stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וסבולוד אובצ'יניקוב

| --- | --- |

 לידה:  17 בנובמבר 1926 פונטנקה, לנינגרד, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות
 פטירה:  30 באוגוסט 2021 (בגיל 94) מוסקבה, רוסיה
 שם לידה:  וסבולוד ולדימירוביץ' אובצ'יניקוב
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות רוסיה רוסיה
 לאום:  רוסי
 מקום קבורה:  בית הקברות טרויקורובסקויה 
 עיסוק:  עיתונאות
 מקום לימודים:  המכון לשפות זרות של הצבא האדום
 שפות היצירה:  רוסית
 יצירות בולטות:  "ענף סאקורה", "שורשי האלון", "אפר חם"
 תקופת הפעילות:  1951–2021 (כ־70 שנה)
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות  מדליה להנצחת 60 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 65 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941-1945  מדליה להנצחת 50 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 70 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941-1945  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  Jubilee Medal "75 Years of Victory in the Great Patriotic War 1941–1945"  מדליה לציון 30 שנים לייסוד צבא היבשה והצי של ברית המועצות  מדליה להנצחת 300 שנים לייסוד סנקט פטרבורג  מדליית ותיק העמל  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  Merited Cultural Worker of the RSFSR  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליה על ההצטיינות בקרב  עיטור הידידות בין העמים  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית  עיטור הידידות (רוסיה)  עט הזהב רוסיה  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית  פרס הממשלה של הפדרציה הרוסית בתחום תקשורת המונים  מסדר השמש העולה, דרגה רביעית  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 
וסבולוד ולדימירוביץ' אובצ'יניקוב (ברוסית: Все́волод Влади́мирович Овчи́нников;‏ 17 בנובמבר 1926, לנינגרד – 30 באוגוסט 2021, מוסקבה) היה עיתונאי, פובליציסט וסופר סובייטי-רוסי, מהעיתונאים הסובייטים המובילים הבינלאומיים לאחר  מלחמת העולם השנייה; אוריינטליסט, מומחה ליפן וסין.
במשך כמעט ארבעים שנה שימש ככתב פוליטי בעיתון פראבדה, ולאחר מכן כבעל טור בבטאון הממשלה רוסיסקאיה גאזטה. מחבר הספרים "ענף סאקורה (סיפור על מי הם היפנים)" (1970), "שורשי האלון (התרשמות והרהורים על אנגליה והבריטים)" (1980), "אפר חם (כרוניקה של המירוץ הסודי למען החזקת נשק גרעיני)". על ספרים אלה בשנת 1985 הוענק לו פרס המדינה של ברית המועצות.
היה חבר כבוד ב"וועד המאה ה-21" הרוסי-יפני, אחד המומחים הפוליטיים בפורטל Kremlin.org. עובד תרבות מוערך של רוסיה הסובייטית (1982) ועיתונאי מכובד של הפדרציה הרוסית (2018).
ביוגרפיה

נולד למשפחתו של האדריכל ולדימיר פיודורוביץ' אובצ'ניקוב (1890–1973). משפחת אובצ'ניקוב התגוררה בפונטנקה, שבלנינגרד, שם העביר העיתונאי לעתיד את ילדותו. הוא למד בתיכון 264, אך לא הצליח לסיים אותו: "המלחמה החלה בדיוק שלושה ימים לאחר נשף סיום השנה השביעית שלנו", סיפר לימים.
יחד עם הוריו ואחיו הצעיר שרד וסבולוד את המצור על לנינגרד מסתיו 1941 עד סתיו 1942. בסתיו 1942 פונתה משפחת אובצ'ניקוב לכפר פלטנבו, נפת יורגינסקי, שבמחוז אומסק. בסתיו 1943 גויס לצבא, סיים את לימודיו בבית הספר של הצבא בשנת 1944 והתכונן להישלח לחזית כמפקד היחידה נגד טנקים, אך הועבר לבית הספר הימי.
הוא הועבר מבית הספר בשל קוצר ראייה חשוף (תוצאה של ניוון שנגרם במהלך המצור) לפקולטה הימית של המכון הצבאי לשפות זרות (לימים האוניברסיטה הצבאית של משרד ההגנה הרוסי). בוגר המחלקה הסינית של המכון הצבאי לשפות זרות של הצבא האדום. בשנת 1951 היה לחבר מערכת העיתון "פראבדה" ובשנת 1952 התחתן.
בשנים 1953–1960 עבד ככתב מיוחד של פראבדה בסין, בשנים 1962–1968 – ביפן ובשנים 1974–1978 בבריטניה. בנוסף, היה יוצא לנסיעות לארצות הברית, ניקרגואה, מקסיקו, אינדונזיה, הודו. הדיווחים ממדינות אלה אוחדו לספר בשם "אלמנט המירוץ". הוא נסע פעמיים לטיבט (1955, 1990).
הדיווחים והחיבורים של אובצ'ניקוב הוקדשו בעיקר לבעיות חברתיות ופוליטיות וכלכליות של מדינות שונות בעולם - תנועת האיגודים המקצועיים, מאבק השחרור הלאומי, יחסי המדינות המתפתחות עם תאגידים בינלאומיים ונושאים הומניטריים. בשנים 1979–1992 היה אחד ממנחי התוכנית השבועית "פנורמה בינלאומית" בטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות.
בשנת 2002 הוענק לו פרס איגוד העיתונאים של רוסיה "עט הזהב של רוסיה".
ערך טור קבוע "שעה עם אובצ'ניקוב" בשבועון של רוסיסקאיה גאזטה. לאובצ'ניקוב הייתה ההזדמנות להיות הרוסי הראשון שהניח פרחים על קברו של ריכרד זורגה.
הוא מת ב-30 באוגוסט 2021 בגיל 95.
אמירותיו

