stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפרלמנט של יפן
משכן הקוקאי

שני בתי הקוקאי מתכנסים במשכן הממוקם במחוז נגטצ'ו, שברובע צ'יודה, טוקיו. מליאת בית הנבחרים נמצאת באגף השמאלי של המבנה, ואילו מליאת בית היועצים נמצאת באגפו הימני. בנייתו של המשכן הושלמה בשנת 1936, והוא בנוי על טהרת חומרי בנייה יפניים, למעט ויטראז'ים, מנעולים ומערכת שפופרות אוויר.
ראו גם

ספריית הדיאט הלאומית
פוליטיקה של יפן
בתי מחוקקים לפי מדינה
משכן הקוקאי בצ'יודה, טוקיו.
המרכז להנצחת השואה של יהודי מקדוניה

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון שואה
 כתובת:  אילוג'ו וויבודה 1000, סקופיה, מקדוניה הצפונית
 מיקום:  סקופיה 
 מדינה:  מקדוניה הצפונית 
 בעלים:  קרן השואה של יהודי מקדוניה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 10 במרץ 2011
 תאריך פתיחה רשמי:  10 במרץ 2011 
 אדריכל:  מירקו אנדובסקי ניקולה בוסקו EMAG Skopje
 קואורדינטות:  41°59′55″N 21°26′01″E﻿ / ﻿41.998623°N 21.433583°E﻿ / 41.998623; 21.433583
  (למפת סקופיה מוגדלת) המרכז להנצחת השואה של יהודי מקדוניה(למפת סקופיה רגילה) המרכז להנצחת השואה של יהודי מקדוניה
 
המרכז להנצחת השואה של יהודי מקדוניה (במקדונית: Меморијален центар на холокаустот на Евреите од Македонија; בלאדינו: Sentro Memorial del Holokausto de los Djudios de la Makedonia) הוא מוזיאון לזכר השואה שנמצא בסקופיה, מקדוניה הצפונית. המוזיאון מנציח את 7,148 יהודי מקדוניה הצפונית שנספו במהלך השואה ואת היסטוריית היהודים בבלקן. אבן הייסוד של המוזיאון הונחה ב-2 בספטמבר 2005. המוזיאון נפתח רשמית ב-10 במרץ 2011, שבו נכחו ראש ממשלת מקדוניה הצפונית ניקולה גרואבסקי, המשנה לראש הממשלה משה יעלון, נשיא מונטנגרו פיליפ וויאנוביץ', נשיא אלבניה באמיר תופי וחברי הכנסת, מנהיגים דתיים ודיפלומטים אחרים.
המוזיאון נמצא ברובע היהודי של סקופיה, שהיה מרכז החיים היהודיים בעיר עד לגירושם של יהודים מסקופיה לטרבלינקה ב-1943. המוזיאון פונה לנהר וארדאר והוא ממוקם ליד המוזיאון למאבק המקדוני, המוזיאון הארכאולוגי וגשר האבן.
ראו גם

סימפוניית השלום
הערות שוליים

↑  Фонд на холокаустот на Евреите од Македонија, holocaustfund.org.mk
1 2  משלחת הכנסת שבה ממקדוניה מטקס זיכרון ממלכתי להנצחת שואת יהודי מקדוניה, באתר main.knesset.gov.il
↑  Holocaust Memorial Center for the Jews of Macedonia - Skopje - TracesOfWar.com, www.tracesofwar.com (באנגלית)
1 2  יוסי מלמן, מרכז להנצחת השואה הוקם בסקופיה, בירת מקדוניה, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2005
1 2  Information Portal to European Sites of Remembrance, www.memorialmuseums.org
ולטר ונק

| --- | --- |

ולטר ונק
 לידה:  18 בספטמבר 1900 ויטנברג, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 נהרג:  1 במאי 1982 (בגיל 81) ריד אים אינקראיס, אוסטריה אוסטריה
 מקום קבורה:  באד רוטנפלד 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1920–1945 (כ־25 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל השריון
 תפקידים בשירות
 מפקד הארמייה ה-12
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
ולטר ונק (בגרמנית: Walther Wenck‏; 18 בספטמבר 1900 – 1 במאי 1982) היה גנרל חיל השריון בוורמאכט. מילא תפקיד חשוב בסוף מלחמת העולם השנייה בקרב על ברלין.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

ונק נולד בעיר ויטנברג. בשנת 1919 הצטרף לפרייקור וב-1920 הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה היה קצין מבצעים של דיוויזיית הפאנצר ה-1 והשתתף במבצע ברברוסה, וב-28 בדצמבר 1942 עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל. ב-1944 היה קצין המבצעים של ארמיית הפנצר הראשונה והשתתף בקרבות באוקראינה. בשנת 1944 מינה אותו היינץ גודריאן, ראש המטה הכללי, לעוזרו הראשי ולמפקד הלוגיסטיקה של הוורמאכט.
ביוגרפיה > מתקפת מפנה השמש

