stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פולבר יולו
תולדות חייו

בן שבט הלארי. נולד במדיבו שליד ברזוויל. ב-1929 החל ללמוד בסמינר לכמרים בברזוויל, לאחר מכן למד ביאונדה, שם פגש את עמיתו מהרפובליקה של מרכז אפריקה, ברתלמי בוגנדה. ב-1946 הוסמך ככומר והחל לצרף לשמו את הכינוי "אבה" (Abbé) כלומר "אב מנזר" ולהתהלך בגלימה בהירה. בשנת 1956 נשללה ממנו הכהונה, לאחר שהפר את נדריו על ידי רומן עם אישה,  אך הוא המשיך לקרוא לעצמו כומר ולהתהלך בגלימה.
כבר ב-1956 התמודד בבחירות לפרלמנט אפריקה המשוונית הצרפתית כמנהיג שבט הלארי, אך לא נבחר. בהמשך אותה שנה ייסד את האיחוד הדמוקרטי להגנה על האינטרסים האפריקאים (Union Démocratique de la Defense des Intérêts Africains - UDDIA) ואת ביטאון הארגון - Cette Semaine ("השבוע") וייצב את עצמו לצד שארל דה גול וכנגד המפלגה הסוציאליסטית (הסניף המרכז-אפריקאי של המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית). החלוקה בין המפלגות לא הייתה פוליטית בעיקרה אלא סימנה את החלוקה לשתי קבוצות שבטיות - לארי ומבושי. בנובמבר 1956 נבחר יולו לראש עיריית ברזוויל. תוצאות הבחירות שנערכו ב-1957 סימנו שוויון בין UDDIA למפלגה הסוציאליסטית. הן זכו ב-21 מושבים כל אחת, מבין 45 המושבים בפרלמנט של קונגו. מנהיג הסוציאליסטים ז'אק אופאנגו (Jacques Opangault) נבחר לראש ממשלה ויולו כיהן כשר החקלאות בממשלתו. בנובמבר, לאחר שחבר סוציאליסטי החליף צד, היה יולו לראש הממשלה. ב-1959 פרצו מהומות בין תומכי שתי המפלגות (למעשה, בין שתי הקבוצות השבטיות היריבות בטריטוריה). יולו אסר את אופאנגו וראשי מפלגתו והביא לרגיעה. בבחירות שנערכו ביולי אותה שנה זכתה מפלגתו של יולו ל-51 מושבים מתוך 61. אופאנגו זכה בקולות, אך עדיין היה במאסר. לאחר שחרורו היה לשר בממשלה שקיבלה עת עצמאות המדינה ב-15 באוגוסט 1960.
יולו שאף ליצור איחוד מחודש של הטריטוריות שהרכיבו את אפריקה המשוונית הצרפתית (הרפובליקה המרכז-אפריקאית, צ'אד, גבון, הרפובליקה של קונגו וקמרון), אך נכשל עקב התנגדותו של לאון מ'בה מגבון. ביוני 1961 ביקר בוושינגטון די. סי. והתקבל על ידי נשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי.
יולו התערב במשבר קונגו  בקונגו -לאופולדוויל השכנה, תחילה כתומך של הנשיא ז'וזף קסא-וובו ולאחר מכן כתומכו של מואיז צ'ומבה .  הוא אירח שתי ועידות בברזוויל במטרה להגיע לפתרון המשבר והיה פעיל בזימון כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות להתערב במדינה השכנה.
ב-1962 ביטל יולו את הדמוקרטיה בארצו והכריז על משטר חד-מפלגתי. במדינה שסועה מבחינה אתנית פירוש הדבר היה שלילת זכויות מקבוצה אתנית יריבה. ב-1963 הודיעה צרפת שהיא מקצצת את הסיוע הכספי למדינה ב-1.1 מיליון פרנק. יולו נאלץ להעלות מיסים, מחירי המזון עלו והאבטלה גאתה. בתגובה פרצו הפגנות שאורגנו על ידי איגודי העובדים. ביולי אותה שנה, בעת שערך יולו ביקור ממלכתי בווינה, פרצה הפיכה צבאית, עם שובו למדינה הודח יולו ונאסר. ראש ממשלת קונגו-לאופולדוויל, מואיז טשומבה, ארגן את המלטותו של יולו מהמדינה ומעבר לנהר הקונגו למקלט מדיני בלאופולדוויל ב-1 באפריל 1965. ב-1966 עבר יולו לספרד, שם נפטר ב-1972.
יחסיו עם מדינת ישראל

יולו ("האב יולו" בעיתונות התקופה) ביקר בישראל בין ה-21 ל-29 באוגוסט 1960, שבועיים בלבד לאחר שארצו קיבלה את עצמאותה. בין היתר ביקר במכון ויצמן למדע והיה אורח צה"ל.
באוגוסט 1962, במסגרת מסעו באפריקה, ביקר נשיא מדינת ישראל, יצחק בן-צבי בברזוויל.
הערות שוליים

