stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זלמן ברנסטין

| --- | --- |

 לידה:  1926 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  1999 (בגיל 73 בערך) 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 השכלה:  בית הספר לעסקים של הרווארד  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת ניו יורק 
 
זלמן חיים (בעבר גם סנפורד צ'ארלס) ברנסטין (Zalman Chaim (Sanford C.) Bernstein;‏ 1926 – 6 בינואר 1999) היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי-אמריקאי, שתרם לארגונים יהודיים ברחבי העולם, והקים בין היתר את ארגון קרן תקווה, צו פיוס וקרן אבי חי.
חייו ואישיותו

ברנסטין נולד ב-1926 בברוקלין, ניו יורק, למשפחה יהודית דלת אמצעים. בגיל 18 גויס לצי האמריקני, ושירת כקצין אספקה ימית במלחמת העולם השנייה. עם שחרורו פנה ללימודי כלכלה וחשבונאות באוניברסיטת ניו יורק, ובהמשך קיבל תואר שני במינהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
עם תום לימודיו עבד ברנסטין במשך כמה שנים כיועץ כלכלי בתוכנית מרשל (Marshall Plan), במטרה לשקם את הכלכלה האירופית, תוך התבססות על שווקים חופשיים.
בגיל 41, לאחר שמילא שורה של תפקידים בעולם העסקים (בהם שותפות עם אחיו הצעיר, והעסקת אביו כשכיר), הקים ברנסטין את חברת ההשקעות Sanford C. Bernstein & Co, שהפכה לאחת החברות המצליחות בוול סטריט. החברה נתנה בשיאה שירות ל-25,000 לקוחות, וגלגלה 80 מיליארד דולרים בשנה.
בגיל 30 נישא לאשה לא יהודייה מצרפת. ברנסטין חי במשך רוב חייו במנותק מהיהדות הדתית. עם מות אביו בהיותו בן 50, החל לומר קדיש והתקרב ליהדות, בהשפעתו של הרב שלמה ריסקין. השניים החלו ללמוד תורה מדי שבוע, ואט אט הפך ברנסטין ליהודי אורתודוקסי שומר מצוות, ושינה את שמו לשמו היהודי זלמן חיים. במקביל נפרד מאשתו הגויה ונישא לאישה יהודייה. ברנסטין תרם מאות מיליונים של דולרים לארגוני צדקה ותרבות יהודיים ברחבי העולם, בהם מרכז שלם וכן קרן אבי חי שהקים בשנת 1984, במטרה לקרב יהודים ליהדות ותרבותה בישראל ובחו"ל.
ב-1988 הקים ברנסטין את קרן תקווה וכיהן כיו"ר הקרן עד למותו.
בשנת 1989 עלה ברנסטין לישראל ובנה את ביתו בשכונת ימין משה בירושלים. שלוש שנים לאחר מכן פרש מעסקיו, ובשש השנים עד למותו ממחלת הלימפומה השקיע את כל מרצו בקידום ופיתוח ארגונים יהודיים בישראל. הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים, ולאחר מותו המשיכה אלמנתו, מֵם ברנסטין, בפעילות פילנתרופית למען חינוך ותרבות יהודית.
לקריאה נוספת

שלמה ריסקין, An Unorthodox Orthodox Baal Teshuvah
Zalman Chaim Bernstein(הקישור אינו פעיל) (באנגלית)
אתר מרכז שלם
אתר בית ההשקעות סנפורד ברנסטין (באנגלית)
מידע על פעילות החסד של אלמנתו (באנגלית)
אתר קרן אבי חי
Steve Lipman, Sanford Bernstein's Second Life, The Jewish Week, January 15, 1999
הערות שוליים

↑  Zalman C. Bernstein, 72, Iconoclastic Broker, הספד על זלמן ברנסטין, בעיתון הניו יורק טיימס, ‏9 בינואר 1999 (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292503305171  VIAF: 298789050   WorldCat (עם VIAF): 298789050 
הלוגו של החברה
זיידי סמית'