ב-12 בינואר 1945 פתחו הרוסים במתקפה מסיבית בחזית המזרחית ותוך זמן קצר הגיעו לקרבת נהר האודר ואיימו לכתר את הגרמנים בפרוסיה המזרחית.
על החזית הגרמנית הגנה קבוצת ארמיות ויסלה עליה פיקד היינריך הימלר. היטלר מינה את הימלר לתפקיד זה כי חשב שבאזור זה, הקרוב לברלין, חשוב שיהיה מופקד איש נאמן לו כמו הימלר למרות שלא היה לו כל ניסיון צבאי.
גודריאן תכנן מתקפה שתחדור לעומק הרוסים ותעצור את התקדמותם לעבר ברלין. הוא ביקש מהיטלר להורות על פינוי הצבא הגרמני הנצור בחצי האי קורלנד בלטביה ולהפנות לו חלק מהיחידות העסוקות בקרבות בהונגריה. היטלר סירב, והוויכוח ביניהם התלהט כאשר גודריאן דרש כי בראש המתקפה יעמוד ונק ולא הימלר. לבסוף הסכים היטלר בלית ברירה למינויו של ונק.
על פי התוכנית, ארמיית פאנצר האס אס ה-11 בפיקודו של גנרל האס אס פליקס שטיינר הייתה אמורה לחדור ליד שטטין את קווי הרוסים שהיו בפיקודו של ז'וקוב. אם המתקפה הייתה מתפתחת היטב, הייתה מצטרפת  ארמיית הפאנצר השישית בפיקודו של זפ דיטריך מדרום ושני הכוחות היו אמורים להפגש בעורף הרוסים ולכתר אותם.
למתקפה ניתן שם הקוד מבצע מפנה השמש (Unternhmen Sonnenwende). הכוונה הייתה ליום הארוך ביותר (היפוך החורף) וליום הקצר ביותר (היפוך הקיץ), בתקווה שהמבצע אכן יהיה נקודת היפוך במצב בחזית.
הייתה זאת המתקפה הגדולה האחרונה של הגרמנים במלחמת העולם השנייה שהוקצו לה קרוב ל-1,200 טנקים מסוג פנתר וטיגר ומטוסי שטוקה.
המתקפה החלה ב-16 בפברואר 1945. הרוסים לא היו מוכנים לה והטנקים מסוג T-34 שלהם היו בעורף החזית. ביום הראשון למתקפה חדרו הטנקים של שטיינר בסיוע הפצצות מטוסי שטוקה, 13 ק"מ ולקחו בשבי שלושת אלפי שבויים.
למחרת, ב-17 בפברואר 1945 המשיך שטיינר לנוע ונעץ טריז באגפו של ז'וקוב עד כי שתי ארמיות הטנקים הסובייטיות שנועדו להבקיע לברלין נקראו לחזור כדי לבלום התקדמות נוספת שלו.
ונק היה מרוצה מתוצאות המתקפה ותכנן את השלב השני שבו תבקיע ארמיית הפאנצר השלישית מדרום ושתי הזרועות ייפגשו בעורף הרוסים.
היטלר ביקש שונק יגיע לברלין כדי למסור לו על התקדמות המתקפה. לפנות בוקר יצא ונק בחזרה לשטטין לאחר שלא ישן שלוש יממות. נהגו עצר את מכונית ה-ב.מ.וו ואמר כי אינו יכול להמשיך בנסיעה. ונק נטל את ההגה ופתח בדהרה על האוטובאן ברלין-שטטין. כעבור שעה קלה נפלה עליו תרדמה והמכונית התנגשה במעקה של גשר רכבת. הנהג וקצין נוסף שישנו מאחור נזרקו מהמכונית ואילו ונק נתקע מאחורי ההגה חסר הכרה. המכונית החלה לעלות באש. הנהג למרות שהיה פצוע, שבר את חלון המכונית וגרר החוצה את ונק. ונק הובהל לבית חולים כשהוא סובל משבר בגולגולת, חמש צלעות שבורות וחבלות וכוויות בכל חלקי גופו.
היטלר מינה במקום ונק את גנרל הנס קרבס, נאצי נאמן. בינתיים פתח ז'וקוב במתקפה, הזרוע הדרומית לא הוכנסה לפעולה ושטיינר נאלץ להסיג את כוחותיו לנקודת ההתחלה ארבעה ימים מתחילת המתקפה.
ההישג היחיד של המתקפה הזאת היה דחיית המתקפה על ברלין בחודשיים כדי לתגבר את כוחות הצבא הרוסי באזור ולכבוש את רצועת החוף בפומרניה.
ביוגרפיה > מפקד הארמייה ה-12

