stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נולה צ'לטון
ביוגרפיה > פעילות אמנותית

בישראל ביימה צ'לטון בין היתר את המחזות "הבובה ה-17" בתיאטרון הקאמרי, ואת הגרסה הישראלית למחזה הנודע "יחפים בפארק" (שמאוחר יותר עובד לסרט מצליח), בהפקת גיורא גודיק באולם נחמני ב-1965..בשנות ה-70 החלה לביים בסגנון התיאטרון התיעודי. שיטת עבודתה התבססה על ראיונות, תחקיר ועבודה קבוצתית עם אנסמבל שחקנים שפעלה עמו באופן קבוע. היא ביימה את המחזה הסאטירי "דו-קיום" שעסק בנושא הפלסטיני, "אופניים לשנה" בנושא עיירות הפיתוח ו"הימים הבאים" בנושא הזיקנה. באותן שנים הקימה פרויקט בעיר קריית שמונה שהביא עמו מחזות חדשים והצגות ייחודיות. בין המשתתפים בו היו תלמידיה באוניברסיטת תל אביב איציק ויינגרטן, עופרה ויינגרטן, מוני מושונוב, סנדרה שדה, שלמה בר אבא, חוה אורטמן, דליק ווליניץ, ארנון צדוק ועוד. בשנים 1975–1973 עבדה בתיאטרון חיפה עם יהושע סובול על מחזהו ליל העשרים. המחזה נכתב באלתורים עם השחקנים וזכה לאחר העלאתו בחיפה, להיות מוצג על במות רבות בישראל, כולל במות חובבים רבות. ב-1976 ביימה בחיפה את ההצגה "קריזה", שהייתה אחת ההצגות הראשונות בישראל שעסקה בסוגיית האפליה העדתית כנגד האוכלוסייה המזרחית.
בשנת 1988 ביימה בתיאטרון הקאמרי את המחזה "חקירה" שכלל שני מחזות קצרים שכתבה דניאלה כרמי, "חדר קפיצים" ו"כל הזמן שבעולם לאכול שזיפים". בשנת 1990 בימה בתיאטרון הבימה את המחזה "על עכברים ואנשים" מאת ג'ון סטיינבק. בשנת 1992 ביימה את המחזה "יזראל טן פוינטס" מאת דניאלה כרמי בתיאטרון חיפה. בשנת 1994 ביימה בצוותא תל אביב את המחזה "טיפולים אחרונים" מאת א.ב יהושע בהשתתפות גדליה בסר, ז'רמן אוניקובסקי, שמוליק קלדרון ומיקי מבורך. בשנת 1996 ביימה את המחזה "הדוד וניה" מאת אנטון צ'כוב בתיאטרון הספרייה. בשנת 1999 ביימה בתיאטרון הבימה את המחזה "זרים" מאת יהושע סובול בהשתתפות מוני מושונוב וסנדרה שדה.
בשנת 2001 ביימה בהפקה עצמאית את המחזה "על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה", על פי סיפור מאת ריימונד קארבר. בשנת 2003 ביימה את ההצגה "הומלסים" מאת איציק ויינגרטן בתיאטרון תמונע. בשנת 2004 ביימה, במסגרת פסטיבל חיפה להצגות ילדים, את הצגת הילדים הדו-לשונית "סמיר ויונתן על כוכב מאדים" מאת  דניאלה כרמי ובהשתתפות צחי גליק, אמיר לוי וחיים פיליבה.. בשנת 2005 ביימה את המחזה "זמן אמת" מאת יהושע סובול בתיאטרון הבימה..
בשנת 2006 נערך באוניברסיטת תל אביב אירוע מחווה לצ'לטון בהשתתפות עודד קוטלר, מוני מושונוב, סנדרה שדה, לאורה ריבלין, שלמה בראבא, יהושע סובול, אלי גורנשטיין ואחרים. כשנתיים אחר כך עלה המופע שוב במסגרת "פסטיבל אישה" בחולון, בניהולה האומנותי של תלמידתה דניאלה מיכאלי. באותה השנה ביימה את ההצגה "חורף בקלנדיה", על פי ספרה של ליה נירגד בתיאטרון הערבי-עברי ביפו בשיתוף מכללת סמינר הקיבוצים..
בשנת 2008 ביימה את ההצגה "אדמה קדושה" של המחזאי האלג'יראי מוחמד קאסימי בתיאטרון החאן. ההצגה עסקה בחיי משפחה פלסטינית בשטחים והתמודדות עם הכיבוש הישראלי. עוד באותה השנה ביימה את ההצגה "בדואים".. בשנת 2009 ביימה את ההצגה "דארפור בבית" מאת יהושע סובול. בשנת 2010 ביימה בחאן את “סוף משחק” מאת סמואל בקט. לכבוד יום הולדתה ה-90 ערך מועדון "צוותא" בתל אביב פסטיבל לכבודה, עם שלוש הצגות חדשות בבימויה. בשנת 2012 ביימה את המחזה "פימה" בתיאטרון אנסמבל הרצליה, עיבוד לספרו של עמוס עוז "המצב השלישי", שכתבה עם אסף אופק. בשנת 2019, במלאת שנה לפטירתו של עמוס עוז, חברה לשחקן דליק ווליניץ וביימה עימו את הצגת היחיד "פה ושם בארץ ישראל" המבוססת על ספרו.
ביוגרפיה > פעילות אקדמית וחברתית

