stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אירוויזיון 1979

| --- | --- |

 מספר התחרות:  24
 גמר:  31 במרץ 1979
 מנחים:  ירדנה ארזי ודניאל פאר
 רשת השידור המפיקה:  ישראל רשות השידור
 מיקום האירוע:  ישראל בנייני האומה, ירושלים, ישראל
 השיר הזוכה:  ישראל ישראל – "הללויה"
 שיטת הניקוד:  שופטים מהמדינות השונות מצביעים ומעניקים 1–8, 10 או 12 נקודות לעשרה שירים.
 מספר משתתפות:  19
 מדינות שחוזרות לאחר פרישה:  אין
 מדינות שפרשו מהתחרות:  טורקיה טורקיה
 מופעי פתיחה/ביניים:  פתיחה: הסרטון "מראות מירושלים"  ביניים: "שלום 79"
 סיימו עם 0 נקודות:  אין
 המדינות המשתתפות
 
   המדינות המשתתפות  מדינות שהשתתפו בעבר אך לא השנה
 → אירוויזיון 1978 אירוויזיון 1980 ← 
גלי עטרי ולהקת "חלב ודבש", לצד שמרית אור, קובי אשרת ויזהר כהן, במעמד הזכייה באירוויזיון 1979 עם השיר הזוכה "הללויה"
אירוויזיון 1979 שנערך בירושלים
תחרות הזמר אירוויזיון 1979 הייתה ההפקה ה-24 של תחרות השירים הבינלאומית השנתית של איגוד השידור האירופי. התחרות נערכה בבנייני האומה שבירושלים, ישראל לאחר זכייתה באירוויזיון 1978. הגישו שדרן הטלוויזיה דניאל פאר (עברית ואנגלית) והזמרת ירדנה ארזי (בעיקר בצרפתית, אם כי בתחילת הערב דיברה גם בעברית). ארזי ייצגה את ישראל באירוויזיון 1976, כחלק משלישיית שוקולד מנטה מסטיק (ועתידה לייצג את ישראל באירוויזיון 1988). נציגיה של ישראל, להקת חלב ודבש (סולנית: גלי עטרי) ניצחו באירוויזיון הזה עם השיר "הללויה", אחד השירים המצליחים והאהובים ביותר בתחרות. זה היה ניצחון שני רצוף לישראל באירוויזיון.
את סמל הארויזיון המשלב מפתח סול עם סמל רשות השידור, עיצב האומן יוסי קוגוט.
באירוויזיון נרשמו מספר חזרות מרשימות של משתתפים מהעבר; צרפת שלחה את אן-מארי דוד, שזכתה באירוויזיון 1973 עם השיר Tu te reconnaîtras, עבור לוקסמבורג. שווייץ שלחה בפעם השלישית באותו עשור את פטר, סו ומארק, כשהפעם הם מלווים בפורי, גורפס וקנירי. סנדרה רימר שייצגה כבר את הולנד פעמיים בעבר, נשלחה בפעם השלישית. אניטה סקורגן הנורווגית נשלחת לייצג את ארצה, שנתיים אחרי ההופעה הקודמת שלה, ב-1977.
בתחרות ניצחה כאמור ישראל, שהייתה למדינה השלישית (אחרי ספרד ב-1969 ולוקסמבורג ב-1973), שזכתה שנתיים ברציפות. זכייתה של ישראל באירוויזיון זה הייתה דרמטית במיוחד, כאשר נותר צוות שיפוט אחרון וספרד הובילה על ישראל ביתרון של נקודה אחת (116 לספרד לעומת 115 לישראל). ישראל הייתה זקוקה לשתי נקודות כדי לזכות בתחרות, וצוות השיפוט האחרון – של ספרד – העניק לישראל 10 נקודות. ישראל זכתה בתחרות עם 125 נקודות לעומת 116 נקודות של ספרד, שהסתפקה במקום השני.
שיר זכור ואהוב מהתחרות הוא "ג'ינגיס חאן" בביצוע הלהקה בשם זהה. הלהקה ייצגה את גרמניה וסיימה במקום הרביעי, כשלאחר התחרות השיר נהפך ללהיט מצעדים והוא מהזכורים ביותר בתולדות התחרות. זאת הייתה הופעת הבכורה של הכותבים ראלף זיגל וברנד מיינונגר כצמד, כשבשנים הבאות הם כתבו, הלחינו והפיקו יחד שירים נוספים בתחרות (למדינות כמו גרמניה, לוקסמבורג, שווייץ, דנמרק, פורטוגל ומונטנגרו).
למקום השני, כאמור, הגיעה ספרד, ואילו במקום השלישי זכתה צרפת, כשגרמניה ואירלנד סוגרות את החמישייה במקום הרביעי והחמישי, בהתאמה.
זכייתה של ישראל בתחרות שימשה גם כבסיס לקומדיית הפולחן הטלוויזיונית "הללויה" משנת 2003, ורגעי הזכייה המקוריים אף מונצחים באותו סרט.
רקע

