stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים בשנות ה-70 של המאה ה-20
כרוניקה > 1974

9 בפברואר – זוג שאסף חייל ליד קיבוץ שניר למחנהו ברמת הגולן נתקל במארב שירה טיל בזוקה והרג את מיכל אדלסון ברכב.
11 בפברואר – צעירה מרמת מגשימים שחזרה עם בנה התינוק ממרפאת טיפת חלב במושב נהרגה כתוצאה מפגז סורי.
5 באפריל – מטען שהונח באוטובוס מתל אביב לזכרון יעקב, בערב סדר פסח, הרג ילד בן 11 מאילת בשם רוני קוזינסקי, ופצע נוסעים אחרים.
11 באפריל – הפיגוע בקריית שמונה: שלושה מחבלים פלסטינים חדרו לישראל מלבנון, הגיעו לעיירה קריית שמונה, ורצחו בה 18 ישראלים – 16 אזרחים (מתוכם 8 ילדים) ושני חיילים - בטרם נהרגו בעצמם. 15 ישראלים נוספים נפצעו בפיגוע. ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין נטל אחריות לפיגוע. היה זה פיגוע הטרור הראשון בישראל, שבו חדרו מחבלים ליישוב עירוני, מהלך של כברת דרך מהגבול, ומבלי שהכינו לעצמם נתיב מילוט. משמעות הדבר היא בעיקר היכולת לפגוע במספר רב יותר של קורבנות, מבלי להקדיש אמצעים וזמן לשלב המילוט.
16 באפריל – נהג מונית בירושלים נחטף ונרצח על ידי מחבלים, גופתו נמצאה בתא המטען.
15 במאי – הפיגוע במעלות: שלושה מחבלים פלסטינים חדרו לישראל מלבנון ובסביבות 11 בלילה הם פתחו באש על רכב שהסיע פועלות ערביות-ישראליות מקריית אתא לפסוטה, הרגו אחת מהן ופצעו אחרות. ביום רביעי לפנות בוקר חדרו לבניין דירות בעיירה מעלות, בה הם רצחו בני זוג ואת בנם בן הארבע. משם הם פנו לבית הספר היסודי "נתיב מאיר" בו הם לקחו למעלה מ -115 אנשים (בהם 105 ילדים) כבני ערובה. רוב בני הערובה היו בני נוער מבית ספר תיכון בצפת אשר היו במקום במסגרת סיור גדנ"ע. החוטפים דרשו שישראל תשחרר 23 מחבלים פלסטינים מבתי הכלא בישראל אחרת הם ירצחו את התלמידים זה אחר זה. ביום השני למשבר בני הערובה הסתער כוח של סיירת מטכ"ל על המבנה. במהלך ההשתלטות נרצחו חלק מבני הערובה באמצעות רימונים וירי מנשק אוטומטי. במהלך ההשתלטות נרצחו 25 מבני ערובה, בהם 22 ילדים, ו-68 בני ערובה נוספים נפצעו. ארגון החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין נטל אחריות לפיגוע.
13 ביוני – הפיגוע בקיבוץ שמיר: בפיגוע בקיבוץ שמיר נרצחו 3 נשים ישראליות.
24–25 ביוני – הפיגוע בנהריה: בפיגוע בנהריה נרצח חייל ושלושה אזרחים ישראלים ונפצעו 8 נוספים כאשר מחבלים פלסטינים לקחו בני ערובה בבניין מגורים.
21 בספטמבר – ישראלי נרצח בשוק של ג'נין לאחר שמחבל ירה בו מטווח קרוב.
9 בנובמבר – משפחה ישראלית שטיילה בשכם בזמן שרכבם היה בטיפול במוסך נתקלה במחבל שרצח את אב המשפחה.
19 בנובמבר – הפיגוע בבית שאן: בפיגוע בבית שאן נרצחו 4 ישראלים ונפצעו 23 נוספים כאשר מחבלים פלסטינים השתלטו על בית דירות.
30 בנובמבר – שני מחבלים מלבנון שהתחפשו לחיילי משמר הגבול חדרו לכפר הצ'רקסי ריחאניה ורצחו את סובחי שפסו-מוסא ופצעו קשה את אשתו.
6 בדצמבר – בפיגוע בראש הנקרה נרצח ישראלי ונפצעו 2 נוספים.
11 בדצמבר – הפיגוע בקולנוע חן בתל אביב: בפיגוע שבוצע בקרבת אולם קולנוע בתל אביב נרצחו 3 אנשים ו-44 נפצעו.
20 בדצמבר – בפיגוע בירושלים נפצעו 13 אנשים לאחר שמטען נפץ מפוצץ ברחוב הומה.
22 בדצמבר – בפיגוע בירושלים נפצעו 2 אנשים לאחר שרימון נזרק לתוך אוטובוס.
25 בדצמבר – תושב ירדנה נפצע ממוקש שהונח בגבול ירדן בזמן עבודה חקלאית, ונפטר 7 שנים לאחר מכן כתוצאה מהפציעה.[דרוש מקור]
כרוניקה > 1975