מתחילת שנות ה-70 החלה ללמד בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ובה לימדה ברציפות עד פרישתה מהוראה. במסגרת החוג העלתה שתי הצגות בעקבות מלחמת יום הכיפורים. הראשונה, "מה אני חושבת על המלחמה", זכתה בפרס כינור דוד לשנת 1974. לאחר הטקס החזירה צ'לטון את הפרס במחאה על השמטת קטעי ההצגה מן הסיקור הטלוויזיוני. ההצגה שנייה, "חברים מדברים עם גידי" (1975) עסקה בגידי רוזנטל, תלמיד החוג שנפל במלחמה. בראשית שנות ה-80 קיבלה דרגת פרופסור אמן. לאורך השנים כיהנה בתפקידים מנהליים שונים בחוג לתיאטרון ובפקולטה לאמנויות, ושימשה כמרצה בכירה במשך למעלה מארבעה עשורים. בין היתר, לימדה קורסים שונים בדגש על תיאטרון פיזי, שיטות משחק ובימוי והדרכת שחקנים. פרשה מהוראה בשנת 2017, בגיל 95.
בשנת 2013 זכתה צ'לטון בפרס ישראל לאמנות הבמה.  בנימוקי ועדת הפרס, נכתב עליה:
צ'לטון בת 91 הטביעה דרך התיאטרון וההוראה שלה חותם עמוק על החברה הישראלית והוכיחה כיצד האמנות יכולה להשפיע על חיינו בארץ. בחירותיה האומנותיות כמורה, כבמאית וכמחנכת, קידמו את התיאטרון החברתי בישראל בהצגותיה.
באותה שנה הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, סרט על חייה ופועלה בשם "תפילת האדם". יוצר הסרט הוא הבמאי אורי ברבש.
בעשור השני של המאה ה-21 הייתה שותפה בהקמת בי"ס תרבות לאמנים-מחנכים של תנועת תרבות.
חיים אישיים

צ'לטון נישאה לסופר ג'ון אוארבך, שנפטר בשנת 2002. השניים אימצו בת אחת שחיה כיום בארצות הברית.
צ'לטון נפטרה ב-8 באוקטובר 2021 בגיל 99 בביתה בקיבוץ שדות ים, והובאה למנוחות לצד בעלה בבית העלמין בקיבוץ.
פרסים

1972 – פרס משה הלוי לאמנות הבמה מטעם עיריית תל אביב, על ההצגות "דו-קיום" ו"הימים הבאים" בסדנת התיאטרון העירוני חיפה
1974 – פרס כינור דוד על עיצוב "מה אני חושבת על המלחמה"
1979 – פרס מסקין, על ההצגה "סוף משחק בקרית גת"
1999 – פרס התיאטרון הישראלי, על מפעל חיים ביצירה
1999 – פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה מטעם עיריית תל אביב
2001 – פרס לנדאו
2013 – פרס ישראל על מפעל חייה בתיאטרון
הערות שוליים