"הסינים הם הגרמנים של אסיה, והיפנים הם הרוסים של אסיה".
"אני לא מתבייש על אף שורה אחת שנכתבה בברית המועצות. לא רקדתי תחת המנגינה של התעמולה המפלגתית" (על 40 שנות עבודתו בבטאון המפלגה "פראבדה").
ספריו

היה מחברם של 19 ספרים:
"טיפוס להר פוג'י" – דיווחים מיפן.
"אפר חם" – כרוניקה של המרוץ הסודי להחזקת נשק גרעיני.
"ענף סאקורה" (1971) – סיפור על מי הם היפנים.
שורשי אלון (1983) – התרשמות והרהורים על אנגליה והבריטים.
"קליידוסקופ החיים" – תיאור הפרקים הדרמטיים, האקסוטריים והקומיים מחיי המחבר
"עלייה לשמבאלה" ו"בעיניים שלי" – דואולוגיה המתארת לא רק את המסע מניו זילנד לפרו, אלא גם את התנועה בזמן – מאמצע שנות החמישים ועד היום, שנעשה על ידי המחבר במהלך חייו.
"אדם ודרקון" – רשמים והרהורים על השהייה ב"ארצות הדרקון העתיקות".
"פרחי שזיף" – השוואה בין המטבח היפני והסיני.
"פניני העבודה" – הרהורים מדוע יפן הפכה למעצמה תעשייתית חזקה.
"שני פנים למזרח" (מוסקבה: AST, 2013)
לקריאה נוספת

Сакура и дуб: Ветка сакуры; Корни дуба / В. В. Овчинников; худож. В. Э. Брагинский. — М.: Дрофа, 2003. — 509 с. : ил. — (Зелёная серия. — Вокруг света). — ISBN 5-7107-6984-3.
הערות שוליים

↑  Овчинников В. В. «Исповедь профессионала» // רוסיסקאיה גאזטה — Федеральный выпуск № 5581 (205).
↑  "Лауреаты премий Союза журналистов России за 2001 год". Союз журналистов России. אורכב מ-המקור ב-2016-11-21. נבדק ב-2016-11-21.
↑  "Лауреаты премий Союза журналистов России за 2001 год «Золотое перо России»". Новая газета. 2002-02-11. נבדק ב-2016-11-21.
↑  Овчинников В. В. «Исповедь профессионала» // רוסיסקאיה גאזטה — Федеральный выпуск № 5583 (207)
↑  Скончался журналист-международник Всеволод Овчинников
1 2  Газета «Книжное обозрение», 2013, № 18
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499168205171  PLWABN: 9810660107405606  CiNii: DA02797989  GND: 1020381892  ISNI: 0000 0000 8282 0803  LCCN: n81056463  LNB: 000094041  NDL: 00451937  NKC: jx20071123048  NLK: KAC200301290  NTA: 069349967  VIAF: 1331525   WorldCat (עם VIAF): 1331525
תקיפות אוויריות של ארצות הברית בפקיסטן

