stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מועצה למחקר מדעי ותעשייתי
תולדותיה

המועצה ירשה, מבחינה מנהלית, גוף ממשלתי בשם "מועצת ההספקה הבריטית המלחמתית למזרח התיכון", אשר פעל בשנות מלחמת העולם השנייה, בשנים 1942–1944. אולם המשכיותה על ידי השלטונות הבריטים, הגם שהיו נתונים אז בעימות קשה עם המחתרות העבריות, הייתה מחווה של הערכה ליישוב על תרומתו הרבה למאמצים הכלכליים והביטחוניים בתקופת המלחמה. תשעה חברים הרכיבו את מלמ"ת; מהם חמישה אנשי מדע ששימשו נציגים ב"מועצת ההספקה"; ושניים פקידי ממשלת המנדט, שאחד מהם היה יושב ראשה. לידה הוקמה ועדה מייעצת שכללה אנשי מדע ותעשייה יהודים, ובהם למשל, פרופ' יצחק וולקני-אלעזרי מנהל התחנה לחקר החקלאות ברחובות. ד"ר שמואל סמבורסקי מונה למזכיר מלמ"ת בשלהי 1945.
במאי 1946, צורפה מלמ"ת אל "המחלקה למסחר ולתעשייה" של ממשלת המנדט, אשר הקציבה לה 10,000 לא"י בשנה; תקציב שיועד לחוקרים ומחקרים בחסות המועצה. בעקבות הביסוס המוסדי והכלכלי, הוקמו לידה, ארבע ועדות-מייעצות: ועדת מחקר בסיסי (שנקרא אז גם "מחקר טהור"), ועדת מחקר תעשייתי ("מחקר שימושי"), ועדת מחקר חקלאי וועדת כספים למימון ותקצוב. לוועדות אלו הוקמו ועדות משנה, שעסקו בתחומי חקר מוגדרים: ועדה "למחקר כימי פיזיקלי של המים, לחקר מוצרי-הדרים, לחקר הסלעים ולחקר האקלים בבתים", וכן ועדה למחקר רפואי. המחקרים בוצעו בפיקוח מדען בכיר או מנהל המחלקה האוניברסיטאית או מוסדית אחרת, שבה הועסק החוקר. 7 סיכומי-מחקרים שנתמכו על ידי מלמ"ת, ראו אור בדו"ח מלמ"ת (Report of Activities) שהושלם במרץ 1948.
מפרסומיה

Report of Activities, April 1945 - March 1948, Government of Palestine, Board for Scientific and Industrial Research, Jerusalem, 1948. Prepared by the Executive Secretry.
הערות שוליים

↑  קפאי פינס, קרן השפע, מחקר מדעי ופיתוח מדעי בישראל, מוסד ויצמן לפרסומים במדעי הטבע ובטכנולוגיה, 1990, עמ' 73.
↑  קפאי פינס, קרן השפע, עמ' 74.
מיסיסיפי (BB-41)