בתחרות השתתפו 19 מדינות, לאחר שטורקיה החליטה לפרוש. בספר על האירוויזיון שיצא בשנת 2005 ונכתב על ידי ההיסטוריון ג'ון קנדי אוקונור, נכתב כי טורקיה התכוונה להשתתף בתחרות, והוגרלה להופיע כשיר מס' 11 (בין ישראל וצרפת), עם הזמרת מריה ריטה אפיק בשיר "Seviyorum" ("אני אוהבת"). למרות זאת, טורקיה הוכרחה לפרוש מהתחרות תחת לחץ מהמדינות המוסלמיות שהתנגדו לקיום התחרות בישראל.
המשלחת השווייצרית נתקלה בבעיות ביטחוניות בנמל התעופה בן-גוריון כשנאלצה להסביר מדוע היא נושאת עמה כמות כה גדולה של פחים, מגרפות, קוצרים ופותחני בקבוקים, שבהם נעשה שימוש במהלך ההופעה התיאטרלית של הלהקה שייצגה אותם.
הנציגה הבלגית, מיכה מארה, התאכזבה מהשיר איתו נשלחה להשתתף בתחרות. היא סירבה להקליט אותו באולפן מקצועי, ועד היום השיר הוא אחד מהשירים הבודדים באירוויזיון שלא הוקלטה להם גרסת אולפן. השיר זכה במקום האחרון עם 5 נקודות בלבד (יחד עם אוסטריה).
מונקו, שסיימה במקום ה-16 בתחרות, החליטה לפרוש מאירוויזיון 1980, וחזרה רק 25 שנים לאחר מכן, באירוויזיון 2004.
מלבד המדינות המתחרות, התחרות שודרה גם ברומניה, בהונג קונג ובאיסלנד.
בראש מטה הפקת המופע של הטלוויזיה הישראלית עמד יצחק שמעוני, הבמאי היה יוסי צמח, ומפיק המופע היה אלכס גלעדי. הליווי המוזיקלי בוצע על ידי 39 נגנים מישראל, בניצוחו של יצחק גרציאני. תפאורת המופע תוכננה על ידי דב בן-דוד, ולטובת הקמתה פורקו הכיסאות של 10 שורות הישיבה הראשונות בבנייני האומה. במסגרת ההכנות הותקנה תאורה שצרכה כחצי מגוואט חשמל, ולטובת הפעלתה הותקן חיבור חשמל משני מקורות נפרדים וגנרטור לגיבוי. ציוד השידור כלל גם שש מצלמות טלוויזיה צבעוניות ו-65 מיקרופונים. המופע כלל את הסרטון "מראות מירושלים" שארך כ-5 דקות והוקרן לפני השירים המתחרים, והופעת ריקודי עם ישראליים.
תחרות אירוויזיון זו הייתה הראשונה שבמסגרתה שולבו קטעי קישור בין השירים. קטעי הקישור בתחרות זו בוצעו על ידי דודו גבע ויוחנן לקיצביץ, וכללו איורי נוף טיפוסיים של המדינה המתחרה. האיורים שימשו כרקע להופעה של להקת פנטומימה, שחבריה היו יורם בוקר, עזרא דגן, חנוך רוזן ואחרים. במאי קטעי הקישור היה יורם בוקר. בכל אחת מההופעות בקטעי הקישור הלהקה הציגה דמויות שונות הקשורות למדינה המתחרה.
הערכות היו כי כלל המשתתפים במשלחות הגיע לכ-700 אנשים בסך הכול.
השירים

| סדר | מדינה | שפה | ביצוע | שם השיר בשפת מקור | שם השיר בעברית | מיקום | ניקוד |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | פורטוגל פורטוגל | פורטוגזית | מנואלה בראבו | Sobe, sobe, balão sobe | מעלה, מעלה, בלון, מעלה | 9 | 64 |
| 2 | איטליה איטליה | איטלקית | מתיה בזאר | Raggio di luna | קרן הירח | 15 | 27 |
| 3 | דנמרק דנמרק | דנית | טומי סיבאך | Disco Tango | דיסקו טנגו | 6 | 76 |
| 4 | אירלנד אירלנד | אנגלית | קהל דאן | Happy man | אדם מאושר | 5 | 80 |
| 5 | פינלנד פינלנד | פינית | קטרי הלנה | Katson sineen taivaan | אני מסתכלת על שמי התכלת | 14 | 38 |
| 6 | מונקו מונקו | צרפתית | לורן וויינר | Notre vie c'est la musique | חיינו הם המוזיקה | 16 | 12 |
| 7 | יוון יוון | יוונית | אלפידה | Σωκράτη | סוקרטס | 8 | 69 |
| 8 | שווייץ שווייץ | גרמנית | פיטר, סו, מארק + פורי, גורפס וקנירי | Trödler & Co | הבטלן וחבורתו | 10 | 60 |
| 9 | גרמניה גרמניה | גרמנית | ג'ינגיס חאן | Dschinghis Khan | ג'ינגיס חאן | 4 | 86 |

| 10 | ישראל ישראל | עברית | גלי עטרי וחלב ודבש | הללויה | הללויה | 1 | 125 |

| 11 | צרפת צרפת | צרפתית | אן-מארי דוד | Je suis l'enfant soleil | אני ילדת השמש | 3 | 106 |

