stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'ורז'ה קרלוש פונסקה
ביוגרפיה > קריירה פוליטית, משפטית ואקדמית

אחרי השגת העצמאות של כף ורדה בשנת 1975, בשנים 1975–1979 השתלב פונסקה ברשויות החדשות של המדינה הצעירה. בשנים 1975–1977 מילא את התפקיד של מנכ"ל הרשות להגירה והשירותים הקונסולריים של משרד החוץ ובשנים 1977–1979 כיהן מזכיר כללי של משרד החוץ של ארצו. במסגרת תפקידו ביקר בשנת 1977 בסין. עקב הטיהורים שהתחוללו בשנת 1979 בקרב חברי מפלגת השלטון PAIGCV, וההתרחקות מהדמוקרטיה, בחר לצאת לגלות.
בשנים 1982–1990 לימד כמדריך בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ליסבון. בשנת 1986 עבד כחוקר במכון מקס פלאנק למשפט פלילי בפרייבורג, בגרמניה המערבית. בתחילת שנות ה-80 נמנה עם מייסדיהם של החוגים למען דמוקרטיה בכף ורדה ושל הליגה למען זכויות האדם בכף ורדה. ב-1987 היה פרופסור אורח למשפט פלילי במכון לרפואה משפטית בליסבון. ב-1989–1990 לימד כמרצה למשפטים ולמנהל ציבורי באוניברסיטת אסיה המזרחית במקאו.
בשנת 1990, היה פונסקה אחד מאבות הרפובליקה השנייה בכף ורדה. ב-1992 נמנה עם מחברי החוקה החדשה של כף ורדה.
בשנים 1991–1993 התמנה לשר החוץ של קאבו ורדה בממשלה הראשונה של הרפובליקה השנייה, והחליף את סילבינו מנואל דה לוס.
אחרי שנת 1993 עבד כעורך דין ויועץ משפטי. ב-1994 עזב פונסקה את התנועה לדמוקרטיה והקים מפלגה חדשה "המפלגה לליכוד דמוקרטי" (Partido da Convergencia Democratica), ב-2001 רץ מטעמה לנשיאות המדינה מטעם הברית הדמוקרטית למען שינוי, השיג 3.8% מהקולות והתמקם במקום השלישי מבין 4 מועמדים. בשנים 2001–2002 השתתף פונסקה לפי הזמנת האו"ם בכתיבת החוקה של טימור המזרחית. ב-2007 מפלגתו חדלה לפעול והוא חזר לתנועה לדמוקרטיה.
באוגוסט 2011 התמודד שוב לבחירות הפעם בתמיכת התנועה הדמוקרטית. בסיבוב הראשון הגיע למקום הראשון עם 38% מהקולות. בסיבוב השני, הצליח לזכות ב-54.2% מהקולות ולהביס את מנואל אינוסנסיו סוזה, מועמד המפלגה האפריקאית למען עצמאות קאבו ורדה (PAICV) שזכה ב-45.84% מהקולות, ומונה לנשיאה הרביעי של הרפובליקה ב-9 בספטמבר 2011. בפעם הראשונה בתולדות המדינה כיהנו ביחד נשיא וראש ממשלה ממפלגות שונות ויריבות.
באוקטובר 2016 נבחר פונסקה עם רוב גדול של 74% מקרב המצביעים, מול מועמדים עצמאיים פרופ' אלברטינו גראסה (22.6%) וז'ואקים מונטירו (3.4%). אולם 64% מהאזרחים בעלי זכות הצבעה לא הצביעו. אחרי ניצחונותיה של התנועה לדמוקרטיה בבחירות במרץ 2016, המפלגה היריבה PAICV החליטה שלא להציג מועמד לנשיאות.
בקדנציה הראשונה שלו ראש הממשלה היה ז'וזה מריה נווש הסוציאליסט, מנהיג PAICV.
ב-2016 עקב ניצחון התנועה לדמוקרטיה בבחירות לפרלמנט ולעיריות, בראש הממשלה התמנה קוריאה א סילבה, מטעם מפלגה זו, שהייתה גם מפלגתו של הנשיא.
בעת נשיאותו של פונסקה המשיכה המגמה של כף ורדה לשלטון יציב ודמוקרטי, במטרה להפוך למדינה עם רמת הכנסה בינונית, אסטרטגיה של שיתוף פעולה עם האיחוד האירופי, שיפור מערכת החינוך.
בבחירות לנשיאות שנערכו ב-18 באוקטובר 2021 על רקע מצב בריאותו שהידרדר (סבל נדלקת כרונית בקיבה), הפסיד פונסקה לראש ממשלת כף ורדה לשעבר ז'וז'ה מריה נבס, בכך הסתיימו 10 שנות כהונה רצופות.
ביוגרפיה > פעילויות אחרות

