יוסף עוזיאל
הספר "המגדל הלבן"

הספר המגדל הלבן: רשמים, זכרונות וספורים מחיי עיר עברית בגולה הוא ראשיתה של יצירה עברית-תיעודית על אודות עולמם של היהודים-הספרדים דוברי לדינו מסלוניקי. היא סנונית ראשונה של יצירה ספרותית-תיעודית בשפה העברית – יצירה המבקשת לתעד את הווי חייהם של יהודי סלוניקי. עוזיאל היה לחלוץ המספרים בעברית שהעמיד במרכז יצירתו קהילה מקהילות היהודים-הספרדים דוברי הלדינו, וניתן לומר כי לפניו לא נכתב, אף לא ספר אחד, על חיי קהילה יהודית-ספרדית כלשהי, גם לא על סלוניקי.
בספר הביא עוזיאל רשמים, זיכרונות וסיפורים המציירים תמונת חיים של עיר ואם בישראל – סלוניקי. שמו של הספר קרוי על שמו של המגדל הלבן בסלוניקי (לה טור בלאנש) - מגדל עגול בנמל סלוניקי וסמל העיר, שצילומו מופיע גם על עטיפת הספר.
לספר פרולוג ושלושה חלקים: בפרולוג מובאים התרשמויותיו של אלכסנדר שלן, סופר נורווגי, ששהה ימים אחדים בשנת 1890 בסלוניקי ופרסם את רשמי נסיעתו בעיתון "אפטנפוסט". הוא מלא התפעלות מהקהילה היהודית ומביע את הערכתו הרבה בראותו את התנהגותם ועבודתם של היהודים.
בחלק הראשון של הספר – רשמי מסע – מוצגת התכתבות בין גוסטב ויבורג, הנוסע הדני ממוצא יהודי, לידידו אלברט ורמונד בשנת 1900, שבה מספר העיתונאי על נסיעתו לסלוניקי, על רשמיו מקהילת סלוניקי ועל ייחודה לעומת קהילות אחרות. אנו עדים לחוויה הנפשית שהוא חווה, המזכירה לו את היותו יהודי וגורמת לו להיות גאה ביהדותו. סלוניקי היהודית עושה עליו רושם חזק, והוא מדגיש כיצד קיבוץ מרוכז של יהודים מטביע את חותמו על העיר כולה, והוא מציין את ההשפעה הרבה של יהודי סלוניקי על כל חיי עירם. בעיקר, הוא מתאר את הווי חייהם של היהודים, ומדגיש את תכונות המשפחות המאחדות בקרבן: צביון יהודי ודרך ארץ, מוסריות, מעשיות ושאיפות רוחניות, עדינות ויושר טבעי, כבוד עצמי, לפעמים מופרז, וביחד עם זה גם פשטות הטבע, כובד ראש, ומעל הכול לב רך ורחמן ומזג נוח. בפרט השתמרה בהן מסורת שלמה של נימוסים יפים, וביניהם הבולטים ביותר – הסדר והניקיון, והמעלה אשר יותר מכל מציינת את היהודים האלה ונותנת זיו לחיי המשפחה בסלוניקי זאת היא הצניעות. המכתב האחרון והיחידי נשלח מאלברט ורמונד אל גוסטב ויבורג, ובו הוא מציין את העניין הרב שגילה במכתבי חברו. כמו כן הוא כותב במכתב על החלום של מדינה יהודית בארץ ישראל.
בחלק השני של הספר – זיכרונות – תיאור אישים מהקהילה היהודית, שבלטו בהתנהגותם, באהבת האדם שבהם ובתרומתם למען רווחת יהודי סלוניקי שהתבטאה בעזרה לנצרכים, בהקלה במיסים, בהקמת בית-חולים ועוד. בזכות תכונותיהם הנאצלות ומעשיהם הפכו למושא הערצה על בני הקהילה. בחלק זה יש גם תיאור דמויותיהם של גויים שכונו בפי יהודי סלוניקי "חסידי אומות העולם" שראויים, לדעת יוסף עוזיאל, למצבת זיכרון.