| 12 | בלגיה בלגיה | הולנדית | מישה מרה | Hey Nana | היי נאנא | 18 | 5 |
| 13 | לוקסמבורג לוקסמבורג | צרפתית | ג'ין מנסון | J'ai déjà vu ça dans tes yeux | כבר ראיתי זאת בעיניך | 13 | 44 |
| 14 | הולנד הולנד | הולנדית | סנדרה | Colorado | קולורדו | 12 | 51 |
| 15 | שוודיה שוודיה | שוודית | טד יארדסטאד | Satelitt | לוויין | 17 | 8 |
| 16 | נורווגיה נורווגיה | נורווגית | אניטה סקורגן | Oliver | אוליבר | 11 | 57 |
| 17 | הממלכה המאוחדת בריטניה | אנגלית | בלאק לייס | Mary Ann | מרי אן | 7 | 73 |
| 18 | אוסטריה אוסטריה | גרמנית | כריסטינה סימון | Heute in Jerusalem | היום בירושלים | 18 | 5 |

| 19 | ספרד (1977) ספרד | ספרדית | בטי מיסייגו | Su canción | השיר שלך | 2 | 116 |
מבצעים חוזרים בתחרות

| מבצע | מדינה | שנים קודמות |
| --- | --- | --- |
| אן-מארי דוד | צרפת צרפת | 1973 (מקום ראשון) כנציגת לוקסמבורג |
| סנדרה | הולנד הולנד | 1972 (מקום 4), 1976 (מקום 9) |
| אניטה סקורגן | נורווגיה נורווגיה | 1977 (מקום 14) |
| פיטר סו ומארק | שווייץ שווייץ | 1971 (מקום 12), 1976 (מקום 4) |
הערות שוליים

↑  אירוויזיון 79' ירושלים, באתר של דב בן דוד
↑  עיתונות - קטעי קישור באירוויזיון 1979, ארכיון יורם בוקר, הספרייה הלאומית
↑  יוסף וקסמן, אירוויזיון 79, מעריב, 8 בפברואר 1979
אליעזר בן ארחא

רבי אליעזר בר ארחא (נפטר ב-30 באוקטובר 1651) היה דיין וראש הקהילה היהודית בחברון, דיין בעזה.
קורות חיים

רבי אליעזר, יליד צפת, בנו של רבי יצחק בר ארחא שהיה תלמידו של האר"י הקדוש.
בשנת 1605 שהה בעיר עזה ושימש שם כדיין.
בשנת 1616 שהה רבי אליעזר בחברון, ובשנת 1626 הוא נמצא שוב בעזה.
מאוחר יותר הגיע רבי אליעזר לעיר חברון והשתקע בה. עם הגעתו לעירו החדשה, מנתה קהילת היהודים בחברון כעשרים משפחות, אך בעקבות פעילותו התורנית הענפה הוא הצליח לגייס עוד מתיישבים רבים לקהילתו, ביניהם ניתן למצוא גם רבנים וחכמים גדולים כרבי אברהם אזולאי (סבו של החיד"א).
רבי אליעזר החל בגיוס כספים נרחב עבור הגדלת הקהילה היהודית בחברון והרחבת רכישת הבתים והקרקעות. בתחילה הוסיף רבי אליעזר בקשה נוספת עבור קהילת חברון ביד השד"רים שיצאו מערי הקודש האחרות שגייסו כספים מהקהילות היהודיות בעולם. אך בשנת 1650 הגדיל לעשות, ולראשונה שלח את רבי משה פרץ כשד"ר רשמי של קהילת היהודים בחברון לגייס כסף ייעודי לקהילה זו בלבד.
רבי שמואל אבוהב שהיה אחד מגדולי הרבנים איטליה, פעל למען גיוס כספים עבור ארץ ישראל בכלל והעיר חברון בפרט, הוא הכיר והעריך מאוד את גדולתו של רבי אליעזר.
רבי אליעזר נפטר בט"ו בחשון התי"ב (30 באוקטובר 1651) ונטמן במערה בחברון ליד חברו רבי אברהם אזולאי.
מוכרים שני בנים שהותיר אחריו רבי אליעזר: רבי יצחק (הנקרא על שם סבו) ורבי פנחס.
יצירתו התורנית

החיד"א כתב בספרו "שם הגדולים" שרבי אליעזר בר ארחא כתב כחמישים ספרים, ביניהם: פירוש ל"מדרש רבה", הגהות על ה"יד החזקה", פירוש ל"עין יעקב" וספר דרשות.
רבי אברהם אזולאי כתב בהקדמה לספרו "חסד לאברהם" כי הוא נעזר ברבי אליעזר בר ארחא בכתיבת החיבור.
כיום נותר לנו רק ספר תשובות אחד שכתב רבי אליעזר בר ארחא וגם הוא חלקי. אך דרכו ניתן ללמוד רבות על חייו ועל הדמויות שהוא היה בקשר עמם: השל"ה, רבי שלמה עדני – בעל "מלאכת שלמה", רבי יעקב אבולעפיא, רבי משה גלאנטי ועוד.
לקריאה נוספת

