stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מע'אר
היסטוריה

מע'אר הוא יישוב עתיק. הרומאים קראו לו "זאר". ייתכן כי זהו הכפר שנקרא בתקופה הרומאית ובתקופה הביזנטית "מעריה" - מקום מגוריה של משפחת הכוהנים בילגה. יש האומרים כי השם "מע'אר" מקורו במילה "מערה", בשל המערות הרבות שביישוב[דרושה הבהרה]. בשכונת מנסורה נמצאו עתיקות.
בשנת 1852 היוו הדרוזים שני-שלישים מהתושבים והשליש הנותר היו ערבים נוצרים ומוסלמים. התושבים במע'אר התפרנסו לכל אורך ההיסטוריה ממטעי הזיתים ומענפי חקלאות אחרים. לאורך ההיסטוריה נודע השמן של מע'אר כשמן משובח ביותר. מערות ישנות וחפירות בסלעים שימשו לייצור יין ושמן.
לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שערכו רשויות המנדט נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-2,140 נפשות ושטחו השתרע על פני 55,583 דונמים (מתוכם 9,992 דונמים של שטחים ציבוריים). האומדן כלל גם את האוכלוסייה והשטח של הכפר הסמוך אל-מנסורה.
בשנת 1956 הוכרזה מע'אר כמועצה מקומית וראשי המועצה המקומית בעיירה מאז ועד להכרזתה כעיר היו מבני הקבוצה האתנית-דתית הדרוזית, המהווים גם כיום את מרבית תושבי העיר. בעת הקמת המועצה הועמד בראשה הדרוזי נימר עראיידה. בבחירות שהתקיימו לאחר מכן זכה עראיידה, והוא כיהן עד סוף 1965. הבחירות לראש המועצה המקומית מונעות בעיקר על פי השתייכות חמולתית. הפיצול בעיר בלט בבחירות בנובמבר 1965, התמודדו 19 רשימות ואף אחת מהן לא עברה את אחוז החסימה.
חיי היום־יום בין בני המיעוטים המהווים שלושה קבוצות אתנו-דתיות שונות ביישוב מתנהלים פעמים רבות על מי מנוחות, אך לפעמים ניצתות מריבות ומהומות בין בני הנוער על רקע אתנו-דתי וכן סכסוכים בין חמולות. ברוב המקרים מתערבים המכובדים ביישוב למניעת מקרים אלה. במרץ 2005 התלקחו ביישוב מהומות קשות שבהן השחיתו צעירים דרוזים רכוש של ערבים נוצרים.
במלחמת לבנון השנייה ספג היישוב מספר פגיעות של רקטות חזבאללה. בהתקפות אלה נהרגו שתי נשים.
ב-26 באוקטובר 2021 הכריזה שרת הפנים איילת שקד כי, בהתאם להמלצת הוועדה הגאוגרפית גליל מערבי, על שינוי מעמדה המוניציפלי של מע'אר לעיר. מאז, מע'אר היא העיר היחידה בישראל שבה רוב דרוזי (מעל כ-57% אחוז). עם זאת, מע'אר איננה העיר הדרוזית הראשונה שהוכרזה בישראל, שכן עיר הכרמל לשעבר, שהוכרזה בעת איחוד שתי המועצות המקומיות דלית אל-כרמל ועספיא שבכרמל, לעיר אחת במסגרת רפורמה של משרד הפנים ב-2003. אך איחוד זה בוטל, בשנת 2008.
אוכלוסייה

בשנת 1965 מנתה אוכלוסיית המקום כ-4.5 אלף תושבים, כשני שלישים דרוזים וכשליש ערבים נוצרים או מוסלמים. אולם אחוז הדרוזים בקרב תושבי העיר מע'אר, לעומת הנוצרים והמוסלמים, נמצא בירידה מתמדת. רבים מבני מע'אר הדרוזים משרתים בשירות חובה בצה"ל, ומתגוררים בה אף קצינים ובכירים בצה"ל ובכוחות המשטרה בעבר ובהווה, בפרט בשכונותיה הדרוזיות של העיר.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים במע'אר 23,441 תושבים, מתוכם 23,418 תושבי ישראל (מקום 100 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎+1.1% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 90.1%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 8,018 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
נכון ל-2023, במע'אר מתגוררות כיום שלוש קבוצות אתניות-דתיות דוברות-ערבית: דרוזים (מעל למחצית מהאוכלוסייה), ערבים-מוסלמים (כחמישית מהאוכלוסייה), וערבים-נוצרים (כחמישית מהאוכלוסייה).
מוסדות וחינוך

יש במע'אר 7 בתי ספר יסודיים, שתי חטיבות ביניים ושני בתי ספר תיכוניים. בבתי הספר לומדים יחד בני כל הדתות, בנים ובנות יחד, קיים מפת"ן אחד ובית ספר לחינוך מיוחד, מתנ"ס עם שלוחה בבית הספר היסודי א ובנוסף לאשכול פיס.
בשטח העיר מע'אר קיימים שני מגרשי כדורגל, אחד בשכונה הצפונית ואחד בשכונה המערבית, וכן אולם ספורט שנמצא בשכונת אלמנסורה.
בעיר קיימים גם  3 מסגדים לתושביה המוסלמים, 2 בתי תפילה (ח'ילווה) לדרוזים, וכנסייה אחת לנוצרים.
שכונות

