stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טוני יאיו
חייו

יאיו הוא חבר ילדות טוב של 50 סנט ולויד בנקס. יחד הם הקימו את ג'י יוניט והחלו את קריירת הראפ שלהם במחתרת.
לאחר ש-50 סנט נלקח תחת חסותו של אמינם, הצליח ההרכב לפרוץ לתודעה הציבורית ועם הזמן התפרסמו שאר חברי ההרכב.
בשנת 2002 נכנס יאיו לכלא והואשם יחד עם 50 סנט באחזקת נשק בלתי חוקית. 50 סנט שוחרר על תנאי אך יאיו נכלא לאחר שכבר היה נגדו צו מאסר על תנאי על אותה עבירה.
כתוצאה מכך לא הצליח להקליט את האלבום Beg For Mercy שיצא ב-2003.
ב-8 בינואר 2004 שוחרר מהכלא והחל להקליט עם G Unit. הוא הקליט עם ההרכב את המיקסטייפים G Unit Radio, Groopie Luv ו-God's Plan.
בשנת 2005 יצא אלבום הבכורה שלו Thoughts Of A Predicate Felon עם השיר שיצא להצלחה גדולה בארצות הברית so seductive בשיר גם נוכח חברו מג'י יוניט 50 סנט.
דיסקוגרפיה

Thoughts of a Predicate Felon :2005
טרזינה

טרזינה המופעלת על ידי שני נוסעים
טטרה T18 - טרזינה משוריינת
טרזינה (באנגלית: Draisine) היא כלי תחבורה קטן ופשוט הנע על מסילת רכבת ולעיתים רחוקות גורר מספר קרונות קטנים. הטרזינה מופעלת על ידי מנוף או בעזרת מנוע בנזין.
באירופה כונה הקרון "דרזינה" על שם ממציאו, מהנדס אוסטרי בשם קארל פון דרייס.
בארץ ישראל

בארץ ישראל קראו הפרדסנים טרזינה לקרוניות הקטנות שנסעו על פסים בפרדסים, שבאמצעותם היו מעבירים את פרי ההדר מהפרדס לבית האריזה. ביפו היה קו רכבת קלה להובלת מטענים בין תחנת הרכבת יפו והנמל שנקרא הטרזינה הקטנה. הטרזינה הייתה מורכבת מקרון קטן שהונע במנוע בנזין ושגרר קרונות קטנים ופתוחים. השימוש ברכבת הופסק בשנת 1927. עם הופעת המשאיות והתפתחות רשתות כבישים יעילות הצטמצם השימוש בטרזינות.
ראו גם

טטרה T18
הערות שוליים

↑  יעקב ינון, סביב כיכר השעון, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן צבי, 2001, עמ' 166-163
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810560411205606  GND: 4680729-9  NKC: ph337754
יאן דוידזון דה האם

| --- | --- |

 לידה:  17 באפריל 1606 אוטרכט, הולנד 
 פטירה:  26 באפריל 1684 (בגיל 78) אנטוורפן, ארצות השפלה הספרדיות 
 שם לידה:  Johannes van Antwerpen 
 תקופת הפעילות:  1625–1684 (כ־59 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 יצירות ידועות:  Sumptuous Fruit Still Life with Jewellery Box, Garland of Fruit and Flowers, Still-Life of Books 
 צאצאים:  קורנליס דה האם, יאן יאנזון דה האם 
 
יאן דוידזון דה האם (הולנדית: Jan Davidsz. de Heem; ‏ 17 באפריל 1606 - 26 באפריל 1684), המכונה גם יוהנס דה האם או יוהנס ואן אנטוורפן, היה צייר דומם פעל באוטרכט ובאנטוורפן. הוא נציג מרכזי של הז'אנר הזה בציור הבארוק ההולנדי וגם בציור הבארוק הפלמי.
חייו