גיורא פוזיילוב, חכמיהן של ארבע ערי הקודש, ח"א, עמ' 253.
שו"ת רבינו אליעזר בן ארחא, מכון ירושלים מהדיר: הרב עזרא בצרי, ירושלים, תשל"ח.
הערות שוליים

↑  כך עולה מתשובות מהריט"ץ סי' רצ"ב.
↑  שו"ת רבנו אליעזר בר ארחא (הערה 1).
↑  אברהם יערי, שלוחי ארץ ישראל, עמ' 464.
↑  שו"ת רבינו אליעזר בן ארחא, סימן יז.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007390741905171  ISNI: 0000 0000 2184 4553  LCCN: n79135732  VIAF: 70215518   WorldCat (עם VIAF): 70215518
אכילאס

| --- | --- |

אכילאס וסמפטמיוס הורגים את פומפיוס
 לידה:  האלף ה־0.1 לפנה״ס 
 פטירה:  48 לפנה״ס אלכסנדריה, מצרים 
 מדינה:  מצרים העתיקה 
 דרגה:  גנרל 
 פעולות ומבצעים
 המצור על אלכסנדריה 
 
אכילאס (ביוונית: Ἀχιλλᾶς; המאה ה-1 לפנה"ס, מת בשנת 47 לפנה"ס) היה אחד האפוטרופוסים של המלך המצרי תלמי השלושה עשר ומפקד צבאו. ב-29 בספטמבר 48 לפנה"ס, הרג עם חייל רומאי בשם לוקיוס ספטימיוס את המצביא הרומי גנאיוס פומפיוס מגנוס, כרת את ראשו והגישו ליריבו יוליוס קיסר.
קורות חייו

בשנת 51 לפנה"ס מת תלמי השנים עשר ועל פי צוואתו יורשיו היו בתו קלאופטרה השביעית בת ה-18 ואחיה תלמי השלושה עשר בן ה-10. מפאת גילו הצעיר של תלמי, נמנעה ממנו האפשרות להיות שליט יחיד, ופותינוס מונה להיות העוצר. יחד איתו מונו לאפוטרופוסים גם המצביא אכילאס והמורה לרטוריקה שלו תאודוטוס (Theodotus of Chios).
קלאופטרה נקטה מדיניות עצמאית. אנשי החצר, ביניהם אכילאס, לא אהבו את עצמאותה בקביעת מדיניות וכן את אי תלותה הגוברת במנגנון, ופעלו נגדה. באביב 48 לפנה"ס, נאלצה קלאופטרה לברוח כדי לגייס צבא שיבוא לעזרתה. תלמי השלושה עשר נשאר השליט היחיד. בקיץ 48 לפנה"ס, חזרה קלאופטרה למצרים עם הצבא אותו גייסה כדי להיאבק על מקומה כשליטה. תלמי השלושה עשר ויועציו ידעו על גיוס הצבא על ידי קלאופטרה, והיו מוכנים לכך. הצבא שהוכן למאבק נגדה כלל 20,000 חיילים והיה חזק יותר מצבאה של קלאופטרה. צבא זה, בפיקודו של אכילאס, צעד מזרחה למרחק 50 ק"מ מהעיר פלוסיום והתייצב שם בנקודה אסטרטגית ליד הר קסיוס (אנ'). קלאופטרה וצבאה הגיעו ממזרח והתייצבו מול צבא תלמי. שני הצבאות עמדו זה מול זה במשך ימים אבל לא נכנסו בפועל לקרב. האירוע ששינה את המצב היה הגעתו של גנאיוס פומפיוס מגנוס לחופי מצרים.
בשנת 48 לפנה"ס הייתה מלחמת האזרחים ברומא בשיאה. פומפיוס, שהיה מתחרהו הגדול של יוליוס קיסר, הפסיד במלחמה. הוא נאלץ לנוס על חייו למצרים, בה בחר בגלל עזרתו הרבה לתלמי השנים עשר במאבקו לחזור לשלטון במצרים בעת המרד נגדו. מטרתו הייתה לבקש את עזרת תלמי השלושה עשר ואנשיו במלחמה נגד יוליוס קיסר. הוא הגיע לחוף ליד הר קסיוס ממזרח לפלוסיום וב-29 באוגוסט ביוזמתו של פותינוס הרגו אכילאס וספטמיוס את פומפיוס. הם הגיעו בסירה לספינתו של פומפיוס ופיתו אותו לרדת לסירה איתה הגיעו ובדרך לחוף כרתו את ראשו. המעשה נעשה מתוך תקווה להוכיח לקיסר שהמצרים דחו כל קשר לאויביו וכי אין לו סיבה לפלוש למצרים. לאחר שלושה ימים, ב-2 באוקטובר 48 לפנה"ס, הגיע קיסר לאלכסנדריה. עוד בהיותו על הספינה, הגיש לו תאודוטוס כמתנה את ראשו הכרות של פומפיוס. קיסר זועזע ממראה ראשו הכרות של אויבו פומפיוס.
עם בואו של יוליוס לאלכסנדריה הוא הגיע למסקנה כי מניעת מלחמה בין קלאופטרה ותלמי הוא אינטרס חיוני עבורו, ולפיכך הזמין אותם לבוררות שנערכה על ידו, שבעקבותיה פרסם קיסר הודעה לציבור המבטיחה את קיום צוואת תלמי השנים עשר לשלטון משותף של שני האחים. החלטת הפיוס לא תאמה את רצונם של אנשי החצר. לאחר שהסיתו את תלמי השלושה עשר כנגד קיסר וקלאופטרה, הם הפעילו את אכילאס. הוא צעד ממזרח לפלוסיום לאלכסנדריה, בראש צבא של 20,000 איש ו-2,000 פרשים, ששם מצור על קיסר. קיסר התבצר בארמון, ויחד איתו שהו קלאופטרה השביעית, אחותה ארסינואי הרביעית, תלמי השלושה עשר ותלמי הארבעה עשר.
בשלהי שנת 48 לפנה"ס, ככל הנראה, הצליחו אנשי החצר לשכנע את ארסינואי להצטרף לכוח הצבאי הצר על הארמון ולעמוד בראשו. היא ברחה עם הסריס שגידל אותה, גאנימדס (Ganymedes). לאחר מכן, בשנת 47 לפנה"ס, בעקבות עימות בינו ובין אכילאס, הורתה ארסינואי להרוג את אכילאס.
הערות שוליים