↑  נשיא קונגו, האב יולו, בצאתו מהארץ: "נשלח משתלמים רבים", למרחב, 29 באוגוסט 1960
↑  יצא נשיא קונגו, האב יולו, הצופה, 29 באוגוסט 1960
↑  נשיא קונגו ניהל ישיבה בוועידת רחובות, דבר, 24 באוגוסט 1960
↑  נשיא קונגו - אורח צה"ל, דבר, 25 באוגוסט 1960
↑  נשיא המדינה הגיע לבאנגי - לפני צאתו מברזוויל חתם ברית-ידידות עם קונגו, דבר, 5 באוגוסט 1962
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271137505171  BnF: cb12178365d (data)  GND: 119030632  ISNI: 0000 0001 2121 5316  LCCN: n91055941  NTA: 067681492  SNAC: w6v772h6  SUDOC: 030350425  VIAF: 14813082   WorldCat (עם VIAF): 14813082
גוש שחור

הגוש השחור בהפגנה אנטי מלחמתית בוושינגטון
גוש שחור (Black Bloc) הוא טקטיקה של הפגנות, בה לבושים המפגינים בבגדים שחורים. מטרת הלבוש בצבע האחיד היא ליצור "גוש" אחד גדול במהלך ההפגנות המסמל סולידריות ומתקשר לאנרכיזם, וככן לשמור על אנונימיות מפני השלטונות. בגושים שחורים רבים ננקטים אמצעים שמטרתם הגנה מפני גז פלפל, תותחי מים וכדורי גומי. לעיתים הטקטיקה מיועדת להימנע מדין פלילי בעקבות השחתת רכוש שמבוצעת במהלך ההפגנה.
הטקטיקה משמשת בעיקר מפגינים המאמינים באידאולוגיות כגון אנרכו-קומוניזם, קומוניזם, סוציאליזם ליברטראיני ואנטי-פאשיזם, לרוב במסגרת הפגנות נגד קפיטליזם, גלובליזציה, פשיזם ונושאים נוספים. פעמים רבות הדבר נעשה בהפגנות בהן מוקמים מחסומים בכבישים. לעיתים מתקשר הגוש השחור עם ונדליזם, תקיפת שוטרים, יצירת מהומות, ופעולה ישירה. שימוש בגוש שחור נעשה גם בפעולות סמליות ופעולות בלתי אלימות.
ישנה טעות רווחת בציבור ובתקשורת, לפיה הגוש השחור היא קבוצה בינלאומית אך למעשה זוהי אך ורק טקטיקה שאומצה על ידי מספר קבוצות ברחבי העולם.[דרוש מקור]
היסטוריה > בהתחלה

בפברואר 1967, צעדה הקבוצה האנרכיסטית עם מסכה שחורה בוול סטריט, ניו יורק כשהיא לבושה בבגדים שחורים ובבלקלאווה. זה היה המקרה הראשון של תנועה חברתית בעולם המערבי שהשתמשה במסכות ולבוש שחור, שלא שימשו למטרות תחפושת אלא כדי לסמן זהות מיליטנטית.
הטקטיק של גוש שחור פותחה במהלך שנות ה-80 באירופה בידי התנועה האוטונומיסטית, במהלך מאבקם בפינויי סקווטים, בנשק גרעיני ובאיסורים על הפלות. הגוש השחור צבר פופולריות מחוץ לאירופה בעקבות ההפגנות נגד ארגון הסחר העולמי בסיאטל ב-1999.
היסטוריה > בגרמניה

טקטיקת "גוש שחור", פותחה על מנת להילחם נגד כוח משטרה ואלימות משטרתית שפותחה בעקבות הפגנת ברוקדורף ב-1977.
כאשר הגיע רונלד רייגן לברלין ביוני 1987, הפגינו כ-50,000 איש נגד מדיניותיו בנוגע למלחמה הקרה. זה כלל גוש שחור של כ-3000 איש.
ראו גם

כביסה שחורה
אנרכו-קומוניזם
אנטיפה
הערות שוליים

↑  =Autonomia and the Origin of the Black Bloc
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17828865n (data) 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בניין המשרדים של הסנאט ראסל

.
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מבנה אדריכלי 
 על שם:  ריצ'רד ראסל הבן 
 מיקום:  וושינגטון די. סי. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  אדוארד קלארק 
 סגנון אדריכלי:  ארכיטקטורת בו-אר 
 
 קואורדינטות:  38°53′34″N 77°00′25″W﻿ / ﻿38.892777777778°N 77.006944444444°W﻿ / 38.892777777778; -77.006944444444
  (למפת וושינגטון די. סי. מוגדלת) בניין המשרדים של הסנאט ראסל(למפת וושינגטון די. סי. רגילה) בניין המשרדים של הסנאט ראסל
 
