stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ההשבה לרומניה של שארית המגורשים לטרנסניסטריה
שיבת יהודי דורוחוי

ב-1938, במסגרת שינוי החלוקה האדמיניסטרטיבית הפנימית של רומניה, מחוז דורוחוי, שכלל את העיר דורוחוי ואת היישובים דאראבאן, הרצה, מיחאילן, סבן ורדאוץ צורף לחבל בוקובינה. במסגרת החלטת ממשלת רומניה לגרש את יהודי בוקובינה ובסרביה לטרנסניסטריה, גורשו גם 10,368 יהודים ממחוז דורוחוי. מאוחר יותר בוטלו חלק מהשינויים ועל כן פנה גינגולד אל ראדו לקה וביקש את השבתם למולדת של היהודים, שהוגלו בטעות. בבקשה פורטו סוגי היהודים שמבקשים את השבתם, יהודי מחוז דורוחוי, יהודי דרום טרנסילבניה יתומי הלוחמים היהודים במלחמת העצמאות של רומניה ואותם יהודים שנענשו בהגליה בגלל היעדרות מעבודות בגדודי עבודת כפייה (לפי דוח של שרגא הושבו מטרנסניסטריה 350 יהודי, שהוגלו לשם בגלל עבירות משמעת בעבודות הכפייה).
לשם השבת יהודי מחוז דורוחוי לרומניה יצאו שתי משלחות מטעם ועד העזרה, האחת בראשות פרד שרגא יצאה למוגילב והשנייה בראשות עורך דין דוד רוזנקרנץ יצאה לטירספול. המשלחות שילמו סכומי כסף גבוהים מאוד, כדי לאפשר שיבתם של 6,107 היהודים של מחוז דורוחוי, ששרדו, מרביתם בגטו מוגילב. היהודים הושבו לרומניה בחמש שיירות בין הימים 19 ו-25 בדצמבר1943.
הבעיה החמורה ביותר, בה נתקלו הגולים השבים, הייתה הדיור - בתי הגולים הולאמו ומרביתם נתפסו על ידי רומנים. בית הכנסת ובית הספר היהודי הועברו לבעלות הצבא הרומני. עד למציאת פתרון אחר, היהודים חסרי הבית שוכנו בבתים הרוסים ובמחסנים. היהודים, שהצליחו לקבל את בתיהם, נדרשו לשלם שכר דירה, כי הבתים עברו לבעלות המדינה. ליהודי הרצה ורדאוץ לא הירשו לשוב למקומותינו והם נאלצו להישאר בדורוחוי. לדאראבאני שבו רק מיעוט מהיהודים, רק אלה, שהצליחו לקבל את בתיהם.
השבים היו זקוקים לסיוע רב, תנורים ועצים לחימום, בגדים, נעליים וצורכי בית בסיסיים. ועדת העזרה הגישה להם סיוע ב-18,000,000 לאי. הסיוע שהגישה להם ועדת העזרה, עשרת אלפי לאי למשפחה וחמשת אלפים לאי ליתום, מומן במכירת פטורים מעבודות כפייה ליהודים.
שיבת יתומי טרנסניסטריה

הבקשה להשבה לרומניה של היתומים היהודים מטרנסניסטריה זכתה להסכמת סגן ראש ממשלת רומניה, מיכאי אנטונסקו ושל סגן נשיא הצלב האדום הרומני כבר במאי 1943. ב-12 בנובמבר 1943 אישר שר הפנים הרומני את השבתם לרומניה של היתומים עד גיל 15 ובסוף דצמבר הסכימה לכך הממשלה.
ב-8 בינואר 1944 מרכז היהודים ביקש ממשרד הפנים אישור להשבת 4,000 יתומים וסיוע לקהילות, כדי שיוכלו לארח אותם לשבץ אותם במערכת הלימודים ובהכנות להגירה. ועדת העזרה שגרה ב-15 בפברואר שתי משלחות, כדי להכין את היתומים, האחת שכללה את פרד שרגא ואת יזו הרציג יצאה אל גטו מוגילב, שם רוכזו 1,400 יתומים והשנייה בהנהגת דאדו רוזנקרנץ, שיצאה אל טירספול ואל טיגינה, שם היו 484 יתומים. הרכבת יצאה בתחילת מרץ 1944 עם היתומים שאושרו על ידי השלטונות הרומניים. מחתרת "הנוער הציוני" בגיטו מוגילב והתארגנויות נוספות בגיטו העלו לרכבת חברים נוספים (לאו דווקא יתומים) באמתלה שמביאים לקרונות המשא מים ואוכל. אך הרומנים ביצעו ביקורת מצידו השני של הדנייסטר וכ-400 הוחזרו לגיטו כשהם מוקפים בז'נדרמים רומניים עם רובים מכודנים באופן דומה להובלת שבויים סובייטיים זמן קצר קודם. דבר זה גרם לחרדה עמוקה לגורל המוחזרים אך החזית שהתקרבה ואולי גם תשלום שוחד עשו את שלהם והמוחזרים חזרו לבתיהם. היה זה ראש הגיטו, משה כ"ץ מסוצ'יאבה שהצליח לשחרר אותם.
ב-6 במרץ הגיעו ליאשי שתי רכבות עמוסות ב-1,909 יתומים מטרנסניסטריה. 160 יתומים נשארו בעיר והיתר חולקו בין היישובים רומאן, בוטושאן, חוש, וסלוי, ברלאד, פלטיצ'ן, פיאטרה ניאמץ ובקאו, שם שוכנו בבתים פרטיים, בתי כנסת ובתי יתומים, שהוכנו מראש.
לפי אישור של משרד הפנים הרומני מ-5 באפריל 1944 רוכזו בבוזאו כ-1,000 יתומים מהיישובים הקטנים במטרה להכין אותם להגירה לארץ ישראל. מחסור בכלי שיט, שייקחו אותם לארץ ישראל ומחסור במקומות אחסון בעיר הביאו להעברת כ-600 מהם לבוקרשט. יתומים רבים הגיעו לארץ ישראל, אך כשישים מתוכם טבעו עם מפקורה.
חלק מהיתומים הגיעו בבוקרשט לבית היתומים, שניהלו בני הזוג מלאניה ינקו וקרול ינקו תחת חסות איחוד הנשים הישראליות. עם הגעת יתומי טרנסניסטריה הקימו בני הזוג בית יתומים נוסף, שבתחיל הכיל 180 יתומים ולבסוף היו בו כחמש מאות ונוהל על ידי ברטה פינלס.
לאחר שחרור האזור בידי הצבא האדום, החזיר הצבא האדום לברית המועצות 450 מהיתומים.
שיבת שארית המגורשים מטרנסניסטריה

