stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנדריק טר ברוחן
הערות שוליים

1 2 3 4  Liedtke, Walter (2007). Dutch Paintings in the Metropolitan Museum of Art, Volumes 1-2. New York: Metropolitan Museum of Art. ISBN 9781588392732.
1 2 3 4 5  Nicolson, Benedict (1958). Hendrick Terbrugghen. The Hague: Martinus Nijhoff.
↑  de Bie, Cornelis (1661). Het gulden Cabinet vande edel vry schilder const, inhoudende den lof vande vermarste schilders, architecte, beldthowers ende plaetsnyders van dese eeuw. Belgium: Jan Meyssens. p. 132.
↑  Von Sandrart, Joachim (1675). Teutsche Academie der Edlen Bau, Bild- und Mahlerey-Künste. pp. 303, 308.
↑  De Bie, Cornelis (1708). Den spiegel vande verdrayde werelt: te sien in den bedriegelijcken handel, sotte, en ongeregelde manieren van het al te broos menschen leven. Joannes Paulus Robyns.
↑  Houbraken, Arnold (1718–1721). De groote schouburgh der Nederlantsche konstschilders en schilderessen. Arnold Houbraken. pp. 134–136.
↑  Slatkes, Leonard; Wayne Franits (2007). The Paintings of Hendrick ter Brugghen (1588-1629): Catalogue Raisonné. Amsterdam: John Benjamins Publishing Company. ISBN 9789027249616.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513429105171  BnF: cb13328344w (data)  BPN: 18993512  GND: 119550989  ISNI: 0000 0000 8126 6572  KulturNav: 80e71f6c-8689-45dc-b145-0255fdcaa175  LCCN: nr88003650  NTA: 070390827  RKD: 13338  SELIBR: 336291  SNAC: w64b6kg3  SUDOC: 120294125  ULAN: 500029568  VcBA: 495/216317  VIAF: 178149066512165601182   WorldCat (עם VIAF): 178149066512165601182 
"בקנטה עם קוף" (1627), 100 x 90 ס"מ, מוזיאון גטי, לוס אנג'לס
"ישו עטור קוצים" (1620), 240 x 207 ס"מ, מוזיאון סטאטנס לאמנות, קופנהגן
"הסעודה באמאוס" (1621), 109 על 141 ס"מ, גלריית תמונות סאנסוסי, ברלין
"חוסר האמון של תומאס הקדוש" (בערך 1621 – 1623), 108.8 x 136.5 ס"מ, רייקסמוזיאום, אמסטרדם
המזרח החדש

| --- | --- |

שער "המזרח החדש", כרך נ', תשע"א
 מו"ל:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפה:  עברית 
 
המזרח החדש הוא כתב עת ישראלי לחקר האסלאם והמזרח התיכון. במשך שנים רבות היה כתב העת היחיד בישראל שפרסם בעברית עבודות בקשת רחבה של תחומי מחקר: היסטוריה, תרבות, כלכלה של המרחב הערבי והמוסלמי למן ראשית האסלאם ועד ימינו.
כתב העת יוצא לאור החל משנת 1949 מטעם החברה המזרחית הישראלית ובגלגולה הנוכחי האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם – אילמ"א, במטרה לקדם את המחקר בנושא. לאורך השנים כתב העת יצא לאור על ידי הוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית ובהמשך על ידי ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה. נכון ל-2023 יוצא לאור בהוצאת "פרדס" בחיפה.
בשנותיו הראשונות הכיל כל גיליון המזרח החדש מאמרים בנושאים מגוונים. החל מגיליון 31 (1986) ועד לגיליון 47 (2007) הוקדש כל גיליון לנושא ספציפי. המאמרים כוללים עבודות מחקר מקוריות שטרם התפרסמו בעבר, והם עוברים שיפוט מדעי יסודי וקפדני. בכתב העת מופיעים מאמרים במסגרת הדיסצפלינה ההיסטורית הקשורים ללימודי האסלאם והמזרח התיכון, ללא העדפה לתקופה מסוימת או לאזור גֵאוגרפי ספציפי. כן מופיעים בכתב העת מאמרים העושים שימוש בדיסציפלינות בין-תחומיות שיש בהן כדי לאתגר ולהעשיר את הדיון האקדמי. בעבר היה "המזרח החדש" רבעון, ונכון ל-2023 הוא יוצא פעם בשנה.
לצד המאמרים האקדמיים, כולל כתב העת את המדור "לזכרם", המכיל רשימות הספד על חברי וחברות אילמ"א שהלכו לעולמם בשנה הקודמת להופעת הגיליון; המדור "אבני דרך בחקר הערבית והאסלאם", הכולל ראיונות עם חוקרים בכירים שהרימו תרומה משמעותית לחקר הערבית והאסלאם; מדור תרבות המציג את חיי הספרות, השירה והאומנויות הערביות בארץ; ומדור ביקורות ספרים המציג בעיקר את המחקרים של חברי אילמ"א. בשנים האחרונות מתפרסם גם תרגום מאמר מדעי חשוב, שיש בו עניין מיוחד.
הגיליון הראשון

