stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכאל ברנר
ביוגרפיה

ברנר למד באוניברסיטה ובמרכז למדעי היהדות היידלברג, באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק. את עבודת הגמר שלו כתב באוניברסיטת קולומביה על התרבות היהודית ברפובליקת ויימאר. מ-1993 עד 1994 הוא היה עוזר פרופסור באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון ומ-1994 עד 1997 באוניברסיטת ברנדייס. מאז 1997 הוא לימד כיו"ר להיסטוריה ותרבות יהודית באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן. מאז 2013 הוא גם מכהן כיו"ר סימור וליליאן אבנסון ללימודי ישראל באוניברסיטה האמריקאית, וושינגטון הבירה. הוא היה פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות, ביניהן ברקלי, סטנפורד, ג'ונס הופקינס, חיפה, אוניברסיטת מרכז אירופה בבודפשט וב-ETH בציריך.
ברנר, הנוקט לעיתים קרובות עמדות בנושאים ציבוריים, הוא חסיד של מוסלמי לתפקיד הנשיא הפדרלי. בשנת 2016 הוא תמך בפובליציסט נאביד קרמני, שאותו תיאר כ"הקול המעניין ביותר בגרמניה". הוא גם נחשב למבקר בולט של מפלגת "אלטרנטיבה לגרמניה" (AfD), שנגדה התבטא לא פעם.
ברנר התפרסם גם דרך מחקריו על קורט אייזנר הסוציאליסט. על פעילותם הפוליטית של יהודים שמאלנים רבים למען הרפובליקה הסובייטית, כתב ברנר: "רבים מהם ראו בסוציאליזם הזדמנות להימלט ממצוקתם החברתית".
פרסים והוכרה

בשנת 1981 זכה מיכאל ברנר בפרס הראשון של תחרות ההיסטוריה של הנשיא הפדרלי בגרמניה בקרב 13,000 מתחרים.
בשנים 1998 עד 2009 ברנר כיהן כיו"ר הוועד האקדמי של מכון ליאו בק בגרמניה. בשנת 2013 הוא מונה לנשיא הבינלאומי של מכון ליאו בק. מאז 2009 הוא נבחר לעמית של האקדמיה הבווארית למדעים ומדעי הרוח, מאז 2012 של האקדמיה נאציונלה וירג'יליאנה במנטובה, ומאז 2014 של האקדמיה האמריקאית למחקר יהודי. ב-20 בנובמבר 2014 שר המשפטים הגרמני הייקו מאס העניק לברנר את העיטור הגבוה ביותר בגרמניה, צלב ההצטיינות הפדרלי במהלך טקס במכון ליאו בק. ב-7 בדצמבר 2020, וינה הודיעה על הקמת פרס סאלו וו. וז'נט מ. ברון למצוינות אקדמית במחקר על החוויה היהודית, כאשר הפרס הוענק לברנר כחתן הפרס הבכיר הראשון, תוך ציון עבודתו האקדמית וניסיונו החי בגישור בין ארצות הברית לאירופה.
הוצאות לאור > בתור כתב

(2018). In Search of Israel. Princeton University Press.
Brenner, Michael (2010). A Short History of the Jews. Princeton University Press.
— (2010). Prophets of the Past: Interpreters of Jewish History. Princeton University Press.
— (2012). Zionism: A Brief History. Marcus Wiener.
(1997). After the Holocaust: Rebuilding Jewish Lives in Postwar Germany. Princeton University Press.
הוצאות לאור > בתור כתב > תורגם לעברית

תחיית התרבות היהודית בגרמניה הווימארית (1996)
תולדות יהודי גרמניה בעת החדשה (כרך ב) (1997)
הוצאות לאור > בתור עורך

Brenner, Michael, ed. (2015). Jews and Muslims in the Russian Empire and the Soviet Union. Göttingen: Vandenhoeck&Ruprecht. (with Franziska Davies und Martin Schulze-Wessel)
ed. (2008). Mediating Modernity. Challenges and Trends in the Jewish Encounter with the Modern World. Detroit: Wayne State University. (with Lauren B. Strauss)
ed. (2006). Emancipation Through Muscles: Jews and Sports in Europe. Lincoln: Nebraska University Press. (with Gideon Reuveni)
ed. (2003). Jewish Emancipation Reconsidered: The French and German Models. Tübingen: Mohr-Siebeck. (with Vicki Caron and Uri R. Kaufmann)
ed. (1999). Two Nations: British and German Jews in Comparative Perspective. Tübingen: Mohr-Siebeck. (with Rainer Liedtke and David Rechter)
ed. (1998). In Search of Jewish Community: Jewish Identities in Germany and Austria, 1918-1933. Bloomington: Indiana University Press. (with Derek Penslar)
הערות שוליים

