stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וינקה
שימושים רפואיים

מיני הווינקה השונים מכילים לפחות 86 אלקלואידים, לכן הם נחשבים כרעילים.
המין וינקה ורודה מגודל באופן תעשייתי, לשם הפקת התרופות וינקריסטין (Vincristin) ווינבלאסטין (Vinblastin) המשמשות לריפוי מחלות לוקמיה ומחלות סרטן אחרות.
וינקה עשבונית בהונגריה
וינקה גדולה
וינקה קטנה
שיח וינקה ורודה
השוואת גודלם וצורתם של עלי הוינקה הגדולה והקטנה
וינקה ורודה
הערות שוליים

↑  vinca L., World Flora Online
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539084005171
היפופוטם (סוג)

| היפופוטם |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: היפופוטמיים
סוג:: היפופוטם
שם מדעי
 Hippopotamus ‏ליניאוס, 1758

הִיפּוֹפּוֹטָם (שם מדעי: Hippopotamus), הוא סוג של יונק גדול מסדרת מכפילי פרסה הכולל מין יחיד החי כיום - היפופוטם מצוי ועוד מספר מינים נכחדים. הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1758 על ידי הזואולוג השוודי קארולוס ליניאוס והוא משויך למשפחת ההיפופוטמיים לצד הסוג היפו.
מאפיינים

ההיפופוטם הוא יונק גדול, עם גוף חביתי ארוך ורגליים קצרות ועבות. יש לו ראש גדול עם נחיריים רחבים הממוקמים בחלק העליון של הלוע. הלוע עצמו ענקי ביחס לראשו של ההיפופוטם. בדומה לחזירים להיפופוטם יש ארבע אצבעות בכל רגל אך בניגוד להם, ההיפופוטם משתמש בכל אצבעותיו בעת ההליכה. ההיפופוטם אמנם שייך למכפילי הפרסה, אולם למעשה במקום פרסה אמיתית יש להם רפידות בולטות עם רקמת חיבור קשה.
ההיפופוטם ידוע בשיניים החותכות החזקות שלו ובעיקר בניביו הענקיים אשר גדלים לאורך חייו. השיניים מתאימות במיוחד ללעיסת חומר צמחי מימי המרכיב את רוב התזונה שלהם. מספר השיניים החותכות עשוי להשתנות בין המינים. העיניים של ההיפופוטם נמצאות בחלק העליון של הראש ומאפשרות להציץ מחוץ למים כשכל גופו שקוע בפנים. בניגוד לסוג היפו החי גם באזורי סבך הררי ולאו דווקא קשור למים, מיני ההיפופוטם חיים תמיד בקרבת אגמים ונהרות ומושפעים היטב מכל שינוי בהם.
עד לשנת 1985, ההיפופוטמים היו מסווגים לצד החזיריים, על בסיס המבנה של השיניים הטוחנות שלהם. עם זאת, שורה של ראיות המבוססת על חלבוני דם, וה-DNA הוביל לכך שהם נחשבים כמשפחה בפני עצמם עם קרבה מסוימת ללווייתנאים.
טקסונומיה

היפופוטם מצוי (Hippopotamus amphibius)
מינים נכחדים מהסוג:
היפופוטם מלגשי גמדי (Hippopotamus lemerlei)
היפופוטם מלגשי ננסי (Hippopotamus madagascariensis) - נתון במחלוקת
היפופוטם לאלומנה (Hippopotamus laloumena)
היפופוטם קפריסאי גמדי (Hippopotamus minor)
היפופוטם כרתים גמדי (Hippopotamus creutzburgi)
היפופוטם אירופאי (Hippopotamus antiquus)
היפופוטם מלטזי (Hippopotamus melitensis)
היפופוטם גורגופס (Hippopotamus gorgops)
היפופוטם מג'ור (Hippopotamus major)
היפופוטם פנטלנדי (Hippopotamus pentlandi)
Hippopotamus sirensis
Hippopotamus kaisensis
Hippopotamus behemoth
Hippopotamus aethiopicus
ראו גם

היפופוטם מלגשי
שלד של היפופוטם קפריסאי גמדי.
דטורה

| דטורה |
| --- | --- |
 פרח הדטורה
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סולנאים
משפחה:: סולניים
סוג:: דטורה
שם מדעי
 Datura ‏ליניאוס
דָּטוּרָה (שם מדעי: Datura) הוא סוג שיחים או צמחים חד-שנתיים או רב-שנתיים ממשפחת הסולניים, בעלי פרחים לבנים גדולים מאוד, דמויי משפך ופירות עגולים וקוצניים. הסוג מונה 14 מינים שמוצאם מדרום אמריקה הצפונית, בישראל 3 מיני בר, כולם גרים וחלקם פולשים: דטורה נטוית-פרי הנפוצה, דטורה זקופת-פרי הפולשת ודטורה אכזרית הנדירה. מינים תרבותיים של הדטורה משמשים כצמחי-נוי: דטורה נאה, דטורה אילנית ודטורה ריחנית.
פירותיה של הדטורה עגולים וקוצניים

