stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנעול
החלפת צילינדר

החלפת הצילינדר הוא שירות של מנעולן. החלפת מנעול (צילינדר) נדרשת במקרים של אובדן מפתחות, חשש מהשימוש במפתחות אבודים וכדומה. המנעולן יבצע התקנה של הצילינדר החדש ביחד עם מפתחות תואמים, המאפשרים גישה בלעדית לבעלי הבית או העסק.
ראו גם

מפתוח מחדש
מנעול אהבה
מנעול צירופים
מנעול צילינדר
מנעולן
מנעול חכם
פריצת מנעולים
מנעול בית הכנסת בעיירה טשביץ', צ'כיה
מכבי עירוני רמת גן (כדורסל נשים)

הסמל המקורי של הקבוצה (נמצא על חולצות השחקניות)
סמל הקבוצה עד לאיחודה ב-2019 עם עירוני רמת גן
מכבי עירוני רמת-גן (בעבר בנות מכבי רמת חן או בנות מכבי רמת חן/בליך) היא קבוצת כדורסל ישראלית מהעיר רמת גן, אלופת ליגת העל בכדורסל נשים לעונת 2019/2020 ו-2020/2021. ומחזיקת גביע המדינה בכדורסל נשים לעונת 2020/2021.
היסטוריה

ב-1953 ייסדו כמה מתושבי שכונת רמת חן שברמת-גן את מועדון הספורט "מכבי רמת חן". בתחילה הפעיל המועדון קבוצת כדורגל, ומאוחר יותר נוספו ענפי ספורט נוספים: אתלטיקה, כדוריד, כדורעף וכדורסל. הפעילויות נערכו בתיכון בליך שבשכונה.
ב-1973 החליטה אגודת מכבי תל אביב, שהפעילה שתי קבוצות כדורסל נשים, להעביר אחת מהן לרמת חן. הקבוצה נקראה אז "מכבי דרום/רמת חן". ב-1975 החלה הקבוצה לשחק במגרש שהוקם עבורה בכפר המכביה. להישג ראשון הגיעה באותה שנה, כאשר העפילה לגמר גביע המדינה, והפסידה למכבי תל אביב.
במהלך שנות השמונים הגיעה הקבוצה למרבית הישגיה. ב-1981 זכתה לראשונה בגביע המדינה, לאחר שגברה על הפועל חיפה. באותה עונה הביסה את מ.א. מגידו בתוצאה 21-221. 108 מהנקודות קלעה אורנה אוסטפלד, נתון שהכניס אותה לספר השיאים של גינס. ב-1983 זכתה בשנית בגביע המדינה, שוב לאחר ניצחון על הפועל חיפה. ב-1986 העפילה פעם נוספת לגמר גביע המדינה, אך הובסה בידי אליצור תל אביב בתוצאה 43-112. המשך נחלשה הקבוצה ואף ירדה לליגה הארצית. בעונת 1987/1988 זכתה הקבוצה בגביע איגוד הכדורסל, אחרי ניצחון בגמר מול הפועל גבעת נשר 41-80.
בשנת 2001 שבה רמת חן לליגת העל, וכבר בעונתה הראשונה בה סיימה במקום השלישי. בעונת 2003/04 הגיעה לראשונה בתולדותיה לגמר הפלייאוף, אך הפסידה לאליצור רמלה. בעונת 2005/06 שוב העפילה לגמר הפלייאוף, ושוב הפסידה, הפעם להפועל תל אביב. באותה עונה העפילה גם לגמר גביע המדינה, לראשונה מזה 20 שנה, אך הפסידה לאנדה רמת השרון. ב-2009 זכתה בגביע השלישי בתולדותיה, לאחר שגברה על רמת השרון במשחק הגמר.
את עונת 2015/16 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגת העל בכדורסל נשים במאזן 19 ניצחונות מול 2 הפסדים, אך הפסידה את האליפות למכבי בנות אשדוד לאחר הפסד 2:3 בסדרת הגמר. בנוסף, העפילה רמת חן אל גמר גביע המדינה 2016, והפסידה גם בו למכבי בנות אשדוד.
לקראת עונת 2016/17 שינתה הקבוצה שמה לבנות מכבי רמת גן, אך השינוי לא החזיק זמן רב. בעונה זו זכתה הקבוצה בגביע המדינה בפעם הרביעית בתולדותיה (מול אליצור חולון), ועלתה לסדרת גמר אליפות המדינה בה התמודדה מול מכבי בנות אשדוד והפסידה בסדרת הגמר בתוצאה 3:1.
בקיץ 2019 הודיעה עיריית רמת גן כי הקבוצה תאוחד עם עירוני רמת גן ושמה ישונה למכבי עירוני רמת גן.
מכבי עירוני רמת גן היא אלופת ליגת העל לנשים בכדורסל לעונת 2020/2021 זו הייתה זכייתה השנייה ברציפות. ב-2021 זכתה בגביע החמישי בתולדותיה לאחר ניצחון על אליצור רמלה.
תארים והישגים

