stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בג-צ'ל

לוח בג-צ'ל מעוטר
בג-צ'ל (בנפאלית: bāgh cāl बाघ चाल, משמעות: משחק הנמר) הוא משחק לוח אסטרטגי לשני שחקנים, שמקורו בנפאל. בג-צ'ל הא משחק א-סימטרי, במהלכו שחקן אחד שולט בארבעה נמרים והשחקן השני שולט לכל היותר ב-20 עיזים. במהלך המשחק הנמרים "צדים" את עיזים ואילו העיזים משתדלות לבלום את תנועת הנמרים ולמנוע מהן להיטרף.
לוח המשחק הוא לוח של 5*5 משבצות, בדומה לאלקיורק (alquerque, ככל הנראה לוח המשחק הקדום של משחק השחמט). השחקנים מוצבים בצמתים של המשבצות, מהלכים אפשריים בין המיקומים מחוברים בקו על הלוח.
מהלך המשחק מורכב משני שלבים. בשלב הראשון, ממקמים על הלוח הריק עיזים, כאשר לאחר כל הצבת עז – נמר חייב לבצע צעד. בשלב השני – העיזים והנמרים זזים על הלוח.
עבור הנמרים, המשימה היא "לאכול" חמש עיזים על מנת לנצח. "אכילה" מתבצעת, בדומה לדמקה - בקפיצה מעל היריב. קפיצה זו מתאפשרת בתנאים מסוימים. בשונה מגרסאות מסוימות של דמקה, האכילה איננה מחויבת המציאות. העיזים יכולות לנצח על ידי חסימת כל הצעדים האפשריים של ארבעת הנמרים.
אסתר קנובל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בינואר 1949 (בת 75) ביילבה, רפובליקת פולין 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1974)  הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון (1977)  European Ceramics Work Center (29 באוקטובר 1993) 
 תחום יצירה:  עיצוב תכשיטים
 יצירות ידועות:  מחטי אורן (1977); סיכת ורד (1993) שפן בעגלת ילדים (1994)
 פרסים והוקרה:  Françoise van den Bosch Prijs (1994)  פרס אנדי (2008) 
 בן או בת זוג:  אלכס וורד 
 
אסתר (אסתי) קנובל (נולדה ב-14 בינואר 1949) היא יוצרת ישראלית שהכשרתה בתחום הצורפות, עטורת פרסים ומלגות על עבודותיה המוצגות ברחבי העולם.
ביוגרפיה

קנובל נולדה בבמחנה עקורים בשלזיה שבדרום פולין להורים שורדי שואה. בקיץ 1950 עלתה עם משפחתה לישראל והתיישבה ברמת-השרון. קנובל למדה בתיכון נוה-מגן במגמה ביולוגית. על הוראת האמנות בבית הספר הופקד רפי לביא הצעיר, מורה משפיע כבר אז.
קריירה

