stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלי יצפאן
קורות חיים > קריירה > בטלוויזיה

הופעתו הטלוויזיונית הראשונה הייתה בסדרת המדע בדיוני לילדים "הצצקנים" (1989) ששודרה בערוץ 1 בתפקיד החייזר אלישמש, טכנאי החללית. בהמשך השתתף יצפאן בתוכנית "שפריץ". בשנת 1989 החל להופיע בתוכנית הבידור "מוצ"ש" בערוץ הראשון, אותה הנחה אבי אתגר, לצד ספי ריבלין, יעל עמית ואחרים.
ב-1994 הצטרף לתוכנית המצלמה הנסתרת של ערוץ 2, "פספוסים" בהנחיית יגאל שילון, הוא חיקה מגוון רחב של דמויות, ו"מתח" אנשים בישראל ומחוצה לה.
בשנים 1996–1997 הנחה תוכנית הבידור "הערב עם אלי יצפאן" בערב שבת בערוץ 2 (טלעד), שכללה אירוחים ומערכונים שלו, יחד עם שמוליק לוי, חנן גולדבלט, רמי ורד ואחרים. ובשנים 1998 ו-1999 עברה תוכניתו למוצאי שבת בזכיינית המתחרה "רשת", ושונתה במתכונתה כך שכללה מערכונים, שאת רובם ביצע ללא עזרת שחקנים אחרים. בשנת 2000 הנחה את התוכנית "חריף באוזן" ביס.
בקיץ 2001 החל להנחות תוכנית אירוח יומית בשם "יצפאן" בערוץ 3 ברשת HOT. בתוכנית זאת, באה לידי ביטוי יכולת החיקוי שלו ויכולותיו כקומיקאי, בקשת רחבה של דמויות, כגון חיקויים של אריק שרון, שמעון פרס, בנימין נתניהו, אהוד ברק, עמיר פרץ, לימור לבנת, יוסף (טומי) לפיד, עומרי שרון, שאול מופז, מתן וילנאי, רענן כהן (ח"כ לשעבר), יאסר ערפאת, משה נוסבאום, הכתב לענייני משטרה של ערוץ 2, שאפיק אל חרטטה (חדשות ערוץ 2; על סלימן א שאפי, הכתב הערבי של חדשות ערוץ 2), חסן נסראללה, אחמד יאסין, שגריר הטליבאן, חוסני מובארכ, מלכת אנגליה, אלוף לא טוב במיה (אלוף במילואים יום טוב סמיה), מפקד מחוז חפצינו ניצב אלברט אפללו ועוד מגוון רחב של דמויות. את תוכנית זו הוא הנחה עד שנת 2006. על תוכנית אירוח זו קיבל יצפאן שלושה פרסי מסך הזהב ופרס אחד מפרסי האקדמיה לטלוויזיה.
בשנת 2005 השתתף בתוכנית הפרידה של עודד מנשה מערוץ הילדים שנקראת "לעודד באהבה" גילם דמויות שונות.
בשנת 2007 הנחה את תוכנית האירוח "שלום אנד גוד איבנינג" בערוץ 2. התוכנית לא הצליחה וב-2008 החליט יצפאן לנוח מהעשייה הטלוויזיונית, ולפתוח במופע יחיד, אך חזר להופיע ב-2009 בתוכנית הבידור "שבוע סוף".
ב-2011 היה חלק מצוות השחקנים שלוהק במקור עבור תוכנית הבידור "נבחרת ישראל" שבערוץ 10, אך עקב מחלוקות עם מפיקי התוכנית עזב לאחר שתי תוכניות הרצה. באותה שנה הופיע במגוון דמויות מעולם הספורט בעונה השנייה של תוכנית הספורט הסאטירית "בובה של לילה", ולאחר מכן החל להשתתף בתוכנית "בובה של מדינה" בערוץ 10.
ב-2012 הנחה את התוכנית "מי יפיל את המאסטר" ברשת. בשנת 2014 הנחה את חידון הציונות הראשון.
בין השנים 2017–2018 הנחה את התוכנית "הם גדולים" בערוץ קשת 12.
ב-2021 שיחק בסדרת המערכונים "שקופים" של HOT והופיע בתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!".
קורות חיים > קריירה > בתיאטרון

בשנת 1988 שיחק עם להקת "ילדי המבחנה" בהצגה "שפריץ" שכתב נסים אלוני. בשנת 1989 שיחק בהצגה "אדם" בתיאטרון הבימה. שנה אחר כך, ב-1990, הופיע עם ספי ריבלין בהצגה "אשתי, ברירת קנס", בתיאטרון בית ליסין. כמו כן, ב-2008 החל לשחק בהצגה "הזוג המוזר" עם יעקב כהן.
בשנת 2009 הוא השתתף בפסטיגל "קונג פו" לצד יעל בר זוהר בתפקיד קיסר סין. ב-2011 הוא השתתף בפסטיגל "Game on", לצידם של מאיה בוסקילה, עוז זהבי, יהודה לוי, עמית פרקש ונוספים.
בשנת 2012 כיכב בהצגה "שרי מלחמה" שביים מוטי קירשנבאום וכתב שי גולדשטיין. ב-2013 השתתף בהצגה הקומית של תיאטרון בית ליסין "עובד בשביל שניים" מאת ריצ`ארד בין בבימויו של משה קפטן לצד יובל סגל, נועם פנחסוב, שמעון מימרן, אייל רוזלס, ענת מגן-שבו ואחרים.
ב-2016 שיחק במחזמר "שער הזהב" שכתב וביים ירון כפכפי.
קורות חיים > קריירה > בקולנוע