פונסקה היה מרצה בכיר ויושב ראש ההנהלה של המכון למשפטים ולמדעי הרוח בכף ורדה. היה מייסדה ויושב ראש מועצת המנהלים של הקרן "משפט וצדק" ("Direito e Justiça") ומייסד ומנהל כתב העת "Direito e Cidadania" ("משפט ואזרחות"). הוא כתב בכתב העת הפורטוגזי למשפט פלילי "Revista Portuguesa de Ciência Criminal" והיה חבר ממערכת כתב העת "Revista de Economia e Direito" (כתב העת לכלכלה ומשפט) של אוניברסיטת ליסבון.
ביוגרפיה > חיים אישיים

פרופ' פונסקה מדבר באופן שוטף קראולית מכף ורדה, פורטוגזית וצרפתית, כמו כן יש לו ידע באנגלית, גרמנית, ספרדית ואיטלקית.
הוא נשוי לליז'יה ארקנז'לה לוברינו דיאש ולזוג 3 ילדים.
ספרים ומאמרים

ז'ורז'ה קרלוש פונסקה כתב 10 ספרים ומעל 50 מאמרים בתחום המשפט.
בנוסף פרסם שני קובצי שירה.
ספרים ומאמרים > ספרי שירה

1995 – O silẽncio acusado de alta traiçâo e de incitamento au mao hálito general
1998 – Porcos en delírio
פרסים ואותות כבוד

תואר "לוחם למען חירות של המדינה"
יקיר העיר סידאדה וליה
חבר אמריטוס של המכון הברזילאי לקרימינולוגיה
11 ביוני 2012 – עיטור המסדר דום הנריקה דה פורטוגל
12 בנובמבר 2012 – הצלב הגדול של גבירתנו של העיבור מווילה ויסוזה בפרוטוגל. הוענק לו אישית על ידי הדוכס מברגנסה
לקריאה נוספת

Richard A. Lobban, Jr. et Paul Khalil Saucier, « Jorge Carlos de Almeida Fonseca », in Historical dictionary of the Republic of Cape Verde, Scarecrow Press, Lanham, Maryland ; Toronto ; Plymouth, UK, 2007, p. 108-109 (ISBN 978-0-8108-4906-8)
Bogdan Szajkowski (ed) Political Parties of the World (6th edition, 2005) page 113 .
Richard A Lobban Jr & Paul Khalil Saucier (2007) Historical Dictionary of the Republic of Cape Verde, Scarecrow Press, p230
הערות שוליים

↑  Arnaldo Vieira, Cape Verde: President Jorge Carlos Fonseca Diagnosed With Chronic Gastritis, allAfrica.com, ‏23 באוגוסט 2021 (באנגלית)
↑  AfricaNews, Jose Maria Neves sworn in as new Cape Verde president, Africanews, ‏9 בנובמבר 2021 (באנגלית)
↑  אתר הנשיאות של פורטוגל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15072168p (data)  GND: 1057050318  ICCU: USMV783690  ISNI: 0000 0000 7738 834X  LCCN: no94039039  NTA: 267646720  SUDOC: 096054581  VIAF: 73143471   WorldCat (עם VIAF): 73143471
אמנות ושפה

אמנות-שפה כתב העת לאמנות קונספטואלית
אמנות ושפה, מראה, 1965
אמנות ושפה, מופע מיזוג אוויר, 1966-1967
אמנות ושפה (באנגלית: Art & Language) הוא שיתוף פעולה של אמנים רעיוניים, שעבר שינויים רבים מאז שנוצר בסוף שנות השישים. הקבוצה הוקמה על ידי אמנים שהיו שותפים לרצון משותף לשלב רעיונות אינטלקטואלים ודאגות עם יצירת האמנות. המהדורה הראשונה של כתב העת של הקבוצה, אמנות-שפה, פורסמה בנובמבר 1969 בצ'יפינג נורטון באנגליה והייתה השפעה חשובה על האמנות הקונספטואלית בארצות הברית ובבריטניה.
השם אמנות ושפה

השם Art & Language והמשמעות שהאמנים ניסו להעניק לו נותרו לא בהירים. לעיתים קרובות הוא מתואר על ידי היסטוריונים או מבקרי אמנות כקבוצה או קולקטיב של אמנים אך גם כתנועה אמנותית. אמנים הגדירו את כוונתם כניסיון לברוח מאישיותו ההרואית של האמן ולסמן שיצירה אינדיבידואלית אינה קיימת. בשנת 1968 הם יצרו מונח גנרי (שם) למטרה זו, שיכול להכיל את פעילויותיהם האמנותיות השונות.
שנים ראשונות

