stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודי גרמניה הנאצית
ההגירה מגרמניה > רקע

יהודי גרמניה הגיבו למדיניות הנאצית בכמה דרכים. הרוב החליטו לנוכח הנסיבות הקשות להגר מהמדינה, אך היו שהאמינו כי הסערה תחלוף, כפי שהיה בעבר בעת גילויי אנטישמיות, משום שהתקשו להאמין שבארץ תרבותית כמו גרמניה הזוועה תימשך לאורך זמן. היות שהמדיניות הנאצית כלפי היהודים הייתה לא-עקבית ומדורגת, התקשו חלק מהיהודים להבין את הצפוי להם בהמשך. היו שהתארגנו לקדם את הבאות, והקימו ב-1933 את "הנציגות הארצית של יהודי גרמניה".
רוב היהודים שהיגרו מגרמניה נקלטו בארצות הברית, דרום-אמריקה, בריטניה, אוסטרליה ומערב אירופה, והיו שעלו לארץ-ישראל כחלק מהעלייה החמישית. ההגירה נערכה בשלושה שלבים:
בשלב הראשון, בראשית שנות השלושים ועד 1935, יכלו יהודי גרמניה להגר ממנה עם כל רכושם, ו-57 אלף יהודים עזבו. רבים מהם קיוו לשיפור המצב, ואף היו מעטים שחזרו לגרמניה ב-1934, לאחר גל הנאציזם הראשון.
בשלב השני, 1935-1938, לאחר חוקי נירנברג, היגרו מגרמניה 75 אלף יהודים
בשלב השלישי, מ-1938, לאחר "ליל הבדולח", היגרו מגרמניה כ-150 אלף יהודים.
אוסטריה הצטרפה ליוצרי בעיית הפליטים במרץ 1938, כאשר סופחה לרייך השלישי. לאחר הצטרפותה של אוסטריה לרייך הוטלו גזרות אנטישמיות רבות וכבדות על יהודי אוסטריה: יהודים גורשו לגבול הפולני, מאות יהודים נאסרו ונשלחו למחנות ריכוז ורבים הושפלו בעבודות בזויות. בחודש הראשון של שלטון הרייך על אוסטריה התאבדו כ-500 יהודים. נקודת המפנה שהחלה את ההגירה מאוסטריה הייתה פוגרום "ליל הבדולח" שאחריו החלה הגירה המונית (כ-66%) של יהודים מאוסטריה.
בסוף שנות השלושים החלה מדיניות נאצית חדשה של הנאצים שעודדה את היהודים להגר מגרמניה ומאוסטריה מרצונם, במטרה "לנקות" את הרייך הגרמני מיהודים. אייכמן התמנה כאחראי לביצוע המדיניות. נאסר על יהודים לקחת עמם את רכושם, למעט הלבוש שעל גופם. מדיניות זו הופעלה גם על יהודי צ'כיה, שסופחה לגרמניה זמן קצר אחרי סיפוחה של אוסטריה.
בסך הכל, מראשית השלטון הנאצי ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה, היגרו מגרמניה 282 אלף יהודים, כמחצית מיהודיה ואליהם נוספו עוד 117 אלף מהגרים יהודים משטחי אוסטריה המסופחת לגרמניה. אלה היו ארצות היעד העיקריות שקיבלו את המהגרים היהודים משטחי גרמניה הנאצית:
ארצות הברית - 95,000
דרום אמריקה - 75,000
ארץ ישראל - 60,000
בריטניה - 40,000
ההגירה מגרמניה > קשיי ההגירה

