stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זוכי פרס קיפוד הזהב
זוכים לפי שנה > 2019

לאחר ביטול טקס פרסי התיאטרון הרשמי שבו הוענקו פרסים להצגות ולאנשים בתיאטרון הרפרטוארי, הוחלט כמחווה להעניק בטקס קיפוד הזהב גם את פרס ההצגה הטובה בתיאטרון הרפרטוארי. נראה שבשנה זו לא ניתנו פרסים מסוימים שניתנו בשנים קודמות: עיבוד בימתי, שפת במה (קונספט), עבודה קבוצתית, ומבצע בהצגת יחיד.
הצגת השנה: מז'יניק - הצגה לא בוחרים
מחזאי השנה: נילי רוגל (ברוח המקום)
במאי השנה: נטע וינר וסתיו מרין (מז'יניק - הצגה לא בוחרים)
שחקן השנה: בנימין יום טוב (טווס)
שחקנית השנה: יעל מור (בלאסטד)
שחקן המשנה: איל זוסמן ("לאה")
שחקנית המשנה: לנה פרייפלד (אדיפוס. טריפטיכון)
מלחין השנה: שלומי ברטונוב (אדיפוס. טריפטיכון)
עיצוב תאורה: רותם אלרועי (טווס)
עיצוב תלבושות: מיכל לאור (דרקונים וזונות)
עיצוב תפאורה: עופר לאופר (גן הפקאן)
ההצגה הטובה בתיאטרון הרפרטוארי: סיבת המוות אינה ידועה (הבימה)
מפעל חיים: נאוה צוקרמן
זוכים לפי שנה > 2020

לאור השבתת התיאטראות עם פרוץ מגפת הקורונה במרץ וקיצורה הכפוי של תקופת הצפייה של השופטים, רק כמחצית מההצגות לקחו חלק בפרסי 2020 (35 מתוך ה-70 שתוכננו). בעקבות המתכונת החלקית של תהליך השיפוט השנה, החליט הוועד המנהל של "קיפוד הזהב" לחלק פרסים להצגות מצטיינות של השנה שנבחרו על ידי השופטים, ולא להעניק פרסים ליוצרי ההצגות.
הפרסים הוענקו באירוע מחאה המונית ברחבת היכל התרבות בתל אביב.
"הזמן הצהוב" שכתב וביים אילן רונן (תיאטרון יפו), על פי ספרו של דויד גרוסמן.
"אואזיס" שכתב אמיר פתר וביים חן דוד, המביאה את סיפורו של צעיר צרפתי שנשלח למילואים באלג'יריה בשנות ה-50.
"כושילראבק" שביימה נורית דרימר (הזירה הבינתחומית), הנעה בין "עולם של אגדות עם לקריוקי ביער".
אופרת הרוק "הנסיכה אבנר" שכתב וביים מעין אבן (תיאטרון תמונע), המספרת על בחור בודד שמחליט להתחזות לבחורה בטינדר.
"צניחה חופשית" שביים מיכאל טפליצקי (תיאטרון מלנקי) על פי לנה רוזנברג, המשלבת בין תיאטרון תנועה לתיאטרון דרמטי.
"מחכים לגודו" שביים אילן רונן (תיאטרון יפו) על פי המחזה המכונן של סמואל בקט.
"עטלפים בלי כנפיים" שכתב וביים דניאל זהבי, על מהלך חייו של אדם, מילדותו לבגרותו - תוך עיסוק בסוגיות של זמן וזיכרון.
זוכים לפי שנה > 2021

בשנה זו התקבלו גם הצגות מ-2020, שמועמדותן בשנת 2020 נמנעה בגלל אילוצי מגפת הקורונה.
הצגת השנה: הסוף
מחזאי השנה: עופר ירושלמי (שמיים הפוכים)
במאי השנה: אבי גיבסון בר-אל (הדיבוק - גרסת הבמאי) מעין אבן (הסוף)
עבודה קבוצתית: אבי גיבסון בר-אל (הדיבוק - גרסת הבמאי) ואורן עילם (המדריך לחיפוש אתונות)
שחקן השנה: עידן אלתרמן (הסוף)
שחקנית השנה: בהט קלצ'י (ואני לא יכולה לשנות את זה)
שחקן\ית המשנה: הילה גרוברמן (ואני לא יכולה לשנות את זה)
מלחין השנה: עופר ירושלמי ויונתן בלומנפלד (שמיים הפוכים)
עיצוב תאורה: נדב ברנע (הדיבוק - גרסת הבמאי)
עיצוב תלבושות: רוני בורשטין (האם יש מקקים בישראל?) ויהודית אהרון (הדיבוק - גרסת הבמאי)
עיצוב תפאורה: זוהר שואף (הדיבוק - גרסת הבמאי)
ציון לשבח להצגה דיגיטלית: לילך דקל אבנרי (פרויקט אייכמן – טרמינל 1)
ציון לשבח להצגה בתיאטרון הרפרטוארי: טייבלה והשד שלה (תיאטרון החאן)
מפעל חיים: יגאל עזרתי
זוכים לפי שנה > 2022