| --- | --- |

סמית' מכריזה על המועמדים בקטגוריית הבדיון לפרס מעגל המבקרים הבריטיים בשנת 2010
 לידה:  25 באוקטובר 1975 (בת 48) לונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  סיידי סמית'
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 עיסוק:  סופרת, מסאית
 מקום לימודים:  קינגס קולג', Hampstead School 
 שפות היצירה:  אנגלית
 תחום כתיבה:  סיפורת
 סוגה:  רומן, מסות
 זרם ספרותי:  ריאליזם, פוסטמודרניזם
 יצירות בולטות:  On Beauty, Swing Time, Changing My Mind: Occasional Essays, NW, שיניים לבנות, The Autograph Man, The Fraud 
 תקופת הפעילות:  מ-2000 
 הושפעה מ:  מרטין אמיס, צ'ארלס דיקנס, ריימונד קארבר, א"מ פורסטר, פרנץ קפקא, חניף קוריישי, ולדימיר נבוקוב, פיליפ רות, זורה ניל הרסטון, סלמאן רושדי, דייוויד פוסטר וואלאס, פ.ג. וודהאוס[דרוש מקור]
 בן או בת זוג:  ניק ליירד (2004–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס לזכר ג'יימס טיט בלק (2000)  Guardian First Book Award (2000)  מדליית לנגסטון יוז (2017)  עמית החברה המלכותית לספרות (2002)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2023)  פרס אוסטריה לספרות אירופית (2018)  מדליית בודלי (2022)  פרס אניספילד-וולף (2006)  פרס סומרסט מוהם (2006)  סופר מתארח (2000)  פרס בולינגר אברימן וודהאוס (2006)  פרס קוסטה (2000)  פרס לסיפורת מאת נשים (2006)  National Book Critics Circle Award in Criticism 
 www.zadiesmith.com
 
זיידי סמית' FRSL (באנגלית: ‏Zadie Smith; נולדה ב-‏25 באוקטובר 1975) היא סופרת ומסאית בריטית הכותבת בשפה האנגלית.
סמית' חיברה מספר רומנים. בשנת 2003, נמנתה על רשימת 20 הסופרים הצעירים המבטיחים של כתב העת Granta, המתפרסמת אחת לעשור, ונכללה בה שוב בשנת 2013.
היא מכהנת כפרופסורית בעלת קביעות בתוכנית לכתיבה יוצרת באוניברסיטת ניו יורק מאז 2010. בשנת 2006, זכתה סמית על ספרה על היופי בפרס אורנג' לסיפורת וכן בפרס אניספילד-וולף. הרומן הראשון שלה, שיניים לבנות, נכלל ברשימת "מאה הספרים הטובים באנגלית משנת 1923 עד 2005" של המגזין "טיים".
ביוגרפיה

סמית' נולדה בשם סיידי סמית' ברובע ברנט (Brent) בצפון-מערב לונדון, לאם ג'מייקנית, איבון ביילי, ולאב אנגלי, הארווי סמית'. אמה גדלה בג'מייקה והיגרה לאנגליה בשנת 1969. נישואי אביה של סמית' לאמה היו נישואיו השניים, ולסמית' חצי-אחות, חצי-אח, ושני אחים צעירים. האחים הם הראפר והסטנדאפיסט דוק בראון (Doc Brown), והראפר לוק סקייז (Luc Skyz). בילדותה, עסקה סמית' בריקוד סטפס, ובנעוריה שקלה קריירה כשחקנית במחזות זמר. בהיותה בת-עשרה התגרשו הוריה. בגיל 14, שינתה את שמה לזיידי (Zadie). במהלך לימודיה באוניברסיטה, התפרנסה מהופעות כזמרת ג'אז, ותכננה לעסוק בעיתונאות.
סמית' למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת קיימברידג' (בקינגס קולג'). באוניברסיטה, פגשה בסופר והמשורר  הצפון אירי ניק ליירד (אנ'), והם נישאו בשנת 2004, בבית התפילה של הקולג'. לימים, הקדישה סמית' את ספרה "על היופי" ל"לרד היקר שלי". הזוג התגורר ברומא בשנת 2007, ומאז מחלק את זמנו בין ניו יורק ולונדון. לזוג שני ילדים, קת'רין והארווי.
ביוגרפיה > קריירה

במהלך לימודיה פרסמה כמה סיפורים קצרים באסופת הסטודנטים The Mays, המשותפת לאוניברסיטת אוקספורד ולאוניברסיטת קיימברידג'. אלו משכו תשומת לב של מוציא לאור, ועודדו את סמית' לכתוב את מה שלימים הפך הרומן הראשון שלה, שיניים לבנות. נוסח חלקי שלו הוצע למו"לים בשנת 1997, ועורר עניין, עד כדי שהתנהלה מכירה פומבית של הזכות להוציאו לאור. סמית' השלימה את הרומן בשנת לימודיה האחרונה בקיימברידג', ובשנת 2000 יצא הספר לאור, ומיד הפך רב-מכר באנגליה, וזכה במספר פרסים. בשנת 2002 עובד למיני-סדרת טלוויזיה בערוץ 4 של ה-BBC.
הרומן השלישי של סמית', על היופי, המתרחש בבוסטון, זכה לשבחי הביקורת, והיה מועמד לפרס מאן בוקר, אך לא זכה בו. עם זאת, זכה הספר כאמור בפרס אורנג' ובפרס אניספילד-וולף.
לאחר שלימדה בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת קולומביה, קיבלה סמית' בספטמבר 2010 משרת פרופסור לסיפורת באוניברסיטת ניו יורק. במהלך שנת 2011 שימשה מבקרת הספרים החדשים של כתב העת הארפרז. בשנת 2012 פרסמה את ספרה NW, המתרחש ברובע קילברן בלונדון, ושכותרתו שאובה מקוד המיקוד האנגלי שמשויך לרובע. סמית חשפה לראשונה קטעים מהספר "NW", בפסטיבל הספרות הבינלאומי באדינבורו שהתקיים באוגוסט 2012. מוסף הספרות של הניו יורק טיימס בחר בו כאחד מחמשת הספרים הטובים של השנה.
יצירתה > רומנים

