stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרומה בילסקי (פרניה דדק)
לאחר המלחמה

לאחר שחרור העיר סקלט על ידי הצבא האדום בסוף המלחמה מצאו פרניה ובנימין את שרידי הקהילה היהודית באזור, שם גילתה שאף אחד מקרוביו של בנימין לא שרד את השואה. בסקלט פרניה לקחה אחריות על יתום נוסף בשם אליעזר ארט. שלושתם עברו לעיר ביטום בפולין ומשם עברו ממחנה עקורים אחד למשנהו, עד אשר התאפשר להם לעלות על אוניית המעפילים "אקסודוס" בשנת 1947, אך אוניה זו נתפסה על ידי הבריטים והמעפילים גורשו בחזרה לגרמניה.
בפברואר 1948 הצליחה פרניה לעלות לארץ ישראל יחד עם שני הבנים באוניה "קירֶניה". יחד התגוררו בקרית שמואל ולאחר מכן עברו לקריית חיים. פרניה גידלה את בנימין ואליעזר לפי מסורת היהדות, כיוון שהאמינה שזה היה רצון הוריהם, ולכן שלחה אותם לבית ספר דתי. פרניה הכירה את אברהם בילסקי, שורד שואה. השניים נישאו. פרניה התגיירה ושינתה את שמה לפרומה. במשך כל השנים המשיכה לטפל בשני הבנים, בנימין ואליעזר, ולא הסתירה מפניהם את מוצאם ודאגה לכבד את זכר משפחותיהם. פרומה הייתה צנועה ולא דיברה על סיפור ההצלה.
בשנת 1987 הלכה פרומה בילסקי לעולמה, כשהייתה בת 76. היא נקברה בבית העלמין צור שלום בקריית ביאליק.
הכרה והנצחה

ב- 6 בנובמבר 2005, הוכרה פרומה בילסקי (פרניה דדק) כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם, ושמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם יד ושם. את תעודת ההוקרה קיבלו הבנים שהצילה, בנימין בליצר ואליעזר ארט.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) נחקר גם סיפורה ואותר קברה.
לקריאה נוספת

פינצ'בסקי גרשון, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים: יד ושם, 2023, עמ' 30
הערות שוליים

1 2 3 4 5  פרניה דדק-פרומה בילסקי, באתר יד ושם
↑  עדותה של פרומה בילסקי לעו"ד אליעזר הירשפלד, תיק מספר M.31.2/10749, ארכיון יד ושם
↑  Yad Vashem to Honor Four Righteous Among the Nations from Ukraine, יד ושם
↑  Bielska Fruma (Dedek), יד ושם
↑  גרשון פינצ'בסקי, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים: יד ושם, 2021, עמ' 30
בירה במצרים

בירה במצרים היא בעלת נוכחות ארוכת שנים המתוארכת כבר מתקופת מצרים הפרהיסטורית. במצרים העתיקה יין הועדף על ידי המעמד הגבוה, בעוד שהבירה הייתה משקה של מעמד הפועלים וחלק מרכזי בתזונה שלהם. למרות הגבלות דתיות על אלכוהול לאחר הכיבוש המוסלמי של מצרים, צריכת הבירה לא פסקה, והיא עדיין נותרה המשקה האלכוהולי הפופולרי ביותר במדינה, המהווה 54 אחוזים מכלל צריכת האלכוהול.
בירה בעת העתיקה

בירה יוצרה במצרים כבר בתקופות קדומות. בשנת 2021 נחשפה בחפירות ארכאולוגיות באזור העיר אבידוס מבשלת בירה המתוארכת לתקופת המלך נערמר (המאה ה-32 לפנה"ס) ונחשבת למבשלת הבירה הקדומה בעולם.
במאה הראשונה לפני הספירה הצביעו היסטוריונים יוונים בכתביהם על קיומה ועל איכויותיה של הבירה המצרית. את המצאת הבירה ייחסו היוונים לאל דיוניסוס, בעוד המצרים ייחסו את המצאת והפצת הבירה לאל אוסיריס. פפירוסים במצרים העתיקה מונים שבעה-עשר סוגים שונים של בירה.
אחד הממצאים שמאיר את הידוע במחקר על ייצור הבירה בעת העתיקה הוא ציור קיר בקברו של Ty מפקח חשוב בבנייתן של הפירמידות בעיר ממפיס, שמראה את השלבים בבישול בירה ובאפיית לחם.
תעשיית הבירה המודרנית

