stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבות הקו
פעילותם בנושא הגישה לתנ"ך ולתלמוד

רבני הקו רואים משמעות רבה במאבק כנגד שיטת "תנ"ך בגובה העיניים" וכנגד גישות אקדמאיות-ביקורתיות אחרות המציגות באור ביקורתי את דמויות גדולי המקרא וחז"ל כמונעים מיצרים וכדומה, או שאינן מקבלות את רציפות ואחדות המסורת היהודית ואמיתותה.
אמונה זו מאפיינת את רובו של העולם הרבני אורתודוקסי, בהתאם לאמונה במקורם האלוהי של הסיפור המקראי ושל המסורת הרבנית. אך בקרב אנשי הקו מתבלטת הגישה הרואה בכך סכנה חברתית, ומייחסת חשיבות רבה למאבק ציבורי בנושא, והם הוציאו מספר ספרים ופרסומים בעניין.
הרב משה בלייכר, ראש ישיבת שבי חברון (לשעבר) כותב:
כאשר אנו נגשים לעסוק בספר תורת האלוקים, עלינו להתייחס אל הדברים הנאמרים כראוי לדברי אלוקים חיים, להתרומם להבנת המושגים האלוקיים. אין לנו להסתכל על התורה בעיניים הפשוטות שלנו, ע"פ קנה-המידה וההבנה המצומצמים של מדרגתנו העכשווית, אלא עלינו לנסות להסתכל בתורה ע"פ קנה המידה האמתי שלה, להתמלא ענווה אשר תרומם אותנו להביט בתורה דרך העין האלוקית השייכת לה.
רבני ישיבת הר המור התנגדו באופן חריף לשיטת הרבדים שהיא שיטה חדשנית-מדעית ללימוד תלמוד, המחלקת את תכניו לפי תקופות.
על ידי אנשיה הוצאה לאור חוברת בשם מתורתך לא נטיתי, הכוללת כרוזים ומאמרים כנגד שיטת הרבדים מאת רבנים מחוגים שונים.
רבנים בולטים

מלבד הרב צבי ישראל טאו, הרבנים המזוהים עם "הקו" (רובם ככולם תלמידיו ותלמידי תלמידיו) ומובילים את המוסדות הללו הם:
הרב שלמה אבינר
הרב עודד וולנסקי
הרב יגאל לוינשטיין
הרב אלי סדן
הרב צבי קוסטינר
הרב יוסף קלנר
הרב עמיאל שטרנברג
הרב אליעזר קשתיאל
הרב חננאל אתרוג
הרב דוד ג'יאמי
עד לפטירתם, היו גם הרבנים יהושע צוקרמן ומרדכי שטרנברג ממובילי מוסדות הקו.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  דעת הרב טאו על הכינוי קו מתוך דף הפייסבוק של הרב דוד בן מאיר
↑  משה הלינגר ויצחק הרשקוביץ', ציות ואי-ציות בציונות הדתית, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2015
↑  משה ויסטוך, ‏הרב קלנר ל'כיפה': "הרב צבי יהודה ספר רק את הרב טאו, חוץ ממנו הוא לא ספר אף אחד",  באתר כיפה, 22 ביוני 2017
↑  חדשות סרוגים, ‏הרב ולדמן על רבני הקו: "הכתרתו של הרב טאו כגדול הדור זו התנשאות", באתר "סרוגים"
↑  ראה לדוגמה ב"זה סיני" - מאמרו המפורסם של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, ראש הישיבה יוניברסיטי וממנהיגי האורתודוקסיה המודרנית
↑  הרב משה בלייכר, למהלך הפרשיות, מדרשת מעמק חברון, עמ' 15
מקס פון גלוויץ

| --- | --- |
פון גלוויץ ב-1915
פון גלוויץ ב-1915
 לידה:  2 במאי 1852 ברסלאו, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה
 פטירה:  18 באפריל 1937 (בגיל 84) נאפולי, ממלכת איטליה ממלכת איטליה
 מקום קבורה:  הופטפרידהוף פרייבורג 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 תקופת הפעילות:  1870–1918 (כ־48 שנים)
 דרגה:  גנרל חיל התותחנים
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-15  מפקד קורפוס המילואים של המשמר  מפקד הארמייה ה-12  מפקד הארמייה ה-11  מפקד הארמייה השנייה  מפקד קבוצת הארמיות גלוויץ  מפקד הארמייה החמישית  מפקד קבוצת הארמיות גלוויץ
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה קרב גליציה  הקרב על הסום  קרב סן-מייל
 עיטורים
 פור לה מריט
 תפקידים אזרחיים
 נציג ברייכסטאג
 
מקס קרל וילהלם פון גלוויץ (בגרמנית: Max Karl Wilhelm von Gallwitz;‏ 2 במאי 1852 – 18 באפריל 1937) היה גנרל פרוסי שפיקד על מספר ארמיות במהלך מלחמת העולם הראשונה, הן בחזית המערבית והן בחזית המזרחית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