↑  הבובה ה-17 ב"קאמרי", קול העם, 8 בנובמבר 1963
↑  מה אומר ד"ר  ח.גמזו על "יחפים בפארק'", מעריב, 4 בפברואר 1965
מלאכה הגונה -  "יחפים בפארק" בתיאטרון גודיק, למרחב, 22 בינואר 1965
יצחק אבינרי, "יחפים בפארק"  בתיאטרון גיורא גודיק, הַבֹּקֶר, 15 בינואר 1965
↑  סיני פתר, תיאטרון מהחיים - פרוייקט תיאטרוני בקרית-שמונה, דבר, 16 באוגוסט 1978
↑  חוה נובק, "ליל העשרים" בחיפה, דבר, 23 בינואר 1976
↑  ביקורות:
שוש אביגל, בכורה - לחתוך בסכין את השקט, חדשות, 10 במאי 1988
אליקים ירון, טיוטות אנושיות, מעריב, 10 במאי 1988
↑  ביקורות:
שוש אביגל, בכורה / בגלל יוסי פולק - "על עכברים ואנשים" ב"הבימה", חדשות, 17 באוגוסט 1990
חיים נגיד, אקטואליה מאמריקה, מעריב, 15 ביוני 1990
↑  דורית חכים, תקוות גדולות, חדשות, 16 באפריל 1993
↑  ציפי שוחט, נולה צ'לטון מביימת הצגה חדשה, באתר הארץ, 17 במרץ 2001
↑  הארץ, מחזה על חסרי בית מאת איציק ויינגרטן ובבימוי נולה צ'לטון בתיאטרון תמונע, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2003
↑  רותה קופפר, הפסטיבל חיפה להצגות ילדים יתקיים בפסח, באתר הארץ, 17 במרץ 2004
↑  מיכאל הנדלזלץ, אני אחזור לזמן השקר, באתר הארץ, 1 ביוני 2005
↑  איתן בר-יוסף, עכבר העיר תל אביב, החורף של נולה, באתר הארץ, 14 ביוני 2006
מיכל בעדני, מערכת עכבר און-ליין, שעה וחצי מת"א, יש פצצה מתקתקת, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2007
↑  רותי זוארץ, ‏נולה צ'לטון: "לא האמנתי שאחרי השואה יהיה דבר כזה", באתר גלובס, 10 ביוני 2008
מיכל בעדני בן-שישו, עכבר העיר, אדמה קדושה: הכיבוש משחית - וגם הקלישאות, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2008
נתי אורנן, המחזה שלא ישאיר אתכם אדישים, באתר הארץ, 16 בינואר 2009
↑  רותי זוארץ, ‏מראה מעל הגשר, באתר גלובס, 27 באפריל 2008
↑  טל פרי, ‏"בשנים האחרונות הפכתי לסוג של יוצר שוליים", באתר גלובס, 8 בדצמבר 2009
↑  אריאל פלקסין, עכבר העיר ירושלים, החאן מעלה את “סוף משחק” של סמואל בקט, באתר הארץ, 21 באפריל 2010
טל פרי, ‏"סוף המשחק של כולנו מתקרב", באתר גלובס, 14 באפריל 2010
↑   יאיר אשכנזי, נולה צ'לטון נעזרת בטראמפ כדי ללמד שחקנים איך "להאמין ברגע ולחיות בו", באתר הארץ, 19 בפברואר 2017
↑  רון שוורץ, ‏בין מציאות לדמיון, באתר גלובס, 25 באוקטובר 2012
יאשה קריגר, עכבר העיר, פימה: המעבר מהספר לבמה לא צולח, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2012
↑  עכבר העיר, הבמאית נולה צ'לטון היא זוכת פרס ישראל, באתר הארץ, 14 בפברואר 2013
↑  שיר חכם, נולה צ’לטון היא זוכת פרס ישראל בתחום אמנויות הבמה, באתר הארץ, 17 בפברואר 2013
↑   איה חיות וחגית גינזבורג, הבמאית והמחזאית נולה צ'לטון, כלת פרס ישראל לתיאטרון, מתה בגיל 99, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2021
↑  חולקו פרסי תל-אביב לאמנות הבמה, דבר, 24 בפברואר 1972.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודמים: 1998 - ליא קניג, ניסן נתיב | פרס התיאטרון הישראלי - פרס מפעל חיים 1999 - שלמה בר-שביט, נולה צ'לטון | הבאים: 2000 - זהרירה חריפאי, מישא אשרוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522660705171  VIAF: 315203478   WorldCat (עם VIAF): 315203478
אשר ביילין

| --- | --- |

אשר ביילין
 לידה:  1 באפריל 1881 קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  12 בספטמבר 1948 (בגיל 67) תל-אביב, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק
 
אשר ביילין (1 באפריל 1881, קייב – 12 בספטמבר 1948, תל אביב) היה סופר, עיתונאי, פובליציסט ומחזאי שכתב בעברית וביידיש. ידוע בעיקר כמי שכתב על תקופת חייו של יוסף חיים ברנר בלונדון, "אחד מפרקי הזיכרונות היפים בספרות העברית והפורטרט המרשים ביותר של ברנר שקיים בה".
קורות חיים

