stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כחום היום (אידיליה)

כחום היום היא אידיליה מאת שאול טשרניחובסקי, שהתפרסמה לראשונה בירחון השילוח, ספטמבר, 1905.
האידיליה, שהיא סוגה ספרותית המאופיינת בשירה לירית אפית בצורתה, אך עשויה גם לשלב תכנים טראגיים בתוכנה, מספרת במבנה של סיפור מסגרת, על חייו ומותו של "ולוולה שוטה", כפי שכינוהו אחיו, שהיה ילד זקונים להוריו, אוהב טבע, מטפל בחיות וחולם חלומות בהקיץ. ולוולה מצא את מותו לאחר שהתלווה בחשאי ל"משולח" מארץ ישראל, בתקווה להגיע לארץ הקודש, אך האחרון היתל בו ונטש אותו כבר בתחילת הדרך. ולוולה ניסה להמשיך בדרכו לבדו, בשלג ובקור, עד שמצא אותו איכר שהחזירו לביתו קודח, ולאחר זמן קצר נפטר.
התיאורים האפיים, השלווים של השמש ביום קיץ חם מאוד בשדמות אוקראינה, הישיבה הבטלה של שלושה אנשים בצלו של בית הכלא של המקום, משתלבים כאילו מבלי משים בסיפורו הטראגי של האב האומלל, שהולך לפזר פרחים על קברו של הילד התם, בעל הנשמה היתרה.
עלילה

האידיליה פותחת בתיאור פסטורלי מתמשך של קרני השמש המפזזות בשלוליות, בגנים ובשדות החיטה, ”וּפָשַׁט הַזָּהָב הַתַּחְתּוֹן וְנָגַע בַּזָּהָב הָעֶלְיוֹן, וְיִתְלַכְּדוּ אוֹרוֹת בְּאוֹרוֹת, וְגָבַר הַחֹם עַד מְאֹד. עַד שִׂימוֹ מַחֲנָק לַנָּפֶשׁ. וְכָלְתָה רֶגֶל מִשּׁוּק וּרְחוֹבוֹת הַכְּפָרִים יֵשַׁמּוּ” הריקוד העליז של קרני השמש הופך בהדרגה לחום מחניק. שלושה אנשים מצאו מסתור מהחום העז בצלו של בית הכלא: משה אהרון הצבעי, המפליא בצביעת תריסי בית הכלא, וסקה גונב הסוסים, אחד משוכני בית הסוהר ויוכים השומר.
והנה הופיע לפניהם שמחה הזקן, לאחר שביקר את קבר בן זקוניו, וולולה, שנפטר לאחרונה. מספר הזקן את קורות חייו ומותו של וולולה לשלושה; צעיר הבנים נולד קצת שונה מאחיו. ” נִכָּר הָיָה מִיָּד, שֶׁאֵין 'תְּפִיסַת' אֶחָיו תְּפִיסָתוֹ.עָלָה לוֹ בְּקֹשִׁי דִּבּוּרוֹ, וְגַם בְּאַלְפָא-בֵּיתָא, כִּדְאָמְרֵי אֵינָשֵי, הָלַך וְנִכְשַל, כְּהוֹלֵךְ עַל גַּבֵּי כְּלֻנְסָאוֹת.” הילד היה חולם בהקיץ, מתפעל מתופעות הטבע, בעל לב רחום וחנון לאדם ולבעלי החיים. בנוסף לכך, הקפיד על קיום המצוות וכעס אם נתקל במעשי הונאה "קלים" שנאלצו היהודים החנוונים לנקוט בהם, כדברי שמחה, עקב ההגבלות החמורות שהטילו השלטונות על מגוריהם ומשלח ידם. אחיו לעגו לו על צדקנותו וכינו אותו "צדיק", "רב", "קוזק של ריבונו של עולם" וכדומה.
בפורים נזדמן לביתו של שמחה "משולח" מארץ ישראל, שהרבה לספר שבחים על ארץ הקודש. ולוולה הקשיב לו קשב רב, וכאשר הלך המשולח לדרכו, התלווה אליו בחשאי. האיש היתל בו ונטש אותו כבר בתחילת מסעיו. וולולה ניסה להמשיך בדרך לארץ ישראל לבדו, אך קפא מהקור העז ששרר בחוץ. איכר מצא אותו והחזירו לביתו, וה"נשמה היתירה" שהייתה לו, סיפר שמחה, ניטלה ממנו, "ונתרוקן הבית מטהרו". הלך שמחה לבקר את בנו ולפזר פרחים על קברו של הנער אוהב הטבע, כדי לשמח אותו.
השלושה הקשיבו לסיפור בדממה, ויוכים השומר האיץ בוסקה גונב הסוסים האסיר, לחזור לתאו טרם בוא המפקח. האידיליה מסתיימת במילים שפתחה בהם:
” וְעָמְדָה חַמָּתוֹ שֵׁל תַּמּוּז לוֹהֵטֶת בְּאֶמְצַע שָׁמָיִם, וְיַמִּים שֶׁל פְּלָדוֹת נִשְׁפָּכִים, וּשְׁבִיבִים, וּרְשָׁפִים וְזַהֲרוֹרִים”
הביקורת

