stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבי אשכנזי (עיתונאי)
ביוגרפיה

אברהם "אבי" אשכנזי נולד ב-1970 בקריית ים. למד בתיכון רודמן ובשנת 1988 התגייס לצה"ל. שירת כחובש קרבי. בעל תואר ראשון בהצטיינות מהקריה האקדמית אונו ותואר שני בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטה תל אביב.
במשך 21 שנים עבד בעיתון "מעריב", תחילה ככתב בצפון ובדרום לבנון. הוא סיקר עבור העיתון ועבור סוכנות הידיעות האמריקאית AP את הנעשה ברצועת הביטחון. לאחר מכן מונה לשמש ככתב הפלילים של העיתון. לאחר סגירת מעריב עבד תקופה קצרה כדובר עיריית ראשון לציון,
הוא שב לעולם העיתונות כאשר הצטרף לאתר החדשות "וואלה! NEWS" ככתב משטרה ופלילים. ביולי 2019 התראיין אשכנזי לתחנת הרדיו 103FM וסיפר שם שהעביר למערכת החדשות של וואלה את נתוני ההרשעות של סלומון טקה, אולם המערכת בחרה שלא לפרסמם משיקולים מערכתיים. המשטרה הכחישה את טענותיו של אשכנזי בנוגע למספרם של התיקים הפליליים שנפתחו. משרד המשפטים ציין שלא מדובר ב-14 תיקי חקירה 'חמורים' שכביכול היו לטקה, וציינו כי היה לו 3 תיקים. באחד מהם הוא הורשע בסיוע למעשה גניבה, ושני תיקים נוספים בעבירות אחרות היו ביום מותו עדיין בשלבי דיון. מיד לאחר אותו הריאיון, הושעה אשכנזי מעבודתו בוואלה. שבועיים אחרי הוחלט על סיום עבודתו באתר.
באפריל 2024 חזר ל'מעריב' בו עבד בעבר ומונה לכתב הצבאי.
אבי אשכנזי נשוי ואב לשניים. מתגורר בראשון לציון.
הערות שוליים

↑  אלכסנדר כץ,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'לאחר שהושעה בשל ריאיון רדיו: אבי אשכנזי עוזב את וואלה, באתר אייס, 21 ביולי 2019
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים ובנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מערך המבצעים המיוחדים

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צבא הגנה לישראל
 סוג:  כוחות מיוחדים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1969–הווה (כ־56 שנים)
 מקים היחידה:  יוסי (יוסף) לנגוצקי
 פיקוד
 יחידת אם:   אגף המודיעין
 יחידות בת:  סיירת מטכ"ל  היחידה הטכנולוגית  מרכז המודיעין
 דרגת המפקד:    תת-אלוף
 מפקדים:  רשימה בהמשך
 עיטורים
   אות הערכה מטעם הרמטכ"ל (2016)
 
מערך המבצעים המיוחדים (מ"מ) הוא מערך באגף המודיעין של צה"ל, העוסק במבצעים לאיסוף מודיעין. בראשו עומד קצין בדרגת תת-אלוף.
תפקיד היחידה, לפי מפקד המערך לשעבר, לפתור את ה"בעיות הגדולות, הביטחוניות, של מדינת ישראל". עוד לדבריו: "המ"מ לא מקבל פקודות ספציפיות, המ"מ מקבל בעיות. אנחנו לומדים את הבעיה, מפרקים אותה לגורמיה ומביאים את הפתרון. זה יכול לקחת שבוע, חודש או שנתיים".
מבנה ארגוני

למערך כפופות מספר יחידות:
| שם | תפקיד |
| --- | --- |
מרכז המודיעין: עוסק בגיבוש תמונת המצב המודיעינית הייעודית למבצעי איכות מיוחדים. א', מפקד המערך לשעבר, כינה אותה: "מנוע הבעירה שמריץ את כל המ"מ קדימה ועובד על משימות האב. הם בעצם מסמנים את הדרך למטרה".
 היחידה הטכנולוגית 81: עוסקת בפיתוח אמצעים לשימושן של היחידות המבצעות.
היחידות המבצעות  בהן סיירת מטכ"ל: כוחות מיוחדים המבצעים את המבצעים המיוחדים, שהם בעיקר מבצעי סיור מיוחד לאיסוף מודיעין.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |   |   |   |   |   | מערך המבצעים המיוחדים | מערך המבצעים המיוחדים | מערך המבצעים המיוחדים | מערך המבצעים המיוחדים | מערך המבצעים המיוחדים | מערך המבצעים המיוחדים |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   | מערך המבצעים המיוחדים | מערך המבצעים המיוחדים | מערך המבצעים המיוחדים | מערך המבצעים המיוחדים | מערך המבצעים המיוחדים | מערך המבצעים המיוחדים |   |   |   |   |   |   |   |   |
 
