stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרדיומיופתיה היפרטרופית
אבחנה ופרוגנוזה

אקוקרדיוגרפיה היא כלי האבחנתי חשוב, ובה ניתן לראות היפרטרופיה של החדר השמאלי, לרבות דרגתה ומיקומה, חסימה של מוצא החדר ואי-ספיקה של המסתם הצניפי. גם בדיקת דימות תהודה מגנטית יכולה להוביל לאבחנה ולהדגים היטב את הממצאים, אולם זוהי בדיקה יקרה שאורכת זמן. באלקטרוקרדיוגרם ניתן לראות מאפיינים של היפרטרופיה של החדר השמאלי עם גלי Q פתולוגיים וגלי T שליליים ועמוקים. ניתן לבצע צנתור לב לשלול מחלת לב כלילית.
חסימה של מוצא החדר השמאלי עם מפל לחץ של מעל 30 מ"מ כספית היא גורם סיכון משמעותי לאי-ספיקת לב, פרפור עליות ומוות פתאומי. חסימה חמורה נקשרת בהיארעות גבוהה של מוות לבבי פתאומי, עילפון ופרפור חדרים בהולטר.
טיפול

הטיפול בקרדיומיופתיה היפרטרופית נועד למנוע אירועים של מוות לבבי פתאומי ולהקל על התסמינים. נגד קוצר הנשימה והכאבים בחזה ניתנים חוסמי בטא, שמורידים את קצב הלב ומאריכים את הדיאסטולה לאפשר מילוי חדרי מוגבר, וכן מפחיתים את כיווציות הלב. נוגדי קרישה מפחיתים את הסיכוי להיווצרות קרישי דם ותסחיפים בעת פרפור עליות. כמו כן, ישנן התערבויות ניתוחיות של כריתת חלק מהמחיצה הבין-חדרית, שלעיתים משולבת בהחלפת המסתם הצניפי. הזרקת אלכוהול למחיצה משרה אוטם מקומי מבוקר. באשר להארכת חיים, השתלת דפיברילטור מיועדת לחולים עם סיכון גבוה לפיתוח אירוע של מוות לבבי פתאומי.
ראו גם

קרדיומיופתיה מורחבת
קרדיומיופתיה רסטריקטיבית
רובוטס

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 בימוי:  קרלוס סלדנהא, כריס וודג' 
 הופק בידי:  ג'רי דייוויס, ג'ון סי דונקין
 תסריט:  דיוויד לינדסי-אבייר, לואל גנץ, באבלו מנדל 
 עריכה:  ג'ון קרנוצ'אן
 שחקנים ראשיים:  יואן מקגרגור, רובין ויליאמס, האלי ברי, מל ברוקס, דרו קארי, ג'ים ברודבנט, סטנלי טוצ'י, דיאן ויסט, גרג קיניר, אמנדה ביינס, נטשה ליון
 מדבבים:  יואן מקגרגור (Rodney Copperbottom) דיאן ויסט (Lydia Copperbottom) סטנלי טוצ'י (Herb Copperbottom) פול ג'יאמטי ג'יי לנו דן הדייה (Gunk) כריס וודג' (Wonderbot) ג'יימס ארל ג'ונס (מופסה) קתרין אוהרה (סאלי) ג'ניפר קולידג' (Aunt Fanny) מל ברוקס (Bigweld) גרג קיניר (Phineas T. Ratchet) דרו קארי ג'ים ברודבנט (Madame Gasket) אמנדה ביינס (Piper Pinwheeler) רובין ויליאמס (Fender Pinwheeler) האלי ברי (Cappy) ויליאם היקי (דר. פינקלשטיין) 
 מוזיקה:  ג'ון פאוול
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  Blue Sky Studios
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 11 במרץ 2005   ישראל 14 באפריל 2005
 משך הקרנה:  91 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט מדע בדיוני, סלפסטיק, סרט הרפתקאות, סרט פנטזיה, סרט לכל המשפחה 
 תקציב:  75 מיליון $
 הכנסות:  260.7 מיליון $
 הכנסות באתר מוג'ו:   robots
 סרט הבא:  Aunt Fanny's Tour of Booty 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
רוֹבּוֹטס (באנגלית: Robots) הוא סרט אנימציה ממוחשבת קומי. את הסרט ביימו כריס וודג' וקרלוס סאלדאנה וכתבו לוו'ל גאנץ ובבלו מנדל. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2005 ברחבי העולם, כאשר הקרנת הבכורה הייתה ב-11 במרץ בארצות הברית. זהו סרט האנימציה הממוחשבת השני שמופק על ידי Blue Sky Studios.
עלילה