אחרי 17 במרץ 1944 הושבו לרומניה כ-30,000 מיהודי בוקובינה וכ-12,000 מיהודי בסרביה. הוצאות ציודם והעברתם שולמו על ידי מרכז היהודים. חלק מהגברים שורדי טרנסניסטריה גויסו לצבא הסובייטי להמשך מלחמתו בנאצים עד תום המלחמה ולאחר מכן שוחררו לחזור לבתיהם.
לקריאה נוספת

יעקב גלר, Rezistența spirituală a evreilor români în timpul Holocaustului (ברומנית)
הערות שוליים

↑  Carp, Matatias: Cartea neagră. Suferințele evreilor din România: 1940—1944, vol. III עמודים 427 - 428: Transnistria, Dacia Traiană (Socec), București, 1947 (ברומנית)
↑  ועדת העזרה (האוטונומית) בבוקרשט
↑  יעקב גלר, Rezistența spirituală a evreilor români în timpul Holocaustului עמודים 188 - 189 (ברומנית)
↑  יעקב גלר, Rezistența spirituală a evreilor români în timpul Holocaustului עמוד 302 (ברומנית)
↑  יצחק ילון, מרצל בינר, משה רביב, פרופ' יעקב רנד, ספר הזיכרון של יהודי וטרה דורניי והסביבה, ישראל: עמותת יוצאי וטרה דורניי והסביבה, 2001, עמ' 327-330 (עדותו של יצחק ילון על מחתרת "הנוער הציוני" בגיטו מוגילב
↑  יעקב גלר, Rezistența spirituală a evreilor români în timpul Holocaustului עמוד 190 (ברומנית)
↑  יעקב גלר, Rezistența spirituală a evreilor români în timpul Holocaustului, הוצאת הספר, 2004, עמודים 304 - 305 (ברומנית)
↑  ילדים יהודים ניצולי השואה לפני העברתם מבוקרשט לברית המועצות, דצמבר 1944, באתר יד ושם
↑  יעקב גלר, Rezistența spirituală a evreilor români în timpul Holocaustului, הוצאת הספר, עמוד 306 (ברומנית)
הוריישו נלסון

| --- | --- |

נלסון כאדמירל משנה
 לידה:  29 בספטמבר 1758 בריטניה בורנהאם ת'ורפ, נורפוק, אנגליה, הממלכה המאוחדת
 נהרג:  21 באוקטובר 1805 (בגיל 47) כף טרפלגר, ספרד 
 מקום קבורה:  קתדרלת סנט פול בלונדון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השכלה:  בית הספר נוריץ'  Paston College 
 בן או בת זוג:  פרנסס הרברט וולוורד (22 במרץ 1787–?)  אמה, ליידי המילטון 
 צאצאים:  הוריישה נלסון 
 השתייכות:  הצי המלכותי הצי המלכותי הבריטי
 תקופת הפעילות:  1771–1805 (כ־34 שנים)
 דרגה:  תת אדמירל של השייטת הלבנה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העצמאות של ארצות הברית המלחמות הנפוליאוניות
 עיטורים
 ויקונט וברון אביר מסדר האמבט אביר מסדר סנט פרדיננד והמצוינות של סיציליה חבר מסדר הסהר של האימפריה הטורקית מסדר סנט יואכים
 