בשנת 1988 שיחק בסרט הקומי "נישואים פיקטיביים", בתפקיד המלצר הערבי באשיר. יצפאן שיחק במספר סרטי קולנוע נוספים: "הלם קרב" (1988), "אחד משלנו" (1989), "עונת הדובדבנים" (1991), "מקס ומוריס" (1994), "פעם הייתי" (2010), "המחשמלים" (2019) ובסרט ההוליוודי "שרשרת הפיקוד" (Chain of Command) בשנת 1994.
קורות חיים > קריירה > בבידור

אחרי השחרור מצה"ל, השתתף במסע הפסטיבל החסידי בארצות הברית. באמצע שנות התשעים העלה יצפאן יחד עם מאיר סוויסה תוכנית בידור בשם "סוויסה ויצפאן תחילה". בשנת 1999 הם החלו להופיע בתוכנית המשך - "סוויסה ויצפאן, פעימה שנייה". לאחר שנה הופיע במחזמר לילדים "מלך סיאם" (על בסיס הספר "המלך ואני"), ובשנת 2004 שיחק במחזמר לילדים "אלאדין" לצד צביקה הדר ותום אבני. בחנוכה 2007 שיחק יצפאן את פספרטו במחזמר המבוסס על ספרו של ז'ול ורן, "סביב העולם בשמונים יום".
בשנת 2009 הנחה את הפסטיגל ובחנוכה 2011 השתתף שוב בפסטיגל בתפקיד כפול.
בשנת 2016 החל להופיע ביחד עם ציפי שביט במופע הבידור "מפגש פסגה" שזכה להצלחה.
בשנת 2023 העלה מופע סטנדאפ חדש הנקרא "אלי יצפאן במופע בידור חדש".
קורות חיים > חיים אישיים

יצפאן נשוי לגלית ואב לשתי בנות ובן. מתגורר ברמת השרון.
במרץ 2019 לקה באירוע מוחי קל, אושפז בבית החולים איכילוב ושוחרר לאחר השגחה של מספר ימים.
הערות שוליים

↑  נרי ליבנה, אלי יצפאן, קומיקאי מוכשר מאוד ומודחק נורא, באתר הארץ, 28 בנובמבר 2008
↑  ערן בר-און, אלי יצפאן עוזב את תוכנית הבידור, באתר ynet, 15 באפריל 2011
↑  אורן דגן, ‏הקומיקאי אלי יצפאן מעלה מופע חדש: "בידור ותרבות הם מפלט מדהים במדינה כמו שלנו״, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 7 בספטמבר 2023
↑  בר זגה, רק בריאות: אלי יצפאן חוזר לעניינים, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 15 במאי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312067405171  MusicBrainz: 20199cc2-79f9-43f8-830e-4ecb419a2a38  VIAF: 97437878   WorldCat (עם VIAF): 97437878 
צמד המתחנים, אלי יצפאן ויגאל שילון
אלי יצפאן בתור נהג רכבת בתוכנית "פספוסים"
טיפולות

| טיפולות |
| --- | --- |
 פרט מהמין Tipula paludosa
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: זבובאים
תת־סדרה:: יתושים
על־משפחה:: טיפולות
שם מדעי
 Tipuloidea

טיפּוּלוֹת (שם מדעי: Tipuloidea) היא על-משפחה בסדרת הזבובאים המכילה את המשפחות Cylindrotomidae,‏ Limoniidae,‏ Pediciidae וטיפולתיים. על-משפחה זו מכילה לפחות 15,300 מינים, רובם (75%) תוארו על ידי האנטומולוג צ'ארלס פול אלכסנדר (אנ').
צ'לסי (כדורגל נשים)

מועדון הכדורגל צ'לסי נשים (באנגלית: Chelsea Football Club Women), ובקיצור צ'לסי נשים, הוא מועדון כדורגל נשים אנגלי מהעיר לונדון, המשחק בסופר ליג - ליגת העל האנגלית. המועדון נוסד בשנת 1992 בשם צ'לסי ליידיס (באנגלית: Chelsea Ladies Football Club), ובשנת 2004 הפך למחלקת כדורגל הנשים הרשמית של מועדון הכדורגל צ'לסי. הקבוצה זכתה 6 פעמים בסופר ליג האנגלית ו-5 פעמים בגביע ונכון ל-2023 היא אלופת אנגליה ומחזיקת הגביע.
היסטוריה