הסרט מתרחש בעולם המאוכלס כולו ברובוטים. הסרט עוקב אחר רודני קופרבוטום, רובוט צעיר ומוכשר אשר חובב המצאות. מילדות היה צופה יחד עם אביו, הרב קופרבוטום, בתוכנית הטלוויזיה של ביגוולד, ממנה לקח השראה להמציא ולשאוף לעולם טוב יותר. רודני ואביו עובדים יחד במסעדה. כדי להקל על העומס הרב של אביו בעבודתו כמדיח כלים, רודני מביא את המצאתו "וונדרבוט" לעבודה, אך הוא הורס את המטבח מתוך לחץ, גורם לפיטורו של רודני ומכניס את הרב לחוב לבעלי המסעדה. רודני מחליט לעזוב את העיירה בה גר ועובר לרובוט-סיטי, במטרה להפוך לממציא ב"תעשיות ביגוולד" ולעזור לאביו להחזיר את חובו. בהגעתו לעיר הגדולה, רודני נוסע לתעשיות ביגוולד במטרה לפגוש את ביגוולד ולהראות לו את המצאתו, אך השוער בכניסה, טים, לא מאפשר לו להיכנס בטענה שהחברה אינה שוכרת ממצאים חדשים כמו בעבר. בעזרת הוונדרבוט, רודני טס לראש מבנה המפעל ומגלה כי על החברה השתלט ראצ'ט, רובוט נוצץ ומשודרג שהפסיק את ייצור חלקי החילוף וכעת מתחיל לייצר חלקי שדרוג יקרים.
רודני מגורש מתעשיות ביגוולד ופוגש בפנדר (שאותו פגש כשהגיע לעיר בתחנת הרכבת), אחותו של פנדר פייפר, קראנק, לאגנט ודיזל הידועים בתור "החלודים". רודני נשאר לגור איתם בביתה של דודה פאני. בזמן שהותו, רודני מתחיל לתקן רובוטים ישנים בשכונה. בינתיים, מאדאם גאסקט, אימו של ראצ'ט, מצווה על ראצ'ט לעצור את רודני ולהשמיד את ביגוולד.
רודני מקבל מכתב המבשר כי אביו צריך חלקי חילוף. רודני מחליט למצוא את ביגוולד ולבקש ממנו לחזור ולייצר חלקי חילוף. וונדרבוט מזכיר לרודני שביגוולד יהיה בנשף ביגוולד, וכך רודני ופנדר מתגנבים לנשף. בנשף הם מגלים מהרכזתו של ראצ'ט שביגוולד לא הגיע. רודני מתעמת עימו אך נלקח על ידי האבטחה. קאפי, רובוטית העובדת בתעשיות ביגוולד ומתנגדת לתוכניותיו של ראצ'ט ואימו, מצילה את רודני ופנדר.
פנדר נתפס על ידי שואב, מכונה שאוספת חלקים ישנים וחלודים ולוקחת אותם להריסה ורתיחה. בינתיים, רודני וקאפי נוסעים לביתו של ביגוולד. רודני מבקש ממנו לחזור לתעשיות ביגוולד ולייצר חלקי חילוף, אבל הוא מסרב ומבקש מהם לעזוב ולוותר. רודני מתקשר להוריו בכוונה לחזור אליהם, אבל אביו משכנע אותו להישאר. פנדר, שהצליח להימלט, מספר להם שראצ'ט הכין צבא של שואבים מיוחדים שישמידו את כל הרובוטים המיושנים. ביגוולד חוזר לחבורה במטרה לעזור להם.
החבורה חוזרת לתעשיות ביגוולד שם ביגוולד מפטר את ראצ'ט, אך בעימות מולו מאבד את הכרתו. רודני, קאפי ו"החלודים" מצילים את ביגוולד ונרדפים ברחבי העיר, אך משאירים את דודה פאני ופייפר מאחור. הרובוטים הנותרים מגיעים לבית הרתיחה, שם ביגוולד בטעות נכנס למסילת העבודה בדרך לרתיחה. פייפר ודודה פאני מגיעות עם צבא של רובוטים ישנים וקרב מתפרץ בניהם לבין העובדים של מאדם גאסקט והשואבים. וונדרבוט נלחם ומנצח את גברת גאסקט. ראצ'ט מאבד את השדרוגים שלו לאחר שנתפס בשלשלאות. רודני עוצר את השואבים ומציל את ביגוולד. ביגוולד לוקח שליטה חזרה על תעשיות ביגוולד ומגיע לבקר בעיר בה גרים הוריו של רודני, כדי לספר להם שבנם כעת יד ימינו.
מדבבים