הנחת אבן הפינה של הבניין
בניית הבניין. תצלום משנת 1908.
בניין המשרדים של הסנאט ע"ש ראסל (באנגלית: Russell Senate Office Building) הוא בניין המשרדים הראשון של הסנאט של ארצות הברית. הבניין ממוקם בוושינגטון די. סי., בירת ארצות הברית.
הבניין ממוקם מצפון לבניין הקפיטול, בין הרחובות שדרות החוקה, רחוב פירסט (First Street), שדרת דלוור (Delaware Avenue), ורחוב C צפון מזרח (C Street N.E), שברובע צפון מזרח.
הבניין, המעוצב בסגנון בוז-אר, נבנה בין השנים 1903 עד 1908 ונחנך ב-5 במרץ 1909. בשנת 1972 הוסב שמו של הבניין על שם הסנאטור ריצ'רד ראסל הבן (.Richard Russell Jr) ממדינת ג'ורג'יה.
היסטוריה

בניין זה היה בניין המשרדים הראשון של קונגרס ארצות הברית, שנבנה על מנת להקל על הצפיפות הרבה שבבניין הקפיטול.
בשל הצפיפות נאלץ הקונגרס לשכור משרדים, או לנצל את חדרי הוועדות עבור חדרי משרדים עבור חדרי הקונגרס.
בחודש מרץ 1901 אישר הקונגרס לאדריכל הקפיטול באותה עת, אדוארד קלארק להכין תוכניות לבניינים חסיני אשר בסמוך לבניין הקפיטול. במרץ 1903 ניתנה הרשות לרכוש את האתר ולהתחיל בהקמת המבנה. ועדת בינוי המשרדים של הסנאט (The Senate Office Building Commission) בחרה את האתר.
באפריל 1904, נשכר משרד האדריכלים הידוע קארר והייסטינגס, מניו יורק. ג'ון קארר (John Carrère) עמד בראש הפרויקט של בניית מבנה עבור הסנאט (בניין ראסל) ואילו שותפו, תומאס הייסטנגס (Thomas Hastings) פיקח על בניית בניין תאום, כמעט זהה בצורתו (שנקרא כיום בניין קנון) עבור בית הנבחרים של ארצות הברית.
אבן הפינה של המבנה הונחה ב-31 ביולי 1906.
שני הבניינים נבנו בסגנון בוז-אר הצנוע למול הפאר של בניין הקפיטול הנאו-קלאסי.
לשני המבנים בסיס צנוע, ומעליו אכסדרת עמודים, שעליה אנטבלטורה (נדבך עליון). האכסדרה הפונה לבניין הקפיטול כוללת 34 עמודים מהסדר הדורי, ובצידם של הבניינים פילסטרים. שני הבניינים חופו באבני שיש ואבני גיר; הבסיס של בניין ראסל מחופה אבן גרניט אפורה.
שני המבנים קושרו עם בניין הקפיטול במעברים תת-קרקעיים. המבנים כללו מערכת אוורור, חימום באמצעות קיטור, תאי שירותים פרטיים, וכיורים עם מים זורמים חמים וקרים, וכן ברזי מי קרח. כמו כן במבנים הותקנו מערכות טלפון וחשמל. הציוד והמתקנים נחשבו לחדשניים מאוד באותה עת.
האגף הראשון של המבנה כלל 98 חדרי סוויטות משרדים (היינו 92 חדרי סנאטורים - חדר לכל אחד מהסנאטורים של 46 מדינות ארצות הברית דאז; כל סוויטה כללה חדר עבור הסנאטור וחדר קטן עבור עוזר אחד) ושמונה חדרי ועידות. באגף השני (אגף רחוב פירסט), שבנייתו הושלמה בשנת 1933, נוספו שני חדרי ועדות ו-28 סוויטות משרדים נוספות. במבנה היו גם קפיטריה וחדר כושר.
במבנה רוטונדה מפוארת, בה שמונה עמודים קורינתיים תומכים בכיפה, ובה אוקולוס המאיר את הרוטונדה באור השמש. שני גרמי מדרגות תאומים מובילים מהרוטונדה אל חדר ישיבות מרשים, המעוטר בעמודים קורינטיים ובתיקרה מעוטרת. בשנת 2009 ניתן לאולם זה, אשר קודם קראו לו אולם הישיבות ראסל, השם "אולם היוועדות קנדי" ("Kennedy Caucus Room") על שמם של הסנטורים ג'ון  קנדי, רוברט קנדי, וטד קנדי. באולם זה נערכו דיוני בנושאים בעלי חשיבות לאומית - כגון דיונים בנושא טביעתה של הטיטניק בשנת 1912, שימועים בפרשת ווטרגייט בשנת 1974, ודיונים בעניין פרשת איראן-קונטראס.
השימוש בבניין החל בשנת 1909. הגידול במספר המשרדים הנדרש, הביא לבניית אגף נוסף (וצורת ה-U המקורית של המבנה הפכה למרובע) ולהקמת תחנת הכוח של הקפיטול. בנייתו של אגף זה הושלמה בשנת 1933.
היסטוריה > שם המבנה