קנובל המשיכה ללימודי ציור במכון לאמנות פלסטית בבת-ים (1969-1968). בין השנים 1969–1974 למדה קנובל במחלקה לצורפות בבצלאל. באותן שנים שיקפה המחלקה מגמות שונות ולעיתים מנוגדות ביחס להוראת המקצוע שנעו בין דיסציפלינות מסורתיות לבין רוחות חדשות שהגיעו מחו"ל וכללו ניסיונות להגדרה מחודשת ובדיקת גבולותיו של התחום.
ב-1975 זכתה קנובל במלגה של המועצה הבריטית (British Council) ללימודי תואר שני בקולג' המלכותי לאמנות בלונדון (RCA). מסגרת זו ששילבה תפיסה שמרנית וסביבה של וירטואוזיות טכנית, יצרה עבור קנובל את התנאים שהניעו את התפתחות שפתה האישית כצורפת. בפרויקט הגמר הציגה קנובל בין השאר סדרות של תכשיטים מטיטניום ואלומיניום מגולוונים: שרשרת מחטי אורן וסיכות ביטחון.
בין השנים 1977–1979 התגוררה קנובל באמסטרדם שהייתה באותה עת מרכז של שיח חדש בחשיבה על צורפות לו תרמה במידה רבה גלריה RA. הגלריה שנפתחה באותה עת הייתה לחלון הראווה של מגמה שזכתה מאוחר יותר לכינוי "הצורפות החדשה" בהשראת ספרם של פטר דורמר וראלף טרנר (Peter Dormer & Ralph Turner, The New Jewelry: Trends & Traditions,1985)
ב-1978 הציגה בגלריה RA תערוכת יחיד ראשונה לצד פייר דֶגֶן (Pierre Degen). בתערוכה הוצגה סדרה של סיכות טיטניום ופלדה המבוססות על דימויים של כיסא מתקפל (״כסא נח״) בו משולבים המנגנון והדימוי זה בזה, בניגוד לסיכה המסורתית שבה מוסתר המנגנון בגב התכשיט.
בשנת 1979 שבה לישראל והתיישבה בירושלים. בשנת 1980 הוצגה תערוכה ראשונה מעבודותיה בישראל בגלריה דבל בירושלים לצד דגנית שטרן-שוקן. התערוכה זכתה לסיקור תקשורתי נרחב בעיתונות הישראלית שהעיסוק בשאלות של צורה וחומר בעיצוב תכשיטים היה חדש לה. בראשית שנות ה-80 נטשה קנובל את השימוש בטיטניום לטובת פח ממוחזר מפחיות משקה ומזון. בעקבות מלחמת לבנון השנייה יצרה קנובל סדרות צבעוניות של זרים-ענקים מפח ממוחזר וצבוע כמו למשל העבודה ״הסוואה" (camouflage), זר-ענק המשלב פח עם עלי בד בשימוש חוזר שנצבעו כולם בצבעי הסוואה. לאותה תקופה שייכת גם סדרת ה"לוחמים" המורכבת מסיכות גדולות ממדים המייצגות דימויי לוחמים, מכּבים או צלבנים מסוגננים, בצבעים ססגוניים בהשראת איורי מלחמה היסטוריים. סדרה זו היא דוגמה מובהקת לתפיסת מנגנון הסיכה כחלק מן הדימוי כאשר קשתות וחרבות הלוחמים משמשות כסיכות החיבור לבגד. ענקי הזרים והלוחמים זכו לתשומת לב ועניין והוצגו בתערוכות מפתח של הצורפות החדשה וכמה מהם נמצאים באוספים של מוזיאונים מרכזיים באירופה, ארצות הברית, אוסטרליה, יפן וישראל.
בשנת 1981 היא יצרה סיכת שבלול ולאחר מספר שנים סיכת מהגרים.
השכלה

1969-1968 - ציור, המכון לאמנות פלסטית, בת-ים
1974-1970 - המחלקה לצורפות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1977-1975 - תואר שני, המחלקה לעיצוב תכשיטים, הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון, אנגליה.
הוראה

1980-1979 - המדרשה לאמנות, רמת השרון
1991-1985 - המחלקה לצורפות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1996-1995 - תיכון גבעת נון, ירושלים (במסגרת מלגת אמן-מורה)
1999-1997 - המחלקה לעיצוב ואמנות, המכון הטכנולוגי, חולון
2004-1999 - המחלקה לתקשורת חזותית, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2005-2001 - המחלקה לעיצוב ואמנות, המכון הטכנולוגי, חולון
מלגות ופרסים

1974 - ציון לשבח, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים
1975 - מלגת מועצת הבריטית ללימודי תואר שני, הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון, אנגליה
1977 - ציון לשבח, הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון, אנגליה
1986 - פרס לצורפות, קרן אליכס דה רוטשילד, ירושלים
1993 - מלגה לביצוע פרויקט במרכז האירופי לקרמיקה, הולנד, קרן תרבות אמריקה-ישראל
1994 - פרס ע"ש פרנסואז וון-דן-בוש על מפעל חיים, הולנד
1996 - מלגת אמן-מורה, משרד החינוך והתרבות
1996 - פרס שני, תחרות היודאיקה הבינלאומית, ירושלים
1966 - אמן אורח בבית ספר פנלאנד למלאכת -יד, ארצות הברית, תוכנית חילופי תרבותית בין ישראל וצפון קרולינה, ארצות-הברית
1998 - מלגת Bi Arts להשתתפות בכיתת אמן וסימפוזיון באדינבורו, סקוטלנד, המועצה הבריטית
1999 - פרס שר החינוך לעידוד יצירה בתחום הצורפות
2006 - תמיכה בפרויקט ספר-אמן; מועצת-הפיס לתרבות ואמנות, קרן ארטור גולדרייך, מרכז ההדרכה לספריות בישראל
2008 - פרס אנדריאה ברונפמן לאמנויות, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב.
2022 פרס אדמונד דה רוטשילד לעיצוב
תערוכות יחיד ותערוכות זוגיות

