stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרצח בגן מאיר
הערעור

כנדון למוות הגיש דוד יעקובוביץ ערעור לבית המשפט העליון. בדין ישבו השופטים שמעון אגרנט, שמחה אסף ומשה זילברג. ביום 12 ביוני 1952 נתן בית המשפט את גזר דינו. בית המשפט העליון דחה את טיעון ההגנה כי חבריה של אשתו של פקטורי ביצעו את התקיפה כעונש או אזהרה לפקטורי על שהוא מקים יחסי מין עם אחותו. בית המשפט העליון פסק (בערעור פלילי 125/50, שקבע תקדים חשוב במשפט הפלילי הישראלי) כי:
הגורם למות אדם כדי להקל על עשיית עבירה, אינו נחשב כ"רוצח" במובן סעיף 214 (ג) (סעיף הרצח בפקודת החוק הפלילי המנדטורית), אלא אם כן רצה או התכוון להמית את הקורבן".
לגבי מקרהו של יעקובוביץ פסק בית המשפט כי:
אין לה במקרה דנן להרשעת-הרצח על מה שתסמוך. השופטים קבעו, כי הנאשם לא התכוון להרוג את דני פקטורי, אלא רק לסלקו מן המקום.
והואיל וכוונת הנאשם הייתה לסלק את הקרבן כדי להקל על ביצוע האונס, פסק בית המשפט כי:
יש לבטל את הרשעתו של המערער ברצח, ולהעמיד תחתיה את הרשעתו בהריגה.
עונשו של יעקובוביץ הוחלף מעונש מוות לחמש עשרה שנות מאסר.
למרות ההחלטה השיפוטית שפסקה כי מבחינה משפטית טכנית לא היה מעשהו של יעקובוביץ בגדר רצח, המשיכו מאז ועד היום לכנות את הפרשה שהסעירה את המדינה בשם "הרצח בגן מאיר".
ריצוי העונש ולאחריו

ב-25 באוגוסט 1959, עשר שנים לאחר מעצרו, שוחרר יעקובוביץ ממאסרו, לאחר ניכוי שליש מתקופת המאסר בגין התנהגות טובה.
לאחר שחרורו מן הכלא חזר יעקובוביץ לחיי שוטטות ומעשי פריצה. בשנת 1960 הוא הועמד לדין בבית המשפט המחוזי בתל אביב באשמת פריצה, נדון לשישה חודשי מאסר בפועל והגיש על כך ערעור. ערעורו נדחה והוטל עליו גם להשלים את שליש תקופת המאסר שהופחתה מעונשו על הריגת דניאל פקטורי. לאחר שחרורו עזב את הארץ וגורלו לא נודע.
בשנת 2008, אמר עורך הדין אביגדור פלדמן בריאיון לאילנה דיין, כי יעקובוביץ לא היה האשם האמיתי בפרשה:
הזרע לא שלו, לא נמצאו עליו כתמי דם, הזיהוי שלו לא היה זיהוי, אבל בית המשפט חיפש אשם. הרצח הזה היה רצח שהסעיר את תל אביב. פתאום העיר החביבה, הנחמדה, החמימה, פתאום חודר לתוכה כוח זדוני. חיפשו רוצח, מצאו את יעקובוביץ', הרשיעו אותו. עשרות עמודים על ההלכה המשפטית, תשומת לב מינימלית לעובדות. והעובדות הן שהוא אכן לא ביצע את הרצח.
לקריאה נוספת

נתן דונביץ', הנאשמים - דרמות מבית המשפט, הוצאת זמורה ביתן, 2000.
אבי גולדברג, תל אביב קיץ קטלני, 2021 - רומן על הרצח בגן מאיר.
דפנה ברק-ארז, תקדימיוֹת - נשים קובעות תקדים במשפט הישראלי, כנרת, זמורה, דביר, 2024, הפרק "נעמי שטיין, עדה מהימנה", עמ' 31–34.
הערות שוליים

↑  דניאל פקטורי אתר שירה עובדת
↑  מעריב, 18 במאי 2012.
↑  "לפני זה לא עברנו על גדרות": ליאורה בילסקי, "העיר, האישה והמשוטט במשפט יעקובוביץ", המשפט ט"ז תשע"א
↑  אייל דץ, ‏היסטוריה של אלימות: הפשעים הלא מפוענחים של תל אביב, באתר "Time Out ישראל", 21 באוגוסט 2014
אור (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  קרן ידעיה
 הופק בידי:  מרק רוזנבאום
 תסריט:  שרי עזוז   קרן ידעיה
 עריכה:  שרי עזוז 
 שחקנים ראשיים:  דאנה איבגי   רונית אלקבץ
 צילום:  לורן ברונה 
 מדינה:  ישראל, צרפת 
 חברת הפקה:  Canal+ 
 חברה מפיצה:  Canal+   טרנספקס הפקות   HOT   ביזיבי הפקות  
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 בספטמבר 2004
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  תל אביב-יפו 
 תקציב:  2,580,000
 פרסים:  פרס אופיר על שחקנית ראשית
 דף הסרט ב־IMDb
 