ליגת העל:
אלופה (1): 2019/2020 2020/2021
סגנית (4): 2003/2004, 2005/2006, 2015/2016, 2016/2017
גביע המדינה :
זכייה (5): 1980/1981, 1982/1983, 2008/2009, 2016/2017, 2020/2021
סגנית (6): 1974/1975, 1985/1986, 2005/2006, 2010/2011, 2015/2016, 2018/2019
גביע האיגוד :
זכייה (1): 1987/1988
שחקניות הקבוצה בעבר ובהווה

ראו: כדורסלניות מכבי עירוני רמת גן
שירן צעירי
צ׳לסי הופקינס
נעמה שפיר
דניאל דיאמנט
קיילה ת׳ורנטון
רבקה גארדנר
אלכסנדרה כהן
דייזי פדר
גילי ליאור
סופי ביקופסקי
נטישה היידמן
טל לב
ירדן גרזון
הערות שוליים

↑  ‏רועי לזר מונה למאמן מכבי עירוני ר"ג, שצירפה את אחות של סנדי כהן, באתר ספורט1, 27 במאי 2020
↑  כדורסל נשים: מכבי רמת גן היא אלופת "הקורונה", באתר "אשדודנט" 15 במרץ 2020
↑  כדורסל נשים: מכבי רמת גן היא אלופת "הקורונה", באתר "אשדודנט" 15 במרץ 2020
↑  הגביע להוד השרון, אורי ארזי בעיתון "מעריב" 27 באפריל 1988
↑  רענן וייס, רמת חן החליפה שם: בנות מכבי ר"ג, באתר ynet, 10 ביולי 2016
↑  רענן וייס, מכבי רמת חן מחזיקת הגביע לנשים, באתר ynet, 16 במרץ 2017
↑  איחוד בין מכבי עירוני רמת גן לבין מכבי רמת חן.
↑  כדורסל נשים: מכבי רמת גן היא אלופת "הקורונה", באתר "אשדודנט" 15 במרץ 2020
↑  כדורסל נשים: מכבי רמת גן היא אלופת "הקורונה", באתר "אשדודנט" 15 במרץ 2020
↑   אריה ליבנת, בשורה למכבי תל אביב: סנדי כהן קיבל אזרחות וייחשב ישראלי בליגה, באתר הארץ, 27 במאי 2020
היציע (ארגון)

| --- | --- |

 פעילות:  ספורט בישראל
 מדינה:  ישראל
 סינוף בינלאומי:  Supporters Direct / FSE
 מקום פעילות:  ישראל
 מייסדים:  שי גולוב  פרופ' אמיר בן פורת עומר בילאר נורית גרינשפן-שרון אייל גולוב רינת כהן עמיאל ליבוביץ'
 יושב ראש:  שי גולוב
 תקופת הפעילות:  2006–הווה (כ־18 שנים)
 http://www.israfans.org.il/
 
"היציע – ארגון אוהדי קבוצות הספורט בישראל" הוא ארגון הפועל לייצוג כלל אוהדי קבוצות הספורט בישראל, בדגש על ייצוג אוהדי קבוצות הכדורגל בישראל. הארגון פועל למען קידום זכויות אוהדי ספורט בישראל, וקידום נושאים כגון שקיפות בקבוצות הספורט, מעורבות אוהדים בקבוצות, פיקוח מחירים, זמני משחקים ושידורם, מיגור האלימות והגזענות בספורט בישראל, ועוד.
היסטוריה

הארגון הוקם בשנת 2006 כעמותה רשומה על ידי שי גולוב, פרופ' אמיר בן פורת ועמיאל ליבוביץ.
הארגון מהווה חלק מהגופים המייסדים של ארגון האוהדים האירופאי "FSE-Football Supporters Europe". גולוב, אשר משמש כיושב ראש "היציע", משמש גם כחבר בוועד המנהל של הארגון האירופאי.
פעילות