דה האם נולד באוטרכט בשם יוהנס ואן אנטוורפן. הוא למד תחילה אצל אביו דייוויד דה האם (1570–1631), אחר כך אצל בלתסאר ואן דר אסט. הוא התגורר בליידן משנת 1625 ל־1629, שם למד אצל דייוויד ביילי (1584- בערך 1657).
הוא עבר לדרום הולנד והצטרף לגילדת לוק הקדוש באנטוורפן בשנת 1635 או 1636 והפך לאמן מכובד באותה עיר בשנת 1637. עם זאת, לעיתים קרובות הוא נעדר, כפי שמעידים החובות שהיה עליו לשלם על כך. הכישרון המופלא בציור שהוא פיתח הביא לו מוניטין רב. הוא בקושי יכול היה לספק את הביקוש. דה האם נחשב לאחד מגדולי הציירים בתקופתו. הוא תוגמל היטב וצייר דיוקן של הנסיך ויליאם השלישי מוקף בזרי פרחים ופירות, ציור שנמכר עבור 2,000 גילדן הולנדי, אחד המחירים הגבוהים ביותר ששולמו אי פעם עבור יצירה בתור הזהב של הציור ההולנדי. בניו עבדו יחד איתו בסדנה על ציורים חדשים. הוא סיים את עבודותיהם וחתם את שמו על הציורים.
הוא נשאר באנטוורפן עד 1667, אז חזר לאוטרכט, משנת 1668 עד 1671. הוא עזב את אוטרכט בשנת 1671 כאשר כוחות הצרפתים התקרבו לעיר. לא ידוע מתי חזר לאנטוורפן, אך מותו נרשם שם בספרי הגילדה.
ואן האם נישא פעמיים, תחילה עם אלט ואן וייד עמה נולדו לו שלושה ילדים ששרדו לאחר מותה בשנת 1643, שאחד מהם, קורנליוס, הפך לצייר טבע דומם. הוא נישא בפעם השנייה בשנת 1644 עם אנה קתרינה רוקר עמה נולדו לו שישה ילדים נוספים, אחד מהם היה יאן שיהפוך גם הוא לצייר טבע דומם.
מלבד שני בניו היו לו כמה חניכים- מישאל ורסטילן, אלכסנדר קוסמנס, תומאס דה קלרק ואחרים.
דה האם הלך לעולמו באנטוורפן בשנת 1684.
יצירותיו

דה האם היה אחד מגדולי הציירים של טבע דומם בהולנד, ושילב ברק והרמוניה של צבע, עם עיבוד מדויק של חפצים: פרחים, על כל גווניהם; פירות אירופיים וטרופיים; סרטנים וצדפות; פרפרים ועשים; אבנים ומתכות; חלזונות ובלוטי ים.
הטבע הדומם שלו כללו נתחי פרי ופיסות פרחים, אך הוא ידוע בעיקר בזכות טבע הדומם המקושטים או המפוארים. [2] חלק מיצירותיו הן תצוגות של שפע ואילו ציורים אחרים היו חגיגיים ומפוארים.
לעיתים קרובות הוא היה מעביר מוסר השכל או ממחיש מוטו: נחש זוחל מסתובב בעשב; גולגולת על צמחים בפריחה. ספלי זהב או כלי זהב המעידים על יהירותם של בעליהם. ישועה נתפסת באלגוריה כגביע בין הפרחים, והמוות כצלב בזר. לפעמים צייר דה האם לבד או עם אחרים, דיוקנאות בזר של פרי או פרחים.
חתימתו הייתה שונה: ראשי התיבות שלו, שמו המלא, או שמו של אביו צמוד לשלו. מדי פעם הוא כתב גם תאריך במיוחד עם עבודתיו הטובות ביותר.
אוספים

מתוך מאה או יותר מתמונותיו שהוצגו בגלריות באירופה, רק 18 מתוארכות. עבודותיו נמצאות במוזיאונים באמסטרדם ווינה. זר סביב מדונה בגודל טבעי, משנת 1650 נמצא במוזיאון בברלין, מראה כי דה האם יכול היה לצבוע גם בצבעים בהירים ובהרמוניה בקנה מידה גדול. במינכן נמצאת יצירה משנת 1653 בה צמחים מטפסים מתערבבים יפה עם דלעת, אוסנה, תפוז, הדס ואפרסק שבניהם מצוירים פרפרים, עש וחיפושיות. נוף עם שיח ורדים פורח, כד תותים, מבחר פרי, וחזה משיש של פאן, משנת 1655, נמצא בהרמיטאז' בסנקט פטרבורג. חלק מיצירותיו נשמרות במוזיאונים המלכותיים בבריסל.  טבע דומם משנת 1645 של פירות ולובסטר נמצא בגלריה במוזיאון באוהיו.
משפחה

מספר בני משפחת דה האם היו ציירים, לפעמים היצירות המצוירות היו בסגנונות דומים, שלעיתים קשה להבחין ביניהן. אלה כוללים אחיו, שני בניו, שביניהם קורנליוס היה המוצלח ביותר ולפחות נכד אחד של כל בן היה צייר.
משפחת ציירים זו התחילה עם אביו האלמוני של דודזון דה האם (1570–1631) ואח לא ידוע. לאח אנונימי הזה היה בן, יאן או יוהנס דה האם (בערך 1603 - נפטר ככל הנראה לאחר 1659), צייר של טבע דומם, פרחים ופירות.
לדוד דה האם הזקן היו שני בנים, גם הם ציירים: יאן דוידזון דה האם ( 1606– 26 באפריל 1684) ואחיו דייוויד דוידזון דה האם (1610 - נפטר לאחר 1669).
ליאן דוידזון היו שלושה בנים, כולם ציירים; מנישואיו הראשונים: דייוויד יאנזון דה האם (נולד 29 בנובמבר 1628) וקורנליס דה האם (1631–1695) ומנישואיו השניים יאן דה האם (1650).
לבנו קורנליס דה האם היה בן אחד שהיה צייר: דוד קורניזון דה האם (1663–1718).
הערות שוליים

