stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
AllMovie
היסטוריה

AllMovie נוסד על ידי ארכיונאי התרבות הפופולרית מייקל ארלוויין, שהקים גם את Allmusic ו-AllGame.
במסד נתוני AllMovie עשו שימוש רבבות של מפיצים, קמעונאים ואתרי אינטרנט. מסד הנתונים הוא מקיף, וכולל מידע בסיסי אודות המוצר, צוות השחקנים, קרדיטים, תקציר העלילה, ביקורות מקצועיות, ביוגרפיות, קישורים רלוונטיים ועוד.
הגישה אל נתוני AllMovie הייתה באמצעות אתר האינטרנט AllMovie.com.
בסוף שנת 2007, רכשה Macrovision (כיום Rovi) את AMG, תמורת 72,000,000 $ (על פי דיווחים).
באוגוסט 2013 מכרה Rovi את אתרי האינטרנט AllMusic.com,‏ AllMovie.com‏ ו-AllGame.com לחברת All Media Network, LLC. בין הרוכשים - המייסדים המקוריים של SideReel ואיש העסקים מייק אקרל.‏
משרדי All Media Network ממוקמים בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, ובאן ארבור, במישיגן שבארצות הברית.
ראו גם

Allmusic
הערות שוליים

↑  "AllMovie - Movies and Films Database". All Media Network. נבדק ב-29 במרץ 2014. ©2014 AllMovie, a division of All Media Network, LLC {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Haddad, Michael (2005). The screenwriter's sourcebook: a comprehensive marketing guide for screen and television writers. Chicago, Ill: Chicago Review Press. p. 333. ISBN 1-55652-550-8.
↑  "Rovi Corporation Reports Second Quarter 2013 Financial Performance Announces Agreements to Sell Rovi Entertainment Store and Consumer Website Businesses". Rovi. 21 ביולי 2013. אורכב מ-המקור ב-2013-10-18. נבדק ב-18 באוקטובר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Macrovision Corporation, acquired All Media Guide Holdings, Inc". Mandasoft. 17 בדצמבר 2007. אורכב מ-המקור ב-2013-03-13. נבדק ב-18 ביוני 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Digital Entertainment Veterans Launch 'All Media Network' to Perfect Digital Media Discovery". BusinessWire. 3 בדצמבר 2013. נבדק ב-3 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
ג'ים גילמור

ג'יימס סטיוארט גילמור השלישי (באנגלית: James Stuart Gilmore III; נולד ב-6 באוקטובר 1949) הוא פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל מדינת וירג'יניה בשנים 1998–2002. קודם לכן כיהן כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית וכתובע הכללי של וירג'יניה (1994–1997). בשנים 2019–2021 שימש שגריר ארצות הברית בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
ראשית חייו

ג'ים גילמור נולד בריצ'מונד, וירג'יניה, כבנם של מרגרט אוולין (לבית קנדל), מזכירה בכנסייה, ושל ג'יימס סטיוארט גילמור הבן, קצב במקצועו. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ג'ון רנדולף טאקר, וב-1971 קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת וירג'יניה.
את רעייתו לעתיד, רוקסאן גטלינג, הכיר גילמור בפגישה של חברת ג'פרסון לספרות ולדבייט בסתיו 1974, כאשר הוא היה סטודנט למשפטים והיא הייתה סטודנטית לתואר ראשון. במהלך שנת לימודיה האחרונה, לקתה גטלינג במקרים חוזרים ונשנים קשים של לימפומת הודג'קין. גילמור ליווה אותה לטיפולי כימותרפיה ולאשפוזים. באוגוסט 1977 נישאו השניים, ונולדו להם שני בנים, ג'יי ואשטון. רוקסן נפטרה ב-7 באוגוסט 2024.
שירות צבאי

ב-1971 התנדב גילמור לשירות בצבא ארצות הברית לאחר שסיים את לימודיו בקולג', וקיבל הכנה לשירות בגיס המודיעין הצבאי המרכזי של צבא ארצות הברית שהוקם אז בהואצ'וקה שבאריזונה. הוא גם קיבל הכשרה מעמיקה בשפה זרה במכון לשפות במונטריי, קליפורניה. לאחר מכן הוא שירת במשך שלוש שנים בקבוצת המודיעין הצבאי ה-650. במהלך מלחמת וייטנאם הוא שירת בגרמניה המערבית, שלט בגרמנית, ושירת בכוחות סיכול הריגול של הצבא.
קריירה משפטית

ב-1977 קיבל גילמור תואר במשפטים מאוניברסיטת וירג'יניה. עשור לאחר מכן הוא מונה כתובע מטעם המדינה במחוז הנריקו. ב-1991 הוא נבחר לכהונה נוספת בתפקיד. ב-1993 הוא נבחר כתובע הכללי של וירג'יניה, לאחר שניצח בבחירות את מועמד המפלגה הדמוקרטית, ויליאם ד. דולן השלישי בהפרש קולות של יותר מ-10 אחוזים. בתפקיד זה הוא כיהן עד להתפטרותו ב-1997 כדי להתמודד על משרת המושל.
המועמדות לנשיאות 2008