↑  Adrian Goldsworthy, Antony and Cleopatra, Yale University Press, 2010, p. 253
↑  Adrian Goldsworthy, Antony and Cleopatra, Yale University Press, 2010, p. 309-301
↑  Adrian Goldsworthy, Antony and Cleopatra, Yale University Press, 2010, p. 342-343
↑  צבי יעבץ, יוליוס קיסר: תהפוכותיה של כריזמה, עמ' 197.
↑  Adrian Goldsworthy, Antony and Cleopatra, Yale University Press, 2010, p. 359-360
אחותנו הקטנה

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  Our Little Sister 
 בימוי:  הירוקאזו קורה־אדה
 הופק בידי:  קאורו מטסוזאקי הג'ירי טאגוצ'י
 תסריט:  הירוקאזו קורה־אדה
 עריכה:  הירוקאזו קורה־אדה
 שחקנים ראשיים:  הרוקה אייסה מאסמי נגאסווה קאהו סוזו הירוסה
 מוזיקה:  יוקו קאנו
 צילום:  מיקיאה טקימוטו
 מדינה:  יפן
 חברת הפקה:  פוג'י טלוויזיה, טוהו, Shogakukan, Gaga Corporation 
 חברה מפיצה:  טוהו גאגא
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 במאי 2015 (פסטיבל קאן) 13 ביוני 2015 (יפן)
 משך הקרנה:  126 דקות
 שפת הסרט:  יפנית
 סוגה:  דרמה
 הכנסות באתר מוג'ו:   ourlittlesister
 umimachi.gaga.ne.jp
 דף הסרט ב־IMDb
 
אחותנו הקטנה (יפנית: 海街diary) הוא סרט דרמה יפני משנת 2015 שבוים על ידי הירוקאזו קורה־אדה. הסרט מספר את סיפורן של שלוש אחיות בשנות העשרים לחייהן המתגוררות ביחד בעיירה קמקורה אשר אליהן מצטרפת אחותן למחצה, בת ה-14, לאחר מות אביהן. הסרט מבוסס על סדרת מאנגה בשם "יומני אומימאצ'י" מאת אקימי יושידה.
בשנת 2015 זכה הסרט בפרס האקדמיה היפנית לקולנוע בקטגוריית הסרט הטוב ביותר של השנה. הסרט הועמד גם לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2015.
תקציר העלילה

שלוש אחיות: סאצ'י קודה בת ה-29 (הרוקה אייסה), יושינו קודה בת ה-22 (מאסמי נגאסווה) וצ'יקה קודה בת ה-19 (קאהו). הן גרות בבית בעיירה קמקורה שאותו השאירה להן סבתן. יום אחד הן מקבלות ידיעה על מות אביהן. כשהיו צעירות התגרשו הוריהן ואביהן עזב אותן. הן לא ראו את אביהן במשך 15 שנים. לאחר שקיבלו את ההודעה על מות אביהן, הן הולכות ללוויה ושם הן פוגשות את אחותן למחצה סוזו אסנו בת ה-14(סוזו הירוסה) שלה אין אף אחד שידאג לה. האחות הגדולה סאצ'י מזמינה אותה לגור איתן.
דמויות

סאצ'י קודה (הרוקה אייסה)
יושינו קודה (מסאמי נגאסווה)
צ'יקה קודה (קאהו)
סוזו אסאנו (סוזו הירוסה)
סאקשיטה (ריו קאסה)
פימיאו קיקוצ'י (קירין קיקי)
סן-צ'י פוקודה (לילי פרנקי)
סאצ'יקו נינומיאה (יון פובוקי)
קאזויה שיינה (שיניצ'י צוצומי)
מיאקו ססקי (שינובו אוטקה)
הפקה