צ'לסי ליידיס, נוסד בשנת 1992 כמועדון נשים עצמאי ונפרד ממועדון הגברים. הקבוצה שיחקה במחוז הדרומי בליגת המשנה עד שסיימה ראשונה בעונת 2004/2005 ועלתה לפרמייר ליג שהייתה אז הליגה הראשונה באנגליה ומאז משחקת בליגה הבכירה. בתחילת עונה זו, בשנת 2004, לקח מועדון הכדורגל צ'לסי אחריות על המועדון וצירף אותו כחלק ממחלקת הקהילה שלו. בשנת 2010 היה המועדון חלק ממייסדי הסופר ליג האנגלית לנשים שקמה באותה שנה. בשנת 2015 הכריזה הקבוצה שרוב השחקניות בה יהפכו למקצועניות. בשנת 2018 שנתה הקבוצה את שמה באופן רשמי לצ'לסי נשים.
בינואר 2025 עברה הכדורגלנית נעמי גירמה מקבוצת סן דייגו ווייב לקבוצת צ'לסי. ההעברה בוצעה תמורת 1.1 מיליון דולר, מה שהפך את העסקה לראשונה בהיסטוריה של כדורגל הנשים שחצתה את רף מיליון הדולר.
בזירה המקומית

הקבוצה לא הצליחה לזכות בתואר בתקופה בה שיחקה בפרמייר ליג כשהישג השיא שלה היה בעונת 2008/2009 כשסיימה במקום השלישי.
ב-2012 הגיעה הקבוצה לגמר הגביע אך הפסידה בפנדלים. בעונת 2013/2014 סיימה הקבוצה במקום השני בליגה, בגלל הפרש שערים, אחרי ליברפול. המקום השני הבטיח לקבוצה את המקום בליגת האלופות לראשונה בתולדותיה.
בעונת 2014/2015 זכתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה באליפות ואף השלימה דאבל כשזכתה בגביע. הקבוצה חזרה על הישג זה גם בעונת 2017/2018. בעונת 2019/2020 הקבוצה זכתה שוב באליפות וגם בגביע הליגה.
בעונת 2020/2021 הגיעה הקבוצה להישג השיא של המועדון כשזכתה בטרבל שכלל את הזכייה באליפות, גביע הליגה והגביע.
בעונת 2021/2022 שמרה על התואר וזכתה באליפות שלישית ברציפות וכן השלימה דאבל כשזכתה בפעם השנייה ברציפות בגביע. הקבוצה חזרה על הישג זה גם בעונת 2022/2023.
בליגת האלופות

בעונת 2015/2016 שיחקה הקבוצה לראשונה בליגת האלופות והפסידה בשמינית הגמר לוולפסבורג. בעונה שלאחר מכן שוב הפסידה לה אך הפעם כבר בסיבוב הראשון של המפעל. בעונות 2017/2018 ו-2018/2019 הגיעה הקבוצה לחצי הגמר אך הפסידה לוולפסבורג ולאולימפיק ליון בהתאמה.
הישג השיא של הקבוצה היה בעונת 2020/2021 כשהגיעה לגמר וסיימה שנייה. במהלך העונה ניצחה בשמינית הגמר את אתלטיקו מדריד, ברבע הגמר את וולפסבורג ובחצי הגמר את באיירן מינכן. בגמר הפסידה לברצלונה 4-0.
בעונת 2021/2022 שבה התקיים לראשונה שלב בתים, שובצה בבית עם וולפסבורג ויובנטוס, סיימה שלישית ולא עלתה לשלב רבע הגמר.
ביקור בישראל

בשנת 2019 ביקרה צ'לסי בישראל לטובת משחק ידידות נגד נבחרת הנשים של ישראל כחלק מפרויקט משותף של צ’לסי יחד עם התאחדות הכדורגל בישראל לקידום ספורט הנשים וכדורגל נשים בפרט. הביקור היה חלק מקמפיין של צ’לסי, בהנהגתו של הבעלים רומן אברמוביץ', למאבק באנטישמיות ולקידום השוויון והסובלנות. במשחק ניצחה צ'לסי 1-3 לעיני 8,500 צופים באצטדיון המושבה ובכך נשבר שיא הצופים במשחק כדורגל נשים בארץ.
סגל נוכחי

מעודכן ל-22 בינואר 2021
תארים והישגים

זכייה (7): 2015, 2017/18, 2019/20, 2020/21, 2021/22, 2022/23, 2023/24
סגנות (2): 2014, 2016
זכייה (1): 2017
זכייה (1): 2004/05
סגנות (1): 2000/01
זכייה (1): 1999/2000
סגנות (1): 1998/99
זכייה (1): 1993/94
זכייה (5): 2014/15, 2017/18, 2020/21, 2021/22, 2022/23
סגנות (2): 2011/12, 2015/16
זכייה (3): 2019/20, 2020/21, 2024/25
סגנות (3): 2021/22, 2022/23, 2023/24
זכייה (1): 2020
זכייה (9): 2002/03, 2003/04, 2005/06, 2006/07, 2007/08, 2008/09, 2009/10, 2011/12, 2012/13
סגנות (2): 2004/05, 2010/11
הערות שוליים