לאחר הקמתו נקרא המבנה "בניין המשרדים של הסנאט" (The Senate Office Building).
כאשר נשלמה בניית בניין המשרדים של הסנאט ע"ש דירקסן, נקרא בניין ראסל בשם "בניין המשרדים הישן של הסנאט" ואילו בניין דירקסן נקרא בשם "בניין המשרדים החדש של הסנאט".
בשנת 1972 ניתן לבניין ראסל שמו הנוכחי.
מנהיג המיעוט בסנאט צ'אק שומר, הודיע ב-25 באוגוסט 2018 שהוא יציע חקיקה המשנה את שמו של המבנה והוא יקרא על שמו של סנטור ג'ון מקיין ממדינת אריזונה, אשר נפטר ממחלת סרטן המוח מוקדם יותר באותו יום.
ועדות הסנאט השוכנות בבניין המשרדים ראסל

ועדת החקלאות, התזונה והיערנות של הסנאט של ארצות הברית
ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית
ועדת החוקים והאדמיניסטרציה של הסנאט של ארצות הברית
ועדת העסקים הקטנים והיזמות של הסנאט של ארצות הברית
הוועדה לענייני חיילים משוחררים של הסנאט של ארצות הברית
הוועדה הקבועה לענייני ביטחון פנים ולחקירות של הסנאט של ארצות בהרית
גלריה

ב-1995 פסל של ראסל מעשי ידי פרדריק הארט הוצב ברוטונדה של הבניין
הרוטונדה ופסלו של ראסל
מבט על בניין ראסל מגג הקפיטול
חדר ועדות בבניין ראסל
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15  ההיסטוריה של המבנה
1 2 3  מידע על הקמת המבנה
1 2 3  תיאור המבנה
↑  בהחלטת הסנאט 264.
↑  דיונים בעלי חשיבות שנערכו באולם הוועידות ראסל
↑  ההודעה של צ'אק שומר בטוויטר
↑  כתבה באתר politico, התומכת בהצעתו של שומר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh98004162  VIAF: 316746792   WorldCat (עם VIAF): 316746792
נירנברג

ערך זה עוסק בעיר בגרמניה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
נִירְנְבֶּרְג (גרמנית: Nürnberg, ‏האזנהקובץ:De-Nürnberg.ogg‏Ⓘ‏, פרנקונית: Nämberch, "נֶמבֶּרְך") היא העיר השנייה בגודלה בבוואריה שבגרמניה אחרי מינכן, והעיר ה-14 בגודלה בגרמניה. בשנת 2005 התגוררו בעיר כחצי מיליון איש.
במרחק קילומטרים ספורים מנירנברג שוכנות שתי ערים בעלות כ-100 אלף תושבים כל אחת: ארלנגן (Erlangen) ופירט (Fürth). שלוש ערים אלו וכן כמה יישובים נוספים מהווים מטרופולין רשמית בגרמניה, עם כ-2.5 מיליון תושבים. נירנברג היא בירתו של האזור הגאוגרפי פרנקוניה. שטחה של העיר הוא 186 קמ"ר.
היסטוריה > בשיא ימי הביניים