2 בפברואר – בפיגוע באוטובוס בירושלים נפצעו 2 אנשים.
6 במרץ – הפיגוע במלון סבוי בתל אביב: שתי חוליות מחבלים פלסטיניות נחתו סמוך לשעה אחת עשרה בלילה בחוף תל אביב, ותוך ירי מנשק קל והשלכת רימונים השתלטו על מלון סבוי הסמוך לחוף הים ותפסו בני ערובה. המחבלים איימו להרוג אם לא תשחרר ישראל 20 מחבלים בתוך ארבע שעות. אור ליום המחרת פרץ למלון כוח של סיירת מטכ"ל. בפריצה נהרגו שבעה מהמחבלים ונלקח בשבי מחבל אחד. חמישה בני ערובה חולצו, אולם שמונה נהרגו במהלך הפריצה. כמו כן נהרגו שניים מלוחמי הכוח הפורץ.
28 במרץ – בפיגוע באוטובוס בירושלים נפצעו 10 בני אדם.
4 במאי – בפיגוע בירושלים נרצח ישראלי ונפצעו 3 אנשים נוספים.
6 במאי – ישראלי נרצח על ידי שני מחבלים סמוך לג'נין.
15 ביוני – הפיגוע בכפר יובל: פיגוע מיקוח שבוצע על ידי חזית השחרור הערבית במושב כפר יובל שבאצבע הגליל, ובו נלקחו תושבי בית במושב כבני ערובה. בפיגוע נהרגו שניים מבני הערובה ולוחם מהכוח שפרץ לשחרר את בני הערובה. ארבעת המחבלים נהרגו בידי הכוח הפורץ.
4 ביולי – פיגוע מקרר התופת בכיכר ציון: מחבל פלסטיני מביא לכיכר ציון ההומה שבירושלים מקרר עמוס בחומר נפץ. המקרר עורר את חשדם של מספר אזרחים, אך כשפתחו את דלתו הוא נמצא ריק, משום שהמטען, שהורכב משתי פצצות מרגמה, הוסתר בדפנות המקרר. המקרר התפוצץ סמוך לשעה 10:00 קודם שהגיעה המשטרה, וגרם ל-15 הרוגים וכ-70 פצועים. היה זה אחד הפיגועים הגדולים בהיקפם עד אז.
5 באוגוסט – ישראלי נהרג בקריית שמונה מירי קטיושה מלבנון.[דרוש מקור]
27 באוקטובר – בפיצוץ מכונית תופת מול מלון "אייל" בירושלים נפצעו 2 נשים.
13 בנובמבר – הפיגוע במסעדת "מרכז הבורקס" בכיכר ציון: מטען חבלה הוטמן בתוך עגלת סבלים מחוץ לגלידריה והתפוצץ בשעות הערב הסואנות ברחוב יפו בירושלים. בפיצוץ נהרגו 6 בני נוער ישראלים ו-46 נפצעו. הארגון לשחרור פלסטין קיבל עליו אחריות לפיגוע.
20 בנובמבר – הפיגוע ברמת מגשימים: בפיגוע בבניין ישיבת הסדר ברמת מגשימים שברמת הגולן נרצחו 3 תלמידי ישיבה ו-2 נפצעו. המסתננים חדרו מסוריה והשתייכו לארגון הפתח.
ריבוי הפיגועים בירושלים: בישיבת ממשלה ב-16 בנובמבר 1975 מסר שר המשטרה שלמה הלל נתונים על עלייה במספר הפיגועים בירושלים ב-1975. אחרי שב-73' היו 14 פיגועים וניסיונות לפיגוע, ב-74' כבר עלה מספר המקרים והניסיונות ל-53. ב-1975, בין ינואר לנובמבר, עלה מספר הפיגועים וניסיונות הפיגוע בעיר ל-69 - עלייה של 500%.
כרוניקה > 1976

9 בינואר – בפיגוע בסופרמרקט "שופרסל" בשכונת רמת אשכול בירושלים נפצעו 8 ישראלים.
28 באפריל – בוצע פיגוע באמצעות הטמנת מטען חבלה ברחוב שטראוס בירושלים. בפיצוץ נהרגו שני קציני משטרה ונפצעו ארבעה אזרחים.
3 במאי – פיגוע ברחוב בן יהודה בירושלים, בפיצוץ מטען חבלה נרצחה אשה ונפצעו 33 בני אדם.
11 במאי – פיגוע בוצע באולם הקולנוע "סינמה 1" בתל אביב. בפיגוע נפצעו קל 4 ישראלים.
25 במאי – צעיר בעל דרכון הולנדי שהיה קשור לארגוני טרור פלסטינים פוצץ מזוודת נפץ בנמל התעופה בן-גוריון. בפיצוץ נהרגה קצינת ביטחון ושבעה בני אדם נפצעו. החזית העממית לשחרור פלסטין נטלה אחריות.
18 ביולי – בפיגוע באוטובוס בתל אביב נפצעו 11 ישראלים.
25 ביולי – בפיגוע במסעדה באזור שכם שביהודה ושומרון נרצח חייל צה"ל ונפצעו 2 שוטרי מג"ב נוספים.
כרוניקה > 1977