האידיליה "כחום היום" נחשבת לאחד משיאי יצירתו של שאול טשרניחובסקי, אומר חוקר הספרות אבנר הולצמן, במאמרו המסכם את ההיסטוריוגרפיה של ביקורת היצירה. לא לחינם זכתה היצירה למאמרי ביקורת וניתוח רבים יותר מכל אידיליה אחרת של המשורר. הדיון בסוגה הספרותית, אידיליה, לצד היסודות הריאליים והטראגיים, סיפור המסגרת וחשיבותו לעומת סיפורו של האב השכול, האנלוגיות המשתמעות לחלק מהמבקרים מהיצירה, הנושאים הנדונים בה, תיאורי הטבע המפורטים וכדומה, הם רק חלק מהנושאים שמעסיקים את המבקרים הרבים שדנים באידיליה "כחום היום".
כבר בתחילת המאה העשרים, לאחר הופעתה בכתובים, זכתה היצירה לביקורות חמות שנכתבו על ידי מנדלי מוכר ספרים, יוסף חיים ברנר ויעקב פיכמן שקרא ליצירה "הפרי המתוק ביותר של שירתו" של טשרניחובסקי. אך חלק הארי של הדיונים פורסם החל משנת מותו של המשורר, 1945, ועד ימינו. ריבוי הדיונים מעיד על התחושה שלא מוצו כל אפשרויות הקריאה באידיליה, ויש בה עדיין נושאים שדורשים הבהרה ופענוח. זו הסיבה שהטובים מחוקרי הספרות והמבקרים דנו בנושא, ביניהם: ברוך קורצווייל, יוסף קלוזנר, דב סדן, מנהם ברינקר, עדי צמח, יוסף האפרתי, חמוטל בר יוסף, זיוה שמיר, דן מירון ועוד.
שלושה שלבים מבחין הולצמן בשלבי הדיון הרבים: בשלב הראשון דנו החוקרים, ובמיוחד יעקב פיכמן, במקורות ההשפעה על היצירה. האם קיבל טשרניחובסקי השראה ביצירתו מסופר כלשהו, כיצד השפיעו יסודות אוטוביוגרפיים על היצירה, או מצב העם בגולה והזיקה לארץ ישראל, וכדומה, עיסוק בהשפעת הגורמים החיצוניים על היצירה. בשלב השני התמקדו יותר בניתוח פנימי של היצירה, ובשלב השלישי שילבו בין שתי הגישות.
הביקורת > מוקדי האידיליה

קיימים באידיליה שלושה מוקדי סיפורים, שבהם הבחין לראשונה עדי צמח, והקשר ביניהם איננו פשוט וחד משמעי: 1. תיאור הנוף שטוף השמש, 2. תיאור השלישייה היושבת בצלו של בית הכלא, 3. סיפורו של ולוולה כפי שהוא מסופר על ידי אביו. החלוקה התקבלה על ידי החוקרים, אך הם מתחבטים איזו מהמסגרות מהווה את מוקד היצירה. האפרתי העמיד במרכז את סיפור המסגרת "שהמתינות והשלווה המאפינים אותו מרככים ומצמצמים את משמעותו של הסיפור הפנימי הטראגי על מותו של ולוולה". חמוטל בר-יוסף מעדיפה לקרוא את הסיפור מהסוף להתחלה, כדי שהפרספקטיבה של הסיפור תורחב מן המעגל המשפחתי של ולוולה למעגל החברתי של יושבי הקרנות. ואילו הלל ברזל רואה בהתפתחות האידיליה מעין רצף הדרגתי שמגיע לשיאו בקינה על מותו של ולוולה.
הביקורת > כיווני פרשנות מקובלים