| --- | --- |
USS מיסיסיפי בלב ים, שנות ה-30
USS מיסיסיפי בלב ים, שנות ה-30
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת ניו מקסיקו
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  נורת'רופ גראמן 
 תחילת הבנייה:  5 באפריל 1915
 הושקה:  25 בינואר 1917
 תקופת הפעילות:  18 בדצמבר 1917 – 17 בספטמבר 1956 (38 שנים)
 אחריתה:  נגרטה ב-1957
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 32,514 טון, מקסימלי: 33,530 טון
 אורך:  190 מטר
 רוחב:  29.69 מטר
 שוקע:  9.1 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  1,081 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  15,000 ק"מ
 הנעה:  טורבינות קיטור בהספק 32,000 כוחות סוס (24 מגה-וואט)
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת השריון: 8–13.5 אינץ' (203–343 מ"מ)   ברבטות: 13 אינץ' (330 מ"מ)   צריחי התותחים: 18 אינץ' (457 מ"מ)   מגדל הניווט: 16 אינץ' (406 מ"מ)   שריון הסיפון: 3.5 אינץ' (89 מ"מ)
 חימוש:  12 תותחים בקוטר 14 אינץ' (356 מ"מ)   14 תותחים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ)   4 תותחים בקוטר 3 אינץ' (76 מ"מ)   2 צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה מיסיסיפי (BB-41/AG-128), הייתה השנייה מסדרת ניו מקסיקו, והייתה הספינה השלישית של צי ארצות הברית שנקראה לכבוד המדינה ה-20. האונייה נבנתה בחברת ניופורט ניוז לבניית ספינות בניופורט ניוז, וירג'יניה. השדרית שלה הונחה באפריל 1915, היא הושקה בינואר 1917, ונכנסה לשירות בדצמבר אותה שנה. היא הייתה חמושה בסוללה של 12 תותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים) בארבעה צריחים בעלי שלושה תותחים, והייתה מוגנת בלוח שריון כבד, כאשר חגורת השריון הראשית שלה הייתה בעובי 13.5 אינץ' (343 מילימטרים).
האונייה נשארה במימי אמריקה הצפונית במהלך מלחמת העולם הראשונה, וערכה אימונים כדי לתרגל את הצוות. לאורך שנות ה-20 וה-30, האונייה שירתה בצי האוקיינוס השקט. במאי 1941, בהשפעת מלחמת העולם השנייה והקרב על האוקיינוס האטלנטי, מיסיסיפי ושתי האוניות האחיות שלה הועברו לצי האטלנטי כדי לסייע בהגנה על הספנות האמריקאית באמצעות סיורי הנייטרליות. יומיים לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור, מיסיסיפי עזבה את האוקיינוס האטלנטי כדי לחזור לצי האוקיינוס השקט; לאורך כל השתתפותה במלחמת העולם השנייה, היא תמכה בפעולות אמפיביות באוקיינוס השקט. היא הפגיזה את הכוחות היפניים במהלך המערכות באיי גילברט ומרשל ובפיליפינים והפלישות לפלליו ואוקינאווה. הצי היפני תקף את הכוחות האמריקאים במהלך המערכה בפיליפינים, ובקרב מפרץ לייטה לאחר מכן, מיסיסיפי השתתפה בקרב מצר סוריגאו, הקרב האחרון של אוניות המערכה בהיסטוריה.
לאחר המלחמה, מיסיסיפי הוסבה לספינת אימונים של ירי, ושימשה גם לבדיקת מערכות נשק חדשות. אלה כללו את טיל RIM-2 טרייר וטיל AUM-N-2 Petrel בסופו של דבר היא הושבתה ב-1956 ונמכרה לגריטת ספינות בנובמבר אותה שנה.
תכנון

מיסיסיפי הייתה באורך כולל של 624 רגל (190 מטרים), רוחב של 97 רגל 5 אינץ' (29.69 מטרים) ושוקע של 30 רגל (9.1 מטרים). הדחק האונייה היה 32,000 טונות ארוכות (32,514 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 33,000 טונות ארוכות (33,530 טונות) במעמס קרבי מלא. האונייה הונעה על ידי טורבינות קרטיס בעלות ארבעה צילינדרים ותשעה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט בדירוג של 32,000 כוחות סוס (24,000 קילוואט), שהעניקו לה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). לאונייה היה טווח שיוט של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). הצוות שלה מנה 1,081 קצינים ומלחים. בעת בנייתה, הותקנו לה שני תרני סריג עם צמרות נקודתיות עבור סוללת התותחים הראשית. חגורת השריון הראשית הייתה בעובי 8–13.5 אינץ' (203–343 מילימטרים), בעוד הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד 3.5 אינץ' (89 מילימטרים). בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 18 אינץ' (457 מילימטרים) על ברבטות בעובי 13 אינץ' (330 מילימטרים). במגדל הניווט היו דפנות בעובי 16 אינץ' (406 מילימטרים).
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ) /50 קליבר בארבעה צריחים בעלי שלושה תותחים על קו האמצע, ממוקמים בשני זוגות ירי-על לפני ומאחורי המבנה העילי. שלא כמו אוניות מערכה אמריקאיות קודמות עם צריחים משולשים, הצריחים הללו כללו שלושה קנים נפרדים, בכך שכל קנה יכול היה להתרומם באופן עצמאי. הסוללה המשנית כללה 14 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /51 קליבר המורכבים בקזמטים בודדים המקובצים במבנה העילי באמצע האונייה. בתחילה, האונייה הייתה אמורה להיות מצוידת ב-22 תותחים, אך חוויות בים הצפוני במהלך מלחמת העולם הראשונה הוכיחו כי התותחים הנוספים, שהיו ממוקמים בגוף האונייה, היו בלתי שמישים בשום מצב מלבד בים רגוע. כתוצאה מכך צופו הקזמטים כדי למנוע הצפה. הסוללה המשנית הוגדלה עם ארבעה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)/50 קליבר. בנוסף, מיסיסיפי הרכיבה גם שני צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף, אחד בכל צד רוחב.
תכנון > שינויים