בשנה זו לראשונה השתתפו במועמדויות הצגות תיאטרון רחוב, והוענקו פרסים בקטגוריות "הצגה לתיאטרון רחוב במרחב הציבורי" ו"הצגה למופע אינטראקטיבי במרחב הציבורי". כמו כן ניתן פרס לעיצוב תנועה לבמה.
הצגת השנה: שמואל
מחזאי השנה: רועי יוסף ונעה נשיא (פרט לכך לא אירע דבר)
במאי השנה: מולי שולמן (שמואל)
עבודה קבוצתית: המשחק (הפקה עצמאית בתמונע)
שחקן השנה: דודו ניב (אמוק) ובן יוסיפוביץ' (מפלצת הזיכרון)
שחקנית השנה: מיטל רז (מוות קטן)
שחקן המשנה: יפתח אופיר, בני אלדר ואורי יניב (שמואל)
שחקנית המשנה: אביגיל רובין (סיגריה אחרונה)
מלחין השנה: כנען לבקוביץ' (האחד)
עיצוב תאורה: דניה זמר (סיגריה אחרונה)
עיצוב תלבושות: נטשה טוכמן פוליאק (המשחק)
עיצוב תפאורה: אלכסנדרה נרדי (הבשורה)
עיצוב תנועה לבמה: נור גראבלי (הכובשים פינת אלנבי)
הצגה לתיאטרון רחוב במרחב הציבורי: קרקס במתנ"ס (Duo Looky)
הצגה למופע אינטראקטיבי במרחב הציבורי: פיקוח אירוני (תיאטרון סטנגה)
ציון לשבח להצגה בתיאטרון הרפטרטוארי: רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים (תיאטרון גשר)
מפעל חיים: ד"ר נעמי יואלי
זוכים לפי שנה > 2023

טקס הפרסים נערך ב-22 בדצמבר 2023, כחודשיים אחרי טבח שבעה באוקטובר ובמהלך מלחמת חרבות ברזל. יו"ר הנהלת הפרס, דורון צפריר, אמר: "הנהלת קיפוד הזהב מצאה לנכון למרות שנה שנגדעה, נחטפה ונרצחה, להתכנס לטקס חלוקת פרסים מחבק, משפחתי, חם ומפרגן, ולהעניק את הפרסים למרות הקושי, כי כל כך מגיע ליוצרים השורדים".
הצגת השנה: מקום טוב הכל רע
מחזאי השנה: נורית וענת דרימר (מקום טוב הכל רע)
במאי השנה: נורית וענת דרימר (מקום טוב הכל רע)
שפת במה (קונספט): די בלומין קברט 1936
עבודה קבוצתית: די בלומין קברט 1936 (אנסמבל פולקרו)
שחקן השנה: בנימין יום טוב (נרקיס)
שחקנית השנה: נורית דרימר (מקום טוב הכל רע)
שחקן המשנה: דודו ניב (אותלו)
שחקנית המשנה: נינה קוטלר (דור בא)
מלחין השנה: דניאל מגון (נרקיס)
עיצוב תאורה: רותם אלרואי (ג׳ון ומרי דו)
עיצוב תלבושות: לנה בלאו (די בלומין קברט 1936)
עיצוב תפאורה: אדר בכר (ג׳ון ומרי דו)
עיצוב תנועה לבמה: מתן אמסלם (חיצים)
המופע השנה לתיאטרון רב תחומי ואינטראקטיבי: הדב והירח (אדם יכין ומיכל שוקרון מתיאטרון האייל המרקד)
מופע השנה ליצירת תיאטרון רחוב וקרקס במרחב הציבורי: נו פרובלם (נועה ואורי וייס)
מפעל חיים: עודד קוטלר ותמר רבן
זוכים לפי שנה > 2024