תעשיית הבירה המודרנית במצרים נוסדה על ידי אנשי עסקים בלגים בשנת 1897, עם הקמת מבשלת קראון (Crown Brewery) באלכסנדריה ולאחר מכן מבשלת הפירמידה (the Pyramid Brewery) בגיזה. שתי המבשלות ייצרו ומכרו בירה בשם דומה, סטלה, כל אחת על בסיס מתכונים שונים לחלוטין. בשנת 1937 הפכה היינקן למחזיקת מניות גדולה בשתי המבשלות. מבשלת הפירמידה שינתה את שמה לשם הערבי מבשלת אל אהרם. בשנת 1963 אוחדו החברות תחת השם "חברת מבשלות אל אהרם" (Al Ahram Beverages Company), לאחר שהולאמו על ידי ממשלתו הסוציאליסטית של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר. המותג סטלה אוחד בבעלות ממשלתית והמשיך להיות בייצור המוני.
בשנת 1997 מכרה הממשלה את החברה לאיש העסקים המצרי אחמד זיאת. יחד עם יועצים של חברת קרלסברג שיפרה החברה את תהליכי הייצור של הבירה והחלה לייצר באופן מקומי את הבירות של המותגים קרלסברג וגינס. במקביל החלה החברה לייצר משקאות בירה לא אלכוהוליים, שזכו להצלחה רבה במדינות מוסלמיות במפרץ הפרסי ובאפריקה. היינקן רכשה שוב את המבשלה בשנת 2002. סטלה נותרה הבירה הפופולרית ביותר במצרים, עם 47.5 מיליון ליטר שנמכרו בשנת 2016 (שווה ערך לשליש מצריכת הבירה הכוללת של מצרים), ואל אהרם המשווקת את "סטלה" וכן את "ביראל" (Birell) הלא-אלכוהולית (הבירה השנייה ברמת הפופולרית במצרים), שולטת ב-89% משוק הבירה של מצרים.
מבשלות אל אהרם נמצאות בעיר אל-עובור, הסמוכה לקהיר. במקום מיוצרת הבירה המקומית לצד מותגים בינלאומיים כגון היינקן ודספרדוס (אנ'). בשנת 2005 הקימה חברת המשקאות המצרית הבינלאומית (Egybev) בעיר לוקסור מבשלת בירה, הנחשבת לשנייה בגודלה במדינה.
האיסור הדתי המוסלמי על שתיית אלכוהול הביא לפופולריות גדולה של בירות לא אלכוהוליות, דוגמת "ביראל" ו"פיירוז". גם בירות אלכוהוליות בטעמים הפכו לטרנדיות מאז ההשקה של דספרדוס בטעם טקילה בשנת 2016. אל אהרם ייצרה בירות בטעם פירות תחת המותג "מייסטר מקס" ומאז חברות אחרות הלכו בעקבותיהם. בירות בטעמים אלו פופולריות במיוחד בקרב הדור הצעיר במדינה.
לקריאה נוספת

Omar D. Foda, Egypt's Beer: Stella, Identity, and the Modern State, University of Texas Press, 2019
הערות שוליים

↑  AP, מבשלת בירה מלפני כ-5,200 שנה התגלתה במצרים, באתר ynet, 14 בפברואר 2021
↑  פולביוס, היסטוריה, ספר 34 פרק 9
↑  Ian Spencer Hornsey, A History of Beer and Brewing, Cambridge: The Royal Society of Chemistry, 2003, עמ' 33
↑  Ian Spencer Hornsey, A History of Beer and Brewing, Cambridge: The Royal Society of Chemistry, 2003, עמ' 37
↑  Ian Spencer Hornsey, A History of Beer and Brewing, Cambridge: The Royal Society of Chemistry, 2003, עמ' 53-54
↑  אין קשר בין הבירות שיוצרו במצרים ובין המבשלה הבלגית סטלה ארטואה בעלת השם הדומה
↑  Egypt's beer industry toasts long history, Al Monitor, 3 November 2014
↑  Inverting the Pyramid in Egypt; A Beer Maker Blossoms With Its Nonalcoholic Brew, הניו יורק טיימס, 25 December 1999
↑    Oliver Smith, ‏The surprising countries that consume the most beer per capita, The Telegraph, 3 August 2018
בירה סטלה - הבירה הנמכרת ביותר במצרים
ירון מזוז

ירון מזוז (נולד ב-11 ביולי 1962) הוא פוליטיקאי ישראלי, לשעבר סגן השר להגנת הסביבה וחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד. עומד בראש המועצה הציבורית של מיזם מחשב לכל ילד. כמו כן כיהן כסגן שר הפנים וכסגן שר במשרד ראש הממשלה בממשלה ה-34. טרם בחירתו לכנסת שימש כמשנה לראש עיריית קריית ביאליק.
ביוגרפיה