עמוד נלסון - אנדרטה שהוקמה לזכרו במרכז כיכר טרפלגר, לונדון, באנגליה.
לורד הוריישיו, הוויקונט הראשון נלסון (באנגלית: Horatio Nelson, 1st Viscount Nelson;‏ 29 בספטמבר 1758 – 21 באוקטובר 1805), אדמירל נלסון, היה אדמירל בריטי מפורסם. נודע בפועלו בזמן המלחמות הנפוליאוניות, ובמיוחד בקרב טרפלגר שבו נהרג. בזירה המזרח-תיכונית, ניצחונו של הצי הבריטי בפיקודו של נלסון על הצי הצרפתי בקרב הימי באבוקיר, הכשיל את מסע המלחמה של נפוליאון למצרים ולארץ ישראל. נלסון הוא כנראה האדמירל המפורסם ביותר בהיסטוריה, ונמנה עם מחדשי הטקטיקה הימית החשובים ביותר. נחשב לגיבור לאומי בבריטניה, ולכבודו ניצב בלונדון עמוד נלסון בכיכר טרפלגר.
ילדות ותחילת הקריירה בצי

נלסון נולד בנורפוק, בדרום מזרח אנגליה, כילד השישי מתוך אחד עשר ילדים (מתוכם הגיעו שמונה לבגרות). כבר בגיל 12, בשנת 1771, התגייס לצי המלכותי הבריטי כמלח פשוט ולאחר מכן כמש"ק בספינה "רֶזוֹנַבְּל" (Raisonnable), שהייתה בפיקוד דודו מצד אמו, קפטן מוריס סאקלינג. השתתף ב-1773 במסע למציאת המעבר הצפון-מערבי - ניסיון למציאת מעבר חלופי מצפון לקנדה אל האוקיינוס השקט. זמן קצר לאחר מכן מונה לפרח קצונה והחל בהכשרתו לדרגת קצין.
ב-1777 כבר היה נלסון לפטננט, ובדרגה זו נשלח אל האיים הקאריביים והשתתף במלחמת העצמאות של ארצות הברית (מן הצד הבריטי).
בשנת 1779, בגיל 20, מונה לפוסט קפטן (Post captain) וקיבל את הפיקוד על הפריגטה "הינצ'ינברוק" (Hinchinbroke), אונייה בת 28 תותחים שנלקחה שלל מן הצרפתים. בשנת 1780 השתתף נלסון בהתקפה הבריטית הכושלת על מבצר סאן חואן בניקרגואה. אף על פי שנלסון היה המפקד הימי הבכיר בהתקפה, הכישלון לא נזקף לחובתו, כיוון שלא היה אחראי על הצד היבשתי. נלסון חלה מאוד, כנראה במלריה, וחזר לאנגליה ליותר משנה עד שהתאושש. הוא קיבל את הפיקוד על הספינה "אלבמארל" (Albemarle), והשתתף בליווי שיירות אל הים הבלטי. לאחר מכן שב ללחימה בצפון אמריקה, עד שנחתם הסכם השלום בשנת 1783.
פיקוד

בשנת 1784 ניתן לנלסון הפיקוד על האונייה "בוריאס", פריגטה בת 28 תותחים, והוא נשלח למשימה של אכיפת חוקי השיט בסביבת הים הקריבי. באזור האי נוויס תפס נלסון ארבע ספינות שהפליגו תחת דגל ארצות הברית, שזה עתה הוקמה, וכמדינה עצמאית לא הורשתה לסחור עם המושבות הבריטיות באזור. רבי-החובלים של ספינות אלו תבעו את נלסון בטענה של תפיסה בלתי חוקית, והוא נאלץ להישאר באזור מספר חודשים עד שבית המשפט דחה את הטענות. בזמן זה פגש את אשתו לעתיד, פאני נסביט, אלמנה ילידת המקום. השניים נישאו באחד עשר למרץ 1787, עם סיום תפקידו של נלסון באזור.
נלסון נשאר ללא פיקוד החל משנת 1789. ב-1793, כשהחלה המהפכה הצרפתית להתפשט באלימות אל מחוץ לגבולות צרפת נקרא לשוב לשירות. נלסון קיבל את הפיקוד על ה"אגממנון", אונייה בת 64 תותחים. בתפקידו זה החל נלסון בסדרת קרבות שהבטיחו לו את מקומו בהיסטוריה.
בתחילה הוצב נלסון בים התיכון, כשבסיסו בממלכת נאפולי. הוא השתתף במצור הימי על העיר טולון בצרפת ובכיבושה, ולאחר מכן פיקח על הנסיגה ממנה בעת כיבושה מחדש על ידי הצרפתים. ב-1794 השתתף במערכה לכיבוש האי קורסיקה. בחודש יולי של אותה שנה נפגע בפניו בקרב בקורסיקה ואיבד כתוצאה מכך את עינו הימנית.
בשנת 1796 עבר הפיקוד על צי הים התיכון לידיו של סר ג'ון ג'רוויס. ג'רוויס מינה את נלסון לתפקיד של קומודור - מפקד על יחידת ספינות, עם סמכויות עצמאיות תחת הנחייתו של האדמירל. ספינתו של נלסון, ה"אגממנון", שהייתה חביבה עליו מאוד, הייתה זקוקה לשיפוץ ונשלחה לאנגליה. נלסון עבר לספינה "קפטיין".
אדמירל > קרב כף סנט וינסנט