 
| מרכז המודיעין | מרכז המודיעין | מרכז המודיעין | מרכז המודיעין | מרכז המודיעין | מרכז המודיעין |   |   | היחידה הטכנולוגית 81 | היחידה הטכנולוגית 81 | היחידה הטכנולוגית 81 | היחידה הטכנולוגית 81 | היחידה הטכנולוגית 81 | היחידה הטכנולוגית 81 |   |   | יחידות מבצעיות | יחידות מבצעיות | יחידות מבצעיות | יחידות מבצעיות | יחידות מבצעיות | יחידות מבצעיות |
| מרכז המודיעין | מרכז המודיעין | מרכז המודיעין | מרכז המודיעין | מרכז המודיעין | מרכז המודיעין |   |   | היחידה הטכנולוגית 81 | היחידה הטכנולוגית 81 | היחידה הטכנולוגית 81 | היחידה הטכנולוגית 81 | היחידה הטכנולוגית 81 | היחידה הטכנולוגית 81 |   |   | יחידות מבצעיות | יחידות מבצעיות | יחידות מבצעיות | יחידות מבצעיות | יחידות מבצעיות | יחידות מבצעיות |
היסטוריה

לאחר מלחמת ששת הימים, שהביאה לשינוי מהותי בדרישות המוצבות בפני סיירת מטכ"ל, הוקם במחלקת האיסוף באמ"ן ענף המבצעים המיוחדים, שבהמשך הפך למחלקת המבצעים המיוחדים ולאחר מכן למערך המבצעים המיוחדים, שכפופות לו היחידות המבצעות, היחידה המודיעינית והיחידה הטכנולוגית.
היחידה נחשפה בעקבות פרסומו של מסמך הרפז, שהוביל לחקירת התנהלותו של מזייף המסמך, בועז הרפז, שהיה קצין אג"ם של המערך. בספרם "הבור - הסודות האפלים מאחורי משבר המנהיגות החמור בתולדות צה"ל" מציינים העיתונאים דן מרגלית ורונן ברגמן שביחידה זו התאפשרה, מסיבות מבצעיות, הוצאת כספים ללא בקרה תקציבית מדוקדקת. הם טענו שמצב זה אפשר מעשי שחיתות רבים, של הוצאת כספים שלא למטרות מבצעיות, אלא למטרות אישיות של חיילי המערך, כגון מימון ימי כיף, רכישת מעדנים, רכישת ציוד מפואר וכדומה.
בשנת 2012, תחת פיקודו של ראש אמ"ן אביב כוכבי, הוקם במבנה חדש מערך המבצעים המיוחדים (מ"מ) ובפיקודו הוצב קצין בדרגת תא"ל, ובכך הועברה האחריות הישירה של ראש אמ"ן על היחידות המהוות את המערך. עד אז עמד בראש מערך המ"מ ראש מחלקה בדרגת אל"ם, שהיה מתאם את "משולש הביצוע" של הכוחות המיוחדים: הצלע הטכנולוגית, הצלע המודיעינית והצלע המבצעית; אך הפיקוד עצמו של היחידות היה ישירות מול ראש אמ"ן, הן במהלך פעילויות מבצעיות והן במהלך תרגילים וכו'. למפקדה הראשון במתכונת החדשה מונה תא"ל ליאור כרמלי.
בנובמבר 2016 קיבלו המערך ויחידותיו תעודות הערכה מהרמטכ"ל גדי איזנקוט, שאמר במהלך הטקס כי "החיבור בין מודיעין, טכנולוגיה ויכולת מבצעית תורם תרומה גדולה וימשיך לתרום".
במרץ 2018 העניק הרמטכ"ל גדי איזנקוט את עיטור המופת ללוחם במערך המבצעים המיוחדים על "פעילות מבצעית תוך הפגנת אומץ לב, נחישות, תושייה ודבקות במטרה תוך סיכון חיים". בספטמבר 2019 הוענק צל"ש הרמטכ"ל לסא"ל מחמוד ח'יר א-דין שנהרג בנובמבר 2018 במהלך פעולת צה"ל בח'אן יונס.
מפקדי מערך המבצעים המיוחדים