6 ביולי – הפיצוץ בשוק בפתח תקווה: בפיצוץ בשוק בפתח תקווה נרצחה תושבת העיר ונפצעו 22 נוספים.
20 ביולי – בפיגוע בסופרמרקט בנהריה נפצעו 5 ישראלים.
28 ביולי – בפיגוע שבוצע מחוץ לאולם קולנוע "אוריון" בירושלים נפצעו קל 2 ישראלים.
29 ביולי – בפיגוע בשוק בבאר שבע נפצעו 29 אנשים.
16 באוגוסט – בפיגוע שבוצע באוטובוס בעפולה בעת שהעלה נוסעים נפצעו 8 אנשים.
17 באוגוסט – מטען נפץ הושלך לעבר רכב של כוחות הביטחון בשכם שביהודה ושומרון. לאנשי הביטחון ברכב לא היו נפגעים. 6 מתושבי שכם נפצעו בפיגוע.
25 באוגוסט – בפיגוע בנתניה נפצעו 3 אנשים (כולל 2 ילדים) על ידי פצצה שהוטמנה בפח אשפה.
11 בספטמבר – בפיגוע בתחנה המרכזית בבאר שבע נפצעו 10 אנשים.
19 בספטמבר – חייל צה"ל שהיה בסיור שגרתי בעזה נדקר בצווארו על ידי פלסטיני תושב עזה. חיילים שהיו במקום ירו למוות בתוקף ופצעו בטעות עובר אורח.
2 באוקטובר – בפיגוע בתחנה המרכזית בירושלים נפצעו 3 אנשים.
15 באוקטובר – בפיגוע כפול בסמוך לשער יפו בעיר העתיקה בירושלים נפצעו קל 3 אנשים.
4 בנובמבר – בפיגוע בתחנה המרכזית בירושלים נפצעו קל 3 אנשים.
3 בדצמבר – בפיגוע בעיר העתיקה שבירושלים נפצעו 7 אנשים.
28 בדצמבר – בפיגוע בנתניה נרצחו 2 ישראלים ונפצעו 2 נוספים.
כרוניקה > 1978

29 בינואר – ישראלי נרצח בפיגוע כ-20 ק"מ מרמאללה לאחר שנתן טרמפ לשני מחבלים.
14 בפברואר – הפיגוע בקו 38: בפיגוע באוטובוס קו 38 בירושלים נרצחו 2 ישראלים ונפצעו 48 נוספים.
11 במרץ – פיגוע כביש החוף: בחוף מעגן מיכאל נחתה קבוצת מחבלים פלסטינים מהפת"ח שהגיעה למקום בסירות גומי. הם רצחו בתחילה את הצלמת גייל רובין שעסקה בצילומי טבע בקרבת החוף ולאחר מכן חטפו אוטובוס "אגד" עמוס בנוסעים שנסע על כביש החוף. כוחות הביטחון עצרו את האוטובוס בצומת גלילות בפאתי תל אביב, ובמהלך הקרב שהתפתח במקום בין המחבלים לכוחות הביטחון נרצחו רוב נוסעי האוטובוס וכן חייל צה"ל שהיה במקרה במקום והסתער באופן עצמאי על האוטובוס החטוף. בפיגוע נרצחו 35 איש ונפצעו 71 נוספים. 13 מהנרצחים היו ילדים.
2 ביוני – הפיגוע בקו 12 בירושלים: בפיגוע באוטובוס אגד בקו 12 בירושלים נרצחו 6 ישראלים ונפצעו 19.
29 ביוני – בפיגוע בשוק בירושלים נרצחו 2 אנשים ונפצעו 47 אנשים נוספים.
3 באוגוסט – ישראלי נפצע באורח אנוש בשוק הכרמל בתל אביב יפו לאחר שהונח במקום מטען חבלה, לאחר מכן נפטר מדום לב בבית החולים.[דרוש מקור]
5 בספטמבר – מטען חבלה שהתפוצץ במחסן גז בירושלים פצע קשה שוטר ועובד במחסן, השוטר נפטר מפצעיו כמה ימים לאחר מכן והעובד נפטר שנה לאחר מכן.[דרוש מקור]
19 בנובמבר – פיגוע התופת במצפה יריחו סמוך למצפה יריחו, מטען נפץ הושלך על אוטובוס שנסע ממרחצאות עין גדי בדרכו לתל אביב. בפיגוע נרצחו 4 ישראלים ו-42 נפצעו.
16 בדצמבר – בפיגוע באוטובוס בירושלים נפצעו 22 אנשים, מתוכם אחד במצב אנוש.
כרוניקה > 1979

