stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ארלס פורטיס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בדצמבר 1933 אל דוראדו, ארצות הברית 
 פטירה:  17 בפברואר 2020 (בגיל 86) ליטל רוק, ארקנסו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ארקנסו 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  True Grit 
 
צ'ארלס מק'קול פורטיס (באנגלית: Charles McColl Portis;‏ 28 בדצמבר 1933 – 17 בפברואר 2020) היה סופר אמריקאי, שנודע בעיקר בזכות הרומן "נורווד" (1966) והמערבון הקלאסי "אומץ אמיתי" (1968), שניהם עובדו לסרטי קולנוע. פורטיס תואר כ"אחד הסופרים הקומיים הכי חדשניים בסיפורת המערבונים".
ביוגרפיה

פורטיס נולד לסמואל פאלמר סמית מורגן באל דוראדו (אנ') שבארקנסו, וגדל והתחנך בערים שונות באריזונה. הוא התגייס לחיל הנחתים האמריקני במהלך מלחמת קוריאה, והגיע לדרגת סמל. לאחר שחרורו בשנת 1955, נרשם לאוניברסיטת ארקנסו בה סיים את לימודיו בשנת 1958 עם תואר ראשון בעיתונאות. בהיותו באוניברסיטה החל לכתוב עבור העיתון הסטודנטיאלי באוניברסיטת ארקנסו ועבור נורת'ווסט ארקנסו טיימס. לאחר שסיים את לימודיו עבד עבור עיתונים שונים ככתב, כולל כשנתיים בעיתון Arkansas Gazette ובהמשך בניו יורק הראלד טריביון, בו כיסה בעיקר את המאבק למען זכויות האזרח בדרום מולדתו. לאחר מכן חי כשנה בלונדון.
בשנת 1964 עזב את העיתונות והחל בקריירת הכתיבה. הרומן הראשון שלו נורווד הופיע בשנת 1966 וזכה להצלחה: הוא עובד לסרט על ידי ג'ק היילי ג'וניור בכיכובם של גלן קמפבל ודארבי קים. הרומן משלב "סרט מסע" מטקסס לניו יורק של ותיקי חיל הנחתים תוך הסתכלות על החברה בדרום ארצות הברית והערים הגדולות.
הרומן השני שלו "אומץ אמיתי" (פורסם לראשונה בשנת 1968 בסאטרדיי איבנינג פוסט) הצליח אף יותר ועובד גם הוא לקולנוע לראשונה בשנת 1969 על ידי הנרי האת'וויי, ופעם נוספת בשנת 2010 על ידי ג'ואל ואיתן כהן. רומן זה, שנכתב בסגנון חד והשתמש בסגנון מערבוני קלאסי, הוא היצירה הידועה ביותר של פורטיס.
פורטיס, שהתגורר בדרום ארצות הברית ובמקסיקו, פרסם שלושה רומנים נוספים: "הכלב מהדרום" (1979), "Masters of Atlantis" ‏(1985), "גרינגוס" (1991) ועוד כמה נובלות ומאמרים.
נפטר ב-17 בפברואר 2020 בליטל רוק, ארקנסו בגיל 86 ממחלת אלצהיימר.
ספריו

1966: נורווד (Norwood)
1968: אומץ אמיתי (True Grit)
1979: הכלב מהדרום (The Dog of the South)
1985: Masters of Atlantis
1991: גרינגוס (Gringos)
הערות שוליים

↑  Harrison Smith, Charles Portis, author of the Western classic ‘True Grit,’ dies at 86, Washington Post, ‏19 בפברואר 2020 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274841905171  PLWABN: 9810622735905606  BNE: XX1403575  BnF: cb12097096v (data)  GND: 107677334  ICCU: SBLV187640  ISNI: 0000 0001 1519 597X  LCCN: n78093723  MusicBrainz: c8380d8a-a141-4bed-b20e-2671457ddbd1  NKC: xx0148760  NLK: KAC201102647  NTA: 071001530  SUDOC: 029319501  VIAF: 79059936   WorldCat (עם VIAF): 79059936
ערפד צמרירי

| ערפד צמרירי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: עטלפים
תת־סדרה:: עטלפים קטנים
משפחה:: זיזפיים
סוג:: ערפד צמרירי
מין:: ערפד צמרירי
שם מדעי
 Chrotopterus auritus ‏פטרס, 1856
תחום תפוצה


ערפד צמרירי או ערפד אוזנן (שם מדעי: Chrotopterus auritus), הוא מין יחיד בסוגו של עטלף גדול במשפחת הזיזפיים, שמצוי באמריקה המרכזית והדרומית. הערפד הצמרירי תואר מדעית לראשונה בשנת 1865 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס, והוא העטלף הגדול ביותר ביבשת-העל של אמריקה לאחר הערפד החקיין.
תיאור ואנטומיה