בגיליון הראשון של המזרח החדש כתב נשיאה הראשון של אילמ"א, פרופ' שלמה דב גויטיין:
"רבעון זה מיועד לתת אינפורמציה שוטפת ומהימנה על המתרחש והמתרקם בארצות המזרח, ובייחוד בארצות המזרח התיכון. אינפורמציה זו תבוא הן בצורת ליקוטים ותמציות מקורות, הן בצורת מאמרים, שיסכמו או יסבירו תופעות חשובות בכל שטחי החיים של המזרח המודרני. במדור המאמרים תמצא את מקומה גם מורשת העבר ותרבות המזרח. אופיו האינפורמציוני של הרבעון יתבטא גם במפתח של שמות ועניינים, שיצורף בסוף כל כרך של ד' חוברות וישמש, כפי שאנו מקוים, מכשיר נאמן למעיין העברי, כדי למצוא ולאמת את כל העובדות החשובות, שידיעתן דרושה לו בעבודתו היומיומית, לכשתורחב היריעה, יבואו גם דברי ספרות מתורגמים, שיראו את העולם המזרחי, כפי שהוא רואה את עצמו באספקלריה של מיטב סופריו".
ועדת המערכת

ועדת המערכת של כתב העת כוללת חוקרים בכירים מכל האוניברסיטאות והמכללות בארץ.
נכון לשנת 2023 מורכבת ועדת המערכת של כתב העת מהחברים הבאים (הרכב הוועד המנהל של אילמ"א): יצחק רייטר (נשיא אילמ"א), יונתן בראק (אוניברסיטת בן-גוריון בנגב), דניאל לב (האוניברסיטה העברית בירושלים), אריק סדן (המרכז האקדמי שלם), מירה צורף (אוניברסיטת תל אביב), דורית גוטספלד (אוניברסיטת בר-אילן), אורי גולדברג (אוניברסיטת רייכמן), יצחק ויסמן (אוניברסיטת חיפה), נוגה אפרתי (האוניברסיטה הפתוחה) רונן יצחק (המכללה האקדמית גליל מערבי), סובחי ריאן (אקדמיית אל-קאסמי), מוסטפא בדראן (המכללה האקדמית בית ברל), סלים אבו ג'אבר (מכללת אחוה), כאות'ר ג'אבר-קסום (מכללת סכנין), אביטל הולדנגרבר (מכללת אורנים) ועידו זלקוביץ' (המכללה האקדמית עמק יזרעאל).
עורכי המזרח החדש

יעקב שמעוני (1952-1949)
אוריאל הד (1953)
גבריאל בר (1967-1953)
אשר גורן (1954)
יהודה הרשלג (1961-1959)
יהושע פורת (1977-1968)
אהרן ליש (1992-1976)
יעקב לנדאו (1998-1993)
חיים גרבר (2007-1999)
אלי פודה (2008-1999)
בת ציון עראקי קלורמן (2011-2009)
מאיר חטינה (2011-2009)
עמליה לבנוני (2012)
מוסטפא כבהא (2015-2012)
רונן יצחק (2015-2012)
דפנה אפרת (2016)
יובל בן-בסט (2018-2016)
יואב אלון (2020-2017)
עידו שחר (2022-2019)
ליבנת הולצמן (2022-2021)
עמי איילון (2022-)
גדי גילבר (2022-)
ראו גם

ג'מאעה
בובות (תוכנית טלוויזיה)

| --- | --- |

 מבוסס על:  Les Guignols de l'info 
 סוגה:  מופע בובות סאטירי
 בימוי:  וסילי פיצ'ול (1994—1997) אלכסנדר לוין (1994—1997) גריגורי ליובומירוב (1997—2001) אלכסנדר צ'רניך (1997—2001) אנה פנצ'נקו (2001—2002) בוריס שובאלוב (2001—2002)
 ארץ מקור:  רוסיה 
 שפות:  רוסית
 הפקה
 מפיק:  וסילי גריגורייב
 חברת הפקה:  Dixi Media, NTV 
 אתר צילומים:  מוסקבה 
 שידור
 רשת שידור:  NTV 
 תקופת שידור מקורית:  19 בנובמבר 1994 – 29 בדצמבר 2002 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
בובות (ברוסית: Ку́клы, לעיתים תוארה בישראל כ"החרצופים" והגרסה הרוסית שלה) הייתה תוכנית טלוויזיה סאטירית מאת המפיק וסילי גריגורייב על נושאים רגישים בפוליטיקה הרוסית. התוכנית שודרה בשנים 1994–2002 בערוץ NTV בפריים טיים - בעיקר בשעות הערב בסוף השבוע. המפיק הוא חברת הטלוויזיה DIXI-TV.
יצירת תוכנית