מפקדו הראשון של מערך המבצעים המיוחדים היה יוסי לנגוצקי, שנקרא למשימה זו על ידי מפקד מחלקת האיסוף באמ"ן, אברהם ארנן.
| שם | תקופת כהונה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| יוסי לנגוצקי | 1969–1971 | ראש ענף מ"מ |  |
| סמי נחמיאס | 1971– | ראש ענף מ"מ |  |
| אבשלום חורן |  | ראש ענף מ"מ |  |
| עמירם לוין |  | ראש ענף מ"מ |  |
| נחמיה תמרי |  | ראש ענף מ"מ |  |
| גיורא זורע |  | ראש מחלקת מ"מ |  |
| אבשלום חורן | 1981–1984 | ראש מחלקת מ"מ |  |
| יפתח רייכר-עתיר | 1984–1990 | ראש מחלקת מ"מ |  |
| דני ארדיטי | 1990–1994 | ראש מחלקת מ"מ |  |
| רן שחור |  | ראש מחלקת מ"מ |  |
| פנחס בוכריס |  | ראש מחלקת מ"מ |  |
| יורם יצחקי | 2000–2003 | ראש מחלקת מ"מ |  |
| רוני ינאי |  | ראש מחלקת מ"מ |  |
| שחר ארגמן |  | ראש מחלקת מ"מ |  |
| יורם יפה |  | ראש מחלקת מ"מ |  |
| ליאור כרמלי | 2013–2015 | ראש מערך המ"מ | לימים ראש אגף התקשוב וההגנה בסב"ר |
| א.ב | 2015–2016 | ראש מערך המ"מ | לשעבר מפקד יחידה 504 |
| גיא שפרן | 2016–2019 | ראש מערך המ"מ |  |
| א.ב | 2019–2020 | ראש מערך המ"מ | תקופת כהונה שנייה כאזרח עובד צה"ל |
| ע.ק | אוקטובר 2020– יוני 2024 | ראש מערך המ"מ |  |
| י' | יוני 2024- | ראש מערך המ"מ |  |
ראו גם

כוחות מיוחדים
סיור מיוחד
רגימנט הסיור המיוחד הבריטי
יחידות הסיור המיוחד של חיל האוויר האמריקאי
לקריאה נוספת

משה זונדר, סיירת מטכ"ל, כתר ספרים, 2000
רונן ברגמן, "מדינת ישראל תעשה הכל", הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2009
דן מרגלית ורונן ברגמן, הבור - הסודות האפלים מאחורי משבר המנהיגות החמור בתולדות צה"ל, כנרת, זמורה-ביתן, 2011
הערות שוליים

↑  עמוס הראל,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'מי יהיה הרמטכ"ל הבא: בורסת השמות במטכ"ל נפתחת, באתר הארץ, 20 בספטמבר 2012
1 2  בן כספית,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'‏סודי ביותר: מפקד מערך המבצעים המיוחדים של צה"ל בראיון ראשון, באתר מעריב אונליין, 4 בפברואר 2017
↑  איתי בלומנטל,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'צל"ש לסיירת מטכ"ל: "יצירתיות, תבונה ותעוזה", באתר ynet, 16 בנובמבר 2016
↑  יואב זיתון,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'עיטור מופת ללוחם מאמ"ן ששהה בשטח אויב תוך סיכון חייו, באתר ynet, 28 במרץ 2018
↑  רועי שרון,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'צל"ש הרמטכ"ל הוענק לסא"ל מ' שנהרגע בחאן יונס, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 15 במאי 2022
↑  יוסי יהושע,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'סגן-אלוף מחמוד חיר א-דין הוא הקצין שנהרג בפעולה החשאית בעזה ב-2018, באתר ynet, 15 במאי 2022
↑
↑  בן כספית,'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'‏סודי ביותר - מפקד מערך המ״מ מדבר לראשונה, באתר מעריב אונליין, 4 בפברואר 2017
↑  מינויים בצמרת צה"ל, באתר "IsraelDefense‏", 12 ביולי 2016
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000014-QINU`"' יוסי יהושוע,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'המשבר באמ"ן: תא"ל א' הסכים לחזור לפקד על חטיבת המבצעים המיוחדים, באתר "ידיעות אחרונות", 8 ביולי 2019
↑  קובי פינקלר, "מקור עוצמה וגאווה": תת-אלוף ע' נכנס לתפקיד מפקד מערך המבצעים המיוחדים, באתר ערוץ 7, 29 באוקטובר 2020
↑   תא"ל י' נכנס לתפקידו כמפקד מערך המבצעים המיוחדים באמ"ן, באתר צה"ל, 26 ביוני 2024
האטצ'ר (טריצרטופס)

