stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחי הקיסר!
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות | המקור לדמות |
| --- | --- | --- | --- |
| ג'וש ברולין | אדי מניקס | מנהל ההפקה ב"אולפני קפיטול" | אדי מניקס |
| ג'ורג' קלוני | ביירד ויטלוק | כוכב סרטי האיכות של "אולפני קפיטול" השחקן הראשי בסרט "יחי הקיסר!". | קירק דאגלס |
| אלדן ארנרייך | הובי דויל | כוכב המערבונים ("הקאובוי המזמר") של "אולפני קפיטול" | קירבי גרנט |
| רייף פיינס | לורנס לורנץ | במאי קולנוע ב"אולפני קפיטול", שנאלץ לביים את דויל |  |
| ג'ונה היל | ג'וזף סילברמן | ערב ונוטריון שעובד עם "אולפני קפיטול" |  |
| סקרלט ג'והנסון | דיאנה מורן | כוכבת "סרטים בסגנון באזבי ברקלי" של "אולפני קפיטול", המגלה שהיא בהריון | אסתר ויליאמס |
| פרנסס מקדורמנד | סיסי קלהון | עורכת סרטים ב"אולפני קפיטול" |  |
| טילדה סווינטון | ת'ורה טאקר | עיתונאית בעלת טור רכילות, אחותה התאומה של ת'סלי. | הדה הופר ולואלה פרסונס |
| טילדה סווינטון | ת'סלי טאקר | עיתונאית בעלת טור רכילות, אחותה התאומה של ת'ורה | הדה הופר ולואלה פרסונס |
| צ'נינג טייטום | ברט גרני | כוכב הסרטים המוזיקליים של "אולפני קפיטול" | ג'ין קלי |
| אליסון פיל | גב' מניקס | אשתו של אדי | טוני מניקס |
| ורוניקה אוסוריו | קרלוטה ולדז | הכוכבת הלטינית של הסרטים המוזיקליים של "אולפני קפיטול" | כרמן מירנדה |
| אמילי ביצ'ם | דירדרה |  |  |
| הת'ר גולדנהרש | נטלי | מזכירתו של מניקס |  |
| ווין נייט |  | תסריטאי קומוניסט |  |
| מקס בייקר | ג'ון הווארד הרמן | ראש התסריטאים הקומוניסטים |  |
| כריסטופר למברט | ארנה סלסום | קולנוען נשוי, שהיה לו רומן עם דיאנה |  |
| פרד מלמד | פרד | תסריטאי קומוניסט |  |
| פטריק פישלר | בנדיקט | תסריטאי קומוניסט |  |
| דייוויד קרומהולץ |  | תסריטאי קומוניסט |  |
| פישר סטיבנס |  | תסריטאי קומוניסט |  |
| אלכס קרפובסקי | מר סמיטרוביץ' |  |  |
| קלנסי בראון |  | שחקן "אולפני קפיטול", המככב בסרט "יחי הקיסר!" לצידו של ויטלוק . |  |
| רוברט פיקארדו |  | רבי. |  |
| נטשה באסט | גלוריה דה למור |  |  |
| ג'ון בלוטל | הרברט מרקוזה |  | הרברט מרקוזה |
| דולף לונדגרן |  | מפקד צוללת סובייטית |  |
| מייקל גמבון | קריין (ללא שם) |  |  |
מוזיקה

קרטר בורוול כתב שירים מקוריים לסרט, ביחד עם הנרי קריגר ווילי ריאלה.
הפקה

הסרט נחשף לראשונה בשנת 2004, ואז העלילה אמורה הייתה להתרחש בשנות ה-20, עם צוות שחקנים המעלים הצגת תיאטרון המתרחשת ברומא העתיקה. האחים כהן גנזו את הרעיון עד לשלהי שנת 2013, אז הצהירו שהם עוסקים בפיתוח הסרט. שלב הצילומים החל בנובמבר 2014 בלוס אנג'לס, קליפורניה. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בלוס אנג'לס, ב-1 בפברואר 2016. הקרנת הסרט ברחבי ארצות הברית החלה ב-5 בפברואר 2016, והוא פתח את פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין ה-66, ב-11 בפברואר 2016.
הפצה

הקדימון לסרט פורסם ב-9 באוקטובר 2015. הסרט הופץ ב-9 בפברואר 2016 בארצות הברית, וב-18 בפברואר 2016 בישראל. ב-5 בפברואר 2016 הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
קבלה

בסוף השבוע הראשון ליציאתו, הסרט הגיע למקום השני ברשימת הסרטים המכניסים ביותר כאשר במקום הראשון זכה קונג פו פנדה 3.
הסרט זכה לביקורות חיוביות, ובאתר Rotten Tomatoes שאוסף ביקורות מצוין כי 85% מהביקורות לסרט הן ביקורות חיוביות, והציון הממוצע שלו הוא 7.14/10
הערות שוליים

↑  "Hail, Caesar! (2016)". British Film Institute. נבדק ב-16 בפברואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "HAIL, CAESAR! (12A)". British Board of Film Classification. 12 בפברואר 2016. נבדק ב-12 בפברואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Hail, Caesar! (2016)". Box Office Mojo. (Amazon.com). נבדק ב-18 בפברואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| סרטי האחים כהן |
| --- | --- | --- |
| סרטים | רציחות פשוטות (1984) • בייבי אריזונה (1987) • צומת מילר (1990) • ברטון פינק (1991) • הקפיצה הגדולה (1994) • פארגו (1996) • ביג לבובסקי (1998) • אחי, איפה אתה? (2000) • האיש שלא היה שם (2001) • אכזריות בלתי נסבלת (2003) • לחסל את הליידי (2004) • ארץ קשוחה (2007) • לקרוא ולשרוף (2008) • יהודי טוב (2009) • אומץ אמיתי (2010) • בתוך לואין דיוויס (2013) • יחי הקיסר! (2016) • הבלדה על באסטר סקראגס (2018) |  |
| שחקנים בולטים | ג'ון גודמן • סטיב בושמי • פרנסס מקדורמנד • ג'ון טורטורו |  |
| שותפים נוספים | פסקולים: קרטר בורוול • צילום: רוג'ר דיקינס • בארי זוננפלד |  |
אדמתי (סרט)

| --- | --- |

נביל עיוש מציג בפני צעיר ישראלי ראיון עם תושב מחנה פליטים בלבנון
 בימוי:  נביל עיוש
 הופק בידי:  French connection Films, Les Films du Nouveau Monde, Ali n’ Productions
 צילום:  וואדג'י אליאן, דניאל גל
 מדינה:  צרפת, מרוקו
 הקרנת בכורה:  8 בפברואר 2012
 משך הקרנה:  82 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית, ערבית, עברית, אנגלית
 סוגה:  סרט תיעודי
 https://www.frenchcx.com/portfolio/my-land
 דף הסרט ב־IMDb
אדמתי (בערבית: أرضي) הוא סרט תיעודי משנת 2011 בבימויו של נביל עיוש. הסרט צולם במהלך 2010, והיה סרטו התיעודי הראשון. מטרתו הייתה ליצור דו-שיח, בתיווך מצלמה, בין פליטים פלסטינים מהכפרים סעסע, ספוריה וצפצאף המתגוררים עדיין במחנות פליטים בלבנון, לבין צעירים ישראלים המתגוררים ביישובים שקמו על חורבות הכפרים מהם ברחו או גורשו במלחמת העצמאות.
עיוש אמר שרצה שהישראלים "ישמעו את הפלסטינים שגרו פעם במקום בו הם גרים עכשיו." הוא היה מודע לכך שגם הצעירים, כמו הפליטים הפלסטינים שראיין, מרגישים זיקה עמוקה למקום בו נולדו וגדלו. אבל ללא זיכרון, הוא מאמין, הם נידונו לחיות בהכחשה וללא יכולת להסביר מה קושר אותם לאדמתם.
תקציר

הסרט נפתח עם קריינות של עיוש עצמו, המסביר את זיקתו לנושא הסרט והשפעת הסכסוך הישראלי-פלסטיני על חייו:
נולדתי בצרפת בשנת 1969 לאב מרוקאי מוסלמי ולאם יהודיה ממוצא תוניסאי. מבחינת הקהילה היהודית הייתי פרי נישואים שלא זכו להכרה [...] במרוקו, הייתי "הבן של היהודיה". כל זה לא השפיע עלי כמו שהשפיעו השיחות הקבועות בין בני המשפחה על הסכסוך במקום רחוק מאוד מארצי בין שני עמים הנלחמים על אותה אדמה.
המשכו של הסרט, ועיקרו, הוא תגובת הצעירים הישראלים לראיונות בהם צפו. עיוש לא נוכח עוד בסרט מלבד לצורך הצגת השאלות, דרך מתורגמנית, במטרה להבין מהם מה קושר אותם לאדמתם.
ביקורת

ערין הווארי אמרה כי עיוש עשה כמיטב יכולתו להימנע מדרמטיזציה, אבל המראות במחנות הפליטים שנקלטים במצלמתו מעידים על מצב של "זמניות".
איזבל רנייה אמרה כי הסרט "מנסה ליצור דיאלוג בין גולים פלסטינים ובין ישראלים" וייחודו הוא במגוון נקודות המבט של הצעירים הישראלים, בעוד שהחוויה שמתארים הקשישים הפלסטינים נוטה להיות הומוגנית יותר.
פרנסואה-גיום לוריין כתב כי הסרט מלמד כי הסכסוך הישראלי-פלסטיני הוא "קונפליקט של זיכרונות, בין חרטה לשיכחה."
הכרה ופרסים

פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים התיעודים Ramdam בבלגיה (צר').
פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הים תיכוניים בתטואן בשנת 2012
פרס חביב הקהל בפסטיבל Cinéalma בניס 2011
פרס עריכה ופסקול מקורי בפסטיבל הסרטים הלאומי בטנג'יר 2011
פרס העיתונאים בפסטיבל הסרטים הערבים Faemack 2011
בחירה רשמית בפסטיבלים מונטפלייה (אנ'), Namur ופסטיבל סרטי פלסטין בבוסטון (אנ') 2011
הערות שוליים

↑  תקציר (בצרפתית) (ארכיון)
1 2  הערות הבמאי (בצרפתית) (ארכיון)
↑  לא יהיה שקט ולא תהיה שלווה - העוקץ, באתר העוקץ, ‏2 במאי 2012
↑  Isabelle Regnier, "My Land" : faire surgir une parole impossible, Le Monde, ‏2 בינואר 2012 (בצרפתית)
↑  François-Guillaume Lorrain, "My Land" - OEuvre de mémoire, Le Point, ‏2 בינואר 2012 (בצרפתית)
האורגות מלקייה

קבוצת האורגות בלקייה הוא מיזם של נשים בדואיות בנגב (במקור מלקייה) שהוקם על ידי עמותת "סידרה", שנועד לשמר את אומנות האריגה הבדואית העוברת מדור לדור וכן לספק פרנסה לנשים אלו. במיזם זה מייצרות הנשים אריגים המשמשים בעיקר כטקסטיל לבית, באמצעות אריגה ידנית. העבודות המקוריות המיוצרות ברחבי הנגב מושכות אליהן שוחרי אומנות, מעצבים למיניהם ומטיילים[דרוש מקור]. המפעל, שהוקם כדי לאפשר לנשים להתפרנס מאומנות האריגה וכן לצבור ביטחון עצמי בקהילה, מוכר מוצרים אלו ובמקביל מאפשר ומעודד תמיכה בנשים הבדואיות הגרות באזור.
רקע

המיזם התחיל ב-1991 על ידי נשים מקומיות מלקייה ומהכפרים הסמוכים לה. הקבוצה הלכה והתגבשה לכ–150 נשים. המפעל והמיזם כולו על הצד הניהולי, שיווקי, העיצובי והטכני מתוחזק על ידי נשים מן המגזר הבדואי בלבד.
הצורך בהקמת הארגון נבע מהמעבר של החברה הבדואית מחיי נוודות לכפרים מיושבים. בשנות ה-70 וה-80 החלה הקמת יישובי קבע עבור הבדואים בדרום ישראל (תל שבע, רהט, לקייה, כסייפה ועוד). המעבר למגורים ביישובים ובבתים מודרניים, ייצר תהליכים שהשפיעו על האוכלוסייה והחברה הבדואית מכמה בחינות: ביישוב לא התאפשרה כלכלה חקלאית מסורתית של גידול צאן ועיבוד שטחים לצריכה עצמית, ולכן נמנעה הפרנסה הבסיסית מעשרות אלפי משפחות שלא הכינו עצמן לחיים ופרנסה בסביבה החדשה. דבר זה יצר אבטלה, פשיעה, אלימות ותסכול.[דרוש מקור]
בעבר היו הנשים כוח העבודה המרכזי בניהול משק הבית ובעבודות הסובבות אותו וכיום מאחר שצורת מחייה זו כמעט ונעלמה[דרושה הבהרה], נוצר מצב, שבו נשים רבות בחברה הבדואית נותרו ללא עבודה[דרוש מקור] ולעיתים אינן יודעות קרוא וכתוב ולכן אין באפשרותן לצאת לשוק העבודה. המיזם מתבסס על הידע המסורתי של מלאכת האריגה הבדואית והופך אותו למקור פרנסה ותעסוקה להן ולמשפחותיהן.
תהליך עבודה וחומרים

במיזם מתקיימת חלוקת עבודה. התפקידים הם: טוויה, שזירה, צביעה ואריגה. לנשים ניתנת האפשרות לבצע את העבודה מהבית כאשר כל אחת מהן מהווה חלק מפס ייצור. מלבד תהליך הצביעה, שחייב להתבצע בבית מלאכה הצמוד לחנות, כל שאר התהליך ניתן לביצוע עצמאי בבית.
האורגות בלקייה משתמשות בצמר כבשים הנרכש מרועים מקומיים באזור הנגב, נטווה ידנית בעזרת פלך, ונצבע ידנית בצבענים סינתטיים מיובאים. בעבר, על פי המסורת הבדואית, התבצעה הצביעה בעזרת צבענים טבעיים שהפיקו 5 צבעים בסיסיים. עם התפתחות המיזם, קודם נושא זה על ידי מתנדבים שבאים גם מחוץ לישראל שהתעניינו בפרויקט ופיתחו את הקשר לייבוא הצבענים הסינתטיים מחו"ל, על מנת להקנות למוצרי לקייה איכות צבעונית הנשארת לאורך זמן ומגוון צבעים רחב יותר.
האריגה והעיצוב

האורגות בלקייה משתמשות בנול קרקע מסורתי, הבנוי בצורה של מוטות עץ וחבלים. העבודה מתבצעת ידנית וללא שימוש במכניקה או מסרק. האורגות יושבות על הרצפה ומבצעות עבודה הדורשת מאמץ פיזי ודיוק. שיטת אריגה זו מאפשרת אריגה צפופה וחזקה במיוחד. היריעות הנארגות הן ארוכות וצרות, ברוחב קבוע של 1.10 מטר באורכים שונים. העבודה על שטיח בסיסי אורכת כ-6 שבועות.
בחנות נמכרים עיצובים בגדלים שונים לצרכים שונים: שטיחים, כריות, תיקים, מחצלות, בדים דקורטיביים ועוד. חלקם מורכבים מכמה יריעות המחוברות יחדיו על ידי תפר ידני פשוט.
בעבר העיצוב של הבדים כלל 5 צבעים – גוון צמר טבעי (בז'), כחול כהה, אדום, שחור וירוק זית, ודוגמאות מהמסורת הבדואית שמתאפיינות בקווים מקבילים. כיום חלק מהמוצרים שנמכרים עדיין מופיעים בעיצוב זה וחלקם בעיצוב דוגמאות חדשות צבעוניות ומגוונות יותר, המתאימות למגוון לקוחות רחב. אופי העיצובים נקבע על ידי האחראית לעיצובים מבין הנשים שמשתתפות בפרויקט, או על ידי הזמנה אישית של הלקוח.
סידרה

סידרה (בערבית: עץ מבורך הצומח במדבר והוזכר בקוראן) היא עמותה של נשים ערביות בדואיות בנגב. המניע להקמתה היה רצון משותף לפעול למען שיפור מצבן של הנשים הבדואיות והקהילה בכלל. לעמותה מיזמים נוספים מלבד "האורגות מלקייה" כגון לימוד קרוא וכתוב, תמיכה ועידוד בלקיחת תפקיד פעיל במרחב הציבורי ועוד.
בלקייה קיים אולם תצוגה למכירת המוצרים ותוכנית סיורים המופעלת במקום, המדגימה את תהליך ייצור האריגים על כל שלביו החל מטווית החוטים, דרך הצביעה, השזירה, האריגה והגימור. קיימת פעילות לכל הגילאים וכן נערכות במקום פעילויות לקבוצות, הכוללות אירוח בדואי מסורתי.
המוצרים נמכרים דרך מספר חנויות ברחבי ישראל.
הערות שוליים

1 2  23.6 מאזניים, באתר Xnet‏, 21 ביוני 2005
↑  [https://desert-embroidery.org/?page_id=198 The Desert Embroidery Educational Visitor Center:
Come As A Guest, Leave As A Friend!], desert-enroidery.org
↑  אלי ערמון אזולאי, עכבר העיר אונליין, חלון לכלכלה הפמיניסטית, באתר הארץ, 13 באוגוסט 2009
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "האורגות מלקייה".
פלך - טוויה מסיב לחוט
המוצרים בחנות בלקייה
מרד החשמונאים

מרד החשמונאים היה מרד של יהודים בשלטון הממלכה הסלאוקית בארץ ישראל, ובתומכיה המתייוונים, שהתחולל בין השנים 167 ל-160 לפנה"ס. לצד מאבק נגד הכיבוש, נגד גזירות אנטיוכוס ולמען עצמאות דתית ומדינית, היה המרד מאבק על דמותה של החברה היהודית בתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
שני מחנות נאבקו על צביונו של העם, מצד אחד מרבית העם, נאמני המסורת, ומהצד השני מיעוט מתייוון, שמטרתה הייתה להנהיג שינויים מרחיקי לכת באופייה של החברה היהודית, בחסות השלטון ההלניסטי.
המרד ידע עליות ומורדות בשדה הקרב ובזירה המדינית הבין-לאומית. האימפריה הסלאוקית, אף שהצליחה לזמן קצר לשוב ולהשתלט צבאית על יהודה עד תבוסתו של בקכידס בידי יונתן הוופסי (157 לפנה"ס), נחלשה מאוד בעקבות כל האירועים שהתרחשו במקביל, וכתוצאה מהם לא מימשה את ריבונותה המלאה על יהודה. יתרה מכך, לאחר המרד החל תהליך איטי של ניתוק יהודה מהאימפריה הסלאוקית. בתחילה זכו היהודים באוטונומיה ולאחר מכן ביססו ממלכה עצמאית בארץ ישראל.
שם המרד נגזר משמה של משפחת החשמונאים שהנהיגה אותו וברבות הימים הצמיחה מתוכה שושלת ששלטה בארץ ישראל. לזכר הצלחת המרד תוך ניצחון המעטים מול הרבים, טיהור בית המקדש השני וחידוש הפולחן הדתי במסגרת עצמאות מדינית בארץ שנמשכה בערך מאה ושלוש שנה, נקבע במסורת היהודית חג החנוכה.
רקע

ברקע מרד החשמונאים התרחשו מספר תהליכים שנוהלו על ידי הממלכה הסלאוקית. התהליכים הללו הובילו לשינוי באוטונומיה היהודית וגרמו לתסיסה שהובילה למרד. השינויים העיקריים היו במידת העצמאות היהודית, בהתערבות בענייני פנים ובענייני בית המקדש, בשינוי הריבוד המעמדי, בשינוי שיטת המיסוי ובגזירות דת.
רקע > המצב הגאו-פוליטי

לאחר שיבת ציון (המחצית השנייה של המאה ה-6 לפנה"ס) לא הוקמה מדינה יהודית עצמאית בארץ ישראל. במקום זאת, כוננה בארץ פחווה על ידי האימפריה הפרסית ששלטה אז בארץ. אף שלא כונן בארץ משטר עצמאי, נהנו היהודים ויתר תושבי הארץ מאוטונומיה פנימית, והשלטון נמנע מלהתערב בענייניהם הפנימיים. היישוב היהודי בארץ היה אך אחד מכמה מרכזים של קיום יהודי, כאשר מרכז גדול נוסף היה בבבל.
בשנת 334 לפנה"ס פרצה מלחמה בין ממלכת מוקדון לממלכת פרס. המלחמה התחילה בפלישתו של אלכסנדר הגדול, מלך מוקדון, לשטחי האימפריה הפרסית באסיה הקטנה והגיעה בשנת 332 לפנה"ס לארץ ישראל. אלכסנדר הגדול הדביר את ההתנגדות הפרסית, וארץ ישראל שולבה באימפריה הגדולה שהקים.
לאחר מותו של אלכסנדר הגדול עברה ארץ ישראל מספר ידיים, ובסופו של דבר הייתה לנחלתם של מלכי בית תלמי, מלכי מצרים. הן אלכסנדר והן התלמיים המשיכו את המסורת הפרסית של מתן אוטונומיה פנימית ליהודים ולא נרשמו אירועים חריגים בהקשר זה בתולדות הארץ. המלכים הסלאוקים טענו שקוילה-סוריה, שארץ ישראל הייתה חלק ממנה, הובטחה להם מכוח הסכמים שנכרתו בינם לתלמיים, אך למרות זאת סירבו התלמיים לוותר על הארץ. כתוצאה מכך פרצו שש מלחמות בין הסלאוקים לתלמיים הידועות בשם המלחמות הסוריות. במלחמה הסורית החמישית הצליח אנטיוכוס השלישי לכבוש את הארץ מידי התלמיים.
אנטיוכוס השלישי העניק ליהודים מגילת זכויות חשובה ב־198 לפנה"ס. מהלך זה נבע מרצונו לחזק את יהודה כגורם נאמן ויציב בגבול העימות עם בית תלמי המצרי וכגמול על השותפות המיוחדת שנוצרה בירושלים, ערב כיבושה בידי הסלאוקים, בין יוסף בן טוביה לבין שמעון הכהן הגדול. השותפות סייעה לגרש את חיל המצב המצרי שחנה ב"מצודת הבירה" (המצודה שמצפון-מערב למקדש), ובנוסף סיפקו היהודים ציוד ומזון ללוחמי אנטיוכוס ולפילי המלחמה של המלך. בכתב זכויות זה הכיר אנטיוכוס בתוקפם המשפטי של היהודים לנהוג על פי "חוקי אבות" ובסמכותם של הכהנים והזקנים לנהל את הציבור לפיהם, כפי שנהגו גם קודם.
ברם, הפסדו במלחמה נגד הרומאים בקרב מגנסיה, והתנאים הקשים שנכפו על הממלכה הסלאוקית בהסכם אפאמיאה ערערו את יסודות הממלכה, רוששו את אוצר הממלכה והעמידו אותם בפני חובות לרומאים. בשל כך החל אנטיוכוס השלישי לעקל מאוצרות המקדשים של העמים שבשליטתו, ואף נהרג במהלך אחד הניסיונות הללו. יורשו, סלאוקוס הרביעי, ירש גם את החובות וכאביו המשיך לעקל כספים מאוצרות המקדשים והפקיד את הליודורוס על החרמת כספי אוצר המקדש היהודי בירושלים. לאחר הירצחו של סלאוקוס הרביעי שלט אחיו אנטיוכוס הרביעי שלא המשיך במדיניותו הדתית המתונה של קודמיו, אלא שאף לחזק ולאחד את הממלכה הסלאוקית שנחלשה על ידי איחוד דתי ומיזוג אלים שבראשם עומד זאוס האולימפי. שליט זה האמין בעצת יועציו כי רוב העם היהודי יהיה מוכן לקבל את תרבות יוון – בספר מקבים א', כונו הנוטים לעמדה כזו παράνομοι (פָּרַנוֹמוֹי), "בְּנֵי בְלִיַּעַל" (מילולית: חסרי תורה) – ולכן הטיל גזרות קשות נגד היהדות ואף חילל את בית המקדש, כאשר ניסה להפוך אותו למקדש לזאוס או דיוניסוס. גזרות אלה היו בין הסיבות העיקריות למרידה המזוינת של נאמני המסורת בשלטון.
רקע > רקע דמוגרפי ודתי > המצב של היישוב היהודי בארץ

ההתערבות הסלאוקית הרשמית התחילה בהדחת הכהן הגדול חוניו השלישי ב-175 לפנה"ס ומינויו של יאסון אחיו במקומו. יאסון ביקש להפוך את ירושלים לפוליס הלניסטית ושילם לשלטונות כסף בתמורה למינוי. בסופו של דבר הודח גם יאסון על ידי מתייוונים קיצוניים שסברו שהוא מתון מדי ובמקומו מונה מנלאוס, שבזז את אוצרות המקדש והנהיג בו עבודת אלילים. מנלאוס אף לא היה ממשפחת בית צדוק, שעל פי המסורת מאז ימי שלמה המלך, רק ממנה נבחרו הכוהנים הגדולים.
רקע > רקע דמוגרפי ודתי > גזירות השמד

בשנת 167 לפנה"ס גזר אנטיוכוס הרביעי גזירות קשות על העם היהודי. קיום המצוות נאסר, ובמיוחד נאסרו ברית המילה ושמירת השבת, ואף נכפתה על היהודים אכילת בשר חזיר. מכאן שנפגעה זכותם של התושבים היהודים לחיות לפי דיני אבותיהם. הפולחן הדתי בבית המקדש בוטל, ותחתיו הונהג פולחן אלילי פגני. אלה שהתנגדו לגזירות נענשו באכזריות על ידי החיילים הסלאוקים. גזירות קשות אלה היו רקע לסיפורים דוגמת חנה ושבעת בניה וסיפורו של אלעזר הזקן. גזירות שמד אלו הניעו את המורדים לפעולה, והיו בין הסיבות המיידיות לפרוץ המרד.
רקע > רקע דמוגרפי ודתי > מתייוונים

התייוונות (מן "יוון") הוא התהליך בו יהודי ממיר את תרבותו, ולעיתים גם את דתו לתרבות ההלניסטית (שמקורה ביוון העתיקה), דתה, לשונה ומנהגיה. ההתייוונות באה לידי ביטוי ברצון להידמות ליוונים באורח חיים, פיתוח החוש האסתטי, תרבות הגוף והספורט והפילוסופיה היוונית. גם בתחום האמנות הפלסטית חל שינוי בעקבות תופעת ההתייוונות ואות לכך נמצא בבתי הכנסת ובפסלים מאותה תקופה. ההתייוונות היא תוצר של מפגש בין תרבויות: תרבות יוון ותרבות ישראל, כשהמפגש יצר באותה תקופה נהירה של יהודים אל הדת והתרבות היוונית ברובדיהם השונים.
ההתייוונות הייתה רווחת בעיקר בקרב השכבות העירוניות, המבוססות והאריסטוקרטיות של העם היהודי, כאשר בכפרים ובקרב דלת העם הייתה השקפה זו מקובלת הרבה פחות. המתחים הפנימיים בין המתייוונים לשומרי המסורת והשינויים שנכפו על שומרי המסורת במסגרת הערים בכלל וירושלים בפרט הביאו לפרישתם מהערים, והניסיונות להביא לשינוי קיום אורחותיהם ואמונותיהם גם מחוץ לערים היה בין הסיבות העיקריות לפריצת מרד החשמונאים בשלטון ההלניסטי בארץ ישראל.
השלטון הסלאוקי נסתייע בניסיונותיו לדיכוי המרד במיליציות של מתייוונים, שחלקם התנדבו מתוך האוכלוסייה היהודית, וחלקם מקרב העמים השכנים, כגון אדום ופלשת.
רקע > רקע כלכלי > ריבוד מעמדי

עד תקופת שלטון היוונים, חיו היהודים כישות עצמאית (בתקופת בית ראשון) או כאוטונומיה תרבותית-דתית תחת שלטון אימפריות שונות (בתחילת ימי בית המקדש השני). במרכז האוטונומיה היהודית עמד בית המקדש, אשר היווה מרכז רוחני עיקרי, סביבו התרחשו פעילויות חברתיות שונות, בלתי מעוצבות באופיין.
החברה היהודית אופיינה בסממנים אנרכיים, והבדלי המעמדות נבעו בעיקר מהבדלי עושר כלכלי, ולא מזכויות שלטוניות. המרכז השלטוני הפנימי היה בית המקדש, שכאמור, עיקר פעילותו הייתה דתית. שלטון האימפריה נותר חיצוני, ומעורבותו בתהליכים הפנימיים הייתה דלה.
לעומת מצב זה, האימפריה היוונית הייתה שונה במהותה, בשל נטייתה הייחודית להלניזם, כלומר, לשילוב תרבותי של העמים הכבושים בתרבות היוונית. מתוקף השיטה ההלניסטית, התהווה תהליך של התייוונות, שמשמעותו עירוב סממנים יווניים בתרבות היהודית.
צורת התרבות היוונית הייתה אוליגרכית מטבעה, כלומר מבנה השלטון היווני התבסס על קיומה של שכבת אזרחים שלטת, שהיוו את עילית העם. היוונים שאפו להפוך את ירושלים לפוליס יוונית, בה נהוגה אזרחות. האזרחות העניקה לשכבות העליונות של העם היהודי זכויות ומנהגים מיוחדים, אשר הפרידו אותן משאר שכבות העם, ולמעשה קבעו אותן כשכבה שלטונית, וזאת בניגוד לשיטה האנרכית אשר נהגה לפני כן.
עלייה זו במנהגים יווניים, הביאה לחיזוקם של מרכזי תרבות יווניים, בעוד שמעמדו של בית המקדש כמרכז תרבותי דעך. למעשה, עברה הנהגת העם מהנהגה דתית-רוחנית-אנרכית, לשליטה אזרחית-ריכוזית בעלת נטייה לאריסטוקרטיה (זכויות יתר אציליות).
זכויות היתר פגעו במעמדות הנמוכים, שנהנו לפני כן מזכויות שוות בפני הרשות הדתית (שלא הבחינה בין יהודים עניים לעשירים), וההבדלים הכלכליים הפכו להבדלי שליטה. פער מעמיק זה היווה מרכיב מרכזי בתהליך התהוות מרד החשמונאים, שהתבסס על השכבות העניות הפגועות.
רקע > רקע כלכלי > שינוי שיטת המיסוי

עד לתקופת השלטון ההלניסטי, נקבע המיסוי באופן פשוט, על ידי קביעת מכסות-מס ועמידה בהן. המיסוי היה הביטוי העיקרי לשלטונה של האימפריה, והמיסים נגבו באופן קבוע.
מלבד המיסוי החיצוני, הונהג מיסוי פנימי לבית המקדש, כמעשרות. מעשרות אלו נקבעו באופן שווה לכל משפחה, ונגבו מכל המשפחות היהודיות בלי הבדלי מעמד. מס זה שימש לתחזוקת בית המקדש ולא הצריך מערכת גבייה רחבה.
שיטת המיסוי של האימפריות ההלניסטיות הייתה שונה, ובה נקבעו נציבים מתוך העם הכבוש. לנציבים אלו הוענקו זכויות מיסוי חופשיות, והם נאלצו לעמוד במכסה קבועה. אי עמידה במכסת המס הנגבה חייבה את הנציב להשלים את הסכום מכספו הפרטי, בעוד שגביית יתר הותירה את הנציב עם עודף כספי. שיטה זו יצרה מעמד של נציבים עשירים, אשר גבו מס לצורכי רווח אישי ולא על-מנת לספק את צורכי האימפריה. תהליך זה הציב את המעמדות השונים בעימות סביב גובה המס, אשר ליבה אף הוא את מרד החשמונאים.
טקטיקה ואסטרטגיה

הטקטיקה, לפחות של הצד הסלאוקי, שאפיינה את המהלכים הקרביים העיקרים, תאמה את המקובל בתקופה ההלניסטית. עיקרה היה הסתמכות על חיל רגלים כבד הערוך במערך פלנקס ופרשים באגפיו. אף על פי שהפלנקס היה החיל הדומיננטי בצבא הסלאוקי, הוא כלל גם אלפי רגלים קלים ובינוניים, שציודם וחימושם התאימו ללחימה בשטח הררי או בשטח משובש אחר, שאפיין את זירת הקרבות הראשונים נגד המורדים. יתרה מכך, גם הפלנקס הסלאוקי, אף שהיה יעיל בעיקר בשטח מישורי או רמתי מתון, היה מאומן ללוחמה בשטח משובש.
הצד היהודי, לפחות בשלבים הראשונים של המרד, חסר חימוש וכלי נשק איכותיים, שהיו מאפשרים לו להתמודד נגד הצבא הסלאוקי בשדה הפתוח, ולכן נאלץ להסתפק בתחילת המרד בטקטיקות של לוחמת גרילה כמו התקפות פגע וברח ובמארבים. בעקבות ההישגים הראשוניים של צבא המורדים, הם הצליחו להשיג או לקחת שלל כלי נשק רבים, עובדה שאפשרה גם לצד היהודי לשנות את טקטיקות הלחימה שלו. בדומה לצבא הסלאוקי, גם למורדים היה פיקוד עליון שהטיל את מרותו על הכוחות השונים. הצבא היהודי היה צייתן ודייק בביצוע הפקודות. כבר בראשית המרד מתוארים תמרונים צבאיים מורכבים דוגמת זה שננקט בקרב אמאוס שבו הצליח יהודה המכבי להפתיע את הצבא הסלאוקי עם כוח עלית מצבאו.
עם רכישת כלי נשק איכותיים יותר אחרי טיהור בית המקדש, העזו המורדים להתמודד עם הצבא המלכותי גם בקרבות סדורים במישור ובשטח רמתי מתון שבו הפלנקס הסלאוקי היטיב לפעול.
הצדדים הלוחמים > המורדים, פיקודם וצבאם

מתתיהו הרים את נס המרד במודיעין והיה מנהיגו הראשון, אך הוא היה אדם מבוגר ונפטר שנה לאחר פרוץ המרד. בנו, יהודה, קיבל עליו את הפיקוד. בניגוד לממלכה הסלאוקית, לא היה ליהודים שלטון מרכזי אחד, ומכאן שלא היו גם מוסדות מסודרים שיכלו להחזיק צבא מאורגן ועתודות. אופיו של צבא המורדים, בדומה לצבאות מורדים אחרים, היה עונתי והגיוס היה על בסיס התנדבותי. כתוצאה מכך הרכבו של הצבא וגודלו השתנו באופן ניכר ממערכה למערכה.
בראשית ההתקוממות היה מספר הלוחמים קטן יחסית. ספר מכבים ב' מספר על 6,000 מורדים שהיו זמינים ליהודה בראשית המרידה ואילו ספר מכבים א' מזכיר את המספר 3,000. חוקרים מודרניים, בהם בצלאל בר כוכבא, מקבלים אומדן זה (6,000) בהיעדר נתונים אחרים על תחילת המרד. בשלב השני של המרד, לאחר טיהור בית המקדש (164 לפנה"ס) הצטרפו יהודים רבים לצבא המורדים וספר מכבים א' מתאר צבא שגדל לכדי 10,000 חיילים ואף ליותר מ־13,000 לאחר טיהור בית המקדש. בתיאורי הקרבות נוקטים המקורות העתיקים בגישה המאפיינת את ההיסטוריוגרפיה העתיקה, ומפריז בכוחו של האויב ומקטין את כוחם של המורדים. כך למשל לפי ספרי המכבים, השתתפו רק 800 לוחמים בקרב אלעשה. היסטוריונים מודרניים דוחים את המספרים האלה. פרופ' מיכאל אבי-יונה טוען שבשלב זה היו למורדים 22,000 לוחמים ואילו פוטנציאל הגיוס המלא עמד על כ-40,000. בצלאל בר כוכבא מרחיב את ההערכה וטוען שהיה ליהודים כושר גיוס של 20 עד 40 אלף לוחמים. לעומתו ישראל שצמן מעריך את סך יכולת הגיוס של פוטנציאל הגיוס של תושבי יהודה בתקופת המרד בלא יותר מ-23,000. לטענתו, היות שלא כל היהודים השתתפו במרד והיות שאין מקורות ישירים המאששים את המספרים של בר כוכבא, סביר להניח, לפי טענתו, שמספר הלוחמים המקסימלי שגייסו המורדים לא עלה ביותר מכמה אלפים על 11,000 (כלומר כ-15,000–16,000 לוחמים לכל היותר).
בתחילת המרד לא היו המורדים מאורגנים כראוי וחסרו להם כלי נשק איכותיים, אך מצב זה השתפר אחרי טיהור בית המקדש. המקורות העתיקים אינם מציינים את סוגי חיל הרגלים שהיו בצבא היהודי, אך סביר להניח שאחרי שתפסו כלי נשק רבים ואיכותיים היו ליהודים רגלים בינוניים או אפילו כבדים. ברם, אין כל ספק שבימיו של יהונתן היו בצבא היהודי פלנגיטים רבים והוא נקט בטקטיקה הלניסטית אופיינית. לאחר טיהור בית המקדש מוזכרים אפילו פרשים בעימותים מקומיים אחדים, ועל קיומם של פרשים בקרבות אחדים ניתן להסיק מהכתוב במקורות. מקור פרשים אלו אינו חד משמעי. בהרי יהודה ושומרון, שבהם התחיל המרד ושם התפתח, לא הייתה מסורת של לוחמת פרשים ואף לא היו תנאים לגידול סוסים. מכאן, סביר שלפחות חלק מהפרשים היהודים מקורם בשכירי חרב יהודים ששירתו בצבא תלמי והיו מוצבים במושבות הצבאיות בארץ ישראל בימי שלטון בית תלמי בארץ ישראל או אצל המלכים השונים באסיה הקטנה. מקור אפשרי אחר הוא פרשים מבני טוביה, אשר מוצאם מעבר הירדן המזרחי.