stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Owl Pharaoh
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | Meadow Creek  | 1:48 |
| 2. | Bad Mood / Shit on You  | 5:18 |
| 3. | Upper Echelon (בהשתתפות טי.איי. ו-2 צ'יינז)   | 2:53 |
| 4. | Chaz Interlude (בהשתתפות טורו ומוי)   | 1:40 |
| 5. | Chaz Interlude (בהשתתפות אייסאפ פרג)   | 4:29 |
| 6. | Hell of a Night  | 3:14 |
| 7. | Blocka La Flame  | 3:38 |
| 8. | Naked  | 1:40 |
| 9. | Dance on the Moon (בהשתתפות ת'אופילוס לונדון ופול וואל)   | 5:14 |
| 10. | MIA  | 4:22 |
| 11. | Drive (בהשתתפות ג'יימס פונטלרוי)   | 5:14 |
| 12. | Quintana (בהשתתפות וייל)   | 5:07 |
| 13. | Bandz (בהשתתפות מיק מיל)   | 4:31 |
| משך כולל: | משך כולל: | 52:12 |
הערות שוליים

↑  "Travi$ Scott Tweet". נבדק ב-13 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Travi$ Scott Tweet". נבדק ב-16 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Travi$ Scott interview with DJ Semtex". נבדק ב-12 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  05/14/2013 12:52:05 (2013-05-14). "Kanye West And Japan Influence Travis Scott's Owl Pharaoh - Music, Celebrity, Artist News". MTV.com. נבדק ב-2013-05-23.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: numeric names: authors list (link)
↑  Adams, Gregory (2013-04-25). "Casey Veggies and Travi$ Scott to Take "PNCXX" Tour Across North America, Play Toronto • News •". Exclaim.ca. נבדק ב-2013-05-23.
↑  Brooks, Richard (2013-04-22). "Travi$ Scott Reveals 'Owl Pharaoh' Tracklist & Features". Hypetrak. נבדק ב-2013-05-23.
↑  "Travi$ Scott interview with MTV". נבדק ב-14 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Travi$ Scott – Blocka La Flame f. Popcaan (prod. Mike Dean & Young Chop)". 14 בדצמבר 2012. נבדק ב-12 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Quintana Video". נבדק ב-22 במרץ 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "New Video: Travi$ Scott Ft. T.I. x 2 Chainz "Upper Echelon"". Rap Radar. 2013-05-21. נבדק ב-2013-06-17.
↑  "Upper Echelon - Single". נבדק ב-22 במרץ 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Travi$ Scott - 'Owl Pharaoh' Mixtape Review - XXL". Xxlmag.com. 2013-05-23. נבדק ב-2013-06-17.
↑  "Here Are The BET Award Nominees". Complex.
↑  "Travis $cott, Owl Pharaoh (Grand Hustle/Epic) SPIN".
↑  "The 25 Best Mixtapes Of 2013 - XXL".
↑  "Hip Hop Awards Archives". BET.com.
| טראוויס סקוט |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | Rodeo • Birds in the Trap Sing McKnight • Huncho Jack, Jack Huncho • Astroworld • Utopia |  |
| אלבומי אוסף | JackBoys |  |
| מיקסטייפים | Owl Pharaoh • Days Before Rodeo |  |
| סינגלים | "3500" • "Antidote" • "Pick Up the Phone" • "Champions" • "Goosebumps" • "Butterfly Effect" • "Watch" • "Sicko Mode" • "Yosemite" • "Wake Up" • "Chopstix" • "Power Is Power" • "Antisocial" • "Highest in the Room" • "Out West" • "The Scotts" • "TKN" • "The Plan" • "Franchise" • "Goosebumps (Remix)" • "Durag Activity" • "Escape Plan" • "Mafia" • "K-pop" • "Delresto (Echoes)" • "Meltdown" |  |
| השתתפות בסינגלים | "Chimes" (RMX) • "Workin" • "Whole Lotta Lovin'" • "Bake Sale" • "Love Galore" • "Portland" • "4 AM" • "Know No Better" • "Sky Walker" • "Krippy Kush" (Remix) • "Dark Knight Dummo" • "Champion" • "Zeze" • "Mile High" • "First Off" • "The London" • "Take What You Want" • "Give No Fxk" • "Turks" • "Wash Us in the Blood" • "Buss It" (Remix) • "Hold That Heat" • "Never Sleep" |  |
| שירים אחרים | "Fair Trade" • "Pussy & Millions" • "Cinderella" |  |
| סיבובי הופעות | Astroworld – Wish You Were Here Tour |  |
| ערכים קשורים | קקטוס ג'ק רקורדס • האנצ'ו ג'ק • טראוויס סקוט: Look Mom I Can Fly • אסון פסטיבל אסטרו-וורלד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: abf3ff48-4faf-45a7-b12a-90ac6eb2ba1a
מדרחוב התקווה