היהודים שהיגרו מגרמניה היו צריכים להתגבר על שורה ארוכה של קשיים, מפנים ומחוץ:
ההתנגדות היהודית להגירה: "הנציגות הארצית של יהודי גרמניה" המליצה ליהודים בתחילת שנות השלושים להישאר בגרמניה, בתקווה כי גל האנטישמיות יחלוף, ומתוך נאמנות מוחלטת למולדת הגרמנית. הוויכוחים סביב נושא ההגירה היהודית עיכבו את יציאתם של היהודים מגרמניה. לאחר פרסום חוקי נירנברג עודדה ההנהגה היהודית הגירה מגרמניה, ואכן רבים עזבו אותה. המנהיגים היהודים הקפידו להישאר בגרמניה מתוך תחושת מחויבות לקהילתם, ואחרים חשו כי משהוסדר חוקית מעמד היהודים (אף אם לרעה) לא יוחמר עוד היחס ליהודים.
יהודים מבוגרים רבים, שסירבו להגר מגרמניה, רצו לחלץ את ילדיהם ממנה. לשם כך הקימה רחה פראייר את ארגון עליית הנוער, שהעביר לארץ ישראל את קבוצת הנוער הראשונה ב–1934. במסגרת הארגון עלו כ–5,000 בני נוער לארץ עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. ממשלת בריטניה יזמה גם את קינדרטרנספורט במסגרתו הועברו 10,000 ילדים יהודים מגרמניה לבריטניה.
ההגבלות הגרמניות על לקיחת רכוש: המדיניות הנאצית עודדה הגירת יהודים מגרמניה, אך מנעה מהיהודים לעזוב עם רכושם. היהודים, שחששו כי רכושם יוחרם, עיכבו את יציאתם מגרמניה. הפתרון לבעיות הרכוש בתחילת שנות השלושים נמצא בהסכם ה"העברה" שנחתם בין ההסתדרות הציונית לבין הממשלה הנאצית באוגוסט 1933, שקבע כי היהודים יפקידו את כספם בקרן גרמנית, ותמורתו תישלח לארץ כסחורות גרמניות.
ההגבלות הבריטיות על ממדי הכניסה לארץ ישראל: הבריטים, ששלטו בארץ, לא אפשרו כניסה חופשית לא"י ליהודי אירופה, אלא על פי מכסות העלייה. עשרות אלפי יהודים מגרמניה עלו לארץ במסגרת העלייה החמישית. יהודים נוספים שביקשו להגיע לארץ ישראל נאלצו להיכנס לארץ בדרכים לא-חוקיות. המעפילים נכנסו לארץ באשרות תייר, בתעודות סטודנט, באמצעות נישואים פיקטיביים או כספורטאים במכבייה החמישית שנערכה ב–1932. באותה תקופה החלה ההעפלה דרך הים, ובשנת 1934 הגיעו לארץ האוניות "כוכב", "ולוס" ו"אוניון". עד 1939 העפילו לארץ דרך הים כ–20 אלף עולים.
הגבלה על מספרי המהגרים: מדינות כמו ארצות הברית, בריטניה ואחרות קלטו עשרות אלפי יהודים מגרמניה לשטחיהן, אך הביקוש עלה על ההיצע. היו מהגרים יהודים שניסו להגר למדינות אחרות ומצאו את השערים חסומים בפניהם. בסוף שנות השלושים החלה מדיניות נאצית חדשה של הגסטאפו, שלחצה על היהודים להגר מגרמניה ומאוסטריה מרצונם, במטרה "לנקות" את הרייך הגרמני מיהודים. אייכמן התמנה כאחראי לביצוע המדיניות. נאסר על יהודים לקחת עמם את רכושם, למעט הלבוש שעל גופם. מדיניות זו הופעלה גם על יהודי צ'כיה, שסופחה לגרמניה זמן קצר אחרי סיפוחה של אוסטריה. פליטים מעטים בלבד הצליחו להגיע בדרך לא-חוקית לארץ ישראל.
ההגירה מגרמניה > בעיית הפליטים

