אותה ומנצל את תמימותה ואונס אותה. כשטס מגלה שהיא בהריון, היא עוזבת את עבודתה וחוזרת לבית הוריה. התינוק שנולד חלה ומת חודשים ספורים אחרי הוולדו.
אחרי מות התינוק הולכת טס לעבוד כחולבת במשק חלב. שם היא פוגשת את מי שיהיה אהובה האמיתי, אנג'ל קלייר. קלייר הוא בן למשפחה מכובדת של מסיונרים, השואף להיות איכר. אנג'ל מאמין שטס היא נערה כפרית תמימה וטהורה. הם מתאהבים וטס מסכימה להינשא לו. בליל כלולותיהם מתוודה טס על קשריה עם אלק דרברוויל. אנג'ל, אינו מסוגל לאהוב אותה כעת, והוא עוזב אותה ונוסע לברזיל.
כשהיא נשארת שוב לבדה, טס פוגשת את אלק. בתחילה היא מנסה לדחות את חיזוריו, אבל אחרי מות אביה ועקב הקשיים של בני משפחתה הנותרים חסרי בית ועל סף רעב, היא נאלצת לחדש את יחסיה עם אלק ומסכימה להיות פילגשו.
כשאנג'ל שוהה בברזיל, הוא נופל למשכב ומקדיש זמן רב למחשבה על יחסו לטס, ומתחרט על התנהגותו. אנג'ל חוזר לאנגליה ומצליח למצוא את טס, אבל עוזב אותה בלב שבור כשהוא מגלה שהיא חיה עם אלק. טס מבינה שהיא אפשרה שוב לאלק לשבש את יחסיה עם בעלה. בהתקף של זעם וטירוף היא רוצחת את אלק.
טס משיגה את אנג'ל ומתפייסת עמו, וכעת הוא מסוגל לחבק אותה ללא נקיפות מצפון. הם מממשים את נישואיהם וימים אחדים הם נמלטים יחד משלטונות החוק. טס ואנג'ל נתפסים בסטונהנג', היא נעצרת ואחר כך נשפטת ומוצאת להורג.
צוות השחקנים

נסטסיה קינסקי – טס דרביפילד
פיטר פירת' – אנג'ל קלייר
לי לוסון – אלק דרברוויל
סילביה קולרידג' - גברת דרברוויל
ג'ון קולין – ג'ון דרברפילד
רוזמרי מרטין – מרת דרברפילד
קרולין פיקלס – מריאן
ריצ'רד פירסון – הכומר של מרלוט
דייוויד מרקהם – הכומר קלייר (אביו של אנג'ל)
פרסים ומועמדויות

| פרס | קטגוריה | מועמדים וזוכים | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| פרס אוסקר | הסרט הטוב ביותר | קלוד ברי | מועמדות |
| פרס אוסקר | הבמאי הטוב ביותר | רומן פולנסקי | מועמדות |
| פרס אוסקר | הפסקול המקורי הטוב ביותר | פיליפ סארד | מועמדות |
| פרס אוסקר | עיצוב התפאורה הטוב ביותר | פייר גופרוי וג'ק סטיבנס | זכייה |
| פרס אוסקר | הצילום הטוב ביותר | ג'פרי אנסוורת' וגיסליין קלוקט (אנ') | זכייה |
| פרס אוסקר | עיצוב התלבושות הטוב ביותר | אנתוני פאוול | זכייה |
| פרס באפט"א לקולנוע | הצילום הטוב ביותר | ג'פרי אנסוורת' וגיסליין קלוקט | זכייה |
| פרס באפט"א לקולנוע | עיצוב ההפקה הטוב ביותר | פייר גופרוי | מועמדות |
| פרס באפט"א לקולנוע | עיצוב התלבושות הטוב ביותר | אנתוני פאוול | מועמדות |
| פרס סזאר | הסרט הטוב ביותר | רומן פולנסקי | זכייה |
| פרס סזאר | הבמאי הטוב ביותר | רומן פולנסקי | זכייה |
| פרס סזאר | הצילום הטוב ביותר | גיסליין קלוקט | זכייה |
| פרס סזאר | השחקנית הטובה ביותר | נסטסיה קינסקי | מועמדות |
| פרס סזאר | עיצוב ההפקה הטוב ביותר | פייר גופרוי | מועמדות |
| פרס סזאר | הפסקול המקורי הטוב ביותר | פיליפ סארד | מועמדות |
| פרס גלובוס הזהב | הבמאי הטוב ביותר | רומן פולנסקי | מועמדות |
| פרס גלובוס הזהב | השחקנית הטובה ביותר | נסטסיה קינסקי | מועמדות |
| פרס גלובוס הזהב | הסרט הזר הטוב ביותר | צרפת | זכייה |
| פרס גלובוס הזהב | הכוכבת החדשה של השנה | נסטסיה קינסקי | זכייה |
טון קופמן