לאחר תקופת החלמה נתמנה ונק ב-10 באפריל 1945 למפקד הארמייה ה-12 שאך זה אורגנה מחדש והוצבה ליד נהר האלבה, דרומית מערבית לברלין. תפקידו העיקרי של ונק היה למנוע מכוחות בנות הברית לחצות את האלבה אולם אייזנהאואר קיבל כבר החלטה לעצור את כוחותיו על האלבה ולתת לרוסים להשלים את המלחמה.
ב 16 באפריל 1945 פתחו הרוסים לאורך 160 ק"מ בחזית האודר  במתקפתם האחרונה. מצפון תקף רוקוסובסקי בראש החזית הבלארוסית השנייה, במרכז תקף ז'וקוב בראש החזית הבלארוסית הראשונה ומדרום תקף קונייב בראש החזית האוקראינית הראשונה. תוך ימים ספורים הם הגיעו לפאתי ברלין.
היטלר וגנרל וילהלם קייטל תכננו מתקפה שתציל את ברלין. ונק יתקוף מדרום לכוון פוטסדם עם הארמייה ה-12. הארמייה התשיעית בפיקודו של תאודור בוסה תיסוג מפרנקפורט על האודר ותחתור להתחבר אל הארמייה ה-12 במתקפה לעבר ברלין. מצפון יתקוף גנרל האס אס פליקס שטיינר והכוחות יחברו ויסגרו על הרוסים בפאתי ברלין.
ב-23 באפריל 1945 הגיע קייטל למפקדתו של ונק. הוא פרש בפני ונק ואנשי מטהו מפה והניח את אצבעו על ברלין. הוא אמר כי: "המערכה על ברלין זה אך החלה וכי על המאזניים מוטלים גורלה של גרמניה ושל היטלר". הוא הביט על ונק ואמר: " מחובתך להסתער ולהציל את הפיהרר, עליך להפנות את חייליך אחורנית ולהסתער לכיוון ברלין יחד עם הארמייה התשיעית של בוסה". ונק ידע שאין לו כוחות לבצע זאת אבל אין טעם להתווכח עם קייטל והוא אמר לו  שיעשה כמיטב יכולתו. לאחר צאתו של קייטל כינס ונק את אנשיו ואמר להם: " זה יהיה אווילי לנוע לעבר ברלין ולהיכנס למלתעות הרוסים. אנו ננוע לעבר ברלין ככל שנוכל כדי ליצור מסדרון שיאפשר לאזרחים להימלט למערב ובו זמנית נחתור למגע עם הארמייה התשיעית הנסוגה כדי לנסות ולמלט אותה למערב. גורלו של אדם יחיד (היטלר) כבר לא אכפת".
קייטל חזר להיטלר ובישר לו על התקפתו של ונק. מיד פורסם באמצעי התקשורת כי "המצב קשה אך צבאו של ונק עומד להגיע לברלין ולהנחיל לרוסים תבוסה". ונק הצליח לנוע קילומטרים ספורים לכיוון פוטסדם אך נעצר בגלל עליונות הרוסים. בוסה התעלם מפקודות מברלין לנוע צפונה והתקדם מערבה במסדרון בין כוחותיו של ז'וקוב ושל קונייב כשהוא מותקף כל הזמן וסובל אבדות כבדות. רק כשנודע להיטלר שונק ובוסה לא מתקדמים לעבר ברלין ושטיינר לא מתכוון לתקוף, הוא החליט להתאבד.
הקרבות באזור של הארמייה ה-12 המשיכו גם לאחר התאבדותו של היטלר וכניעת ברלין. כאשר שמע ונק על מותו של היטלר הוא הורה לחייליו להפסיק להצדיע במועל יד ולעבור להצדעה צבאית רגילה. לבסוף הצליח ונק לחבור לארמייה התשיעית ולאפשר את נסיגת חייליה ואזרחים רבים למערב. ב-7 במאי 1945 סגרו הרוסים על השטח שבשליטתו של ונק והוא עבר עם חייליו את האלבה והסגיר עצמו לאמריקאים.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

ונק הוחזק כשבוי מלחמה עד 1947. הוא נהרג בתאונת מכונית באוסטריה בשנת 1982.
לקריאה נוספת

אנטוני ביוור: נפילת ברלין, הוצאת יבנה, 2003
קורנליוס ראיין: הקרב האחרון, הוצאת א. לוין אפשטין
ג'ון טולאנד: 100 ימים אחרונים, הוצאת מערכות, 1968
ז'אן-לואי בארו

| --- | --- |

ז'אן-לואי בארו. צילום: קארל ואן וכטן
 לידה:  8 בספטמבר 1910 לה וזינה, סן ואואז, צרפת 
 פטירה:  22 בינואר 1994 (בגיל 83) הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות פאסי 
 שם לידה:  Jean-Louis Bernard Barrault 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1930 
 מקום לימודים:  תיכון שפטל 
 בן או בת זוג:  Madeleine Renaud (1940–1994) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ז'אן-לואי בארוֹ (בצרפתית: Jean-Louis Barrault‏, 8 בספטמבר 1910 בלה ווזינה באיל-דה-פרנס – 22 בינואר 1994 בפריז) שחקן, במאי ופנטומימאי צרפתי.
קורות חייו