כשבעיית הפליטים היהודים החריפה, ניסה חבר הלאומים למצוא לה פתרון. הוא מינה נציב מטעמו לענייני פליטים, אך הצעותיו לפתרון נדחו על ידי מדינות אירופה. יהודי מערב אירופה הציעו להציל את הילדים היהודים מגרמניה, ולאחר מאמצים קשים הועברו 11 אלף בני נוער לאנגליה, לארצות הברית, לארץ-ישראל (עליית הנוער) ולכמה מדינות נוספות. גישתן של המדינות לבעיית הפליטים נבעה לא מעט מהעובדה שלא תמיד גילו גמישות רבה ביחס לחוקי ההגירה הכללים שהיו נהוגים במדינותיהם. הם הסכימו לקבל יהודים להגירה על פי הקריטריונים הקיימים, ורק לעיתים רחוקות הסכימו לסטות מכללים אלה.
המדינות המערביות הדמוקרטיות אמנם הסכימו לקלוט רבבות יהודים פליטים והביעו הומניות וסימפתיה, אך לא הסכימו להגירה חופשית, ובפועל הגבילו את הגירת היהודים לתוכן רק לבעלי אשרות עבודה או אשרות כניסה. בעיקר תרם לכך המשבר הכלכלי העולמי שהחל ב-1929, ותוצאותיו עדיין הורגשו בעולם המערבי. גם ארצות הברית, שאף ניסתה ליזום צעדים לפתרון הבעיה, לא הייתה מוכנה לקליטת כמות גדולה יותר של מהגרים יהודים מעבר ל-95 אלף היהודים שהיגרו אליה.
בריטניה פתחה בשנות ה-30 את שעריה בפני פליטים יהודים שנמלטו מגרמניה. לאחר סיפוח אוסטריה, איפשרו הבריטים הגירה של מאות פליטים יהודים לבריטניה עצמה אך אסרו על הגדלת מכסות ההגירה של יהודים לארץ-ישראל. הבריטים נהגו בגמישות כלפי בעיית הפליטים היהודיים וקלטו אותם אל המדינה, חרף חוקי ההגירה שנשארו בתוקף ומנעו מפליטים הגירה חופשית אל המדינה.
הפיליפינים בהנהגתו של הנשיא מנואל קזון אפשרו לכ-1,000 פליטים להגיע ולהתגורר בפיליפינים. רובם שרדו את המלחמה כולל הכיבוש היפני.
ארצות הברית נקטה במדינות שונה מזו של בריטניה כלפי הפליטים. הקונסוליה של ארצות הברית בגרמניה העניקה אשרות כניסה למדינה רק בהתאם לחוקי ההגירה הקיימים, ולא הסכימה להתגמש בנושא. גם לאחר שארצות הברית קלטה את מספר הפליטים הגדול ביותר, היה עדיין הביקוש להגירה גדול מהכמות שהסכימה לקלוט. בארצות הברית נשמעו דעות שטענו כי הפליטים היהודים יהוו נטל כלכלי על ארצות הברית, הנמצאת בתהליך שיקום כלכלי ומתמודדת עם השפעות המשבר הכלכלי הקשה. נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, לא פעל רבות לגבי הבעיות בגרמניה ובאירופה, ורק לאחר סיפוח אוסטריה גילה יוזמה מעטה שלא נתנה תוצאות ממשיות, ויזם את ועידת אוויאן.
הוועידה התכנסה בעיר אוויאן שבצרפת ב-6 ביולי 1938, לדיון בבעיית הפליטים היהודים ופליטים לא יהודים אחרים, בעיקר כתוצאה מסיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית. מרבית המדינות שהשתתפו בוועידה סירבו לאפשר כניסת פליטים נוספים לשטחן מעבר לכמות הפליטים שהסכימו לקבל במסגרת מכסות ההגירה הקיימות. ועידת אוויאן לא השיגה כמעט דבר פרט להקמתה של ועדה בין ממשלתית לענייני פליטים. אף שקלטו רבבות של פליטים הראו המדינות הדמוקרטיות כי נכונותם להציע פתרון כולל לבעייתם של כל הפליטים היהודים והפליטים בכלל היא מוגבלת.
ההגירה מגרמניה > לאחר ליל הבדולח

ליל הבדולח הביא ממשלות בעולם לפעול ביתר שאת למענם של היהודים בגרמניה הנאצית. בעקבות ליל הבדולח והזעזוע שעורר בדעת הקהל החליטה ממשלת בריטניה לאפשר לילדים יהודים משטחי גרמניה הנאצית לעבור לבריטניה. העברתם של 10,000 ילדים יהודים אלה לבריטניה שהחלה בדצמבר 1938 כונתה קינדרטרנספורט. הנשיא האמריקני פרנקלין דלנור רוזוולט הורה בצו נשיאותי לאפשר לאלפי מבקרים מגרמניה להוסיף לשהות בארצות־הברית יותר מן התקופה שאושרה להם בוויזה. ממשלת צרפת התירה כניסה ל־200 ילדים פליטים בחודש. גם הולנד ושווייץ הסכימו לקבל ילדים יהודים פליטים.
באמצע 1939, בעקבות "ליל הבדולח", הפליגו 900 יהודים באונייה "סנט לואיס" מנמל המבורג בגרמניה אל קובה. שלטונות קובה הודיעו על ביטול אשרות הכניסה שניתנו ליהודים, והאונייה המשיכה לכיוון ארצות הברית, אך גם זו סירבה לקלוט את הפליטים. אחרי מסע של כחודש בים הודיעו הולנד, בלגיה, צרפת ובריטניה על נכונותן לקלוט את היהודים, והאונייה הוחזרה לאירופה לפיזור היהודים במדינות אלה. חיי היהודים שנקלטו בבריטניה ניצלו, אך לרוע מזלם של היהודים שנקלטו בהולנד, בלגיה וצרפת, מדינות אלו נכבשו מאוחר יותר על ידי הנאצים, ומרביתם נספו בשואה.
ראו גם