| שם הדמות | מדובבים בגרסה האנגלית | מדובבים בגרסה העברית |
| --- | --- | --- |
| רודני קופרבוטום | יואן מקגרגור | דן שפירא |
| קאפי | האלי בארי | שרון שחל |
| פנדר | רובין ויליאמס | טל פרידמן |
| ביגוולד | מל ברוקס | טוביה צפיר |
| ראצ'ט | גרג קיניר | שי זורניצר |
| מאדאם גאסקט | ג'ים ברודבנט | דב רייזר |
| פייפר | אמנדה ביינס | נעה קשפיצקי |
| קראנק | דרו קארי | דדי זהר |
| דודה פאני | ג'ניפר קולידג' | לימור שפירא |
| לאגנט | הארלנד ויליאמס | ניר רון |
| הרב קופרבוטום | סטנלי טוצ'י | יובל דור |
| לידיה קופרבוטום | דיאן ויסט | חגית דסברג |
| טים | פול ג'יאמטי | יובל סגל |
| לורטה גירגרינדר | נטשה ליון |  |
בדיבוב העברי של סרט זה נרשמה הופעתו האחרונה של חנן גולדבלט בטרם נידון למאסר (הגם ששיחק בתפקיד משני).
קרישיאניס ברקיס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 באפריל 1884 רוסיה פלך קורלנד, האימפריה הרוסית
 פטירה:  29 ביולי 1942  (בגיל 58) ברית המועצות מחוז פרם, ברית המועצות
 מדינה:  האימפריה הרוסית, לטביה, ברית המועצות 
 השכלה:  בית הספר הצבאי בווילנה 
 השתייכות:   צבא האימפריה הרוסית  הכוחות המזוינים הלאומיים של לטביה
 תקופת הפעילות:  1906–1940 (כ־34 שנים)
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הצבא
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה מלחמות העצמאות של לטביה
 עיטורים
 Cross of the Order of Lāčplēšis, 2nd class  Aizsargi Cross of Merit  צלב החירות  מסדר ויסטורס  צלב גיאורגי הקדוש  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 3  קצין גבוה בלגיון הכבוד  אביר בלגיון הכבוד  קצין בלגיון הכבוד  מפקד דרגה ראשונה במסדר הוורד הלבן של פינלנד  אביר הצלב הגדול של הוורד הלבן של פינלנד  מסדר צלב העיט, דרגה 2  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  מסדר סנטה אנה, דרגה 4  הצלב הגדול של מסדר הדוכס גדימינאס הגדול  קצין גבוה במסדר לאופולד השני  מסדר שלושת הכוכבים, דרגה ראשונה  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2  הצלב הגדול של מסדר הצלב של ויטיס  1st Class of the Order of the Cross of the Eagle  הצלב הגדול של מסדר פולוניה רסטיטוטה  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3  מסדר סנטה אנה, דרגה 2  מסדר סטניסלב הקדוש 
 
קרישיאניס ברקיס (בלטבית: Krišjānis Berķis;‏ 26 באפריל 1884 – 29 ביולי 1942) היה גנרל לטבי אשר כיהן כמפקד הצבא הלטבי בין 1934–1940, ולתקופה קצרה גם כשר המלחמה של לטביה.
ביוגרפיה

ברקיס נולד ב-26 באפריל 1884 בקרבת הכפר איסליצה (ריטאוסמס (לטב')) שבפלך קורלנד. ב-1906 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית. הוא הוצב בהלסינקי, ונישא לאישה פינית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא צורף ליחידה פינית, והשתתף בפלישה לפרוסיה המזרחית, מתקפת הקרפטים ומתקפת ברוסילוב. ב-1917 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק, והועבר לפי בקשתו ליחידה לטבית. הוא מונה למפקד גדוד, ובהמשך למפקד רגימנט. הוא פיקד על הרגימנט שלו במהלך קרב יוגלה. לאחר מהפכת אוקטובר, הוא עזב את הצבא והצטרף אל אשתו בפינלנד. בעקבות התפוררות האימפריה הרוסית, הכריזה פינלנד על עצמאות, וכמעט מיד פרצה בה מלחמת אזרחים עקובה מדם. ברקיס ומשפחתו נמלטו לסמולנסק. עם סיום המלחמה בסתיו 1918, חזרה המשפחה לפינלנד. עם זאת, בינתיים גם לטביה, מולדתו של ברקיס, הכריזה על עצמאותה, ונאלצה להתמודד עם שלל איומים מבית ומחוץ. במרץ 1919, עזב ברקיס את פינלנד, ונפגש בטאלין עם נציגים מטעם ממשלת לטביה הצעירה. בתיווכם, הוא התגייס לצבא הלטבי.
ברקיס מונה למפקד רגימנט, ופיקד עליו במהלך סדרת קרבות כנגד גדודי פרייקור של גרמנים-בלטים, וכנגד צבא המתנדבים של מערב רוסיה (הברמונטיאנים). באוגוסט 1919 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-3, ובאוקטובר של אותה שנה הועלה לדרגת קולונל. לאחר המלחמה, הוא נותר בלטביה והמשיך לפקד על הדיוויזיה ה-3. ב-1925 הוא הועלה לדרגת גנרל. הוא תמך בהפיכה הצבאית של 15 במאי 1934, שהעלתה לשלטון את קרליס אולמניס. לאחר ההפיכה הוא הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-2 ועל חיל המצב של ריגה. ב-14 בנובמבר 1934 הוא הועבר לתפקיד מפקד הצבא הלטבי. ב-5 באפריל 1940 הוא מונה במקביל גם לתפקיד שר המלחמה של לטביה. באותה תקופה, לטביה הייתה בפועל מדינת חסות סובייטית. ברקיס ניסה לשנות את המצב באמצעות בריתות צבאיות עם ליטא, אסטוניה, פינלנד ואפילו בריטניה. אולם היה זה מאוחר מדי. ב-20 ביוני של אותה שנה, נכנס הצבא האדום ללטביה וכבש אותה ללא ירייה אחת. ברקיס הודח משני תפקידיו. הוא נמלט מלטביה והצליח להגיע לפינלנד, שם כבר המתינה לו משפחתו. עם זאת, ב-12 ביולי הוא החליט לחזור ללטביה. ב-23 ביולי הוא נלכד בידי הסובייטים בטאלין. הוא נשלח למחנה העונשין אוסולואג שבמחוז פרם. הוא מת במחנה ב-29 ביולי 1942.
קרב ביבראקטה