| --- | --- |

מבט צפונה לחזית בית המשפט
 מידע כללי
 אורך:  650 מטר
 הקמה
 תקופת הבנייה:  ?–2015
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 עיר:  באר שבע
 שכונה:  המרכז האזרחי
 רחובות מסתעפים:  שדרות הנרייטה סולד מקס נורדאו יצחק בן צבי
 אתרים:  בניין עיריית באר שבע בית יד לבנים היכל התרבות באר שבע בית המשפט המחוזי בבאר שבע קריית הממשלה באר שבע תחנת הרכבת באר שבע – מרכז התחנה המרכזית של באר שבע
 אירועים:  הפגנות והופעות
 
 קואורדינטות:  31°14′46″N 34°47′57″E﻿ / ﻿31.246065041538°N 34.799091314983°E﻿ / 31.246065041538; 34.799091314983
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת באר שבע מוגדלת) מדרחוב התקווה(למפת באר שבע רגילה) מדרחוב התקווה(למפת צפון הנגב רגילה) מדרחוב התקווה(למפת צפון הנגב מוגדלת) מדרחוב התקווה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מדרחוב התקווה בבאר שבע הוא מדרחוב בשכונת המרכז האזרחי המחבר בין בניין עיריית באר שבע בצפון לתחנת הרכבת באר שבע – מרכז בדרום. לאורך המדרחוב נמצאים מוסדות השלטון העיקריים בבאר שבע, ובימות חול מהווה המדרחוב את אחד המרחבים הציבוריים הומי האדם ביותר בבאר שבע.
מבנה

המדרחוב משתרע מכיכר אליהו נאווי בדרום ועד לכיכר מנחם בגין בצפון. במרכזו נחצה המדרחוב על ידי שדרות הנרייטה סולד, אך למעט חציה זו אין מעבר רכבים לאורכו. אורכו הכולל כ-650 מטר.
כיכר נאווי מהווה את קצהו הדרומי של המדרחוב. הכיכר מוקפת במבני מסחר ומשרדים, ובפינתה הדרום-מערבית נמצאות תחנת הרכבת והתחנה המרכזית של באר שבע. הכיכר, שמשתרעת על שטח של כ-10 דונם, כוללת אזורי ישיבה מוצלים, גינת נוי ומזרקה.
קטע המדרחוב שבין כיכר נאווי לשדרות סולד כולל בחלקו הדרומי מגדלי מגורים ומסחר, ובחלקו הצפוני מצידו המזרחי קניון "קריית הממשלה" - מבנה המאכלס מרכז מסחרי, מרפאת מכבי, ואת קריית הממשלה באר שבע - לשכות של משרדי ממשלה שונים: פנים, בריאות, חינוך, עבודה ורווחה, משפטים ועוד. מצידו המערבי של המדרחוב נמצאים בניין המוסד לביטוח לאומי ובית המשפט המחוזי בבאר שבע.
מצפון לשדרות סולד עובר המדרחוב בין מרכזי מסחר ומשרדים, בחלקו הצפון מזרחי מתחם מגורים ומסחר משולב - מגדלי קרן (מתחם קולנוע קרן לשעבר).
כיכר מנחם בגין, המהווה את קצהו הצפוני של המדרחוב, מוקפת במבני ציבור: בדרום מערב היכל התרבות באר שבע, מצפון מערב יד לבנים, ומצפון מזרח בניין עיריית באר שבע.
סביב המדרחוב חניונים רבים בתשלום, חלקם בתוך מבני המגורים והמסחר, עיליים ותת קרקעיים, ובחלקו הצפוני חניונים פתוחים.
אווירה

לרוב אורך המדרחוב קיימות חלקות צמחייה, עצים או סככות הצללה וספסלי ישיבה. המסחר ברחוב כולל מקומות הסעדה רבים ובתי עסק ססגוניים המציעים את מרכולתם גם בשטח הרחוב. לאורך חלקים מהרחוב יש קולונדות מצידו האחד או משני צדדיו.
בימות החול ובשעות העבודה המדרחוב הומה אדם, אולם עם תום יום העבודה מתדלדלת התנועה משמעותית והמסעדות ובתי הקפה הנמצאים בחלק הדרומי מסיימים פעילותם. המסעדות בחלקו הצפוני של המדרחוב ממשיכות את פעילותן עד לשעות הלילה המאוחרות. בשבתות וחגים סגורים העסקים כולם, כולל מקומות הבילוי, והמדרחוב מתרוקן לחלוטין מאדם.
ברחבה שבין בית המשפט לקריית הממשלה נערכות מדי פעם הפגנות. בחלקו הדרומי של המדרחוב ובעיקר בכיכר נאווי מופיעים באופן קבוע זמרי רחוב.
המשכן לאמנויות הבמה באר שבע