| --- | --- |

 לידה:  2 באוקטובר 1944 (בן 80) זוולה, הולנד 
 מוקד פעילות:  בוסום 
 תקופת הפעילות:  1965–2012 (כ־47 שנים) 
 מקום לימודים:  קונסרבטוריום ואן אמסטרדם 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  הולנדית, גרמנית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 חברת תקליטים:  Erato Records 
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה המלכותית ההולנדית למדע ואומנויות (2004)  מדליית באך (2006)  פרס בך של האקדמיה המלכותית למוזיקה (2014)  אביר במסדר האריה ההולנדי (2003) 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
טון קוֹפְּמן (בהולנדית: Ton Koopman; נולד ב-2 באוקטובר 1944) הוא מנצח ונגן עוגב וצ'מבלו הולנדי.
ביוגרפיה

קופמן, יליד זוולה, למד לימודים קלאסיים ולאחר מכן למד באמסטרדם נגינת עוגב (עם סימון יאנסן), צ'מבלו (עם גוסטב ליאונהארדט) ומוזיקולוגיה באוניברסיטת אמסטרדם. בשנת 1968 קיבל תואר ראשון במוזיקולוגיה. הוא התמחה במוזיקה קלאסית מתקופת הבארוק.
בשנת 1968 זכה בפרס הראשון לבאסו קונטינואו בפסטיבל למוזיקה עתיקה בברוז'. ב-1972 זכה ב"פרס ההצטיינות לנגינה בעוגב" וב-1974 היה להולנדי הראשון שזכה בפרס זה על נגינה בצ'מבלו.
ב-1979 ייסד את תזמורת הבארוק של אמסטרדם, וב-1992 צירף אליה גם את מקהלת הבארוק של אמסטרדם. הוא מתמקד בביצוע יצירות מתקופת הבארוק ובעיקר של יוהאן סבסטיאן באך. נחשב לדמות חשובה באסכולת הביצוע האותנטי.
בשנים 1994–2004 השלים את הפרויקט היומרני שלו - הקלטת כל הקנטטות של באך. על עבודתו זו זכה במגוון פרסים. בדומה לכך, הקליט את כל יצירותיו של דיטריך בוקסטהודה והוא משמש כנשיא "החברה הבינלאומית של דיטריך בוקסטהודה". בנוסף, הקליט את מתאוס פסיון, יוהנס פסיון, המיסה בסי מינור, אורטורית חג המולד, שחזור שלו ליצירה האבודה מרקוס פסיון ועוד יצירות רבות של באך, מוצרט, אנטוניו ויוואלדי וגאורג פרידריך הנדל.
קופמן הוא פרופסור בקונסרבטוריון המלכותי של האג, מלמד מוזיקולוגיה באוניברסיטת ליידן וחבר כבוד באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון. ב-2003 קיבל תואר אביר במסדר האריה ההולנדי ובמספר מדליות אזרחיות אחרות בהן "מדליית באך" של העיר לייפציג ב-2006.
הערות שוליים