בחלק השלישי של הספר – סיפורים – שמונה במספר, מפרי עטו של יוסף בן פנחס עוזיאל. שלושה מהסיפורים הופיעו כבר בשנת 1906 בעיתון הלדינו הסלוניקאי "איל אב'יניר" בחתימת "נער עברי", כינויו הספרותי של המחבר בימי נעוריו. כותרתם בעברית, לאחר שעובדו ותורגמו על ידי יוסף עוזיאל היא "מגילת הפלא", האפרסק" ו"על יד הגשר". נושאיהם של הסיפורים הם חגי ישראל או ענייני חברה שהעסיקו את החברה היהודית בסלוניקי באותה תקופה. הגיבורים מתלבטים בין ה"עולם הישן" לעולם המשתנה מול עיניהם, ופרסומם של שלושת הסיפורים: "מגילת הפלא", "האפרסק – סיפור לט"ו בשבט" ו"על יד הגשר" בעיתון הציוני "איל אב'יניר" מבליטה את השקפת העולם של עורך העיתון והכותבים בו שראו לנכון, ואולי גם לחיוני, להקדיש מקום לקירוב המסורת היהודית אל הקוראים, כסכר מפני פיתויי ההתמערבות המובילה להתנתקות ממסורת זו ולהתבטלות מפני ה"עולם החדש".
בחמשת הסיפורים הנוספים: "ל"ו הצדיקים", שלושה דורות", "מתנתו של 'סינייור דה-אליהו'", "ערב-כיפור" ו"לבבות" מתעד המחבר את החיים של יהודי סלוניקי. וגם מתוכם עולה נשמתה של קהילה מפוארת, שטיפחה את מסורת ישראל וטוהר המשפחה. את כל היופי, התמימות והכנות המאפיינים את יהודי סלוניקי, השכיל המספר להעלות בפשטות, בחן רב ובעניין. בין הנושאים; הכמיהה לעלייה לארץ-ישראל, והכאב על מצבה של עיר הקודש ועל גורל תושביה היהודים יחד עם התחושה שהגאולה קרובה. דור הזקנים החולמים אוחד עם דור התקווה הרץ לקראת העתיד. נושא נוסף שבא לידי ביטוי הוא יחסי אנוש; תחושת אחדות, אהבת הבריות, היכולת להבין את מצוקתו של הזולת ולהושיט לו יד בעת צרה. בעיצוב הדמויות בולטת האמונה התמימה בבורא העולם, והשילוב במילים, בביטויים ובמטבעות לשון בשפת הלדינו מוסיפים צבע לשוני ונעימה מיוחדת המקרבים את הקורא למתואר. כמו כן, משקפים הסיפורים את עולמו של יוסף עוזיאל השומר על מסורת ישראל. הציוני המשכיל הרואה בכתיבתו שליחות חברתית: הנצחת אורחותיה, הווייתה וייחודה של קהילת סלוניקי שברובה ככולה נכחדה בשואה.
יוסף עוזיאל כתב את הספר כשעדיין חיו בסלוניקי למעלה מחמש רבבות יהודים. ייתכן, שחש שהנה מתחיל תהליך שיוליך, אם לא לחיסולה של הקהילה, לירידת מעמדה והשפעתה, אף כי איש לא יכול היה להעלות על הדעת שהקץ יהיה כל כך מהיר, טרגי ומחריד כפי שהיה. בוודאי לא עלה על דעתו של יוסף עוזיאל, שכמה שנים לאחר הוצאת הספר לאור הוא יהיה מצבה לזכר הקהילה. קהילת סלוניקי, על יהודיה הגאים, נכחדה בשואה. יוסף עוזיאל ניבא, אף כי לא ידע את אשר ניבא. 
הסיפורים השונים מלמדים על מה שראה הכותב כמייצג את המורשת הסלוניקאית שרצה לתעד ולהנציח בספר זה.