stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויל ויטון
הערות שוליים

↑  עירית שמגר, אני והחברה - שהואתרגומו העברי הלא מוצלח של שמ הסרט עמוד לצדי ־ מספר על ארבעה נערים בהרפתקת קיץ מסמרת שיער. כמעט, מעריב, 12 ביוני 1987
תמר גלבץ, הרבה יותר מקרטיב "אני והחבר'ה", במאי: רוב ריינר, שחקנים: ריוור פניקס, וויל וויטון, קורי פלדמן, גירי אוקוניל, קייפר סאתרלנד, כל העיר, 7 באוגוסט 1987
↑  נתנאל שלומוביץ, "ילדי השואוביז": הילדים הכוכבים כבר גדלו, ועכשיו הם רוצים לדבר על זה, באתר הארץ, 19 ביולי 2020
| מסע בין כוכבים: הדור הבא |
| --- | --- | --- |
| יוצר הסדרה | ג'ין רודנברי |  |
| שחקנים ראשיים | פטריק סטיוארט • ג'ונתן פרייקס • לוואר ברטון • מייקל דורן • גייטס מק'פאדן • מרינה סירטיס • ברנט ספיינר • ויל ויטון • דניס קרוסבי • דיאנה מולדואר |  |
| דמויות ראשיות | ז'אן-לוק פיקארד • ויליאם רייקר • ג'ורדי לה פורג' • וורף • בוורלי קראשר • דיאנה טרוי • דאטה • וסלי קראשר • טאשה יאר • קתרין פולאסקי |  |
| דמויות משנה | מיילס או'בריאן • רג'ינלד בארקלי • גאורון • גאינן • רו לארן • סארק • סילה • זפרם קוקרן • קיו • קיילאס • תומאס רייקר |  |
| גזעי חייזרים | אל-אוריאנים • אנדרואיד • באג'ורנים • בטאזואיד • בורג • וולקנים • פרנגי • קיו • קרדאסים • קלינגונים • רומולאנים |  |
| מושגים | אנטרפרייז-D • אנטרפרייז-E • הולודק • וייזור • טרנספורטר • מאקי • מנוע עיוות • משכפל • מתרגם אוניברסלי • פדרציית הכוכבים המאוחדת • הצו העליון • צי הכוכבים • הקרב בוולף 359 • רביע גלקטי • סוגיות מוסריות |  |
| סרטי הקולנוע | דורות • המפגש • המרד • נמסיס |  |
| פרקים בולטים | Encounter at Farpoint • The Big Goodbye • Pen Pals • Q Who • Yesterday's Enterprise • The Best of Both Worlds • Redemption • Darmok • The Outcast • The Inner Light • All Good Things... |  |
| ראו גם | זיכיון מסע בין כוכבים • מסע בין כוכבים: פיקארד • אימזדי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007428767605171  PLWABN: 9810639239305606  BIBSYS: 9002223  BnF: cb140228344 (data)  GND: 129365807  ISNI: 0000 0001 1476 7411  LCCN: no97071804  MusicBrainz: fd7058ea-97ce-4936-acec-e78d488f95ef  NKC: xx0084302  NLK: KAC2020K3747  NTA: 073391204  RERO: 02-A011368570  SUDOC: 070363102  VIAF: 85857737   WorldCat (עם VIAF): 85857737
שיבוט אלבין

| שיבוט אלבין |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: בקלאים
משפחה:: שיבוטיים
סוג:: Micromesistius
מין:: שיבוט אלבין
מינים
 M. poutassou  M. australis
שם מדעי
 Micromesistius poutassou ‏ריסו, 1827
תחום תפוצה


שִׁבּוּט אַלְבִּין (Micromesistius poutassou) הוא אחד משני המינים בסוג Micromesistius במשפחת שיבוטיים, המכילה גם בקלה, מרוון (דג), מרלן, ושיבוט אלסקה. הוא נפוץ בצפון מזרח האוקיינוס האטלנטי ממרוקו ועד איסלנד והאי שפיצברגן. הוא מופיע גם בחלקים הצפוניים של הים התיכון ובחלק מן האזורים הוא מצוי בשפע. שיבוט אלבין קיים גם בצפון-מערב האוקיינוס האטלנטי בין קנדה לגרינלנד, אולם שם הוא נדיר. לדג גוף צר וארוך וחלק תחתון כסוף. הוא יכול להגיע לאורך של יותר מ-40 ס"מ. האורך הממוצע של שיבוט אלבין הנידוג בחופים המערביים של בריטניה הוא 31 ס"מ.
מין קרוב הוא שיבוט אלבין דרומי, Micromesistius australis, קיים בחצי הכדור הדרומי.
דיג