13 בינואר – הפיגוע במעלות בפיגוע במעלות נרצחה ישראלית בעת שניסתה לברוח ממלון עליו השתלטו מחבלים פלסטינים. בפיגוע נפצעו גם 5 ישראלים נוספים.
18 בינואר – בפיגוע בשוק מחנה יהודה בירושלים נפצעו קל 21 אנשים.
28 בינואר – הפיגוע בשוק נתניה: בפיגוע בנתניה נרצחו 2 ישראלים ו-34 נפצעו. אחד הפצועים נפטר מפצעיו יממה לאחר מכן, ובכך עלה מספר הנרצחים ל-3.
27 בפברואר – זוג ישראלי שטייל במערות בית גוברין נרצח על ידי מחבל ערבי מהכפר אידנא.
28 בפברואר – בפיגוע בשוק מחנה יהודה בירושלים נפצעו 5 ישראלים, מתוכם 3 במצב אנוש.
7 במרץ – בפיגוע שבוצע בשלושה אוטובוסים של "חברת הנסיעות והתיירות" בעת שחנו ברחבת המלון סן ג'ורג' במזרח ירושלים נפצעו 13 אנשים.
23 במרץ – הרוג ו-13 פצועים מפיצוץ מטען חבלה שהוטמן בפח אשפה בכיכר ציון, ירושלים.
27 במרץ – בפיגוע בשוק בלוד נרצחה ישראלית ו-18 נפצעו.
10 באפריל – בפיגוע בשוק הכרמל בתל אביב נרצח ישראלי ו-36 נפצעו, מתוכם 8 במצב קשה.
17 באפריל – בפיגוע שנערך בקרבת זרעית שבגליל העליון נרצח חייל צה"ל ו-6 חיילים נוספים נפצעו לאחר ששישה מחבלים חדרו לישראל מלבנון.
22 באפריל – הפיגוע בנהריה: חוליית מחבלים של ארגון החזית לשחרור פלסטין בפיקודו של סמיר קונטאר חודרת לעיר נהריה. בפיגוע שמבצעת החוליה נרצחים ארבעה ישראלים, מהם שלושה בני משפחה אחת: דני הרן, עינת הרן (בת ארבע) ויעל הרן (בת שנתיים).
14 במאי – הפיגוע בטבריה: בפיגוע ברחוב הגליל שבטבריה נרצחו שני בני נוער ישראלים ונפצעו 32 נוספים. המטען הונח על ידי המחבל זיאד אבו עין שלאחר מכן מונה להיות שר ברשות הפלסטינית.
23 במאי – מטען חבלה שהתפוצץ בתחנת אוטובוס ברחוב שטמפפר בפתח תקווה הרג 3 נשים ביניהן אם ובתה בת השנה שהיו בדרכן למושב רינתיה.[דרוש מקור]
3 ביוני – בפיגוע בחנות ספרים בירושלים נפצעו 3 אנשים.
21 באוגוסט – בפיגוע בלונה פארק בתל אביב נפצעו 3 אנשים. 10 אלפים המבקרים במקום פונו.
16 בספטמבר – בפיגוע ירי בירושלים נרצח אדם אחד.
19 בספטמבר – שני הרוגים ו-37 פצועים מהתפוצצות אופניים ממולכדים שהונחו ליד קפה "אלנו" במדרחוב בן יהודה, ירושלים.
27 בספטמבר – בשלושה פיגועים שונים בתל אביב נפצעו 7 אנשים.
9 באוקטובר – שני בני נוער מחברון נפצעו בהתפוצצות מטען חבלה.
1 בנובמבר – רימון הונח על ידי מחבלים ברחוב הנגב ליד התחנה המרכזית הישנה בתל אביב, עובר אורח שראה את הרימון העבירו לבניין משרדים ושם נרצח בעקבות התפוצצות הרימון.[דרוש מקור]
19 בנובמבר – שני פיגועים מבוצעים בירושלים - בפיגוע בתחנת אוטובוס נפצעו 13 אנשים ובפיגוע באוטובוס אחר לא היו נפגעים.
גרוסטו

גרוסטו (באיטלקית: Grosseto) היא בירת נפת גרוסטו שבמחוז טוסקנה שבאיטליה. העיר שוכנת במרחק של 14 ק"מ מחוף הים הטירני, באזור שנקרא המארמה (Maremma, חלקו הדרום-מערבי של מחוז טוסקנה וחלקו הצפוני של מחוז לאציו השכן), במרכזו של מישור הסחף של נהר האומברונה (Ombrone). זוהי העיר המאוכלסת ביותר במארמה.
היסטוריה

ההיסטוריה של גרוסטו מתחילה בשיא ימי הביניים. היא מוזכרת לראשונה בשנת 803 כנחלתם של רוזני אלדוברנדסקי (Aldobrandeschi). בהדרגה גדלה חשיבותה של גרוסטו, הודות לשקיעתן של רוסלאה (Rusellae) ושל וטולוניה (Vetulonia), עד אשר הפכה לאחת מהערים הראשיות של טוסקנה. ב-1137 צרו על העיר כוחות גרמניים בפיקודו של היינריך העשירי, דוכס בוואריה, שנשלח על ידי לותאר השלישי כדי להטיל את מרותו על משפחת אלדוברנדסקי.
ב-1151 נשבעו אזרחי גרוסטו נאמנות לרפובליקת סיינה וב-1222 העניקה משפחת אלדוברנדסקי לאזרחי העיר את הזכות למנות פודסטה משל עצמם. ב-1244 נכבשה העיר על ידי סיינה וכל הזכויות של משפחת אלדוברנדסקי הועברו אליה בתוקף צו קיסרי. החלה תנופת בנייה בעיר, ונבנתה בה מצודה שחומותיה ומגדליה עדיין נראים בשטח.
ב-1266 וב-1355 ניסתה לשווא גרוסטו להשיג עצמאות מסיינה. בעוד שהגואלפים והגיבלינים נאבקו על השליטה על העיר, ניסו אומברטו ואלדוברנדינו אלדוברנדסקי להשיב את השליטה על גרוסטו למשפחתם. עם זאת הצבא של סיינה נחל הצלחה וב-1259 מונה בגרוסטו פודסטה מטעמם. אך גרוסטו זכתה בעצמאותה ובשנה שלאחר מכן לחמה לצדה של פירנצה בקרב מונטפרטי (Montaperti) נגד סיינה.
ב-80 השנים הבאות חוותה גרוסטו כיבוש, הרס, חרם שהוטל עליה על ידי האפיפיור קלמנס הרביעי, תקופת חופש כרפובליקה, מצור שהוטל עליה על ידי לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועל ידי האנטי-אפיפיור ניקולאוס החמישי ב-1328, עד אשר היא נכנעה שוב לשכנתה החזקה, סיינה.
מגפת המוות השחור ב-1348 הכתה בגרוסטו כה קשה עד שבשנת 1369 מנתה אוכלוסיית העיר כמה מאות משפחות בלבד. שטחה של העיר הוחרב לעיתים קרובות בעיקר על ידי אליפונסו החמישי, מלך אראגון ב-1447 ועל ידי שכיר החרב יאקופו פיצ'ינינו (Jacopo Piccinino) ב-1455.
שלטונה של סיינה על גרוסטו הסתיים ב-1559 כאשר העביר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את כל הדוכסות לידיו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה. ב-1574 החלה בנייתן של חומות הגנה, שנשתמרו עד ימינו, ובמקביל יובשו הביצות שהקיפו את העיר. עם זאת נשארה גרוסטו עיר קטנה עם אוכלוסייה של 700 תושבים בלבד עם תחילת המאה ה-18. בתקופת השלטון של בית לוריין שגשגה גרוסטו והיא זכתה למעמד של עיר הבירה של נפת המארמה.
אתרים חשובים > החומות מתקופת שלטון דה מדיצ'י