באוגוסט 2006 הוקמה קבוצה בשם "לגייס את גילמור לנשיאות" שמטרתה הייתה לעודד את גילמור להתמודד על נשיאות ארצות הברית. ב-19 בדצמבר אותה שנה הודע גילמור שהוא ייצור ועדת גישוש כדי "למלא את החלל השמרני" במירוץ. ב-9 בינואר 2007 הוא מילא באופן רשמי טפסים בוועדת הבחירות הפדרלית כדי ליצור את ועדת הגישוש לבדיקת האפשרות למועמדותו.
לדבריו של גילמור הוא ייצג את "האגף הרפובליקני של המפלגה הרפובליקנית" במרוץ של 2008 על מועמדות המפלגה לנשיאות. הערה זו שיקפה את הסיסמה שבה עשה שימוש הווארד דין כאשר הוא ביקש להתמודד על מועמדות הדמוקרטים בבחירות לנשיאות של 2004, ששאב את הרעיון לסיסמה מהסנאטור פול ולסטון. ב-26 באפריל 2007 הכריז גילמור באופן רשמי על מועמדותו לנשיאות.
ברבעון הראשון של 2007 גייס גילמור 174,790 דולר, ובכך היה המועמד השני מהסוף ברשימת כל המועמדים בשתי המפלגות הגדולות בקצב גיוס התרומות. הוא קיים אירוע התרמה אחד בלבד ברבעון זה בשל הודעת גישוש מאוחרת.
ב-14 ביולי 2007 הודיע גילמור על פרישתו מהמרוץ. הוא אמר שיהיה זה בלתי מעשי להתמודד, בציינו את הקשיים בגיוס כספים בהיקף מספיק כדי לעמוד בהצבעות המוקדמות באיווה, ניו המפשייר ובקרוליינה הדרומית.
ההתמודדות לסנאט 2008

בראיון לאתר פוליטיקו אמר גילמור שהוא מתכוון להתמודד על המושב בסנאט של ארצות הברית של ג'ון וורנר שהודיע על פרישתו בתום הקדנציה שלו ב-2009. עד סוף הקיץ של אותה שנה, כלי תקשורת רבים, שהבולט מבניהם היה הוושינגטון פוסט, סברו שתהיה זו מסקנה ידועה מראש שגילמור ייכנס למרוץ לסנאט. יורשו של גילמור בתפקיד המושל, מארק וורנר, כבר הודיע בספטמבר על כוונתו להתמודד גם הוא על המושב בסנאט, וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, טום דייוויס, הודיע על כך באופן בלתי רשמי ימים ספורים לאחר הכרזתו של וורנר.
גילמור ניהל מערכה רצינית לקידום בחירת המועמד בוועידה מדינתית של המפלגה במקום בבחירות מקדימות, בטענה שעלות כינוסה של המפלגה יגיע למיליון דולר בהשוואה לעלות של 4 מיליון דולר לקיום בחירות מקדימות. זה לא היה שיקול של מה בכך, שכן המרוץ למועמדות הדמוקרטית הסתיים בהכרח בכניסתו של וורנר למרוץ. התגבשה ההבנה שוורנר יעשה שימוש משמעותי בעושרו האישי כדי לממן באופן עצמאי את מסע הבחירות. עלתה מחשבה שהוועידה תעדיף לבחור בגילמור, שכן רוב הנציגים יגיעו מהבסיס הפעיל של המפלגה, שנטה בעיקר לימין. הסברה הייתה שבחירות מקדימות יהיו  עדיפות לדייוויס בשל הפופולריות שלו בצפון וירג'יניה בה היה ריכוז גבוה של מצביעי המפלגה. דייוויס הוא רפובליקני מתון,  ורוב הרפובליקנים בצפון וירג'יניה נוטים להיות מתונים יותר בהשוואה לעמיתיהם במקומות אחרים בווירג'יניה. ב-13 באוקטובר 2007 הצביעה הוועדה המרכזית של הרפובליקנים בווירג'יניה ברוב של 47 תומכים ו-37 מתנגדים בעד עריכת ועידה ונגד קיום בחירות מקדימות. לאור קבלתה של החלטה זו, הודיע גילמור שהוא שוקל ברצינות להתמודד על המושב בסנאט. ב-19 בנובמבר הוא הודיע על כך רשמית באמצעות סרטון ביוטיוב. הוא אמר שהוא מתמודד כדי לתת לווירג'יניה "יד חזקה ויציבה" בסנאט.
מהאגף הימני ניצב מול גילמור חבר בית הנבחרים של וירג'יניה בוב מרשל ממחוז הנסיך ויליאם. מרשל תקף את גילמור על עמדתו החלשה מדי בסוגיית ההפלות. על כל פנים, בוועידה עלה בידו של גילמור לזכות במועמדות המפלגה לאחר שזכה בהפרש של 65 קולות בלבד מכלל 3,000 המצביעים.
בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר, הובס גילמור תבוסה קשה, לאחר שזכה ב-34 אחוזים בלבד מהקולות בהשוואה ל-65 האחוזים שקיבל וורנר. הוא הצליח לזכות בארבעה ממחוזות המדינה בלבד. במקרים רבים, הוא הפסיד באזורים שבהם בדרך כלל זכו הרפובליקנים לתמיכה. הייתה זו התוצאה הגרועה ביותר למועמד רפובליקני לסנאט בווירג'יניה מאז הביס צ'אק רוב את מוריס דאוקינס ב-71 אחוזים מהקולות ב-1988.
המועמדות לנשיאות 2016