דטורה נטוית פרי בקריית שמונה
מיני הדטורה מכילים את האלקלואידים אטרופין וסקופולאמין, שני רעלים מסוכנים. הצמח מוכר באנגלית בשמות thornapple, jimson weed או loco weed. הוא מכונה "עשב השטן", "צמח המכשפות", ובשל צורת הפרחים "חצוצרת השטן". הדטורה הוא סם הזייתי, שנצרך על ידי אכילת הזרעים והעלים או עישונם, ועשוי לגרום להרעלה ובמקרים חמורים לפסיכוזה, הפרעות קצב, הפרעות נוירולוגיות ואף לתרדמת. דווחו גם שימושים על הכנת תה מעלים ופרחים. במקרים רבים גורם דטורה להתפרצות סכיזופרניה. על אף הסכנות הרבות שטמונות בשימוש בה, הדטורה לא מוכרת בישראל כסם בפקודת הסמים המסוכנים. דטורה סטרמוניום (Stramonium) נמצאת בשימוש ברפואה המשלימה במינונים הומאופתיים (דילול החומר הפעיל עד כדי היעלמותו המוחלטת) בלבד לפי המלצת הומאופתים.
מורפולוגיה

צמחים חד-שנתיים או רב-שנתיים או שיחים.
הלוואים חסרים.
העלים מסורגים על פי רוב, גדולים, פשוטים, תמימים או מפורצים או משוננים.
הפרחים דו-מיניים על פי רוב, נכונים או בלתי נכונים, גדולים (אורכם 5 עד 10 ס"מ או יותר) וערוכים אחד אחד בחיקי העלים.
הגביע בעל צינור ארוך ובעל 5 שיניים או נסדק לאורכו או נחתך לרוחבו לאחר הפריחה ומשאיר את בסיסו מחובר אל הפרי וגדל עמו.
הכותרת מאוחת עלים ובעלת 5 אונות, דמוית חצוצרה, צינורה ארוך ואוגנה בעל קיפולים ואונות קצרות ורחבות ועל פי רוב מחודדות בקודקודן.
האבקנים 5, כמספר עלי הכותרת, שווים פחות או יותר בגודלם וכולם נושאים מאבקים. האבקנים אינם קטנים מהמאבקים ומעורים בצינור הכותרת בסמוך לבסיסו וחבויים על פי רוב בתוכו או בולטים ממנו מעט.
השחלה עילית, בעלת 2 מגורות ובעלת שיליות זוויתיות, מספר הביציות גדול על פי רוב. עמוד השחלה אחד וארוך, בעלת 2 אונות.
הפרי על פי רוב הלקט יבש, מרובה זרעים והוא בעל 2 מגורות (הנראות כ-4), המכוסה על פי רוב קוצים (שיכים), לעיתים רחוקות הפרי בשרני. הפרי הבשל ארוך בהרבה מהגביע ואינו חבוי בתוכו והוא הנפתח על פי רוב בעת ההבשלה בקשוות. הזרעים רבים, גדולים ושטוחים.
היסטוריה

מקור השם הוא בסנסקריט ופירושו פרי קוצני. במילון בשפה האנגלית הופיע השם כבר ב-1662. בהודו שימש הצמח להפקת רעל אך גם כאפרודיזיאק. נעשה בו שימוש במינונים נמוכים ברפואה (איורוודה) ובחגיגות דתיות בפולחן האל שיווה. הרעלה מדטורה מתוארת בספרו של הרופא גרסיה דה אורטה, שפעל בגואה במאה ה-16. באירופה הצמח היה מרכיב ברפואה עממית, היה ידוע כאחד מ״עשבי המכשפות״ לצד דודא רפואי, שיכרון ואטרופה בלדונה, והוא היה מרכיב בשיקוי אהבה.
הדטורה מתרבה בקלות ללא טיפול ונפוצה במקומות רבים בעולם, והשימוש בה נמשך גם בעידן המודרני.
השפעות פיזיולוגיות