שכונת אלמנסורה - שכונה דרוזית ותיקה במזרח היישוב הכוללת שכונה חדשה של חיילים משוחררים
שכונה דרוזית במערב
שכונה מוסלמית בצפון
שכונה נוצרית בדרום
שכונת ראס אלכאביה
שכונת אלחריק - באזור המערבי
שכונת אלגמשה
שכונת אלבִּסבאס
שכונת אלבַּס
אקלים

מע'אר שוכן מגובה פני הים עד לגובה 400 מטר מעל פני הים. ממוצע הטמפרטורות בקיץ נע בין 33–35 בשעות היום 25–27 בשעות הלילה. ובחורף נע בין 16–19 בשעות היום 12–14 בשעות הלילה.
אישים ילידי היישוב

מנסור עבאס, פוליטיקאי ערבי-ישראלי, יושב ראש מפלגת רע"מ וחבר הכנסת מטעמה.
נעים עריידי, דרוזי, כיהן כשגריר ישראל בנורווגיה ובאיסלנד.
סולימאן בשיר, היה היסטוריון דרוזי-ישראלי ומרצה באוניברסיטת א-נג'אח בשכם, בעבר לימד באוניברסיטה העברית בירושלים
איהאב ח'טיב, רס"ר בצה"ל נרצח בצומת תפוח ב—10 בפברואר 2010.
סלמאן מצאלחה, משורר, מסאי, מתרגם ופובליציסט דרוזי-ישראלי.
דאוד תורכי, היה משורר ופעיל פוליטי קומוניסטי ערבי-ישראלי. הורשע בבגידה במדינה ב-1972.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
1 2 3 4 5  הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור 
סוף 2022
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
1 2 3  מיכאל שמש, מע'אר הוכרזה כעיר הדרוזית הראשונה בישראל, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 26 באוקטובר 2021
דוד טברסקי, ‏"הוכיחה את עצמה": מע'אר תהפוך לעיר הדרוזית הראשונה בישראל, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 26 באוקטובר 2021
אנה ברסקי, ‏"ראויה להתקדם": הוכרזה עיר חדשה והיסטורית בישראל, באתר מעריב אונליין, 26 באוקטובר 2021
1 2  יואל דר, כפר מרר - 19 רשימות ואף אחד לא נבחר, דבר, 12 בנובמבר 1965
↑  שרון רופא-אופיר, סולחה בין הדרוזים לנוצרים במע'ר, באתר ynet, 18 במאי 2005
↑  פרופיל מע'אר באתר הלמ"ס
| דגל ישראל מחוז הצפון |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת רמת הגולן • נפת צפת • נפת עכו • נפת כנרת • נפת יזרעאל | מפת מחוז הצפון |
| ערים | בית שאן • טבריה • טמרה • יקנעם עילית • כרמיאל • מגדל העמק • מעלות-תרשיחא • נהריה • נוף הגליל • נצרת • סח'נין • עכו • עפולה • עראבה • צפת • קריית שמונה • שפרעם • מע'אר | מפת מחוז הצפון |
| מועצות מקומיות | אבו סנאן • אכסאל • אעבלין • בועיינה-נוג'ידאת • בוקעאתא • ביר אל-מכסור • בית ג'ן • בסמת טבעון • בענה • ג'דיידה-מכר • ג'וליס • ג'ש (גוש חלב) • דבורייה • דיר חנא • דיר אל-אסד • זרזיר • חורפיש • חצור הגלילית • טובא-זנגרייה • טורעאן • יאנוח-ג'ת • יבנאל • יסוד המעלה • יפיע • ירכא • כאבול • כאוכב אבו אל-היג'א • כסרא-סמיע • כעביה-טבאש-חג'אג'רה • כפר ורדים • כפר יאסיף • כפר כמא • כפר כנא • כפר מנדא • כפר תבור • מג'ד אל-כרום • מג'דל שמס • מגדל • מזרעה • מטולה • מסעדה • מעיליא • משהד • נחף • סאג'ור • ע'ג'ר • עיילבון • עילוט • עין מאהל • עין קנייא • פסוטה • פקיעין • קצרין • ראמה • ראש פינה • ריינה • רמת ישי • שבלי - אום אל-גנם • שלומי • שעב | מפת מחוז הצפון |
| מועצות אזוריות | אל-בטוף • בוסתאן אל-מרג' • גולן • הגלבוע • הגליל העליון • הגליל התחתון • מבואות החרמון • מגידו • מטה אשר • מעלה יוסף • מרום הגליל • משגב • עמק הירדן • עמק המעיינות • עמק יזרעאל | מפת מחוז הצפון |
| מועצה מקומית תעשייתית | מגדל תפן | מפת מחוז הצפון |
| יישובים לשעבר | אבוקה • אחוזת נפתלי • אתגר • גבעות זייד • מחנה ישראל • שייח' בראק | מפת מחוז הצפון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467972705171
שמואל יוסף עגנון