מיסיסיפי עברה מודרניזציה רבה בתחילת שנות ה-30. הטורבינות המקוריות שלה הוחלפו בדגמי גיר חדשים שיוצרו על ידי וסטינגהאוס, והיא קיבלה שישה דוודים אקספרס שתוכננו על ידי לשכת ההנדסה. זה שיפר את הביצועים שלה למהירות מרבית של 22 קשרים (41 קמ"ש) מ-40,000 כוחות סוס (30,000 קילוואט). גם החימוש שלה תוקן, כאשר צריחי הסוללה הראשיים שונו כדי לאפשר הגבהה ל-30 מעלות, מה שהרחיב מאוד את טווח התותחים. שניים מתותחי ה-5 אינץ' הוסרו, והותקנו שמונה תותחי נ"מ בקוטר 5 אינץ'/25 קליבר. היא קיבלה תוספת של 2 אינץ' (51 מילימטרים) סיפון משוריין, וההגנה התת-ימית שלה שופרה. שני תרני הסריג הוסרו; במקום התורן הקדמי נבנה גשר מגדל כבד ובמקום התורן הראשי הוקם תורן עמוד תאורה. שינויים אלו הגדילו מאוד את ההדחק שלה, ל-33,420 טונות ארוכות (33,960 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-36,157 טונות ארוכות (36,737 טונות) במעמס מלא. הצוות שלה גדל באופן משמעותי, ל-1,443.
בתחילת 1945, בזמן תיקון עקב נזקי קרב, קיבלה מיסיסיפי סוללה משנית חדשה. התותחים הישנים בקוטר 5 אינץ'/51 קליבר הוסרו, ושמונה תותחי נ"מ נוספים בקליבר 25 הותקנו, יחד עם 13 צריחים מרובעים של תותחי בופורס בקוטר 40 מ"מ (1.6 אינץ') ו-40 תותחי אורליקון בקוטר 20 מ"מ (0.79 אינץ'). כדי לפצות על תוספת המשקל, הוסר מגדל הניווט המשוריין של האונייה.
היסטוריית שירות > קריירה לאחר המלחמה

עם הגעתה לנורפוק, האונייה הוסבה לספינת אימונים של תותחנים, וקיבלה את מספר הגוף AG-128 ב-15 בפברואר 1946. בהפניות מסוימות מספר גוף האונייה שלה ניתן כ-EAG-128. החימוש שתוכנן בתחילה כספינת אימונים היה שונה במקצת מזה שהותקן בפועל. צריח מס' 1 הוחלף בצריח תותחים דו-תכליתיים תאומים בקוטר 6 אינץ' (152 מ"מ)/47 קליבר, זהה לאלו שהותקנו בסיירות הקלות מסדרת וורססטר. צריחים מס' 2 ומספר 3 של תותחי 14 אינץ' הוסרו, אך צריח מס' 4 נשמר בתחילה. שלוש צריחי תותחים דו-תכליתיים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ)/38 קליבר, שני צריחי תותחים דו-תכליתיים בודדים בקוטר 5 אינץ'/54 קליבר (כמו על נושאות המטוסים מסדרת מידוויי), שני צריחי תותחים תאומים בקוטר 3 אינץ' (76 מ"מ)/50 קליבר, ושני צריחים מרובעים של תותחי בופורס בקוטר 40 מ"מ הותקנו. כלי נשק נוספים שהוצעו אך לא צוידה בהם כללו שני צריחי תותחים תאומים בקוטר 5 אינץ'/54 קליבר ושני צריחי תותחים תאומים בקוטר 3 אינץ'/70 קליבר, אך צריח התותחים התאומים בקוטר 5 אינץ'/54 קליבר (יועד במקור לאוניות המערכה מסדרת מונטנה) מעולם לא נכנסו לשירות וצריח התותחים בקוטר 3 אינץ'/70 קליבר לא היה מוכן עד 1956. כמו כן, צריח תותחים מהירים משולש בקוטר 8 אינץ'/55 קליבר כמו בסיירות הכבדות מסדרת דה מוין הוצע במקום צריח התותחים 14 אינץ' מספר 3, אך היא לא צוידה בהם. לא ברור אם הוצע להתקין סוללה מעורבת של תותחי אורליקון 20 מ"מ בצריחים מרובעים, תאומים ויחידים.
מיסיסיפי שופצה במספנת הצי של נורפוק מנובמבר 1945 עד אפריל 1948. בתקופת השיפוץ היא שימשה כאוניית הדגל של כוח הפיתוח המבצעי בין 18 במרץ ל-15 במאי 1947, וכאוניית הדגל של כוח אוניות המערכה והסיירות של הצי האטלנטי (COMBATCRULANT) בין 11 ביוני ל-14 ביולי 1947. באפריל 1947 היא החליפה למעשה את ויומינג כספינת אימונים נגד מטוסים, כאשר ויומינג עגנה במזח מול מיסיסיפי וחלק הארי של הצוות של ויומינג "חצה סיפון" למיסיסיפי. לאחר שיצאה מהשיקום שירתה בכוח הפיתוח המבצעי, ביצעה ניסויי נשק וסייעה בהערכת מערכות נשק חדשות. באונייה היו שני משגרי טילי RIM-2 טרייר חדשים שהותקנו ב-1952 כאשר צריח מספר 4 הוסר, העבודה הסתיימה ב-9 באוגוסט במספנת הצי של נורפוק. ירי הניסוי הראשון של טיל טרייר הנישא באונייה התרחש ב-28–29 בינואר 1953 ליד קייפ קוד. מיסיסיפי ניסתה מאוחר יותר את טיל הפטרל, נשק נתמך מכ"ם, בפברואר 1956. ב-17 בספטמבר, מיסיסיפי הושבתה בנורפוק, נמכרה לגרוטאות לבית לחם סטיל ב-28 בנובמבר, ולאחר מכן נגרטה.
מיסיסיפי עוגנת ליד ניו יורק ב-1918 בקירוב
סופווית' קאמל ממריא ממיסיסיפי, 6 באפריל 1919
מיסיסיפי תומכת בנחיתה במפרץ לינגאיין. USS וירג'יניה המערבית ו־HMAS שרופשייר ברקע.
USS מיסיסיפי יורה טיל טרייר
רצח השבויים הגרמנים ביוטה