↑  היסטוריה בכדורגל הנשים: עסקת ההעברה הראשונה שחוצה את רף מיליון הדולר, באתר ynet, 22 בינואר 2025
↑  כדורגל נשים: צ'לסי הביסה את ארסנל בגמר חגיגי, צפו בשער המרהיב, באתר וואלה, 5 בדצמבר 2021
↑  צ'לסי נשים זכתה באליפות בפעם ה-3 ברציפות, באתר ערוץ הספורט, 8 במאי 2022
↑  היסטוריה: בארסה זכתה בליגת האלופות לנשים, באתר ערוץ הספורט, 17 במאי 2021
↑  ‏קבוצת הנשים של צ'לסי תגיע בקיץ לארץ לקיום משחק ידידות, באתר ספורט1, 24 ביוני 2019
↑  צפו: צ'לסי גברה 1:3 על נבחרת ישראל לנשים, באתר ערוץ הספורט, 20 באוגוסט 2019
↑  לירן ביטון, נבחרת ישראל וצ'לסי שברו את שיא הצופים למשחק נשים בארץ, באתר ynet, 20 באוגוסט 2019
פאול צלאן

| --- | --- |

פאול צלאן בצעירותו
 לידה:  23 בנובמבר 1920 צ'רנוביץ, Cernăuți County, ממלכת רומניה 
 התאבד:  20 באפריל 1970 כנראה נהר הסן, פריז, צרפת 
 שם לידה:  Paul Antschel 
 מדינה:  צרפת, רומניה, אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות טיאה בפריז 
 אירועים משמעותיים:  גלות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת צ'רנוביץ 
 שפות היצירה:  גרמנית, רומנית, צרפתית 
 סוגה:  שירה 
 יצירות בולטות:  פוגת מוות, Language Mesh 
 בן או בת זוג:  ז'יזל לטרנאז'   אינגבורג בכמן 
 פרסים והוקרה:  פרס ביכנר (1960)  הפרס הספרותי של ברמן (1958) 
 www.celan-projekt.de
 חתימה:   
 
פאול צֵלָאן (כך על פי ההגייה בגרמנית; ברומנית נהגה "צ'לאן" ובצרפתית "סלאן"; Paul Celan;‏ 23 בנובמבר 1920 – ככל הנראה 20 באפריל 1970) הוא שם העט של פאול אַנצֶ'ל, משורר ומתרגם יהודי יליד צ'רנוביץ (אז בממלכת רומניה וכיום באוקראינה), שכתב בעיקר בשפה הגרמנית. צלאן נחשב על ידי בני סמכא מסוימים לגדול המשוררים הגרמנים במחצית השנייה של המאה ה-20, לגדול המשוררים היהודים במאה ה-20‏ ולאחד מגדולי המשוררים האירופאים בתקופה המודרנית.
ביוגרפיה > השנים הראשונות

צלאן נולד בשם פסח אַנצֶ'ל כבן יחיד במשפחה יהודית אורתודוקסית דוברת גרמנית. אביו היה לאו אנצ'ל-טייטלר (Leo Antschel-Teitler), טכנאי בניין, ואמו פרידריקה (Friedericke, שכונתה פְרִיצִי (Fritzi)) מבית שראגר (Schrager). הוא גדל בצ'רנוביץ, עיר רב-לאומית בה רווחו תרבויות שונות, צומת שאליו הגיעה הן ההשפעה האוסטרית האימפריאלית, והן הלאומנות הרומנית המתעוררת – כל זאת על רקע קהילה יהודית גדולה ומשכילה, שהצליחה להישאר מאוחדת אף שהכילה בני זרמים שונים: חסידים, כופרים גמורים, ציונים הדוגלים בדיבור וכתיבה בעברית וכן יידישיסטים.
צלאן למד את השפה הרומנית מחברי ילדותו. אביו, איש קפדן וקשוח ביחס לבנו, היה ציוני ורצה שבנו יתחנך בשפה העברית (דודתו של פאול, מינה, שהתגוררה יחד עם משפחתו, עלתה ב-1934 לארץ ישראל המנדטורית). האם לעומת זאת עמדה על חינוכו בשפה הגרמנית, שפת התרבות המקובלת שם באותה עת.
כפשרה בין ההשקפות המנוגדות של הוריו, למד צלאן בין 1927–1930 במקביל בגרמנית בבית הספר הפרטי היוקרתי "מייסלר" (שם נרשם בסוף 1926) וכן בבית הספר היהודי "שפה עבריה", שבו הושם דגש על לימוד העברית. צלאן התיישר יותר עם שאיפות אמו להשתלם כראוי בשפה הגרמנית ונרתע מלימוד העברית. בין 1930-1934 המשיך לימודיו בגימנסיה נוצרית אורתודוקסית לבנים, שם נתקל לא פעם ביחס אנטישמי בוטה מצד כמה ממוריו, בראשם לאון זופה - מורה לגאוגרפיה שמילא תפקיד בכיר במסגרת התנועה הלגיונרית הרומנית הפרו-פאשיסטית. את לימודיו התיכוניים סיים ב-1938 בבית הספר התיכון "הווייבוד הגדול מיכאי" (Marele Voievod Mihai).
לאחר טקס בר המצווה שלו זנח צלאן את העברית והציונות, והפך לסוציאליסט ולתומך נלהב של המחנה הרפובליקני במלחמת האזרחים בספרד.
ביוגרפיה > תקופת השואה