.
| --- | --- |

צילום מ-1966 בביתו בירושלים
 לידה:  8 באוגוסט 1887 האימפריה האוסטרו-הונגרית בוצ'אץ', אוסטרו-הונגריה 
 פטירה:  17 בפברואר 1970 (בגיל 82) ישראל רחובות, ישראל 
 שם לידה:  שמואל יוסף הלוי טשאטשקיס 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית, ישראל, פלשתינה (א"י), רפובליקת ויימאר, הונגריה 
 לאום:  יהודי
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 שפות היצירה:  עברית ויידיש
 סוגה:  סיפור קצר, רומן
 נושאי כתיבה:  שאלות הקשורות לעם היהודי, בפסיכולוגיה ובנושאים נוספים רבים
 יצירות בולטות:  הרומנים "הכנסת כלה", "אורח נטה ללון", "תמול שלשום", הרומן הקצר "סיפור פשוט" והנובלות "והיה העקוב למישור", "בלבב ימים" ו"תהילה"
 תקופת הפעילות:  1903–1970 (כ־67 שנים)
 הושפע מ:  התנ"ך, ספרות חז"ל, סיפורי חסידים, גתה, שילר, קנוט המסון, ביירנסטרנה ביירנסון, י.ח ברנר
 השפיע על:  י.ח ברנר, עמוס עוז, חיים באר, ועוד
 בת זוג:  אסתר עגנון
 צאצאים:  אמונה ירון, שלום מרדכי (חמדת) עגנון
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1966)  פרס ישראל לספרות (1954 ו-1958)  פרס ביאליק (1934 ו-1950)  פרס ניומן  פרס אוסישקין
 
שְׁמוּאֵל יוֹסֵף עַגְנוֹן, ובראשי תיבות שַׁ״י עַגְנוֹן (נולד: שמואל יוסף הלוי טשאטשקיס, בתעתיק מודרני: צַ'צְ'קֶס; י"ח באב ה'תרמ"ז, 8 באוגוסט 1887 – י"א באדר א' ה'תש"ל, 17 בפברואר 1970) היה מגדולי הסופרים העבריים בעת החדשה. חתן פרס נובל לספרות לשנת 1966, ופעמיים חתן פרס ישראל לספרות, ב-1954 וב-1958.
נולד בעיירה בוצ'אץ' שבגליציה המזרחית, באוקראינה של היום. בשנת 1908 עלה לארץ ישראל, כשהוא כבר סופר צעיר, והמשיך בכתיבה בארץ. בשנת 1912 היגר לגרמניה למשך 12 שנים, שלאחריהן, ב-1924, עלה שוב לארץ ישראל והשתקע בה עד סוף ימיו.
הסיפור הראשון שפרסם בארץ ישראל, באוקטובר 1908, היה "עגונות", ובעקבותיו שינה את שמו מטשאטשקיס לעגנון. עגנון פרסם ספרים רבים בימי חייו בהוצאת שוקן, שהוקמה בעיקר בשבילו, וספריו היו הראשונים שפורסמו בה. לאחר מותו פרסמה בתו, אמונה ירון, כתבי יד רבים שאותם לא פרסם בימי חייו. ספריו תורגמו לשפות רבות, וזכו להצלחה ולהערכה ברחבי העולם. כתיבתו עוסקת בשאלות הקשורות לעם היהודי, בארס פואטיקה, בפסיכולוגיה ובנושאים נוספים רבים. בין יצירותיו הבולטות: הרומנים "הכנסת כלה" "אורח נטה ללון", "תמול שלשום", הרומן הקצר "סיפור פשוט" והנובלות "והיה העקוב למישור", "בלבב ימים" ו"תהילה".
קורות חיים > בגליציה