↑  C.H.Beck, Jahrbuch der Bayerischen Akademie der Wissenschaften, עמ' 243
↑  Brenner, Michael (2016-10-25). "Navid Kermani: Die interessanteste Stimme, die Deutschland hat". DIE WELT (בגרמנית). נבדק ב-2022-02-16.
↑  AFd "Michael Brenner" Historiker - חיפוש ב-Google, באתר www.google.com
↑  Michael Brenner, Der lange Schatten der Revolution: Juden und Antisemiten in Hitlers München, 1918-1923, Jüdischer Verlag im Suhrkamp Verlag, 2019, ISBN 978-3-633-54295-6. (בגרמנית)
↑  ZEIT ONLINE | Lesen Sie zeit.de mit Werbung oder im PUR-Abo. Sie haben die Wahl., www.zeit.de
↑  Mitglieder: Bayerische Akademie der Wissenschaften, badw.de
↑  מיכאל ברנר Archives, באתר מרכז זלמן שזר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259059205171  PLWABN: 9810605011105606  BnF: cb134752950 (data)  CiNii: DA12823134  dblp: 01/4558-3  GND: 121041905  ICCU: UBOV021819  ISNI: 0000 0001 0922 6258  LCCN: nr87000169  LNB: 000217176  NKC: jn20010602422  NTA: 149909454  SUDOC: 058497633  VIAF: 88069720   WorldCat (עם VIAF): 88069720
שנת זחא

שנת זחא היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע. שנה מסוג זחא היא שנה המתחילה בשבת (ז), היא חסרה (ח) ועל כן יש 29 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל ביום ראשון (א). שנה מסוג זחא היא שנה פשוטה (לא שנה מעוברת) ואורכה 353 ימים שבהם 51 שבתות.
שנת זחא היא מהשנים הנדירות בלוח העברי והיא מתרחשת בערך ב-4.33% מהשנים. היא חלה כאשר מולד הלבנה הממוצע של חודש תשרי של שנה פשוטה חל בין יום חמישי 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל) ליום שישי 0 שעות ו-408 חלקים (חמישי בערב 18:22:40 בשעון המקומי בירושלים, 18:01:43 בשעון חורף ישראל) או עד יום שישי 9 שעות ו-204 חלקים (3:11:20 בשעון המקומי בירושלים, 2:50:23 בשעון חורף ישראל) כשהשנה שאחריה מעוברת. בין השנים ה'ת"ש–ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תש"י, ה'תשל"ז, ה'תשס"א, ה'תשפ"א, ה'תת"ח, ה'תתל"ה.
לוח שנה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | 25 | 26 | 27 | 28 | 29 | 30 | 31 | 32 | 33 | 34 | 35 | 36 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |  א  |  ב  |  ג  |  ד  |  ה  |  ו  |  ש  |  א  |  ב  |  ג  |  ד  |  ה  |  ו  |  ש  |  א  |  ב  |  ג  |  ד  |  ה  |  ו  |  ש  |  א  |  ב  |  ג  |  ד  |  ה  |  ו  |  ש  |  א  |  ב  |  ג  |  ד  |  ה  |  ו  |  ש  |  א  |
| תשרי |   |   |   |   |   |   | א  | ב  | ג   | ד  | ה  | ו   | ז   | ח  | ט  | י   | יא  | יב  | יג  | יד  | טו  | טז  | יז  | יח  | יט  | כ  | כא  | כב  | כג  | כד  | כה  | כו  | כז  | כח  | כט  | ל   |
| חשוון |   | א  | ב  | ג   | ד  | ה  | ו   | ז   | ח  | ט  | י   | יא  | יב  | יג  | יד  | טו  | טז  | יז  | יח  | יט  | כ  | כא  | כב  | כג  | כד  | כה  | כו  | כז  | כח  | כט  |   |   |   |   |   |    |
| כסלו |   |   | א  | ב  | ג   | ד  | ה  | ו   | ז   | ח  | ט  | י   | יא  | יב  | יג  | יד  | טו  | טז  | יז  | יח  | יט  | כ  | כא  | כב  | כג  | כד  | כה  | כו  | כז  | כח  | כט  |   |   |   |   |    |
| טבת |   |   |   | א  | ב  | ג   | ד  | ה  | ו   | ז   | ח  | ט  | י   | יא  | יב  | יג  | יד  | טו  | טז  | יז  | יח  | יט  | כ  | כא  | כב  | כג  | כד  | כה  | כו  | כז  | כח  | כט  |   |   |   |    |
| שבט |   |   |   |   | א  | ב  | ג   | ד  | ה  | ו   | ז   | ח  | ט  | י   | יא  | יב  | יג  | יד  | טו  | טז  | יז  | יח  | יט  | כ  | כא  | כב  | כג  | כד  | כה  | כו  | כז  | כח  | כט  | ל  |   |    |
| אדר |   |   |   |   |   |   | א  | ב  | ג   | ד  | ה  | ו   | ז   | ח  | ט  | י   | יא  | יב  | יג  | יד  | טו  | טז  | יז  | יח  | יט  | כ  | כא  | כב  | כג  | כד  | כה  | כו  | כז  | כח  | כט  |    |
| ניסן | א  | ב  | ג   | ד  | ה  | ו   | ז   | ח  | ט  | י   | יא  | יב  | יג  | יד  | טו  | טז  | יז  | יח  | יט  | כ  | כא  | כב  | כג  | כד  | כה  | כו  | כז  | כח  | כט  | ל  |   |   |   |   |   |    |
| אייר |   |   | א  | ב  | ג   | ד  | ה  | ו   | ז   | ח  | ט  | י   | יא  | יב  | יג  | יד  | טו  | טז  | יז  | יח  | יט  | כ  | כא  | כב  | כג  | כד  | כה  | כו  | כז  | כח  | כט  |   |   |   |   |    |
| סיוון |   |   |   | א  | ב  | ג   | ד  | ה  | ו   | ז   | ח  | ט  | י   | יא  | יב  | יג  | יד  | טו  | טז  | יז  | יח  | יט  | כ  | כא  | כב  | כג  | כד  | כה  | כו  | כז  | כח  | כט  | ל  |   |   |    |
| תמוז |   |   |   |   |   | א  | ב  | ג   | ד  | ה  | ו   | ז   | ח  | ט  | י   | יא  | יב  | יג  | יד  | טו  | טז  | יז  | יח  | יט  | כ  | כא  | כב  | כג  | כד  | כה  | כו  | כז  | כח  | כט  |   |    |
| אב |   |   |   |   |   |   | א  | ב  | ג   | ד  | ה  | ו   | ז   | ח  | ט  | י   | יא  | יב  | יג  | יד  | טו  | טז  | יז  | יח  | יט  | כ  | כא  | כב  | כג  | כד  | כה  | כו  | כז  | כח  | כט  | ל   |
| אלול |   | א  | ב  | ג   | ד  | ה  | ו   | ז   | ח  | ט  | י   | יא  | יב  | יג  | יד  | טו  | טז  | יז  | יח  | יט  | כ  | כא  | כב  | כג  | כד  | כה  | כו  | כז  | כח  | כט  |   |   |   |   |   |    |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| יום טוב / שבתון | חג שאיננו שבתון | יום זיכרון או צום |
מועדים