דאנה איבגי (מימין) ורונית אלקבץ (משמאל)
"אור" ("האוצר שלי") הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויה של קרן ידעיה משנת 2004, עם רונית אלקבץ ודאנה איבגי בתפקידים הראשיים.
הסרט זכה במענק לפיתוח התסריט בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה, וזכה בפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר (דאנה איבגי). לאחר מכן השתתף בפסטיבל ירושלים ובפסטיבלים בקולומביה ובאירופה. הסרט זכה בפרסים מיוחדים על משחק ובימוי בפסטיבל סלובקיה, בפסטיבל קאן שבצרפת (פרס מצלמת הזהב), פרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים, פסטיבל ניו יורק ופסטיבל מקסיקו.
פרטי עלילה

העלילה עוקבת אחר אור (דאנה איבגי), נערה בת 17, תלמידת תיכון בתל אביב, בת לאם זונה בדימוס הנמצאת במצב חלש וקשה (רונית אלקבץ). אור נאבקת לקיים את עצמה ואת אמה, רותי, ברמת חיים מינימלית; היא עובדת כשוטפת כלים במסעדה זולה, ועוסקת במחזור בקבוקי פלסטיק ופחיות עבור שקלים בודדים, תוך כדי ניסיון למנוע מאמה לחזור לעבוד ברחובות. אור, אשר מתפקדת כסוג של הורה עבור אמה, מוצאת לאמה עבודה כמנקת בית, אך אמה שבה באופן קבוע לרחוב, בניסיון לפרנס את הבית ולהחזיר את כבודה כמפרנסת.
חייה של אור הופכים קשים יותר כאשר נאסר עליה להיפגש עם עידו בו היא מאוהבת עקב היותה "השפעה רעה".
לבסוף תופסת אור את מקום אמה בניסיון להרחיקה מהרחוב, והופכת לזונה בעצמה.
שחקנים

אור (דאנה איבגי) - הדמות הראשית בסרט.
רותי (רונית אלקבץ) - אמה של אור. זונה לשעבר.
עידו (מישר כהן)
רחל (קטיה זימבריס)
שמואל (שמואל אדלמן)
לקריאה נוספת

פבלו אוטין, קרחונים בארץ החמסינים: הקולנוע הישראלי החדש - שיחות עם במאים, רסלינג, 2008, הפרק "'אור' - שיחה עם קרן ידעיה", עמ' 117-97
שולמית אלמוג, משפט וקולנוע, הפרק "אור", עמ' 138-128, הוצאת נבו, 2012.
הערות שוליים

↑  אורי קליין, אם, בת ולהיפך, באתר הארץ, 19 במאי 2004
↑  פבלו אוטין, ‏השנה של הקולנוע הייתה גדולה על הטלוויזיה, באתר גלובס, 28 בספטמבר 2004
↑  פבלו אוטין, ‏השופטים לא לקחו סיכונים, באתר גלובס, 18 ביולי 2004
↑  שירות גלובס, ‏קרן אור, באתר גלובס, 23 במאי 2004
↑  גואל פינטו, מאחד יוצאים שניים, באתר הארץ, 19 ביולי 2004
↑  חיים הנדוורקר, "אור" בפסטיבל הסרטים של ניו יורק שנפתח השבוע, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2004
↑  אורי קליין, אחרי הייאוש, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2004
Folklore: The Long Pond Studio Sessions (from the Disney+ Special)

Folklore: The Long Pond Studio Sessions (from the Disney+ Special) הוא אלבום הופעה ופסקול של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט. האלבום יצא לאור ב-25 בנובמבר 2020 על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס. הוא מתבסס על אלבומה השמיני, Folklore.
האלבום הוא גם פסקול הסרט, Folklore: The Long Pond Studio Sessions.
רקע

האלבום הופק על ידי טיילור סוויפט, ג'ק אנטונוף וארון דסנר, שהיו המפיקים של Folklore. האלבום מחולק לשני תקליטורים: הראשון הוא התקליטור של מהדורת הדלוקס של Folklore, הכולל בתוכו גם את רצועת הבונוס "The Lakes", בעוד התקליטור השני הוא פסקול הסרט, Folklore: The Long Pond Studio Sessions.
את אלבום ההופעה והשירים שנכללו בו, הקליטה סוויפט באולפני לונג פאונד שבעמק ההדסון, ניו יורק.
ביקורת