הצמח גורם להרעלה אנטיכולינרגית בגוף (anticholinergic intoxication) שיכולה להתבטא באובדן קשר עם המציאות (דליריום), אצירת שתן, חום גבוה, יובש בפה, פרכוסים, אישונים מורחבים, ראייה מטושטשת, רגישות לאור, חרדה או פסיכוזה קשה ובכמויות גדולות עלולות להופיע בעיות בתפקוד הלב (הפרעות קצב מהירות עם פגיעה המודינמית - hemodynamic compromise) והנשימה שיכולות לגרום למוות.
ריכוז החומרים הפעילים משתנה ביחס של עד 1:5 בין צמחים שונים בין השאר בתלות בגיל הצמח ובתנאי גידולו, דבר שמגביר את הסכנה בשימוש בו - קשה להגדיר ״מינון בטוח״. החומר הפעיל אטרופין מסוכן במיוחד לילדים והשפעתו עלולה להיות קטלנית.
דווח כי לעיתים ההשפעות על מערכת הראייה נמשכות זמן רב לאחר השימוש. במקרים רבים מאוד החוויה של המשתמשים בדטורה היא שלילית.
השפעות נפשיות

חלק מהמתארים את השפעת הדטורה מציינים כי תחת השפעת הצמח כלל לא זכרו שנטלו ממנו, ולרוב לא יכלו להבדיל בין הזיות הצמח לבין המציאות. נדיר שמתוארת חוויה חיובית - על פי רוב המתנסים תיארו חוויה אפלה ומפחידה. בהזיותיהם פגשו דמויות מאיימות, איבדו את זהותם העצמית, איבדו את יכולת הדיבור ועשו פעולות הרסניות, כמו העלאת ביתם באש.
בספרות יש אזכורים רבים להתפרצויות של סכיזופרניה עקב השימוש בצמח.
הטיפול התרופתי בהרעלת דטורה

במקרי הרעלה קשים הטיפול נעשה בתרופה physostigmine או לשם אישוש הרעלה אנטיכולינרגית. מדובר בתרופה שמעכבת את האנזים כולינאסטראז, ובכך מפחיתה את ההשפעה האנטיכולינרגית שנגרמה על ידי השימוש בצמח. טיפול תרופתי ניתן במצב בו המטופל לוקה בפסיכוזה או חרדה קשה, שאינה מגיבה לתרופות מקבוצת הבנזודיאזפינים, ומהווה סיכון לעצמו או לזולת, או במצב של פרכוסים או הפרעות קצב שאינן ניתנות לשליטה.
תמונות

פרח הדטורה בעת בקיעתו מתרמיל הגידול שלו
סרטון המתאר את קצב הפתיחה המהיר של פרח הדטורה
פרח הדטורה בשיא פריחתו
פרח הדטורה לאחר הפרייתו הופך לתרמיל בשנית שבתוכו גדל הפרי הקוצני
פרי הדטורה צץ מתוך הפרח שבתוכו הוא גדל
הערות שוליים

↑  .Datura L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  .Datura L, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏28-02-2023
↑  .Datura L, צמחיית ישראל וסביבתה
1 2 3  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 386
1 2  יחזקאל מזרחי, המדריך השלם לפרמקולוגיה, מהדורה שלישית 2005, הוצאת יוזמות הייליגר, עמ' 52
↑  Sebastian Daniel Trancă, Robert Szabo, and Mihaela Cociş, "Acute poisoning due to ingestion of Datura stramonium – a case report", 2017
↑  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 401-402
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין כנה ירושלים 1998, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 592-593
↑  Datura stramonium — Details. Common Thorn Apple -Risks
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543238005171  NKC: ph191245
זלזלת

| זלזלת |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: נוריתאים
משפחה:: נוריתיים
סוג:: זלזלת
שם מדעי
 Clematis ‏לינאוס, 1753
זלזלת (Clematis) הוא סוג צמח ממשפחת הנוריתיים (Ranunculaceae), ובו כ-300 מינים.
רוב מיני הזלזלת מטפסים מעוצים, הנפוצים באזורים סובטרופיים וממוזגים באירופה, אסיה ואמריקה. לפרחי הזלזלת גביע דמוי כותרת ולעיתים גם אבקנים דמויי כותרת, אך כותרת אמיתית חסרה. האבקנים והשחלות רבים, השחלות מתפתחות לפרי מסוג אגוזית בעל עמוד עלי ארוך מאוד הנותר על הפרי עם הבשלתו.
בארץ ישראל מצויים שני מינים של זלזלת: זלזלת הקנוקנות וזלזלת מנוצה. מינים נוספים נפוצים בגינות נוי.
זנב סנונית