קרב ביבראקטה (בלטינית: Bibracte) היה קרב גדול בין קואליציית השבטים ההלווטית לצבא הרומי בראשותו של יוליוס קיסר שהתחרש בשנת 58 לפנה"ס במהלך מלחמת גאליה. היה זה הקרב הסדור הגדול הראשון שניהל יוליוס קיסר בעת כיבושה של גאליה. יוליוס קיסר השתמש בבקשות הגאלים לעזרה מפני ההגירה ההלווטית כדי להרחיב את תחום ההשפעה הרומית בגאליה ועל ידי כך לזכות בעילה החוקית שהיה זקוק לה כדי להתחיל בכיבושה של גאליה. הוא הציג עצמו כמגן הגאלים מפני פולשים שונים ומכונן הסדר באזור זה. בפועל לא רק שלא הגן על הגאלים, אלא שיעבד אותם וכבש את ארצותיהם.
הקרב היה שיאו של עימות בין שבט ההלווטים ובעלי בריתם שביקשו להגר לגאליה ויוליוס קיסר שביקש למנוע זאת מהם. ההלווטים חשו לא בטוחים במולדתם שלא הצליחה לכלכל את אוכלוסייתם הגדולה וחשו בלחץ השבטים הגרמאנים שביקשו להתיישב במקום. הפתרון שבחרו היה הגירה מערבה לעבר גאליה, שנראתה להם מטרה קלה יותר מאשר התמודדות עם השבטים הגרמאנים. תבוסת ההלווטים בקרב הייתה מוחצת. מרביתם נהרגו או נפוצו לכל עבר ורק בערך שליש חזרו למולדתם לאחר התבוסה. רק שבט הבויים (Boii) הקטן הורשה להתיישב בגאליה.
רקע

הסיבה המידית לקרב, כמו גם למלחמת גאליה כולה, היא הגירת ההלווטים מאזור השפלה השווייצרית לגאליה. הכנות ההגירה ההלווטיות היו ידועות עוד בשנת 60 לפנה"ס. השבטים הגאלים, ובמיוחד האיידואים, חששו מהגירתו של שבט חזק זה שהיה עשוי לפגוע במאזן הכוחות בתוך גאליה פנו לרומא בבקשת סיוע. כשההגירה החלה הלכה למעשה, היה יוליוס קיסר נציב בגאליה קיסאלפינה ואיליריקום. קיסר שחיפש לעצמו הזדמנות לזכות בתהילה על ידי יציאה למלחמה מיהר לנצל את ההזדמנות.
הפגישה הראשונה בין ההלווטים לרומאים הייתה על גדות נהר הרון בסמוך לאגם ז'נבה. כאן ניצב לגיון בודד, הלגיון העשירי אקווסטריס שהיה ערוך על הגדה המערבית של הנהר. ההלווטים ביקשו לחצות את הנהר, אך קיסר התנגד וביצר את הגדה שלו. הגאלים נואשו והחליטו לעקוף את עמדות הצבא הרומי ופנו צפונה לעבר הרי היורה. קיסר הותיר את הלגיון לשמור על המעבר ויצא בבהילות ללב גאליה קיסאלפינה לגייס את יתרת כוחותיו, עליהם הוסיף שני לגיונות ויצא בבהילות בעקבות הגאלים.
קיסר הצליח להדביק את הגאלים ליד נהר אראר (סון המודרנית). מרבית הגאלים חצו כבר את הנהר, אך שבט הטיגורונים עדיין שהה בגדה שאליה הגיעו הרומאים. בקרב קצר שהתפתח במקום הצליח קיסר להביס את הגאלים, שלא היו מוכנים לעימות עם הצבא הרומי. בני השבט שלא נהרגו בקרב נפוצו לכל עבר וקיסר המשיך במרדפו אחרי ההלווטים ובני בריתם. הוא הדביק אותם לבסוס ליד ביבראקטה, העיר המרכזית של שבט האיידואים וקרב גדול התפתח במקום.
כוחות ופיקוד > הרומאים > הצבא הרומי