רכבת החופש של לייקה
אלפרד קליי
הבלתי נראים
צבי אבירם
לקריאה נוספת

שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; תרגמה מאנגלית עתליה זילבר; ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תל אביב 1997.
אברהם ברקאי, תקווה וכיליון: עיונים בתולדות יהודי גרמניה במאות ה-19 וה-20, ירושלים: הוצאת מכון ליאו בק, תשס"ט 2009.
רבקה אלקין, הלמות הלב: המשכיות ותמורה בפעולות הסעד והרווחה של יהודי גרמניה תחת השלטון הנאצי 1933-1945, ירושלים: הוצאת יד ושם, 2004.
חידושים בחקר תולדות יהודי גרמניה ומרכז אירופה, קובץ, ירושלים: מכון ליאו בק, 2010.
דניאל פרנקל, המדיניות הציונית ושאלת יהודי גרמניה, 1933-1938, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשמ"ט 1989.
ליטל בר, חבילות של חסד, משלוחים מיהודים בדנמרק לאחיהם בגרמניה בזמן השואה, יד ושם ירושלים, 65, אביב תשע"ב, 2012, עמ' 15.
משה צימרמן, גרמנים נגד גרמנים: גורלם של היהודים 1938-1945, תל אביב: עם עובד, 2013.
לוסי דווידוביץ',המלחמה נגד היהודים, תל אביב: זמורה ביתן מודן, 1982. חלק ב': השואה, בין חירות לגיטו: היהודים בגרמניה 1933–1938, עמ' 183–212.
גיא מירון, להיות יהודי בגרמניה הנאצית: מרחב וזמן, הוצאת מאגנס, 2022
מאיר סיידלר, קִצה של יהדות גרמניה בפתח: הרב יוסף צבי קרליבך הי"ד 1942-1883, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2023
הערות שוליים

↑  הרב יהודה לייב צירלסון, "קוץ שבקץ" המליץ, מאי 1898; הוצאה מוגהת ומוערת עם הקדמה מאת אהוביה גורן, השילוח, גיליון 1, אוקטובר 2016
↑  מאמר על היוזמה של ארגונים יהודים להחרים את גרמניה הנאצית, אתר החברה ההיסטורית היהודית אמריקנית (באנגלית)
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; עמ' 290-289.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; עמ' 300-299.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; עמ' 298-297.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; עמ' 294-293.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; עמ' 304-302.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; עמ' 312.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; עמ' 318-317.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; עמ' 320.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; עמ' 323-321.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; עמ' 358.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; עמ' 348-347.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; עמ' 356.
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; עמ' 357.
↑  Holocaust Encyclopedia, German Jewish Refugees, 1933-1939, באתר מוזיאון השואה האמריקני
↑  תום שגב, שערורייה בכיתה ג', באתר הארץ, 27 ביולי 2007
1 2  מרגליות אברהם וכוכבי יהויקים, תולדות השואה: גרמניה, ירושלים, יד ושם, תשנ"ח, 2 כרכים, ע' 931
↑  מרגליות אברהם וכוכבי יהויקים, תולדות השואה: גרמניה, ירושלים, יד ושם, תשנ"ח, 2 כרכים, ע' 577
↑  למשל אריה מאיר, שסיפורו מובא באתר יד ושם
↑  מרגליות אברהם וכוכבי יהויקים, תולדות השואה: גרמניה, ירושלים, יד ושם, תשנ"ח, 2 כרכים, ע' 593
↑  פרידריך רות אנדריאס, יומן ברלין, ירושלים, ראובן מס, 1967, ע' 111
↑  בראיין מארק ריג בספרו "החיילים היהודיים של היטלר" טוען שהיו 150,000. מקורות אחרים מציגים אומדן נמוך בחצי או אף פחות מכך. ראו הערך על בני תערובת (מישלינגה) באנציקלופדיה של השואה באתר יד ושם.
↑  פרידלנדר שאול, גרמניה הנאצית והיהודים, ירושלים, יד ושם ועם עובד, 2009: 337
↑  פרידריך רות אנדריאס, יומן ברלין, ירושלים, ראובן מס, 1967, ע' 101, 108
↑  פרידריך רות אנדריאס, יומן ברלין, ירושלים, ראובן מס, 1967, ע' 129
↑  פרנקל דניאל ואברהם תמר (עורכים), פנקס הקהילות: גרמניה, כרך 4 (צפון מערב גרמניה), חלק 1, ירושלים, יד ושם, תשס"ז: 624-625; פרידלנדר שאול, גרמניה הנאצית והיהודים, ירושלים, יד ושם ועם עובד, 2009: 609-610
↑   משה צימרמן, רבהּ של העיר המבורג השלה את עצמו ואת עדתו שחוקי הגזע מועילים, באתר הארץ, 17 במאי 2023
ילדי בית הילדים אהבה בברלין מתחפשים לכבוד פורים 1933
1 באפריל 1933, חיילי אס אה ניצבים לפני חנות הכלבו N. Israel ובידיהם שלטים: "גרמנים! הגנו על עצמכם! אל תקנו מיהודים!"
ינואר 1939, המוני יהודים צובאים על משרדי חברת הנסיעות Palestine & Orient Lloyd ברובע שרלוטנבורג, ברלין
ילדים יהודים מגרמניה מגיעים באניה ללונדון בבריטניה במסגרת הקינדרטרנספורט
מהגרים יהודים עולים על סיפון האונייה סנט לואיס בנמל המבורג
פליטים יהודים מן הספינה "סנט לואיס" בצרפת
אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף)