ב-7 ביולי 2015 אמר גילמור ל-Associated Press שהוא מתכנן להודיע על כוונתו להתמודד על מועמדות הרפובליקנים בבחירות לנשיאות של 2016 בשבוע הראשון של אוגוסט 2015. ב-29 ביולי הוא מילא טופס מועמדות לנשיאות בוועדת הבחירות הפדרלית. ביום המחרת הוא הודיע על מועמדותו בסרטון באינטרנט. באותו ערב הוא הופיע בתוכנית Special Report בהנחייתו של ברט בייר כמרואיין מרכזי.
על פי אתר הקמפיין שלו, הסוגיות המרכזיות בהן ביקש גילמור לטפל אם ייבחר לנשיאות היו שמירה על הזכות לשאת נשק על פי התיקון השני לחוקה, הגירה ותגבור הגבולות, רפורמה במערכת הבריאות, ושיקום כלכלת ארצות הברית.
בסקרים של 2016 היה גילמור ממוקם באופן עקבי במקום נמוך. לעיתים רחוקות הוא השיג יותר מאחוז אחד, בדרך כלל הישגיו היו קרובים יותר לאפס אחוזים, ולפעמים לא עלה שמו ברשימת המועמדים שעליהם נשאל קהל הנסקרים. כתוצאה מכך הוא דורג עם אפס אחוז תמיכה בסקר המצטבר של הפינגטון פוסט, והוא לא הופיע כלל בסקרים מצטברים מוקדמים של האתר RealClearPolitics. למעט שני עימותים שנערכו למועמדים בדירוגים הנמוכים, הוא לא הצליח להשתתף באף אחד מהם. מבין קבוצת מועמדים זו הוא היה המועמד היחידי שלא השתתף ביותר מעימות אחד. גילמור עמד על כך שהוא "לא הולך לשום מקום" ושהוא ימשיך להתמודד.
ב-26 בינואר 2016, לאחר שנמנעה ממנו ההשתתפות בחמישה עימותים רצופים, הוזמן גילמור לעימות של המועמדים המדורגים במקומות הנמוכים ב-28 בינואר, העימות הראשון בו הוא השתתף מאז אוגוסט. היה זה העימות האחרון לפני אספות הבחירה באיווה, שלאחריהם לא התקיימו עוד עימותים מסוג זה.
באספות הבחירה באיווה קיבל גילמור 12 קולות, תוצאה שלא הקנתה לו את הזכות אף לנציג אחד בלבד. לאחר מכן הוא קיבל 133 קולות בבחירות המקדימות בניו המפשייר. גילמור ציין שהוא מתכוון להמשיך במסע הבחירות שלו בבחירות בקרוליינה הדרומית. עם זאת, ב-12 בפברואר, שבוע לפני בחירות מקדימות אלו, הוא הודיע על פרישתו מהמרוץ.
שגריר לארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה

בתקופת נשיאותו הראשונה של דונלד טראמפ נחשב גילמור כמועמד לתפקיד שגריר ארצות הברית בגרמניה, אך בסופו של דבר לא נבחר לתפקיד. בנובמבר 2018 הוא קיבל מינוי כנציג הבא של ארצות הברית לארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה בדרגת שגריר. המינוי אושר על ידי הסנאט ב-23 במאי 2019. ב-25 ביוני הוא החל לכהן בתפקידו וב-2 ביולי הוא הגיש את כתב האמנה למזכיר הכללי של הארגון, תומאס גרמינגר.
פעילות פוליטית נוספת