בשנת 2010 יזם הארגון מיזם, שמטרתו הייתה שאוהדי כדורגל בישראל יוכלו להתארגן בנסיעות משותפות וטרמפים, כדי להגיע יחדיו למשחקי קבוצתם ללא תלות ברכב פרטי ותחבורה ציבורית שאינה פועלת בשבתות.
באוגוסט 2011 ערך הארגון יום מחאה יחד עם נציגי אוהדים משש קבוצות כדורגל בדרישה לשקיפות ומנהל תקין בכדורגל הישראלי. באוקטובר 2011 הארגון שיתף פעולה עם משרד הספורט במטרה לעלות רעיונות וצעדים אפשריים למיגור האלימות והגזענות בספורט בישראל.
ב-11 בינואר 2012 הגיש הארגון לוועדת שטרוזמן, שהוקמה על ידי ההתאחדות לכדורגל לבחינת כשרות והתאמה של יחידים ותאגידים לרכישת זכויות בקבוצות כדורגל, נייר מדיניות על הדרך הרצויה לניהול הכדורגל הישראלי. ב-22 במאי 2012, עם פתיחת דיוני ועדת זליכה לבדיקת המבנה הניהולי של הכדורגל הישראלי, הציג הארגון נייר מדיניות נוסף אשר אומץ בחלקו בדו"ח הסופי.
ב-6 במרץ 2014 הארגון היה אחד משלושת הגופים אשר יזמו את כנס עמותות האוהדים הראשון בישראל, שנערך במכללה האקדמית נתניה. בספטמבר 2014, בפגישה בין נציגי ארגוני האוהדים של מרבית קבוצות ליגת העל בכדורגל בצוותא עם אלו של הליגה הלאומית, הוחלט כי ארגון "היציע" ירכז תחתיו את המהלכים במאבקם של האוהדים להורדת מחירי הכרטיסים למשחקי הכדורגל בישראל. מחאה זו נודעה בשם "כרטיס לכל כיס". בנובמבר 2014, בעקבות אירועי הדרבי של תל אביב שהובילו לפיצוץ המשחק באותו חודש, יצא הארגון בקריאה לבית הדין לכדורגל שלא להעניש את המועדונים בעונשים קולקטיביים בדמות משחקי רדיוס ללא קהל.
ב-26 במרץ 2015 התקיים שנה שנייה ברציפות כנס האוהדים למען קידום אוהדי הספורט בישראל.
בספטמבר 2017 פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב כי על ההתאחדות לכדורגל לחייב את מועדוני הכדורגל בישראל לפעול בשקיפות מלאה, שתתבטא בפרסום דוחות כספיים עונתיים, השקעת הבעלים במועדון, הכנסות שנתיות, תזרים מזומנים, דוחות מילוליים ועוד. הפסיקה התקבלה בעקבות עתירה שהוגשה על ידי ארגון היציע, שטען כי התאחדות הכדורגל לא יישמה את הוראות תקנון בקרת התקציבים של ההתאחדות.
ראו גם

קבוצת ספורט בבעלות אוהדים
הערות שוליים

↑  הוקם ארגון אוהדים ארצי בשם "היציע", באתר nrg‏, 6 בפברואר 2007
1 2  אוריאל דסקל, בשבוע הבא: כנס עמותות האוהדים הראשון בישראל, באתר כלכליסט, 25 בפברואר 2014
↑  מייסדי הארגון, באתר גיידסטאר
↑  אתר ארגון האוהדים האירופאי (באנגלית)
↑  אוריאל דסקל, התאחדות הכדורגל תצטרך למנות איש קשר עם אוהדים במשרה מלאה, באתר כלכליסט, 21 ביולי 2010
↑  ליאור ליברובסקי, ‏ארגון 'היציע' מסדר לכם הסעה לאצטדיון, באתר ‏מאקו‏, 2 באוגוסט 2010
↑  אבי סרנה, ‏אלי יאני: האוהדים הם חלק בלתי נפרד מהכדורגל, באתר ‏מאקו‏, 31 באוגוסט 2011
↑  האוהדים ישתפו פעולה עם משרד הספורט במאבק נגד אלימות וגזענות, באתר כלכליסט, 3 באוקטובר 2011
↑  נייר עמדה ועדת שטרוזמן, 11 בינואר 2012
↑  נייר עמדה ועדת זליכה של ארגון היציע, 22 במאי 2012
↑  אסי ממן, ‏שי אהרון: מכירים את קטמון בגלל הקהל והקהילה, באתר ONE‏, 6 במרץ 2014
↑  יריב צור שור, כנס עמותות אוהדי הספורט: "זה מרתון, לא ספרינט. גם רומא לא נבנתה ביום אחד", באתר nana10‏, 7 במרץ 2014
↑  נרי וייס, "שמים את האגו בצד בשביל לשנות", באתר ערוץ 7, 24 בספטמבר 2014
↑  נרי וייס, בואו להכיר: "כרטיס לכל כיס", באתר ערוץ 7, 7 בספטמבר 2014
↑  אריק בנדר, ‏"כרטיס לכל כיס": מחאת האוהדים תגיע בשבוע הבא לדיון בכנסת, באתר מעריב השבוע, 16 בספטמבר 2014
↑  שירי אלג'ם, ‏ארגון "היציע" דורש: אין לגזור רדיוסים בלי קהל, באתר ערוץ הספורט, 9 בנובמבר 2014
↑  לירון שרון, ‏צ'יז'יק: דסה היה צריך לעזוב את בית"ר ירושלים, באתר ONE‏, 26 במרץ 2015
↑  שירי אלג'ם, ‏ביום חמישי: כנס למען קידום מעמד האוהדים, באתר ערוץ הספורט, 24 במרץ 2015
↑  בקרוב: שקיפות מלאה בכדורגל הישראלי, באתר ynet, 14 בספטמבר 2017
ליאב נחמני, שקיפות בכדורגל: הקבוצות יחויבו לפרסם דו"חות כספיים, באתר nrg‏, 14 בספטמבר 2017
יסמין גואטה, קבוצות הכדורגל בישראל יחויבו לפרסם דו"חות כספיים – ויציינו כמה הבעלים השקיעו בהן, באתר TheMarker, 19 בספטמבר 2017
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "היציע (ארגון)".
ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן

| --- | --- |

 לידה:  1910 לייפאיה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 בדצמבר 1976  (בגיל 66 בערך) חיפה, ישראל 
 שם לידה:  ולנטינה ארכיפובה
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 לאום:  ישראלי
 תקופת הפעילות:  1925–1976 (כ־51 שנים) 
 
ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן (1910 – 19 בדצמבר 1976) הייתה רקדנית בלט, מורה למחול וכוריאוגרפית ישראלית. לימדה בלט במשך 35 שנה, והייתה מחלוצות הוראת הבלט בארץ, ועד אמצע שנות השישים המורה המקצועית היחידה לתחום זה באזור הצפון, בין תלמידיה נמנים רות אשל, רנה ירושלמי, ברטה ימפולסקי, הלל מרקמן ועוד.
קורות חיים

ולנטינה ארכיפובה נולדה בלייפאיה שבלטביה בשנת 1910, ולמדה עד גיל 17 בלט אצל אויגניה ליטבינובה, רקדנית לשעבר בתיאטרון מריאינסקי, ובהמשך אצל איוואן שריגין, מורה ומנהל חזרות באותו תיאטרון. כאשר ארכיפובה חזרה לטאלין, היא שימשה כאסיסטנית של ליטבינובה, ובמקביל הריצה תוכניות ברחבי אסטוניה. בשנת 1933 נסעה ארכיפובה לפריז, שם פגשה את בעלה לעתיד ארתור גרוסמן, וכן הופיעה בתיאטראון שאטלה. ארכיפובה נסעה עם ארתור גרוסמן לארץ מולדתו, רומניה, שם השניים נישאו, ויצאו למסע באירופה ובמזרח התיכון. בעת שהותם בביירות הגיעו ידיעות על פרוץ מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי רומניה ובני הזוג החליטו לעלות לארץ ישראל. ולנטינה וארתור הסתייעו במבריחים על מנת להגיע לכפר גלעדי, שם נתפסו כעולים בלתי חוקיים ונלקחו למעצר בצפת, ולאחר מכן הגיעו לחיפה. בשנת 1943 פתחה גרוסמן סטודיו למחול ברחוב מסדה 37. ארכיבופה עשתה זאת ללא כל רישיון או המלצה. בשנות הארבעים קיים הסטודיו מספר הופעות בתל אביב ובחיפה, בין היתר בתיאטרון אהל. עם זאת, בהמשך גרוסמן פיתחה סלידה מהופעות של ילדים, בשל השלכותיהן הפסיכולוגיות, שכללו לטענתה הרגלים מגונים של משיכת תשומת לב יתרה.
בשנות החמישים חל מפנה בשיטתה של ארכיפובה, עת נסעה על מנת להשתלם באנגליה, והתוודעה לטכניקה הנקייה של הבלט האנגלי. בעקבות זאת החלה ארכיפובה להתמקד בתרגילים המקנים טכניקה בסיסית, בקצב למידה איטי. באותה תקופה פגשה ארכיפובה במשה פלדנקרייז ,והפכה למורה הראשונה בעולם ששילבה את שיטתו בהוראת הבלט הקלאסי, כאשר ארכיפובה קיבלה מפלנדקרייז שיעורים, ופלנדקרייז לימד בסטודיו של גרוסמן בשנות החמישים וקיים בו את כיתות הבוקר שלו למורים לחינוך גופני. גרוסמן שילבה תרגילים על הרצפה כחלק בלתי נפרד משיעוריה, וזכתה על כך להערכה מפלדנקרייז, שכתב "לווליה ארכיפובה, שודעת למזג את עבודתי בהוראת הבלט באופן אורגני ויעיל". לפי מירית עופר, אחת מתלמידותיה הראשונות של ארכיפובה, ארכיפובה ופלדנקרייז אף קיימו קשר רומנטי. ארכיפובה הייתה מן המורים הראשונים בארץ שהתקינו רצפת עץ בסטודיו, ועודדה את תלמידיה לראות הופעות של מופעי מחול של להקות זרות שהגיעו ארצה, ולא של אמנים מקומיים. החריגה היחידה בתחום זה הייתה ידידתה דבורה ברטונוב, כאשר גרוסמן יצאה עם תלמידיה להופעות של ברטונוב גם בשיא היריבות בין המחול המודרני לקלאסי בישראל. בשנות השישים החלה גרוסמן לרקום קשרים עם האקדמיה המלכותית למחול בלונדון (אנ'), דרך תלמידיה שיצאו להשתלם מחוץ לארץ. בשנת 1966 הקימה יחד עם ז'נט אורדמן ואיבון נרונסקי את סניף האקדמיה המלכותית בארץ. גרוסמן עמדה בראש סניף זה. בחינות ראשונות לאקדמיה נערכו בשנת 1967, והשתתפו בהן כ־200 תלמידים, כאשר מאז הגיעו בוחנות לארץ מדי שנה. בשנת 1971 הציעה גרוסמן להקים בחיפה אדמיה למחול, אך ההצעה נותרה ללא מענה.
ארכיפובה המשיכה ללמד עד אמצע שנות השבעים, ונפטרה ממחלה ב-19 בדצמבר 1976.
הערות שוליים