שמואל יוסף טשאטשקעס נולד בעיירה בוצ'אץ' שבגליציה המזרחית, שהייתה אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית, בי"ח באב תרמ"ז (1887). לימים הציג עגנון את תאריך לידתו כתשעה באב, וטען שנולד בתרמ"ח 1888, תחילה כדי להתחמק משירות צבאי, לאחר מכן דבק בכך כנראה כדי ליצור סמליות סביב תאריך לידתו.
עגנון היה הבן הבכור של אסתר לבית פארב ושלום מרדכי צ'צ'קס, שהיה בעל סמיכה לרבנות, אך עסק במסחר בפרוות. אחריו נולדו להוריו בן ושלוש בנות. בגיל שלוש החל ללמוד בחדר עד גיל תשע, שבו החל ללמוד תלמוד בקבוצה. כעבור שנה וחצי הפסיק ללמוד בצורה זו, ואת המשך השכלתו קיבל מאביו (עליו סיפר עגנון: "ממנו קבלתי את רוב צורתי המועטת והוא השרה עלי גם רוח השירה"). כשהיה בן שמונה החל לכתוב בעברית וביידיש, ובנעוריו הרבה לקרוא את יצירותיהם של סופרי דור ההשכלה ויצירות קלאסיות, ובהן יצירותיהם של גתה, שילר ושייקספיר, וכן יצירות של סופרים סקנדינביים: קנוט המסון, ביירנסטרנה ביירנסון וינס פיטר יאקובסן.
בשנת 1903, בגיל 15, פרסם את יצירתו הראשונה - פואמה ביידיש על המקובל יוסף דלה ריינה, שעתיד להעסיקו גם בחייו הבוגרים. בל"ג בעומר ה'תרס"ד, בגיל 16, פרסם את שירו הראשון בעברית, "גיבור קטן", בשבועון העברי "המצפה" שיצא לאור בקרקוב, וחתם: "ש"י טשאטשקיס". על כך כתב:
קודם לשיר זה פרסמתי בדפוס בלדה בלשון יהודית וסמוך לה הסכמה בעברית על ספר מנחת יהודה ביאור אגדות רבה בר בר חנה. מרובים מהם הדברים שפרסמתי לאחר מכן. מה שעשה בי ליבי עם קריאת השיר שבהמצפה לא עשה כן בשום ספר שהוצאתי בששים שנה. כבן שגלה ממקומו והגיעתו איגרת כבוד חתומה בחותם קודש לחזור למקומו כן הייתי בעיני. עד לאותה השעה רואה הייתי את עצמי בתוך עירי בין אנשי מקומי שלא מקומם מקומי ולא לשונם לשוני, משראיתי את שמי ואת שירי בעתון עברי בלשון הקודש הכרתי את מקומי ואת לשוני.
עגנון הצעיר המשיך לפרסם מיצירותיו (שירים, סיפורים קצרים, רשימות ועוד), בעברית וביידיש, בעיתונים ובכתבי עת שיצאו לאור בגליציה.
בשנת 1906 ובתחילת 1907 שימש כעוזר-עורך לאליעזר רוקח בעריכת השבועון ביידיש "דער יודישע וועקער" (בתרגום לעברית - "המעורר היהודי"), שיצא לאור בסטניסלבוב ובבוצ'אץ' בשנים 1905–1907. עגנון אף פרסם כמה מיצירות נעוריו, שירה ופרוזה, בשבועון זה. בפברואר 1907 עבר עגנון ללבוב, לאחר שהוזמן על ידי גרשום באדר לשמש כעוזר לעורך בעיתון "העת" שייסד. כעבור כחודש וחצי נסגר העיתון עקב קשיים כלכליים.
בשנת 1908 החליט עגנון לעלות לארץ ישראל. בדרכו לארץ ישראל עבר בלבוב, ושם הפגיש אותו אליעזר מאיר ליפשיץ עם יוסף חיים ברנר. ליפשיץ צייד את עגנון במכתב המלצה לר' בנימין, וברנר ציידו במכתבים לאברהם רייזין ולאורי ניסן גנסין. לאחר מכן הגיע עגנון לווינה, שם הציע לו קרוב משפחתו, הפרופסור דוד צבי מילר, להישאר בווינה וללמוד באוניברסיטה, אך עגנון דבק בהחלטתו.
קורות חיים > עלייתו הראשונה

מימין: דוד שמעוני, י"ח ברנר, א"ז רבינוביץ' וש"י עגנון (1910)
עגנון סיפר כי עלה לארץ ישראל בל"ג בעומר ה'תרס"ח (1908), אולם היה זה כנראה כשלושה שבועות מאוחר יותר, בתחילת יוני של אותה שנה.
ביפו נעזר עגנון בסופר ר' בנימין, וכעבור זמן מה עבר להתגורר בנווה צדק. הסופר ש. בן ציון, שנערך להוצאת כתב העת "העומר", מינה את עגנון למזכירו, המטפל בכל ענייני המנהלה של כתב העת, ועגנון עסק בכך במשך שלושה חודשים. בגיליון השלישי של "העומר", שיצא לאור באוקטובר 1908, התפרסם סיפורו של עגנון "עגונות" - יצירתו הראשונה שפורסמה בארץ ישראל, בעידודו ובעריכתו של ש. בן ציון. על יצירה זו חתם בשם העט "עגנון" (הנובע משם היצירה), שהפך לשמו הספרותי, ומשנת 1924 לשם משפחתו הרשמי. ביוזמת ר' בנימין שלח עגנון למרטין בובר תרגום לגרמנית של "עגונות", ובובר פרסמו בשנת 1910 בשבועון הציוני "די ולט". כשכינס עגנון את סיפוריו, היה "עגונות" הסיפור המוקדם ביותר שנכלל באוסף כל כתביו.
סיפורים נוספים של עגנון הופיעו בעיקר בעיתון "הפועל הצעיר", וכן בעיתון "השילוח" באודסה, בעיתון "הצפירה" בוורשה ובקבצים נוספים.
ב-29 במרץ 1909 הגיע המשורר חיים נחמן ביאליק לביקורו הראשון בארץ ישראל, שהחל ביפו. ש. בן ציון הפגיש את ביאליק עם עגנון, ובעקבות זאת הצטרף עגנון אל ביאליק לסיורו במושבות ארץ ישראל. בכך החלה ידידותם של ביאליק ועגנון, שנמשכה עד פטירתו של ביאליק.
ב-12 במאי 1909 החל להתפרסם ב"הפועל הצעיר" הסיפור "בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש", שפורסם בחמישה המשכים. בחודשים אוקטובר-נובמבר 1911 הופיע ב"הפועל הצעיר", בארבעה המשכים, הסיפור "תשרי" (שגרסה מאוחרת שלו נקראת "גבעת החול"). בקורות גיבורם של שני סיפורים אלה, חמדת, משתקפים יסודות ביוגרפיים של עגנון.
בשנת 1910, במהלך עבודתו כמזכירו של ש. בן ציון, נפטרה אשתו של בן ציון בטבריה, ועגנון דאג לקבורתה בעיר. לאחר שנפסקה עבודתו אצל ש. בן ציון היה עגנון מזכיר "ועד חובבי ציון", ועבד בבית משפט השלום ובמשרד הארצישראלי.
ביפו נטש עגנון את אורח החיים הדתי, אך השתתף בשיעורים שנתן הרב קוק, רבה של יפו.
בסוף שנת 1911 כתב עגנון, בעבודה אינטנסיבית שנמשכה ארבעה ימים, את הנובלה "והיה העקוב למישור". ב-9 בינואר 1912 החלה הנובלה להתפרסם ב"הפועל הצעיר", ונדפסה בו בתשעה המשכים עד חודש מאי. לאחר מכן הוציאה ברנר לאור בצורת ספר בן 64 עמודים.
בסוף ינואר 1912 עבר עגנון לירושלים בעקבות ברנר, באביב חזר ליפו, ובקיץ חזר לירושלים.
יצירתו