↑  Orgelcultuur op topniveau
↑  Internationale Dieterich-Buxtehude-Gesellschaft
↑  באתר המדליה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007422025305171  PLWABN: 9810544239605606  BIBSYS: 3016943  BNE: XX989119  BnF: cb138961027 (data)  CiNii: DA07348712  GND: 124173292  ICCU: MILV155163  ISNI: 0000 0001 1454 2079  LCCN: n78018976  LNB: 000150453  MusicBrainz: 448da1b1-43a3-4239-b2c1-f7e46463439e  NDL: 00854677  NKC: xx0096372  NLA: 36528670  NLK: KAC201603474  NSK: 000481501  NTA: 072812958  RERO: 02-A003467807  RKD: 454174  SNAC: w6mw66c2  SUDOC: 085648833  Trove: 1274535  VIAF: 105151838   WorldCat (עם VIAF): 105151838
טרנצ'טאון

רחוב בטרנצ'טאון
טרנצ'טאון (באנגלית: Trenchtown או Trench Town) היא שכונה במערב קינגסטון בירת ג'מייקה. מן השכונה צמחו הסגנונות המוזיקליים רגאיי, סקא ורוקסטדי ותנועת הראסטפארי. השכונה הייתה מקום מגוריו של בוב מארלי וחלק מחברי להקתו, The Wailers.
מקור השם

במקום היה שטח מרעה שהשתייך למהגר אירי בשם דניאל פאואר טרנץ' (Daniel Power Trench) ונודע בשם טרנץ' פן (Trench Pen). השטח ננטש במאה ה-19 אך השם נשאר.
היסטוריה

בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו כפריים רבים לזרום לקינגסטון בחיפוש אחר עבודה. הממשלה הקולוניאלית הבריטית הקימה על פני 200 אקר באזור טרנץ' פן שכונת דיור ציבורי ובה רחובות ישרים בתבנית שתי וערב. כל בלוק נבנה כחצר ציבורית גדולה וסביבה מבנים בני קומה אחת או שתיים. בחצר התקיימו שירותים משותפים כגון בית מרחץ ומטבח קהילתי. שיטת דיור זו זכתה לכינוי Government Yards of Trench Town ("חצרות הממשלה של טרנצ'טאון"). השכונה כללה גם מרפאה, בתי ספר (יסודי ותיכון), פארק ציבורי (Vin Lawrence Park), אולם תיאטרון (The Ambassador), תחנת כיבוי אש ומרכז תרבות וספורט YMCA (לגברים) ו-YWCA (לנשים).
בשנות ה-50 וה-60 פרחה בשכונה הענייה והצפופה תרבות רחוב שוקקת ויצירתית שכללה אימוץ נרחב של התורה הרסטאפארית וגיבוש סגנונות מוזיקליים, שהפכו אותה לאבן שואבת למפיקים מוזיקליים. כן התפתחה מאוד אמנות ציורי הקיר, כך שרבים מהכתלים היו מכוסים בכרזות מצוירות בנושאים פוליטיים וחברתיים כגון גאווה שחורה, צבעי הפאן-אפריקאיות, תמונות מנהיגים (בפרט מרקוס גארבי והיילה סלאסי, קיסר אתיופיה), לגליזציה של מריחואנה וכדומה.
בעת מסעות הבחירות האלימים שאפיינו את ג'מייקה ב-שנות ה-70 של המאה ה-20 הפכה השכונה למפוצלת בין תומכי מפלגת העם הלאומית (PNP) מצפון לרחוב 7 לתומכי מפלגת הלייבור של ג'מייקה (JLP) שמעוזם היה מדרום לרחוב 7. הרחוב עצמו היה לשדה קרבות רחוב בין הקבוצות היריבות. הפיצול הפולטי, הקיטוב והאלימות גרמו להתדרדרות השכונה, לבריחת כוחות חזקים והפסקת פעולם של שירותים ממשלתיים.
את מקומם של שירותים ציבוריים וממשלתיים תפסו יוזמות קהילתיות כגון מרכז הקריאה (ספרייה ציבורית ומרכז לימוד) ומרכז המורשת התרבותית ((The Trench Town Culture Yard (TTCY; חצר התרבות של טרנצ'טאון) שנפתח בשנת 2006 כמרכז מבקרים לשימור והצגת תרבותה ומורשתה הייחודיים של השכונה.
השכונה מוזכרת בכמה משיריו של מארלי, בהם "Trenchtown", "Natty Dread", "Trenchtown Rock" ו-"No Woman, No Cry".
ב-2010 החלה ממשלת ג'מייקה בפרויקט שיקום פיזי וחברתי בטרנצ'טאון, במימון הבנק העולמי.
הערות שוליים