תקיפות אוויריות של ארצות הברית בפקיסטן היו חלק ממלחמת אפגניסטן (2001–2014) ומהמלחמה בצפון-מערב פקיסטן. משנת 2004 עד 2018 הותקפו אלפי יעדים בפקיסטן בידי ארצות הברית, רובם באמצעות ירי מכטב"ם או ממסוק המופעלים על ידי חיל האוויר של ארצות הברית בהנחיית האגף לפעולות מיוחדות.
התקיפות בוצעו בעיקר באזור וזיריסטן, ונועדו לפגוע בארגוני טרור שנלחמו נגד ארצות הברית באפגניסטן. גם צבא פקיסטן ביצע תקיפות בחלק מווזיריסטן, ותקיפות הכטב"ם נועדו לפגוע באזורים שצבא פקיסטן נמנע מלהיכנס אליהם.
תקיפות הכטב"ם מיוחסות לארצות הברית, אך היא נקטה בעמדת עמימות וצבא ארצות הברית נמנע מלתעד אותן. על פי ההערכות, בתקיפות נהרגו בין 1,400 ל-4,000 בני אדם, כולל אזרחים רבים, בהם כ-200 ילדים.
מדצמבר 2013 חלה ירידה בתכיפות התקיפות, וממשל אובמה הודיע על מדיניות חדשה המחייבת פיקוח של הקונגרס על התקיפות ונקיטת צעדים על מנת לצמצם פגיעה באזרחים לא-מעורבים. באחת התקיפות בשנת 2015 נהרג בשוגג וורן ויינשטיין, אזרח אמריקאי שנחטף בשנת 2011 על ידי פעילי אל-קאעידה והוחזק בשבי.
רקע: מעורבות כלכלית וצבאית של ארצות הברית בפקיסטן

ארצות הברית חימשה את פקיסטן כחלק מהמלחמה בטרור משנת 2001 עד 2010 בסך של 17 מיליארד דולר, מתוכם 6.6 מיליארד דולר שהועברו משנת 2002 עד 2008 במסגרת סיוע חוץ (אנ') שנועד למלחמה בטליבאן. באוקטובר 2009 חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה על צו השותפות עם פקיסטן (אנ') במסגרתו מועבר מדי שנה לפקיסטן מימון ניכר לפעולות צבאיות ואזרחיות.
בין הקורבנות האמריקאים של פיגועי טרור מידי פקיסטנים נמנים 12 חיילי צבא ארצות הברית, דיפלומט אחד והעיתונאי דניאל פרל. שבעה חיילים אמריקאים נהרגו בפיגוע התאבדות בבסיס צ'פמן (אנ') בשנת 2009.
כוחות צבא פקיסטן שיתפו פעולה עם ארצות הברית במלחמה נגד ארגוני הטרור עד שנת 2011. לאחר מבצע חנית נפטון, בו הרגו את אוסאמה בן לאדן, הורעו היחסים ונפסק רוב שיתוף הפעולה.
יעדים בולטים של התקיפות כללו את שלושת מנהיגי הטליבאן הפקיסטני: בייטוללה מחסוד (נהרג בדרום ווזיריסטן ב-5 באוגוסט 2009), חכימוללה מחסוד (נהרג ב-1 בנובמבר 2013) ומולה פאזללה (נהרג ב-14 ביוני 2018 בגבול אפגניסטן-פקיסטן), לצד מושל מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית חאפז סעיד ח'אן (נהרג בתקיפה אווירית על גבול מחוז אצ'ין), ומנהיג הטליבאן האפגני אחטר מנצור (נהרג בתקיפה אווירית ב-21 במאי 2016 באחמד וול, פקיסטן).
היחס לתקיפות כאל פשע מלחמה

בית המשפט העליון בפשאוור קבע כי התקיפות האוויריות אינן חוקיות, אינן מוסריות, מהוות הפרה של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ומהוות פשע מלחמה. ממשל אובמה לא הסכים עם קביעות אלה וטען שהתקיפות אינן מפרות את החוק הבינלאומי וכי תקיפה באמצעות כטב"ם היא מדויקת ויעילה.
דו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל משנת 2013 סקר את תקיפות הכטב"ם האמריקאיות בפקיסטן וגינה אותן בחריפות. בדו"ח נקבע שחלק מהתקיפות יכולות להיחשב כהוצאה להורג ללא משפט וכפשע מלחמה, בגלל מקרי המוות הרבים של אזרחים לא-מעורבים, תקיפות של צוותים רפואיים, והפרת הריבונות הפקיסטנית.
פעולות צבאיות נוספות

ארצות הברית שלחה מספר פעמים כוחות מיוחדים לפשיטות באזורים שונים בפקיסטן, כאשר היעד היה בכירים בארגון אל-קאעידה. פשיטות אלו נעשו ללא תיאום עם ממשלת פקיסטן.
המספר המדויק של פעולות אלה אינו ידוע. בעיתונות דווח על שלוש מהפעולות הללו:
פשיטה על מחנה אימונים בדנדה סיידגאי, בצפון וזיריסטן, בינואר 2006
פשיטה של אריות הים במחוז באג'אור, בשנת 2006
פשיטה על העיר אנגור אדה, בדרום וזיריסטן, ב-3 בספטמבר 2008.
ראו גם