הכיוון המקובל בין החוקרים את "כחום היום" הוא הפירוש הלאומי, דהיינו, ניסיונו ההרואי והטראגי של ולוולה לעלות לארץ ישראל כאנלוגיה לכיסופי העם לציון. לקו המחשבה הזה שותפים קלוזנר, פיכמן ואף זיוה שמיר שמתרשמת מקווי דמיון בין דמותו וגורלו של ולוולה לבין דמותו וגורלו של הרצל. בנוסף לכיוון הלאומי הצר רואים חלק מהחוקרים את האידיליה כ"אמירה מקיפה וכוללת על המצב היהודי בגלות ועל הדרכים השונות לתיקונו על ידי חידוש זיקתו של היהודי אל כוחות החיים, הטבע והאדמה". ברוך קורצוויל, ישראל אלדד ויחיאל קדמי הם מקצת החוקרים שצועדים במסלול זה, שמתקשר למגמה בביקורת על טשרניחובסקי המבליטה את הניגוד ביצירתו בין היהודי הגלותי לבין הפן האלילי, היווני.
כיוון אחר הוא הפירוש הרומנטי הטרגי. מבקרים שהבליטו את היסוד האנטי אידילי שבאידיליה, כשמותו של ולוולה הוא פסגת הטרגדיה ותכלית היצירה. עדי צמח התמקד בעולם האידיליה החצוי כאן בין המגוחך והמוגבל בעולם האנושי לבין ההרמוניה בטבע שבו מתמזגים הזהב העליון והזהב התחתון. אך ניסיונו של האדם לחרוג מעולם הכלא לעולם הקוסמי נדון לכישלון.
כנגד הכיוון האחרון קיים גם הפירוש הריאליסטי אידילי. המבקרים מבליטים דווקא את צדדי הפיוס ובקשת ההרמוניה שהם בעצם מהותו של הז'אנר האידילי, כפי שהגדיר יעקב פיכמן: טשרניחובסקי היטיב לתאר "יופי זה הפורח בחשאי בירכתי החיים". גם זיוה שמיר מדגישה במאמר משנת 1987, שאת כל האידיליות שלו כתב טשרניחובסקי בשנות לימודיו בהיידלברג ובלוזאן, הרחק מכפר מולדתו. "המרחק הגאוגרפי והריחוק המנטלי נתנו אותותיהם באידיליות של טשרניחובסקי, שלא נכתבו כדי לתקן ולחנך, להטיף ולהורות הלכה, כי אם בעיקר כדי להעלות בזיכרון ולתאר. הישן והרחוק עולים בהן מתוך אהבה ורחמים, עם מנוד ראש מפוכח של מי שמבחין לא רק באורותו כי אם גם בצלליו של העולם שנטש". לקו מחשבה זה מצטרפים גם שלום קרמר, אליעזר שביד ויוסף האפרתי. באופן טבעי מדגישים ביקורות אלו את חשיבותו של סיפור המסגרת ואת דמותו המייצגת המשכיות של רבי שמחה.
חמוטל בר יוסף מייצגת את הכיוון החברתי מוסרי בגישתה, כשהיא מתייחסת לסיפור חייו של ולוולה כביקורת חברתית נוקבת של הנורמות הנהוגות בחברה היהודית. גם אחיו של הנער והמשולח הנוכל הם נציגי הרוע באידיליה. קרני השמש המפזזות שהופכות לחום מחניק, גונב הסוסים ובית הכלא מוסיפים לתחושת הפגמים החברתיים במציאות. אך סלחנותו של רבי שמחה, תיאורי הטבע המפזזים וההומור שנוקט בו המספר - תורמים לנייטרליות הבסיסית של הז'אנר האידילי.
קיימת שניות בעיצובה של היצירה, טוען אבנר הולצמן, שמוצגת כמבנה סגור ופתוח כאחד; מצד אחד זוהי יצירה הדוקה ומחושבת בעיצובה ובדרכי ההתקשרות של פרטיה, ומצד שני זוהי יצירה מתונה מאוד שכל אחד מחלקיה שומר על סוג של אוטונומיה. הכפילות הזו ביצירה מאפיינת אמנם את כל האידיליות של טשרניחובסקי, אך בולטת במיוחד באידיליה "כחום היום", והיא זו שמאפשרת את הדיון הגמיש בפרשנותה. אך גם ללא כל גישה אקדמית ניתן לקרוא ולהתפעם מתיאורי הטבע, מההומור הסמוי שבתיאור בית הסוהר, מדמותו המופלאה של ולוולה ומסיפורו האוהב והמתון כביכול של אביו, גם אם הוא ספוג בכאב טראגי.
ראו גם

לביבות (אידיליה)
אידיליה
לקריאה נוספת

ברוך קורצוויל, "הרקע האידילי בשירי טשרניחובסקי", הארץ, 28 במרץ 1945
יוסף האפרתי, האידיליה של טשרניחובסקי, ספריית פועלים, 1971
ישראל אלדד [חתום: י. אחידב], "על אידיליה אחת של טשרניחובסקי" סלם, ה', גיליון ז', תשי"ד
עדי צמח, "השמש ובית-האסורים : על שלוש אידיליות של שאול טשרניחובסקי, בט״ז שנים לפטירתו", משא (מצורף ל׳למרחב׳), שנה 9, גל׳ 41 (י״ד בתשרי תש״ך, 16 באוקטובר 1959), עמ׳ א, ב <על האידיליות ״כחום היום״, ״לביבות״ ו״הכף השבורה״, מוסד ביאליק, תש״ן 1990, עמ׳ 192–205
הלל ברזל, "האידיליה כאלגיה, 'כחום היום' ", שירת התחייה - שאול טשרניחובסקי, ספריית פועלים, תשנ"ד, עמ' 152–156
בלהה רובינשטיין, "שאול טשרניחובסקי - שירים ואידיליות", בספרה: שירים ומה שביניהם : על משוררים ושירים בתוכנית הלימודים החדשה לבית הספר העל-יסודי (תל אביב : עם עובד, תשס״ב 2001), חלק א, עמ׳ 131–170.
גבריאל צורן, "חמתו של תמוז : 'כחום היום' ומסורת האידיליה". בתוך: הספרות והחיים : פואטיקה ואידאולוגיה בספרות העברית החדשה : למנחם ברינקר, ביובלו / עורכות – איריס פרוש, חמוטל צמיר, חנה סוקר-שווגר, כרמל, תשע״א 2011, עמ׳ 428–444
הערות שוליים