קבוצת האמנות והשפה הוקמה בסביבות 1967 בבריטניה על ידי טרי אטקינסון (נולד ב-1939), דייוויד ביינברידג' (נולד בשנת 1941), מייקל בולדווין (נולד ב-1945) והרולד הורל (נולד ב-1940). ארבעת האמנים הללו החלו את שיתוף הפעולה שלהם סביב 1966 בזמן שעבדו כמורים לאמנות בקובנטרי. שם הקבוצה נגזר מהכתב העת שלהם, אמנות-שפה כתב העת לאמנות קונספטואלית, שנוצר במקור כשיחת עבודה בשנת 1966. הקבוצה הייתה ביקורתית כלפי מה שנחשב למנהגי האמנות המודרנית המיינסטרים באותה תקופה. בשיחות העבודה שלהם הם יצרו אמנות מושגית כחלק מהדיונים שלהם.
בין 1968 ל-1982 הקבוצה גדלה לכמעט חמישים איש. בין הראשונים שהצטרפו היו מבקר והיסטוריון האמנות צ'ארלס הריסון והאמן מל רמסן. בתחילת שנות השבעים הצטרפו לקבוצה אנשים ובהם איאן ברן, מייקל קוריס, פרסטון הלר, גרהם הווארד, ג'וזף קוסוט, אנדרו מנארד וטרי סמית. עקבו אחריהם שני משתפי פעולה מקובנטרי, פיליפ פילקינגטון ודוד רושטון. למידת האנונימיות היחסית המוחזקת בקבוצה ממשיכה להיות בעלת משמעות היסטורית בקהילה האמנותית. בגלל אי ודאות ברשימות החברים המדויקות, קשה לדעת באופן חד משמעי לא רק מי היו כל התורמים אלא גם מהן התרומות המדויקות שלהם.
בכל זאת אמנות-שפה הניחה את היסודות לרעיון הקבוצה. זה הפך לטביעת האצבע הראשונה שזיהתה גורם ציבורי המכונה "אמנות קונספטואלית", וגם הראשון ששימש בסיס תאורטי ושיחה עבור קהילה של מבקרים ואמנים שהיו מפיקיה ומשתמשיה. אף על פי שקהילה זו הייתה רחוקה מלהיות תמימי דעים כיצד לתאר את טיבה של אמנות מושגית, העורכים ורוב התורמים ההיסטוריים שלה היו שותפים להשקפות דומות באופן מוזר: אמנות מושגית היוותה ביקורת על הצדדים הביורוקרטיים וההיסטוריסטיים של האמנות. המודרניזם והשמרנות הפילוסופית של המינימליזם; אמנות מושגית הייתה מעל לכל תאוריה, בדרך כלל פורמלית על ידי טקסטים.
ככל שהפצת העיתון ופעילותם החינוכית של מוציאים לאור ותורמים אחרים הלכה וגברה, "השיחה" התגברה והכפילה בכך שהיא כללה בשנת 1971, באנגליה, צ'ארלס הריסון, פיליפ פילקינגטון, דייוויד רושטון, לין למסטר, סנדרה האריסון, גרהאם האוורד, פול ווד, וניו יורק, מייקל קוריס, ובהמשך פולה רמסדן, מאיו תומפסון, כריסטין קוזלוב, פרסטון הלר, אנדרו מנארד וקתרין ביגלו.
השם אמנות ושפה היה עדיין לא בהירים. משמעותו או האינסטרומנטליזם שלו השתנה מאדם לאדם, מברית לברית, משיח לדיבור - מאלו בניו יורק שהפיקו את עיתון "השועל"(The Fox) בין 1974–1976, לאלה שהיו מעורבים בפרויקטים מוזיקליים ואלו שהמשיכו את עריכת העיתון. תחושה הולכת וגוברת של מחלוקת, שהובילה לתחרות בין האמנים ומשחקי כח.
במהלך שנות השבעים, אמנות ושפה התמודדו עם סוגיות הקשורות להפקה אמנותית, וניסו לעבור מצורה קונבנציונלית של אמנות "לא לשונית" כמו ציור ופיסול ליצירות תאורטיות מפורשות יותר. הקבוצה נקטה לעיתים קרובות עמדות ויכוחים נגד עמדות דומיננטיות של מבקרים כמו קלמנט גרינברג ומייקל פריד.
בזמן התערוכה הבינלאומית של האמנות העכשווית, דוקומנטה, בקאסל בשנת 1972,הקבוצה אמנות ושפה הורכבה מאטקינסון, ביינברידג ', הורל, פילקינגטון ורושטון וגם מהעורך האמריקאי של אמנות-שפה, גוזף קוסות. העבודה שהוצגה כללה מערכת סיווג של טקסטים שפורסמו והופצו בין חברי אמנות ושפה.
מאז סוף שנות השבעים