במהלך תקופת כהונתו כמושל, היה גילמור יושב ראש הוועדה המייעצת של הקונגרס לסחר אלקטרוני. על הוועדה הוטלה המשימה להגיש המלצות לקונגרס בנוגע למיסוי על האינטרנט. בדוח הוועדה הובעה התנגדות למיסוי.
גילמור היה חבר במועצת המנהלים של חברת Windmill International, קבלן ממשלתי שקודם לכן הואשם בניסיון להבטיח לעצמו חוזים שהושגו במרמה בעיראק. שירותו במועצת המנהלים לא הוזכרה במסמכי מערכות הבחירות שלו כנדרש. הוא לא הואשם בשום דבר בהקשר לעבירות שנעשו בשם החברה.
בשנים 1999–2003 שימש גילמור כיושב ראש פאנל הייעוץ לקונגרס להערכת יכולות מקומיות לטרור הכרוך בנשק להשמדה המונית, שכונה בשם ועדת גילמור (אנ'). הפאנל הגיש חמישה דוחות לנשיאים ביל קלינטון וג'ורג' ווקר בוש ולקונגרס מדי שנה בכל 15 בדצמבר במהלך שנות עבודתו.
מינואר 2001 ועד ינואר 2002 שימש גילמור כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
גילמור הוא הנשיא והמנהל הכללי של "מוסד הקונגרס החופשי", צוות חשיבה שמרני שנוסד על ידי פול וייריץ' (אנ'), ושאת שמו שינה גילמור למוסד להזדמנות לאמריקה (American Opportunity Foundation).
גילמור גם שימש כיושב ראש המועצה הלאומית לכוננות ומוכנות (National Council on Readiness & Preparedness), תוכנית לביטחון המולדת שהתמקדה במעורבות קהילתית ובשותפות ציבורית-פרטית. הוא גם שימש כנשיא USA Secure, צוות חשיבה לביטחון המולדת שבסיסו בוושינגטון.
בשנים 2005–2017 היה גילמור חבר במועצת המנהלים של איגוד הרובאים הלאומי.
ב-2021 רואיין גילמור על ידי כריסטופר לים וקנדל אודונל מצוות החשיבה Bruges Group מבריטניה על תקופת כהונתו כשגריר ארצות הברית לארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, על האיחוד האירופי, על יחסי ארצות הברית – סין ועל מדינות החוץ של ממשל ג'ו ביידן. הוא מתח ביקורת על תוכנית "לבנות מחדש עולם טוב יותר" (Build Back Better World) של ה-G7, באומרו שלא התקיים שום דיון על התוכנית בארצות הברית, ותיאר את יחסיו של הנשיא ביידן עם בעלי הברית באירופה כ"הכרזות רבות, כדי להיות מנומס, וכהרבה דיבורים, כדי לא להיות כל כך מנומס". גילמור זכה לשבחים על "שאלת שאלות קשות וענייניות שהיה צורך לשאול על ממשל ביידן", ו"על האישור מחדש שלו כאחד מהמוחות המרכזיים במפלגה הרפובליקנית בנוגע למדיניות החוץ".
רוזנות הולנד

| --- | --- |


 
 ממשל
 שפה נפוצה:  פריזית, הולנדית 
 עיר בירה:  האג
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  880 
 תאריכי פירוק:  1795 
 ישות קודמת:   דוכסות לורן התחתית
 ישות יורשת:   הרפובליקה הבטאווית
 
רוזנות הולנד (בלטינית: Comitatus Hollandiae) הייתה מדינה של האימפריה הרומית הקדושה ומשנת 1433 חלק מארצות השפלה הבורגונדיות, משנת 1482 חלק מארצות השפלה ההבסבורגיות ומשנת 1581 והלאה המחוז המוביל של הרפובליקה ההולנדית, אשר נשאר חלק ממנו עד המהפכה הבטאווית בשנת 1795. השטח של רוזנות הולנד מתאים בערך עם המחוזות הנוכחיים של צפון הולנד ודרום הולנד בהולנד.
רוזנות הולנד הייתה הרוזנות הראשונה של האימפריה הרומית הקדושה באזור שהתפתח.
אטימולוגיה

המקורות העתיקים ביותר מתייחסים לרוזנות הלא מוגדרת בבירור כפריזיה, ממערב ל-Vlie (הידועה גם כ-פריזיה המערבית). לפני 1101, מקורות מדברים על רוזנים פריזים, אבל בשנה זו מוזכר פלוריס השני, רוזן הולנד כרוזן הולנד. שימוש מוקדם נוסף במילה הוא מעשה משנת 1083 שבו השתמש דירק החמישי במונח "רוזן הולנד" עבור עצמו. הולנד היא כנראה מהולט לאנט ההולנדית holt lant, פשוטו כמשמעו "אדמת עץ". הרוזנים של הולנד שמרו בדרך כלל על התואר היחיד הזה עד 1291, כאשר פלוריס החמישי, רוזן הולנד החליט לקרוא לעצמו רוזן הולנד וזיילנד, אדון פריזלנד. תואר זה שימש גם לאחר שהולנד אוחדה עם אנו, בוואריה-שטראובינג ודוכסות בורגונדי. התארים איבדו בסופו של דבר את חשיבותם, והרוזן האחרון, פליפה השני, מלך ספרד, הזכיר אותם רק באמצע רשימת התארים הארוכה שלו.
היסטוריה > בורגונדים והבסבורגים