מזוז נולד בחיפה למשפחה של עולים מתוניסיה. אביו היה אזרח עובד צה"ל, ואמו הייתה בלנית. כשהיה בן 6 עברה משפחתו להתגורר בקריית ביאליק.
למד בישיבת בני עקיבא פרחי אהרן בקריית שמואל ובבית הספר המקצועי תו"ם בקריית אתא.
שירת בצה"ל בחיל החימוש בין השנים 1980–1983. לאחר שחרורו מהצבא נכנס לתחום העסקים והיה בעל חנויות פירות וירקות, חנויות לממכר דגים ופיצוחים ומרכולים.
מזוז התמודד בבחירות למועצת עיריית קריית ביאליק ב־2008 בראש סיעה מקומית ונבחר כחבר המועצה. בבחירות המקומיות שנערכו לאחריהן בשנת 2013 נבחר שוב למועצה ומונה למשנה לראש העיר ללא שכר.
שימש כיו"ר סיעת "התנועה החברתית בקריית ביאליק", אותה הקים. כששימש במועצת העיר מטעמה, כיהן כיו"ר ועדת חזות העיר ואיכות הסביבה, וחבר בוועדה המקומית לתכנון ובנייה קריות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים נבחר לייצג את מחוז חיפה והצפון, בו זכה במקום הראשון בבחירות המקדימות שנערכו במפלגת הליכוד. ב-17 במרץ 2015 נבחר כחבר הכנסת. ב-15 ביוני 2015 מונה לסגן שר הפנים. בזמן כהונתו כסגן שר הפנים, הציע ח"כ מזוז לשלול אזרחות ממחבלים וכעבור זמן קצר, אימץ הקבינט המדיני החלטה דומה לפיה תישלל אזרחות ישראלית ממחבלים ובני משפחותיהם ממזרח ירושלים, וכן יוחרם רכושם.
ב-11 בינואר 2016 סיים את תפקידו כסגן שר הפנים, ומונה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לסגן שר במשרד ראש הממשלה. בתפקיד זה יזם מזוז יחד עם ח"כ אלי כהן מהלך לביטול הקנסות והריביות לרשות השידור. חובות אלו הוערכו על ידי המפרק ב-660 מיליון ש"ח, המתחלקים בין 300,000 בתי אב. כסגן-שר מונה ליו"ר המועצה הציבורית של מיזם "מחשב לכל ילד". במסגרת כהונתו, הגדיל את תקציב הפרויקט לסכום של 25 מיליון ש"ח ואף צירף 250 ילדי פנימיות יום למעגל של מקבלי המחשבים.
ב-2 באוגוסט 2016 מונה לסגן השר להגנת הסביבה, וכחלק מסמכויותיו, היה אחראי על נושא הזיהום במפרץ חיפה ועל ריקון מכל האמוניה שהיה קיים במפרץ. מזוז עמד בראש התוכנית "חוף נקי" של המשרד להגנת הסביבה, במסגרתה שילש המשרד את הסכום המתוקצב לתוכנית ל-8.6 מיליון ש"ח.
במרץ 2016 התראיין מזוז לתוכניתו של רפי רשף אודות הביקור שערך בביתו של אופק בוכריס וסיפר כי חיזק את בוכריס ורעייתו. ראיון זה הופסק על ידי מזוז אחרי זמן קצר. לאחר מכן התברר שבוכריס כלל לא שהה בבית בזמן הביקור.
בשנת 2017, במסגרת המיזם "100 ימים של שקיפות" עקבו אחר יום שגרתי בחייו של ירון מזוז כסגן שר. במהלך היום לא הגיע למשרדו ונמצא כי לא עסק בפעילות כלשהי הקשורה לעבודתו. מזוז טען בתגובה כי מדובר במצג שווא.
בינואר 2019, לקראת הפריימריז של הליכוד לפני הבחירות לכנסת ה-21, שיתף מזוז את אלאור אזריה בסרטון הקורא לתמוך בו. בסופו של דבר, מזוז הוצב במקום ה-48 ברשימת הליכוד ולא נכנס לכנסת.
כיום מזוז מכהן כיועצו של יו"ר ההסתדרות ארנון בר-דוד.
חיים אישיים

מזוז נשוי ליפה ואב לשלושה. בנו עידן, חבר הסיעה שהקים מזוז במועצת עיריית קריית ביאליק, מונה במרץ 2018 לאחד ממשני ראש העיר קריית ביאליק.
הערות שוליים