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מרכז אומנויות 
 כתובת:  שדרות רגר 41, באר שבע
 מיקום:  באר שבע 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2008
 תאריך פתיחה רשמי:  2008 
 אדריכל:  שרה וסלו הרשמן
 
 קואורדינטות:  31°15′06″N 34°47′50″E﻿ / ﻿31.25157°N 34.7973°E﻿ / 31.25157; 34.7973
 https://www.mishkan7.co.il/
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת באר שבע מוגדלת) המשכן לאמנויות הבמה באר שבע (למפת באר שבע רגילה) המשכן לאמנויות הבמה באר שבע (למפת צפון הנגב רגילה) המשכן לאמנויות הבמה באר שבע (למפת צפון הנגב מוגדלת) המשכן לאמנויות הבמה באר שבע   he המשכן לאמנויות הבמה באר שבעhe המשכן לאמנויות הבמה באר שבעמפת  __ באר שבע [‌למפה דינמית של צפון הנגב‌]מצפון, ממזרח ומערב: __ מועצה אזורית בני שמעון ממזרח: __ עומר, __ תל שבע מדרום: __ שגב שלום, __ מועצה אזורית מרחבים tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
המשכן לאמנויות הבמה באר שבע הוא היכל התרבות הרשמי והגדול של העיר באר שבע. ההיכל תוכנן על ידי האדריכלים שרה וסלו הרשמן והוא נפתח בספטמבר 2008. כיום מנהל את המקום יגאל רויטמן.
במשכן נמצאים שני מוסדות תרבות חשובים של העיר- תיאטרון באר שבע והסינפונייטה הישראלית באר שבע. המשכן מכיל שלושה אולמות (1, 2 ו-3) ובהם 1,427 מקומות ישיבה.
בנייה ופעילות

תכנון המשכן החל בשנת 1985, והוא תוכנן מבחינה אדריכלית כחלק ממרקם עירוני של עיריית באר שבע המתפתח באזור של שדרות רגר. לשם ביצוע התוכנית, נבחרו האדריכלים שרה וסלו הרשמן לבניית המשכן. המשכן נבנה כחלק משילוב אורגני בסביבתו עם אופי דינאמי זורם המשקף את נושא של אמנויות במה. המשכן נחנך בספטמבר 2008, ומשמש להצגות של תיאטרון באר שבע, קונצרטים של הסינפונייטה הישראלית באר שבע, מופעי מחול ועוד. במבנה יש שלושה אולמות, האחד מכיל 901 מקומות ישיבה השני מכיל 426 מקומות ישיבה והשלישי מכיל 100 מקומות ישיבה
מאז פתיחתו המשכן הספיק לארח מאות אומנים ולהקות מהארץ ומחו"ל ולערוך אלפי מופעים. המשכן גם מארח טקסים עירוניים וממלכתיים, פסטיבלים, אירועי חג, הצגות למבוגרים ולילדים, מופעי מוזיקה, מחול, קונצרטים, אופרה, בידור וזמר.
אדריכלות

שרה וסלו הרשמן הם האדריכלים של המשכן, והם זכו בתחרות האדריכלים לבניית המשכן כאשר בראש צוות השופטים היו האדריכלים המצליחים בישראל.
"משטחי זכוכית המשקפים את השמים ויוצרים קשר בין הפנים והחוץ.
מעטפת המשכן יוצרת מסכת קירות אבן אטומים בהם נקרעים פתחים, המהווים חלונות גדולים ושקופים. דרך פתחים אלו נגלים האולמות העטופים בלוחות מתכת בוהקים וחללי האכסדראות המוארות."
בראיון עמו אמר סלו הרשמן:
"כאשר תכננתי את גילה בשנות ה-80 הייתי מאד רומנטי נסעתי לפריס ועמדתי מול המוזיאון של פומפידו ואמרתי לעצמי: זה אנטי-ארכיטקטורה. זו הייתה שגיאה פטאלית שלי, כי לא הבנתי שנפתחת תקופה חדשה שהיא מבטאה את התקדמות הטכנולוגיה המלווה את חיינו. די מהר התעשתי ואחת התוצאות זה המשכן לאמנויות הבמה בבאר שבע – הביטוי שלו הוא בשילוב שמצד אחד יש בו את האבן המקומית החולית ומצד שני המערכת המתכתית שמבטאה את הטכנולוגיה העכשווית, כי הרי צריך להשאיר סימן מתי פחות או יותר בניתי את זה".
הערות שוליים