בסוף שנות השבעים של המאה העשרים הקבוצה הצטמצמה למייקל בולדווין (נציג הסניף הבריטי), מל רמסדן (נציג הסניף האמריקני), בהשתתפות מבקר האמנות צ'ארלס הריסון ובאופן פחות קבוע, מאיו תומפסון ולהקת הרוק הניסיונית האמריקאית שלו Red Krayola. הניתוחים הפוליטיים והתפתחותם של הקבוצה הובילו חברים רבים לעזוב ולהתעסק באופן פוליטי באופן פעיל יותר. איאן ברן חזר לאוסטרליה לאחד כוחות עם איאן מיליס, אמן רעיוני שהחל לעבוד עם איגודים בראשית שנות השבעים, ויצר את Union Media Services, סדנת יצירה לפיתוח יוזמות חברתיות וכלכליות של האיגודים. חברים אנגלים אחרים מהקבוצה פנו לפעילויות יצירתיות, אקדמיות או "פוליטיות".
צ'ארלס הריסון נפטר בשנת 2009 והותיר את בלדווין ורמסדן לבדם לנהוג בפעילות קבוצת האמנות והשפה.
תערוכות ופרסים > פרסים ומבקרי אמנות

בשנת 1986 מועמדת, אמנות ושפה לפרס טרנר. בשנת 1999, Art & Language הוצגה ב-MoMA PS1 בניו יורק, עם מיצב עיקרי בשם The Artist Out of Work. זה היה אוסף זיכרון מהפרקטיקות הדיאלוגיות והאחרות של אמנות ושפה, שאצרו מייקל קוריס וניל פאוול. תערוכה זו עקבה מקרוב אחר התערוכה הרוויזיוניסטית של Global Conceptualism: Points of Origin
במוזיאון קווינס לאמנות, אף היא בניו יורק. התערוכה
הציעה מבט אובייקטיבי על מורשת האמנות הקונספטואלית "הקלאסית" וחיזקה קריאה טרנס-אטלנטית ולא לאומנית של אירועי 72–1968. בסקירתו הביקורתית על התערוכה כותב ג'רי סאלץ: "לפני רבע מאה, אמנות ושפה בתחילתה יצרה קשרים חזקים עם האמנות הקונספטואלית, אך המאמצים הבאים היו כה סתומים ומסופקים מעצמם, שהעבודה שלהם הפכה ללא רלוונטית".
הערות שוליים

↑  "Art & Language | Artists | Lisson Gallery". www.lissongallery.com. נבדק ב-23 במרץ 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Neil Mulholland, The Cultural Devolution: art in Britain in the late twentieth century, Ashgate Publishing, Ltd., 2003, p165. ISBN 0-7546-0392-X
↑  "Art & Language | Tate". Tate Etc. נבדק ב-23 במרץ 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Charles Green, The Third Hand: Collaboration in Art from Conceptualism to Postmodernism, UNSW Press, 2001, p47. ISBN 0-86840-588-4
↑  "Art & Language". frieze.com (באנגלית). אורכב מ-המקור ב-2019-08-13. נבדק ב-2019-08-13.
↑  Guasch, Anna María (2011-02-11). Arte y archivo, 1920-2010: Genealogías, tipologías y discontinuidades (בספרדית). Ediciones AKAL. ISBN 9788446038146.
↑  Anna Bentkowska-Kafel, Trish Cashen, Hazel Gardiner, Digital Visual Culture: Theory and Practice, Intellect Books, 2009, p104. ISBN 1-84150-248-0
↑  "MoMA PS1: Exhibitions: The Artist Out of Work: Art & Language 1972–1981". momaps1.org. אורכב מ-המקור ב-2019-02-24. נבדק ב-2019-10-20.
↑  Jerry Saltz, Seeing out loud: the Voice art columns, fall 1998-winter 2003, Geoffrey Young, 2003, p293. ISBN 1-930589-17-4
↑  Pacquement, Alfred; Wood, Paul (באוקטובר 1993). Art & Language (1st ed.). Paris: Galerie Nationale du Jeu de Paume. pp. 149–151. ISBN 2-908901-21-8. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Jackson, Matthew Jesse; Chaudruc, Marie-Caroline (באפריל 2018). Art & Language: Reality (Dark) Fragments (Light), The Philippe Méaille Collection (1st ed.). Montsoreau: Château de Montsoreau - Museum of Contemporary Art. pp. 172–173. ISBN 978-2-9557917-2-1. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Debbaut, Jan; Roberts, John (בנובמבר 1987). Art & Language: The Paintings (1st ed.). Belgium: Palais des Beaux-Arts in Brussels. pp. 92–93. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Pacquement, Alfred; Wood, Paul (באוקטובר 1993). Art & Language (1st ed.). Paris: Galerie Nationale du Jeu de Paume. pp. 150–151. ISBN 2-908901-21-8. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Jackson, Matthew Jesse; Chaudruc, Marie-Caroline (באפריל 2018). Art & Language: Reality (Dark) Fragments (Light), The Philippe Méaille Collection (1st ed.). Montsoreau: Château de Montsoreau - Museum of Contemporary Art. p. 173. ISBN 978-2-9557917-2-1. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Debbaut, Jan; Roberts, John (בנובמבר 1987). Art & Language: The Paintings (1st ed.). Belgium: Palais des Beaux-Arts in Brussels. p. 93. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570635605171  BIBSYS: 2056124  BNE: XX147622  BnF: cb119913374 (data)  CANTIC: a11580458  CiNii: DA18178625  GND: 2005064-1  ISNI: 0000 0001 2184 0904  LCCN: n84208155  MusicBrainz: 511d2544-c371-438f-9fa8-6c8628143379  NGV: 24497  NLA: 35008615  RERO: 02-A012039568  RKD: 214409  SUDOC: 027986810  Trove: 788077  ULAN: 500116202  VIAF: 150344981   WorldCat (עם VIAF): 150344981
כתים