עגנון החל את דרכו הספרותית כנאו-רומנטיקן, מקורי בסגנון ובתוכן גם יחד. בהמשך דרכו פיתח סגנון מודרני-ארכאי ייחודי. מבחינת התוכן, ביקש לגלות פנים חדשות ביהדות ובמיוחד בחסידות. מבחינת הסגנון, שילב אוצרות מהמדרש, מהספרות התורנית, מהקבלה, מסיפורי חסידים ומהמקרא. עגנון ניצל את כל אלה על מנת ליצור סגנון וירטואוזי, שקול ומחושב, שבולטת בו אהבה עזה ליהדות. עם זאת, קיימת ביצירתו של עגנון גם הסתייגות מסוימת ביחסו לגיבוריו ולהווייתם, הסתייגות הניתנת להתפרש בפנים שונות. עגנון הקפיד על מרחק ופרספקטיבה בין הסופר לנושאיו, מה שאפשר לו גישה אמנותית בגיבוש החומר שבידו. כתיבתו של עגנון איננה כתיבה של חסיד נלהב או מאמין דוגמטי, אלא של אמן בעל עין פקוחה, היודע את חוש הסאטירה לא פחות משהוא יודע את סוד אמונתם של גיבוריו. עגנון שם דגש לא רק על העלילה המרכזית אלא גם על הרבדים המוצנעים, הן של מרי והן של סבל, שהקשר שלהם לזמן, לתקופה ולהוויה המקומית הוא יותר בחזקת משל וסמל לתופעות כוללות יותר העומדות לפרקים על סף התפיסה הקוסמית-אוניברסלית.
דוגמה לכך היא הנובלה "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו" בה מוצגת תמונה של העולם היהודי שאמנם חלף אם כי העמידה של עגנון על הטבע האנושי שמגלמות דמויות שני החכמים (כמו קנאה וכבוד) אוניברסלית בבסיסה.
במרבית יצירתו של עגנון קיים יסוד של סיפור עם או אגדה (כדוגמת הסיפור "האדונית והרוכל", הנובלה "בלבב ימים" או אוספי הסיפורים "סמוך ונראה" ו"סיפורי הבעש"ט"). עגנון מקפיד לא לפגוע בשלמות העניין על ידי גילוי נחפז של הלמדנות המסתתרת מאחורי הפרימיטיבי, הן במיצוי המאוויים העממיים (פולקלור), והן במיצוי המאוויים הדתיים. אמנם הוא משלב בסיפורים זרמי מעמקים של מרידה וכפירה, אך אלו אינם חורגים מהגבולות המותרים על פי התפיסה העממית בסיפור-עם או באגדת-עם. מנגד עגנון מחדיר בהדרגה, בנשימה אפית ארוכה וסבלנית, את הרובד הרעיוני המוצנע, שהוא לעיתים היפוכה הגמור של נימת הסיפור הגלוי. מכאן הבעיות המרובות שמעוררים היסודות הרעיוניים שבסיפוריו, יסודות סמליים, יסודות סאטיריים, יסודות פולקלוריסטיים כפשוטם ויסודות פואטיים. על כן פירושם הספרותי נקלע בהכרח למבוך של ספיקות, פרשות דרכים נסתרות של ניחוש מוטעה, מרחיק לכת או פשטני מדי. בסיפורי עגנון מתמזג יסוד האמונה עם יסודו הסקפטי המובהק של אמן, המשתמש ברקע, באווירה, בנוסח ובסגנון, כדי להטביע בסיפורים בעיות נרחבות ביותר, ולא תמיד מיוחדות דווקא למסכת החיים של היהדות, שאותה תיאר.
יצירתו > מקורות והשפעות ביצירתו