הסרט הופק על ידי אולפני הטלוויזיה פוג'י, שוגקוקאן, טוהו ותאגיד גאגא. הפקת הסרט החלה ביולי 2014.
הערות שוליים

↑  Kore-eda Hirokazu adapts Kamakura Diary, קווין מא, 28 במאי 2014
↑  2015 Official Selection, פסטיבל קאן
↑  Screenings Guide, פסטיבל קאן, 6 במאי 2015
↑  Filmart 2015: Hot titles - Japan, ג'ין נו, Screen International, 23 במרץ 2015
↑  Haruka Ayase Stars in Hirokazu Kore-eda's Umimachi Diary Film, Anime News Network, 23 ביוני 2014
הבמאי וכוכבות הסרט בפסטיבל קאן (2015).
אכיורה

| אכיורה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: תולעים טבעתיות
מחלקה:: רב-זיפיות
תת־מחלקה:: אכיורה
שם מדעי
 Echiura

אכיורה (שם מדעי: Echiura, מיוונית: Εχίουρα) היא תת-מחלקה של בעלי חיים הכוללת 240 מינים לפחות. תיאור מדעי של אחד המינים בתת-מחלקה זאת התפרסם כבר בשנת 1766 על ידי חוקר הטבע פטר סימון פאלאס, אולם לתת-המחלקה עצמה ניתן שם רק בשנת 1940, והמינים בה סווגו קודם לכן בתולעי אדמה. משמעות השם המדעי של תת-מחלקה זו הוא "זנב קוץ", עקב מערכת של קרסים בקצה האחורי של גופן. במראם דומות תולעי האכיורה לתולעים סיפוניות.
מידע כללי

אורכן של תולעי האכיורה נע בין סנטימטר אחד לכמעט שני מטר. צורת הגוף של התולעים בדרך כלל גלילית עם שני אזורים רחבים יותר המופרדים באזור צר יותר. לתולעי האכיורה אין מערכת נשימה ברורה וחלק מהמינים חסרי מערכת כלי הדם. הדם שלהן הוא למעשה חסר צבע, אף על פי שחלק מהמוגלובין מכיל תאים הנמצאים בתוך נוזל קולוממית של חלל הגוף הראשי. בקצה האחורי של גופן יש מערכת קרסים. תולעי האכיורה יכולות לנוע על פני השטח על ידי הרחבת החדק תוך כדי אחיזה בחפץ מסוים ולאחר מכן הם מושכות את גופם קדימה. הן ניזונות בעיקר מחיידקים ומפלנקטון.
רוב תולעי האכיורה חיות באוקיינוסים (בעיקר באוקיינוס האטלנטי), במים רדודים עד מים בעומק 3,000 מטרים. הן שוכנות במחילות, בראשי אלמוגים ובנקיקי סלע. תולעי האכיורה משמשות כמקור מזון במזרח אסיה ובדרום-מזרח אסיה.
מיון

תת-מחלקה זו מחולקת לשתי סדרות ובהן חמש משפחות וכ-240 מינים.
סדרה: בונאליידה (Bonelliidae)
משפחה: בונזיים (Bonelliidae)
משפחה: אידיתיים (ikedidae)
סדרה: Achiurida
משפחה: אכויריתיים (Achiuridae)
משפחה: Thaiassematidae
משפחה: אורצ'יניים (Urechidae)
תולעי האכיורה כמאכל בדרום קוריאה
אירווין רוז

| --- | --- |

 לידה:  16 ביולי 1926 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  2 ביוני 2015 (בגיל 88) דירפילד, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  ביולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת ניו יורק  תיכון לואיס וקלארק 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה באירוויין  אוניברסיטת שיקגו 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לכימיה (2004)  מלגת גוגנהיים (1971) 
 
שלושת זוכי פרס נובל לכימיה 2004, משמאל לימין: רוז, הרשקו וצ'חנובר
אירווין רוז (באנגלית: Irwin Rose;‏ 16 ביולי 1926 – 2 ביוני 2015) היה ביולוג יהודי-אמריקאי, שזכה בפרס נובל לכימיה לשנת 2004, יחד עם אהרן צ'חנובר ואברהם הרשקו מישראל.
קורות חיים