↑  יניר אלפיה ומירית פנחס, סגן השר מזוז: "בתכלס, בליכוד חסר איש כמוני", באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 21 ביוני 2015
↑  אריק בנדר, ‏בשורה לציבור: יבוטלו הקנסות והריביות על החובות לרשות השידור, באתר מעריב אונליין, 13 בפברואר 2016
↑   צבי זרחיה, בדרך לעוד לשכות מיותרות: כמה עולים לנו סגני השרים?, באתר TheMarker‏, 3 באוגוסט 2016
↑   סגן השר ירון מזוז מתראיין אצל רפי רשף, ערוץ 10, ראיון  באתר יוטיוב,‏ 13 במרץ 2016; במקור, מתוך התוכנית "חמש עם רפי רשף"
↑   עקיבא נוביק, הפגישה שלא היתה: ירון מזוז הגיע, אופק בוכריס בכלל לא היה בבית, באתר nana10‏, 24 באפריל 2016
↑  יום בחיי סגן השר ירון מזוז: מהפיצוצים לאטלי, לראות ולא להאמין, באתר ביזפורטל, 25 בינואר 2017
↑   עד כמה עמוס יומנו של סגן השר ירון מזוז?, ראיון  באתר יוטיוב,‏ 27 במאי 2017; במקור, מתוך התוכנית "הצינור"
↑   לא ייאמן: מה עושה סגן שר בממשלה ביום שגרתי שבו כולנו נמצאים בעבודה?, באתר TheMarker‏, 25 בינואר 2017
↑  אריק בנדר, ‏"גייסנו אותו לקמפיין": אלאור אזריה מופיע בסרטון הפריימריז של סגן השר מזוז, באתר מעריב אונליין, 23 בינואר 2019
↑  קארין רוזקובסקי, "חשוב לי להמשיך את המאבק לסגירת תאגיד המים ולקדם נושאים חברתיים" באתר News חיפה קריות, 22 במרץ 2018
עמותת הניצחון הסופי

עמותת הניצחון הסופי נוסדה בשנת 2014 על ידי רואי מנדל, מפיק סרטים דוקומנטריים. העמותה מנציחה את הרוח היהודית שצמחה מאפר השואה על ידי הקרנת סרטי 'ניצחון' דוקומנטריים באירועים הכוללים דיאלוג מותאם-קהל בבתי ספר, אוניברסיטאות, ארגונים וחברות פרטיות. בשבע שנות פעילותה, עמותת 'הניצחון הסופי' הפכה לכלי חינוכי המשולב בתוכניות הלימוד הבית-ספריות, במשרד הביטחון ובצבא ובמוסדותיו השונים, תוך שיתוף פעולה עם ארגונים חינוכיים מקומיים וגלובליים המעלים על נס ערכים אנושיים אוניברסליים.
שם העמותה

שם העמותה מתכתב עם 'הפתרון הסופי' של אדולף היטלר. השם מבטא את ניצחון הרוח היהודית שצמחה מאפר השואה, על-אף מאמצי המפלגה הנאצית להשמיד את העם היהודי.
הסרטים > הניצחון הסופי של פליקס זנדמן

הסרט 'הניצחון הסופי של פליקס זנדמן' מתחקה אחר סיפור חייו של ד"ר פליקס זנדמן - מהנדס, ממציא, יזם ובעל חזון, שייסד את חברת וישיי אינטרטכנולוג'י העולמית, מיצרניות הרכיבים האלקטרוניים הגדולות והמוערכות בעולם. פליקס, שורד שואה, התחבא יחד עם דודו ו-2 יהודים נוספים בבור שנחפר תחת מיטת העוזרת הפולניה שעבדה בבית משפחתו. ב-17 החודשים בהם שהו בבור למד פליקס מדודו מתמטיקה ופיזיקה. בצאתם מהבור הפך פליקס לאחד המדענים החשובים בעולם ולימים אף רכש את קונצרן 'AEG טלפונקן' הגרמני שהיה מקור גאוותו של היטלר ושימש את הוורמאכט כחיל הקשר הגרמני במלחמת העולם השנייה. הסרט מביא את סיפור ניצחונותיו של פליקס; החל מהצלחתו לשרוד מול ניסיונות הנאצים לרוצחו, המשך בהקמת הקונצרן העולמי 'וישיי', עבור בתרומתו לביטחון ישראל וכלה בניצחון הסופי שלו על אדמת גרמניה.
הסרטים > טיסה אחת בשבילנו

הסרט "טיסה אחת בשבילנו" מבוסס על ספרו של פרופ' דייוויד ס. ויימן 'הפקרת היהודים' ומביא מחקרים ועדויות שמוכיחים שבנות הברית, בראשות ארצות-הברית ובריטניה, ידעו על השמדת יהודי אירופה והחרישו בעת שהקרמטוריום ומסילות הברזל שהובילו אל אושוויץ היו בטווח טיסותיהם של מטוסי בנות הברית. האלוף אמיר אשל, מפקד חיל האוויר היוצא, הוא גיבור הסרט ששיאו במטס חיל האוויר הישראלי שהוביל מעל מחנה ההשמדה אושוויץ.
הסרטים > הכינור שחזר

זיגמונט רולט, ששרד את זוועות הנאצים בצ'נסטוחובה מספר על הקמתה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, סיפור ששזור בקורותיהם של ריינהרד היידריך ויוזף גבלס, טוסקניני ואלברט איינשטיין.
הסרטים > שני אסמים