בשנה מסוג זחא חל ראש חודש בשבת פעמיים, בנוסף לראש השנה שחל בשבת ולא נחשב כראש חודש. ראש חודש אדר חל בימים שישי ושבת וראש חודש אב חל בשבת. עם זאת, ברוב הקהילות לא מפטרים את ההפטרה המיוחדת של שבת ראש חודש כלל בשנה זו; בראש חודש אדר, מפטירים בשל שקלים בכל הקהילות, ובראש חודש אב, רוב הקהילות נוהגות להפטיר "שמעו" (של תלת דפורענותא).
קידוש והבדלה בסדר "יקנה"ז" בלילה השני של ראש השנה ובליל הסדר. בחו"ל, עושים יקנה"ז גם בליל יום טוב שני של סוכות, ליל שמחת תורה, וליל אחרון של פסח, סך הכל חמש פעמים במשך השנה.
אין שבת חול המועד כלל, לא בסוכות ולא בפסח.
צום גדליה חל ביום שני, עשרה בטבת חל ביום שישי, תענית אסתר חלה ביום חמישי, תענית בכורות מוקדמת ליום חמישי, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב חלים שניהם ביום ראשון.
חנוכה חל בימים שישי עד שישי, הדלקת נר ראשון ביום חמישי בערב.
ט"ו בשבט חל ביום חמישי.
פורים חל ביום שישי ובירושלים יש פורים משולש.
ערב פסח חל ביום השבת, ולכן חלים בה דיני ערב פסח שחל בשבת.
יום הזיכרון לשואה ולגבורה מוקדם ליום חמישי כ"ו ניסן
ה' באייר חל ביום השבת, ולכן יום העצמאות מוקדם ליום חמישי ג' באייר ויום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מוקדם ליום רביעי ב' באייר.
תענית שני בתרא חל בפסח שני, ונחלקו המנהגים אם לומר סליחות ולצום.
ל"ג בעומר חל ביום שישי והמדורות מתקיימות ביום חמישי בלילה.
שבועות חל ביום שני.
קריאה בתורה והפטרות