ביילין נולד בשנת 1881 בעיר קייב שבתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) לעדה ונחום, שהיה משכיל, מורה וסופר עברי שסיפוריו התפרסמו בעיתונים. את חינוכו העברי קיבל בבית מאת אביו, לאחר מכן המשיך ללימודים בגימנסיה ואחריהם למד פילוסופיה באוניברסיטת ברן ובפרייבורג.
בין השנים 1901–1905 היה מזכירו של שלום עליכם. בשנת 1906 הגיע ללונדון, התיישב ברובע וייטצ'אפל והחל לקלוט משכילים יהודים שהגיעו לעיר, לרוב בדרכם להגר לארצות הברית; כך הכיר, בין היתר, את יוסף חיים ברנר ואת אורי ניסן גנסין. ביילין חבר לברנר בכתיבה ועריכה של המאספים המעורר ו"רשפים" וכן כתב וערך עיתונים ביידיש, כתב עבור ה"ג'ואיש כרוניקל" (Jewish Chronicle) ושלח מאמרים לעיתונות היהודית ברוסיה, גליציה, ארצות הברית, אנגליה ועוד. עם ייסודה של התנועה הטריטוריאליסטית בראשותו של ישראל זנגוויל, כתב ביילין מאמרים התומכים ברעיונות התנועה, כמו למשל 'תוכנית גלווסטון' או האפשרות שעלתה לפני מלחמת העולם הראשונה להתיישבות יהודית באנגולה.
במלחמת העולם הראשונה הטיף להתנדבות יהודי וייטצ'אפל לגדודים העבריים וסייע לזאב ז'בוטינסקי ואחרים בהוצאת העיתון היידי היומי "אונזער טריבונע". לאחר המלחמה הוזמן על ידי ז'בוטינסקי לעבוד בלשכת הפרסום והתעמולה של קרן היסוד בלונדון, הוא המשיך בתפקיד זה עד עלייתו לארץ ישראל ב-1933. במקביל לעבודתו בקרן כתב מאמרים פובליציסטיים, וגם מחזות ומערכונים שהועלו על הבמות.
לאחר עלייתו לארץ ישראל שימש ככתב העיתון היידי הלונדוני היומי "צייט". כן כתב מערכונים סאטיריים ב"דבר" ופרסם מזכרונותיו על שלום עליכם, ברנר וגנסין. כן חיבר את המחזה "בנים לגבולם", שהוצג ב"הבימה".
נפטר בתל אביב ב-1948, בן 67. ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
ביילין היה נשוי לצפורה בת יעקב גחטמן ואב לבן ושתי בנות. בתם, הילדא, נישאה לאגרונום חנניה האזרחי-בריסקר, אחיו של הסופר יהודה האזרחי.
כתביו

בלי מה, לונדון: ארץ ישראל, תרע"ח. (ספר קצר)
אין דער פרעמד, לונדון: דפוס עקספרעס, תרע"ט. (סיפור) (ביידיש)
די אידישע פרוי און ארץ ישראל, לונדון: קרן היסוד, 1922. (חוברת) (ביידיש)
י"ח ברנר (בתקופת "המעורר"), מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר (ספרית פועלים: דורון), 1943.
שלום עליכם, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר (ספרית פועלים: דורון), 1945. (מהד' ב: 1959)
בנים לגבולם: קומדיה בשלש מערכות, ירושלים: אחיאסף, 1947.
כתבים נבחרים, תל אביב: אגודת הסופרים העברית ליד דביר, תשט"ז 1955.
ברנר בלונדון: סיפור זיכרון (עורך הספר: מנחם פרי), הספרייה הקטנה, בני ברק: ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, תשס"ו 2006.
O. Beilin, Baptism: and other stories, London: E. Goldston, 1931. (סיפורים קצרים)
כתביו > בעריכתו

איים: קובצים לענייני החיים, ספרות ומדע / ערוך על ידי א. ביילין, ש. גולדנברג וש. פינסקי, קובץ א, לונדון: הספר, תרפ"ח 1927. (לא הופיע יותר.)
כתביו > תרגום

דער לעצטער טאג פון א פעראורטיילטען / איבערזעצט פון א' ביילין; מיט א פאררעדע פון ש"מ מלמד, לונדון: פראגרעס, 1910. (ויקטור הוגו, Le Dernier Jour d'un condamné) (ביידיש)
מרים א' המילטון, אברהם לינקולן: חייו ופעולותיו (תרגם מאנגלית א’ ביילין), ברלין: עת לבנות, תרפ"ג.
וינסטון ס' צ'רצ'יל, גדולי הדור: בצירוף חמש תמונות (תרגם מאנגלית יעקב קופליביץ; שתי מסות... תורגמו בידי אשר ביילין), תל אביב: מסדה בסיוע מוסד ביאליק (ספרית רמון), תש"א 1941.
לקריאה נוספת

'בילין, אשר', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 77. (הספר בקטלוג ULI)
אשר ביילין – ׳לבו החולה דפק עם דופק המילים׳: קטעי זיכרונות למלאת שלושים ושתים שנים למותו של אורי־ניסן גנסין (ההדיר מכתב־יד והוסיף אחרית־דבר: יוסי שוויג), בתוך 'דחק', כרך יב', 2020.
הערות שוליים

↑  מבוא לספר ברנר בלונדון, מהדורת ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
↑  יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות - כרך ב', תל אביב, מחברות לספרות 1970, עמ' 202
↑  אשר ביילין באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281713205171  PLWABN: 9810633372405606  BnF: cb15568048w (data)  ISNI: 0000 0000 6662 9734  LCCN: no92025708  NTA: 314845100  VIAF: 54464503   WorldCat (עם VIAF): 54464503
בית הספר גובאט

בית הספר גובאט על הר ציון
בית הספר גובאט הוא בית ספר פרוטסטנטי בירושלים. בית הספר הוקם בשנת 1853 ונקרא על שם הבישוף הפרוטסנטי השני של ירושלים, סמואל גובאט שהיה מעורב בהקמתו.
היסטוריה > הקמת בית הספר