↑  ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן באתר GRAVEZ
1 2  רות אשל, 6, לרקוד עם החלום – ראשית המחול האמנותי בארץ ישראל 1920 -1964, תל אביב: ספרית פועלים, 1991, עמ' 54
1 2  ליאורה בינג-היידקר, ולה – במלאת חצי יובל לפטירתה של ולנטינה ארכיפובה גרוסמן, מחול עכשיו 8, חבצלת מוסדות חינוך ותרבות של השומר הצעיר, 2002, עמ' 30-31
1 2  כינסה וערכה דבורה ברטונוב, עת רקוד : קובץ רשימות על אמנות הריקוד לזכרה של ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן, חיפה: לא ידוע, 1978, עמ' 1
1 2 3 4  רות אשל, 6, לרקוד עם החלום – ראשית המחול האמנותי בארץ ישראל 1920 -1964, תל אביב: ספרית פועלים, 1991, עמ' 52
1 2  רות אשל, 6, לרקוד עם החלום – ראשית המחול האמנותי בארץ ישראל 1920 -1964, תל אביב: ספרית פועלים, 1991, עמ' 53
1 2 3  מחיפה ייצא בלט קלאסי, הארץ, 8 ביוני 1972
↑  רות אשל, מחול אמנותי בחיפה, באתר קולות המחול, ‏11.01.2009
↑  י.ה.ברג, הסטודיה לבלט בהדרכת ארכיפובה גרוסמן, קול העם, 22 באוגוסט 1947
לוח השבוע של ועדת התרבות שליד מפח, משמר, 6 באוקטובר 1946
הצגות, הארץ, 31 ביולי 1947
↑  שיעורים - משה פלנדקרייז, ארכיון ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן, הספרייה הלאומית
1 2  ליאורה בינג-היידקר, החיפוש אחר המופלא – בין שיעורי הבלט של ולנטינה ארכיפובה גרוסמן לשיעורי התנועה של משה פלדנקרייז, מחול עכשיו 32, חבצלת מוסדות חינוך ותרבות של השומר הצעיר, 2017, עמ' 14-16
↑  רות אשל, דבורה ברטונוב: הנפש מתהפכת בתנועה, באתר הארץ, 26 באפריל 2010
1 2  רות אשל, זוהר בורשטין, למי מצלצל הפעמון? על האקדמיה המלכותית למחול (ר.א.ד – לונדון) ופעילותה בישראל 1967- 2012, מחול עכשיו 23, חבצלת מוסדות חינוך ותרבות של השומר הצעיר, 2013, עמ' 35-41
↑  עיתונות, ארכיון ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן, הספרייה הלאומית
↑  האקדמיה המלכותית למחול - לונדון סניף ישראל, הארץ, 22 באוגוסט 1975
↑  מודעות אבל, הארץ, 21 בדצמבר 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310333405171  ISNI: 0000 0004 0245 4639  VIAF: 5540160667861003560003   WorldCat (עם VIAF): 5540160667861003560003
אליצור חולון (כדורסל נשים)

אליצור חולון היא קבוצת כדורסל נשים ישראלית מהעיר חולון, המתמודדת בליגת העל.
היסטוריה

בעונת 1990/1991 התאחדה הקבוצה עם אליצור תל אביב, ושמה שונה ל"אליצור תל אביב/חולון" אז זכתה באליפות ובגביע הראשונים שלה בתור הקבוצה המאוחדת והשלימה דאבל היסטורי. שנה לאחר מכן שונה השם חזרה ל"אליצור חולון", והקבוצה לקחה עוד ארבע אליפויות רצופות.
בעונת 1996/1997 איבדה אליצור חולון את האליפות לטובת אליצור רמלה. שנה מאוחר יותר זכתה הקבוצה באליפות נוספת. הקבוצה זכתה בכל אותה תקופה מעונת 1990/1991 ועד 1997/1998 ב-8 גביעי מדינה רצופים, כאשר בשישה מתוכם היא משלימה דאבל בישראל.
לאחר מכן הידרדרה הקבוצה וחדלה להיות קבוצת צמרת. בשנת 2003 אמורה הייתה לרדת לליגה השנייה, אך בסופו של דבר נשארה בליגה הראשונה מכיוון שמספר קבוצות ויתרו על עלייתן. בשנה הבאה (2004) ירדה הקבוצה שוב לליגה השנייה, וחזרה לליגה הראשונה בחלוף שנה אחת. אך לא הצליחה לשחזר את ההישג משנות ה-90.
בשנת 2007 אומצה הקבוצה בידי רפי בנימין מנכ"ל חברת "ב.ב קשרים לשיווק עגלות מקלארן" ונקראה הקבוצה: אליצור "מקלארן" חולון.
בשנת 2008 פורק האיחוד הוותיק לאחר 18 שנה כאשר אליצור חולון המשיכה עם הקבוצה המאוחדת, וקבוצת אליצור תל אביב הקימה את עצמה מחדש מהליגות הנמוכות וחזרה לשחק בתל אביב. כיום אליצור תל אביב משחקת בליגה הלאומית.
בשנת 2017, חולון הגיעה לגמר גביע המדינה אך הפסידה לרמת חן. בשנת 2018, שינתה הקבוצה את צבעה לצהוב סגול, מהלך זה נעשה על מנת להעלות את ההתעניינות של אוהדי קבוצת הגברים של הפועל חולון בקבוצה ואכן עזר לה לאחד סביבה את אוהדי הקבוצות מחולון והעלה את כמות האוהדים שבאים לצפות במשחקים. באותה השנה, חולון הגיעה לגמר גביע המדינה בפעם השנייה ברציפות אך כמו בפעם הקודמת, היא הפסידה למכבי אשדוד בתוצאה 55:78.
בפברואר 2019 עברה הקבוצה לשחק באולם שרון הממוקם בבית הספר היסודי אריאל שרון בשכונת ח' 300, המכיל 500 מקומות ישיבה
השחקנית הבולטת ביותר בכל הזמנים ששיחקה בקבוצה היא ענת דרייגור שנחשבת לאחת השחקניות הטובות ביותר בכל הזמנים בכדורסל נשים בישראל.
שחקניות בולטות נוספות ששיחקו באליצור חולון הן: אורלי גרוסמן, לימור מזרחי ואלומה גורן.
תארים והישגים