| --- | --- |

מבנים שנותרו ממחנה השבויים סלינה ביוטה ובהם מוזיאון לרצח
 תאריך:  יולי 1945 
 מקום:  סלינה 
 קואורדינטות:  38°57′28″N 111°50′52″W﻿ / ﻿38.95767°N 111.84777°W﻿ / 38.95767; -111.84777
 סוג:  טבח 
 נשק:  M1917 בראונינג 
 הרוגים:  9 
 פצועים:  20 
 מבצע:  קלרנס ברטוצ'י 
  (למפת יוטה מוגדלת) סולט לייק סיטי פרובו וסט ג'ורדן סנט ג'ורג' סידר סיטי עמק מוניומנט ברייס קניון מואב ויומינג ק ו ל ו ר ד ו  נ.מ. אריזונה נ ב ד ה  איידהו ימת המלח רצח השבויים הגרמנים ביוטה(למפת יוטה רגילה) סולט לייק סיטי פרובו וסט ג'ורדן סנט ג'ורג' סידר סיטי עמק מוניומנט ברייס קניון מואב ויומינג ק ו ל ו ר ד ו  נ.מ. אריזונה נ ב ד ה  איידהו ימת המלח רצח השבויים הגרמנים ביוטה
 
רצח השבויים הגרמנים ביוטה (מכונה גם טבח שעת חצות; באנגלית: Midnight Massacre) התרחש ב-8 ביולי 1945 במחנה השבויים סלינה (Salina) במדינת יוטה שבארצות הברית. חייל אמריקאי ששירת כשומר במחנה פתח באש ממקלע על אוהלים שבהם לנו השבויים. עקב הירי נהרגו תשעה גרמנים ו-19 נפצעו. החייל היורה הוכרז כבלתי שפוי ואושפז למשך שארית חייו. הרצח נחשב למקרה החמור ביותר של פגיעה בשבויים בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
רקע

בימי המלחמה הוחזקו במדינת יוטה כ-8,000 שבויים גרמנים ואיטלקים מתוך כ-425 אלף שבויים ממדינות הציר שהובאו לארצות הברית. הם שוכנו בכתריסר מחנות. מחנה סלינה היה מהקטנים שבהם. הוא הוקם ב-1944 בפאתי העיירה סלינה במרכז המדינה, כ-150 קילומטר מדרום לעיר סולט לייק סיטי. הוחזקו בו כ-250 שבויים שרובם נישבו בצפון אפריקה. הם שוכנו ב-43 אוהלים בעלי רצפות עץ. במחנה היו גם מספר מבנים ושלושה מגדלי שמירה. החיילים האמריקאים שהוצבו לשמירה במחנות השבויים בארצות הברית היו ברובם חיילים שנמצאו כבלתי כשירים לשירות בחזיתות המלחמה. השבויים הגרמנים הועסקו בשעות היום בעבודות במשקים חקלאיים אזרחיים בסביבת העיירה.
הרצח