מלחמות הקרס והבקלה היו סדרה של מלחמות וקרבות בהולנד בין השנים 1350 ל-1490. רוב המלחמות הללו נלחמו על תואר הרוזן, אך היו שטענו שהסיבה הבסיסית הייתה בגלל מאבק הכוח של הבורגנים בערים נגד האצולה השלטת. סיעת בקלה התרכזה בדרך כלל הערים המתקדמות יותר של הולנד. סיעת הקרס כללה חלק גדול מהאצילים השמרנים. כמה מהדמויות המרכזיות בסכסוך הרב-דורי הזה היו וילם הרביעי, מרגרט, וילם החמישי, וילם השישי, יוהאן ופיליפ הטוב. עם זאת, אולי הידועה ביותר היא ז'קלין, רוזנת אנו . עד סוף מלחמות הקרס והבקלה, פיליפ הטוב, דוכס בורגונדי, השתלט על הולנד. אצילים מובילים בהולנד הזמינו את הדוכס לכבוש את הולנד, למרות שלא הייתה לו כל טענה היסטורית לכך. כמה היסטוריונים אומרים שהמעמד השליט בהולנד רצה שהולנד תשתלב עם המערכת הכלכלית הפלמית ותאמץ מוסדות משפטיים פלמיים.
תחת הבורגונדים התפתח המסחר של הולנד במהירות, במיוחד בתחומי הספנות והתחבורה. השליטים החדשים הגנו על אינטרסים סחר הולנדים. ציי הולנד הביסו את ציי הליגה ההנזה מספר פעמים. אמסטרדם גדלה והפכה במאה ה-15 לנמל המסחר העיקרי באירופה לתבואה מהאזור הבלטי. אמסטרדם חילקה תבואה לערים הגדולות של בלגיה, צפון צרפת ואנגליה. סחר זה היה חיוני לתושבי הולנד, מכיוון שהולנד לא יכלה עוד לייצר מספיק תבואה כדי להאכיל את עצמה. ניקוז הקרקע גרם להפחתת הכבול של אזורי הביצות לשעבר לרמה נמוכה מדי כדי לשמור על הניקוז.
קרל החמישי (1500–1558) הפך לאדון הרוזנות בשנת 1506, אך בשנת 1515 הוא עזב כדי להיות מלך ספרד ולאחר מכן הפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. קרל העביר את השליטה לידי העוצרים (קרוביו הקרובים), ובפועל השלטון הוחזק על ידי בורגונדים דוברי צרפתית בעיקר שבהם שלט. הולנד שמרה על ממשלה משלה וחצר משלה, בשליטת האצולה המקומית, ועל מסורותיה וזכויותיה ("חירויות") משלה מאות שנים. כמו כן, לערים הרבות היו זכויות משפטיות משלהן וממשלות מקומיות, בדרך כלל בשליטת הסוחרים, אולם נוסף על כך, הבורגונדים הטילו ממשלה כוללת, האצולה הכללית של הולנד, עם פקידים ובתי משפט משלה.
היסטוריה > מרד והרפובליקה ההולנדית