גלוויץ נולד בברסלאו בחבל שלזיה, אז בשליטת פרוסיה. הוא התגייס לצבא הפרוסי ב-1870, ונלחם עם גדוד תותחנים במלחמה הפרנקו-פרוסית.
בשנת 1877 החל ללמוד באקדמיה הצבאית הפרוסית, ולאחר מכן מילא תפקידי מטה שונים, וכן התקדם בסולם הפיקוד בחיל התותחנים. בשנת 1899 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-76 (באדן-5). בשנת 1901 הוא מונה למפקד חטיבת הארטילריה ה-29, ובשנת 1902 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. בשנת 1906 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-15, עליה פיקד עד לשנת 1911. לאחר מכן הוא הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים, ומונה למפקח הכללי של חיל התותחנים. בשנת 1913, לרגל חגיגות 25 שנה לשלטונו של וילהלם השני, קיסר גרמניה, הוא קיבל את תואר האצולה פון גלוויץ.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

פון גלוויץ הוצב עם פרוץ המלחמה בראש קורפוס המילואים של המשמר בחזית המערבית והשתתף בקרב שרלרואה. לאחר קרב זה הוא הועבר לחזית המזרחית כדי לתגבר את הארמייה השמינית. ב-9 בפברואר 1915 מונה למפקד פלגת הארמייה גלוויץ שהפכה ב-7 באוגוסט לארמייה ה-12, והשתתף עימה בקרב גליציה. ב-23 בספטמבר מונה למפקד הארמייה ה-11 ופעל עימה במערכה נגד סרביה. ב-19 ביולי 1916 מונה למפקד הארמייה השנייה שלחמה בקרב על הסום, ובנוסף לכך גם מונה למפקד קבוצת הארמיות גלוויץ - שהוטל עליה לתאם בין הארמיות הראשונה והשנייה. ב-17 בדצמבר 1916 מונה למפקד הארמייה החמישית, ופיקד עליה גם במהלך קרב סן-מייל. ב-27 בספטמבר 1918 מונה למפקד קבוצת הארמיות גלוויץ - שכללה את הארמייה החמישית ואת פלגת הארמייה C, ופיקד עליה עד לסיום המלחמה.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה כיהן פון גלוויץ בין השנים 1920–1924 כנציג מפלגת העם הלאומית גרמנית ברייכסטאג. ב-18 באפריל 1937 מת פון גלוויץ במהלך טיול באיטליה.
עיטורים

פור לה מריט
הצלב הגדול של מסדר העיט האדום
מסדר העיט השחור
קורנרשוט

| --- | --- |
ערכת הקורנרשוט על אקדח גלוק
ערכת הקורנרשוט על אקדח גלוק
 מידע כללי
 תכנון:  עמוס גולן
 מדינה מייצרת:  ישראל ישראל, ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  חברת "סילבר שאדו" (Silver Shadow)
 מעצב:  עמוס גולן 
 תקופת השימוש:  2003–הווה (כ־22 שנים) 
 מדינות המשתמשות:  ישראל, בריטניה ואחרות
 מידע טכני
 קליבר:  9x19 מילימטר, סמית' וסון 40, .45 ACP
 אורך כולל:  820 מ"מ
 משקל ריק:  3.86 ק"ג
 
קורנרשוט (באנגלית: CornerShot) היא ערכה נושאת אקדח המיועדת למתאר של לוחמה בשטח בנוי ומאפשרת ביצוע ירי תוך הישארות היורה מאחורי מחסה וכך מקטינה את הסכנה למפעיל הנשק.
מבנה ופעולה

הערכה בנויה משני חלקים עיקריים: חלק אחורי הנישא על ידי המפעיל ומעוצב כרובה וחלק קדמי הניתן להסטה לצדדים ובו מותקן האקדח. מצלמת וידאו המותקנת בחלקה הקדמי של הערכה מעבירה תמונה המתואמת עם כוונת האקדח למסך המותקן בחלקה האחורי של הערכה. לחיצה על ההדק בחלק האחורי של הערכה מפעילה את ההדק של האקדח.
מבנה ופעולה > תצורות ותכונות נוספות

בשלב ראשון של הפיתוח הייתה רק תצורה של ערכה נושאת אקדח, בה הערכה משמשת כאמצעי עזר ולא כנשק עיקרי, היות שהקונספט מקשה על החלפת מחסנית מהירה ותפעול מעצורים באקדח. הגרסה התקנית של הערכה נושאת אקדח גלוק אך ניתן להתאימה לאקדחים אחרים.
תצורות נוספות של הערכה שפותחו בהמשך כוללות שימוש במטול רימונים M-203 ואף התאמה של נשיאת תצורה מקוצרת של גלבוע. בתצורה זו ניתן לפרק את הנשק ולהמשיך להשתמש בו כנשק עיקרי וכן להחליף מחסניות ולתפעל מעצורים בעודו מורכב (אך לא מהר כמו בנשק מופרד).
ניתן להתקין מצלמות וידאו המותאמות לראיית לילה וכן לשדר את התמונה המתקבלת מהמצלמה (למשל, לחפ"ק).
פיתוח