↑  Bob Marley & the Wailers' Trenchtown Days, בילבורד, 15 בספטמבר 2001
↑  Turning the Wall: A Trench Town Journey
↑  The Politics of Yard Art Murals: Profiling Jamaica’s Street Art
↑  One Love in Trenchtown?, BBC, 2 בדצמבר 1999
↑  Politics has caused communities like Trench Town to regress
↑  אתר מרכז הקריאה
↑  על מרכז המורשת
↑  Trench Town: Inner-City Renewal in the Heart of Jamaica
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 8b70d0ee-538d-429e-9609-e7b2c999d0db
חיסיון עיתונאי

חיסיון עיתונאי, הקרוי גם ״חיסיון עיתונאי-מקור״, הוא כלל ראייתי אשר פוטר עיתונאי מהחובה לחשוף במשפט או בחקירה את זהות המקור שמסר לו מידע, אלא אם בית המשפט הפעיל את סמכותו והורה להסיר את החיסיון. דהיינו, מדובר על חריג לעיקרון הבסיסי של דיני הראיות, לפיו כאשר אדם נקרא למסור עדות הוא מחויב לספק כל ראיה קבילה הנמצאת ברשותו אשר שייכת לעניין.
החיסיון העיתונאי אינו מצומצם רק לחשיפת המקור, ישנו חיסיון גם על המידע העיתונאי ועל המסמכים שנאספו במסגרת מחקר עיתונאי. במידה ולא היה חיסיון על החומר, ישנו סיכוי שיחשפו גם המקורות.
באנגליה, צרפת, שוודיה, גרמניה וברוב המדינות בארצות הברית החיסיון העיתונאי מעוגן בחקיקה. לעומת זאת בקנדה, בדומה לישראל, החיסיון העיתונאי איננו מעוגן בחוק אלא קיים כחיסיון יציר הפסיקה. בכל המדינות האמורות החיסיון הוא יחסי, קרי ניתן להסירו בתנאים מסוימים. התנאים שונים ממדינה למדינה. כמו כן בכל המדינות האמורות לעיל ישנם הסדרים בחקיקה אשר מספקים הגנה לחיסיון העיתונאי בהפעלת סמכויות חקירה וחיפוש.
הרציונל לנתינת החיסיון

העמדה לפיה חיוני להקנות לעיתונאי הגנה מפני החובה לגלות את מקורות המידע שעליהם הוא נסמך, נובעת מן ההנחה כי מקור עיתונאי עלול להירתע מלהעביר מידע או אף להיפגע אם ייחשף. כך נקבע כי בלעדי החיסיון שיגן מפני חשיפת המקור תיווצר רתיעה מפני הגילוי של המידע, ורתיעה זו מונעת מידע מן הציבור. עיתונות ללא מקורות מידע היא כנחל אכזב שמימיו יבשו, והחופש לפרסמה הופך אז לחסר משמעות.
לא קיימת הגדרה עבור המושג ״עיתונאי״ לצורך הגדרת המושג ״חיסיון עיתונאי״. ישנה עמדה הגורסת כי הרעיון לפיו ההחלטה מיהו ״עיתונאי״ תיוותר לשיקול דעת השר או רשות, הוא טעות, והוצעה הגדרה המפרטת באופן מפורש מיהו עיתונאי, כך ש'עיתונאי' יהיה מעמד שייקבע על פי קריטריונים ברורים וכך ניתן יהיה לדעת מראש מתי חל חיסיון עיתונאי ומתי לאו.
תכלית החיסיון