האטצ'ר המתוקן ב-2018.
האטצ'ר המקורי מ-1905.
יציקת ארד של הגולגולת של האטצ'ר בשערי המוזיאון.
האטצ'ר (Hatcher, מספר קטלוגי USNM 500000‏) הוא השם שניתן לשלד הטריצרטופס מהמין Triceratops horridus במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע סמית'סוניאן בוושינגטון הבירה, ארצות הברית. שלד זה, שהורכב והוצג לראשונה ב-1905, היה השלד הראשון של הטריצרטופס בתצוגה מוזיאלית ואחד המאובנים הידועים ביותר של המוזיאון. בנוסף לשלד המוצג במוזיאון, יציקת ארד בצורת הגולגולת של האטצ'ר בגודל מלא, מוצבת מחוץ למוזיאון.
האטצ'ר הורכב לראשונה ב-1905 מאוסף מאובנים של מספר פרטים של טריצרטופס שאסף הפלאונטולוג וצייד המאובנים ג'ון בל האטצ'ר, שעל שמו נקרא השלד. את השלד ניסו להרכיב לפי האיורים של עותניאל צ'ארלס מארש, מי שגילה, תיאר והגדיר לראשונה את הטריצרטופס. בעת הניסיון להרכיב את השלד נאלצו טכנאי המוזיאון להשתמש במאובנים ממספר פרטים (שלא היו באותו גודל) מאחר שלא נמצא שלד שלם של טריצרטופס. בעיה נוספת שהם נתקלו בה הייתה כאשר ניסו להציב את הרגליים הקדמיות בצורה זקופה לחלוטין, כמו באיור של מארש. הם גילו שהעצמות פשוט לא מסתדרות בצורה הזו ונאלצו להרכיב אותן כאשר הן נוטות החוצה בזווית, בתנוחה בה הרגליים הקדמיות מפוסקות ופרושות לצדדים (בתנוחה שיותר אופיינית ללטאות).
בשנות ה-90 של המאה ה-20 התברר כי מצב השלד בכי רע ויש לנקוט בפעולות שימור דחופות. אוצר התצוגה החליט לנצל את ההזדמנות לסריקה דיגיטלית תלת-ממדית של השלד, הן כדי לאפשר הדפסה תלת-ממדית של העתקים שיחליפו מאובנים פגיעים או יתקנו חלקים פגומים בשלד והן בשביל לאפשר יצירת דגמים שבאמצעותם הפלאונטולוגים יחקרו את התנוחה ויכולת התנועה של הטריצרטופס. השלד פורק, נסרק והורכב מחדש. בשנת 2001 הוצב במוזיאון השלד המחודש אחרי פעולות שימור והחלפת המאובנים הפגיעים, הפגומים או השגויים בהעתקים מתוקנים שנוצרו על פי הסריקה הממוחשבת. לצידו הוצב דגם בקנה מידה 1:6 של השלד כפי שהיה בתנוחה המקורית מ-1905.
ב-2014 נסגרה תצוגת המאובנים של המוזיאון לצורך שיפוצים ובנייה מחדש, והיא נפתחה לציבור ב-2019. בינתיים "האטצ'ר" הטריצרטופס ו"סטן" הטירנוזאורוס רקס מוצגים לקהל הרחב בתצוגה זמנית. בתצוגה החדשה ניצבת דיורמה של שלדים בה הטירנוזאורוס החדש של המוזיאון, סטן, טורף את הגווייה של האטצ'ר (שלא ברור אם מת בקרב או באופן טבעי).
ראו גם

טריצרטופס
ליין (טריצרטופס)
יושי (טריצרטופס)
ביג ג'ון (טריצרטופס)
הורידוס (טריצרטופס)
דו-קרב הדינוזאורים (מאובן)  (Dueling Dinosaurs)
מאובן
הערות שוליים

↑  מידע על התצוגה ו מידע נוסף על הטריצרטופס האטצ'ר, באתר המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע, המכון הסמיתסוני דרך ארכיון האינטרנט.
↑  Museums and the Triceratops Posture Problem – Part 2.
↑  מידע על התצוגה ו כתבה עליה, באתר המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע, המכון הסמיתסוני.
↑  סט תמונות 1 ו סט תמונות 2 של העברת השלד המתוקן בעת חידוש אולם המאובנים, באתר המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע, המכון הסמיתסוני, מאי 2014.
↑   Preview of "The Last American Dinosaurs: Discovering a Lost World", ערוץ היוטיוב הרשמי של המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע, 2014
ג'פרי לונג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1954 (בן 71 בערך) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  אונקולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת איווה (1977)  אוניברסיטת איווה (1981) 
 מוסדות:  University of Nevada, Reno School of Medicine (1998–2004)  Mary Bird Perkins Cancer Center 
 