לערפד הצמרירי גוף גוצי, כנפיים רחבות, ראש גדול ומוארך וגולגולת חזקה, נפוחה ומסיבית, שדומה במורפולוגיה שלה לטורפים. חרטומו רחב ומרובע, שפתיו גדולות ושסועות ושיניו ארוכות וחזקות. אפרכסות האוזניים שלו גדולות מאוד, רחבות ועגולות, עם צפירים מחודדים קטנים יחסית. מתחת לעיניו הבינוניות יש קמט עבה שנמשך עד לאוזן, ואפו מוגבה מעט ומוקף בזיפים ויבלות. עיטור העלה האפי שלו גדול למדי ומורכב מחנית ארוכה שמוקפת בקערה סהרונית גדולה ועבה. האגודלים עבים ומסתיימים בטפרים ארוכים ומעוקלים.
הערפד הצמרירי הוא העטלף השני בגודלו באמריקה: אורך ראשו וגופו 110–125 מילימטרים, אורך הזרוע 78–83 מילימטרים ואורך אוזניו 40–48 מילימטרים; משקלו 75–96 גרם. הזנב קצרצר (15 מילימטרים) ומוסתר בתוך קרום התעופה האחורי הגדול. הנקבות גדולות וכבדות משמעותית מן הזכרים. לשני הזוויגים יש בלוטות גדולות על החזה, אולם רק אצל הזכרים הן מפיקות ריח.
כפי שמרמז שמו, הפרווה של הערפד ארוכה, צפופה וצמרירית, וסביב הצוואר והעורף יש צווארון צמרירי בולט עם שיער באורך 12 מילימטרים. צבעה הכללי חדגוני ונע בין חום אפרורי לחום זית, אוכרה, אפור כהה, חום ביסטר מבריק או אפור-שחרחר, והיא שזורה בשיער זהוב, אפור, כסוף, בז׳, שחור ולבן. הגחון בהיר יותר ונע בין בז׳ לאפרפר או לבנבן. הצווארון העבה צבוע בחום קפה עמוק ושוליו בצבע לבן או אפרפר. הפנים והעיטור האפי ורודים וקירחים למדי. האוזניים שחורות ברובן להוציא את הצפיר ובסיס האוזן, שצבעם אדום או ורוד. הכנפיים שחורות או חומות כהות והשוליים שלהן לבנים. הזרועות, האמות והאצבעות בולטות בצבען הוורוד בהיר.
תפוצה ובית גידול

הערפד הצמרירי מצוי באמריקה המרכזית והדרומית. טווח התפוצה שלו משתרע על דרום מקסיקו, גואטמלה, הונדורס, ניקרגואה, אל-סלבדור, פנמה, קוסטה ריקה, צפון ומזרח קולומביה, מזרח אקוודור, וונצואלה, גיאנה, גיאנה הצרפתית, סורינאם, ברזיל, צפון ומזרח פרו, מרבית בוליביה, מרכז ומזרח פרגוואי וצפון ארגנטינה.
בית הגידול של הערפד כולל יער גשם טרופי, יער סובטרופי יבש, יער גדותיים, יער מנגרובים, יער עננים עד רום 2,000 מטר מעל פני הים, סוואנה טרופית מיוערת ובתה. הוא מגלה העדפה לאזורים לחים עם בסמיכות למקורות מים.
אקולוגיה

