קרייטון אברמס
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

ב-1941 הוצב אברמס בדיוויזיה המשוריינת ה-4, שיצאה בהמשך לזירה האירופית. הוא שירת בדיוויזיה בתפקידים שונים, לרבות כמפקד גדוד הטנקים ה-37 וכמפקד צוות הקרב ב' של הדיוויזיה (השקול לחטיבה). בעקבות המתקפה על פרל הארבור נכנסה אמריקה למלחמת העולם, ובפברואר 1942 הועלה בדרגה למייג'ור ונעשה שני בפיקוד על גדוד הטנקים ה-37. שבועיים לפני הגיעו לגיל 28, הועלה בדרגה פעם נוספת, ללוטננט קולונל, ונעשה למפקד הגדוד. הגדוד הורכב בעיקר מטנקי M4 שרמן, ואברמס, ששמר על מקומו בראש הכוח המסתער בתרגולים ובשעת הקרב, כינה את הטנק האישי שלו "ת'נדרבולט", משמע "חזיז ורעם". במשך חודשים פיקד על תרגילי הגדוד שהתקיימו בממלכה המאוחדת, לקראת הפלישה לנורמנדי. בפלישה עצמה לחם הגדוד להשיג פריצה בחוף יוטה, ואברמס לחם בראש אנשיו. החלה להתפרסם שמועה במחנה הגרמני שלמפקד הגדוד האמריקאי דם יהודי. אמנם אברמס היה איש הקהילה המתודיסטית באמונתו, אך עצם הפרסום של השמועה קנתה לו מוניטין של "יהודי נוקם" בקרב חיילים גרמנים. פעם אחר פעם הוצב הגדוד של אברמס בראש מערך הדיוויזיה, והיה בעל תפקיד מרכזי בסדרת קרבות מפתח בהתקדמות בעלות הברית מפריז אל הריין.
ב-18 בספטמבר תקפה בריגדת הפאנצרים ה-111 את כוחות הדיוויזיה המשוריינת ה-4 ופתחה בקרב על ארקור (אנ') בחבל לורן. יחסי הכוחות היו 2:1 לטובת הגרמנים, שהחזיקו בגורם ההפתעה. הגרמנים תקפו במכוון במזג האוויר סוער, כך שהאמריקאים לא יכלו לנצל לעזרתם את העליונות האווירית של חיל האוויר. התיאום בין כוחות השריון הגרמנים לקה בחסר, והם נאלצו להתארגן מחדש כדי לתקוף את האמריקאים מסביב לעיירה ארקור, ביניהם גם הגדוד של אברמס. הקרב נערך בערפל, שלקח מידי הגרמנים את אלמנט ההפתעה ובמקביל גרם לכוחות שלהם להתפזר ולאבד כיוון. טנקים אמריקאים בודדים זיהו את כוחות השריון הגרמנים, חמקו לתוך הערפל וידעו את אברמס על המארב הגרמני. כאשר יצאו הגרמנים מהערפל נוכחו לדעת שגדוד הטנקים האמריקאי מוכן וחמוש לקראתם. הקרב נערך כשהטנקים היו במרחק קטן האחד מהשני, ותותח השרמן חדר את שריון הפאנצר סימן 5 והטיגר הגרמנים. בסיומם של תשעה ימי לחימה של שריון בשריון בין הדיוויזיה ה-4 לארמיית הפאנצר החמישית הושמדו 86 טנקים גרמנים, מתוכם 55 בידי הגדוד של אברמס, שאיבד 14 טנקים. המומנטום של הארמייה השלישית נעצר רק בעקבות החלטת הפיקוד העליון להקצאה חדשה של המשאבים, בעיקר עבור מבצע מרקט גארדן. החלטת הפיקוד הובילה לכך שנעתר מגדוד 37 ומהארמייה השלישית לזנב בגרמנים הנסוגים.