החייל היורה היה טוראי קלרנס ברטוצ'י (Clarence V. Bertucci), בן 23 בעת הרצח. הוא בילה ערב חופשי בעיירה שבמהלכו שתה מספר כוסות של בירה וקפה ואמר למלצרית בבית קפה ש"משהו מרגש עומד לקרות הלילה". בשעת חצות התייצב לתורנות שמירה באחד ממגדלי השמירה במחנה. אז פתח באש ממקלע בינוני מדגם בראונינג M1919 שהיה מוצב במגדל. הוא ירה כ-250 כדורים במשך כ-15 שניות. הוא כיוון את האש אל אוהלי השבויים ופגע ב-30 אוהלים מתוך 43.
לאחר שאזלה התחמושת במקלע והירי פסק דרש קצין במחנה מברטוצ'י לרדת מהמגדל. ברטוצ'י סירב באומרו שחלק מהגרמנים עודם חיים ודרש לקבל עוד תחמושת. חיילים נשלחו להוריד אותו מהמגדל והוא נלקח למעצר ללא התנגדות נוספת. האמריקאים חששו מניסיון למעשה נקם מצד השבויים הגרמנים, אך הוא לא התרחש.
עקב היריות נהרגו במקום שישה גרמנים, 22 נפצעו ושלושה מהם מתו מפצעיהם בהמשך. הפצועים הועברו לבית החולים המקומי, שהתקשה להתמודד עם מספר הנפגעים הרב.
לאחר הרצח

ההרוגים הגרמנים, בני 24 עד 48, נקברו בבית הקברות של הבסיס הצבאי פורט דאגלס (Fort Douglas) שליד סולט לייק סיטי. טקס הקבורה היה צבאי וללא סמלים גרמנים כלשהם. הפצועים נשלחו בחזרה לגרמניה לאחר שהחלימו דיים לעמוד במסע לשם. בהתאם לחוק ולהסכמים שהתקיימו לאחר המלחמה בין ארצות הברית לבין גרמניה הם לא קיבלו פיצוי כספי כלשהו מארצות הברית.
ברטוצ'י, יליד ניו אורלאנס, נשר מבית הספר היסודי בכתה ו'. הוא שירת בצבא חמש שנים לפני הרצח. במהלך השירות הוצב למשך שמונה חודשים ביחידת ארטילריה בבריטניה, אך הוחזר לארצות הברית בשל אי התאמה ולאחר שנענש שלוש פעמים בשל עבירות משמעת. הוא גם אושפז 12 פעמים במהלך שירותו, חלק מהן לצורך בדיקה פסיכיאטרית. החקירה שלאחר הרצח העלתה שהוא היה מתוסכל משירותו ומכך שלא זכה להרוג בגרמנים וכי אמר שעוד ישיג הזדמנות לכך. כשנשאל לאחר הרצח מדוע ירה בשבויים השיב כי עשה זאת משום שהוא שונא גרמנים.
קצין שמונה לחקור את האירוע סבר כי ברטוצ'י היה שפוי ומודע למעשיו בעת שירה לעבר השבויים והמליץ להעמידו למשפט צבאי. דעתו לא התקבלה. לאחר מספר שבועות של אשפוז בבית חולים ביוטה קבעו רופאים שברטוצ'י היה "לא מאוזן מבחינה נפשית". ועדה צבאית הכריזה שהוא בלתי שפוי והוא נשלח לאשפוז בבית חולים פסיכיאטרי צבאי במדינת ניו יורק. הוא מת בשנת 1969.
באווירה שלאחר סיום המלחמה באירופה וחשיפת הזוועות שביצע המשטר הנאצי לא זכה האירוע ביוטה לתשומת לב רבה בארצות הברית.
פסל אנדרטה לחללים הגרמנים הוצב בבית הקברות של הבסיס הצבאי בפרט דאגלס. בשנת 2016 נפתח במבנים ששרדו באתר מחנה סלינה מוזיאון המוקדש לרצח.
מרטין גרוסמן

| --- | --- |

 לידה:  19 בינואר 1965
 הוצאה להורג:  16 בפברואר 2010 (בגיל 45) בית הסוהר פלורידה, פלורידה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השקפה דתית:  יהדות 
 
מרטין אדוארד גרוסמן (באנגלית: Martin Edward Grossman) (19 בינואר 1965 - 16 בפברואר 2010) היה רוצח יהודי אמריקאי אשר הורשע ברצח מדרגה ראשונה ונידון למוות עבור הריגתה של השוטרת פגי פארק ב-13 בדצמבר 1984 בפלורידה. בימיו האחרונים הוגשו מספר רב של בקשות חנינה, מחאות ועתירות, ואף נשלחה בקשה מיוחדת לאפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בתחינה לעצור את הוצאתו להורג. כמו כן, קיבל גרוסמן תמיכה רבה מארגונים יהודיים לאומיים ובינלאומיים שונים במטרה להמתיק את גזר דינו, אך לבסוף הוצא להורג ב-16 בפברואר 2010, באמצעות זריקת רעל בבית הסוהר פלורידה.
חייו