הערפד הצמרירי פעיל בלילה, ומבלה את שעות היום במערות, תילי טרמיטים, מכרות נטושים, חורבות של בני המאיה וחללי עצים. הוא חי בקבוצות משפחתיות מגובשות של 3–7 פרטים שמורכבים מזכר, נקבה וגורים בגילאים שונים, והם עשויים לחיות יחדיו במשך מספר שנים. בשל משקלו הכבד הערפד טס באיטיות, והוא נוטה לחפש מזון בגובה נמוך של 1–2 מטר בתוך הצמחייה הסבוכה. למרות הדימוי שלו כעטלף טורף אוכל-בשר, בפועל הערפד הצמרירי הוא יונק אוכל-כל; התזונה שלו כוללת חולייתנים קטנים כעטלפים, אופוסומים, מכרסמים, חדפיים, ציפורי נמלים, יוניים, טנגריים, לטאות ודו-חיים, לצד חרקים ופירות. הרכב התזונה משתנה בהתאם לעונה ולזמינות, כשבעונה הגשומה למשל הוא צורך כמות גדולה יותר של חרקים עקב זמינותם.
אף על פי שהערפד מסוגל לאתר את טרפו באמצעות איכון-הד, בדרך כלל הוא משתמש ביכולת זאת בעיקר לניווט, מסתמך יותר על חוש השמיעה המעולה שלו. כאשר הערפד איתר טרף קטן-בינוני (משקל של 70 גרם לכל היותר), הוא מסתער עליו במהירות, עוטף אותו בכנפיו ונועל את האגודלים כדי לחסום את דרכי המילוט שלו. אם הטרף הוא עטלף קטן או מכרסם, הערפד יהרוג אותו באמצעות נגיסות מהירות בגרון, ואם הטרף הוא עוף או זוחל הערפד פשוט ינגוס בראשו. כאשר הטרף מת, הערפד יטוס למקום שקט ויאכל אותו מהראש עד לרגליים, והוא בדרך כלל יורק איברים קשים לעיכול דוגמת מקור, נוצות, זנב, קיבה, מעיים, כנפיים ועור גב. הערפד אוכל את טרפו באיטיות, והתהליך כולו עשוי לקחת 1–20 שעות.
הערפדית ממליטה צאצא יחיד מדי שנה בין אפריל ליוני, לאחר היריון של 99–220 יום. הגור נגמל לאחר 9 חודשים והאם עשויה לטפל בו גם זמן רב לאחר מכן. ככל הנראה, הערפד הצמרירי הוא מין העטלף שאצלו משך הטיפול בצאצאים הוא הארוך ביותר. הגור מגיע לבגרות בגיל שנה עד שנתיים. תוחלת החיים איננה ידועה. הטורפים של המין כוללים כנראה דורסי לילה ונחשים גדולים.
מצב

הערפד הצמרירי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה והיציבה, נוכחותו במספר רב של אזורים מוגנים והעדר ראיות לירידה משמעותית. אין איומים משמעותיים על הערפד, להוציא אובדן בית גידול ובירוא יערות שמאיים על מרבית הפאונה הדרום-אמריקנית.
הערות שוליים

↑  ערפד צמרירי באתר הרשימה האדומה של IUCN
פוחלץ של ערפד צמרירי.
פריץ-דיטלוף גראף פון דר שולנבורג

| --- | --- |

 לידה:  5 בספטמבר 1902 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 הוצאה להורג:  10 באוגוסט 1944 (בגיל 41) כלא פלצנזה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השכלה:  אוניברסיטת גטינגן 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
פריץ-דיטלוף גראף פון דר שולנבורג (באנגלית: Fritz-Dietlof von der Schulenburgc בגרמנית: von der Schulenburg) בספטמבר 1902 - 10 באוגוסט 1944) היה פקיד ממשלתי גרמני וחבר בהתנגדות הגרמנית. לקח חלק בניסיון ההתנקשות בהיטלר בעשרים ביולי, נתפס ונתלה בגין בגידה בהיטלר ב-10 בנובמבר 1944.
ביוגרפיה

שולנבורג נולד בלונדון לרוזן פרידריך ברנהרד פון דר שולנבורג (Friedrich Bernhard von der Schulenburg), דיפלומט המתמחה בנושאים צבאיים של האימפריה הגרמנית. אמו הייתה פרדה-מארי פון ארנים ( Freda-Marie von Arnim ). כתוצאה מאופי עבודתו של אביהם, שולנבורג, ארבעת אחיו ואחותם, גדלו ב, ביניהם ברלין, פוטסדאם, מינסטר ובבית הכפרי של המשפחה, בצפון מערב מקלנבורג. בהתאם למסורת האצולה הפרוסית, הילדים זכו בהתחלה לחינוך ביתי קפדני בבית על ידי אומנת ומורים פרטיים.
שולנבורג החליט ללכת נגד המסורת המשפחתית ולא להמשיך בקריירה כקצין צבאי, אלא למד משפטים באוניברסיטאות גטינגן ומרבורג. באונ' גטינגן הצטרף שולנבורג ל "Corps Saxonia Göttingen", אחוות הסטודנטים הגרמנית. ב-1923 החל לעבוד כשמאי - עובד מדינה וחניך בפוטסדאם ובקיריץ למשך חמש שנים. ב-1924 הפסיק את הכשרתו כעובד מדינה למשך שלושה חודשים ועבר לשרת כמלח על ספינת קיטור לדרום אמריקה. לבסוף, השלים את הכשרתו ב-1928, והפך לעובד מדינה בוגר כשמאי ברקלינגהאוזן.
כבן למשפחת אצילים פרוסית ותיקה בולטת, היה שולנבורג בן למעמד השליט של האימפריה הגרמנית, שהוגדר על ידי שני עמודי התווך של המדינה, הצבא ושירות המדינה. על רקע זה, שקע שולנבורג בנושאים מעשיים כמו רפורמת קרקעות. החזון הרומנטי שלו על קהילת החקלאים ועל צדק חברתי זיכה אותו עד מהרה בכינוי ה"רוטר גראף" ("הרוזן האדום") מפי עמיתיו.
במרץ 1933 שולנבורג נישא לשרלוט קוטלמן (1909–1991) בברלין, איתה נולדו לו שישה ילדים. שתיים מבנותיו, שרלוט ואנג'לה, נישאו לבניהם של כריסטבל ביילנברג, ניקולס וכריסטופר בהתאמה; אחר, אדלהייד, התחתן עם גריי רותבן, הרוזן השני מגורי.
הצטרפותו למפלגה הנאצית