שיניים לבנות (2000). יצא בעברית בהוצאת זמורה ביתן בתרגום דפנה לוי, 2003.
סוחר החתימות (2002). יצא בעברית בהוצאת כנרת בתרגום ערן שדה, 2004.
על היופי (2005). יצא בעברית בהוצאת זמורה בתרגום קטיה בנוביץ', 2006.
NW ‏ (2012). יצא בעברית בהוצאת כנרת זמורה ביתן בתרגום אלינוער ברגר, 2014.
שגרירות קמבודיה (נובלה, 2013).
סווינג טיים, יצא בעברית בהוצאת מודן בתרגום קטיה בנוביץ', 2017.
יצירתה > מסות

משנה את דעתי: מסות מזדמנות (2009)
יצירתה > ספרים בעריכת סמית'

נתח בשר (2001), אנתולוגיה של סיפורי ארוטיקה קצרים
ספר הזולת (2007)
לקריאה נוספת

Tew, Philip (ed). Reading Zadie Smith: The First Decade and Beyond. London: Bloomsbury.
Tew, Philip. Zadie Smith. London and New York: Palgrave Macmillan, 2010.
Walters, Tracey (ed.). Zadie Smith: Critical Essays. New York: Peter Lang Publications, 2008.
הערות שוליים

↑  ראשי תיבות: עמיתת האגודה המלכותית לספרות
↑  Best of Young British Novelists 2003, ‏Granta, גיליון 81.
↑  Best of Young British Novelists 4, ‏Granta, גיליון 123.
↑  Zadie Smith Joins Faculty, באתר האוניברסיטה
↑  סוכנויות הידיעות, זיידי סמית זכתה  בפרס אורנג', באתר הארץ, 8 ביוני 2006
↑  תיאור הזכייה באתר הפרס (אנגלית)
↑  תיאור הזכייה באתר הפרס הרשמי (אנגלית)
↑  רשימת 100 הספרים הטובים באנגלית משנת 1923 עד 2005 באתר כתב העת TIME.
↑  איידה אדמריאם, אם צריך אני אברח, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2005
↑  איתמר זהר, זיידי סמית חושפת שיניים, באתר הארץ, 23 בפברואר 2008
↑  מיה סלע, ניק ליירד חושף שיניים, באתר הארץ, 24 ביוני 2009
↑  איריס לעאל, שחור ולבן הם הצבעים שמרכיבים את הספר הזה, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2005
↑  מיה סלע, זיידי סמית תחשוף את ספרה החדש באדינבורו, באתר הארץ, 25 ביוני 2012
↑  ניו יורק טיימס, ניו יורק טיימס בוחר את הספרים הטובים של 2012, באתר הארץ, 10 בדצמבר 2012
↑  הגר ינאי, ‏לא מוצלח, באתר גלובס, 15 באוגוסט 2004
↑  ביקורות:
יערה שחורי, כוחה של האמנות להיטיב וליצור יופי, אמת ואפילו צדק, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2006
שירי לב-ארי, "על היופי" של זיידי סמית בעברית, באתר הארץ, 31 באוגוסט 2006
הגר ינאי, ‏סימן רשום, באתר גלובס, 11 באוקטובר 2006
↑   דוד הדר, מה לא עובד בלהטוט הספרותי של זיידי סמית, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2014
↑   שלומציון קינן, "סווינג טיים" של זיידי סמית: ריקוד מרתק של אור וצל, באתר הארץ, 8 בדצמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306982105171  PLWABN: 9810597489205606  BIBSYS: 30286  BNE: XX1130347  BnF: cb137415367 (data)  CANTIC: a10963479  CiNii: DA13141683  GND: 122702506  ICCU: TO0V386320  ISNI: 0000 0001 2276 857X  LCCN: n99057428  LNB: 000056143  NDL: 00847467  NKC: xx0003874  NLA: 52924677  NLG: 134999  NLK: KAC200902313  NSK: 000274818  NTA: 188934235  RERO: 02-A027693153  SELIBR: 216725  SUDOC: 058710507  Trove: 1530135  VIAF: 14951645   WorldCat (עם VIAF): 14951645
זרמי הערבול (גאולוגיה)