את הופעת הבכורה שלו נתן בארו בגיל 21. החל משנת 1935 הוא ביים ושיחק עם קבוצה משלו והשתתף בסרטים שונים. הוא הושפע בין היתר מאנטונן ארטו ומתפיסתו התיאטרונית. תפקידו המפורסם ביותר היה בסרט "ילדי גן-העדן" של מרסל קרנה, שם שיחק את ז'אן-גספאר דבורו, מי שלמעשה המציא את הפנטומימה המודרנית.
בשנת 1940 הוא נקרא לקומדי פראנסז, ובאותה שנה התחתן עם השחקנית מדלין רנו. עם התיאטרון הפרטי הם מופיעים בכל רחבי העולם, ובשנת 1959 הם מתמנים לנהל את התיאטרון הלאומי "L'Odéon". אחד הבימויים הנועזים היה "הפרגודים" של ז'אן ז'נה, שמיד אחרי מלחמת אלג'יריה יצר שערורייה. במהפכת מאי 1968 הוא הותקף הן מצד המתקוממים והן מצד השלטונות ופוטר מהתיאטרון.
במאי 1974 הוא פתח תיאטרון אחר בתחנת הרכבת הישנה ד'אורסה.
הוא ואשתו קבורים בבית הקברות "דה-פאסי", כמו קלוד דביסי, גבריאל פורה, ז'אן ז'ירודו ואחרים.
ראו גם

פיטר ברוק
מארי-כריסטין בארו
לואי ז'ובה
ז'אן-לואי פלנדרן

ז'אן-לואי פְלַנְדְרָן (Jean-Louis Flandrin;‏ 4 ביולי 1931 – 8 באוגוסט 2001) היסטוריון צרפתי. חקר את ההיסטוריה של המשפחה, המיניות והאוכל.
נולד באלג'יריה ועבר לפריז לאחר מלחמת העולם השנייה, שם החל ללמוד לימודים גבוהים. כתב דוקטורט על אהבה בימי הביניים המאוחרים. בעבודתו, שהתבססה על טקסטים ספרותיים בני התקופה, ניסה למצוא מה הפך נשים לאטרקטיביות עבור גברים. היה מהראשונים שחקרו את הנושא בעולם בהתייחס לתקופת ימי הביניים.
מאוחר יותר, החל פלנדרן לחקור את ההיסטוריה של המזון. היה עורכו של כתב עת מדעי בשם Food and Fodways ותרם מספר פרקים לסדרת הספרים History de la Vie Privee, שתורגמה לאנגלית בשם History of Private Life.
פלנדרן כתב על המטבח הצרפתי בימי הביניים ובעת החדשה המוקדמת ונהג לבשל תבשילים מימי הביניים עם תלמידיו.
לימד באקול פראטיק דה אוטז אטוד והיה ממקימי המרכז האוניברסיטאי בונסן (אוניברסיטת פריז שמונה) לאחר מרד הסטודנטים בפריז ב-1968.
ספריו

Familles: Parenté, maison, sexualité dans l'Ancienne Société (Le Temps & Les Hommes). Hachette, 1976
Families in Former Times (Themes in the Social Sciences). Cambridge University Press, December 1979
Families in Former Times. 1980
Families in Former Times: Kinship, Household and Sexuality. Cambridge University Press, 1982
Un Temps pour Embrasser: Aux Origines de la Morale Sexuelle Occidentale (VIe-XIe Siecle) L'Univers Historique) Editions de Seuil, 1983
Le Sexe et l'Occident: Évolution des Attitudes et des Comportements. Seuil, November 1986
Sex in the Western World. Routledge, January 1991
Chronique de Platine: Pour une Gastonomie Historique (Histoire Éditions Odile Jacob), 1992
Les Amours Paysannes, XVIe-XIXe Siècle, Gallimard, May 1993
Familles. Seuil, March 1995
Histoire de l'Alimentation. by Jean-Louis Flandrin and Massimo Montanari. Fayard, October 1996
Historia da Alimentação. by Jean-Louis Flandrin and Massimo Montanari. Estação Liberdade, 3 edition, 1998
Fêtes Gourmandes au Moyen-Âge. Impr. Nationale, 1998
Tables d'Hier, Tables D'Ailleurs. Odile Jacob, August 1999
Food: A Culinary History (European Perspectives) by Jean-Louis Flandrin, Massimi Montanari, and Albert Sonnenfeld. Penguin (Non-Classics)October 2000
Poèmes de l'Espoir et Désespoir: Cinquante-Sept Poèmes Tirés du Livre de Job. Presses de l'Ucac, 2000
L'Ordre des Mets. Odile Jacob, January 2002
הרקולס והלילה הערבי