ספרד הכריזה מלחמה על בריטניה לקראת סוף שנת 1796. הצי הבריטי מצא עצמו בנחיתות מספרית משמעותית מול הצי הספרדי-צרפתי המשולב - 15 ספינות מול 38, ונאלץ לעזוב את עמדותיו בים התיכון. הצי הספרדי-צרפתי התכוון לצאת לאוקיינוס האטלנטי, באמצע פברואר 1797, ולחבור אל הצי הצרפתי בברסט. בשל רוחות עזות נדחף הצי הספרדי-צרפתי לים, ולא הצליח לסיים את המהלך; נלסון, על הפריגטה "מינרבה", עבר במקרה באותו לילה דרך הצי הספרדי כולו, שלא הבחין בו בשל ערפל כבד. לפי הדיווח של נלסון על מיקום הצי הספרדי, נערך הצי הבריטי בפיקודו של ג'רוויס ליירט את הספרדים. הקרב שהתפתח ב-14 בפברואר 1797 נקרא קרב כף סנט וינסנט, ובו הובס הצי הספרדי באופן מכריע. חשיבותו של הקרב לגבי נלסון הייתה עצומה: נלסון גילה את גאונותו הטקטית בקרב ואת עצמאותו המחשבתית. בשיאו של הקרב הבין נלסון שלא ניתן לבצע במלואן את הוראותיו של ג'רוויס, וללא היסוס, ומבלי לבקש אישור, הוביל מהלך עצמאי שהכריע את הקרב (מהלך שזכה, בדיעבד, לברכתו של ג'רוויס). גם אישיותו של נלסון מתגלה כאן באחד משיאיה, כאשר הנהיג את אנשיו להשתלטות על שתיים מהספינות הספרדיות הגדולות ביותר.
אדמירל > אביר ואדמירל

בעקבות הקרב זכה נלסון בתואר אבירות מסדר האמבט ומונה לאדמירל משנה; המינוי נקרא אדמירל משנה של השייטת הכחולה (Rear Admiral of the Blue Flotilla). האדמירלים הבריטיים הניפו את דגל האדמירל לפי צבע מסוים, כאשר הצבע האדום הוא הבכיר, אחריו הלבן ואחריו הכחול. כך יצא שאדמירל משנה של השייטת הלבנה היה בכיר יותר מאדמירל משנה של השייטת הכחולה. היה זה התפקיד העשירי בחשיבותו בצי הבריטי.
אדמירל > אובדן יד ימין

מאוחר יותר באותה שנה, ב-24 ביולי, השתתף נלסון בהתקפה על העיר סנטה קרוס דה טנריפה בטנריפה, אחד מהאיים הקנריים. המטרה הייתה לכבוש את העיר, שהייתה נקודת מפתח במסען של ספינות האוצר הספרדיות מהעולם החדש לספרד. ההתקפה נכשלה, במחיר של 150 הרוגים בריטיים; נלסון נפגע קשות בזרועו הימנית מכדור רובה, שריסק את העצם. הידע הרפואי של אותם ימים חייב את קטיעת הזרוע מהכתף, כדי למנוע נמק קטלני. נלסון לא חזר לתפקוד עד סוף אותה שנה.
אדמירל > קרב הנילוס

במהלך שנת 1798 הסתבר לבריטים כי הצרפתים מרכזים כוחות לקראת מסע ימי למזרח. נלסון נשלח לאתר את הצי הצרפתי, משימה שנתקלה בקשיים מרובים עקב סערה שהשביתה את ספינת הדגל שלו, Vanguard, ופיזרה את הפריגטות, הספינות שנועדו למשימות הסיור של הצי; נלסון התלונן מרות על חסרונן.
הפיקוד הבריטי ניחש שמטרת הצי הצרפתי היא להגיע למצרים, ונלסון הפליג לאותו כיוון, אך למעשה הקדים את הצרפתים שהתעכבו בכיבוש האי מלטה. נלסון מצא את נמל אלכסנדריה ריק, וחזר לאיטליה; נפוליאון הגיע ללא הפרעה למצרים בתחילת יולי, כבש את אלכסנדריה ואת קהיר והמשיך לארץ ישראל.
נלסון חזר מאיטליה והגיע, חודש אחרי נפוליאון, ב-1 באוגוסט, לאבוקיר בדלתה של הנילוס. בקרב שהתפתח, קרב הנילוס, זכה נלסון באחד מניצחונותיו הגדולים, כאשר השמיד את הצי הצרפתי כולו. לניצחון הייתה משמעות רבה, הן מבחינת העובדה שצי האויב הושמד ולא רק הובס ונסוג, והן מהבחינה האסטרטגית, בכך שהקרב ניתק את הצבא הצרפתי מבסיסיו והכשיל את מסע המלחמה שלו במזרח התיכון.
הצבא הצרפתי הובס בעכו, ואילו נפוליאון עצמו הצליח לחזור לבדו לצרפת. בעקבות הניצחון המזהיר זכה נלסון בתואר אצולה, ברון הנילוס (Baron Nelson of the Nile). נלסון השתוקק לתואר גבוה יותר, כמו Earl - תואר שבו זכה ג'רוויס לאחר קרב כף סנט וינסנט - אך מכיוון שלא היה המפקד העליון (הוא היה כפוף לג'רוויס) התעקש הפיקוד הבריטי שלא יקבל תואר גבוה מתואר ברון. נלסון ייחס זאת לעובדת היותו בן למשפחה ממוצא נמוך יותר מאחרים, ולכך שלא היו לו קשרים בדרגים הבכירים ובחצר המלוכה.
אדמירל > נלסון וליידי המילטון