ערך זה עוסק בפרפרים. אם התכוונתם לצורת דגל, ראו .
פרפר זנב סנונית
זנב סנונית (שם מדעי: Papilio) הוא סוג של פרפר ממשפחת הצבעוניים. הסוג נפוץ ברחבי העולם באמריקה, באירופה, באסיה ובאוסטרליה.
שם הסוג נובע מהזנב הכפול הדומה לזנב הסנונית. בנוסף לכך ה'זנב' נועד למנגנון הטעיה. כאשר ציפור תופסת במקורה את ה'זנב', הפרפר משחרר אותו ובעוד הציפור מופתעת, הפרפר פותח במעוף מהיר שנועד לשם התחמקות והטעיה ונעלם מעיני הציפור. ה'זנב' מאפיין את כל מיני הפרפר.
לזחלי זנב הסנונית קיים איבר מיוחד אשר קרוי "בלוטת המזלג". כאשר טורף מתקרב, הזחלים 'שולפים' את הבלוטה אשר מפרישה נוזל כתום מסריח ורעיל אשר מרחיק את הטורף.
בישראל נפוצים שלושה מינים: זנב סנונית נאה (תת-מין syriacus), זנב סנונית המכבים (תת מין Maccabaeus) וזנב סנונית מדברי.
זנב הסנונית מטיל את ביציו על צמחים ממשפחת הפיגמיים.
זהרון אדום

| זהרון אדום |
| --- | --- |
 זהרון אדום
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: עקרבנונאים
משפחה:: עקרבנוניים
סוג:: זהרון
מין:: זהרון אדום
שם מדעי
 Pterois volitans ‏לינאוס, 1758

זהרון אדום (שם מדעי: Pterois volitans) הוא מין זהרון ממשפחת העקרבנוניים שבסדרת העקרבנונאים. הוא קרוב למין זהרון הדור, ובעבר נחשב לתת-מין שלו אך הופרד. מין זה נפוץ בטבע במימי האזור האינדו-פסיפי, אך הופץ כמין פולש בים הקריבי ובחופי אמריקה המזרחיים.
הזהרון יכול להגיע בבגרות לאורך 47 סנטימטרים בעוד הצעירים מגיעים לאורך של 2.5 סנטימטרים. הוא בעל רצועות סנפירי חזה רחבים המפוספסים בשחור-לבן בעוד הגוף מפוספס באדום-לבן. חלק מהסנפירים מכילים ארס המגונן על בעליהם. הזהרון בעל פה ענקי מוקף בזיזים בשרניים על שפתיו ובעל עיניים גדולות בחלק העליון של הראש. בניגוד להרבה עקרבנונים הוא אינו מחכה לטרף במקום אחד אלא נע אחריו לאיטו, משתמש בסנפיריו כדי לבלבל את הטרף עד ליניקתו המהירה אל פיו. הזהרון יכול לחיות 10 שנים בטבע.
מין זה הופץ כמין פולש בים הקריבי והחוף המזרחי של ארצות הברית. הוא יכול להתרבות במהירות והוא כבר התרבה מחופי קרוליינה הצפונית עד פלורידה ולאורך האיים הקריבים וחופי אמריקה המרכזית. עקב קוציו הארסיים אין לו הרבה טורפים טבעיים (אף על פי שכמה מיני דקריים, מורניים ומין של תולעת ים טורפת - בוביט יכולים לצוד אותו), והוא יכול להתרבות במהירות ולפגוע במאות דגיגים החיים בים הקריבי.
הערות שוליים

↑  זהרון אדום באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537564905171  LCCN: sh2005000610
ורוניקת השדה

| ורוניקת השדה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: לחכיים
סוג:: ורוניקה
מין:: ורוניקת השדה
שם מדעי
 Veronica arvensis ‏לינאוס, 1753
ורוניקת השדה (שם מדעי: Veronica arvensis) צמח עשבוני חד-שנתי נדיר, מכוסה כולו בשערות בלוטיות וצבע פרחיו תכלת ממשפחת הלחכיים (בעבר שויך למשפחת הלועניתיים). פריחתה בין סוף פברואר עד תחילת יוני ותפוצתה בשפלה המרכזית והצפונית, בהר הצפוני ובהר המרכזי של ישראל.
בית גדול ותפוצה

וֵרוֹנִיקַת הַשָּׂדֶה גדלה בשדות בור ובסלעים. טיפוס תפוצתה: אירו־סיבירי, ים תיכוני ואירנו־טורני. תפוצתה העולמית רחבה והיא משתרעת: במקרונזיה, בצפון מערב אפריקה (מרוקו, אלג'יריה, תוניס), בכל אירופה עד דרום מערב סיביר ועד מערב ההימלאיה. היא חדרה לאמריקה הדרומית והצפונית. בישראל היא גדלה בשרון, בדרום מישור החוף, בשפלה, בהרי יהודה (נדירה בירושלים), בגליל העליון, בבקעת כנרות, ובגולן. היא גדלה בעיקר במעונות יובשניים בחבל הים-תיכוני ובחגורת הספר.
מורפולוגיה