ב-1938, לאחר שהונהג ברומניה נומרוס קלאוזוס נגד היהודים, ולאחר האנשלוס באוסטריה, נסע צלאן לצרפת (שם התגורר דודו ברונו שרגר, שנרצח לאחר מכן בבירקנאו), כדי ללמוד רפואה בעיר טוּר. נסיעתו לפריז דרך ברלין זימנה אותו לשם בדיוק בליל הבדולח. בסוף השנה עזב את לימודי הרפואה ושב לצ'רנאוץ ללמוד בלשנות ושפות לטיניות באוניברסיטת צ'רנוביץ המקומית היוקרתית. ב-1940, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכנסו הכוחות הסובייטיים לבוקובינה ובסרביה, ועד מהרה ניפץ הכיבוש הסובייטי את אשליותיו של צלאן ביחס לקומוניזם וסטליניזם. מיד עם כניסתם כפו הסובייטים שינויים משמעותיים בממשל ואף באוניברסיטה המקומית, ופתחו בהגליות אוכלוסין לסיביר. צלאן עצמו, כמי שהיה ידוע כאוהד הסוציאליזם לא נפגע, אך הסובייטים חשדו בו (כנראה בצדק) שהחזיק בעמדות טרוצקיסטיות. צלאן גם התערב למען יהודים אחרים, והתערבותו הצילה מהגליה, בין השאר, צעיר יהודי שהיה בעברו פעיל ציוני רוויזיוניסטי.
ב-1941 הגיעו לעירו כוחות גרמניה הנאצית, וכניסתם לעיר לוותה בטבח ביהודים. הנאצים, יחד עם אנשי השלטון הרומני המחודש, בנו את גטו צ'רנוביץ עבור היהודים, וכפו עליהם עבודת כפייה. בית הכנסת קורל של צ'רנוביץ, ה"טמפל" המפורסם, הועלה באש, חלק מהיהודים נרצחו, אחרים הוגלו לטרנסניסטריה, והנותרים נכלאו בגטו. בגטו האזין צלאן לשירים ביידיש, תרגם לגרמנית סונטות של שייקספיר והמשיך לכתוב את השירה שלו. בגטו פגש את רוזה אוסלנדר, יחד מצאו מקלט במרתף של מפעל נטוש ושם השוו שירים, וצלאן השפיע משמעותית על כיוון שירתה של אוסלנדר. לפני שחוסל הגטו אולץ צלאן לבצע עבודות כפייה, כמו ניקוי הדואר המרכזי, איסוף הספרים הכתובים רוסית ושריפתם. המושל וראש העירייה התחילו את שילוח היהודים בלילות שבת של חודש יולי 1942. אביו ואמו נעצרו ונשלחו בקרון בהמות לטרנסניסטריה, למחנות עבודה שבהם מתו שני שלישים מהמשולחים. באותו לילה לא היה צלאן בביתו, ומאוחר יותר סיפרו לו שהוריו הובלו במצעד כפוי למחנות עבודה. אביו מת שם מטיפוס, ואמו נורתה בראשה כשהייתה תשושה ו"לא הביאה יותר תועלת".
צלאן עצמו נשלח להיות חלק מגדוד עבודה יהודי שעשה עבודות כפייה בטברשט (Tăbărăşti), באזור בוזאו. הצבא האדום, שכבש את רומניה ב-1944, הציל את צלאן ממוות. ידידיו של צלאן יודעים לספר על רגשי האשמה הכבדים שנשא, על כך שלא היה בבית כשנעצרו הוריו ומשום כך נשאר בחיים.
ביוגרפיה > חייו בבוקרשט

