stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ילדים בתנועת הבריחה
בתי הילדים > ארץ-ישראל באה אליהם

המדריכים, רובם בוגרי תנועות הנוער הציוניות-חלוציות הפכו עבור הילדים את ארץ ישראל לכוכב הצפון: "צריך לאכול בכף ומזלג – בארץ לא אוכלים בידיים", "צריך לעזור איש לרעהו, כך נוהגים בארץ". "צריך לדבר עברית, כך מדברים בארץ".
היעד החינוכי היה להביא את ארץ ישראל אל החניכים עוד לפני שהם יבואו בגבולה. כלומר, להכין את הילדים לקראת הגעתם לארץ הזרה והשונה כל כך מהארצות בהן גדלו. הם נתנו לילדים תקווה ומטרה: יש מקום בעולם בו רוצים אותם, בו מחכים להם, אליו הם שייכים. הילדים למדו על ארץ ישראל, למדו עברית, למדו לשיר משירי הארץ ולמדו לרקוד הורה. הם חגגו את חגי ישראל, תוך לימוד סיפורי החג, שיריו וטקסיו. עם לימוד שירי ארץ ישראל נגעו במעט שמחה, הכירו את הארץ והרגישו שייכים. המדריכים, ילידי אירופה, הביאו את ארץ ישראל לאירופה אל הילדים ניצולי השואה.
לימוד השפה אז נתפש כיוצר זהות חדשה. גישה זו עקרה את הילדים מעולמם ושתלה אותם בעולם חדש. ברוב המקרים המדריכים לא עודדו את הילדים לדבר על חוויותיהם בזמן המלחמה. המחשבה החינוכית הייתה, שלא מסתכלים אל העבר, אלא ממשיכים קדימה לעתיד. נוצר מעין שבר של סיפור החיים – ללא אפשרות לבנות נרטיב חיים שלם המכיל גם את פרק הבית האהוב של אמא ואבא, גם את פרק המלחמה ונוראותיה וגם את פרק העתיד. אחרי התלבטות באיזו שפה ללמד, יידיש או עברית, הוחלט על לימוד בשפה העברית, כך יכלו ילדים מארצות שונות לתקשר אלה עם אלה וגם להכין עצמם לחיים בארץ. בבתי הילדים עסקו בפעילות ספורטיבית, הגדולים לפרקים, עברו גם אימונים צבאיים, עניין זה גם שיפר את המצב הגופני וגם טרם לתחושת עוצמה וכוח. אחרי שנים של חוסר אונים מוחלט הייתה מטרה, משמעות וכלים – הם יוכלו להילחם למען המדינה שלהם לכשיגיעו אליה.
בתי הילדים > אוכל

תחושת הביטחון שגם מחר יהיה אוכל ויהיה מבוגר שידאג וישמור עליהם היה עניין חשוב מאוד. מספרת אנדה עמיר-פינקרפלד, שליחה-מורה מהארץ, שילד קטן אחד חיבק את רגלה ואמר לה: "אני אוהב אותך כל כך, כל כך, אוהב אותך כמו כמו לחם. ואז חשבה, ידעתי שהוא אוהב אותי מאוד".
מספרת אחת המדריכות שביום הראשון שהגיעה קבוצה לבית הילדים, לאחר הארוחה הראשונה, נעלם כל האוכל. היה ברור שהילדים גנבו אותו. המדריכים לא נזפו, לא העירו, פשוט בארוחה הבאה הגדילו את המנות. וכך בארוחה הבאה שוב נעלם האוכל ושוב הגדילו את המנות. רק לאחר מספר ימים הילדים החלו להירגע ולהאמין שגם בארוחה הבאה יהיה אוכל וגם בזו שלאחריה. בבתי ילדים רבים הייתה במטבח סלסלת לחם 24/7, שמא ילד ירצה באמצע הלילה לקחת פרוסת לחם כדי להחביאה מתחת לכר. הילדים אכלו בחדר אוכל ונעשה מאמץ שעל יד כל שולחן ישב מבוגר, שתהיה מפה, או צנצנת פרחים – כמו בית, כמו משפחה.
מבין בתי הילדים הרבים נזכיר כמה מבתי הילדים הגדולים או המפורסמים: בית הילדים בזאקופנה, שניהלה לנה קיכלר, בית הילדים בלודז' שניהלה חסיה בילצקי, בתי הילדים באוטווצק ובביטום בפולין. ילדים היו מגיעים לבית, שוהים בו וממשיכים הלאה, הפעם בקבוצות בלווי המדריכים. במרכז אירופה היו בתי ילדים בגרמניה באזור בואריה, בבלנקנזה, באינדרסדורף, וברוזנהיים, בית הספר פלדאפינג. באיטליה נזכיר את בית שיזופולי בסלבינו, בו עברו כ-800 ילדים.
בתי הילדים > המדריכים