המגעים הראשונים של שולנבורג עם המפלגה הנאצית החלו כבר בראשית שנות השלושים ואולם רק בפברואר 1932 הצטרף, על רקע אידאולוגי, למפלגה הנאצית והפך לחבר בה באופן רשמי. באותה שנה הוצב בפרוסיה המזרחית, שם עזר לביסוס מעמד הנאצים. שולנבורג נחשב לתומך של הנציונל-סוציאליזם "הצפון-גרמני". במרץ 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, מונה שולנבורג למועצת הממשלה בקניגסברג וזכה להשפעה גוברת, הן כפקיד ממשלתי והן כחבר המפלגה. שולנבורג פעל נמרצות למען יישום חוק ההאחדה שנחקק באפריל 1933 כדי להכפיף את כל מוסדות המדינה להיטלר ולמפלגה, ולצורך זה הצדיק נקיטת אמצעי כפייה. זאת ועוד, בתור הממונה על המיעוטים במחוזו הצדיק שולנבורג גם את "החוק לשיקום הפקידות המקצועית" שעל פיו סולקו ממשרותיהם עובדי המדינה הלא - ארים, בעיקר יהודים. עם זאת, שולנבורג לא הסתדר עם הממונה עליו בתפקיד, אריך קוך, ונכנס עימו לעוד ועוד עימותים. ב-1934 הוא עבר לעיר הקטנה פיש האוזן, כמנהל מחוז. הסכסוכים עם קוך גברו ככל שחלף הזמן וב-1937 קודם על ידי משרד הפנים הגרמני והוצב בברלין כסגן נשיא המשטרה. בפרעות נובמבר 1938 השתמש שולנבורג במעמדו כסגן נשיא משטרת ברלין ושחרר יהודים ממעצר, לאחר ששוטרים הפנו את תשומת ליבו לכך שהמעצרים נעשו בצורה לא חוקית. בעקבות מעשה זה, כינה אותו שר התעמולה יוזף גבלס "בירוקרט קטן". אחותו של ד"ר שולנבורג נישאה לסוחר יהודי וב 1934 סייע שולנבורג לבני הזוג להגר לאנגליה. במאי 1939 ביקרה אחותו בגרמניה כדי להיפרד מאביהם הגוסס, ולפי אחת העדויות, הוא הבהיר לה שלאחר המלחמה ידאג לטהר את גרמניה מהנאציזם. לאחר כיבוש פולין נתמנה פון דר שולנבורג למשרה בכירה במינהל האזרחי של שלזיה העילית והתחתית ואף תמך בתוכניות הגירוש של אוכלוסיות "לא רצויות". בשנת 1940, לאחר שסיים את תפקידו בשלזיה התגייס לוורמאכט.
חוויותיו מהמלחמה