ניצול מסחרי של דגי שיבוט אלבין החל רק בשנות ה-70 של המאה ה-20. בעשורים האחרונים, הפך הדג להיות חשוב יותר ויותר לתעשיות הדיג של מדינות צפון אירופה, כולל רוסיה. בין השנים 1998 עד 2008 נידוגו למעלה ממיליון טון שיבוט אלבין בשנה. על פי נתוני ארגון המזון והחקלאות, שיבוט אלבין היה הדג החמישי בחשיבותו בין מיני הדגים בדיג המסחרי בשנת 2006. עם זאת, ריבוי הדיג המסחרי הוריד את תפוצת הדג לרמה נמוכה ב-2006 ומאז לא התאושש מין זה. ירידה חדה זו בתפוצת הדג גרמה לקיצוץ מכסות הדיג. מלוא הגורמים לירידה בתפוצת הדג בעשור השני למאה ה-21, עדיין אינם ידועים.  מכסת הדיג הכוללת לשנת 2011 נקבעה ל-40,100 טון, שהם פחות מ-2% משיא של 2.4 מיליון טון ב-2004. שיעור הדיג המסחרי הכולל ב-2011 חרג מהמכסה ביותר מ-100%.
בשנת 2012, המועצה הבינלאומית לחקר הים (ICES) המליצה כי מכסת הדיג לא תעלה על 391,000 טון. מכסה גדולה באופן ניכר ביחס למכסה בשנת 2011 (אך לא למכסות בשנים 1998 – 2008), אשר נקבעה לאחר שינוי בהערכת תפוצת הדג בים; עם זאת, גידול תפוצת הדג הוא עדיין איטי וצפוי להמשיך לרדת. מדינות אירופה לחוף האוקיינוס האטלנטי קבעו את המכסה הכוללת לשנת 2012 ל-391,000 טון.
הדג בדרך כלל אינו משווק כדג טרי, אלא מעובד לקמח דגים ושמן דגים. עם זאת, ברוסיה, בדרום אירופה וביפן, שיבוט אלבין נמכר לעיתים כדג מאכל טרי.
ניהול דיג שיבוט אלבין

אוכלוסיית דגי שיבוט אלבין בצפון-מזרח האוקיינוס האטלנטי נמצאת באזור הכלכלי הבלעדי של איי פארו, האיחוד האירופי, איסלנד ונורווגיה, כמו גם במים בין-לאומיים  לכן, הסדרה יעילה של מכסות הדיג כרוכה בשיתוף פעולה בינלאומי.
מכסות הדיג לשיבוט אלבין בצפון מזרח האוקיינוס האטלנטי נקבעות על ידי המועצה הבינלאומית לחקר הים. במשך תקופה ארוכה, דיג שיבוט אלבין הוסדר בעיקר באמצעות מכסות שנקבעו ברמה הלאומית, משום שלא היה הסכם בינלאומי לגבי חלוקת המכסה הכוללת; כתוצאה מכך, סך מכסות הדיג חרג במידה ניכרת מהמכסות המומלצות עם זאת, מדינות החוף (איי פארו, האיחוד האירופי, איסלנד ונורווגיה) כרתו הסכם בדצמבר 2005, שסיים את התקופה שכונתה לעיתים "דיג אולימפי". מאז שנת 2006, דיג שיבוט אלבין מוסדר במסגרת הסכם זה, המעניק את חלק הארי לאיחוד האירופי, אך באמצעות חילופי מכסות, נורווגיה מחזיקה במכסות הדיג השנתיות הגדולות ביותר.
הערות שוליים

↑  שיבוט אלבין, מונחי האקדמיה ללשון העברית
↑  Bailey, R. S. (1982). "The population biology of blue whiting in the North Atlantic". Advances in Marine Biology. 19: 257–355. doi:10.1016/S0065-2881(08)60089-9. ISBN 9780120261192.
1 2 3  ICES Advice 2010: Blue whiting in Subareas I–IX, XII, and XIV (Combined stock) (אורכב 12.08.2011 בארכיון Wayback Machine)
↑  Payne, M. R.; Egan, A.; Fässler, S. M. M.; Hátún, H. L.; Holst, J. C.; Jacobsen, J. A.; Slotte, A.; Loeng, H. (2012). "The rise and fall of the NE Atlantic blue whiting (Micromesistius poutassou)" (PDF). Marine Biology Research. 8 (5–6): 475–487. doi:10.1080/17451000.2011.639778.
↑  ICES Advice September 2011. Blue whiting in Subareas I–IX, XII, and XIV (Combined stock) (אורכב 02.04.2012 בארכיון Wayback Machine)
↑  "Fisheries and Aquaculture - Global Production". Food and Agriculture Organization of the United Nations (FAO). נבדק ב-2024-05-06.
↑  "Straddling stocks". אורכב מ-המקור ב-2015-06-03. נבדק ב-2011-08-20.
↑  Standal, D. (2006). "The rise and decline of blue whiting fisheries—capacity expansion and future regulations". Marine Policy. 30 (4): 315–327. doi:10.1016/j.marpol.2005.03.007.
שיעור הדיג העולמי של שיבוט אלבין ( Micromesistius poutassou ) במיליוני טונות מ-1950 עד 2022, כפי שדווח על ידי ה־FAO
שיבוט אלבין על בול איי פארו
דגי שיבוט אלבין לצריכה ביתית, בדוכן דגים בספרד.
ג'ון דריידן

| --- | --- |

 לידה:  9 באוגוסט 1631 (יוליאני) אלדוינסל, נורת'האמפטונשייר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1 במאי 1700 (יוליאני) (בגיל 68) לונדון, ממלכת אנגליה 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 מקום קבורה:  מנזר וסטמינסטר 
 מקום לימודים:  בית הספר וסטמינסטר, טריניטי קולג' 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  The Wild Gallant, מסה על השירה הדרמטית 
 בן או בת זוג:  Elizabeth Howard (1 בדצמבר 1663–?) 
 צאצאים:  Sir Erasmus Henry Dryden, 5th Baronet, Charles Dryden, John Dryden 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית 
 חתימה:   
 