המקום נרכש בשנת 1847 כבית עלמין עבור האוכלוסייה הפרוטסטנטית בירושלים. קדם לכך אתר קבורה פרוטסטנטי בסמוך לממילא, אך עקב סכסוך "שכנים" עם הקברים המוסלמים, הוקם אתר זה. בשנים שלאחר מכן המקום התרחב לשימושים נוספים ובשנת 1853 החל המקום לפעול, בסמוך לבית העלמין. בין כתליו למדו יחדיו נוצרים, מוסלמים ואף מעט תלמידים יהודים. ניהול בית הספר היה בידי חברת המיסיון הכנסייתית (Church Missionary Society) האנגליקנית. תחילה נקרא בית הספרDiocesan Boys School ורק לאחר מותו של הבישוף גובאט שונה שמו לשם הנוכחי.
היסטוריה > בשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה

בין השנים 1948–1967 ירושלים הייתה מחולקת בין ישראל לירדן, בית הספר גובאט היה מובלעת ישראלית בשטח הירדני והנקודה המערבית ביותר הסמוכה לשטח המפורז בגיא בן הינום. בין בית חולים סנט ג’ון בחלקו המערבי של גיא בן הינום ובין בית הספר בצידו המזרחי, נמתח כבל עם גלגלות שחובר לסלע האם של ההר ואיפשר העברת ציוד, תחמושת ואפילו פצועים מצד לצד. כל זאת במעטה סודיות רבה ובאי ידיעה של הבריטים והירדנים. הכבל נמתח בלילות חשוכים והושאר רפוי ומוסווה בשאר הזמן.
בנוסף לכבל נחצבה מנהרה מגיא בין הינום ועד סמוך לבית ספר גובאט, מנהרה זו נפתחה בשנת 2021 לתיירות. המנהרה איפשרה תנועה בין שני חלקי העיר ומעבר בשטח המפורז מבלי שיבחינו בכך.
היסטוריה > לאחר מלחמת ששת הימים

מ-1967 שוכן במקום המכון ללימודי ארץ הצבי, מכללה אוניברסיטאית אמריקאית העוסקת בחקר ולימוד ארכאולוגיה ומקרא. מייסד הקולג’, דגלאס יאנג, קבור אף הוא בבית הקברות במתחם.
האתר

המבנה עוטף את סלע האם של הר ציון מכיוון מערב ודרום, כך שבתוך המבנה ניתן לראות את המסלע המקורי. האבנים הבונות את בית הספר בחלקם אבנים בשימוש משני. ניתן לראות ביסודות אבני גזית צלבניות ויש המזהים אותם אף כקדומות יותר ובקומה השנייה ריצוף אופוס סקטילה בשימוש משני. בשנים האחרונות מתבצעות במתחם חפירות ארכאולוגיות. במסגרת חפירות אלה אותרו מספר מקוואות מתקופת בית שני, שרידי חומת אודוקיה מהתקופה הביזנטית ומפתן שער המזוהה, על פי הכתוב בכתביו של יוסף בן מתתיהו, כשער האיסיים. במפת אילש - ירושלים ממעוף הציפור בית הספר גובאט נמצא בין המבנים שניתן לראות מחוץ לחומות העיר.
בבית עלמין הפרוטסטנטי קבורים אנשים, אשר חלקם בעלי חשיבות רבה בהתפתחות העיר ירושלים בשלהי התקופה העות’מנית ובתקופת המנדט הבריטי. בין הקברים הרבים ניתן למצוא את קברו של קונרד שיק, פלינדרס פיטרי, שנלר, ג'יימס סטארקי, הבישוף גובאט ועוד.
כיום האתר פתוח למבקרים, ניתן להגיע לחפירות הארכאולוגיות, לסיור בבית העלמין ולמבנה בית הספר. מבית הספר ניתן להגיע במסלול קצר לפסגת הר ציון, לחדר הסעודה האחרונה ולכנסית הדורמיציון.
הערות שוליים

1 2  Natalie Raidl, בית הספר גובאט | Window to Mount Zion
↑  גיליון 125 לשנת 2013ירושלים, הר ציון, בי"ס גובאט, באתר www.hadashot-esi.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296029405171  VIAF: 242802284   WorldCat (עם VIAF): 242802284 
סמואל גובאט, מייסד בית הספר. תמונה משנת 1879.
בית הקברות הפרוטסטנטי
אופוס סקטילה בשימוש משני בקומה השנייה של בית הספר
חפירות ארכאולוגיות במתחם גובאט
מגדל אמות הלח"י B

תבנית:מבנה
מגדל אמות הלח"י B (נקרא גם מגדל הפארק), הוא גורד שחקים בבני ברק המשמש למסחר ולמשרדים. גובה המגדל 186.75 מטרים והוא בעל 47 קומות. הבניין נמצא במתחם העסקים הצפוני בבני ברק, בסמוך לקניון איילון ולתחנת הרכבת בני ברק – רמת החייל, ובבעלותן של אמות השקעות וקבוצת אלייד.
הבניין