אין תמונה חופשית
אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף) (1894–1983), היה פרופסור לכירורגיה, מאבות הכירורגים בארץ ישראל, מנהל מחלקה כירורגית בבית החולים הדסה ירושלים.
ביוגרפיה

פרופ' אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף) נולד ב-1894 בוולינגטון שבניו זילנד לאליס וליוסף בן יוסף.
במלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא הניו זילנדי שם שירת באנזק (ANZAC), שהיה כוח צבאי של חיילים אוסטרלים וניו זילנדיים שלחמו במלחמת העולם הראשונה תחת פיקוד הצבא הבריטי, שירת כשנתיים ונפצע קשה בקרב גליפולי.
ב-1916 התקבל ללימודי רפואה באדינבורו שבסקוטלנד, שאותם סיים בשנת 1919. התמחה בכירורגיה במאיו קליניק שברוצ'סטר, ניו יורק.
ב-1923 חזר לניו זילנד, עבד בניו זילנד ככירורג עד 1928.
ב-1924 התחתן עם לאה (לואיז) לבית פיינמן, בהמשך נולדו נעמי, רות ויוחנן.
ב-1928 עלו בני הזוג לארץ ישראל.
תקופה קצרה עבד ככירורג בכיר בבית החולים הדסה (תל אביב).
ב-1928 התחיל לעבוד ככירורג בבית החולים הדסה, במהרה התמנה לרופא ראשי וב-1931 התמנה למנהל המחלקה הכירורגית. . כמנהל המחלקה הכירורגיה כללית. יזם התמחויות בכירורגיה, לימד את מנתחים תחתיו, וכך תרם רבות להתקדמות כירורגיה בארץ ובעולם. הוא היה הכירורג הכללי הראשון בארץ ובעולם שראה את הצורך לפצל את כירורגיה.
עד לעשור השני למנדט היו רוב הניתוחים שבוצעו בארץ ישראל "ניתוחים קטנים". עם הצטרפותם של ד"ר אדוארד ג'וזף להדסה ירושלים ב-1928, ד"ר מכס מרכוס לבית החולים הדסה (תל אביב) ב-1933, וד"ר פליקס מנדל להדסה ירושלים ב-1939 שונתה רשימת הניתוחים, מספר הניתוחים הגדולים והמורכבים שביצעו בארץ ישראל הלך וגדל. עוד תעבורנה שנים עד שיימצא בארץ ישראל כירורג בעל השכלה ורמה מקצועית דומה כשל ג'וזף.
ג'וזף ביצע ניתוחים מורכבים שלא בוצעו לפני כן בישראל. טיפל בפצועי מאורעות הדמים ובפצועי מלחמת העצמאות. ב-1938 הצטרף פרופ' פליקס מנדל והמחלקה הכירורגית חולקה לכירורגית א' בראשותו של פרופ' ג'וזף וכירורגית ב' בראשותו של פרופ' מנדל.
1949, עם פתיחת בית ספר לרפואה באוניברסיטה העברית קיבל מינוי של פרופסור לכירורגיה.
1957 טיפל בדוד בן-גוריון, לאחר שבן-גוריון נפצע מרימון שהושלך במליאת הכנסת.
גוז'ף התעניין ועסק גם בניתוחים אורולוגיים, ענף שהיה בשנות השלושים של המאה ה-20 בחיתוליו.
בין תלמידיו ותלמידותיו: פרופ' דוד ארליק, ד"ר שושנה לוי - הוכמן, פרופ' צבי נוימן.
מאימרותיו:
"כשאנו בודקים חולה חשוד באפנדיציטיס. וכל הרופאים שוללים את האבחנה פרט לרופא הבית הכי אפרוח שחושד בכל זאת באפנדיציטיס אני מיד מעביר את החולה לחדר ניתוח"
ג'וזף נפטר ב-1983.
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939

בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות ע"ש שטראוס ברחוב צ'נסלור, בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: ד"ר אדוארד גורדון יוסף: אי ספיקה חריפה של מחזור הדם מבחינה כירורגית (ישיבה א', הרצאת משנה, 31 במאי)
לקריאה נוספת