השליחים מן הארץ והמדריכים שהיו בעצמם שורדים היו שותפים למאמצים, לוויכוחים, להתלבטויות איך לנהל את הטיפול בילדים. לא הייתה תורה, גם לא אנשי המקצוע שידריכו איך לעזור לילדים, שעברו חוויות כה קשות. הם האמינו ששילוב של אהבה וחום, קבלה וסבלנות, יחד עם הצבת גבולות ודרישות מאוד ברורות להתנהגות נאותה, משמעת וסדר יום ברור ועקבי יעזרו לילדים להשתקם. נושא הלימודים היה מורכב, מאתגר וקשה. לא היו חומרי לימוד – ספרים, מחברות, או עפרונות. היו קשיי שפה, עקב רבוי השפות בהן דברו הילדים, ואוכלוסיית התלמידים לא הייתה קבועה, קבוצות באו וקבוצות הלכו, יוצאות להמשך המסע לארץ.
נראה כי הדמויות החשובות ביותר בעיני הילדים היו המדריכים הצעירים. הם היו עם הילדים כשקמו בבוקר, היו אתם במהלך היום, בזמן הארוחות, והם היו בלילה כשהסיוטים חזרו. המדריכים חשו אחריות ומחויבות טוטאלית כלפי הילדים. יחיל, ראש משלחת פלוגות הסעד, כתב:
"קרה נס לילדים, ואלה המדריכים [...] לא הערכנו מספיק את חבר האנשים הזה, שהם בעצמם ילדים אשר לא טעמו טעם ילדות, והם אשר הצילו את הילדים, והדבר היה לתוכן חייהם".
למדריכים הייתה סבלנות רבה והיחס לילדים היה אישי. ילדה שהוצאה ממנזר בכתה בלילה שאינה יכולה להירדם כי אינה רואה את ישו על הקיר. המדריכה הציעה לה להתפלל בכל זאת. היא לא דרשה, אפילו לא הציעה לילדה להוריד את הצלב מהצוואר. הצלב ירד מאוחר יותר, כשהילדה נרגעה והרגישה שייכת. הקבוצות היו רב גילאיות והדגם היה כמו משפחה: המדריכים היו ההורים והילדים אחים זה לזה.

כך תיארה דינה, מדריכה, חברה בתנועת נח"ם ("נוער חלוצי מאוחד") את סדר יומה:
"זמן עבודתי הוא מ-7:00 בבוקר עד 2:00 בלילה. ואשר למקצוע, הריני אחראית לניקיון, עובדת עם הילדים בניקיון, מורה, מלמדת שירה וריקודים, מדריכה לתרגילי סדר ומלבד זה משתתפת, כמובן, בכל ישיבות ההנהלה ושם אני רבה ונלחמת למען הילדים.
בבתי הילדים גם שמרו על שיגרת חיים ועל יציבות, וגם התכוננו להמשך המסע אל הלא נודע. החשיבה החינוכית הייתה למלא את היום בפעילות: מצעדים, מפקדים, משחקים, לימודים, הכנות לחגיגות וטקסים, וחוזר חלילה. זאת כדי שלילדים לא יהיה זמן לחשוב על העבר. הם חיפשו איזון בין הקטבים: חוסר הודאות – מתי ימשיכו הלאה ולאן – לבין יצירת תחושה של ביטחון וקביעות.
לימים יספרו ילדים, בבגרותם, כי המדריכים ודמותם היו מה שעזר להם לבחור בחיים והשפיע עליהם לאורך כל השנים. המדריכים, בדרך כלל, הפליגו עם הילדים באוניות המעפילים, נשארו אתם בקפריסין במחנות המעצר, לאחר שנתפשו על ידי הבריטים, ונפרדו מהילדים להמשיך את חייהם שלהם רק כשהגיעו לארץ ישראל.
בדרכים

"טיולים" היה שם הקוד שניתן למסעות הנדודים ברחבי אירופה, ברכב, ברכבת וברגל. בהודעה של זמן קצר היה צריך לעזוב את המחנה. אפרים דקל כותב בספרו:
"חודשים ספורים אחרי פעולות 'הרכישה' של הילדים, יצאה חדוה, פעילת 'הבריחה' שורדת שואה, לדרך, עם הטרנספורט (המשלוח) הראשון שכלל 170 ילדים. יחד עימם עברה את גבול פולין לצ'כוסלובקיה, ובהמשך לאוסטריה. תחילה במחנה בית החולים רוטשילד בווינה ואחר-כך במחנה פוך ליד זלצבורג".
משם הם המשיכו במסעם הלאה עד הגעתם לארץ. בדרך עצרו במחנות המעצר הבריטים בקפריסין. לחסיה בילצקה, ניצולת שואה מנהלת בית הילדים בלודז', נמסר מועד היציאה לדרך רק 24 שעות לפני שעת היציאה. לילדים נמסר כי הם יוצאים לדרך ממש לפני היציאה. היה הכרח בסודיות מוחלטת. ילדים עמדו לעזוב את ארץ הולדתם לתמיד, להיפרד מנופי בית ילדותם, משפת אימם. זמן להיפרד ולהתכונן רגשית לא היה, גם לא הייתה הבנה שזה חשוב. דקל מביא גם את סיפורה של פרומה על העברת ילדים מהעיר ביטום בפולין לצ'כוסלובקיה:
"העברנו את כל חניכי הבית, כמאה ילדים, למקום הריכוז. מכאן החלה ההליכה ברגל. הילדים הסתדרו שניים-שניים, כשיד אוחזת יד, ובשורה ארוכה יצאנו אל תוך הלילה האפל, מהלך 8–10 ק"מ[...]הלכנו עד שלוש לפנות בוקר.[...] הילדים שמרו זה על זה לבל יפגר מי מהם ויאבד בדרך. כשהגענו לגבול השכבנו את הילדים בתעלה כדי שינוחו מעט. אל עיר הגבול נאחוד הגיעו מכוניות ובהן חברי חוליית הבריחה הצ'כית, שהסיעו את הילדים לתחנת הרכבת. הילדים קיבלו ארוחה חמה והועלו לקרונות. הם הגיעו ליעדם, לברטיסלאבה, אחרי 20 שעות".
חציית גבול אוסטריה–איטליה דרך הרי האלפים נחשבה למבצע פיזי מפרך. פעילי הבריחה חששו, שהילדים לא יוכלו לעמוד בו. הם טעו. הילדים היטיבו לטפס על ההרים והיו אף ממושמעים יותר מן המבוגרים.
לימודים במחנות העקורים