↑  Painting notes at the Netherlands Institute for Art History (in Dutch)
↑  Sam Segal. "Heem, de." Grove Art Online. Oxford Art Online. Oxford University Press. Web. 14 May. 2014
↑  Jan Davidsz. de Heem at the Netherlands Institute for Art History (in Dutch)
↑  הגלריה הלאומית לונדון, "Vase of Flowers". www.nga.gov. Retrieved Apr 25, 2019.
↑  Jan Davidsz. de Heem at the Royal Museums of Fine Arts of Belgium
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499154005171  PLWABN: 9810577116605606  BIBSYS: 90545969  BnF: cb149597201 (data)  BPN: 93802614  GND: 119020157  ISNI: 0000 0000 8130 9210  KulturNav: 2d1d70db-3783-4210-98b0-06dc8523dc0a  LCCN: no91023354  NGV: 1007  NTA: 082040192  RKD: 36842  SNAC: w6d91j30  SUDOC: 035806664  ULAN: 500029732  VIAF: 51960128   WorldCat (עם VIAF): 51960128 
דיוקן של וילאם ה-3, מלך אנגליה בגיל עשר, מוקף בפרחים. ציור של יאן דוידזון
אגרטל פרחים, ציור של יאן דוידזון דה האם
שולחן הקינוחים, יאן דוידזון דה האם
חיזיון מקומי

חיזיון מקומי הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור בפברואר 1992 מתוך אלבום שנגנז. מאוחר יותר נכלל השיר באלבום אוסף "תחנות בזמן". השיר נכתב על ידי אהוד מנור, הולחן ועובד על ידי רמי קלינשטיין.
רשימת השמעה

| חיזיון מקומי> מס' | חיזיון מקומי> שם | חיזיון מקומי> מילים | חיזיון מקומי> לחן | חיזיון מקומי> עיבוד | חיזיון מקומי> משך | חיזיון מקומי>  | חיזיון מקומי>  | חיזיון מקומי>  | חיזיון מקומי>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | חיזיון מקומי  | אהוד מנור | רמי קלינשטיין | רמי קלינשטיין | 4:20 |  |  |  |  |
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1992)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1992)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1992)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1992)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | רשת ג' | 1 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1992)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1992)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1992)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1992)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | רשת ג' | 34 |  |
טוני יורדקה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 בדצמבר 1942 Bâldana, רומניה 
 פטירה:  20 בפברואר 1988 (בגיל 45) 
 שם לידה:  Niculae Mihai Iordache 
 שם במה:  Toni Iordache 
 מוקד פעילות:  רומניה 
 שפה מועדפת:  רומנית 
 כלי נגינה:  צימבלום 
 
טוני יורדקה (ברומנית: Toni Iordache;‏ 17 בדצמבר 1942 - פברואר 1987) היה לאוטאר וירטואוז בנגינת צימבלום, שזכה לכינויים "מלך הצימבלום", "אל הצימבלום" ו"פגניני של הצימבלום".
ביוגרפיה

יורדקה נולד בכפר בלדאנה, באזור בוקרשט, ברומניה, במשפחה צוענית של נגנים, בשם ניקולאה מיכאי. אביו היה נגן צימבלום ושני דודיו היו כנרים. מגיל ארבע החל גם הוא לנגן בצימבלום והתלמד אצל הצימבליסט הנודע מיטיטיקה צ'יוצ'יו. בגיל 6 שודרה ברדיו מנגינה בביצוע שלו. בגיל 14 כבר נחשב לרב אומן של הכלי, והודות לכישרון שלו יצא לטורנירים רבים בהם הופיע באירופה, באסיה ובאמריקה.
ב-1958 זכה במדליית הזהב בתחרות Welt Jugend Feier, בווינה. ב-1960 התקבל לתזמורת האנסמבל למוזיקה עממית צ'יוקרליה והופיע בה עד 1969. ב-1968 זכה במדליית הזהב ב"פסטיבל המוזיקאים הצעירים", בסופיה. ב-1969 השתתף בטוריניר לפריז עם גאורגה זמפיר ולהקתו, ובסופו ויתר על חוזהו עם צ'יוקרליה, והצטרף לזמפיר, איתו הגיע לברלין ולבודפשט.
יורדקה הצטיין במופעי יחיד והחזיק בשיא של 25 נקישות בשנייה.
ב-1985 נכרתה לו רגל בגלל סיבוכי סוכרת וכעבור שנתיים מת.
הערות שוליים