הסרט "שני אסמים" מלמד כי עוד קודם שהנאצים החליטו על 'הפתרון הסופי' רבבות יהודים נרצחו בידי שכניהם הכפרים ועיירות בפולין, ברוסיה ובאוקראינה. בין גיבורי הסרט: פרופסור שבח וייס - שגריר ישראל בפולין, המשוררת כלת פרס נובל לספרות ויסלבה שימבורסקה וההיסטוריונים פרופסור יהודה באואר, פרופסור יאן גרבובסקי וד"ר חוי דרייפוס - מהבולטים בחוקרי השואה בעולם.
הסרטים > תוצרת ז'יד

סיפורו של מחנה עבודות הכפייה בסְקַרְזִ'יסְקוֹ-קָמְיֶינָה, שבו מייצרת כיום רפאל את טילי הספייק שפולין רכשה בישראל.
גבינה נבלוסית

| --- | --- |

גבינה נבלוסית חתוכה
 
 מאכלים
 סוג:  גבינה
 על שם:  שכם
 מטבח:  ערבי
 אזור מוצא:  המזרח התיכון
 מוצא:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 גבינות
 סוג חלב:  חלב כבש
 
גבינה נבלוסית (בערבית: جبنة نابلسية) היא גבינה מלבנית, לבנה ומלוחה ממשפחת הגבינות החצי-קשות שמקורה בעיר שכם.
הגבינה נחשבת לפופולרית בירדן ובקרב תושבי הגדה המערבית.
גבינה זו נחשבת למרכיב עיקרי בקינוח הכנאפה.
אטימולוגיה

הגבינה מכונה נבלוסית על שם העיר שכם, שבה היא נוצרה.
ייצור ואחסון

הגבינה הנבלוסית עשויה בדרך כלל מחלב כבשים מפוסטר, אך ניתן להכינה גם מחלב עיזים.
מרקם וטעם

צבע הגבינה הוא לבן, יש לה מרקם חלק, טעמה מלוח והיא הופכת לרכה וגמישה כאשר מחממים אותה.
ניתן לדמות את מרקמה של הגבינה למוצרלה, אך טעמה הוא תוצאה של השריית מי הגבינה במלח ופירותיו של עץ המחלב ושיח אלת המסטיק.
הערות שוליים

↑  Adnan Y. Tamime, Brined Cheeses, John Wiley & Sons, 2008-04-15, ISBN 978-1-4051-7164-9. (באנגלית)
↑  Gerda Glezer, כנאפה - כללי המשחק | השולחן, באתר כנאפה - כללי המשחק | השולחן, ‏2019-04-15
↑  מאת פרח רסלאן, כנאפה סולת | השולחן, באתר כנאפה סולת | השולחן, ‏2020-01-28
↑  "Ackawi". נבדק ב-24 במרץ 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
עמנואל פצ'יפיצ'י

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 ביוני 1931 רומא, ממלכת איטליה 
 פטירה:  14 באפריל 2014 (בגיל 82) רומא, איטליה 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 לאום:  איטלקי
 עיסוק:  היסטוריון, סופר
 שפות היצירה:  איטלקית 
 תחום כתיבה:  ספרים, פרסומים
 נושאי כתיבה:  דת
 
עמנואל פצ'יפיצ'י (באיטלקית: Emanuele Pacifici;‏ 15 ביוני 1931 – 14 באפריל 2014) היה היסטוריון יהודי-איטלקי, שורד שואה.
חייו לפני מלחמת העולם השנייה

עמנואל פצ'יפיצ'י נולד ברומא להוריו, הרב ריקרדו פצ'יפיצ'י וונדה אבנעים, נצר למשפחה רבנית ממוצא ספרדי שהתיישבה בטוסקנה במאה ה-16, תחילה בליבורנו ומאוחר יותר בפירנצה.
זמן קצר לאחר לידתו של עמנואל, עברה המשפחה להתגורר ברודוס, שבאותה עת הייתה חלק מהאימפריה האיטלקית, בשל מינויו של אביו לראש הישיבה הרבנית של הקהילה היהודית המקומית. בשנת 1935, שבה המשפחה לאיטליה, שם שימש אבי המשפחה כרב הראשי של העיר ג'נובה. בשנת 1933 נולדה אחותו של עמנואל, אשר מתה בטרם עת, ובשנת 1938 נולד אחיו רפאל.
חייו בתקופת מלחמת העולם השנייה

