stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדום-החזה
תיאור המין

אורכו של אדום-החזה 12.5 - 14 ס"מ, אורך הזנב 5 - 7 ס"מ, מוטת כנפיו 20 - 23 ס"מ. משקלו 16 - 22 גרם. פרטים בוגרים קלים לזיהוי בשל הניגוד בין קדמת הגוף האדומה והבולטת לבין הבטן הלבנה. חלקי הגוף העליונים והזנב בגוון חום-זית. על כנף המתבגרים מופיע פס צהבהב צר. הראש גדול יחסית. המקור חרוטי, צבעו חום ובסיסו בהיר. העיניים חומות וגדולות יחסית. הרגליים ארוכות למדי ודקות, צבען חום בהיר.
אצל אדום-החזה שני המינים (זכר ונקבה) זהים בהופעתם, הנמשכת לאורך כל השנה ללא שינוי. הניגוד בין החזה האדום לשפה האפורה המקיפה אותו, משמשים להבלטתו בשטח. ניגוד זה נראה בתנאי אור שונים, על כן משרת את אדום-החזה בשטחים פתוחים וכן ביערות בהן התאורה חלשה. שינויים אלו בניצוי, משמשים סימנים לבחירת בן-זוג על פי גילו.
פרטים צעירים הם בעלי גוון חום-זית, כאשר הבטן, החזה, הגרון והראש מנוקדים. בחילופי הנוצות הראשונים מופיע הגוון האדום. מתבגרים זהים לבוגרים בהופעתם. אדום-החזה נוטה לסמר את נוצותיו (לחימום הגוף), דבר המשווה לו מראה גוצי ועגלגל. על הקרקע, הוא מקפץ בזריזות כאשר כנפיו שמוטות, רגליו צמודות וזנבו נוטה מעלה מעט. נוהג לקפוא במקום, לבצע תנועות תזזיתיות ולקפוא שנית.
תפוצת תת-מינים ומקום חיות

(האותיות E. r. מייצגות את שם המין בלטינית).
E. r. melophilus - אנגליה ואירלנד.
E. r. rubecula – אוסטריה, אוקראינה איטליה, איי פארו, האיים האזוריים, איי מדירה, האיים הקנריים, איסלנד, אירלנד, אלבניה, אנגליה, אנדורה, אסטוניה, אסיה הקטנה, בולגריה, בוסניה והרצגובינה, בלארוס, בלגיה, גרמניה, דנמרק, הולנד, הונגריה, טורקיה, יוון, ירדן, ישראל, כרתים, לטביה, לבנון, לוקסמבורג, ליטא, ליכטנשטיין, מולדובה, מלטה, מקדוניה, נורווגיה, סוריה, סלובניה, סלובקיה, ספרד, סרביה, פולין, פורטוגל, פינלנד, צ'כיה, צרפת, קרואטיה, קפריסין, רומניה, רוסיה, שוודיה, שווייץ.
E. r. withebyi – אלג'יריה, תוניס, לוב, מאוריטניה, מרוקו, מצרים, סרדיניה, קורסיקה.
E. r. tataricus – מערב סיביר, קזחסטן.
E. r. valens. – חצי האי קרים.
E. r. caucasicus – יפן, סין, גאורגיה, ארמניה, טג'יקיסטן, מדינות הקווקז ועבר הקווקז.
E. r. hyrcanus – דרום מזרח עבר הקווקז, וגם איראן, עומאן, ערב הסעודית, עיראק, כווית.
אדום-חזה קנרי E. r. superbus - גראן קנריה וטנריפה. סווג על ידי ברגמן (2001) כמין נפרד, אך מרבית החוקרים רואים בו נכון ל-2006 תת-מין אנדמי.
משערים כי למין אוכלוסייה כלל עולמית פורה המונה 87 - 170 מיליון פריטים. לא נמצא שום תיעוד ברחבי העולם על ירידה מספרית, כתוצאה מהתערבות האדם בשטח המחיה או כתוצאה מתנאים טבעיים. אוכלוסייתו האירופאית והים-תיכונית של המין לא נמצאת בסכנת הכחדה כלשהי. מספר הפריטים אף גדל ב-20% משנות ה-80.
בית הגידול של אדום-החזה הוא חורש, פארקים, גינות וכדומה. במקומות בהם אוכלוסייתו מבוססת ומתרבה, הוא מתקרב אף למשכנות האדם, לעיתים אף מזדמן לתוך בתי מגורים ומקנן בתוך חפצים עזובים.
האוכלוסייה חצי-נודדת, אזורי החריפה משתרעים מאירלנד ובריטניה מערבה עד מרוקו ודרום מזרח דרך אירופה. הזכרים נוטים לישיבת קבע (בגלל ההגנה על נחלותיהם). מרבית האוכלוסייה באי הבריטי אינה נודדת.
בישראל ארבעה תת-מינים:
E. r. rubecula – נודד וחורף מצוי במרבית אזורי הארץ.
E. r. hyrcanus - חורף נדיר ומבקר במרבית אזורי הארץ.
E. r. caucasicus- חורף נדיר במזרח הארץ.
E. r. tatricus – ארעי ביותר בצפון הארץ ובמרכזה.
בישראל אדום החזה נודד דרך שטחי הארץ בשלב בוגר יחסית, ולא מקנן בה.
האוכלוסייה החורפת מגיעה לישראל מסוף אוקטובר ובמשך נובמבר, ונודדת חזרה בחודש מרץ. מאחר שהאוכלוסייה בישראל חורפת בעיקרה או חולפת, לא קל להבחין בפריטים רבים, וזאת מכיוון שהמין ממעט בהתנהגות טריטוריאלית כאשר הוא חורף. הוא אינו משמיע שירה קצובה, אלא מעין צליל תקתוק שמטרתו הזדהות בפני אדומי-חזה אחרים. בישראל כמעט ולא ייצפה בשטח פתוח, אלא בשיחים סבוכים.
ציפורים חורפות גם לא מגלות נטייה לחיזור ולקינון, פעולות שבהם משקיע אדום-החזה את שירתו היפה. מטרתה העיקרית של החריפה היא הישרדות ומציאת מזון ותנאי קיום, עד בוא האביב לארץ המוצא. קבוצות קטנות מגיעות לישראל אף בנדידת האביב ששיאה בחודש מרץ. הוא חוזר לארצות המוצא לפני חודשי הקיץ ונדיר לראותו בעונה החמה.
התנהגות טריטוריאלית