| סד"כ צבאו של יוליוס קיסר> שם הלגיון ומספרו | סד"כ צבאו של יוליוס קיסר> הערות |
| --- | --- |
הלגיון השביעי קלאודיה (Claudia): 
הלגיון השמיני אוגוסטה (Augusta): 
הלגיון התשיעי היספנה (Hispana - ספרדי): 
הלגיון העשירי אקווסטריס (Equesteris - רכוב): 
הלגיון האחד-עשר קלאודיה: לא לקח חלק פעיל בקרב
הלגיון השנים עשר פולמינטה (fulminata, נגזר מ-fulmen - ברק; ידוע גם בכינוי ויקטריס [Victrix] - המנצח): לא לקח חלק פעיל בקרב
בתקופה זו הצבא הרומי היה צבא מקצועי וחייליו ראו בשירות בו קריירה ארוכת שנים. המבנה המבצעי החשוב ביותר בצבא הרומי היה הלגיון, שנחלק לקוהורטות. בלגיון שירתו אזרחים רומאים בתפקידי חיל רגלים כבד ולא נכללו בו חיילים קלי חימוש או פרשים. בנוסף ללגיונות שירתו בצבא הרומי חילות עזר שחייליהם גויסו מקרב עמים כבושים או מקרב שכירי חרב. חיילים אלו שירתו בחיל הפרשים וביחידות של חיל רגלים קל.
הלגיונר היה מוגן היטב בשריון שרשראות, מגן גדול סקוטום ועל ראשו קסדה טובה. שריונו של הלגיונר היה טוב כמו שריונו של האריסטוקרט הגאלי, אך היות שהאריסטוקרטים היו מעטים היווה השריון הכבד של הלגיונר יתרון מכריע בקרב. לחימושו השתמש הלגיונר בחרב גלדיוס שאורכה כ-50-65 ס"מ ונועדה בעיקר לדקירה, בפגיון כבד ובכידון הטלה כבד פילום. הפילום היה יעיל לטווח של כמה עשרות מטרים והיה מסוגל לפלח את המגן של היריב ואף להוציא אותו מכלל שימוש. כך נותר הלוחם הגאלי חשוף ללא מיגון אפקטיבי כלשהו, נתון לחסדי הלגיונר המשוריין בכבדות.
בתקופה זו נחלק הלגיון ל-10 קוהורטות (סדר גודל של גדוד, 480-600 לוחמים), כל אחת בת שש קנטוריות (סדר גודל של פלוגה, 80-100 לוחמים) תחת פיקודו של קנטוריון. סביר להניח שבתחילת המערכה כלל כל לגיון כ-5,000 לוחמים, ובסופה נותרו בו כ-4,000 בגלל האבדות בקרבות. בעקבות הרפורמה המריאנית כלל הלגיון אך ורק חיל רגלים כבד ולא היו בו כוחות קלים כלשהם או פרשים. בנוסף, כל לגיון כלל יחידות ארטילריה אורגניות. כל קנטוריה הייתה מצוידת בסקורפיון (סוג של בליסטרה קלה) ואילו לכל קוהורטה נוספה בנוסף לכך בליסטרה כבדה יותר. לגיון בתקן מלא כלל 60 סקורפיונים ו-10 בליסטרות.
בגלל היעדר הפרשים בלגיונות נאלץ קיסר לגייס פרשים מקרב בעלי בריתו. מרביתם גויסו מקרב השבטים הגאלים שהיו נאמנים לו ומספרם השתנה משנה לשנה, אך בכל אופן לא היה גבוה במיוחד ועמד בממוצע על כ-3,000 עד כ-4,000 פרשים. בשנת 55 דיווח קיסר בספרו שמשרתים בצבאו 5,000 פרשים, אם כי זה מספר חריג. בנוסף, שירתו בצבאו עוד כ-500 פרשים גרמאנים.
כוחות רגלים קלים סופקו על ידי חיל העזר. שמם מטעה מעט; אמנם רבים אכן היו חמושים באופן קל ללא מיגון כבד, אך חלקם היו מוגנים היטב בשריון. השם "קל" מצביע לא רק על סוג החימוש, אלא בעיקר על צורת הלחימה: לגיונרים נלחמו במערך צפוף ואילו חיילי העזר נלחמו 
במערך פזור יותר. כוחותיו הקלים של קיסר כללו קלעים מהאיים הבלאריים, מטילי כידונים מנומידיה ועוד.
כוחות ופיקוד > הרומאים > פיקודו של הצבא הרומאי והטקטיקה