במהלך המאה ה-16, הרפורמציה הפרוטסטנטית התבססה במהירות בצפון אירופה, במיוחד בצורותיה הלותרניות והקלוויניסטית.  הפרוטסטנטים בהולנד, לאחר הדיכוי הראשוני, נסבלו על ידי הרשויות המקומיות. בשנות ה-60 של המאה ה-16, הקהילה הפרוטסטנטית הפכה להשפעה משמעותית ברוזנות, אם כי ברור שהייתה אז מיעוט.  בחברה התלויה במסחר, חופש וסובלנות נחשבו חיוניים. אף על פי כן, השליטים הקתולים קרל החמישי ויורשו פליפה השני חשו שחובתם להביס את הפרוטסטנטיות, שנחשבה לכפירה על ידי הכנסייה הקתולית ולאיום על יציבות המערכת הפוליטית ההיררכית כולה.  הספרדים הקתוליים הגיבו ברדיפות קשות והציגו את האינקוויזיציה הספרדית. הקלוויניסטים מרדו. תחילה היה האיקונוקלאם ב-1566, שהיה הרס שיטתי של פסלי קדושים ושאר תיאורי דבקות קתוליים בכנסיות. לאחר 1566 הפך וילם השתקן, פחות או יותר במקרה, למנהיג של מרד שבניהול כושל חמור של פליפה השני והמושל שלו הדוכס מאלווה הפך למלחמת שמונים השנים. כתוצאה מכך הולנד וששת המחוזות האחרים של הברית הפכו לאומה עצמאית בשם הרפובליקה של שבעת המחוזות המאוחדים. על וילם מאורנז' אומר בלום: "סבלנותו, סובלנותו, נחישותו, הדאגה לעמו ואמונתו בממשלה בהסכמה החזיקו את ההולנדים יחדיו והחזיקו בחיים את רוח המרד שלהם".  פריצת הדרך העיקרית הגיעה כאשר הולנד, יחד עם זיילנד, נכבשו בשנת 1572 ובשנים לאחר מכן על ידי הוואטרגאוזן, כוח ימי יעיל איכשהו של בעיקר קלוויניסטים שהפכו לשודדי ים ושודדי ים שהפכו לקלוויניסטים.
הפרלמנט של הולנד חתם על שבועת ההתכחשות, הדחת פליפה כרוזן הולנד ויצרה קונפדרציה בין שבעת המחוזות המשוחררים. מכאן ואילך, הכוח הביצועי והמחוקק ישוב להיות בידי מדינות הולנד ומערב פריזלנד, אשר הונהגו על ידי דמות פוליטית שהחזיקה בתפקיד של פנסיונר גדול. הרוזנות, כעת מדינה ריבונית בתוך הקונפדרציה הגדולה יותר, הפכה למרכז התרבותי, הפוליטי והכלכלי של הרפובליקה ההולנדית, במאה ה-17, תור הזהב ההולנדי, האומה העשירה ביותר בעולם. הערים הגדולות ברפובליקה היו ממוקמות במחוז הולנד, כגון אמסטרדם, רוטרדם, ליידן, אלקמאר, דלפט, דורדרכט, הארלם ובירת המדינה, האג. מהנמלים הגדולים של הולנד הפליגו סוחרים הולנדים ליעדים בכל רחבי אירופה וממנה, וסוחרים מכל רחבי אירופה התאספו לסחור במחסני אמסטרדם וערי מסחר אחרות של הולנד. אירופאים רבים חשבו על המחוזות המאוחדים תחילה כ"הולנד" ולא כעל "הרפובליקה של שבע המחוזות המאוחדים של הולנד". רושם חזק של "הולנד" נטמע במוחם של אירופאים אחרים, אשר אז הוקרן בחזרה על הרפובליקה כולה. בתוך המחוזות עצמם התרחש תהליך איטי הדרגתי של התרחבות תרבותית, שהוביל ל"הולנדיפיקציה" של המחוזות האחרים ולתרבות אחידה יותר לכל הרפובליקה. בעשורים הראשונים של המרד התיישבו בערים הגדולות של הולנד מספר רב של פליטים מפלנדריה ובראבנט. הייתה להם השפעה פרנקית על הניב החדש של הולנד העירונית (שקודם לכן היו לה יותר השפעות פריזיות) שבמאות מאוחרות יותר הפכה לשפה התקנית של הולנד ובלגיה דוברת ההולנדית.
באופן נומינלי, רוזנות הולנד הגיעה לסיומה באופן רשמי בשנת 1795, כאשר המהפכה הבטאווית סיימה את הרפובליקה והפכה אותה לרפובליקה הבטאווית. שטח הרוזנות הקודמת חולק בין מחוזות האמסטל, דלף, טסל ושלד-אן-מאס. לאחר 1813, הולנד הוקמה מחדש כמחוז של הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה. הולנד חולקה למחוזות הנוכחיים צפון הולנד ודרום הולנד בשנת 1840.
גאוגרפיה

הרוזנות כיסתה שטח המקביל בערך למחוזות ההולנדים הנוכחיים של צפון הולנד ודרום הולנד, כמו גם את החלק הצפון מערבי של המחוז הנוכחי של צפון בראבנט (בערך בין הערים ווילמסטאד, גרטרוידנברג וורקנדאם), והאיים טרשלינג, פלילנד, אורק וסכוקלנד, אם כי זה לא כלל את האי חוריי אוברפלאקיי.
בימי הביניים המוקדמים, חלקים נרחבים מהשטח שכוסה על ידי הולנד של ימינו היו מכוסים בביצות כבול. ביצות אלו הגבילו את גודל הקרקע הניתנת לעיבוד בהולנד, אך גם התבררו כמקור טוב לדלק. בסביבות שנת 950, הוחל בטיוב בקנה מידה קטן בביצות העצומות בהולנד ובאוטרכט, כנראה שהופעל על ידי האצולה הקטנה. במאה ה-11 החל 'הטיוב הגדול', תחת שליטתם של רוזני הולנד והבישופים של אוטרכט. עד המאה ה-13 נכבשו כמויות גדולות של אדמה בין מפרץ האיי בצפון, הדיונות במערב, נהרות לק וואל בדרום והריין הישן במזרח.
לפני הטיוב הגדול, הגבולות בין רוזנות הולנד לבישופות אוטרכט לא היו ברורים, והיה קיים שטח הפקר תרתי משמע. עם זאת, במהלך הטיוב הצליחו רוזני הולנד להרחיב את השפעתם על חשבון של אוטרכט.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  A Short History of the Netherlands: From Prehistory to the Present Day (4th ed.). Amersfoort: Bekking. 2000. p. 35. ISBN 90-6109-440-2. OCLC 52849131.
↑  H.G. Koenigsberger, "The Beginnings of the States General of the Netherlands," Parliaments, Estates and Representation (1988) 8#2 pp 101-114.
↑  R. Po-chia Hsia, ed. A Companion to the Reformation World (2006) pp 118-34
↑  Jonathan I. Israel, The Dutch Republic Its Rise, Greatness, and Fall 1477–1806 (1995) p. 104
↑  Hsia, ed. A Companion to the Reformation World (2006) pp 3-36
↑  Jerome Blum et al, The European World: A History (1970) pp 160-61
↑  Israel, The Dutch Republic: Its Rise, Greatness, and Fall, 1477-1806 (1995) pp 361-95
↑  Diarmaid MacCulloch, The Reformation (2005) pp 367-72
רוריק מדורסטד באיור משנת 1912 מאת הרמנוס וילם קוקקוק
דירק השישי, רוזן הולנד, 1114–1157, ואמו פטרונלה ביקרו בעבודה על מנזר אגמונד, צ'ארלס רוכוסן, 1881.
וילם השני, רוזן הולנד מעניק הרשאות מאת קיסר ואן אוורדינגן ופיטר פוסט, 1654.
רוזנות הולנד במאה ה-15
מפה של הולנד משנת 1558.
שחרור ליידן מאת הגאוזן ב-1574, מאת אוטו ואן פן.
כיכר דאם עם בית העירייה החדש בבנייה, מאת יוהנס לינגלבאך, 1656.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1888