1978 גלריה רא, אמסטרדם, הולנד (עם פייר דגן)
1980 - גלריה דבל, ירושלים (עם דגנית שטרן-שוקן)
1981 - גלריה רא, אמסטרדם, הולנד (עם ורד קמינסקי)
1983 - גלריה רא, אמסטרדם, הולנד
1984 - גלריה ארנולפיני, בריסטול, אנגליה
1984 - אי סי אי, לונדון, אנגליה
1987 - המרכז לאמנויות שימושיות בנות-זמננו, לונדון, אנגליה (עם מרי רסטיו ורחל וודמן)
1987 - גלריה מטר, קלן, גרמניה (עם נורברט וולטרס)
1988 - גלריה ספקטרום, מינכן, גרמניה
1989 - גלריה רא, אמסטרדם, הולנד
1992 - גלריה רא, אמסטרדם, הולנד (עם ורד קמינסקי)
1992 - גלריה קלישר, תל אביב-יפו (עם ורד קמינסקי)
1992 - מיצג מיוחד, המרכז לאמנויות שימושיות בנות-זמננו, לונדון, אנגליה
1993 - הגלריה הסקוטית, אדינברו, סקוטלנד
1994 - גלריה רא, אמסטרדם, הולנד
1995 - מוזיאון ישראל, ירושלים
1995 - בית גבריאל, צמח
1999 - גלריה נוס, גטבורג, שוודיה
2000 - גלריה רא, אמסטרדם, הולנד
2000 - גלריה רנטפיה, לפנרוטה, פינלנד
2000 - Poetic License, גלריה ג'ולי ארטיסן, ניו יורק, ארצות-הברית (עם קיף סלומונס)
2001 - סטודיו מרייקה, פדובה, איטליה (עם ורד קמינסקי ודגנית שטרן-שוקן)
2001 - גלריה פרומלדוורק, גנט, בלגיה
2002 - תערוכת סיכות, גלריה טקטיל, ז'נבה, שווייץ (עם ורד קמינסקי ודגנית שטרן-שוקן)
2003 - Untitlrd Dialougue, הגלריה לאמנות של ליגניצה; גלריה בילאק, קרקוב, פולין (עם ויליאם טסו מטר)
2005 - Speechless, גלריה היפוטסי, ברצלונה, ספרד (עם ורד קמינסקי)
2007 - גלריה סיינה, ניו יורק, ארצות-הברית
2007 - גלריה ספקטרום, מינכן, גרמניה (עם דגנית שטרן-שוקן)
2008 - גלריה רא, אמסטרדם, הולנד
2008 - מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו.
הערות שוליים

↑  לי דניאל, הזוכים בפרס אדמונד דה רוטשילד לשנת 2022, באתר ynet, 11 בינואר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 277192  NLI: 987007297252005171  BnF: cb13174635g (data)  GND: 134096266  ISNI: 0000 0000 7882 0659  KulturNav: 95f1ac71-870b-49fa-8950-5b1c11e5e680  LCCN: no95043677  NTA: 141499141  RKD: 45091  ULAN: 500483402  VIAF: 90785126   WorldCat (עם VIAF): 90785126
אריך קוך

| --- | --- |

 לידה:  19 ביוני 1896 אלברפלד, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  12 בנובמבר 1986 (בגיל 90) Barczewo, רפובליקת פולין 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  ורמיה-מזוריה 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 פרסים והוקרה
 אות הזהב המפלגתי 
 
אריך קוך (בגרמנית: Erich Koch;‏ 19 ביוני 1896 - 12 בנובמבר 1986) היה עסקן ומושל נאצי.
ביוגרפיה

קוך נולד באלברפלד (כיום חלק מהעיר וופרטל) למשפחת פועלים. בבגרותו נרשם לבית ספר למסחר, ולאחר סיום לימודיו עבד כפקיד ברכבת. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם כטוראי, ולאחר המלחמה הצטרף לשורות הפרייקור ולחם במערב גרמניה נגד הצרפתים. הוא הצטרף למפלגת הפועלים הגרמנית, שהייתה הגרעין ממנה התפתחה המפלגה הנאצית. בשנת 1925 ארגן את סניף המפלגה בעיר הולדתו והיה חבר בהנהגת חבל הרוהר. בשנת 1928 מונה לגאולייטר (מפקד-מחוז) של מזרח פרוסיה, ובשנת 1930 נבחר שם לרייכסטאג.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, מונה קוך למושל מזרח פרוסיה. בשנת 1941 מינה אותו אלפרד רוזנברג, ששימש כשר לענייני השטחים הכבושים במזרח, למושל על חלק מפולין הכבושה ומושל נציבות הרייך אוקראינה (Reichskommissar). בתפקיד זה קוך היה אחראי על הוצאה להורג של אזרחים ושליחת עובדי-כפייה לעבוד בשטח הרייך ועל השמדתם של יהודי אוקראינה על ידי האיינזצגרופן. במהלך שנת 1943 סוכן ביון סובייטי ניקולאי איבנוביץ' קוזנצוב ניסה להתנקש בחייו של קוך אך ללא הצלחה.
בשנת 1950 הוא נעצר בשלזוויג-הולשטיין על ידי שלטונות הכיבוש הבריטי והוסגר לפולין, שם הועמד לדין באשמת פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות. הוא נידון למוות, אך בשל בריאותו הלקויה הומר עונשו למאסר עולם. הוא מת בשנת 1986 בכלא הפולני.
אריך-היינריך קלסנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 בספטמבר 1888 גיסן, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  28 במרץ 1976 (בגיל 87) קונסטנץ, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1907–1945 (כ־38 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל הרגלים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה הממונעת ה-25   מפקד הקורפוס ה-53   מפקד ארמיית הפאנצר השנייה   מפקד הקורפוס ה-9   מפקד קבוצת ארמיות F
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
גנרל אריך-היינריך קלסנר (בגרמנית Erich-Heinrich Clößner;‏ 17 בספטמבר 1888 – 28 במרץ 1976) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