התקיפה האווירית בננגרהאר
ז'אן ז'אק פאבייה

| --- | --- |

 לידה:  13 באפריל 1949 קל, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  19 במרץ 2023 (בגיל 73) אלבי, צרפת 
 מידע כללי
 בשירות:  אסטרונאוט בשירות סוכנות החלל הצרפתית
 לאום:  צרפת צרפתי
 השכלה:  אוניברסיטת גרנובל  בית הספר הלאומי הגבוה למכרות  מכון טכנולוגי גרנובל 
 עיסוקים נוספים:  מהנדס מדען
 תקופת השירות:  1985 – 1996 (כ־11 שנים)
 זמן שהייה בחלל:  16 ימים, 21 שעות, 47 דקות
 ביוגרפיה בנאס"א:  ז'אן ז'אק פאבייה
 משימות
 STS-78
 
 עיטורים
  
 
ז'אן-ז'אק פַאבִייֶה (בצרפתית: Jean-Jacques Favier;‏ 13 באפריל 1949 – 19 במרץ 2023) היה מהנדס ואסטרונאוט צרפתי.
טס לחלל במסגרת טיסת המעבורת STS-78, במהלכה צבר כ-405 שעות טיסה בחלל. היה סגן מנהל סוכנות החלל הצרפתית לטכנולוגיות מתקדמות. עד למותו היה ראש תוכנית המחקר באוניברסיטת החלל הבינלאומית.
קורות חיים

פאביה נולד בקל, גרמניה. בצעירותו למד בשטרסבורג, צרפת. פאבייה סיפר כי הוא הושפע מטיסתו לחלל של יורי גגארין, וכי חלם להיות אסטרונאוט וטייס.
היה בעל תואר ראשון בהנדסה מבית הספר הגבוה הלאומי ללימודי אלקטרוכימיה ואלקטרו-מטלורגיה בגרנובל אותו סיים בשנת 1971. השלים דוקטורט בהנדסה בית הספר הגבוה הלאומי ללימודי כרייה, פריז ודוקטורט בפיזיקה ומטלורגיה מאוניברסיטת גרנובל.
במשך שנים שימש פאבייה כיועץ למנהל המרכז הצרפתי לחקר אנרגיות אלטרנטיביות ואנרגיות אטום (CEREM), הסוכנות הממשלתית לאנרגיה גרעינית ולמקורות אנרגיה חלופיים (CEA). במסגרת תפקידו פיתח תוכניות מחקר, כולל תוכנית MEPHISTO, שיתוף פעולה בין נאס"א וCNES. בין התוכניות שפיתח ניסויי מיקור כבידה ובדיקת חומרים, וניסויים נוספים לאסטרונאוטים בחלל.
MEPHISTO שוגר לחלל כמתעד ניסוי בשנים 1992–1994, ופאבייה היה המדען הראשי בתוכנית. בנוסף היה המדען הראשי ביותר מ-10 ניסויים שבוצעו בחלל, בשיתוף פעולה עם נאס"א, סוכנות החלל האירופאית וסוכנות החלל הרוסית.
פאבייה נפטר במרץ 2023. הותיר אחריו אישה וארבעה ילדים.
כאסטרונאוט

בשנת 1985 סוכנות החלל הצרפתית (CNES) פרסמה קול קורא עבור אסטרונאוטים שאינם טייסים, אלא מתחום המדע וההנדסה. פאבייה נבחר והצטרף לכיתת האסטרונאוטים. הוא היה אמור לטוס במעבורת החלל הרוסית, אולם זו לא טסה. לאחר הכשרתו חזר לעבודתו כמדען וחיכה להקצאה לטיסה בחלל.
כדי לשפר את סיכויו לטוס לחלל, בשנת 1992 לקח שנת שבתון מעבודתו ועבר למרכז טיסות החלל מרשל, באלבמה. שם שימש כ-CAPCOM, אחראי על התקשורת בין חדר הבקרה לבין האסטרונאוטים בתחנת החלל הבינלאומית, והיה האדם הראשון שאינו אמריקאי בתפקיד זה. הוא נבחר על ידי נאס"א כמומחה משימה ב-1992.
הוא הוצב כגיבוי למומחה מטען לטיסת המעבורת STS-65, לניהול מעבדת המיקרו כבידה הבינלאומית (IML-2). במהלך המשימה הוא תמך בצוות בתור מתווך הממשק של הצוות במהלך תפקוד המטעד ממרכז הבקרה מרשל באלבמה.
בשנת 1996 טס פאבייה לתחנת החלל הבינלאומית בטיסת מעבורת החלל קולומביה STS-78 ושהה בה 17 יום. הטיסה, שהתקיימה מ-20 ביוני ועד 7 ביולי 1996, נועדה לבחון ניסויי מיקרו כבידה במעבדת ספייסלאב. הניסויים כללו מחקרים מ-10 מדינות שונות ו-5 סוכנויות חלל, והייתה המשימה הראשונה בעלת ניסויים מלאים במיקרו כבידה המשלבים מדעי החיים, בסיס למעבדה הקיימת בתחנת החלל הבינלאומית. טיסת STS-78 נמשכה 405 שעות ו-48 דקות, והקיפה את כדור הארץ 271 פעמים.
לאחר טיסתו לחלל