ג'ון דריידן (באנגלית: John Dryden;‏ 8 באוגוסט 1631 – 12 במאי 1700) היה משורר, מחזאי, מתרגם ומבקר ספרות אנגלי. נחשב לגדול המשוררים האנגלים בתקופה שבין מילטון לפופ, ולאחד מגדולי מבקרי השירה האנגלים.
הערכת והשפעת יצירתו

השפעתו של דריידן כמשורר הייתה עצומה הן בחייו והן במאה ה-18; שיריו שימשו כמודל לאלכסנדר פופ (שהחשיב את תרגומו של דריידן לאינאיס כתרגום השירה הטוב ביותר אי פעם) וסמואל ג'ונסון כינהו "משורר באמת גדול", והוא אחד מהיוצרים המצוטטים ביותר במילון של ג'ונסון, לצד שייקספיר ומילטון.  דריידן ופופ נחשבים לגדולי המשוררים הנאו-קלאסיים האנגלים, אלה שהביאו את החריזה והמשקל לשלמות צורנית. ניתן לסכם את יחסם של בני המאה ה-18 לדריידן במילותיו של ג'ונסון על כך שדריידן "עידן את השפה, שיפר את הרגש, וכיוונן את המספרים של השירה האנגלית".
בתקופה הרומנטית, ויליאם הזליט החשיבו לאמן גדול של הסגנון המלאכותי של השפה, וולטר סקוט הוציא לאור את כתביו וקרא לו "ג'ון המפואר", וביירון סבר שהשירה האנגלית התדרדרה מאז דריידן ופופ; אולם וורדסוורת' המעיט בערך של שירת דריידן, והשפעתה על רוב המשוררים הרומנטיים הייתה מעטה. לדעת קולרידג', מאז דריידן המשקל של המשוררים האנגלים מוליך אל המשמעות, בעוד קודם לכן אצל משוררים אנגלים אמיתיים יותר המשמעות והרגש הוליכו אל המשקל. מהחצי השני של המאה ה-19 ואילך הלכה וירדה קרנו, לאחר שהמבקרים נתנו מקום מרכזי לשייקספיר ולשירת המשוררים הרומנטיים, כלומר לשירה הרומנטית-טבעית להבדיל מזו הקלאסית-מלאכותית.
כתב סמואל ג'ונסון: "מסקירת העבודות של דריידן, נראה שהיה לו מטבעו שכל מקיף, שהועשר על ידי ידע. יצירותיו הן תולדה של גאונות נמרצת, הפועלת על חומרים גדולים. הכוח השליט בפעולותיו האינטלקטואליות היה שכלו החזק, ולא תפיסה רגישה. בכל הפעמים, הוא למד ולא הרגיש, ויצר רגשות, לא כפי שמכתיב הטבע, אלא כפי שמקנה ההגות".
דריידן צירף מבואות ליצירותיו, מסות מקיפות העוסקות ברוב סוגי השירה והדרמה. מזה דורות הוא מוערך כשייך לשורה הראשונה של המבקרים האנגלים, לצד בן ג'ונסון, ג'וזף אדיסון, סמואל ג'ונסון, ויליאם הזליט, וסמואל טיילור קולרידג'.
להלן משורותיו האחרונות, שורות-שיר שדריידן כתב לדוכסית מאורמונד (לה הקדיש את האפוס "פאלאמון וארקיט"), במכתב תודה על מתנה ששלחה לו:
בַּת הַשּׁוֹשַׁנָּה אֲשֶׁר לְחָיֶיהָ

אָדֹם וְלָבָן מְצָרְפוֹת יַחְדָּו,

הֵן יָפְיָהּ הַשְּׁמֵימִי הוֹלֵךְ לְפָנֶיהָ,

סֹמֶק הַשַּׁחַר וּשְׁבִיל הֶחָלָב.
כתב ג'ורג' סיינטסבורי: 'הרעיונות והדימויים שבשורות האלו עתיקים ושחוקים. אולם אני טוען שכל מבקר שירה אמיתי, מבלי לדעת מי חיברן, יכתוב בצדק על סמך סידור המלים, המשקל והקדנצה של השורה, והאופן בו הדימויים מוצגים: "זהו משורר, וככל הנראה זה משורר גדול'. וכתב: "הכשרון המיוחד של דריידן הוא היכולת לעסוק בכל נושא באופן פיוטי. תחום שירתו עצום, וכאשר היא מוגבלת, אפשר להבחין שהוגבלה על ידי נסיבות חיצוניות".
יצירותיו