הבניין מתנשא לגובה 186.75 מטרים ובעל 47 קומות - קומת לובי, 2 קומות מסחר, 42 קומות משרדים, ו-2 קומות טכניות בראש המבנה. שטחה של כל קומה בבניין הוא כ-2,000 מ"ר ושטח המבנה כולו כ-100,000 מ"ר, הבניין הוא הבניין ה-11 בגובהו בישראל וה-3 בגובהו בבני ברק[דרוש מקור].
ראו גם

גורדי שחקים בישראל
הערות שוליים

↑  על פי היתר בנייה עדכני מינואר 2024 שבארכיון ההנדסי של עיריית הבני ברק
חוואלה

חוואלה (בערבית: حِوالة ; תרגום:  העברה או נאמנות) היא מערכת בלתי פורמליות  של העברת כספים. המושג חוואלה מגדיר שטר חליפין או שטר אמנה. במזרח אסיה פעולה זו נקראת הונדי.  בשפות ההינדית והאורדו המושג שמר על פירוש זה אולם נוסף לו המובן של פיקדון וסימוכין שמשקף את הדרך שבה מערכת זו נוהגת. המילה הונדי מקורה בסנסקריט ששם פירושה לאסוף.
החוואלה או ההונדי פועלות בעיקר במזרח התיכון, צפון אפריקה, קרן אפריקה ובהודו. המערכת מבוססת על אמון וכבוד בין מפעיליה, כוללת רשת של מתווכי כספים ופועלת מחוץ או במקביל לבנקים, אפיקים כספיים ומערכות תשלומים רשמיים. בשנת 2004, הבנק העולמי העריך את סך התשלומים המועברים לארצות מתפתחות על ידי אזרחי מדינות אלו שעברו לעבוד בארצות אחרות בסך של 126 מיליארד דולר.
השיטה

הגרסה הבסיסית של החוואלה מורכבת ממספר אלמנטים: 
 פרט A מעוניין להעביר סכום כסף לפרט B, שבדרך כלל נמצא באזור מרוחק. בהעברת הכסף מטפלים שני מתווכים שיקראו להלן: האחד בשם X והשני בשם M. פרט A נותן לפרט X את סכום הכסף שהוא מעוניין להעביר לפרט B, בנוסף הוא מספק לפרט X גם סיסמה לזיהוי ההעברה (פעולות אלו רשומות בחצים אדום וכחול שסימונם הוא 1 שבין A ל-X). במקביל מעביר פרט A לפרט B הודעה על משלוח הכסף ועל פרטי הסיסמה (פעולה זו רשומה בחץ כחול שסימנו 2a בין A ל-B).
מתווך X מתקשר עם מתווך M היושב באזור של מקבל הכסף B, ומציין את סכום הכסף המיועד להעברה וכן את הסיסמה (פעולה זו מצוינת בחץ כחול שסימנו 2b).
פרט B שאמור לקבל את הכסף מתקשר עם M, מוסר לו את הסיסמה ומקבל את הכסף למעט סכום העמלה עבור העסקה. (פעולות אלו מסומנות בחצים אדום וכחול שסימונם 3a ו-3b).
 בשלב זה, X חייב כסף ל-M אבל קיים ביניהם יחס של אמון הדדי שסכום החוב יוסדר במהלך הזמן בין אם בתשלום כסף או בשווי ערך לסכום החוב.
הערות שוליים

1 2  Case study: Somalia and UK banking SEPTEMBER 2013
1 2  HAWALA SYSTEM
↑  The Hawala Alternative Remittance System and its Role in Money Laundering
↑  The Hawala Alternative Remittance System and its Role in Money Laundering
1 2 3 4  A BACKGROUND REPORT ON THE OPERATION OF INFORMAL VALUE TRANSFER SYSTEMS-HAWALA
↑  Islamic Law: Its Relation to Other Legal Systems
↑  MUSEUM
↑  Journal of Scandinavian Studies in Criminology and Crime Prevention . 7(suppl 1): 46–62. doi:10.1080/14043850601029083. Passas, Nikos
↑  The money exchange dealers of Kabul : a study of the Hawala system in Afghanistan
Samuel Munzele Maimbo Official PDF, 47 pages
1 2 3  Terrorism Financing Methods: An Overview
↑  “Remittance corridors: New rivers of gold,” Economist April 28, 2012, p. 77
1 2  Hawala: The Terrorist’s Informal Financial Mechanism
↑  5 Al Qaeda Aims at the American Homeland
↑  דו"ח החושף שיטות שונות להעברות כספים חוץ בנקאיות, ובעיקר אודות שיטת ה"חוואלה".
↑   ג'ורג' מונביו, ארה"ב החלה לאסור על בנקים וחברות פרטיות להעביר כספים לסומליה, באתר TheMarker‏, 15 בפברואר 2015
↑  דורון פסקין, 300 מתווכים והעברת כספים בחנויות מכולת: כך פועלת שיטת דאעש בספרד, באתר כלכליסט, 20 באוגוסט 2017
↑  המאסטר בעקיצות וסוכני החוואלות
↑  הפיגוע בברצלונה:13 נרצחו, דאעש לקח אחריות, באתר כלכליסט, 18 באוגוסט 2017
↑  חוואלה ספרדית
↑  מאנליסט עסקי לטרוריסט - סיפורו של פייסל שחזאד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549312405171  BnF: cb165754803 (data)  GND: 7597569-5  LCCN: sh2003005003 
העברת כסף בשיטת החוואלה
בית לואיזידיס