קלסנר נולד ב-17 בספטמבר 1888 בגיסן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1907 התגייס קלסנר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-160 (הרייני ה-9), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. בספטמבר 1914 נפצע קלסנר במהלך הקרבות, ואושפז בבית חולים. ב-18 בדצמבר 1914 הוא הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-5 באוקטובר 1916 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר קלסנר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בנובמבר 1924 מונה קלסנר למפקד פלוגה 1 ברגימנט הרגלים ה-5 (הפרוסי), ובסתיו 1927 הועבר למטה קבוצת הארמייה הראשונה. ב-1 ביולי 1929 מונה לקצין מטה באגד הרגלים ה-6, וב-1 בדצמבר 1929 הועלה לדרגת מיור. ב-1 באפריל 1932 הועלה קלסנר לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 במרץ 1933 מונה למפקד העיר נוישטטין. ב-1 באפריל 1934 מונה קלסנר למפקד רגימנט הרגלים ה-14 (וירטמברג), וב-1 ביוני 1934 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1937 הועלה קלסנר לדרגת גנרל מיור, וב-1 ביוני 1938 מונה למפקח מחוז המילואים אינסברוק.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה קלסנר מפקח מחוז המילואים אינסברוק, וב-1 באוקטובר 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-15 באוקטובר 1939 מונה קלסנר למפקד הדיוויזיה ה-25, עימה לחם במהלך המערכה על צרפת, כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-12, ולאחר מכן במסגרת הארמייה התשיעית, ועל פעולותיו בקרבות קיבל ב-29 בספטמבר 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך מבצע ברברוסה לחם קלסנר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-3 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עימה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה. ב-25 בינואר 1942 מונה קלסנר למפקד הקורפוס ה-53, שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה, וב-1 באפריל 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-15 ביולי 1942 קיבל קלסנר את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-10 באפריל מונה קלסנר במקביל למפקד ארמיית הפאנצר השנייה. ב-6 באוגוסט 1943, הועבר קלסנר לעתודת המילואים, וב-15 באוקטובר 1943 מונה למפקד הקורפוס ה-9, שהיה חלק מהארמייה הרביעית, ולאחר מכן חלק מארמיית הפאנצר השלישית. ב-5 בדצמבר 1943 התפטר קלסנר מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, ובתחילת 1944 מונה למפקד זמני של קבוצת ארמיות F. בקיץ 1944, הועבר קלסנר לפיקוד העליון, וב-1 בינואר 1945 מונה לתפקיד פיקודי במשרד התעמולה של הרייך, ולאחר כניעת גרמניה הוא נפל בשבי בעלות הברית.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

קלסנר שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר קלסנר בקונסטנץ, עד למותו ב-28 במרץ 1976.
בט"שית

בט"שית אביר (מימין) וסופשית
בט"שית היא כלי רכב צבאי המשמש את צה"ל לסיורים לאורך גבולות מדינת ישראל. בכל בט"שית יכולים לנסוע 6 נוסעים, לרוב נוסעים בה מפקד, נהג, גשש ולוחם אחד עד שלושה.
מקור השם בט"שית הוא בראשי התיבות בט"ש, שפירושם ביטחון שוטף.
שנים ארוכות התבססה הבט"שית על רכב הנ"נ הוותיק, אולם לאחר התיישנותם של הרכבים והפסקת ייצורם הועברו הבט"שיות, בהדרגה, לרכבי האביר החדשים, תהליך שהושלם בראשית שנות ה-2000. הסבתו של ה"אביר" לבט"שית כוללת מספר שינויים שנערכו בו על מנת להתאימו למשימות הנדרשות ממנו. חלקה האחורי של הבט"שית פתוח, למעט גג העשוי יריעת ברזנט, וזאת על מנת לאפשר ללוחמים הנוסעים בה לצפות בדרך ולירות במקרה הצורך. כל המושבים פרט לקדמיים מופנים לצד, המשמשים את הגשש והלוחמים, ובסמוך להם זרקורים. כמו כן, משני צידי הבט"שית מותקנים מקלעים, לשימוש הלוחמים, ולעיתים גם בחזיתה, לשימוש המפקד.
כיום, הבט"שית כמעט כבר אינה בשימוש בצה"ל. ברוב קווי החי"ר רווח היום השימוש ברכבים ממוגנים, כגון האמר ממוגן, סופה ממוגנת, דוד, זאב וספארון.
סוג אחר של בט"שית מבוסס על ג'יפ מדגם "סופה", והוא מכונה סופשית. בסופשית מקום ל-4 נוסעים (מאחור יושב לוחם אחד בלבד).
ראו גם