גדל כבן יחיד ונשר מבית הספר בכיתה ח' מאחר שהיה צריך לטפל באביו ובדודו אשר סבלו מנכויות פיזיות ונפשיות. אביו מת כשהיה בן חמש עשרה ואחריו מתו גם דודו, סבו, וקרובי משפחה נוספים. בשל כך סבל מדיכאון חמור והחל לצרוך אלכוהול וסמים שונים כגון קנאביס וPCP. כמו כן נטל תרופות מרשם שונות, ביניהן ואליום וברביטורטים, אותם השיג מארון התרופות של אמו.
הרצח

ב-13 בדצמבר 1984, מרגרט "פגי" פארק בת ה-26, סיירת שטח (שוטרת שתפקידה להגן על הסביבה ועל חיי הבר) נתקלה בגרוסמן בן ה-19 ובחברו ת'יין טיילור בן ה-17, יורים באקראיות באזור מיוער בפינלאס (אנ') שבפלורידה, עם אקדח גנוב.
גרוסמן, שהיה באותה העת בשחרור על תנאי לאחר שהורשע בגניבה ובפריצה לביתה של חברתו לשעבר, ביקש מפארק שלא לדווח על כך שהחזיק נשק ושהה מחוץ למחוז פסקו (אנ'); שתי הפרות של תנאי שחרורו. כשפארק הרימה את מכשיר הקשר שלה הכה אותה גרוסמן בראשה ובכתפיה בעזרת הפנס שלה. היא הוכתה גם על ידי טיילור. פארק הצליחה לשלוף את אקדחה ולירות יריית אזהרה באוויר, אולם גרוסמן חטף אותו ממנה וירה בה למוות בעורפה.
חבר המושבעים הרשיע את גרוסמן ברצח מדרגה ראשונה והמליץ פה אחד לגזור עליו את עונש המוות. טיילור הורשע ברצח מדרגה שלישית ושוחרר לאחר שריצה שנתיים ועשרה חודשים מתוך גזר דין של שבע שנים.
בקשות חנינה

תומכיו של גרוסמן טענו כי משפטו נוהל בצורה לא מקצועית וכי ישנן ראיות מכריעות המצדיקות הענקת חנינה מטעם צ'ארלי כריסט, מושל פלורידה באותה העת, כגון השפעת הסמים שצרך גרוסמן בשעת הפשע, וכן רשלנות משפטית מידי צוות הגנתו בתביעה. אף על פי כן כל הערעורים שהגיש גרוסמן נדחו ובית המשפט העליון של ארצות הברית התיר להמשיך בהוצאה להורג לאחר שקבע שהמשפט התנהל בצורה תקינה וכי כל הראיות הקיימות כבר הוצגו.
צוות ההגנה שכר את שירותיה של הפסיכולוגית ד"ר סידני מרין בכדי לאבחן את מצבו הנפשי של גרוסמן, אולם בסופו של דבר לא קרא לה להעיד במשפטו מאחר שהערכתה הסופית לא הייתה לטובתו.
לאחר הרשעתו שכר צוות ההגנה מומחה נוסף, פסיכולוג מקרוליינה הצפונית בשם דוקטור רולין בראדשאו "בראד" פישר ג'וניור, בכדי להכין אבחון פסיכולוגי נוסף עבור הגשת הערעור על עונשו. פישר כתב בהערכתו כי גרוסמן "לא הציג סממנים פסיכוטיים כלשהם או הפרעה פסיכולוגית משמעותית".
כחלק מערעורו טען צוות ההגנה כי הערכה פסיכולוגית שעבר גרוסמן בילדותו קבעה את מנת המשכל שלו כ-77, ציון אשר גובל בפיגור שכלי. עורכי דינו טענו שמקרה הרצח לא הוצג כפי שצריך בפני בית המשפט ושהתקיים חוסר משמעותי בהצגת כל הראיות הרלוונטיות. כמו כן התעוררה התנגדות לטענת התביעה כי גרוסמן ביצע את הרצח בכוונת תחילה על אף טענתו שלא התכוון להרוג את פארק. ביום הוצאתו להורג הוגש ערעור אחרון לבית המשפט העליון בבקשה לשימוע, אולם בית המשפט קבע שההוצאה להורג תמשיך כמתוכנן.
מכתבים, אימיילים ופקסים רבים נשלחו למושל פלורידה, צ'ארלי כריסט, ולבכירים אחרים שהיו מעורבים במשפט. ביום ההוצאה להורג כמעט חמישים אלף טלפונים ומכתבים התקבלו בבית המושל והפצירו בו להעניק חנינה לגרוסמן. בנוסף לכך, יותר משלושים וחמש אלף חתימות נאספו באתר העצומות Care2, בניסיון להענקת חנינה. ניצול השואה אלי ויזל, האפיפיור בנדיקט השישה עשר, ויותר מ-200 ארגונים בולטים שלחו מכתבים למושל פלורידה בניסיון לבטל את ההוצאה להורג.
הוצאה להורג