כשחזר מהחלל פאבייה נשאר בארצות הברית עד סוף שנת 1996, ואז החליט לחזור למשפחתו בצרפת. לימים יספר כי הודות לכך הוא לא הוצב במשימת STS-107, שהסתיימה באסון מעבורת החלל קולומביה.
פאבייה היה ראש תוכנית המחקר של אוניברסיטת החלל הבינלאומית וגם חבר מועצת היועצים של האוניברסיטה. הוא היה בין המייסדים של חברת לווינות לחישה מרחוק הנקראת "Blue Planet", שמטרתה לבנות מערך מיקרו-לוויינים שיצלמו ברזולוציה של 1 מטר.
פרסים והוקרה

שני פרסים מטעם האקדמיה הלאומית הצרפתית למדע - פרס הראשי על שם מרסל דאסו ופרס על שם E.Brun.
מספר פטנטים על תהליכי צמיחה של קריסטלים
אות לגיון הכבוד
מדליית הטיסה בחלל של נאס"א
מדליית הזהב של העיר גרנובל
פרסם יותר מ-130 מחקרים ומאמרים אקדמאיים.
הערות שוליים

1 2 3  ביוגרפיה של פאבייה באתר spacefacts
1 2 3 4 5 6 7  פרופסור פאבייה באתר אוניברסיטת החלל הבינלאומית
1 2 3  מפגשי אסטרונאוטים בשבוע החלל הישראלי 2018, סוכנות החלל הישראלית, ינואר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb140030175 (data)  SUDOC: 110757807  VIAF: 216242901   WorldCat (עם VIAF): 216242901
ברוס קינגסברי

| --- | --- |

טוראי ברוס קינגסברי, צולם בשנת 1940
 לידה:  8 בינואר 1918 מלבורן, אוסטרליה
 נהרג:  29 באוגוסט 1942 (בגיל 24) איסוראבה, טריטוריית פפואה
 מדינה:  אוסטרליה 
 השתייכות:  אוסטרליה אוסטרליה
 תקופת הפעילות:  29 במאי 1940 – 29 באוגוסט 1942 (שנתיים)
 דרגה:  טוראי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה המערכה בצפון אפריקה  המערכה בסוריה ולבנון קרב ג'זין(אנ')  המערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט המערכה על שביל קוקודה קרב איסוראבה
 עיטורים
 צלב ויקטוריה
 הנצחה
 אבן קינגסברי
 
ברוס סטיל קינגסברי (באנגלית: Bruce Steel Kingsbury‏; 8 בינואר 1918 - 29 באוגוסט 1942) היה חייל אוסטרלי בעת מלחמת העולם השנייה. בעוד שאת שירותו החל במזרח התיכון, הוא נודע לציבור מאוחר יותר בשל פועלו בקרב איסוראבה - אחד מסדרת הקרבות על שביל קוקודה בגינאה החדשה. על אומץ ליבו בקרב עוטר בצלב ויקטוריה, העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה וחבר העמים הבריטי. כחייל בגדוד ה-14 של צבא אוסטרליה(אנ'), היה קינגסברי הראשון לקבל את העיטור על פעולה מבצעית בטריטוריה אוסטרלית.
ב-29 באוגוסט 1942, במהלך קרב איסוראבה, היה קינגסברי מבין הניצולים הבודדים במחלקתו לאחר פלישתם של היפנים. הוא מיד התנדב להצטרף למחלקה אחרת, שמטרתה הייתה לבצע מתקפת נגד. בהסתערותו אל האויב, תוך ירי מן המותן ממקלע ברן ופגיעה בחיילים יפנים רבים, פתח קינגסברי נתיב שאיפשר התקדמות הכוח האוסטרלי. תוך כך, נורה קינגסברי על ידי צלף יפני ונהרג במקום. פעולותיו של קינגסברי, שעיכבו את היפנים מלשפר את עמדותיהם, היו חיוניות להצלת מפקדת הגדוד וכתוצאה מכך זיכו אותו בעיטור צלב ויקטוריה לאחר מותו.
ראשית חייו