אדום-החזה נחשב מין טריטוריאלי ביותר לאורך כל השנה. בחורף מגנים הזכר והנקבה על הטריטוריה הפרטית שלהם ביחידאיות (כל אחד על שלו). ההגנה על הנחלה נעשית באמצעות שירה רמה המבוצעת ממקום אסטרטגי במרכז הנחלה, ובהצגה מוגזמת של החזה האדום. מחקרים הראו כי זכרים מכריזים לעיתים על מספר נחלות בעונה יחידה ומגנים עליהן בהתאם, אולם המין נחשב מונוגמי. גודלה של הנחלה הוא 2 - 10 דונמים בהתאם לכמות המזון ומקומות המסתור בה. נהוג לחשוב שבמהלך החורף מגן אדום-החזה ביתר חריפות על הטריטוריה שלו, בשל היעדר מזון.
לעיתים קרובות יתקפו אדומי-החזה מבקרים לא רצויים ויניסו אותם מהנחלה. המין אגרסיבי ביותר אל בני מינו ואף אל מינים אחרים שהוא רואה בהם מתחרים על מזונו. בישראל ניתן לראות התנהגות תוקפנית במיוחד כלפי ציפור השיר ירקון. תחילת המריבה בין אדומי-חזה יריבים שנפגשו כוללת מהלומות באמצעות הכנפיים והרגליים, שמטרתן להזיז את היריב ממקום מושבו. בהמשך המריבה שני היריבים מתגלגלים על האדמה כדי לצבור תאוצה, אז הם מזנקים על יריבם ומטיחים אותו על האדמה כאשר הם צמודים יחד. מרבית המריבות נמשכות פחות מדקה, כאשר המפסיד (לרוב הפרט שפלש לנחלה) מתעופף מהמקום, אולם נצפו מריבות חוזרות ונשנות הנמשכות שעות ואף ימים. המריבה מסתיימת לעיתים בפציעה חמורה, עיוורון בגלל מהלומות לאזור הפנים או מוות.
על פי רוב, הזכר שומר על הטריטוריה שלו למשך כל חייו ואילו הנקבה הנבחרת עוזבת את נחלתה בעונת הרבייה וחוברת אליו. בתקופה שבה היא נמצאת בנחלתו, הנקבה כמעט לא תרה אחרי מזון, והוא מסופק לה על ידי הזכר כחלק מחיזורו אחר הנקבה (Courtship feeding), כנראה כהכנה לכך שהיא לבדה דוגרת על הביצים. להתנהגות זו חשיבות רבה - חלוקת התפקידים הברורה בין המינים מסייעת להיווצרות הטלות מרובות במהלך עונת הרבייה וכן לשרידותם של הגוזלים בכל הטלה.
רבייה וגידול צאצאים