מטרת החיסיון העיתונאי היא לספק הגנה לעיתונאי מפני הפעלת לחץ שמטרתה לגלות את זהות המקור ואת המידע שמסר אותו מקור. האינטרס לשמירה על המקור העיתונאי הוא חשיבות המקור לצורך העבודה העיתונאית, לצורך חופש העיתונות, לצורך קיומה של זכות הציבור לדעת וכן למען המשך קיומה של עיתונות מבקרת וחוקרת. משכך, מדובר באינטרס ציבורי במשטר דמוקרטי.
בנוסף, קיומו של החיסיון העיתונאי מאפשר חופש ביטוי, מגן על חופש העיסוק של העיתונאים וכלי התקשורת וכן מגן על זכותו של המקור לפרטיות.
יודגש, כי תכלית החיסיון העיתונאי אינה להגן על האינטרס של המקור מפני פגיעה בו (למשל זכותו לפרטיות), אלא לאפשר פעילות יעילה ותקינה של העבודה העיתונאית. לצורך כך יש להבטיח את נכונותם של מקורות עיתונאיים לספק מידע לעיתונות. אלה צריכים לפעול בידיעה כי לא תיחשף זהותם בבתי משפט אלא במקרים חריגים. תכלית החיסיון העיתונאי היא פונקציונלית לפעילות הפרסונלית העיתונאית. הנזק שנגרם למקור בשל חשיפתו אינו רע כשלעצמו, אלא רע אינסטרומנטלי בשל השלכת חשיפה זו לפגיעה בפעילות העיתונאית, ובשל כך פגיעה באינטרס הציבורי בפעילות עיתונאית חופשית. לכן, סבורים מנשה וגרונר כי בניגוד למה שנפסק בעניין תביעתה של ענת קם את עיתון הארץ, אין להסיק מהחיסיון העיתונאי את חובת הזהירות של העיתונאי כלפי המקור.
החיסיון העיתונאי מונע עשיית שימוש בראיה החוסה תחתיו ולכן לעיתים ניתן יהיה לומר כי אי-חשיפת מקור מהווה פגיעה בתכלית המשפט של עשיית צדק ובירור האמת וחשיפתה, על כן יש לאזן את הזכות לחיסיון אל מול ערכים של חשיפת האמת, חופש ההוכחה והזכות להליך הוגן וראוי במסגרתם של הליכים משפטיים כפי שתיאר זאת פרופ' דורון מנשה באסטרטגיית ההכרעה במשפט.
בעוד חסיונות בעלי מקצוע אחרים (עורך דין, פסיכולוג, רופא וכיו״ב) באים למנוע חשיפת מידע במטרה לשמור עליו אצל הפרט ובעל המקצוע, החיסיון העיתונאי מסתיר ראיות מפני ההליך המשפטי (או החקירתי) דווקא מתוך כוונה לפרסם מידע ולהביאו לידיעת הציבור הרחב.
חיסיון עיתונאי בישראל

