היסטוריה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית
קולוניאליזם צרפתי

כניסה של כוחות קולוניאליים אירופאיים לשטח הרפובליקה המרכז-אפריקאית החלה בסוף המאה ה-19 במהלך מה שנקרא "המירוץ לאפריקה" (1875–1900). הרוזן סאבורגנאן דה בראזא, תפס את ההנהגה והקים את קונגו הצרפתית. בנוסף הקים מפקדה בעיר אשר נקראה על שמו- ברזוויל. הוא שלח משלחות במעלה נהר האובנגי במאמץ להרחיב השטחים של צרפת במרכז אפריקה. ב-1889 הצרפתים הקימו מושבה על גדות נהר האובנגי בבנגואי, הבירה העתידית של הרפובליקה. דה בראזא שלח משלחות בין השנים 1890–1891 במעלה נהר הסאנגה (במה שידוע היום כדרום-מערב הרפובליקה המרכז אפריקאית), מעל למרכז האגן של נהר האובנגי לכיוון אגם צ'אד, ולכיוון מזרח לצד נהר האובנגי לכיוון הנילוס. דה בראזא ותומכי הקולוניאליזם בצרפת רצו להרחיב את גבולות קונגו הצרפתית ולחבר אותה לטריטוריות צרפתיות במערב, צפון ומזרח אפריקה. ב-1894, הגבולות של קונגו הצרפתית עם מדינת קונגו החופשית של לאופולד השני וקמרון הגרמנית, הוגדרו בהסכם דיפלומטי.
ב-1899, הוגדרו הגבולות של קונגו הצרפתית עם סודאן לאורך קו פרשת המים של הנילוס-קונגו. הדבר הותיר את צרפת ללא השלוחה לנילוס שהיא כל כך חמדה בה ואובנגי-שארי נותרה נטולת גישה לים.
כאשר מתווכים אירופאים הסכימו על הגבולות של קונגו הצרפתית, צרפת הייתה חיפשה מקורות למימון הכיבוש היקר שלה, לנהלו ולפתחו. הדיווחים על הצלחתן הכלכלית של חברות של לאופלד השני בקונגו החופשית שכנעו את ממשלת צרפת, ב-1889, לחלק את המושבה בין 17 זכיינים אירופאיים. בתמורה לזכות לנצל את האדמות האלו על ידי קניית מוצרים מקומיים ומכירת סחורות אירופאיות, 17 החברות הבטיחו לשלם דמי שכירות למושבה הקולינאלית ולקדם את הפיתוח שלה.
החברות העסיקו סוכנים אירופיים ואפריקאיים שלעיתים קרובות השתמשו באמצעים ברוטליים ואכזריים כדי להכריח את המקומיים לעבוד בשבילם[דרוש מקור]. באותו הזמן, מנהלת הקולניאליזם הצרפתית החלה להכריח את המקומיים לשלם מיסים ולעבוד בחינם למען המדינה. החברות והמנהל הצרפתי שיתפו פעולה לעיתים קרובות במאמץ להכריח את המקומיים לעבוד מענם, אך לעיתים קרובות הם נכנסו למחלוקות. פקידים צרפתיים אחדים דיווחו על התעללות שבוצעה על ידי החברות הפרטיות ואפילו על ידי חיילים ועמיתים שלהם, אך מאמצים להביא את הפושעים האלו למשפט כמעט תמיד נכשלו. כאשר חדשות הזוועות שבוצעו במקומיים, על ידי החברות הפרטיות ופקידי ממשלה או חיילים, הגיעו לצרפת הן גרמו למחאה. נערכו חקירות ומספר ניסיונות עקרים לרפורמה, אבל המצב בשטח נשאר על כנו.
במהלך העשור הראשון של שלטון צרפת (1900–1910), השליטים של המדינות באזור האובנגי-שארי הגבירו את העבדות ואת מכירת התוצרת המקומית לחברות אירופאיות ולצרפת. הם ניצלו את ההסכמים שלהם עם צרפת כדי לרכוש נשק, בו השתמשו כדי לתפוס עוד עבדים וכך רוב החצי המזרחי של האזור נשאר ריק מאדם עקב ייצוא של מקומיים. בעלי הכוח, אפריקאים ואירופאיים, לעיתים קרובות הפכו לאומללים את אלו שלא יכלו להתנגד להם.
במהלך העשור השני של השליטה הצרפתית (1910–1920), עובדים חמושים של החברות הפרטיות ושל המדינה המשיכו להשתמש באמצעים אכזריים על מנת להתמודד עם התנגדות האוכלוסייה המקומית לעבודה בכפייה. לאחר מכן השליטים האפריקאיים ירדו מכוחם והמסחר בעבדים פחת באופן משמעותי.
ב-1911, גדות נהרות הסאנגה והלוביי הועברו לשליטת גרמניה כחלק מהסכם שנתן לצרפת יד חופשית במרוקו. וכך מערב אובנגי-שארי עבר להיות תחת שליטה גרמנית עד מלחמת העולם הראשונה, במהלכה צרפת כבשה מחדש את האזור הזה בעזרת כוחות מקומיים.
העשור השלישי לשלטון הצרפתי (1920–1930) היה זמן מעבר שבו נבנתה מערכת דרכים, הוקמו שרותי בריאות ניידים כדי להאבק במחלת השינה, ומיסיונים פרוטסטנטים הקימו תחנות בחלקים שונים במדינה. מצד שני, הונהגו גם צורות חדשות של עבודה בכפייה. הצרפתים גייסו מספר רב של מקומיים לעבודה במסילת הרכבת מקונגו לים, רבים מהמגויסים מתו מאפיסת כוחות וממחלות. הסופר הצרפתי אנדרה ז'יד, פרסם ב-1925 את הספר "המסע בקונגו" ובו הוא מתאר את התוצאות המחרידות של גיוס המקומיים להקמת מסילת הרכבת וחושף את הזוועות המתמשכות אשר בוצעו במקומיים במערב המדינה על ידי החברה ליערנות. ב-1928, התרחשה התקוממות גדולה, "הקונגו-ווארה" – מלחמת ידית המעדר, שפרצה במערב המדינה ונמשכה מספר שנים. היקף ההתקוממות, שהייתה אולי המרד האנטי-קולוניאלי הגדול ביותר באפריקה באותן שנים שבין המלחמות, הוסתר בקפידה מפני הציבור הצרפתי מפני שהדבר סיפק הוכחה, בשנית, להתנגדות חזקה לקולניאליזם הצרפתי ולעבודה בכפייה.
בעשור הרביעי לשלטון הצרפתי (1930–1940),הסחורות: תה, כותנה וקפה הסתמנו כיבולים חשובים באובנגי-שארי והחלה כריית יהלומים וזהב בצורה רצינית. מספר חברות כותנה קיבלו זיכיון ששימש כמונופול לשטחים רחבים לגידול כותנה ועקב כך הן יכלו לקבוע את המחירים למעבדי הכותנה ולהבטיח רווחים לבעלי המניות. אירופאיים הקימו מטעי קפה והמקומיים החלו לעבד גם קפה.
העשור החמישי לשלטון הצרפתי (1940–1950), עוצב על ידי מלחמת העולם השנייה והרפורמות הפוליטיות אשר באו בעקבותיה. בספטמבר 1940, פקידים צרפתיים שתמכו בדה גול תפסו את השליטה באובנגי-שארי.