stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנג'ליקה רוזיאנו
הערות שוליים

↑  אנג'ליקה רוזיאנו - אלופה עולמית בשישית, על המשמר, 29 באפריל 1955
↑  רוזיאנו מנצחת ונזכרת, מעריב, 1 באפריל 1992
1 2  פינג פונג, מעריב, 26 באוגוסט 1960
↑  רוזיאנו נוצחה ע"י יפאנית בת 32, למרחב, 13 באפריל 1956
1 2 3  אפרת ארד, הכדור הקטן הביא לגדולות, מעריב, 29 בדצמבר 1964
↑  אלופת העולם בטניס־שולחן באה להשתקע בישראל, מעריב, 22 באוגוסט 1960
אלופה עולמית בטנים שולחן עומדת להשתקע בישראל, למרחב, 22 באוגוסט 1960
↑  רוזיאנו מונתה כמאמנת הפועל, על המשמר, 9 בספטמבר 1960
↑  רוזיאנו ניצתה את אגושי, על המשמר, 7 במאי 1965
↑  אנג'ליקה רוסיאנו, האם רק נסיעות־חרפה מוסיפות כבוד?, מעריב, 29 באוקטובר 1961
↑  הוחלט סופית לא לשגר את הגב' רוזיאנו ליוגוסלביה, מעריב, 8 בנובמבר 1961
↑  רוזיאנו לצרפת ואנגליה אך לא לגרמניה, מעריב, 22 בינואר 1961
↑  רוזיאנו לא תופיע עם בת זוג מגרמניה, מעריב, 25 בינואר 1962
↑  רוזיאנו חזרה עטורת נצחון, דבר, 10 באוגוסט 1962
↑  אסרו על רוזיאנו לשחק בד. אפריקה, מעריב, 26 ביוני 1962
↑  שנים אוחזין בעונש - רוזיאנו, מעריב, 10 בספטמבר 1962
↑  אברהם פז, ההתאחדות לא הודיעה לרוזיאנו, מעריב, 12 בספטמבר 1962
אברהם פז, המברק נשאר בבית, מעריב, 13 בספטמבר 1962
↑  המברק שנשלח לתיק, מעריב, 16 בספטמבר 1962
↑  רוזיאנו גונתה בחריפות על הופעותיה בדרום אפריקה, מעריב, 10 באוקטובר 1962
↑  אל. אלכסנדרוני, מכבי" מעיין בההרמת " נבחרת טניס השולחן, מעריב, 7 בדצמבר 1964
↑  אל אלכסנדרוני, אנג'ליקה - מאמנת: מכבי - מתנגד: בועדה - משבר, מעריב, 29 בנובמבר 1964
↑  רוזיאנו מאמנת - פפרבאום ראש המשלחת לאליפות העולם, מעריב, 23 בפברואר 1965
↑  מסתמנת נטיה לביטול השתתפותנו באליפות העולם בטניס־שולחן, מעריב, 10 במרץ 1965
↑  דיון חוזר על השתתפותנו באליפות העולם בטניס שלחן, מעריב, 1 באפריל 1965
↑  מונקי־ביזנס בטניס שולחן, הצופה, 7 באפריל 1965
↑  אלכס דורון, אינני מתרגשת, כך הרי מתייחסים בארץ למומחים, מעריב, 9 באוגוסט 1966
1 2  מיכל גזית, אנג'ליקה 79, מעריב, 21 באוקטובר 1979
↑  אנג'ליקה רוזיאנו, נהגת מונית - רק לשעת חירום, מעריב, 8 באוגוסט 1967
↑  ש. סדן, אנג'ליקה דחתה הצעה לחזור לשולחן, מעריב, 1 באוגוסט 1972
↑  כשלון המתכות בתעשייה, הצופה, 2 ביוני 1960
↑  מעבדה לבדיקת השפעות החלודה, למרחב, 18 בינואר 1961
↑  מיקי ויעקב הרבסט חובקים בת, מעריב, 12 בפברואר 1984
↑  ישועה זכה ורוזיאנו ויתרה, על המשמר, 24 באוקטובר 1961
↑  טניסאי השולחן מתכוננים לאליפות, מעריב, 6 במרץ 1955
↑  נערה יהודיה מרומניה זכתה באליפות העולמית לפינג־פונג, קול העם, 2 במרץ 1950
↑  רומניה - אלופת טניס השולחן, חרות, 12 במרץ 1951
↑  נסתיימה האליפות העולמית, קול העם, 23 באפריל 1954
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012293773205171  LCCN: no2023063248  VIAF: 910168048976538410006   WorldCat (עם VIAF): 910168048976538410006
יחסי טאיוואן–יפן

| יחסי טאיוואן–יפן |
| --- | --- |
טאיוואן: יפן


טאיוואן: יפן
שטח (בקילומטר רבוע)
35,980: 377,915
אוכלוסייה
23,162,907: 123,425,163
תמ"ג (במיליוני דולרים)
: 4,212,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
: 34,134
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: מונרכיה חוקתית

