stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת האזרחים בלבנון
השלב השלישי בלחימה: 1982–1984 > הפלישה הישראלית

ב-6 ביוני 1982 פתחה ישראל במבצע שלום הגליל, בתקיפת בסיסי אש"ף בלבנון. כוחות צה"ל התקדמו תוך יממה למרחק של 40 ק"מ בתוך לבנון, והגיעו למזרח ביירות, בתמיכה בשתיקה של המנהיגים המרונים, והמיליציות הנוצריות. חיילי צה"ל התקבלו בחום על ידי האוכלוסייה השיעית הענייה בדרום, לאור התנהלותם הסוררת של הלוחמים הפלסטינים בסביבת מחייתם.
התוכנית שהוצגה ואושרה על ידי הקבינט הייתה מוגבלת בהיקפה, היא כללה כניסה של 40 ק"מ לתוך לבנון, הריסת מסתורי ובסיסי אש"ף, והרחבת רצועת הביטחון שהוקמה לאחר מבצע ליטני כך שישובי הצפון, לא יימצאו בטווח פגיעת טילי אש"ף. אולם פקודותיהם של הרמטכ"ל רפאל איתן ושל שר הביטחון אריאל שרון היו להתקדם ישירות לביירות, בהתאם לשאיפתו הקודמת של שרון. לאחר תחילת הפלישה, באותו היום, מועצת הביטחון העבירה החלטה נוספת (החלטה 509) שקראה להפסקת האש, והסגת כל כוחות צה"ל מלבנון. ב-8 ביוני, מועצת הביטחון ניסתה להעביר החלטה נוספת בנושא, שחזרה על הדרישה להסגת הכוחות, אולם ארצות הברית הטילה עליה וטו (יש המפרשים צעד זה, כהסכמה שבשתיקה מצד ארצות הברית לפעולות ישראל).
בימיה הראשונים של הלחימה התקדם צה"ל לעומק לבנון, אך עדיין נותרו מובלעות (בייחוד במחנות הפליטים הפלסטינים) בשליטת אש"ף, שמהן יצאו הלוחמים הפלסטינים למתקפות נגד ישראל. בקרבות אוויר ושריון, הדפו הכוחות הישראליים את הצבא הסורי. לאחר הפצצה ישראלית של עמדות הנ"מ שהציבו הסורים, הוזנקו לשמי לבנון עשרות מטוסים סוריים, ונערך הקרב האווירי הגדול בהיסטוריה של ישראל, שבו הופלו 47 מטוסים סורים, ואף לא מטוס ישראלי אחד. לאור לחץ פוליטי מתמשך, חתמה ישראל על הסכם הפסקת אש עם סוריה ב-11 ביוני, ומיקדה את מאמציה מול אש"ף.
עד 15 ביוני 1982 התבצרו כוחות צה"ל סביב הבירה הלבנונית. ארצות הברית קראה לנסיגת אש"ף מלבנון, ושרון הורה על הפצצת מערב ביירות, בה נמצאו ביצוריהם של 16,000 לוחמי אש"ף ששהו בעיר. ערפאת מצידו, ניהל משא ומתן בניסיון לחלץ את כוחותיו מהאסון הפוליטי – ניסיון שצלח עם הגעתו של הכוח הבין-לאומי, שהגיע כדי לפנות את לוחמי אש"ף.
הלחימה בביירות גבתה של חייהם של כ-6,700 איש, מתוכם כ-80 אחוזים אזרחים, לאש"ף נהרגו כ-1,100 לוחמים, ולישראל 88 חיילים. מחיר הדמים היה גבוה, בשל קרב ההפגזות שהתנהל בין הצדדים, שבמסגרתו אש"ף הפגיז שכונות נוצריות של הבירה, וישראל החלה בתגובה להפציץ מהאוויר את מסתורי אש"ף.
השלב השלישי בלחימה: 1982–1984 > משא ומתן להפסקת אש

ב-26 ביוני הועלתה הצעה נוספת על שולחן מועצת הביטחון של האו"ם, שקראה ל"נסיגה מיידית של הכוחות הישראלים, המעורבים (בלחימה) סביב ביירות, ולהתרחקות של 10 ק"מ מפרבריה של העיר, ונסיגה בו זמנית של הכוחות הפלסטיניים החמושים מביירות, שצריכים לעזוב למחנותיהם הקיימים (מחנות הפליטים בלבנון)". ארצות הברית הטילה וטו גם על החלטה זו, מאחר ש"מדובר בניסיון ברור להשאיר את אש"ף ככוח פוליטי בר קיימא", בראייתם.
בסופו של דבר, ב-12 באוגוסט, על רקע המשך ההפגזות הישראליות את מערב ביירות, הושגה הסכמה בין הצדדים, שהביאה לקיצו את המצור בן 70 הימים על ביירות. במסגרת ההסכמה, כוחות צה"ל ואש"ף יסגו מלבנון. כוח רב-לאומי, שיורכב מכוחות מארינס אמריקנים ויחידות צרפתיות ואיטלקיות, יוודא את עזיבתם של לוחמי אש"ף, ויספק הגנה לאזרחים. הכוח הרב-לאומי הגיע לביירות ב-20 באוגוסט, כדי לפקח על עזיבת אש"ף את לבנון, ותיווך אמריקני במגעים הוביל לנסיגת כוחות אש"ף וסוריה מביירות.
השלב השלישי בלחימה: 1982–1984 > התערבות בין-לאומית