בשנת זחא 51 שבתות, ובשלוש מתוכן לא קוראים פרשה: שבת ראש השנה, שבת ראשון של סוכות ושבת של שביעי של פסח (ובחו"ל גם בשבת שמיני עצרת לא קוראים פרשה, אבל קוראים פרשת וזאת הברכה למחרת, בשמחת תורה). בשנת זחא לא קוראים כלל את פרשת וילך, מכיוון שהיא נקראת לפני ראש השנה בשנה הקודמת ואחרי ראש השנה בשנה הבאה.
על מנת להתאים את מספר הפרשות הנקראות בשבת (53, פרשת וילך לא נקראת) עם מספר השבתות שבהן קוראים פרשה (48), מחוברות הפרשות ויקהל ופקודי, תזריע ומצורע, אחרי מות וקדושים, בהר ובחוקותי ומטות ומסעי.
פרשות בהן לא קוראים את ההפטרה הרגילה:
פרשת בראשית – קוראים את הפטרת מחר חודש
פרשת וישב – השבת בתוך חנוכה קוראים את הפטרת חנוכה "רני ושמחי"
פרשת משפטים – שבת ראש חודש אדר קוראים את הפטרת פרשת שקלים
פרשת תרומה – קוראים הפטרה של שבת זכור
פרשת תצוה – בירושלים קוראים את הפטרת פורים, בשאר המקומות קוראים את ההפטרה הרגילה. בשאר המקומות, זו הפעם היחידה שקוראים הפטרת תצוה בשנה פשוטה.
פרשת כי תשא – קוראים את הפטרת פרשת פרה.
פרשת ויקהל – פקודי – קוראים את הפטרת פרשת החודש.
פרשת צו – בקהילות שנהוג לקרוא הפטרת שבת הגדול בערב פסח קוראים את הפטרת שבת הגדול
פרשת מטות – מסעי – נחלקו הראשונים והקהילות אם הפטרת "שמעו" (ההפטרה השנייה של תלת דפורענותא) דוחה גם את הפטרת ראש חודש; בפראג הפטירו שמעו, וכן נוהגים היום ברוב הקהילות, ואילו בפוזנא הפטירו הפטרת שבת ר"ח.
פרשת ראה – יש נוהגים לקרוא את הפטרת מחר חודש.
באופן די נדיר, שבת חנוכה היא פרשת וישב, ולכן בפרשת מקץ קוראים את הפטרת מקץ, דבר המתרחש רק ב-10% מהשנים.
| חומש בראשית> פרשה | חומש בראשית> תאריך | חומש שמות> פרשה | חומש שמות> תאריך | חומש ויקרא> פרשה | חומש ויקרא> תאריך | חומש במדבר> פרשה | חומש במדבר> תאריך | חומש דברים> פרשה | חומש דברים> תאריך |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| בראשית | כ"ט בתשרי | שמות | כ"ה בטבת | ויקרא | ז' בניסן | במדבר | ד' בסיוון | דברים | ח' באב |
| נח | ו' בחשוון | וארא | ג' בשבט | צו | י"ד בניסן | נשא | י"א בסיוון | ואתחנן | ט"ו באב |
| לך לך | י"ג בחשוון | בא | י' בשבט | שמיני | כ"ח בניסן | בהעלתך | י"ח בסיוון | עקב | כ"ב באב |
| וירא | כ' בחשוון | בשלח | י"ז בשבט | תזריע | ה' באייר | שלח | כ"ה בסיוון | ראה | כ"ט באב |
| חיי שרה | כ"ז בחשוון | יתרו | כ"ד בשבט | מצרע | מחוברת | קרח | ב' בתמוז | שפטים | ו' באלול |
| תולדת | ה' בכסלו | משפטים | א' באדר | אחרי מות | י"ב באייר | חקת | ט' בתמוז | כי תצא | י"ג באלול |
| ויצא | י"ב בכסלו | תרומה | ח' באדר | קדשים | מחוברת | בלק | ט"ז בתמוז | כי תבא | כ' באלול |
| וישלח | י"ט בכסלו | תצוה | ט"ו באדר | אמר | י"ט באייר | פינחס | כ"ג בתמוז | נצבים | כ"ז באלול |
| וישב | כ"ו בכסלו | כי תשא | כ"ב באדר | בהר | כ"ו באייר | מטות | א' באב | וילך |  |
| מקץ | ד' בטבת | ויקהל | כ"ט באדר | בחקתי | מחוברת | מסעי | מחוברת | האזינו | ח' בתשרי |
| ויגש | י"א בטבת | פקדי | מחוברת |  |  |  |  | וזאת הברכה | שמחת תורה |
| ויחי | י"ח בטבת |  |  |  |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  רק שנת החא ושנת השא נדירות יותר
↑  לוח השנה וחשבונו תוך בירור שאלת המחזוריות, יעקב מתלון, אתר שורש.
↑  s:טור אורח חיים תכח
↑  לפי מנהג אשכנז המקורי, אומרים תחנון בפסח שני, ראו בערך פסח שני, ובוודאי שנהגו תענית בה"ב כרגיל. חילוקי מנהגים אלו נוצרו אחרי שקבלו בקצת קהילות את המנהג שלא לומר תחנון.
↑  אליה רבה תקמט:ג
↑  לבוש או"ח תקמט:א.
כלותאר השני