הטקס נערך כ-400 יום לתוך מלחמת חרבות ברזל, כאשר עדיין היו עשרות חטופים בעזה. חלק מההצגות נכתבו בעקבות המלחמה או מתייחסות אליה באופן ישיר, כולל "בדרך הביתה | סימן חזור" שזכה במספר פרסים חשובים. יו"ר הנהלת קיפוד הזהב, דורון צפריר, אמר בטקס: "השנה האחרונה הייתה אחת הקשות מכל הבחינות, המלחמה, החטופים, קיצוץ חריף של 40 אחוזים בתקציב עמותת קיפוד הזהב. יחד עם זאת, האמנים והיוצרים מוכיחים שוב ושוב שהמוזות לא שותקות ולא משתתקות למרות הניסיונות לצנזורה וסתימת פיות. עשרות הצגות ומופעי רחוב, ואירועים מגבשים לאמנים הועלו השנה, ואנחנו בקיפוד הזהב, נחגוג את העשייה ואת היצירה, ועם זאת נזכור שיש לנו חטופים שעדיין לא חזרו, ויש לנו חיילים שנלחמים, אבל לרגע קטן נרשה לעצמנו, להיות ביחד ולפרגן ליצירה, לאמנות"".
המחזאית מאיה ערד יסעור הסירה מועמדות לפרס במחאה "להחזרת החטופים ונגד הקטל בעזה".
הצגת השנה: בדרך הביתה | סימן חזור
מחזאי השנה: דניאל כהן לוי (בדרך הביתה | סימן חזור)
במאי השנה: דניאל כהן לוי (בדרך הביתה | סימן חזור)
שפת במה: LIGHT / אור
עבודה קבוצתית: בדרך הביתה | סימן חזור
שחקן השנה: לושה גבריאלוב (LIGHT / אור)
שחקנית השנה: רותם נחמני (דיפ שיט)
שחקן המשנה: שלו גרבר (לאב מי טינדר)
שחקנית המשנה: אופיר צויגנבום (משפחה ברכבת)
עיצוב תלבושות: ורברה גבוזדיק (LIGHT / אור)
עיצוב תפאורה: לושה גבריאלוב (LIGHT / אור)
עיצוב תנועה לבמה: סהר עזימי (אם 16 – תמונת ניצחון)
מלחין השנה: אבנר חנני וטל פדר (אהרונצ'יק - המרגל משער העמקים)
תיאטרון רחוב במרחב הציבורי: שני טיפוסים (יסמין & נעמן)
ציון לשבח להצגת תיאטרון רחוב: אותות (גיל בכר)
מפעל חיים: גבי אלדור
ביאורים

↑  שמות הפרסים מנוסחים בלשון זכר (כגון "במאי השנה"), אך כמובן שחתני הפרס לא כוללים רק גברים.
↑  גרינבאום נפטרה ב-2004. המחזה נכתב על ידה ב-1995, והועלה על הבמה ב-2015. הפרס נמסר לאביה של גרינבאום.
ינה פוקס

קברו של ינה פוקס בבית העלמין הכללי החדש בבודפשט
ד"ר ינה פוקס (בהונגרית: Fuchs Jenő, בעברית נקרא לעיתים גם ינו פוקס; ‏29 באוקטובר 1882 – 14 במרץ 1955) היה סייף הונגרי-יהודי. אלוף אולימפי בעל 4 מדליות זהב בחרב. נוסף לכך היה רופא.
ביוגרפיה

פוקס נולד בבודפשט.
במאה ה-19 חל איסור על יהודים בהונגריה לשאת נשק. ינה פוקס לא היה חבר במועדון סיף כלשהו ולא ניצח בתחרויות במסגרת ארצית. בתחרות כניסה לאולימפיאדה בשנת 1908 הגיע שלישי.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה פוקס בשתי מדליות זהב, בתחרות בחרב אישי לפני בלה זולובסקי מהונגריה ווילאם גופולד וון לובסדרוף מבוהמיה ובתחרות בחרב קבוצתי לאחר שהונגריה ניצחה את גרמניה 0-9, את איטליה 5-11 ואת בוהמיה 7-9. במדליית כסף זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה בוהמיה. לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים שלושה סייפים יהודים נוספים: אוסקר גרדה, דז'ה פלדש, ולאיוש ורקנר.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה פוקס בשתי מדליות זהב, בתחרות בחרב אישי לפני בלה בקאשי וארווין מסרוש שניהם מהונגריה ובתחרות בחרב קבוצתי לפני אוסטריה והולנד ובכך הגן על תאריו. לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים פעם נוספת שלושת הסייפים היהודים גרדה, פולדס, וורקנר ולזכייה במדליית כסף עבור אוסטריה היו שותפים שני סייפים יהודים: אוטו הרשמן ואלברט בוגן.
בשנת 1955 נפטר פוקס בבודפשט.
תארים והישגים

מתוך 25 קרבות אולימפיים אישיים, ניצח פוקס ב-22 קרבות, הפסיד ב-2 קרבות ופרש מקרב אחד.
ב-1982 הונצח פוקס ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
עמית מן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בפברואר 2001 כ"ז בשבט ה'תשס"א
 נרצחה:  7 באוקטובר 2023 (בגיל 22) שמחת תורה, כ"ב בתשרי ה'תשפ"ד
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום מגורים:  נתיבות
 
עמית מן (19 בפברואר 2001 – 7 באוקטובר 2023) הייתה פרמדיקית ישראלית שנרצחה בקיבוץ בארי בטבח שבעה באוקטובר. במהלך המתקפה טיפלה בפצועים במרפאה בקיבוץ בארי.
ביוגרפיה