אביר
זאב
רכב סיור משוריין רב"י
ערך זה הוא קצרמרבנושא צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
באר הגולה (המהר"ל מפראג)

באר הגולה הוא ספר שכתב המהר"ל מפראג והודפס לראשונה בחייו בשנת שנ"ח, שבו הוא דוחה טענות נגד דברי חז"ל בתלמוד. בין היתר עוסק הספר בנושאים הבאים: סמכותם של חז"ל להרחיב את התורה באמצעות דרישתה ותיקון תקנות, חכמתם הגדולה של חז"ל הן בתורה והן במדעי הטבע, ביאור למדרשי הלכה ואגדה שנראים תמוהים או לא מובנים. רוב הרעיונות בספר מתבססים על מדרשי אגדה רבים המתבארים בספר, כמו שאר ספריו של המהר"ל. בשונה משאר ספריו, המהר"ל השתמש בספר זה במידה רבה בכתיבה בחרוזים.
הספר מחולק לשבע חלקים המכונים "בארות". בסוף הבאר השישי, המהר"ל מבקר באופן חריף את השקפותיו של ר' עזריה מן האדומים על האגדה.
הספר באר הגולה הוא ספר נפרד מסדרת הספרים הגדולה שהמהר"ל תכנן לכתוב, אך לעיתים יש בו הפניות אל ביאורים שנכתבו בהם. על פי דברי המהר"ל בהקדמתו לספר, הספר נכתב כספר המשך לתפארת ישראל העוסק בתורה שבכתב, ובתורו הוא עוסק בתורה שבעל-פה.
חלקי הספר

הספר מחולק לשבעה חלקים המכונים "בארות", מלבד ההקדמה:
הבאר הראשון - מים קדושים. התמודדות מול הטענה כי חכמי המשנה והתלמוד גרעו ממצוות התורה או הוסיפו עליהן, כתקנות וגזירות חז"ל, על אף האיסור המפורש בתורה "לא תוסיפו ולא תגרעו".
הבאר השני - מים טהורים. תשובות המהר"ל על הטענה כי בתקנות וגזירות חז"ל נקבעו דינים ונאסרו איסורים הרחוקים מן הסברה הישרה.
הבאר השלישי - מים מתוקים. עוסק בטענה שחז"ל פירשו את התורה נגד פשט הפסוקים ואף באופן הנוגד את כללי הדקדוק והמבטא.
הבאר הרביעי - מים חיים. ביאור מדרשי חז"ל המייחסים לאלוהים פעולות ותכונות אנושיות, כגון בכי, תפילה, צורך בקורבן לכפרה והנחת תפילין.
הבאר החמישי - מים עמוקים. עוסק בטענה שיש במדרשי חז"ל סיפורים בלתי הגיוניים ודברי גנאי בנושאי צניעות.
הבאר השישי - מים אדירים. תשובות המהר"ל לטענה כי דברי חז"ל הנוגעים במדעים, ברפואות ובסדרי הטבע אינם נכונים.
הבאר השביעי - מים טהורים. על הטענה כי בדברי חז"ל נמצאו דברי תוקפנות וזלזול כנגד עמי הארץ והגויים.
במהדורת לונדון נוספו לספר פירושים של המגיד מקוזניץ על שלושה ממאמרי המהר"ל, וכן הספר "דרשות מהר"ל", דרשות שנשא המהר"ל בזמנים שונים. הדרשה הארוכה ביותר היא "דרוש על התורה", אותה נשא בחג השבועות שנ"ב בפראג (יחד עם "דרוש על המצוות").
מהדורות > פירושים

באר הגולה למהר"ל מפראג - עם ביאור 'בארה של מרים', מאת הרב מרדכי נויגרשל, ירושלים: הוצאת יהדות מזווית שונה, תשס"ז.
באר הגולה - עם פירושים והערות מהרב יהושע דוד הרטמן, שני כרכים, מכון ירושלים, תשס"ג.
דבור ומחשבה - באר הגולה - עם פירוש גולה עמוקות, מאת הרב שלמה טולידאנו, הוצאת הספרייה הספרדית.
מהדורות > דפוסים