המספנה הצבאית הפיניקית בכתיון
כִּתִּיִם היו עם המזוהה עם בני האי קפריסין והעיר כתיון, בתקופת המקרא. במקרא הם מוזכרים כצאצאי יוון בן יפת. היו שפירשו את השם, המובא בצורת ריבוי, כשם פרטי של דמות מקראית.
מקור שמם של הכתים הוא בעיר הפיניקית (ובהמשך יוונית) כתיון. השם כתים התייחס בתחילה לאנשי האי קפריסין, ובתקופות מאוחרות יותר ליוונים ו/או לרומאים.
אזכורים מקראיים

הכתיים מופיעים באילנות היוחסין שבספרי בראשית ודברי הימים: ”וּבְנֵי יָוָן אֱלִישָׁה וְתַרְשִׁישׁ כִּתִּים וְדֹדָנִים” (בראשית, י', ד'), ”וּבְנֵי יָוָן אֱלִישָׁה וְתַרְשִׁישָׁה כִּתִּים וְרוֹדָנִים” (דברי הימים א', א', ז'). קשריהם של הכתים עם הפיניקים באים לידי ביטוי באזכורם בקינות על צור אצל ישעיהו ויחזקאל.
הכתים נזכרים גם בדברי בלעם, ירמיהו, ודניאל.
אזכורים היסטוריים

הכתיים זוהו עם העיר העתיקה כתיון על־ידי יוסף בן מתתיהו, והזיהוי מקובל לחלוטין במחקר המודרני. השם הפיניקי של העיר, 𐤊𐤕𐤉 (כִּתִּיָּ) נזכר בכתובות פיניקיות רבות.
במכתבי ערד מהמאה השביעית לפנה"ס מוזכרים "כִּתִּיִּם" שאליהם מיועדת חלק מהאספקה שאוחסנה במצודה, ומקובל לראותם כשכירי חרב מכתיון ששירתו בצבא ממלכת יהודה, ויש לכך גם עדויות ארכאולוגיות חומריות.
בספר מקבים א' מצוין שמוצאו של אלכסנדר הגדול היה מ"ארץ כיתים": ”ויהי אחרי הַכּוׂת אלכסנדר בן פילפוס המקדוני אשר יצא מארץ כיתים”.
במגילת מלחמת בני אור בבני חושך ובמגילת פשר חזון השבועות מצויות כשתים-עשרה היקרויות לשוניות המתייחסות אל מקום או קבוצה בשם: 'כִּתִּים', שנהוג לזהותם עם הרומאים, או עם ממלכה שהתקיימה כאלף שנים קודם לרומאים - ממלכת אשור.[דרוש מקור][מפני ש...]
תולדות כתים על פי ספר יוסיפון

בפסקה זו אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים.
על פי ספר יוסיפון עם התפזרות העמים, הכתים חנו בקמפניה ובנו את פוסומניה בעוד שצאצאי תובל חנו בטוסקנה ובנו את העיר סבינוס. הגבול הטבעי בין השניים היה נהר טיבר.
הסבינים יצאו למלחמה נגד הכתים בעקבות חטיפת הנשים הסביניות על ידי כתים. המלחמה תמה לאחר שהכתים הציגו לתובלים את ילדיהם המשותפים. הם הקימו את הערים פורטו, אלבאנו לציאלה וארסה. לאחר מכן שטחים נכבשים על ידי אגניאס[דרושה הבהרה], מלך קרתחדשת. כתים מצליחים להשתחרר מעול קרתחדשת וממנים את צפו, בן אליפז (נכדו של עשו) למלך בעל התואר יאנוס סאטורנוס. מלכה הראשון של רומא, רומולוס, הוא בן לשושלת זאת, על פי יוסף בן גוריון.
גרסה מקוצרת של הסיפור מופיעה במדרש ספר הישר.
ראו גם