צמח עשבוני חד-שנתי שרוע שגבהו 10 עד 25 ס"מ. כל איברי הצמח מכוסים שערות עדינות וקצרות וביניהן, בדלילות, שערות בלוטיות ארוכות יותר.
הגבעולים שעירים, עגולים, עדינים, מזדקפים עד זקופים, פשוטים או מעט מסתעפים. שערות הגבעול אינן בלוטיות.
הלוואים חסרים.
העלים פשוטים, התחתונים נגדיים לרוב, העלים המלווים את הפרחים מסורגים. העלים התחתונים ביותר בעלי פטוטרת; עלי הפרחים יושבים, העליונים מוארכים עד אזמליים, תמימים.
טרף העלה חרוקים באופן ברור. צורת המתאר של הטרף דמוי ביצה, אורך העלים שווה לרוחבם או עד פי 2.5 מרוחבם, בסיסם קטום.
האשכולות דמויי שיבולת, צפופים למדי, מתארכים בעת הבשלת פרי;
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, בלתי נכונים (אונות הכותרת בלתי שוות) ומאוחי עלי כותרת, כלומר עלי הכותרת מאוחים בבסיסם לצינור קטן והם נושרים כיחידה אחת.
הפרחים ערוכים אחד אחד בחיק העלים שצורתם אינה שונה משאר העלים שאינם נושאים פרחים בחיקיהם. עוקץ הפרח ישר וקצר יותר (4 מ"מ) מאשר החפה והגביע.
הגביע מחולק עמקות לארבע אונות, שאינן מפושקות זוגות-זוגות. הזוג העליון קצר מהזוג התחתון. אונות הגביע דמוי אזמל, מכוסה בשערות בלוטיות.
הכותרת תכולה, גלגלית (האונות מפושקות וצינור הכותרת קצר מאוד), בלתי נכונה, האגן בעל 4 אונות מפושקות, זעירות ותכולות, העליונה רחבה יותר. קוטרה של הכותרת 3 עד 4 מ"מ.
האבקנים 2, מעורים בכותרת ובולטים מתוך הפרח. הזירים נימיים, ארוכים וקירחים. המאבקים בעלי 2 לשכות, הנפתחות בחריץ אורך, דרכו משתחררת האבקה.
השחלה עילית, עשויה 2 עלי שחלה מאוחים, היוצרים 2 מגורות. עמוד שחלה אחד, נימי, שאורכו אינו עולה על 1.2 מ״מ. הצלקת אחת ותמימה.
הפרי הוא הלקט פחוס, דמוי לב, עטוף בגביע משתייר, ריסני (נושא שערות בלוטיות בשפתו), בן 2 מגורות בכל מגורה 7 עד 10 זרעים. ההלקט נפתח לאורך המחיצה שבין המגורות (לא במכסה), אורכה ורוחבה 3 מ"מ. אורך עוקצי ההלקטים 2.5 מ״מ לכל היותר והם קצרים מההלקטים. המפרץ שבראש ההלקט עשוי בצורה זווית מחודדת, רוחבו של ראש ההלקט 3 עד 5 מ"מ. גובה עמוד השחלה כאורך המפרץ בו הוא נמצא.
הזרעים צהבהבים, דמוי ביצה, שטוחים וגבשושיים, זעירים, אורכם לא יותר מ-1.7 מ"מ, בעלי אנדוספרם בשרני, המקיף את העובר הזקוף. הזרעים מופצים באמצעות הרוח.
הפריחה מסוף פברואר ועד תחילת יוני.
הערות שוליים

↑  .Veronica arvensis L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  Veronica arvensis L, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏18-7-2023
1 2  ורוניקת השדה, באתר צמחיית ישראל ברשת
1 2 3 4  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 412-414
1 2  Naomi Feinbrun-Dotha, Flora Palaestina – Part Three,, Jerusalem: The Israel Academy of Sciences and Humanities, 1978, עמ' 206
↑  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 400
1 2  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 611-615
זבד הודי ענק

| זבד הודי ענק |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי חתול
משפחה:: גחניים
סוג:: זבד הודי
מין:: זבד הודי ענק
שם מדעי
 Viverra zibetha ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


זֶבֶד הָדִּי או זבד הודי ענק[דרוש מקור] (שם מדעי: Viverra zibetha) הוא מין של זבד הודי ממשפחת הגחניים שחי בטבע בדרום-מזרח אסיה והוא אחד מהמינים הגדולים ביותר במשפחתו, קרוב למינים הגדולים ביותר כמו הבינטורונג וזבד אפריקני.
מאפיינים