אף שהשתעשע ברעיון העלייה לארץ ישראל, בגלל עליית האנטישמיות והשתלטות הקומוניזם, נשאר בכל זאת ברומניה, התחיל לגלות עניין מחודש בעברית, התחיל ללמוד חסידות ותרגם לגרמנית שני שירים של יהודה הלוי. בצ'רנוביץ שלאחר המלחמה והשואה לא מצא את מקומו, לכן עבר לבוקרשט, שם שהה בין השנים 1945–1947, והתקרב לגראסים לוקה, ידיד שיפגוש שוב בפריז. כפוליגלוט (הוא ידע היטב עברית, יידיש, גרמנית, רומנית, רוסית וצרפתית) נשכר צלאן לעבוד בתרגום ב-Editura Cartea Rusă (הוצאת הספר הרוסי). הוא לקח חלק פעיל בחיים הספרותיים של הקהילה היהודית, תרגם לרומנית ב-1946, את "גיבור בן זמננו" מאת מיכאיל לרמונטוב תחת שם העט פאול אנצ'ל (Paul Ancel), ב-1947 את "האיכרים" של אנטון צ'כוב תחת שם העט פאול אאורל (Paul Aurel) ויצירה של קונסטנטין סימונוב תחת שם העט א. פאבל (A. Pavel). הוא אף פרסם ספרים משלו תחת שמות עט שונים וכתב שירים שפורסמו בכתב העת "Agora" ("אגורה"). המוטיב השולט בספרות הרומנית של אותה תקופה היה הסוריאליזם, ובוקרשט הייתה לבירת הסוריאליזם העולמי, לאחר שזה איבד מכוחו בצרפת. צלאן יצר להנאתו שמות עט, לעצמו ולחבריו, בדומה לפעולתו של המשורר הפורטוגזי פרננדו פסואה. הוא שינה את שמו ל-Paul Aurel (פאול אאורל), לאחר מכן ל-Paul Ancel (פאול אנצ'ל) ולבסוף הגיע לשם Paul Celan (פאול צ'לאן), תוך שינוי סדר ההברות בשם הקודם. הוא התחבר עם אלפרד מרגול-שפרבר, אלכסנדרו א. פיליפידה, נינה קסיאן, מריה באנוש, אוביד ס. קרוחמלניצ'אנו, הוריה דלאנו ופטרה סולומון.
נוסח של הפואמה "פוגת מוות" (Todesfuge) הופיע בשנת 1947 בתרגום לרומנית בשם "טנגו המוות". התרגום בוצע על ידי פטרה סולומון בסיועו של צלאן עצמו. למרות קיומו של רובד סוריאליסטי ניכר בפואמה, נראה כי הריקוד והקונצרטים לקוחים ממציאות מחנות הריכוז. גם הפואמה "לילה וערפל" (תרגום של "Nacht und Nebel", צו גרמני לשפיטת מתנגדי השלטון) משלימה תיאור של "אורכסטרת אושוויץ".
ביוגרפיה > התקופה הווינאית

עם התהדקות השליטה הקומוניסטית ברומניה, נמלט צלאן בשנת 1947 לווינה. בווינה התיידד עם אינגבורג בכמן, שסיימה אותו זמן דיסרטציה על הפילוסופיה של מרטין היידגר, וניהל איתה מערכת יחסים אינטימית. בתיווכה של בכמן הצטרף צלאן לקבוצת 47 והתחבר עם חבריה. קובץ משיריו יצא לאור בווינה, אך צלאן התרעם על טעויות הדפוס הרבות שנפלו בשירים ואסף את מרבית העותקים מהחנויות.
החיים בווינה שלאחר השואה לא היו דומים לחיי וינה הרב-תרבותיים שהיו בה לפני האנשלוס; צלאן לא הרגיש בנוח, וכעבור חצי שנה, ב-1948, עזב את וינה לטובת פריז.
בין אינגבורג בכמן ובין צלאן התנהלה תכתובת ענפה, במהלכה הצהירה בכמן שאהבתה אליו נמשכת וגם אם היו לה בני זוג אחרים, רק הוא אהובה. היא מתארת את צלאן: "עבורי אתה מדבר וים וכל מה שהוא סוד". השניים נפגשו בפריז לזמן מה ב-1950 כדי לחדש את הקשר, אך הניסיון לא עלה יפה. צלאן הבהיר בהמשך התכתובת כי מבחינתו אין עוד אפשרות ליחסי קרבה ביניהם. התכתובת פורסמה לאחר מותה של בכמן בספר בשם "Herzzeit".
ביוגרפיה > התקופה הצרפתית

בפריז מצא מוציא לאור לאוסף הפואמות הראשון מפרי עטו, "החול שבעקבות" (אנ'). בצרפת לא היה צלאן מוכר, ובתחילה היה מבודד למדי, והשימוש היום-יומי בצרפתית לא השפיע לטובה על יצירתו בגרמנית; במהלך השנים 1948–1952 הצליח לחבר רק 7 פואמות ראויות לפרסום. הוא נתן שיעורים בגרמנית ועבד בתרגום לפרנסתו. בנוסף למד בבית הספר היוקרתי אקול נורמל סופרייר, ובהמשך עבד בו כפרופסור לגרמנית.
בפריז פגש את הגרפיקאית זִ'יזֵל לֶטְרָאנְז' (אנ'), שאותה נשא לאישה ביום 21 בדצמבר 1952, חרף התנגדות משפחתה האריסטוקרטית. בנם הראשון פרנסואה, שנולד ב-1953, מת ביום לידתו. מאוחר יותר, ב-1955, נולד בנם אריק. הנישואין ידעו עליות ומורדות, והשניים נפרדו לעיתים ושבו להתאחד. הם ניהלו תכתובת שכללה יותר משבע מאות איגרות. באיגרות מורגשת השפעת סגנונו של פרנץ קפקא, כמו ב"מכתבים לפליציה" וב"מכתבים למילנה". התכתובת של צלאן עם אשתו התפרסמה בשני כרכים, האחד הכיל את התכתובת עצמה והשני פרשנויות, ביקורות ורישומים גרפיים שערכה ז'יזל. הוא ניהל תכתובת רבת ערך ספרותי גם עם הסופרת והמשוררת היהודייה נלי זק"ש, כלת פרס נובל לספרות. פאול צלאן התאזרח בצרפת בשנת 1955.
במהלך השנים נסע צלאן כמה פעמים לגרמניה, ואף נתן קורס באוניברסיטת פרייבורג, שבה לימד מרטין היידגר. תחילה התיידדו והיידגר העניק לו את ספרו "מה פירוש לחשוב" ("Was heißt Denken"). היידגר הפילוסוף נהג גם לכתוב שירה, והשניים החליפו ביניהם שירים. צלאן קרא את ספרי היידגר, והקריאה הובילה אותו לתהליך חשיבתי שבמהלכו ניסח לעצמו את תורתו השירית. כשגילה את הערצתו המוקדמת של היידגר למשטר הנאצי, הצטננו היחסים, במיוחד לאחר שהיידגר לא שינה במהדורה השנייה של ספרו את דברי ההערצה לנאציזם שהביע בצעירותו. צלאן גם רמז לכך בשירתו.
בשנת 1956 שב צלאן ופגש את רוזה אוסלנדר, שהייתה לאזרחית אמריקאית, ואשר בעקבות התנסויות תקופת השואה הפסיקה לכתוב בגרמנית ועברה לאנגלית. בעקבות מפגשם, ובעידודו של צלאן, שבה אוסלנדר לכתוב בשפת אמה, בגרמנית.
אף על פי שלא התגורר בגרמניה, היה צלאן מחובר לחיי הספרות הגרמנית; דוגמה לכך היא חליפת המכתבים הענפה – יותר ממאה מכתבים – שניהלו זיגפריד לנץ ורעייתו עם צלאן ורעייתו.
ביוגרפיה > צלאן והתמודדותו עם הנאציזם הישן והחדש