פראג, שנ"ח (1598; דפוס ראשון).
נובידבור, תקס"ד (1804).
זיטומיר, תר"כ (1859).
לונדון, תשכ"ד (1964).
ירושלים, הוצאת תפארת (יחד עם הספרים 'נר מצווה' ו'אור חדש'), תשע"ה (2015).
לקריאה נוספת

מרדכי ברויאר, ויכוחו של המהר"ל מפראג עם הנוצרים - מבט חדש על ספר באר הגולה, תרביץ נה, תשמ"ו
הערות שוליים

↑  על אופן הניקוד של השם, ראו אליאב פרינס, ספר "באר הגולה" למהר"ל - כיצד יש לקרוא את שם הספר?, המעיין תמוז תשע"ב; אלי גורפינקל, "באר הגולה" למהר"ל מפראג – השם ומשמעותו, קונטרס ד, תשע"ג
↑  שער הדפוס הראשון
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות תורנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אראסי דה קרווליו גימראיס רוזה

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  5 בדצמבר 1908 Rio Negro, ברזיל 
 פטירה:  3 במרץ 2011  (בגיל 102) סאו פאולו, ברזיל 
 מדינה:  ברזיל 
 בן או בת זוג:  ז'ואאו גימראיס רוזה (1938–19 בנובמבר 1967) 
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (8 ביולי 1982) 
 
אראסי דה קרווליו גימראיס רוזה (בפורטוגזית: Aracy de Carvalho Guimarães Rosa, בניב של סאו פאולו (פור') אַרַאסִי גִ׳י קָרְוָולְיוּ גִימַרַאִיס הוֹזָה; ‏5 בדצמבר 1908 – 28 בפברואר 2011) הייתה פקידה דיפלומטית בקונסוליה הברזילאית בהמבורג שקיבלה את תואר חסידי אומות העולם.
קורות חיים

אראסי דה קרווליו נולדה ב-1908 לאמא גרמניה בריו נגרו. בנוסף לפורטוגזית שלטה אראסי גם באנגלית, צרפתית וגרמנית. עם נישואיה, היא עברה לסאו פאולו, שם נולד גם בנה. ב-1935, לאחר פרידתה מבעלה, שר החוץ הברזילאי הציע לה לעבוד בקונסוליה הברזילאית בהמבורג, והיא הסכימה.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

בשנת 1936 קיבלה את תפקיד המזכירה הראשית בקונסוליה של ברזיל בהמבורג. כמזכירה ראשית, הייתה אחראית על מתן ויזות הגירה לברזיל. נשיא ברזיל בתקופה זו היה ז'טוליו ורגאס, שהוביל מדיניות פרו-נאצית ומכאן גם האיסור שהוציא על הנפקת ויזות ליהודים. למרות האיסור, עזרה אראסי ליהודים להשיג ויזות ולהגיע לברזיל.
ד"ר גונטר היילבורן (Dr. Gunter Heilborn) סיפר שהוא וקבוצה של עוד חמישה עשר יהודים הגיעו לקונסוליה של ברזיל וביקשו מאראסי ויזות לברזיל. למרות שנאסר עליה לתת ויזות ליהודים, החליטה לעזור לקבוצת יהודים זו. היא הסבירה להם איזו ניירת עליהם להכין, ולאחר שחזרו עם הניירת, הם קיבלו את הוויזות. קבוצה זו עזבה את גרמניה על הספינה מונטה סרמיאנטו ב-18 בפברואר 1938. ד"ר הילברון קרא לבתו מריון אראסי כאות הוכרת תודה לאראסי דה קרווליו, על העזרה שקיבל ממנה. אראסי סייעה באופן זה ליהודים רבים, שמספרם אינו ידוע, להגר מגרמניה הנאצית לברזיל ובכך הצילה את חייהם.
בנוסף לסיוע בהנפקת ויזות, ידוע על סיועה של אראסי גם למריה מרגרט לוי. בזמן ליל הבדולח, החביאה אראסי את בעלה של הגברת לוי בקונסוליה בה עבדה ולאחר מכן הכניסה אותו לביתה. לאחר מכן מריה לוי סידרה לבעלה מחבוא אחר בו הוא התחבא עד עזיבתם את גרמניה ב-24 בנובמבר 1938. בזמן שבעלה של גברת לוי שהה במחבוא, הסיעה אראסי את גברת לוי במכוניתה הדיפלומטית, על מנת שתוכל להיפגש עם בעלה במקום המחבוא החדש. מאוחר יותר סייעה אראסי למשפחת לוי להעביר את חפציהם לביתם החדש בברזיל, כשאת החפצים יקרי הערך כתכשיטים, היא הביאה לברזיל בעצמה.
לבסוף, חזרה אראסי לברזיל בשנת 1942 כאשר ברזיל הפסיקה את יחסיה עם גרמניה והצטרפה לבעלות הברית.
לאחר המלחמה