↑  אסתר זנדברג, האם הכוכבים רואים אותי בונה את המשכן, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2007
↑  אודות - היסטוריה - אדריכלות, באתר משכן אומנויות הבמה באר שבע
בית העם (באר שבע)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית עם 
 שימוש:  גודמן - בית ספר למשחק בנגב
 כתובת:  שדרות זלמן שזר 8
 מיקום:  באר שבע
 מדינה:  ישראל
 מידות
 קומות:  2
 
 קואורדינטות:  31°14′55″N 34°48′03″E﻿ / ﻿31.248555555556°N 34.800972222222°E﻿ / 31.248555555556; 34.800972222222
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת באר שבע מוגדלת) בית העם(למפת באר שבע רגילה) בית העם(למפת צפון הנגב רגילה) בית העם(למפת צפון הנגב מוגדלת) בית העם  he בית העםhe בית העםמפת  __ באר שבע [‌למפה דינמית של צפון הנגב‌]מצפון, ממזרח ומערב: __ מועצה אזורית בני שמעון ממזרח: __ עומר, __ תל שבע מדרום: __ שגב שלום, __ מועצה אזורית מרחבים tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית העם בבאר שבע הוא מבנה ציבורי שהוקם בסוף שנות החמישים בזכות תרומתם של האחים שייבר, עיריית באר שבע וקרן נוימן. הוא הוקם באזור "המרכז האזרחי" בבאר שבע, בסמוך לקולנוע קרן רחב הממדים. כעשור לאחר הקמתו הוקם בסמוך לו בניין עיריית באר שבע. ביניהם השתרע לו גן משה. הוא שימש כמרכז התרבות העירוני המרכזי וכמשכנו של תיאטרון באר שבע מיום הקמתו ועד לשנת 2008 שבו החל לשמש כבית ספר למשחק.
היסטוריה

בטקס הנחת אבל היסוד לבית העם בבאר שבע שנערך ביולי 1956 נכחו ראש העיר דוד טוביהו, התורמים האחים דוד ונתן שייבר מסנט לואיס, ארצות הברית וקהל רב של מוזמנים. העלות של הבנייה נעמדה על סך של 450,000 ל"י. מתוכם נתרמו 100,000 דולר על ידי האחים שייבר, כ-100,000 ל"י הוסיפה עיריית באר שבע מתקציבה ויתר המימון ניתן על ידי קרן נוימן ומוסדות אחרים.
הבניין כלל אולם גדול עם כ-350 מקומות ישיבה ואולם קטן של עד 100 מקומות ישיבה. קומת קרקע כללה מסעדה וחצר פטיו ובקומת השנייה חדרים רחבים.
באפריל 1959 נערכה פתיחה חגיגית בבית העם לרגל ועידת היובל, הוועידה הארצית התשיעית של הסתדרות העובדים הלאומית.
בשנת 1964 נפתח בבית העם "המכון להשכלה ואמנות", בהנהלת זכריה לירז שכלל כ-40 חוגים והרצאות מגוונות לקהל הרחב.
בשנת 1973 הוקם תיאטרון באר שבע ובית העם היה למשכנו הקבוע עד לסיום בניית המשכן לאמנויות הבמה בשנת 2008.
ראו גם

קולנוע קרן
הערות שוליים

↑  בית עם ע"ש שייבר ייבנה בבאר שבע, דבר, 27 ביולי 1956
↑  הערב פתיחת הוועידה הארצית של ה.ע.ל, חרות, 26 באפריל 1959
↑  שלמה גבעון, בית העם בבאר שבע - משכן "המכון להשכלה ואמנות", מעריב, 3 בנובמבר 1966
↑  נסיון חדש להקמת תיאטרון בבאר שבע, דבר, 24 באוגוסט 1972
סרט אימה

כרזת סרט האימה "פסיכו"
סרט אֵימָה (לפעמים נקרא זְוַעֲתוֹן) הוא סוגה קולנועית שתוכנו מכוון לעורר בצופים בו פחד, אימה, בעתה, חלחלה, חרדה, זעזוע או דחייה. סרטי האימה מבוססים במקרים רבים על עלילה הכוללת מפגש של בני אדם בכוחות אנושיים, על-אנושיים או על-טבעיים שכוונתם מרושעת או זדונית. סרטים מסוג זה נחשבו מסורתית לסוגה נחותה ופחותת ערך בקולנוע, וקושרו לעיתים קרובות לעשייה קולנועית דלת תקציב והשראה, המתבססת על סיפורי עלילה נדושים, החוזרים על עצמם בשינויים קלים, וניסיונות הפחדה פשטניים באמצעות הצגת מחזות זוועה ומפלצות. עם זאת, במאי קולנוע בולטים רבים יצרו סרטים בז'אנר זה, ואחרים עשו שימוש באלמנטים המקושרים לסרטי אימה בסרטיהם, מה שהקנה לז'אנר מידה רבה יותר של לגיטימיות.
מאפיינים ומקורות