האזכור הראשון לקיומה של העיר נירנברג הוא בשנת 1050 לספירה, כאשר ידוע כי היא הייתה קיימת עוד לפחות כעשר שנים קודם לכן עקב היות קיומה של טירת נירנברג במקום. ככלל, ההיסטוריה של העיר נירנברג כולה שלובה בהיסטוריה של הטירה שנמצאת בליבה. רק מעט יחסית ידוע אודות הקמתה של נירנברג, בגלל שתי שריפות גדולות, בשנים 1348 ו-1545, שפגעו במסמכים בנושא. עם זאת אכן ידוע כי בשנת 1219 העיר אף השיגה תואר אימפריאלי וזכויות יתר על ידי הקיסר פרידריך השני. לקראת סוף המאה ה-13 נירנברג נהפכה לעיר בפני עצמה שכללה בתוכה אזורי מלאכה ואמנות ואף משכה בני אצולה אליה במקום להיות עיר-מבצר בלבד. על אף מיקומה, אשר לא היה קרוב לנהר גדול או לים כלשהו, נירנברג הפכה לעיר חשובה מאוד מבחינת מסחר ומלאכה בימי הביניים. בשנת 1356 אף נבחרה נירנברג להיות משכן האסיפות שיצרו בסופו של דבר בבולת הזהב של 1356. בתקופה זו אף נבנתה בעיר הכיכר הראשית הקרויה Hauptmarkt בגרמנית. כיכר זו מכילה את אחת מסמליה של העיר והיא קתדרלת גבירתנו ("פראונקירכה" בגרמנית-frauenkirche) ואת המזרקה המפורסמת של נירנברג. הכיכר מכילה אף את בניין העירייה הישן שנבנה באותה העת נוסף לכך. נוסף לכך מתקופתו של זיגיסמונד נשמר בעיר אוצר הכתר של האימפריה הרומית הקדושה כולה. הזמן שלצד תקופתו של הקיסר זיגיסמונד וזמן שלטונו עצמו היו לשיא חדש לגמרי בנירנברג כאשר מגדולי הדמויות המזוהות ביותר איתה חיו.[דרושה הבהרה] בשנת 1500 עמדה אוכלוסיית העיר על כ-25,000 תושבים או כ-40,000 תושבים (משתנה על פי הערכות שונות) והייתה בכך אחת הערים הגדולות בשטחים שהיום מהווים את גרמניה (ערים אחרות דוגמת לונדון עם 50,000 התושבים היו גדולות יותר וכך גם פריז עם 200,000 ונאפולי עם 230,000 אך הערים בשטחי גרמניה המודרנית נהגו להיות קטנות יותר). נירנברג הייתה מצוידת אז כבר בחומה גדולה ומרשימה. כך גם הסוחרים ששפעו בעיר סחרו בעיקר עם ערים זרות, שריכוזן היה בעיקר באיטליה של ימנו אך גם במקומות נוספים כגון בארצות השפלה. המיקום של נירנברג, שהוביל אותה להתפתחות עצומה מבחינה מסחרית לאותה התקופה הוא זה שגרם לפריחתה התרבותית והאמנותית באימפריה. יש לציין כי המסחר בנירנברג היה משמעותי וגדול בשיאו עד אשר פתיחת הנתיב המסחרי בין אירופה והודו. היא גם משכה אליה תשומת לב רבה ממנהיגים אימפריאליים דוגמת פרידריך ברברוסה אשר באופן מחזורי בחר בנירנברג כמקום איסוף האסיפות האימפריאליות החשובות והגדולות ביותר (הדיאט). כך גם בשנת 1219 למשל, נתן פרידריך השני מקום ייחודי לעיר כאשר הוא מגדיל בהרבה את חופש העיר (אך עם זאת לא לחלוטין) משלטון הבורגרב (מושל העיר).בשנת 1420 התחוללה שרפה מכוונת בטירת נירנברג (כחלק ממלחמת הירושה הבווארית) כאשר טירת הבורגרב נהרסת ובאופן סימבולי מסמלת את התקרבות קיומו של תפקיד זה בעיר (טירת הבורגרב הוחלפה נוסף לכל באורוות המלכותיות ולא שוקמה מחדש).
היסטוריה > נירנברג בתקופת הרנסאנס

ציירים ידועי שם בתקופת הרנסאנס ובהם אלברכט דירר אך גם רבים אחרים חיו בנירנברג. כך למשל פעלו בעיר ציירים נוספים כמו הנס פון קולמבאך (Kulmbach), הנס שויפלאיין (Schäufelein) גאורג פנס (Georg Pencz) והאחים זבאלד וברטל בהאם (Beham) שהיו למעשה לעוקבים מבחינה אמנותית אחריו והיו גם לאוהדיו. בין רשימת הפסלים ניתן למנות גם את אדם קראפט (Adam Kraft), פייט שטוס (Veit Stoss) ומשפחת פישר (Vischer). כך גם נמנו פטר פלטנר (Peter Flötner), הנס פצולדט (Hans Petzoldt) מלקיור באייר (Melchior Baier) ויוסט אמאן (Jost Amman) ואף הנפח ונצל יאמניצר (Wenzel Jamnitzer). בין רשימת המלחינים ניתן למנות את קונרד פאומן, הנס ליאו האסלר, דויד שדליך, האחים יוהאן ופיליפ קריגר, אדם קריגר, יוהאן שטאדן ובנו זיגמונד תאופיל שטאדן, יוהאן ארסמוס קינדרמן, היינריך שוומר, גאורג קספר וקר ויוהאן פכלבל בעל הקאנון המפורסם שלו, מהנודעות שביצירות מוזיקת הבארוק בעולם כולו. למעשה כמות כל כך מרשימה כפי זו של אמנים מרכזיים הפכה את נירנברג לעיר הגרמנית בעלת כמות האמנים הגדולה ביותר במאות ה-16 וה-17, מה שכונה "אסכולת נירנברג".
ההמצאה החשובה ביותר שנוצרה בנירנברג היא הגלובוס של מרטין בהיים שהיה לראשון בהיסטוריה שהציג את כדור הארץ בצורה כדורית שכזאת. חומות העיר היו לחשובות מאוד כאשר הורחבו שלוש פעמים. בפעם השלישית שחומת העיר עברה הרחבה הייתה זאת בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית בה העיר חולקה לשני צדדים- הצד הלותרני (שהיה לרוב תושבי העיר), והצד הקתולי.
היסטוריה > תחת שלטון גרמניה הנאצית