יצירתו של עגנון יונקת מהיהדות על כל מרכיביה, בהם התנ"ך, ספרות חז"ל, קבלה, סיפורי חסידים, מנהגים, האמונה והלשון, וכל אלה באים לידי ביטוי ביצירתו, שהיא ייחודית מבחינת תוכנה ומבחינת שפתה. עגנון הושפע גם מהספרות הגרמנית בפרט, ומהספרות האירופית בכלל (שאותה קרא בתרגום לגרמנית). גם הספרות העברית החדשה השפיעה על יצירתו, ובין גיבוריו ניתן למצוא את בני העלייה השנייה.
גרשם שלום ציין כי "סיפורי עגנון מרובים בהם גלגולי מוטיבים שבאו לידו מדברי ראשונים, פשטו צורה ולבשו צורה ונעשו דבר חדש ואחיד בידיו. סיפורי האגדה הקטנים שלו הם חטיבות ספרותיות מושלמות, ששלמות צורתם משכיחה את גלגוליהם ברוחו של האמן מעניין לעניין". בהתאם לגישה זו עסקו חוקרים רבים בגילוי מקורותיו של עגנון. דוגמה לכך היא הסיפור "בלבב ימים" שאליו התייחסו חוקרים אחדים:
חוקר הספרות שמואל ורסס מציג הקבלות בין אירועים אחדים בסיפור "בלבב ימים" ובין אירועים המתוארים בספרים קודמים, כגון "ספר ידי משה", מאת משה ירושלמי, שיצא לאור ביידיש בשנת 1760, ונדפס מחדש בהוצאת שוקן בשנת תרצ"ח.
חוקר הקבלה משה חלמיש מוצא זיקה בין "בלבב ימים" ובין שלל מקורות קבליים.
שרה כ"ץ מוצאת זיקה בין "בלבב ימים" ובין שירי המסע בים של רבי יהודה הלוי, העוסקים בניסיונו לעלות לארץ ישראל.
על עמדתו של עגנון בנושא זה העיר חוקר החסידות גדליה נגאל:
נגאל הציג הסבר לגישתו זו של עגנון:
"מחד גיסא, המספר הדגול הכיר את קהל קוראיו וידע שלרובו, אם לא לכולו, המקורות החסידיים הם כספר החתום. מאידך גיסא, ידע עגנון כי אותם מתי מעט הבקיאים בסיפורת החסידית לדורותיה אינם "חשודים" על קריאת כתבי עגנון. ואילו במלומדים, החוקרים את סיפוריו ומדקדקים בהם לעיתים עד קוצו של יוד, בהם רצה עגנון להתל, בהעלימו מהם את מקורותיו."
נגאל הציג דרכים אחדות לקליטתם של מקורות חסידיים ביצירתו של עגנון: העתקה (מעשה נדיר), קליטה משבצת, קליטה מתמצתת, קליטה מרומזת ועיבוד ספרותי-אומנותי מרחיב.
יצירתו > לשונו המיוחדת

לשונו של עגנון ייחודית ומבוססת על מרכיבי לשון שמקורם במסורת היהודית: מקרא, מדרשים, לשון המשנה וחז"ל, אגדות חז"ל וסיפורי חסידים. חלק מן המילים בהן השתמש השתלבו בשפת היום-יום עד לימינו.
מלבד מילים מיוחדות היה לעגנון גם ריתמוס ייחודי, מבנה ייחודי של משפטים וסגנון ייחודי ובולט. אך עם זאת קשה להסביר אותו, ולכן הוא הפך לנושא של מחקרים רבים. סגנונו הייחודי של עגנון מועבר לקורא עם כל משפט ביצירותיו.
דוגמאות:
הכנסת כלה: "מעשה בחסיד אחד שהיה עני גדול ומדוכא בעניות רחמנא ליצלן והיה יושב על התורה ועל העבודה ורחוק מהויות העולם ולא היה לו שום מסחר ומשא ומתן כשאר כל אדם, רק בתורת ה' חפצו בנגלה ובנסתר."
אורח נטה ללון: "ערב יום הכיפורים אחר חצות יצאתי מן הרכבת המהירה לרכבת הפשוטה שהולכת לעירי. יהודים שהיו עמי בדרך נפטרו והלכו להם ועירונים ועירוניות נכנסו ובאו."
בדמי ימיה: "בדמי ימיה מתה אמי. כבת שלושים שנה ושנה הייתה אמי במותה. מעט ורעים היו ימי שני חייה. כל היום ישבה בבית ומן הבית לא יצאה. רעותיה ושכנותיה לא באו לבקרה וגם אבי לא הקדיש את קרואיו. דומם עמד ביתנו ביגונו, דלתיו לזר לא נפתחו."
סיפור פשוט: "מירל האלמנה שכבה ימים רבים חולה. רופאים ורפואות אכלו את יגיעה ואת החולה לא רפאו. אלקים בשמים ידע את מכאובה ונטלה מן העולם."
תמול שלשום: "כשאר אחינו אנשי גאולתנו בני העלייה השנייה הניח יצחק קומר את ארצו ואת מולדתו ואת עירו ועלה לארץ ישראל לבנות אותה מחורבנה ולהבנות ממנה."
עד הנה: "בימות המלחמה הגדולה דרתי במערבה של ברלין. בפנסיון קטן ברחוב הפסיונים מצאתי לי חדר וגזוזטרא. קטן היה החדר, כיוצא בו הגזוזטרא. אבל אדם שכמותי שיודע לצמצם עצמו מוצא בהם בית ודירה."
בחנותו של מר לובלין: "כדרכי כל ערב שבת כך אותו ערב שבת הלכתי לשוק ליקח לי צורכי השבת ולילך לבית המרחץ."
אריאל הירשפלד העיר על לשונו של עגנון:
הבלשן מנחם צבי קדרי ציין שכדי ללמוד על יחסו של עגנון לשפה העברית אין להתייחס להצהרותיו, אלא למעשיו, כפי שהם מתבטאים ביצירתו. להמחשת קביעה זו הביא שני פרטים:
דמויותיו של הסופר לא פסקו מללגלג על "בית החרושת למלים" - ועד הלשון, אך עגנון היה חבר פעיל בוועד זה ולאחר מכן באקדמיה ללשון העברית.
עגנון נלחם בחידושי המילים של בן-יהודה ובמשך זמן רב התנזר מהם, אולם הבדיקה באוצר המילים של "שירה" העלתה שרבים מחידושים אלו ומחידושי האקדמיה משמשים בלשונו של המחבר.
לחקר לשונו ויצירתו הפיקה אוניברסיטת בר-אילן קונקורדנציה ממוחשבת של יצירותיו.
יצירתו > היחסים בין ש"י עגנון לאסתר אשתו