את הערכה פיתחו סא"ל במילואים עמוס גולן, מנכ"ל חברת "סילבר שאדו" (Silver Shadow) - יוצא הצנחנים ומפקד בית הספר ללוחמה בטרור ויחידת דובדבן בעברו - ואפרים יערי. "סילבר שאדו" הוקמה בשנת 1995, והציגה לראשונה את ה"קורנרשוט" בשנת 2003. הערכה מפותחת בשיתוף חברת תעשיות נשק לישראל (IWI).
משתמשים

בישראל הערכה מצויה בשימוש הימ"מ, היחידות המיוחדות של משמר הגבול, יחידות מובחרות בצה"ל וכן בית הספר ללוחמה בטרור[דרוש מקור].
במרץ 2006 הודיעה חברת "סילבר שאדו" כי מכרה את הרובה למשרד ההגנה הבריטי, במטרה שישמש את הצבא הבריטי במלחמת עיראק.
במרץ 2017 פורסם כי הערכה נמצאת בשימוש הכוחות המיוחדים של מיאנמר במאבקם במיעוט הרוהינגי במיאנמר.
במאי 2020 פורסם כי הערכה נמכרה גם למשמר החופים הפיליפיני.
ראו גם

התפתחות כלי הירי
הערות שוליים

↑
יוסף יקותיאל, לירות מעבר לפינה, "ישראל דיפנס", 31 בינואר 2012
↑  גידי וייץ, אורי בלאו, גבר גבר בע"מ, באתר הארץ, 22 באוגוסט 2008
↑  אמנון ברזילי, פיתוח ישראלי: נשק קל המאפשר ירי לצדדים, באתר הארץ, 15 בדצמבר 2003
↑  מוריה בן-יוסף, ‏לראות דרך קירות: הגאדג'טים של לוחמי היחידות המובחרות, באתר ‏מאקו‏, 20 בפברואר 2012
↑  חגית קלימן ועידו אפרתי, הבריטים רוכשים רובה "ג'יימס בונד" מחברה ישראלית, באתר ynet, 13 במרץ 2006
↑  גיא אלסטר‏, עם נשק וחיבוק מישראל, מיאנמר משמידה מיעוט מוסלמי באכזריות, באתר וואלה, 18 במרץ 2017
↑  איל בוגוסלבסקי, עסקת ענק לקבוצת SK בפיליפינים, באתר IsraelDefense
על גופים צפים

| --- | --- |

דף מהספר "על גופים צפים" לאחר השיחזור של הפלימפססט של ארכימדס
 מידע כללי
 מאת:  ארכימדס 
 שפת המקור:  יוונית עתיקה 
 סוגה:  מסה 
 נושא:  ציפה, חוק ארכימדס 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1891 
 
על גופים צפים הוא חיבור בן שני ספרים בשפה היוונית שנכתב על ידי ארכימדס מסירקוזה (287–212 לפנה"ס), אחד מגדולי המתמטיקאים, הפיזיקאים והמהנדסים של העת העתיקה. על גופים צפים, שמשערים שנכתב בסביבות 250 לפנה"ס, שרד רק באופן חלקי ביוונית, והשאר בלטינית ימי ביניימית שתורגמה מיוונית. זו העבודה הידועה הראשונה על הידרוסטטיקה, אשר ארכימדס מזוהה כמייסדה.
היסטוריה

ארכימדס חי בעיר-מדינה היוונית סירקוזה, סיציליה. נזקפת לזכותו הנחת יסודות ההידרוסטטיקה (אותם ביסס בחיבור "על גופים צפים"), הסטטיקה וחישוב המתמטיקה שבבסיס המנוף. כמדען מוביל של העת העתיקה, ארכימדס גם פיתח מערכות גלגלות מתוחכמות כדי להניע עצמים כבדים במינימום מאמץ. בורג ארכימדס שתכנן עומד ביסוד הנדסת המים המודרנית, ומכונות המלחמה שלו עזרו לעצור את צבאות רומי במלחמה הפונית הראשונה. ארכימדס אף הפריך לחלוטין את טיעוניו של אריסטו והראה שבלתי אפשרי להפריד בין המתמטיקה והטבע, והוכיח זאת על ידי המרת תאוריות מתמטיות להמצאות פרקטיות.
החיבור

המטרה של החיבור "על גופים צפים" הייתה לקבוע את התנוחות שמגוון מוצקים יתייצבו בהם כאשר הם צפים בנוזל, בהתאם לצורה שלהם והשינוי במשקל הסגולי לאורכם.
החיבור > ספר ראשון