בתום המלחמה שוחררו כשמונה מיליון בני לאומים שונים ממחנות ריכוז, מחנות עבודה, ביניהם שבויי מלחמה ועובדי כפיה, גם יהודים שורדי שואה. צבאות בעלות הברית הקימו מחנות מיוחדים לפליטים-עקורים, מחנות עקורים, Displaced Persons Camps, מטרתם הייתה לעזור לעקורים לחזור לארצם, לביתם ולמשפחתם. ליהודים לא הייתה ארץ, לא בית ולא משפחה לחזור אליהם. הפליטים היהודים התרכזו בעיקר בגרמניה ובאוסטריה במחנות שבשליטת הצבא האמריקאי, שאיפשר הקמת מחנות עקורים נפרדים ליהודים. הבדידות והשכול של השורדים, יחד עם הנחישות לבחור בחיים, גרמו לרבים לבנות משפחות וללדת ילדים, עוד לפני שידעו איפה יחיו וממה יתפרנסו. במחנות העקורים הייתה תופעה בולטת של 'בייבי בום'. בדצמבר בשנת 1945 היו במחנות כ-680 ילדים עד גיל 6 וכ- 1.200 ילדים בני 6 עד 18. כעבור שנה, בדצמבר בשנת 1946, היו במחנות כ-27.620 ילדים, מהם 10.855 פחות מגיל 6. במחנה ברגן בלזן, למשל, נולדו מעל לאלפיים תינוקות. במחנות העקורים, בעיקר בגדולים כגון ברגן בלזן, לאנסברג, פלדאפינג הוקמו גני ילדים ובתי ספר. הקמת מערכות החינוך במחנות הייתה יוזמתם של השורדים עצמם. רוב המורים גויסו ללמד כי ידעו עברית, גם ללא השכלה פדגוגית. כבר ביוני 1945, פחות מחודשיים לאחר סיום המלחמה נפתח בעיר צלה בגרמניה גן הילדים הראשון. בהמשך בשנת 1947 הגיעה מהארץ משלחת של מורים וגננות במסגרת פלוגות הסעד בראשותו של חיים הופמן-יחיל.
בין המורים שהגיעו למחנות הייתה המשוררת אנדה עמיר-פינקרפלד. היא הביאה לילדים במחנה פרחים מיובשים ומכתבים מילדי הארץ. בשנים 1946–1947 היא שלחה "מכתבים מן המחנות" – כתבות לעיתון "דבר לילדים" במכתבים היא סיפרה לילדים בארץ על הילדים שורדי השואה, אתם עבדה במחנה, ילדים מגיל 3 עד גיל 17. הלימודים כללו שירים עבריים, משחקים ששיחקו בארץ, חגי ישראל, שחלק מהילדים כלל לא הכירו. עמיר-פינקרפלד כתבה לילדי הארץ שילדי המחנה "אולי ישכחו לאט-לאט את אשר עבר עליהם, ואף יאמינו כי יש עוד מקום בעולם שם מצפים לבואם כלבוא אחים אהובים". הילדים במחנות ספרו במכתביהם לילדי הארץ מעט על שעבר עליהם בזמן המלחמה. בעיקר כתבו על רצונם לעלות לארץ ישראל.
סוף המסע – הקליטה בארץ