בשל חוקי הגזע שנחקקו באיטליה בשנת 1938, נאלץ להפסיק את לימודיו בבית הספר הציבורי שבו למד. בשנת 1940 הוא נשלח ללמוד בישיבה יהודית בטורינו ומאוחר יותר בקזאלה מונפראטו, בזמן שהוריו המשיכו להתגורר בג'נובה. לאחר פלישת הגרמנים לאיטליה בספטמבר 1943, 16 תלמידים מהישיבה, כולם ילדים בני 7 עד 15 שנים, הוחבאו במשך מספר ימים בביתה של גברת ג'וזפינה גוסמנו עד שהוריהם או קרוביהם היו יכולים לבוא לקחת אותם בחזרה. עמנואל הצליח להגיע לאמו ולאחיו הקטן, והם מצאו מקלט בעיר פיזה בעזרתו של קרלו אבנעים, דודם (לימים היה גנרל בצבא האיטלקי). אבי המשפחה לא רצה לעזוב את הקהילה היהודית בג'נובה, והוא נעצר יחד עם חברים נוספים בקהילה על ידי הגסטפו ב-3 בנובמבר 1943. חודש לאחר מכן, הוא נרצח באושוויץ.
לאחר מעצרו של האב, פרנצ'סקו רפטו, עוזרו של קרדינל ג'נובה (לימים הוכר כחסיד אומות העולם), הזהיר את משפחת פצ'יפיצ'י באופן אישי לעבור למקום בטוח יותר. הם הועברו לפירנצה, שם נעזרו ברשת ההצלה של הקרדינל אליה דלה קוסטה. דלה קוסטה העביר את המשפחה לטיפולו של דון לטו קזיני. אמו וסבתו של עמנואל מצאו מקלט במנזר הפרנציסקני של מריה בכיכר קרמינה (Santa Maria del Carmine) בזמן ששני הילדים (עמנואל ואחיו רפאל) הצטרפו לילדי בית הספר לבנים של הנזירות של סנטה מרתה בסטיניאנו, שם שמרה עליהם הנזירה בנדטה וספיניאני (Benedetta Vespignani). בעקבות הלשנה, פשטו הגרמנים על המנזר של קרמינה. כך איבדו האחים פצ'יפיצ'י את אימם, לאחר שאיבדו גם את אביהם: האב והאם נשלחו ונרצחו בתאי הגזים יחד עם חברי משפחה נוספים ממשפחת פצ'יפיצ'י, כולל בן הדוד אלברטו והדוד סמואל, שניהם רבנים שגורשו עם משפחותיהם. האחים פצ'יפיצ'י, עמנואל ורפאל, המשיכו להסתתר במנזר בסטיניאנו עד שחרור פירנצה ב-4 באוגוסט 1944, כאשר חייל הבריגדה היהודית, אליהו לובינסקי פגש במקרה את הבנים והוביל אותם לרומא, שם הם אוחדו עם הסבים והדודים שלהם.
חייו לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה השתקע ברומא. הוא כתב וערך מספר עבודות שהוקדשו לשימור המורשת שבעל פה של המסורת האיטלקית היהודית הדתית והתרבותית.
ב-9 באוקטובר 1982 נפצע קשה מאוד במתקפת הטרור על בית הכנסת ברומא, שבו נפצעו 36 אנשים נוספים ונרצח ילד אחד. עמנואל עצמו היה שרוי בין חיים למוות במשך מספר ימים.
בשנת 1993 פרסם ספר אוטוביוגרפי בשם "אל תסתובב לאחור: ביוגרפיה של יהודי" (Non ti voltare: autobiografia di un ebreo). מדובר באחת העדויות האוטוביוגרפיות הראשונות שהתמודדו עם ההשפעה הטראומטית שהייתה לרדיפות הנאצים על הילדים היהודים באיטליה, גם על אלה שלא נשלחו למחנות ההשמדה אך נאלצו לעזוב את בתיהם ולהסתתר בפחד ובכאב מהפרידה או מהאובדן של הוריהם. חייו של עמנואל פצ'יפיצ'י היוו השראה לספר שנקרא "הצייד של ג'וסטי " אשר נכתב על ידי הוגו וסלביה פצ'יפיצ'י נויה (Ugo e Silvia Pacifici Noja).
היה נשוי במשך כמעט שישים שנים לג'ויה פצ'יפיצ'י טליאקוצו (Gioia Pacifici Tagliacozzo) אשר להם נולדו שני ילדים: מרים פצ'יפיצ'י לסרי (Miriam Pacifici Lasry), אשר חיה בישראל, וריקרדו פצ'יפיצ'י (Riccardo Pacifici), שהיה לנשיא הקהילה היהודית של רומא בין השנים 2008-2015.
ספרים ופרסומים שחיבר או ערך