ג'פרי לונג (באנגלית: Jeffrey Long, נולד ב-1954) הוא אונקולוג, סופר אמריקאי, וחוקר תופעת "חוויות סף מוות" (המכונות NDE). לונג רופא בהכשרתו, ועוסק ברדיותרפיה בבית חולים בלואיזיאנה. הוא המחבר של "עדות על חיים שלאחר המוות: המדע של חוויות סף מוות", אשר הופיע ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. בשנת 1998 ייסד את Near Death Experience Research Foundation, העוסקת בתיעוד ומחקר אקדמי של תופעות NDE.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
לאחר פרסום רב המכר "עדות על חיים שלאחר המוות: המדע של חוויות סף מוות" התראיין לונג בתוכניות מדיה רבות, כולל The O'Reilly Factor, NBC Today, ABC (פיטר ג'נינגס), Dr. Oz Show, ערוץ ההיסטוריה, ערוץ הלמידה, נשיונל ג'אוגרפיק ו-Fox News יוסטון.
בשנת 2009 תרם לונג לכתיבת "המדריך לחוויות סף מוות: שלושים שנים של מחקר", שפורסם על ידי פרייגר. הספר מקיף סקירה מקיפה של המחקרים שבוצעו בתחום של חקר ה-NDE, ונחשב לפרסום משמעותי בתחום.
פרסומים

עדות על חיים שלאחר המוות: המדע של חוויות סף מוות.
ראו גם

פני סרטורי
אבן אלכסנדר
הערות שוליים

↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000000-QINU`"'Schuessler, Jennifer (7 בפברואר 2010). "Inside the List". הניו יורק טיימס. נבדק ב-6 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  kansascity.com: Near-death experiences: A science to bright lights and bliss?, March 17, 2017.
↑  catholicphilly.com: Physician-author finds God in studies of near-death experiences, February 28, 2017.
↑  vancouversun.com: Douglas Todd: Health professionals need to understand near-death research, April 29, 2016.
↑  abcnews: Ask the Experts: What Is a Near-Death Experience?, December 3, 2011.
↑  theepochtimes.com: Woman Has Spiritual Near-Death Experience, Cancer Cured as Result?, April 28, 2016.
↑  huffingtonpost.com: Bill O’Reilly Interviews Radiation Oncologist Jeffrey Long Over Proof Of The Afterlife, April 17, 2010.
↑  Beck, Melinda. "Seeking Proof in Near-Death Claims". The Wall Street Journal (Health Journal), October 25, 2010
↑  MacDonald, G. Jeffrey. "Scientists probe brief brushes with the afterlife". The Christian Century, January 12, 2011.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-0000000A-QINU`"'Holden, Janice Miner; Greyson, Bruce; James, Debbie, eds. (22 יוני 2009). "The Field of Near-Death Studies: Past, Present and Future". The Handbook of Near-Death Experiences: Thirty Years of Investigation. Greenwood Publishing Group. pp. 1–16. ISBN 978-0-313-35864-7. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Holden, Jan. M. "UNT Faculty Member Dr. Janice Minor Holden Publishes The Handbook of Near-Death Experiences: Thirty Years of Investigation". University of North Texas Counseling Program News, Vol. 1, Issue 2, Summer/Fall 2010
↑  Lichfield, Gideon. "The Science of Near-Death Experiences. Empirically investigating brushes with the afterlife". The Atlantic, April 2015.
↑  academia.edu, Book Reviews Evidence of the Afterlife: The Science of Near-Death Experiences.,(הקישור אינו פעיל, November 2017) January 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007317892805171  PLWABN: 9810688318805606  BIBSYS: 14058098  BNE: XX5069983  BnF: cb166553541 (data)  GND: 141539550  ISNI: 0000 0000 8005 9504  LCCN: n2009032431  NDL: 001184252  NKC: mzk2014850251  NLK: KAC201011211  NSK: 000658194  NTA: 32991815X  RERO: 02-A023766113  SUDOC: 251488381  VIAF: 88411346   WorldCat (עם VIAF): 88411346
הנוקמים (ציידי נאצים)

לוחמי גטו וילנה שחלקם הצטרפו לקבוצת הנקם. אבא קובנר עומד במרכז, ויטקה קמפנר ניצבת מימין, יצחק (פשה) אבידב כורע ובידיו מקלע.
הנוקמים הוא שם כולל לקבוצות של יהודים ניצולי השואה, הפרטיזנים ואנשי הבריגדה היהודית, שהתארגנו בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה ולאחריה, לבצע מעשי נקם בנאצים. הרקע להתארגנות הוא הרצון של חלק מיהודי אירופה לבוא חשבון עם הנאצים על השמדת רוב יהודי אירופה בשואה. במסגרת התארגנויות אלו הוקמה בקרב אנשי הבריגדה היהודית "חוליית המוציאים לפועל" שפעלה מאיטליה, וחבריה הרגו עשרות אנשים שהיו מעורבים ישירות ברצח יהודים. בולטת בקיצוניותה הייתה קבוצה "הנקם" אשר תכננה הרעלה המונית, ופגעה בשבויים מן האס אס. שתי הקבוצות שיתפו פעולה ביניהן. בנוסף להן, עסקו גם יחידים בפעולות נקם פרטיות.
מן הבריגדה היהודית

עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 התארגנה בקרב חיילי הגדוד השני של הבריגדה היהודית קבוצה שנודעה בשם "הנוקמים" או "חוליית המוציאים לפועל".
היחידה הוקמה בבסיס הבריגדה בטרוויזיו בידיעת מיעוטם של קציני הבריגדה היהודים, ותוך מידור שאר חיילי הבריגדה, ומפקדי ההגנה בה. היחידה פעלה בעיקר בצפון איטליה, אוסטריה ודרום גרמניה.
גרעין הקבוצה מנה כעשרה אנשים, וכארבעים שותפי סוד התלוו למקצת הפעולות. בין מוביליה היו מאיר זורע שפיקד על מרבית הפעולות, מרדכי גיחון - קצין המודיעין, ישראל כרמי איש הארגון והמבצעים שהקים רשת הטעייה בכינויי TTG (ערבית ויידיש: טילכס טיזי געשעפטן, עסקי שק לי בתחת), יאנוש (יוחנן) פלץ, חיים לסקוב, משה תבור ויהודה קלאוז. כמו כן פעלו בה רוברט גרוסמן, דב גורן, שייקה וינברג, מרסל טוביאס, משה בר-תקווה (מונדק פסטרנק), ישראל טל, אריה עצמוני, חיים מילר, פנחס תנכי ואחרים.
לקבוצה זו הצטרפו מאוחר יותר כמה מבוגרי המחלקה הגרמנית של הפלמ"ח, בהם שמעון אבידן וסגנו יהודה בן חורין ששלטו בגרמנית.
שיטת הפעולה כללה:
איסוף מודיעין תוך הסתמכות על פרטיזנים לשעבר, הדלפות מיחידות מודיעין בריטיות, הלשנות, וחקירה תחת איומים של נאצים לפני הוצאתם להורג.
זיהוי נאצים ומשתפי פעולה שהשתתפו ישירות בגילוי, הסגרה, מיון, משלוח או רצח של יהודים בשואה
הצלבת ידיעות מודיעיניות משני מקורות לפחות כדי להשיג זיהוי וודאי
תנועה בלילה בחוליות של שלושה או ארבעה אנשים תוך שימוש בכלי רכב, מסמכים מזויפים ומדים של יחידות בריטיות שונות
מעצר דמה של המטרות, על ידי חברי חוליה דוברי אנגלית הלבושים לרוב במדי משטרה צבאית
הכנסת המטרות לרכב והוצאתם להורג בחניקה, ללא דין ודברים, על ידי שני "אורבים" שהמתינו להם
וידוא הריגה ביריה והשלכת הגופה באגם או בחלקת יער
מוערך שקבוצה זו הוציאה להורג כמה עשרות או מאות בודדות של נאצים בפרק זמן של חצי שנה - רובם מפקדים נאצים זוטרים ומשתפי פעולה עם הנאצים.
פעילות הנוקמים, ביחד עם פעולות הבריגדה בארגון הרכש, הבריחה ועלייה ב', היו בין הסיבות להעברת הבריגדה מאיטליה להולנד בסוף 1945.
מן הפרטיזנים

קבוצה קיצונית יותר בגישתה נקראה 'הנקם' או 'דין'. היא מנתה כ-60 יהודים מקרב הפרטיזנים לשעבר ויהודים אחרים ששרדו את המלחמה. מנהיגות הקבוצה התבססה על פרטיזנים יוצאי המחתרות הציוניות בגטאות מזרח אירופה. הקבוצה הוקמה בלובלין, העיר הפולנית הגדולה הראשונה שנכבשה על ידי הצבא האדום, והתגבשה בהדרגה תוך כדי מעבר המטה שלה לבוקרשט, לצפון איטליה, ולבסוף לפריז. חוליות של אנשיה הגיעו לגרמניה לערים נירנברג ודכאו במטרה לבצע מעשי נקם מורכבים וקטלניים באוכלוסייה אזרחית נרחבת בגרמניה. כוונתם הייתה להשיג נקמה של ממש בעם הגרמני, לעורר הד בינלאומי רחב, וללמד לקח היסטורי את אויבי העם היהודי בעתיד.
מנהיג הקבוצה והאידאולוג שלה היה אבא קובנר, ממנהיגי הפרטיזנים של גטו וילנה, וכסגנו שימש יצחק (פשה) אבידב. בקבוצה היו חברים גם ויטקה קמפנר (לימים אשתו של קובנר), שמחה (קאז'ק) רותם, אליעזר ואברהם לידובסקי, בצלאל מיכאלי, יוסף חרמץ, ראובן (רובקה) שניידר ואחרים.
שלוש דרכי פעולה הועלו בדיוני הקבוצה:
תוכנית א': להרעיל את מקורות המים של מספר ערים בגרמניה ולגרום למוות המוני של מיליוני אזרחים גרמניים. תוכנית זו סוכלה.
תוכנית ב': להרעיל את מקורות המזון של מחנות שבויים גרמניים ולגרום למותם של אלפי חיילי אס אס וורמאכט גרמניים. תוכנית זו יצאה לפועל באופן חלקי.
תוכנית ג': להוציא להורג פושעים נאציים ספציפיים. תוכנית זו לא בוצעה.
מן הפרטיזנים > כישלון תוכנית א'