זרמי הערבול במעטפת כדור הארץ
זרמי הערבול הם תאי זרימה הנוצרים במעטפת של כדור הארץ. בכל תא כזה עולה המגמה ממעמקי המעטפת, וכשהוא מתקרב הוא מתקרר ונוחת חזרה.  זרמי הערבול הם האחראים לנדידת היבשות, המוסברת באמצעות טקטוניקת הלוחות. דוגמה להמחשת תהליך פיזיקלי זה מהווה מנורת לבה שבה השעווה מתפקדת כחומר הסלעי.
החומר הסלעי בסמוך לפני השטח של כדור הארץ, בייחוד הליתוספרה שמתחת לימים, מתקרר על ידי מעבר חום אל האוקיינוסים והאטמוספירה, מתכווץ עקב איבוד החום וצפיפותו גדלה, ואז שוקע תחת כובד משקלו באזורי הפחתה שבהם הלוח האוקייני שוקע מתחת ללוח היבשתי. חומר זה שוקע עד לעומק מסוים בתוך כדור הארץ עד שצפיפות השכבה בה הוא נתקל מונעת ממנו לשקוע יותר. עצירה זו יוצרת את "שכבת הגבול התרמי" שבה החומר ששקע סופג חום מהשכבה מתחתיו, מתרחב, ומחדש את יכולת הציפה שלו והוא עולה כעמוד עשן כלפי קרום כדור הארץ בחזרה.
ז'וטה הרטמן

ז'וטה הרטמן, בסביבות 1941
ז'וּטָה הרטמן (בפולנית: Ziuta Hartman; י"ג בתשרי תרפ"ג, 5 באוקטובר 1922 – ב' בסיוון תשע"ה, 20 במאי 2015) הייתה לוחמת הארגון הצבאי היהודי (אצ"י) במרד גטו ורשה, וממנחילות מורשת השואה בישראל.
קורות חיים

ז'וטה הרטמן לבית רוטנברג נולדה בעיר קיילצה שבפולין.
קורות חיים > בתקופת מלחמת העולם השנייה

כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית החל ב-1 בספטמבר 1939. הרטמן חייתה עם משפחתה בקיילצה עד שנת 1941.
הרטמן ומשפחתה נצטוו על ידי השלטונות הנאצים לעבור לגטו, יחד עם כל בני הקהילה היהודית בקיילצה. היא נתפסה מחוץ לגטו של קיילצה ללא הטלאי הצהוב, בעת שחיפשה מזון לבני משפחתה, והצליחה למלט עצמה. תחילה לגטו ראדום. ואחר כך הגיעה אל קרובי משפחתה בגטו ורשה.
קורות חיים > בתקופת מלחמת העולם השנייה > גיוסה ותפקידיה באצ"י

ביולי 1942 החלו הגרמנים ביישום תוכניתם להשמדת הגטו על ידי מבצע, שכונה "האקציה הגדולה", של משלוחים מזורזים של אלפי יהודים ברכבות מטען למחנה ההשמדה בטרבלינקה. במהלך "האקציה הגדולה" פגשה הרטמן באקראי את בן עירה אברהם רודאל, חבר אצ"י. אחיו ליאון היה ממפקדי אצ"י הבכירים, והוא גייס אותה לארגון בפיקודו של פאוול פרנקל. אברהם אמר להרטמן: "למה לך לעבוד ב'טבנס' [מפעל לטקסטיל ולפרוות שהוקם בתחום הגטו לייצור מדים עבור הצבא הגרמני בהנהלתו של אזרח גרמני, אשר העסיק את יהודי הגטו בתנאים מחפירים], בואי אלינו [לאצ"י] תהיה לך עבודה אצלנו. מה שיהיה אתנו יהיה אתך". רוב חברי אצ"י הגיעו משורות תנועת הנוער בית"ר, והיו חברי תאי האצ"ל והתנועה הרוויזיוניסטית. אולם בשורותיו היו גם חברים רבים מתנועות אחרות, או יהודים שאינם חברי מפלגה. הרטמן הייתה אחת מהם.
קורות חיים > בתקופת מלחמת העולם השנייה > במרד גטו ורשה