בניית החומות החלה על ידי פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, והן החליפו את החומות שנבנו בין המאות ה-12 וה-14, כחלק ממדיניותו להפוך את גרוסטו למוצב קדמי שיגן על גבולה הדרומי של נחלתו. בניית החומות ארכה 19 שנים והושלמה בתקופת שלטונו של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. עד 1757 היה החלק החיצוני של החומות מוקף בחפיר. לחומה היו שני שערים ראשיים. כיום היא משמשת כפארק ציבורי וכטיילת.
אתרים חשובים > הקתדרלה

הקתדרלה, הבנויה בסגנון אדריכלות רומנסקית והמהווה את המבנה הבולט ביותר בעיר, נקראת על שם הפטרון של העיר לאורנטיוס מרומא. בנייתה החלה במאה ה-13 על יסודותיה של כנסייה קדומה יותר והיא הושלמה רק במאה ה-15, בעיקר עקב המאבק של העיר בסיינה.
חזית הקתדרלה מחופה בשיש שחור ולבן לסירוגין בסגנון רומנסקי, אך היא נבנתה בעיקר בשיפוצים שנערכו במאה ה-16 ובמחצית הראשונה של המאה ה-19. היא שומרת על החלקים העיטוריים של המבנה המקורי, כולל דמויות השליחים. מתאר הקתדרלה הוא בצורת צלב עם טרנספט ואפסיס. פנים הקתדרלה כולל ספינה עם שתי סיטראות המופרדות בפילסטרים בצורת צלב. יצירות האומנות העיקריות הן אגן הטבילה שנבנה בשנים 1470–1474 וציור המדונה של הרחמים (Madonna delle Grazie) משנת 1470. מגדל הפעמונים הושלם ב-1402 ושופץ ב-1911.
ערים תאומות

מלטה בירקירקארה, מלטה
קזחסטן שימקנט, קזחסטן
גרמניה קוטבוס, גרמניה
בולגריה דימיטרובגראד, בולגריה
יפן קושיווארה (אנ'), יפן
צרפת מונטריי (אנ'), צרפת
צרפת נרבון, צרפת
צרפת סיינט מרי דה לה מר (אנ'), צרפת
איטליה גוריציה, פריולי-ונציה ג'וליה, איטליה
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262035105171  GND: 4086820-5  ISNI: 0000 0001 1519 6948  MusicBrainz: 99d06d29-6bba-4d56-8632-32e2bcfca480  NARA: 10045219  NKC: ge350752  VIAF: 132538574   WorldCat (עם VIAF): 132538574
יריב אופנהיימר

| --- | --- |

 לידה:  5 בדצמבר 1976 (בן 48) תל אביב, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  תואר ראשון במשפטים ותואר שני במנהל ומדיניות ציבורית
 תפקיד:  לשעבר מזכ"ל ודובר תנועת "שלום עכשיו" וכיום חבר הנהלת התנועה
 מפלגה:  העבודה, מרצ
 
יריב אופנהיימר (נולד ב-5 בדצמבר 1976) הוא פעיל שמאל פוליטי ישראלי, לשעבר מנכ"ל, מזכ"ל ודובר תנועת "שלום עכשיו" וכיום חבר הנהלת הארגון, בנוסף להיותו מנהל קואליציית שתי המדינות בארגון "יוזמת ז'נבה".
ביוגרפיה