קינגסברי נולד בפרסטון (אנ'), פרבר של מלבורן, ב-8 בינואר 1918. הוא היה בנו של פיליפ בלנקו קינגסברי (Philip Blencowe Kingsbury), סוכן נדל"ן, ואשתו פלורנס אני (Florence Annie) לבית סטיל (Steel). קינגסברי למד בבית הספר הציבורי של וינדזור, וציוניו היו טובים מספיק כדי לזכותו במלגת לימודים במכללה הטכנית של מלבורן(אנ'). על אף שהוסמך כעובד בבית דפוס, החל קינגסברי לעבוד בעסקי הנדל"ן של אביו - עבודה שאותה לא אהב.
למורת רוחו, עבד קינגסברי כמשגיח נכס בחווה בבונדרי בנד(אנ'). שלושה חודשים לאחר תחילת עבודתו, החליט לצאת למסע ברחבי אוסטרליה שעבר דרך ויקטוריה וניו סאות' ויילס יחד עם חברו מתקופת הילדות, אלן אברי (Allen Avery). בפברואר 1936, עזבו השניים את עבודתם והחלו לטייל צפונה, כשבדרכם עבדו בעבודות מזדמנות בחוות ובנכסים. כעבור מספר חודשים הגיעו בסופו של דבר לסידני, וחזרו למלבורן מיד עם הרכבת הראשונה שיצאה משם. לאחר מכן, חזר קינגסברי לעבוד כסוכן נדל"ן ובאותו זמן הכיר את חברתו, לילה ברדברי (Leila Brudbury). בעת הסלמת המצב באירופה, עלה בדעתו של קינגסברי להתגייס לצבא. למרות התנגדות הוריו, התגייס קינגסברי לצבא האימפריאלי האוסטרלי(אנ') ב-29 במאי 1940.
המזרח התיכון

במקור קינגסברי הוצב בגדוד החלוצי השני(אנ'), אך ביקש לעבור לגדוד הרגלים ה-14 כדי להצטרף לחברו אברי, שבמקרה התגייס באותו יום במרכז גיוס שונה. הצמד עבר יחדיו הכשרת טירונים בבסיס הצבאי פוקפוניאל(אנ') באותה הכיתה (כיתה 7 במחלקה 9). לאחר שנודע כי מחלקתו של קינגסברי תישלח אל מעבר לים, חזר למלבורן כדי להציע נישואין לחברתו, לילה (Leila). על אף שהעניק ללילה שעון יד כמתנת נישואים, הם לא הצליחו להמציא רישיון נישואים לפני שהוא עזב - והחתונה מעולם לא התקיימה.
קינגסברי, יחד עם שאר הדיוויזיה השביעית(אנ'), הועברו למזרח התיכון בשלהי שנת 1940. לאחר שהייה בתל אביב ובאזורים הסובבים, הדיוויזיה השביעית המשיכה להתאמן וחיכתה לפקודות נוספות. ב-9 באפריל, הדיוויזיה נשלחה למרסא מטרוח במצרים כדי לסייע לכוחות חבר העמים הבריטי. היא החליפה יחידה סקוטית ותפסה עמדות כחיל מצב. ב-23 במאי, החטיבה של קינגסברי נשלחה חזרה לפלשתינה, בדרך לקרב בסוריה ובלבנון. הגדוד של קינגסברי נלחם כנגד צרפת של וישי על הרי לבנון, כחלק ממתקפה בת שלוש חזיתות על ביירות. בזמן הזה, הדיוויזיה נלחמה בעיירות רבות, כולל הקרב בג'זין(אנ') - שם חברו של קינגסברי, אברי, נפצע בעמוד השדרה מרסיסי רימון וזכה על כך במדליה הצבאית על "קור רוח ומסירות". כשהמלחמה עם צרפת של וישי נגמרה, ב-11 ביולי, קינגסברי ואברי הוגרלו לאסוף ולקבור את המתים. הגדוד נשאר בבירות למשך מספר חודשים, עד שעברו למחנה קבוע חלקית בגבעה 69, מחוץ לירושלים.
ב-30 בינואר 1942, הדיוויזיה השביעית עזבה ממצרים לאוסטרליה בהפלגה דרך בומביי, בדרך להילחם מול היפנים. הגדוד של קינגסברי ירד באדלייד והמשיך למלבורן ברכבת - שם ניתנה לו חופשה בת שבוע. לאחר מכן, הגדוד התאמן בגלן אינס(אנ') ובהמשך חנה בינדינה (אנ') בקווינסלנד. ב-5 באוגוסט, הגדוד עבר צפונה לבריזביין ועלה על אנייה לפורט מורסבי כדי להצטרף ללחימה בגינאה החדשה, שם כוח צבאי שהורכב בעיקר מאנשי מילואים היה מעורב בפעולה הגנתית נואשת.
המערכה על שביל קוקודה