| פרק מ"הרקולס" |
| --- | --- |

תמונה של שם הפרק במקור, מתוך הסדרה "הרקולס"
 מספר פרק:  44
 מספר עונה:  1
 תאריך שידור מקורי:  ארצות הברית 10 בפברואר 1999
 אורך:  כ-27 דקות
 שפה:  אנגלית (הפרק דובב לשפות נוספות)
 תסריט:  ביל מוטז, בוב רוט
 בימוי:  פיל ויינשטיין
 כוכבים אורחים:  ג'ונת'ן פרימן - ג'אפר לינדה לרקין - הנסיכה יסמין סקוט ויינגר - אלאדין פרנק ולקר - אבו
 דף הפרק ב-IMDb
הרקולס והלילה הערבי (באנגלית: Hercules and the Arabian Night) הוא שמו של פרק 44 בעונה הראשונה של סדרת האנימציה של דיסני, "הרקולס", המבוססת על סרט בעל אותו שם. בפרק יש קרוסאובר עם דמויות מסרט האנימציה של דיסני, "אלאדין", ביניהן אלאדין, הנסיכה יסמין, ג'אפר ואבו. הפרק בוים על ידי פיל ויינשטיין, ונכתב על ידי ביל מוטז ובוב רוט. הפרק שודר לראשונה בארצות הברית ב-10 בפברואר 1999. אורך הפרק הוא כ-27 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
עלילת הפרק

הכישוף של נאסירה שכובל את נשמתו של ג'אפר לעולם החיים מתבטל, וזה גורם לנשמתו של ג'אפר להגיע לשאול (עולם המתים). ג'אפר מנסה לשכנע את אל המתים, האדס, להחזירו לחיים. בהתחלה האדס אדיש אליו, אך לאחר שהם מגלים שלשניהם יש מכנה משותף, (ג'אפר רוצה לשלוט באגרבה במקום הסולטאן, אך אלאדין הצליח להביס אותו, והאדס רוצה לשלוט באולימפוס במקום זאוס, אך הרקולס הצליח להביס אותו) האדס מחזיר לחיים את ג'אפר, והשניים משתפים פעולה נגד אלאדין והרקולס. ג'אפר מנסה לתקוף את הרקולס בעוד שכאב ופחד מנסים לתקוף את אלאדין, אך הרקולס גובר על ג'אפר, ואלאדין גובר על כאב ופחד. לאחר מכן, ג'אפר והאדס חוטפים את איקרוס ואבו, ומפלילים את אלאדין והרקולס במעשה. כתוצאה מכך אלאדין והרקולס נלחמים זה בזה, אך לבסוף הם הופכים לחברים, לאחר שהם מגלים שג'אפר והאדס הם אלה שחטפו את איקרוס ואבו. אלאדין והרקולס יוצאים להציל את איקרוס ואבו, והם מצליחים להביס את ג'אפר. ג'אפר חוזר להיות נשמה, והנשמות שבסטיקס (נהר המתים) מושכות אותו אל תוך הסטיקס.
דמויות ומדבבים מקוריים

הרקולס - טייט דונובן
אלאדין - סקוט ויינגר
האדס - ג'יימס וודס
ג'אפר - ג'ונת'ן פרימן
הנסיכה יסמין - לינדה לרקין
פילוקטטס - רוברט קוסטנזו
איקרוס - פרנץ' סטיוארט
אבו - פרנק ולקר
כאב - בובקט גולדהוויט
פחד - מאט פריור
כרונולוגיה

דבר היוצא דופן בפרק זה הוא שמצוין שאלאדין והרקולס התקיימו בערך באותו הזמן, למרות שהגיוני להסיק שהם חיו בהפרש של לפחות אלף שנה זה מזה (הרקולס הוא מיוון העתיקה ואילו אלאדין הוא מעידן בית עבאס). מצד שני, מספר אויבים של אלאדין כמו: מכנהיכליז, המלכה היפסודה ודומינוס טוסק, יכולים להיות באותה תקופה של הרקולס. גם במהלך השיר "עולם חדש" שהיה בסרט "אלאדין" משנת 1992, אלאדין ויסמין רואים את יוון. דבר נוסף שיש לציין הוא שבסרט "שובו של ג'אפר" הג'יני מספר שהוא רץ עם הרקולס.
הנסיכה יסמין מזכירה במהלך הפרק שהיא ואלאדין נשואים, דבר המעיד שהפרק מתקיים לאחר אירועי הסרט "אלאדין ומלך הגנבים". דבר זה גם מסביר את היעדרותו של יאגו, וגם למה אלאדין לובש את התלבושות שלו מהסרט. דבר מוזר הוא שהיה סרט וסדרת טלוויזיה לאחר מותו של ג'אפר. ייתכן שהזמן עובד אחרת בעולם התחתון, וג'אפר נאלץ לעבור קו המתנה לפני הפגישה עם האדס, כפי שציון בכתבים רבים עתיקים, כמו "אינאיס" של ורגיליוס, נשמות צריכות לחכות הרבה זמן בשביל לעבור את הנהר. במשחק הווידאו "אלאדין ונקמתה של נאסירה" (שמתרחש לאחר מותו של ג'אפר, אך לפני סדרת הטלוויזיה והסרט השלישי של אלאדין) נאסירה הטילה על אחיה ג'אפר כישוף שכובל את נשמתו לעולם החיים. כישוף זה נמשך זמן רב ובוטל רק לאחר אירועי הסרט השלישי של אלאדין, וזה מסביר כנראה למה ג'אפר הגיע לשאול (עולם המתים) רק לאחר זמן רב.
ראו גם