סרטי אימה רבים כוללים יצורים על-טבעיים כמו ערפדים, זומבים, רוחות רפאים וכיוצא באלה. בסרטי אימה רבים מופיעים בני אדם מרושעים, רוצחים סדרתיים, בעלי חיים טורפים, וכדומה, כשלהתנהגותם האלימה נוסף לעיתים קרובות נופך על-טבעי. סוגת משנה אחרת בסרטי אימה מציגה מצבים בה מוטל על אדם, חיה או חפץ כישוף או איחוז הגורם להם להתנהג באופן חריג ואלים.
לעיתים קרובות ממוקמת עלילת סרטי האימה במקום מוזר, תמוה ומעורר חרדה, לעיתים קרובות מבודד ואפלולי, מתחת לפני האדמה, במערות, בבתי-קברות או בחללים צפופים וסגורים. במקרים אחרים, העלילה ממוקמת בסביבה יומיומית רגילה, העוברת שינוי רדיקלי כאשר כוח על-טבעי כלשהו מופעל בה.
רוב עלילות סרטי האימה שאובות ממספר קטן יחסית של מקורות. מקור מרכזי אחד הוא סיפורים, אגדות, מיתוסים ואגדות עירוניות, במיוחד כאלו הנוגעים לאירועים על-טבעיים ויצורים על-טבעיים. מקור חשוב אחר הוא מספר ספרים שנכתבו במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, שהמוכרים שבהם הם "פרנקנשטיין" של מרי שלי, "סיפורי המסתורין" של אדגר אלן פו, "פנטום האופרה" של גסטון לרו, "דרקולה" של ברם סטוקר, ו"ד"ר ג'קיל ומר הייד" של רוברט לואיס סטיבנסון.
מקור ספרותי חשוב נוסף היו הרומנים הגותיים הפופולריים שזכו להצלחה במאה ה-18 וה-19, שהציגו לעיתים קרובות טירה גותית מסתורית, הטומנת בחובה סוד אפל. הספר המוכר ביותר בז'אנר ספרותי זה, שזכה לאינספור חיקויים, הוא "התעלומה של אודולפו" של אן רדקליף. הספרות הגותית, הולידה במאה ה-19 את מסורת הפנטסמגוריה, שכללה מופעי פנס קסם והקרנה של דמויות שדים, רוחות, דמויות מפיסטופליות, ומחזות זוועה המתרחשים בטירות מסתוריות ומערות קבורה.
היסטוריה > שנות השלושים והארבעים

בסוף שנות העשרים נולד הסרט המדבר, ויחד עמו פרחו גם סרטי האימה ההוליוודיים, ובמיוחד אלו שהופקו ב"אולפני יוניברסל". בתקופה זו הפיקה יוניברסל קלאסיקות של סרטי האימה בכיכוב שחקנים כלון צ'ייני האב והבן, בוריס קרלוף ובלה לוגוזי. סרטים אלו כללו את "דרקולה" (1931), "המומיה" (1932), "פרנקנשטיין" (1931), "איש הזאב" (1941) כמו גם "הרואה ואינו נראה" (1933), סרטים אשר יצרו דמויות, תבניות, וסצנות טיפוסיות של סרטי אימה העתידים לשמש את הז'אנר במשך העשורים הבאים, עד שיהפכו לקלישאות שחוקות עד דק. סרטים אלו כוונו ליצור מתח ואימה, אך כללו גם אלמנטים רציניים יותר. ניכרה בהם השפעת הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני אשר הגיע לשיאו בגרמניה באמצע שנות ה-20 ועם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, מצאו עצמם חלק הבמאים, השחקנים, התסריטאים והצלמים המובילים בסוג זה של סרטים כשהם מחפשים פרנסה בהוליווד.
אולפנים אחרים אף הם שלחו ידם בניסיונות אלו, אך בהצלחה פחותה. הצלחה מסוימת הייתה לאולפני סרטי פרמאונט עם סרטו של רובן ממוליאן "ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד" משנת 1931, הנחשב אף להישג אמנותי, בנוסף להצלחתו המסחרית, ולאולפני האחים וורנר בסרטו של מייקל קורטיז "בית השעווה" בשנת 1933.
סרטי האימה של יוניברסל המשיכו לאורך שנות ה-40 בסרטים כגון "איש הזאב" (1941), שעל אף שלא היה הסרט הראשון שעסק בנושא איש הזאב, ודאי שהיה המשפיע ביותר עד אז. יוניברסל המשיכו בסדרות כ"סדרת פרנקנשטיין" בה כיכב בוריס קרלוף, שחקן אנגלי בשם "הנרי פראט" אשר סיגל לעצמו חזות מאיימת ושרידי מבטא זר, והפחיד דורות של אמריקנים בתפקיד המפלצת המצולקת שנוצרה על ידי ד"ר פרנקנשטיין.
ניסיונות הגובלים בז'אנר הסרט האפל נעשו באולפני RKO בסדרת "סרטי סוג ב'" (B Movies) (כינוי לסרטים דלי תקציב, ולרוב גם דלי איכות, על אף שכיום יש הטוענים כי היו אלו המוצרים הטובים ביותר שיצאו מהוליווד בתקופה זו) של הבמאי ז'ק טורנה כ"אנשי החתול" (1942) "הלכתי עם זומבי" (1943) ו"חוטף הגופות" (1945).
רוב סרטי האימה שנוצרו בשנים אלו נחשבו באותה תקופה ליצירות שמטרתן מסחרית ולא אמנותית (עם חריגים כסרטו של ממוליאן), עם זאת, סרטים אלו, ככל שהתכתבו עם זרם הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני מחד, ועם הסרט האפל ההולך ומתגבש בשנים אלו מאידך, יצרו שפה קולנועית, דימויים ותבניות, שנותרו כנכסי צאן ברזל של הקולנוע עד היום.
היסטוריה > שנות החמישים