Astraea Redux, (1660)
The Indian Emperor, (1665)
Annus Mirabilis, (1667)
An Essay of Dramatick Poesie, (1668)
Tyrannick Love, (1669)
Marriage A-la-Mode, (1672)
The Conquest of Granada, (1670)
All for Love, (1677)
Oedipus, (1679)
Absalom and Achitophel, (1681)
The Medal, (1682)
Religio Laici, (1682)
The Hind and the Panther, (1687)
Amphitryon, (1690)
Don Sebastian, (1690)
Amboyna
The Works of Virgil, (1697)
Fables, Ancient and Modern (1700)
ראו גם

מסה על השירה הדרמטית
ג'ון מילטון
לקריאה נוספת

ראובן אבינועם, מבחר שירת אנגליה, ע' 186-177, מסדה: תל אביב תשט"ז.
ג'ון דריידן, מסה על השירה הדרמטית, מתרגם דוד ארן, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1988.
Walter Scott, The Works of John Dryden: The Life of Dryden, London 1808.
George Saintsbury, Dryden, London 1888.
R. Garnett, The Age of Dryden, London 1895.
Dadiv Nichol Smith, John Dryden, Cambridge 1950.
David Hopkins, John Dryden, Cambridge 1986.
ג'ון דריידן, שער "משלים עתיקים וחדשים" (1700)
אוצר בית דין

אוצר בית דין בימינו הוא הסדר להעברת פירות שביעית מהחקלאים אל הצרכנים. לפי ההלכה, פירות הגדלים בשנה השביעית הם הפקר, מותר לכל אדם לקטוף מהם כמות קטנה לשימוש ביתי, ואסור לסחור בהם. אולם כיוון שרוב הפירות גדלים במטעים הרחוקים ממקום-מגוריהם של הצרכנים, פותחה מערכת המעבירה את הפירות אל הצרכנים תוך גביית הוצאות הטיפול בלבד.
בימי המשנה היה אוצר בית-דין מנוהל על ידי בית-דין ארצי או מקומי, שהייתה לו סמכות לממן את פעילותו מכספי מיסים, ולחלק את הפירות בחינם לכולם. אולם בימינו אוצר בית-דין מנוהל בדרך-כלל על ידי ארגונים פרטיים, ללא סמכות לגביית מיסים, והוא ממומן מתשלום הנגבה מהצרכנים. מצב זה מעורר ספקות על כשרותו של אוצר בית-דין, לאור האיסור על מסחר בפירות שביעית.
אופן יישומה בפועל של התקנה משתנה בין בתי הדין, כך שישנן קבוצות המקבלות אוצר בית דין מסוים, ודוחות אוצר בית דין אחר. העדה החרדית מיישמת אוצר בית דין רק בגדרים מחמירים יחסית המונעים מסירה של הפירות בתנאים הדומים למכירה רגילה.
מקור המושג בימי המשנה

אוצר הוא מחסן; אוצר בית דין הוא מחסן המנוהל על ידי בית דין. הכוונה למחסן שבו נשמרו פירות שביעית שנקטפו מהשדות, על-מנת לחלקם לבעלי הבתים. הוא נזכר לראשונה בתוספתא במסכת שביעית:
בָּרִאשׁוֹנָה, הָיוּ שְׁלוּחֵי בֵית דִּין יוֹשְׁבִין עַל פִּתְחִי עֲיָרוֹת. כָּל מִי שֶׁמֵּבִיא פֵרוֹת בְּתוֹךְ יָדוֹ, נוֹטְלִין אוֹתָן מִמֶּנּוּ, וְנוֹתֵן לוֹ מֵהֶן מְזוֹן שָׁלֹשׁ סְעוֹדוֹת, וְהַשְּׁאָר, מַכְנִיסִין אוֹתוֹ לָאוֹצָר שֶׁבָּעִיר.
הִגִּיעַ זְמַן תְּאֵנִים, שְׁלוּחֵי בֵית דִּין שׂוֹכְרִין פּוֹעֲלִין, וְאוֹרִין אוֹתָן, וְעוֹשִׂין אוֹתָן דְּבֵלָה, וְכוֹנְסִין אוֹתָן בֶּחָבִיּוֹת, וּמַכְנִיסִין אוֹתָן לָאוֹצָר שֶׁבָּעִיר.
הִגִּיעַ זְמַן עֲנָבִים, שְׁלוּחֵי בֵית דִּין שׂוֹכְרִין פּוֹעֲלִין, בּוֹצְרִין אוֹתָן וְדוֹרְכִין אוֹתָן בַּגַּת, וְכוֹנְסִין אוֹתָן בֶּחָבִיּוֹת, וּמַכְנִיסִין אוֹתָן לָאוֹצָר שֶׁבָּעִיר.
הִגִּיעַ זְמַן זֵיתִים, שְׁלוּחֵי בֵית דִּין שׂוֹכְרִין פּוֹעֲלִין, וּמוֹסְקִין אוֹתָן וְעוֹטְנִין אוֹתָן בְּבֵית הַבַּד, וְכוֹנְסִין אוֹתָן בֶּחָבִיּוֹת, וּמַכְנִיסִין אוֹתָן לָאוֹצָר שֶׁבָּעִיר.
וּמְחַלְּקִין מֵהֶן עַרְבֵי שַׁבָּתוֹת, כָּל אֶחָד וְאֶחָד לְפִי בֵּיתוֹ.
התוספתא מתארת שלוש פעולות של בית הדין העירוני:
א. בית הדין בדק בכליהם של ההולכים למטעים, והחרים תוצרת חקלאית שנלקחה מעבר לכמות המותרת.
ב. בית הדין שכר פועלים שקטפו את הפירות, שימרו אותם, והכניסו אותם ל"אוצר" (מחסן) שבעיר.
ג. בית הדין חילק את הפירות שנצברו במחסנים לכל תושבי העיר, לפי מספר הנפשות שבכל בית.
דיונים הלכתיים > תקפות התקנה לדורות