בניסיון להוציא את תוכנית א' לפועל, הוחדרו אנשי הקבוצה למכוני המים של המבורג ונירנברג כעובדים. בתיווך חיים ויצמן וארנסט דוד ברגמן הצליח אבא קובנר להשיג מן האחים אפרים ואהרן קציר רעל (שזהותו לא הובהרה) בטענה שישתמש בו לצורך תוכנית ב'. הרעל סופק לקובנר ארוז בשפופרות של משחת שיניים ובקופסאות שימורים של חלב. ההגנה סיפקה לו מסמכים מזויפים של חייל בבריגדה היהודית החוזר ליחידתו מחופשת מולדת, והוא עלה על ספינה בריטית בנמל חיפה. קובנר קיבל מהתעשיין הנס מולר כסף, שאותו המיר לזהב שהסתיר בשפופרות של משחת שיניים. מההגנה קיבל גם איש מלווה, לסייע לו בשעת צרה. בדצמבר 1945, כשהתקרבה הספינה לנמל טולון בצרפת, גילו הבריטים (ייתכן שעקב הלשנה של גורמים ציוניים שחששו מהשלכות התוכנית) שתעודותיו של קובנר מזויפות. קובנר שמע שקוראים את שמו ברמקול של האנייה ונצטווה להתייצב בפני הקברניט. קובנר סיפר למלווה שלו על משימת הנקם שלו ומסר לידיו את הרעל. הוא ביקש ממנו שבמקרה וקורה לו משהו, יעביר את החומר ליעד מסוים, ואם לא - שישמיד אותו בכל דרך שהיא. קובנר מסר לו גם את הזהב, אולם החליט לשפוך מחצית מהחומר בעצמו, מבעד לחלון בית השימוש אל הים. כשעלה אל הסיפון, נעצר מיד. המלווה חשש להחזיק ברעל והשליך אותו גם הוא לים, אולם את הזהב מסר ליעדו. יש הטוענים כי קובנר וקבוצתו הכשילו בעצמם את התוכנית כי חששו לפגוע בכוחות בעלות הברית בתוך הערים הגרמניות.
הבריטים העבירו את קובנר לכלא צבאי בקהיר והוא הוחזק במאסר כארבעה חודשים, ללא ידיעתם על הרעל. הפיקוד על הקבוצה עבר לידי סגנו, יצחק (פשה) אבידב. אנשיו עדיין עבדו, תוך שהם מתחזים לגרמנים, במפעלי המים המרכזיים בהמבורג ובנירנברג, בחברת גרמנים שאותם זממו לרצוח, ולכן במתח נפשי רב, מתוך חשש שזהותם תיחשף. בנירנברג הם כבר איתרו את ברזי הצינורות שהובילו אל השכונות בהן התגוררו משפחות אנשי הצבא האמריקאים, מכיוון שהתכוונו להימנע מלהרעיל אותם. הם חיכו לחומר כדי להרעיל 6 מיליון גרמנים, אולם אבידב החליט להפעיל את תוכנית ב, לא לפני שהציע לאנטק צוקרמן להחליף את קובנר בראש הנוקמים, אך הוא סירב.
מן הפרטיזנים > כישלון תוכנית ב'

בעקבות כישלון תוכנית א', הוחלט על ביצוע תוכנית ב'. המשימה הייתה הרעלת שבויי אס אס ששהו במחנה השבויים האמריקאי סטלאג 13 ליד העיר נירנברג. היא הוטלה על חוליה בפיקוד יוסף חרמץ שהתמקמה בעיר. אחד החברים, אריה דיסטל, התקבל בעזרת שוחד לעבודה במאפייה שסיפקה לחם למחנה. בתום מספר חודשים קיבלה הקבוצה כמות גדולה של הרעל ארסן שנקנתה בפריז והוברחה להם על ידי חייל בבריגדה. בליל ה-13 באפריל 1946, הבריח דיסטל את אחד מחבריו למאפיה, והם מרחו בארסן מעורב בדבק כ-3,000 כיכרות לחם. כתוצאה מן ההרעלה חלו כ-9,000 משבויי המחנה, רבים מהם חיילי אס אס לשעבר. בעיתונות התקופה לא דווח על מקרי מוות בהרעלה, והרעל כנראה רק גרם למחלה ולא הרג אף שבוי.
כישלון המבצע גרם לאנשי קבוצת הנוקמים לדכדוך עמוק וחלקם אף שקלו להתאבד. לאחר שקובנר שוחרר ממעצרו, דרש מהם להגיע לארץ ישראל. הם התיישבו בקיבוץ עין החורש. חלקם חזרו לאירופה. מהם היו שסירבו לחזור לארץ ישראל ואחרים השתלבו ב"תוכנית ג" - מבצע שנעשה בידיעת המפקדה העליונה של ההגנה.
מתוך חששות פוליטיים, ביטלה הנהגת היישוב בארץ ישראל את פעולתם המתוכננת של אנשי החוליה בראשות שמחה רותם שהתמקמה בדכאו והתכוננה לפגוע במחנה השבויים הגרמניים שם.
במחנות הריכוז וההשמדה