Testimonianza sulla deportazione, Roma: Associazione Nazionale ex Internati, 1968
Seder Berit-Mila, Roma: Tipografia Veneziana, 1979 (a cura di)
La mezuza, introduzione e di Abramo Alberto Piattelli, Roma: Tip. Veneziana, 1980 (a cura di)
Higgereth Musar, Lettera Morale di R. Moshe ben Nachman: Un messaggio di umiltà dal fondo dei secoli, presentazione e traduzione dall'ebraico di Alberto A. Piattelli, a cura di Emanuele Pacifici, Roma: Tip. Veneziana, 1982 (a cura di)
Luci di Chanukka, Firenze: Giuntina, 1982 (a cura di)
Un'antica usanza per il capodanno, Firenze: Giuntina, 1982, 19932 (a cura di)
Riccardo Di Segni, La mitzva dei tefillin, Firenze: Giuntina, 1984 (a cura di)
Kiddush, Havdalah per il sabato e le solennità, Firenze: Giuntina, 1985 (a cura di)
Selichot: secondo il rito della comunità di Roma, trad. di Elio Piattelli e Abramo Alberto Piattelli, prefazione di Elio Toaff, s.l.: s.n., 1986 (a cura di)
Abramo Alberto Piattelli, Benedizione della luna, Firenze: Giuntina, 1987 (a cura di)
Berachot, Firenze: Giuntina, 1987 (a cura di)
Non ti voltare: autobiografia di un ebreo, prefazione di Elio Toaff, postfazione di Riccardo Di Segni, Firenze: Giuntina, 1993, 20042 (postfazione alla seconda edizione di Antonia Dei)
Davide Panzieri, Preghiere mattutine per giorni feriali, festivi e per il venerdì sera, Roma: La Deputazione Ebraica di Roma, 1996, 19892 (a cura di)
Passeggiando per Roma ebraica e provincia: itinerari storici e tradizionali, raccontati da Emanuele Pacifici, testi di Veronica Rossi Coen e Stefano Testini, s. l. (ma Roma): s. n. (ma Litos), 2000 [anche in inglese: Strolling along Jewish Rome and Its Provinces: Historic Tours and Traditions]
Rituale che gli ebrei di Roma usano recitare la sera precedente alla circoncisione ed in altre liete occasioni, introduzione e note di Nello Pavoncello, s.d.
ראו גם

אליה דה קוסטה
לטו קזיני
ריקרדו פאצ'יפיצ'י
הערות שוליים

1 2  "Morto Emanuele Pacifici, memoria storica dell'ebraismo". Repubblica.it (באיטלקית). 2014-04-14. נבדק ב-2018-04-13.
1 2  Vespignani Benedetta, Database of the Righteous Among The Nations
↑  La Shoah dei bambini, Turin: Einaudi, 2013, עמ' 187-188
↑  Anna Baldini, La memoria italiana della Shoah (1944-2009), Atlante della letteratura italiana 3, Einaudi, 2012, עמ' 758-763
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266095905171  BnF: cb13763289w (data)  GND: 119251337  ICCU: CFIV052169  ISNI: 0000 0000 7838 6768  LCCN: n85163204  VIAF: 79164359   WorldCat (עם VIAF): 79164359
שגרירי זיכרון בגוף ראשון

| --- | --- |

 פעילות:  הכשרת אנשים שיספרו את סיפורם של שורדי השואה ושל חסידי אומות העולם לדורות הבאים
 התאגדות:  עמותה
 מייסדים:  דודי רונן
שגרירי זיכרון בגוף ראשון היא עמותה ישראלית להנצחת זכר השואה שהחלה כמיזם חברתי. המיזם נוסד בשנת 2011 בשם "בגוף ראשון", ושמו שונה לאחר שהפך לעמותה.
מקים העמותה הוא בנו של שורד שואה, והוא שם לעצמו מטרה להכשיר אנשים שיספרו את סיפורם של שורדי השואה ושל חסידי אומות העולם לדורות הבאים. קורסי ההכשרה מתקיימים בשיתוף עם הרשויות המקומיות ובסבסודן החלקי, וכן בשיתוף עם ארגונים ועם חברות גדולות בישראל.
מאפייני המיזם

המיזם מכשיר צוותים שמטרתם לספר סיפורים של ניצולי שואה, בגוף ראשון, בצורה שאמורה לגרום לקהל להתחבר לסיפור, בדומה לחיבור שנוצר כאשר ניצולי השואה מספרים אותו. מטרתו היא לשמר את זכר השואה גם בעתיד, כאשר לא יישארו עוד ניצולי שואה חיים.
צוות ההכשרה כולל שחקנים, עורכים וסופרים. מטרת השחקנים ללמד לגלם את הדמות בצורה אותנטית, ומטרת הסופרים והעורכים להקפיד על הנרטיב הסיפורי ולמקד בעיקר. בהדרכת הקורס משתתפים אסתי זקהיים, תומר שרון, שרון אלכסנדר וענת עצמון.
תקופת ההכשרה אורכת עשרה מפגשים, ובכל קבוצה משתתפים כעשרים אנשים. עד כה הוכשרו 735 שגרירי זיכרון מרחבי ישראל. בוגרי ההכשרה מתנדבים לספר את הסיפור בטקסים עירוניים, בקהילה, בבתי הספר ובמפגשי זיכרון בסלון.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  בגוף ראשון, באתר camp.mini-sites.net
↑  בגוף ראשון (ע"ר) | גיידסטאר - אתר התאגידים של ישראל | משרד המשפטים, באתר www.guidestar.org.il
↑  "גיליתי דרך ייחודית ואפקטיבית לשמר את זיכרון השואה", באתר מעריב אונליין, 27 בינואר 2022
1 2  שגרירי השואה: "מי יספר את הסיפור של השורדים?", באתר mynetkfarsaba, ‏2024-05-02
↑  שגרירי זיכרון בגוף ראשון
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שגרירי זיכרון בגוף ראשון".
הכפילים בפעילות תנועת הבריחה