כלותאר השני (Chlothar II; בצרפתית: Clotaire; בלטינית: Chlotarius;‏ מאי 584 – 18 באוקטובר 629) ידוע בכינויים "כלותאר הצעיר" ו"כלותאר הגדול", היה מלך האימפריה הפרנקית מהשושלת המרובינגית בשנים 613–629. בצעירותו היה כלותאר מלך נויסטריה ונשא בתואר של מלך פריז. לאורך חייו נאבק בנחלותיהם של בני אצולה אזוריים ואיחד את פרנקיה לכדי אימפריה מאוחדת. בשונה ממלכים פרנקים רבים אחרים, נודע כלותאר בכך שהיה פעלתן ומעורב רבות בענייני המדינה. הוא המלך הפרנקי היחיד, מלבד קרל הגדול, שנשא בתואר "הגדול".
אביו, המלך כילפריך הראשון מנויסטריה, נרצח כשכלותאר היה בן פחות משנה ועל כן הוא הוכתר בתור מלך נויסטריה ומלך פריז אך בפועל היה נתון לשלטון העוצרות של אמו, המלכה האלמנה פרדגונד. לאחר מות אמו ירש כלותאר חלק מסמכויות השלטון ובשנת 613, לאחר סדרת מאבקים ממושכים בבני משפחתו על ירושת שטחים, הדיח את דודו, סיגברט השני, מכס העוצרות ואיחד את ממלכותיו עם בורגונדיה ושאר נחלותיו של סיגברט לכדי האימפריה הפרנקית.
כלותאר השלים את קוד החוקים הפרנקי ובשנת 617 הפך את מוסד המאיורדומוס לתואר שנושא אדם לאורך כל חייו, דבר שהחל להעלות את ההשפעה של התפקיד על גבי הסמכות של המונרך ובסופו של דבר הביא לכך שהמאיורדומוס הוא השליט בפועל של האימפריה הפרנקית. בשנת 623 מינה את בנו ויורשו, דגוברט הראשון, למלך נחלות אוסטרזיה במזרח פרנקיה ואת פפין הזקן (אבי השושלת הקרולינגית) למאיורדומוס.
ביוגרפיה > רקע ועוצרות (584–592)