סברה מוטעית בארצות אירופה היא שאדום-החזה פעיל יותר בחודשי החורף. זאת מכיוון שמספרם הכללי של העופות באזור מסוים נוטה לרדת (בעקבות נדידה ושאר גורמים) ואז אדום-החזה בולט יותר לעין ולאוזן.
עונת הרבייה משתנה באזורי התפוצה השונים: באנגליה ובאירלנד מאמצע מאי עד אמצע יוני, באיים הקנאריים ממאי עד יוני, מאפריל עד מאי בצפון אפריקה ומאפריל עד יוני בשאר אירופה.
הקן נבנה על ידי הנקבה, בצורת ספל ומורכב מעלים יבשים, עשב, טחב, סיבי פירות, שיער ונוצות. הקן מונח לרוב בצמוד לגזע עצים ומוסתר בסבך 5 מטרים מעל הקרקע. הקן עשוי להיות ממוקם גם במקומות לא שגרתיים כגון כלי בית שהושלכו (קומקומי ברזל וכיוצא באלה), כיסי חולצות ומעילים ועל גבי מדפים. המין נוטה לקנן גם בתיבות קינון.
הטלת הביצים (גודל התטולה נע בין 4 ל-6 ביצים) מתרחשת בסוף חודש מרץ, הביצים חצי אליפטיות וחלקות, בעלות גוון לבן או כחלחל בהיר וניקוד אדמדם שלעיתים פזור, לעיתים מופיע ככתמים ולעיתים מכסה את כל הביצה. הנקבה דוגרת עליהן במשך 15 ימים לערך. בבקיעתם מהביצים, הגוזלים עירומים וחסרי ישע. בתקופה זו הם מואכלים על ידי שני בני הזוג. שלושה ימים מבקיעתם מופיעה פלומה על גופם. חמישה ימים מבקיעתם הם מתחילים לפקוח את עיניהם. הנקבה צמודה לקן ולגוזלים, בעוד הזכר מביא להם מזון בסבבים של שלוש פעמים לשעה. הנקבה ניזונה לעיתים מקליפות הביצים הבקועות, המכילות סידן החשוב לחיזוקה בתקופה זו. גידול הנוצות מתרחש במהרה, וכעבור 15 ימים מבקיעתם גדלות הנוצות המסייעות לתעופה והגוזלים מתנסים בהם בעזרת הוריהם, עד לרכישת המיומנות. הצעירים נהיים עצמאים כעבור שלושה שבועות, ומגיעים לבגרות מינית בגיל שנה.
לאדום-החזה שני מחזורי הטלה בממוצע בשנה, לעיתים קרובות שלושה מחזורים, ולעיתים רחוקות אף ארבעה. לפיכך, בשעה שהנקבה מתחילה מחזור הטלה נוסף, הזכר הוא הממשיך להגן ולהאכיל את הגוזלים מההטלה הקודמת. מיד לאחר שהגוזלים מההטלה האחרונה פורחים מהקן, נפרדים בני הזוג, והנקבה חוזרת לנחלתה הפרטית.
אחוזי התמותה אצל אדום-החזה גבוהים יחסית: כ-60% מהגוזלים פורחים מקן הוריהם ורבים מהם אינם שורדים את שנתם הראשונה. אמנם נצפה פרט אדום-חזה מטובע שחי 8.5 שנים, אולם תוחלת החיים של הבוגרים היא 18 חודשים. הלחצים הגורמים לכך הם פגעים סביבתיים, היעדר מזון, קן ארעי וחשוף ולחץ טריפה מוגבר מצד ציפורים אחרות, זוחלים כלטאות ונחשים ויונקים טורפים.
אנשים רבים מאמינים שאדום-החזה פוקד את גינותיהם שנה אחר שנה. עם זאת, מרבית הסיכויים שאלו אדומי-חזה אחרים בעלי אותם צבעים ומזג רוח, שהזדמנו לטריטוריה לא מיושבת. באזור מגורי האדם הטריטוריות הן פחות מוגדרות, בגלל לחצים טבעיים מוגברים מצידו.
שירה וקולות

לא נצפה הבדל בטיפוסי השירה בין שני הזוויגים, אולם לכל פרט שירה ייחודית. נקבות ממעיטות בשירתן מרגע שנמצאות בנחלת הזכר, הזכר ממשיך בשירתו, שמסמלת כי הוא מצא בת זוג ומוכן לרבייה (סמל סטטוס). אדום-החזה שר מהנץ החמה ולעיתים עד אמצע הלילה, אם הוא קרוב למקור אור בהיר (תאורת רחוב וכדומה).
הקריאה המזוהה עם המין היא "טיק" נוקשה, שמושמע בסדרות קצרות ומהירות. קריאת האזהרה היא "סיי" חד ביותר. פריטים הנודדים בלילה משמיעים "טסי" קצר וחלש. השירה כוללת צלילים ארוכים ודקים המשולבים בסלסולים נמוכים. מחוץ לעונת הרבייה, השירה חלשה ופחות מאולצת.
תזונה

תזונתו של אדום-החזה מתבססת בעיקר על חרקים, חיפושיות, נמלים ועכבישים, אך הוא ניזון גם מתותים שונים ומזרעים במהלך החורף. בהיעדר גישה למזון טבעי, הוא נצפה בקרבת מתקני האכלה המותקנים על ידי צפרים.
אדום-החזה עט על מזונו ממקום מושבו על ענפי העצים, ובולע אותו לאחר שחוזר שוב למקום מושבו. דרך נוספת היא איסוף מהקרקע, אך לעיתים רחוקות הוא מזיז עלים או ענפים כדי למצוא את מזונו. הוא אוכל רק את שנראה לעין. בחלקים באירופה בהם נפוץ יותר, הוא נצפה עוקב אחר גננים וחקלאים אשר הופכים את האדמה וחושפים תולעים ושלשולים, שלולא פעילותו של האדם, לא היו חלק מתפריטו של אדום-החזה. לעיתים נצפה תופס מזון בעת תעופה, בדומה למרבית בני משפחתו הטקסונומית.
אדום-החזה בתרבות