הרמב"ם לא הביא את דברי התוספתא בהלכות שמיטה ויובל. האחרונים הסבירו עניין זה בכמה דרכים:
הרמב"ם סבר שדברי התוספתא אינם הלכה, אלא רק תקנת שעה שנועדה למנוע אגירת פירות שביעית באותו דור.
תקנת אוצר בית דין נוהגת רק כשיש בתי-דין שאוספים ומחלקים, ובזמן הרמב"ם לא היו כאלו.
מלכתחילה, האיסור לשמור ולקצור פירות שביעית חל רק על אנשים פרטיים ולא על בית-דין הפועלים בשליחות הציבור; לכן אין כל חידוש באוצר בית-דין, ואין צורך בהלכה מיוחדת לשם כך.
כמה ראשונים אחרים, כגון: הרמב"ן, הרב שמשון משאנץ והרא"ש, הביאו את דברי התוספתא, ומשמע מדבריהם שהם סוברים שכך ההלכה. לפי הרמב"ן (על ויקרא כה ז), זו הייתה תקנה שמטרתה למנוע אגירה ומסחר בפירות שביעית.
דיונים הלכתיים > סמכות בית הדין

לפי הרב אליעזר נאה, "אוצר בית הדין בזמן המשנה והגמרא היה הסמכות הציבורית העליונה, מעין ממשלה של ימינו". הייתה לו סמכות לתקן תקנות ולהטיל מיסים. אולם בימינו אין בית דין בעל סמכויות כאלו.
לפי הרב רועי הכהן ז"ק, ההלכה מתייחסת לא לבית הדין הגדול אלא דווקא לבית-הדין המקומי, באזור שבו נמצא השדה. והוא מצטט בעניין זה את הרבנים שאול ברז"ם, נסים קרליץ, וכן משה שטרנבוך, שכתב שרב העיר - המוסמך על ידי אנשי העיר - יכול לתקן אוצר בית-דין לעירו. אמנם לא ראוי שיעשה זאת לבד, כיוון שיש כאן גם דיני ממונות - צריך לקבוע כמה מגיע לפועלים וכמה לגבות מהצרכנים. לכן הרב צריך לצרף אליו שני בני תורה הבקיאים בדיני ממונות.
לפי הרב שאול ליברמן, הדבר תלוי בנוסח התוספתא: לפי הנוסח שלנו, בית הדין "יושבין על פתחי עיירות", ומשמע שהכוונה לבית הדין המקומי; אבל בכתב-יד עתיק הנוסח הוא "מחזירין על פתחי עיירות", ומשמע שהכוונה דווקא לבית הדין הגדול של כל ישראל. אמנם, דיוק זה אינו מוכרח, וגם לפי הגרסה "מחזירין על פתחי עיירות" אפשר לפרש שהכוונה לסמכות מקומית.
ולפי הרב יוסף ליברמן, כיוון שהשדה הוא הפקר, כל בית דין יכול להשתלט עליו ולנהל את חלוקת הפירות, גם בית דין מעיר אחרת. רק כדי לשמור על הסדר וכבוד בית-הדין, ראוי שכל בית-דין יטפל בשדות הנמצאים בתחומו. אמנם, במקום אחר ביאר, כי עיקר סמכות בית הדין לעניין זה נובעת מכך שאנשי המקום קיבלוהו עליהם.
דיונים הלכתיים > שמירה על השדות