רוז נולד בברוקלין שבניו יורק למשפחה יהודית חילונית. אמו, אלה לבית גרינוולד, הייתה הבת השישית למשפחה יהודית הונגרית והראשונה במשפחה זו שנולדה בארצות הברית. אחותה וארבעת אחיה הגדולים יותר נולדו כולם כשהייתה המשפחה עדיין בהונגריה. אביו, הארי רויז, נולד באודסה, רוסיה, אחד מארבעה ילדים, והמשפחה כולה היגרה משם לארצות הברית והשתקעה בניו יורק. רוז עצמו, יחד עם אחיו הצעיר, למדו בילדותם בבית ספר עברי בניו יורק, בנוסף ללימודיהם הרגילים.
עקב מחלת השגרון של האח הצעיר, עברו האם וילדיה, כשרוז היה בן 13, למדינת וושינגטון, לעיר ספוקיין, שם גרה אחותה של האם. האב נשאר בניו יורק להפעיל את בית העסק שלו למרצפות, וביקוריו אצל משפחתו הרחוקה היו נדירים, כך שבעצם התבגרו הילדים עם אם בלבד. השנים היו שנות מלחמת העולם השנייה והאם התפרנסה כמזכירה בצי האמריקאי, בעוד אירווין רוז עובד בחופשות הקיץ במחלקה הפסיכיאטרית בבית חולים מקומי.
רוז סיים בית ספר תיכון והספיק ללמוד שנה אחת באוניברסיטת וושינגטון ואז הגיע לגיל 18 וגויס לצי האמריקאי. הוא שירת כטכנאי רדיו במשך כשנה עד סוף המלחמה. משהשתחרר, הוא החל ללמוד ביוכימיה באוניברסיטת שיקגו, סיים תואר ראשון ב-1949 ודוקטורט ב-1952. את לימודיו ומחקריו בפוסט דוקטורט עשה באוניברסיטת ייל ושם המשיך כמרצה מן המניין בבית הספר לרפואה, במחלקה לביוכימיה מ-1954 עד 1963. בייל הוא גם פגש את זלדה בודנסטיין, לה נישא ב-1955, שהייתה אז דוקטורנטית במחלקה וקיבלה תואר דוקטור בביוכימיה באותה שנה. לשניים נולדו בת ושלושה בנים (שניים מהם תאומים).
פרס נובל לכימיה

רוז עבר ב-1963, מייל אל המרכז הלאומי האמריקאי לחקר מחלת הסרטן, בפילדלפיה שבפנסילבניה, שם הוא המשיך עד פרישתו לגמלאות ב-1995. גם אשתו ניהלה מעבדה בביוכימיה במרכז זה וחקרה עד פרישתה לגמלאות חילוף חומרים של כדוריות דם אדומות. רוז כיהן במהלך שנות השבעים גם כפרופסור לביוכימיה פיזיקלית באוניברסיטת פנסילבניה וב-1979 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים. את עבודתו על פירוק חלבונים (פרוטיאוליזיס) בעזרת אוביקוויטין, העבודה שזיכתה אותו בפרס נובל לכימיה, הוא ביצע במרכז לחקר הסרטן. העבודה בוצעה בשנות השבעים המאוחרות, במעבדתו של פרופסור רוז, ולצד שני חוקרים מהטכניון, הרשקו, והדוקטורנט שלו צ'חנובר. את עיקרה הם עשו עמו כשהיו בשנת שבתון בארצות הברית. כל השלושה זכו בפרס נובל בגינה, כ-25 שנים לאחר פרסומה.
היוביקוויטין הוא פוליפפטיד, חלבון המורכב מכמה שרשראות חומצות אמינו המחוברות ביניהן. בידודו נעשה לראשונה ב-1975 ואת העובדה שהוא מעורב בפירוק חלבונים תאיים גילו הרשקו, צ'חנובר ורוז ב-1978. הם גילו שהיוביקוויטין משמש למחזור חלבונים. לתוכו מוכנסים החלבונים התאיים המיועדים לפירוק, להבדיל מחלבונים זרים, שמחוץ לתא, שפירוקם נעשה בדרך אחרת. לאחר הפירוק, יוצאים ממנו מרכיבי החלבונים, לשירותו של התא מחדש. התהליך הזה דורש השקעת אנרגיה (ATP), להבדיל שוב מפירוק חלבונים זרים שאיננו דורש השקעה שכזו. בנוסף לכך משמש היוביקוויטין לפירוק חלבון ספציפי בשם ציקלין, אשר פירוקו בנקודת זמן ספציפית חיוני לצורך כל חלוקה תקינה של כל תא חי. כמו כן, משמש היוביקוויטין בשורת תהליכים נוספים בתא, כמו שעתוק ה-DNA ותיקונו, בקרת איכות החלבונים בתא, תגובה חיסונית של התא ועוד. השם יוביקוויטין בא מהמילה ubiquitous - "נמצא בכל מקום" בתא, ובכל תא, חי או צומח. טעויות שונות בתהליכים אלה נחשבות כגורמות לסוגים שונים של סרטן ולמחלת ציסטיק פיברוזיס.
לאחר פרישתו מהמרכז לחקר הסרטן, הצטרף פרופסור רוז לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה באירוויין, וכיהן בסגל המחלקה לפיזיולוגיה וביופיזיקה עד פטירתו ביוני 2015.
ראו גם