הקשר בין ש"י עגנון ואסתר אופיין באהבה קירבה ושותפות. אסתר הגיעה ממשפחה מבוססת בעוד עגנון הגיע מעיירה שכוחה בגליציה. בגרמניה גרו בני הזוג וילדיהם בשגשוג ונוחות. עגנון ידע שבארץ אסתר וילדיהם יתמודדו עם תנאי חיים קשים ודאג מכך. בנוסף לקושי הקשור לתנאים אלו, נאלצו להתמודד מספר פעמים עם נדודים וערעור הבית - שריפת הבית בהמבורג, רעידת אדמה גדולה ב-1927, שפגעה מאוד בביתם שברחוב שמאי, בזיזה והרס מוחלט של ביתם בתלפיות במאורעות תרפ"ט שהובילה למעבר של אסתר והילדים לחיפה. עגנון שנשאר בעת המאורעות בירושלים כתב לאסתר: אנחנו צריכים להתחיל הכל מחדש, הבית שודד ומה שלא לקחו השודדים שיברו...אנחנו נחדש את ימינו. אל תדאבי ואל תשימי ליבי לכך".
עיסוקיה העיקריים של אסתר היו העתקת כתבי היד של עגנון מכתב יד למכונת כתיבה, ניהול משק הבית וטיפול בילדים. אך עיסוקים אלה בלבד לא סיפקו את אסתר שרצתה גם ללמוד ולעבוד. הדבר יצר מחלוקת בין בני הזוג כיוון שעגנון לא רצה שתצא לעבוד מחוץ לבית. כשרצתה לעבוד כמורה להתעמלות כתב לה כי הוא איש מהדור הישן וככזה קשה לו שתצא למקום זר ושתעזור בפרנסתם. הוא העדיף שתלמד משהו לשם שעשוע בלבד. אף על פי כן אסתר הודיעה לבעלה כי היא יוצאת לעבוד במוזיאון הארכאולוגי וכי היא מקווה שישלים עם הדבר.
ברגעים המשותפים האחרונים של בני הזוג, אסתר שלקתה בדמנציה ולא זיהתה את עגנון מזה תקופה ארוכה, זיהתה אותו לפתע. בלילה שלאחר מכן לקה בליבו ומת.
יצירתו > יחסו לעירו – בוצ'אץ'