מגדל טוקיו
בין הרפובליקה הסינית טאיוואן, לבין יפן,   לא מתקיימים במישור הדיפלומטי. עם זאת, אך ישנם קשרים כלכליים ותרבותיים חזקים מאוד ביניהן.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת (1600–1950)

במהלך העשור הראשון של המאה ה-17 התקיים סחר אינטנסיבי בין יפן לבין האי טאיוואן. ההולנדים יישבו את טאיוואן בשנת 1624 והשתמשו באי כבסיס לסחר עם יפן.
במהלך תקופת שלטונה של ממלכת טונגנינג על האי טאיוואן, נהגה יפן לייבא עור צבי, סוכר, משי, מתכות יקרות, שריונות ובגדי כותנה מהממלכה. כסף יפני היה תקף לתשלום בטאיוואן במהלך אותה התקופה וסוחרים יפנים הורשו לחיות בעיר ג'ילונג. לאחר שהחלה תקופת הסגר ביפן - סאקוקו, הפך הסחר עם טאיוואן לפחות משמעותי.
בשנת 1874 פלשו חיילים יפנים לדרום טאיוואן על מנת לתקוף שבטים ילידים, כנקמה על רצח 54 מלחים יפנים בשנת 1871.
ניצחון יפן על שושלת צ'ינג במלחמת סין-יפן הראשונה העביר את טאיוואן לשליטה יפנית מלאה. טאיוואן נשלטה על ידי האימפריה היפנית עד שנת 1945 והפסדה של יפן במלחמת העולם השנייה, אז הועברה לידי סין הלאומית, שהייתה על סף הפסד במלחמת האזרחים הסינית ובסופו של דבר השתמשה באי כמושב לממשלה הגולה שלה.
הכרה

לאחר כניעת האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה, נכבשה יפן על ידי ארצות הברית ותפקדה בפועל כמדינת בובות אמריקאית. הממשל היפני ביקש לקיים יחסים עם הרפובליקה העממית של סין, אך האמריקאים טרפדו את המגעים, ואיימו על יפן כי הריבונות שלה לא תוחזר. היפנים נכנעו ללחצים וכוננו יחסים עם הרפובליקה הסינית בטאיוואן. כשהרפובליקה העממית של סין החילה את מדיניות "סין האחת", הייתה יפן בעלת ברית משמעותית עבור טאיוואן, אך כוחות פוליטיים עולמיים לחצו עליה לשנות את עמדתה. כאשר הניסיון להחזיר את הרפובליקה הסינית לסין היבשתית כשל, והרעיון החל לדעוך, הממשלה בטאיפיי גורשה מהאו"ם והוחלפה ברפובליקה העממית של סין. בעלות בריתה של טאיוואן, כמו ארצות הברית, הפכו את עמדתן ועברו לתמוך ברפובליקה העממית של סין. לאחר ביקור ניקסון בסין וההכרה האמריקנית בה, החליטה המפלגה הליברלית-דמוקרטית היפנית לכונן יחסים דיפלומטיים רשמיים עם הרפובליקה העממית של סין. כבר לפני כן התקיימו עמה יחסי סחר איתנים ללא הכרה רשמית.
כתנאי מוקדם לבניית קשרים עם ברית המועצות, ביטלה יפן את הסכם טאיפיי ביחס למשטר הרפובליקה הסינית השולט בטאיוואן. על פי מזכר ההבנות המשותף של יפן וסין משנת 1972, ממשלת יפן מכבדת ומבינה במלואה את עמדת ממשלת הרפובליקה העממית של סין, שטוענת כי טאיוואן היא חלק בלתי נפרד מהרפובליקה העממית של סין. מזכר ההבנות בין שתי המדינות הורחב בשנת 1978, והן הסכימו להמשיך לקיים את הכתוב בו גם ב-2006 בביקורו של שינזו אבה בבייג'ינג.בשנת 1998 חתמו יפן והרפובליקה העממית של סין על הכרזה משותפת של שתיהן, בנוגע לבניית ידידות, שיתוף פעולה ושלום בין שני המשטרים. ההכרזה התייחסה גם למדיניות "סין האחת" ונכתב בה כי יפן ממשיכה לשמור על עמדתה בנושא טאיוואן, ככתוב במזכר ההבנות המשותף של הרפובליקה העממית של סין ויפן, והיא מדגישה כי יש רק סין אחת. יפן הרחיבה והכריזה כי תמשיך בסחר ובידידות עם טאיוואן, אולם במגזר הפרטי ובצורה לא רשמית.
יפן מעניקה פטור מאשרת כניסה למדינה למחזיקי דרכון טאיוואני למשך תשעים ימים. הפטור נכנס לתוקף ב-20 בספטמבר 2005 והוא צעד למשיכת תיירים נוספים ליפן. סגן שר הפנים והתקשורת היפני ביקר בטאיוואן ב-25 במרץ 2017 והיה הפקיד הממשלתי במעמד הגבוה ביותר שמבקר במדינה מאז שנת 1972 והחתימה על מזכר ההבנות.
בשנת 2020 קיבלה יפן תרומות רבות של ציוד רפואי להתמודדות עם מגפת הקורונה כחלק מהמדיניות הטאיוואנית של סיוע רפואי בתנאי משבר. יותר מ-2 מיליון מסיכות פנים נמסרו ליפן באמצע חודש אפריל.
חינוך