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1888 נערכו ב-6 בנובמבר 1888. במערכת הבחירות גרובר קליבלנד מניו יורק, הנשיא היוצא מטעם המפלגה הדמוקרטית, ניסה לזכות בתקופת כהונה שנייה מול המועמד הרפובליקני, בנג'מין הריסון, סנאטור לשעבר מאינדיאנה. הכלכלה שגשגה ולא היו מלחמות, אולם קליבלנד לא הצליח להיבחר מחדש, למרות שזכה למעט יותר קולות מהריסון.
מכסי המגן היה אחד הנושאים המרכזיים בבחירות. הריסון התנגד להפחתה במכסים, עמדה שזיכתה אותו בתמיכת התעשיינים ועובדי המפעלים, בעוד שקליבלנד תמך בהפחתה במכסים הגבוהים וטען שהם פוגעים בצרכנים. התנגדותו לתשלום פנסיה לוותיקי מלחמת האזרחים ולגרימת אינפלציה גרמו לאובדן קולות בקרב יוצאי צבא וחקלאים. מצד שני, קליבלנד היה חזק בדרום ובמדינות הגבול, ומשך קולות מצד רפובליקנים שלא היו שבעי רצון ממפלגתם.
הריסון ניצח ברוב מדינות הצפון והמערב התיכון (למעט קונטיקט וניו ג'רזי), וגם הצליח לנצח במדינות המתנדנדות: ניו יורק (מדינת מגוריו של קליבלנד) ואינדיאנה (מדינת מגוריו) בהפרש זעום של כפחות מאחוז, והשיג את רוב האלקטורים. בניגוד לבחירות 1884, כוח המנגנון המפלגתי בניו יורק סיטי, הטמאני הול, עלה לקליבלנד בניצחון בניו יורק.
זאת הייתה מערכת הבחירות השלישית מבין חמש שבה הנשיא הנבחר לא קיבל את מרב הקולות. הפעם הראשונה הייתה ב-1824, כשג'ון קווינסי אדמס נבחר בידי בית הנבחרים, למרות שיריבו, אנדרו ג'קסון, זכה ברוב קולות הבוחרים וברוב האלקטורים. הפעם השנייה הייתה רק 12 שנים לפני בחירות 1888 ב-1876, והפעם הבאה תהיה 112 שנים לאחר מכן, בשנת 2000, כשאל גור, זכה ביותר קולות מג'ורג' ווקר בוש. הפעם האחרונה הייתה  בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 כאשר הילרי קלינטון זכתה ביותר קולות מדונלד טראמפ. הבחירות יוצאות דופן גם כיוון שרק שתי מדינות (ניו יורק ואינדיאנה) עברו בין המפלגות פעמיים רצופות. רק ב-2012 שתי מדינות (אינדיאנה וקרוליינה הצפונית) החליפו מפלגות בשתי מערכות בחירות רצופות.
מועמדים > מועמדים דמוקרטים