↑  Remember Toni Iordache, zeul ţambalului (ברומנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810663396705606  BnF: cb13988615d (data)  GND: 134937058  ISNI: 0000 0000 5553 3059  LCCN: no98031983  MusicBrainz: 79f904d3-8639-4fd4-840f-2d2315224440  NKC: xx0070324  SUDOC: 158334353  VIAF: 58693488   WorldCat (עם VIAF): 58693488 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חליפין (דת)

חליפין דתי הוא פולחן שבו אדם מעלה מנחה לאל שבו הוא מאמין, וזאת בתמורה לחסד אלוהי שנעשה בעבר או שהמאמין מייחל שייעשה בעתיד.
מנחה דתית אינה בהכרח חליפין גם אם כוונתו של המאמין הייתה לקיים חליפין וזאת כי כל חליפין משמעו ששני צדדים המעורבים בחליפין נותנים ומקבלים, גם אם לא בצורה שוויונית, על מנת שהמאמין יזכה בחסד האלוהי, על האל לקבל את מנחת המאמין, וייתכן מצב אמוני בו האל לא מקבל את המנחה וכך לא מתקיים חליפין. מנחה לא חייבת להיות פריט מוחשי שאפשר לעשות בו שימוש, אין דת בה החליפין הם אחד מעיקרי הדת, אולם זוהי פעילות הקיימת בדתות רבות.
המנחה המוענקת בטקס החליפין יכולה להיות מוענקת מראש - אדם מעלה מנחה על מנת לזכות בדבר מה (למשל בבנים זכרים) או בדיעבד (ex-voto), כלומר כפירעון נדר או מחילה על חטא שנעשה.
מקס ובר, בספרו הסוציולוגיה של הדת, כאשר התייחס לווירטואוזיות של קדושה ועל טיפוסי גאולה במובן אישי, כתב על כך שלשיטתם, על מנת שאדם יוכל לזכות בגאולה הוא יכול לנקוט באחת משתי דרכים: הדרך האקטיבית של מאמץ ועבודה קשה באופן סגפני או על ידי דרך פסיבית של מיסטיקה אשר משמשת מעין קיצור הדרך אל אלוהים. אלוהים יקבל את העבודה הרוחנית ויגאל את האדם.
ההלניסט הגרמני ולטר בורקרט(אנ') דן בחליפין דתיים בהקשר של ההתפתחות האנושית, כשהוא נעזר בהרחבה בראיות מיוון העתיקה ומהמזרח הקרוב הקדום.
על פי ג'רארד דיימונד. בשלב מסוים חל מפנה, במקום חליפין ישירות מול האלוהות נעשו החליפין דרך כוהני הדת. כלומר את המנחה נתנו לכהן למרות שאת הבקשה ביקשו מהאל עצמו.
תחולה

לא כל מנחה לאל או מתנה לאל היא מנחת חליפין. יש מנחות המוענקות כדבר בשגרה, מצוות אנשים מלומדה, ואלו אינן נחשבות כחליפין.
בנוסף לכך, יש דתות בהן לא קיים מוסד החליפין הדתי, בדתות הנקראות דתות אוטוכטוניות, בהן הדת הדרוזית. לא נדרש המאמין בהעלאת קרבנות או מתן מנחות ואין חליפין בין המאמין לאלוהים.
בדתות השונות > ביהדות

החליפין הדתי מתבטא ביהדות במתן תגמול למאמין המקיים את המטלה כמו בפסוק: "כבד את אביך ואת אמך כאשר צווך ה' אלהיך למען יאריכן ימיך ולמען ייטב לך על האדמה אשר ה' אלהיך נתן לך" בעשרת הדיברות וניסוח דומה (שלח תשלח את האם ואת הבנים תיקח לך למען ייטב לך והארכת ימים) בשילוח הקן, וכן הפניה אל האל בתפילת אל מלא רחמים: "בעבור שאנו מתפללים", ו"בעבור שאנו נודבים צדקה", כמתן מנחה, על מנת לדאוג לעילוי נשמת הנפטר. עם זאת, בתורה שבעל פה ישנן הסתייגויות רבות מהתפיסה שהאדם יכול לנהל משא ומתן עם האל, המחאה המפורסמת ביותר נגד גישה זו היא אמירתו של אנטיגונוס איש סוכו "הוו כעבדים המשמשין את הרב שלא על מנת לקבל פרס"(אבות א', ג')
בדתות השונות > בנצרות האורתודוקסית

בנצרות המזרחית, מקובל לבצע את החליפין עם ייצוגי האל - כלומר עם האיקונות. המאמינים משאירים מנחה לאיקונין (לרוב משאירים לוחית או צלב) בתקווה שבתמורה למנחה, האיקונה תבצע כחליפין נס כלשהו (בדרך כל במישור הבריאותי).
האיקונוקלאזם הביזנטי יצא גם נגד מנהג החליפין בנצרות האורתודוקסית בטענה שזוהי עבודת אלילים.
בדתות השונות > בנצרות הקתולית