בשנת 1994 רכש המפיק וסילי גריגורייב את הזכות להפיק ברוסיה גרסה מקומית לתוכנית Guignols de l'info. בערך באותה תקופה, אנשים שסיפרו לו על קיומם של תוכניות בובות כאלה באנגליה ובצרפת החלו להגיע למנכ"ל NTV, איגור מלשנקו. מלשנקו היה מוכן לאשר את רעיון השקת התוכנית בערוץ שלו רק לאחר שצפה בקלטות וגריגורייב קיבל את הרישיון. הבובות הראשונות נעשו על ידי אמן-הבובות של המקור הצרפתי אלן דוברן. לאחר מכן, הבובות עוצבו ברוסיה על ידי אנדריי דרוזדוב.
התוכניות הראשונות לא צלחו, הוסרו שוב ושוב ונערכו מחדש, אך היוצרים לא הצליחו לפתח סגנון משלהם . בדצמבר 1994 נגנבו מהאולפן 4 בובות שכל אחת מהן עלתה כ-6 אלף דולר .
עקרון אספקת החומר הופיע במקרה. בסוף 1994 תוכנן שחרור התוכנית לשנה החדשה בהומור קליל, אך ב-11 בדצמבר נכנסו כוחות רוסים לצ'צ'ניה, ושחרור תוכנית כזו הפך לבלתי אפשרי. היוצרים החליטו לעבד את "גיבור בן זמננו" של לרמונטוב והתוכנית התבררה כרלוונטית ורעננה באופן מפתיע. מרגע זה התחיל השימוש בפרודיה בעלילות וטקסטים קלאסיים . בשלב השקת התוכנית לא תכננו לעצב בובות בדמות הנשיא הנוכחי (מאחר שלצחוק על נשיא המדינה לא נחשב לחלק מהמסורות הרוסיות), אך לאחר מספר תוכניות הוחלט לנסות לעשות פארודיה לנשיא המכהן, מה שגרם להלם מצד הצופים.
כל תוכנית נכתבה על מחזה של יצירות אמנות פופולריות (מפו הדב עד רובינזון קרוזו), אירועים היסטוריים (כמו המהפכה הצרפתית, המלחמה הפטריוטית הגדולה וכדומה) ואישים. במקביל, השחקנים הוצגו עם בובות לטקס, שציירו קריקטורה שהזכירו את הפוליטיקאים הרוסים, וכל עלילה תיארה מציאות פוליטית וקונפליקטים הרלוונטיים ליום שבו ודרה התוכנית. לפעמים בובות של פוליטיקאים נהגו כאזרחים רוסים רגילים, ומדי פעם בתפקיד הפוליטיקאים עצמם, ללא אלגוריות.
שידור הבכורה של התוכנית התקיים ב-19 בנובמבר 1994. התוכניות נמשכו 10–13 דקות, למעט כמה תוכניות לשנה החדשה שנמשכו כ-30 דקות. בסך הכל צולמו יותר מ-360 פרקים. בשנים 1995-2001 תסריטאי התוכנית היה ויקטור שנדרוביץ'.
בפברואר 2016 רכש מרכז ילצין ביקטרינבורג את הזכויות על התוכנית. כל התוכניות יעברו דיגיטציה, יועברו למדיה דיגיטלית ויימכרו למבקרים.
דמויות