המפקד העליון של הצבא הרומאי בקרב היה גאיוס יוליוס קיסר. על כל קנטוריה פיקד קנטוריון, שהיה קצין מקצועי. הקנטוריונים היוו את עמוד השדרה של הצבא הרומי; תפקידם לא הוגבל רק לפיקוד על הקנטוריה, אלא גם לאימון החיילים ולפיקוח על המשמעת בקנטוריה. על הלגיון עצמו פיקדו שישה טריבונים, חלקם לא היו אנשי צבא מקצועיים והיו צעירים בתחילת דרכם הפוליטית, אך חלקם היו בני מעמד הפרשים והיו קצינים מנוסים ששירתו בלגיון זמן רב. יחד עם זאת, אף טריבון לא מונה למפקד עליון של הלגיון. בכל שנה נבחרו ברומא 24 טריבונים, אך רק חלק מהם יועדו לתפקידים צבאיים. לכן, סביר להניח שרוב (או אפילו כל) הטריבונים מונו על ידי קיסר עצמו. בנוסף, היו בלגיון בעלי תפקידים נוספים.
חיל הרגלים הכבד היה עמוד השדרה של הצבא הרומי והיה חיוני להצלחתו הטקטית בקרב. הצבא הרומי פיתח טקטיקות מתוחכמות רבות שהיו המתקדמות ביותר בחלק זה של העולם. החלוקה של הצבא ליחידות משנה גדולות - הלגיונות, וחלוקת הלגיונות ליחידות משנה קטנות יותר - הקוהורטות, איפשרה גמישות טקטית שלא הייתה קיימת אצל יריביהם הגאלים. כל אחד מהלגיונות ומהקוהורטות הללו היה מסוגל לפעול באופן עצמאי, הן במנותק מהצבא העיקרי והן בתוך הקרב כיחידות משנה שאפשרו למפקד להעביר כוחות בין האגפים וליצור עתודה בת קיימא.
בקרב התפרס הצבא הרומי בדרך כלל במבנה מסורתי של שלושה קווים על פי תבנית שחמט (ראו איור). במידת הצורך הקווים היו יכולים לשנות את המבנה לטריז משונן שהיה מסוגל לשבור את קווי האויב. נגד התקפת פרשים נהגו הרומאים להסתדר בריבועים כשהם מכוונים את כידוניהם אל מחוץ לריבוע. כלי הארטילריה הרבים של הצבא הרומי (כמה מאות בסך הכל בצבאו של קיסר) היו יעילים לטווח של כמה מאות מטרים - פי כמה מהטווח של הקשת. כלי נשק אלה שימשו לצליפה באריסטוקרטים ובמפקדים של הצד השני, שהיו קלים לזיהוי בגלל השריון הטוב שעטו לגופם.
הקרב התחיל בדרך כלל במטח כידוני פילום, מטווח קצר מאוד - 30 עד 15 מטרים, ולאחר מכן הסתערות מיידית תוך כדי צעקת קרב, בלי לתת לאויב שהות להתאושש. מיד עם המגע עם האויב, הלגיונרים בקוהורטות של השורה הראשונה נתנו מכה עם המגן בפניו של היריב ושלפו את חרב הגלאדיוס ששימשה בעיקר לדקירה. אם ההסתערות הראשונה לא הצליחה, היה המפקד משלב את הקו השני והשלישי או מנסה לאגף את האויב. אם דבר מזה לא עזר, הייתה מופעלת העתודה כדי ליצור נקודת כובד ולפרוץ בעזרתה את קווי האויב.
כוחות ופיקוד > גאלים > המהגרים

הגאלים לא הותירו עדות כתובה, לכן קשה לשחזר את ממדי הצבא הגאלי שלקח חלק בקרב. יוליוס קיסר טוען בספרו מלחמת גאליה שההלווטים ערכו מפקד וכתבו את התוצאות באותיות יווניות והמפקד מנה כביכול 368,000 מהגרים, מהם כ-92,000 לוחמים. בהיעדר נתון אחר, משתמשים בדרך כלל בנתון זה.
בקרבת שדה הקרב נכחו לא רק הלוחמים הגאלים, אלא גם נשים, זקנים וילדים. הנשים לקחו לעיתים חלק בלחימה, אך מרביתן נותרו במחנה.
קיסר מוסר שקבוצות אלה לקחו חלק בהגירה ההלווטית:
הלווטים עצמם שהיו מחולקים ל-4 שבטי משנה ועוד 4 שבטים נוספים
טולינגים (Tulingi)
לאטובריגים (Latobrigi)
בויים (Boii)
רורקים (Rauraci)
כוחות ופיקוד > גאלים > צורת הלחימה