בדצמבר של אותה שנה הציל נלסון את משפחת המלוכה של ממלכת נאפולי, שנמלטה כאשר נכבשה הממלכה על ידי הצרפתים. תוך כדי הקרבות התאהב נלסון עמוקות באמה המילטון, אשתו הצעירה של השגריר המבוגר של בריטניה בממלכה. המילטון הפכה למאהבת של נלסון וחזרה לאנגליה כדי לחיות עמו בגלוי; היא ילדה לו בת בשם הורציה.
ב-1799 השתתף נלסון בכיבושה מחדש של ממלכת נאפולי; מלכי נאפולי העניקו לו תואר דוכסות. הוא קודם לתפקיד אדמירל משנה של השייטת האדומה, אך נקרא חזרה לאנגליה בשל אכזבת הפיקוד העליון מביצועיו. ואולם, הקשר שהיה לנלסון עם ליידי המילטון שכנע את האדמירליות לשלוח אותו חזרה לים, ולו רק כדי להרחיק אותו ממנה.
אדמירל > קרב קופנהגן

בתחילת 1801 קודם נלסון לתפקיד תת אדמירל של השייטת הכחולה. הוא השתתף בקרב קופנהגן, ב-2 באפריל, כמשנה למפקד הצי, אדמירל פארקר. במהלך הקרב, כאשר נדמה היה שהאש הדנית כבדה מאוד, הורה פארקר לנלסון באמצעות איתות דגלים לחדול את הקרב ולסגת. האגדה על נלסון מספרת, שנלסון הצמיד את הטלסקופ לעינו העיוורת ואמר שאינו רואה את הסימן, והורה להמשיך בהתקפה. הקרב הסתיים בניצחון צבאי ודיפלומטי לבריטים; נלסון נתמנה למפקד הצי הבריטי בים הבלטי וזכה לתואר האבירות ויקונט.
נלסון התמנה בהמשך השנה למפקד הצי הבריטי בתעלת למאנש, אך עם חתימת הסכם אמיין בין בריטניה לבין נפוליאון ב-22 באוקטובר, חזר נלסון לאנגליה.
קרב טרפלגר

שלום אמיין קרס תוך כשנה וחצי, ונלסון קודם לתפקיד מפקד הצי הבריטי בים התיכון במאי 1803; חודש לאחר מכן עלה לדרגת תת-אדמירל של השייטת הלבנה, התפקיד הששי בחשיבותו בצי הבריטי. הצי הבריטי הטיל מצור על נמל טולון, שבו עגן הצי הצרפתי, אך בתחילת 1805 הצליח הצי הצרפתי בפיקוד פייר דה וילנב להימלט מן המצור ולהפליג לים הקריבי. נלסון רדף אחריו עד מרטיניק וחזרה, אך ללא הצלחה. נלסון חלה במהלך המרדף וחזר לאנגליה למנוחה, אך בספטמבר נקרא שוב כדי לעמוד בראש הצי מול הצי הספרדי-צרפתי המשולב, על אוניית הדגל שלו, אה"מ ויקטורי.
בשלב זה התייאש כבר נפוליאון מרעיון הפלישה לאנגליה, וגייסות הצבא שחנו על חוף תעלת למאנש הועברו לגרמניה. ב-19 באוקטובר יצא הצי הספרדי-צרפתי מהנמל בקדיז, מסיבה לא ברורה, ככל הנראה מכיוון שמפקדו, וילנב, שמע שנשלח אדמירל אחר כדי להחליף אותו. נלסון, שהמתין להזדמנות, הוביל את הצי שלו לקרב.
הקפטיינים של נלסון הכירו היטב את הוראותיו בעקבות תדרוכים רבים; כל שנותר לנלסון היה להניף את האיתות המפורסם: "England expects every man to do his duty" (מילולית: "אנגליה מצפה מכל אחד מאנשיה שיעשה את חובתו"). ב-21 באוקטובר 1805, בסביבות הצהריים, החל הקרב האחרון של נלסון - קרב טרפלגר. ספינת הדגל של נלסון תקפה תחילה את ספינת הדגל הצרפתית, Bucentaure, ולאחר שפגעה בה קשות (היא נכנעה כעבור שלוש שעות) עברה לספינה הצרפתית Redoutable. הספינות לחמו זו בזו בטווח אפס, וכמקובל בקרבות מעין אלו נעשה שימוש לא רק בתותחי הספינה אלא גם בנשק קל שבו ירו, מהסיפון ומעמדות על התרנים, בעיקר אל הסיפון האחורי (Quarterdeck) שבו התרכזה צמרת הפיקוד. אחד הצלפים בספינה הצרפתית זיהה את נלסון וירה בו. הכדור פגע בנלסון בכתפו, חדר לריאתו ונתקע בבסיס עמוד השדרה. הוא הורד, עדיין בהכרה, אל מתחת לסיפון, שם מת לאחר ארבע שעות, ולאחר שנמסר לו שהצי הבריטי זכה בניצחון מוחץ.
גופתו של נלסון הובאה לבריטניה, משומרת בברנדי. הוא זכה להלוויה ממלכתית - כבוד שלו זכו רק חמישה בריטים אחרים שאינם בני משפחת המלוכה (ביניהם וינסטון צ'רצ'יל) ונקבר בקתדרלת סנט פול בלונדון. ארון המתים בו נקבר נבנה משברי תורנה של אוניית הדגל הצרפתית "ל'אוריין" בקרב הנילוס, והוענק לו עוד בחייו על ידי קפטן בנג'מין הלוול קארו, ששירת תחת פיקודו באותו קרב.
אישיותו