↑  שאול טשרניחובסקי, "כחום היום", השילוח, טו, חוברת ד-ו, תרס"ה, [ספטמבר, 1905] עמ' 368–376
↑  גיטה אבינור, "גורליות וטראגיות באידיליות טשרניחובסקי", "על המשמר", 20 במאי 1960
↑  שאול טשרניחובסקי, "כחום היום", פרויקט בן-יהודה
1 2 3 4 5 6  אבנר הולצמן, "שבע פנים ב'כחום היום": לפרשנות האידיליה של טשרניחובסקי, אהבות ציון: פנים בספרות העברית החדשה, כרמל, 2006, עמ' 135–144
↑  יוסף האפרתי, "השימוש באנלוגיה בכ'חום היום' וב'לביבות', תום ותהום – האידיליה של טשרניחובסקי, בעריכת בועז ערפלי [ואח'], הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 95-86
↑  וכך כותבת זיוה שמיר במאמר "אך לבו היה לב זהב: טשרניחובסקי על מות הרצל" [מאזניים, חשוון, תשע"ט]: "ברצוני להעלות כאן את ההשערה, שאחת מיצירותיו היפות והידועות ביותר של טשרניחובסקי - האידיליה 'כחום היום' [...] איננה 'סיפור פשוט' על ילד קטן וחולמני בשם ולוולה, שמת בדרך למימושה של פנטזיה חסרת בסיס מציאותי להגיע לארץ ישראל בכוחות עצמו, כפי שפרשוה דורות של קוראים. בדעתי להתבונן בה כאן כבסיפור אלגורי, או סמלי, על צעיר בניה של האומה, שחזונו לממש את חזונו בחייו נקטע באבו והותיר את עמו הזקן המום מצער"
↑  יעקב פיכמן, שורות, דבר, 5 באוקטובר 1953
↑  זיוה שמיר, "ללא תכלית וללא תועלת : האידיליה ״כחום היום״ של טשרניחובסקי והשפעתה על ביאליק. עתון 77, גל׳ 91–92 (אב-אלול תשמ״ז, אוגוסט-ספטמבר 1987), עמ׳ 32–34
↑  חמוטל בר-יוסף, "היחסיות של הרוע החברתי באידיליה 'כחום היום' של טשרניחובסקי", תום ותהום; האידיליה של טשרניחובסקי, בעריכת בועז ערפלי ואח', הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 103-96
ליימן הול

ליימן הול (באנגלית: Lyman Hall;‏ 12 באפריל 1724 – 19 באוקטובר 1790) היה רופא, כומר, ומדינאי, היה מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית כנציג של ג'ורג'יה. מחוז הול נקרא על שמו.
חייו ומשפחתו

ליימן הול נולד לג'ון ומרי הול, בוולינגפורד שבמושבת קונטיקט. הול סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל בשנת 1747, מסורת שאחיו הצעירים המשיכו. בשנת 1749, הוא קיבל משרת כמורה בקהילת סטארטפילד (כיום ברידג'פורט). כניסתו לתפקיד לוותה בסערה, ב-1751, הוא פוטר לאחר שהוטל דופי באופיו המוסרי, אשר, על פי אחת מהביוגרפיות, "נתמכה על ידי הוכחה וגם על ידי הודאתו שלו". הוא המשיך להטיף שנתיים נוספות, בתור ממלא מקום, ובמקביל למד רפואה ולימד בבית ספר.
ב-1752 נשא לאישה את אביגיל בור מפירפילד, קונטיקט, אך היא נפטרה בשנה שלאחר מכן. ב-1757 הוא נישא בשנית למרי אוסבורן. הול התחיל לעבוד בתור רופא לאחר שעברו לדורצ'סטר שבדרום קרוליינה, על יד צ'ארלסטון, עיירה שנוסדה כמה שנים לפני כן על ידי מהגרים תומכי הקונגרס, שהיגרו מדורצ'סטר שבמסצ'וסטס עשרות שנים קודם לכן. כאשר המתיישבים עברו למחוז מידוויי (כיום מחוז ליברטי) שבג'ורג'יה, הול עבר יחד איתם. הוא הפך במהרה לאחד מהאזרחים המובילים בעיירה החדשה שהוקמה שם, סונברי.
במלחמת העצמאות