עגנון הרבה לכתוב על עיירת ילדותו, בוצ'אץ'. ביצירותיו המוקדמות שיבש עגנון את שמה של עירו מ"בוטשאטש" ל"שבוש", אולם לאחר השואה חזר לקרוא לה בשמה האמיתי:
אף זה אתה מוצא מפורש בספרי אורח נטה ללון, אלא ששם שיבשתי את שם עירי ועכשיו ואחר שהטמאים המטורפים השמידו את יושביה היהודים ובטלה העיר אני קורא לה בשמה ביטשאטש (השורוק מבוטא כחיריק בהגייה גליציאנית), כשם שקראו לה אבותינו נוחי עדן, או בוטשאטש כשם שנקראת בכתבי העמים.
ביצירות רבות השתמש עגנון בעיירת ילדותו בוצ'אץ' כמיקום העלילה: "סיפור פשוט", "אורח נטה ללון" ורבות אחרות. על פי רוב העיירה אינה משמשת אך ורק כמיקום אלא כחלק חשוב מן היצירה, אם דרך ביקורת ואם מתוך געגועים. הנובלה "בתוך עירי" עוסקת כולה בעיירה, ולה מוקדש הכרך "עיר ומלואה", שיצא לאור שלוש שנים לאחר פטירתו של עגנון.
באוסף הסיפורים "עיר ומלואה" מנסה עגנון לשחזר את קורות העיר בוצ'אץ' לאחר השואה וחורבן הקהילות באירופה. וכך הוא כותב בהקדמה לספר, שהוא הארוך בספריו:
זה ספר תולדות ביטשאטש היא בוטשאטש אשר כתבתי בצערי וביגוני למען ידעו בנינו אשר יקומו אחרינו שעירנו עיר מלאה תורה וחכמה ואהבה ויראה וחיים וחן וחסד וצדקה הייתה למן היום הוסדה ועד שבא השיקוץ המשומם והטמאים והמטורפים אשר עמו ועשו בה כליה.
הסיפורים הכלולים בספר מספרים על העיר מראשיתה, על אנשיה בעיקר היהודים אך גם על האוכלוסייה הכללית, על שקיעתה ועל חורבנה של הקהילה היהודית בידי הנאצים וכוללים קטעים אוטוביוגרפיים רבים. הסיפור החותם כרך זה, "הסימן", הוא קינה על חורבנה של קהילת בוצ'אץ' בשואה.
יצירתו > יחסו לירושלים

ברבים מספריו מתאר עגנון גם ערים בארץ, בעיקר בתקופת העלייה השנייה, התקופה בה הוא עצמו עלה ארצה. ירושלים, העיר שבה התגורר יותר מ-40 שנה, זוכה למקום נרחב בסיפוריו.
בספרו "תמול שלשום" עגנון מרבה לתאר את היישוב, ובעיקר את ירושלים ויפו. לקראת סוף הספר הוא מתאר את השקיעה בירושלים:
פאתי מערב האדימו והחמה נתגלגלה ככדור של אש בתוך שלהבת של אש, בתוך גדודי להבה, בתוך בריכה של דם, בתוך חיצים של זהב, שנקלעים בתוך עננים אפורים בתוך ערפלים וורודים, בתוך לפידים של נוגה, כלפי ההרים הסגוליים, כלפי האדמה הכהה.
יצירתו > צמחונות

עגנון היה צמחוני, בין השאר בהשפעת ביקור בבית-מטבחיים בימי נעוריו ובהשפעת הרב אברהם יצחק הכהן קוק. הצמחונות היא מוטיב נפוץ המוזכר בהרבה מיצירותיו. בין השאר, חמדת, גיבור הסיפור "גבעת החול" הוא צמחוני, האורח, גיבור הספר ״אורח נטה ללון״, וכך גם דמותו של המספר ב"עד הנה", ודודו של הירשל ב"סיפור פשוט".
יחד עם זאת, עגנון כתב בפירוט רב תאורים עסיסיים של ארוחות ושל פריטי מזון שעלו על שולחנותיהם של גיבוריו, וביניהם גם של מאכלי בשר, עופות ודגים, על תבליניהם ורוטביהם (בין היתר, בסיפורים "אצל חמדת", "הכנסת כלה", ועוד). כרגיל בסיפוריו של עגנון, לא ברור אם כוונתו הייתה לבטא את אהדתו של הכותב לסועדים ולהנאתם מהאכילה, או שלהפך - אם יש בכך ביקורת עדינה ומרומזת על תאוות האכילה, ובפרט על התאווה לבשר. ייתכן גם, ששני המניעים התקיימו זה בצד זה.
מאפייני כתיבתו > התמקדותו בכתיבה

עגנון ראה את הכתיבה כמרכז עולמו והקדיש לה את כל זמנו, תוך שהוא נמנע כמעט לחלוטין מפעילות ציבורית (בניגוד לסופרים אחרים בני דורו, כדוגמת חיים נחמן ביאליק, שהקדישו חלק ניכר ממרצם גם לפעילות ציבורית). הוא העיד על עצמו: "אין אני איש מעשה, ואילו נתנו לי את הברירה מן השמים, קרוב לוודאי שהייתי בוחר ברוח ולא במעשה", וכן "מטבעי אני איני מדיני. רואה אני כל צורה של שלטון כדבר שעשוי מלכתחילה להשתנות וצריך שישתנה והכרח שישתנה, אלא אפילו משתנה, אינו אלא חילוף צורה בצורה וצרה בצרה".
מעורבותו בפעילות ציבורית הייתה מצומצמת ובאה לידי ביטוי בחברותו בוועד הלשון העברית ובחתימתו על מנשר ההקמה של התנועה למען ארץ ישראל השלמה. מאורעות תרפ"ט, שבהם נפגעו ביתו וכתביו בשכונת תלפיות שבירושלים, הובילו אותו למתיחת ביקורת על אנשי "ברית שלום" הפציפיסטים.
עגנון העיד על עצמו: "פעמים הרבה ראיתי מעשים שידעתי שאני צריך לומר אל תעשה אבל ידעתי שלא ישמעו לי, וכבר אמרו חז"ל כשם שמצוה לומר דבר הנשמע כן מצווה שלא לומר דבר שאינו נשמע". הוא חרג מגישה זו בסאטירות "פרקים של ספר המדינה".