נירנברג הייתה עיר מרכזית לשלטון גרמניה הנאצית. בעיר נבנה אתר הכינוסים של המפלגה הנאצית, בו נערכו כינוסי המפלגה הנאצית בין השנים 1933–1938. האתר תוכנן על ידי האדריכל אלברט שפר. בדומה לפרויקטים אחרים המאפיינים את האדריכלות הנאצית, גם כאן מדובר על פרויקט מגלומני המגמד את הפרט ומאדיר את המפלגה והמדינה, באמצעות יצירת מבנים בעלי קנה מידה בלתי אנושי.
בוועידת המפלגה הנאצית השנתית שהתכנסה בעיר בשנת 1935, נחקקו חוקי נירנברג, שהיו חוקי גזע אנטישמיים אשר הגדירו מיהו אזרח גרמני לפי מוצאו, שללו את זכויות האזרח מכל מי שאינו עונה להגדרה זו, והפלו את יהודי גרמניה, ובהמשך את היהודים במקומות אותם כבשה גרמניה.
עם ניצחון בנות הברית במלחמת העולם השנייה, נבחרה נירברג למקום המשפט של פושעי המלחמה העיקריים, ונערכו בה משפטי נירנברג. הסיבות לבחירת המקום היו שונות, ביניהן סמליותה למשטר הנאצי והעובדה כי בה נחקקו חוקי נירברג. לאחר המשפט של כ-200 פושעי המלחמה העיקריים, התקיימו בעיר בשנים 1946–1949 משפטי נירנברג הנוספים.
היסטוריה > לאחר המלחמה

נירנברג היא מהיחידות שבערי גרמניה שאוכלוסייתן בשנים האחרונות נמצאת במגמת עלייה. ב-1972 הגיעה העיר לשיא של 515,000 תושבים, ומאז חלה ירידה מתונה. מאז שנת 2000 עולה אוכלוסיית העיר באופן רציף. בנירנברג אוניברסיטה בגודל בינוני (25,000 סטודנטים) המשותפת לה ולעיר השכנה ארלנגן. האוניברסיטה נוסדה ב-1742 ושבע מתוך תשע הפקולטות שלה נמצאות בארלנגן.
כ-18% מתושבי נירנברג אינם בעלי אזרחות גרמנית; מתוכם כרבע הם בעלי אזרחות טורקית.
בנירנברג חיים כיום כמה אלפי יהודים, רובם הגדול יוצאי חבר המדינות לשעבר.
אתרים

נירנברג היא כיום עיר תיירותית, ומושכת אליה תיירים רבים. העיר העתיקה, אשר נחרבה כמעט כליל בהפצצות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, שוחזרה באופן קפדני. בקצה הצפוני של העיר העתיקה נמצאת טירת נירנברג המהווה את אחד מסמלי העיר. בעיר העתיקה כנסיות רבות ומפוארות השוכנות במרחק זעום האחת מהשנייה. העיר העתיקה מוקפת חומה, העומדת כמעט בשלמותה. בנירנברג שלושה-עשר מוזיאונים; "המוזיאון הלאומי הגרמאני", המצוי בתחומי העיר העתיקה, מציג בעיקר אמנות מודרנית ומהווה את מוזיאון האמנות הגדול בגרמניה. שני בניינים מפוארים השוכנים מחוץ לעיר העתיקה, בצד הדרומי של החומות, הם בניין תחנת הרכבת המרכזית ובניין האופרה.
הצייר אלברכט דירר הוא האדם הידוע ביותר שנולד בנירנברג (בשנת 1471). בית הולדתו בעיר העתיקה מהווה אתר תיירות מרכזי. אתר מרכזי נוסף בעיר היא כנסיית לורנץ הקדוש-אחת משלוש הכנסיות הראשיות המזוהות עם נירנברג.
אתרים > בית אלברכט דירר

אלברכט דירר, אשר התגורר בעיר, חי בבית בסמוך לטירה אשר נבנה בשנות העשרים של המאה ה-15 (סביבות 1420). הבית נפגע במהלך ההפצצות על נירנברג במלחמת העולם השנייה, אך שופץ וכיום משמש כמוזיאון לזכרו.
ערים תאומות