לפי ההלכה, בשנה השביעית אסור לשמור על השדות, אלא יש להפקירם ולאפשר לכולם לאכול מהפירות. והפוסקים נחלקו, האם איסור זה חל גם על בית-הדין:
לפי הרב שלמה בן שמעון דוראן, לבית-דין מותר לשמור על השדות כי "בית דין הם יד עניים" - בית הדין מייצגים את הציבור ובפרט את העניים. הרב שאול ליברמן הביא ראיה מסיפור בתלמוד הירושלמי, על רבי טרפון שנכנס לשדה שלו עצמו [בשביעית], וספג מכות מהשומרים.
לפי הרב בן ציון אבא שאול, יש להפקיר את הפירות לגמרי ולא להקל בזה. ומי ששומר על שדהו - גם אם עושה את זה באמצעות "אוצר בית דין" - לא קיים את מצוות הפקרת הפירות, "אלא צריך להפקיר פירותיו לגמרי, שכל הרוצה ליטול יבוא וייטול". ואם לא יכול להפקיר לכל היום, לפחות יפקיר לכמה שעות כדי שלא להפקיע דין הפקר דאורייתא.
יש הטוענים, שמותר לבית הדין לשמור על הפירות על-מנת שיוכל לגבות כסף מהמלקטים, ולהחזיר לעצמו את הוצאות הטיפול בשדה (שמירה, השקיה וכדומה).
הרב שלמה זלמן אויערבך דחה טענה זו. לדבריו, גם אם אדם הוציא הוצאות על השדה, בין מיזמתו ובין מתוך הסכם עם אנשים אחרים, חובת ההפקר חלה עליו, ומותר לכל אדם להיכנס לשדה ולקטוף בעל כורחו. "לא ייתכן שום בעלות על הפירות גם כלפי בני הכפר, והם יכולים לקטוף חינם ללא שום תשלום".
בימינו, ישנם כמה בתי-דין המאפשרים לכל אדם לקטוף בחינם מהמטעים שהם מנהלים:
קרן השביעית, בראשות הרב מנחם מנדלזון, רב מושב קוממיות.
בית המדרש להלכה בהתיישבות, בראשות הרב יוסף אפרתי הקשור לרב יוסף שלום אלישיב. ניהלו, בין השאר, מטעי בננות במושב צרופה. לפי פסיקתם, "גם מטע שפירותיו מיועדים לחלוקה דרך אוצר בית דין אסור לשומרו, אלא יש להניחו פתוח, וכל הרוצה להיכנס אין למונעו מכך" (משפטי ארץ פרק י סעיף ו והערה 10).
המכון למצוות התלויות בארץ, בראשות הרב שניאור זלמן רווח הקשור לרב עובדיה יוסף. ניהלו, בין השאר, מטעי בננות, מנגו ואבוקדו בקיבוץ גינוסר.
לעומתם, ישנם כמה בתי-דין שאינם מאפשרים לקטוף בחינם:
בית הדין של הרבנות הראשית לישראל, שנוהל בשנת ה'תשס"ח על ידי הרב זאב וייטמן, קבע ש"בית הדין מתנה קטיף כזה בכך שהקוטפים יקבלו הנחיה משלוחי בית הדין איך ומאין לקטוף, כדי שלא לגרום לנזק לעצים או לפירות שעדיין לא בשלים, ושהקוטפים ישתתפו בהוצאות בית הדין בגובה של 75% ממחיר השוק לפירות האיכותיים ביותר מהסוג הנקטף". בפועל, היו חקלאים שלא אפשרו קטיף עצמאי כלל - גם לא תמורת תשלום.
בבית הדין של אוצר הארץ (בשנת ה'תשס"ח) לא הסכימו לאפשר קטיף עצמי כלל, ולא הסכימו אף לומר איפה נמצאים המטעים שבניהולם. זאת מתוך טענה שהדבר מסובך מבחינה טכנית.
דיונים הלכתיים > קצירת היבול

לפי ההלכה, בשנה השביעית אסור לקצור את היבול ולקטוף את הפירות בכמות גדולה, אלא רק ללקט מעט לצריכה פרטית. לדוגמה, אסור לקטוף זיתים בכמות גדולה ולייצר מהם שמן בבית-בד מסחרי, אלא לקטוף כמות קטנה ולכתוש בבית-בד קטן פרטי. והפוסקים נחלקו, האם איסור זה חל גם על בית הדין:
לפי החזון אי"ש, האיסור חל רק על בעל השדה, הקוצר בשדה שלו. הוא אינו חל מהתורה על אדם הקוצר בשדה חברו, ולכן בפרט אינו חל גם על בית הדין.
לפי הרב שלמה זלמן אויערבך, האיסור חל גם על הקוצר בשדה חברו, אולם לשליחי בית-דין יש היתר מיוחד לקצור, כיוון שקצירתם היא לצורך עניי העיר. והרב שאול ישראלי הסביר, שהמלאכות אינן אסורות מצד עצמן, אלא רק משום שהם נוגדות את היות הפירות הפקר לכל. ולכן, כשהמלאכות נעשות על ידי בית-דין, זה דווקא מבליט את היות הפירות הפקר, ולכן זה מותר.
לפי הרב שלמה סיריליו, האיסור אכן חל גם על בית הדין. ולכן הוא פירש, שהתוספתא בעניין אוצר בית דין מתייחסת דווקא לפירות שישית, שעליהם לא חל איסור זה. אולם רוב המפרשים חלקו על פירוש זה, שכן פירות שישית אינם הפקר כלל, ואין לבית-דין רשות להפקיעם מהבעלים.
גם הרב יצחק הרצוג כתב שהאיסור חל גם על בית הדין. הוא פירש, שגם האמור בתוספתא על בית הדין, מתייחס לקצירה ב"שינוי" באופן המותר לכל אדם, כגון: לקטוף כמויות קטנות ובלי להעמיד כרי. או שזו הייתה תקנת שעה כדי למנוע מאנשים פרטיים לעבור עבירות חמורות יותר של מסחר בפירות. "אינני רואה שום רמז בתורה ובראשונים שתהיה מותרת מן התורה קצירה ומסיקה כדרכה כששלוחי בית דין שוכרים הפועלים".
דיונים הלכתיים > מקורות המימון לפעילות האוצר

