ביקורת ספרות
התמודדות עם ביקורת פדנטית

לפי פרנצ'סקו דה סנקטיס, ישנם שני סוגים של ביקורת ספרות: ביקורת ספרות ראויה, כלומר שיפוט וביקורת של ספרים שזכו להצלחה ופורסמו בעבר או מזה זמן-מה; וביקורת פדנטית, או ביקורת ספרות של הוגים ומעצבי דעת קהל השופטים יצירות ספרות חדשות.
המבקרים הפדנטיים מסתפקים באקספוזיציה פשוטה, ומתעקשים על משפטים, מושגים, אלגוריות, פרט זה וזה, כמו עופות דורסים על גווייה... הם ניגשים לשירה עם דעות קדומות: חלקם חושבים על אריסטו ואחרים על הגל. לפני שהם מהרהרים בעולם הפואטי, הם שופטים אותו: הם כופים עליו חוקים משלהם במקום ללמוד את אלה שהמשורר נתן להם.
יצירה חדשה לעיתים תכופות מתקבלת בצנינות אצל המבקרים, משום שאינה מתאימה לאמות המידה שלהם המקובלות מדורות קודמים, או מפני שלא הצליחו להבינה. יוצרים בינוניים נעלבים ומתפלמסים עם המבקרים, מייחסים לביקורתם קנאת סופרים. לעומת זאת, יוצרים מקוריים בוטחים בכישרונם ובכושר-השיפוט הפנימי שלהם, ומבינים שיצירתם נועדה לדורות הבאים יותר מאשר לדורם. לדוגמה, בשעה ששירי וורדסוורת' לא היו פופולרים, ורוב המבקרים המעיטו בערכה של שירתו, הוא כתב לליידי בומונט: "אל תדאגי על היחס הנוכחי לשיריי, כי מה הרגע הזה ביחס לעתיד שבטוחני כי נכון להם? לנחם את האומללים, להוסיף אור בלאשר יותר את המאושרים; ללמד את הצעירים ואת טובי-הלב שבכל תקופה לראות, לחשוב, להרגיש, וכך להיות בעלי מידות טובות באופן נמרץ ובטוח יותר, זה התפקיד של שיריי, שאני משוכנע שימשיכו לבצעו הרבה לאחר לכתנו... בל נשכח את אבחנתו של קולרידג', שעל כל כותב גדול ומקורי, כמידת היותו גדול או מקורי, ליצור את הטעם שממנו יהנו, עליו ללמד את האמנות שעל ידה יהיה מוכר".
אף על פי שביקורת הספרות שואפת לאובייקטיביות, הרי שהטעם הספרותי משתנה במהלך הדורות. המבקר המשפיע ביותר בזמנו איננו בהכרח המבקר הטוב ביותר, מה שעלול לקבע אמת-מידה ביקורתית לא נכונה לדורות הבאים, שבמקרה הטוב אולי תתוקן על ידי מבקרים מוכשרים יותר. לדוגמה, סמואל ג'ונסון, שחיבר את הספר המשפיע ביותר על המשוררים האנגלים, כתב ביקורת לא הוגנת על שירתו של מילטון, והיה אדיש לכמה מיצירות-השיר הטובות ביותר שחוברו באנגליה במאה ה-18. הדבר גרר חיבור ספרים אלטרנטיביים לספרו של ג'ונסון על ידי מבקרים אחרים בני זמנו, שלא זכו לאותו מעמד כשלו, אך בכל זאת הצליחו להשפיע על טעמם של המבקרים הרומנטיים, שבדורות הבאים עשו צדק עם יצירתו של מילטון ויצירותיהם של משוררים אחרים שהוזנחו על ידי ג'ונסון.
הסופר הצרפתי רומן גארי הדגים דרך להתמודד עם ביקורת ספרות לא אוהדת. הוא שינה את שם העט שלו לאמיל אז'ר והתחזה לאדם אחר. לאחר הצלחת כמה ספרים תחת שם עט זה, גילה גארי את זהותו האמיתית של "אז'ר" וסיפר על תקריות רבות בהן מבקרי ספרות הוכיחו את בורותם כאשר השוו את "גארי" ל"אז'ר" ומצאו הבדלים מהותיים ביניהם. זאת, בניגוד לעשרות אנשים פשוטים, שלדברי גארי, כתבו לו מכתבים וטענו ש"אז'ר" מחקה את סגנונו. גארי טען שמבקרי הספרות בני תקופתו פשוט התעצלו לקרוא את הספרים שביקרו.
הסופר אלדוס האקסלי אמר:
המבקרים מעולם לא השפיעו עלי, כי לא קראתי אותם מעולם... המבקרים לא עניינו אותי כי הם עסוקים במה שהיה, ואני עסוק במה שיהיה.
וגוגול כתב:
זוהי אמת לאמיתה; שיותר שהמשורר נעשה משורר, יותר שהוא מתאר רגשות, הידועים רק למשוררים בלבד, כך פוחת והולך חוג ההמון האופף אותו, ולבסוף, זה נעשה צר כל כך, עד שהמשורר יכול לספור על פי אצבעותיו את כל מעריכיו האמתיים
כתב ישראל כהן: "יעוד גדול להם לביקורת ולמבקרים במערכות היצירה שלנו. אך כדי שיוכלו למלאוֹ, עליהם להחזיר את הכרת־השליחוּת כיוצרים וכמחנכים. והכרה זו מחייבת ממילא התקדשות רוחנית והתכּשרות אמנותית, הנותנות טעם לביקורת וכבוד למבקרים".