ארמון סנסוסי
הפארק

לאחר הפיכת הכרם למדורג והשלמת בנייתו של הארמון, הוחלט לכלול בשטחו את האזור שמסביב, ולהקים גן פרחים בארוקי עם מדשאות, ערוגות פרחים, גדרות חיות ועצים. בחלק של הגדר החיה נשתלו 3,000 עצים. בחממות של המשתלות גדלו צמחים שונים כגון תפוז, מלון, אפרסק ובננה. ביציאה המזרחית של הפארק הוקם אובליסק שכלל פסלים של פלורה (אלת הפרחים והאביב במיתולוגיה הרומית) ופומונה (אלת עצי הפרי, גנים ופרדסים). פסלי האלות נועדו להדגיש את החיבור של גן המיועד לפרחים, פירות וירקות. כמו כן, הוא הורה להקים מספר מקדשים ומבני שטות בסגנון הרוקוקו, שאפיין את הארמון עצמו. חלק מהמבנים הללו היו בתים קטנים ששימשו כפיצוי על מיעוט חדרי קבלת האורחים בארמון.
לאחר הרחבת האתר, שנעשתה בעקבות הקמתם של מבנים נוספים, הוחלט לבנות שדרה מרכזית באורך 2.5 קילומטרים. הבנייה החלה ב-1749 בסמוך לאובליסק המזרחי, ובמשך השנים הגיעה עד לארמון החדש, המסמן את נקודת הקצה המערבית של הפארק. ב-1764 נבנתה גלריית התמונות של סנסוסי, וב-1774 – החדרים החדשים. המבנים הללו מאגפים את הארמון, ויוצרים נקודות על השדרה שבהן יש אזור עגול שבמרכזו מזרקה המוקפת בפסלי שיש. מאותן נקודות יש שבילים הבנויים בדפוס של כוכב, המקשרים בין הגדרות החיות לבין חלקים אחרים של הגנים.
כשארגן פרידריך את הפארק הוא המשיך את מה שהחל בנוירופין ובריינסברג. בעת שהיה נסיך הכתר והתגורר בנוירופין הוא פיקד על רגימנט מ-1732 ועד 1735, ופקד להקים בבית המגורים שלו גן פרחים, פירות וירקות. כבר במקום זה הוא הושפע מהעיצוב הקלאסי של גנים בארוקיים, ששאבו השראה מהמודל של גני ורסאי באמצעות שילוב של יופי ושימושיות. לאחר מכן הוא המשיך בכך בריינסברג. מלבד השינויים בארמון, שקיבל כמתנה מאביו פרידריך וילהלם הראשון ב-1734, הוא הורה להקים גני פירות וירקות המוקפים בגדרות חיות. כמו כן, השדרה המרכזית ושדרה חותכת נוספת לא הובילו ישירות אל הארמון, כפי שהיה נהוג בפארקים צרפתיים באותה תקופה, אלא איגפו את הארמון מהכנף הדרומית ופנו ימינה בזווית לכיוון הבניין.
פרידריך השקיע רבות – ולשווא – במערכת המזרקות של הפארק, בניסיון להשתוות לגנים הבארוקיים הגדולים של אירופה. ואולם נקבת נפטון בקצה המזרחי של הפארק, שבנייתה הסתיימה ב-1757, כמעט לא שימשה למטרתה המקורית כמקום האחסון של לב מערכת המים. מעל לרואיננברג, במרחק של כ-600 מטרים, היה אגן מים שממנו לא יכלו המים לזרום אל הפארק בגלל תכנון לקוי של מהנדסי הפרויקט. רק כשהופעל מנוע קיטור של אוגוסט בורזיש(אנ'), מאה שנים לאחר בניית המערכת, היא החלה לפעול, ובכך הוגשמה מטרתו של מאגר המים. ההספק של המנוע היה 81.4 כוחות סוס, והוא גרם למזרקה הגדולה שמתחת לכרמים המדורגים לדחוף את המים עד לגובה של 38 מטרים. לצורך פעולת מכונה זו נבנתה תחנת שאיבה מיוחדת, שהוקמה על ידי לודוויג פרזיוס בין 1841–1843 בהוראת פרידריך וילהלם הרביעי. תחנת השאיבה הוסוותה כמסגד עות'מאני, שארובתו הוסוותה כ"מינרט". כיום מנוע הקיטור לא פועל יותר כיוון שמערכת המים של הפארק מופעלת על ידי משאבות חשמליות.
שנים רבות קודם לכן רכש פרידריך וילהלם השלישי את האזור הסמוך לגבול הדרומי של הפארק, והעניקו כמתנה לבנו פרידריך וילהלם הרביעי בחג המולד של 1825. באתר זה בנו קארל פרידריך שינקל ולודוויג פרזיוס את ארמון שארלוטנהוף במקום בית חווה, ופטר יוזף לְנֶה תכנן את הגן. אדריכל הגן הפך את המישור הביצתי במקצת לפארק נוף פתוח, והתבסס בעיצובו על גני הפרחים, הפירות והירקות מתקופתו של פרידריך. אזורי אחו נרחבים יצרו חיבור בין שארלוטנהוף, המרחצאות הרומיים והארמון החדש עם מקדש הידידות (Freundschaftstempel), שנבנה בחלקו המערבי של הפארק בתקופת פרידריך הגדול. בקצה הדרום-מזרחי נשתלו קבוצות אחדות של שיחים ועצים, וכן הורחב חפיר שהיה במקום והפך לאגם מלאכותי. לנה השתמש בחומרים שנחפרו לצורך יצירת האגם, על מנת לבנות אזור קטן של גבעות שבו השבילים מתחברים זה אל זה בצורת כוכב בנקודות הגבוהות.