למרות ההסתייגויות של שולנבורג מתוכניות הכיבוש של היטלר, התנדב לשירות צבאי בחזית בהתלהבות פטריוטית כסגן מילואים בגדוד המילואים של חי"ר 9 בפוטסדאם. לפי עדותו של אקסל פון דר בושה, במכתב ששלח בספטמבר 1940 מפולין תיאר פון דר שולנבורג את ענייה של האוכלוסייה בכלל ושל היהודים בפרט. בנובמבר של אותה שנה היה פון דר שולנבורג עד לפרעות שנערכו ביהודים באחת העיירות בפולין. לפי עדות שמסר קצין אנטי-נאצי אחרי המלחמה, אמר לו פון דר שולנבורג את הדברים הבאים: "חייבים לירות כדי לשים קץ לשיטות האלה. רק התמרדות מזוינת תוכל להביא לשינוי, ורק סילוקו בכוח של האיש הכל יכול עשוי להוביל לשינוי מרפא". ב־23 במרץ 1941 תיאר את מה שראו עיניו כשעבר עם יחידתו בעיר באזור נהר ורטה : "נסענו גם דרך הרובע היהודי וכל מה שראינו זה דמויות עלובות וכפופות ממצוקה קשה". ביומן השירות שלו הזכיר פון דר שולנבורג את גורל יהודי ביאליסטוק בימיו הראשונים של מבצע ברברוסה, וכתב שכאשר עבר בעיר הבוערת ראה יהודים הרוגים ברחובות, ושיחידות האס אס ניצלו את המצב כדי לערוך ציד ביהודים.
ואולם בסוף אוגוסט 1941 כתב שולנבורג ביומנו שבמבצע ברברוסה פועלת מנהיגות הרייך להגשמת יעדים בעלי חשיבות מכרעת, בהם מיגור הבולשביזם, פירוקה של ברית המועצות והחלפת הקומוניזם הפרזיטי בסדר חברתי חדש. בו בזמן התריע נגד הריגת שבויים, בנימוק שהדבר מזיק למשמעת הצבאית: "אם מאפשרים זאת, יורדים לרמתו של האס אס".
עם חוויותיו בפלישה לברית המועצות בשנים 1941–1942 החל לבקר את התנהלותו של היטלר במלחמה. בתקופה זו התחלף תפקידו לא פעם, ובסוף חזר לגדוד המילואים בפוטסדאם. בשלב זה האמין שולנבורג כי הייתה זו מחובתו לארגן את ההתנגדות להדחתו בכוח של היטלר. באפריל 1942 מונה לפרקליט צבאי בחצי האי קרים. תחת רישומו של הניצחון חיבר פון דר שולנבורג שירי תהילה וזיכרון לכבוד הנופלים בקרב, קצינים וחיילים צעירים, ובהם גם ידיד שלו. השירים, שנדפסו בחוברת, היו ספוגים ברוח הנאציזם והמסורת הרוסית והחוברת נמכרה ב־150,000 עותקים. עם זאת, מקצת החוקרים סבורים שפון דר שולנבורג גרם במתכוון להצבתו באזור משום שקיווה לשכנע את המפקד פון מנשטיין בנחיצותו של הקשר נגד היטלר. לבסוף הוצב בעתודת המילואים בפוטסדאם. עם יחידת עילית זו, הוא השתתף במערכה הרוסית וזכה בצלב הברזל, מדרגה ראשונה.
תנועת ההתנגדות

המשברים שהתגלו בחזית המזרחית, שכללו בעיות אספקה, מנהיגות צבאית וטיפול באוכלוסיות אזרחיות בארצות שנכבשו, נתנו לשולנבורג סיבה לחוסר אמון בנאצים. יחסו לנאציזם השתנה באופן קיצוני בתקופה זו. שולנבורג הבחין בחרדה גוברת וסלידה בהפקרות המשטר הנאצי, והוא יצר קשרים עם כוחות אופוזיציה בעלי דעות דומות ממגוון חוגים פוליטיים, כולל אריסטוקרטים פרוסים אחרים כמותו.
בחורף 1942–1943, לאחר המפלות בחזית המזרחית ובצפון אפריקה ומשהבין שאפסו הסיכויים שגרמניה תחזור ותתנהל כמדינת חוק כל עוד שולט בה המשטר הנאצי, השתלב פון דר שולנבורג בכל מאודו בפעילותו של חוג קרייזאו וקיים מגעים עם קבוצות אנטי־נאציות נוספות, לרבות אנשי האופוזיציה הצבאית, כדי להפיל את שלטונו של היטלר. כאציל, פקיד ממשל וקצין בצבא, היו לשולנבורג קשרים רבים, בהם נעזר במשך הזמן כדי לגייס מתכננים. בשל קשרים אלו, בעיקר עם חוגי ההתנגדות האזרחיים, ליד קרל פרידריך גוירדלר והקבוצה הסוציאליסטית (רייכסבאנר שוורץ-רוט-גולד) על יוליוס לבר, הוא בלט כחוליה חשובה. פון דר שולנבורג ניצל את קשריו הענפים ואת מעמדו כדי לגייס קושרים נוספים ולסייע לאופוזיציה, שיתף פעולה עם קלאוס שנק פון שטאופנברג והשתלב במעגל הפנימי של מארגני תוכנית הקשר. קשר העשרים ביולי היה ניסיון של חבורת קציני ורמאכט וגורמים נוספים להפיל את המשטר הנאצי בגרמניה, ולהתנקש בחיי אדולף היטלר.
בהרכב האנושי המגוון של חוג קרייזאו נחשב פריץ דיטלוף גראף פון דר שולנבורג לדמות יוצאת דופן: הוא ככל הנראה היחידי מבין חברי החוג שהיה חבר במפלגה הנאצית. אשר לקשריו הממושכים וההדוקים של פון דר שולנבורג עם אישים שהשתייכו לחוג קרייזאו: המפגשים ביניהם התקיימו במסגרות חברתיות בעלות אופי קונספירטיבי. המשתתפים היו בעלי השקפות מגוונות, אך היה להם מכנה משותף בסיסי: מעמדם האריסטוקרטי וידידותם הממושכת, עוד מימי נעוריהם. כך קרה שהלמוט ג'יימס פון מולטקה, האנטי-נאצי המושבע, המשיך לטפח את ידידותו עם פון דר שולנבורג הנאצי. באמצע יוני 1940, עם נפילת פריז, ניבא פון דר שולנבורג באוזני פון מולטקה שבעוד עשר שנים תקום מדינה שאופייה יהיה מוסכם על שניהם.
ניסיון הפיכה והוצאתו להורג