סונברי בערב המהפכה האמריקנית, הייתה לחממה של רגשות קיצונים שהתהוו בעיקר סביב הלויאליסטים (תומכי הבריטים). אף על פי שלג'ורג'יה לא היה בתחילה ייצוג בקונגרס הקונטיננטלי הראשון, בזכות השפעתו של הול, הקהילה שוכנעה לשלוח נציג- הול עצמו - לפילדלפיה שבפנסילבניה, לקונגרס הקונטיננטלי השני. הוא קיבל מושב בקונגרס ב-1775, והיה אחד משלושת הנציגים של ג'ורג'יה שחתמו על מגילת העצמאות.
בינואר 1779, סונברי נשרפה על ידי הבריטים. משפחתו של הול הצלחה להימלט לצפון, שם נשארו עד לפינוי הבריטי ב-1782. הול חזר לג'ורג'יה, והתיישב בסוואנה. בינואר 1783, הוא נבחר למושלה של המדינה, תפקיד שבו החזיק למשך שנה אחת. בזמן כהונתו, הול תמך בסיבסוד הלימודים באוניברסיטה של המדינה, מתוך אמונה כי החינוך, חינוך דתי במיוחד, יביא לאוכלוסייה מהוגנת יותר. מאמציו הובילו לסיבסוד אוניברסיטת ג'ורג'יה ב-1785. בתום כהונתו כמושל, הוא חזר לעיסוקו ברפואה.
מותו ומורשתו

ב-1790, עבר הול לחווה במחוז בורק, בג'ורג'יה, על גבול קרוליינה, שם הוא נפטר ב-19 באוקטובר בגיל 66. אלמנתו של הול, מרי אוסבורן, נפטרה אחריו בנובמבר 1793.
ליימן הול הונצח בג'ורג'יה, שם אחד המחוזות על שמו, ובקונטיקט, מדינת המקור שלו, העיירה וולינגפורד כיבדה אותו במתן שמו לבית הספר התיכון שלה. בתי ספר יסודיים במחוזות ליברטי והול, שבג'ורג'יה, נקראים גם כן על שמו.
אנדרטת החותמים, אובליסק גרניט מול בית המשפט באוגוסטה, ג'ורג'יה, מנציחה את הול ואת שני החותמים האחרים מג'ורג'יה שחתמו על מגילת העצמאות. עצמותיו נקברו שם לאחר שהועברו מהקבר המקורי בחווה שלו במחוז בורק.
מראי מקום

Franklin B. Dexter. 1896. "Lyman Hall." In BIOGRAPHICAL SKETCHES OF THE GRADUATES OF YALE COLLEGE, 1745-1763. New York: Henry Holt & Company.
Charles S. Hall. 1896. HALL ANCESTRY. New York: G.P. Putnam's Sons.
Walter A. Clark. Dr. Lyman Street Hall: Connecticut's Contribution to Colonial Georgia. Correspondence, The Hartford Courant, Mar. 16, 1910, p. 16.
פרובינציית ניו יורק

פרובינציית ניו יורק (באנגלית: Province of New York) הייתה אחת משלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה שנפרדו מבריטניה בהכרזת העצמאות של ארצות הברית בשנת 1776. המושבה הוקמה לאחר שממלכת אנגליה כבשה את המושבה ההולנדית הולנד החדשה.
גאוגרפיה

פרובינציית ניו יורק הקיפה לחלוטין את מה שהיא כיום מדינת ניו יורק. בתחילה היא כללה גם את תחומי המדינות של ניו ג'רזי, דלאוור וורמונט, כמו גם חלקים של קונטיקט, מסצ'וסטס ומיין. המחוז קיבל את שמו החדש לאחר הכיבוש לכבוד ג'יימס, דוכס יורק ואחיו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה.
היסטוריה

בשנת 1664 נחתו כוחות בריטיים במפרץ גרייבסנד(אנ'), ברוקלין, תפסו את המעבורת החוצה את האיסט ריבר (הנהר המזרחי) וכבשו את העיר בלא כל התנגדות מצד התושבים המקומיים אשר שנאו את המושל המקומי פטר סטויוסאנט(אנ'). הכוחות ההולנדיים המקומיים נשלחו לביתם בלא כל התנגדות מצידם.
הבריטים שינו את שם העיר ל"ניו יורק" על שמו של אחיו של מלך אנגליה - ג'יימס השני, הדוכס מיורק, וב-12 ביוני 1665 מונה תומאס וילט(אנ') לראש העיר הראשון של ניו יורק.
ההולנדים כבשו את המושבה לזמן קצר בשנת 1673, ושינו את שמה ל"ניו אורנג'" אולם החכירו אותה לאנגלים בשנית בשנת 1674 בלא הגבלת זמן, כחלק מהסכמי השלום במלחמה האנגלית-הולנדית השלישית. ב-1 בנובמבר 1683 התעגנה צורת הממשל במושבה וניתן לה שם רשמי 'פרובינציית ניו יורק', אשר הייתה מחולקת מבחינה אדמיניסטרטיבית לשנים עשר מחוזות, שכל אחד היה מחולק לעיירות.
כבר בראשית הקמתה הייתה ניו יורק עיר קוסמופוליטית - יהודים שברחו מברזיל התיישבו בעיר, אירים רבים התיישבו בה (יום סנט פטריק הראשון שנחגג בעיר היה ב-17 במרץ 1756).
אף שבראשיתה של מלחמת העצמאות האמריקנית הותך פסלו של המלך ג'ורג' השלישי, והשתמשו בו ליצירת כדורי תותחים, הייתה העיר ברובה מלוכנית. חמישה קרבות נערכו בקרבת העיר בשנת 1776 ובהם קרב לונג איילנד, שנערך בברוקלין ב-27 באוגוסט. רבע מבנייני העיר נהרסו בשריפה הגדולה ב-21 בספטמבר, בעקבות הניצחון הבריטי בקרב הארלם הייטס.
העיר נכבשה על ידי הבריטים לאחר נפילתה של מצודת וושינגטון (אנ') לידיהם ב-16 בנובמבר 1776, והם החזיקו בעיר עד "יום הפינוי" בספטמבר 1783.
ראו גם