הפילוסוף היווני אריסטו שהבחין בהתנהגותו הטריטוריאלית של המין, טבע את האמרה: "אין שני אדומי-חזה דרים באותו שיח". אריסטו, שלא הכיר את תופעת הנדידה, הניח כי אדום-החזה משנה את צבע נוצותיו עם בוא החורף וכך הניח בעצם שחכלילית עצים ואדום-החזה הם אותו מין.
אדום-החזה מקושר לפולקלור ולאגדות העם של בריטניה. הוא מייצג מזל טוב ומזל רע כאחד, חיים ומוות. סיפורים רבים מנסים להסביר איך קיבל את סינרו האדום והבולט. אחד מהם מספר כי אדום-החזה צייץ באוזנו של ישו כאשר זה היה תלוי על הצלב, ודמו דבק בחזהו. הוא נחשב לאחד מסמליו המובהקים של חג המולד, ועל כן הוא מופיע בכרטיסי ברכה רבים. הדוורים הראשונים באנגליה נקראו "Robins", ולכן הוא מצויר לעיתים קרובות מחזיק מעטפה במקורו. בסקר שנערך על ידי עיתון טיימס בשנות השישים, רוב האנגלים טענו כי הם רצים להפוך את אדום-החזה לצפור הלאומית של בריטניה, אך הממשלה הבריטית אינה נוקטת בצעדים לקראת אמוץ צפור לאומית אנגלית כלשהי באופן רשמי.
אדום-החזה, יחד עם הגדרון, הם שני המועמדים הבולטים ביותר לתואר הצפור הלאומית של אירלנד.
בסרט ההוליוודי "מרי פופינס" מוזכר אדום-החזה, אולם הציפור המשונה שמופיעה בהקשר זה היא בעצם קיכלי אדום-חזה (Turdus migratorius או כפי שהוא מכונה לעיתים בטעות, "אדום-החזה האמריקאי"), שתפוצתו בארצות הברית. הימצאותו בסצנה הלונדונית היא פרי דמיונם של מפיקי הסרט. כמו כן הוא מוזכר פעמים רבות בספר סוד הגן הנעלם של ברנט כשומר הסוד של הגן.
גיבור הקומיקס רובין, שותפו של באטמן ללוחמה בפשע, נקרא על שם אדום-החזה ולובש חליפה אדומה. מקור השם הוא במשפחת האקרובטים "הגרייסונים המעופפים" שכונו גם "אדומי-החזה" עקב חליפתם האדומה ולהטוטי האקרובטיקה האווירים שלהם (עם ובלי טרפז). הם הופיעו בקרקס עד שנרצחו בידי דו-פרצוף. דיק גרייסון שרד את הרצח, וברוס ויין/באטמן לקח אותו תחת חסותו והפך אותו לעוזרו בלחימה בפשע. מאז נטלו את תפקידו וגלימתו של רובין מספר אנשים שונים בהם ג'ייסון טוד וטים דרייק.
בחבל הבסקים, אדום-החזה (txantxangorri) הוא סמל לעידוד השימוש בשפה הבסקית.
לקריאה נוספת

דוד לק, חיי אדום החזה, תרגם ד"ר חיים בן-עמרם, הקיבוץ המאוחד, תשכ"ב - 1961
מיכה לבנה, לקסיקון החי והצומח של ארץ ישראל, כרך שני, עורך - עזריה אלון, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1995
הערות שוליים

↑  אדום-החזה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אדום החזה, באתר הצפרות הישראלי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544445905171  BnF: cb124321982 (data)  GND: 4178539-3  LCCN: sh96002694 
שירת אדום-חזה
חנניה גיבשטיין

חנניה גיבשטיין (25 בספטמבר 1933 - 23 במאי 2024) היה איש עסקים ישראלי, כיהן כראש עיריית ראשון לציון ה-7 בשנים 1969 עד 1983.
ביוגרפיה