לנלסון לא הייתה יכולת פיזית אישית רבה, להפך - הוא היה חולה לעיתים קרובות, נכה ועיוור בעין אחת, ובאופן אירוני היה חולה לעיתים קרובות במחלת ים. ואולם, נלסון היה ידוע ביכולתו המיוחדת לתת השראה ומוטיבציה לאנשיו, ולהביא אותם לתת את המיטב שבהם. יכולתו זו נקראה, עוד בחייו, "המגע של נלסון" (The Nelson Touch), ולאחר מותו זכתה לפרסום ולתהילה שאף מפקד בריטי אחר, או מפקד כלשהו, לא זכו להם. יכולתו לעודד ולהמריץ את אנשיו, מהמפקדים הגבוהים ועד אחרון המלחים, יחד עם יכולתו לערוך תוכניות אסטרטגיות מבריקות ונועזות מחד, והבנתו הטקטית המזהירה - שאפשרה לו לערוך שינויים מידיים לאור השינויים בשדה הקרב - מאידך, הופכים אותו כנראה לאחד מהמצביאים המזהירים ביותר בתולדות המלחמות בעולם, ובוודאי למפקד הימי המזהיר ביותר מאז ומעולם.
"המגע של נלסון" פעל לא רק על אנשיו, אלא על בריטניה כולה; הוא היה ועודנו אחת מהדמויות הנערצות ביותר בבריטניה, עד היום. בבריטניה ישנן מצבות ואנדרטאות רבות לזכרו, כשהבולטת ביניהן היא עמוד נלסון בכיכר טרפלגר, בלונדון. ספינת הדגל של נלסון, אה"מ ויקטורי, שמורה עד היום בבסיס הצי בפורטסמות', יש לה צוות קבוע והיא משמשת כספינת הדגל של הלורד השני של הצי (המשמש כמפקד פיקוד הבית של הצי הבריטי וראש אגף כוח אדם) היא אניית הצי העתיקה ביותר שעדיין נמצאת בשירות פעיל. שתי אוניות מערכה נקראו על שמו, והצי הבריטי מציין את ה-21 באוקטובר בכל שנה כ"יום הזיכרון האלמותי". הכדור שממנו נהרג נלסון, מדיו בעת הקרב, ואפילו קווצה משיערו, מוצגים במוזיאונים שונים בבריטניה ובעולם.
אישיותו > מילים אחרונות

המילים האחרונות שאמר נלסון, לפי דברי הרופא של ה"ויקטורי", היו: "תודה לאל שמילאתי את חובתי". לדברי הרופא, נלסון חזר על המשפט כמה פעמים, עד שלא יכול היה לדבר יותר. לדברי אחרים שעמדו סביבו, ביניהם המשרת האישי שלו והכלכל של הספינה, נלסון התלונן על החום, הצמא והכאבים.
ישנה אגדה שמילותיו האחרונות היו "נשק אותי, הארדי" (תומאס הארדי היה מפקד הספינה). נלסון אכן אמר זאת להארדי, אך לא היו אלה דבריו האחרונים, שכן הארדי נקרא לסיפון ולא היה נוכח בפטירתו של נלסון.
דניס דייטון: נלסון נפגע בקרב טרפלגר
הסתברות פריורית