בבוקר ה-16 בפברואר 2010 הגיעו דודתו ושתי חברותיו לבקר אותו, ואת צהרי היום הוא בילה בתפילה יחד עם יועצו הרוחני, רבי מנחם כץ. בהצהרתו האחרונה הביע גרוסמן חרטה וקיבל על עצמו את האחריות למותה של פארק, וכן ציטט את קריאת שמע ישראל. בני משפחתה של פארק הגיעו לצפות בהוצאתו להורג, שהתרחשה בשעה 6:00 בערב של אותו היום. הוא הוכרז כמת בשעה 6:19.
הערות שוליים

↑  Berger, Paul (4 February 2010). "Death row inmate requests tefillin". The Jewish Chronicle. Retrieved 18 February 2010.
↑  Solomont, E. B. (16 February 2010). "US Jews rush to stay execution". The Jerusalem Post. Retrieved 18 February 2010.
1 2 3  "Execution Set In Death Of Fla. Wildlife Officer". clickorlando.com. 12 January 2010. Archived from the original on 26 June 2011. Retrieved 17 February 2010.
↑  News article on Florida Supreme Court denying Grossman's appeal.
↑  "FindLaw's Supreme Court of Florida case and opinions".
↑  "Appeal Archived copy" (PDF). Archived from the original (PDF) on 2006-09-08. Retrieved 2014-03-01.
↑  Curtis Krueger (12 February 2010). "Groups call on Crist to halt execution of man who killed wildlife officer in Pinellas". St. Petersburg Times. Archived from the original on 15 February 2010. Retrieved 17 February 2010.
↑  "Florida executes killer Martin Grossman". BBC News. February 17, 2010. Archived from the original on July 17, 2012. Retrieved July 24, 2017.
ריימונד בארטון

| --- | --- |
ריימונד בארטון
ריימונד בארטון
 לידה:  22 באוגוסט 1889 גרנדה, קולורדו, ארצות הברית 
 פטירה:  27 בפברואר 1963 (בגיל 73) אוגוסטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  Westover Memorial Park 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1912–1946 (כ־34 שנים)
 דרגה:   מייג'ור גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-4
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין     כוכב הכסף    לגיון ההצטיינות     כוכב הארד
 
ריימונד אוסקר "טאבי" בארטון (באנגלית: Raymond Oscar "Tubby" Barton ‏; 22 באוגוסט 1889 – 12 באוקטובר 1976) היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית, אשר פיקד על הדיוויזיה ה-4 בחזית מערב אירופה במלחמת העולם השנייה, ובכלל זה בחוף יוטה במהלך הנחיתה בנורמנדי.
ביוגרפיה

בארטון נולד ב-22 באוגוסט 1889 בגרנדה, קולורדו, ובשנת 1912 סיים את לימודיו בווסט פוינט והתגייס לצבא ארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פיקד בארטון על הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-8, ולאחר מכן שהה כחיל כיבוש בגרמניה עד לשנת 1923, ובכך היה לכוח האחרון שעזב את גרמניה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה בארטון מפקד רגימנט הרגלים ה-8, וב-3 ביולי 1942 מונה למפקד הדיוויזיה ה-4. בארטון פיקד על הדיוויזיה ה-4 במהלך הנחיתה בנורמנדי, ולאחר מכן הוביל את הדיוויזיה במערכה בנורמנדי, ובכלל זה בשחרור פריז, וכן לחם עמה במהלך הקרב על יער הירטגן ובשלב הראשון של הקרב על הבליטה. ב-27 בדצמבר 1944 עזב בארטון את תפקידו עקב בעיות רפואיות, ובשנת 1946 שוחרר מהצבא.
לאחר המלחמה התגורר בארטון באוגוסטה, ג'ורג'יה, וב-27 בפברואר 1963 מת בביתו בגיל 73.
אוניברסיטת ליובליאנה

| --- | --- |

הבניין הראשי של האוניברסיטה בכיכר הקונגרס (אנ'),   יוני 2015
 אוניברסיטה ציבורית
 על שם:  אלכסנדר הראשון 
 תקופת הפעילות:  1919–הווה (כ־106 שנים)
 בעלי תפקידים
 רקטור:  גרגור מאידיץ' 
 צוות:  3,500
 סטודנטים
 :  38,762 (2019)
 מיקום
 מיקום:  ליובליאנה, סלובניה סלובניה
 מדינה:  סלובניה סלובניה
 קואורדינטות:  46°02′56″N 14°30′14″E﻿ / ﻿46.048888888889°N 14.503888888889°E﻿ / 46.048888888889; 14.503888888889
 www.uni-lj.si
 he
 
