אדריאן ואן אוסטדה
יצירתו

אוסטדה היה בן זמנם של הציירים הפלמיים דייוויד טנייר הצעיר ואדריאיין ברואר. כמוהם, הוא העביר את חייו בתיעוד נושאים ביתיים - סצנות בית מרזח, ירידי כפר ונופים כפריים. בין טנייר לאוסטדה הניגודיות נעוצה במצב השונה של המאפיינים החקלאיים של אזורי ברבנט והולנד ובאווירה המיוחדת לכל אזור. בברבנט יש יותר שמש, כתוצאה מכך, הפרטים בציורים כסופים ונוצצים, והאנשים שהוא מצייר תואמים לתרבותם. נראה כי הולנד, בסביבות הארלם, סבלה רבות ממלחמות - האוויר לח וערפלי, והאנשים המתוארים על ידי אוסטדה מביעים מצוקה בתווי פנים ולבוש.
ברואר, שצייר את האיכר בזכרונותיו ובתשוקותיו, הכניס לתמונותיו יותר את רוחו של פרנס הלס מאשר עמיתו. אבל הסגנון זהה לזה של אוסטדה. במהלך השנים הראשונות לקריירה שלו, אוסטדה נטה לאותה הגזמה כמו חברו, אם כי הוא נבדל ממתחריו על ידי שימוש כללי יותר באור ובצל, במיוחד בריכוז אור גדול יותר על משטח קטן בניגוד למרחב קודר נרחב. הוא מראה את הקוטג'ים, מבפנים ומבחוץ: עלי הגפן מכסים את הדלות של הקירות החיצוניים. מבפנים, שום דבר לא מקשט את טלאי הקורות ואת הארובות או המדרגות. זו דמות הבית ההולנדי הכפרי של אותם ימים. גדולתו של אוסטדה טמונה בתדירות שהוא תפס את הצד הפיוטי של מעמד האיכרים למרות הגסות שלו. הוא הטיל זוהר של שמש לפעילות הספורט שלהם, למריבותיהם, אפילו למצב הרוח השקט יותר שלהם. הוא הלביש את הריסות של הקוטג'ים בצמחייה.
בערך בשנת 1638 או 1640, השפעתו של רמברנדט שינתה לפתע את סגנונו. הוא צייר את הסצנה הנוצרית הדתית ״ההכרזה״, שבמוזיאון ברונסוויק. מלאכים, מופיעים בשמיים, הולנדים שנמצאים חצי ישנים בין הבקר, הכבשים והכלבים שלהם לפני קוטג'. סצנה המזכירה נושא דומה של רמברנדט, שהאיר למעשה את הקבוצות העיקריות על ידי קרניים המגיעות לאדמה משמים עכורים. אוסטדה, עם זאת, לא הצליח לתת כוח וביטוי דרמטי. הרועים שלו היו מצוירים בלי הרבה רגש, תשוקה או הפתעה. תמונתו הייתה אפקט של אור, אך ללא התכונות שהפכו את הנושאים הרגילים שלו למושכים.
בשנת 1642 הוא צייר ציור מדהים שנמצא בלובר - אם מטפלת בבנה, בעלה יושב בסמוך, לצד ארובה גדולה. אפלת הצריף הכפרי האפלולי מוארת על ידי קרן שמש. אפשר לחשוב שהצייר התכוון לתאר את הארת ישו הנולד - סצנה שתוארה רבות באומנות. אך אין שום דבר קדוש בסצנת הכפר או שום דבר מושך, למעט השקיפות הרמברנדטית, הטון השחום והשמירה הראויה להערכה של הפרטים הקטנים ביותר.
אוסטדה השתמש באותו אפקט של אור וצבעים והגיע להשגים גבוהים בנושאי הציור הבייתים והיומיומיים שלו. בהם הראה את כוחו בהתבוננות, שהפכה אותו למאסטר. נראה שהוא לא חזר לאיורים הדתיים של הבשורה בשנת 1667, אז ייצר את ציור הלידה המעורר הערצה, שלא נופל בגדולתו מציור משפחת הנגרים של רמברנדט שבלובר, או על ידי חוטב העצים והילדים בקאסל. באותה תקופה הוא המשיך לצייר את הנושאים המוכרים יותר להם הקדיש את מכחולו: דמויות בודדות, המייצגות מעשנים או שתיינים, סוחרי דגים ואופים, קטטות בקוטג', סצנות של הימורים, שחקנים נודדים ועוד.
ההומור בחלק מהיצירות הללו בולט, כמו בסצנת הטברנות של אוסף לה קזה (לובר, 1653). ניתן ללמוד על האמנות שלו בסדרה הגדולה של יצירותיו המתוארכות המעטרות כל בירה אירופאית מסנט פטרסבורג ללונדון. בארמון בקינגהאם יש מספר רב של יצירותיו, וכן באוספים פרטיים באנגליה. אם נבחר כמה כאלה שראויים לתשומת לב נצביע על הכפריות בבית מרזח של שנת 1662 בהאג, בית הספר לכפר באותה שנה בלובר, חצר בית הטברנה של שנת 1670 בקאסל, מנוחת הספורטאים משנת 1671 באמסטרדם, והכנר והקהל שלו משנת 1673 בהאג.
באמסטרדם מצויה תמונה עם דמות צייר, שיושב עם גבו לצופה, ליד כן הציור. מטחנת הצבעים בפינה וכלב שחור ישן על הרצפה. העתק של תמונה זו, עם התאריך 1666, נמצא בגלריה דרזדן. שתי אלה אמורות לייצג את אוסטדה עצמו, אך אנו רואים את גבו של האמן ולא את פניו. בתחריט (Bartsch, 32), הצייר מציג את עצמו בפרופיל בעבודה על בד.
הוא נפטר בשנת 1685 בהארלם.