בשנת 1982 ביקשה הממשלה הלבנונית התערבות בין-לאומית בעקבות פלישת צה"ל ללבנון.
הכוח הבין-לאומי נחת בביירות ב-25 באוגוסט 1982, וכלל כ-800 חיילים אמריקאים, 800 חיילים צרפתיים וכ-400 חיילים איטלקיים. מטרתו הייתה להוות כוח שמירת-שלום ולפקח על פינוי כוחות אש"ף.
ב-10 בספטמבר הסתיים הפינוי של כוחות אש"ף מביירות.
ב-30 בספטמבר נהרג חייל המארינס הראשון בעת פינוי מוקשים בנמל התעופה של ביירות.
ב-4 בספטמבר החלו כוחות צה"ל לסגת לנהר האוולי.
ב-6 בספטמבר הפגיזו הדרוזים את נמל התעופה של ביירות מהרי השוף. שני חיילי מארינס נהרגו (סך הכול נהרגו עד אז כ-28 חיילי מארינס). בתגובה לכך ירו תותחי אוניות המלחמה האמריקאיות לעבר מעוזי הדרוזים בהרי השוף.
ב-23 באוקטובר 1983 התפוצצו שתי משאיות תופת הנהוגות בידי מתאבדים שיעים במטה המארינס בנמל התעופה של ביירות וסמוך למגורי החיילים הצרפתים. כ-241 חיילים אמריקאים ו-58 חיילים צרפתים נהרגו.
בפברואר 1984, לאחר הודעת נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, נסוגו הכוחות האמריקאים מלבנון ללא פעולות תגמול משמעותיות נגד הכוחות הסוריים או השיעיים.
השלב השלישי בלחימה: 1982–1984 > טבח סברה ושתילה

ישראל טענה כי כ-2,000 לוחמי אש"ף עדיין שוהים במחנות הפליטים הפלסטיניים בפאתי ביירות. ב-12 בספטמבר אישר הנשיא הלבנוני בשיר ג'ומאייל, שנבחר לתפקידו תחת חסות ישראל ב-23 באוגוסט את שליחתם של חיילי הפלנגות הנוצריות למחנות הפליטים. ב-14 בספטמבר ג'ומאייל נהרג בהתנקשות, שבוצעה בהוראת דמשק.
עם כניסת צה"ל למערב ביירות, ב-15 בספטמבר, הכוחות ספגו אש מכיוון מחנות הפליטים בפאתי ביירות.
לאחר שהתייעצו עם מנהיגי הפלנגות, שרון ורפאל איתן עקפו את הקבינט ואת הסכם הפסקת האש, בהוראה לחיילי צה"ל לסייע להעברתם של כ-200 חיילי פלנגות למחנות הפליטים בפאתי הבירה. הכוחות הישראלים לא הורשו להיכנס למחנות, וב-16 בספטמבר בשעה 18:00 נכנסו כוחות הפלנגות לארבעת המחנות סברה, שתילה, בורג' אל-בראג'נה ואל-פאכהאני. הכוחות נותרו במקום עד עלות השחר ב-19 בספטמבר, תוצאות שהותם במקום החלו להיחשף במהרה – מאות פליטים פלסטינים נרצחו, ולהערכת ישראל אף לא לוחם אש"ף אחד נהרג. מספר ההרוגים נע בין 680 לכ-3,000; ההערכה הלבנונית הרשמית קבעה כי מספר ההרוגים עמד על 857.
ועדת החקירה הממלכתית לבירור נסיבות הטבח, ועדת כהן, קבעה כי שרון ואיתן היו אחראים באופן לא ישיר לרציחות, מאחר שהיו צריכים להבין מה עלול להתרחש עם הכנסת לוחמי מיליציות נוצריות למחנות פליטים פלסטיניים. הוועדה המליצה על פיטוריו של אריאל שרון, ובעקבות החלטת הממשלה, הוא הועבר מתפקידו, והפך לשר בלי תיק.
הטבח עורר סערה בין-לאומית, ורבים בקהילה הבין-לאומית סברו כי עליהם לפעול לייצובה של לבנון. כתוצאה מכך, הכוח הרב-לאומי שהחל לסגת מלבנון, לאחר פינוי אש"ף, חזר ללבנון ככוח לשמירת שלום. אמין ג'ומאייל נבחר על ידי הפרלמנט הלבנוני למחליפו של אחיו כנשיא.
השלב השלישי בלחימה: 1982–1984 > הסכם ה-17 במאי