כ-32 אלף ילדים ובני נוער הגיעו לארץ מאירופה עד תחילת שנות ה-50, מהם כ-12 אלף יתומים. בשנים 1946–1947 בלבד שיעור הילדים היתומים שעלו לארץ הגיע ל־62%, בהם יותר מ-40% שעברו במחנות ריכוז או מחנות עבודה. רוב הילדים נקלטו בפנימיות של 'עלית הנוער', רוב הצעירים נקלטו בקיבוצים. הקליטה הייתה בתקופה של מתח ביטחוני ופוליטי, טרום הקמת המדינה. עניין זה הקשה על תהליך קליטתם ושיבש את רצף חינוכם. חלק מבני הנוער גויסו תוך תקופה קצרה להגנה ובהמשך לצבא. היו גם שנפלו על הגנת הארץ, למשל, חברי גרעין ההתיישבות במקוה ישראל, נערים משארית הפליטה, נפלו בקרב על ניר עציון ערב ההכרזה על קום המדינה. התנועה הקיבוצית קלטה כ־63% מבני הנוער שעלו לארץ. הצטרפות מתבגרים בגילי 15–17 למעגל העבודה בקיבוץ תרמה בהוספת שעות עבודה, אך אלה לא כיסו את מקומם של מי שגויסו לעבודה החינוכית עם חברת הנוער, או את הוצאות קליטתם וחינוכם. הקיבוצים נרתמו למשימה, שנתפסה כמשימה לאומית, למרות שלא היו ערוכים לכך. חלק מהקיבוצים היו צעירים וחדשים, והקליטה יצרה נטל כלכלי כבד ופגיעה ברמת החיים, שהייתה גם כך נמוכה. ראוי לציין כי ההחלטה על שילוב הילדים בקיבוצים מנעה את הכנסתם לבתי יתומים ענקיים, כפי שקרה באירופה אחרי המלחמה. "עליית הנוער" והקיבוצים היו גופים רעיוניים חינוכיים שהפכו את החניכים לשותפים לדרך ולא ל"מסכנים", עניין שתרם לתהליך הטיפולי-שיקומי. כל זאת התרחש בזמן של מצוקה חומרית, מחסור כלכלי חמור, מחסור בכוח אדם מקצועי וגם חוסר הבנה עמוק למשמעויות של השואה על הצעירים ולהשלכות על תהליכי השיקום. רובם התערו בארץ, בנו משפחות, תרמו לעיצובה ושגשוגה של המדינה הצעירה. עם זאת רבים שלמו מחיר פסיכולוגי.
ראו גם

מחנות העקורים
בית הילדים במארקין, בלגיה
בית שיזופולי
תנועת הבריחה
אמא, כבר מותר לבכות?
חסיה בורנשטיין בילצקי
לנה קיכלר-זילברמן
לקריאה נוספת

הרב ישראל מאיר לאו, אל תשלח את ידך אל הנער, ידיעות אחרונות, 2005
ימימה טשרנוביץ - מירה לובה, שני רעים יצאו לדרך, בנו ליכטנפלד, 1982
אסתר ספרן-פויר, אני רוצה שתדעו שהיינו עוד כאן, כנרת זמורה,2021
אורי אורלב, הגברת עם המגבעת, כתר,
עירית עמית, הבריחה ממנזר הגבירה השחורה, חדקל, 1994
אריה איתמר, ערפל ערפליים, משואה
הערות שוליים