דוד תדהר (עורך), "פרופ' אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1886
הרפואה, דוד ארליק, "על מורי פרופ' אדוארד גורדון ג'וזף", 5.12.1983, עמוד 426.
הערות שוליים

↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ ישראל 1848-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, ערך: יוסף (ג'וזף) אדוארד גורדון פרופ', עמודים 234–235
↑  Chrome Yellow: 6/16/13 - 6/23/13 http://chromeyellow.blogspot.co.il/2013_06_16_archive.html
↑  ד"ר אפרים סיני, "במלוא העין - מעולמו של רופא", צ'ריקובר מוציאים לאור בע"מ, 1984, עמוד 153
↑  יהושע בן אריה, (עורך), "ירושלים בתקופת המנדט - העשיה והמורשת", פרופ' שמואל ניסן (קצנלסון), "התפתחות שירות הרפואה בירושלים בתקופת השלטון הבריטי", פרק : "התפתחות שירותי הרפואה בארץ", פרק משנה: "עליית הרופאים מגרמניה ואוסטריה", עמוד 313, הוצאת יד בן צבי, משכנות שאננים, 2003
↑  יהושע בן אריה, (עורך), "ירושלים בתקופת המנדט - העשייה והמורשת", פרק: "התפתחות שירותי הרפואה בירושלים", עמוד 303, הוצאת יד בן צבי, 2003.
↑  נח זבולוני, "חצי מאה של עיתונות ירושלמית", "סעדתי את בן-גוריון לאחר זריקת הרימון בכנסת - סיפורו של רופא צעיר" :http://www.ranaz.co.il/notPublished/article23_19941100.asp
↑  אפנדיציטיס - הכוונה לדלקת התוספתן
↑  "רופא בית" - רופא מתמחה בתחילת דרכו המקצועית
↑  תוכנית הכינוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס
↑  תוכנית הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס רחוב צ'נסלור, ירושלים. בין המשתתפים (לפי א'-ב'): הנרי אונגר, יצחק איצקוביטש, מקס בוכמן, יחיאל קרל גוגנהיים, אדוארד גורדון יוסף, בנו גרינפלדר, אברהם דרוקמן, פריץ דרייפוס, פנחס וייל, חיים ארנסט ורטהיימר, פליכס זולמן, יעקב זס, רפאל משה חפץ, לודוויג פרדיננד מאייר, פליקס מנדל, דוד מרגלית, מכס מרכוס, אריה סדובסקי, רוברט פישר, יוסף פרגר, ברנרד צונדק, גאורג צונדק, הרמן צונדק, יוליוס קליברג, שמעון רוזנבאום, יהודה לייב רוקח, משה רחמילביץ'
אוניברסיטת יוהנסבורג

| --- | --- |

 אוניברסיטה
 תקופת הפעילות:  2005–הווה (כ־20 שנה)
 בעלי תפקידים
 סגל:  2,942
 סטודנטים
 :  51,313
 שונות
 הון עצמי:  1.2 מיליארד דולר קנדי
 מיקום
 מיקום:  יוהנסבורג, חאוטנג
 מדינה:  דרום אפריקה דרום אפריקה
 קואורדינטות:  26°11′00″S 27°59′56″E﻿ / ﻿26.183333333333°S 27.998888888889°E﻿ / -26.183333333333; 27.998888888889
 www.uj.ac.za
  (למפת מטרופולין יוהנסבורג מוגדלת) אוניברסיטת יוהנסבורג(למפת מטרופולין יוהנסבורג רגילה) אוניברסיטת יוהנסבורג he
 
אוניברסיטת יוהנסבורג (באנגלית: University of Johannesburg; בראשי תיבות: UJ) היא אוניברסיטה ציבורית, הממוקמת ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, ולומדים בה למעלה מ-51,000 סטודנטים. אוניברסיטת יוהנסבורג הוקמה בשנת 2005 כאיחוד של מספר מוסדות אקדמיים קיימים. מתוך 51,000 הסטודנטים, כ-3,000 מגיעים מ-80 מדינות מחוץ לדרום אפריקה. במוסד פועלות כשמונה פקולטות בסך הכל: רוח, מדעי הרפואה, עיצוב ואדריכלות, מדע, הנדסת סביבה, כלכלה ועסקים, חינוך ומשפטים.
האוניברסיטה חברה באוניברסיטאס 21, איגוד האוניברסיטאות באפריקה (AAU) ובאיגוד אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי (ACU).
היסטוריה