כאמור, שולנבורג היה אחד מחברי המעגל הפנימי של המתנגדים להיטלר והיה מעורב באופן פעיל בתכנון מבצע ולקיריה - תוכנית חירום גרמנית להבטחת המשכיות הממשלה שהונפקה לצבא התחלופה של גרמניה. שולנבורג נועד על ידי הקושרים לעמוד בראש משרד הפנים לאחר שהיטלר יהרג.
ב-20 ביולי 1944 נעצר שולנבורג כאשר שהה במפקדת המרד, זמן קצר לאחר כישלון ניסיון ההתנקשות בחייו של היטלר.
ב-10 באוגוסט 1944 נשפט במשפט ראווה בבבית הדין העממי הנאצי הידוע לשמצה. במשפט הסביר שולנבורג את מעשיו כך:
"לקחנו על עצמנו את המעשה הזה כדי להגן על גרמניה מסכנות חסרות שם. ברור לי שאתלה על כך, אבל אני לא מצטער על מעשי ומקווה שאחר, ברגע יותר מזל, יקבל על עצמו את זה".
במהלך המשפט שולנבורג התנהל באומץ ומעולם לא איבד את עשתונותיו. בשלב מסוים רולנד פרייזלר, משפטן נאצי והמנהל הכללי של משרד המשפטים של הרייך, שפנה אליו לאורך כל המשפט כ"נוכל שולנבורג", כינה אותו בשוגג בתואר התורשתי שלו "הרוזן שולנבורג" - ואז שולנבורג קטע אותו באומרו בהומור, "נוכל שולנבורג, בבקשה!"
פרייזלר מצא אותו אשם וגזר עליו עונש מוות. שולנבורג הוצא להורג בתלייה בכלא פלצנזה בברלין מאוחר יותר באותו יום, 10 באוגוסט 1944.
"צעד אחד קדימה וצעד אחד לאחור"

עקב זהירותו הקונספירטיבית של פון דר שולנבורג יש קושי לעמוד במדויק על תהליך התנתקותו מהנאציזם. מחד גיסא, מעידים דבריו ומעשיו של פון דר שולנבורג בשש השנים הראשונות למשטר הנאצי על הזדהות עמוקה עם הנאציזם, וניכרת בו רוח לאומנית נאצית. דברי הביקורת שהשמיע מדי פעם בעניין סדרי השלטון לא נועדו אלא לשפר את המצב בגרמניה גופא. למעשה, החליט פון דר שולנבורג להפנות עורף להיטלר רק כשהבין שהמדיניות הכוחנית שלו תדרדר את הרייך הגרמני לתהום צבאית ופוליטית, החלטה פרגמטית במהותה שבעקבותיה השלים, לדברי פון מולטקה, את השתלבותו בחוג קרייזאו, גם אם עמדתו החיובית באשר ליסודות האידאולוגיה הנאצית לא השתנתה. ואמנם, איש מבין הביוגרפים של פון דר שולנבורג לא דיווח על הבעת צער או חרטה מצדו בגין פעילותו הנאצית רבת השנים והשלכותיה.
חלקו של פון דר שולנבורג באופוזיציה לא היה עקבי וחד־משמעי. אחד הביוגרפים הגדיר זאת "צעד אחד קדימה וצעד אחד לאחור". הקביעה הזאת נכונה בוודאי בכל הנוגע לתפיסתו את הנושא היהודי. בניגוד ליתר חברי חוג קרייזאו נראה כי השנים שבהן התגבשה תפיסת עולמו הכשירו אותו מראש להזדהות עם העמדה הנאצית. בדומה לרבים מחבריו, העמיד גם פון דר שולנבורג את ערך המשמעת הפורמלית מעל חוקי המלחמה ומעל כל חוק מוסרי אנושי. עם זאת, לזכותו של פון דר שולנבורג עומדים ניסיונותיו המעטים לסייע ליהודים, ובייחוד שחרורם של יהודים שנאסרו בליל הבדולח בטענה שלא נמצא מניע מספק למעצרם. מעשהו של פון דר שולנבורג מצביע על אחד ממניעיהם העיקריים של חברי האופוזיציה: הפגיעה במדינת החוק כפי שנתפסה בעיניהם. פון דר שולנבורג אכן דגל בחזונו במדינה שמרנית סמכותית המכבדת אמנם את זכויות היסוד של אזרחיה אך אין בה מקום ליהודים.
על־אף שפון דר שולנבורג לא הביע חרטה על מעשיו הגדיר ההיסטוריון אולריך היינמן את האנטישמיות שלו כלא-מיליטנטית וטען, בהסתמך על עדי התקופה, שרדיפות היהודים והזוועות שנעשו בהם נתפסו בעיניו כהפרת החוק ועל כן עוררו אצלו רוגז וסלידה. ההיסטוריון הגרמני הנס מומזן ציין, בהערת אגב, שהצהרות האנטישמיות של פון דר שולנבורג התמתנו ככל שהתברר לו האופי הנפשע של רדיפת היהודים הנאצית.
לקריאה נוספת