גיבשטיין נולד בראשון לציון, אחד משבעה ילדיהם של קנדל יוכבד והרב יהושע גיבשטיין. אחיו הגדול הוא האמן יעקב אגם. הוא למד בתלמוד תורה ובגימנסיה הריאלית. היה חבר בתנועת בית"ר וכנער לקח חלק בפעילות האצ"ל במושבה. שירת בצה"ל באגף המודיעין. לאחר שחרורו סיים ב-1958 לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והתמחה אצל עו"ד אריה המבורגר. בשנת 1964 קיבל תואר מוסמך במשפטים.
כתב בנושאי כלכלה ב"שער - יומון המשק והבורסה", ב"רבעון לבנקאות" וב"ידיעות אחרונות". פתח משרד עורכי דין פרטי ושימש נשיא "הלשכה הצעירה" בראשון לציון. באמצע שנות ה-60 החל להיות פעיל בנושאי איכות הסביבה בראשון לציון. הוא פעל נגד הקמת מזבלה בראשון לציון ועמד בראש ועדת ההתנגדות של הארגונים הציבורים נגד הקמת מפעל השפכים בגן רווה. במאי-יוני 1969 ניהל מאבק להסדרת תורנות לילה של רופאים בראשון לציון.
מאבקיו של גיבשטיין בנושאים העירוניים הקפיצו את הפופולריות שלו בראשון לציון ושלושה חודשים לפני הבחירות החליטו בגח"ל להציב אותו לבחירות באוקטובר 1969 כמועמדם לראשות העירייה. במהלך מערכת הבחירות סירב גיבשטיין להציג מצע או להבטיח הבטחות לבוחרים לפני שייכנס לתפקיד ויבחן את הנושאים העומדים על הפרק. הוא נחל הצלחה בבחירות ורשימתו קיבלה 8 מנדטים מתוך 15 במועצה. בבחירות לרשויות המקומיות ב-1973 התמודד בראשות רשימה עצמאית בעקבות חילוקי דעות עם הליכוד וכך גם במערכות הבחירות הבאות. כיהן כראש עיר עד 1983, שנה בה הפסיד בבחירות למאיר ניצן. הוא המשיך לכהן במועצת העיר כחבר אופוזיציה.
ב-1986 מונה ליו"ר המנהלה של המוסד לבטיחות ולגיהות וכיהן בתפקיד במשך 7 שנים. כיהן כחבר במליאת רשות השידור ובדירקטוריון מפעל הפיס.
ב-1998 הוענק לו התואר יקיר העיר ראשון לציון.
גיבשטיין היה איש עסקים שבבעלותו ובבעלות משפחתו נדל"ן רב. הוא היה ממייסדי חברת הכבלים מת"ב וב-1997 מכר 10% מהחזקותיו לוולדימיר גוסינסקי תמורת 24.5 מיליון דולר. הוא המשיך לכהן בדירקטוריון הוט-מערכות תקשורת (בה המשיך להחזיק כ-5%) עד סוף 2006.
גיבשטיין היה נשוי ואב לשלושה. נפטר ב-23 במאי 2024.
הערות שוליים

↑  תואר מוסמך במשפטים, דבר, 15 ביוני 1964
↑  יתנגדו להעברת המזבלה העירונית, מעריב, 6 ביולי 1966
↑  תושבי ראשון לציון לא ידליקו הערב חשמל, מעריב, 26 ביוני 1968
↑  ייצאו לשטח מפעל השפכים למנוע עבודת מקורות, מעריב, 28 ביולי 1968
↑  טרם הוסדרה בראל"צ תורנות לילה של רופאים, מעריב, 26 במאי 1969
↑  המאבק על ראשות ראשון לציון עבר מפסים מפלגתיים לאישיים, מעריב, 19 באוקטובר 1969
↑  גיבשטיין מוכן לשותפים בראשל"צ חוץ מפרניה, מעריב, 30 באוקטובר 1969
↑  אהרן פריאל, נשברה המסורת של הצבעה זהה לעיריה ולכנסת בראשל"צ, מעריב, 3 בנובמבר 1969
↑  פרויקט 500 האנשים העשירים בישראל 2008, באתר TheMarker‏, 1 ביוני 2008
↑  גדי גולן, ‏חנניה גיבשטיין ישווק מגרשים לבניית 500 יח"ד צמודות קרקע בקרית מלאכי, באתר גלובס, 14 באוקטובר 1997
↑  אלעזר לוין, חבס קנתה קרקע ל-185 דירות בצפון ת"א ב-26 מיליון דולר, באתר News1 מחלקה ראשונה, 8 ביוני 2005
↑  נתן ליפסון, מלה מפוטין, והוא חוזר, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007402662205171  VIAF: 4239156133232158430008   WorldCat (עם VIAF): 4239156133232158430008
טביעת חותם