1 2 3  צפורה שחורי-רובין, לפעמים ילדים יכולים להיות שמחים, גן ילדים במחנה העקורים ברגן בלזן: מקרה מבחן 1946–1948, ילקוט מורשת, עמ' 53–83
↑  אפרים דקל, שרידי חרב, משרד הביטחון, 1963, עמ' 18-17
↑  אפרים דקל, שרידי חרב, משרד הביטחון, 1963, עמ' 57, 59
↑  אפרים דקל, שרידי חרב, משרד הביטחון, 1963, עמ' 75
↑  אפרים דקל, שרידי חרב, משרד הביטחון, 1963, עמ' 538
1 2  יוחנן כהו, עוברים כל גבול, זמורה-ביתן ומשואה, 1995, עמ' 239-238
↑  אפרים דקל, שרידי חרב, משרד הביטחון, 1963, עמ' 93-89
↑  אהרון חוטר ישי, הבריגדה ושארית הפליטה, אגוד החיילים המשוחררים
↑  יוחנן כהן, עוברים כל גבול, זמורה ביתן ומשואה, 1995, עמ' 236-223
↑  אפרים דקל, שרידי חרב, משרד הביטחון, 1963, עמ' 529
↑  חיים גורי, חותם הזיכרון, מוסד ביאליק והקיבוץ המאוחד, 2015, עמ' 24
↑  יוצא לאור על ידי לשכבת המודיעין הממשלתית בירושלים, מטעם מניסטריון המודיעין הבריטי, הגלגל: דו שבועון: לבעיות העולם ולקול ירושלים
↑  אפרים דקל, שכירי חרב, משרד הביטחון, 1963, עמ' 324
1 2  ניבה אשכנזי, ארץ ישראל באה אליהם, יד ושם, 2009
↑  אפרים דקל, שרידי חרב, משרד הביטחון, 1963, עמ' 69
↑  יוחנן כהן, עוברים כל גבול, זמורה ביתן ומשואה, 1995, עמ' 234
↑  אפרים דקל, שכירי חרב, משרד הביטחון, 1963, עמ' 77
↑  ארכיון משפחת נצר
↑  מירי נהרי, הבריחה הביתה, עמותת מורשת הבריחה, 221, עמ' 36
↑  אפרים דקל, שכירי חרב, משרד הביטחון, 1963, עמ' 445
↑  אפרים דקל, שכירי חרב, משרד הביטחון, 1963, עמ' 422
↑  אפרים דקל, שרידי חרב, משרד הביטחון, 1963, עמ' 16
↑  אהרון אפלפלד, האיש שלא פסק לישון, כנרת זמורה ביתן, 2010, עמ' 15
↑  חיים גורי, חותם הזיכרון, ביאליק והקיבוץ המאוחד, 2015, עמ' 34
↑  ניצה פרילוק, יש עוד מקום בעולם שם מצפים לבואם, האומה במה למחשבה לאומית גליון 161, 2005, עמ' 82
↑  מירי נהרי, הבריחה הביתה, עמותת מורשת הבריחה, 2010, עמ' 35
↑  ניבה אשכנזי, ארץ ישראל באה אליהם, יד ושם, 2009, עמ' 127
↑  ניבה אשכנזי, ארץ ישראל באה אליהם, יד ושם, 2009, עמ' 125
↑  אפים דקל, שרידי חרב, משרד הביטחון, 1963, עמ' 99
↑  אפרים דקל, שרידי חרב, משרד הביטחון, 1963, עמ' 139-136
↑  אפרים דקל, שכירי חרב, משרד הביטחון, 1963, עמ' 72
↑  מחנות עקורים, באתר המכלול
↑  אנדה עמיר-פינקרפלד,, מכתבים מן המחנות, דבר לילדים כרך י"ז, תש"ז, עמ' 60, 77, 220, 251, 397, 626, 733
↑  ניצה פרילוק, יש עוד מקום בעולם שם מצפים לבואם, האומה גיליון 161, 2005, עמ' 80
↑  שלמה בר גיל, מחפשים בית מוצאים מולדת, עלית הנוער בחינוך ובשיקום שארית הפליטה, 1955-1945, יד בן צבי, 1999
↑  שלמה ברגיל ועדה שיין, וישבתם בטח, יד ושם, 2010
ילד עם מזוודה ושוקולד ממתין לאיסוף
ילדים בתחנת איסוף במקום בלתי ידוע
ילדה יהודייה בטקס נוצרי במנזר בטמלהוף
בית ילדים באוסטריה
ילדים רוקדים בבית הילדים בקלצקאו, פולין
ילדים בבית ילדים בלודז'
נערים ונערות ברכבת במסע לארץ ישראל
ילדים בכיתה א' במחנה עקורים אינרינג, גרמניה
GOST

GOST (ברוסית: ГОСТ) הוא שם כולל של רשימת תקנים טכניים המנוהלת ידי "המועצה האירואסיאתית לתקנים, מטרולוגיה והסמכה" (בקיצור EASC), גוף אזורי הפועל בחסות חבר המדינות לפיקוח והסמכה על מגוון תקנים החל מתכנון הנדסי ועד ערכים תזונתיים של מוצרי מזון. ביניהם יצרנים מהתקופה הסובייטית שכיום הפכו גנריים ועדיין נושאים תו תקן בשמם המקורי. הסמל GOST קיבל הכרה במיוחד במדינות דוברות רוסית אך גם ברחבי העולם. הסוכנות הממשלתית הרוסית לתקנים Rosstandart מנהלת אתר בשם GOST.RU המספק מידע כללי בנושא התקן.
היסטוריה

GOST נוסד במקור על ידי ברית המועצות כחלק מתוכנית לאומית. המילה ГОСТ היא ראשי תיבות של государственный стандарт (בתירגום חופשי: תקן לאומי). בשנת 1925 הוקמה הסוכנות הממשלתית ששמה שונה לאחר מכן ל-Gosstandart והיא הייתה אחראית על רישום, עדכון והפצה של תקנים. אחרי מלחמת העולם השנייה התוכנית עברה שינוי מהותי והתקן הראשון GOST 1 פורסם ב-1968. לאחר התפרקות ברית המועצות ניהול התקנים עבר לאחריות המועצה הארואסיאתית של חבר המדינות. כיום התקן מכיל למעלה מ-20,000 נושאים הנמצאים בשימוש נרחב ב-12 מדינות כבסיס רגולטורי להסמכה ורישוי עבור הממשל והסקטור הפרטי. התקן מכסה בין היתר אנרגיה, נפט וגז, איכות הסביבה, בנייה, תעבורה, תקשורת, כרייה, עיבוד מזון ותעשייה. המדינות שאמצו את התקן בשלמותו או בחלקו כוללות את רוסיה, בלארוס, מולדובה, קזחסטן, אזרבייג'ן, ארמניה, קירגיזסטן, אוזבקיסטן, טג'יקיסטן, גאורגיה וטורקמניסטן.
אף על פי ש-GOST החל דרכו כתקן לאומי של רוסיה הוא אינו כזה כיום. מאז שעבר לניהול EASC הוא מוכר על ידי ארגון התקינה הבינלאומי (ISO) כתקן אזורי. נכון ל-2015 אוקראינה היא המדינה היחידה שנטשה את GOST.
התקן