בנצרות הרומית-הקתולית התפתחה מערכת של נוהגי חליפין הידועים גם כ-"הקדש" (בלטינית: Ex-voto). נוצרים האמינו כי תרומה לכבוד הכנסייה, הקהילה או קדושים נוצריים יברכו את המאמין הן בעולם הזה והן בעולם הבא. נוצרים קתולים נוהגים לקדש לכבוד הכנסייה נרות, קטורת, חפצי-אומנות או כל אמצעי תשלום מקובל למען הנזירים או הכמורה שיתפללו למען האדם המקדש ולמען משפחתו. כמו כן, הקמתם של מזבחות והקדשה של נרות, ספרי שעות, פסלים ואף עלייה לרגל לקברו של הקדוש המלווה בחגיגה של חגים לכבודו של הקדוש היו חלק מנוהגי החליפין, שבהן קיום הפולחן לכבוד הקדוש המשיך להתקיים הן בחיו וגם לאחר מותו. בנוסף הקדשת חפצים שונים למען הקדוש כגון: צלבים, לוחיות, צלמים ואף צוואות.
בנצרות הקתולית של ימי הביניים היה מקובל מנהג האובלטי (oblate), כלומר משפחות העניקו ילדים (בדרך כלל בגילאי 7–9) למנזר על מנת שילדים אלו יחיו חיי נזיר כל ימי חייהם, מעשה זה נעשה מתוך אמונה שהקרבת ילד בצורה זו תתן למשפחה גמול מתאים או כחלק מבקשה מאלוהים לרפואה, הצלחה וכדומה.
בדתות השונות > בהינדואיזם

ההינדואיזם רואה את החליפין הדתי כנובע מתועלתנות. במרכז היחסים בין אדם לאל עומד הקורבן, הסוגד אוהב את האל והאל אוהב את המסור לו. אמנם אדם עשוי להקריב מתוך רגש חובה ואז אין בכך חליפין, או שהיחסים הופכים ל"תועלתנות קורבנית" שהיא פחותה מבחינה מוסרית, והבהגאוואד גיטה יצא בביקורת על סוג זה של הקרבה, אולם כאשר ההקרבה נעשית מתוך ריטה(אנ') יש בכך חליפין תקינים והעולם ממשיך להתנהל תוך סדר עולמי, איזון היקום ושגשוג. ההקרבה הוודית יכולה להיות לאלים, לאבות, לכלל הישויות, לאנושו או לברהמין.
בדתות השונות > בדתות פגאניות

אצל בני המאיה הכהנים הקיזו את דמם כמנחת חליפין - ובתמורה היו האלים צריכים להגן על האדם הפרטי, הקהילה או האנושות.
אנשי המלח מטיבט מגישים לאלה מרגן, האלה החולשת על אגם המלח, מנחה בצורת יאק, בתמורה למלח שהם מצפים שהאלה תיתן להם ושתאפשר להם לקחת איתם מהאגם חזרה למקום מגוריהם.
לקריאה נוספת

Melford Spiro, Antropological Approaches to the Study of Religion, 1966
Gloria Goodwin Raheja, The Poison in the Gift: Ritual, Prestation and the Dominant Caste in a North Indian Village, University Of Chicago Press, 1988
הערות שוליים

↑  Sociology of religion - נלקח מתוך הספר האנגלי בהוצאת Beacon Press, בוסטון, פרק 10: The Different Road to Salvation עמ' 163–165 וכן בתחילת פרק 11 Asceticism, Mysticism an Salvation Religion עמ' 166-168.
↑  ספר דברים, פרק ה', פסוק ט"ו.
↑  ספר דברים, פרק כ"ב, פסוק ז'.
↑  הבהגווד גיטה, תרגום ד"ר תאודור איתמר, הוצאת כרמל, ירושלים, 2002
↑  ראו בסרט The Saltman of Tibet מ-1997
טמיראט טולה

טמיראט טולה אברה (נולד ב-11 באוגוסט 1991) הוא אתלט אתיופי. הוא אלוף העולם (יוג'ין 2022) וסגן אלוף העולם (לונדון 2017) בריצת מרתון, ומחזיק מדליית ארד אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) בריצת 10,000 מטר ואלוף אולימפי במרתון (פריז 2024).
ביוגרפיה > 2016 > מדליית ארד אולימפית בריצת 10,000 מטר

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה טולה במדליית ארד בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 27:06.26 דקות, אחרי מו פארח מהממלכה המאוחדת (27:05.17 דקות) ופול טנוי מקניה (27:05.64 דקות).
ביוגרפיה > 2017 > סגן אלוף העולם בריצת מרתון