הרקולס (סדרת טלוויזיה)
הקומונה של פריז (המהפכה הצרפתית)

ערך זה עוסק בקומונה של פריז בזמן המהפכה הצרפתית. אם התכוונתם להקומונה הפריזאית הסוציאליסטית, ראו .
הקומונה של פריז הייתה הרשות העירונית שכוננה בפריז עם נפילת הבסטיליה ב-14 ביולי 1789 ופעלה עד 11 באוקטובר 1795. ראש העיר הראשון היה ז'אן-סילוון ביי (Jean-Sylvain Bailly) והוא קבע את משכן העירייה באוטל דה ויל של פריז. הקומונה הופלה והוחלפה בהפיכת ה-10 באוגוסט 1792. מרגע זה הפכה למוקד כח רדיקלי ונטלה חלק במהלכים הדרמטיים ביותר של המהפכה הצרפתית. על פי חוק מה-21 במאי 1790, הפכה הממשלה המהפכנית לאורגניזם רגיל. חברי הוועידה הכללית של הקומונה נבחרו בידי תושבי 48 חלקי העיר פריז. לאחר החלפתו של ז'אן-סילוון ביי על ידי ז'רום פטיון (Jérôme Pétion) ב-13 בנובמבר 1791, החזיקו במשרת ראש העיר בזה אחר זה ניקולא שמבון, ז'אן-ניקולא פש וז'אן-בטיסט פלריו-לסקו, ששמר על כסאו עד לתשעה בתרמידור של השנה השנייה של לוח השנה המהפכני (ה-27 ביולי 1794).
הקומונה המהפכנית של פריז

בלילה שבין ה-9 באוגוסט וה-10 באוגוסט 1792, התקיפו המהפכנים הקיצוניים, שנתמכו על ידי הקומונה הפריזאית, את ארמון הטווילרי. המלך והמלכה הפכו לשבויהם. ישיבת חירום של האספה ביטלה את המלוכה. במהלך הדיון נכחו קצת יותר משליש הצירים, כמעט כולם יעקובינים.
מה שנותר מהממשלה היה תלוי בקומונה. כאשר הקומונה שלחה חבורות רוצחים לבתי הסוהר לטבוח ב-1,400 אסירים פוליטיים, תוך כדי שליחת מכתבים המעודדים את המעשה לשאר ערי צרפת, האספה לא יכלה לעשות כלום. מצב זה נמשך עד אשר הוועידה הלאומית, שהייתה צריכה לחוקק את החוקה החדשה, התאספה ב-20 בספטמבר 1792 והפכה לממשלתה בפועל של צרפת. המלוכה בוטלה למחרת ובצרפת הוכרז משטר רפובליקני. על מנת לסמן את השינויים החדשים, הוכנס לוח שנה חדש.
ב-11 באוקטובר 1795 פורקה הקומונה והוחלפה בתריסר רבעים עירוניים (arrondissements).
ז'יגמונד פאל יאקו

| --- | --- |

 לידה:  2 בספטמבר 1916 Roșiori, רומניה 
 פטירה:  29 באוקטובר 2008 (בגיל 92) קלוז'-נאפוקה, רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי האז'ונגארד בקלוז' 
 פרסים והוקרה:  פרס סצ'ני 
 
ז'יגמונד פאל יאקו (בהונגרית: Jakó Zsigmond Pál, ברומנית גם סיג'יסמונד יאקו;‏ בספטמבר 1916 ביהארפלגיהאזה, אז באוסטרו-הונגריה, בימינו ברומניה - 26 באוקטובר 2008 קלוז'-נפוקה) היה
היסטוריון, ארכיבר, ביבליולוג ופאלאוגרף הונגרי מרומניה, יליד טרנסילבניה, חבר כבוד של האקדמיה ההונגרית למדעים ושל האקדמיה הרומנית. תרם תרומה חשובה לחקר ההיסטוריה התרבותית והחברתית של טרנסילבניה בימי הביניים, בעיקר באמצעות חקר מעמיק של הארכיונים המקומיים ושל התכתבויות אישיות. נמנה עם המוציאים לאור הפוריים ביותר של מקורות מארכיונים במאה ה-20 במרחב ההונגרי.
חייו