מקורו של התקן GOST הוא מהתקופה הסובייטית ופירושו הוא תקן לאומי. רוב התקנים של הפדרציה הרוסית כיום עברו בירושה מהתקופה הסובייטית. התקן GOST החל דרכו קצת לאחר פרסום המערכת הבינלאומית למידות ומשקלים בשנת 1918. הגוף הראשון שהוקם היה של מועצת הביטחון והעבודה בשנת 1925 ונקרא הוועדה לתקנון שעסקה בעיקר במתכות. עד 1940 מיניסטריון של ברית המועצות הנקרא народных комиссариатов (נרקומטס או בתירגום חופשי קומיסר עממי) אישר את התקנים. ב-1968 הוקם התקן הלאומי (SSS) שהיה הראשון בעולם והוא כלל את התקנים הבאים:
בנוסף קיימים תת-תקנים רבים שמוספרו כל אחד לפי שייכותו. SSS קיבל את האינדקס 1.
ב-1990 במהלך המעבר לכלכלת שוק, החלה מועצת השרים של השלטון הסובייטי בניסיון לאחד ולתאם בין כל תקנים הלאומיים לבין GOST וניסו לשוות לו אופי בינלאומי. הם דנו בהחלת חלקים מהתקן המחייבים מבחינה חוקית כמו בנושאי בטיחות וגיהות וחלקים אחרים שהם בגדר המלצה בלבד. כמו כן הותר להחיל את התקן במדינות מחוץ לברית המועצות. בימינו קיימים תקנים רבים תחת המטריה של GOST והם בתהליך של רביזיה להתאמתם לתקן הבינלאומי ISO. למשל, הוקמו תקנים בינלאומיים כמו GOST ISO 9001 או GOST ISO 14001 שהם שילוב של מיטב הפיתוחים הבינלאומיים העדכניים תוך התחשבות בצרכים הספציפיים של הפדרציה הרוסית.
רשימת תקני GOST

GOST 7.67 תקן קודי מדינות הכוללים קידומת טלפון בינלאומית.
GOST 5284-84: תקן בשר משומר
GOST 5461-59 / 13393-76 תקן שפופרות ואקום
GOST 7396: תקן שקעים וכבלים
GOST 10859: מאפייני מחשבים משנת 1964 כולל סט תווים שאינם ASCII עבור שפות התכנות ALGOL.
GOST 16876-71: תקן תרגום אלפבית קירילי לאלפבית לטיני.
GOST 27974-88: תקן שפת התכנות ALGOL 68
GOST 27975-88: תקן מורחב של שפת התכנות ALGOL 68.
GOST 28147-89: תקן לצופן בלוקים שנודע גם בשם GOST בלבד בתחום הקריפטוגרפיה
GOST 11828-86: תקן מכונות רוטציה חשמליים
GOST 2.109-73: תקן עיצוב ותכנון
GOST 2.123-93: תקן דפוס
GOST 32569-2013: תקן חומרי נפץ וחומרים כימיים מסוכנים
GOST 32410-2013: תקן מערכות חירום ורכבות
GOST R 53279-2009: תקן מערכת גילוי וכיבוי אש
GOST R 52630-2012: תקן הלחמת ברזל
GOST 15150-69: תקן שמירת איכות הסביבה
GOST R 21.1101-2013: תקן בנייה.
תקנים שהוחלפו מאוגוסט 2018
GOST R

מבחינה היסטורית GOST R הוא למעשה תקן ותיק שנגזר מ-GOST שפותח בתחילה על ידי ברית המועצות ואומץ לאחר מכן על ידי חבר המדינות. תקן GOST הוחל על כל המדינות הנמנות עם החבר בעוד שתקן GOST R נותר תקף רק בגבולות הפדרציה הרוסית.
תקן GOST R נועד להבטיח בטיחות ואיכות של מוצרים ושירותים ברחבי רוסיה ומחייב על פי החוק הרוסי כל יצרן כולל יצרנים חיצוניים שמוכרים את מוצריהם בשטחי הפדרציה. רשימת המוצרים הכלולים בפיקוח התקן מופיעה באתר www.gost.ru. כחלק מהשאיפה הרוסית להיכנס לארגון הסחר העולמי אימץ הממשל חוקים חדשים על מנת להתאים את התקן הרוסי לחקיקה האירופאית בתחום הטכני.
חמשת מיני דגן

חיטה
שעורה
שיבולת-שועל
כוסמין
שיפון
חמשת מיני דגן הם חמישה סוגים של דגן שנקבעו להם דינים מיוחדים בהלכה היהודית. ואלו הם:
חיטה
שעורה
שיבולת-שועל
כוסמין
שיפון
מאפיינים

חמשת מיני דגן מהווים חלק חשוב מתפריט מזונו של האדם. מהם אופים לחם, שהיה ועודנו מרכיב חשוב במזונם של בני האדם. בהרכבם התזונתי של חמשת מיני דגן, זולת בשיבולת-שועל, קיים בנוסף לעמילן, גם חלבון הגלוטן, האחראי לתופעת החימוץ הייחודית לחמשת המינים, והמבחינה בינם לגידולי שדה וקטניות אחרים. העדר הגלוטן במין המוכר היום כשיבולת-שועל העלה מחלוקת לגבי שאלת הזיהוי של דגן זה. חמשת מיני דגן מתאפיינים בשלב נוסף של עיבוד חקלאי לאחר הקצירה, והוא האיסוף לערימה (=דיגון).
חמשת מיני דגן בתנ"ך