נולדה ב-2001 בנתיבות כבת זקונים לדוד ורחל מן. אביה חלה כשהייתה בת 11 בסרטן, וטופל במשך שלוש שנים עד לפטירתו. המפגש עם הצוותים הרפואיים קרב אותה לתחום הרפואה. בגיל 15 החלה להתנדב בנוער מד"א. מאחר שלא גויסה לצה"ל בשל פטור רפואי, המשיכה במגן דוד אדום בשירות לאומי. במד"א שימשה כמדריכה ראשית בקורס פרמדיקים.
בשנת 2022, התקבלה לעבוד בקיבוץ בארי כפרמדיקית כוננית. היא התגוררה בקיבוץ עם בן זוגה אופיר פרץ.
פעילותה ביום המתקפה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בבוקר הטבח, הייתה מן כוננית בקיבוץ. בן זוגה פרץ, גם הוא פרמדיק במד"א, יצא עם הישמע האזעקות למשמרת בנתיבות. מן לא נסעה עימו לנתיבות כדי להישאר בקיבוץ בשעת החירום, והסתתרה בממ"ד הדירה בקיבוץ.
היא הוזעקה למרפאת השיניים על מנת לקלוט פצועים מכיתת הכוננות של הקיבוץ. כבר בדרכה למרפאה החלה לטפל בפצועים שמצאה בשבילי הקיבוץ, ולמשוך אותם למרפאה.
במרפאת הקיבוץ טיפלה בפצועים לצד אחות הקיבוץ, נירית הונוולד־קורנפלד. בהמשך הצטרף אליהן לטיפול בפצועים גם חבר הקיבוץ ד"ר דניאל לוי, שם פעלו במשך שעות. במהלך הטיפולים עמדה בקשר עם מוקד מד"א וניסתה להזעיק סיוע רפואי, אולם נענתה כי בארי הוגדר כאזור מלחמה שלא ניתן להגיע אליו. גם כשנגמר הציוד הרפואי, הוסיפה לנסות ולעודד את הפצועים.
בשעה 13:50 כתבה מן למשפחתה כי לחברי כיתת הכוננות שהגנו על המרפאה מפני המחבלים נגמרה התחמושת. בהמשך חדרו המחבלים למרפאה. מן נורתה ברגלה, הספיקה לשים לעצמה חוסם עורקים, אולם בהמשך נורתה בראשה. מהמרפאה נצלו רק האחות ופצוע נוסף.
באוקטובר 2024 הוכרז כי יוענק לה אות נשיא המדינה לגבורה אזרחית, כמו גם לנירית הונוולד-קורנפלד ולד"ר דניאל לוי, שטיפלו יחד איתה בפצועים במרפאה.
הנצחה

לאחר מותה הופץ ברשתות החברתיות ביצועה לשיר "שום דבר לא יפגע בי", כמו גם אודישן שעשתה לתוכנית הריאליטי "רואים את הקול". להקת כנסיית השכל הקליטו גרסה מחודשת לשיר "שום דבר לא יפגע בי" בה שולבה הקלטתה. בהמשך, הופיעה הלהקה עם הגרסה המשלבת את הקלטתה של מן, בטקס הזיכרון הלאומי במלאת שנה לטבח.
קבוצת גרפיטיול הנציחה את מן בציור קיר בתל אביב של דיוקנותיהם של ארבעה גיבורים שהצילו חיי אדם במהלך טבח השבעה באוקטובר.
שמה של מן הונצח על גבי אמבולנס שנתרם לזכר אנשי מד"א שנרצחו בשבעה באוקטובר. בקיבוץ בארי הוכנס ספר תורה לעילוי נשמתה.
הערות שוליים

1 2 3  עמית מן באתר ההנצחה של הביטוח הלאומי
1 2 3 4  דנה ספקטור, המלאך של עוטף עזה, ynet
1 2 3  איתן גפן, "לא אשרוד את זה": השעות האחרונות של עמית מן, הפרמדיקית שנרצחה בבארי, באתר ynet, 6 באוקטובר 2024
↑  פרמדיק מד"א אופיר פרץ, מספר על ההתמודדות עם הפצועים ב-7 באוקטובר, בערוץ מגן דוד אדום באתר יוטיוב.
↑  שושי חתוקה, ‏עמית מן ז"ל וילדי משפחת תעסה: אות נשיא המדינה לגבורה אזרחית, באתר ‏מאקו‏, 9 באוקטובר 2024
↑  אסי חיים, חומות של תקווה: מסע אל ארץ הגרפיטי בדרום תל אביב, באתר ynet, 27 בנובמבר 2023
↑  האודישן של עמית מן לתוכנית 'רואים את הקול' ביוטיוב
↑  אריאל פייגלין, שום דבר לא יפגע בה: כנסיית השכל מנציחים את קולה של עמית מן, באתר ערוץ 7, 14 בנובמבר 2023
↑  הטקס הלאומי • כנסיית השכל • עמית מן ז"ל ביוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012770612705171  VIAF: 67171591626903232429   WorldCat (עם VIAF): 67171591626903232429 
גרפיטי מאת „גרפיטיול”, עם דיוקניהם של ארבעה גיבורים אזרחיים: עמית מן (משמאל), ענר שפירא, עווד דראושה ובן שמעוני.
אנדרה קאבוש

אנדרה קאבוש (במקור אדה כ"ץ, בהונגרית: Kabos Endre; 5 בנובמבר 1906 – 4 בנובמבר 1944) היה סייף יהודי-הונגרי. אלוף אולימפי בעל 4 מדליות מהן 3 זהב משתי אולימפיאדות (לוס אנג'לס 1932 וברלין 1936) ואלוף עולם בעל 7 מדליות מהן 6 זהב.
קאבוש נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בזמן השואה, ובהמשך חזר לבודפשט ופעל במחתרת האנטי-נאצית עד למותו ב-1944 בנסיבות שלא הובררו עד תום.
ביוגרפיה