בעקבות קרב ים האלמוגים, היפנים הפסיקו לנסות לכבוש את פורט מורסבי מהים, וב-21 ביולי, כוחות קרקעיים נחתו בבונה(אנ') שבצפון-מזרח פפואה. לאחר שכבשו את העיירה קוקודה (אנ') בפעם השנייה ב-9 באוגוסט, היפנים התחילו להתקדם דרך שביל קוקודה לכיוון פורט מורסבי. הכוח שמנה 2,500 לוחמים יפנים נתקל בגדודים ה-39(אנ') וה-53 (אנ') האוסטרלים בעיירה איסוראבה (אנ'). כשהקרב החל להתפתח ב-26 באוגוסט, הגיעו לאיסוראבה חברי הגדוד ה-14, בהם קינגסברי, כדי לתגבר את הגדוד ה-39 שהותש.
המערכה על שביל קוקודה > קרב איסוראבה

שני הגדודים חברו יחדיו והחלו לחפור בסביבת איסוראבה. הם הקימו מפקדה בפסגת הגבעה, שהייתה חיונית להגנה על העמדה. בעוד האוסטרליים היו עסוקים בחפירות, היפנים, שהיו בפיקודו של מייג'ור ג'נרל טומיטרואו הוריאי(אנ'), התכוננו למתקפה. ב-28 באוגוסט היפנים פתחו בהתקפה. הכוחות האוסטרלים, שבתחילת הקרב מספרם היה נחות ביחס ליפנים וכעת השתווה ליפנים, התנגדו באמצעות אש ממקלע כבד ובקרב פנים-אל-פנים. ב-29 באוגוסט, היפנים פרצו דרך האגף הימני, ודחפו את האוסטרלים חזרה עם אש כבדה - בעודם מאיימים על המפקדה. האוסטרלים החלו להתכונן למתקפת-נגד והאנשים התנדבו להשתתף בכוח התקיפה. קינגסברי, אחד מהשורדים הבודדים מהמחלקה שלו, הסתער עם הכוח במורד הגבעה.
תוך שימוש במקלע ברן שלקח מרב"ט לינדסי בר הפצוע, לצד חברו אברי ושאר הקבוצה - נתקל בכוח היפני. האש הייתה כה כבדה כך שהשיחים במקום הושמדו כליל בתוך חמש דקות. זה היה אז כאשר קינגסברי ירה מהמותן ישירות לעבר היפנים.
פעולותיו של קינגסברי ערערו את המורל של היפנים, הרגו כמה מהם והכריחו אחרים לתפוס מחסה. שאר הקבוצה האוסטרלית, בהשראת פעולותיו של קינגסברי, הכריחו את היפנים לסגת בחזרה אל הג'ונגל. קינגסברי אז נורה ונפצע אנושות על ידי צלף יפני. הצלף ירה ירייה בודדת לפני שנעלם. אברי, שהיה במרחק 1.8 מטרים לערך מקינגסברי רדף לפרק זמן קצר אחרי הצלף אך חזר כדי לשאת את קינגסברי לקבלת טיפול רפואי בגדוד. קינגסברי היה מת כשהגיע לשם.
מורשת

פעולותיו של קינגסברי היו נקודת מפנה בקרב. היפנים החלו לצבור מומנטום בהתקפה, ואיימו לפלס דרכם לעבר המפקדה של הגדוד ה-14. קינגסברי הצליח להסב נזק ליפנים ולעצור באופן זמני את התקדמותם. זה אפשר לאוסטרלים לייצב את עמדתם, ובסופו של דבר להשיג שליטה ולהגן על מפקדת הגדוד. פעולותיו של קינגסברי נתנו השראה לחיילים. עם זאת, הקרב הסתיים בתבוסה של האוסטרלים במהלך 29 באוגוסט. שארית הגדוד הצליחה לסגת במהלך הלילה, אך ספגה אבדות כבדות ותבוסה נוספת במהלך יום הלחימה הבא בעמדות מסביב לבית ההארחה של איסוראבה.
סופרים ואנליסטיים צבאיים סוברים כי אילו קינגסברי לא היה תוקף כפי שעשה, היפנים היו עלולים להשמיד את הגדוד. היפנים תקפו בגלים, והחלו לטפס על הגבעה התלולה כדי לאגף את האוסטרלים, במאמץ לנצח בקרב. האוסטרלים סבלו ממחסור באספקה והיפנים היו על סף פריצה של הקו האוסטרלי. אם היפנים היו מצליחים במשימתם, הם היו יכולים לבודד את מפקדת הגדוד מהחיילים באגפים. בכך הם היו מונעים מהאוסטרלים לסגת לאלולה, מה שהיה מאפשר ליפנים להביס אותם.
על פעולותיו, הוענק לקינגסברי צלב ויקטוריה אשר תועד בלונדון גאזט ב-9 בפברואר 1943 במילים הבאות:
משרד המלחמה, 9 בפברואר 1943. -



המלך מתכבד באדיבותו להעניק את עיטור צלב ויקטוריה לאחר המוות ל-



מס' 19139 טוראי ברוס סטיל קיגסברי, כוחות הצבא האוסטרלי.