בשנים הראשונות שלאחר השואה מיעט צלאן להתייחס ליהדותו ולנושא השואה, ונישואיו לבת אצולה צרפתית סייעו לו בכך. בתחילת שנות ה-50 נתקל צלאן, בוועידה של קבוצת 47, שנערכה בניינדורף שבמערב גרמניה, בהערות שנראו לו כאנטישמיות – הערות המסווגות אותו על פי יהדותו. מארגן הוועידה כתב (בהמשך חזר בו), כי סגנון השירה של צלאן ודרך דקלומו כוללים פאתוס, שהזכיר לו את שירת החזן בבית הכנסת. אחד ממשתתפי הוועידה אמר לצלאן שהוא סולד משיריו ומהפאתוס שלהם, כי הם מזכירים לו את יוזף גבלס. בתקופה זו החל צלאן לחקור ולאסוף מידע בקשר לעברם הנאצי של אינטלקטואלים מערב גרמנים.
בנובמבר 1954 נערכה במכון הפדגוגי הלאומי בפריז תערוכה בשם "תולדות המחתרת, הגירוש ושחרור צרפת". מתצוגה זו צמח הרעיון להפקת הסרט התיעודי הראשון על השואה, "לילה וערפל" ("Nuit et brouillard"), בבימויו של אלן רנה. אלן רנה פנה לז'אן קיירול, בעצמו ניצול השואה, כדי שיכתוב את התסריט. קיירול פנה אל צלאן, שעסק באותה תקופה בתרגום ספר של קיירול לגרמנית, וביקש ממנו לתרגם את טקסט הסרט. למטרה זו התעמק צלאן עוד יותר בחקר השואה, ועל פי החירויות שנטל לעצמו בתרגום הטקסט, ברור שהיה לו ידע רב בנושא. שגריר מערב גרמני ניסה למנוע את הקרנת הסרט בפסטיבל הקולנוע בקאן, בטענה שתוכנו "יגרום אי-נעימות לגרמנים". בעקבות גל של מחאות נידון העניין בבונדסטאג, והוחלט לאשר סובסידיה לתרגום הסרט לגרמנית.
ב-1953 התפרסמה בלונדון אחת מעבודות המחקר הראשונות בנושא השואה, "הפתרון הסופי: ניסיונו של היטלר להשמיד את יהדות אירופה". צלאן השיג ב-1956 תרגום לגרמנית, ועשה שימוש בדימוי ובשורה מתוכה בשירו "טנברה".
"פרשת גוֹל" (ראו להלן), שנוצלה על ידי מי שרצה לפגוע בו ובמוניטין שלו, חיזקה בו את התחושה שיש קשר אנטישמי נגדו בחוגים אינטלקטואליים גרמניים. סופר ומבקר בשם קורט הוהוף (Curt Hohoff) פרסם ב-1955 ספר על השירה הגרמנית בשם "Geist und Ursprung", שכלל מסה על שירת צלאן. במסה של הוהוף התקבלה טענתה של קלייר גול על "השפעת" איוואן גול (בעלה המנוח) על שירת צלאן, ושירת צלאן הושוותה בצורה לא מחמיאה לפסוקים סתומים מהמשנה, ובלשונו של הוהוף: "...הבלשנות מתפוררת בשירים אלה, כמו באותם פסוקי משנה, השמורים לפלפול למדני". צלאן ראה בכל התופעות האלה קשר שנועד לקעקע את שירתו, וכפי שכתב לידידו אלפרד מרגול-שפרבר: "... מתנהל זה זמן מה ניסיון להרוס אותי ואת שיריי".
בוועידת סופרים גרמנים וצרפתים, שהתקיימה בין 28 באפריל ו-2 במאי 1956, שמע צלאן סופר גרמני מעיר בשיחה פרטית "אינני יכול לשאת ריח של יהודים". ההערה גררה מחאות מצד סופרים אחרים, בהם היינריך בל, אך חיזקה את חשדנותו של צלאן כלפי האינטלקטואלים הגרמנים, והוא העמיק את מחקריו בחיפוש אחר אזכורים של פעילות בתקופה הנאצית. גינטר גראס, שהתוודע לעבודת המחקר של צלאן בנושא השואה כשעבר לפריז ב-1956, הצהיר שהוא רואה את עצמו אסיר תודה לצלאן, ממנו למד ש"לאושוויץ אין סוף". באותה תקופה לא ידע צלאן דבר על עברו של גינטר גראס עצמו בוואפן אס אס.
בעקבות מחקריו סירב צלאן לא פעם לפרסם את שיריו באנתולוגיות שהכילו יצירות של אישים שעברם הנאצי נודע לו, והוא אף ביטל התקשרויות עם מוציאים לאור שהעסיקו נאצים לשעבר.
ביוגרפיה > נאום המרידיאן והביקור בישראל