הסתברות פריורית (באנגלית: Prior Probability) היא ייחוס ערך סובייקטיבי, ללא נתונים, להתפלגות ערך לא ידוע של פרמטר במדגמים שטרם נדגמו. הסתברות פריורית מבטאת אמונה סובייקטיבית לגבי התפלגותו של אותו פרמטר. בהסתברות בייסיאנית משתנה ערכו של הפרמטר בהתאם לנתונים הנאספים. חשוב להבדיל בין הסתברות פריורית לבין הסתברות פוסטריורית (באנגלית: posterior probability).
לדוגמה: הסתברות פריורית יכולה להיות התפלגות ההסתברות של היחס בין מספר המצביעים שיצביעו בעד מפלגה מסוימת לבין מספרם של אלה שלא יצביעו עבורה בבחירות שטרם התקיימו. משתנה זה הוא פרמטר במודל או משתנה חבוי ואינו מבוסס על נתונים.
הערך הלא ידוע שמייחסים להתפלגות עשוי להיות סובייקטיבי לגמרי, להסתמך על מידע מוקדם או להתבסס על שיטות אמידה. כך למשל, בדוגמה של התפלגות יחס המצביעים, אפשר לנסות לאמוד את ההתפלגות באמצעות ביצוע סקר או על ההתפלגויות של שנים קודמות. ההצבעה בסקר אינה מוסיפה נתונים. לעומת זאת מדגם של תוצאות הצבעה אמיתית מספק נתונים ועשוי להשפיע על ערכה של ההסתברות הפריורית.
ראו גם

התפלגות צמודה
התפלגות פוסטריורית
המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020)

| --- | --- |

 עיר מארחת:  טוקיו, יפן
 מדינות משתתפות:  162
 ספורטאים משתתפים:  4,403
 תחרויות:  539 ב-22 ענפים
 טקס הפתיחה:  24 באוגוסט 2021
 טקס הנעילה:  5 בספטמבר 2021
 נפתח רשמית על ידי:  נארוהיטו, קיסר יפן
 הדליק את הלפיד האולימפי:  יואי קמיגי' 
 האצטדיון הראשי:  האצטדיון האולימפי החדש
 הערים שהתמודדו על האירוח:  טוקיו, איסטנבול, מדריד
 → ריו דה ז'ניירו 2016 פריז 2024 ← 
 
משחקי הקיץ הפראלימפיים 2020 (ביפנית: 東京2020パラリンピック競技大会) היו המשחקים הפאראלימפיים ה-16 שנערכו בין התאריכים 24 באוגוסט–5 בספטמבר 2021 בטוקיו, אשר הוכרזה כמארחת המשחקים ב-7 בספטמבר 2013 ובכך הפכה לעיר הראשונה שמארחת את המשחקים פעמיים לאחר שאירחה את המשחקים הפאראלימפיים השניים בשנת 1964. הסיסמה המייצגת את המשחקים היא: "Discover Tomorrow" (ביפנית: 未来(あした)をつかもう).
לאור מגפת הקורונה הוחלט על ידי הוועדה המארגנת של המשחקים, הוועד האולימפי הבינלאומי והוועד הפאראלימפי הבינלאומי לדחות את מועד המשחקים מקיץ 2020 ל-24 באוגוסט 2021 ועד 5 בספטמבר. עם זאת, הוחלט כי לא יהיה שינוי בשם המשחקים. בשנת 2021 נקבע שהמשחקים יהיו ללא קהל.
המכרז

טוקיו, מדריד ואיסטנבול היו שלוש הערים שהתמודדו במכרז. באקו ודוחא לא הצליחו להעפיל לשלב הסופי בהתמודדות על האירוח, ואילו רומא פרשה במהלך הקמפיין.
ההצבעה לבחירת המארחת של משחקי הקיץ האולימפיים והפאראלימפיים 2020 התקיימה ב-7 בספטמבר 2013, בקונגרס האולימפי ה-125 בבואנוס איירס, ארגנטינה. בסיבוב הראשון אף עיר לא השיגה רוב של 50% ונוצר שוויון במספר הקולות שקיבלו איסטנבול ומדריד ולכן התקיים סיבוב מיוחד בין שתי ערים אלה, שבסיומו איסטנבול עלתה לסיבוב השני והתמודדה בו מול טוקיו. טוקיו השיגה בסיבוב זה 60 קולות, לעומת 36 שקיבלה איסטנבול וזכתה באירוח המשחקים.
ענפי הספורט

במשחקים הפאראלימפיים התקיימו 22 ענפי ספורט. תחרויות בדמינטון וטאקוונדו מתקיימות בפעם הראשונה.
אופניים
כביש
מסלול
אתלטיקה
בדמינטון
בוצ'ה
ג'ודו
הרמת כוח
חתירה
טאקוונדו
טניס
טניס שולחן
טריאתלון
כדורגל
כדורסל
כדורעף
כדורשער
סיף
קיאקים
קליעה
קשתות
רוגבי
רכיבה
שחייה
ראו גם

ישראל במשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020)
אולימפיאדת טוקיו (2020)
הערות שוליים