כבר בצאתו של האלבום, פורסמו אודותיו כתובות בשלל אתרי מוזיקה שונים. ב-NME פורסם הרקע של האלבום, תוך שנכתב שם את הפרטים אודות הקלטות האלבום. ב-OnStage פורסמה כתבה על האלבום גם כן. בהמשך, פורסמה כתבה עליו גם באתר The River Japan.
בנוסף לכך, פורסמו עליו כתבות באתרים נוספים.
מיקומי שיא > מצעדי סוף שנה

|   ‏‏‏  2023> מדינה |   ‏‏‏  2023> מצעד |   ‏‏‏  2023> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | מצעד האלבומים המסחריים | 84 |
|  ארצות הברית | מצעד האלבומים העכשוויים | 59 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי ה-Tastemakers | 4 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הויניל | 25 |
|  ארצות הברית | מצעד אלבומי הרוק והאלטרנטיבי | 75 |
|  ארצות הברית | מצעד האלבומים האלטרנטיביים | 41 |
נתוני מכירות

| מקום | תארים | מכירות |
| --- | --- | --- |
| סין (QQ Music) | — | 60,000 |
הערות שוליים

↑  ארון דסנר, טיילור סוויפט, ג'ק אנטונוף, ג'ו אלווין
1 2  folklore: the long pond studio sessions (from the Disney+ special) [deluxe edition], נבדק ב-2020-11-26
↑  folklore, נבדק ב-2020-11-26
1 2 3 4 5  folklore: the long pond studio sessions (from the Disney+ special) [deluxe edition by Taylor Swift], Genius (באנגלית)
↑  folklore by Taylor Swift, Genius (באנגלית)
↑  Listen to Taylor Swift's new 'Folklore' live album from Disney+ film on Spotify, NME Music News, Reviews, Videos, Galleries, Tickets and Blogs | NME.COM, ‏2020-11-25 (באנגלית בריטית)
↑  Taylor Swift releasing new 'Folklore' documentary on Disney+ tonight, NME Music News, Reviews, Videos, Galleries, Tickets and Blogs | NME.COM, ‏2020-11-24 (באנגלית בריטית)
↑  Taylor Swift pubblica la deluxe edition dell'album folklore, Onstage, ‏2020-11-26 (ב־)
↑  テイラー・スウィフトのDisney＋映画、日本配信予定は「後日発表」 ─ ライブアルバム＆映像がリリース, THE RIVER, ‏2020-11-26 (ביפנית)
↑  Taylor Swift新专辑《folklore》豪华版上线，欧美迷齐聚QQ音乐聆听live最强音 - 中娱网, news.yule.com.cn
↑  SpettacoliNEWS, Taylor Swift: fuori "folklore: the long pond studio sessions (from the disney+ special) deluxe edition", www.spettacolinews.it
↑  Catalog Albums, Billboard, ‏2023 (באנגלית אמריקאית)
↑  Top Current Album Sales, Billboard, ‏2023 (באנגלית אמריקאית)
↑  Tastemakers Albums, Billboard, ‏2023 (באנגלית אמריקאית)
↑  Vinyl Albums, Billboard, ‏2023 (באנגלית אמריקאית)
↑  Top Rock & Alternative Albums, Billboard, ‏2023 (באנגלית אמריקאית)
↑  Top Alternative Albums, Billboard, ‏2023 (באנגלית אמריקאית)
↑  folklore: the long pond studio sessions (from the Disney+ special), y.saoju.net
| טיילור סוויפט |
| --- | --- |
פרסים ומועמדויות • דיסקוגרפיית אלבומים • דיסקוגרפיית סינגלים • הופעות חיות • שירים • וידאוגרפיה • השפעה תרבותית • השפעה הפוליטית • תדמית ציבורית
אלבומי אולפן: Taylor Swift • Fearless • Speak Now • Red • 1989 • Reputation • Lover • Folklore • Evermore • Midnights • The Tortured Poets Department
אלבומי הוצאה חוזרת: Fearless (Taylor's Version) • Red (Taylor's Version) • Speak Now (Taylor's Version) • 1989 (Taylor's Version)
מיני-אלבומים: The Taylor Swift Holiday Collection • Rhapsody Originals • iTunes Live from SoHo • Beautiful Eyes
אלבומי הופעה: Speak Now World Tour – Live • Live from Clear Channel Stripped 2008 • Folklore: The Long Pond Studio Sessions (from the Disney+ Special) • Lover (Live from Paris)
אלבומי וידאו: Taylor Swift and Def Leppard • Journey to Fearless
סיבובי הופעות: Fearless Tour • Speak Now World Tour • The Red Tour • The 1989 World Tour • Reputation Stadium Tour • The Eras Tour
סרטים תיעודיים: Taylor Swift: Reputation Stadium Tour • Miss Americana • Folklore: The Long Pond Studio Sessions • All Too Well: The Short Film  • Taylor Swift: The Eras Tour
משפחה: אוסטין סוויפט (אח) • אוליביה בנסון (חתולה) • מרג'ורי פינליי (סבתא)
מורשת: ההשפעה של The Eras Tour • סוויפטיז • Nannaria swiftae‏ • Castianeira swiftay
מחלוקות: מולר נגד סוויפט • מחלוקת המאסטרס • מחלוקת טיקטמאסטר • מותה של אנה קלרה בנבידס
ערכים קושרים: אחוזת סמואל גולדווין • בומבלורינה • הולידיי האוס • וונדרסטראק • וונדרסטראק אנצ'נטד • טיילור סוויפט הפקות • City of Lover •‏ טיילור שיש
ויליאם ג'יימס