גופות נקובות הכדורים של שני שומרי אס אס שחוסלו במחנה הריכוז אורדורף (Ohrdruf) זמן קצר לאחר שחרורו.
התמונה צולמה על ידי מייג'ור פארק או. ינגסט מצבא ארצות הברית, שהשתתף בשחרור המחנה
class=notpageimage|הצגה
מלבד הנוקמים המאורגנים, נמצאו גם יהודים שנקמו בגרמנים בשיטתיות באופן עצמאי. כזה היה למשל יהודה מייטרמן, שסיפורו פורסם לראשונה לקראת יום השואה של שנת 2007.
פירוק

במהלך שנת 1946 עברו רוב אנשי הבריגדה במחתרת לעסוק בענייני הרכש (קנייה, גנבה והברחה של נשק להגנה), הבריחה וההעפלה, והמנגנון המחתרתי TTG הוקדש למשימות אלו, שנתפסו כחיוניות יותר. עם התגברות התכונה בארץ ישראל לקראת הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות, עזבו כמעט כל הנוקמים (רובם אנשי ההגנה וכמה מהם אנשי אצ"ל) את אירופה. רבים מהם השתלבו בצה"ל ובמערכת הביטחון הישראלית.
אחד מהם היה הרמטכ"ל, חיים לסקוב. כעבור שנים אמר על כך: "לא היו אלה מעשים 'יפים'. היו אלה מעשי נקם. אנחנו למעשה הפסדנו במלחמה. הפסדנו שישה מיליון יהודים. ומי שלא ראה את המקומות האלה, מחנות הריכוז והכבשנים – לא יבין מה עשו לנו... לא חיסלנו הרבה, לצערי".
פעילות הנקמה נותרה סודית שנים רבות והחלה להחשף רק בסוף שנות השישים של המאה העשרים. משימת רדיפת הנאצים והעמדתם לדין עברה לידי המוסד ומשטרת ישראל.
בתרבות

התיאור התיעודי המפורט ביותר של הנוקמים מופיע בספרו של מיכאל בר-זוהר "הנוקמים" שהופיע בשנת 1969.
הפסל נתן רפופורט שהכין את הפסלים הנודעים על השואה במקומות מרכזיים פיסל גם את הנוקמים.
תיאור התלבטויותיהם של אנשי הבריגדה, שהגיעו עם תום המלחמה לגרמניה, בין רצונם לנקום לבין מצפונם שלא איפשר להם לפגוע גם בחפים מפשע, מתואר ברומן של חנוך ברטוב "פצעי בגרות" משנת 1965. ברטוב מתאר בספרו כיצד ערב הכניסה לגרמניה הוזהרו חיילי הבריגדה כי "נקמת הדם היא נקמת הכלל; כל מעשה בלתי אחראי מכשיל את הכלל", וכיצד לבסוף הכריע המצפון והחיילים כבודדים נמנעו ממעשי נקם פרטיים.
סרטו הדוקומנטרי של דני סיטון, "נקמה", מ-1995 תיעד את עדויות הנוקמים.
סרטו הבדיוני של קוונטין טרנטינו, "ממזרים חסרי כבוד", שאב גם הוא השראה מפעילות הנוקמים מהבריגדה.
בספרו הבדיוני של משה יזרעאלי "משפט הצל הכללי" מתוארות פעולות נקם בנאצים, שמבצעים אב ובנו.
אזכור נוסף לקבוצת הנקם מוצג בסדרת הדרמה הפוסט-מלחמתית "המובסים" מבית נטפליקס, בה משחק טיילור קיטש.
"הנוקמים" מאת ירין קימור סדרה דוקומנטרית של שבעה פרקים העוסקת בנקמה היהודית בנאצים לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2021 יצא הסרט תוכנית א' העוסק בסיפור ניסיון הרעלת המים של קבוצת "נקם".
להאזנה

פודקאסט לך תזכור, פרק 5, מאת עקיבא נוביק
ראו גם

נקמת שחרור דכאו
תוכנית א' (סרט)