סבו של אופנהיימר, גרשון שץ, היה ממייסדי בית"ר וחבר ב"ברית הבריונים" ובלח"י, ואף סבתו, סוניה שץ, הייתה פעילת לח"י. אופנהיימר גדל ברמת גן והוא בוגר תיכון בליך בעיר. ב-1995 התגייס לצה"ל ושירת כמ"כ טירונים. הוא המשיך לשרת במילואים, כולל בתעסוקה מבצעית ביהודה ושומרון. אופנהיימר הוא בעל תואר ראשון במשפטים ותואר שני במנהל ומדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
החל את דרכו הפוליטית כאשר היה בן 15, כפעיל בנוער העבודה במהלך הבחירות לכנסת השלוש עשרה. לאחר שחרורו מצה"ל חזר לפעול במסגרת המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה ולאחר מספר חודשים מונה למנהל אגף הנוער של המפלגה. במסגרת תפקיד זה ניהל את פעילות הנוער במסע הבחירות של אהוד ברק לראשות ממשלת ישראל העשרים ושמונה. לאחר ארבע שנים מונה לדובר תנועת "שלום עכשיו", ולאחר שנה וחצי בתפקיד הדובר מונה גם למזכ"ל התנועה. סיים את תפקידו באפריל 2016.
חיים אישיים

אופנהיימר התחתן ב־2018 ובאוגוסט 2021 נולד לו בן.
הערות שוליים

↑  נסיכי הליכוד: ילדי המחתרת שהפכו למנהיגי המדינה, מקור ראשון, 17 באפריל 2015
↑  רועי שרון, מחסום עכשיו, שלום אחר כך, באתר nrg‏, 16 באוקטובר 2007
↑  איתי בלומנטל, מזכ"ל שלום עכשיו עושה מילואים בהתנחלות, באתר ynet, 18 באפריל 2015
↑  אריק בנדר, ‏שינויים ארגוניים ב"שלום עכשיו": יריב אופנהיימר יפסיק לשמש כמנכ"ל התנועה, באתר מעריב אונליין, 20 בספטמבר 2015
↑  גדעון דוקוב, 'שלום עכשיו': יריב אופנהיימר פורש מתפקיד המנכ"ל, באתר nrg
↑  לדוגמה העימות עם איילת שקד באוניברסיטת בר-אילן:  עימות פוליטי בבר אילן - יריב אופנהיימר מול איילת שקד, סרטון  באתר יוטיוב
↑  חדשות נענע, מטה השמאל מארגן הפגנת תמיכה בהתנתקות, באתר nana10‏, 1 בינואר 2005
↑  פנחס וולף‏, מזכ"ל שלום עכשיו הורחק מהכנסת, באתר וואלה, 26 באוקטובר 2009
↑  חזקי עזרא, ריבלין החזיר לאופנהיימר את אישור הכניסה, באתר ערוץ 7, 29 באוקטובר 2009
↑  עופר אדרת, שלום עכשיו מעדכן את משרד הביטחון והאמריקאים על הבנייה בהתנחלויות, באתר הארץ, 7 באפריל 2011
↑  שלי אפלברג ועוז רוזנברג, קמפיין חדש בפייסבוק: לסגור את החשבון בלאומי, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2011
↑  שלי אפלברג, ניר חסון ועוז רוזנברג, המחלוקת על "אם תרצו" שברה את לאומי: מקפיא תחרות תרומת 2 מיליון שקלים לעמותות, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2011
↑  יוסי זילברמן, ‏ועדת שרים אישרה איסור מימון זר לעמותות השמאל; הערכה - גם המליאה תאשר, באתר ‏מאקו‏
↑  ידידיה בן אור, שלום עכשיו: נעתור לבג"ץ נגד "חוק ההסדרה", באתר ערוץ 7
↑  אריק בנדר, אנשי בנט הוסיפו כיפות וציצית לחיילים במודעות, באתר nrg‏, 26 בדצמבר 2012
↑  עוזי ברוך, בנט נקנס בשל "שימוש פסול בצה"ל", באתר ערוץ 7; החלטת יו"ר ועדת הבחירות המרכזית בעתירתו של יריב אופנהיימר נגד רשימת הבית היהודי, 15 בינואר 2013
↑  תוצאות הבחירות המקדימות במפלגת העבודה (פריימריז)
↑  עמרי מניב וזאב קם, יחימוביץ' חסמה קידומו של אופנהיימר: "מחטף", באתר nrg‏, 6 בדצמבר 2012
↑  אפרת וייס, לאחר הפגיעה בשטרנהל: אבטחה למזכ"ל שלום עכשיו, באתר ynet, 25 בספטמבר 2008
↑  יריב אופנהיימר נגד לאטמה, אתר אקטואלי, 29 במאי 2012
↑  החלטת ועדת האתיקה מספר 28/18 באתר הכנסת
↑  צביקה גרוניך, "יריב אופנהיימר עוזב את מנכ"לות שלום עכשיו ויישאר המזכ"ל", פורסם באתר כיכר השבת ב-21.09.15
↑  גדעון דוקוב, 'שלום עכשיו': יריב אופנהיימר פורש מתפקיד המנכ"ל, באתר nrg‏, 1 באפריל 2016
↑  תוצאות הפריימריז – רשימת מרצ לכנסת ה-21, באתר מפלגת מרצ
↑  נבחרת מרצ לכנסת ה-22, באתר מרצ, ‏2019-07-11(הקישור אינו פעיל)
↑  גיא עזרא, ‏יריב אופנהיימר הודיע על כניסה לחיים הפוליטיים, באתר "סרוגים", 28 ביולי 2022.
↑  מערכת ישראל היום, ההצהרה שכבשה את הרשת: יריב אופנהיימר התחתן, באתר ישראל היום, 29 בנובמבר 2018
↑  ברכות היו"ר הבא של מר"צ ? ליריב אופנהיימר נולד בן,  באתר כיפה, 9 באוגוסט 2021
אורי מסטרליסק