באליפות העולם שנערכה בשנת 2017 בלונדון שבממלכה המאוחדת זכה טולה במדליית כסף בריצת מרתון בתוצאה של 2:09.49 שעות, אחרי ג'פרי קירוי מקניה (2:08.26 שעות) ולפני אלפונס סימבו מטנזניה (2:09.50 שעות).
ביוגרפיה > 2022 > אלוף העולם בריצת מרתון

באליפות העולם שנערכה בשנת 2022 ביוג'ין שבארצות הברית זכה טולה במדליית זהב בריצת מרתון בשיא אליפות חדש של 2:05.35 שעות, לפני בן ארצו מוסינט גרמאו (2:06.45 שעות) ובשיר עבדי מבלגיה (2:06.49 שעות).
ביוגרפיה > 2024 > אלוף אולימפי בריצת מרתון

באולימפיאדת פריז טולה ניצח בריצת המרתון ב2:06:26 שעות וקבע שיא אולימפי חדש עם שיפור של 6 שניות ביחס לשיא הקודם.
שיאים אישיים

ריצת 10000 מטר: 26:57.33 דקות (2016)
ריצת 10 ק"מ: 28:12 דקות (2016)
ריצת חצי מרתון: 59:37 דקות (2017)
ריצת מרתון: 2:03.38 שעות (2021)
חנן מאישקיא

| --- | --- |
 לידה:  בבל
 פטירה:  591 ד'שנ"א
 מדינה:  בבל, האימפריה הסאסאנית
 מקום פעילות:  פומבדיתא, בבל
 תקופת הפעילות:  הדור השלישי לסבוראים
 השתייכות:  ישיבת פומבדיתא
 רבותיו:  תלמידי רב סימונא, רב אחאי ורב עינא
 תלמידיו:  יצחק מפירוז שבור
 
רב חנן מאישקיא (מאישקא) היה ראש ישיבת פומבדיתא בדור השלישי של הסבוראים במאה השישית. בשנת ד'שמ"ט (589) הקים מחדש את הישיבה בפומבדיתא לאחר שהישיבה הייתה סגורה. יש הסבורים שפעולה זו נחשבת לתחילתה של תקופת הגאונים, ולדעה זו רב חנן הוא ראשון הגאונים. רבותיו היו חכמי הדור השני והשלישי של הסבוראים.
מעבר החכמים מהעיר פירוז-שבור וחידוש הישיבה בפומבדיתא > רקע

בסוף תקופת האמוראים ובתקופת הסבוראים סבלו יהודי בבל מרדיפות שונות כנגדם. הייתה זו תקופה של חוסר יציבות - כנופיות שונות, שפעלו בעיקר ממניעים אידאולוגיים, ערכו מעת לעת פרעות ביהודים, לעיתים בתמיכת ראשי השלטון הסאסאני. הפרעות שיבשו את סדרי חייהם של היהודים, והביאו אף לסגירתה של ישיבת סורא, הישיבה החשובה שבה נערך התלמוד הבבלי. העיר פומבדיתא, שבה היה הריכוז הגדול של יהודים בבבל, הצליחה במשך זמן לעמוד בפני הרדיפות, והן לא הצליחו לשבש את אורח החיים של הקהילה היהודית. אולם, עם התגברות הרדיפות והתפשטותן נמנע המשך הלימוד גם בישיבת פומבדיתא, וראש הישיבה לא יכול היה להעביר שיעורים בפני תלמידיו. חכמי העיר, בראשות רב רבאי מרוב, עקרו משם עם הישיבה והעבירו אותה לעיר פירוז שבור, באזור העיר נהרדעא. הישיבה בפירוז שבור הייתה לישיבה המרכזית בבבל במשך כחמישים שנה, גם כאשר חלה הקלת-מה במצבם של היהודים ובביטחונם.
מעבר החכמים מהעיר פירוז-שבור וחידוש הישיבה בפומבדיתא > פתיחתה מחדש של הישיבה בפומבדיתא

בשנת ד'שמ"ט (589) עבר רב חנן מאישקיא, בראש סיעת חכמים מראשי ישיבת פירוז שבור, לעיר פומבדיתא. רב חנן והחכמים שעימו חידשו את פעולתה של ישיבת פומבדיתא, הישיבה שנוסדה בתקופת האמוראים על ידי רב יהודה, לאחר עשרות שנים שבהן הייתה הישיבה סגורה. יש הרואים במעבר זה את סופה של תקופת הסבוראים ותחילת תקופת הגאונים (ראו על כך להלן).
לאחר שנתיים, או 20 שנה (ד'שנ"א או ד'שס"ט, הדבר תלוי בחילופי נוסחאות באיגרת רב שרירא גאון), התחדשה גם ישיבת סורא, שהלימודים בה פסקו אחר פטירת רב עינא, ובראשות הישיבה עמד רב מר בר רב הונא. מכאן ואילך נמשך רצף של ראשי ישיבות בישיבות סורא ופומבדיתא.
ישיבת פירוז שבור המשיכה להתקיים כשני דורות לאחר מכן, במקביל לשתי הישיבות ההיסטוריות שנפתחו מחדש - ישיבת סורא וישיבת פומבדיתא.
רב חנן כראש הישיבה

