יוסף ויץ
פעילותו בקק"ל > בתקופת המדינה

ב-25 ביולי 1948, בתגובה ללחץ גובר מצד המדינות הערביות על פולקה ברנדוט לאפשר חזרת הפליטים לבתיהם מטעמים הומניטריים, פנה וייץ לשר החוץ משה שרת, אשר מונה זה מכבר על ידי בן-גוריון לטפל בבעיות שיצרה בריחת התושבים במהלך המלחמה, במילים הבאות:
מעתה אי־אפשר להסתפק בהכרזות בלבד, אלא מן ההכרח לפעול באמצעים ובדרכים שונים כדי התקנת הפתרון הרצוי לנו: לאסוף נתונים ופרטים על היוצאים ועל הנכנסים לארצות ערב; לעבד עיקרי התוכנית של הטרנספר; לעסוק בתעמולה... בין חוגים שונים     למען החדרת ההכרה של אי־חזרת הערבים עולמית... ליצור מיד את המכשיר שיכונן את צעדנו לקראת מטרתנו - הגשמת הטרנספר - באשר אני רואה בה את עטרת ניצחוננו במלחמת ישראל, ויפה שעה אחת קודם.
לאחר קום המדינה, הוסיף ויץ לכהן בתפקידו כמנהל מחלקת הקרקע והייעור, ובשנת 1950 נבחר לדירקטוריון הקרן הקיימת. במסגרת תפקידו עסק בניהול מרבית השטח החקלאי של מדינת ישראל, עמד בראש הוועדה העליונה לקביעת שימושי הקרקע במדינה, עסק בהסדרי קרקעות לשם הכנת משבצות קרקע חקלאיות רציפות להתיישבות הקיימת ולהתיישבות החדשה, עסק ברכישות קרקע נוספות ובהרחבת השטח החקלאי של מדינת ישראל, בעיקר על ידי הכשרת קרקעות באזורי ההר. כן המשיך בייעור הארץ והביא לידי ביטוי את ידיעותיו בתחום זה בספריו.
הוא ביקש, בעיקר ממניעים מדיניים וביטחוניים, לחזק באמצעות ההתיישבות את ריבונות המדינה באזורים שנכבשו מעבר לתוכנית החלוקה, מתוך רצון לבסס את גבולות ישראל שלאחר מלחמת העצמאות.
בנוסף לכך, הוא הוזמן לעמוד בראש ועדות שונות שסייעו לממשלה בנוגע לבעיית הפליטים הפלסטינים, כגון ועדת הטרנספר (אנ') (השנייה) שהוקמה באוגוסט 1948. ב-1952 הגה ויץ את "מבצע יוחנן" אשר נועד להעביר אלפי ערבים נוצרים תושבי הגליל, אשר עזבו את בתיהם במלחמת העצמאות אך המשיכו לחיות בתחומי מדינת ישראל, לארגנטינה ולברזיל. ויץ אף נסע למדינות אלו, על מנת לקדם את הוצאתו לפועל של הטרנספר. בנובמבר אותה שנה התבשר ויץ על ידי משה שרת כי ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, אישר את התוכנית. עם זאת, בתחילת 1953 בוטלה התוכנית. ביומניו של ויץ נמצאות התייחסויות רבות לנושא הטרנספר כשויץ מביע תמיכה ברעיון לצורך קידום גאולת קרקעות ופינוי הארץ כולה מתושביה הערבים להתיישבות יהודית. כך למשל תיעד ויץ ביומנו ב-20 בדצמבר 1940 דברים שאמר לזלמן ליפשיץ:
סיירנו הבוקר בכפרים הערבים. הרהרתי בתוכנית שאני הוגה בה זה שנים: פינוי הארץ בשבילנו. בינינו לבין עצמנו צריך להיות ברור: אין מקום בארץ לשני העמים גם יחד. אם הערבים יצאוה, תהיה הארץ רחבה ומרווחת בשבילנו. אם הערבים יישארו, תישאר הארץ בדלותה ובצמצומה. הפתרון היחיד הוא ארץ ישראל ובלי ערבים. אין כאן מקום לפשרות! להעביר את כולם. אין להשאיר אף כפר אחד, אף שבט אחד. רק בדרך זו, טרנספר ערביי ישראל, תבוא הגאולה
בנוסף, היה ויץ חבר בוועדת השמות הממשלתית.
במהלך שנות החמישים הגה ויץ את רעיון כפרי העבודה ליישובם של העולים החדשים באזורי ההר בהרי יהודה והגליל ולקראת סוף שנות החמישים עמד מאחורי הקמת ראשון המצפים בגליל – מצפה יודפת.
בראשית שנות השישים היה שותף בהקמת מינהל מקרקעי ישראל, מונה למנהלו הראשון ונטל חלק מרכזי בגיבושה של האמנה שנחתמה בשנת 1961 בין ממשלת ישראל לבין קק"ל על הגדרת מעמדה החדש של הקרן במדינת ישראל. במקביל לכהונתו כמנהל מינהל מקרקעי ישראל, שימש גם כמנהל מחלקת פיתוח קרקע בקק"ל. במסגרת זו תפקידו זו הביא להקמתם של מצודות הספר – 6 יישובים חדשים שהוקמו באזורי ההר שלאורך הגבולות על ידי קק"ל בשיתוף עם הצבא בדומה למתכונת של היאחזויות הנח"ל.
מתפקידו במינהל מקרקעי ישראל פרש בשנת 1964 ולאחר כשנתיים פרש גם מהנהלת מחלקת פיתוח קרקע בקרן קיימת לישראל. גם לאחר צאתו לגמלאות המשיך לכהן כחבר בדירקטוריון קק"ל, כממלא מקום היושב ראש שלו ולשמש כיועץ במשימות פיתוח קרקע והתיישבות בהיאחזויות.
בערב סוכות שנת 1972 הלך יוסף ויץ לעולמו כשהוא בן 82 ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים, לצד בנו.
על שמו נקרא המושב תלמי יוסף אשר היה בסיני אך פונה לאחר הסכמי קמפ דייוויד, תושביו הקימו מושב חדש באותו השם, תלמי יוסף בחבל שלום אשר סמוך לגבול עם מצרים ועם רצועת עזה. על שמו נקראים גם מצפה רביבים בנגב הצפוני, רחוב בירושלים המחבר את הר הרצל עם שכונת קריית משה ומועצה אזורית מעלה יוסף אשר נמצאת בלב הגליל המערבי.