חמשת מיני דגן מיוצגים בשבעת המינים באמצעות החיטה, הכוללת כוסמין, והשעורה, הכוללת שיבולת-שועל ושיפון:
"ארץ חיטה ושעורה וגפן ותאנה ורימון, ארץ זית שמן ודבש"
בספר ישעיהו, פרק כ"ח, פסוק כ"ה נרמזים חמשת המינים:
"הֲלוֹא אִם־שִׁוָּה פָנֶיהָ, וְהֵפִיץ קֶצַח וְכַמֹּן יִזְרֹק; וְשָׂם חִטָּה שׂוֹרָה וּשְׂעֹרָה נִסְמָן, וְכֻסֶּמֶת גְּבֻלָתוֹ"
דינים מיוחדים לחמשת מיני דגן

הדינים הייחודיים לחמשת מיני דגן מנויים במסכת חלה. דינים אלו כוללים:
על לחם הנעשה מחמשת המינים מברכים לפני האכילה ברכת המוציא לחם מן הארץ, ולאחריה ברכת המזון, ואם נאכל בשיעור של פחות מכזית אין לברך ברכה אחרונה. כמו כן, אם קבע על מאפה מחמשת המינים סעודה - צריך לברך המוציא.
הלש עיסה מחמשת המינים חייב בהפרשת חלה.
מצווה לאכול מצה העשויה מאחד או יותר מחמשת המינים בליל הסדר.
אסור לאכול בחג הפסח חמץ העשוי מחמשת המינים, וכן אסור שיהיה חמץ ברשותו של האדם.
אסור לאכול מן היבול החדש של חמשת המינים, לפני ט"ז בניסן יום הקרבת מנחת העומר, וכן אסור לקצור את היבול.
ובנוסף האוכל חמשת מיני דגן בחג הסוכות חייב לישב בסוכה.
דינים אלו חלים על כל אחד מחמשת המינים בנפרד וגם על תערובת המורכבת מכמה מיני דגן שונים.
היחס בין מיני הדגן > לעניין כלאיים

בדברי חז"ל מובא כי השעורה ושיבולת השועל נחשבים למין אחד לעניין איסור כלאיים. הכוסמין והשיפון נחשבים אף הם למין אחד לעניין זה.
היחס בין מיני הדגן > לעניין הפרשת חלה

כאשר אדם לש עיסה שיש בה תערובת קמחים של מיני דגן שונים - כולם מצטרפים לשיעור חלה. אמנם כאשר נילושו עיסות נפרדות ממינים שונים ונוגעות העיסות זו בזו - קיימת חלוקה בין המינים לעניין הצטרפות לשיעור חלה:
עיסת חיטה מצטרפת רק עם עיסת כוסמין.
עיסת שעורה מצטרפת עם כל המינים מלבד חיטה.
עיסת כוסמין מצטרפת עם כל שאר המינים.
עיסת שיפון ועיסת שיבולת שועל - כל אחת מהן אינה מצטרפת עם עיסת חיטה, אך מצטרפת עם עיסת כוסמין או עם עיסת שעורה. לדעת הרמב"ם עיסת שיפון ועיסת שיבולת שועל מצטרפות יחד, אך לדעת הרא"ש - אינן מצטרפות יחד.
אמנם, כאשר בכל אחת מעיסות יש שיעור חלה בפני עצמה - אין להפריש ממין דגן אחד על מין דגן אחר, אלא אם כן הם מוגדרים כמין אחד לעניין כלאיים. כמו כן אין להפריש תרומות ומעשרות ממין אחד על מין אחר אלא בתנאי הנזכר.
זיהויים

בין חוקרי הריאליה בתקופת המשנה והתלמוד, חלוקות הדעות בשאלה אם הצמחים הנקראים כיום כוסמין ושיבולת-שועל (קוואקר), הם אכן הצמחים שנקראו בשם זה במשנה.
פרופסור יהודה פליקס זיהה את שיבולת השועל עם זן של השעורה וטען שלא ייתכן ששיבולת-שועל היא סוג הדגן הקרוי בשם זה כיום (Avena), והמשמש להכנת דייסות ודגני בוקר, מכיוון שבדגן זה אין גלוטן והוא לא היה מוכר לחז"ל בימי המשנה והתלמוד. פרופסור פליקס סיפר שבעקבות זיהויו הרב שלמה זלמן אוירבך היה מברך ברכת שהכל על ארוחת הבוקר שלו שהכילה דייסת שיבולת-שועל במשך כשנתיים, עד שהרב יוסף שלום אלישיב גער בו בטענה שהוא לא יכול לשנות מנהג ישראל של מאות שנים עוד מימי הראשונים בגלל חוקר אחד. מנגד טען הרב יוסף אפרתי שבניסוי שנערך לצורך בירור סוגיה זו על ידי ד"ר משה זקס גילו כי שיבולת-שועל החמיצה, על אף היעדר הגלוטן בה, ולכן הוא תומך בזיהוי המקובל, המבוסס על פירוש רש"י.
פרופ' זהר עמר פרסם מונוגרפיה מקיפה ביותר על חמשת מיני דגן (תשע"א) ובמחקרו הציג את כל מסורות הזיהוי והצעות החוקרים. במחקרו הוא מביא ראיות ופרשנויות חדשות, ותומך למעשה באפשרות שבעבר גידלו בצפון ארץ ישראל שבולת שועל ושיפון באופן מוגבל.
לקריאה נוספת