ב-17 במאי 1983 חתמו נשיא לבנון אמין ג'ומאייל, ישראל וארצות הברית על הסכם שקבע כי עם נסיגת הכוחות הישראליים, סוריה גם כן תסיג את כוחותיה; היו שטענו כי ישראל וארצות הברית הפעילו מכבש לחצים על ג'ומאייל כדי שישלים עם ההסדר. ההסכם קבע כי "מצב המלחמה בין ישראל ללבנון הסתיים, ואינו קיים עוד", וכך כביכול היווה הסכם שלום בין המדינות. מוסלמים לבנונים רבים ראו בהסכם ניסיון של ישראל לזכות בשליטה קבועה על דרום לבנון, וההסכם הצטייר בעולם הערבי כהסכם כניעה כפוי. אמין ג'ומאייל הואשם בבגידה בעמו, המתחים בלבנון התעצמו עוד יותר. סוריה התנגדה בחריפות להסכם, וסירבה לדון בסוגיית הנסיגה, וכך מנעה התקדמות ביישום ההסכם.
ב-5 במרץ 1984 הודיעה ממשלת לבנון כי ההסכם מבוטל.
השלב השלישי בלחימה: 1982–1984 > מלחמת ההרים

באוגוסט 1983 הסיגה ישראל את כוחותיה ממחוז הרי השוף (דרומית-מזרחית לביירות), ונותרה רק ברצועת הביטחון (בה תמצא תוך הפרת החלטה 425 של מועצת הביטחון, עד שנת 2000). בנסיגתה מהשוף, ישראל הסירה את החיץ האנושי של חייליה שניצב בין המיליציות הנוצריות לבין הדרוזים, וגרמה לסבב לחימה נוסף, שזכה לכינוי "מלחמת ההרים". עד ספטמבר, הדרוזים הצליחו להשתלט כמעט על כל השוף.
השלב השלישי בלחימה: 1982–1984 > הלחימה מתגברת

התמוטטותו למעשה של הצבא הלבנוני בפברואר 1984, בעקבות עריקתן של יחידות מוסלמיות ודרוזיות למיליציות, ערערה עוד יותר את יציבות הממשלה. עם נסיגתם הקרבה של הנחתים האמריקנים, סוריה והקבוצות המוסלמיות הגבירו את הלחץ על ג'ומאייל. ב-5 במרץ ממשלת לבנון ביטלה את הסכם 17 במאי, והכוחות נסוגו מספר שבועות לאחר מכן.
במהלך תקופה כאוטית זו, החלו התקפות הטרור נגד גופים אמריקניים ומערביים, כדוגמת התקפת הטרור ב-18 באפריל 1983 על שגרירות ארצות הברית במערב ביירות שגרמה למותם של 63 איש. לאחר ההתקפה, נשיא ארצות הברית רונלד רייגן הורה להפציץ את עמדות הדרוזים, וההפצצה גרמה לפגיעתם של רבים, מרביתם אזרחים; בתגובה לתקיפה זו בוצע פיגוע נוסף. ב-23 באוקטובר 1983, פיגוע טרור קטלני בבסיסי הכוח הרב לאומי בביירות (מהראשונים של הארגון בהתהוות – חזבאללה), גרם למותם של 241 נחתים ו-58 חיילים צרפתים, בתגובה צרפת תקפה מהאוויר עמדות של משמרות המהפכה האיראניים בבקאע. פיגועי טרור אלו ונוספים, גרמו לנסיגת הכוח הרב-לאומי בפברואר 1984. עם זאת, ההתקפות נגד מטרות מערביות נמשכו.
מלחמת האזרחים תרמה לעליית חזבאללה ולהתגבשות האידאולוגיה שלה, שמטרתה הגנה על האוכלוסייה השיעית והמאבק בישראל. בשנים אלו החל להתהוות ארגון חזבאללה כקואליציה רופפת של קבוצות שיעיות שהתנגדו לכיבוש הישראלי, ופרשו מארגון אמל של נביה ברי. הקבוצה שאבה את השראתה מהאסלאם המהפכני השיעי של המהפכה האיראנית ב-1979, וזכתה לסיועם של כ-1,000 חברי משמרות המהפכה האיראניים שהגיעו מאיראן דרך סוריה ללבנון ביולי 1982. בסיוע איראני, מספר גדול של שיעים מנוכרים, עניים ולעיתים חסרי בית החלו לתמוך בתנועה, שהזרוע הצבאית שלה הפכה לאחד הארגונים הלוחמים החזקים ביותר בשלהי המלחמה, ובשנים שלאחר מכן.
השלב הרביעי בלחימה: 1985–1988 > מלחמת המחנות

בין 1985 ל-1989, הסכסוך העדתי התעצם, ומספר ניסיונות לפיוס לאומי כשלו. קרבות עזים התנהלו במלחמת המחנות בשנים 1985–1986, בעת שקואליציה של מיליציות בתמיכת סוריה, בהובלת אמל ניסו לגרש את לוחמי אש"ף ממאחזיהם. אלפי פלסטינים נהרגו בקרבות אלו, והמחנות סברה, שתילה, ובורג' אל-בראג'נה נחרבו כמעט עד היסוד.
הלחימה המסיבית פרצה בביירות ב-1987 כאשר פלסטינים, לוחמי שמאל ודרוזים התאחדו נגד אמל, וכך גרמו להתערבות נוספת של סוריה, שתמכה במיליציה השיעית, באותה העת. עימותים אלימים פרצו בביירות גם ב-1988 בין אמל לבין חזבאללה (שני ארגונים שיעים, שנאבקו על דומיננטיות מדיניותם, אמל המתונים יותר, וחזבאללה הקיצוניים), עימותים שכונו מלחמת האחים. חזבאללה הצליחה לכבוש מספר חלקים של הבירה, שבעבר היו בשליטת אמל, ולראשונה הפכה לכוח משמעותי בביירות.
השלב הרביעי בלחימה: 1985–1988 > ממשלת מישל עאון