↑  אורן אהרוני, רשמית: אולימפיאדת טוקיו 2020 נדחתה בשנה, באתר ynet, 24 במרץ 2020
↑  "JOINT STATEMENT FROM THE INTERNATIONAL OLYMPIC COMMITTEE AND THE TOKYO 2020 ORGANISING COMMITTEE". הוועד האולימפי הבינלאומי. 24 במרץ 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "IOC, IPC, TOKYO 2020 ORGANISING COMMITTEE AND TOKYO METROPOLITAN GOVERNMENT ANNOUNCE NEW DATES FOR THE OLYMPIC AND PARALYMPIC GAMES TOKYO 2020". הוועד האולימפי הבינלאומי. 30 במרץ 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  דור הופמן, בטוקיו הודיעו: המשחקים הפראלימפיים יתקיימו ללא קהל, באתר ישראל היום, 16 באוגוסט 2021
↑  אתר המשחקים הפאראלימפיים טוקיו 2020
| המשחקים הפאראלימפיים |
| --- | --- | --- |
| משחקי הקיץ | רומא (1960) • טוקיו (1964) • תל אביב (1968) • היידלברג (1972) • טורונטו (1976) • ארנהם (1980) • ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) • סיאול (1988) • ברצלונה (1992) • אטלנטה (1996) • סידני (2000) • אתונה (2004) • בייג'ינג (2008) • לונדון (2012) • ריו דה ז'ניירו (2016) • טוקיו (2020) • פריז (2024) |  |
| משחקי החורף | אורנסקולדויק (1976) • גיילו (1980) • אינסברוק (1984) • אינסברוק (1988) • אלברוויל (1992) • לילהאמר (1994) • נאגנו (1998) • סולט לייק סיטי (2002) • טורינו (2006) • ונקובר (2010) • סוצ'י (2014) • פיונגצ'אנג (2018) • בייג'ינג (2022) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 001219993  NKC: pna20211127230
הספרייה הלאומית של אזרבייג'ן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום:  באקו
 סוג:  ספרייה לאומית
 תאריך ייסוד:  1922
 גודל האוסף:  4,604,133
 מנהל:  Tahir Kərimov 
 מספר מועסקים:  210
 קואורדינטות:  40°22′27″N 49°50′45″E﻿ / ﻿40.37417°N 49.84583°E﻿ / 40.37417; 49.84583
 http://www.millikitabxana.az/
  (למפת באקו מוגדלת) הספרייה הלאומית של אזרבייג'ן(למפת באקו רגילה) הספרייה הלאומית של אזרבייג'ן he
 
הספרייה הלאומית של אזרבייג'ן על שם מירזה פתאלי אחונדוב (אזרית: Azərbaycan Milli Kitabxanası) היא הספרייה הלאומית של אזרבייג'ן, הממוקמת בבאקו.
היסטוריה

הספרייה נוסדה בשנת 1922, פתיחתה הרשמית התקיימה ב-23 במאי 1923. האוסף הראשוני של הספרייה, עם פתיחתה, מנה 5,000 כרכים. בשנת 1925 האוסף הגיע ל-51,000 אלף כרכים, ואילו בשנת 1928 הוא הגיע כבר לכדי 300,000 כרכים.
האינדקסים הביבליוגרפיים הראשונים נכתבו על ידי הספרייה בשנת 1927, היו אלו אינדקסים בנושא מזרח, הראשון על "מאמרים על המזרח" והשני "הספרות הסובייטית על המזרח אשר יצאה לאור בשנת 1927". באותו זמן נפתח בספרייה אולם קריאה ראשון ועבדו בה 13 אנשים. הספרייה הייתה ממוקמת במספר משרדים של בניין האקדמיה למדעים של אזרבייג'ן.
החל משנת 1939 הספרייה נקראת על שמו של הסופר האזרי המפורסם מירזה פתאלי אחונדוב. בשנת 1961 הספרייה עברה למשכנה הנוכחי במרכז באקו.
בשנת 2000 בספרייה נפתח אולם האינטרנט. שנה לאחר מכן, בשנת 2001 נפתח מרכז לימודי בספרייה.
בשנת 2004 ממשלת אזרבייג'ן החליטה להעניק לספרייה מעמד של ספרייה לאומית.
בשנת 2020, בעקבות משבר קורונה נסגרה הספרייה בפני קהל המבקרים. הספרייה עברה לפעילות רשת, היא הקימה ספרייה דיגיטלית עם 40,000 כותרים אשר נקראו על ידי 3,000,000 קוראים.
אדריכלות

בנייתו של משכן הספרייה החדש הושלמה בשנת 1960 לפי תכנונו של מיכאל אוסיינוב, ושנה לאחר מכן הספרייה השתכנה במבנה. חזיתות המבנה מעוטרים בפסליהם של סופרים ומשוררים אזריים ועולמיים מפורסמים, ביניהם המשורר הגאורגי שותא רוסתוולי, מדען רוסי דמיטרי מנדלייב, סופר רוסי וסובייטי מקסים גורקי, משורר רוסי אלכסנדר פושקין, מלחין אזרי אוזייר חאג'יביוב. הפסלים הם מעשה ידיהם של פסלים שונים.
מבנה הספרייה הוא בעל ארבע קומות.