ליגת העל :
אליפות (6): (בתור "אליצור חולון/תל אביב": 1990/1991), 1991/1992, 1992/1993, 1993/1994, 1994/1995, 1996/1997
סגנית (2): 1995/1996, 1997/1998
גביע המדינה :
זכייה (8): (בתור "אליצור חולון/תל אביב": 1990/1991), 1991/1992, 1992/1993, 1993/1994, 1994/1995, 1995/1996, 1996/1997, 1997/1998
סגנית (2): 2016/2017, 2017/2018
שחקניות בולטות בעבר

ענת דרייגור
אורלי גרוסמן
טלי קליין
לימור מזרחי
לודה רום
אינה גורביץ'
אלומה גורן
מילה ניקוליץ' (אנ')
תמר מעוז
גלית יהודה
פנינה בראילובסקי
אלינה מורכובה
גילי כץ
איתנה טבקרו
מיכל גושן
בוסמת מקובר סקאי
אריאלה וולף
רויטל נגה
מרים פרחיה
דליה סיאני
דבורית פופוביץ'
חנה הללי
חגית כהן
מרים סרוסי רזון
מאמני עבר בולטים

עדני דגן
מאיר אליהו
ג'קי וישניה
אביחי ביאר
רועי אייזנברג
הערות שוליים

↑  איציק עזרא, בנות אליצור חולון יחנכו הערב את משכנה החדש של הקבוצה, באתר השקמה חולון, ‏18 בפברואר, 2019
↑  רענן וייס, ליגת העל לנשים: זהו ביתה החדש של אליצור חולון, באתר Mynet חולון, ‏30 ביולי, 2018
סאקוקו

סַוקוֹקוּ (ביפנית: 鎖国 – ארץ נעולה) הייתה מדיניות יפנית של התבדלות שהונהגה בידי שוגונות טוקוגאווה בתקופת אדו והמשכה עד נפילת השוגונות ברסטורציית מייג'י. מדיניות זו מנעה כניסה של זרים למדינה (פרט להולנדים שהורשו לעגון באי המלאכותי דג'ימה בלבד) ומנעה יציאה של יפנים מהמדינה תחת איום בעונש מוות. מדיניות זו חוקקה בידי השוגון טוקוגאווה איאמיצו בשורה של צווים שפורסמו בין השנים 1633–1639 ונשארה בתוקף עד שנת 1853 עם הגעתן של הספינות השחורות של קומודור מת'יו פרי ופתיחתה של יפן למסחר עם המערב. עזיבה של יפנים את המדינה הותרה רק בשנת 1868 עם רסטורציית מייג'י.
תחת מדיניות סאקוקו לא הייתה יפן מבודדת לחלוטין וכן היו לה קשרי מסחר עם מדינות ספורות. נקודת הממשק היחידה שהותרה עם אירופה הייתה עם הולנד באי דג'ימה באזור נגסאקי, שם הוקמה תחנת סחר הולנדית. המסחר עם סין גם כן התקיים דרך נגסאקי, בעוד שהמסחר עם קוריאה הוגבל  לאי צושימה, גם הוא באזור נגסאקי. המסחר עם בני איינו התקיים במרחב מצומאה בהוקאידו, והמסחר עם ממלכת ריוקיו, ששכנה באי אוקינאווה, התקיים במרחב סצומה. מלבד קשרים אלה באזורי הפריפריה, שלחו מדינות הסחר עם יפן גם ספינות בצורה סדירה לאדו, מקום מושבו של השוגון.
שם המדיניות