| --- | --- |

 לידה:  11 בינואר 1842 בית אסטור, ארצות הברית 
 פטירה:  26 באוגוסט 1910 (בגיל 68) טאמוורת', ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות קמברידג' 
 השקפה דתית:  לותרניזם 
 מקום לימודים:  בית הספר לרפואה של הרווארד, אוניברסיטת הרווארד, בית הספר להנדסה ומדע שימושי של הרווארד, Plymouth College 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד 
 מונחה לדוקטורט:  הוראס קאלן, ג'. סטנלי הול, מוריס רפאל כהן, אדווין הולט 
 זרם:  פרגמטיזם
 תחומי עניין:  פילוסופיה של הדת, אפיסטמולוגיה
 עיסוק:  פילוסוף, רופא, מרצה באוניברסיטה, פסיכולוג, סופר 
 הושפע מ:  מיל, פירס
 השפיע על:  דיואי, ברגסון, ויטגנשטיין
 מדינה:  ארצות הברית 
 יצירות ידועות:  עקרונות הפסיכולוגיה, החוויה הדתית לסוגיה, Essays in Radical Empiricism 
 בן או בת זוג:  Alice Gibbens James 
 צאצאים:  William James 
 
ויליאם ג'יימס (באנגלית: William James;‏ 11 בינואר 1842 – 26 באוגוסט 1910) היה פסיכולוג ופילוסוף אמריקאי. נחשב אבי הפונקציונליזם בפסיכולוגיה.
ביוגרפיה > נעוריו

ג'יימס נולד בניו יורק. אביו, הנרי ג'יימס, היה תאולוג סוודנבורגי עשיר ואקסצנטרי, שהיה ידוע בחוגים הספרותיים והאינטלקטואליים. כמו אחיו הצעיר, הנרי ג'יימס, שנחשב לאחד הסופרים החשובים של המאה ה-19, קיבל ויליאם ג'יימס חינוך טרנס-אטלנטי אקלקטי, והודות לו דיבר צרפתית וגרמנית. בני משפחתו של ג'יימס היו למוקד התעניינות להיסטוריונים, לביוגרפים ולמבקרים, משום גאונותם וכישוריהם יוצאי הדופן.
נטייתו האמנותית המוקדמת הביאה אותו להיות חניך בסטודיו של ויליאם מוריס הונט בניופורט שברוד איילנד, אך ב-1861 עבר ללמוד מדעים באוניברסיטת הרווארד.
בצעירותו סבל ג'יימס ממספר בעיות נפשיות וגופניות, בהן בעיות עיניים, גב, קיבה ועור, וכן מתקופות של דיכאון ומחשבות אובדניות. שני אחיו הצעירים, גארת' וילקינסון (וילקי) ורוברטסון (בוב), נלחמו במלחמת האזרחים האמריקנית, אך שלושת האחים האחרים (ויליאם, הנרי ואלייס) סבלו מתקופות של נכות. למרות זאת היה ג'יימס מסוגל להצטרף למסע מדעי של לואי אגסי במעלה נהר האמזונאס ב-1865.
ביוגרפיה > במסצ'וסטס

המשפחה כולה עברה לקיימברידג' שבמסצ'וסטס, לאחר שוויליאם ג'יימס החליט ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ובבית החולים הכללי מסצ'וסטס ב-1866. בגלל מחלתו קיבל את התואר רק ב-1869. לימודיו נקטעו כמה פעמים לתקופות ארוכות בהן חיפש פתרון לבעיותיו הרפואיות בגרמניה. בפרק זמן זה החל לפרסם מאמרים בכתבי עת ספרותיים, כמו "נורת' אמריקן רוויו". "מחלת-הנשמה שלי", כפי שכינה את מחלתו, נפתרה רק ב-1872, לאחר תקופה ארוכה של חיפוש פילוסופי.
ביוגרפיה > בגרמניה