רוזה התחתנה בשנית עם ז'ואאו גימראיס רוזה,[דרושה הבהרה] הקונסול שאיתו עבדה בהמבורג בזמן המלחמה. היא נפטרה במרץ 2011[דרושה הבהרה] בסאו פאולו בגיל 102.
הכרה והנצחה

ב-3 ביוני 1982 הוענק לרוזה תואר חסידת אומות העולם.
לקריאה נוספת

Mordechai Paladiel (2007), Diplomas Heroes Of The Holocaust ISBN 0881259098
Edna Aizenberg (2015), On The Edge Of The Holoaust
הערות שוליים

1 2 3  Christine Pacheco, "Aracy Moebius de Carvalho: ”Justa entre as nações, The International Raul Wallenberg Foundation
1 2 3 4 5  Mordecai Paldiel, Diplomas Heroes Of The Holocaust, ktav inc, 2007, עמ' 26-27
1 2  Guimaraes Rosa FAMILY, The Righteous Among The Nations (הקישור אינו פעיל, 18 בפברואר 2023)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007498708605171  GND: 1020680849  ISNI: 0000 0003 6775 8599  LCCN: n2012213161  VIAF: 232313448   WorldCat (עם VIAF): 232313448
בורגון

ערך זה עוסק בחבל בצרפת. אם התכוונתם לדוכסות בורגונדיה ההיסטורית, ראו .
בורגון (בצרפתית: La Bourgogne, בצרפתית פרובינציאלית: Borgogne) או בורגונדיה היה אחד מ-26 חבלי צרפת משנת 1972 ועד לסוף שנת 2015, ומכיל ארבעה מחוזות: יון (Yonne), קוט-ד'אור (Côte-d'Or), נייוור (Nièvre) וסון ולואר (Saône-et-Loire).
בתחילת 2016 החבל אוחד עם חבל פראנש-קונטה במסגרת רפורמה מנהלית שעברה צרפת המטרופוליטנית לחבל בורגון-פראנש-קונטה.
ההיסטוריה של בורגון > השנים הראשונות

האזור ההיסטורי של בורגון חופף במידה רבה את חבל הארץ הרשמי של היום. האזור עבר תהפוכות רבות במהלך השנים וגבולותיו השתנו עם הזמן. על פי ממצאים ארכאולוגים שנמצאו באזור העיר סולוטרה (Solutré), האזור היה מאוכלס עוד בזמנים הפרהיסטוריים (לפני כ-15,000 עד 18,000 שנה). במאה השישית לפני הספירה, התגוררו באזור קהילות קלטיות אשר השאירו שם ממצאים רבים.
האזור היה אזור לחימה בהתנגדות הגאלים לכיבושיו של יוליוס קיסר עד לנפילתה של גאליה כולה עם כיבוש העיר אלזיה (Alésia) על ידי הרומאים. אלה מיהרו לשנות את פני המקום ואף נתנו לו שם: אוגוסטודונום (Augustodunum), על שם אוגוסטוס. האזור הפך לאזור תרבות ומסחר ובמאה השנייה לספירה עבר התנצרות. החל מהמאה הרביעית לספירה נחרב האזור בעקבות כיבושי הברברים. באמצע המאה החמישית השתלט שבט בורגונד (Burgondes) על האזור והקים שם ממלכה הנושאת את שמו: ממלכת בורגונדיה (Burgundia).
הפרנקים כבשו את האזור בשנת 534, והפכו אותו לממלכת מרובינגיה (בשנים 687–561). לאחר מכן, אוחד האזור עם אוסטרזיה (Austrasie) ובהמשך עם נויסטריה (Neustrie). חוזה ורדן (Traité de Verdun) בשנת 843, אשר קבע את חלוקת הממלכה של המלך לואי החסיד (Louis le Pieux) בין שלושת בניו, קבע גבול בין הדוכסות העתידית של בורגון תחת שלטונו של שארל הקירח (Charles le Chauve) לבין הרוזנות העתידית של בורגון, תחת שלטונו של לותר (Lothaire) אשר היה עתיד להישאר תחת האימפריה הגרמנית עד למאה השבע עשרה. בשנת 879, הפך החלק המערבי של האזור למרכז ממלכת בורגונדיה שנפרשה עד פרובאנס ועד לגדה הימנית של נהר הרון (Rhône). הממלכה נקראה "ממלכת ארל" (Royaume d'Arles) החל מהמאה העשירית. בשנת 1032 עברה הממלכה לשליטתו של הקיסר הגרמני קונרד השני.
לקראת סוף המאה ה-9 הפך האזור המערבי של בורגון לדוכסות בורגונדיה. הקפטים השתלטו עליו בשנת 956 ובשנת 1031, נתן אותו המלך אנרי הראשון לאחיו רובר שיצר את הממלכה הקפטית השנייה של בורגונדיה, אולם האחרון כאמור, איבד את חלקו המזרחי והאזור הנותר הפך להיות הרוזנות של בורגון (כיום: פראנש-קונטה, Franche-Comté). הרוזנות הפכה להיות מקור לפעילות דתית ענפה. לאחר הכחדתה של שושלת הדוכסות בשנת 1361, ז'אן השני, מלך צרפת (ז'אן הטוב - Jean II le Bon) נתן את הרוזנות לבנו פיליפ השני, דוכס בורגונדיה (פיליפ האמיץ - Philippe II le Hardi).
ההיסטוריה של בורגון > הממלכות הבורגונדיות