כתיון
הערות שוליים

1 2  Maria Giulia Amadasi, José-Ángel Zamora, The Phoenician Name of Cyprus: New Evidence from Early Hellenistic Times, Journal of Semitic Studies 63, 2018, עמ' 81 doi: 10.1093/jss/fgx037
↑  ספר ישעיהו, פרק כ"ג, פסוק א', פסוק י"ב
↑  ספר יחזקאל, פרק כ"ז, פסוק ו'
1 2  אליה שמואל הרטום, ישעיה, יבנה, 1989, תורה נביאים כתובים – מפורשים פרוש חדש בצרוף מבואות, עמ' 82
1 2  אליה שמואל הרטום, יחזקאל, יבנה, 1989, תורה נביאים כתובים – מפורשים פרוש חדש בצרוף מבואות, עמ' 88
↑  ספר במדבר, פרק כ"ד, פסוק כ"ד
↑  ספר ירמיהו, פרק ב', פסוק י'
↑  ספר דניאל, פרק י"א, פסוק ל'
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 1.6.1. ראו המקור היווני וכן תרגום לאנגלית: Josephus, The Antiquities of the Jews, Flavius Josephus: Josephus: The Complete Works - Christian Classics Ethereal Library, www.ccel.org
1 2  נחום סלושץ, אוצר הכתובות הפניקיות, דביר, 1942, עמ' 68–69
↑  ע. ג. חורון, קדם וערב, דביר, 2000, עמ' 326
1 2  יוחנן אהרוני, כתובות ערד, מוסד ביאליק, 1986, עמ' 12–13
↑  KAI 33, 38, 40, 41, 288, 289.
↑  ספר המקבים א א
↑  כִּתִּי [שם ייחוס], באתר מאגרים
כשירות גופנית כפויה

כשירות גופנית כפויה (באנגלית compulsory able-bodiedness) הוא מושג בלימודי מוגבלות. זהו אתוס המציג את הגוף הבריא והשלם (על מרכיביו השונים) כנורמה או אידיאל, המסמן יופי, כוח, חוסן אנושי ועצמה. זהו שיח המובנה בחברה המערבית בו גוף ללא מה שנתפס כ"מוגבלויות" מזוהה עם בריאות, נורמטיביות ואסתטיקה. כך, הנגדת מושגים אודות "מוגבלות" וחולי מחד עם "שלמות" ו"כשירות" גופנית מאידך, מניחה כמובן מאליו, כי היו אלה דבר והיפוכו.
כתוצר של שיח זה, הבניה חברתית של מושגים אלה פועלת בו זמנית לא רק לסימון גבולות חברתיים המתווים מה ובעיקר מי יוגדר כ"נורמלי", "נורמטיבי" או רצוי, אלא גם להדרת אלה החורגים מתכתיבים אלה. הלכה למעשה, בתהליך זה בו הצגת הגוף ה"כשיר" הוא אידיאל, מוגבלות נתפסת כסטייה חברתית. כך, "נשאיה" קרי, אלה המזוהים כבעלי "מוגבלות" מוצאים מחוץ לגבולות הקולקטיב בד בבד עם הגדרתם כ"סוטים."
התפתחות המושג

מקרואר (McRuer, 2002ׂ ) טבע את המושג כשירות גופנית כפויה, בהמשך למושג של אדריאן ריץ' (1980), שהופיע במאמרה "הטרוסקסואליות כפויה והקיום הלסבי". הטרוסקסואליות מתקבלת בחברה ללא-עוררין כיוון שהיא נחשבת טבעית ונורמליות. לדבריה ההטרוסקסואליות פועלת כמוסד חברתי ולא ביולוגי, ובעצם משמרת את השליטה הגברית בכך שהיא כופה את ההטרוסקסואליות על המין הנשי. תחת ההיגיון של הטרוסקסואליות כפויה, לסביות אינה מוכרת כאפשרות לגיטימית של העדפה מינית לנשים, אלא כסימן לסטגנציה או סטייה.
בהמשך למונח שתבעה אדריאן רי'ץ, מנתח מקרואר את הדרכים בהן "הטרוסקסואליות כפויה" ו"כשירות גופנית כפויה" פועלים יחד.
מהי כשירות גופנית?