בתי ספר סיניים שמעבר לים ממומנים ומנוהלים ביפן, כמו גם במדינות רבות אחרות, על ידי מועצת הקהילה הטאיוואנית שמעבר לים, מטעם ממשלת הרפובליקה הסינית בטאיוואן. בתי הספר הללו הוכרו על ידי יפן בשנת 2003 ולפני כן בוגריהם לא היו כשירים לכניסה למבחני הקבלה לאוניברסיטאות שביפן. ישנם שלושה בתי ספר סיניים הנתמכים על ידי הרפובליקה הסינית ביפן: בטוקיו, באוסקה וביוקוהמה. יפן מצידה, מפעילה ברפובליקה הסינית גם היא שלושה בתי ספר המנוהלים על ידי ההתאחדות היפנית בטאיוואן בטאיפיי, בטאיג'ונג ובגאושיונג.
תרבות

ב-21 באפריל 2010 הקימה טאיוואן את המרכז התרבותי של טאיפיי בטוקיו, יפן שינתה את שמו למרכז התרבותי הטאיוואני. ב-27 בנובמבר 2017 הקימה יפן את המרכז התרבותי היפני בטאיפיי.
נציגויות דיפלומטיות

טאיוואן מיוצגת ביפן באמצעות משרד ייצוגי בטוקיו הבירה ובאמצעות משרדי סחר בערים פוקואוקה, נהה, אוסקה, סאפורו, ויוקוהמה.
יפן מיוצגת בטאיוואן באמצעות שני משרדים ייצוגיים שהיא מחזיקה בגאושיונג, ובטאיפיי, בירת המדינה.
המשרד הייצוגי היפני בטאיפיי.
המשרד הייצוגי של טאיוואן בטוקיו.
לקריאה נוספת

Cohen, J 1973 The Dynamics of China's Foreign Relations, p. 50-56, Harvard University Press, Cambridge
Dreyer, June Teufel. "The Japan-Taiwan Relationship: An Unstable Stability." Asia Policy 26.1 (2019): 161-166. online
Iriye, A. and Cohen, W 1989 The United States and Japan in the Postwar World, p. 21-34, The University Press of Kentucky
Hu, S. ‘Japan and the Cross-Taiwan Strait Conflict,’ Journal of Chinese Political Science, Vol. 11, No. 2 (Fall 2006): pp. 83–103.
Schonberger, H 1989 Aftermath of War - Americans and the Remaking of Japan, 1945–1952, p. 275-285, The Kent State University Press,
Wilkins, Thomas, "Taiwan-Japan Relations in an Era of Uncertainty" Asia Policy, Vol. 13, (January 2012), pp. 113–132.
מעברת קסטינה

מעברת האוהלים בקסטינה, 1950
מעברת קסטינה הייתה מעברה גדולה בשפלת יהודה כ-10 קילומטרים דרומית לגדרה. המעברה הוקמה בשנת 1950 על שטחו של "מחנה קסטינה", מחנה צבאי בריטי שהוקם בסמוך לכפר הערבי קסטינה (לא מדובר בשדה התעופה הצבאי הבריטי קסטינה). מעברת קסטינה הייתה הבסיס להקמת היישוב קריית מלאכי במקום בשנת 1951.
תולדות המעברה