בתוספתא המדברת על אוצר בית דין לא נאמר דבר לגבי גביית תשלום. אולם כן נאמר שבית הדין "שוכרים פועלים", והדבר מעלה את השאלה, מאין השיגו כסף לשלם לפועלים? השאלה מתחזקת לאור האיסור לסחור בפירות שביעית: אסור לממן את פעילות בית הדין ממכירת הפירות לצרכנים. בנוסף, לא ייתכן שהתשלום היה מקופת הצדקה העירונית, כיוון שהפירות חולקו לכל בני העיר ולא רק לעניים.
ההסבר הפשוט הוא, שהאוצר מומן מהתקציב הכללי של בית הדין, שהגיע מכספי המיסים העירוניים. לפי הסבר זה, אכן לא היה כל מסחר בפירות שביעית, כי לא היה כל קשר בין קבלת הפירות לבין התשלום עליהם.
אמנם, רוב הפוסקים מתירים לגבות את התשלום דווקא מהצרכנים המקבלים את הפירות. כך פסקו החזון איש, ואחריו הרב שאול ישראלי והרב נסים קרליץ. הרב חיים קניבסקי הסביר, שאנשים שאינם מקבלים פירות יכולים לסרב להשתתף בתשלום המס על הובלת הפירות, ובנוסף אי-אפשר לכפות עליהם לשלם, ולכן מותר לגבות את המיסים רק מאותם אנשים הבאים לקבל את הפירות. והרב רועי הכהן ז"ק ביאר, שמדובר באגרה - גביית מס עבור ביצוע פעולה שלטונית, אותה גובים מכל אזרח הנהנה מאותה פעולה. כיוון שמדובר במס, אין כאן כל מסחר.
דיונים הלכתיים > חובת ביעור

לפי ההלכה, מותר לאדם להחזיק פירות שביעית בביתו, רק כל עוד יש פירות דומים בשדה. חובה לבער פירות שביעית מהבית, מייד כשהפירות הנמצאים בשדה אזלו. הפוסקים נחלקו בשאלה, האם חובת הביעור חלה גם על פירות הנמצאים באוצר של בית הדין.
הרמב"ן כתב "ואלו הפירות המכונסים לאוצר בית דין אינן צריכין ביעור, אחר שכבר מבוערין הם מן הבית. ואחד עניים ואחד עשירים מותרין לאחר הביעור לקבל מהם מיד בית דין ולאכלן".
הרב שלמה זלמן אויערבך כתב, שעצם העובדה שהפירות נמצאים ברשות בית-דין אינה פוטרת אותם מביעור. אולם אם בית-הדין מחלק לכל אחד ואחד לפי צרכיו בלבד, אז כמות קטנה זו פטורה מהביעור, כיוון שכמות כזאת מותר מעיקר הדין להחזיק גם אחרי הביעור.
הרב משה שטרנבוך כתב, שהפירות פטורים מביעור רק אם הם נמצאים ממש במחסן המיוחד השייך לבית הדין. אבל אם הם נמצאים ביד החקלאי, המוכר אותם בשליחות בית-הדין, אין זה מועיל, ואין הם פטורים מביעור.
הרב בן ציון אבא שאול כתב, שלדעת הרמב"ם, ודאי שגם פירות אוצר בית דין צריכים ביעור, שהרי לשיטתו ביעור הפירות היינו איבודם ושריפתם.
בימינו עלתה השאלה האם פירות שביעית הנמצאים ברשות צה"ל חייבים בביעור. הרב מרדכי עמנואל כתב שלא, כיוון שצה"ל פועל כרשות ציבורית, ולכן מעמדו כמעמד של בית-דין.
בעת החדשה > בימי הרב קוק

עם התחדשות ההתיישבות בארץ ישראל בסוף המאה ה-19, חיפשו פוסקי ההלכה אחר דרכים לאפשר שימוש בפירות הגדלים במטעים בשנת השמיטה, על מנת למנוע את התמוטטות היישוב החדש, שכלכלתו הייתה מבוססת ברובה על חקלאות. הרב קוק, בהתכתבות עם הרב חיים ברלין, הציג פעילות של אוצר בית דין שבה החקלאים מפקירים את כל הפירות ובית הדין ממנה אותם שליחים שלו לטיפול בפירות ובהפצתם. בית הדין מאפשר לחקלאים לגבות עבור הפירות כסף להחזר ההוצאות שלהם, כולל הוצאות השכירות (או הפחת) של כלי העבודה החקלאית.
בעת החדשה > בימי החזון איש