שלוש עשרה המושבות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007480003505171  GND: 1213008-4  LCCN: n00145302  NLA: 36591096  RERO: 02-A022924102  Trove: 1309560  VIAF: 134332848   WorldCat (עם VIAF): 134332848
דנה לפידות

| --- | --- |

דנה לפידות, 16 בפברואר 2013
 לידה:  22 בינואר 1983  (בת 41) באר שבע ישראל ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2008
 עיסוק:  זמרת, פזמונאית, מלחינה
 סוגה:  פופ
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  קול
 חברת תקליטים:  הד ארצי • ארומה מיוזיק
 שיתופי פעולה בולטים:  הנרי
 
דנה לפידות (נולדה ב־22 בינואר 1983) היא זמרת, פזמונאית ומלחינה ישראלית.
ביוגרפיה

דנה לפידות נולדה וגדלה בבאר שבע בבית מוזיקלי. מגיל צעיר היא הכירה את עולם המוזיקה, דרך אמה, חנה לפידות, בה היא נעזרת עד היום לכתיבה והלחנה של שירים מקוריים. סבה של דנה היה זמר אופרה, ואחותה הגדולה, קרין לפידות, היא זמרת בארצות הברית.
לפידות החלה לכתוב שירים בגיל 12. אחד השירים שכתבה בגיל זה הוכנס לאלבומה הראשון.
בגיל 17 התקבלה לפידות להרכב הראשון של להקת "חמסה".
קריירה

בשנת 2001, כשהיא בת 18, החלה לפידות בעבודה על אלבום הבכורה שלה, כשפנתה לנדב ביטון, המפיק המוזיקלי שהפיק את אלבומיו של עמיר בניון. ביטון הדריך את לפידות לגבי תהליך ההפקה והמשאבים הכלכליים. לאחר גיוסי כספים החלה לפידות לעבוד על האלבום, כשבמקביל עבדה כזמרת. שנתיים לאחר מכן, כששמעה את המוצר המוגמר ולאחר שבחנה אותו מזווית מקצועית החליטה לגנוז את האלבום. בטרם גניזת האלבום יצא לתחנות הרדיו סינגל בשם "חיפושים", שלא זכה להצלחה גדולה.
באותה השנה לפידות התאחדה עם להקת חמסה, והתמודדו בקדם האירוויזיון עם השיר "תן לי בדרבוקה" שכתבה ארלט ספדיה, אך לא עלו לשלב התחרות.
בשנת 2006 הגיעו הקלטותיה של לפידות לחברת "הד ארצי", ומשם היא התחילה את דרכה לאלבום בכורה. שנתיים לאחר החתמת החוזה בחברה, בשנת 2008, יצא הסינגל הראשון, "מוניות". ביולי 2008 יצא הסינגל "משוגעת", שזכה להשמעות רבות והגיע לראש מצעדי הפזמונים השונים. ב-28 באוגוסט יצא האלבום השלם, דנה לפידות, בעיבוד מוזיקלי של משה דעבול. סינגלים נוספים שיצאו היו "בובת קברט", שהיה למעשה גרסה מחודשת של השיר "חיפושים", ו"הפוכים".
בחודשים מרץ ואפריל 2009 יצאה לפידות לסיבוב הופעות אקוסטי ברחבי ישראל. בחודש אוקטובר 2010 יצא לתחנות הרדיו סינגל בשם "הלו אדון שלום גברתי" מתוך האלבום השני של לפידות.
בחודש דצמבר 2010 יצא לרדיו הסינגל השני מתוך האלבום השני של דנה לפידות –"הרגלים רעים", מילים, לחן והפקה מוזיקלית: הנרי.
בחודש מרץ 2011 הוציאה דנה לפידות לתחנות הרדיו את הסינגל השלישי מהאלבום השני, "בגלל געגועיי". מילים: שי מור יוסף, לחן: אייל ניסים, הפקה מוזיקלית: ניצן קייקוב. באותה השנה כתבה והלחינה את השיר "יש לך" לשלומי שבת. ביולי 2012 הוציאה את השיר "ואולי היום" לרדיו, לשיר צולם קליפ. בנובמבר 2012 יצא הסינגל "גן המשחקים" לרדיו. בחודש יוני 2013 הוציאה את הסינגל "ניו יורק" לרדיו, לשיר צולם קליפ. בנובמבר 2013 הוציאה את הסינגל "רק טוב" לרדיו. עם זאת כל הסינגלים שהוציאה בשנתיים הללו לא נכנסו לאלבומה השני. הסינגל הראשון שהוציאה היה "כמו בהתחלה" בחודש מאי 2015. השיר הגיע למקום השלישי במצעד השבועי של מדיה פורסט. הסינגל השני "מסתובב בעולם" יצא לרדיו בחודש יולי 2015. השיר זכה להשמעות רבות ואף נכלל בפלייליסט של גלגלצ. השיר לווה בקליפ. באוגוסט 2015 הוציאה את השיר "יום שישי" כסינגל לרדיו. עם צאת האלבום הוציאה כסינגל רביעי את השיר "חיבוק של אמא" לרדיו.
ביוני 2014 נישאה לשמוליק וקסלר. ב-2015 כתבה והלחינה את השיר "מנגינה" של עדן בן זקן והשיר "ברצלונה" למשה פרץ. בחודש דצמבר 2015 הוציאה את הדיסק השני הנושא את השם "כמו בהתחלה". בנוסף לכך, כתבה והלחינה את השיר "מחכה לו" עבור נטלי פרץ. ביולי 2017 בשיתוף פעולה נוסף עם הנרי הוציאה את הסינגל "Comme Ci Comme Ca" השיר משולב בטקסטים בעברית ובצרפתית.
בנוסף כתבה עוד להיטים לאומנים ליאור נרקיס, שלומי שבת, עדן בן זקן, מאיה בוסקילה, מיכל אמדורסקי ועוד.
ב-2019, אחרי 10 שנים שלא הופיעה על הבמות, החלה להשתתף בעונה השביעית של "הכוכב הבא לאירוויזיון".
ב-2020 הוציאה שיר חדש בשם "אתה צוחק אני בוכה".
ביוני 2020 נישאה ליוסי ברנס. ולהם שלושה ילדים.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2008: דנה לפידות
2015: כמו בהתחלה
הערות שוליים