אולריך היינמן, מורד עין קונסרבטיבי; ברלין (סידלר) 1990 (ISBN 3-88680-373-2)
אלברט קרבס, פריץ-דיטלוף גראף פון דר שולנבורג Zwischen Staatsraison und Hochverrat; המבורג 1964.
הנס-יואכים רם, תמיד אחראי כלפי מישהו גבוה יותר. הרשעות נוצריות בסיסיות בהתנגדות צבאית פנימית נגד היטלר; נויהאוזן ושטוטגרט (הנסלר) 1996 (ISBN 3-7751-2635-X)
יוהנס הורטר: שולנבורג, פריץ-דיטלוף מה. בתוך: ביוגרפיה גרמנית חדשה (NDB). כרך 23, Duncker & Humblot, ברלין 2007, ISBN 978-3-428-11204-3, עמ' 677
יוהנס זכנר: דרכים להתנגדות. 20 ביולי 1944 במקלנבורג-מערב פומרניה. בתוך: מקלנבורגיה סאקרה. ספר שנתון לתולדות כנסיית מקלנבורג. כרך 7, 2004, ISSN 1436-7041, עמ' 119–133.
אינס רייך: פוטסדאם ו-20 ביולי 1944. על עקבות ההתנגדות נגד הנציונל-סוציאליזם. מסמך נלווה לתערוכה של המשרד לחקר ההיסטוריה הצבאית ומוזיאון פוטסדאם. Rombach, Freiburg im Breisgau 1994,ISBN 3-7930-0697-2, עמ' 88 ואילך.
כריסטיאן-ארדמן שוט: פריץ-דיטלוף גראף פון דר שולנבורג והקורפוס סקסוניה צו גטינגן. בתוך: סבסטיאן סיגלר (עורך): תלמידי החיל בהתנגדות נגד היטלר. Duncker & Humblot, ברלין 2014, ISBN 978-3-428-14319-1, עמ' 437–449.
הערות שוליים

↑  Joseph Siracusa, Carlo Della Corte, Versi incivili 1960-1970, Books Abroad 45, 1971, עמ' 677 doi: 10.2307/40125751
↑  Hans Bernd Gisevius: Bis zum bittern Ende. Band 2. Fretz & Wasmuth, Zürich 1946, S. 381.
↑  Dietrich Werner Graf von der Schulenburg, Hans Wätjen: Geschichte des Geschlechts von der Schulenburg 1237 bis 1983. Niedersachsen-Druck und Verlag Günter Hempel Wolfsburg, ISBN 3 87327 000 5, Wolfsburg 1984, S. 360.
↑  "אני בוש בהיותי גרמני!", חיים רוזן, יד ושם, 2014, עמודים 255-256.
↑  בית הדפוס להוצאה גרמנית - Dietrich Werner Graf von der Schulenburg, Hans Wätjen: Geschichte des Geschlechts von der Schulenburg 1237 bis 1983. Niedersachsen-Druck und Verlag Günter Hempel Wolfsburg, ISBN 3 87327 000 5, Wolfsburg 1984, S. 360.
↑  "אני בוש בהיותי גרמני!", חיים רוזן, יד ושם, 2014, עמוד 256.
↑  "המוחות הטובים ביותר" - עמ' 172-174.
↑  לפי עדותו של אקסל פון דר בושה (Axel von der Bussche) לאחר המלחמה, von .Schwerin, "Dann sind's die besten Köpfe," pp. 223, 521 note 36
1 2  "אני בוש בהיותי גרמני!", חיים רוזן, יד ושם, 2014, עמוד 257
↑  "אני בוש בהיותי גרמני!", חיים רוזן, יד ושם, 2014, עמוד 258-259
↑  עוד לפני בואו של פון דר שולנבורג לחצי האי קרים הוכרז האזור "מטוהר מיהודים". יחיל, השואה, כרך ב, עמ' 388; לא ידוע אם נותרו יהודים בסבסטופול בשעה שנכבשה סופית בידי הצבא הגרמני. ראול הילברג. חודכן יהודי אירופה, יד ושם ומכון בן-גוריון, ירושלים תשע"ג, כרך א, עמ' 347 הערה 27.
↑  "אני בוש בהיותי גרמני!", חיים רוזן, יד ושם, 2014, עמוד 259
↑  "אני בוש בהיותי גרמני!", חיים רוזן, יד ושם, 2014, עמוד 255
1 2  "אני בוש בהיותי גרמני!", חיים רוזן, יד ושם, 2014, עמוד 260
↑  Gerd R. Ueberschär: Für ein anderes Deutschland. Der deutsche Widerstand gegen den NS-Staat 1933–1945. Fischer, Frankfurt am Main 2006, ISBN 3-596-13934-1, S. 215 f.
↑  אני בוש בהיותי גרמני!", חיים רוזן, יד ושם, 2014, עמוד 259
↑  אני בוש בהיותי גרמני!", חיים רוזן, יד ושם, 2014, עמוד 261
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271160205171  GND: 118611240  ISNI: 0000 0000 7921 7237  LCCN: n91016096  NTA: 156119382  SUDOC: 140155929  VIAF: 120783777   WorldCat (עם VIAF): 120783777
פרס טוני למחזה הטוב ביותר