בחלק הראשון של החיבור, ארכימדס מבסס מספר עקרונות כללים, למשל שמוצק צפוף יותר מהנוזל יהיה, כשהוא מושקע בנוזל, קל יותר (המשקל ה"חסר" נמצא בנוזל שהוא מתיק ממקומו). הטענה החשובה ביותר בעל גופים צפים היא זו המוכרת כיום כחוק ארכימדס:
כל גוף שחלקו או כולו מוטבל בנוזל חש כח למעלה (ציפה) השווה למשקל הנוזל שהוא דוחה
ארכימדס דן בחלק זה גם בשיווי משקל של זורמים, ומוכיח שמים יאמצו צורה ספירית מסביב למרכז כבידתי (לא מרכז כובד אלא נקודת מוקד של שדה הכבידה). הוכחה זו הייתה ככל הנראה ניסיון להסביר את התאוריה של אסטרונומים יוונים בני דורו כמו ארטוסתנס שכדור הארץ עגול. הזורמים שארכימדס מתאר אינם בעלי כבידה עצמית, שכן הוא מניח את קיומה של נקודה אליה כל הדברים נופלים כדי לגזור את הצורה הכדורית.
החיבור > ספר שני

הספר השני הוא הישג מתמטי מהכבירים שבעולם העתיק. הספר מכיל חקירה מפורטת של תנוחות שיווי המשקל היציבות של פרבולואידים צפים במגוון צורות וצפיפויות יחסיות, כאשר הם צפים בנוזל בעל משקל סגול גבוה יותר, ותחת אילוצים גאומטריים והידרוסטטיים שונים. היא מוגבלת למקרה שהבסיס של הפרבולואיד נמצא כולו מעל או כולו מתחת למשטח הנוזל. בכל אחד מהמקרים האלה, היעד של חקירתו של ארכימדס הוא למצוא את זווית הנטייה של ציר המקטע הפרבולואידי (ציר הפרבולואיד) יחסית לאנך לפני המים במצב שיווי משקל. אחת התוצאות המרכזיות של ארכימדס היא בנייה גאומטרית מסובכת אשר משמעותה היא, בשפה מודרנית, גזירת משטח היציבות (equilibrium surface) במרחב הפאזה, המורכב מכל הקונפיגורציות  (\theta ,\phi ,s) עבורן העצם בשיווי משקל - כאן  \theta  היא זווית הנטייה של ציר הפרבולואיד ביחס לאנך,  \phi  היא זווית מסוימת המגדירה את "אורך" הפרבולואיד ו- s={\frac {\rho _{body}}{\rho _{water}}}<1 הוא היחס בין צפיפות העצם הצף לצפיפות המים. בניסוח מתמטי מודרני, הבניה הגאומטרית הסינתטית של משטח היציבות כפי שמתאר אותה ארכימדס, אשר מופיעה בטענה 8 בספר השני, ניתנת לתרגום למשוואה:
כאשר המשוואה תקפה רק ל"רצועה" המרחבית עבורה  0<s<1. מן העובדה שארכימדס הגביל את חקירתו למקרה שבסיס הפרבולואיד מצוי כולו מעל או מתחת לפני המים עולה שככל הנראה הוא היה מודע למורכבויות שצצות בניתוח משטח היציבות המלא. בכל מקרה, בטענה 10 בספר השני ארכימדס סיפק קריטריון לתקפות ההנחה הזאת, הנותן בנייה גאומטרית ל"עקום הגבולי" על משטח היציבות - אשר מתייחס לכל הקונפיגורציות עבורן בסיס הפרבולואיד נוגע בפני המים בנקודה אחת בדיוק. בכתיב אנליטי מודרני, העקום הגבולי שתיאר ניתן להצגה פרמטרית במונחי זווית הנטייה  \theta :
חקירתו של ארכימדס דווקא את הפרבולואידים הייתה קרוב לוודאי אידיאליזציה של צורת גופי אוניות. בכמה מהפרקים שלו הגופים צפים עם הבסיס מתחת למים ומבצבצים מעל למים, בדומה לדרך שבה קרחונים צפים.
החיבור > אאורקה

על פי אנקדוטה מפורסמת שסופרה על ידי ויטרוביוס בכרך התשיעי של הספר "על אודות האדריכלות", נתבקש ארכימדס לקבוע האם הכתר של המלך היירון השני עשוי מזהב טהור. כדי למצוא את הרכב הכתר היה צריך להשוות את נפחו לנפח של כתר זהב באותו משקל, אולם אז לא ידעו איך למדוד את נפח הכתר. בעת שארכימדס רחץ באמבט ציבורי הוא הבין שגופו השקוע באמבט דוחה כמות מים השווה לנפח גופו. בדרך זו הוא למד כיצד למדוד נפח של גוף כלשהו. מרוב התלהבות יצא בריצה לרחוב כשהוא עירום וצועק "אאורקה!" (מצאתי). הסיפור ככל הנראה לא מדויק משום שהבדלי הנפח בין כתר זהב לכתר מזויף באותו משקל, יגרמו לעליית פני המים בהפרש קטן מדי מכדי שיבחינו בו במכשירי המדידה של אותם ימים.
הערות שוליים