בישראל, מפרטים סעיפים 44–49 לפקודת הראיות את החסיונות הבאים: חיסיון לטובת המדינה, חיסיון לטובת הציבור, חיסיון עורך דין-לקוח ועוד. הגישה המשפטית כיום היא שהרשימה שמופיעה בחוק אינה באה לשלול כל מקרה אחר, וניתן להוסיף אליה חסיונות נוספים על פי הצורך.
החיסיון העיתונאי הוא יציר של תקדים משפטי, ואינו מוזכר בחוק. פסק הדין שבו הוכר לראשונה חיסיון עיתונאי-מקור הוא פסק הדין ציטרין ואחרים נגד בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין. בית הדין דרש משני עיתונאים, בן ציון ציטרין ויפעת נבו, כי ימסרו מי המקור לכתבותיהם אודות עורכי דין, בחשד שהללו הפרו את האתיקה של הלשכה. לאחר שהעיתונאים סירבו קנס אותם בית הדין, אולם בערעור לבית המשפט העליון נקבע כי הליכי משמעת של לשכת עורכי הדין אינם מהותיים דיים כדי לבטל את החיסיון.
הסרת חיסיון נעשית על ידי בית המשפט, לאחר שהתקבלה בקשה להסרת חיסיון. המבחנים לבחינת שאלת הסרת החיסיון הם הרלוונטיות של הראיה - האם הראיה רלוונטית לעניין, האם מדובר בעניין מהותי, והאם אין אפשרות להסתמך על ראיות אחרות.
חיסיון עיתונאי בישראל > מעמדו והיקפו של החיסיון

החיסיון העיתונאי הוא חיסיון יחסי. משמעות הדבר היא כי בנסיבות מתאימות בית המשפט מוסמך להסירו ולחייב את העיתונאי למסור כל מידע, לרבות המידע שנטען לגביו שהוא חוסה תחת החיסיון העיתונאי. זאת בניגוד לחיסיון כהן דת; חיסיון נשיא המדינה; חסיון חבר כנסת; חיסיון עורך דין, שהם חסיונות מוחלטים, כלומר שאין אפשרות להסירם, אלא בהסכמת בעל החיסיון.
החיסיון העיתונאי בישראל איננו מעוגן בחקיקה אולם הוכר בפסיקות בית המשפט, קרי מדובר בחיסיון יציר הפסיקה.
בעבר, משנות ה-50, טרם ההכרה בקיומו של החיסיון העיתונאי בישראל, לא הכיר בית המשפט בקיומו של חיסיון עיתונאי ואף גזר מאסר בפועל על עיתונאי אשר סירב לגלות את מקור המידע שלו. אף נפסק כי העיתונאי המגיש תצהיר בתמיכה לעתירה לבג"ץ ״פושט גלימת עיתונאי ולובש גלימת עד״, קרי היה על העיתונאי לענות גם לשאלות החושפות את מקורותיו. אולם, למרות שעד לפרשת ציטרין (שנת 1987) בתי המשפט כאמור לא הכירו בקיומו של חיסיון עיתונאי, במרבית המקרים בית המשפט פטר את העיתונאים מחובת הגילוי של המקור על ידי פרשנות החוק ומבחנים של רלוונטיות הראיה באופן כזה שניתן היה לפטור את העיתונאי מלגלות את מקורו. בפסיקת בתי המשפט נשמעה גם עמדה לפיה החיסיון העיתונאי חל הן על המקור והן על המידע עצמו. בנוסף, החיסיון העיתונאי חל הן על חשיפת המקור והן על המידע העלול לחשוף את המקור.
המצב המשפטי כיום הוא שבית המשפט מוסמך להסיר את החיסיון העיתונאי, קרי לצוות על בעל החיסיון למסור את המידע החוסה תחת החיסיון, זאת במקרה שבו הצורך ״לגלות את הראיה לשם עשיית צדק עדיף מן העניין שיש לא לגלותה״. בעל הזכות לחיסיון – העיתונאי עצמו – יכול להחליט לוותר על החיסיון, אולם מבחינת כללי האתיקה, התקנון של מועצת העיתונות קובע כי העיתונאי מחויב להימנע מגילוי המקור וכן המידע שהמקור לא הסכים לעיתונאי לחשוף.
בפרשת ציטרין קבע הנשיא מאיר שמגר שלושה תנאים מצטברים אשר בהתקיימם ניתן יהיה לחייב את העיתונאי לחשוף את המידע המתבקש על אודות מקורו:
שאלת זהות המקור היא רלוונטית;
מדובר בנסיבות חמורות (למשל של פשע חמור או הפרה קשה של הסדר הציבורי) ובנושא חיוני ובעל חשיבות בנושא מהותי עד כדי כך שעל חופש העיתונות לסגת לטובת עשיית משפט צדק בנושא;
חשיפת המקור מתחייבת כדי לדון במקרה הקונקרטי.
על פי השקפת פרופ' דורון מנשה הקרויה "אסטרטגיית הכרעה כללית" יש מקום לנקוט במשפט הפלילי באורח הממזער את סיכוני ההרשעה של נאשם כחף מפשע. משמעות הדברים תהא נטייה משמעותית להורות על הסרת החיסיון מקום שחשיפת המקור נחוצה להגנת הנאשם.
חיסיון עיתונאי בישראל > הגנה על החיסיון העיתונאי עם התפתחות הטכנולוגיה והתקדמות החקיקה

ֿחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - נתוני תקשורת), התשס״ח-2007 המכונה ״חוק נתוני תקשורת״ או ״חוק האח הגדול״ מאפשר למשטרה או לרשות חוקרת לקבל מבית המשפט צווים לקבלת נתוני תקשורת אשר באמצעותם ניתן להתחקות אחר פעולותיו של אדם וכך אף ניתן לחשוף מקור עיתונאי. (על פי סעיף 4(ב') לחוק נתוני תקשורת קצין משטרה מוסמך לאפשר קבלת נתוני תקשורת לתקופה של עד 24 שעות אף ללא צו שופט במקרים ״דחופים״, קרי לשם מניעת פשע או לצורך הצלת חיי אדם). החוק אמנם מכיר באופן מסוים בחיסיון העיתונאי בכך שנקבעה בו הוראה מגבילה, לפיה כשהבקשה היא בנוגע לבעל מקצוע שלגביו חל חיסיון (לרבות חיסיון שהוא יציר הפסיקה, כגון חיסיון עיתונאי) אזי בית המשפט יתיר את העברת הנתונים רק לאחר ששוכנע כי יש יסוד שהעיתונאי עצמו מעורב בעבירה שבזיקה אליה התבקש הצו. עמדתו של ישגב נקדימון היא שהשיפורים והשינויים הטכנולוגיים לצד החקיקה והפסיקה החדשה, מביאים למסקנה כי הסיכון של המקור להיחשף גדל עם התפתחות ועשיית שימוש בטכנולוגיה הקיימת.
ראו גם

חיסיון עורך דין-לקוח
חסיון רופא-מטופל
לקריאה נוספת

ישגב נקדימון, חיסיון עיתונאי, הוצאת נבו, 2013.
דורון מנשה, איל גרונר, מהות הספק הסביר במשפט הפלילי, הוצאת נבו, 2017
דון סוסונוב ודורון מנשה, 'משפט מתנהל בבית-המשפט ושם בלבד': על עברת הסוב יודיצה בעקבות ע"א 409/13 שידורי קשת בע"מ נ' קופר, שערי משפט ח' (תשע"ו)
הערות שוליים

↑  שירן ירוסלבסקי קרני, תהילה שוורץ אלטשולר, הסדרת החיסיון העיתונאי, מחקר מדיניות 104, המכון הישראלי לדמוקרטיה, יוני 2015
↑  דורון מנשה, איל גרונר, היזכה מורשע כדין בפיצוי נזיקי על עצם הרשעתו? Jokopost 21.4.2019 https://www.jokopost.com/law/20826/#comments
↑  ת"א 6373-04-13 ענת קם נ' הוצאת עיתון "הארץ" בע"מ
↑  ציטרין ואח' נ' בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין, באתר העין השביעית, 6 באפריל 1987
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
טרנקוויליטי