חמשת מיני דגן, זהר עמר. הוצאת מכון הר ברכה, ה'תשע"א.
זהר עמר, "לזיהוי ה'שיפון'", בדד, 20 (תשס"ח), עמ' 67–84.
הערות שוליים

↑  משנה, מסכת חלה, פרק ד', משנה ב'.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת חלה,  פרק א', הלכה א'.
↑  משנה, מסכת חלה, פרק ד', משנה ב'
↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות ביכורים ושאר מתנות כהונה שבגבולין, פרק ז', הלכה ג'
↑  הלכות קטנות לרבינו אשר/חלה – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org, סימן י'
↑  ארבעה טורים, יורה דעה סימן שכד.
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן שכ"ד, סעיף ב'
↑  פליקס, יהודה, כלאי זרעים והרכבה: מסכת כלאים : משנה, תוספתא וירושלמי לפרקים א־ב : בירור הסוגיות ורקען הבוטני־חקלאי, הוצאת דביר 1967, עמ' 24-29
↑  "לשאלת זיהוי שיבולת-שועל" - הרב יוסף אפרתי, בתוך: הליכות שדה גיליון 57 עמ' 11-17.
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
SAP (חומר)

פולימר סופר סופג (SAP)‏ (באנגלית: Superabsorbent polymer) הוא הומופולימר הידרופילי או קופולימר הידרופילי(אנ') אשר יכול לספוג ולשמור בתוכו כמויות גדולות ביותר של נוזל ביחס למסה שלו.
אבקת SAP
פולימרים סופגי מים, המסווגים כהידרוג'לים כאשר הם מעורבבים עם מים, סופחים תמיסות מימיות על ידי יצירת קשרי מימן עם מולקולות המים שבתמיסה.
יכולותו של הפולימר לספוג מים תלויה בריכוז היוני של התמיסה המימית אותה הוא סופג. לדוגמה, עבור מים מזוקקים, אבקת SAP יכולה לספוג עד פי 300 ממשקלה (פי 30 עד 60 מנפחה), כך שההידרוג'ל שייווצר מכיל למעשה 99.9% נוזלים. אך אם נשים אבקת SAP בתמיסת מלח בריכוז של 0.9%, יכולת הספיגה של האבקה תרד לפּי 50 ממשקלה המקורי.
הסיבה לירידה זאת היא שנוכחות קטיונים בתמיסה מורידה את יכולת הפולימר להיקשר למולקולות המים.
יכולת הספיגה והתפיחה הכוללת של ה-SAP נשלטת על ידי סוג ודרגת קישרי הצילוב המשמשים לייצור הג'ל. סוגי SAP שיש בהם קשרי צילוב בצפיפות נמוכה הם בדרך כלל בעלי יכולת ספיגה גבוהה ומתנפחים במידה רבה. הג'ל הנוצר מסוגים אלה של SAP הוא רך ודביק. פולימרים שצפיפות קשרי הצילוב בהם גבוהה יותר הם בעלי יכולת ספיגה נמוכה יותר, וחוזק הג'ל מוצק גדול יותר ויכול לשמור על צורת החלקיקים גם בלחץ מתון.
ישנם שלושה סוגים עיקריים של SAP:
1. פוליאקרילאטים ופולי-אקרילאמידים מוצלבים
2. קופולימרים של תאית או עמילן עם אקרילוניטריל
3. קופולימרים מוצלבים של אנהידריד מאלאי
השימוש הרב ביותר ב אבקות SAP נמצא במוצרי היגיינה חד-פעמיים אישיים, כגון חיתולים לתינוקות, חיתולים למבוגרים ורפידות היגייניות. השימוש ב-SAP בטמפונים הופסק בשנות ה-80 בשל חשש לקשר עם תסמונת הלם רעלי.[דרוש מקור]</link>[ דרוש ציטוט ] אבקות SAP משמשות גם לחסימת חדירת מים בכבלי חשמל ותקשורת תת-קרקעים, בבטון המתרפא מעצמו, בחומרי אגירת מים לגננות, לשליטה על פסולת נוזלית מימית וליצירת שלג מלאכותי לסרטי קולנוע והפקה בימתית. השימוש המסחרי הראשון היה בשנת 1978 ביפן לשימוש בתחבושות היגייניות לנשים ובציפוי מיטה חד פעמי לחולים סיעודיים בארצות הברית.