כלותאר השני נולד בשנת 584 (התאריך המדויק להולדתו לא ידוע ומוערך בין חודשי מאי ליוני) והיה בנם של כילפריך הראשון, מלך נויסטריה, ומלכתו, פרדגונד. בגיל פחות מחצי שנה נרצח אביו על ידי מתנקש במהלך מסע ציד. המתנקש עצמו הצליח להתחמק מהזירה ומעולם לא נתפס. כלותאר ירש את הכס אך היה נתון לשלטון עוצרות של אמו, פרדגונד, אשר אחזה בפועל בסמכויות השלטון. לרוב הייתה ירושת כתר של ילדים בעייתית מכיוון שאפשרה את תחילתו של מאבק ירושה שעלול לערער את יציבותה של הממלכה. נויסטריה נותרה יציבה עם ירושתו של כלותאר בעיקר הודות להשפעתה של אמו ולתמיכה שניתנה לו מידי דודו, גונתרם, מלך בורגונדיה.
בשנת 561 מת מלך פרנקיה המאוחדת, כלותאר הראשון, וכפי שהיה נהוג במסורתם של פרנקים סאלים, חילקו בניו את שטחי האימפריה ביניהם. השטחים של הממלכה חולקו בין בורגונדיה, אקיטן ואוסטרזיה. זמן קצר לאחר החלוקה הצליח כילפריך (שהיה מבניו של כלותאר הראשון), לכבוש את נויסטריה מידי אחיו, כריברט הראשון (שליט אקיטן), ולהפוך את שטחיה לנחלותיו האישיות. חלוקה זאת של השטחים גררה אחריה מאבקים ממושכים בין האחים על שטחי נחלותיהם והובילו לאי-יציבות ממושכת בממלכות. כלותאר השני לא הוטבל לנצרות מספר ימים לאחר הולדתו, בעיקר עקב חוסר היציבות הפנימית והתסיסה האזרחית שנגרמה מכך. בסופו של דבר הוטבל רק לאחר שירש את הכתר.
יציבות פנימית נשמרה עם ירושתו של כלותאר הצעיר אך יריבים מחוץ השתמשו בכך כהזדמנות להפיל את נויסטריה. כילדברט השני, מלך אוסטרזיה, מבין נכדיו של כלותאר הראשון ולשעבר יריבו הפוליטי המרכזי של כילפריך הראשון, השתמש במצב במטרה לפלוש אל תוך שטחי נויסטריה ולספחם לנחלותיו. ללא ההנהגה הצבאית והפוליטית של כילפריך נפלה נויסטריה לפלישה האוסטרזית. המלכה פרדגונד מצידה, לקחה עמה את אוצרות המדינה ונמלטה ביחד עם בנה כלותאר לעיר פריז, שם, בקתדרלה העירונית, ניתן להם מחסה מידי גונתרם, מלך בורגונדיה, שהייתה החזקה ביותר בנחלות הפרנקיות לצד אסטורזיה.
ביוגרפיה > מלחמות נויסטריה (592–613)

לאחר שכבש את נויסטריה חילק אותה כילדברט השני בין שני בניו, תאודברט השני ותאודריך השני. בשנת 592 מת גונתרם מלך בורגונדיה וירש אותו אחיינו כילדברט, שבאותה העת שלט על נויסטריה, אוסטרזיה ובורגונדיה. פרדגונד ביצעה סדרת ניסיונות כושלים להתנקש בחייו של כילדברט ולהוריש את נחלותיו לבנה כלותאר השני. תחת שלטונו של גונתרם ניתנו לכלותאר השני ולאמו נחלות מינוריות בבורגונדיה. עם עלייתו של כילדברט לשלטון הוא הורה על פלישה לנחלות אלו. כלותאר השני היה אז בן שמונה בלבד, אך צבא תומכיו ותומכי אמו הצליח להדוף את המתקפה של כילדברט. הנחלות של כלותאר נותרו שלמות ומנקודה זאת והאלה לא הוציא כילדברט משלחות נוספות כנגדו.
בשנת 595 מת כילדברט ונחלותיו חולקו בין שני בניו, כאשר תאודברט השני (הבכור) ירש את אוסטרזיה ובירתו בעיר מץ ותאודריק השני ירש את נויסטריה שבירתה אורליאן. כלותאר השני השתמש במותו של כילדברט כהזדמנות פז לכבוש את נחלותיו. מיד עם מותו של כילדברט יצא כלותאר בראש משלחת צבאית לכבוש את העיר פריז. עם כיבושה מונה למלכה של פריז. בסדרת מערכות צבאיות הצליח כלותאר השני לכבוש במהלך אותה השנה את נויסטריה מידי תאודריק השני. תאודריק, בתמיכת צבאו של אחיו, תאודברט, הורה לצבאו להתחיל במתקפת נגד שהביא להפלתו של כלותאר מהשלטון בנויסטריה במהלך שנת 600.
ביוגרפיה > מלכות פרנקיה (613–629)