הרטמן מלאה באצ"י תפקיד של קשרית, והשתתפה בהברחת תרופות, מכתבים, נשק ואמצעי לחימה באמצעות שני דליים, אשר בתחתיתם היו החומרים המוברחים, ועליהם המוני דגים קטנים, אשר הפיצו סירחון ומנעו מהנאצים לשאול שאלות נוספות לגבי תכולתם של הדליים. היא קישרה את הגטו המוקף בחומה עם ורשה. הרטמן השתתפה במבצעים רבים של רכישת נשק והברחתו לגטו. בהדרגה נקלטה בקרב חברי אצ"י והייתה לאחת מהם. היא ערכה ביקורים בעמדות אצ"י, והכירה כל אחת מהן, ואת החברים ששהו בהן לצורך הצטיידות ואימונים. בין השאר, שהתה באחת מדירות אצ"י ברחוב נאלבקי 34. "בדירה זו התקיימו אימונים צבאיים בקבוצות בנות חמישה-עשר עד עשרים איש. כאן גם היו נאספים לפעמים עד שישים איש. אך כל זה בתקופה יותר מאוחרת".
ביולי 1942 מצאה הרטמן בדירה זו לוחמים בודדים שברשותם נשק. היא העידה שהחברים נהגו לצאת ולקנות נשק ב"אוסטבנהוף" (בגרמנית: "Ostbahnhof"), תחנת הרכבת המזרחית של ורשה, מידי פולנים וגם מידי גרמנים.
היא ביקרה במטה הראשי של אצ"י בכיכר מוראנובסקה 7–9, שם למדה מקרוב על הפעילות הרוחשת לקראת המרד בגטו ורשה. לדבריה: "דיברו החבר'ה ביניהם, שארגונם כבר מונה כחמש מאות לוחמים מאורגנים".
סמוך לפרוץ המרד, ערב חג הפסח תש"ג 1943, שהתה הרטמן עם כשלושים צעירים באחד הבונקרים של אצ"י. היא הופתעה לראות אותם לבושים במדי הצבא הגרמני, כדי להסוות את פעולתם. מטרתם של חברי אצ"י הייתה להשמיד את הטנקים הגרמניים, ולהטיל בלבול בקרב הכוחות הגרמנים. עם פרוץ המרד בגטו ורשה, לחמה הרטמן באזור ה"מברשתנים", בו גם שכן מפעל "טבנס" של התעשיין הגרמני ולטר טבנס. ביום השלישי למערכה, 21 באפריל 1943, שהתה בבונקר ברחוב שביטוירסקה 38, וטיפלה בפצועים מהתקפת הגרמנים.
קורות חיים > בתקופת מלחמת העולם השנייה > במחנות הריכוז וההשמדה

לאחר דיכוי המרד, במחצית מאי 1943, הסתתרו היא וחבריה בבונקרים. חלק מהם היו מגיחים מפעם בפעם בלילות, כדי להביא מזון ונשק, ולהתנקש במשמרות, שסיירו בלילה בחורבות הגטו. הבונקר בו שהתה נתגלה על ידי הגרמנים. הם פוצצו אותו ורבים מהמסתתרים בו נהרגו. השורדים נשלחו אל מחנה הריכוז וההשמדה מיידאנק. התנאים ששררו בו היו קשים ואכזריים. במיידאנק קיבלה הרטמן עונש של 25 מלקות משום שלא עמדה, לדעת החייל גרמני שארגן מסדר, כפי שצריך היה לעמוד. "ספרתי רק 17 והתעלפתי" – סיפרה הרטמן. באחד הימים נשלחה על ידי הגרמנים אל מחנה העבודה בסקרז'יסקו-קמיינה (בפולנית: Skarzysko), וממנו עברה בשנת 1944 לעבודת כפייה במפעל נשק במחנה ליפסק (מחנה משנה של בוכנוואלד).
לקראת סוף המלחמה, כאשר הצבא האדום כבר התקרב לגבולות הרייך הגרמני, שלחו הגרמנים את הרטמן ואלפי יהודים אחרים אל גרמניה בצעדות המוות. עשרות אלפים מתו במשך המלחמה בצעדות אלו, אולם היא שרדה גם פרק זה.
קורות חיים > לאחר המלחמה

בתום המלחמה חזרה הרטמן לקיילצה, עיר הולדתה, וגילתה שאביה נפטר ב-1943 ברוסיה, ואמה מתה במחנה טרבלינקה. כמו כן, נודע לה שאחיה חי בארץ ישראל. היא עזבה את קיילצה לפני הפוגרום שנערך בעיר, ואת פולין, יחד עם בעלה משה הרטמן, אותו הכירה באחד המחנות. יחד עברו לגרמניה, ובהמשך לצרפת.
קורות חיים > במדינת ישראל