↑  הערך "ארכימדס" באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  Completing Book II
of Archimedes’s
On Floating Bodies
↑  אם נסתכל על הפרבולה הקטומה אשר סיבובה (סביב צירה) יוצר את הפרבולואיד הקטום, אז  \phi  היא הזווית בין המשיק לפרבולה בנקודת הקיטום לבין מדריך הפרבולה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12190006j (data)  GND: 4504419-3  LCCN: no2014000241  SUDOC: 187745455  VcBA: 492/7068  VIAF: 210969257   WorldCat (עם VIAF): 210969257 
תרשים הממחיש את טענה 8 בספר הראשון של "על גופים צפים".
קריקטורה על קריאת אאוריקה של ארכימדס
חנה ארנדט
ביוגרפיה והגותה > ילדות ונעורים

נולדה בשם יוהאנה ארנדט בשנת 1906, בת למרתה לבית כהן ולפאול ארנדט, יהודים בני המעמד הבינוני בלינדן שליד הנובר (לימים חלק מהעיר הנובר) בצפון־מערב גרמניה. מקור משפחתה היה בקניגסברג.
סבה של חנה, מקס ארנדט, היה ראש מועצת העיר בתחילת המאה ה-20. הנרייטה ארנדט הייתה דודתה.
אביה החולה ואמה שָבוּ לקניגסברג בטרם מלאו לה שלוש. האב נפטר בשנת 1913. בזמן מלחמת העולם הראשונה התגוררו חנה ואמה מרתה בברלין. ב-1920 התחתנה אמה בשנית עם מרטין בירוולד והמשפחה גרה בקניגסברג. אמהּ, שאחזה בדעות סוציאל-דמוקרטיות, חינכה אותה ברוח הליברליזם, ותיעדה ביומנה את התפתחותה האינטלקטואלית והגופנית של בתהּ. בקרב החוגים המשכילים של קניגסברג היה מובן מאליו שגם לנערות זכות להשכלה. דרך סבה וסבתה התוודעה ארנדט ליהדות הרפורמית. אף שלא השתייכה רשמית לשום קהילה דתית, החשיבה עצמה תמיד כיהודייה.
בגיל 15 קראה ארנדט את "הפסיכולוגיה של השקפות העולם" של יאספרס, ואת "ביקורת התבונה הטהורה" ו"הדת בגבולות התבונה בלבד" של קאנט בגיל 16. בנוסף, קראה שירה, במיוחד את גתה, וכן רומנים בגרמנית ובצרפתית. שגרת בית הספר הנוקשה הביאה אותה להסתכסך עם אחד ממוריה, שהביאה לעזוב את בית הספר, והיא עברה לברלין, שם שמעה הרצאות על תאולוגיה נוצרית אף שלא הייתה ברשותה תעודת בגרות. בברלין התעמקה לראשונה בכתביו של סרן קירקגור. מששבה לקניגסברג עמדה בבחינות הבגרות כתלמידה אקסטרנית.
ביוגרפיה והגותה > תקופת הלימודים

בשנת 1924 החלה ארנדט בלימודים באוניברסיטת מרבורג, שם למדה פילוסופיה אצל מרטין היידגר וניקולאי הרטמן ותאולוגיה נוצרית אצל רודולף בולטמן. בנוסף למדה יוונית עתיקה.
בין היידגר, שהיה אז בן 35, נשוי ואב לשניים, ובין ארנדט בת ה-17, התפתח רומן. בתחילת 1926 בחרה ארנדט לשנות את מקום לימודיה ויצאה ללמוד סמסטר אחד אצל אדמונד הוסרל באוניברסיטת פרייבורג. אחר כך למדה פילוסופיה באוניברסיטת היידלברג, ובשנת 1928 הוענק לה תואר דוקטור אצל קרל יאספרס על עבודתה "מושג האהבה אצל אוגוסטינוס". ארנדט שמרה על קשרי ידידות עם יאספרס עד מותו.
במרבורג שמרה ארנדט על פרופיל נמוך בשל רצונה להסתיר את טיב קשריה עם היידגר, וטיפחה רק קשרים חברתיים מימי קניגסברג. בהיידלברג הרחיבה ארנדט את מעגל חבריה, שבו נכללו הפסיכולוג היונגיאני היהודי אריך נוימן, הפילוסוף קרל פרנקנשטיין והמסאי היהודי ארווין לוונסון. הרצאותיו של המשורר פרידריך גונדולף קירבו אותה לאישי רוח אחרים בהיידלברג. השפעה גדולה על ארנדט הייתה לקורט בלומנפלד, מראשי הציונות בגרמניה, שחקר את "שאלת היהודים" ואת תופעת ההתבוללות. במכתב משנת 1951 ציינה, כי בזכות בלומנפלד פיתחה הבנה למצבם של היהודים.
ביוגרפיה והגותה > הגירה ונישואים שניים