השינויים הטכנולוגיים בקולנוע בשנות ה-50 הביאו לשינוי הטון בסרטי האימה. הדגש עבר מדרמות גותיות נוסח "פרנקנשטיין" ו"דרקולה" אל נושאי מדע בדיוני. השינויים החברתיים שעברו על ארצות הברית, כגון המקארתיזם והמאבק בקומוניזם, הכתיבו אף הם קו עלילתי מסוים. הטיסה לחלל ופצצת האטום שהיו למציאות בשנים אלו, הביאו את אימת הקרינה הגרעינית ואימת הפלישה מן החלל אל מסכי הקולנוע, ופעילות סופרי מדע בדיוני כרוברט היינליין תרמה אף היא לאווירת הימים ההם.
גל בלתי פוסק של חייזרים, רובוטים, צמחים אוכלי אדם, מוטציות מפלצתיות וחרקי ענק שטף את המסכים, כשהוא מלווה בגימיקים כ"סרטי תלת־ממד" (בטכניקות שונות, שהנפוצה ביניהן חייבה שימוש במשקפיים בעלי עדשות צלופן, האחת ירוקה והשנייה אדומה), וטכניקת הלם חשמלי שהומצאה על ידי המפיק ויליאם קסל בה חוברו הצופים בסרט "המעקצץ" (The Tingler) לאלקטרודות שיצרו הלם חשמלי קל. קהל הצופים נהר לאולמי הקולנוע על מנת לקבל ריגושים גוברים והולכים. צד תעשייה זו התפתחה ביפן תעשייה מקבילה סביב דמותה של גודזילה, אשר הופיעה לראשונה בסרט "גודזילה" משנת 1954 ובו מפלצת פרהיסטורית מקבלת כוחות הרסניים לאחר הפלת פצצות אטומיות על יפן, ומשמידה את העיר טוקיו.
סרטים אלו ברובם לא עמדו בסטנדרטים מינימליים של איכות קולנועית, אך כמה יצירות שרדו את מחסום הזמן, והן נצפות ומוערכות על ידי קהל הצופים אף בימינו. "הדבר מהעולם האחר" משנת 1951 הוא סיפורה של משלחת אל הקוטב הצפוני הנלחמת עם יצור אימתני, אותו היא מפשירה בטעות מתוך ספינת החלל שלו. סרט זה הוצג כסרטו של קריסטיאן ניבי, אך למעשה נוצר על ידי הווארד הוקס. סרט קלאסי נוסף מתקופה זו היה סרטו של דון סיגל "פלישת חוטפי הגופות" משנת 1956 אשר הנציח את אווירת הפראנויה של המלחמה הקרה, מבלי להתייחס לאירועי השעה באופן ישיר.
במקביל ליצירות אלו נוצרו גם סרטים הנחשבים עד היום לגרועים ביותר שנוצרו אי פעם בז'אנר כלשהו, לרבות סרטו של אד ווד "תוכנית 9 מן החלל החיצון" (1959) שבו חייזרים מנסים להחיות את המתים בכדור הארץ, ומשסים אותם כנגד החיים. סרט זה, הנחשב לאחד הגרועים בסרטי האימה, היה הופעתו האחרונה על המסך של כוכב סרטי האימה בלה לוגוזי. במחווה אוהבת לסרטי האימה של שנות החמישים, ולבמאי ווד, יצר טים ברטון בשנת 1994 את הסרט "אד ווד", המנציח את עשייתו של "תוכנית 9 מן החלל החיצון", ואת אווירת סרטי האימה הזולים של שנות החמישים. סרט נוסף שזכה למוניטין דומים היה "התקפת אשת 50 הרגל" (1958) (Attack of the 50 feet woman), שבו נחטפת אישה לספינת חלל, ולאחר הקרנות רדיואקטיביות צומחת לגובה של 15 מטר ומשמידה את כל הנקרה בדרכה.
שנות החמישים המאוחרות ותחילת שנות השישים ראו את עלייתם של אולפנים שהתמחו ביצירת אולפני אימה. בבריטניה פעלו "אולפני האמר" אשר התמחו בהסרטה מחדש של קלאסיקות אימה כ"דרקולה" ו"פרנקנשטיין", לרוב בכיכובם של כריסטופר לי ופיטר קושינג, והבמאי טרנס פישר. סרטים אלו היוו חידוש וריענון לסרטי "יוניברסל" משנות השלושים, והמשיכו, בצבע, את מסורת האימה הגדולה של סרטי שנות השלושים. חברת "אמריקן אינטרנשיונל פיקצ'רס" (AIP) יצרה אף היא סדרה של סרטים על פי סיפורים מאת אדגר אלן פו. סרטים אלו הופקו על ידי רוג'ר קורמן שיהיה בעל תפקיד נכבד בסרטי האימה של שנות ה-60, והשחקן בעל החזות המאיימת וינסנט פרייס, שהפך למזוהה עם סרטי אימה אלו. סרטים אלו סללו את הדרך להצגתה של אלימות רבה יותר הן בסרטי האימה, והן בסרטי "הז'אנר המרכזי".
היסטוריה > שנות השישים