במהלך הבהלה לזהב ביוהנסבורג הוקמו מספר מקומות הכשרה לגל המהגרים שהגיע לאזור. בתחילה הוקם מכון טכני בשנת 1903. בשנות ה-60 החלו לימודים גם באפריקאנס ולאחר נפילת משטר האפרטהייד ב-1994 החלו ללמוד יותר סטודנטים שחורים במוסד (שרשמית יכלו להתקבל עוד בשנת 1982).
דירוגים בין-לאומיים

דירוג שנגחאי - מיקום 501–600 (2023)
דירוג Times Higher Education - מיקום 401–500 (2024)
דירוג QS לאוניברסיטאות - מיקום 306 (2024)
יוסף אל-ח'אלידי

| --- | --- |

יוסף אל-ח'אלידי
 לידה:  1842 ירושלים
 פטירה:  1906 (או 1907) ירושלים
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית
 מעסיק:  אוניברסיטת וינה 
 תפקיד:  ראש עיריית ירושלים 
 
יוסף ד'יא א-דין אל-ח'אלידי (בערבית: يوسف ضياء الدين الخالدي) (1842–1906) היה פוליטיקאי ערבי-עות'מאני, איש רוח, בלשן וראש עיר של ירושלים.
אל-ח'אלידי נחשב על ידי חוקרים ערבים בני זמננו כדמות בעלת חשיבות אך ככלל מדובר באדם ששמו לא יצא לפניו בנרטיב הפלסטיני העכשווי. ייתכן כי הסיבה לכך היא היותו בן למשפחת ח'אלידי ולא למשפחת חוסייני הגדולה והעשירה יותר, וייתכן והסיבה לכך היא העובדה כי לא ראה עצמו כחלק מהזרם הערבי אלא כפטריוט עות'מאני. ואכן חלק גדול מפעילותו הפוליטית התרכז מחוץ לנפה העות'מאנית ולעירו ירושלים.
חייו

אל-ח'אלידי הוא בן למשפחת ח'אלידי שהחזיקה משרות רמות בבתי המשפט הדתיים שריעה בירושלים. אביו, מוחמד עלי אל-ח'אלידי שימש כמנהל בית המשפט המקומי במשך שישים שנה.
חייו > לימודים והשכלה

אל-ח'אלידי התחנך במספר בתי ספר. על פי המסופר הוא ברח מביתו לאחר שאביו סירב לבקשתו לצאת ללמוד באירופה והגיע לאי מלטה שם למד במיסיון מקומי במשך שנתיים. לאחר מכן עבר ללמוד בבית הספר לרפואה בקונסטנטינופול ומשם עבר ללמוד ב-Robert College. הוא חזר לירושלים בהגיע הידיעה על מות אביו.
מסע חינוכי יוצא דופן זה הביא את אל-ח'אליד להכרה כי אומות אירופה מאיימות על תרבות האסלאם, וכי הסיבה לאי היכולת של הלבנט "להתגונן" הוא היתרון האירופאי כתרבות מודרנית בעלת עליונות בתחומי המדע. הוא ראה בעיניו את אירופה כאיום על משאבי הלבנט הרוחניים והכלכליים גם יחד.
חייו > קדנציה ראשונה

עם חזרתו הוא יזם פתיחת בית ספר לבנות בירושלים. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1868, הוא מונה לראש עיריית ירושלים, תפקיד בו שימש תשע שנים. תקופה זו הייתה תקופת תמורות באימפריה העות'מאנית בכלל, ובירושלים בפרט. גידול האוכלוסייה, הצפיפות, המחסור בדיור, דמי השכירות הגבוהים, תנאי המגורים הירודים ותנאי הבריאות הקשים הובילו להקמת שכונות חדשות מחוץ לחומת העיר העתיקה, ובאמצע שנות ה-70 של המאה התשע עשרה הפסיקו לנעול את שערי חומות העיר עם שקיעת השמש, ראיה לשיפור במצב הסדר והביטחון הציבורי.
בתקופת כהונתו של אל-ח'אלידי שופרה הדרך בין ירושלים ליפו (לנסיעת כרכרות), וסלילתה הסתיימה ב-1869 בשנים אלו ראתה ירושלים תנופה של בניית שכונות יהודיות מחוץ לחומות העיר העתיקה.
חייו > דיפלומט עות'מאני