↑  המצעד השבועי של מדיה פורסט, באתר מדיה פורסט, ‏31 במאי-6 ביוני 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308352105171  VIAF: 298796227   WorldCat (עם VIAF): 298796227
הר בנינגהוף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  1,965 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי קווטרמיין 
 קואורדינטות:  77°55′00″S 161°19′00″E﻿ / ﻿77.91667°S 161.31667°E﻿ / -77.91667; 161.31667
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר בנינגהוף(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר בנינגהוף
 
הר בנינגהוף (באנגלית: Mount Benninghoff) הוא הר שאינו מכוסה בקרח, בהרי קווטרמיין שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,965 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם 2.8 קילומטרים דרומית- מזרחית להר טרה קוטה.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו בשנת 1993 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של ויליאם ס. בנינגהוף (William S. Benninghoff), שהיה פרופסור לבוטניקה באוניברסיטת מישיגן, וערך מחקרים באנטארקטיקה בשנים 1968, 1976, 1977 ו- 1989; בנינגהוף היה חבר בתת-ועדת חקר הביולוגיה של הוועדה המדעית לחקר אנטארקטיקה, בין השנים 1968–1987; וכן היה חבר במועצת חקר הקוטב של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, בין השנים 1966-1986.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי
בישול

ערך זה עוסק בעיבוד המזון כדי להכינו לאכילה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
בישול בציור מ-1485
בישול הוא שם כללי לפעולות עיבוד מזון על ידי חום ממקור חיצוני. במרבית המאכלים, הבישול גורם לריכוך של המזון, וכך הוא קל יותר ללעיסה, בליעה ועיכול. הבישול משנה את טעמו, מרקמו, מראהו וערכיו התזונתיים של המזון.
אופני הכנה של מזון בעזרת חום הם: הרתחה, אפייה, צלייה, טיגון, עישון, אידוי וקלייה.
השפעות תהליך הבישול

החימום, הכרוך בתהליך הבישול, מרכך מזון על ידי הפיכת הקולגן לג'לטין. רב סוכרים כעמילן עשויים להתפרק לשרשראות קצרות יותר וסוכרים עוברים תהליך קרמליזציה. בנוסף לכך, החימום יכול לחטא את המזון מחיידקים המתרבים בטמפרטורות שבין 4 ל-70 מעלות צלזיוס. חימום מזון בטמפרטורות של מעל 140 מעלות צלזיוס מייצר את תגובת מייאר, המפיקה מגוון של ריחות וטעמים.
בישול המזון נועד ליצור טעם חדש על פי בחירת האדם המבשל אותו. כדי להרבות ביצירת טעמים חדשים, נהוג לערבב ולבשל יחדיו חומרי גלם שונים, כגון ירקות עם בשר, חלב עם סוכר, בצק עם ממרחים שונים ועוד.
חשיבות אבולוציונית