"הכפילים" בפעילות תנועת הבריחה היו פליטים שורדי שואה שהפכו לכפילים ו"חזרו" לארץ בזהותם של חיילי הבריגדה היהודית שנשארו באירופה כפעילי בריחה.
עם תום מלחמת העולם השנייה היה ברור לחיילי הבריגדה כי משימתם העיקרית הפכה להיות סיוע לשארית הפליטה. בסודיות, מתחת לאפם של הבריטים, הוקמה תשתית ארגונית שפעלה למען שורדי השואה ולהעברתם בנתיבי הבריחה לכיוון חופי הים התיכון.
הבריטים תפשו כי משהו מתרחש, שהחיילים פועלים באופן שאינו שייך לתפקידיהם הצבאיים, והחליטו לפרק את הבריגדה. מאה ושלושים חיילים התנדבו להישאר בזהות של פליטים באירופה כדי להמשיך ולסייע לשורדים. מאחר שאי אפשר היה ש-130 חיילים יערקו מן הצבא, ללא שתהיה בדיקה בריטית מקיפה בעניין, שתסכן את החיילים ואת פעילות הבריחה, הוקם מבצע "הכפילים".
רקע למבצע

עם תום המלחמה מתנדבי הישוב בצבא הבריטי פגשו את שורדי השואה, ילדים, נשים, גברים, במצב קשה ביותר פיזית ונפשית. החיילים פגשו אותם עוד לפני שהגיעו שליחים ארץ-ישראלים וגופי סיוע אחרים. חלקם, שבעצמם עלו לארץ זמן מה לפני המלחמה, יצאו לחפש בני משפחה וקרובים. הפעילות, שהחלה באופן אישי, התפתחה מהר למערך סיוע מאורגן, חשאי ובניגוד לרוח הצבא הבריטי, שעסק ב"מלחמה" נגד שורדי השואה בדרכי אירופה. היה ברור כי כל שורד בדרכים הוא מעפיל פוטנציאלי ויש לעצור אותו בדרכו. הפעילות של חיילי היישוב התארגנה בצפון איטליה בעיר טרוויזיו, שם הוצבו הבריגדה היהודית ושני גדודי תובלה, ובמרכז איטליה, ברומא, שם הוקם "המרכז לגולה" ושם פעלה "החבורה".
כדי לעצור את פעילותה הנרחבת של הבריגדה בעזרה לשורדי שואה, החליטו שלטונות הצבאיים הבריטיים, כבר בקיץ שנת 1945, להעבירה להולנד ולבלגיה. ההנחה הייתה שמשם יקשה עליהם לפעול, נושא שהתבדה. בקיץ בשנת 1946 הוחלט על פיזור הבריגדה והחזרה הדרגתית של החיילים הביתה לפלשתינה.
המבצע

הוחלט בארץ ש-130 חיילי בריגדה יישארו באירופה וימשיכו את פעילותם. החיילים לא יערקו, על מנת לא לסכן אותם, אלא שכל חייל בריגדה שהתנדב להישאר באירופה ולהמשיך בפעילות של סיוע לאחיו שורדי השואה, יבחר לעצמו כפיל מבין השורדים. בתעודות הצבאיות היה תיאור של החייל, אך לא הייתה תמונה. הכפיל יהיה שורד שואה צעיר, הדומה לחייל, ללא מספר על הזרוע, שיקבל את "זהותו" של החייל שיישאר באירופה, ויעלה במקומו כחייל משוחרר לארץ ישראל. כך, אף על פי ש-130 חיילים ערקו מהצבא, מבחינת הפיקוד הבריטי, לא הייתה כלל עריקה ואף חיל לא היה חסר במצבה. הכפילים היו צריכים להדמות במידה כלשהי לחייל שאת זהותו קיבלו. יותר מכך, כפיל היה צריך להיות אדם בעל תושייה ותעוזה, כדי שבמהלך המסע ארצה יוכל לעמוד במצב של תישואל או חקירה על ידי הבריטים, אם ידרש לכך.