רבי אורי קלוגהויפט מסְטְרֶלִיסְק (כונה "השרף"; 1757–1826, כ"ג באלול ה'תקפ"ו), אדמו"ר חסידי, ממפיצי החסידות בגליציה. ממנו יצאה שושלת סטרליסק.
ביוגרפיה

נולד ביאנוב בזקנותו של אביו פנחס, שהיה אדם עני ופשוט, בעקבות הבטחת המגיד ממזריטש לאמו, שתלד בן "שיהיה אור המאיר לעולם". נישא לבלומא בתו של רבי קאפיל חסיד (תלמיד הבעש"ט). היה תלמידם של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי שלמה מקרלין (אותו ראה כרבו המובהק), וכן ראה כרבו את רבי יעקב יוסף מאוסטראה. בשנת ה'תקנ"ב, עם הירצחו של רבי שלמה מקרלין, החל להנהיג חסידים בלבוב, וממנה עבר לסטרליסק, תוך כדי המשך דרכו להסתופף בצל צדיקים כגון רבי אהרן אריה לייב מפרמישלאן והחוזה מלובלין.
כרבו רבי שלמה נודע בתפילתו הנלהבת, ומסופר כי אחרי הירצחו של רבו נסעו רעיו רבי אשר מסטולין ורבי מרדכי מלעכוויטש לרבי ברוך ממז'יבוז' אך רבי אורי לא הצטרף לנסיעה באמרו שאינו רואה אצלו עבודת התפילה. כמו כן נודע בבקיאותו ובראייתו בשורשי ובגלגולי נשמות ובהתנגדותו לשימוש במופתים.
הנהגתו את חסידיו הייתה מתוך עוני ומחסור, והיה רגיל לומר שדרכו היא עבודת ה' מתוך העוני. אמר פעם לרבי ישראל מרוז'ין שחסידיו לא רוצים עשירות, וכשנשאלו האברכים שהיו באותה עת במקום האם אינם רוצים להתעשר ענו כאחד שלא. פרט לחסיד אחד שאמר "אשתי רוצה", ואכן התעשר והיה אחד מנגידי החצר.
חסידיו סיפרו: "כל זמן שרבי אורי לא הבדיל במוצאי שבת, היו המפתחות של גיהנום בידו, והנשמות שהיו פטורות מעונש בשבת יכלו לרחף בעולם באין מפריע".
נפטר בסטרליסק בכ"ג באלול ה'תקפ"ו ושם נטמן. דברי תורתו כונסו בספר "אמרי קדוש". בנו רבי שלמה מילא את מקומו כאדמו"ר השני מסטרליסק. עם זאת, רבים מחסידיו נסעו לאחר פטירתו לרבי ישראל מרוז'ין.
המשורר אורי צבי גרינברג נמנה עם צאצאיו, וקרוי על שמו. גרינברג הזכיר את רבי אורי מסטרליסק באחדים משיריו ("חידוש המולד", "בזכות שלושה אבות").
דמותו של רבי אורי מסטרליסק מתוארת בסיפור הקצר של ש"י עגנון, "תחילת שימושו של השרף", והיא שימשה את עגנון בציור דמותו של רבי אוריאל בסיפור "הנדח".
תלמידיו

רבי יהודה צבי מסטרטין
רבי דוב בעריש "סגי נהור" מאלעסק
השר שלום מבעלז
רבי משה מסמבור
רבי צבי הירש מרימינוב
רבי יהושע אשר מפוריסוב
רבי אליעזר זאב מבוטשעטש
רבי מרדכי זיסקינד סג"ל לנדא מסטריא.
רבי חנוך העניך מאלעסק
רבי אברהם מסטרטין
רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב
לקריאה נוספת

מרטין בובר, אור הגנוז, הוצאת שוקן, 2005, עמ' 309-307.
הערות שוליים

↑  חיים יוסף דוד וינברג, מזקנים אתבונן (אמרות וסיפורי הרב ישראל שמעון קסטלניץ), ירושלים תשע"ב, חלק ב' עמוד תקלז
↑  citation needed
↑  מרטין בובר, אור הגנוז, הוצאת שוקן, 2005, עמ' 309
↑  ספרו אמרי קדוש באתר היברובוקס
↑  עודד כהן, ‏ש"י עגנון, 'תחילת שימושו של השרף': ייצוג ספרותי של דמות היסטורית, 26 בפברואר 2018, באתר Academia.edu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306752005171  LCCN: no96001760  VIAF: 73442265   WorldCat (עם VIAF): 73442265
ראמן

ערך זה עוסק במנת אטריות. אם התכוונתם לקצין העומד בראש אגף המודיעין, ראו .
| --- | --- |
ראמן בסגנון טוקיו שמאופיין במרק עשוי ציר עוף וסויה.
ראמן בסגנון טוקיו שמאופיין במרק עשוי ציר עוף וסויה.
 