טביעת חותם ממצרים העתיקה שנמצאה באבידוס מימי השושלת השנייה, מציינת את שמו של אחד מפרעוני מצרים. הכתובת על הטביעה היא: "הוא איחד את שתי הארצות לבנו".
טביעת חותם היא סימן שנשאר על גבי טין רך אחרי שהוחתם בחותם מגולף. הסימן מושאר על גבי כלי או בתוך בולה עשויים טין לפני צריפתם בתנור. טביעת החותם הייתה בשימוש בעת העתיקה.
החותם עצמו, שבו משתמשים להטבעה, עשוי מחומר קשה: אבן, חרס או מתכת. על גבי החותם מגולפים סימנים שונים כגון סימני כתב, איורים גרפיים וסמלים ייחודיים או אחד מהם. ההטבעות נעשו לצרכים מנהליים כדי לסמן את הכלים או המסמכים, בעיקר מסמכים משפטיים, תקבולי מיסים, חוזים, צוואות וצווים. טביעות החותם היו בשימוש כבר באלף השישי לפנה"ס. טביעות חותם נמצאו עוד לפני המצאת הכתב, באתרים ארכאולוגים של תרבות חלף, שהתקיימה בצפון מסופוטמיה כגון תל זיידאן ואתרים נוספים, וכן אתרי תרבות עובייד כמו אתר תבה ע'אורא ועוד. פעמים רבות נמצאות באתרים טביעות החותם עצמן, כשהחותמות לא שרדו. ניתן לשחזר את הציור והטקסט שהיו על גבי החותם מתוך הטביעה.
אחד הסוגים הנפוצים של חותמות ששימשו לטביעות חותם, היה חותם גליל מעוצב בצורת גליל קטן, ששימש בעת העתיקה והיה נפוץ בעיקר במסופוטמיה מסוף האלף ה-4 לפנה"ס בתקופת ג'מדת נצר ועד התקופה הפרסית.
טביעות חותם מהעיר האראפה מעמק האינדוס, שנמצאו באתרים במסופוטמיה כמו אור ואתרים נוספים, מעידות על סחר שהתקיים בעת העתיקה בין תרבות עמק האינדוס, דילמון (באזור בחריין של ימינו) ומסופוטמיה.
בחפיות הכותל המערבי התגלה טביעת חותם לשר העיר מלפני 2700 שנים.
בממלכת יהודה, במאה ה-8 וה-7 לפנה"ס, היה נהוג לסמן בהטבעה ידיות קנקני אגירה עם הכתובת "למלך". הם ידועים במחקר בשם חותמות למלך. החוקרים סבורים כי הכדים הכילו שמן או יין אשר הובאו כמיסים לאוצר המלך ונשלחו למקומות שונים לצורכי הצבא או לשימוש המינהל שהיה באותם הערים. הניצנים הראשונים של מערכת ההטבעה הממלכתית ביהודה מופיעים בחורבת קייאפה, במאה ה-10 לפנה"ס, בצורה של טביעת אצבע על ידית הקנקנים.
הצבא הרומי נהג להשתמש בטביעות חותם לסימון על גבי לבנים ורעפים שייצר כחלק מתפקידו בעת שהותו בארץ ישראל במאות ה-2 וה-3 לספירה. לבנים ורעפים עם טביעות חותם של הלגיון השישי פראטה התגלו בצפון הארץ, בעיקר בלגיו, וכן במקומות לא רבים בארץ ישראל בשימוש משני. בארץ ישראל נמצאו גם טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס שהותיר הלגיון הרומאי על גבי לבנים ורעפים שייצר כחלק מתפקידו מעת שהותו בפרובינקיית יהודה במאות הראשונה עד השלישית לספירה. בית היוצר של הלגיון התגלה בגבעת רם. לבנים ורעפים עם טביעות חותם של הלגיון העשירי התגלו בעיקר בירושלים וסביבתה, קיסריה וכן במקומות לא רבים בארץ ישראל בשימוש משני.
טביעות חותם נמצאו באתרים רבים בארץ ישראל. בדצמבר 2015 פורסם כי בחפירות ארכאולוגיות המתקיימות בירושלים ליד הר הבית למרגלות הכותל הדרומי התגלו 33 טביעות חותם, אחת מהן נשאה את שמו של המלך חזקיהו, שמלך בין השנים 726 או 715 עד 696 לפנה"ס. על החותמת נכתבו המילים "לחזקיהו [בן] אחז מלך יהדה", ובמרכזה סמל שמש עם כנפיים נטויות מטה ושני סמלי ענח' (סמל החיים). ייחודה של טביעת החותם הזו, שהיא נמצאה באתרה בעת חפירה.
גלריית תמונות

טביעת חותם של הלגיון העשירי שהתגלו בבית היוצר בגבעת רם
חותמות למלך על ידיות קנקנים, מוזיאון הכט חיפה
משמאל, חותם גליל ממסופוטמיה עשוי אבן גיר המתאר פולחן לאל שמש, תצוגה מוזיאון הלובר. מימין טביעת החותם
חותם המשמש לטביעה. הטביעה הנוצרת מימין, היא של חמישה בעלי חיים. שייכת לתקופת ג'מדת נצר, 3200–2900 לפנה"ס
הערות שוליים

↑  אירית יעקב, שיטת הסימון המיוחדת של יהודה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 27 במאי 2013
↑  איתי בלומנטל, תגלית בחפירות ליד הר הבית: טביעת החותם של המלך חזקיהו, באתר ynet, 2 בדצמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544949405171  GND: 4116607-3  LCCN: sh2008001748
חנה בדולח

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1932 (בת 93 בערך) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  משוררת
 שפות היצירה:  עברית
 מספר צאצאים:  3
 
חנה בדולח-אפשטיין (נולדה בשנת 1932) משוררת ישראלית. שירתה בפלמ"ח בחטיבת יפתח. הייתה ממקימי קיבוץ עמיעד.
ביוגרפיה

נולדה בירושלים להורים עולי עיראק וגדלה בקיבוץ חולדה ובתל אביב. במלחמת תש”ח הייתה חברת קיבוץ עמיעד וגרה שם חמש שנים. לאחר מכן עברה עם בעלה שלמה לגבעת-שמואל ושם עבדה כמחנכת בבית הספר המקומי במשך שנים רבות. בדולח למדה בסמינר הקיבוצים ובאוניברסיטת בר-אילן. החלה לפרסם משיריה במוספי-הספרות ובביטאונים ספרותיים ב-1967. היא ערכה והנחתה מפגשים ספרותיים בגבעת-שמואל. היא לימדה במערכת החינוך במסגרות מגוונות הכוללות הוראה בכיתות רגילות, ניהול אולפני עולים והדרכת טיולים. חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים.
היא אם לשלושה.
ביוגרפיה > פרסים