מראה המודול
פנים המודול
טרנקוויליטי (באנגלית: Tranquility, "שלווה"; ידועה גם בשם נוד 3, באנגלית: Node 3) הוא מודול של תחנת החלל הבין-לאומית. המודול שוגר בהצלחה אל תחנת החלל במשימה STS-130 ב-8 בפברואר 2010 על ידי מעבורת החלל אנדוור. הוא מחובר למודול "יוניטי". חברי משלחת מס' 22 לתחנת החלל הבין-לאומית ששהו בתחנת החלל פעלו לשילובו במערכות תחנת החלל.
ביחד עם המודול שוגר מודול נוסף "קופולה".
בעת חיבור "טרנקוויליטי" לתחנת החלל עלה נפח המחיה של התחנה מ-420 מטרים מעוקבים ל-490 מ"ק, גידול של כעשרים אחוזים בנפח המחיה.
מקור השם

השם המקורי של היחידה היה "נוד 2". באפריל 2009 הסתיימה התחרות פתוחה לקביעת השם. סוניטה ויליאמס הודיעה ששם הנבחר הוא "טרנקוויליטי" לכבור 40 שנים לנחיתה של "אפולו 11" בים השלווה.
מפרט

המודול נבנה על ידי Thales Alenia Space במפעל שלה בטורינו. הוא היה חלק של הסכם בין נאס"א לבין סוכנות החלל האירופית בהקשר לבניית וניצול של תחנת החלל.
מודול נבנה מאלומיניום ומהווה גליל באורך של כ-6.7 מ' וקוטר 4.48 מ'. משקל המודול הוא 19,000 ק"ג.
מודול כולל מספר תאי עגינה, בתוכו הותקנו מערכות תומכות חיים, מדפי ציוד וציוד נוסף.
שימוש בתאי עגינה

Port (שמאלי)
2010–2017 - יחידת מעבר PMA-3
2017 - יחידה Nanoracks Bishop Airlock לשחרור לווייני קיובסאט לחלל
Starboard (ימני)
2010 - מודול "יוניטי"
Forward (קדמי)
2015 - מודול לוגיסטי רב תכליתי Leonardo
Aft (אחורי)
2016 - מודול "Bigelow Expandable Activity Module"
Nadir
2010 - מודול "קופולה"
Zenith
פנוי
טס לבית דרברוויל (סרט, 1913)

| --- | --- |

סצנה מתוך הסרט
 מבוסס על:  טס לבית דרברוויל מאת תומאס הרדי
 בימוי:  ג'. סירל דאולי
 הופק בידי:  דניאל פרוהמן
 תסריט:  תומאס הרדי 
 שחקנים ראשיים:  מרת פיסק
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Famous Players Film Company
 חברה מפיצה:  סרטי סרטי פרמאונט
 הקרנת בכורה:  1 בספטמבר 1913
 משך הקרנה:  5 סלילים
 שפת הסרט:  סרט אילם (כתוביות באנגלית)
 סוגה:  סרט אילם, סרט רומנטי, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 דף הסרט ב־IMDb
 
טס לבית דרברוויל (באנגלית: Tess of the D'Urbervilles) הוא סרט אילם אמריקאי משנת 1913 המבוסס על הרומן באותו שם מאת תומאס הרדי. זה היה אחד הסרטים הראשונים שנוצרו. את הסרט ביים ג' סירל דאולי, והוא הופק על ידי בחברת הסרטים Famous Players Film Company. בתפקיד הראשי מככבת מרת פיסק (Mrs. Fiske) שגילמה את אותה דמות במחזה משנת 1897. ההפקה של אדולף צוקור החלה אחרי שהבטיח את השתתפותה של השחקנית האמריקאית הידועה מרת פיסק.
קטע מהסרט קיים באוסף סרטים פרטי.