מקור המונח סאקוקו הוא בכתב היד "סאקוקו רון" שנכתב על ידי האסטרונום היפני טדאו שיזוקי בשנת 1801. עם זאת, מאחר שהמסחר כן הותר, ואף שגשג, בנקודות הסחר עם המדינות שלהן הותר לסחור, לא ניתן להגדיר את יפן של אותה תקופה כסגורה לחלוטין. בפועל, המדיניות גירשה את הפורטוגזים, אך במקביל קיימה דו־שיח עם נציגים הולנדים וקוריאנים על מנת להבטיח שנפח המסחר הכולל לא ייפגע. משום כך נוטים ההיסטוריונים לכנות את המדיניות בשם "קאיקין" – הגבלות ימיות – כפי שכונתה בזמנה, בהשפעת רעיון סיני דומה של מגבלות ימיות אשר נקרא האי ג'ין.
רונלד טובי טוען כי מקור השם הוא בטעות תרגום. בראשית המאה התשע עשרה תורגם ליפנית ספרו של הנוסע הגרמני אנגלברט קמפפר שחדר ליפן במסווה של רופא הולנדי. אחד מפרקיו של קמפפר עוסק בשאלה, "האם יפן צריכה להישאר סגורה כפי שהיא כעת". בעקבות שרשרת טעויות וקיצורי שמות הפרקים מהמקור הגרמני, לאנגלית, הולנדית ולבסוף ליפנית - קוצר שם הפרק ל"סאקוקו רון".
יפן תחת המדיניות

הדרך שבה שמרה יפן על קו אחד עם הטכנולוגיה המערבית הייתה באמצעות לימוד כתבי רפואה וכתבים אחרים בשפה ההולנדית אשר הושגו בדג'ימה. דבר זה התפתח לתחום משגשג בשלהי המאה ה־18 שנודע בשם ראנגאקו. על תחום זה אבד הכלח עם פתיחתה של יפן וקריסת המדיניות, וסטודנטים יפנים רבים יצאו ללמוד מעבר לים.
היו ניסיונות רבים לעקוף את הבדלנות היפנית מצד המעצמות במאות ה־18 וה־19. ספינות אמריקאיות, רוסיות וצרפתיות ניסו לקיים מגעים עם יפן, אך לשווא.
סוף מדיניות הבידוד

ב־8 ביולי 1853 הגיע הקומודור מת'יו פרי למפרץ אדו עם ארבע ספינות מלחמה בהציגו את איום תותחי פקסן של ספינותיו. הוא דרש כי יפן תיפתח למסחר עם המערב. ב־31 במרץ 1854 נחתם הסכם קנגאווה, עת פרי חזר עם שבע ספינות וכפה על השוגון לחתום על "חוזה השלום והידידות", שהוביל לכינון יחסים דיפלומטיים רשמיים בין יפן לארצות הברית. הממלכה המאוחדת חתמה על הסכם דומה בשלהי אותה שנה.
בין השנים 1852 ל־1855 ניסה האדמירל יבפימי פוטיאטין מהצי הרוסי הקיסרי מספר פעמים להשיג מהשוגונות תנאי מסחר מיטיבים עבור רוסים. ביוני 1853 הוא הביא למפרץ נגסאקי מכתב משר החוץ קארל נסלרוד והציג להיסשיגה טנאקה מנוע קיטור, קרוב לוודאי הראשון שנראה ביפן. מאמציו נשאו פרי בהסכם שימודה בפברואר 1855.
בתוך חמש שנים חתמה יפן על הסכמים דומים עם מדינות מערביות אחרות. הסכם האריס נחתם עם ארצות הברית ב־29 ביולי 1858. הסכמים אלה, שנקראו בשם הכולל הסכמי אנסיי, נחשבו בעיני אינטלקטואלים יפנים של התקופה כלא־שוויוניים, בהיחתמם בכורח תחת דיפלומטיית תותחים, וכסימן של רצון המערב לצרף את יפן לאימפריאליזם שתפס אחיזה ביבשת. הסכמים אלה, יחד עם גורמים אחרים, נתנו למדינות המערב שליטה חד־משמעית על תעריפי הייבוא ועל הזכות לחוצניות (הזכות להיות מחוץ לתחום השיפוט) לכל אזרחיהן המבקרים ביפן. בשל כך נשארו ההסכמים אבן נגף ביחסיה של יפן עם המערב עד למפנה המאה.
במקביל להגעת הזרים ליפן, שלחה השוגונות מספר משלחות אל מעבר לים במטרה ללמוד על תרבות המערב. בשנת 1860 נפתחה שגרירות יפנית בארצות הברית על סיפון ספינת המלחמה היפנית קאנרין מארו. שגרירות לאירופה נשלחה בשנת 1862, ואחת נוספת נשלחה ב־1863. יפן אף שלחה משלחת ליריד העולמי של פריז בשנת 1867.
פסלי ג'יזו בודהיסטיים שראשיהם נערפו על ידי מורדים נוצרים.
החיבור היפני הראשון בנושא אנטומיה מערבית שיצא לאור ב־1774.
עגינת הקומודור פרי בנמל יוקוהמה
דניאל פרסקי

| --- | --- |

דניאל פרסקי (מימין) לצד גרשון שופמן בגראץ, אוסטריה, 1930
 לידה:  1887 האימפריה הרוסית מינסק, האימפריה הרוסית
 פטירה:  16 במרץ 1962 (בגיל 75 בערך) ארצות הברית ניו יורק, ארצות הברית
דניאל פרסקי (Daniel Persky; ‏8 באוגוסט 1887 – 16 במרץ 1962‏) היה סופר, עורך ופובליציסט עברי, שחי ופעל בארצות הברית.
תולדות חייו