ב-1960 נשא צלאן נאום, שכונה לאחר מכן "נאום המרידיאן", ובו סיפר על חיפושיו אחר מקום המוצא שלו לפי מפת ילדותו, מקומות שאינם בנמצא, אך הוא יודע איפה היו צריכים להיות, ושם הוא מוצא דבר מה, משהו שמחבר אותו, בתוך עצמו ואפילו עם הטרופים, מוצא מרידיאן. בכך ביטא צלאן את תפקיד השירה עבורו – "מעין שיבה הביתה" אל שום-מקום, אל אוטופיה.
ביתו של צלאן (הוריו וסביבתם) נכחד בשואת יהודי רומניה; את מחוז מכורתו עזב; במחוזות שבהם דוברים את שפת אמו, הגרמנית, אינו רוצה לגור, ובצרפת, שבה התגורר, אינו חש בבית; היכן ביתו, אם כן? תשובה חלקית לכך נתן בנאום המרידיאן, אך לתשובה זו יש המשך: במהלך שנות ה-60 שב צלאן לעברית ו"גילה" את ישראל. מלחמת ששת הימים גרמה לו לנקוט בעמדות ציוניות פומביות – הוא התגייס להגנת ישראל במדיה, לצד אז'ן יונסקו, עמדותיו הציוניות הנלהבות התבטאו גם בתכתובת שלו עם רעייתו והוא גם כתב שיר ציוני. בשנת 1965, בפריז, פגש צלאן ישראלית בשם אילנה שמואלי, שהייתה תלמידה שלו לצרפתית בצ'רנוביץ, וחידש את הקשר איתה. השניים התכתבו רבות, ובשנת 1969 ערך ביקור קצר בישראל, הופיע בירושלים ובתל אביב וקרא משירתו. יהודה עמיחי נתבקש להציג אותו בערב קריאת השירים שנערך לכבודו בבית אגרון בירושלים. הוא ביקר בביתו של עמיחי ולאחר שצלאן חזר לפריס הוא כתב לעמיחי:
"אני חש צורך אמיתי ועז לומר לך עד כמה שמחתי לפגוש אותך ואת שיריך ועד כמה נהניתי להיות במחיצתך.. אתה הוא השיר שאתה כותב, השיר שאתה כותב הוא אתה עצמך... נשמח מאד להוציא ספר שלך בתרגום צרפתי"
הוא מציין במספר מכתבים לאילנה שמואלי: "הייתי רוצה לתרגם משהו של יהודה עמיחי, יש בו, אם לשפוט לפי התרגום האנגלי, יובש שאני מוצא מושך לב", "כמה דברים של עמיחי בתרגום האנגלי מצאו חן בעיני מאד, אבל מישהו יצטרך
לעזור לי לפענח אותם בשל מצבה המדורדר של העברית שלי".
הוא פגש את גרשום שלום, נתן זך, דוד רוקח, את דן פגיס ועוד רבים אחרים. בעקבות טיול עם אילנה שמואלי בירושלים חיבר 19 שירים על ביקורו. המארחת שלו, שמואלי, כתבה ספר המבוסס על ביקור זה. הקשר בינו ובין אילנה נמשך בהתכתבות מתרחבת ובביקור של אילנה בצרפת ונקטע רק עם מותו.
צלאן לא תרגם שירה עברית. במכתבו לאילנה שמואלי מ-23 בפברואר 1970 הוא כותב אודות 2 השירים שרוקח תרגם לגרמנית וביקש מצלאן לשפצם: "דוד רוקח היה פה ליומיים, תרגמתי לו שניים משיריו, חומר (שירה) בינוני. שמחתי כנראה, בהזדמנות הלא נכונה, על האפשרות לתרגם שירה עברית. רוקח הראה לי את התרגום שפורסם ב'מולד'".