לדברי בעל "סדר הדורות", כיהן רב חנן כראש ישיבת פומבדיתא במשך 24 שנה, עד לשנת ד'שע"ג (613). במקורות מאוחרים מוזכר שכיהן בתפקיד זה שנתיים או 11 שנה.
רבותיו של רב חנן היו חכמי הסבוראים, ובהם תלמידי רב סימונא, רב אחאי ורב עינא.
על פי "סדר הדורות", תלמידו של רב חנן מאישקיא היה רב יצחק מפירוז שבור, שהיה ראש ישיבת פירוז שבור כאשר בא עלי בן אבי טאלב בראש הצבא המוסלמי וכבש את בבל מידי הסאסאנים.
אחריו היה רב מרי בן רב דימי סורגו ראש ישיבה פומבדיתא.
האזכורים במקורות היסטוריים יהודיים

רב שרירא גאון כתב באיגרתו לחכמי קהילת קירואן, אשר שאלוהו, בין היתר, על סדר ראשי הישיבות בתקופת התלמוד ולאחריה:
לדברי הראב"ד, בספרו ספר הקבלה, שבו הוא מפרט את השתלשלות קבלת התורה מדור לדור, היה רב חנן מאישקיא ראש הדור השלישי של הסבוראים, ותקופת הגאונים לשיטתו התחילה רק מאה שנים מאוחר יותר, בשנת ד'תמ"ט (689):
האזכורים במקורות היסטוריים יהודיים > ראשית תקופת הגאונים

יש הרואים ברב חנן מאישקיא ובחזרת הישיבה לפומבדיתא את ראשיתה של תקופת הגאונים, שנמשכה כ-450 שנה, עד לפטירתו של רב האי גאון בשנת ד'תשצ"ח (1038). הם מתבססים על דברי רב שרירא גאון באיגרתו, שפותח את רשימת ראשי הישיבות במילים (בתרגום מארמית; ראו למעלה) "ואלו הגאונים שהיו בישיבתינו".
כיום, רבים סבורים שתקופת הגאונים התחילה מאוחר יותר, כמאה שנים לאחר מכן. דעה זו מתבססת על דבריו של רבי אברהם אבן דאוד (ראב"ד), שבספרו "ספר הקבלה" מונה חמישה דורות של סבוראים ומציין את סיומה של התקופה בשנת ד'תמ"ט (689), עם פטירתו של רב ששנא, ראש ישיבת סורא. אחר כך - כתב הראב"ד - התחילה תקופת הגאונים.
בתשובה ששלח רב שרירא גאון כינה את רב רבא גאון (שפעל סביב שנת ד'תי"א-651) וסיעתו "רבנן סבוראי". בין כך ובין כך, באיגרת רב שרירא גאון משמעותו של התואר "גאון" היא ראש ישיבה (כך היו ראשי הישיבות נקראים בתקופת הגאונים), ורב שרירא משתמש בתואר זה בעיקר ביחס לראשי הישיבות בתקופת הגאונים, אך גם לראשי ישיבות בתקופת האמוראים והסבוראים. אמנם, יש מי שמחשיב את החכמים עד לרב ששנא גם כסבוראים וגם כגאונים.
זכויות יוצרים בהלכה

זכויות יוצרים בהלכה היא סוגיה הלכתית עליה דנו הפוסקים, סביב ההכרה בבעלות על פטנטים, נכסים מופשטים וקניין הרוחני.
רקע

לפני מהפכת הדפוס שאלת ההגנה על זכויות יוצרים לא עלתה לדיון בצורה מפורשת, משום שללא יכולת הפצה המונית לא היה לקניין רוחני ערך כלכלי. זכות הקניין, והמשמעות הנובעת ממנה לגבי איסורי גנבה וגזלה של הנכס מבעליו, הוגדרו בעבר רק ביחס לנכסים מוחשיים, כפי שכתב הרמב"ם במשנה תורה: "אין אדם מקנה לא במכר ולא במתנה אלא דבר שיש בו ממש אבל דבר שאין בו ממש אינו נקנה."
עם המצאת הדפוס, וביתר שאת בעקבות המהפכה הטכנולוגית, עלה הצורך ליתן מענה להגנה על הבעלות בנכסים מופשטים, שכן נהיה קל יותר להעתיק ספרים, רעיונות, יצירות, תוכנות וכיוצ"ב ולהפיצם. הצורך לתת מענה לשינוי כלכלי זה בא לידי ביטוי הן בשיטות המשפט הכלליות, והן בתשובותיהם של פוסקים. הובאו גישות שונות בשאלות אם ההלכה מכירה בזכויות יוצרים ואם יש הכרה כזו, על מה היא מתבססת.
הגישות המכירות בזכויות יוצרים > יורד לאומנות חברו