אוניברסיטת ליובליאנה (בסלובנית: Univerza v Ljubljani) היא האוניברסיטה הציבורית הגדולה והוותיקה ביותר בסלובניה. היא ממוקמת בבירת המדינה ליובליאנה, ונוסדה בשנת 1919. נכון לשנת 2019, לומדים בה כמעט 39,000 סטודנטים. האוניברסיטה חברה בגילדת האוניברסיטאות האירופאיות עתירות המחקר וברשת אוטרכט.
היסטוריה

אוניברסיטת ליובליאנה החלה לפעול במתכונתה הנוכחית רק ב-1919, אך פעילות אקדמית החלה להתקיים בעיר עוד בשנת 1810 תחת השלטון הצרפתי, זאת לאחר שבמהלך המאה ה-17 החלו בעיקר לימודי תאולוגיה. האוניברסיטה שהוקמה ב-1810 זו התפרקה בשנת 1813 עם חזרת סלובניה לשלטון האימפריה האוסטרית. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 הועלו כמה טענות פוליטיות להקמת אוניברסיטה בשפה הסלובנית בליובליאנה. טענות אלו תפסו תאוצה בתקופת "מפנה המאה העשרים", כאשר סטודנטים סלובנים רבים למדו בכל רחבי אירופה (במיוחד במקומות במרכז אירופה כגון אוניברסיטת קארל בפראג). בשנות ה-90 של המאה ה-19 כבר הוקמה ועדה שתבחן את נושא הקמת האוניברסיטה אשר התאפשרה רק לאחר פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית והקמת ממלכת יוגוסלביה. תהליכי הקמת האוניברסיטה החלו מיד בסיום מלחמת העולם הראשונה והלימודים החלו בדצמבר 1919. האוניברסיטה המשיכה לפעול גם במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר הפלישה ליוגוסלביה בידי גרמניה הנאצית. עם זאת, האוטונומיה של המוסד נפגעה, וכמה פרופסורים נעצרו או גורשו למחנות הריכוז הנאצים. חלק גדול מן הסטודנטים הצטרפו לקבוצות התנגדות שונות.
ארגון אקדמי

החל משנת 2018, יש באוניברסיטת ליובליאנה 23 פקולטות ושלוש אקדמיות:
האקדמיה לתיאטרון, רדיו, קולנוע וטלוויזיה (אנ')
האקדמיה לאמנויות ועיצוב (אנ')
האקדמיה למוזיקה (אנ')
הפקולטה למינהל (אנ')
הפקולטה לאדריכלות (אנ')
הפקולטה לאמנויות
הפקולטה לביוטכנולוגיה
הפקולטה לכימיה וטכנולוגיה כימית
הפקולטה להנדסה אזרחית וגיאודזיה
הפקולטה למדעי המחשב ולמידענות
הפקולטה למנהל עסקים ולכלכלה (אנ')
הפקולטה לחינוך
הפקולטה להנדסת חשמל
הפקולטה למשפטים
הפקולטה ללימודים ימיים ותחבורה
הפקולטה למתמטיקה ופיזיקה
הפקולטה להנדסת מכונות
הפקולטה לרפואה
הפקולטה למדעי הטבע ולהנדסה
הפקולטה לרוקחות
הפקולטה למדעי החברה
הפקולטה לעבודה סוציאלית
הפקולטה לספורט
הפקולטה לתאולוגיה
הפקולטה לרפואה וטרינרית
הפקולטה למדעי הבריאות
ניקולס גילמן

ניקולס גילמן הבן (באנגלית: Nicholas Gilman Jr.‏; 3 באוגוסט 1755 – 2 במאי 1814) היה אב מייסד אמריקאי, חייל בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, ציר בקונגרס הקונטיננטלי, וחותם על החוקה האמריקאית, המייצג את ניו המפשייר. הוא היה חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית במהלך ארבעת הקונגרסים הראשונים וכיהן בסנאט האמריקאי מ-1805 ועד מותו ב-1814. אחיו ג'ון טיילור גילמן היה גם פעיל מאוד בפוליטיקה של ניו המפשייר, כיהן כמושל ניו המפשייר במשך 14 שנים, כמו גם נדיב ראשי של אקדמיית פיליפס אקסטר. בית ילדותם באקסטר הוא כיום מוזיאון העצמאות האמריקאי.