שנות ה-60 ראו את תחילתו של "סרט האימה הפסיכולוגי" אשר הבקיע את דרכו אל המסכים בדמותו של "נורמן בייטס" (אנטוני פרקינס) צעיר מעורער בנפשו, אשר בשל אובססיה לאימו רוצח ללא הבחנה את האורחים הנקלעים למלון שאותו הוא מפעיל, בסרט "פסיכו" של אלפרד היצ'קוק אשר יצא אל האקרנים בשנת 1960. הסרט "המציצן" (Peeping Tom) אשר יצא באנגליה באותה שנה בבימויו של מייקל פאואל עסק אף הוא בנושא דומה של צעיר בעל אובססיה לרצח נשים יפות והנצחת אימת רגעיהן האחרונים באמצעות מצלמה. זרם זה של מותחני אימה פסיכולוגיים המשיך לאורך שנות השישים, עם סרטים כ"האספן" (1965), שבו כולא טרנס סטמפ בחורה צעירה ומוסיף אותה לאוסף הפרפרים שלו, והגיע לשיאו כמה שנים מאוחר יותר בסרט "שתיקת הכבשים" של ג'ונתן דמי משנת 1991. סרטים אלו מצויים על קו התפר שבין סרט האימה, המותחן וסרט הפשע.
בשנת 1961 הופק הסרט "Homicidal" שנחשב כמחווה (הוֹמָאז') לסרט "פסיכו". המשקל של שמות שני הסרטים הוא שם תואר מטיל אימה, האחד Psycho, של הפרעה נפשית והשני Homicidal, של רצחנות. שני הסרטים צולמו בשחור-לבן ועלילותיהם מתרחשות על רקע של מקום קטן או נידח. בשניהם פתרון התעלומה קשור בשינוי המגדר המיני של הרוצח, שזהותו האמיתית ומגדרו נחשפים רק בסוף הסרט. הסרט הוקרן בישראל בשם "תעלומת הרצח הכפול".
סרטי רוחות רפאים ומפלצות נותרו פופולריים כתמיד, והאולפנים המשיכו להפיקם. היצ'קוק תרם את תרומתו לז'אנר זה בסרט "הציפורים" (1963), אשר היה בעל נימה מודרנית של "הטבע מתפרע", המשולבת באימה פסיכולוגית, נושא אותו ימשיך סטיבן ספילברג בעשור שלאחר מכן בסדרת סרטי "מלתעות".
סרטי אימה נמוכי תקציב בז'אנר הגור נעשו על ידי חלוץ האימה הרשל גורדון לואיס, לרבות "חגיגת הדמים" משנת 1963, ו"אלפיים מטורפים" (1964). סרטים אלו הציגו בצורה מפורשת נתזי דם וביתור איברים.
סרט אימה משפיע נוסף משנות השישים היה סרטו של ג'ורג' רומרו "ליל המתים החיים" משנת 1968. סרט זה, העוסק בנושא ה"זומבי" נחשב למוערך וחשוב מבחינה תרבותית. הוא מערב את ז'אנר המותחן הפסיכולוגי עם אימה וחרדה. גיבורי סרטו של רומרו היו אנשים יום יומיים שנקלעו למצב שבו המתים קמים מקבריהם ומנסים לאכול את החיים.
פעילותו של הבמאי והמפיק רוג'ר קורמן אשר התמחה בסרטי ניצול דלי תקציב, הביאה לעולם סרטים כ"מסיכת המוות האדום" ו"קברה של ליגייה" (שניהם משנת 1964), אך חנכה דור של קולנוענים שגדלו על ברכיו של קורמן כמרטין סקורסזה, פיטר בוגדנוביץ' ופרנסיס פורד קופולה.
היסטוריה > שנות השמונים