אורכו של הזבד 50–95 ס"מ ומשקלו עד 3-9.5 ק"ג. צבע הפרווה חום-אפרפר עד אפור ועל הצוואר והחזה פסים שחורים-לבנים. יש לו שיער גב ארוך ופס כהה באמצע הגב. זנבו מעוטר בטבעות חומות כהות-לבנות לסירוגין. הוא בעל רגליים קצרות ובעלות טפרים. מין זה נוטה לחיי קרקע ולא מטפס על עצים, אף שהוא יכול.
תפוצתו בטבע היא בעיקר ביערות טרופיים או אזורי שיחים בדרום אסיה מנפאל והודו עד לתאילנד וחצי האי המלאי וצפונה עד סין.
מזון: הם בעיקר אוכלי בשר וצדים חיות קטנות כמו עופות, צפרדעים, נחשים, יונקים קטנים, סרטנים, דגים וביצים וגם פירות ושורשים. הם יוצאים בעיקר בלילות.
טורפים: לזבד יש מעט מאוד טורפים שהעיקריים ביניהם הם הטיגריס, הפיתון והצבועים, אך הוא מתגונן בתוקפנות מרשימה.
תת-מינים

V. z. zibetha
V. z. ashtoni
V. z. picta
V. z. pruinosa
V. z. hainana
הערות שוליים

↑  זבד הודי ענק באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
| גחניים |
| --- | --- | --- |
| זבד דקל אוסטוני (סוג ומין יחיד) | זבד דקל אוסטוני |   |
| זבד לוטראי (סוג ומין יחיד) | זבד לוטראי |   |
| זבד דקל הוסי (סוג ומין יחיד) | זבד דקל הוסי |   |
| זבד דקל מפוספס (סוג ומין יחיד) | זבד דקל מפוספס |   |
| בינטורונג (סוג ומין יחיד) | בינטורונג |   |
| זבד דקל קטן-שיניים (סוג ומין יחיד) | זבד דקל קטן-שיניים |   |
| זבד דקל סולאווסי (סוג ומין יחיד) | זבד דקל סולאווסי |   |
| זבד דקל מסיכתי (סוג ומין יחיד) | זבד דקל מסיכתי |   |
| גחן דקלים | גחן דקלים אסייתי  • גחן דקלים חום  • גחן דקלים זהוב |   |
| זבד אפריקאי (סוג ומין יחיד) | זבד אפריקאי |   |
| גחן | גחן אבסיניקה • גחן אנגולי • גחן בורלון • גחן מצוייץ • גחן מצוי • גחן ג'ונסטון  • גחן פנתרי • גחן פארדין  • גחן מיימי • גחן מלכותי  • גחן סרוולניה • גחן האוסה  • גחן הכף • גחן ענק |  |
| לינסנג | לינסנג אפריקני • לינסנג לייטוני |  |
| זבד הודי | זבד הודי ענק • זבד הודי מלברי  • זבד מנומר ענק • זבד מלאי |  |
| זבד הודי קטן (סוג ומין יחיד) | זבד הודי קטן |  |
דרדר כחול

.
| דרדר כחול |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אסטראים
משפחה:: מורכבים
סוג:: דרדר
מין:: דרדר כחול
שם מדעי
 Centaurea cyanoides ‏Wahlenberg & Berggren
דַּרְדַּר כָּחֹל (המכונה Syrian Cornflower-thistle, Knapweed; שם מדעי: Centaurea cyanoides) הוא צמח חד-שנתי ממשפחת המורכבים.
לפרחי הסוג דַּרְדַּר שפע צבעים, המשותף לאבקנים ולעלי הכותרת. מצבעים בהירים כמו: לבן, צהוב, כתום, קרם עד לצבעים כהים יותר כמו: ורוד, לילך, כחול, סגול פודל ואפילו אדום.
ייחודו של הדרדר הכחול

הצמח גדל בבתה בשפלה המרכזית ובהר. לזרעונים חסרה "ציצית" - המופיעה בצמחים אחרים ממשפחה זו. הציצית היא קבוצת שערות או מוצים ארוכים בראש הזרעונים ותורמים להסעתם. הפריחה היא בחודשים פברואר עד אפריל.
הדרדר הכחול הוא מין אנדמי לארץ ישראל, ירדן, סוריה, לבנון וקפריסין. בניגוד לכמה מינים אחרים בסוג דרדר שחפי המעטפת שלהם קוצניים, הדרדר הכחול אינו קוצני. הדרדר הכחול הוא ערך טבע מוגן בישראל.
ייחודו של הדרדר הכחול > שימושים כלכליים

בישראל יש המשתמשים בו לחליטות בתערובת עם צמחים נוספים.
דרדר הדגניה (דגנית)