ז'יגמונד פאל יאקו נולד כבן למשפחה הונגרית רפורמית ביישוב ביהארפלגיהאזה, במערב טרנסילבניה, בימינו רושיור, דיוסיג בביהור ברומניה, הוא סיים בשנת 1934 לימודי תיכון בבית הספר הרפורמי "קלווניאום" בהיידובסרמן בהונגריה. בהמשך למד עד שנת 1939 בפקולטה להיסטוריה ולבלשנות של אוניברסיטת פטר פאזמאן בבודפשט וסיים עם תעודות להוראת היסטוריה והשפה והספרות הלטינית. מוריו היו שאנדור דומנובסקי, אישטוואן היינל, אלמר מאיוס, גיולה סקפה ואחרים. בתחום ההיסטוריה התעניין במיוחד בתולדות ימי הביניים ובהדרכתו של אלמר מאיוס - בהיסטוריה של ההתיישבות ושל התהליכים הדמוגרפיים.
כעבור שנה סיים שם את עבודת הדוקטורט. השתלם בהמשך בווינה, אינסברוק וזלצבורג. התחיל את הקריירה האקדמית שלו כחוקר בארכיון הכלל-ארצי ההונגרי שליד אוניברסיטת בודפשט. בשנים 1941–1947 עבד כארכיבר של המוזיאון הלאומי הטרנסילבני Erdélyi Nemzeti Múzeum בקלוז', תחת השלטון ההונגרי המחודש בעקבות תכתיב וינה והחל משנת 1944 תחת השלטון הרומני. בתקופה זו שיתף פעולה עם החוקר הוותיק לאסלו קלמן שעורר בו את האהבה למקורות ההיסטוריים החומריים. בשנים 1947–1949 היה מנהל הארכיון של המוזיאון הטרנסילבני בקלוז'. החל משנת 1942 היה מדריך באוניברסיטת קלוז' ההונגרית, החל משנת 1945 פרופסור להיסטוריה באוניברסיטה על שם יאנוש בויאי, (החל מ-1959 אוניברסיטת באבש-בויאי) בקלוז', עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1981. החל משנת 1949 היה חוקר במכון להיסטוריה ולארכאולוגיה בקלוז' של אקדמיה הרומנית.
נפטר בעיר קלוז' בשנת 2008. הובא לקבורה ב-31 באוקטובר 2008 בבית הקברות האז'ונגארדי בקלוז'.
פעילותו

יאקו עשה מחקרים בתחום ההיסטוריה של טרנסילבניה בימי הביניים ובהתחלת התקופה המודרנית. בין השאר עשה מחקרים בשפות הונגרית ורומנית על אודות ההיסטוריה של הכתיבה ושל הספריות, שאת חלקם קיבץ בשנת 1977.
יאקו נודע במחקרים פאלאוגרפיים, למשל של צ'רטרים מימי הביניים. גילה שכמה מהם, למשל כאלה מן המאה ה-13 הקשורים לתולדות יישובים כמו דז' או רימטיה היו זיופים שפוברקו תוך כדי סכסוכים משפטיים מאוחרים מן המחצית השנייה של המאה ה-14 ואף ה-18.
פרסים ואותות כבוד

1942 - פרס פלורה קרשי על עבודת המחקר הראשונה שלו - Bihar megye a török pusztítás előtt" (המחוז ביהאר לפני פלישת הטורקים) (1940)
1970 - חבר באקדמיה למדעי החברה ברומניה
1988 - חבר לשם כבוד של האקדמיה ההונגרית למדעים,
פרס Pro Cultura Hungariae
פרס סצ'ני
פרס ז'יגמונד קֶֶמֱן
1994-1990 -יושב ראש אגודת המוזיאון הטרנסילבני (שקמה מחדש)
1996 -חבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית
הנצחה

2008 לוח זיכרון -בעיצובו של הפסל טיבור קולוז'י
גימנסיה ביישוב הולדתו, רושיור, נקראה על שמו Şcoala gimnazială Zsigmond Jako
מחקרים וספרים