בתלמוד נקבע שאדם שעוסק באומנות מסוימת, רשאי למנוע מאחר לעסוק באותה אומנות בסביבתו, וזאת כדי שלא יפגע בפרנסתו. דין זה נקרא 'יורד לאומנות חברו'. היו שרצו להגן על זכויות יוצרים על סמך דין זה. כך לדוגמה הרמ"א הכיר על יסוד 'יורד לאומנות חברו' בזכויותיו של מהר"ם מפדובה שהשתתף בהדפסת ספר משנה תורה לרמב"ם, ואסר קניית מהדורה מתחרה. עם זאת, איסור 'יורד לאומנות חברו' צומצם בהלכה, ולכן קיים קושי לבסס עליו את ההגנה על זכויות יוצרים. כך, החתם סופר פסק שעל בן עיר אחרת יש איסור גמור לירד לאומנות חברו, אולם לבן אותו מבוי[דרושה הבהרה] מותר מן הדין לירד לאומנות חברו, אם כי ראוי שימנע מכך משום מידת חסידות. לעומתו, החות יאיר כתב שלבן אותו מבוי מותר לכתחילה לרדת לאומנות חברו. גם ביחס לבן עיר אחרת ישנה הגבלה המבוארת בתלמוד "דיהבי סיארא" (= נותנים מבטם). נחלקו המפרשים בהגדרת תנאי זה: רש"י פירש שמדובר באומן שצפוי להרוויח באופן מסוים, והקמת העסק המתחרה גורמת לו להפסד ודאי. לדעת רמב"ן איסור התחרות הוא דווקא כשהלקוחות נמצאים כבר אצל הראשון. ר"י מיגאש פירש שהאיסור הוא רק כש'פוסק חיותו לגמרי' – כלומר שגורם לאובדן מלא של רווחיו, להבדיל מפגיעה חלקית בפרנסתו של הראשון. סייגים אלה לאיסור התחרות מחלישים את יכולת ההגנה על זכויות יוצרים, וכך פסק ר' מרדכי בנעט.
הגישות המכירות בזכויות יוצרים > הסגת גבול

אחרונים נוספים סברו שיש איסור על גנבת זכויות יוצרים מצד דיני 'הסגת גבול'. בתורה נאמר ”לא תסיג גבול רעך אשר גבלו ראשונים בנחלתך אשר תנחל". התורה מתייחסת לפלישה לקרקע של הזולת, אך הספרי הרחיב דין זה למישורים נוספים כגון איסור למסור אמרה של חכם אחד בשמו של חכם אחר:
"מנין למחליף דברי רבי אליעזר בדברי רבי יהושע, ודברי רבי יהושע בדברי רבי אליעזר - לומר על טהור טמא ועל טמא טהור, שהוא עובר בלא תעשה? תלמוד לומר 'לא תסיג גבול'.
האיסור להפקיע מחכם את "בעלותו" על דבריו עשוי להוות מקור להגנה על זכויות יוצרים. ר' אלעזר מוורמייזא (הרוקח) הרחיב את איסור 'הסגת גבול' גם למקפח פרנסת חברו: "כל המקפח מחיתו של חברו הוא בכלל מסיג גבול רעהו.". ר' יוסף שאול נתנזון (השואל ומשיב) שהיה מהראשונים להתייחס להעתקת ספרים, ביסס אף הוא את האיסור על דין הסגת גבול. גם ר' חיים חזקיהו מדיני (שדה חמד) קבע ביחס לזכות המדפיס על ספרו "ואין לשום אדם להסיג גבולו כי מקנה קניינו היא מעתה ועד עולם".
יש מי שהסתייגו, בדרכים שונות, מביסוס איסור הפגיעה בזכויות יוצרים על איסור הסגת גבול. ראשית, איסור הסגת גבול מהתורה נאמר רק בקרקע, ולכן לא ברור שניתן להרחיבו לאיסור לקפח את פרנסת חברו. שנית, איסור הסגת גבול אינו כולל נוכרים מפני שהם אינם נכללים בהגדרת 'לא תסיג גבול רעך'. ושלישית, דיני 'הסגת גבול' ו'יורד לאומנות חברו' אינם מתייחסים לזכות היוצר על יצירתו, אלא רק לצורך להגן עליו מפני דורסנות. לאור ההגבלות הכלליות ביחס להסגת גבול, מוצגים שלושה תנאים לצורך הגנה על זכויות יוצרים באמצעות איסור הסגת גבול: