stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קן ליווינגסטון
הערות שוליים

↑  כתבה של קן ליווינגסטון בעיתון הגארדיאן בו הוא מפרט את עמדותיו
↑  האוורד קפלן וצ'ארלס סמאל, Anti-Israel Sentiment Predicts Anti-Semitism In Europe: A Statistical Study, מחקר שנערך עבור אוניברסיטת ייל, ראו עמ' 2 ו-3
↑  ראש עיריית לונדון מתנצל על הערתו האנטישמית, אתר מכון ויזנטל
↑  הלל הלקין, לבו האנטי ישראלי של ליווינגסטון, הניו יורק סאן, 8 במרץ 2005
↑  somethingjewish.co.uk (הקישור אינו פעיל, 20 במאי 2022)
↑  פייננשל טיימס, ‏הסיוט הגדול של בלייר, באתר גלובס, 21 בנובמבר 1999
↑  יו מוייר, ראש העיר המותקף מתקיף בחזרה, באתר הגארדיאן, 23 בפברואר 2005
↑  ראש העיר הושעה מתפקידו, באתר BBC
↑  סוכנויות הידיעות, פרשת "השומר הנאצי": ראש עיריית לונדון יצא נקי, באתר ynet, 19 באוקטובר 2006
↑  אלי אשכנזי‏, ההיסטוריה מוכיחה: היטלר תמך בהגירה יהודית לארץ ישראל, באתר וואלה, 2 במאי 2016
↑  ראש העיר לונדון לשעבר: "היטלר תמך בציונות", באתר nrg‏, 6 בספטמבר 2016
↑  חדשות 2, ‏בכיר בריטי: "היטלר היה ציוני", באתר ‏מאקו‏, 28 באפריל 2016
↑  סוכנויות הידיעות‏, הושעה חבר פרלמנט בריטי שאמר כי "היטלר תמך בציונות", באתר וואלה, 28 באפריל 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007437343505171  PLWABN: 9812630090505606  BIBSYS: 90193238  BnF: cb12265660r (data)  CiNii: DA02040163  GND: 119510693  ISNI: 0000 0001 2103 0733  LCCN: n84120744  MusicBrainz: bb595293-9425-458b-ba75-0aa44988100d  NDL: 01044553  NLA: 35372000  NLK: KAC200713737  NSK: 000177660  NTA: 131928716  RERO: 02-A003526162  SELIBR: 345914  SNAC: w6c82pkn  SUDOC: 031442587  UKPARL: RJuD2L6W  ULAN: 500275885  VIAF: 92246997   WorldCat (עם VIAF): 92246997
קישור לא קוולנטי

קישור לא קוולנטי הוא מושג בכימיה, המבטא שם כללי לקישור כימי הקושר בין אטומים או מולקולות, שלא דרך קשר קוולנטי. בין היתר, סוג קישור זה הוא מרכיב מפתח בהבנת אינטראקציות ביולוגיות.
קישור לא קוולנטי כולל מספר סוגי קשרים (קשר יוני, אינטראקציות אלקטרוסטטיות, קשרי מימן וקשרי ואן דר ואלס ואינטראקציות הידרופוביות) אשר המכנה המשותף לכולם הוא שהם קשרים חלשים יחסית לקישור קוולנטי. אינטראקציות לא קוולנטיות הן הפיכות, משמע יכולות להיווצר ולהתנתק בקלות יחסית. דבר זה מקנה את יכולת השינוי והקצב המהיר הדרושים בעולם הביולוגי ולמעשה כלל התהליכים הביולוגיים מבוססים על אופי קשרים אלו: מבנה מולקולת ה-DNA, האופן שבו מקופלים חלבונים (מבנה שניוני, מבנה שלישוני ומבנה רביעוני), קישור בין חלבונים וקישור אנזימים לסובסטרטים ועוד.
אינטראקציות אלקטרוסטטיות

אינטראקציות אלו נובעות מהמשיכה או הדחייה החשמלית בין מטענים, הנובעות מחוק קולון. דוגמה מפורסמת לחשיבותם של קשרים אלקטרוסטטיים ניתן למצוא בחלבון המוגלובין אשר יכולת נשיאת החמצן שלו מושפעת מהרכב הקשרים האלקטרוסטטיים המייצבים מבנים שונים של החלבון, הנבדלים בזיקתם לחמצן, בהתאם לתנאי הסביבה. מנגנון זה מאפשר קליטת חמצן בריאות, הובלתו לרקמות ושחרורו ביעד, קליטה של פחמן דו-חמצני ברקמות, הובלתו אל הריאות ושחרורו שם. המנגנון מאפשר גם ויסות התהליך בהתאם לצרכים הפיזיולוגיים.
קשרי מימן

קשר הנובע ממטען חלקי חיובי על אטום מימן (H) ומטען חלקי שלילי לאחד מהאטומים חנקן (N) חמצן (O) ופלואור (F). אטום המימן חולק את מטענו עם שני אטומים אלקטרושליליים. הקשר מחולק לקבוצה תורמת (donor) אליה קשור המימן בצורה יותר הדוקה (קוולנטית), ולקבוצה מקבלת (acceptor) אשר כוללת את האטום האלקטרושלילי הנוסף. חוזק קשרי המימן המיטבי קיים כאשר 3 האטומים מסודרים בשורה אחת – דוגמה לכך ניתן לראות במבנה חלבון מסוג משטחי בטא בסידור אנטי-מקבילי (anti-parallel) אשר יציב יותר מהסידור המקבילי (parallel) וזאת עקב סידור קשרי המימן. דוגמאות ידועות נוספות הן ה-DNA, ששני גדיליו מחוברים ביניהם בקשרי מימן, והמבנה השניוני סליל אלפא בחלבונים, אשר מיוצב על ידי קשרי מימן.
קשרי ואן דר ואלס

הבסיס לאינטראקציות ואן דר ואלס הוא פיזורו הלא אחיד של המטען האלקטרוני מסביב לגרעין האטום. שינוי מטען זה גורם לשינוי תואם בפיזור ענן האלקטרונים באטום סמוך – וכך בעצם יש תנודות מטען המתקדמות וחוזרות על גבי המולקולה או התמיסה. אינטראקציות אלה בין האטומים מוסיפות לאנרגיית הקשר בין מולקולות.
אפקט הידרופובי

הנטייה של מולקולות הידרופוביות הנמצאות בממס פולרי להתקבץ. אפקט זה נחשב לגורם העיקרי בקיפול חלבונים למבנים שלישוניים. בהרבה מקרים אפקט זה משמש גם כאמצעי לאינטראקציה בין-מולקולרית.
ראו גם

אפיניות
אנרגיית הקשר כפונקציה של מרחק בין אטומים. הנקודה הנמוכה בגרף מייצגת את "מרחק ואן דר ואלס": המרחק בין אטומים בו קשר זה בחוזקו המקסימלי.
קום (פרובינציה)

| --- | --- |

 מדינה:  איראן איראן
 בירת הפרובינציה:  קום 
 שפה רשמית:  פרסית
 שטח:  11,526 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בפרובינציה:  1,292,283 (2016)
 קואורדינטות:  34°38′44″N 50°52′47″E﻿ / ﻿34.6456°N 50.8798°E﻿ / 34.6456; 50.8798 
 אזור זמן:  UTC +3:30
 http://www.qomict.ir/
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פרובינציית קום (בפרסית: استان قم) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר קום.
שטחה 11,237 קמ"ר, פחות מאחוז משטח איראן, והיא נמצאת בצפון המדינה. ב-2005 מנתה אוכלוסיית הפרובינציה כ-2,000,000 תושבים, מתוכם 91.2% עירוניים ו-8.8% הגרים באזורים כפריים. בפרובינציה יש  מחוז אחד, חמש נפות, ו-256 כפרים הנמצאים בתשעה אזורים כפריים.
כארבעים קילומטרים מצפון לעיר קום, בסמוך לכפר פורדו, הוקם מתקן תת-קרקעי גדול להעשרת אורניום באמצעות סרכזות.
אוכלוסייה

רוב תושבי הפרובינציה דוברים פרסית בלהג הדומה לניב הטהראני הרשמי. רבים גם דוברי אזרית וערבית בלהג העיראקי. מיעוט דוברים טורקית ח'לגית וכורדית. הדת השלטת בפרובינציה היא אסלאם שיעי, אך יש קהילות קטנות של זורואסטרים ונוצרים.
גאוגרפיה ואקלים

האקלים בפרובינציית קום נע בין מדברי לחצי-מדברי. מכיוון שהפרובינציה ממוקמת ליד פרובינציות צחיחות ורחוקות מהים, היא מתאפיינת ברמת לחות נמוכה וכמות משקעים קטנה.
הפרובינציה כוללת אזורים הרריים, גבעות ומישורים ויש בה שני אגמים מלוחים.
גבולות

פרובינציית קום גובלת עם הפרובינציות: טהראן, סמנאן, אספהאן ומרכזי.
אגם המלח הוז-י סולטאן

אגם הוז-י סולטאן (בפרסית: دریاچه حوض سلطان) הוא אגם מלח המשתרע על פני כ-37 קמ"ר 40 קילומטרים צפונית לעיר קום, סמוך לכביש קום-טהראן. מבנה האגם הוא מים רדודים המשתרעים על מישור רחב של מרבצי מלח והוא נמצא כ-720 מטר מעל פני הים. האגם נחשב לאחד החלקים הנמוכים ביותר של הרמה האיראנית. אגם הוז-י סולטאן מתחלק לשני אזורים עיקריים המחוברים זה לזה. שמו של החלק המערבי הוא כשם האגם ושמו של החלק המזרחי הוא "הוז-י מורה" (Hoz-e Moreh).
אגם המלח הוז-י סולטאן > משקעים

הנהרות קרה- צ'אי (قره‌چای), שור (Shour) וורמין (Varamin) זורמים לאגם ומסייעים בהאטת ייבושו. בעונה הגשומה שלג נמס וגשמים מסייעים גם הם. שאר הנהרות הנשפכים לאגם מגיעים מחלקים דרומיים של פרובינציית טהראן.
אגם המלח הוז-י סולטאן > אטרקטיביות

האגם מתמלא ומתרוקן לפי העונות השונות בשנה ולכן האטרקטיביות שלו משתנה מעת לעת. העונה המומלצת לביקור באגם היא מאמצע הסתיו ועד תחילת האביב.
אגם המלח הוז-י סולטאן > בעלי חיים

האזור הוא מקלט עבור כמה גזעים של ציפורים נודדות, רובם מגיעים מהמדינות שבצפון הים הכספי.
באגם אפשר למצוא את הציפורים הבאות: חוברה, יונה, אווז אפור, ברכייה, ברווז, קזרקה חלודית, פלמינגו, בז, אווז אפור, חסידה וסוגים שונים של נשרים.
באזור האגם חיים יונקים כמו ארנב, חולדה, שועל ולעיתים ניתן להבחין בצבי.
על פי מחקרים, באגם ישנם יותר מ -240 מינים של יצורים אירוביים יקרי ערך כגון אצות, חיידקים ופטריות. האגם הוא מקום מתאים לגידול שרימפס, הנקרא ארמיטה.
תרבות

הארגון למורשת תרבותית באיראן מונה 195 אתרים בעלי חשיבות היסטורית ותרבותית בקום. האתרים הפופולריים ביותר הם:
מערת כּהכּ
אגם המלח הוז-י סולטאן
אגם המלח דריאצ'ה-י נמכּ
ספריית מרעשי נג'פי, ובה למעלה מ-500,000 עותקים וכתבי יד
בזאר קום
מדרשת פייזיה (مدرسه فیضیه)
מסגד ג'מכּראן (مسجد جمکران)
המסגד העתיק (مسجد جامع عتیق)
המסגד הגדול של קום (مسجد اعظم قم)
מקדש פאטמה מעצומה (حرم فاطمه معصومه)
הערות שוליים

↑  "Hoz-e Sultan, a gigantic natural mirror in central Iranian plateau". Tehran Times (באנגלית אמריקאית). 2017-02-04. נבדק ב-2018-07-23.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007478088705171  GND: 4588022-0  VIAF: 158242824   WorldCat (עם VIAF): 158242824 
הוז-י סולטאן בצילום של NASA
קיצור דרך אל האושר

| --- | --- |

 מבוסס על:  השטן ודניאל ובסטר 
 בימוי:  אלק בולדווין 
 הופק בידי:  רנדל אמת  ג'ורג' פורלה  בוב יארי  דייוויד גלאסר
 תסריט:  פטה דקסטר  ביל קונדון  ננסי קסארו  סטפן וינסנט בנט
 שחקנים ראשיים:  אנתוני הופקינס  ג'ניפר לאב יואיט  אלק בולדווין  דן אקרויד  קים קטרל  איימי פולר
 מוזיקה:  ראמין דז'וודי  כריסטופר יאנג
 צילום:  אדם הולנדר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Emmett/Furla Films 
 חברה מפיצה:  Yari Film Group
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 ביולי 2007
 משך הקרנה:  106 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט דרמה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, סרט פנטזיה 
 תקציב:  $25,000,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   shortcuttohappiness
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
קיצור דרך אל האושר (באנגלית: Shortcut to Happiness) הוא סרט אמריקאי משנת 2003 בבימויו של אלק בולדווין.
תקציר העלילה

עיבוד מודרני לסיפורו של סטיבן וינסנט בנט, "השטן ודניאל ובסטר". יעבץ סטון (אלק בולדווין) הוא סופר מוכשר וחסר מזל שמתייאש לאחר שקולגה שלו, יוליוס ינסן (דן אקרויד), מקבל את הקרדיט על ספר של סטון. הוא מחליט לזנוח את העניין ולהתמקד ביצירה ספרותית חדשה. הוא פוגש את השטן בדמות מו"לית יפהפייה (ג'ניפר לאב יואיט), שמציע לו עושר ותהילה תמורת שייטול את נשמתו. סטון, בייאושו, מסכים להצעה.
משהסכים, קיבל את כל שחלם עליו: ספריו יוצאים לאור והופכים במהרה לרבי־מכר, הקולגות מרעיפים שבחים אין־סוף, והוא גם הופך לגבר נחשק ונערץ בידי נשים. על אף זאת, הוא מאבד את הידידות, הכבוד והאמון של האנשים הקרובים לו ביותר. הוא מגיע להכרה שהשטן רימה אותו, ומבקש ממנו להחזיר את המצב לקדמותו ולתת לו את נשמתו בחזרה.
כאשר השטן מסרב, הוא פונה לסנאטור המפורסם, עורך דין דניאל ובסטר (אנתוני הופקינס). הם מגיעים למסקנה שעליהם לתבוע את השטן, ולהחזיר לסטון את שמו הטוב.
הפקה והפצה

הסרט צולם באמצעים דלים בשנת 2001 בניו יורק. בשלבי תום יצור, בולדווין טען שהסרט "נלקח" ממנו. בשל זאת, ובשל קונפליקטים אמנותיים אחרים, בולדווין הסיר את שמו כבמאי הסרט, והחתים על הבימוי דמות בדיונית בשם "הארי קירקפטריק". בוב יארי קנה את הסרט ממפיציו המקוריים בסכום של כמיליון דולר. לפני הצגתו לראשונה ב־2003, הסרט נערך מחדש באופן חובבני, לאחר שהשחקנים סירבו להצטלם לכמה סצנות מחדש, בהתאם לחזונו האמנותי של יארי.
יארי החתים עסקני קולנוע על שותפות מוגבלת בדבר עריכה מחודשת, הוספת אפקטים מיוחדים ומוזיקה חדשה לסרט, כדי להחליף את העריכה החובבנית נעדרת האפקטים ואת המוזיקה הלא־מקורית שצוותה לסרט על ידי מעצב הפסקול. העריכה המחודשת ארכה זמן רב. ביולי 2006 הודיעה השותפות על כך שהסרט מוכן להפצה.
לבסוף יצא ב־2007 כסרט טלוויזיה, ובמספר הקרנות קולנועיות מוגבלות ומצומצמות.
קלמנס השלושה עשר

שלט האצולה האפיפיורי שלו
קלמנס השלושה עשר (בלטינית: Clemens XIII;‏ 7 במרץ 1693 – 2 בפברואר 1769; נולד בשם קַרְלוֹ דֶלַה טוֹרֶה רֶצוֹנִיקוֹ [Carlo della Torre di Rezzonico]) היה אפיפיור מ-6 ביולי 1758 ועד מותו. הוא התנגד לכוחות הנאורות שהגיעו בעיקר מצרפת ונלחם לצידם של הישועים במאבק להצרת צעדיהם שם ובשאר מדינות אירופה שנשלטו על ידי בית בורבון. יחד עם זאת ביקש ליצור דיאלוג עם הנצרות הפרוטסטנטית באנגליה ובארצות השפלה, והיה האפיפיור הראשון שגישש בכיוון זה (אף כי ללא הישגים). נודע בשל הנפוטיזם הבוטה שלו (חלוקת משרות ונחלות לקרובי משפחתו). אחד ממעשיו המוכרים הוא ההוראה לכיסוי ערוותם של פסלי עירום במוזיאון הוותיקן בעלה תאנה.
לפני היותו לאפיפיור

נולד בוונציה למשפחת סוחרים עשירה. אבי המשפחה רכש בזכות עשרו תואר אצולה ואת ארמון קא' רצוניקו המפואר. בילדותו נשלח לבולוניה לרכישת חינוך אצל הישועים ולאחר מכן התמחה במשפט קאנוני ומשפט אזרחי באוניברסיטת פדובה. ב-1731 הוסמך ככומר. ב-1737 הועלה לדרגת קרדינל על ידי קלמנס השנים עשר ומילא שורת תפקידים בקוריה הרומאית. ב-1743 מונה לבישוף פדובה וב-1747 מונה לקרדינל-הכומר של בזיליקת סן מרקו בוונציה.
אפיפיורות

עם מותו של בנדיקטוס הארבעה עשר ב-15 במאי 1758 התכנסה קונקלווה לבחירת האפיפיור הבא. הקונקלווה נמשכה כחודש וחצי ללא הכרעה בשל ריבוי סיעות שונות שלא הצליחו להגיע למועמד מוסכם. הקרדינל רצוניקו נבחר לבסוף ב-6 ביולי ובחר בשם קלמנס השלושה עשר לכבוד קלמנס השנים עשר, שהעלה אותו לדרגת קרדינל.
המאבק העיקרי שניהל היה מלחמת-מאסף לשמירת מעמדם של הישועים. במסגרת מאבקו בנאורות כלל את האנציקלופדיה הגדולה של ד'אלמבר ברשימת הספרים האסורים, אך באופן מעשי, צעד זה היה משמעותי פחות מאשר היה מאה שנים לפני כן. התגובה הצרפתית הייתה פניה נגד הישועים והצרת צעדיהם, צעד בו לחם האפיפיור בנחישות. באביב 1761 החלו  נציגי הבורגנות ותומכי היאנסניזם בפרלמנט של פריז במסע נגד הפעילות הישועית ובקריה לגרשם מן הממלכה. לואי החמישה עשר, מלך צרפת התיר אמנם לישועים להישאר בצרפת, אך הגביל את חירויותיהם. ההחלטה, וצעדים חריפים יותר שהנהיג הפרלמנט בהמשך, גרמה להתקוממותו של האפיפיור ולטענתו שהחלטות הפרלמנט הצרפתי אינן חוקיות. הסכסוך המסלים בין הוותיקן לפרלמנט הצרפתי הוביל להחלטה על גירוש הישועים מצרפת בנובמבר 1764.
פניה נגד הישועים חלה גם במקומות שהושפעו פחות מהנאורות, ובשל סיבות אחרות. ב-1760 הגלה סבשטיאאו דה מלו, מרקיז פומבל, שר החצר (ראש הממשלה בפועל) של ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל את כל הישועים שפעלו בממלכה לנמל צ'יוויטווקיה, גירש את הנונציו והחזיר את שגריר פורטוגל מן הוותיקן. זאת על רקע ההאשמה שהישועים הקימו ממלכות עצמאיות במדינות דרום אמריקה.
ב-12 בינואר 1765 פרסם קלמנס בולה אפיפיורית בשם Apostolicum Pascendi Minis, שמטרתה לפרוש את הגנתו על הישועים בכל מקום, לתמוך בפועלם ולגנות את רודפיהם. אולם הבולה זכתה להתעלמות. ב-2 באפריל 1767 כותרו במפתיע כל הישועים בספרד, שסברו שקרלוס השלישי, מלך ספרד, יגן עליהם, נאסרו והובלו לספינות שהובילו אותם לנמל צ'יוויטווקיה. למעשה היה גירוש הישועים אחד הצעדים החשובים במסגרת הרפורמות הבורבוניות שהחיל המלך. בהמשך גורשו הישועים גם מדוכסות פארמה וממלכת שתי הסיציליות. בינואר 1769 השתלטו כוחות מלכי בית בורבון (צרפת וספרד) על אביניון (וכל נחלות מדינת האפיפיור בשטחי צרפת), בנוונטו ופונטקרובו ותבעו הודעה והכרה רשמית של הכס הקדוש לגירושם של הישועים מכל המדינות ואת ביטול זכויותיהם. קלמנס, שסירב להיכנע, ביקש לכנס קונסיסטוריה על מנת לדון בדרישות הללו, אך בערבו של היום בו נועדה הקונסיסטוריה להתכנס - מת במפתיע.
יחס לפרוטסטנטיות

קלמנס ביקש לבדוק אפשרות לשיח עם הנצרות הפרוטסטנטית, במטרה לאיחוד מחודש (אקומני) של הכנסיות המערביות. אולם, כיוון שלא הסכים לוותר על עיקרי הקתוליות ועל הקטכיזם, לא היה זה מפעל פורה. עם זאת, הוא הכיר במלכי בית הנובר הפרוטסטנטים כשליטי הממלכה המאוחדת על אף שהבית היריב, בית סטיוארט, היה קתולי. זאת למורת רוחו של הנרי בנדיקט סטיוארט שהיה קרדינל והטוען היעקוביטי לכתר אנגליה, סקוטלנד ואירלנד. בתמורה לגישתו של האפיפיור הוחל חופש דת יחסי לקתולים בבריטניה.
הערות שוליים

↑  ערך באנציקלופדיה הקתולית
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: בנדיקטוס הארבעה עשר | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: קלמנס הארבעה עשר |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440712905171  PLWABN: 9810652540205606  BNE: XX1074858  BnF: cb12165495p (data)  CANTIC: a10190533  GND: 123610311  ICCU: TO0V312595  ISNI: 0000 0001 2100 0550  LCCN: n85241826  NKC: mzk2003197502  NLA: 61541179  NTA: 071999051  SELIBR: 294241  SNAC: w6tm7n00  SUDOC: 030187567  Trove: 1711238  ULAN: 500252926  VcBA: 495/27826  VIAF: 27106709   WorldCat (עם VIAF): 27106709
קרן (מחוז)

| --- | --- |
סמל קרןסמל קרן

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  קליפורניה קליפורניה
 ערים במחוז:  88
 בירת המחוז:  בייקרספילד
 תאריך ייסוד:  1850
 על שם:  נהר קרן 
 שטח:  21,138 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  909,235 (1 באפריל 2020)
  ‑ צפיפות:  39.8 נפש לקמ"ר (2010)
 קואורדינטות:  35°20′N 118°43′W﻿ / ﻿35.34°N 118.72°W﻿ / 35.34; -118.72 
 אזור זמן:  UTC -8
 אתר המחוז
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he  מיקומו של מחוז קרן בקליפורניה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קרן (באנגלית: Kern) הוא מחוז במדינת קליפורניה, ארצות הברית. המחוז הוקם בשנת 1866 ושוכן בעמק המרכזי על המורדות הרי סיירה נבדה, מדבר מוהאבי ועמק אנטילופ. לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2010 חיים במחוז 839,631 תושבים, מתוכם כמחצית בעיר בייקרספילד שהיא בירת המחוז והעיר הגדולה ביותר במחוז.
המחוז עשיר באוצרות מן הטבע ומפיק כמות גדולה של נפט וגז טבעי ומינרלים כמו זהב ובוראט (שמופק מהמחצבה הגדולה ביותר בארצות הברית). בנוסף בזכות הנהרות הגדולים והעמקים הרחבים ישנן בכל רחבי העמק תחנות כוח הידרואלקטריות וטורבינות רוח. מחוז קרן נחשב למחוז ממנו מופקת הכמות הגדולה ביותר של נפט בארצות הברית. 
ישנן שני בסיסים של חיל האוויר במחוז וגם תחנת חלל המופעלת על ידי הממשל המחוזי.
היסטוריה

האירופאי הראשון שהגיע לאזור הוא דון פדרו פייגס בשנת 1772. מחוז קרן הוקם בשנת 1866 כאשר עיר המחוז הייתה הווילה, אשר ננטשה בהמשך. באותה תקופה רוב התושבים במחוז עסקו בכריית זהב. רוב שטחי המחוז לא היו מיושבים ונחשבו לבלתי אפשריים למחיה בגלל הצחיחות מצד אחד והביצות מצד שני שבעקבותיהם באה גם מחלת המלריה. רק בשלב מאוחר יותר החלו המתיישבים לייבש ביצות (בעיקר על ידי פועלים סינים) וחפרו תעלות על מנת להפוך את הקרקע לפוריה. בשנת 1874 הפכה בייקרספילד לעיר מחוז. בעקבות גל ההתיישבות החלה גם מתיחות בין המתיישבים החדשים לבין האינדיאנים תושבי האזור. רוב האינדיאנים התמזגו עם החבר'ה אך יש עדיין מעט שמורות אינדיאנים אם כי המתח בין התושבים כמעט כבר ולא קיים.
בשנת 1894 התגלה לראשונה נפט בשטח המחוז. בשנת 1910 נגרמה התפרצות חזקה של נפט בשדה הנפט מידווי סאנסט כאשר זרם עצום של נפט פרץ לגובה רב בלחץ שהוערך ב 1,300 PSI. זאת נחשבת להתפרצות נפט הגדולה ביותר בארצות הברית עד היום. התפרצות חזקה נוספת התחרשה בשנת 1914 אך הייתה חלשה יותר מהקודמת. שדה הנפט עובד עד היום ונחשב לאחד הגדולים בארצות הברית. במהלך קערת האבק והשפל הכלכלי הגדול של שנות ה-30 של המאה ה-20 נדדו לאזור זה מהגרים רבים מדרום ארצות הברית.
בשנת 1952 התרחשה באזור רעידת אדמה בעוצמה של 7.3 בסולם ריכטר כאשר מוקד הרעש היה כ-37 ק"מ דרומית לבייקרספילד. ברעידת האדמה נהרגו 12 בני אדם, 18 נפצעו, ונגרם נזק לרכוש בשווי 60 מיליון דולר. זוהי רעידת האדמה החזקה ביותר שפקדה את דרום קליפורניה עד היום. רעידת האדמה הורגשה בכל רחבי דרום קליפורניה, אריזונה ונבדה. לאחר רעידת האדמה התרחשו כ- 20 רעשי משנה.
גאוגרפיה

מחוז קרן משתרע על שטח של 21,138.0 מ"ר מרובע וזהו המחוז השלישי בגודלו בארצות הברית. העיר הגדולה ביותר ובירת המחוז היא בייקרספילד. מחוז קרן גובל מדרום: במחוזות קליפורניה לוס אנג'לס וונטורה, ממערב: מחוז סן לואיס אוביספו, מצפון: המחוזות קינגס וטולארי, צפון מערב מחוז איניו, וממזרח ומדרום מזרח במחוז סן ברנרדינו.
קוצו של יוד (שיר)

קוֹצוֹ שֶׁל יוּד הוא פואמה עברית רחבת-יריעה של יהודה ליב גורדון (יל"ג), שהתפרסמה בהמשכים בכתב העת "השחר" שבעריכת פרץ סמולנסקין בשנת תרל"ו (1876), ואחר-כך שוכללה על ידי המשורר וקיבלה את צורתה הסופית בחודש אב תרל"ח (1878).
שמה של הפואמה נגזר מהמסופר בעלילה, על רב שפסל גט, אותו השיגה אישה עגונה מבעלה, עקב האות י' שחסרה הייתה בשם הבעל. בספרות העברית ידועה הפואמה כאחת המחאות הפואטיות החריפות כנגד השלטון הרבני על הקהילה וקיפוח זכויותיהן של נשים.
רקע

יהודה ליב גורדון ידוע לא רק כאחד מסופריה הבכירים של תקופת ההשכלה, אלא גם כאחד הנציגים הבולטים של העימות הגדול בין המשכילים לרבנים במחצית השנייה של המאה ה-19. בשנת 1868 הגיע העימות לאחד משיאיו כאשר המשכילים, ובראשם משה ליב לילינבלום, דרשו לתקן את הדת עצמה באמצעות "שולחן ערוך" חדש עם שינויים בהלכה שיתאמו את רוח עידן הנאורות. יל"ג עצמו התמקד יותר במלחמה בשלטון הרבנים בקהילה, ובשנת 1869 פרסם מאמר סאטירי בוטה ב"המליץ" בשם "בזכותן של הרבנים" שבו הוא מגן כביכול על הרבנים וטוען שאין להאשימם בכך שאינם עושים דבר לטובת העם, בעוד שהרבנים אינם יכולים להשיב מלחמה שערה מחמת ענוותנותם הגדולה. לאחר הקדמה זו הוא מביא רשימה מכובדת של גאונים וחידושיהם ההלכתיים שלא תורמים לדעתו מאומה לרווחת העם, אלא מקשים עליה; כי אצלם, מסביר יל"ג, "מוטב שכל ישראל ונשיהם ובניהם וטפם יגוועו ברעב או יחזרו על הפתחים ואל יתבטל מנהג מן המנהגים ודקדוק מן הדקדוקים וקוץ מן הקוצים...". שמואל פיינר גורס שיל"ג הקצין את גישת משה מנדלסון, אשר האמין שהרבנות תשתכנע בדרכי נועם לוותר מרצון על הסמכויות שלה. "יל"ג פנה לדרך מיליטנטית של הוקעה מוחלטת של הרבנות".
כהמשך ישיר לרוח המאמר, שעורר סערה גדולה, החל יל"ג לעבוד באותה שנה על שירו "קוצו של יוד", אך בגלל אורכו (770 שורות) ומורכבותו, סיים אותו רק לאחר כשבע שנים. במכתבו משנת תרל"א, אל ידידתו מרים מארקל-מוזסזון, הוא מספר לה על כתיבת השיר "קוצו של יוד", ומצטט את הבית הראשון, המתחיל במילים הידועות: "אשה עבריה מי ידע חייך...". בסופו של דבר פורסם השיר במלואו לראשונה בשנת 1876 (תרל"ו), ב"השחר" - (ירחון בעריכת פרץ סמולנסקין), בשלוש החוברות האחרונות של השנה. במהלך השנתיים הבאות שכלל יל"ג את הפואמה, ואף הוסיף לה שני בתים, עד להשלמתה.
"קוצו של יוד" היה רק אחד מהטקסטים הלוחמניים של יל"ג, קדמו לו: "אשקא דריספק", "ברבורים אבוסים", "ושמחת בחגך", "הקיצה עמי" ועוד; אך גם כיום זהו השיר המזוהה ביותר עם יל"ג. שם הרב המתואר בשיר כמי שהחמיר ופסל את הגט, רב וָפְסִי הַכֻּזָרִי, היה למעשה אנגרמה של שם רבה של עיר מגורי יל"ג, שאוול (שאולאי), הרב יוסף זכריה שטרן (ריז"ש). הלה היה רב מוכר, שנחשב לאחד מגדולי הרבנים בליטא, ובכתביו, כמו גם במאמריו בעיתונות, התפלמס הרבה עם המשכילים, בעיקר סביב סמכותם של חז"ל וביאור אגדות חז"ל. זיהויו של ופסי הכוזרי כריז"ש תרם לכעס שעורר השיר בתכניו במחנה הדתי-חרדי. יוסף קלוזנר עמד על כך שריז"ש דווקא לא היה מן המחמירים שבין הרבנים; לטענתו האיבה הגדולה שרחש יל"ג לרב, טמונה באחד ממכתבי התגובה הקשים למאמרו "בזכותן של רבנים". יל"ג ייחס בטעות את מכתב התגובה לריז"ש. ואכן במכתבו מ-19 בפברואר 1870 למרים מארקל-מוזסזון מתלונן יל"ג: "המאמר הכתוב נגדי בהלבנון עד כה לא ראיתי... והנה משאוועל כותב לי אחד ממכירי כי חקר ודרש בספרי הפקודים אשר לקהלת שאוועל וימצא כי 'משה דוד וואלפסאהן' לא היה ולא נברא ולפי דעתי הכותב הוא הרב דק"ק שאוועל, שמו בגימאטריה משה דוד וואלפסאהן, ומן המאמר ניכר סגנונו וסכלותו".
יהודה לייב פישמן מימון כתב מן השמועה, על הסיבה לכתיבת השיר; יהודי שוואל הקניטו את יל"ג על מנהגו לשתות יי"ש לפני כתיבת שיריו. יל"ג שידע על כך, נכנס לבית המדרש ובפני רבים פנה לריז"ש והצדיק את מנהגו תוך נתינת מקורות מחז"ל בשבח היין. הרב יוסף זכריה הגיב לו בחריפות ואמר לו שהוא אינו שותה אלא "שוטה" והפריך את ראיותיו. "אומרים, שבגלל זה נטר יל"ג שנאה לריז"ש וחיבר את שירו".
המחאה

"קוצו של יוד" הוא שיר מחאה מתריסה כנגד מה שיל"ג תפס כהגמוניה דורסנית של הרבנים בקהילה. עיקר המחאה בשיר מופנה כנגד פסילת הגט "על קוצו של יוד", אך לא פחות חשובה היא המחאה נגד הדרת האישה היהודייה מכל הזכויות שניתנות לגבר: חוסר חינוכה ושכלולה, השידוכים בגיל צעיר, כפיית השידוך על הנערה, בחירת בעל ללא כל כישורים מתאימים לחיי מעשה, הדעות הקדומות של החברה, מצבה העגום של העגונה, אטימותו של הממסד הרבני וכדומה. המחאה של השיר הרשימה כל כך את הצעירים בעת הופעתו לראשונה, עד שאלפי קוראים למדו את הפתיחה בעל פה. הם התרשמו מהחבטות שהצליף יל"ג ברבנים, מהחשיפה הקשה של חוסר מיומנותם של תלמידי הישיבה בחיי המעשה, מהפקרת האישה העגונה ועוד. במיוחד הרשימה אותם לשונו התלמודית החריפה והעוקצת של המשורר. יהודה ליב גורדון, אומר קלוזנר, התעלה בעיני הקוראים מעל לכל המשוררים.
אריאל הירשפלד מתפעל מהעוצמה הזועקת של השיר על העוול שנעשה לנשים: "כוחו של 'קוצו של יוד' הוא בזעקה שבו, בקול הפלצות הנשמע מפיו של יהודי הרואה בעין את העיקום האנושי הזה ואת השיטתיות שבה הדת הזאת, כמערכת חיים, חוסמת חצי מן המין האנושי היהודי". בשיר הזה, טוען הירשפלד, נולדה החילוניות היהודית.
"במלחמה כמו במלחמה" מתבטאת נורית גוברין בדבריה על הפואמה. כיוון שזוהי יצירה סאטירית ולוחמנית, הוקצנו כל הדמויות לטוב ולרע והועלו לדרגת סמל אנושי. בת שוע היא סמל ומופת לאישה היהודיה האצילה מצד אחד והמושפלת מצד שני. הרב ופסי הכוזרי הוא סמל לקשיחות ולאטימות של הממסד הרבני, ושניהם משמשים כחיילים במאבק אידאולוגי. הפואמה היא זו שמעצבת את ההלכה ולא ההפך, מוסיפה גוברין, ולכן הרשה יל"ג לעצמו עיוות "קל" בהלכות גט ורתם את הרב למגמה הסאטירית של הפואמה.
התקבלות השיר וביקורת

"קוצו של יוד" הוא אחד השירים הידועים בהיסטוריוגרפיה הספרותית העברית. "פואמה שכמוה לא ידעה הספרות העברית למורכבות ולעצמה", הגדירה אותה זיוה שמיר, והוסיפה שעד היום קיימים יוצרים יהודים שמתכתבים עם השיר הזה. עם פרסומה של הפואמה, שיבחו אותה רוב המבקרים. קלמן שולמן כתב: "השיר הזה הוא בן יחיד להשירה העברית... מה נפלאו ניביו ומה יקרו ריעיו, מי לא יתפלא על הציורים הנשגבים אשר בכל בתי השיר". פיכמן, קלוזנר וברנר הצטרפו למשבחים. ויל"ג עצמו התוודה: "ובעיני טוב הוא מכל מה שכתבתי עד כה. יל"ג איננו רק סאטיריקן טוב, כפי שנהוג לחשוב, טוען דן מירון, הוא גם משורר טוב.
לעומת זאת, ראובן בריינין, אברהם שאנן ויוסף האפרתי טענו שהשיר דל בתיאורים מוחשיים וגיבוריו הם חד-ממדיים, דמויות סטריאוטיפיות.
גם המחנה הדתי-חרדי לא אהב את השיר, לא בשל דלות התיאורים, אלא בשל תכניו, והוא השיב מלחמה שערה. לדברי כותבים מאוחרים ממחנה זה, התמונה הקודרת של יחס התלמוד לנשים בטקסטים שמביא יל"ג ברמזיו, נעוצה ביחס הדו-משמעי של התלמוד לנושא האישה. לדבריהם, יל"ג למצער לא הבין את מורכבות התפיסה התלמודית, הוציא דברים מהקשרם ודלה מתוכם רק את הדעות הקיצוניות, שהתאימו למשקפיו הלוחמניים והחד צדדיים.
הרב יהודה לייב פישמן מימון כתב על השיר, שאין בשיר זה "אף קורטוב של אמת, אבל לדאבוני משתעשעים בו בבתי ספר המודרניים שלנו וכדי ביזיון".