נוף עם שלושה עצים
נוף עם שלושה עצים > ביקורת

יוסף אורן מתייחס לעיסוקו של קנז בבירור ההבדלים בין אמנות־אמת לאמנות־כוזבת. הוא טוען כי הסופר מתאר את ריקודן של תמרה וחברתה זהבה המתיימר להיות אמנותי, כגרוטסקי. וזאת, אחרי שתמרה לעגה לפרנק והאשימה אותו בחוסר כישרון בשל העתקת ציורו של רמברנדט. הוא כותב: "בולטת העליבות של הריקוד ההודי של שתיהן, שבו התאמצו לבצע חיקוי מושלם של ריקוד שלא צמח בתרבות שעליה חונכו. הן מקפידות להעתיק בדיוק רב את הלבוש האקזוטי ואת התנועות המיוחדות של הרקדניות ההודיות. הדוגמה האחרונה מעידה על אופיו הכוזב והלא־אותנטי של הבידור, הנוטה להמעיט בערך המקורי־באמת ולעומת זאת הוא מציג כאותנטי ובעל־ערך את החומרים שהוא שואל מתרבויות אחרות, חומרים שאינם מוכרים לצופים ולכן אין הם מסוגלים לשפוט את מידת מקוריותם.". עוד מוצא אורן התייחסות לאמנות בסיפור בכך שהילד והוריו מוצאים כי פרנק העתיק בדיוק מושלם את “הפסטורליה מתחת לשמים”, אך לא דייק בהעתקת השמים. השמים של פרנק היו מעיקים יותר מכפי שצוירו על־ידי רמברנדט, “החיים על האדמה כמעט נמעכו מכובדם”. הם היו בהעתקה של פרנק כה קודרים, שהפסטורליה מתחתם דמתה יותר “לארץ גזירה, עם שלושת העצים הניצבים על הגבעה כשלושה זקיפים חמושים”. השינוי בשמיים ודמות זוג האוהבים הבלתי נראה שהוסיף פרנק לציור של רמברנדט מביאים את העתקת הציור, על פי אורן, להיכלל בתחום המוגדר של האמנות. הוא כותב: "כל אמנות עוסקת בהעתקה, אם ישירות מהבריאה (העתקה המוגדרת כריאליזם), ואם מיצירותיהם של יוצרים גדולים שהעתיקו מהבריאה בעבר (העתקה המוגדרת כהשפעה). האמנות מתבטאת בפרשנות האמן לכל מה שהוכן לפניו להעתקה עבורו.".
כותרת הפיסקה הראשונה של אבנר הולצמן למאמר הביקורת שלו היא: "האומנם סיפור חניכה?", ובביקורתו הוא טוען כי אין לראות בנובלה סיפור חניכה רגיל, כפי שהקורא אולי נוטה לפרש את מראית העין של היצירה הכוללת מאפיינים רבים של סיפור חניכה. הוא בונה את התזה שלו על המשפט המסיים את הנובלה, שבו הרצל, הבעל הנבגד שחוזר לאחר שנים מהשבי הגרמני ומהקומוניזם הסובייטי, ומגלה כי לאשתו נולד תינוק בהיעדרו, מטיח באשתו, דורה: "”הרגו שם את כל היהודים - ואת עם החיים הפרטיים שלך”. בראיון שהעניק הסופר ב-2006 למאיה פלדמן, הודה כי משפט זה היווה את הגרעין הראשוני לכתיבתה. תחילה הולצמן שם דגש על הוויכוח האמנותי שמעלה קנז, כשמצד אחד הוא שם את ציורו הריאליסטי עמוס הפרטים הקטנים של רמברנדט, ומנגד, האמנות שמייצגת תמרה וטאגור שהיא מדומיינת, ערטילאית, אגדית וסמלית. הוא מסכם את הדיון בנושא זה בטענה שבכל מקום בסיפור שנוצרת הנגדה מסוג זה, ניגף הדמיון בפני הממשות. לטענת הולצמן, התצריב של רמברנדט ממלא תפקיד כה חשוב בסיפור כיוון ש"סיטואציית החולין רבת־המשתתפים ועתירת־הפרטים המצטיירת בתמונה ומרחב ההשתתפות השוויוני שהיא מעצבת הולמים את הנובלה "נוף עם שלושה עצים" הופכים את התצריב לכעין השתקפות של מבנה העולם הסיפורי הקְנזי באשר הוא.".

רעיון מרכזי נוסף לדעת הולצמן, הוא ההתייחסות לחיים בארץ ישראל בתקופת סוף מלחמת העולם השנייה, בשעה שכבר היה ידוע על קיום השואה. "ממעשיהם ומשיחותיהם של גיבורי הסיפור מצטיירת מידה רבה של שוויון נפש כלפי המלחמה המתחוללת ... אין היא נוגעת בפועל לחיי היומיום שלהם.". הולצמן טוען כי בספרות העברית ישנן יצירות המתארות תקופה זו ומכות על חטא התעלמות היישוב מן השואה והמשך עיסוקו בחיי היומיום בארץ ישראל, בדרך של האשמה עצמית ואשמה קיבוצית. לטענתו, קנז בוחר בעמדה הפוכה. לכאורה, "התוכחה המרוכזת הגלומה באותו משפט של הרצל לדורה, שהעזה לחיות את חייה הפרטיים בימי חורבנו של העם היהודי, כמו ממצה את כתב האשמה כולו". אולם העובדה שהרצל, שדמותו מייצגת את המהפכן האידאולוגי המקצועי, הנע ממאבק עקרוני אחד אל השני (מלחמת האזרחים בספרד, התגייסות לצבא הבריטי, מימוש הקומוניזם בברית המועצות), אינו מתייחס עם שובו לקיום בתו הבוגרת, עמה לא נפגש מספר שנים, ורק בורר לו כמה ספרים מהספרייה, מהמדף שבו ספרי מארקס, ואנגלס ולנין, ויוצא לבלי שוב. עובדה זו משווה אותו בעיני הולצמן לתמרה, אשר שוכחת בכל פעם את שם הילד המספר וקושרת, על פי הולצמן, את שניהם לקבוצת האנשים המעדיפים את הכללי והאידאולוגי על פני הפרטי והיומיומי. לדעתו, הדבר מעיד כי קנז מעמיד את המשפט של הרצל לבחינה ביקורתית וקובע בעצם כי "אכן, הרגו שם את כל היהודים, אך אין הדבר שולל מיהודים אחרים, המצויים מחוץ לטווח הסכנה, את הזכות ואת הצורך לחיות חיים פרטיים מלאים באותה העת ממש.".