רומן אברמוביץ'
ויקטור אנפילוב
קופי אנאן
דמיטרי איאצקוב
מיכאיל ברסוקוב
בוריס ברזובסקי
פאבל בורודין
ליאוניד ברז'נייב
ג'ורג' ווקר בוש
אלכסנדר ושניאקוב
אלכסנדר וולושין
יגור גאידר
ויקטור גראשצ'נקו
מיכאיל גורבאצ'וב
ראיסה גורבאצ'ובה
פאבל גראצ'ב
גרמן גרף
בוריס גריזלוב
ראשיד-עבדול דוסטום
טטיאנה דיאצ'נקו
בוריס ילצין
ויקטור ירין
ולדימיר ז'ירינובסקי
גנאדי זיוגאנוב
סרגיי איבנוב
קירסן אילומז'ינוב
ולדימיר קדאניקוב
מיכאיל קסיאנוב
סרגיי קיריינקו
איגור קירילוב
פיליפ קירקורוב
יבגני קיסליוב
ביל קלינטון
יוסף קובזון
אנדריי קוזירב
אלכסנדר קורז'קוב
ויאצ'סלב קוסטיקוב
אלכסיי קודרין
אנאטולי קוליקוב
לאוניד קוצ'מה
אלכסנדר לבד
ולדימיר לנין
אלכסנדר ליבשיץ
יורי לוז'קוב
אלכסנדר לוקשנקו
אלכסיי מילר
נורסולטאן נזרבייב
בוריס נמצוב
איגור ניקולאייב
ולריה נובודבורסקאיה
קריסטינה אוברקאיטה
גלב פאבלובסקי
אוגוסטו פינושה
ולדימיר פרסניאקוב
יבגני פרימקוב
אלה פוגצ'ובה
ולדימיר פוטין
איגור רודיונוב
ולדימיר רושאילו
איוואן ריבקין
ניקולאי ריאבוב
גאורגי סטארוב
גנאדי סלזניוב
איגור סרגייב
יורי סקוראטוב
אלכסנדר סולז'ניצין
יוסיף סטלין
סרגיי סטפאשין
יגור סטרוייב
לב טולסטוי
אמן טולייב
ולדימיר אוסטינוב
סביאטוסלב פיודורוב
ניקולאי פומנקו
זיגמונד פרויד
ניקיטה חרושצ'וב
סדאם חוסיין
זוראב צרטלי
וסילי צ'פאייב
ויקטור צ'רנומירדין
אנטולי צ'ובייס
מינטימר שאימייב
וסילי שנדיבין
ארנולד שוורצנגר
אדוארד שוורדנדזה
סרגיי שויגו
גרהרד שרדר
גריגורי יאבלינסקי
דמיטרי יאקושקין
סרגיי יאסטרז'מבסקי
ולדימיר יאקובלב
גרסאות אחרות

בצרפת - "Guignol de l'info" ("בובות מהחדשות")
בבריטניה - "תמונה יורקת". בנוסף, בני היל השתמש פעמיים בבובות פוליטיות בתוכנית שלו.
בגרמניה - "Hurra Deutschland" ו-"Hurra Deutschland! "Jetzt erst recht", בו היו פחות פרודיות לפוליטיקאים, אבל יותר לאנשי השואו ביזנס.
בספרד - Las noticias del guiñol (חדשות הבובות)
בישראל - "החרצופים"
ביוון - "פטיסטוס"
בצ'כיה - "Gumatsi" ("בובות גומי")
בפורטוגל - Contra Informação והתוכנית ContraPoder
במקדוניה - "Ednooki"
באסטוניה - "Pehmed ja karvased"
באיטליה - "Gommapiuma" ו-"Gli Sgommati"
בבלגיה - "Les Décodeurs de l'info"
בשווייץ - Les Bouffons de la Confédération
בשוודיה - Riksorganet
בטורקיה - "מופע פלסטיפ"
בלבנון - "دمى قراطي"
בתוניסיה - "Les Guignols du Maghreb"
בארצות הברית - "Puppet Nation USA"
באוסטרליה - "דמויות גומי"
בקניה - "מופע XYZ"
בדרום אפריקה - ZANEWS
בסרביה ובמונטנגרו - Никад извини
בבולגריה - "ראשים מדברים"
פרסים

זוכה פרס האקדמיה הרוסית לטלוויזיה בשנת 1996 בקטגוריית "אירוע הטלוויזיה של השנה"
עובדות מעניינות

התוכנית הייתה כה פופולרית עד כי דמויות הבובות הוזמנו לתוכנית לפני הבחירות של תוכנית שדה הפלאים, שיצאה ב-14 ביוני 1996, ערב הסיבוב הראשון בבחירות לנשיאות .
בעקבות התוכנית הופיעה אנקדוטה לפיה "זה רע אם הנשיא בתוכנית "בובות" נראה טוב יותר מאשר בתוכנית "וסטי".
באחד מפניותיו לאומה, בוריס ילצין, מדבר על יורי לוז'קוב בתור "האיש הזה בכובע עור שכיסה את כל מוסקבה". הביטוי "האיש הזה בכובע עור שכיסה את כל מוסקבה" נכלל גם באחת התוכניות
ב-31 בדצמבר 1998, ערוץ NTV לא הציג את הסרטון המקורי של ברכת הנשיא - במקום זאת, בובה של בוריס ילצין נשאה נאום לאומה מאולפני "רוסיה".
בשנת 2017, יצא התקליטור הראשון מהתוכנית "בובות” .
הבובות שימשו לקמפיינים פרסומיים בשנים 1997–1998, למשל, למלחמה בקרב צעירים ולמשוך אותם ללמוד במכון האוניברסיטה המודרנית למדעי הרוח .
יהדות ארצות האסלאם