החיילים הגאלים רכשו את כלי נשקם בעצמם. החיילים היעילים ביותר בצבא הגאלי הגיעו מקרב האצולה הלוחמת, אך אלה היו מעטים וגם הם לא התאמנו באופן מסודר, אלא הסתמכו בעיקר על גבורה אישית שהתאימה לאורח הלחימה הגאלי. שיטה זו, המסתמכת על גבורה אישית, הייתה נחותה יחסית לשיטה שנקטו בה הלגיונרים שנלחמו כיחידה מלוכדת אחת. חלק הארי של הצבא גויס מקרב האיכרים שהיו חסרי הכשרה צבאית ויעילותם הצבאית הייתה מעטה.
הלוחמים הגאלים היו בדרך כלל לא מוגנים בשריון גוף ורק האריסטוקרטים העשירים היו יכולים להרשות לעצמם שריון שרשראות. נעשה שימוש מסוים בקסדות שיוצרו באיכות טובה, אך גם אלו לא היו נפוצות במיוחד. להגנתם השתמשו בעיקר במגן גדול עשוי מעץ, שהיה חיוני גם לצורת הלוחמה הגאלית. להתקפה השתמשו הגאלים בעיקר בחרבות ארוכות, שהיו גדולות בהרבה מגלדיוס, החרב הרומית הטיפוסית. אורכה של החרב הגאלית בתקופה זו הגיע עד כ-90 ס"מ. החרב נועדה בעיקר לשיסוף ורבות היו עם קצה מעוגל. הגאלים השתמשו גם בחניתות קשתות, כידונים וקלע, אך אלה היו נפוצים פחות מהחרבות הארוכות.
הפרשים הגאלים היו מורכבים בעיקר מבני האצולה העשירה ולכן חמושים טוב יותר. סביר להניח שרובם חבשו קסדות ורבים עטו על גופם שריון. בנוסף לשריון הגוף, השתמשו במגן, לרוב עגול או מאורך. הפרשים נלחמו בדומה לרגלים בחרבות כבדות, אך השתמשו גם בחניתות.
העדר הקצינים המקצועיים מנעה מהגאלים יצירת טקטיקה גמישה. מבנים טקטיים מורכבים לא היו קיימים וגם לא הייתה קיימת חלוקה ליחידות משנה. הלוחמים הגאלים נלחמו כפרטים בודדים בתוך קבוצה ולא כגוף אחד. בקרב עצמו, הטקטיקה העיקרית הייתה הסתערות במהירות גבוהה בניסיון לשבור את שורות האויב. אם קווי האויב לא נשברו, חזרו על ההסתערות במהירות גבוהה וצעקות קרב וכך שוב ושוב עם הפסקות קלות למנוחה עד שהאויב נשבר או הצבא הגאלי נסוג. שיטת לחימה זו לא הייתה גמישה, אך הייתה מפחידה מאוד ובמקרה של אויב לא נחוש היה בה עצמה מספיקה כדי לשבור את שורותיו. טקטיקה זו שימשה את צאצאי הקלטים הסקוטים עד המאה ה-18 וסופה בהסתערות בקרב קלודן (1746).
הקרב