אנזים
הערות שוליים

↑  ביטאון המרכז לחקר הסרטן, 6 באוקטובר 2004
↑  תקציר המאמר של הרשקו, צ'חנובר ורוז, פורסם ב-PNAS, ב-1 יולי 1979
↑  המאמר המלא
↑  Irwin A. Rose, Nobel-Winning Biochemist, Dies at 88, 2 ביוני 2015 באתר New-York times
| זוכי פרס נובל לכימיה |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | ואן 'ט הוף (1901) • פישר (1902) • ארהניוס (1903) • רמזי (1904) • פון באייר (1905) • מואסאן (1906) • בוכנר (1907) • רתרפורד (1908) • אוסטוולד (1909) • וולך (1910) • קירי (1911) • גריניאר, סבטייה (1912) • ורנר (1913) • ריצ'רדס (1914) • וילשטאטר (1915) • לא הוענק (1916–1917) • הבר (1918) • לא הוענק (1919) • נרנסט (1920) • סודי (1921) • אסטון (1922) • פרגל (1923) • לא הוענק (1924) • ז'יגמונדי (1925) |  |
| 1926–1950 | סוודברג (1926) • וילנד (1927) • וינדאוס (1928) • הרדן,  פון אוילר-שלפין (1929) • פישר (1930) • בוש,  ברגיוס (1931) • לאנגמיור (1932) • לא הוענק (1933) • יורי (1934) • פרדריק ז'וליו-קירי, אירן ז'וליו-קירי (1935) • דביי (1936) • הוורת', קארר (1937) • קון (1938) • בוטנאנדט, רוז'יצ'קה (1939) • לא חולק (1940–1942) • דה הוושי (1943) • האן (1944) • וירטאנן (1945) • סאמנר, נורתרופ, סטנלי (1946) • רובינסון (1947) • טיסליוס (1948) • ג'יוק (1949) • דילס, אלדר (1950) |  |
| 1951–1975 | מקמילן, סיבורג (1951) • מרטין, סינג' (1952) • שטאודינגר (1953) • לינוס פאולינג (1954) • ויניו (1955) • הינשלווד, סמיונוב (1956) • טוד (1957) • סנגר (1958) • היירובסקי (1959) • ליבי (1960) • קלווין (1961) • פרוץ, קנדרו (1962) • ציגלר, נטה (1963) • הודג'קין (1964) • וודוורד (1965) • מוליקן (1966) • אייגן, נוריש, פורטר (1967) • אונסאגר (1968) • ברטון, האסל (1969) • ללואר (1970) • הרצברג (1971) • אנפינסן, מור, סטיין (1972) • פישר, וילקינסון (1973) • פלורי (1974) • קורנפורת', פרלוג (1975) |  |
| 1976–2000 | ליפסקומב (1976) • פריגוז'ין (1977) • מיטשל (1978) • בראון, ויטיג (1979) • ברג, גילברט, סנגר (1980) • פוקוי, הופמן (1981) • קלוג (1982) • טאובה (1983) • מריפילד (1984) • האופטמן, קרל (1985) • הרשבאך, לי, פולני (1986) • קראם, להן, פדרסן (1987) • דייזנהופר, הובר, מישל (1988) • אלטמן, צ'ק (1989) • קורי (1990) • ארנסט (1991) • מרקוס (1992) • מוליס, סמית' (1993) • אולה (1994) • קרוצן, מולינה, רולנד (1995) • סמולי, קורל, קרוטו (1996) • בויר, ווקר, סקואו (1997) • קוהן, פופל (1998) • זוויל (1999) • היגר, מקדיארמיד, שירקאווה (2000) |  |
| 2001 ואילך | נולס, נויורי (2001) • ויטריך, פן, טנקה (2002) • אגרה, מק'קינון (2003) • צ'חנובר, הרשקו, רוז (2004) • שובן, גרבס, שרוק (2005) • קורנברג (2006) • ארטל (2007) • שיממורה, צ'לפי, טסיין (2008) • יונת, רמאקרישנן, סטייץ (2009) • הק, נגישי, סוזוקי (2010) • שכטמן (2011) • לפקוביץ', קובילקה (2012) • ורשל, קרפלוס, לויט (2013) • בציג, הל, מורנר (2014) • לינדל, מודריץ', סנקאר (2015) • סטודרט, סובאז', פרינחה (2016) • דובושה, פרנק, הנדרסון (2017)  • ארנולד, סמית', וינטר (2018) • גודאינף, ויטינגהאם, יושינו (2019) • שרפנטייה, דאודנה (2020) • ליסט, מקמילן (2021) • ברטוצי, מלדל, שארפלס (2022) • יקימוב, בוונדי, ברוס (2023) • בייקר, ג'מפר, הסביס (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007591852405171  PLWABN: 9810693359205606  GND: 1105682137  ISNI: 0000 0000 5250 5714  LCCN: nr2001047098  SELIBR: 269061  SNAC: w69x3wq7  VIAF: 17203224   WorldCat (עם VIAF): 17203224 
פני השטח של האוביקוויטין
אלג'יריה במשחקים הפאראלימפיים

אלג'יריה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים של ברצלונה (1992) ומאז משתתפת במשחקים בקביעות. במשחקי החורף לא נטלה אלג'יריה חלק מעולם.
אלג'יריה זכתה לראשונה במדליה פאראלימפית במסגרת המשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) כשהאצן מוחמד אלק זכה בשתי מדליות זהב בתחרות ל-100 ו-200 מטר, תוך שהוא שובר את שיא העולם שלוש פעמים (קטגוריה 36T). בתחרות ל-100 מטר שבר אלק את שיא העולם עם זמן של 12.03 שניות, ובתחרות ל-200 מטרים שבר את שיא העולם הן במקצה המוקדם, עם 24.61 שניות, ובגמר שבר את שיאו פעם נוספת כשקבע 24.32 שניות.