במלחמת העצמאות ערכה חטיבת גבעתי את מבצע ברק במטרה לטהר את מרחב הדרום מרחובות ועד באר טוביה מהכפרים הערבים. הפעולה בוצעה על ידי כוחות מחטיבת גבעתי וגדוד 2 של חטיבת הנגב. ב-11 במאי 1948 נכבש הכפר בית דראס מדרום מערב לבאר טוביה (היום נותר ממנו רק מחנה צבאי). לאחר הקמת המדינה הוקמו מחנות עולים במקומות רבים, עבור בני העלייה ההמונית שלא הסתדרו לבד, ואחד ממחנות אלו מוקם במחנה הצבאי קסטינה בשנת 1948 ויושבו בו קבוצה של ניצולי שואה מסביבת "אזור מרמורש" (צ'כוסלובקיה, רומניה, הונגריה) .
בשנת 1950 הוקם ליד שטחו של המחנה הצבאי, מעברה שכללה מחנה אוהלים גדול ופחונים. ב-24 באוקטובר 1950 הגיעו 19 משפחות המייסדים, מעיראק ורומניה ובנובמבר 1950 הגיעו עוד כ-250 משפחות משער העלייה כשהם מלווים במדריכי הסוכנות. מדריכי הסוכנות ונציגי השלטון ידעו כי המעברה נמצאת בסמוך לשטח החקלאי של באר טוביה ושזו תוכל לספק עבודה בחקלאות לעולים בחודשי הקיץ. את בעיית התעסוקה בימי החורף חשבו לפתור על ידי הקצאת שטחי אדמה וציוד לכל משפחה להקמה וניהול של משק עזר.
בשנה הראשונה אכלסה המעברה כ-300 משפחות (כ-1,970 נפש) רובן ראו את השהות במעברה כשהות ארעית.
גל עליה זה היה מאופיין בריבוי עדות ובמגוון מועט של בעלי מקצועות. העולים שהגיעו לארץ בחוסר כל, מנותקים משורשיהם ולא דוברי עברית, נאלצו להסתגל במהרה לתנאים הקשים, לצפיפות ולתנאים הסניטרים הקשים ששררו במעברה. כך למשל, דווח ב-1954 על יחס של 48 תושבים לתא שירותים אחד. שטח המעברה היה מוקף קוצים, ללא צרכנייה, מרפאה, עצים מצילים, תאורה או מים זורמים. המים לתושבי המעברה סופקו בצינור קטן מבאר בשטח בית פומפרובסקי אשר סיפקה מים גם לכפר אחים. אספקת המזון הגיעה מצרכניית כפר אחים עד אשר הוקמה הצרכנייה הראשונה על ידי המשביר לצרכן של הסתדרות העובדים אשר שימשה גם כמקום מפגש לעולים.
בשנת 1952, השנה השנייה לקיום המעברה ניכר כבר גיוון בנוף האוהלים של המעברה, החלה בניית צריפים שוודים והוקצתה לכל משפחה חלקת אדמה במגמה לפתח משקי עזר בסמוך לבתים. גם שינוי זה לא נטע תחושה של יישוב קבע בקרב התושבים. הרקע לכך נעוץ במצב התעסוקה שהיה בכי רע באותם ימים.
חלק מיושבי המעברה נטשו מפאת הקשיים או נדדו למעברות אחרות כדי לחפש את קרוביהם שעלו ארצה בנפרד. אלה שנותרו הועסקו בעבודות דחק במספר קצוב של 16 ימי עבודה בחודש. בנוסף, ליקויים ארגוניים וחוסר יכולתם של התושבים לפתח בעצמם את משקי העזר הותירו רבים מיושבי המעברה בחוסר מעש ובחוסר עצמאות כלכלית.
ההתייחסות של המימסד למעברת קסטינה הייתה מעורפלת. במכתבים רשמיים שנשלחו למעברה נכתב: "אל הנהלת מעברת קסטינה" שכן רבים סברו כי המעברה ממוסדת ומנוהלת כיאות.
בחורף 1951 שרר חורף קשה ביותר. שלג בגובה 20 ס"מ כיסה את האדמה. המעברה הוצפה, אוהלים קרסו ומשפחות רבות נותרו ללא קורת גג. מחשש שיחלו, הועברו ילדי המעברה למושב הסמוך באר טוביה.
בנוסף היו אלה ימי צנע. דב יוסף שימש כשר האוצר, האוכל ניתן לפי הקצבה. הגברים שטרם השתלבו במקום הסתובבו חסרי תעסוקה והנשים קבלו על התנאים הקשים. עם הזמן שופרו גם התנאים הסניטרים, הוקמו מחיצות סביב בורות השופכין שנותרו מן המחנה הצבאי, הותקנו ברזיות לרחצה וכביסה והוקם צריף ששימש כצרכניה.
תולדות המעברה > אוכלוסייה

בנוסף לקשיי היום יום התפתחה חשדנות הדדית בין העדות: היהודים האירופאים ראו ביהודים הכורדים לובשי השרוואלים ערבים ואילו אלה ראו ביהודים האירופאים גויים. החשדנות נמוגה באוהל בית הכנסת, שם הפך שיתוף הפעולה לפורה. הנשים הכורדיות טיפלו בהונגריות ניצולות השואה בעזרת עשבי מרפא מסורתיים ובתמורה לימדו אותן ההונגריות להשתמש בפרימוס. המנהגים התרבותיים והתעקשותם של העולים לשמור עליהם גם בתנאים הקשים ששררו במעברה עוררו לא מעט בעיות. רק נשים מעטות הסכימו ללדת בבתי יולדות. רוב הנשים הכורדיות ילדו באוהלים בסיוע מיילדות מקומיות.
תולדות המעברה > חינוך ותרבות

