stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שבתי בורנשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בדצמבר 1891 לודז', האימפריה הרוסית 
 פטירה:  21 בדצמבר 1971 (בגיל 79) 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 21 בדצמבר 1971 
 
הרב שבתי בורנשטיין (כ"ד בכסלו תרנ"ב, 25 בדצמבר 1891, סוכטשוב - ג' בטבת תשל"ב, 21 בדצמבר 1971, ירושלים) רב ומרצה, מחבר התלמוד המפוסק.
לידתו וימי נעוריו

נולד בלודז' שבפולין בכ"ד כסלו תרנ"ב. אביו היה ר' מנחם מנדל בנו של הרב מאיר בורנשטיין, אחיו וחתנו של האדמו"ר רבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב, ואמו הייתה יוטא פייגא בת הרב יצחק חיים רפפורט מקרקוב, שכהן כרבה של אוסטרובה. בילדותו למד אצל הרב יהודה ליבוש רוזנברג, דיין בלודז' ובישיבת הרב שמואל מנחם מנדל בנדר בקדרנזוי, שניהם מתלמידי האדמו"ר רבי מאיר יחיאל האלשטוק מאוסטרובצה. לאחר מכן למד בקינצק אצל הרב יואב יהושע וינגרטן, מחבר ספר "חלקת יואב" ובנשלסק, אצל הרב יעקב אורנר, מחבר ספר "טהרת אזוב", ביאור לספר "אגודת אזוב" של סבו, הרב זאב נחום בורנשטיין. למד גם בסוכטשוב אצל אבי-סבו, האדמו"ר מסוכטשוב.
מילדותו בלט בידיעותיו התורניות. מספר תשובות אליו מופיעות בספרו של סבו בעל ה"אבני נזר". דברים ממנו נדפסו בקבצים התורניים החרדיים בפולין עוד בגיל 16. נמצאת תשובה גדולה שכתב לו סבו, הרב רפפורט הנ"ל, והוא בגיל בר-מצווה. חידושים רבים מתקופה זו נותרו בעזבונו, בהם: חידושים על מספר מסכתות וסוגיות ושו"ת "שיבת ישורון" שכתב שהיה בן 16, שעודם בכתב-יד.
בראדומסק

בשנת ה'תרע"א (1910) נישא לחיה פייגה ליטמנוביץ, נינת הרבי מראדומסק מחבר הספר תפארת שלמה ועקר לראדומסק. בראדומסק החל בפעילות ציבורית כשהצטרף לתנועת "אגודת ישראל" שנוסדה באותה עת, ושימש כראש הסניף במקום. אולם, כעבור זמן פרש ממנה, מחמת יחסם הצונן לעלייה לארץ ישראל. העלייה לארץ הייתה בראש מעייניהם של חסידי סוכטשוב, שרבותיהם אף קנו בה נחלה, ובמספר ניסיונות - גם ניסו להתיישב בה. ר' שבתי נעשה פעיל באגודות שונות של חובבי ציון והודות לנאומיו הנלהבים שהיה נושא - בכל מקום שאליו היה בא לרגל עיסוקיו - מאות יהודים נדבקו ברעיון זה ועלו ארצה.
בראדומסק עסק מעט במסחר יין, ובמקביל המשיך את למודיו, וחידושיו מתקופה זו התפרסמו גם הם בקבצים התורניים החשובים של התקופה, כ"שערי תורה" הוורשאי וב"הפרדס". גם מכתיבה לירית לא משך ידו, ושירים ממנו התפרסמו גם הם, כגון ב"דגלנו".
בתקופה זו כתב מספר חיבורים, ובהם: "קנה בשם" פירוש על שו"ת מן השמים, ועודו בכתב יד.
העלייה לארץ ישראל

לאחר הצהרת בלפור התחזקה בו שאיפתו לעלות לארץ-ישראל. ובחשון תרפ"ה (1924) עלה לארץ. בתחילה גר בתל אביב, אולם זמן קצר לאחר מכן עלה לירושלים. בירושלים החל לכהן כראש ישיבה בישיבת שפת אמת שהוקמה באותן שנים, אולם כעבור כמה שנים עזב את הישיבה.
התלמוד המפוסק