הרטמן עלתה עם בעלה ובנה בן השלוש לארץ ישראל בשנת 1952. בן נוסף נולד בישראל. לאחר חבלי קליטה קשים קבעה משפחת הרטמן את ביתה בשכונת תל גיבורים בחולון.
מעטים היו הניצולים משורות אצ"י ששרדו את המרד בגטו ורשה. הרטמן הייתה אחת מהם ועשתה רבות כדי שסיפור גבורתם לא ישכח. היא הופיעה והרצתה בקרב תלמידים, בני נוער וחיילים, וסיפרה על גבורתם של חבריה, צעירים רעבים אבל עם אמונה גדולה, אשר יצאו להגן על כבוד בני עמם – החיים והמתים – ולנקום בגרמנים ובעוזריהם.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת תשס"ח (2008), שנת השישים להקמת מדינת ישראל, התכבדה ז'וטה הרטמן בהדלקת משואה לזכרם של לוחמי הגטאות במלחמת העולם השנייה.
בשנת 2010 הוענקה לה אזרחות כבוד מעיריית ורשה, אולם היא סירבה לנסוע לשם ולקבל תעודה זו, משום שנדרה, לא לחזור ל"מקום הארור" ההוא לעולם.
ב–2011 הדליקה משואה בעצרת יום הזיכרון לשואה ולגבורה במוזיאון בית לוחמי הגטאות.
הרטמן, שהאריכה חיים מקרב השורדים הספורים של המרד מבין לוחמי האצ"י, היא גיבורת סרטם התיעודי של יובל חיימוביץ'־זוסר וסימון שכטר "ונזכור את כולם?" (2016). זעקתה מאיימת להצית מחדש את אחד הוויכוחים הטעונים והרגישים ביותר שמתנהלים בישראל על זיכרון השואה בישראל, ויכוח, שבמרכזו השאלה מדוע הודר מהזיכרון הלאומי חלקם של לוחמי האצ"י במרד גטו ורשה.
לקריאה נוספת

אדם הלפרין, האמת על מרד גיטו ורשה, הוצאת מחלקת ההסברה של שלטון בית"ר בארץ ישראל, 1946, עמ' 24–25.
חיים לזר-ליטאי, מצדה של ורשה, הארגון הצבאי יהודי במרד גטו ורשה Z.Z.W, תל אביב: הוצאת הוועדה לציון יום השנה ה-20 למרד גטו ורשה שעל יד תנועת החרות, 1962 (הוצאה מחודשת ב-1983).
רחל אוירבך, מרד גטו ורשה, תל אביב: הוצאת מנורה, 1963.
יוסף קיסטר (עורך), גבורה ביום עברה – לקחים מן השואה, תל אביב: היקב – מועדון לתרבות לאומית, תשמ"ה – 1985.
אפרים ויכסלפיש, אלף לוחמי בית"ר, 1945-1939, בהוצאת מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים, 1989, עמ' 484–486.
חיה לזר, הארגון הצבאי היהודי במרד גיטו ורשה, 50 שנה למרד, פרסומי מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים, ח 7 (77), תל אביב, 1993.
שרה אוסצקי-לזר וחיה לזר, "אור חדש על הז.ז.וו במרד גיטו ורשה", האומה, 144, קיץ 2001.
מריאן אפלבאום, בחזרה לגטו ורשה - התקוממות האיגוד הצבאי היהודי, ירושלים: הוצאת יד ושם, 2004.
משה ארנס, "מרד גטו ורשה – הערכה מחדש", יד ושם, ל"ג, ירושלים: הוצאת יד ושם, 2005.
משה ארנס, דגלים מעל הגטו, תל אביב: ידיעות ספרים, 2009.
שרון גבע, "הפוליטיזציה של מרד גטו ורשה בשנות המדינה הראשונות", האומה, 188, חורף 2012.
הערות שוליים

1 2 3  חיים לזר-ליטאי, מצדה של ורשה, עמ' 221
↑  חיים לזר-ליטאי, מצדה של ורשה, עמ' 223
↑  ראו: הריסות גטו ורשה, אזור טבנס-שולץ לאחר המרד והפצצות, פולין, 1943 (תמונה דיגיטלית), באתר ספריית יונס וסראיה נזריאן באוניברסיטת חיפה
↑  מסמך בהוצאת ארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרות והגטאות, תל אביב
↑  ניר כהן, ז'וטה מרדה בגטו ורשה: "נדרתי נדר, לא אשוב", באתר ynet, 13 באוגוסט 2010
↑   עופר אדרת, מורדים בזיכרון הקולקטיבי: הוויכוח על מורשת גטו ורשה מתעורר לתחייה, באתר הארץ, 10 בפברואר 2017
מפת גטו ורשה בזמן המרד. הצבעים מסמנים את שטחי הגטו המיושבים לאחר האקציה הראשונה. הנקודות מראות מקומות לחימה בזמן המרד. לפירוט נוסף, לחצו על התמונה.
מורדי גטו ורשה מובלים על ידי שוביהם הנאצים, אפריל 1943
זכויות להט"ב באל סלוודור

| --- | --- |

אל סלוודור
 מעמד בחוק:  חוקי מאז 1822
 טרנסג'נדריות:  אין הכרה בשינוי מגדר
 שירות צבאי:  לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים מוצהרים מורשים לשרת
 הגנה מפני אפליה:  הגנה מוחלטת מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית
 זכויות משפחה
 הכרה בזוגיות חד־מינית:  אין הכרה בזוגיות חד-מינית
 אימוץ:  אין הכרה באימוץ על ידי זוגות חד-מיניים
 