בדולח זכתה בפרס עידוד מטעם האגודה לקידום המחקר והיצירה (אח"י).
ספריה

נחל ערוגות שלי: שירספור (תל אביב: תגא, 1983)
מרווח בטוח: שירים (תל אביב: אל"ף, 1986)
תחבולת הקקטוס: שירים (תל אביב: עקד, 1989)
בהילוך איטי (תל אביב: ספרית פועלים, 1993)
המיתר השביעי: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, 1998)
שפיות העגורים (תל אביב: עקד, 2003)
פעימות חדשות (תל אביב: עקד, 2011)
הערות שוליים

↑  ד״ר אלי אשד, הצופה השקטה בטבע :על חנה בדולח, באתר יְקוּם תַּרְבּוּת, ‏25.5.2011
↑  בדולח-אפשטיין חנה, באתר לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית
↑  רשימת חברים, באתר אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311558605171  VIAF: 16353734   WorldCat (עם VIAF): 16353734 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "חנה בדולח".
חיים פוזננסקי

| --- | --- |

חיים פוזננסקי
 לידה:  20 במאי 1927 תל אביב, פלשתינה (א"י)
 נהרג:  23 באפריל 1948 (בגיל 20)
 כינוי:  פוזה
 השתייכות:   פלמ"ח
 תקופת הפעילות:  1943–1948 (כ־5 שנים)
 דרגה:   סרן
 תפקידים בשירות
 מפקד פלוגה בגדוד הפורצים של חטיבת הראל
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
חיים פוזננסקי ("פוזה") (20 במאי 1927 בתל אביב – 23 באפריל 1948 בנבי סמואל) היה מן הבולטים בלוחמי הפלמ"ח ומפקדי חטיבת הראל במלחמת העצמאות. אף על פי שהגיע רק לתפקיד מפקד פלוגה בטרם נהרג, הוא זכור כמפקד שהשפיע על ערכי הלחימה של מפקדי צה"ל עתידיים וכמופת של דבקות במשימה.
קורות חייו

חיים פוזננסקי נולד ב-20 במאי 1927 בתל אביב, ליהודית ואברהם פוזננסקי, והיה אחד מארבעה אחים. הוא סיים את בית-הספר לבנים "אחד-העם" ובגיל 11 הצטרף לתנועת הנוער המחנות העולים. בגיל 15 יצא להכשרה בקיבוץ מעוז חיים, עם יצחק חופי, רחבעם זאבי ואלעד פלד, בהדרכתו של מנשה הראל, ושנתיים עבד כרועה צאן. בעבודתו זו הכיר את הבדווים של עמק בית שאן ולמד את תרבותם. החיים במרעה הכשירו אותו כסייר ואיש שטח. בגיל 17 התגייס לפלמ"ח, שם קיבל את הכינוי "פוזה", אשר רק בו היה מוכר לרבים.
שירותו בפלמ"ח

פוזננסקי שירת במשך כארבע שנים וחצי בפלמ"ח. הוא עבר עם חבריו הכשרה מגויסת בבית הערבה שכונתה "חיות הערבה". בתקופת תנועת המרי העברי הוא השתתף בליל הרכבות בפיצוץ מסילת הרכבת בקו תל אביב - חיפה, בהתקפה על משטרת החופים של גבעת אולגה ופיצוצה ובהכנת חופי נחיתה לאניות מעפילים. במהלך השבת השחורה הוא נעצר בקיבוץ מעברות ונשלח למחנה המעצר ברפיח לתקופה קצרה.
בשנים 1945 עד 1947 פיקד פוזננסקי על מחלקת סיירים שהוכשרה בקיבוצים גבעת השלושה ומשמרות. המחלקה, ובה שני הרמטכ"לים לעתיד דוד אלעזר ורפאל איתן, הגיעה לרמה גבוהה של חיילות ושדאות; אנשיה העריצו את פוזה וסמכו עליו בכל.
באוקטובר 1947 התמנה פוזה למפקד פלוגה בגדוד הרביעי (לימים גדוד הפורצים) של הפלמ"ח. יוסף טבנקין, מפקד הגדוד, הטיל עליו פעולות רבות וביניהן פשיטה על מוסך האוטובוסים הערביים ברמלה, הפשיטה על מחנה הצבא הבריטי בתל ליטווינסקי והפעולה בכפר סלמה (מבצע יהושע), במבואות תל אביב.
לפני מבצע נחשון פוזה קיבל עליו את הפיקוד על פלוגה של טירונים ומפקדים חדשים ובלתי מנוסים, איתם השתתף במבצע נחשון ואחר יצא לקרבות בהרי ירושלים.
במרץ 1948 נהרג אחיו של חיים, יצחק, במארב בבית קשת אך פוזננסקי לא הסכים לעזוב את פלוגתו והמשיך לפקד עליה. להוריו סיפר ששובץ בתפקיד עורפי של אפסנאי. הוא נלחם בקרב על הכפר קאלוניה ובכיבוש הכפרים סאריס ובית סוריק במבצע הראל.
מותו בקרב נבי סמואל