.
| --- | --- |

יהדות המזרח
 אוכלוסייה
 'בסביבות 5,000,000 (הערכה)
 דת
 יהדות
 קבוצות אתניות קשורות
 יהדות בוכרה, יהדות כורדיסטן, יהדות עיראק, יהדות איראן, יהדות קווקז, יהדות סין, יהדות יפן, יהדות קוריאה הדרומית, יהדות תאילנד, יהדות מונגוליה, יהדות הפיליפינים, יהדות מלזיה, יהדות הודו, יהדות לוב, יהדות תוניסיה, יהדות אלג'יריה, יהדות מרוקו, יהדות טורקיה, יהדות תימן, יהדות מצרים, יהדות סוריה, יהדות לבנון, יהדות ירדן, יהדות ערב הסעודית, יהדות בחריין, יהדות מונגוליה, יהדות ח'ייבר
 נוסח תפילה
 נוסח הספרדים, נוסח פרס
יהדות ארצות האסלאם (לעיתים גם יהדות ספרד, מושג החופף במידת מה) הוא שם כולל לקהילות היהודים תחת שלטון האסלאם, החל מהמאה ה-7 לספירה. מאז עליית הח'ליפות התגוררו למעלה מ-90% מכלל ישראל תחת אותו שלטון, מצב שנמשך כמעט עד המאה ה-15. במהלך התקופה הארוכה בה היו הקיבוץ הגדול והדומיננטי בעולם היהודי, התרכזו חיי הדת והיצירה שלו אצלם כמעט באופן בלעדי, אם כי בתחילת המאה ה-20 ירד שיעורם ל-8% בלבד מכלל היהודים.
במאות הראשונות לאחר כיבושי האסלאם התגוררו מרבית היהודים בבבל, פרס וארץ ישראל. מהמאה ה-9 החלו תנועות הגירה נרחבות מערבה למצרים, ארצות המגרב וספרד. שינוי זה העביר את מרכז הכובד היהודי לשם בסביבות המאה ה-11. תור הזהב של יהדות ספרד היה עידן פורח במיוחד, שנגדע עם עליית פלגים מוסלמיים, השלמת הרקונקיסטה ולבסוף, גירוש ספרד. רבים מהגולים השתקעו בארצות צפון אפריקה וברחבי האימפריה העות'מאנית והצליחו בתהליך ארוך להשליט לבסוף במרבית המקומות (למעט יהדות תימן) את נוסחי תפילתם, פסיקתם ההלכתית ומנהגיהם: אף כי יוצאי ספרד וצאצאיהם היו מיעוט קטן במרחב זה – הם נודעו כ"ספרדים טהורים" או "ספניולים" לצורך ההבחנה – הדומיננטיות של דרכם הביאה לכך שמן המאה ה-19 לערך כונו מרבית יהודי ארצות האסלאם "ספרדים". באותה מאה החלה הגירה של יהודי ארצות האסלאם לעבר צפון אמריקה ודרומה, מערב אירופה וארץ ישראל. סיום הקולוניאליזם האירופאי והקמת מדינת ישראל הביאו להפחתה דרסטית במספרם. המהגרים לישראל, שבאו מרקעים שונים ומגוונים מאוד, התגבשו למגזר סוציולוגי מובחן המכונה "מזרחים", כקטגוריה מקבילה למגזר ה"אשכנזי".
התקופה הטרום-אסלאמית

ערב כיבושי האסלאם, התפלגו יהודי המזרח התיכון מבחינה מדינית ומבחינה תרבותית (כאשר אין חפיפה מדויקת ביניהם). מבחינה מדינית הפיצול היה בין יהודי הקיסרות הרומית, ומאוחר יותר הקיסרות הביזנטית במערב, ובין יהודי האימפריה הסאסאנית במזרח. הקהילות היהודיות הגדולות - מצד אחד זו בבבל, ומצד שני זו שבארץ ישראל ובסוריה - היו נתונות תחת שתי אימפריות שונות, ששררה ביניהן איבה ולעיתים אף מלחמה. מבחינה תרבותית הפיצול היה בין היהודים דוברי הארמית באזור הסהר הפורה ובין היהודים המתייוונים בערים ובמחוזות המזרחיים של הקיסרות הביזנטית, כולל יהודי אלכסנדריה.
ערב עליית האסלאם, האימפריה הסאסאנית הפרסית והקיסרות הביזנטית הנוצרית ניהלו מלחמה מתמשכת. היהודים לקחו חלק בסכסוך הזה בעיקר לטובת הצד הסאסאני, וכך למשל בתחילת המאה ה-7 היהודים סייעו לפלישה הפרסית לארץ ישראל ומרדו באימפריה הביזנטית. לאחר כיבוש הארץ, האימפריה הסאסנית התירה ליהודים לנהל שלטון עצמאי במשך חמש שנים, אך הוא בא לסופו עם כיבוש מחדש של האזור על ידי האימפריה הביזנטית. המאבקים הממושכים בין האימפריה הסאסאנית לאימפריה הביזנטית החלישו את שתיהן ערב עליית האסלאם, והקלו על צבאות הראשידון לכבוש את שטחיהן ולייסד את האימפריה המוסלמית.
כיבושי האסלאם