שהותו של ג'יימס בגרמניה הייתה פורה מבחינה אינטלקטואלית, כיוון שלמד שם פילוסופיה ופסיכולוגיה ולא רפואה. מאוחר יותר, ב-1902, כתב: "בהתחלה למדתי רפואה על מנת להיות פיזיולוג, אך נסחפתי לכיוון של פסיכולוגיה ופילוסופיה מתוך ייעוד כלשהו. מעולם לא למדתי פילוסופיה בצורה מסודרת, וההרצאה הראשונה בפסיכולוגיה ששמעתי הייתה זו שנתתי אני".
קריירה מקצועית

ג'יימס למד רפואה, פסיכולוגיה וביולוגיה, ואף לימד נושאים אלה, אך נמשך למחקר המדעי של המוח האנושי בתקופה שבה הפסיכולוגיה החלה לבסס עצמה כמדע. היכרותו עם מחקריהם של אישים כמו הרמן פון הלמהולץ בגרמניה ופייר ז'אנה (Pierre Janet) בצרפת, עזרה לו ללמד קורסים בפסיכולוגיה מדעית באוניברסיטת הרווארד. הוא ייסד את אחת המעבדות הראשונות לפסיכולוגיה ניסויית – הוא חשב שהיא הראשונה – בארצות הברית, בבוילסטון הול ב-1875.
כל הקריירה האקדמית שלו הייתה באוניברסיטת הרווארד. הוא מונה למרצה בפסיכולוגיה ב-1872, מרצה באנטומיה ובפיזיולוגיה ב-1873, פרופסור חבר בפסיכולוגיה ב-1876, פרופסור חבר בפילוסופיה ב-1881, פרופסור בפסיכולוגיה ב-1889, פרופסור בפילוסופיה ב-1897, ופרופסור אמריטוס לפילוסופיה ב-1907.
ג'יימס נפטר ב-1910, בצ'וקורוא שבניו המפשייר.
כתבים והגות

ג'יימס כתב רבות לאורך כל ימי חייו; ג'ון מק'דרמוט ריכז ביבליוגרפיה ממצה למדי של עבודתו, בת 47 דפים. הוא זכה להכרה רחבה לראשונה כשפרסם את "עקרונות הפסיכולוגיה" (1890). בחיבור זה ביקר גם את האסכולה ההקשרית האנגלית וגם את ההגליאניזם של ימיו כזרמים דוגמטיים בעלי ערך הסברי מועט, ושאף להסביר מחדש את המוח האנושי כסלקטיבי ומונחה מטרות.
כתבים והגות > אפיסטמולוגיה

ג'יימס הגדיר אמת כדבר שמועיל לאמונה. "רעיונות אמיתיים מוליכים אותנו למקומות ורבליים ומושגיים מועילים, וכן למושגים תחושתיים מועילים. הם מובילים לעקביות, יציבות וקשר אנושי שוטף"[דרוש מקור] אך "כל תהליך אמיתי חייב להוביל לאימות של חוויות תחושתיות"[דרוש מקור].
כתבים והגות > פילוסופיה של הדת

ג'יימס תרם תרומה חשובה גם בתחום הפסיכולוגיה של הדת והפילוסופיה של הדת, כשהוא מתאר תיאור רחב של "החוויה הדתית לסוגיה" (1902), ומפרש אותה לפי נטייה פרגמטית. כמה מטענותיו בספר זה:
המחשבה הדתית צריכה להיות המוקד של לימודי הדת, ולא המוסדות הדתיים, מכיוון שהמוסדות הם רק התוצאה של המחשבה.
פסיכולוגים צריכים לחקור את מגוון החוויות הדתיות החזקות ואף הפתולוגיות, מכיוון שהן מציגות את הדבר הקרוב ביותר למיקרוסקופ של השכל – כלומר, הן מראות בצורה מוגדלת מאוד את התהליכים הנורמליים.
על מנת לפרש בצורה מועילה את העולם של החוויות המשותפות ושל ההיסטוריה, יש להאמין במספר "אמונות על". אמנם לא ניתן להוכיח אותן, אך הן מעניקות למאמינים בהן חיים טובים ומלאים יותר. הספר נפוץ בארצות דוברות צרפתית בגרסתו המעובדת של פרנק אבוזי.
כתבים והגות > תאוריה של הרגש