Az Erdélyi Nemzeti Múzeum Levéltárának múltja és feladatai Kv. 1942; על ארכיון המוזיאון הלאומי הטרנסילבני, עברו ותפקידיו
Erdély és népei. Bp. 1941; Románok és magyarok I. Bp. 1943;
Siebenbürgen und seine Völker. Leipzig 1943;
(טרנסילבניה ועמיה) כרך א- רומנים והונגרים.
Szolnok-Doboka magyarsága. Dés–Kv. 1944; (התרבות ההונגרית במחוז סולנוק-דובוקה)
A gyalui vártartomány urbáriumai. Kv. 1944)
Adatok a torockói jobbágylázadások történetéhez. Kv. 1945; (מידע על תולדות מרידות היובאגים) באחוזות טורוצק
Az erdélyi vajda kancelláriájának szervezete a XVI. század elején. Hrisovul 1946, Erdélyi Múzeum 1947;
(ארגון הקנצלריה של ווייבוד טרנסילבניה בהתחלת המאה ה-16)
Adatok a dézsma fejedelemségkori adminisztrációjához. Kv. 1946; נתונים על מעשר הכספים בתקופת המנהל הנסיכותי
A laikus írásbeliség kezdetei a középkori Erdélyben. Levéltári Híradó, Bp. 1956/2–3;
על התחלת ההשכלה החילונית בטרנסילבניה של ימי הביניים
A magyarpataki és a kalini hamuzsír-huta története. 1956; ב -Studii şi Cercetări Ştiinţifice, 1953;
Írás, könyv, értelmiség, 1976; (כתיבה, ספר, איטלקטואלים) (על תולדות תנורי האשלג במגיארפאטאק ובקאלין)
Tipografia de la Sibiu şi locul ei în istoria tiparului românesc din secolul al XVI-lea
(בית הדפוס של סיביו ומקומו בהיסטוריה של הדפוס הרומני במאה ה-16)
Editarea cărţilor româneşti la Sibiu în secolul al XVI-lea
(פרסום הספרים הרומנים בסיביו במאה ה-16)
Noi rezultate în domeniul cercetărilor cu privire la prima carte tipărită în limba română
(ממצאים חדשים בתחום המחקרים בנוגע לספר הראשון שהודפס בשפה הרומנית)
Începuturile folosirii hârtiei în ţara noastră (התחלות השימוש בנייר בארצנו)
Morile de hârtie din Braşov şi Cluj II. Moara de hârtie din Sibiu (טחנות הנייר בבראשוב ובקלוז'. טחנת הנייר בסיביו)
Oradea în istoria bibliotecilor noastre medievale (אוראדיה בהיסטוריה של ספריותינו מימי הביניים)
Istoricul bibliotecii lui Timotei Cipariu, (תולדות הספרייה של טימוטיי צ'יפאריו)
Cartea şi biblioteca în cultura maghiară din Transilvania (הספר והספרייה התרבות ההונגרית בטרנסילבניה)
Philobiblon transilvan 1977 - עת התרגום להונגרית של הספר "פילוביבלון" מאת רישאר דה בורי
Erdélyi féniks. Bukarest, 1974
Nagyenyedi diákok 1662–1848, kun István Juhász, 1979.
Ezerszáz esztendő, 1996.
Társadalom, egyház, művelődés. Tanulmányok Erdély műveleődéstörténetéhez, 1997.
("חברה, כנסייה, תרבות") קובץ מאמרים משנות 1992-1945- פורסמו אחרי 1979
הקובץ כולל מספר מחקרים פאלאוגרפיים, מחקרים על המדיניות החברתית של המלך מתיאש הוניאדי, על ההיסטוריה החברתית של הסקלרים במאות 14–16, על חיי שלושה וייבודים של טרנסילבניה מימי המלך ז'יגמונד לבית לוקסמבורג, על מוצאה של משפחת האצילים צ'אקי, וכו'. בולטת במיוחד מונוגרפיה על ההיסטוריה של המנזר ו locus credibilis הבנדקטיני בקלוז'-מנשטור “A kolozsmonostori
apátság és hiteleshely a szekulárizácioig ,1289-1556, מאמרים על אמני הדפוס הופהאלטר, הופגרף והלטאי מטרנסילבניה, על ניהול מעשר הכספים בטרנסילבניה, היסטוריה של בית הספר הקתולי אישטוואן באטורי בקלוז'.המאמר על "פילוביבלון", על התרבות החומרית הרנסאנסית בטרנסילבניה, על הדמויות של ניקולאוס אולאכוס, איגנאץ בתיאני, גורל הקודקסים של המלך מתיאש באיסטנבול,
עם ראדו מנולסקו: A latin írás története ההיסטוריה של הכתיבה הלטינית
1997 Erdélyi okmánytár
לקריאה נוספת

Zsigmond Jako. Társadalom, Egyház, Művelődés: Tanulmányok Erdély történelmehez. Budapest: Magyar Egyháztörténeti
Enciklopédia Munkaközösség (METEM), 1997. 479 pp.
הערות שוליים

↑  אנדראש קובאץ'
↑  Pongrácz Sennyey
↑  Radu Lupescu 2012
↑  מגיארפאטאק -בימינו פג'טו במחוז ביהור ברומניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810536071905606  BIBSYS: 90515955  BnF: cb121473677 (data)  GND: 118843222  ISNI: 0000 0001 1874 2633  LCCN: n87138100  NTA: 07527535X  SUDOC: 13063462X  VcBA: 495/181775  VIAF: 27868642   WorldCat (עם VIAF): 27868642