בגינאה החדשה, הגדוד שאליו השתייך טוראי קינגסברי החזיק עמדה באזור איסוראבה במשך יומיים כנגד תקיפות מתמשכות ועזות. ב-29 באוגוסט 1942, האויב התקיף עם כוח שהצליח לפרוץ את האגף הימני של הגדוד, תוך יצירת איום רציני לשאר הגדוד והמפקדה שלו. כדי למנוע סיטואציה נואשת יותר, היה זה הכרחי במיידי לכבוש בחזרה את השטח שאבד באגף הימני.



טוראי קינגסברי, שהיה אחד מהניצולים הבודדים של מחלקה שהובסה ונפגעה קשות על ידי האויב, התנדב במיידי להצטרף למחלקה אחרת עליה נפקד להשיב במתקפת נגד.



הוא הסתער, תוך ירי ממקלע ברן שהחזיק בצמוד למותניו, לתוך האש הנוראית של מכונות הירי והצליח לטהר נתיב אל האויב. בעודו ממשיך לנטרל את עמדות האויב ולגרום למספר קיצוני של אבדות בקרבם, טוראי קינגסברי נראה אז נופל מת לקרקע בידי קליע של צלף שהסתתר ביער.

טוראי קינגסברי הפגין התעלמות מוחלטת מביטחונו האישי. יוזמתו ואומץ ליבו הנפלא הפכו את תפיסת העמדה מחדש לאפשרית, שללא ספק הצילה את מפקדת הגדוד תוך גרימת אבדות קשות בקרב האויב. קור רוחו, נחישותו ומסירותו לתפקיד כנגד כל הסיכויים היוו השראה לחבריו לנשק.
קינגסברי היה החייל האוסטרלי הראשון שעוטר בצלב ויקטוריה על פעולות בדרום הים השקט כמו גם הראשון על טריטוריה אוסטרלית. בסוף המלחמה צוותו של קינגסברי היה המעוטר ביותר בתולדות האימפריה הבריטית, שכן חבריו הצוות זכו בצלב ויקטוריה, מדליית ההתנהגות המצוינת (אנ') וארבע מדליות צבאיות נוספות. הגדוד גם ספג את מספר האבדות היחסי הגבוה ביותר במערכה על שביל קוקודה.
"אבן קינגסברי", שהיא אבן הנמצאת ליד מקום נפילתו של קינגסברי, עומדת בטווח ראייה של המקום בו הוקמה מפקדת הגדוד ה-14, והשתלבה כחלק ממצבת הזיכרון באיסוראבה. קינגסברי קבור כיום בבית הקברות הצבאי של פורט מוסבי (בומאנה), וצלב ויקטוריה מוצב במוזיאון המלחמה האוסטרלי (אנ') בקנברה. הפרבר קינגסברי (אנ') במלבורן נקרא על שמו, כמו גם אתר מנוחה בשביל הזיכרון וכן רחוב בפרבר גוורי (אנ') בקנברה. סיפורו של קינגסברי הוצג בסדרה For Valour בערוץ ההיסטוריה.
לקריאה נוספת

Austin, Victor (1988). To Kokoda and Beyond. Melbourne University Press. ISBN 0-522-84374-3.
Brune, Peter (1992). Those Ragged Bloody Heroes. Allen & Unwin. ISBN 1-86373-264-0.
Brune, Peter (2004). A Bastard of a Place. Allen & Unwin. ISBN 1-74114-403-5.
Brune, Peter; McDonald, Neil (2005). 200 Shots. Allen & Unwin. ISBN 1-74114-631-3.
Dornan, Peter (1999). The Silent Men. Allen & Unwin. ISBN 1-86448-991-X.
Ham, Paul (2004). Kokoda. Harper Collins Publishers. ISBN 0-7322-8232-2.
Johnston, Mark; Chagas, Carlos (2007). The Australian Army in World War II. Osprey Publishing. ISBN 1-84603-123-0.
Keogh, Eustace (1965). South West Pacific 1941–45. Grayflower Publications. OCLC 7185705.
Lindsay, Patrick (2002). The Spirit of Kokoda: Then and Now. Hardie Grant Books. ISBN 1-74066-075-7.
McCarthy, Dudley (1959). South-West Pacific Area – First Year. Australia in the War of 1939–1945. Series 1 – Army. Vol. 5. Canberra: Australian War Memorial. OCLC 3134247.