גרובר קליבלנד, נשיא ארצות הברית מניו יורק
הוועידה הדמוקרטית הלאומית שהתרחשה בסנט לואיס ביוני 1888 הייתה מאוחדת. הנשיא היוצא קליבלנד נבחר להיות המועמד הנשיאותי פה אחד בלי סיבוב הצבעה. זאת הייתה הפעם הראשונה שנשיא דמוקרטי יוצא נבחר להיות מועמד פעם נוספת מאז מרטין ואן ביורן ב1840.
אחרי שקליבלנד נבחר מחדש, הדמוקרטים היו צריכים למצוא מחליף לתומאס הנדריקס. הנדריקס היה מועמד לא מוצלח לתפקיד סגן הנשיא ב-1876 לפני שזכה בתפקיד יחד עם קליבלנד ב-1884. הנדריקס שירת בתפקיד רק שמונה חודשים לפני שמת ב-25 בנובמבר 1885. הסנאטור לשעבר אלן ת'ורמן מאוהיו נבחר להיות המועמד כשהוא גובר על אייזיק גריי. גריי הפסיד בהצבעה בגלל שהיה רפובליקני לשעבר.
המצע הדמוקרטי הגן על ממשל קליבלנד, תמך בהפחתת המכסים הכלליים ובהפיכת הטריטוריות במערב למדינות מן המניין.
| מועמד לסגנות הנשיאות | סיבוב ראשון | סיבוב שני |
| --- | --- | --- |
| אלן ת'ורמן | 684 | 822 |
| אייזיק גריי | 101 | 0 |
| ג'ון בלק | 36 | 0 |
| לא הצביעו | 1 | 0 |
מועמדים > מועמדים רפובליקניים

בנג'מין הריסון, סנאטור לשעבר מאינדיאנה
ג'ון שרמן, סנאטור מאוהיו
ראסל אלג'ר, מושל לשעבר ממישיגן
וולטר גרשם, מזכיר האוצר לשעבר מאינדיאנה
ויליאם אליסון, סנאטור מאיווה
צ'אנסי דפיו, נשיא רכבת הניו יורק סנטרל מניו יורק
המועמדים המובילים היו הסנאטור לשעבר בנג'מין הריסון מאינדיאנה, הסנאטור ג'ון שרמן מאוהיו, ראסל אלג'ר, מושל מישיגן לשעבר, וולטר גרשם מאינדיאנה, מזכיר האוצר לשעבר, ויליאם אליסון מאיווה, וצ'אנסי דפיו, נשיא רכבת הניו יורק סנטרל.
כשהרפובליקנים נפגשו בשיקגו בין 19 ל-25 ביוני, ג'יימס בליין פרש מהמירוץ כיוון שהאמין שרק אספה רפובליקנית מאוחדת תוכל להביא מועמד רפובליקני חזק מספיק שינצח את קליבלנד. בליין הבין שהמפלגה תיאבק בעצמה אם הוא ינסה להיבחר. אחרי שפרש, בליין תמך בבנג'מין הריסון ובג'ון שרמן. הריסון נבחר בסיבוב השמיני.
הרפובליקנים בחרו בהריסון בגלל ניסיונו במלחמה, הפופולריות שלו בקרב יוצאי הצבא, יכולתו להביע את השקפת העולם הרפובליקנית ובגלל שהוא גר באינדיאנה. הרפובליקנים קיוו לזכות ב-15 האלקטורים של אינדיאנה שקליבלנד זכה בהם לפני ארבע שנים. לוי פ. מורטון, בנקאי מניו יורק, נבחר להיות המועמד לסגנות הנשיאות.
| מועמד לנשיאות | סיבוב ראשון | סיבוב שני | סיבוב שלישי | סיבוב רביעי | סיבוב חמישי | סיבוב שישי | סיבוב שביעי | סיבוב שמיני |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| בנג'מין הריסון | 80 | 91 | 94 | 217 | 213 | 231 | 278 | 544 |
| ג'ון שרמן | 229 | 249 | 244 | 235 | 224 | 244 | 231 | 118 |
| ראסל אלג'ר | 84 | 116 | 122 | 135 | 142 | 137 | 120 | 100 |
| וולטר גרשם | 111 | 108 | 123 | 98 | 87 | 91 | 91 | 59 |
| ויליאם אליסון | 72 | 75 | 88 | 88 | 99 | 73 | 76 | 0 |
| צ'אנסי דפיו | 99 | 99 | 91 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| ג'יימס בליין | 35 | 33 | 35 | 42 | 48 | 40 | 15 | 5 |
| ג'ון אינגלס | 28 | 16 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| ג'רמיה ראסק | 25 | 20 | 16 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| ויליאם פלפס | 25 | 18 | 5 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| אדווין פיטלר | 24 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| ויליאם מקינלי | 2 | 3 | 8 | 11 | 14 | 12 | 16 | 4 |
| רוברט לינקולן | 3 | 2 | 2 | 1 | 0 | 0 | 2 | 0 |
| סמואל מילר | 0 | 0 | 2 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| ג'וזף פורסייקר | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 | 1 | 0 |
| פרדריק דאגלס | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| פרדריק גרנט | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 |
| קריד היימונד | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 |
| מועמד לסגנות הנשיאות | סיבוב ראשון |
| --- | --- |
לוי פ. מורטון: 591
ויליאם פלפס: 119
ויליאם ברדלי: 103
בלאנש ברוס: 11
וולטר תומאס: 1