קאבוש החל את קריירת הסיוף כאשר קיבל מידיד ציוד לסיוף כמתנת יום הולדת. לאחר שקיבל את המתנה, הסתיר אותה בארונו, אך כאשר הידיד התגרה בו, נרשם למועדון סיוף, והפך לאחד הסייפים הטובים בעולם בזמנו.
ב-1928 זכה באליפות סלובקיה במדליית הזהב בסיוף בחרב. ב-1931 זכה במדליית הכסף באליפות העולם בסיף בתחרות החרב. ב-1933 וב-1934 זכה במדליות זהב אישיות באליפות העולם, וב-1931, 1933, 1934 ו-1935 זכה במדליות הזהב הקבוצתיות. בין חבריו לקבוצה היו היהודים אטילה פטשאואר ושנדור גומבוש.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה קאבוש במדליית זהב קבוצתית, ובמדליית ארד אישית בחרב. בתחרויות הקבוצתיות ניצחה קבוצתו את ארצות הברית (3-13), איטליה (2-9) ופולין (1-9) בגמר.
קאבוש לא היה משופע באמצעים כחבריו לקבוצה, שהיו לרוב ממשפחות עשירות. בעקבות ניצחונו באליפות אירופה ב-1934, פרש מהסיוף לזמן מה כדי לפתוח חנות מכולת. לאחר שמצא פטרון עשיר, שב לסייף, והוביל את הונגריה לניצחון נוסף באליפות אירופה ב-1935.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה קאבוש בשתי מדליות זהב. הוא הוביל את קבוצתו למדליית הזהב פעם נוספת, כשהיא בלתי מנוצחת, וזכה במדליית הזהב האישית בחרב עם 24 ניצחונות ב-25 קרבות.
עבודות כפייה ומוות

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, השתנה לרעה מצבם של יהודי הונגריה. קאבוש נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ושהה שם במשך 5 חודשים. לאחר מכן שהה במחנות הצבא ההונגרי ולימד את הקצינים סיוף. בעזרת קצין צבא ידידותי נשלח ביוני 1944 לקרובי משפחה בבודפשט ושהה בביתם, תוך שהוא פעיל במסגרת המחתרת ההונגרית. בנובמבר 1944 נסע בעגלה עם סוסים על גשר מרגיט בבודפשט, כאשר תקלה טכנית הביאה לפיצוץ מתקן שהצמידו הגרמנים לגשר, בציפייה לבואו של הצבא האדום. קאבוש, ועמו רבים אחרים, טבעו בנהר הדנובה. ישנם דיווחים סותרים על מותו, אך כולם מציינים כי טבע בדנובה בראשית נובמבר 1944.
ב-1986 הונצח קאבוש ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט.
נינה מיי מקיני

| --- | --- |

 לידה:  12 ביוני 1912 Lancaster, ארצות הברית 
 פטירה:  3 במאי 1967 (בגיל 54) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וודלואן 
 תקופת הפעילות:  מ-1929 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של הקולנוענים השחורים (1978) 
 
נינה מיי מקיני (באנגלית:Nina Mae McKinney. ה־12 ביוני 1912 – 3 במאי 1967) הייתה שחקנית אפרו-אמריקאית בינלאומית שהתפרסמה במהלך שנות ה-30 בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע, לאחר שהחלה את הקריירה שלה בברודוויי ובהוליווד. היא כונתה באירופה "גרבו השחורה" בגלל יופיה יוצא הדופן. מקיני הייתה גם אחת מכוכבות הקולנוע האפרו-אמריקאיות הראשונות בארצות הברית וגם אחת האפרו-אמריקאים הראשונים שהופיעו בטלוויזיה הבריטית.
ביוגרפיה

מקיני נולדה ב-12 ביוני 1912 בלנקסטר, דרום קרוליינה, ארצות הברית, לג'ורג'יה קרופורד ולהאל נפוליאון מקיני.  זמן קצר לאחר לידתה של מקיני, אמה הסתתרה לעיתים קרובות מבעלה המתעלל בביתו של קולונל לירוי ספרינגס עבורו עבדה כעובדת משק בית.
ב-1920 עברה אמה של מקיני לסוואנה, ג'ורג'יה, כדי לעבוד כטבחית עבור משפחה לבנה. מקיני נשארה מאחור ברחוב גיי בשכונת גילס קריק עם סבתה מצד אביה, מרי א. מקיני, בת ה-70. האב תמך כלכלית במשפחה כשליח של בית מרקחת מקומי. בינתיים, האם נישאה לג'יימס אדווין מינור והיגרה צפונה לניו יורק. מקיני בת השמונה נסעה לניו יורק לאמה זמן קצר לאחר מכן, אך נשלחה חזרה דרומה כדי לגור עם דודה קרטיס ומשפחתו בג'ילס קריק בעוד אביה נכנס לכלא. בשנת 1923, בזמן שעסק בעבודות פרך כחלק מהשהייה בכלא ברח האב ומעולם לא נתפס שוב.
ב-1923, מקיני עברה לגור עם משפחת ספרינגס אצלם עבדה אמה כטבחית. תפקידיה כללו משלוח ואיסוף חבילות מסניף הדואר המקומי. על מנת לבדר את עצמה במהלך השליחויות, היא נהגה לעשות פעלולים על האופניים שלה. היא החלה לשחק בהפקות בית הספר בבית הספר בלנקסטר, ניו יורק.
בסביבות 1925, מקיני בת ה-13 עברה למנהטן כדי לגור עם אמה ואביה החורג, ולמדה בבית ספר ציבורי במנהטן. בקיץ 1927 היא ויתרה לחלוטין על בית הספר.
בנובמבר 1931, בגיל 19, התחתנה מקיני עם מוזיקאי הג'אז ג'יימס "ג'ימי" מונרו. הם התגרשו בשנת 1938.
קריירה > קריירה מוקדמת (1927–1929)