למרות הקושי בהבנת השפה ניסו הצעירים להשתלב בחברה יחד עם מאמציהם להשתלב בעבודות החקלאות שבסביבה. צעירים בני כל העדות התכנסו בבית התרבות, שריד של המחנה הצבאי בו שהה הצבא האנגלי בימי המנדט. מבנה זה שופץ והפך למוקד חיי התרבות של המעברה. בני נוער מהמעברה הקימו קבוצת תיאטרון אשר העלתה הצגות שונות בהתאם למורשת וחגי ישראל. התנאים לקיום החזרות וההצגות היו דלים. פנס לוקס שימש כתאורה וכדי להודיע על מועד ההצגה עברו במעברה וקראו לתושבים להתאסף. התארגנות זו סייעה לצעירים להשיג שתי מטרות שהקלו על הקשיים ועודדו את קליטתם: בידור ופנאי ולימוד השפה העברית.
פתרון זמני לחינוך ילדי המעברה הועלה על ידי מורים מבאר טוביה אשר הציעו לארגן הסעות מהמעברה לבית הספר בבאר טוביה והתנדבו ללמד את הילדים במשמרת שנייה עד אשר ייוסד בית ספר מקומי.
תוכנית זו לא מומשה מאחר שילדי העולים אשר לא ידעו עברית מאנו להיפרד מהוריהם. בלית ברירה הוחלט לארגן במהירות מסגרת לימודית בשטח המעברה. היה קושי רב בגיוס מורים מבין תושבי המעברה בגלל שמספר המורים בקרב העולים היה מועט ובנוסף גם הם נזקקו לתקופת הכשרה נוספת ולימוד השפה. תחילה התנהלו הלימודים בתוך אוהל גדול אשר בהמשך הוסב לצריף. כל כיתה הכילה למעלה מ-40 תלמידים וכללה אוסף של ילדים מגילאים שונים אשר נבדלו במידה ניכרת ברמת ידיעותיהם ודיברו בשלל לשונות. בעזרתם האדיבה של רבקה ומרדכי גובר סופקו ספרי לימוד, כלי כתיבה וריהוט לתלמידים ואף הוקמה ספרייה במקום בניהולה. תחת ניהולה של רבקה גובר זכה בית הספר לשמור על "דגל ירושלים", אות הצטיינות מטעם הקרן הקיימת.
ממעברה למועצה מקומית

בשנת 1955 הוחל בבניית שיכונים דו משפחתיים שנבנו על שטח של 1 דונם אדמה לשם הפעלת משקי עזר. הדירות היו בנות 18 מטר כשתקרתן עשויה קרטון ורצפתן בטון. אל שיכונים אלה הועברו רוב דיירי מחנה האוהלים.
המפנה במבנה המוניציפלי של היישוב חל בשנת 1958 אז נפרד היישוב ממסגרת המועצה האזורית באר טוביה ומונתה מועצה מקומית ראשונה בקריית מלאכי.
הערות שוליים

↑  {{{מחבר}}}, מושב דתי ראשון בהסתדרות, הבוקר 18 אוקטובר 1949, 1949, עמ' 2
↑  דו"ח הוועדה הבין-משרדית לתאום השירותים הסוציאליים במעברות, 1.7.54, מצוטט ב"תנאים של סלידה, הורות והיגיינה של עולים מארצות האסלאם בעיני ותיקים בשנות החמישים", אורית רוזין
↑  מפה משנת 1957 עם סימון המעברה והמילה "אוהלים" (באנגלית), באתר מאוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית
↑  שטפונות קשים בצפון הארץ, הוס רב בכל המעברות, קול העם, 19 בדצמבר 1951
↑  דגל ירושלים לבי"ס לילדי עולים, דבר, 19 באוקטובר 1952
צריפים במעברת קסטינה, 1953
אבי בנימין

ערך זה עוסק במלחין ישראלי. אם התכוונתם לשוער כדורגל ישראלי, ראו .
| --- | --- |

אבי בנימין, מאי 2011
 לידה:  3 במרץ 1959 (בן 65) טאלין, ברה"מ 
 שם לידה:  Ави Беньяминович Недзвецкий 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  האקדמיה האסטונית למוזיקה ותאטרון 
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  פסנתר, סינתיסייזר, טרמין
 שיתופי פעולה בולטים:  תיאטרון גשר
 פרסים והוקרה:  פרס התיאטרון הישראלי 
 avi-channel.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אבי בנימין (מנגן) ויבגניה דודינה (על המרקע), במופע המולטימדיה "פסקול חי לסרט שאינו קיים"
אבי בנימין במופע המולטימדיה "פסקול חי לסרט שאינו קיים"
אבי בנימין בקלידים ואיליה מם בגיטרה, קליפ, 2011
אבי בנימין מנצח בתיאטרון גשר, מאי 2012
אָבִי בִּנְיָמִין (נולד ב-3 במרץ 1959) הוא מלחין ישראלי, המנהל המוזיקלי של "תיאטרון גשר" מאז הקמתו.
מוזיקה לסרטים