פרסקי נולד במינסק שברוסיה הלבנה ליצחק הלוי פרסקי, ממשפחת רבי חיים מוולוז'ין, קצב, שוחט וסופר סת"ם, ולרבקה מאנישביץ. למד בחינוך מסורתי ויה פעיל מגיל צעיר באגודות ציוניות שונות באזור מגוריו. בשנת 1904 גויס לצבא הצאר ונשלח לעיר לייפאיה שבלטביה, ואחרי חודש הצליח להשתחרר. ב-1906 היגר לארצות הברית והיה לכותב פורה של רשימות פובליציסטיות וספרותיות בעיתון "הדֹאר". כן היה עורך-שותף של כתב העת "הַתֹּרֶן" (יחד עם ש"מ מלמד). חלק ניכר ממאמריו עסקו בשפה העברית. כן היה מורה בסמינר העברי למורים "הרצליה" בניו יורק.
פרסקי ערך מספר כתבי עת לנוער, בהם "עדן" (1924-1925) ו"הדאר לנוער" (1934-1946) ובהם שעשועי לשון רבים, בדיחות ומערכונים מקוריים, מעובדים ומתורגמים. בין היתר היה מחבר התשבץ העברי הראשון, שפורסם בשנת 1924 בשם "חידת שתי וערב" בשבועון לילדים "עדן".
כן עיבד יחד עם אברהם יצחק איגוס סיפורים לילדים מתוך ספרו של חיים נחמן ביאליק "ויהי היום", במטרה לספק ספרות עברית ליהודי ארצות הברית.
בין 1957 ל-1961 פרסם בהמשכים מילון עברי-אנגלי לנוער בשם "המילון שלי"/My Dictionary.
בשנת 1927 יצא לאירופה, ביקר בעיר ילדותו וכן בווילנה, בביאליסטוק ובארץ ישראל. בתקופה שבין אוגוסט 1930 למאי 1933 התגורר בארץ ישראל ולבסוף שב לניו יורק.
בשנת 1948 כתב הקדמה לספר של זבולון זליג בלבן.
ספריו

המדבר עברית - Spoken Hebrew,‏ 1921 - שיחון; גישה מקוונת
מטעמים לחג: רשימות ופיליטונים, בדיחות וחידודים לכל מועדי השנה, 1939
זמנים טובים, 1944
לכבוד הרגל: מועדי ישראל בקדושתם ובשמחתם, 1947
עברי אנוכי, 1948
דברו עברית, 1950 - מדריך לדיבור עברי "ארצישראלי" בהברה ספרדית; גישה מקוונת
צחוק מארץ ישראל, 1951
לשון נקיה, 1962
לקריאה נוספת

מרדכי עובדיהו, סופר לאלף ידידים: לדמותו ופעלו של דניאל פרסקי, תל אביב, תשכ"ב 1962
הערות שוליים

↑  דניאל פרסקי, דבר, 18 במרץ 1962
↑  בין היתר ראו אור בתשי"ד (1954) הסיפורים: "דבורה מתחת התמר", "אשמדאי מלך השדים", "נקמת אשמדאי", "הודית", "בת מלך ארם"
1 2  The Online Books Page
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266424705171  PLWABN: 9810690853105606  GND: 1185670068  ISNI: 0000 0000 6699 7764  LCCN: nr94015083  NTA: 26445233X  RERO: 02-A018074476  SUDOC: 24410543X  VIAF: 19560758   WorldCat (עם VIAF): 19560758 
דניאל פרסקי (במרכז) יחד עם קבוצת סופרים בקונגרס הציוני בבזל, 1927.
בני בתירה

משפחת בני בתירה (או פתירה) במקורות מסוימים זקני בתירה, היו חכמים שעמדו תקופה מסוימת בראש ההנהגה הדתית של עם ישראל, סמוך לתקופת חורבן בית שני, בתחילת תקופת התנאים. ממשפחה זו יצאו חכמים חשובים במשך מספר דורות. כמאה שנים לפני החורבן, העבירו חכמי המשפחה את ההנהגה להלל הזקן, שעלה מבבל ולמד אצל שמעיה ואבטליון. חכמי המשפחה נחשבו לגדולי הדור גם לאחר חורבן בית המקדש, ותפסו עמדה משמעותית בין חכמי יבנה. מספר תנאים מקובל לייחס למשפחה זו. הידוע שבהם הוא רבי יהודה בן בתירה (הראשון), שמקום מושבו היה בעיר נציבין שבמערב בבל.