ב-1928 העלה מפיק לבן, לו לסלי, מופע ברודוויי מוזיקלי בשם "Blackbirds of 1928" (אנ'), בכיכובם של ביל רובינסון ואדלייד הול, ובו כל השחקנים היו שחורים. מקיני הצטרפה למופע בתור נערת מקהלה תחת השם נינה מיי מקיני. המופע עבר לתיאטרון ליברטי שם הוצג 518 פעמים בהצלחה גדולה והיה מיועד לקהל לבן.
באוקטובר 1928, המפיק והבמאי קינג וידור (אנ')הגיע לניו יורק בחיפוש אחר שחקנים שחורים לסרט מדבר הבא שלו "הללויה" (אנ'). במהלך הליהוק בהארלם, מקיני צעדה הלוך ושוב מול הבניין כדי למשוך את תשומת ליבו של וידור. לדבריו, "נינה מיי מקיני הייתה יפה ומוכשרת וזוהרת באישיות". בהתחלה יועד לה רק תפקיד קטן בסרט אך בהמשך קיבלה את התפקיד הראשי.
ב-20 במאי 1929 חתמה על חוזה לחמש שנים עם MGM, היא הייתה השחקנית האפרו-אמריקאית הראשונה שעשתה זאת אך הוצעו לה תפקידים זניחים בלבד.
מקיני חזרה לניו יורק ועבדה בבית משפחת ספרינגס, וטיפלה באשה החולה. היא הופיעה בתיאטרון השגרירות ב-20 באוגוסט להקרנת הבכורה של "הללויה!", שזכה להצלחה עצומה. מקיני הייתה השחקנית האפרו-אמריקאית הראשונה שמילאה תפקיד ראשי בסרט מיינסטרים, שהיה לו צוות שחקנים אפרו-אמריקאי. וידור היה מועמד לאוסקר על הבימוי ומקיני זכתה לשבחים על תפקידה. וידור אמר לקהל "נינה הייתה מלאת חיים, מלאת הבעה, ופשוט כיף לעבוד איתה. מישהי כמוה מעוררת השראה בבמאי".
למחרת, מקיני התחתנה עם מרשל, אבל היא חזרה לקליפורניה בספטמבר, עברה להתגורר במלון דנבר ונסעה מדי יום לקולבר סיטי כדי לצלם את הסרטים "The Bugle Sounds", (אנ')"Manhattan Serenade"(אנ') ו- "They Learned About Women" (אנ'). לסרטים הוליוודיים מעטים היו צוותים מעורבים, והיה קשה לאפרו-אמריקאים למצוא מספיק עבודה בצד היצירתי של תעשיית הקולנוע. הוליווד לא ששה להפוך את מקיני לאייקון זוהר כמו השחקניות הלבנות של אז, למרות יופיה; הקודים של הפקת סרטים אסרו על צילום רומנטיקה בין-גזעית.
קריירה > אירופה (1930–1938)