| --- | --- |

סמליל פרס הטוני
 מיקום הטקס:  ניו יורק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הגוף המעניק:  אגף התיאטרון האמריקאי 
 תקופת הפרס:  1948–הווה (כ־76 שנים) 
 אתר רשמי
 
פרס טוני למחזה הטוב ביותר (רשמית, פרס אנטואנט פרי על מצוינות בתיאטרון) הוא פרס שנתי לציון הישגים בתיאטרון האמריקאי חי, לרבות תיאטרון מוזיקלי, בהצגות של הפקות בברודוויי, ניו יורק. הפרס מוענק למחזאים ולמפיקים של המחזה הזוכה.
בשנת 1947, השנה הראשונה שבה הוענקו פרסי טוני, לא היה זוכה בקטגוריה זו. "כולם היו בניי" סווג באופן שגוי, וזכה בפרס המחזאי הטוב ביותר עבור ארתור מילר. בשנה שלאחר מכן, "מר רוברטס" היה למחזה הראשון שזכה בפרס הטובי למחזה הטוב ביותר.
זוכים ומועמדים

הערה: הזוכים מסומנים בכחול
שיאים

המחזאי הבריטי טום סטופארד זכה ארבע פעמים בפרס זה, יותר מכל מחזאי אחר. רק שבעה מחזאים אחרים (ארתור מילר, טרנס מקנאלי, טוני קושנר, אדוארד אלבי, ניל סיימון, יסמינה רזה ופיטר שאפר) זכו בפרס יותר מפעם אחת, כל אחד מהם זכה פעמיים.
ניל סיימון מחזיק בשיא של מספר המועמדויות הרב ביותר - עשר מועמדויות - יותר מכל מחזאי אחר. במקום השני נמצא אוגוסט וילסון עם תשע מועמדויות, ואחר כך טום סטופארד (שבע מועמדויות), אדוארד אלבי (שש מועמדויות) וארתור מילר (חמש מועמדויות).
ב-1994 הפך טוני קושנר למחזאי הראשון שזכה בפרסי טוני רצופים, שנה אחר שנה, עבור שני החלקים של "מלאכים באמריקה". טרנס מקנאלי חזר על הישג זה בשנתיים שלאחר מכן, עם מחזותיו "אהבה! אומץ! חמלה!" ו-"מאסטר קלאס".
צ'ארלי סה

| --- | --- |

צילום מ-2017
 לידה:  30 בינואר 1974 (בן 50) חירארדוט, קולומביה 
 מוקד פעילות:  קולומביה 
 תקופת הפעילות:  מ-1996 
 סוגה:  בולרו, סלסה
 שפה מועדפת:  ספרדית 
 חברת תקליטים:  סוני מיוזיק לטין 
 פרסים והוקרה:  Lo Nuestro Award for Tropical Album of the Year (1998) 
 פרופיל ב-IMDb
 
צ'ארלי סא (בספרדית: Charlie Zaa, בשמו האמיתי קרלוס אלברטו סאנצ'ס רמירס,  Carlos Alberto Sánchez Ramirez, (נולד 30 בינואר 1974) הוא זמר-יוצר קולומביאני השר שירי בולרו וסגנונות מוזיקליים אחרים. הוא זכה להצלחה רבה באמריקה הלטינית ובקרב ההיספנים בארצות הברית.