 הצבעה על הצהרת האו"ם:  בעד
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באל סלוודור מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים חוקית במדינה מאז 1822. עם זאת, מערכות יחסים בין זוגות חד-מיניים אינן מחזיקות באותן הכרות משפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שכן נישואים חד-מיניים או כל הכרה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) אינם מוכרים בחוק. כמו כן, לא קיימת הכרה משפטית בשינוי מגדר עבור טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית.
אזרחי להט"ב באל סלוודור מתמודדים עם שיעורים גבוהים של אלימות ורצח. כ-500 פשעי שנאה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית דווחו בין השנים 1998 ו-2015. בתגובה, העבירה האספה המחוקקת של אל סלוודור בשנת 2015 חוקים המטילים עונשי מאסר על פשעי שנאה על רקע העילות הללו, אם כי האפליה עדיין מוגדרת כנפוצה. בשנת 2018 הופללה באופן מוחלט אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית בכלל התחומים, והחלה מדיניות שמאפשרת ללהט"ב סלוודורים להגיש תלונות משפטיות על רקע אפליה שמתבטאת בנטייתם המינית או זהותם המגדרית המועדפת.
מעמד בחוק

פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית באל סלוודור מאז 1822. בשנת 1826 חוקקה אל סלוודור את חוק העונשין הראשון שלה, שלא הזכיר עוד הפללה של יחסים הומוסקסואלים בתוכנו. גיל ההסכמה במדינה מוגדר כשווה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד ועומד על 18 שנים.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות

אל סלוודור אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
מאז 2006, עלו מספר הצעות באספה המחוקקת של אל סלוודור (אנ') לשנות את חוקת המדינה (אנ') כדי להגביל את ההכרה בנישואים חד-מיניים באופן חוקתי, גם כאשר מדובר בזוגות שנישאו כחוק מחוץ למדינה, אם כי לא צלחו. באוגוסט 2016, עורך דין מקומי הגיש תביעה לבית המשפט העליון במדינה (אנ') בעתירה לבטל את סעיף 11 של קוד המשפחה המגדיר נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בלבד תוך ציון הסעיף כמפלה זוגות מאותו המין והיעדר מונחים מגדריים המשמשים בסעיף 34 לתיאור נישואים בחוקה, ובכך, להכשיר עבור זוגות חד-מיניים גישה לנישואים. ב-20 בדצמבר 2016 דחה בית המשפט העליון את התביעה על רקע "טכני משפטי". תביעה שנייה בנושא הוגשה ב-11 בנובמבר 2016. ב-17 בינואר 2019, בית המשפט העליון דחה את התביעה על רקע "תהליכים פרוצדורליים". ב-9 בינואר 2018, פסק בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם כי המדינות החתומות על האמנה האמריקאית לזכויות אדם (בהן אל סלוודור) מחויבות לאפשר לזוגות חד-מיניים להינשא. בית הדין ציין את פסיקתו באומרו:
"המדינה חייבת להכיר ולהבטיח את כל הזכויות הנגזרות מקשר משפחתי בין בני אותו המין בהתאם להוראות הסעיפים 11.2 ו-17.1 של האמנה האמריקאית. (...) בהתאם לסעיפים 1.1, 2, 11.2, 17 ו-24 של האמנה האמריקאית, יש צורך להבטיח גישה לכל הדמויות הקיימות במערכות המשפט המקומיות, לרבות הזכות להינשא. (...) להבטיח את ההגנה על כל הזכויות של משפחות שנוצרו על ידי זוגות חד מיניים, ללא אפליה ביחס לאלו המורכבות על ידי זוגות הטרוסקסואלים".
באותו החודש, הכריז בית המשפט לחוקה של המדינה על הצעת חוק שהוצעה באספה המחוקקת של אל סלוודור לאיסור משפטי על הכרה בנישואים חד-מיניים כבלתי חוקתית. באוגוסט 2019, תביעה להכרה בנישואים חד-מיניים התקבלה לדיון בפני בית המשפט.
הורות ואימוץ

החוק האל סלוודורי מאפשר לכל אדם יחיד לאמץ. עם זאת, זוגות חד-מיניים אינם רשאים לאמץ באופן חורג או משותף. בנוסף, החוק נגד אלימות במשפחה אינו חל על זוגות חד-מיניים.
הגנה מפני אפליה