החוקר ריצ'רד ורנגהאם (אנ') טוען שבישול המזון אחראי להתפתחות האדם כפי שאנו מכירים אותו היום. לפי מחקריו, הבישול מקצר את הזמן הדרוש לעיכול, וכך נותר לאדם הקדמון זמן פנוי, אותו הקדיש לניסיונות לצוד חיות גדולות, למרות שניסיונות אלו לא תמיד הניבו הצלחות. ציד החיות הגדולות, כאשר צלח, סיפק בשר, שלעיסתו ועיכולו קלים יותר, לעומת מזון צמחי. בתהליך אבולוציוני, כתוצאה מהמעבר אל תפריט בשרי, השיניים הפכו קטנות וחדות יותר. גם המעיים התקצרו ולפעילותן נדרשה כמות פחותה של אנרגיה. הבשר אף סיפק אנרגיה רבה יותר, אשר איפשרה בהתפתחות מח גדול יותר. גם בישראל נמצאו הוכחות קדומות לבישול מזון. חפירות בגשר בנות יעקב חשפו הוכחות שבחברת אדם קדמון, אשר התקיימה שם, בושלו דגי ענק לפני 750,000 שנים.
חשיבות תרבותית

הבישול הוא מרכיב אתני חשוב בתרבויות העמים השונים, שכן הוא אחד הסממנים הבולטים להבדלים בין קבוצות עמים. הבדלים אלו ניכרים במרכיביו של התבשיל, טכניקות הבישול שנעשות בו, ובתבלינים המקומיים שמוכנסים אליו. במסורת הסינית, לדוגמה, מושרש החיתוך של המזון הנא לפיסות קטנות. זו פעולה מקדימה המאפשרת את סיום בישול המזון על ידי טיגונו המהיר (הקפצה).שיטה זו התפתחה בתקופות ארוכות של מחסור בחומרי בעירה. במסורת ההודית, אף שהיא עשירה מאוד בטכניקות בישול שונות, אופייני הבישול בשמן ובעיקר בגהי.
סממנים של תרבות גבוהה, כמו זו הקשורה למעמד האצולה באירופה, היו מלווים בכיבוש היצר. גם לאחר שהתבשיל היה מוכן, הייתה חובה להמתין עד שיוגש לשולחן וכל הסועדים האחרים קיבלו את מנתם, כשלבי ביניים עד למצב שבו הסועד היה רשאי להשתמש בכלי האכילה שלו. גם המעבר מקערות משותפות לצלחות אישיות אפיין את המעבר לתרבות אכילה גבוהה. יחד עם התפתחות תרבות האוכל, במאה ה-16, התפתח יצור אומנותי של כלי אוכל עשויים קרמיקה, במקום קערות עשויות עץ, אשר רווחו עד אז. במשפחות עשירות עשה שימוש במערכות כלי שולחן אשר נשאו את סמל האצולה של המשפחה.
בתרבותם של עמים שונים קיימים איסורים הקשורים למזון. הדוגמאות הידועות ביותר הן איסור אכילת בשר פרה בהינדואיזם, איסור אכילת חזיר אצל המוסלמים ואיסור על אכילת מאכלים לא כשרים אצל יהודים שומרי מצוות.
כהמשך למנהגי אכילה בצוותא בתרבויות שונות, הופיעו המסעדות ובעקבותיהן מוסדות שונים החלו לפרסם הערכות של השגי המסעדות. אחד המפורסמים במדרגי המסעדות הוא מדריך מישלין, אשר היה הראשון ביוזמה זו. בינתיים קמו לו מתחרים, כדוגמת רשימת סן פלגרינו, הידועה יותר כרשימת 50 המסעדות הטובות בעולם, אשר נוסדה בשנת 2002
בישול ברחבי העולם

מטבחי העולם נבדלים זה מזה, אך בהחלט מושפעים זה מזה. מאכלים רבים נדדו ממדינה למדינה בנתיבי השיט והמסחר ובכל מקום קיבלו גרסה מקומית המשתמשת בחומרים מקומיים. תופעה זו יצרה מגוון מאכלים קרובים אך שונים ששיקפו את הדומה והשונה בכל מטבח על פני כדור הארץ.
בישול פאייה
בישול פסטה
בישול רוטב פטריות שמפיניון
טיגון ביצים, עגבניות ופטריות
צליית בשר וירקות על מנגל
עירבול קמח לתערובת לעוגה
טריפת ביצים ושוקולד להכנת בראוניס
בצק קרוץ לעוגיות, טרם האפייה
ראו גם

אמצעי חימום והכנת מזון
רשימת כלי בישול
טכניקות בישול
מיוליקה
מאכלים אסורים
לקריאה נוספת

מייקל פולן, קיצור תולדות הבישול: איך השפיע הבישול על חיינו. מאנגלית: ניצן לפידות. מודן הוצאה לאור, 2017