בתחילת שנת 1874 פנה ראשיד פאשה שר החוץ הטורקי לאל-ח'אלידי ועל פי דרישתו החל האחרון לעבוד במשרד התרגום של הפורטה - הממשלה הטורקית. הוא עבד כמתרגם במשך 6 חודשים ואז מונה כקונסול עות'מאני בעיר בפותי שברוסיה שעל חוף הים השחור. משעזב את המשרה הוא תייר באירופה והגיע לווינה שם שימש כמרצה באוניברסיטת וינה.
בשנת 1875 תוך כדי שהותו בווינה כתב אל-ח'אלידי מכתב אל משה מונטיפיורי אשר פורסם בג'ואיש כרוניקל ותרגומו לעברית פורסם בשבועון "המגיד" . במכתב זה הביע את שמחתו בעניין פעולותיו של מונטיפיורי לקידום בני עמו היהודים בארץ ישראל, והמליץ למונטיפיורי לייסד בתי ספר אשר ילמדו את היהודים מסחר, מלאכה ולשונות אירופה על מנת ש"הדור החדש יוכל להתפרנס מיגיע כפו בכבוד ולא בחרפה ובוז".
חייו > קדנציה שנייה

בשנת 1877 מינתה המועצה של עיריית ירושלים את אל-ח'אלידי למייצג המועצה בפרלמנט העות'מאני באיסטנבול שם היה חלק מהאופוזיציה לסולטאן עבדול חמיד השני ועם פיזור הפרלמנט גורש מאיסטנבול בחזרה לירושלים. ובשנת 1878 חזר ומונה להיות ראש העיר של ירושלים. שוב עברה האימפריה העות'מאנית זעזוע, הפעם המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) וקונגרס ברלין שבה בעקבותיה הותירה בידי נציגי המעצמות מידה רבה של אוטונומיה בירושלים. תקופת כהונתו של אל-ח'אלידי הייתה קצרה והוא הודח מתפקידו בגין אינטריגות פנימיות ואי נכונותם של הקונסולים הזרים לתמוך בכהונתו.
בשנת 1880 מונה אל-ח'אלידי למושל הפרובינציה הכורדית. הוא כתב את המילון הכורדי-ערבי הראשון, וב-1890 שימש כפקיד רשמי בעיירה חצביה שבלבנון.
חייו > מכתב להרצל

אל-ח'אלידי היה מודאג מפעילות התנועה הציונית, וב-1 במרץ 1899 שלח מכתב לרב הראשי של צרפת הרב צדוק כהן. במכתב הביע הכרה בזכויות ההיסטוריות של היהודים ולכן הרעיון הציוני כשלעצמו הוא "טבעי, נאה וצודק":
ח'אלידי הוסיף כי המוסלמים שולטים עתה במקומות הקדושים והם לעולם לא ימסרו אותם לידי היהודים. הוא הזהיר את כהן כי לא ניתן לקנות את הארץ בכסף וכי להגשמת הציונות בארץ ישראל דרושים "תותחים ושריונות" ותהה איזו מעצמה תיתן זאת. הוא טען כי הוא מכבד מאוד את הרצל כאדם, כסופר "וכיהודי פטריוטי", אולם זה "שגעון גמור" מצדו להעלות על דעתו שישיג את ארץ ישראל, אפילו בהסכמת הסולטאן: ”ימצאו להם ארץ במקום אחר לאומה היהודית האומללה... תבל גדולה היא למדי... אבל בשם אלוהים, הניחו לפלשתינה”.
כהן היה סבור שמוטב שהרצל ישיב על המכתב ולכן העבירו אליו. ב-19 במרץ השיב לו הרצל. הוא ענה באריכות ובטון הפונה לרציונל.
בין היתר כתב: "כפי שאמרת אתה עצמך, אין מאחורי היהודים כוח צבאי. כאומה, איבדו מכבר את הנטייה למלחמה, והם יסוד שוחר-שלום... אין, איפוא, שום טעם לחשוש מפני הגירתם".
הוא ניסה לשכנע עת אל-ח'אלידי ובאמצעותו את תושביה הערבים של הארץ כי תועלת גדולה תצמח לתושבים המקומיים ולאימפריה העות'מאנית ממשלתם מהפעילות החלוצית של התנועה הציונית. את דבריו מסיים הרצל באמירה כי אם הסולטאן לא יקבל את דעתו "אז נחפש מקום אחר ולטורקיה תאבד הזדמנות בלתי חוזרת".
במבט לאחור, רואים היסטוריונים ישראלים וערבים כאחד את התכתובת כגילוי ראשון לסכסוך ההולך ומתלקח בין התושבים הערבים אזרחי האימפריה העות'מאנית ובין התנועה הציונית המתגבשת.
חייו > מותו

את שנותיו האחרונות בילה אל-ח'אלדי בירושלים עיר מולדתו ובה נפטר ב־25 בינואר 1906. לאחר מותו פורסמה ידיעה אודות הלווייתו בעיתון "השקפה" של אליעזר בן יהודה, ובה תואר כ"אוהב השכלה ואיש חכם ונבון, מלומד בלשונות אחדות ומצוין במידות טובות".