בשנת 1933 היגרה ארנדט מגרמניה לצרפת, בעוברה בדרך בקרלסבאד, בג'נובה ובז'נבה. בפריז עבדה זמן מה במשרדי ההסתדרות הציונית. היא הייתה פעילה בעליית הנוער, וסייעה בהעברת נוער יהודי לארץ ישראל המנדטורית. במקביל המשיכה במחקריה על האנטישמיות והרצתה בפורומים שונים של אנשי רוח גרמנים גולים.
לארנדט ולבעלה גינתר שטרן היו עוד בברלין תחומי עניין וחוגים חברתיים שונים. בעוד שטרן היה מקורב יותר לקומוניזם והיה מיודד עם ברטולט ברכט, הייתה ארנדט מקורבת יותר לציונות ולאישי רוח יהודיים. אף שהתגוררו יחד בפריז, חיי הנישואים שלהם לא עלו יפה, ובשנת 1937 התגרשו. עוד כשנה קודם לכן הכירה ארנדט את היינריך בליכר, לימים בעלה השני, קומוניסט לשעבר שהקדים להתנער ממדיניותו של סטלין. עם חוג חבריהם בפריז נמנו הגולים הגרמנים ולטר בנימין, עורך הדין אריך כהן-בנדיט (אביו של "דני האדום", מנהיג מרד הסטודנטים ב-1968), הפסיכואנליטיקאי פריץ פרנקל והצייר קורט היידנרייך.
בשנת 1937 שללו השלטונות הגרמנים את אזרחותה של ארנדט. בשנת 1939 עלה בידה למלט את אמה ברגע האחרון מקניגסברג למקום מבטחים. בינואר 1940 נישאה ארנדט להיינריך בליכר, שבעבורו היו אלה הנישואים השלישיים.
בתחילת מאי 1940 הורו השלטונות הצרפתיים לרבים מהזרים, נתיני ארצות אויב כדוגמת גרמניה, שחיו בשטחי צרפת להתייצב לגירוש או למעצר (כל אלה בין הגילים 17 ל-; 55). ארנדט, שנחשבה לנתינת ארץ אויב, הועברה תחילה למקום בקרבת פריז, ואחר כך הוחזקה עד יולי 1940 במחנה המעצר גירס (Gurs) שבדרום צרפת. לאחר חמישה שבועות במחנה המעצר, עם התמוטטות המשטר בצרפת עקב התקדמות הנאצים והקמת ממשלת וישי ניצלה את חוסר השליטה והצליחה להימלט ביחד עם אחרים. היא הגיעה לעיירה מוטובא (Montauban), לא הרחק מטולוז, שם התאחדה עם אמה.
היא הצליחה לעבור לספרד ומשם לפורטוגל באמצעות רשת ההברחה של וריאן פריי.
בעת גלותה בצרפת קשרה ארנדט קשרי חברות הדוקים עם ולטר בנימין, שטרם זכה אז לפרסום רב וחי בצרפת כפליט כמעט חסר כול, ואף תמכה בו כספית. לאחר התאבדותו ניסתה לשכנע את זלמן שוקן לפרסם את כתביו, אך לשווא. רק בשנת 1969, בהיותה בארצות הברית, עלה בידה להביא לבסוף לפרסום מאמריו, שלהם צירפה הערות והקדמה.
ביוגרפיה והגותה > גלות בארצות הברית

במאי 1941 הגיעו ארנדט ובעלה ביחד עם אמה לניו יורק דרך ליסבון. תחילה התגוררה המשפחה בבתי מלון והתקיימה ממלגה צנועה שהעמיד ארגון ציוני לעזרה לפליטים. ארנדט שיפרה במהרה את שליטתה בשפה האנגלית. באוקטובר 1941 החלה לכתוב בעבור המגזין היהודי-גרמני הניו-יורקי Aufbau. היא פרסמה טור קבוע בשם "This means you". בטור הראשון שפרסמה במסגרת זו, תחת הכותרת "משה וושינגטון", טענה ארנדט שהיהדות הרפורמית איבדה את הקשר שלה למורשתה האמיתית – מוטיב שמופיע גם בספרה על רחל ורנהגן. לפי ארנדט, "עולה אצלנו באופן פרדוקסלי מספרם של אלה המבקשים להחליף את משה ודוד בוושינגטון ובנפוליאון", יהודים אשר מבקשים "להצעיר" את עצמם על חשבון הגויים. ארנדט טענה נגדם כי לא ניתן לעזוב את ההיסטוריה היהודית לפי הרצון כמו שיורדים מאוטובוס. היא ביקשה להפוך את היהדות ל"ברכה", לנשק במאבק על החירות. למעשה, ביקשה לעורר את המודעות הפוליטית הציבורית בכל העולם. בסדרת מאמרים קראה להקמתו של צבא יהודי עצמאי שיילחם לצד בעלות הברית, וזאת עוד לפני תחילת ההשמדה ההמונית של יהודים, אלא שארנדט וקומץ השותפים לדעתה לא הצליחו לקדם תוכנית זו.
אף שארנדט המשיכה להחשיב עצמה ציונית חילונית, הלכה עמדתה ונהייתה ביקורתית יותר כלפי עמדתה הרשמית של התנועה הציונית, שאותה השוותה לאידאולוגיות אחרות כמו סוציאליזם וליברליזם, השואפות לנבא את העתיד. בעיניה היו החירות והצדק עקרונות היסוד של הפוליטיקה, ולא ניתן היה ליישבם עם רעיון העם הנבחר. עמדות פוליטיות כאלה לא התקבלו על פי רוב בעין יפה בעיני תומכי הציונות בציבור היהודי.
בשנת 1943 פרסמה בכתב העת היהודי "Menorah" את המאמר "אנו הפליטים", ובו תיארה את מצבם המחריד של פליטים וחסרי נתינות וזכויות.
בשנים 1944 עד 1946 הייתה המנהלת האקדמית של ה-Conference on Jewish Relations, ובנוסף שימשה עד 1949 כלקטורית בעבור הוצאת שוקן. בשנים 1949 עד 1952 הייתה המזכירה הכללית של הארגון להצלת התרבות היהודית ולטיפוחה (Jewish Cultural Reconstruction Corporation). עד שנת 1951, כשבעלה היינריך בליכר החל להרצות על פילוסופיה בקולג', הייתה ארנדט למעשה המפרנסת היחידה של המשפחה. אמה, מרתה ארנדט, נפטרה במהלך הפלגה לאנגליה ביולי 1948.
ביוגרפיה והגותה > ביקורים בגרמניה לאחר המלחמה