הקשר בין מוסלמים ליהודים החל מימי מוחמד ויחסיו עם השבטים היהודים בעיר מדינה וסביבתה. היחסים בין שבטים יהודים אלה לבין מוחמד ומאמיניו היו מורכבים. תחילה, מוחמד ניסה לרצותם ולשכנעם להצטרף לאסלאם על ידי הכללה של מספר אלמנטים שהיו במקורם יהודיים לתוך דת האסלאם, וכך למשל קבע שכיוון התפילה הראשון של המוסלמים יהיה ירושלים. עם זאת, לאחר שהשבטים היהודים סירבו לקבל על עצמם את האסלאם ועל פי המסורת המוסלמית בגדו במוחמד לטובת אויביו ממכה, המוסלמים עברו להילחם בהם. בעיר ח'ייבר נערך קרב בין כוחות מוסלמים לשבטים יהודיים שבו המוסלמים יצאו כשידם על העליונה, ובסופו חלק מהגברים היהודים הוצאו להורג והנשים והילדים נלקחו כעבדים. בהמשך נערכו קרבות דומים עם שבטים יהודיים אחרים ברחבי חג'אז עד שלא נותרה עוד אוכלוסייה יהודית באזור. חלק מהיהודים התאסלמו, רבים נהרגו, והיתר נהפכו לעבדים או שגורשו אל מחוץ לחצי האי ערב. לאחר ימי מוחמד, ועם כיבושי האסלאם הראשונים, אוכלוסייה יהודית רבה מצאה את עצמה תחת שלטון הח'ליפות המוסלמית. בין השאר, כוחות מוסלמים בהנהגתו של עומר בן אל-ח'טאב כבשו את ירושלים ואת ארץ ישראל. אל-ח'טאב חתם על הסכם עם האוכלוסייה הנוצרית של העיר ירושלים שבו הוא התחייב להמשיך עם המסורת הביזנטית ולאסור על יהודים לחזור ולהתיישב בירושלים. עם זאת התחייבות זו לא נאכפה באופן גורף, ומספר שנים לאחר מכן החלה התיישבות יהודית מחודשת בעיר.
לאור העובדה שמוחמד לא ידע על קיומם של השומרונים, טבחו בהם הכובשים המוסלמים בטענה כי הם "פגאנים ולכן עליהם למות כמצוות האסלאם" (השומרונים סירבו להיענות לדרישת הכובשים להתאסלם, ומנגד לא הוכרו כמונותאיסטים שפטורים מכך). היהודים בארץ ישראל חשו לעזרת השומרונים וסיפקו להם תעודות כי הם "כת יהודית" כדי לעצור את כלייתם.
לאחר כיבושי האסלאם

כיבושי האסלאם יצרו ח'ליפות אסלאמית שאיחדה את מרבית היהודים תחת ישות מדינית אחת. גם כאשר היו פילוגים מדיניים, האחדות התרבותית והחברתית נשמרה, כך שעד שלהי ימי הביניים, התקיימו קשרים מסחריים ותרבותיים פעילים בין המחוזות המרוחקים של העולם האסלאמי. שינוי חשוב נוסף בחיי היהודים שהתרחש בעקבות כיבושי האסלאם הוא תהליך השיערוב, דהיינו החלפת הלשונות העתיקות כמו העברית והארמית בלשון הערבית (החלה להתפתח הערבית יהודית) למרבית הצרכים - לשון הדיבור היומיומי, לשון המדע והפילוסופיה, לשון השלטון והמסחר ואף לשון התאולוגיה היהודית (אם כי מירב הטקסטים בענייני דת המשיכו להיכתב בעברית). כתוצאה מכך, במאות הראשונות לאחר כיבושי האסלאם, לשונות הדיבור של מרבית העם היהודי היו ניבים יהודיים שונים של הערבית.
כתוצאה ממהלכי הכיבוש המוסלמי, נוצרה אימפריה מוסלמית עצומה, אשר בתחילה היו המוסלמים בה מיעוט שליט. במאות הראשונות לשלטון המוסלמי כמעט ולא היה ניסיון לכפות את האסלאם בכוח, אלא בעזרת שכנוע, פיתוי והכבדת העול על לא-מוסלמים כך שהם יעדיפו לשדרג את מעמדם הכלכלי והחברתי ולהיהפך למוסלמים. עם זאת, שושלות מוסלמיות מסוימות כגון אל-מוואחידון כן אסלמו בכוח אוכלוסיות לא-מוסלמיות. באופן כללי, השושלות המוסלמיות התחלקו בגישתן ללא-מוסלמים בין שושלות מיליטנטיות שדיכאו מיעוטים לא-מוסלמים לבין שושלות שכיבדו, בדרך כלל, את הדגם הפלורליסטי שהתקיים בעת העתיקה. דגם זה, שלא היה שוויוני, אפשר דו קיום בשלום בין המוסלמים ובין שאינם מוסלמים.
לאחר כיבושי האסלאם > היהודים כבני חסות