ג'יימס הוא אחד משני מייסדיה של תאוריית ג'יימס-לנגה (James-Lange theory of emotion) של הרגש, שהוא ניסח בנפרד מקרל לנגה בשנות ה-80 של המאה ה-19. לפי התאוריה, הרגש הוא התפיסה של המוח את התנאים הפסיכולוגיים שנגרמים כתוצאה מגירוי מסוים. ג'יימס מביא דוגמה ידועה: אנחנו לא רואים דוב, מפחדים ממנו, ואז בורחים, אלא אנחנו רואים את הדוב ובורחים, ולכן אנחנו מפחדים. התפיסה של המוח שלנו את רמת האדרנלין הגבוהה יותר, הדופק וכדומה הוא הרגש.
להבנה זו השייכת לרגש יש משמעויות רבות לפילוסופיה של האסתטיקה. ב"עקרונות הפסיכולוגיה" הוא מבאר מה יכולות להיות התוצאות של התאוריה:
עלינו להדגיש כי הרגש האסתטי הטהור והפשוט, ההנאה שאנו מקבלים מקווים ומסות מסוימים, ותרכובת צבע וקול, היא לחלוטין חוויה תחושתית, חוויה אופטית או שמיעתית שהיא ראשונית, ואינה הודות לתוצאות של הרגשות אחרות שמעוררות במקום אחר. להנאה הראשונית והמיידית הזו בתחושות מסוימות, ובתרכובות ההרמוניות שלהן, מתווספות לפעמים הנאות שניוניות; ובהנאה מיצירות אמנות על ידי רוב האנושות יש לתחושות שניוניות אלה תפקיד חשוב. אך ככל שהטעם של האדם הוא קלאסי יותר, הנאות אלו משמעותיות פחות ביחס לתחושה הראשונית והמיידית. הקלאסיציזם והרומנטיציזם נלחמו על נקודה זו. רמיזות מסובכות, הזיכרון המתעורר והמקשר, גורמים ליצירת אמנות להיות רומנטית. הטעם הקלאסי רואה את האפקטים אלה כגסים וצעקניים, ומעדיף את היופי העירום של התחושה האופטית והשמיעתית, שאינו מעוטר בגנדור וראוותנות. לעומת זאת למחשבה הרומנטית, היופי המיידי של תחושות אלה נראה יבש וצר. כמובן שאיני מכריע בין הדעות, אלא רק מראה את החילוק בין הרגש הראשוני, המתייחס לתחושה המיידית, לבין הרגשות השניוניות, שמוספות עליו.
[דרוש מקור]
כתבים והגות > פילוסופיה של ההיסטוריה

אחת המחלוקות הגדולות בפילוסופיה של ההיסטוריה היא מידת השפעתם של יחידים על שינויים של החברה כולה.
יש הוגים שרואים את היחידים ("גיבורים", כפי שקרא להם תומאס קרלייל) ככוח המניע של ההיסטוריה, ואת החברה הרחבה כדף שעליו הם כותבים את מעשיהם.
יש הוגים שסוברים שהחברה משתנה על פי עקרונות הוליסטיים, או על פי חוקים, ואת היחידים הם רואים כחיילים פשוטים בעלי רצון מעט או רב.
ב-1880, הביע ג'יימס את דעתו במאמר "אנשים גדולים וסביבתם" שפורסם בכתב העת "אטלנטיק". הוא תמך בדעתו של קרלייל, אך לא הדגיש כמוהו את הספירה הפוליטית-צבאית, ולא סבר כי ליחידים יש חלק בלעדי בקומן ובנפילתן של מדינות ואימפריות.
ספריו

עקרונות הפסיכולוגיה, (1890).
הרצון להאמין, (1897), תרגם לעברית יניב פרקש, בתוך חקירות ודרישות: מאמרי מופת על חברה, אמונה ומצב האדם, ערך אסף שגיב, כנרת זמורה-ביתן דביר ומרכז שלם, 2011.
החוויה הדתית לסוגיה, (1902), תרגם לעברית יעקב קופליביץ, מוסד ביאליק, תש"ט.
פרגמטיזם, (1907); בעברית: הוצאת רסלינג, תרגום: גיא אלגת, 2010.
משמעות האמת, (1909).
לקריאה נוספת

ויליאם ג'יימס, הרצון להאמין, תרגם יניב פרקש, כתב העת תכלת 31 (אביב התשס"ח), עמ' 90–112.
דיוקן של ויליאם ג'יימס. צייר ג'ון לה פארג, 1859 לערך
כנפיים שבורות

| --- | --- |

 בימוי:  ניר ברגמן
 הופק בידי:  אסף אמיר
 תסריט:  ניר ברגמן
 שחקנים ראשיים:  מאיה מרון   אורלי זילברשץ-בנאי
 מוזיקה:  אבי בללי
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  קרן הקולנוע הישראלי   נורמה הפקות   Yes הטלוויזיה בלוויין
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  24 באוקטובר 2002
 משך הקרנה:  87 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-80 של המאה ה-20 
 תקציב:  ₪3,410,000
 הכנסות:  ₪9,500,000
 פרסים:  תשעה פרסי אופיר
 דף הסרט ב־IMDb
 