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
נירנברג היא עיר תאומה של הערים:
צרפת ניס, פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור, צרפת (מ־1954)
איטליה ונציה, ונטו, איטליה (מ־1954)
פולין קרקוב, פולין (מ־1979)
מקדוניה סקופיה, מקדוניה (מ־1982)
בריטניה גלאזגו, סקוטלנד, בריטניה (מ־1985)
ניקרגואה סן קרלוס, ניקרגואה (מ־1985)
גרמניה גרה, תורינגיה, גרמניה (מ־1988), חודש ב־1997
צ'כיה פראג, צ'כיה (מ־1990)
אוקראינה חרקוב, אוקראינה (מ־1990)
ישראל חדרה, ישראל (מ־1995)
הרפובליקה העממית של סין שנזן, הרפובליקה העממית של סין (מ־1997)
טורקיה אנטליה, טורקיה (מ־1997)
יוון קוואלה, יוון (מ־1998)
ארצות הברית אטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית (מ־1998)
ראו גם

אתר הכינוסים של המפלגה הנאצית
נתיב זכויות האדם בנירנברג
הערות שוליים

1 2 3  "Nurnberg | Germany". Encyclopedia Britannica (באנגלית). נבדק ב-2017-06-16.
↑  Henry Wright, Nuremberg: A complete and practical Guide to all the Objects of Interest in the Town and copious and interesting Notices of its History by Henry Wright. With a Plan of the Town, Stein, 1870, עמ' 6
1 2  History of Nuremberg, motherearthtravel.com
1 2  Jeffrey Chipps Smith, introduction and Description, Nuremberg, a Renaissance City, 1500-1618, University of Texas Press, 1983
1 2  Stephen Brockmann, Nuremberg: The Imaginary Capital, Camden House, 2006, עמ' 13
↑  Nuremberg facts, information, pictures | Encyclopedia.com articles about Nuremberg, www.encyclopedia.com (באנגלית)
↑  1632: Population of 17th Century Franconia, 1632.org (ארכיון)
1 2  Johann Karl Lochner, The Lochner Family Chronicle, כרך 2, Lulu, עמ' 173
↑  Walter Grezesiek, Nürnberg: Experince Nuremberg, Elmar Hahn Vrlag, 2012, עמ' 21
↑  Walter Grzesiek, Nürnberg: Experince Nuremberg, Elmar Hahn Verlag, 2012, עמ' 24
↑  Walter Grzesiek, Nürnberg: Experince Nuremberg, Elmar Hahn Verlag, 2012, עמ' 34
↑  Nuremberg, www.jewishvirtuallibrary.org (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559637105171  BnF: cb11865133c (data)  GND: 4042742-0  HDS: 006601  ISNI: 0000 0001 2170 3483  LCCN: n80017681  MusicBrainz: 9b9dd8cc-0ed0-4b29-8b50-90c1a61e16ae  NARA: 10044898  NKC: ge130187  SUDOC: 026396122  VIAF: 140653532   WorldCat (עם VIAF): 140653532 
איור של ניברנברג משנת 1493 (מתוך כרוניקת נירנברג)
איור היסטורי של נהר הפגניץ (מסביבות שנת 1700) העובר במרכז העיר והמתא את בית החולים ברקע ואת אחד הגשרים העיקריים בעיר
ערים תאומות
פרדיננד מגלן

| --- | --- |

פרדיננד מגלן, מגלה ארצות
 לידה:  4 בפברואר 1480 סברוזה (אנ'), ממלכת פורטוגל
 נהרג:  27 באפריל 1521 (בגיל 41) מקטאן (אנ'), הראג' של סבו (אנ') (היום בפיליפינים)
 לאום:  פורטוגזי
 בן או בת זוג:  ביאטריס ברבוסה 
 תקופת הפעילות:  ? – 27 באפריל 1521 
 גילויים בולטים:  נתיב השיט מהאוקיינוס האטלנטי דרך מצר מגלן אל האוקיינוס השקט, וחצייתו אל דרום-מזרח אסיה
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר סנטיאגו  מסדר החרב של יעקב הקדוש  מסדר ישו (פורטוגל) 
 חתימה:   
 
מגלן באנדרטת התגליות
פרדיננד מַגֶלַן (בפורטוגזית: Fernão de Magalhães‏; 1480 – 27 באפריל 1521) היה מגלה ארצות פורטוגלי שעמד בראש המסע הימי הראשון שהקיף את העולם. המסע יצא ב-1519 מספרד במטרה למצוא נתיב ימי מערבה לדרום מזרח אסיה, ובפרט לאיי התבלין שבאינדונזיה. במסע גילה מגלן את מצר הים הקרוי היום על שמו מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט, והיה האירופאי הראשון שעבר בו, הראשון שחצה את האוקיינוס השקט, והוא זה שנתן לו את שמו.
מגלן נהרג במהלך המסע בקרב מקטאן, כיום בפיליפינים, בעקבות התנגדות נחושה של תושבים ילידים בהנהגת לאפולאפו, הנחשב מסיבה זו לראשוני מתנגדי הקולוניאליזם ולגיבור לאומי בפיליפינים. לאחר מותו של מגלן, בטרם הגיע לאיי התבלין, המשיכו ספינותיו במסע, ואחת מהן הייתה הראשונה שהקיפה את כדור הארץ.
תהילתו של מגלן תאריך ימים אחרי מותו. הוא ניחן בהרבה כישרונות. הוא גילה כוח עמידה ללא דוגמה בעיצומן של תקלות רבות וחמורות ביותר. בהיותנו בים העמיד את עצמו בתנאי מחסור גרועים יותר משאר אנשי הצוות. בהיותו בקיא כאין שני לו בידיעת מפות־ים, היה מושלם באומנות הספנות, וזאת הוכיח במסעו סביב העולם – דבר שאף אדם אחר לפניו לא העז לעשותו.
בפורטוגל