את המושג כשירות גופנית (באנגלית able-bodiedness), ניתן לתרגם גם כיכולתנות גופנית, כאשר למושג מיוחסים כל היכולות או הכשירויות הגופניות ובכלל זה היכולת התפקודית, המנטלית, הפיזית, החושית והקוגניטיבית. הגדרתו של אדם ככשיר גופנית היא מורכבת, ומאמצים רבים מושקעים בהגדרת נכות ולקות. מאמצים אלו מרמזים על חוסר יציבות בסיסית של המונח. אם קשה לקבוע מי הוא "מוגבל", אזי סביר להניח שלא פחות קשה יהיה לקבוע מי הוא "שאינו נכה" או "כשיר".
ארגונים ממשלתיים ולא ממשלתיים כאחד מפרסמים הגדרות ביחס לאדם עם המגבלה וכתוצאה מכך הופכים אותו זכאי לתוכניות והגנות מסוימות. קבוצות כאלה, החל מארגון הבריאות העולמי ועד למנהל הביטוח הלאומי של ארצות הברית, לא היו צריכים להיות כל כך מדויקים בהגדרה "נכות" לו הגדרות מסוג זה היו חסרות מחלוקת.
ביטוייה של כשירות גופנית כפויה

על פי מאמרה של (Kafer Elison (2003 הכשירות הגופנית הכפויה, באה לידי ביטוי בשני אופנים:
ביטוייה של כשירות גופנית כפויה > באמצעות שימוש בכוח פיזי

אלימות פיזית כלפי אנשים עם מוגבלויות היא נרחבת[דרוש מקור], ולעיתים קרובות פעלה תחת חסותה של המדינה. אנשים עם מוגבלויות נפגעו על מנת להבטיח את הכשירות הגופנית הכפויה של האזרח.
דוגמאות לשימוש בכוח פיזי:
תוכניות עיקור כפוי שפעלו בעבר כנגד אנשים עם מוגבלויות.
הנורמה הרווחת של צילומי הדמיה בקרב נשים הרות, מחשש לליקויים אפשריים בעובר, וכן בחירה בהפלה אם נמצא ליקוי שכזה.
פשעי שנאה כנגד אנשים עם מוגבלויות כגון אירועי רצח על ידי בני משפחה של אנשים עם מוגבלויות בטענה שהמניע לרצח הוא לגאול אותם מייסורי המוגבלות.
ביטוייה של כשירות גופנית כפויה > באמצעות "שליטה על התודעה"(על פי אדריאן ריץ')

הכשירות הגופנית הכפויה מנוהלת ונשמרת באמצעות "מסרים מילוליים ולא מילוליים" שהם אמצעים פחות פיזיים, אם כי לא פחות כפייתיים. לצורך המחשה, ייתכן כי הביטוי הבסיסי ביותר של אתוס זה הוא ההנחה התרבותית שכל אדם הוא כשיר גופנית ולכן אינו נכה, אלא אם כן הוא מזהה עצמו כנכה, או שנכותו מסומנת חזותית (לדוגמה, שימוש בכיסא גלגלים או אמצעי סיוע אחר לניידות; שימוש במקל הליכה או מלווה בכלב נחייה, או חסר איבר או חלק אחר בגוף).
עבור אלו שמוגבלותם מאפשרת להם להיתפס חברתית כלא-נכים (בעלי גוף כשיר), אך יבחרו להזדהות כנכים למרות זאת, הכשירות הגופנית הכפייתית תהפוך הזדהות זו לבעייתית. זאת מפני שהיא טוענת כי יש להימנע מזהות נכה בכל המחיר. עבור אלו עם מוגבלויות גלויות יותר, כשירות גופנית כפויה מחייבת דיאלוג מתמיד בשאלות של ריפוי, אובדן והתכחשות.
מיניות ונשים עם מוגבלות