"שפת אם" (2018) - סרט תיעודי בבימויו של שי אלכסנדרוני
"20 שנה בלי ברית המועצות" (2011) - סדרת טלוויזיה
"לנין באוקטובר" (2010) - קומדיה טלוויזיונית בבימויו של יבגני רומן
"געגועים לאבא" (2009) - סרט תיעודי בבימויו של יאיר אלעזר
"עמוס עוז - הישר לתוך השמש הקיצית" (2009) - סרט תיעודי שביימו יונתן צור ומאשה צור-גלוזמן
"בית אבי (2008)" - סרט קולנוע קצר
"מוקי בוערה" (2008) - דרמה טלוויזיונית בבימוים של לינה צ'פלין וסלבה צ'פלין
"הארמון" (2001)- סדרה תיעודית ב-5 פרקים בבימויו של רוני גרובר
"החברים של יאנה" (1999) - סרט קולנוע
"המלך והליצן" (1999) - סרט תיעודי בבימוים של יוסי גודארד ואלעד דן העוסק בגטו לודז' וביריבות שבין חיים רומקובסקי, "מלך" הגטו והמשורר וזמר הרחוב יענקל'ה הרשקוביץ.
"שבזי" (1997) - מותחן טלוויזיוני
"המקום בו מתים הג'וקים בשיבה טובה" (1996) - סרט תיעודי בבימויה של עפרה שראל-קורן
"אדם צירקוס" (1994) - סרט תיעודי בבימויה של ליהי חנוך
קרלסרוהה

ערך זה עוסק בעיר בגרמניה. אם התכוונתם לקבוצת כדורגל, ראו קרלסרוהה (כדורגל); אם התכוונתם לספינה, ראו .
קרלסרוהה (בגרמנית: Karlsruhe) היא עיר בגרמניה שהייתה בעבר בירת מחוז באדן. העיר שוכנת בצפון מדינת באדן-וירטמברג, על גדות נהר הריין, סמוך לגבול גרמניה-צרפת. אחרי שטוטגרט ומנהיים קרלסרוהה היא העיר השלישית בגודלה במדינת באדן-וירטמברג, עם שטח של כ-173 קמ"ר.
קרלסרוהה היא הבירה ההיסטורית של מדינת באדן. בעיר שוכן בית המשפט העליון של גרמניה ובית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה.
משמעות השם קרלסרוהה הוא "מנוחת קרל", על שם מייסד העיר, המרקיז קרל וילהלם. על-פי האגדה, העיר נוסדה לאחר שקרל וילהלם התעורר משינה במהלך מסע ציד, כשבחלומו ראה את הקמת העיר במקום. העיר תוכננה כדי לשמש כעיר הבירה של מרקיזות באדן.
קו הרוחב 49° צפון עובר בעיר, ומסומן בקו צבע ואבן המסמנת את מיקומו בגן העיר (Stadtgarten).
העיר תוכננה כשמגדל הארמון במרכזה, ו-32 רחובות יוצאים ממנו, כחישורי גלגל או צלעות מניפה. דבר שהעניק לעיר את כינויה: "עיר המניפה" (Fächerstad), רוב הרחובות הללו עדיין קיימים. תכנון זה היווה מקור השראה לוושינגטון די. סי., שאף היא עוצבה בצורה זו.
יהודי קרלסרוהה

הקהילה היהודית בקרלסרוהה קיימת מתחילת המאה ה-18. בתחילת המאה ה-20 הייתה בקרלסרוהה קהילה יהודית גדולה, מפוארת ומבוססת, שכללה מעל 3,300 תושבים יהודים (נכון לשנת 1925). כ-50 אחוזים מהתושבים היהודים נרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם בתקופת השואה. לאחר המלחמה חזרו היהודים להתיישב בעיר באיטיות, וכיום גרים בה כ-900 יהודים. כן ישנו בה בית חב"ד שמשרת את יהודי האזור.
כיכר עירונית
ארמון קרלסרוהה
בעלי כליצרות