שנות השמונים היו תקופת ה"סדרות". אין ספור ההמשכים ל"פולטרגייסט" (1982) של סטיבן ספילברג, "יום שישי ה-13" (1980), "ליל המסכות", ו"סיוט ברחוב אלם" (1984) היו פניו המוכרים של הז'אנר, שהתבטאו בדמויותיהם המפחידות של "ג'ייסון וורהיס", "מייקל מאיירס" ו"פרדי קרוגר". סרטים אלו נחשבו לנחותים על ידי רוב המבקרים.
עלייתו של מכשיר הווידאו הביתי הביאה ליצירת אין ספור סרטי אימה זולים, של במאים כסם ריימי, ואף פיטר ג'קסון שנתן ידו בז'אנר ה"גור" בטרם החל ביצירת סרטים אפיים כסדרת "שר הטבעות".
סרטי האימה המשיכו ליצור מחלוקת כאשר כניסתם לכל בית, באמצעות מכשיר הווידאו, הביאה למודעות צרכנית ולדאגה רבה בקרב הורים ומחנכים. הרבה סרטים הוחרמו במודע על ידי הצרכנים, ודוגמה בולטת היא הסרט "לילה שקט, לילה קטלני" משנת 1984 שהורד מן המסכים, ולא הופץ בווידאו, בשל עלילתו העוסקת בסנטה קלאוס רצחני.
אחד מסרטי האימה הנודעים משנות השמונים היה סרטו של סטנלי קובריק "הניצוץ". הוא נחשב בעל איכות גבוהה יותר מסרטי אימה אחרים מאותה תקופה, ובזכות זה הוא נשאר פופולרי עד היום.
היסטוריה > שנות התשעים

במחצית הראשונה של שנות ה-90 המשיך הז'אנר בנושאים הלקוחים מהעשור הקודם. המשכים לסדרות כ"משחק ילדים" ו"לפרקון" הופקו. יוצא דופן היה הסרט הקנדי "קיוב" משנת 1997 אשר הציג נושא חדש יחסית, וקלע למגוון של טעמים ופחדים.
כאשר התבגר הדור הצעיר של שנות השמונים, אשר סרטי "פרדי וג'ייסון" הרגילו אותו למנות גוברות והולכות של דם וקרביים, דרש הדור הצעיר והמתוחכם יותר דרישות שונות. סרטי האימה הפכו לסרטים בעלי ביקורת עצמית והומור עצמי, במיוחד במחצית השנייה של שנות התשעים. סרט חלוצי בתחום זה, היה סרטו של וס קרייבן: "צעקה" (1996) אשר הציג בני עשרה המודעים ומתייחסים להיסטוריה של סרט האימה, ושילב הומור אירוני עם הזעזועים והפחדים האופייניים לסרטי האימה.
"פרויקט המכשפה מבלייר" היה תופעה תרבותית שנוצרה בשנת 1999 שהייתה שונה מכל מה שקדם לה. הסרט, אף שהיה מיועד לבני הנעורים, לא רכב על גל האירוניה וההומור העצמי, אלא ניסה את כוחו בהפחדה מסוג חדש "מוקומנטרי" – סרט דוקומנטרי מבוים. סרט זה לא הציג דם וקרביים, אלא התמחה באימה פסיכולוגית, ובסיטואציה על טבעית ומפחידה. סרטי האימה קיבלו תפנית לכיוון זה גם בשל סרטו המצליח של מ. נייט שאמלאן "החוש השישי" (1999) ששילב מותחן פסיכולוגי עם סרט אימה על טבעי בעל סוף מפתיע.