אפליה נגד להט"ב באל סלוודור מוגדרת כנפוצה מאוד. סקרים מראים רמות גבוהות של דעות קדומות המופנות כלפי להט"ב סלוודורים, בעוד ישנם דיווחים רבים על הטרדה נגד ואלימות על רקע הסתה. אף על פי שבשנים האחרונות נעשו שינויים משפטיים עבור מאבק בהומופוביה, פעילים מדווחים שמחוץ לתחומי הממשלה והמנהלה, האפליה עדיין מוגדרת כנוכחת. חלק ניכר מהעלאת הנושאים במדינה כחלק ממסע פרסום למען שיפור המעמד של זכויות להט"ב הגיעו מוויליאם הרננדס ובן זוגו חואקין קאסרס ושאר חברי אגודת "Among Friends Association" אשר התמודדו עם הטרדות ואיומי רצח בשל הפעילות שלהם.
באפריל 2009 פרסם משרד בריאות הציבור והסיוע הסוציאלי הנחיות חדשות האוסרות על אפליה כלפי להט"ב בשירותי הבריאות.
ב-4 במאי 2010 הנשיא מאוריסיו פונס הוציא צו נשיאותי האוסר על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית במגזר הציבורי. במקביל, פונס הקים אגף לגיוון מיני בתוך משרד השר להכללה חברתית, שבראשו עמדה אישה לסבית מוצהרת.
בשנת 2015 האספה המחוקקת של סלוודור העבירה חוק המכליל את המונחים נטייה מינית וזהות מגדרית למונחים שמוגנים מפני פשעי שנאה בקוד הפלילי. החוק קובע עונש של בין 3 ל-6 שנות מאסר למי שמבצע פשע המבוסס על גזעו, מוצאו האתני, השתייכותו הפוליטית, נטייתו המינית או זהותו המגדרית של הקורבן.
באפריל 2018 אישרה ממשלת אל סלוודור את "המדיניות המוסדית לטיפול באוכלוסיית הלהט"ב". המדיניות, שנכתבה על ידי הממשלה בסיוע פעילי זכויות להט"ב, כמו גם המשטרה הלאומית וגורמי ביטחון הציבור, מאפשרת ללהט"ב מקומיים להגיש תלונות משפטיות נגד אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, בעוד "תביעות של פשעים, עינויים ויחסים אכזריים, לא אנושיים ומשפילים כלפי להט"ב" ייחקרו במלואן גם על ידי כוחות המשטרה.
זהות מגדרית

ב-22 בפברואר 2022 הורתה הלשכה החוקתית של בית המשפט העליון לתקן את החוק הנוכחי כדי לאפשר לאנשים שאינם מזדהים עם מינם שנקבע בתעודת הלידה שלהם לשנות את שמם כך שיתאים לזהותם המגדרית המועדפת. ההוראה באה בעקבות תביעה משנת 2016 שהוגשה על ידי פעילה טרנסג'נדרית, על רקע תוכן החוק הנוכחי, שנמצא כמי שמפר את הוראות חוקת אל סלוודור. בית המשפט קבע כי חוקי השמות הנוכחיים אינם חוקתיים, שכן הם מפלים אנשים על רקע מגדרי. עם זאת, נכון למרץ 2024, האספה המחוקקת של אל סלוודור לא נקטה בחקיקה לשינוי תוכן החוק הקיים.
שירות צבאי

לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים של אל סלוודור (אנ').
תרומת דם

הומוסקסואלים וביסקסואלים באל סלוודור רשאים לתרום דם בדומה להטרוסקסואלים ללא הגבלות.
תנאי מחיה

בעוד שבעשורים האחרונים חלה התקדמות משפטית בנוגע לזכויות להט"ב באל סלוודור בהן חקיקת איסור משפטי מוחלט של אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית, גישות הציבור הרחב לרוב עדיין מוגדות כשליליות ואף אלימות כלפי אזרחי להט"ב מקומיים. סיבה מרכזית לעמדות הציבור הללו הן הטענה כי הומוסקסואליות וטרנסקסואליות הן סימנים לאי-מוסריות, שרבים מאלה שמחזיקים בהן ארגנו התנגדות ציבורית לחקיקה בנוגע לזכויות להט"ב שונות.
ב-26 ביוני 2021 נערך מצעד גאווה בשטחי עיר הבירה, סן סלוודור, החל מפלאזה סלבדור דל מונדו והסתיים בפלאזה סיוויקה קפיטן גנרל ג'ררדו באריוס. במהלכו, השתתפו כ-18 אלף איש ובכך, הפך למהדורתו הגדולה ביותר מאז היווסדותו בשנת 1997 בה צעדו כ-200 מפגינים.