| בעלי כליצרות |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
תת־מערכה:: בעלי כליצרות
שם מדעי
 Chelicerata ‏היימונס, 1901
בעלי כֵֿלֵיצֶרות או מַלְקוֹחָנִים (שם מדעי: Chelicerata) הם תת-מערכה במערכת פרוקי-הרגליים.
עם בעלי החיים בתת-מערכה זו נמנים: זנבות חרב (סרטני פרסה), עקרבאים, עכבישאים, קרציות וקרדיות האבק. מקורה של תת-המערכה ביצורים ימיים, ככל הנראה מתקופת הקמבריון, אם כי המאובנים הקדומים ביותר של עקרבי מים שנמצאו תוארכו לתקופת האורדוביק המאוחרת, לפני 445 מיליון שנים לערך. רק ארבעה מינים ימיים שרדו עד ימינו, כולם סוגים של סרטני לימולוס. עד כה, ידועים מעל 77,000 מינים של בעלי כליצרות נושמי אוויר, אך ייתכן שיש עד 500,000 מינים נוספים שעדיין לא זוהו.
אצל בעלי הכליצרות, בדומה לסרטנאים, ממוזגים הראש וגפי הפה עם החזה וגפי התנועה, לחלק אחד הקרוי ראשחזה, או פּרוֹסוֹמַה (מלטינית: פרו – קדמי; סומה – גוף, כלומר החלק הקדמי של הגוף). 
 בראשחזה 6 פרקים ו-6 זוגות גפיים. גפי הפה שמבנם מאפיין את תת-המערכה קרויות כליצרות (chelicerae, מיוונית: χηλή – צבת, κέρας – קרן, בעברית: מַלְקוֹחַיִם), ממלאות את תפקיד הלסתות בחולייתנים ובעזרתן נתפס הטרף ונאכל. הזוג השני קרוי רגלי בחנין (pedipalpi) ומשמש לרוב להליכה, אך אצל העקרביים אלו הן הצבתות המשמשות לתפיסת הטרף. 4 הזוגות הנוספות הן רגליי הליכה. 
 הבטן נמצאת בחלק האחורי של הגוף, והיא מכילה את בלוטות הטוויה (אצל העכבישנים), את המסרקיות (רגליים מנוונות) ואת העוקץ (אצל עקרביים).
מיון

תת-המערכה של בעלי הכליצרות, נחלקת לשתי קבוצות: קבוצת Euchelicerata (אאוּ-כֶלִיסֵרָטַה, בתרגום חופשי: בעלי כליצרות של ממש) וקבוצת העכבישנים-הימיים (Pycnogonida).
תת-מערכת בעלי כליצרות (Chelicerata)
קבוצת בעלי כליצרות של ממש (Euchelicerata)
מחלקת עכבישנים (Arachnida)
תת-מחלקת אקריות (Acari)
סדרת עקרבישאים (Amblypygi)
סדרת עכבישאים (Araneae)
סדרת קוצרים (Opiliones)
סדרת Palpigradi
סדרת דמויי עקרב (Pseudoscorpiones)
סדרת Ricinulei
סדרת עקרבאים (Scorpiones)
סדרת עכשובאים (Solifuga)
סדרת Uropygi
מחלקת בעלי כליצרות ימיים (Merostomata)
סדרת זנבות חרב (Xiphosura)
משפחת סרטני פרסה (Limulidae)
קבוצת העכבישנים הימיים
מחלקת עכבישנים ימיים (Pycnogonida)
סדרת (Pantopoda)
משפחת Ammotheidae
משפחת Austrodecidae
משפחת Callipallenidae
משפחת Colossendeidae
משפחת Endeidae
משפחת Nymphonidae
משפחת Phoxichilidiidae
משפחת Pycnogonidae
משפחת Tanystylidae
מהרשימה הוצאו קבוצות שנכחדו, והמיון שלהן איננו ברור, כגון עקרבי מים (Eurypterida), Prosomapoda, Planaterga, Dekatriata.
הערות שוליים

↑  מַלְקוֹחָנִים במילון בעלי חיים: עכבישנים (תשע"ט), 2019, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph228468
לואיג'י קאדורנה

| --- | --- |

 לידה:  4 בספטמבר 1850 Pallanza, איטליה 
 פטירה:  21 בדצמבר 1928 (בגיל 78) בורדיגרה, איטליה 
 מקום קבורה:  Pallanza 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 השכלה:  Military School Teulié  Royal Academy of Turin 
 השתייכות:  חיל האוויר המלכותי האיטלקי 
 תקופת הפעילות:  מ-1865 
 דרגה:  מרשל איטליה 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  החזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה 
 עיטורים
 אביר הצלב הגדול של המסדר הצבאי של סבויה (28 בדצמבר 1916)  אביר הצלב הגדול במסדר סנט מוריס ולזרוס  מסדר הכוכב של קאראג'ורג'ה  דרגה רביעית במסדר גאורגיוס הקדוש  אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט  מדליית הניצחון 
 
לואיג'י קאדורנה (באיטלקית: Luigi Cadorna;‏ 4 בספטמבר 1850 – 21 בדצמבר 1928) היה ראש המטה הכללי של צבא איטליה במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה

לואיג'י קאדורנה נולד בפאלנצה שבוורבניה, פיימונטה ב-4 בספטמבר 1850.
היה גנרל ופוליטיקאי איטלקי. בנם היחיד של גנרל רפאלה וקלמנטינה זופי. בשנת 1860, בן 10, אביו שלח אותו ללימודי צבא: תחילה בבית הספר הצבאי "Teulié" במילאנו וחמש שנים מאוחר יותר באקדמיה המלכותית של טורינו, הוא התמנה לסגן שני בתותחנים ב-1868. בשנת 1867 התקבל כתלמיד בבית הספר למלחמה בטורינו שזה עתה נוסד. המשיך לאקדמיה צבאית, שם נשאר עד קידומו לסגן בשנת 1870. כחלק מגדוד התותחנים השני, השתתף במבצעים הצבאיים הקצרים נגד רומא בכוח המשלוח בפיקודו של אביו. בשנת 1875, בהיותו סרן, לבקשת אביו, קצין בצבא, הועבר לרומא למטה הכללי. שם היה בין מחברי מונוגרפיות שונות על שטח הגבול האוסטרי, שאליהן הלכו ברגל. ב-1883 היה מפקד גדוד בגדוד חי"ר 62 באלבה במשך שלוש שנים. הועלה לדרגת רב-סרן והוצב במטה הכללי של הגיס של גנרל פיאנל. מאוחר יותר הוא קיבל את תפקיד ראש הסגל של הפיקוד האוגדתי של ורונה. בשנת 1889 התחתן עם מריה ג'ובאנה בלבי מהמרקיזות בלבי מגנואה.
בשנת 1892, הועלה לדרגת קולונל ופיקד על גדוד ברסליארי ה-10 במשך ארבע שנים (בקרמונה ולאחר מכן בנאפולי), שאותו הגדיר כפיקודו הטוב ביותר עד המלחמה; הוא היה אז ראש המטה של חיל צבא פירנצה, שם שירת תחת בלדיסרה, הגנרל האיטלקי הנודע והמעוטר ביותר. בלט בזכות הפרשנות הקפדנית שלו למשמעת הצבאית ובשימוש התכוף שלו בסנקציות קשות שעלו לו גם באזהרות כתובות מהממונים עליו. עם זאת, הוא זכה להערכה במיוחד על ידי הגנרלים פיאנל ובלדיסרה, שהיו אלה שזכו להכרה גדולה ביותר בצבא מבחינת יכולת.
החל משנת 1898 פרסם חוברת על טקטיקות והדרכה של חיל רגלים, שכותרתה הוראה טקטית. מוכרת החוברת שיצאה בנאפולי ב-1907, אשר עוסקת במאמר שפורסם בכתב עת צבאי, XXXIII (1888), עמ'. 5-22. הוא התייחס לאבחנה כי תנועה התקפית תמיד תביא למתקפה חזיתית, שעלותה יקרה מאוד בשימוש בכלי נשק מודרניים, אם לא תהיה מתוכננת וערוכה היטב. עם זאת, הוא סבר כי תיאום בין כלי הנשק השונים, ניצול השטח על ידי שרשראות היורים המתקדמים ונחישות קרה של המפקד, מאפשרים הצלחה גם לתקיפה חזיתית. לשם כך נדרשים מפקדים סמכותיים, יחידות מגובשות וחיילים ממושמעים. החלק האחרון הוקדש להוראת אימון המחלקות, שבהן הומלצו תרגילים וסימולציות לצדדים יריבים בשטח ועל הנייר. המאמר התקבל בהערכה רבה על ידי מומחים רשמיים, כולל בלדיסרה, שהיו להם אך דברי שבח למחבר. בשנת 1902 פרסם בכתב העת הצבאי האיטלקי. (XLVII, עמ' 1783–1835, 1931-1970, 2131-2181) מחקר מוויסמבורג ועד סדאן בשנת 1870, בו נדונה ההתנהלות הטקטית של היחידות הפרוסיות במלחמה עם צרפת.
בשנת 1905 קיבל על עצמו את הפיקוד על הדיוויזיה הצבאית של אנקונה וב - 1907 היה ראש הדיוויזיה הצבאית של נאפולי בדרגת לוטננט גנרל, ולבסוף הגיע לדרגים הגבוהים ביותר של הכוחות המזוינים. באותה שנה הוזכר שמו לראשונה כיורש אפשרי לגנרל טנקרדי סלטה, שהיה במצב בריאותי לקוי, לתפקיד העליון של ראש המטה של הצבא. אבל בשנה שלאחר מכן, לאחר שסאלטה פרש, נבחר לתפקיד הגנרל אלברטו פוליו. לא רגשות העוינות המוצהרים של קדורנה כלפי ראש הממשלה ג'ובאני ג'וליטי ולא הרבה פחות מכתב שב-9 במרץ הוא שלח לאוגו ברוסטי, עוזרו הראשון של המלך ואחיו של רוברטו ברוסאטי, מפקדה העתידי של הארמייה הראשונה, שב -1916 יודח על ידי קדורנה לפני קרב הרמות.
הוא הפך לראש המטה הכללי ב-1914, לאחר מותו הפתאומי של הגנרל אלברטו פוליו, וניהל את פעולות הצבא המלכותי במלחמת העולם הראשונה מכניסתה של איטליה לסכסוך ב-24 במאי 1915. ועד התבוסה בקפורטו.