 מאכלים
 סוג:  מרק אטריות
 על שם:  לָה מיאָן
 מטבח:  המטבח היפני
 מוצא:  יפן 
 אופן הגשה:  חם 
 מרכיבים עיקריים:  אטריות, ציר 
 
איטריות ראמן טריות
ראמֶן (בקאטאקאנה: ラーメン, בקאנג'י: 拉麺, ברומאג'י: rāmen) היא מנת מרק אטריות יפנית. ישנן מספר גרסאות למאכל, אך משותף בכולן הן איטריות חיטה דקות, לרוב בציר עוף או חזיר, אם כי ישנן גרסאות עם ציר מרוכז דמוי רוטב (הנקראות לעיתים "ראמן קייצי") וגרסאות בציר טבעוני. מעל האטריות נהוג להוסיף מגוון תוספות, לפי סגנון המנה. בין התוספות ניתן למצוא חזיר בסגנון ברביקיו סיני (צ'אשו (אנ')), אצות, ביצה קשה למחצה, בצל ירוק, נבטי שעועית ועוד. לכל מחוז ביפן סגנון ראמן משלו: למשל, ראמן טוֹנְקוֹצוּ (tonkotsu) שמקורו במחוז קיושו וראמן מיסו של האי הוקאידו.
מכיוון שמקור המנה הוא סיני, מנות דומות מוגשות בארצות רבות שהושפעו מהתרבות הסינית, למשל קוריאה, שם נהוגה מנה דומה בשם ראמיון.
היסטוריה

מקור הראמן לא ידוע, חלק סבורים שהוא הובא ליפן מסין, בעוד חלק טוענים שהראמן הומצא ביפן בתחילת המאה ה-20. ישנן מספר השערות למקור המילה ראמן. אחת מהן היא שמקור המילה ראמן בצירוף הסיני- 拉麺 (לָה מיאָן), שמשמעותה "אטריות בעבודת יד". השערה נוספת היא כי מוצאה הוא בצירוף 老麺 (לאוֹ מיאָן), שמשמעותה "אטריות ישָנות". עוד השערה היא שמקורה בצירוף 鹵麺 (לוּמיאָָן), אטריות שבושלו ברוטב סמיך ומעומלן. ההשערה הרביעית למקור המילה היא 撈麵 (לאוֹ מיאָן), שמשמעותה לדלות והיא מתייחסת לשיטת הבישול של האטריות: טבילתן במים רותחים לפני שדולים אותן בסלסלה.
בסביבות שנת 1900, עגלות המגישות אוכל סיני בסגנון גואנגדונג ושאנגחאי הציעו מנת ראמן פשוטה, כמה תוספות בציר עצמות חזיר כמו גם ג'יאוזי. עם תחילת תקופת שווה, שהחלה בשנת 1926, הראמן הפך למנה פופולרית לארוחות מחוץ לבית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקמח שיובא מארצות הברית סחף את השוק היפני. כוחות מזוינים יפניים חזרו מסין וממזרח אסיה, ורבים מהם החלו להכיר את המטבח הסיני ולאחר מכן הקימו מסעדות סיניות ביפן. אכילת הראמן בתקופה הפופולרית שלו עדיין נחשבה למאורע מיוחד שהצריך אכילה מחוץ לבית.
בשנות ה-50 החלו לקרוא לאטריות הראמן "צ'וקה סובה" (中華そば, רומאג'י: chūka soba, מילולית: "אטריות סובה סיניות") או פשוט "ראמן", במקום שמם הקודם "שינה סובה" (支那そば, רומאג'י: shina soba) שמשמעותו דומה, מכיוון שהביטוי "שינה" ("סיני") החלה לשמש בהקשרים גזעניים.
בשנת 1958, אטריות ראמן יבשות להכנה מהירה הומצאו על ידי מומופוקו אנדו, המייסד ויושב ראש הטאויווני-יפני של חברת "מזון ניסין", המייצרת אטריות ראמן להכנה מהירה. משאל שערך הביא לתוצאה שבה רוב הציבור היפני כינה את אטריות הראמן להכנה מהירה כהמצאה היפנית הגדולה ביותר של המאה ה-20.
בתחילת שנות השמונים הראמן הפך לסמל תרבותי יפני ולמאכל הלאומי של יפן ונלמד מנקודות מבט רבות. במקביל, סוגי ראמן מגוונים ומקומיים יצאו לשווקים. מוזיאון הראמן נפתח ביוקוהמה בשנת 1994.
ראמן בתרבות הפופולרית > בקולנוע

תהליך ההכנה והאכילה של מרק הראמן שיחק תפקיד מרכזי בסרט היפני טמפוֹפוֹ, קומדיה על שני נהגי משאית העוזרים לאלמנה טמפופו עם דוכן הראמן הכושל שלה. הסרט תואר על ידי יוצרו ומבקרי קולנוע כ"מערבון הראמן הראשון", כמחווה לז'אנר מערבוני הספגטי.
גם ראמן, וגם מוזאון הראמן ביוקוהמה מופיעים בקומדיה הרומנטית האמריקאית-יפנית ביכובה של בריטני מרפי, המשחקת אשה אמריקאית הנשארת לבד בטוקיו לאחד היפרדותה מבן זוגה.