בעבר הדרדר הכחול כונה גם דגנית, בגלל דמיונו למין אירופאי אחר .Centaurea cyanus L המכונה דרדר הדגניה או דגנית. דרדר הדגניה דומה לדרדר הכחול בצבעו אך התפרחת גדולה יותר. באירופה הוא נחשב כעשב רע הצומח בשדות הדגן (ומכונה באנגלית cornflower). מין זה כלל אינו מצוי בארץ ואילו הדרדר הכחול אינו צומח בשטחים מעובדים. ציור של פרח הדגנית הופיע בבול דגניה ב-1952 (תשי"ב) לרגל יום העצמאות הרביעי.
דרדר הדגניה שימש כסמל סודי לזיהוי של חברי המפלגה הנאצית באוסטריה בשנים 1938-1934, כשהייתה מפלגה אסורה, ואומץ כסמל הנענד על דש הבגד של חברי מפלגת החירות האוסטרית הימנית.
הדרדר ביהדות

המילה דרדר מופיעה פעמיים לצד ה"קוץ" כצמח רע שמצוי בשדה החקלאי כפי שנזכר בקללת ה' לאדם: ”ארורה האדמה בעבורך, בעצבון תאכלנה כל ימי חייך, וקוץ ודרדר תצמיח לך” (בראשית ג יז-יח). צמחים אלה עולים במקומות נטושים וחרבים: ”ונשמדו במות און חטאת ישראל, קוץ ודרדר יעלה על מזבחותם” (הושע י ח).
במשנה נזכרו ה"חוחים והדרדרים" כמאכל בהמה החייבים בשביעית (שביעית ז, א); לא ברור אם מדובר בשמות כלליים של קוצים, או בשמות מיוחדים כבשאר הדוגמאות שנמנו באותו מקור. הצירוף 'קוץ ודרדר' במקרא מורה שכוונתם של הפסוקים היא לשם קיבוצי של צמחים קוצניים.
בערבית נקראים כמה מיני צמחים קוצניים מהסוג Centaurea בשמות דומים ל'דרדר', ובשל כך הם מכונים בימינו בשם זה.
ראו גם

דרדר קרומי
הערות שוליים

↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), התשס"ה-2005
↑  אתר קפה אוא
↑  מידע על בול דגניה - יום העצמאות תשי"ב, באתר התאחדות בולאי ישראל
↑  The beautiful flower with an ugly past מאתר ה-BBC
↑  זהר עמר, צמחי המקרא, ירושלים תשע"ב, עמ' 220-219
בול יום העצמאות תשי"ב
זהריר הכף

| זהריר הכף |
| --- | --- |
 זהריר הכף
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: זרזיריים
סוג:: זהריר
מין:: זהריר הכף
שם מדעי
 Lamprotornis nitens ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


זהריר הכף (שם מדעי: Lamprotornis nitens, שם עממי באנגלית Cape Starling או Cape Glossy Starling) הוא מין של עוף בסוג זהריר במשפחת הזרזיריים שחי בחלקה הדרומי של יבשת אפריקה ובולט בנוצות כחולות בוהקות.
זהריר הכף הוא עוף צבעוני הבולט בנוצות כחולות בוהקות, לעיתים עם גוון טורקיז או ירוק. צבעיו העזים והבוהקים של זהריר הכף, בייחוד גוני הכחול בחלקיהם העליונים, מקורם בגרנולות מלנין חלולות המסודרות בשכבה אחת מעל סריגי הנוצה. עיניו צהובות-כתומות ומסביבן כתם שחור שנמשך עד למקור. מקורו ורגליו של זהריר הכף אפורים-כהים. גודלו של בוגר הוא 25 סנטימטר ומשקלו 100 גרם.
זהריר הכף הוא עוף חברותי שחי בלהקות גדולות, למעט בעונת הרבייה. הזהרירים הם אוכלי-כל וניזונים על גבי הקרקע (גרגירים, זרעים, פרוקי-רגליים כגון חיפושיות, חרגולים וזחלים) אך לעיתים גם מפירות הגדלים על עצים, ומשאריות מזון שמשאיר האדם. ניתן לראות אותם מחפשים מזון על הקרקע לצד מינים אחרים של זרזיריים כולל הזרזיר המצוי.
הרבייה מתרחשת בין החודשים אוקטובר לפברואר, אך יכולה להימשך גם לתוך אפריל בנמיביה. הם מקננים בחורים בעצים (הן טבעיים והן כאלה שבנו עופות אחרים דוגמת נקר) והן במבנים מעשה ידי אדם. לעיתים הם מגרשים עופות וציפורים אחרים שמקננים בחורים אלה. הם מאכילים את גוזליהם בחרקים, זחלים ופירות.
זרזיר הכף מצוי בחלקה הדרומי של יבשת אפריקה. הוא נפוץ בדרום גבון, דרום ומערב אנגולה, דרום זמביה, דרום זימבבואה, נמיביה, בוטצואנה, לסותו ודרום אפריקה. לעיתים הוא חולף ברפובליקה של קונגו, אך אינו מקנן בה. סך הכל שטח תפוצתו כ-3 מיליון קילומטר רבוע. בית הגידול שלו כולל חורשות ויערות דלילים, היכן שיש עצים המאפשרים לו לקנן. בנוסף הוא חי בשטחים פתוחים המנוקדים בעצים ובהם מטעים, סוואנה, ערבות עשב, שטחי חורש מסוג בתה וגריגה, פארקים וגינות.
הערות שוליים