בשנים הבאות נותרו אסטורזיה ונויסטריה נחלותיהם של בני כילדברט ואלו היו במאבק ממושך נגד כלותאר ונחלותיו בצפון בורגונדיה. מאבקים אלו לא הביאו להתקדמות נרחבת במהלך השנים והמצב הגאו-פוליטי הסתכם בסטטוס קוו ממושך. בשנת 613 מתו שני האחים והיה על סיגברט השני, בנו של תאודריך השני, לרשת את אוסטרזיה ונויסטריה יחדיו. עם ירושתו של סיגברט השני החל מאבק סמכות בין חצר המלוכה שתמך בטענתו לכתר לבין ברונהילדה מאוסטרזיה (אמו של כילדברט השני וסבתא רבתא של סיגברט) שטענה לכתר מצידה.
מאבק ירושה זה הסתכם במלחמה על ירושת הכתר. כלותאר ראה זאת כהזדמנות לרשת את הכתר של אוסטרזיה ונויסטריה ויצא במערכה צבאית שבמהלכה צלח בכיבוש שתי הממלכות הנפרדות ואיחודן תחת שלטונו. המשבר הפנימי בנוגע לירושת הכתר של אוסטרזיה הוביל בסופו של דבר לכך שהצבא לא יכול היה להוות התנגדות ממשית להתקדמות כוחותיו של כלותאר השני. לאחר כיבוש אוסטרזיה ונויסטריה השיג כלותאר השני את ההגמוניה על בורגונדיה שקודם לכן אחזו בה כילדברט ויורשיו. עם הכיבוש של אקיטן ללא התנגדות משמעותית הצליח כלותאר לאחד את כל פרנקיה והיה הראשון לעשות זאת מאז סבו, כלותאר הראשון. באיחודה של הממלכה הוכתר כלותאר בתור מלך האימפריה הפרנקית החדש.
כלותאר השני נהנה לאורך כל שלטונו מהערצה רבה שבאה מצדם של כמרים ושאר אנשי הדת. לאורך שלטונו שמר על רכושה של הכנסייה במקומה ופעל ליישב סכסוכים דתיים כפי שנראה בצו פריז משנת 614. צו פריז כלל גם ויתורים שנתנו לידי האצולה האוסטרזית ופעל להקים חוקי יסוד למערכת המשפטית שנועדו לשמור על תקינותה גם בעיתות של אי יציבות שלטונית ואף מלחמות אזרחים. הצו נכתב במקור על ידי מספר בישופים אשר נבחרו אישית על ידי כלותאר השני במטרה שרישומיהם יבוצעו כרצונו, פעולה שגררה אחריה קריאות אכזבה והתנגדות מצד הנהגת הכנסייה אשר פעלה להיות עצמאית לגמרי בפועלה.
כלותאר השני העביר כספים למיסיונרים אירים במטרה שיפיצו את הנצרות הקתולית באירלנד, הורה על בניית המנזר הנוצרי בלוסיול ושמר על יציבות השלטון באימפריה הפרנקית וויתר על התפשטות והתפתחות צבאית אל מעבר לגבולותיה. מאז שנת 613 נודע שלטונו של כלותאר השני בשגשוג ושלום יחסיים. כלותאר לא ביטל את החלוקה הפנימית של פרנקיה בין אקיטן, בורגונדיה, אוסטרזיה ונויסטריה עם עלייתו לכס ושמר על ההפרדה המנהלית שלהן.
בשנת 623 מינה את בנו ויורשו, דגוברט הראשון, למלך אוסטרזיה שהיה כפוף לו. באותה השנה מינה את פפין הזקן, אבי השושלת הקרולינגית, לתפקיד מאיורדומוס. הסמכויות של תפקיד מנהלי זה הועשרו לאורך שלטונו של כלותאר ובסופו של דבר הפך תפקיד המאיורדומוס לזה של שליטה בפועל של האימפריה הפרנקית, דבר שהיה מרכזי בעלייתה הסופית של השושלת הקרולינגית לשלטון בפרנקיה. כלותאר השני מת בשנת 629 ובנו דגוברט ירש אותו. שלטונו של כלותאר השני היה רב ערך להתפתחותה המדינית של פרנקיה לכדי ישות מאוחדת בעל ממשל ריכוזי.
יחסו ליהודים

במסגרת צו פריז משנת 614 פעל כלותאר השני לשיפור יחסיו עם הכנסייה ושימר את הקביעה לפיה על יהודים אשר מחזיקים במשרות מדיניות או צבאיות החובה להתנצר. למרות הדרתם של יהודים מתפקידם הגבוה, נשמרה זכותם להגיש תביעות משפטיות נגד נוצרים. במקור ההחלטה הייתה המטרה שלא להעלות את חמת ההנהגה הדתית הנוצרית ועל כן כלותאר השני נמנע מלמנות יהודים לתפקידי מפתח בממשל ונהג למנות בישופים לעמדות של שרים ובעלי אדמות במטרה לרצותם.
ראו גם

האימפריה הפרנקית
השושלת המרובינגית
מדליות באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)

הזוכות במדליות האולימפיות לנוער בטורניר הנערות בענף הגולף
אולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) היוותה את משחקי הקיץ האולימפיים לנוער ה-3 שהתקיימו. המשחקים נערכו בין ה-6 ל-18 באוקטובר 2018. במשחקים השתתפו כ-3,997 ספורטאים ב-241 אירועים ב-32 ענפי ספורט. טבלת המדליות בדף זה מדרגת את 206 המדינות שמשתתפות באולימפיאדה לפי מספר מדליות הזהב שהספורטאים והספורטאיות שלהן זכו.
עיצוב המדליה

הוועד האולימפי הבינלאומי השיק תחרות בינלאומית לעיצוב הצד הקדמי של המדליה הרשמית. התחרות החלה ב-16 בנובמבר 2017 והעיצוב הזוכה הוכרז ב-31 בינואר 2018. לתחרות הוגשמו כמעט 300 הצעות ממעל ל-50 מדינות. העיצוב הזוכה נבחר על ידי פאנל שיפוט. הזוכה בתחרות עיצוב המדליה הוא מוחמד פריד חוסן, בן 18 מאינדונזיה, עם היצירה שלו "זיקוקים של ניצחון". עיצוב המדליה הוא בהשראת זיקוקים המייצגים את ההתלהבות והתהילה של המשחקים האולימפיים לנוער. הצד הקדמי של המדליה מציג התפרצויות של זיקוקים העוברים דרך חמש הטבעות האולימפיות יחד עם הכתובת "בואנוס איירס 2018, המשחקים האולימפיים לנוער". הצד האחורי של המדליה עוצב על ידי פרמין איגרטה, ארגנטינאי בן 24 העובד בצוות העיצוב הגרפי של הוועדה המארגנת. הצד האחורי ממשיך את מוטיב הזיקוקים, כאשר הזיקוקים מתמזגים עם אחד מהצורות המהווה את הזהות החזותית של המשחקים, יחד עם השם הרשמי שלהם.
הערות שוליים

↑  "Last call for Buenos Aires 2018 medal design competition" (באנגלית). הוועדה המארגנת של המשחקים האולימפיים לנוער בואנוס איירס. 3 בינואר 2018. אורכב מ-המקור ב-28 באפריל 2018. נבדק ב-28 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Winning medal design to light up Buenos Aires 2018" (באנגלית). הוועדה המארגנת של המשחקים האולימפיים לנוער בואנוס איירס. 31 בינואר 2013. אורכב מ-המקור ב-28 באפריל 2018. נבדק ב-28 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Both sides of medal for Buenos Aires 2018 now complete" (באנגלית). הוועדה המארגנת של המשחקים האולימפיים לנוער בואנוס איירס. 27 באפריל 2018. אורכב מ-המקור ב-28 באפריל 2018. נבדק ב-28 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
ניוטון בייקר

ניוטון דיל בייקר הבן (באנגלית: .Newton Diehl Baker Jr;‏ 3 בדצמבר 1871 – 25 בדצמבר 1937) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי. בין השנים 1912 – 1915 הוא כיהן כראש עיריית קליבלנד ובין השנים 1916 – 1921 כמזכיר המלחמה של ארצות הברית, תקופה בה הוא ניהל את מעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
בייקר נולד במרטינסבורג, וירג'יניה המערבית. לאחר סיום לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינטון ולי, הוא פתח משרד עורכי דין בקליבלנד. הוא היה בעל ברית פרוגרסיבי דמוקרטי של ראש העיר טום ל. ג'ונסון. בייקר שימש כיועץ המשפטי של העיר בין השנים 1901 – 1909 וב-1912 הוא נבחר כראש העיר. בתפקיד זה הוא שאף לרפורמות בתחבורה הציבורית, בשיפור מצבם של בתי החולים ולשיפור חזות העיר. בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית תמך בייקר בוודרו וילסון, וסייע לו לזכות בקולותיהם של חברי המשלחת מאוהיו. לאחר תום כהונתו כראש העיר, קיבל בייקר מינוי כמזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא וילסון. הוא היה אחד הג'ורג'יסטים הבולטים שמונו למשרה בקבינט של וילסון.
בייקר ניהל את השתתפותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה. הוא בחר בגנרל ג'ון פרשינג לפקד על חיל המשלוח של ארצות הברית, והוא עמד על כך שהוא יפעל כיחידה עצמאית. ב-1921 הוא סיים את כהונתו ושב ל-BakerHostetler, משרד עורכי הדין שהוא היה שותף להקמתו. הוא היה מעורב בתיק "הכפר אוקליד נגד חברת הנדל"ן אמבלר", תיק בו הוא ייצג את חברת הנדל"ן ושהיה ציון דרך שמיסד חוקתית את חוקי יעוד הקרקע. הוא היה תומך נלהב של חבר הלאומים ובמהלך שנות ה-20 הוא המשיך לדחוף להשתתפותה של ארצות הברית בארגון. מ-1928 הוא שימש כחבר בבית המשפט הקבוע לבוררות בהאג. בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית ב-1932 הוא היה מועמד לנשיאות, אך המפלגה בחרה בפרנקלין דלאנו רוזוולט.