לקראת סוף שנות ה-20 התמסר לפרויקט שאפתני - רעיון התלמוד המפוסק, כחלק משאיפתו להדפיס את כל ספרי תורה שבעל פה בסימני הפסק מודרניים. להם צירף כללים, ולוחות ראשי תיבות, מקומות, אישים מוזכרים וכדומה, כאשר כל העבודה נעשית על ידו בלבד. בעיתונות התקופה התפרסמו מאמרי-בקורת רבים ששבחו את העבודה המדעית שעשה, ואף הביעו השתוממות על כך שהמפעל נעשה על ידי אדם שאינו בעל רקע מדעי.
לצורך מימון המפעל הקים את חברת "טעם ודעת", שזכתה להסכמות מכל חוגי הרבנים, בארץ ובגולה, כמו גם להסכמת אישי ציבור וסופרים רבים, כחיים נחמן ביאליק, פרופ' יוסף קלוזנר, דוד ילין, שמריהו לוין ואז"ר. בשנת תרצ"ז יצא מן הארץ למשך שנה וחצי על מנת לגייס תמיכה למפעלו. במסגרת ביקוריו בערי צרפת, אנגליה ודרום-אפריקה גם נאם הרבה על המצב המדיני שבארץ. לדבריו היו הדים ואף היו מתפרסמים בעיתונות המקומית.
לאחר שהוציא מספר מסכתות מפוסקות על פי שיטתו (ברכות, בשנת תרצ"ב; מכות, בשנת תרצ"ה וראש השנה, בשנת תרצ"ט), פסקה החברה מפעילותה מחוסר אמצעים כספיים.
גם בזמן זה המשיך לפרסם מחידושיו התורניים והספרותיים בקבצים התורניים, ומאמרים ממנו נתפרסמו בקובץ "קול תורה" הרבני-הירושלמי, וכן ב"בית אברהם" הפולני ועוד.
פעילותו הציבורית

היה ידוע כבעל השקפות לאומיות ובשנות ה-30 פרסם מאמרים רבים בעיתוני התקופה, דתיים וכלליים, ובעיקר בעיתונות הרוויזיוניסטית (כגון: דאר היום, הירדן, העם, חזית העם, היסוד, ההד, קול יעקב), ורבים מהם אף בעילום שם, בעיקר תחת הכינוי "אחד הרבנים". היה כותב בעברית רהוטה ונאה, ואף פרסם יצירות ספרותיות בעיתונים הנ"ל. מזכירו האישי של הנציב העליון התלונן בפניו שמאמריו גורמים לו טרחה רבה, מכיוון שעקב תלונות הערביים (שלא הבינו, מה לחרד ול"התלהמות רוויזיוניסטית", כפי שנכתב באחד מעיתוני "פלשטין" היפואי) נאלץ לתרגמם לפניו. מה גם, שבמאמרים רבים היה תוקף את הממשלה האנגלית בפני עצמה. כך גם היה מרחיב על הטעות בסיסמה ששלטה בחוגים רחבים כי "הציונות אין לה יחס אל הדת".
בשנת תרצ"א היה ממקימי הצה"ר הדתי - ארגון הנוער הדתי הרוויזיוניסטי - ושימש כיו"ר הארגון. בעיתונים הרוויזיוניסטים היו מתפרסמים דבריו, בהם היה מלהיב את הנוער הדתי לנאמנות לעם ולתחית-הקודש. לאחר מספר שנים, כאשר פסק הארגון מלפעול, נמנה גם על מקימי ארגון אחדות ישראל שבצ"ח. בשל כך הותקף על ידי אגודת ישראל. לקראת סוף שנות ה-30 החל להתרחק מפעילות בעלת אופי מפלגתי, לאחר שיחסם אל הדת לא השביע את רצונו.
באותה תקופה היה חבר לארגון "המאבק בחינוך הזר", שהקים א' טביאן.
אמנם, גם בשנים מאוחרות יותר לא זנח את פעילותו הלאומית, וביתו שבעיר העתיקה שימש כמרכז ל"הגנה", ואף הוא עצמו היה מקשר ומעביר נשק תחת בגדיו.
ברבנות

עם עלייתו לארץ החל להתקרב לחוגי הרב קוק והרב יעקב משה חרל"פ, שאף סמכוהו לרבנות (יחד עם ידידו הרב אבא יעקב הכהן בורוכוב והרב אריה מרדכי רבינוביץ) בשנת תרצ"ג. לאחר זיכויו של אברהם סטבסקי במשפט רצח ארלוזורוב, כינה הרב בורנשטיין את הרב קוק במכתב פומבי ה"לוחם האמיץ לאמת, עטרת תפארת ישראל וגאון עוזו, מורנו ורבנו רבי אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי לארץ ישראל". לאחר פטירתו של הרב קוק כתב קונטרס "דרכי הגאולה" לבאר את שיטתו כיצד להביא את העם לתיקונו.
היה ידוע כמרצה מחונן[דרוש מקור], והעביר בביתו שיעורים בהלכה ובמחשבה: בתלמוד, ברמב"ם, בהכוזרי בספרי מהר"ל (אשר מהווים מרכיב יסודי במשנת חסידות פשיסחה וחסידות סוכטשוב), בתניא, בזוהר ועוד. שיעוריו היו מיועדים הן לצעירים והן לקהל הרחב. תלמידיו אלה ראו בו רב ומורה דרך, כאשר חלקם אף נהג בו כמנהג חסיד אל רבו. אליעזר שטיינמן, בספרו "באר החסידות - אדמורי גליציה והונגריה", מתאר בפרק "שיחה עם החסיד ר' שבתי", שיחה שניהל עמו, ואת ההרגשה המופלאה שהיו מעוררים בו דבריו.
נמנה עם חוגי המקובלים בירושלים, ובספר "מפולין לארץ ישראל" (א' אלברט) מסופר על השתתפותו, בתוך חבורת מקובלים, בתפילה בקבר רחל בזמן השואה, שלאחריה ניגף ארווין רומל בצפון-אפריקה.
בקום המדינה היהודית ראה יום חג של ממש, ואף כתב קונטרס "יום טוב העצמאות" לבאר את מהותו מבחינה הלכתית. לאחר קום המדינה כיהן כראש ישיבת "הר ציון" וכרב ביהכנ"ס "המזרחי" בירושלים. במסגרת עבודתו בהר ציון היה כותב מאמרים הלכתיים ליצוק תוכן במנהגים שונים, ובמיוחד באלו החדשים שנוצרו בקום המדינה, כגון: תהלוכת פסח-שני בטבריה, העברת הלפיד ממודיעין להר-ציון על ידי ארגוני הנוער, הדלקת שבעים נרות בהר ציון בחול המועד של סוכות, הנחת "אפר מקלה" בהר ציון בעשרה בטבת, נטיעות ט"ו בשבט בשנת השמיטה, יום השואה וכו'.
בשנת תשכ"ט (1969) קבל את תואר "יקיר ירושלים", על חלקו בבניין העיר.
נפטר בג' בטבת תשל"ב ונקבר בירושלים, בהר המנוחות.
משפחתו