החזון אי"ש, על פי עדותו של הרב קלמן כהנא, הורה להשתמש באוצר בית דין לצורך קטיף ומכירת הפירות. המושבים של תנועת פועלי אגודת ישראל פעלו לפי הנחיותיו, השביתו את העבודה בשדותיהם, והעבירו את פירות השביעית במטעיהם לאוצר בית דין.
בשנים האחרונות, רבים מהארגונים הפועלים כאוצר בית דין דואגים לטיפול בעצים באופן שיצמיחו פירות טובים בכמות רבה ושומרים על הפירות מפני קטיף עצמאי. בדרך כלל אוצר בית הדין ממנה כשליחו את החקלאי בעל המטעים.
בעת החדשה > שנת ה'תשמ"ז

בשנת ה'תשמ"ז החלו יישובים בגוש עציון לשמור שמיטה ללא היתר מכירה, בעזרת אוצר בית דין. בית הדין כלל את הרבנים זאב וייטמן שהיה רב קבוצת כפר עציון, שלמה מוזס שהיה רב קבוצת מגדל עוז, ושמואל דוד שהיה רב קבוצת ראש צורים. נציגי קבוצת כפר עציון (שמעון קרניאל מרכז המשק וליפא פרידמן מזכיר הפנים) חתמו, עוד לפני תחילת השנה, על הודעה שבה הם מפקיעים באופן מוחלט את בעלותם על יבול האדמות, ומקבלים על עצמם לנהוג במטעים רק כשלוחי בית הדין, ובהתאם להוראותיו המפורטות לגבי כל מלאכה ומלאכה. הם התחייבו להעביר לבית-הדין פירוט על הוצאותיהם ועל השכר המגיע להם. בית-הדין יקבע את מחיר הפירות באופן שיובטח להם תשלום עבור הוצאותיהם ושכרם בלבד, ללא כל רווח נוסף שהיו יכולים לקבל על ידי מסחר בפירות בהתאם להיצע וביקוש. המטעים שהועברו היו מטעי דובדבן, גודגדן, נקטרינות, אפרסק, תפוחי עץ ואגוז.
בית האריזה של כפר עציון שימש כמחסן בית הדין. הפירות נארזו בסלסלות מגשים מוכנים לחלוקה. על כל מגש הודבקה מדבקה הקובעת שהפירות קדושים בקדושת שביעית, יש להשתמש בהם לאכילה בדרך שימושם הרגיל, ואסור להפסידם. בית הדין קבע מחיר לפירות בהתאם לזן ולגודל הפרי, וקבע ש"מחירים אלו בתוקף בתנאי שאין הם גבוהים ממחירי פירות מקבילים שאינם באים מאוצר בית-דין". אנשים שהגיעו למטע לקטוף פירות שמיטה, לא הורשו לקטוף בעצמם, אלא הופנו לבית האריזה לקבל מגשים מוכנים, ונדרשו לשלם דמי-הוצאות לפי קביעת בית הדין.
כדי להעביר את פירות השביעית לצרכנים, הוקמו 12 "תחנות חלוקה", בעיקר בירושלים, בבתים פרטיים של מתנדבים. התחנות נוהלו על ידי המכון לחקר החקלאות על-פי התורה ובית המדרש הגבוה להלכה בהתיישבות החקלאית. מאות טונות של פירות וירקות הגיעו באופן זה למאות משפחות. בהתחלה לא עבדו בשיתוף פעולה עם "ועדות השמיטה", שכן ועדות אלו שיווקו בעיקר יבול נכרי.
רבנים רבים, ביניהם הרב יוסף שלום אלישיב ושלמה זלמן אוירבך, קראו לוועדות השמיטה ולצרכנים לסייע לבית-הדין על ידי לקיחת תוצרת חקלאית מהם וחלוקתה כדין, הרבנים נסים קרליץ שמואל הלוי ואזנר כתבו "הריני מצרף עצמי לחזק שומרי שביעית אמיתיים, שלא נהגו בהיתרים מדומים, ונעשו גיבורי כח כאמר רבותינו ז"ל. ומצווה לחזקם ולעודדם". גם הרבנים הראשיים לישראל כתבו "לכתחילה יש להשתדל לקנות ירקות ופירות מאוצר בית דין של אדמות יהודיים ששמטו קרקעותיהם, ולסייע בידי גיבורי כוח עושי דברו, וכדי להרבות שמירת שביעית וגם קיום מצוות אכילת פירות שביעית". מצד שני, הרב דוב לנדו, שנשלח על ידי ועדת השמיטה של אגודת ישראל, מתח ביקורת על כמה מלאכות שנעשו במטעים בהוראת בית הדין, ובפרט: דישון דרך מערכת ההשקיה, קצירת נוף האילן, הורדת סורים, כיפוף והדליה, והפריה על ידי כוורות דבורים. בסופו של דבר, החליטה ועדת השמיטה של אגודת ישראל שלא לשווק את תוצרת בית הדין מסיבות שונות, אולם שינו את דעתם כעבור מספר חודשים.
בעת החדשה > שנת ה'תשס"א

בשנת ה'תשס"א, במקביל לאוצר בית הדין של תנובה, הוקמה מערכת ארצית נוספת של אוצר בית דין - אוצר הארץ. מערכת זו פעלה גם בשנים ה'תשס"ח, ה'תשע"ה, ומתוכננת לפעול גם בשנת ה'תשפ"ב.