"כנפיים שבורות" הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של ניר ברגמן, עם אורלי זילברשץ-בנאי ומאיה מרון בתפקידים הראשיים.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2002, ועלילתו עוקבת אחר אם וארבעת ילדיה מחיפה המתמודדים איש בדרכו עם מותו הפתאומי של אבי המשפחה.
הסרט זכה להצלחה רבה בישראל ובעולם, נחשב לאחד הסרטים הישראליים המצליחים ביותר בכל הזמנים והוקרן בארצות הברית, צרפת, הממלכה המאוחדת ו-20 מדינות נוספות. בשנת יציאתו גרף הסרט מספר רב של פרסי אופיר עבור העיצוב האמנותי, הצילום, הבימוי, העריכה, התסריט, הפסקול, המשחק (מאיה מרון ואורלי זילברשץ-בנאי) ועבור הסרט עצמו. השתתף וזכה בפרסים בפסטיבל ברלין, פסטיבל ירושלים, פסטיבל פאלם ספרינגס ופסטיבל טוקיו. שיר הנושא של הסרט הוא "סרטים מצוירים" שהוקלט על ידי מאיה מרון. פסקול הסרט יצא לאור על ידי חברת התקליטים הליקון.
עלילה

העלילה עוקבת אחר אם וארבעת ילדיה מחיפה המתמודדים איש בדרכו עם מותו הפתאומי של אבי המשפחה. עלילתו של הסרט מתרחשת בסוף החופש הגדול, ובמהלכה מנסות חמש הנפשות לחזור אל שגרת חייהן. בת הזקונים בר מסרבת לחזור אל הגן, האח הצעיר עידו בוחן גבולות, האח המתבגר יאיר מסתגר, מסרב לחזור אל הלימודים ונשאב לאורח חיים ניהיליסטי, בעוד אם המשפחה דפנה (אורלי זילברשץ-בנאי) עובדת שעות נוספות כאחות מיילדת במרכז הרפואי בני ציון במטרה לפרנס את ילדיה בכבוד. האחות הבכורה מאיה (מאיה מרון) מנסה לתמרן בין חייה האישיים (מוזיקה, קשרים, רגשות אשמה בנוגע למות אביה) לבין עומס האחריות המשפחתית המוטל לפתע על כתפיה.
פרסים ופסטיבלים

2002 - פרס ראשון בתחרות וולגין (ירושלים); פרס ראשון בפסטיבל טוקיו; תשעה פרסי אופיר בקטגוריות שונות בטקס פרסי האקדמיה, ביניהם עיצוב אמנותי (עדו דולב) (תל אביב); פרס חביב הקהל בפסטיבל ברלין.
ב-2003 השתתף הסרט בפסטיבלים הבינלאומיים הבאים: פאלם ספרינגס, ונקובר, ג'יפוני, קרלו ויוארי, שיקגו, סידני, מלבורן, טורונטו, פריז ובריסבן.
שחקנים

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
אורלי זילברשץ-בנאי: דפנה אולמן
מאיה מרון: מאיה אולמן
ניתאי גבירץ: יאיר אולמן
ולדימיר פרידמן: ד"ר ולנטין גולדמן
דאנה איבגי: איריס
דני ניב (מוקי): יורם
דניאל מגון: עידו אולמן
אליענה מגון: בר אולמן
ראו גם

סוסי ים (סרט)
הערות שוליים

1 2  אברהם כרמלי, זהר שביט, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 2002–2003, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, יולי 2006, עמ' 8
↑  החלו צילומי הסרט הישראלי "כנפיים שבורות", באתר הארץ, 30 במרץ 2001
↑  100 אלף צופים ל"כנפיים שבורות", באתר הארץ, 1 בדצמבר 2002
↑  גואל פינטו, ביקורות בצרפת משבחות את "כנפיים שבורות", באתר הארץ, 10 במאי 2004
"כנפיים שבורות" יצא להקרנות מסחריות בגרמניה, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2003
↑  "כנפיים שבורות" ו"יוסי וג'אגר" התקבלו לפסטיבל ברלין, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2002
↑  גידי אביבי, ציפיות מוקדמות, באתר הארץ, 15 בפברואר 2003
↑  כנפיים שבורות, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2002
↑  גואל פינטו, כנפיים שבורות: הסרט הטוב ביותר בפסטיבל י-ם, באתר הארץ, 27 ביולי 2002
↑  אביבה קרול, ‏"כנפיים שבורות"  זכה בפרס הראשון בפסטיבל טוקיו, באתר גלובס, 5 בנובמבר 2002
↑  גואל פינטו, שלום לך עצבות נהדרת, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2002
↑  גואל פינטו, הסרט "בעולם הזה" זכה בפסטיבל ברלין, באתר הארץ, 14 בפברואר 2003
| פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| שנות התשעים של המאה העשרים | שורו (1990) • מעבר לים (1991) • החיים על פי אגפא (1992) • נקמתו של איציק פינקלשטיין (1993) • שחור (1994) • חולה אהבה בשיכון ג' (1995) • קלרה הקדושה (1996) • עפולה אקספרס (1997) • קרקס פלשתינה (1998) • החברים של יאנה (1999) |  |
| העשור הראשון של המאה העשרים ואחת | ההסדר (2000) • חתונה מאוחרת (2001) • כנפיים שבורות (2002) • האסונות של נינה (2003) • מדורת השבט (2004) • איזה מקום נפלא (2005) • אביבה אהובתי/אדמה משוגעת (2006) • ביקור התזמורת (2007) • ואלס עם באשיר (2008) • עג'מי (2009) |  |
| העשור השני של המאה העשרים ואחת | שליחותו של הממונה על משאבי אנוש (2010) •  הערת שוליים (2011) • למלא את החלל (2012) • בית לחם (2013) • גט - המשפט של ויויאן אמסלם (2014) • באבא ג'ון (2015) • סופת חול (2016) • פוקסטרוט (2017) • האופה מברלין (2018) • ימים נוראים (2019) |  |
| שנות העשרים של המאה העשרים ואחת | אסיה (2020) • ויהי בוקר (2021) • סינמה סבאיא (2022) • שבע ברכות (2023) • קרוב אלי (2024) |  |
גבולות (תערוכה)