↑  זהריר הכף באתר הרשימה האדומה של IUCN
דודא רפואי

| דודא רפואי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: מכוסי זרע
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: סולניים
סוג:: דודא
מין:: דודא רפואי
שם מדעי
 Mandragora autumnalis ‏ברטולוני, 1820
דּוּדָא רְפוּאִי (שם מדעי: Mandragora autumnalis, שם נרדף: Mandragora officinarum) הוא צמח בר רב-שנתי צמוד קרקע וחסר גבעול, ממשפחת הסולניים. מין זה בעל שושנת עלים גדולים, שקוטרה 40 עד 60 ס"מ, ובמרכזה פרחים סגולים. שורשו הוא שורש שיפודי מעובה ומפותל, לכאורה בעל צורת אדם, שהקדמונים ייחסו לו סגולות פריון. דודא רפואי מזוהה באופן ודאי לדודאים המוזכרים במקרא בסיפור הדודאים (בראשית, ל', י"ד–ט"ז).
דודא רפואי הוא צמח חורפי שגדל בשטחים פתוחים בחבל הים תיכוני, לבלובו ופריחתו בתחילת החורף, חניטת פירותיו בימי קציר חיטים כמסופר בתורה על הדודאים שמצא ראובן. פירותיו הצהובים והריחניים, שדומים בצורתם לעגבנייה ומכילים זרעים רבים, מבשילים בסוף האביב, בחודש מאי. הפרי והזרעים רעילים. ולא רק זאת, חומרים מעוררי הזיות ונרקוטיים נמצאים ברוב חלקי הצמח, ובכמויות גדולות הם יכולים להיות רעילים. חלקי הצמח אינם נאכלים על יד הצאן והבקר.
סיסטמטיקה

דודא רפואי הוא מין יחיד בסוגו בישראל, ובעולם הוא אחד מתוך שני מינים בסוג דודא לפי שיטה אחת או אחד מארבעה מינים לפי השיטה השנייה. השיטה הראשונה משיכת שני מינים בלבד לסוג דודא: Mandragora officinarum ו-Mandragora caulescens, ולדעתה שני המינים הנוספים Mandragora autumnalis ו-Mandragora turcomanica, שאותם משיכת השיטה השנייה, הם בעצם שמות נרדפים ל-Mandragora officinarum ולא מינים שעומדים ברשות עצמם.
ומכאן שני שמות מדעיים נרדפים לדודא רפואי: Mandragora autumnalis ו-Mandragora officinarum. המילה "officinarum" היא מלטינית ופירושה "רפואי" או "שייך לבית מרקחת". המילה "autumnalis" היא מלטינית ופירושה "שייך לסתיו" או "של הסתיו". ולכן השם אינו מדויק לדודא רפואי בישראל שפריחתו מתרחשת דווקא בתחילת עונת החורף ובמהלכה, או שמא השם "סתווי" נבחר כדי להדגיש את ייחודו ועמידותו של הדודא רפואי ופרחיו הסגולים דווקא בעונת הגשמים בניגוד לצמחים אחרים.
בית גידול ותפוצה

התפוצה הטבעית של דודא רפואי היא ים-תיכונית: באיי הים התיכון, במדינות המגרב של צפון אפריקה (מרוקו, אלג'יריה ותוניס), וממערב אירופה (פורטוגל וספרד) בואכה לדרום אירופה (איטליה, יוון, טורקיה) אל מערב איראן ואל המזרח התיכון (סוריה ולבנון ירדן וישראל). בישראל הוא גדל בבתות, בשדות ובבתי גידול מופרים כמעט בכל החבלים הים תיכוניים. רכס מעון בדרום יהודה הוא אתר התפוצה הדרומי ביותר (Locus terminus) בישראל.
צמחי דודא רפואי וצמחים אנטי-פסטורלים רבים מרמזים על רעיית בקר חזקה (לחץ רעיה גבוה) במקום המונע השתקמות צמחים נוספים. הרעילות והסרחון של העלים דוחים את הצאן והבקר מלאכול דודא רפואי ועל כן הוא נעשה שכיח בשדות אלו.