לאחר נישואיו לבתו של רוזן פלאנדריה, קיבל לידיו הדוכס החדש של בורגון את פלאנדריה, את ארטואה ואת פראנש-קונטה. הוא הפך בכך להיות הנסיך הראשון של הממלכה. יחד עם פראנש-קונטה, הוא גם קיבל לידיו שטחים רבים השייכים לאזור זה. גידול זה של הממלכה לא נפסק, שכן השושלת ניצלה את המלחמה של הממלכה הצרפתית עם אנגליה כדי להגדיל את מעורבותה. בעוד ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה (ז'אן ללא חת - Jean sans Peur) שיתף פעולה עם האנגלים במלחמה כנגד שארל השישי, מלך צרפת (שלט בשנים 1404–1419), הרי שמחליפו פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה לה בון (פיליפ הטוב - Philippe III le Bon, ששלט בשנים 1419–1467) קיבל בשנת 1435 חנינה מאת שארל השביעי, מלך צרפת עקב שמירתו על נייטרליות. מצב הנייטרליות הביא לעצמאות בפועל, ופיליפ ניצל זאת להרחבת הממלכה: הוא כבש את פיקרדיה ורבים מהשטחים הנמצאים היום בבלגיה, בלוקסמבורג ובהולנד בשנים 1421–1433. דוכסות בורגונדיה נמצאה אז בתקופת עדנה כאשר בנוסף לכיבושים, התפתחו הערים הנמצאות בה והאצולה חיה חיי תענוגות, כדוגמת שליטהּ שדרש להיקרא "הדוכס המערבי הגדול". דוכסות בורגונדיה בתקופה זו הייתה מדינה של ממש, הגם ששני החלקים המרכיבים אותה היו נפרדים זה מזה כשביניהם שמפאן ולורן.
מטרתו העיקרית של שארל הראשון, דוכס בורגונדיה (שארל האמיץ) ששלט בשנים 1467–1477 הייתה להשתלט על שטחים אלו על מנת ליצור שוב את לותרינגיה וכן להרחיב אותה עד לים התיכון. אולם תוכניותיו לא עלו יפה עקב התנגדותם של הקנטונים השווייצריים, של רנה השני, דוכס לורן ובמיוחד של לואי האחד עשר, מלך צרפת. שארל הפסיד קרבות רבים ולבסוף נהרג במצור על העיר נאנסי בשנת 1477. לואי האחד עשר מלך צרפת השתלט על דוכסות בורגונדיה בעוד שמארי מבורגונדיה, בתו ויורשתו של שארל, קיבלה את פארנש-קונטה וכן את השטחים בארצות השפלה הבורגונדיות שאותם הביאה כמתנת נישואים למקסימיליאן הראשון לבית הבסבורג. על שטחים אלה עתידים להילחם במשך כמאתיים שנה בית המלוכה הצרפתי ובית הבסבורג על שני ענפיו, האוסטרי והספרדי.
גאוגרפיה

בורגון כוללת את היישובים העיקריים הבאים (נתוני האוכלוסייה נכונים לשנת 2019):
דיז'ון 158,002תושבים (Dijon)
שאלון-סור-סון 45,456 תושבים (Chalon-sur-Saône)
אוסר 34,431 תושבים (Auxerre)
מקון 33,908 תושבים (Mâcon)
נוור 33,005 תושבים (Nevers)
סאן 26,668 תושבים (Sens)
לה קרזו 21,969 תושבים (Le Creusot)
בון 20,551 תושבים (Beaune)
מונסו-לה-מין 17,678 תושבים (Montceau-les-Mines)
שלושה נהרות חוצים את החבל:
הסן (Seine)
היון (Yonne)
הסון (Saône)