בשנים 1949–1950 סיירה ארנדט בגרמניה המערבית בשליחותו של הארגון "תקומה לתרבות ישראל". במהלך שהותה זו בגרמניה נפגשה לראשונה מאז 1933 עם מקורביה משכבר קרל יאספרס ומרטין היידגר. חידוש קשריה עם היידגר פתח את יחסיה עמו מחדש, והיא תרמה לשיקום תדמית כתביו ושמרה לו אהבה. ב-1952 שבה לגרמניה לביקור שני. מאז נסעה כמעט מדי שנה למשך כמה חודשים לאירופה, ולעיתים גם לישראל, ונפגשה שם עם חברים וקרובי משפחה.
במאמרה "ביקור בגרמניה: השפעותיו המתמשכות של המשטר הנאצי" משנת 1950 ניתחה ארנדט את המצב בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, והביעה בו דעות מגוונות ואף מנוגדות. לפי דעתה, פשעיה של גרמניה, שאיש לא העלה בדעתו לפני כן, ערערו תוך זמן קצר את היסודות המוסריים של העולם המערבי. מצד שני, ביקרה את מדיניות בעלות הברית לגרש גרמנים אתניים ומתיישבים גרמנים מארצות מזרח אירופה, אף שהבינה היטב שהאוכלוסיות המקומיות, שחוו על בשרן את הברוטליות הנאצית, לא יוכלו להסכים לגור באותם חבלי ארץ עם אוכלוסיות גרמניות. ארנדט תהתה במאמרה על האדישות התמוהה של האוכלוסייה בגרמניה: אף על פי שאירופה כולה שרויה במעין אבל עמוק על המוות שהתחולל במחנות הריכוז ובמחנות השמדה שהקימו הנאצים, בגרמניה עצמה כמעט ואין עוסקים בכך. "שוויון הנפש שבו סובבים הגרמנים בין עיי החורבות הולם בצורה מושלמת את העובדה שאיש איננו מתאבל על המתים", כתבה. ארנדט תיארה תופעה של מעין "פנקסנות של סבל" מצד האוכלוסייה הגרמנית, והתרשמה שרווחת בקרבה הדעה כי "מאזן הסבל מאוזן" – היינו, שהאוכלוסייה הגרמנית סבלה כמו קורבנותיו השונים של הנאציזם – והבחינה בנטייה לגלגל את האשמה מגרמניה אל מעצמות הכיבוש.
ביוגרפיה והגותה > אקזיסטנציאליזם

לאחר תום המלחמה פרסמה ארנדט שני מאמרים שעסקו באקזיסטנציאליזם. בתחילת 1946 ראה אור בכתב העת Nation מאמרה "האקזיסטנציאליזם הצרפתי", שבו פירשה בעיקר את הגותו של אלבר קאמי. בקאמי ראתה ארנדט דמות האירופאי החף מכל לאומיות אירופית, שיוכל לתמוך בפדרליזם אירופי, ושיבחה את יושרתו ותבונתו הפוליטית. במאמר "מהו האקזיסטנציאליזם?" פיתחה ארנדט עמדה משלה בתוך האקזיסטנציאליזם, אך בכתביה המאוחרים יותר לא אימצה עוד עמדה זו, ואף היססה לאשר את הדפסתו מחדש בשנותיה המאוחרות.
במאמריה ביקרה את הפילוסופיה של מרטין היידגר, אהובה משכבר, וייחסה לו קרבה לניהיליזם המודרני. לדעתה, האונטולוגיה שלו פגומה בנתחו את הקיום מנקודת המוצא של המוות, ובבססו על זה את אינותו של הקיום. האדם מתואר כסוג של אל מהופך, שאיננו בורא את העולם אלא מחריב אותו. כנגד עמדה זו טוענת ארנדט שהאדם איננו אלוהים, והדגישה שהוא מתקיים בעולם ביחד ולצד בני אדם אחרים, נקודה שחזרה שוב ושוב בכתביה המאוחרים. לפי ארנדט, היידגר מעוות את המושגים הקאנטיאנים של חירות האדם, כבוד האדם ותבונה, ומצמצם את האדם לכדי הפונקציות שהוא ממלא בעולם. היא יוצאת כנגד הטרמינולוגיה יוצרת-המיתולוגיה של היידגר, כמו השימוש במושגים "עם" ו"אדמה" בהרצאותיו בשנות השלושים של המאה ה-20. "מושגים כאלה יכולים רק להוביל אל מחוץ לפילוסופיה, אל סוג של אמונה טפלה נטורליסטית", כתבה.
מנגד, עמדתה של ארנדט ביחס לאקזיסטנציאליזם של קרל יאספרס הייתה חיובית. לדעתה, יאספרס מצליח להתנתק מכל המערכות הפילוסופיות הקיימות ורואה בקיום סוג של חירות. בניגוד להיידגר, אצל יאספרס הפילוסופיה היא הכנה ל"עשייה" באמצעות תקשורת, על בסיס התבונה המשותפת לכל בני האדם. הפילוסופיה של יאספרס יכולה לחלץ אותנו מן ה"סמטאות ללא מוצא של פנאטיוּת פוזיטיביסטית או ניהיליסטית".
ביוגרפיה והגותה > התייחסויות לפלשתינה, לציונות ולישראל