בה בעת, ראש ממשלת האחדות הלבנונית (שהוקמה לאחר כישלונות הפיוס הלאומי ב-1984), רשיד כראמה נרצח ב-1 ביוני 1987. תקופת כהונתו של הנשיא אמין ג'ומאייל פגה בספטמבר 1988. לפני שעזב את תפקידו, הוא מינה מרוני נוצרי אחר, גנרל בצבא הלבנוני, מישל עאון, לתפקיד ראש הממשלה, זאת בניגוד לאמנה הלאומית, ששמרה תפקיד זה למוסלמי סוני.
המחנה המוסלמי התנגד לכהונתו של עאון כראש ממשלה, ראו במינוי כהפרה של האמנה הלאומית, ותמכו בסלים אל-חוס הסוני, כמחליפו של כראמה. לבנון לפיכך, התחלקה בין ממשלת הצבא הנוצרית במזרח ביירות, לשלטון האזרחים הסוני במערב הבירה.
העימות באותה התקופה החמיר עוד יותר בשל התערבותה הגוברת של עיראק בזירה הפנים-לבנונית. סדאם חוסיין ניהל באותה העת מלחמה עם איראן, ורצה להיאבק באיראן גם בזירות אחרות. והיות שאיראן השפיעה בלבנון על ידי תמיכה באמל ובחזבאללה, עיראק ביקשה להפעיל השפעה נגדית על ידי תמיכה בקבוצות נוצריות. וכך, עאון זכה לתמיכת עיראק בין השנים 1988–1990.
השלב הרביעי בלחימה: 1985–1988 > ממשלת מישל עאון > "מלחמת השחרור" של עאון

במרץ 1989 הכריז עאון על תחילתה של "מלחמת השחרור" נגד סוריה והמיליציות התומכות בהם בלבנון. כתוצאה מכך, התגבר לחצה של סוריה על מעוזם של צבא לבנון, ושל המיליציה של עאון במזרח ביירות. למרות זאת, דבק עאון ב"מלחמת השחרור", בטענה כי הוא נלחם עבור עצמאותה של לבנון נגד משטרו של חאפז אל-אסד. נוצרים רבים תמכו במאבקו של עאון, אך הציבור המוסלמי ראה בו מנהיג עדתי, והם לא בטחו בכוונותיו. על כל זאת, לערעור לגיטימיות שלטונו של עאון, תרם גם קיומה של הממשלה הסונית בראשות סלים אל-חוס.
השלב הרביעי בלחימה: 1985–1988 > הסכם טאיף

הסכם טאיף שנחתם באוקטובר 1989 סימן את ראשית סיומה של מלחמת האזרחים. בינואר באותה השנה, ועדה שהוקמה על ידי הליגה הערבית, בראשות כווית, שכללה גם את סעודיה, אלג'יריה ומרוקו, החלה לגבש פתרונות לעימות המתמשך. במסגרת הניסיונות להגיע להסכמה ופתרון, נפגשו מספר חברי פרלמנט לבנונים בטאיף, סעודיה, בה הם הגיעו ל"הסכם הפיוס" באוקטובר. ההסכם, שנחתם בעקבות היחלשותו של המחנה הנוצרי, העניק לסוריה השפעה רבה בענייניה של לבנון. עם חזרתם של חברי הפרלמנט ללבנון, הוא אושר על ידי הפרלמנט ב-4 בנובמבר, ורנה מעווד נבחר לנשיא על ידי המחוקקים ביום למחרת. המנהיג הצבאי במזרח ביירות, מישל עאון, גינה את הסכם טאיף, וסירב להכיר במעווד כראש הממשלה.
מעווד נהרג בהתנקשות 16 ימים לאחר מכן, בפיצוץ מכונית תופת ב-22 בנובמבר בעת ששיירתו חזרה מחגיגות יום העצמאות הלבנוני. הוא הוחלף באליאס הראווי (שנותר בתפקידו עד 1998). עאון המשיך לעמוד בסירובו להכיר בבחירות, ופיזר את הפרלמנט.
השלב הרביעי בלחימה: 1985–1988 > הסכם טאיף > הלחימה במערב ביירות