ההסדר בין המדינה המוסלמית ובין העדות הלא-מוסלמיות המאמינות בדת מונותאיסטית המבוססת על התגלות הוסדר על פי חוזה שנקרא חוזה עומר. היהודים נחשבו אנשי הספר (אהל אל-כתאב) וכתוצאה מכך הוגדרו כאנשי חסות (אהל א-ד'ימה) והיו זכאים להגנה של השלטונות המוסלמים. הדימים זכו לביטחון אישי ולזכות לקיים את אמונתם בתמורה להכרה בעליונות האסלאם, בתשלום מס גולגולת מיוחד (שנקרא ה"ג'זיה") ובכפוף למיגבלות שהוטלו עליהם. בין המגבלות נמנו הגבלות שהתייחסו לבגדים שמותר לדימים ללבוש, לבהמות עליהן הדימים יכולים לרכוב, איסור נשיאת נשק ואיסור בניית מקומות פולחן חדשים. המגבלות נשאו אופי חברתי וסמלי יותר מאשר מוחשי ומעשי, כאשר המגבלות הכלכליות הן אלה אשר היו ממשיות יותר - נוסף על מס הג'זיה, היו מיסים נוספים כמו מסי מעבר ומכסים, וכן חוקי ירושה שקבעו שמומר לאסלאם לא יכול להוריש לקרוביו הד'ימים. בעיתות של התאסלמות בכפייה, גם אם זמנית, מגבלה זו הסבה סבל רב ליהודים.
בעוד שהמיסים המיוחדים שהוטלו על הד'ימים נשארו על כנם עד המאה ה-20, הרי שיישומן של המגבלות האחרות היה נתון לשינויים בהתאם לזמן ולמקום. האינטרסים השונים של השליטים המוסלמים השונים הם שקבעו האם יתעלמו מהם או לחלופין יאכפו אותם בקפידה ואף יוסיפו עליהם מגבלות נוספות. אחד הגורמים לשונות הרבה, היה מידת העוצמה או החולשה של המדינה המוסלמית. בזמנים חזקים יותר גילו השלטונות סובלנות רבה יותר מאשר בזמני חולשה (כמו, למשל, בזמן מסעי הצלב). גורם אחר היה המידה שבה שושלת מסוימת רצתה להציג את עצמה כשומרת האסלאם, שושלות ששמו על כך דגש מיוחד רדפו לעיתים באלימות את האוכלוסייה היהודית שלהן.
היהודים על פי רוב חיו כמיעוט וכקהילה שבינה לבין החברה המוסלמית היו לא מעט גדרות, ובדרך כלל ניהלו מידה מסוימת של אוטונומיה. הם היו כפופים למרות המנהיגים שלהם (נגידים, דיינים), דבר שאיפשר להם לנהל את ענייני המשפחה, האישות והדת על פי תורתם. בתקופות מסוימות השלטון הורה ליהודים כמה מיסים הוא רוצה מהם, ובהתאם לכך הקהילות היהודיות היו אחראיות לגבייה של המיסים, שנמסרו אחר כך לשלטונות. אף על פי שבדרך כלל פנו היהודים לבתי הדין היהודיים, ששפטו על פי ההלכה היהודית היו מקרים נדירים שבהם הם פנו גם לבתי דין מוסלמים, אם הם חשבו שהדין המוסלמי יטיב איתם בנושא הספציפי שבו הם דנו.
למעט חג'אז, ואזורי קדושה מעטים אחרים, ליהודים התאפשרה תנועה חופשית. רק במרוקו החל מהמאה ה-15, ולעיתים גם בפרס, הוגבלו הד'ימים לגטאות (במרוקו נקראו מלאח). במקומות אחרים, בהם היהודים (וגם הנוצרים) נטו להתיישב בשכונות נפרדות בערים, הדבר נעשה כחלק מהתפתחות חברתית טבעית ולא רק כתוצאה ממגבלות חברתיות.
היהודים (וגם הנוצרים) שחיו תחת השלטון המוסלמי, לא נדרשו בדרך כלל למות על קידוש השם. עם זאת מקרים של מוות על קידוש השם התרחשו לאורך ההיסטוריה של היהודים בארצות האסלאם, כאשר שושלות מוסלמיות שונות רדפו את היהודים והעמידו בפניהם את הבחירה בין מוות להתאסלמות. הרמב"ם, שחי בתקופה בה יהודים בספרד, צפון אפריקה ותימן עמדו בפני מוות או התאסלמות, כתב באיגרת תימן שליהודים מותר להתאסלם ולא להיהרג על קידוש השם ובלבד שהם ימשיכו לשמור על הדת היהודית בסתר, ויחזרו ליהדות כשיוכלו. הרמב"ם הוסיף באותה איגרת שהיהודים נמצאים בגלות ישמעאל בגלל עוונותיהם וחטאיהם כלפי אלוהים, ושסבלם רב בגלות זו שכן הישמעאלים רודפים אותם, אך אל להם לאבד תקווה שכן תקופת הגאולה עוד תגיע.
השפעות הדדיות