כיבוש נבי סמואל במבצע יבוסי תוכנן כמבצע לילי בהשתתפות ארבע פלוגות של הגדוד הרביעי (גדוד הפורצים) של חטיבת הראל של הפלמ"ח. פלוגה ב' בפיקוד פוזננסקי יועדה לנוע ברגל מצפון ולכבוש את משלט נבי סמואל. תנועת הכוח לנבי-סמואל ארכה זמן רב עקב ערפל ועקב טעות ניווט חל עיכוב בהגעת כח הגיבוי בפיקודו של אורי בן ארי. לטענת בן ארי ומפקד הגדוד, יוסף טבנקין ניתנה פקודה לסגת, עקב עלות השחר, אולם פוזננסקי התעקש על הסתערות והתחמק מביצוע הפקודה.
הסתערות הפלוגה נתקלה באש עזה, פוזה, סגנו יוחאי בן נון ושני מפקדי מחלקות נפגעו, והתבצעה נסיגה לא מאורגנת באור מלא שבה נפגעה כל פלוגתו של פוזה (מלבד שלושה לוחמים) ולמעלה מעשרים מהם נהרגו. פוזננסקי שנפצע אנושות, ביקש מחבריו לא לפנות אותו תחת אש, אולם אחד מפקודיו, רץ המ"פ יעקב זהבי, שהיה פצוע בעצמו, עזר לחלץ את גופתו.
מותו בקרב נבי סמואל > המחלוקת על תפקידו בכישלון הקרב

על פי עדויותיהם של אורי בן ארי ויוסף טבנקין, דבקותו המוגזמת של פוזה במשימה, הפיזור הטקטי של הפלוגה והתעלמותו מפקודת טבנקין, גרמו לכישלון ההתקפה:
מסוכנת עד מאוד הייתה המשימה שקיבל עליו פוזה. "החלטה לא שקולה", יאמרו מבקריו. בן ארי ניסה להניא את פוזה מלהמשיך את הפעולה לאור יום, אבל פוזה דיבר בנחרצות על "דבקות במטרה". טבנקין קרא לבן ארי בקשר, "החלטתי לסגת. אני חוזר: לא לבצע! תן לי את פוזה". להפתעת בן ארי, החל פוזה בריצה לעבר פלוגתו וקרא, "אמור לו שכבר יצאתי להתקפה ושאין קשר בינינו... בהסתערות אחת אני לוקח את הגבעה, כבר חילקתי את הפקודות, אנחנו יוצאים לדרך"
ההיסטוריון אורי מילשטיין מתעמת עם תיאור זה. לטענתו לא הייתה פקודת נסיגה של טבנקין, פוזה נהרג מאש כוחות ישראלים, והעיכוב בתחילת הפעולה נגרם על ידי בן ארי במזיד כדי לגרום לביטול הפעולה. מילשטיין מייחס לבן ארי ניסיון לטייח את אחריותו לכישלון.
פוזננסקי נקבר בבית הקברות הצבאי בקריית ענבים ואחרי מותו הועלה לדרגת סרן.
דמותו בספרות

דמותו של פוזה מרבה להופיע בספרות על לחימת הפלמ"ח במלחמת העצמאות.
בספרו של מאיר שלו, יונה ונער, פגש הגיבור בקריית ענבים את פוזה.
סופרת הילדים גלילה רון פדר עמית הקדישה לו את הביוגרפיה פוזה - סיפורו של חיים פוזננסקי (הוצאת אדם)
שמואל אבן-אור אורנשטיין, כתב על מחלקת משמרות ועל פוזננסקי את הספר פוזה ואנשיו
בספרו ספורו של חייל מתאר רפאל איתן את פוזה כמפקד שהשפיע ביותר על ערכיו וחשיבתו הצבאית:
הדמות הנערצת הראשונה מכולן, מכל בחינה, לפי כל אבן בוחן - פוזה, מפקד המחלקה שלנו בפלמ"ח... פוזה היה הצירוף המושלם ביותר שהכרתי בחיי של כל התכונות הנפלאות של מנהיג: דוגמה אישית, ידע מקצועי ואומץ לב. אולי ראינו אותו מושלם כל כך בעינהם של אנשים צעירים מאוד ותמימים מאוד. אולי היה השיפוט שלנו מוגבל. אבל הדמות הזאת לא משה ממני ולא תמוש כל ימי חיי. הוא היה לוחם גדול. יפה תואר כפסל יווני. אמיץ עד כדי להדהים. גדוש ידיעות על ארץ ישראל. מוכן לעשות הכל בעצמו, לפני שהוא דורש מאחרים. עירוני, שהיה בקי ומבין ברזיו של השדה. אוהב כל רגב אדמה של ארץ ישראל... הוא לא אמר מעולם:"אחרי!" לא היה צורך בכך. הוא הלך בראש, והאנשים הלכו אחריו. אף אדם שהכרתיו מאז לא הטביע בי רישום כה עמוק. הוא היה רמה לעצמו, ובעיני - בודד בצמרת אנשים שהערצתי ללא סייג