ערב הקרב החליט קיסר לפצל את צבאו ולמען החשאיות התקרב אליו בלילה. הוא שלח את סגנו, הלגאטוס טיטוס לאביינוס עם שני לגיונות לכבוש עמדה בראש גבעה הסמוכה למחנה ההלווטי. יוליוס קיסר יצא עם 4 לגיונות נוספים לכיוון המחנה ההלווטי עצמו. תוכניתו הייתה לתקוף את המחנה ההלווטי עם ארבעת הלגיונות שתחת פיקודו הישיר וברגע הקריטי להורות ללאביינוס לתקוף מעמדתו העדיפה.
עם עלות השחר דיווח סיור רכוב שסרק את השטח לפני שדרת צבאו של קיסר שהגבעה המדוברת תפוסה על ידי הלווטים ולא על ידי לאביינוס כמתוכנן. בגלל השעה המאוחרת לא ניתן היה לאמת את הדיווח וקיסר המתין עד אור הבוקר כדי לגלות לשלוח סיור נוסף ולברר באופן ודאי את זהות הכוח הניצב בראש הגבעה. הסיור נשלח עם שחר וגילה שהגבעה תפוסה על ידי אנשיו של לאביינוס ולא על ידי ההלווטים כפי שדיווח הסיור הקודם יום לפני כן. היות שגורם ההפתעה אבד, החליט קיסר לסוב על עקבותיו ולחזור לביבראקטה ולחדש את מלאי האספקה. הדבר נודע להלווטים ואלה החליטו לתקוף את הצבא הרומי בדרך.
התקפת הפתע הגאלית כשלה ויוליוס קיסר גילה את כוונותיהם והספיק לערוך את כוחותיו בתבנית קרבית. בתחילת הקרב תפס יוליוס קיסר עמדה עדיפה בראש גבעה וחילק את צבאו לשני חלקים. החלק הקטן יותר כלל את שני הלגיונות החדשים והלא מנוסים (11 ו-12) ואת חיל העזר. שני הלגיונות האלה הציבו בתוך מחנה מבוצר כעתודה זמינה. את יתרת צבאו שכלל 4 לגיונות מנוסים הציב בחזית, פרוסים בשלושה קווים, כמקובל בתורת הלחימה הרומית. יתרה מכך, החליט קיסר באופן חריג וחד פעמי לרדת מסוסו וניצב עם חייליו הרגליים. היות שזה היה הקרב הגדול הראשון במערכה, חש קיסר שעליו לעשות זאת. כדי לחזק את רוחם של חייליו, אך פגע ביכולת השליטה של קיסר על צבאו. הייתה זו הפעם היחידה במלחמת גאליה שבה ירד מראש מהסוס כדי להיות קרוב לחיל הרגלים.
ההלווטים הסתדרו מולו בגוש צפוף בלי חלוקה ליחידות משנה ותקפו את הרומאים שניצבו במעלה הגבעה. ההתקפה הראשונה נתקלה במטח כידוני הפילום שהוטלו עליהם מלמעלה. הלווטים רבים נפגעו ורבים אחרים אבדו את מגניהם שהפכו לחסרי תועלת אחרי שהפילום ננעץ בהם. מיד לאחר מטח כידוני הפילום, בעוד ההלווטים עדיין המומים מהאבדות שספגו, תקפו הרומאים מעמדתם העדיפה את העמדות ההלווטיות. ההלווטים נלחמו בגבורה, אך הרומאים החלו לגבור עליהם והמערך שלהם החל להתפורר.
בשלב זה הופיעה תגבורת הלווטית של 15,000 לוחמים שהורכבה מבני שבטי הבויים והטולינגים באגפו של הצבא הרומי. גם הכוחות שניצבו מול חזית המערך הרומי, שידדו את מערכיהם ותקפו במשנה מרץ את הקו הרומי. קיסר לא רצה לשתף את חייליו הלא מנוסים ששהו במחנה וניצבו בעתודה. במקום להשתמש בהם, הורה ללגיונרים, שניצבו בשורה השלישית של המערך שלו וטרם השתתפו בקרב, לפנות לעבר האיום ולטפל בו.
ההלווטים נלחמו בעוז, אבל הרומאים התגברו על כוח התגבורת ההלווטי באגפם. גם הכוחות ההלווטים שניצבו בחזית הצבא הרומאי החלו לסגת. לחימה עזה במיוחד התפתחה ליד המחנה ההלווטי. כאן ההלווטים נלחמו ליד משפחותיהם והרגישו שהם מגינים על היקר להם מכל והקרב הגיע לרגעי השיא שלו. הרומאים הצליחו בסופו של דבר לשבור את ההתנגדות ההלווטית.
ההלווטים ניתקו מגע ונסו. הרומאים הדביקו אותם לאחר כמה ימים וקיסר הורה להם לחזור לארצותיהם ורק שבט הבויים הקטן הורשה להתיישב בתוך גאליה.
לקריאה נוספת

גאיוס יוליוס קיסר, מלחמת גאליה, ספר ראשון תרגום מלטינית, מבוא והערות משה ליפשיץ. ירושלים, הוצאת כרמל, תשע"ב 2011. (גרסה דיגיטלית של הספר בפרויקט גוטנברג) (באנגלית)
פלוטארכוס, חיי אישים - אנשי רומי: חייו של יוליוס קיסר, תרגום מיוונית, מבוא והערות: יוסף ג. ליבס, ירושלים, מוסד ביאליק, 1954.
דיו קסיוס, היסטוריה, ספר 38
Adrian Goldsworthy, Ceaser - The life of Colossus, Yale University Press, 2006, pp. 212 - 223
Peter Wilcox, Rome's enemeis 2: Gallic and Brittish Celts, Osprey, 1985
Peter Wilcox and Rafael Trevino, Barbarians against Rome: Rome's Celtic, Germanic and Gallic enemies, Osprey, 2000
P.A. Brunt, Italian Manpower 225 BC - 29 AD, Oxford University Press, 1971
Nic Fields, The Roman Army: The Civil Wars 88 - 31 BC, Osprey, 2008
Kate Gilliver, Caeser's Gallic Wars, Osprey, 2002