לקראת סוף ינואר 1930, למקיני נמאס מ-MGM. היא החלה להפסיק להגיע להופעות קידום מכירות, במיוחד אם שמה לא היה מואר. באביב ההוא, המנהל החדש שלה, אל מונרו, כתב הספורט של "The Chicago Whip", ארגן לה סיור במערב התיכון בארצות הברית. היא הייתה אמורה להופיע בשיקגו, דטרויט, סנט לואיס, קנזס סיטי, קליבלנד ופיטסבורג. בסוף מרץ היא עזבה לשיקגו כדי להופיע במופע וודוויל בשם "קרקס". בחודש שלאחר מכן היא עברה לתיאטרון מטרופוליטן למשך שבועיים. במהלך המסע, ב-9 באפריל, הופיעה מקיני בשתיים מהדרשות של הכומר AW Nix, הכומר האפרו-אמריקאי כתב מספר דרשות ושירים, המפורסמות ביניהן נקראו "Black Diamond Express to Hell", שהוקלטו ברונסוויק. בעקבות מסע ההופעות הזה זכתה מקיני בביקורות נוראיות, בין השאר היא הוכרזה כנערה תאבת בצע, כוכבת שגדלה לבוז לגזע שלה. מקיני טענה כי הגישה תביעת דיבה במהלך 1930 נגד כתבת לבנה, אליזבת גולדבק, שהצהירה כי מקיני "הכחישה את הגזע שלה" במאמר שכתבה עבור המגזין "Motion Picture Classic".
בינואר 1934, מקיני יצאה למסע הופעות פסנתרן הג'אז גרלנד ווילסון (אנ') בריביירה הצרפתית, שהחל בניס, ונמשך בהצלחה חמישה חודשים. הם בילו חודש מוצלח בפראג מיד לאחר מכן. ב-2 במרץ היא הגיעה לבודפשט והופיעה בגריל-בר הפריזאי למשך חודש נוסף. בהמשך הגיעה מקיני לאתונה, יוון, לפתיחה של קולנוע פמינה ב-7 באפריל שם היא הוכרזה בתור ה-Black Garbo (לפני כן, היא כונתה רק בשם Black Clara Bow).
ב-15 ביולי, מקיני הופיעה בתיאטרון אלהמברה (אנ') בלונדון, שם שהתה שבועיים. בינתיים היא הופיעה גם בסרט "Kentucky Minstrels" (אנ') סרטה הבריטי הראשון, לצד סקוט אנד ווילי ותזמורת דברוי סומר.
במהלך קיץ 1934, לצד פול רובסון, החלה מקיני לצלם את הסרט "Sanders of the River"(אנ') של זולטאן ואלכסנדר קורדה באולפני הסרטים דנהאם ליד לונדון. הסרט, שחלקו מתרחש באפריקה, תיאר את התרבות האפריקאית בצורה חיובית, שרובסון התנה להשתתפותו בפרויקט. מקיני ורובסון גילו מאוחר יותר שהסרט נערך מחדש ללא ידיעתם, ושהתפקידים שלהם בסרט נחתכו משמעותית.
קריירה > חזרה לאמריקה

חסרת כל ומיואשת, מקיני חזרה להוליווד ביולי 1944. היא הופיעה לצד מרלי אוברון (אנ'), כשגילמה משרתת בסרט "Dark Waters" (אנ'), ולצד איירין דאן בסרט "Together Again"(אנ') כמבלה במועדון לילה.
מוות ומורשת

אחרי 1960, מקיני חיה בניו יורק. ב-3 במאי 1967 היא מתה מהתקף לב בגיל 54 בבית החולים מטרופוליטן במנהטן. הלווייתה הייתה בכנסייה הקטנה מעבר לפינה.
בשנת 1978 קיבלה מקיני פרס לאחר מותה מהיכל התהילה של הקולנוענים השחורים על מפעל חייה.
ב-1992, תיאטרון וולטר ריד בלינקולן סנטר בניו יורק שיחזר קליפ של מקיני שרה ב- Pie, Pie Blackbird (1932) בשילוב של קליפים בשם Vocal Projections: Jazz Divas in Film.
היסטוריון הקולנוע דונלד בוגל דן במקיני בספרו מ-1992 הדן בהיסטוריה של השחורים בקולנוע. הוא מציין כי היא עוררה השראה בשחקניות אחרות והעבירה להן את הטכניקות שלה. הוא כתב כי "תרומתה המשמעותית לקולנוע הייתה באלו שעליהן היא השפיעה".
בשנת 2019, מקיני הוזכרה ב"Overlooked", סדרת כתבות של ה"ניו יורק טיימס", שבה צוות המערכת ניסה לתקן הטיה ארוכת שנים בדיווח על ידי פרסום מודעות אבל למיעוטים ונשים.
קרדיטים בברודוויי

| תאריך | הפקה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1928 | Blackbirds של 1928 | זמרת מקהלה |  |
| 6 בספטמבר - 26 בנובמבר 1932 | באליהו של 1932 | מופיעה |  |
פילמוגרפיה