| --- | --- |

בית לואיזידיס בקטמון הישנה
 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 כתובת:  רחל אמנו 39
 מיקום:  ירושלים
 מדינה:  ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1930–הווה (כ־95 שנים)
 סגנון אדריכלי:  הסגנון הבין-לאומי
 
 קואורדינטות:  31°45′50″N 35°12′43″E﻿ / ﻿31.763975647999°N 35.21204567152°E﻿ / 31.763975647999; 35.21204567152
 he
 
בית לואיזידיס הוא מבנה בשכונת קטמון שבירושלים ברחוב רחוב רחל אמנו 39, על כיכר רחה פריאר. המבנה בנוי אבן ירושלמית באדריכלות הסגנון הבין-לאומי, בעוד שער הכניסה והחלונות עוצבו בסגנון האופייני לאר דקו.
היסטוריה

המבנה הוקם כבית דירות פינתי בשנת 1930 עבור הסוחר ואיש העסקים הנוצרי יווני-אורתודוקסי העשיר קמנדוס לואיזיזיס (Louisidis), אשר רכש את השטח במרכזה של כיכר עבדאין בי חושיימי (עד שנת 1948, בהמשך החליפה את שמה לכיכר אחלמה ומאז שנות השמונים נקראת ביזמתו של טדי קולק על שם מייסדת עליית הנוער רחה פריאר). סביב הכיכר המחברת את הציר המזרחי-מערבי של שכונת קטמון הישנה, נבנו עד 1948 חמשה בתים: בית עבדין בי חושיימי ששימש בהמשך כקונסוליה הפולנית, ולאחר מכך כקונסוליה של ונצואלה (עד 1980), הבית ברחוב כובשי קטמון 32 ששימש את הקונסוליה של לבנון, "פנסיון לוירר", בבעלות המשפחה הווינאית-יהודית לוירר, ששימש נופשים יהודיים ובית לואיזידיס. עם הקמתו התגורר לואיזיזיס עם משפחתו בקומת הקרקע, כאשר יתר הדירות במבנה נבנו למטרות השכרה עבור אנשי ממשל בריטים בכירים, בהמשך שימש המבנה את הבולשת הבריטית. בחזית המבנה הוצב תורן בבסיס שיש לתליית דגל האימפריה הבריטית. קומת הממסד מחולקת לשתי דירות, כאשר באמצע המבנה גרם מדרגות פנימי המאפשר גישה לקומה העליונה המחולקת גם היא לשתי דירות.
לאחר מלחמת העצמאות שימש המבנה כבית חולים צבאי אחלמה לשיקום פצועי צה”ל ובהמשך הועבר הבית לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים והושכר לעולים חדשים, בהם המשורר יחזקאל בר-נחום. כיום, רוב המבנה נשאר כפי שהיה ללא שינויים דרסטיים ונמצא ברשימת המבנים לשימור.
ראו גם

וילה ברחל אמנו
בית מילקן
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית, כתר הוצאה לאור, 2002.
הערות שוליים

↑  גאומטריה אלכסונית בבית לואיזידיס באתר Jerusalem - Multicultural Design Motifs
↑  בית לואיזידיס באתר Jerusalem - Multicultural Design Motifs
↑  תוכנית אב למושבות ירושלים
↑  [jerusalem.muni.il/media/24137/attache-e1-preservation-list-update.pdf עדכון רשימת השימור]
בית הכנסת עדס

בית הכנסת
ארון הקודש, מעליו ניתן להבחין בסמל של שבט דן שהיה מחוק עד לא מזמן וכיום שוחזר
סמלי השבטים ראובן, שמעון ולוי
בית הכנסת עַדֶס בשכונת נחלת ציון בירושלים, הוא המפואר מכל בתי הכנסת בנחלאות. הוקם בשנת ה'תרס"א, 1901, על ידי בני משפחת עַדֶס האמידה שמוצאה מחלב, וקרוי על שם עובדיה יאשיהו עדס ויוסף יצחק עדס.
היסטוריה

במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העצמאות נפגע בית הכנסת בהפגזות, וסימני הפגיעה נותרו בו. במלחמת ששת הימים שימש המקום, שחלקו מתחת לפני הקרקע[דרוש מקור] כמקלט זמני.
רב בית הכנסת משנות ה-90 של המאה ה-20 ועד פטירתו בשנת 2013, היה הרב רחמים לוי, ששימש גם רבה של שכונת נחלאות.
בספרי דוחות בית הזקנים הספרדיים מופיע פירוט התרומות שניתנו מבתי כנסת שונים עבור המוסד. הדוחות מפרטים גם את שמותיהם של גבאי בית כנסת עדס, בהם:
יוסף הדאיא, מתתיא סתהון, שלמה סלים מעלי הכהן טוויל ויחזקאל נוואמה.
אומנות

קירות אולם התפילה מעוטרים בציורי קיר שנעשו בשנים 1912–1913 על ידי תלמידי בית הספר לאמנות בצלאל בהנחיית האמן יעקב שְׁטַארְק, שחתימתו מתנוססת בפינת היצירה.
בכותל המזרח ארון קודש ענק, עשוי מעץ משובץ בצדף, שהובא בחלקים מסוריה. בבית הכנסת מוצג העתק של כתר ארם צובא - כתב יד חשוב של התנ"ך, עליו שמרה הקהילה היהודית בחלב (השרידים המקוריים שנותרו מכתב יד זה מצויים בהיכל הספר).
הפרסקאות על הקירות מתארים את סמלי שבטי ישראל. זמן קצר לאחר שהשלים האמן שטרק את ציורי הקיר, מחקו המתפללים את סמלו של שבט דן שהוא נחש. הסיבה לכך היא כי על פי הקבלה, אם אישה הרה רואה נחש, ואפילו סמל של נחש, היא עלולה להפיל. מאחר שהסמל התנוסס על הקיר המזרחי, מול עזרת הנשים שלרוחב הקיר המערבי, הוחלט להסירו. חרף ההחלטה, סמל הנחש קיים.
בשנת 2009 הזמינו פרנסי בית הכנסת רסטורטור מצרפת לשחזר את ציורי הקיר של אמני בצלאל אולם העבודה לא צלחה ובעקבות לחץ שהופעל על פרנסי בית הכנסת בעניין זה, הופסקה עבודת הרסטורטור[דרוש מקור]. באפריל 2015 הושלמה העבודה על הקיר הצפוני על ידי אמני רשות העתיקות ובליווי יד בן צבי.
לצד עבודתו המונומנטלית של הצייר שטרק, מצויות בבית הכנסת עבודותיו של האמן הירושלמי, בן השכונה, יגאל תמיר (תם).
לבקשת ההנהלה, ביצע תמיר עבודת רסטורציה מקיפה של ההיכל. במקביל, לקראת שנת המאה לבית הכנסת, עיצב תמיר וביצע תיבת חזנים שהחליפה את תיבת האבן הלא-מקורית שהוצבה במקום מאז שנות החמישים של המאה ה-20. כהמשך לסגנונו של ההיכל, נבנתה התיבה מעץ אגוז גושני בו גולפו דגמים הלקוחים מן ההיכל, ושובצו בו פלחי צדפות פנינה עתיקות מן הים האדום ("ג'דווי"). במקביל לעבודת הרסטורציה של ציורי הקיר שנעשתה בידי אמני רשות העתיקות, עיצב תמיר ובנה את "קיר המערב" ובתוכו מחיצה לעזרת הנשים, כולה עבודת תגלוף ותשבוץ של צדפות הפנינה, באופן שיוצר מעין דיאלוג עם קיר המזרח. שילוב מכלול עבודות האמנות תרם תרומה משמעותית להפיכת בית הכנסת לאתר מורשת לאומית.
מסורת מוזיקלית

בבית הכנסת עדס נשמרת בדקדקנות המסורת המוזיקלית של יהודי חלב. תפילות השבת נערכות לפי סדר בין המקאמים השונים, דהיינו לכל פרשה ישנו מקאם אשר לפיו נקבעים הלחנים בתפילת אותה השבת.
בשבתות החורף בהן הלילות ארוכים נמשכת מסורת אמירת שירת הבקשות בשעות הלילה המאוחרות עד הבוקר. השירה מתבצעת על ידי שתי קבוצות: קבוצה אחת יושבת בצדו הימני של בית הכנסת והשנייה משמאל, ובתי הפיוטים ואף קטעי הסולו מחולקים בין שתי הקבוצות חליפות.
בכל שבתות השנה מתקיים לאחר תפילת המנחה "עונג שבת" שאף בו נקראים פיוטים. פתיחתו היא בפיוטים הלקוחים מסיום שירת הבקשות ועיקרו בפיוטים חדשים יותר המורכבים על לחנים הלקוחים מן השירה הערבית, בדרך כלל לפי המקאם של אותה שבת או של השבת שאחריה.
לאחר שירת הבקשות או עונג שבת נערכת מכירה פומבית של קדיש אשר הזוכה בו מכבד את אחד הפייטנים לומר קדיש על ישראל בניגון נעים.
גלריית תמונות

ארון הקודש בעורף התמונה
בימת התפילה