ב-16 בינואר 1990 הורה הגנרל עאון לתקשורת הלבנונית להפסיק להשתמש במילים "נשיא" או "שר" בהתייחסות להראווי, ומשתתפים אחרים בממשלה שקמה לאחר הסכם טאיף. הכוחות הלבנוניים, שהפכו לכוח יריב לעאון בחלקים הנוצריים של ביירות, מחו על דרישה זו בהשעיית כל שידוריהם. עאון סגר מספר עיתונים אחרים, שסירבו להענות לדרישתו. המתח עם הכוחות הלבנונים גבר, ועאון חשש כי המיליציה מתכננת לבוא בברית עם ממשלת הראווי.
בחודשים הראשונים של 1990 התעמתו כוחותיו של עאון עם הכוחות הלבנונים, לאחר שעאון טען כי זהו אינטרס לאומי "לאחד את כלי הנשק" של הממשלה (כלומר, הכוחות הלבנונים צריכים להכיר בו כראש המדינה). קרבות עזים ניטשו במזרח ביירות, ואף על פי שנראה היה בהתחלה כי ידם של הכוחות הלבנונים על העליונה, הלחימה הבין-נוצרית בסופו של דבר החלישה את המיליציה, שאז החליטה לפנות לסוריה בבקשת תמיכה.
במהלך אוגוסט 1990, הפרלמנט הלבנוני, שלא קיים את דרישתו של עאון להתפזר, והנשיא החדש הסכימו לשינויים בחוקה, ששיקפו את הרפורמות הפוליטיות שנדרשו בהסכם טאיף (בייחוד תיקון של סעיף 95 בחוקה, שעוסק בהרכב הפרלמנט; התיקון קבע כי העדות הדתיות תיוצגנה באופן שווה במוסדות הפוליטיים הלבנוניים). הפרלמנט הורחב ל-128 מושבים, ובפעם הראשונה חולקו המושבים באופן שווה בין הנוצרים למוסלמים (בעוד שלפני כן, היחס היה 5:6 לטובת הנוצרים).
עם התמקדותו של סדאם חוסיין בכווית, הסיוע העיראקי לכוחותיו של עאון התדלדל.
השלב הרביעי בלחימה: 1985–1988 > הסכם טאיף > טבח ה-13 באוקטובר

ב-13 באוקטובר פתחה סוריה במבצע מסיבי של צבא היבשה, חיל האוויר ובנות בריתה הלבנוניות נגד מאחזו של עאון סביב ארמון הנשיאות. בלחימה סביב הארמון נהרגו מאות מתומכיו של עאון. לאחר מכן טיהרה סוריה את כיסי ההתנגדות האחרונים של עאון, ושליטתה בבירה הושלמה. עאון ברח לשגרירות הצרפתית בביירות, ולאחר מכן גלה לפריז. הוא שב מגלותו רק עם סיום הכיבוש הסורי הצבאי בלבנון, במאי 2005.
הסופר ויליאם האריס טוען כי המבצע הסורי לא יכול היה להתבצע מבלי הסכמתה של ארצות הברית, שתשכנע את ישראל שלא לתקוף את המטוסים הסוריים הקרבים לביירות. לטענת האריס, בתמורה הבטיחה דמשק את תמיכתה במלחמת המפרץ נגד סדאם חוסיין, בעת בה לממשל בוש האב היה חשוב לזכות בתמיכת המדינות הערביות במלחמה. מישל עאון טען ב-1990 כי "ארצות הברית מכרה את לבנון לסוריה".
סיום הקרבות

במרץ 1991 העביר הפרלמנט הלבנוני חוק שהעניק חנינה לכל הפשעים הפוליטיים שבוצעו במהלך המלחמה. החנינה לא כללה את הפשעים שבוצעו נגד דיפלומטים זרים, ופשעים מסוימים אחרים שהופנו על ידי הקבינט הלבנוני לבית המשפט העליון בלבנון. במאי 1991 מרבית המיליציות (למעט חזבאללה שהושאר על מנת להילחם בישראל) פורקו. צבא לבנון החל בשיקום איטי, כמוסד הלא עדתי היחיד במדינה. האלימות העדתית, שהתבטאה לא פעם במעשי טבח שונים, הורידה מהפרק את האפשרות שגופים עדתיים ימשיכו להחזיק בכוח משמעותי.
אחרית דבר

מאז תום המלחמה ערכו הלבנונים מספר מערכות בחירות, מרבית המיליציות נחלשו או פורקו, וצבא לבנון הרחיב את שליטת הממשלה לכשני שלישים משטחה של המדינה אולם כתוצאה מהרכבו (רובו, נכון ל-2009, שיעי) מהווה כוח נייטרלי במיוחד ביחס לחזבאללה. עם זאת השפעתה של סוריה התגברה בצורה מהותית והיא הפכה לשליטה של לבנון בפועל במשך 15 השנים שלאחר סיום המלחמה ורק באמצע 2005 פינתה את כוחותיה מלבנון. ישראל שנכנסה ללבנון במהלך מלחמת האזרחים נסוגה ממנה לבסוף בשנת 2000 וצבא לבנון החל להתפרס לראשונה מזה שלושה עשורים גם בדרום לבנון, פריסה שהואצה בעקבות מלחמת לבנון השנייה ב-2006.
לבנון עדיין נושאת את הצלקות ממלחמת האזרחים. מוערך שבסה"כ יותר מ-100,000 איש נהרגו, 100,000 סובלים ממומים בעקבות הלחימה. כ-900,000 איש (חמישית מכלל האוכלוסייה לפני המלחמה) הונסו מבתיהם במהלך המלחמה. אלפי מוקשים עדיין קבורים באדמות לבנוניות שהיוו בעבר סיבות לסכסוך בין המחנות. אלפי לבנונים שנחטפו במהלך המלחמה, לא שבו עדיין לבתיהם.
השפעה נוספת וקטלנית של המלחמה היא שמכוניות התופת הפכו לכלי מועדף על טרוריסטים ברחבי העולם, לאור האפקטיביות שלהן במהלך המלחמה. במהלך 15 שנות הלחימה התפוצצו לפחות 3,641 מכוניות תופת, וגרמו למותם של 4,386 אנשים ולפציעתם של אלפים נוספים.
לבנון התקדמה בשיקום המדינה עצמה, מוסדותיה הפוליטיים וריבונותה הלאומית עם תום המלחמה. בראשית המאה ה-21, העניקה המערכת הפוליטית בלבנון למוסלמים יותר השפעה על התהליכים המדיניים, אם כי רבים טוענים כי ההסדרים שהושגו מיסדו את החלוקה העדתית בלבנון.
אש"ף, שנאלץ לצאת מלבנון בעקבות פלישתה של ישראל, נחלש בצורה משמעותית והחליט לחתום על הסכמי אוסלו אשר אפשרו לו לבנות מוקד כוח חדש בשטחים (יש"ע). מלחמת האזרחים הגבירה את השנאה כלפי הפלסטינים בלבנון ומצבם הפך חמור יותר מכפי שהיה לפניה.
ראו גם

מבצע שלום הגליל
הלחימה בדרום לבנון (1985–2000)
רצועת הביטחון
לקריאה נוספת

אשר דני, "הפלישה הסורית ללבנון – מהלכים צבאיים כמכשיר מדיני", מערכות 256, יוני 1977, עמ' 7.
אשר דני, "הפעלת כוח משוריין בהר – המעורבות הצבאית הסורית בלבנון (1975–1976)", מערכות, תל אביב, 1985.
מלקולם א' יאפ, המזרח הקרוב למן מלחמת העולם הראשונה
אהרן אמיר (עורך), לבנון ארץ עם מלחמה
אורן ברק, סיומה של מלחמת האזרחים בלבנון (1990–1975), בתוך: המזרח החדש, כרך 41, 2000
איתמר רבינוביץ', וחנה זמיר, מלחמה ומשבר בלבנון, תל אביב 1982
אדם ארנון, למות בבירות, הוצאת אסטרולוג 2007
איל זיסר, לבנון – דם בארזים: ממלחמת האזרחים עד מלחמת לבנון השנייה, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2009.
קייס פירו, לבנון – אתגר השונות (ספר 5 בסדרה המזרח התיכון בימינו), האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ג–2013, עמ' 171–233.
O'Ballance, Edgar, Civil War in Lebanon, 1975-92
Bregman, Ahron (2002). Israel's Wars: A History Since 1947. London: Routledge. ISBN 0-415-28716-2
The Breakdown of the State in Lebanon, 1967–1976 Khazen Farid El (2000) (ISBN 0-674-08105-6)
The Bullet Collection, a book by Patricia Ward, is an excellent account of human experience during the Lebanese Civil War.
Civil War in Lebanon, 1975–92 O'Ballance Edgar (1998) (ISBN 0-312-21593-2)
Crossroads to Civil War: Lebanon 1958–1976 Salibi Kamal S. (1976) (ISBN 0-88206-010-4)
Death of a country: The civil war in Lebanon. Bulloch John (1977) (ISBN 0-297-77288-0)
Faces of Lebanon: Sects, Wars, and Global Extensions (Princeton Series on the Middle East) Harris William W (1997) (ISBN 1-55876-115-2)
The Fateful Triangle: The United States, Israel, and the Palestinians Noam Chomsky (1983, 1999) (ISBN 0-89608-601-1)
History of Syria Including Lebanon and Palestine, Vol. 2 Hitti Philip K. (2002) (ISBN 1-931956-61-8)
Lebanon: A Shattered Country: Myths and Realities of the Wars in Lebanon, Revised Edition Picard, Elizabeth (2002) (ISBN 0-8419-1415-X)
Lebanon in Crisis: Participants and Issues (Contemporary Issues in the Middle East) Haley P. Edward, Snider Lewis W. (1979) (ISBN 0-8156-2210-4)
Lebanon: Fire and Embers : A History of the Lebanese Civil War by Hiro, Dilip (1993) (ISBN 0-312-09724-7)
Pity the Nation: Lebanon at War Fisk, Robert (2001) (ISBN 0-19-280130-9)
Syria and the Lebanese Crisis Dawisha A. I. (1980) (ISBN 0-312-78203-9)
Syria's Terrorist War on Lebanon and the Peace Process Deeb Marius (2003) (ISBN 1-4039-6248-0)
The War for Lebanon, 1970–1985 Rabinovich Itamar (1985) (ISBN 0-8014-9313-7)
Palestine and the Arab-Israeli Conflict, fourth edition, Charles D. Smith (2001) (ISBN 0-312-20828-6) (paperback)
ביאורים

↑  בשלב מסוים החליט סלאם על הקמת מיליציה שמרנית, אך רוב כוח האדם שבעבר אייש את חבורותיהם של המנהיגות המסורתית כבר השתייך למיליציות החדשות האחרות – בעיקר המיליציות של המפלגות הקומוניסטיות והארגונים הנאצריסטיים.
↑  פילוג זה בעמדת הבכירים בממסד המרוני הדתי הביא אנשים רבים למחשבה כי מקור הקרע בניסיון חתירה מצד קסיס תחת חריש. שמועות אלו הוכחשו על ידי קסיס אשר הדגיש את נאמנותו לפטריארך.
↑  הפלסטינים לא החזיקו בתעודות זיהוי לבנוניות מתוקף מעמדם כפליטים. בנוסף, תעודות הזיהוי הלבנוניות מציינות את השיוך הדתי, וכך זוהו המוסלמים. בעקבות מקרים דומים של בניית מחסומים בידי מיליציות, התפתחה תעשיית זיוף תעודות רחבה בלבנון.
↑  המסמך גם כלל מספר "תזכורות" לכוחות הלוחמים כדוגמת התזכורת ללבנונים כי לבנון היא "מדינה ערבית, ריבונית, חופשית, עצמאית" והתזכורת לפלסטינים כי "ועידת הפסגה הערבית ברבאט מסרה לידי ללבנון את ההגנה על בעייתם".
↑  זאת בשל מאמצי בשיר ג'ומאייל לאחד את שורות הלוחמים הנוצרים. מאמצים אלו הוכתרו בעימותי דמים בין בריגדת מרדה של משפחת פרנג'יה, שבשיאם נרצח טוני פרנג'יה ביולי 1978, שלאחריו פרשה הבריגדה מהכוחות. לאחר "יום הסכינים הארוכות" ביולי 1980 נטמעו לוחמי הנמרים וחדלו לקבל את פקודותיהם ממשפחת שמעוּן.
↑  להלן טבלה של מעשי הטבח שבוצעו במהלך המלחמה ותוצאותיהם:


אירוע
הרוגים מוסלמים (משוער)
הרוגים נוצרים (משוער)
מקור

השבת השחורה
110
-
יא ביירות

טבח כרנתינא
1,500
-
האריס

טבח דאמור
-
600
ניסן

טבח שכא
-
120


טבח תל א-זעתר
2,000
-
World Socialist Web Site

טבח סברה ושתילה
800
-
שיף-יערי, עמ' 282
הערות שוליים

↑  Jean Shaoul and Chris Marsden, The bitter legacy of Syria's Hafez al-Assad, ‏16 June 2000 (באנגלית)
↑  Charles D. Smith, Palestine and the Arab Israeli Conflict, p. 354
↑  Lebanese war chronology - 1977
↑  המספר שניתן אצל רוברט פיסק ב-Pity the Nation הוא בין 1,100 ל-2,000. המספר הלבנוני הוא גבוה יותר.
↑  אפרים סנה, ‏אזור דרום לבנון דגם לאזור ביטחון ישראלי, מערכות 288, ינואר 1983
↑  המספר מתבסס על הצהרת שר החוץ הסורי ב-5 בנובמבר 1976 ותוספת נוספת של אלפיים חיילים ב-18 בנובמבר. לטענת מתנגדי סוריה בלבנון המספר היה גדול בהרבה, בהצהרת כמאל ג'ונבלאט מ-29 בספטמבר היו בלבנון 60,000 חיילים סורים.
↑  Palestine and the Arab-Israeli Conflict, fourth edition, Charles D. Smith op. cit., p. 377
↑  ראו כאן
↑  New York Times, 27 June 1982, cited in Chomsky, op. cit., p. 198
↑  ראו את הטקסט המלא באנגלית
↑  ראו בדיווח אמריקני זה מ-8 במרץ 1985
↑  Palestine and the Arab-Israeli Conflict, fourth edition, Charles D. Smith (2001) op. cit., 383
↑  ראו דיווח זה של CNN (הקישור אינו פעיל, 26.6.2021) המראה כי קבוצות שנתמכו על ידי איראן היו מבצעות המתקפה.
↑  Pity the Nation: Lebanon at War Fisk, Robert (2001), p. 609
↑  ראו בוושינגטון פוסט
↑  Faces of Lebanon: Sects, Wars, and Global Extensions (Princeton Series on the Middle East) Harris William W (1997), p. 268
↑  Faces of Lebanon: Sects, Wars, and Global Extensions (Princeton Series on the Middle East) Harris William W (1997), p. 260
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560512005171  LCCN: sh85075636  NKC: ph541852 
יאסר ערפאת במחנה פליטים פלסטיני בדרום לבנון, 1978
מפת לבנון ב-1976, הצבעים מראים את חלוקתה של לבנון לאזורי שליטה של שלושת הכוחות השונים
איבוד שליטת אש"ף על השטחים, על חשבון ישראל
מחסום דרכים בביירות 1982 של חיילים לבנונים יחד עם כוחות מארינס
ענן העשן מעל ביירות שניות לאחר הפיצוץ במטה הכוח הרב-לאומי
בניין בביירות ב-2004 שעדיין לא שוקם מנזקי המלחמה
פוקס (רשת טלוויזיה)

.
| --- | --- |

 פרטי הערוץ
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 סוג:  בידור,
 תאריך השקה:  9 באוקטובר 1986
 בעלות:  Fox Entertainment Group (Newscorp)
 שפה:  אנגלית
 משרד ראשי:  לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 שיטת שידור:  NTSC HDTV
 זמינות
 HOT:  פוקס ניוז: אפיק 202  פוקס ביזנס: אפיק 206  
 yes:  פוקס ניוז: אפיק 105  
 פרטנר tv:  פוקס ניוז: אפיק 81 פוקס ביזנס: אפיק 82 
 
 http://www.fox.com/
פוקס (באנגלית: Fox Broadcasting Company) היא רשת שידורי טלוויזיה אמריקאית, השייכת ל-"Fox Entertainment Group", שבבעלות תאגיד "Newscorp". הרשת נוסדה ב-9 באוקטובר 1986.
בישראל הערוצים של הרשת המשודרים כיום הם ערוץ Fox News ב-yes, ב-HOT ובפרטנר tv; ערוץ Fox Business ב-HOT ובפרטנר tv. בעבר שודר גם ערוץ Fox Kids ב-yes וב-HOT (שהפך לערוץ ג'טיקס ואז לערוץ דיסני), וערוץ Fox Sports ששודר ב-yes וב-HOT (סיים את שידוריו בישראל ב-2018). ב-31 בדצמבר 2024 ירדו הערוצים מסלקום tv.
היסטוריה

בשנות ה-50 של המאה ה-20 תכננה חברת פוקס המאה ה-20 להקים רשת לשידורי טלוויזיה. במרץ 1985 החלה התוכנית להתממש. Newscorp הכינה את הקרקע להקמת רשת פוקס עם רכישת 50% מהאחזקות ב"אולפני פוקס", בשווי 250 מיליון דולר. עוד באותה שנה היא שילמה 1.55 מיליארד דולר להקמת 6 תחנות שידור עצמאיות בארצות הברית.
באוקטובר 1985 הודיעה חברת "פוקס המאה ה-20" על כוונותיה להקים רשת שידור ארצית שתתחרה בשלוש הרשתות הקיימות (ABC ,NBC ו-CBS).
לאחר שרופרט מרדוק, מבעלי "ניוז קורפ", רכש את השליטה המלאה ב"פוקס", הפכו 6 תחנות השידור לתחנות השידור הראשונות של החברה.
היסטוריה > 1986 - תחילת השידורים

התוכנית הראשונה ששודרה בערוץ הייתה תוכנית לייט נייט בשם "The Late Show" ששודרה ב-9 באוקטובר 1986 בהנחיית ג'ואן ריברס.
שידורי הפריים טיים הראשונים של הערוץ החלו למעשה רק ב-5 באפריל 1987 עם שידור הקומדיה נשואים פלוס והמופע של טרייסי אולמן. לאחר מכן, בכל שבוע נוספה תוכנית חדשה ללוח השידורים. רוב התוכניות נכשלו ובוטלו לאחר עונה אחת, למעט נשואים פלוס ומשפחת סימפסון.
בעונת הטלוויזיה של 1993 החל הערוץ לשדר בפעם הראשונה במשך 7 לילות באופן קבוע.
היסטוריה > שנות ה-90 - חדירה ללב הקהל

פוקס הצליחה לשרוד היכן שערוצים אחרים נכשלו בעבר, כיוון שמספר השעות ששידרה היה בדיוק לפי דרישות משרד התקשורת האמריקאי כדי להיחשב כרשת ארצית. למרות הגידול המהיר שעבר הערוץ בשנותיו הראשונות, הוא עדיין לא נחשב כמתחרה אמיתי ל-3 הרשתות הגדולות. הדבר השתנה כשבשנת 1993 קנה הערוץ את הזכויות לשידור ליגת הפוטבול הלאומית (NFL) מ-CBS וגם הצליחה להעביר לשורותיה שחקני חיזוק בדמות שדרני ספורט מפורסמים וגם אנשי הפקה שעבדו בערוצי הספורט השונים. המהלך התברר כמוצלח מאוד והצליח להחדיר את הערוץ לתודעה הארצית.
שידורי הערוץ באמצע שנות ה-90 כללו בעיקר דרמות שכוונו לקהל צעיר והפכו ללהיטים מידיים, כמו בוורלי הילס 90210, שולחן לחמישה, מלרוז פלייס וסדרת המתח תיקים באפלה.
בעקבות ההצלחה של סדרת האנימציה משפחת סימפסון החלה הרשת להפיק סדרות נוספות בסגנון. המלך היל, איש משפחה ופיוצ'רמה הן חלק מהסדרות שבאו בעקבות ההחלטה.