מגלן נולד באביב של 1480 בשם פרנאו דה מגאליַאֵש או מגאליאנש (בפורטוגזית: Fernão de Magalhães, פרנאו מֵגֵֶיֵינש) בעיירה סברוסה (Sabrosa) בצפון פורטוגל בה כיהן אביו כראש העירייה. כשהיה בן 10 נפטרו הוריו, ואחרי שנתיים עבר לשרת בחצר המלוכה של המלך ז'ואו השני בליסבון, שם השלים את חינוכו, התעניין במיוחד בגאוגרפיה ובאסטרונומיה, וקיבל הכשרה כלוחם וכספן.
בשנת 1505 נשלח להודו בהפלגה שנועדה להביא לשם את המשנה למלך, פרנסיסקו דה אלמיידה, ולייסד בסיסים צבאיים לאורך הדרך (באותן שנים, בניין הכוח של האימפריה הפורטוגלית באוקיינוס ההודי היה בעיצומו). במהלך המסע הם היו מעורבים גם בלחימה בטנזניה של היום. ב־1506 השתתף במשלחת שהפליגה לאיי הודו המזרחית כדי לחקור את "איי התבלינים" (איי מלוקו שבאינדונזיה של היום). ב־1510 הפך לרב חובל, אך הודח בגלל הפלגה ללא רשות, והוחזר לפורטוגל.
ב־1511 נשלח למרוקו, שם נפצע בקרב נגד הכוחות המוריים, זכה על כך במדליות, אך הואשם בסחר בלתי חוקי עם המורים המוסלמים. הוא הסתכסך עם אלמיידה בגלל חופשה שלקח ללא רשות מהצבא, ואלמיידה שלח לחצר המלוכה דו"ח שלילי עליו. בעקבות כך החליט המלך מנואל הראשון לוותר על שירותיו החל מה־15 במאי 1514, ללא מתן קצבה ראויה כפי שהיה מקובל לתת באותה תקופה לפצועים במעמדו. מגלן ערער ובקשתו נדחתה, אולם הוא שוחרר משבועתו למלך, והותר לו להציע את שירותיו למי שיחפוץ.
בתגובה החליט מגלן לוותר על אזרחותו הפורטוגלית ולעבור לעבוד בשירות ספרד. הוא גם שינה את שמו לפרננדו דה מגלאנס (Fernando de Magallanes).
בשירות ספרד

מגלן הגיע לבירה הספרדית סביליה ב־20 באוקטובר 1517. עד מהרה קיבל אזרחות ספרדית, וצבר השפעה בחצרו של המלך קרלוס הראשון (שנודע גם כקיסר קרל החמישי).
מגלן החל לתכנן יחד עם גולה פורטוגלי אחר, רוּי פַלֵירו (פלירו עצמו לא יצא למסע היות שסבל מהתמוטטות עצבים), ובמימון של איש עסקים פלמי שנטר טינה למלך הפורטוגלי, מסע לכיוון "איי התבלינים" שבמזרח אסיה על ידי הפלגה מערבה, כדי להימנע ממעבר דרך כף התקווה הטובה שהייתה בשליטה פורטוגלית בהתאם לאמנת טורדסיאס (Treaty of Tordesillas) מ־1494. הם חשבו שהדלתה של ריו דה לה פלטה (הנהר המפריד בין אורוגוואי לארגנטינה של היום) היא מעבר מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט. ב־22 במרץ 1518 קיבלו מגלן ופלירו את אישור המלך למסע, את תמיכתו הכספית, הבטחה לחלק העשרים מכל רווחי המסע, ומינוי להם וליורשיהם כשליטים בכל הארצות שייתגלו.
בכסף שקיבלו מהמלך רכשו השניים חמש ספינות:
טרינידד – ספינת הדגל (110 טון, 55 אנשי צוות)
קונספסיון (90 טון, 45 אנשי צוות)
סן אנטוניו (120 טון, 60 אנשי צוות)
ויקטוריה (85 טון, 42 אנשי צוות)
סנטיאגו (75 טון, 32 אנשי צוות)