בסוף 1948 כתבה ארנדט את המאמר "שלום או הפסקת אש במזרח התיכון?", שראה אור בארצות הברית בינואר 1950. במאמר עוסקת ארנדט בהיסטוריה של ארץ ישראל ובהקמתה של מדינת ישראל. לפי עמדתה, שלום ישרור רק אם הערבים והיהודים יגיעו להבנה ולהסכמות הוגנות. שתי הקבוצות היו עד עתה עוינות זו לזו ומעולם לא ראו בצד השני שותף שווה זכויות – גם באשמת הכיבוש העות'מאני והבריטי בארץ ישראל. ארנדט מציינת את חוסר המולדת של היהודים כבעייתם הגדולה ביותר, אך היא מבקרת את רוב המנהיגים הציונים על כך שהתעלמו מבעיותיה של האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל.
חזונה של ארנדט היה מדינה דו-לאומית בארץ ישראל על בסיס של פוליטיקה א-לאומית, פדרציה שתוכל אף לכלול מדינות נוספות במזרח התיכון. לחובתה המוסרית של הציונות זקפה ארנדט את גירוש חלק מהאוכלוסייה הערבית, אך מנגד זקפה לזכותה את הקיבוצים המושתתים על שוויון וצדק, את הקמתה של האוניברסיטה העברית ואת תיעושהּ של ארץ ישראל.
לפי ארנדט, ישראל תוכל להשתחרר מן הקפיטליזם, דווקא משום שהיא מתקיימת מכספי תרומות מארצות הברית, ומשום כך איננה פועלת לפי עקרון מיקסום הרווחים. תוצאות מלחמת העצמאות הדאיגו את ארנדט, משום שהרסו קשרי מסחר קיימים בין יהודים לערבים ועלולות היו להביא למדיניות ישראלית אגרסיבית של התרחבות. את תקוותה תלתה ארנדט ברוח האוניברסליסטית שביהדות ובגורמים במדינות ערב שיהיו מוכנים להגיע לפשרה.
בתקופה זו היו רק אישים ספורים, בצד היהודי והערבי כאחד, שתמכו בהקמת מדינה דו-לאומית בארץ ישראל. ארנדט הביאה כדוגמה את נשיא האוניברסיטה העברית יהודה לייב מאגנס ואת הפוליטיקאי והפרופסור לפילוסופיה הלבנוני שארל מאליכ, והדגישה את ייחודם. שניהם התבטאו בעד שיתוף פעולה יהודי-ערבי לפתרון הבעיה הארצישראלית – מאגנס בשנת 1946 ומאליכ בפני מועצת הביטחון במאי 1948.
כאשר הגיע מפקד האצ"ל, מנחם בגין, לביקור בניו יורק בדצמבר 1948, כדי לגייס תרומות לתנועת החרות שזה עתה קמה, חיברו 26 אינטלקטואלים, בהם יהודים רבים, מכתב מחאה חריף למערכת "הניו יורק טיימס", שהתפרסם ב-4 בדצמבר 1948. בין החתומים על המכתב היו ארנדט, אלברט איינשטיין ושטפן וולפה. במכתב הזהירו מפני מפלגת חרות ותיארו אותה כימנית-רדיקלית וכגזענית.
מצד אחד, טענה כי הציונות גזענית, וישראל היא סוג של גטו עם טנקים ומצעדים צבאיים. לדעתה הציונות היא ההתבוללות האמיתית. מאידך, ציינה כי הציונות היא תנועה לאומית אותנטית שצמחה מקרב ההמונים היהודים. בסוף שנות השישים של המאה ה-20 אף כתבה לחברתה, הסופרת האמריקאית מרי מקארתי, כי ישראל היא דוגמה מרשימה לשוויון בין בני האדם, והדגישה את קרבתה הנפשית לישראל ולנעשה בה.