בנו יחידו, הרב אברהם בן-ציון בורנשטיין, רבה של בנימינה ומחבר ג' כרכי "רסיסי טל" (על התורה, על המסורה ועל תקופות השנה) נפטר על פניו בשנת תשכ"ג, בראש-חודש אלול.
בתו של הרב אברהם היא החוקרת ד"ר לאה בורנשטיין מקובצקי, אשתו של הרב אהרן מקובצקי.
אחותו מצד האב הרבנית מצאנז זמיגראד הרבנית ברכה הלברשטאם אשת הרבי  אריה לייבוש הלברשטאם (צאנז-ז'מיגרד)
לקריאה נוספת

לאה בורנשטיין-מקובצקי, 'הציונות והדת על פי דעת הרב קוק, קונטרס "דרכי הגאולה" מאת הרב שבתי בורנשטיין', בתוך: בין דת לאום וארץ: המאבק על הזהות היהודית בעת החדשה, (יוסי גולדשטיין - עורך), אוניברסיטת אריאל בשומרון 2014, עמ' 192–219
הערות שוליים

↑  הצופה, דיוקן ירושלמי - יהודי ביקר, ח' טבת תשכ"ב
↑  דאר היום, התנפלות על הרב בורנשטיין מצד אגודת ישראל, גיליון סג, תרצ"א
↑  'ברכת הרב בורנשטיין', הירדן, 26 ביולי 1934, עמ' 4.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309733905171  VIAF: 103153293   WorldCat (עם VIAF): 103153293
כתב פלילי (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |
 סוגה:  דרמה, פשע
 יוצרים:  גידי מרון
 כותבים:  גידי מרון, עופר גרינשטיין
 בימוי:  חיים בוזגלו 
 שחקנים:  אייל שכטר, עודד תאומי, שיר אריאלי, אורי גבריאל, עמוס לביא, צופית גרנט, שרון זליקובסקי, ירון מוטולה, אורנה פיטוסי, יונתן בן דוד
 פסקול:  אייל שכטר, תום שרפשטיין, שושן (ללא קרדיט)
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  14 
 הפקה
 מפיק:  מיכאל שרפשטיין 
 מפיקים בפועל:  מיכה שרפשטיין, משה אדרי, לאון אדרי
 עורכים:  טובה אשר, עמרי צלמונה
 צלמים:  יורם מילוא
 אורך פרק:  60 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 1   ערוץ 24 (ש.ח, נובמבר 2019 - הווה)
 תקופת שידור מקורית:  2 בנובמבר 2005 – דצמבר 2005 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
כתב פלילי היא סדרת טלוויזיה בבימוי חיים בוזגלו, ששודרה בשנת 2005 בערוץ הראשון.
הסדרה עוסקת בחייו של כתב פלילי בשם אודי תבור (המגולם על ידי אייל שכטר) אשר כותב בעיתון "חדשות היום".
הסדרה מתרחשת בישראל וכוללת 14 פרקים.
במרכז העלילה מגלה הכתב הפלילי אודי תבור כי יש דמות בכירה במשטרה שמשתפת פעולה עם העבריין הבכיר סמי שאקי. אודי תבור מתחיל במסע לגלוי זהות הבכיר המושחת במשטרה. במהלך פרקי הסדרה מוצגים חייו המקצועיים והאישיים של הכתב הפלילי והתנגשות ביניהם.
הסדרה צולמה בסוף 2004, ועלתה לשידור ב-2 נובמבר 2005.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס בפסטיבל הקולנוע ירושלים, אך לא זכתה.
שחקנים

אייל שכטר - אודי תבור, כתב פלילי בחדשות היום
עודד תאומי - שניאור, עורך עיתון חדשות היום
יוסי וירז'נסקי- מנש, מו"ל עיתון חדשות היום
אורי גבריאל - סמי שאקי, ראש ארגון פשע
שרגא הרפז - איזי פולק
עמוס לביא - מומי, סגן ניצב במשטרה
סמדר קילצ'ינסקי - אורית תבור, אשתו של אודי
שרון זליקובסקי - קרן אלמגור, פקד במשטרה
צופית גרנט - נילי, רכזת כתבים בעיתון חדשות היום
אושיק לוי - שוקי שדה, כתב פלילי במעריב היום
ירון מוטולה - רוני אילני
נתן כוגן - אביו של אודי
חיים זנאתי - רז, חוקר פרטי
אורנה פיטוסי - סימה
ליאור מילר - שאולי, צלם בעיתון חדשות היום
סמי הורי - אהרון לוי, בן ראש ארגון פשע
רמי ויצמן - ג'ול שאקי
עמוס ארבל- בתפקיד עצמו
שיר אריאלי - תום, ביתו של אודי
דור צויגנבום - עו"ד ניר תבור, אחיו של אודי
סיון שטרית
איציק זוהר - בתפקיד עצמו
ריימונד אמסלם -
ששי גז - בתפקיד עצמו
יונתן בן דוד - יונתן
חיים בוזגלו - חוקר מח"ש
הערות שוליים

1 2  רותה קופפר, נרקומנים שחיים על סקופים, באתר הארץ, 1 בנובמבר 2005
↑  יפעת יעקובסון, פגוש את העיתונות, באתר ynet, 24 בנובמבר 2004
↑  רותה קופפר, הסתיימו צילומי הסדרה "כתב פלילי"  של חיים בוזגלו, באתר הארץ, 31 בינואר 2005
↑  הערב בטלוויזיה / יום רביעי 2.11.05, באתר גלובס, 2 בנובמבר 2005
↑  שירות גלובס, ‏פעמיים בוזגלו, באתר גלובס, 20 ביוני 2005
Te Guste

"Te Gusté" (באנגלית: "You Liked Me"; בעברית: "אתה חיבבת אותי") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת והשחקנית האמריקאית, ג'ניפר לופז בשיתוף עם באד באני. השיר יצא לאור ב-9 בנובמבר 2018, על ידי חברות התקליטים G2 וסוני מיוזיק לטין.
השיר הגיע אל המקום ה-12 במצעד השירים הלטיניים, וה-52 במצעד שבספרד.
רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי ג'ניפר לופז, באד באני, חואן פריאס, הקטור ראמוס, ממבו קינגז, אדגר אנדינו, ארמנדו לוזאנו וכולי. השיר הוא שיר בסגנון הרגאטון. סוזט פרננדז ממגזין הבילבורד, סקרה את השיר בסמוך לצאתו.
לפני צאתו של השיר, פרסמה לופז טיזר של הקליפ שלו.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר צולם על ידי מייק הו. לאורכו של הקליפ ניתן לראות את ג'ניפר לופז מתנועעת לצלילי השיר תוך שהיא לבושה בלבוש מינימלי. בנוסף לכך, ניתן לראות לאורכו את באד באני לצידה של לופז.
נכון לאוקטובר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-100 מיליון צפיות.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2018)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2018)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2018)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2018)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | - |  |
|  ארצות הברית | מצעד השירים הלטיניים | 12 |  |
|  ארצות הברית | מצעד השירים הדיגיטליים | 46 |  |
|  ונצואלה | רקורד ריפורט | 39 |  |
|  ספרד | PROMUSICAE | 52 |  |
אסתי המכוערת

| --- | --- |

 מבוסס על:  אני בטי המכוערת 
 סוגה:  בידור, קומדיה, טלנובלה
 יוצרים:  שלמה משיח, דרסט הפקות
 כותבים:  שלמה משיח
 בימוי:  אבי כהן
 שחקנים:  שייקה לוי, ריקי בליך, ניצה שאול
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  3
 מספר פרקים:  38
 תוכנית המשך:  אלביס, רוזנטל והאישה המסתורית
 הפקה
 חברת הפקה:  דרסט הפקות
 אורך פרק:  30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  שידורי קשת (ערוץ 2)   yes ישראלי   הוט בידור
 תקופת שידור מקורית:  3 ביולי 2003 – 16 בנובמבר 2006
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
אסתי המכוערת היא טלנובלה קומית ישראלית ששודרה בערוץ 2, במסגרת שידורי קשת, בין השנים 2003–2006, במשך שלוש עונות ו-25 פרקים. הסדרה היא גרסה מקומית לטלנובלה הקולומביאנית "אני בטי המכוערת".
הסדרה הייתה אחת מסדרות הטלוויזיה המצליחות ביותר בערוץ 2 וזכתה לרייטינג גבוה. הפרק בו נחשפו פניה האמיתיות של אסתי זכה ל-32.6 אחוזי צפייה, שיא הצפייה לפרק בסדרה בימי ערוץ 2. לסדרה אף הופקה סדרת ספין-אוף בשם "אלביס" על שם אביה של אסתי.
עלילה

הסדרה עוקבת אחר סיפורה של אסתי בן-דוד, בחורה שאינה שבעת רצון מחייה. אסתי מתקבלת לעבוד במשרד הפרסום של צבי רוזנטל. אביה של אסתי, אלביס בן-דוד, אינו מרוצה מחייה המקצועיים של בתו. אסתי מקיימת רומן באמצעות שיחה מקוונת עם עומר רוזנטל, בנו של מנהל המשרד. אסתי יודעת עם מי היא מתכתבת, אולם עומר אינו מודע לכך שהוא מדבר עם אסתי העובדת איתו במשרד. בין אנשי המשרד והאנשים הסובבים אותם נוצרות אהבות, בגידות, חברויות ותככים.
שחקנים ודמויות

אסתי בן-דוד (ריקי בליך), בתו של אלביס, עובדת במשרד הפרסום של אביו ביחד עם עומר ומתכתבת איתו בצ'אט.
אלביס בן-דוד (שייקה לוי), אביה של אסתי. איש משטרה בדימוס שמתגעגע לעבודתו.
איקה אלפנדרי (ניצה שאול), אשתו של אלביס ואמה החורגת של אסתי.
צבי רוזנטל (עודד קוטלר), בעל משרד הפרסום בו אסתי עובדת.
עומר רוזנטל (ליאון רוזנברג), בנו של צבי, עובד במשרד הפרסום של אביו ביחד עם אסתי ומתכתב איתה בצ'אט ללא ידיעתה.
דינה רוזנטל (לאורה ריבלין), אשתו של צבי, אמם של עומר ונועם.
נועם רוזנטל (עומר ברנע), בנו של צבי.
ישראל מארק (ערן איוניר)
ויקטור מארק (אסי דיין)
עלמה מעיין רוזנטל (אביטל דיקר) חברתה הטובה ביותר של אסתי, היא משמשת אם חד הורית לבנה וניהלה רומן עם צבי.
רותי כספי (חלי גולדנברג) רעייתו של דורון, חברה של דינה.
דורון כספי (אלי גורנשטיין) רופא, חבר של צבי.
נטלי בושרי-מארק (מיטל דוהן) חברתו של עומר.
מיכל קצב (חנה אזולאי-הספרי) (עונה ראשונה)- תקציבאית בכירה. נרצחה על ידי מתנקש ששלח ויקטור מארק.
נצח (משה פרסטר) - ידידה הטוב של מיכל, קופירייטר, מתרחק מעברו ומגבש את זהותו המינית.
אלכס שולמן (ברוך דרור)
צדוק (שמוליק לוי)
ניר מעיין (רועי וינברג) בנה של עלמה.
פסקול

שיר הנושא של "אסתי המכוערת" היה "אל תבכי ילדונת", שכתב והלחין אלון אולארצ'יק. את השיר ביצעו שני שחקניה הראשיים של הסדרה, ריקי בליך ושייקה לוי.
שיר הנושא של העונות הבאות היה "נחש במסיכה", גרסה עברית לשירו של אלביס פרסלי "Devil in Disguise" בתרגומו של ימי ויסלר. את השיר ביצע שייקה לוי.
פסקול הסדרה "אסתי המכוערת" הולחן ובוצע על ידי אלון אולארצ'יק. את פסקול סדרת ההמשך הלחינו במשותף גל תורן ודודוש קלמס.
הערות שוליים

↑  אביבה קרול, ‏"אסתי המכוערת" של קשת בראש טבלאות הרייטינג, באתר גלובס, 14 ביולי 2003
אביבה קרול, ‏שני פרקי הסיום של "אסתי המכוערת" עלו לראש טבלת הרייטינג, לצד "אנשי השנה", באתר גלובס, 22 בספטמבר 2003
↑  זוהר ישראל, רייטינג: שיא ל"אסתי" ו"כוכב נולד", באתר ynet, 29 ביולי 2004
אביבה קרול, ‏730 אלף צפו באסתי המכוערת, באתר גלובס, 3 באוגוסט 2004
↑  רותה קופפר, סדרת המשך ל"אסתי המכוערת", באתר הארץ, 25 במאי 2005
השבת אבדה

| --- | --- |
 מקרא:  שמות, כ"ג, ד'; דברים, כ"ב, א'–ג'
 משנה:  מסכת בבא מציעא, פרק ב', משנה א'
 תלמוד בבלי:  מסכת בבא מציעא, דף כ"א (והלאה)
 משנה תורה:  ספר נזקים, הלכות גזילה ואבידה, פרק י"א
 שולחן ערוך:  חושן משפט, סימנים רנ"ט-רע"א
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה ר"ד, לאו רס"ט ספר החינוך, מצווה תקל"ח, מצווה תקל"ט
 
הֲשָׁבַת אֲבֵדָה היא מצוות עשה שבין אדם לחברו המחייבת להחזיר אבדה לבעליה. במצווה זו מחויב המוצא כל זמן שהאבדה אצלו גם אם הבעלים התייאש מהאבדה (לאחר שמצאה), וכל זמן שלא רוצה להשיב את האבדה מבטל מצוות עשה.
מלבד מצוות ה"עשה", ישנה מצוות לא תעשה - "לא תוכל להתעלם", האוסרת על המוצא להתעלם מהאבדה שמצא. וגם מי שלקח שלא על דעת להחזיר עבר באיסור זה.
על פי ההלכה, חובת השבת אבדה כוללת הוראות אילו מאמצים מוטל על המוצא לנקוט כדי להחזיר את האבדה לבעליה, ובאילו מקרים עוברת האבדה לבעלות המוצא.
מקור המצווה

כאמור מצווה זו כוללת מצוות עשה ולא תעשה, הנלמדים מפסוקי התורה. מקור ה'מצוות עשה' מוזכרת בפרשת משפטים:
כִּי תִפְגַּע שׁוֹר אֹיִבְךָ אוֹ חֲמֹרוֹ תֹּעֶה הָשֵׁב תְּשִׁיבֶנּוּ לוֹ.
מצוות ה'לא תעשה' נכתבה בפרשת כי תצא:
לֹא-תִרְאֶה אֶת-שׁוֹר אָחִיךָ אוֹ אֶת-שֵׂיוֹ, נִדָּחִים, וְהִתְעַלַּמְתָּ, מֵהֶם: הָשֵׁב תְּשִׁיבֵם, לְאָחִיךָ. וְאִם-לֹא קָרוֹב אָחִיךָ אֵלֶיךָ, וְלֹא יְדַעְתּוֹ--וַאֲסַפְתּוֹ, אֶל-תּוֹךְ בֵּיתֶךָ, וְהָיָה עִמְּךָ עַד דְּרֹשׁ אָחִיךָ אֹתוֹ, וַהֲשֵׁבֹתוֹ לוֹ. וְכֵן תַּעֲשֶׂה לַחֲמֹרוֹ, וְכֵן תַּעֲשֶׂה לְשִׂמְלָתוֹ, וְכֵן תַּעֲשֶׂה לְכָל-אֲבֵדַת אָחִיךָ אֲשֶׁר-תֹּאבַד מִמֶּנּוּ, וּמְצָאתָהּ: לֹא תוּכַל לְהִתְעַלֵּם
לדעת הרמב"ם, במעמד מצוות הקהל היו קוראים חלק גדול מספר דברים ובתוכו גם את הפסוקים המלמדים על מצוות השבת אבדה.
תוכן המצווה

אדם שמצא אבדה שיש בה סימנים, ואינו יודע שבעליה התייאשו ממנה, מחויב לקחתה ולדאוג להחזירה לבעליה. כל תקופת הזמן שהחפץ נמצא תחת רשותה עד שיחזור לבעליו, נקרא מוצאה 'שומר אבדה' ובתלמוד נחלקו אמוראים האם דינו כשומר חינם או כשומר שכר.
תוכן המצווה > ייאוש הבעלים מאבדתו

אבדה שידוע שבעליו התייאשו ממנה, כגון שאין לה סימנים, או שהבעלים הודיעו מפורש שהם מתייאשים מהאבדה, דינה כהפקר, וכל אדם שרואה אבדה כזו יכול לקחת אותה. עם זאת, במקרה שמצא את האבדה לפני שהבעלים התייאשו ממנה, חלה עליו חובת השבה, והחובה אינה פוקעת גם אם לאחר מציאת האבדה התייאשו הבעלים. לאור זאת עוסקת הגמרא באריכות במושג יאוש, ומבררת, באילו מקרים ישנו יאוש.
תוכן המצווה > ייאוש שלא מדעת

מחלוקת מפורסמת הקשורה לדין זה היא מחלוקתם של אביי ורבא בדין יאוש שלא מדעת. יאוש שלא מדעת מתייחס למקרה שאדם מוצא חפץ בזמן שהבעלים לא התייאש עדיין, ועם זאת ברור שברגע שידעו הבעלים שהחפץ נעלם יתייאשו מיד. לפי דעת אביי יאוש שלא מדעת אינו נחשב יאוש, ולפי רבא, נחשב יאוש. על אף שבדרך כלל במקום שיש מחלוקת בין אביי ורבא, פוסקים כרבא. מחלוקת זו היא אחת משש מחלוקות (הידועות בראשי התיבות שלהן 'יע"ל קג"ם') בין אביי לרבא, בהן נפסקה הלכה כאביי.
אופן ההשבה

המשנה מפרטת על הדרך הרצויה על פיה יש להכריז על אבדה, כאמצעי להחזיר אותה לבעליה.
בימים שבית המקדש היה קיים, היו בני-ישראל עולים לרגל לירושלים שלוש פעמים בשנה (בפסח, שבועות וסוכות), ובשלוש הזדמנויות אלו היו מכריזים על האבדות במקום מיוחד בירושלים שנקרא "אבן הטוען", וכל מי שמצא אבדה היה מגיע לשם.
לאחר חורבן בית-המקדש התקינו חז"ל שמוצא האבדה יכריז עליה בבתי כנסיות ובבתי מדרשות. עוד נקבע, שבמקומות בהם נהוג להחרים אבדות לאוצר המלכות - יש להסתפק בהודעה לשכנים ולחברים.
בעל האבדה צריך לתת את סימני האבדה, כדי להוכיח שהאבדה שייכת לו. מי שידוע כרמאי, אינו מקבל את האבדה גם אם יביא סימנים, עד שיביא עדים שיעידו שהחפץ שלו. לתלמיד חכם, המוחזק כאדם ישר ונאמן, מחזירים את האבדה אם הוא זיהה אותה כשלו בטביעת עין (בראייה), אפילו ללא מתן סימנים.
לפי ההלכה, המוצא חייב לטפל באבדה כדי שלא תאבד את ערכה, ופעמים שהוא צריך גם להשתמש באבדה, כדי שלא תתקלקל מחוסר שימוש. כאשר הטיפול באבדה מחייב הוצאה ממונית, רשאי המוצא לגבות את ההוצאה שנגרמה לו בגלל האבדה. כיוון שכך, התירו חז"ל למכור את האבדה במקום שהיא גורמת להוצאות יתרות, ההופכות את הטיפול בהשבתה לבלתי משתלם עבור המאבד, המשנה מתעדת שהיו מקומות שנהגו לגבות שכר על השבת אבדה.
מלבד המצווה להחזיר אבדה שנאבדה מבעליה, כוללת המצווה אף חובה למנוע נזק מהזולת (כגון מניעת הצפת שדהו).
אופן ההשבה > שומר אבדה

בזמן שהאבדה נמצאת ביד המוצא הרי הוא חייב בשמירתה, ברמת חיוב השמירה נחלקו רבה ורב יוסף האם דינו כשומר חינם או כשומר שכר. להלכה, בשולחן ערוך פסק שדינו כשומר שכר, וברמ"א פסק שהוא ספק שומר חינם ספק שומר שכר, ולכן המוציא מחבירו עליו הראיה, אך אם תפס המאבד מהמוצא ממון כשווי החפץ אין מוציאין מידי המאבד, ובמהרש"ל כתב ששומר אבדה הוא וודאי שומר חינם ואף אם תפס המאבד מיד השומר מוציאים מידו, ובש"ך דחה דבריו.
יוצאים מהכלל לחובת השבת אבדה

מקרים שבהם אין חובה לקיים את מצוות השבת אבדה:
ייאוש - כאשר ברור שהמאבד התייאש לפני מציאת האבדה כגון שאין בה סימנים, לכן שטר כסף שנמצא ברחוב, למשל, אין צורך להחזיר (אך צרור שטרות, שניתן לזהותו על-פי אופן אריזתו, יש להחזיר).
שווה פרוטה - האבדה שווה פחות מפרוטה.
גוי – במקום שאין חילול השם (כשסביר שהגוי יחשוב שגוי אחר מצא), אין להשיב אבדה לגוי שאינו שומר שבע מצוות בני נח (למשל עבודה זרה או אבר מן החי), אלא אם מכוון לקידוש השם או שכך מחייב חוק המדינה.
אפיקורוס ומומר - על פי הרמב"ם, אין חובה להשיב את האבדה כאשר המאבד הוא אפיקורוס - למשל אוכל טרפות להכעיס או מחלל שבת בפרהסיה.
זקן ואינה לפי כבודו - אם המוצא הוא אדם מכובד שאינו נוהג לשאת חפץ מסוג האבדה שמצא - הוא אינו חייב להשיב את האבדה.
לא תעשה - אם המוצא אינו יכול מסיבה הלכתית להגיע לאבדה (כגון כאשר המוצא הוא כהן והאבדה נמצאת בבית קברות) הוא פטור מלהשיבה.
אבודה ממנו ומכל אדם - כלומר כאשר אין דרך סבירה שבה ניתן להציל את האבדה, אין חובת השבה.
שלך קודם - אם השבתה של האבדה תגזול מזמן המוצא עד כדי שיפסיד בזה כסף יותר מן האבדה עצמה.
אדם שעסק במצוה אחרת בשעה שראה את האבדה, לא חייב בהשבתה מתוקף ההלכה ש"העוסק במצווה פטור מן המצווה".
השבת אבדה בחוקי מדינת ישראל

חוק השבת אבדה, תשל"ג-1973, מסדיר את הטיפול באבדות. החוק הישראלי אינו זהה במדויק לדין העברי, אך שואב ממנו עקרונות רבים. היחס בין שיטות המשפט בנוגע לסוגיה זו נידון רבות במהלך דיוני הכנסת בעת חקיקת החוק.
כמו הדין העברי, הוא מתייחס לשני השלבים: ראשית מה חייב המוצא לעשות באבדה, ושנית - מתי הופכת האבדה לרכושו של המוצא.
בניגוד לדין העברי, החוק אינו אוסר על המוצא להתעלם מהאבדה. רק אם המוצא מחזיק כבר בחפץ שהלך לאיבוד, החוק חל עליו ומורה להשיב את האבדה לבעליה, למסור הודעה על המציאה למשטרה ולמסור אותה לידיה אם דרשה זאת ממנו או אם האבדה נתגלתה "ברשותו של אדם אחר" - למסור אותה לבעלי השטח. מי שנוטל אבדה ולא פועל לפי החוק עובר עבירה.
בדומה לדין העברי, מותר למוצא למכור את האבדה (לאחר הודעה על כך למשטרה) כאשר זה נכס שעלול להתקלקל או לאבד שיעור ניכר משוויו, או שהוצאות שמירתו אינן סבירות לעומת שוויו.
חריג שקיים בחוק, בדומה לדין העברי, הוא שאין חובה לנסות להשיב אבדה לבעליה או להודיע למשטרה אם שווי האבדה מועט ויש להניח שבשל השווי הנמוך בעליה התייאש ממנה.
לאחר ארבעה חודשים, החוק רואה את הבעלים כמי שהתייאש מן האבדה והיא הופכת לרכושו של המוצא. במשך השנה הראשונה לאחר שהמוצא רוכש את הבעלות, הבעלים המקורי (המאבד) יכול לדרוש לפדות את האבדה, כלומר לקנות אותה מהמוצא, והמוצא יהיה חייב למכור לו אותה.
ראו גם

ייאוש שלא מדעת
אבדה מדעת
אבודה ממנו ומכל אדם
פסק דין הנדלס נגד קופת עם
לקריאה נוספת

הרב מיכאל ויגודה, השבת אבדה, בתוך סדרת חוק לישראל, על דיני השבת אבדה במשפט העברי, הוצאת משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, ירושלים תשנ"ב
הערות שוליים

↑  שולחן ערוך, חושן משפט, סימן רנ"ט, סעיף א'
↑  הרב אליעזר מלמד הקריאה במעמד הקהל בספרו פניני הלכה
↑  משנה, מסכת נדרים, פרק ד', משנה ב' ובתוספות יום טוב שם.
↑  שולחן ערוך, חושן משפט, סימן רס"ז, סעיף ט"ז.
↑  שולחן ערוך, חושן משפט, סימן רנ"ט, סעיף ב'
↑  ספר חסידים סימן שנח, באתר ספריא
בית הבחירה למאירי על בבא קמא, דף קיג עמוד ב (https://olamot.net/shiurim/אבידת-נכרי/ אבדת נכרי] באתר עולמות, עמוד ב)
שולחן ערוך, חושן משפט, סימן רס"ו, סעיף א'
הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, בצומת התורה והמדינה (כרך ב', עכו"מ ונכרי בדיני ישראל), אלון שבות: מכון צומת, ה'תשנ"א (השבת אבדה לגוי באתר פתחו שערים)
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר נזקים, הלכות גזילה ואבידה, פרק י"א, הלכה ב'
↑  שולחן ערוך, חושן משפט, סימן רס"ג
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 835–852 חוק השבת אבידה, באתר דעת.
↑  חוק השבת אבידה, התשל"ג-1973, סעיף 2
↑  חוק השבת אבידה, התשל"ג-1973, סעיף 6 (אות א' וב')
↑  חוק השבת אבידה, התשל"ג-1973, סעיף 2(א)
| ספר דברים |
| --- | --- | --- |
| פרשת דברים | ערבות מואב • חטא המרגלים • חטא המעפילים |  |
| פרשת ואתחנן | עשרת הדיברות • שמע ישראל • שמע ישראל (פרשיה) • תפילין |  |
| פרשת עקב | כוחי ועוצם ידי • תורת הגמול • חטא העגל • והיה אם שמוע • ברכת המזון • שבעת המינים • לא תערץ מפניהם |  |
| פרשת ראה | היתר אכילת בשר • נביא שקר • מסית • עיר הנידחת • סימני כשרות בבעלי חיים • תרומות ומעשרות • שמיטת כספים • עבד עברי • שלוש רגלים • עלייה לרגל |  |
| פרשת שופטים | משפט עברי • איסור שוחד • איסור עבודה זרה • זקן ממרא • מצוות מינוי מלך • זרוע, לחיים וקיבה • ראשית הגז • כישוף • אוב • ידעוני • חובר חבר • רוצח בשגגה • עיר מקלט • עדות שקר • עדים זוממים • לא תערוץ מפניהם • הלכות מלחמה • כהן משוח מלחמה • מצוות קריאה לשלום במלחמה • בל תשחית • עגלה ערופה |  |
| פרשת כי תצא | אשת יפת תואר • משפט הבכורה • בן סורר ומורה • תלייה • השבת אבידה • לא ילבש • מוציא שם רע • מפתה • איסור קדשה • גירושין • ייבום וחליצה • ממזר • מצוות טעינה • איסור ריבית • משכון • הלנת שכר • מתנות עניים • לא תחסום שור בדישו • כלאי הכרם • לא תחרוש בשור ובחמור יחדו • שעטנז • לא ילבש • השבת אבדה • איסור גנבת נפש • אתנן זונה ומחיר כלב • קבורת המת • שילוח הקן • מצוות מעקה • ציצית • נדרים • מלקות |  |
| פרשת כי תבוא | מקרא ביכורים • וידוי מעשרות • מעמד הר גריזים והר עיבל |  |
| פרשת נצבים | תשובה • קיבוץ גלויות |  |
| פרשת וילך | הקהל • הסמכת יהושע • כתיבת משה את התורה |  |
| פרשת האזינו | שירת האזינו |  |
| פרשת וזאת הברכה | ברכת משה • מות משה • הר נבו |  |
| דמויות מרכזיות | משה • יהושע בן נון |  |
ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.