על פי המאמר של (Kafer Elison (2003 בחינת הדרכים בהן ההטרוסקסואליות הכפויה משפיעה על נשים נכות מגלה כי ההטרוסקסואליות הכפויה היא הרבה יותר מסובכת, מפוזרת ומגוונת ממה שעולה מהמסה של ריץ'.
בבואנו לדון בנכות כנובעת רק מהאופי המופרע של מערכות יחסים הטרוסקסואליות - איכות שריץ' רוצה לבחון, לבקר, ולשנות - היא מאפילה על האפשרות לראות בנכות משהו אחר מתכונה שלילית מצערת, שיש להימנע ממנה, הרחקת הגוף הנכה מגופה של הנקבה. נכות מופיעה רק כשלילת האחר. הנחה זו, לפיה הנכות רלוונטית בשיח הפמיניסטי רק אם ניתן להשתמש בה ככתב האישום נגד הפטריארכליות באה לידי ביטוי בחוסר תשומת הלב אליה בטקסט של ריץ'. הטרוסקסואליות כפויה פועלת הדדית עם כשירות גופנית כפויה ומשפיעה על נשים עם מוגבלויות שונות יותר מאשר על הלא-נכים. ניואנסים אלה, לעומת זאת, נעדרים מהניתוח של ריץ'.
לנשים עם מוגבלויות, חוסר הכרה זה מקבל לעיתים קרובות ביטוי בצורות אחרות: בגלל המוגבלויות שלהן, הן נתפסות כבלתי-מסוגלות למצוא בני זוג; רצונן בבת-זוג מאותו מין מוקע כסימן לבלבול הקשור לנכות; או שמערכות היחסים שלהן מאותו המין בנויים כקשרים אפלטוניים כיוון שהללו נתפסים כלא-מיניים. ואכן, נשים נכות רבות, הומוסקסואלים וסטרייטים כאחד, מתחו ביקורת על ההנחה הנפוצה לפיה אנשים עם מוגבלויות הם או א-מיניים (עבור אלה עם נכויות פיזיות) או מיניים-מדי (בדרך כלל אלה עם מוגבלויות קוגניטיביות או מחלות פסיכיאטריות).
המיניות של אנשים עם מוגבלות מובנת תמיד כסוטה; כאשר רצונות ומנהגים מוזרים מוכרים ככאלה, הם רק מעצימים או מחריפים את הסטייה. בשל העובדה כי אנשים עם מוגבלות נתפסים ככאלו "שתמיד היו כבר סוטים", הטרוסקסואליות כפויה צוברת נחיצות מיוחדת בקרב מגזרים מסוימים בקהילת הנכים. כיוון שאנשים עם מוגבלויות דוכאו והופלו על בסיס מוגבלותם, רבים מהם רוצים להיראות "נורמלי", "טבעי" או "בריא" בהיבטים אחרים של חייהם. תחת הטרוסקסואליות כפויה, לעומת זאת, התנהגויות ותשוקות מוזרות מוצגים כהיהפך הגמור: לא נורמלי, לא טבעי, ולא בריא. לכן, אנשים מסוימים בתוך קהילות נכות רצו להתרחק מהומוסקסואלים/ לסביות- במיוחד אלו המסומנים בעליל - עם מוגבלויות. הטרוסקסואלים והומופוביה של התרבות הגדולה הם לפיכך משוכפלים בתוך קהילת הנכים.
ראו גם

אפליה בשל השמנת יתר
לקריאה נוספת

אדריאן ריץ', "הטרוסקסואליות כפויה והקיום הלסבי", גיליון 'מיניות' בתוך כתב העת סמנים, 1980.
הערות שוליים

↑  McRuer, R. (2002). Critical Investment: AIDS, Christopher Reeve and Queer/Disability Studies. Journal of medical Humanities, 23 (3/4), 221-237.
↑  Kafer, A. (2003). Compulsory bodies: Reflections on heterosexuality and able-bodiedness. Journal of Women's History, 15 (3), 77-89.
↑  דוגמה לכך בסדרה: סופר נני עונה 4 משפחת מזרחי
↑  אדריאן ריץ', "הטרוסקסואליות כפויה והקיום הלסבי", גיליון 'מיניות' בתוך כתב העת סמנים, 1980.
אוניברסיטת ארקנסו

| --- | --- |

 אוניברסיטת מחקר ציבורית
 תקופת הפעילות:  1871–הווה (כ־153 שנים) 
 בעלי תפקידים
 רקטור:  Joseph E. Steinmetz 
 סגל:  5,242 (נכון ל־אוגוסט 2020) 
 תלמידים
 :  26,754 
 מיקום
 מיקום:  Administration Bldg 425, Fayetteville, AR, 72701 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  36°04′07″N 94°10′34″W﻿ / ﻿36.068611111111°N 94.176111111111°W﻿ / 36.068611111111; -94.176111111111
 www.uark.edu
 he
 
אוניברסיטת ארקנסו (באנגלית: University of Arkansas) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית בפייטוויל, ארקנסו שבארצות הברית. זהו קמפוס הדגל של ההשכלה הגבוהה הציבורית בארקנסו, והאוניברסיטה הגדולה ביותר במדינה. האוניברסיטה הוקמה כאוניברסיטת התעשייה בארקנסו בשנת 1871, ושמה הנוכחי אומץ בשנת 1899. המוסד ידוע בתחום האדריכלות, החקלאות, הכתיבה היוצרת, ההיסטוריה, המשפטים (במיוחד המשפט החקלאי), ומחקרי המזרח התיכון. בנוסף על כך, בית הספר לעסקים באוניברסיטה נחשב לאחד מבתי הספר הטובים ביותר בתחום בצפון אמריקה.
קמפוס האוניברסיטה כולל 378 בניינים הפרוסים על פני 2.07 קמ"ר. באוניברסיטה יש למעלה מ-200 תוכניות אקדמיות. בסתיו 2019 למדו באוניברסיטה כ-27,559 סטודנטים. ההוצאות הכוללות של המוסד בשנת 2018 היו כ-175.5 מיליון דולר.
במוסד פועלות שמונה קבוצות גברים ואחת עשרה קבוצות נשים בשלושה עשר ענפי ספורט.