הגנרל ג'ורג' פטון, מפקד הארמייה השלישית, ראה את עצמו כמפקד השריון הטוב ביותר בצבא האמריקאי - ואת אברמס כשווה לו. בראשית דצמבר, לאחר שחצו את קו מאז'ינו, הועבר גדוד 37 ממקומו בחזית לעמדה משנית, כך שהכוחות ינוחו ויתארגנו מחדש לאחר החודשים שבהם היו בחוד החנית של הכוחות. מעמדה זאת פעלו לחסל שאריות של הכוחות הגרמנים שנותרו בשטחים שכבשו בעלות הברית. ב-16 בדצמבר 1944, גדוד הטנקים ה-37 בפיקודו של אברמס היה כוח החוד הראשון שחצה את הגבול הבינלאומי לתוך גרמניה הנאצית עצמה. עוד באותו היום, הגרמנים פתחו במתקפה גדולה דרך יער הארדנים, שנועדה לכתר את הארמייה השלישית ולחתוך אותה מקווי האספקה, ובכך פתחו בקרב על הבליטה. הכוחות הגרמנים נעו במהרה לכיוון אנטוורפן, ובדרך הותירו כיסים של כוחות אמריקאים, כגון הדיוויזיה המוטסת ה-101 שהייתה סביב העיירה בסטון. כתוצאה מכך החל מצור גרמני על כוחות הדיוויזיה, ובמקביל הגדוד של אברמס הונחה לתקוף את הכוחות הגרמנים כדי לפרוץ את הכיתור של הארמייה השלישית מדרום. גנרל פטון הורה לאברמס לנוע בשיא המהירות לכיוון בסטון ולשחרר את הדיוויזיה ה-101 מהמצור הגרמני. ב-22 בדצמבר החלה תנועת הגדוד של אברמס, ובדרכה התמודדה מול כוחות נחתים גרמנים שהתחזו לחיילים אמריקאים. בקרב ממושך גדוד הטנקים ה-37 התקדם לעבר בסטון וב-26 בדצמבר היה במרחק 8 קילומטרים ממנה, במקביל להפוגה במזג האוויר הסוער שאפשרה למטוסי דאגלס C-47 דקוטה להצניח אספקה קריטית לכוחות. הכוחות הצליחו לפרוץ לבסטון ולהתאחד עם הדיוויזיה ה-101 באותו אחר הצהריים, למחרת חג המולד.
הגרמנים כשלו בניסיונם לסגור את המסדרון שיצרו האמריקאים, ועם תנועת מיטב כוחות הארמייה ה-3 לעבר בסטון, המצור נגמר סופית ב-2 בינואר 1945. ב-8 בינואר, נוכח מתקפת הנגד של בעלות הברית, הגרמנים החלו בנסיגה מחשש שהארמיות ה-3 וה-1 יכתרו את הבליטה. הקרב על הבליטה הסתיים בהפסד גרמני צורם ופתח את הדרך להתקדמות בעלות הברית לתוך גרמניה עצמה. גדוד הטנקים 37 איבד רבים מאנשיו ומכוחותיו בקרב על הבליטה, אך הוא נשאר בפעילות מבצעית מלאה ואברמס פיקד עליו בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה ובהמשך בהתקדמות לעבר שחרור צ'כוסלובקיה לפני כניעת גרמניה הנאצית ב-8 במאי 1945. אברמס קנה לו שם כמפקד שריון מוכשר ותוקפני. לאורך המלחמה היה תמיד בראש כוחותיו, החליף טנק פגוע חמש פעמים אך אף פעם לא נפצע בגופו. בשימוש סגולותיו כמפקד ועל ידי ניצול עקבי של היתרונות הקטנים יחסית של מהירות ואמינות המשוריינים שלו, הוא הצליח להביס כוחות גרמניים שהיו להם יתרון של שריון מעולה ותותחים עדיפים. הוא עוטר פעמיים בצלב השירות המצוין, על פעולתו בספטמבר 1944 ובמהלך הקרב על הבליטה. לגדוד בפיקודו, שבהמשך הומר לרגימנט, ניתן ציון לשבח נשיאותי על חלקו במלחמה.