| --- | --- |

כריכת קטלוג התערוכה בעיצוב אורה יפה
 פרטים
 תאריך פתיחה:  18 במרץ 1980 
 תאריך סגירה:  30 ביוני 1980 
 שנה:  1980
 אוצר:  סטפני רחום 
 קטלוג:  רחום, סטפני, גבולות, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1980
 
"גבולות" הייתה תערוכה שנפתחה ב-18 במרץ 1980 במוזיאון ישראל ועסקה בביטויים אמנותיים של מושג הגבול באמנות הישראלית.
תיאור

התערוכה "גבולות" הוצגה בשנת 1980 במוזיאון ישראל. התערוכה הציגה יצירות אמנות שנוצרו בישראל בעיקר בשנות ה-70 של המאה ה-20 ועסקו בביטויים פוליטיים, חברתיים ופסיכולוגיים של מושג הגבול בישראל. על פי סטפני רחום, אוצרת התערוכה, ביטויים כאלו החלו להופיע ביתר שאת החל משנת 1967. רבות מן העבודות היו במדיה אוונגרדית כגון "פעולות" (לימים "מיצג"), מיצב ועוד. בנוסף, רבות מהן טיפלו במושגים פנים-אמנותיים באופן מקביל לעיסוקן בביטויים פוליטיים החברתיים.
בין העבודות הפוליטיות שהוצגו נמנו יצירות כגון "נגיעה בגבול" (1974) מאת פנחס כהן גן, "יריות ירושלים" (1976) מאת ז'ררד מרקס ו"שטח חיוני" (1976) מאת יהושע נוישטיין. לצידן עסקו אמנים כאברהם אילת, מיכאל דרוקס ומשה גרשוני בהיבטים אישיים יותר של מושג זה.
תיאור > רשימת משתתפים

מיכה אולמן, גד אולמן, אברהם אילת, ז'ורז'ט בלייה, צבי בן ארץ, ציבי גבע, צבי גולדשטיין, יאיר גרבוז, משה גרשוני, מיכאל דרוקס, פנחס כהן-גן, דליה מאירי, מוטי מזרחי, ז'ררד מרקס, מיכל נאמן, יהושע נוישטיין, יצחק עדי, מנשה קדישמן, עמי שביט, שולי שדה גושן, סרז' שפיצר, יגאל תומרקין
אדמונד איירונסייד

ערך זה עוסק בקצין בריטי במאה ה-20. אם התכוונתם למלך אנגלי בימי הביניים, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1880 אדינבורו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  22 בספטמבר 1959 (בגיל 79) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'
 בן או בת זוג:  Mariot Ysobel Cheyne (26 ביוני 1915–?) 
 צאצאים:  Elspeth Mariot Ironside, Edmund Ironside, 2nd Baron Ironside 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 דרגה:   פילדמרשל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת האזרחים ברוסיה  מלחמת העולם השנייה  מלחמת הבורים  החזית הצפונית במלחמת האזרחים ברוסיה 
 עיטורים
 צלב גדול של לגיון הכבוד  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  מסדר ג'ון הקדוש  צלב המלחמה  עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש  אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט  אות השירות המצוין  צלב המלחמה 1939-1945  קצין בלגיון הכבוד 
 
פילדמרשל ויליאם אדמונד איירונסייד, הברון הראשון מאיירונסייד (באנגלית: William Edmund Ironside, 1st Baron Ironside; ‏ 6 במאי 1880 – 22 בספטמבר 1959) היה קצין בצבא הבריטי ששימש כראש המטה הכללי הקיסרי בשנה הראשונה של מלחמת העולם השנייה.