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1929 | Hallelujah! | צ'יק |  |
| 1929 | Manhattan Serenade | עצמה | נושא קצר |
| 1930 | They Learned About Women | זמרת מיוחדת | ללא קרדיט |
| 1931 | Safe in Hell | ליאוני, מנהלת המלון |  |
| 1932 | Pie, Pie Blackbird | מיס נינה | עם האחים ניקולס, אובי בלייק, ונובל סיסל |
| 1932 | Passing the Buck |  |  |
| 1934 | Kentucky Minstrels | עצמה | עם דברוי סומרס ולהקתו |
| 1935 | Sanders of the River | לילונגו, אשתו של הצ'יף האפריקאי | עם פול רובסון |
| 1935 | Reckless | זמרת מיוחדת |  |
| 1936 | The Lonely Trail | רקדנית | ללא קרדיט |
| 1936 | Broadway Brevities: The Black Network | עצמה | נושא קצר |
| 1938 | Gang Smashers | לורה ג'קסון, זמרת קברט |  |
| 1938 | On Velvet | עצמה | נושא קצר |
| 1939 | The Devil's Daughter | איזבל וולטון |  |
| 1939 | Straight to Heaven | אידה וויליאמס |  |
| 1940 | Swanee Showboat | עצמה | נושא קצר |
| 1944 | Dark Waters | פלורלה |  |
| 1944 | Together Again | עוזרת בחדר אבקת מועדון לילה | ללא קרדיט |
| 1945 | The Power of the Whistler | פלוטילדה, המשרתת של קונסטנטינה | ללא קרדיט |
| 1946 | Mantan Messes Up | נינה |  |
| 1946 | Night Train to Memphis | עוזרת |  |
| 1947 | Danger Street | ורוניקה |  |
| 1949 | פינקי | רוזליה, חברה קנאית |  |
| 1950 | Copper Canyon | תרזה | ללא קרדיט |
| 1954 | Mistica | מינגה | ללא קרדיט |
טל ירימי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בדצמבר 1976 (בן 48)
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  שחקן, זמר
 מקום לימודים:  יורם לוינשטיין, בית צבי
 פרופיל ב-IMDb
טל ירימי (נולד ב-26 בדצמבר 1976) הוא שחקן, זמר, ויוצר ישראלי. בעלים של סוכנות השחקנים Yarimi Rubinstein ובית הספר למשחק מול מצלמה ReActing Studio בתל אביב.
ביוגרפיה

בגיל 22 החל לימודי משחק במכינה בבית ספר למשחק של יורם לוינשטיין, לאחר מכן המשיך ל3 שנים בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בבית צבי. ירימי מיד עם שחרורו מהצבא החל ללמוד פיתוח קול אצל נירה גל. כשירימי למד בתיכון השתתף בלהקה ביבנה שקראו לה "סתם תוכי", זו הייתה להקת רוק וירימי ניגן על קלידים.
קריירה

כשחקן
"שמש" – שיחק בתפקיד אורח בעונה השנייה גילם את אלי, חבר של מנו מהאוניברסיטה. (1998)
"20 פלוס" – התארח בעונה השנייה גילם בחור שבא לחפש דירה לגור בה. (1999)
"טיפול נמרץ" – שיחק בתפקיד אורח גילם את דותן. (2003)
"שנת אפס" – גילם חוקר משטרה. (2004)
"חדר מלחמה" – (2005)
"האלופה" – השתתף בעונה השנייה גילם את דמותו של דורי בראל. (2007)
"אלטלנה" – בתפקיד שייקה. (2008)
"חצויה" – שיחק ב 2 העונות של הסדרה בתפקיד אדוארד יוליס. (2009-2010)
"רמזור" – התארח בעונה הרביעית גילם את אילוז. (2014)
ירימי גם השתתף בפרסומת רבות בניהם: "נגב קרמיקה ", "ביטוח ישיר", זוגלובק, ו"פלאפון".
דוגמנות:
ירימי דגמן עבור חברת דלתא בין השנים  2017-2020
בתיאטרון
בתיאטרון הבימה שיחק בהצגות: "פרפרים חופשיים", "אכזר ורחום",״ שלוש נשים גבוהות ו"הלהקה".
בתיאטרון אורנה פורת לילדים שיחק במחזה "מעלה קרחות".
שיחק בתפקיד אהרון הכהן  והמספר בהצגת המחול ״ נסיך מצרים ״ של התיאטרון הארצי .
שיחק את שירחאן במחזמר ספר הג’ונגל שביים אמיר פיי גוטמן
שיחק בתפקיד ראשי במחזה "בלדה ספרדית״ בתיאטרון באר שבע במאי יורם פאלק.
כזמר ויוצר
ירימי יצר ושר את השירים "איתך או בלעדייך", ו"כל היום (היא רוצה רק אהבה) אשר הופיעו בפסקול הסדרה  ״ האלופה 2 ״ בנוסף הוציא בינואר 2025 לרדיו שיר בכורה בשם ״842״ .
חיים אישיים

ירימי נשוי לחגי והם מתגוררים בתל אביב . ירימי הוא מורה למשחק מול מצלמה ובעליו של Yarimi Rubinstein ייצוג שחקנים ובית הספר למשחק מול מצלמה ReActing Studio.
בין תלמידיו שלמדו אצלו משחק השחקן אופק פסח. עידו אליאלי, אלעד גיטלמכר, ליה אללוף, מוצרט כתילאת, לב רודניצקי, שלומי יפרח ועוד.
הערות שוליים

1 2 3 4  לגמרי לא לוזר, באתר "את", 13 ביוני 2007
1 2  ynet, דורי בר-אל (טל ירימי), באתר ynet, 15 במרץ 2007
↑  טל ירימי, באתר archive.habima.co.il
↑  מיכאל הנדלזלץ, ספרד, באופן כללי, באתר הארץ, 11 ביולי 2008
↑  מילות השיר "איתך או בלעדייך", באתר שירונט
↑  רוני שיינר, ארגון הג'וינט בלחץ: טל ירימי מ"האלופה" נלחם בסמים, באתר nrg‏, 26 באוקטובר 2008
↑  Instagram, www.instagram.com