ניתן לדבר על השפעות הדדיות בין היהדות ובין האסלאם, כאשר לרוב קשה להצביע מי המשפיע ומי המושפע. העתקת סיפורי המקרא אל תוך הקוראן כמעט בשלמותם ואימוץ הנביאים היהודים (ב"גרסה" אסלאמית שלהם) היא דוגמה להשפעה של היהדות על האסלאם. מנגד, הספרות הפילוסופית והתאולוגית היא דוגמה לתחום שבו התקיימו השפעות הדדיות. פילוסופים מוסלמים כגון אל-פאראבי, אבן סינא, אבן באג'ה, אבן ח'לדון ואחרים השפיעו על הוגים יהודים רבים וחשובים. משוררים יהודים הושפעו מתבניותיה של השירה הערבית הקלאסית. יהודים תרמו תרומה חשובה לתור הזהב המוסלמי של ימי הביניים והיו שותפים למפעל התרגומים של ספרות עתיקה (כולל ספרות יוון העתיקה) לערבית ודרך כך לשימור הידע הפילוסופי והמדעי העתיק ופיתוחו.
על סמך השפעות הדדיות אלו, היסטוריונים יהודים אירופים בני המאה ה-19 כגון צבי גרץ השתמשו במונחים כגון "הרמוניה" ו"סימביוזה" כדי לתאר את היחסים בין יהודים למוסלמים בימי הביניים. בצורה זאת הם גם ביקרו כדרך אגב את היחס כלפי יהודים בחברה האירופית הנוצרית בת זמנם. אולם מקובל בקרב חוקרים בני ימינו להתייחס להשקפה היסטורית זאת כמיתוס, תוך אזכור מעמדם החברתי והמשפטי הירוד של יהודים, ורדיפות נגדם בתקופות שונות.
בפרספקטיבה רחבה של 1,400 שנות היסטוריה מוסלמית, ניתן לראות כי "במאות השנים הראשונות לח'ליפות אפשר לדבר על התקדמות לעבר סובלנות גדולה יותר. מימי הנביא עד ימי הח'ליפים הראשונים, ומעבר להם עד האימפריה האוניברסלית של האומיים והעבאסיים, קיים גידול שאין לטעות בו בסובלנות שהוענקה ללא-מוסלמים. למן המאות השתים-עשרה והשלוש-עשרה לערך קיימת תזוזה ניכרת לכיוון ההפוך". במאות הראשונות לאסלאם נפוצו רדיפות נגד יהודים באזורים שונים, בעיקר בספרד, צפון אפריקה, פרס ותימן בתקופות של אי יציבות אזורית.
לתופעה זו של שינוי יחס המוסלמים כלפי הד'ימים ניתנו מספר הסברים. אחד מהם, של שלמה דב גויטיין, מדבר על כך שבימי החברה הבורגנית של ימי הביניים הקלאסיים, הסוחר והמסחר מילאו תפקיד חשוב, והבדלי הדת לא היו כל כך חשובים. שקיעת הבורגנות העירונית וכינונם של משטרים סמכותיים מבחינה מדינית וכלכלית גרמו לעוינות רבה יותר למיעוטים דתיים. הסבר נוסף נוגע למאבקים שניהל האסלאם הסוני נגד הנצרות, האסלאם השיעי והמונגולי. מאבקים אלה גרמו לאסלאם הסוני להיות יותר שמרן ופחות סובלני לגיוון דתי. עם זאת, דיכוי האוכלוסייה היהודית לא היה מיוחד לתקופה האסלאמית המאוחרת, אלא התקיים באזורים ובתקופות מסוימות גם במאות הראשונות לאסלאם.