stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו
חייו המאוחרים (1700 - 1722) > מלחמת הירושה הספרדית > הדעיכה במעמדו

במקביל ללחימתו בארצות השפלה חל שינוי במזלו של מרלבורו כתוצאה מפעילותם של יריביו האישיים והמפלגתיים. הוויגים, שתמכו במלחמה, תקפו בחריפות את ידידו הטוב גודולפין ודרשו כי בתמורה לתמיכתם בממשלה ימונה רוזן סנדרלנד, חתנו של מרלבורו, למזכיר המדינה. המלכה, שרחשה איבה לסנדרלנד ולקבוצת הוויגים שאליה השתייך, סירבה להיות נשלטת על ידי מפלגה אחת, והתנגדה למהלך; גודולפין, שנתמך על ידי שרה צ'רצ'יל והיה תלוי בתמיכת הוויגים, לחץ עליה בהצלחה להיענות לדרישותיהם, אך מערכת היחסים המיוחדת בינה לבין שרה וגודולפין התערערה במידה רבה, והיא החלה לנטות לכיוון אביגייל מאשם - בת דודתה של שרה. אן החלה להתקרב גם לרוברט הארלי, שטען כי המדיניות הפייסנית של מרלבורו וגודולפין כלפי הוויגים איננה נחוצה.
מרלבורו חזר לאנגליה לאחר ניצחונו בראמיאי, וזכה לקבלת פנים חמה מהפרלמנט; תאריו ונכסיו הפכו לברי ירושה על ידי צאצאיו, גברים ונשים כאחד. אולם, ב-1707 חל מפנה במלחמה עם התקדמות הצבא הצרפתי בכל החזיתות, והחזרה לחוסר החלטיות פוליטית בקרב חברות הברית. גם המלחמה הצפונית הגדולה היוותה איום. הצרפתים קיוו לגרום לקרל השנים עשר, מלך שוודיה, לתקוף את אנגליה. מרלבורו ביקר את קרל במטהו שבאלטרנשטאדט, והצליח לשכנעו להימנע מלהתערב במלחמה. בנוסף לכך, הנסיגות הגדולות בספרד ולאורך הריין גרמו למרלבורו מצוקה רבה, שהתגברה לאחר שההולנדים התמידו בחוסר שיתוף פעולה והטילו וטו על כל תוכניותיו לבצע מהלך נרחב בארצות השפלה. נסיגתו של אויגן בקרב טולון, שהייתה מטרתו העיקרית של מרלבורו ב-1707, גרמה לגניזת התקוות לסיום המלחמה באותה שנה.
מרלבורו חזר מהקרבות הללו לתוך סערה פוליטית באנגליה, שבמסגרתה נמתחה ביקורת על הניהול הכולל של המלחמה. מרלבורו וגודולפין הסכימו לחקור את "התוכנית המחודשת" עם הארלי, אך כעסו מאוד כאשר הוא מתח ביקורת על ניהול המלחמה בספרד בפגישה פרטית עם המלכה, וכאשר שותפו הנרי סנט ג'ון העלה את הנושא בפרלמנט. הם היו משוכנעים שהארלי זומם נגדם דבר מה, ואיימו על המלכה בהתפטרות אם לא תפטר אותו. אן התנגדה בחריפות לפיטוריו של אחד השרים המועדפים עליה, אך כאשר דוכס סומרסט ורוזן פמברוק סירבו לפעול ללא "הגנרל או שר האוצר", החליט הארלי להתפטר, והוחלף על ידי הנרי בויל בתפקיד מזכיר המדינה. מרלבורו אמנם ניצח במאבק הזה, אך היה זה בסופו של יום ניצחון ויגי והוא איבד את רוב השפעתו על המלכה.
חייו המאוחרים (1700 - 1722) > מלחמת הירושה הספרדית > סוף המערכה

במרץ 1710 התחדשו שיחות השלום, אך גם הפעם עלו על שרטון. מרלבורו תמך בקו הפעולה הממשלתי באופן פומבי, אך בשיחות פרטיות הביע את חששו מהלחץ על הצרפתים לקבל הסכם משפיל מבחינתם. הוא היה רק משקיף בשיחות, אך כישלונן נתן ליריביו אפשרות לתקוף אותו בטענה שהוא מאריך את המלחמה לצורך רווח אישי. באביב של אותה שנה הוא חזר למערכה ללא התלהבות, והצליח לכבוש מספר יישובים. בתקופה זו המדיניות הוויגית הפרו-מלחמתית איבדה את שרידי התמיכה שלה. הקבינט היה מפולג ומסוכסך, ולבסוף פוזר על ידי אן לפי עצתו של הארלי. סנדרלנד שוחרר מתפקידיו ביוני, וגודולפין (שסירב לנתק את קשריו עם שרה) באוגוסט. תוצאת הבחירות הכלליות איששה את מדיניות השלום. מרלבורו עצמו נותר בראשות הצבא. השרים החדשים, שידעו כי הם ניצבים בפני קרבות נוספים, דרשו ממנו להמשיך ללחוץ על האויב עד שיוכלו להגיע לתנאי שלום נוחים מבחינתם.
יחסיו עם אן התדרדרו עד לחזרתו לאנגליה בנובמבר, כאשר היא סירבה להעניק לו דרגת קפטן-גנרל לכל החיים והתערבה במינויים בצבא. הנזק שנגרם למעמדו של מרלבורו היה ניכר מאוד. עם זאת, הבעיה המרכזית באותה עת הייתה רצונה של אן לפטר את שרה, שהפגינה עוינות כלפי הארלי ואביגייל. מרלבורו ביקר את אן בשלהי ינואר בניסיון אחרון להציל את תפקידה של אשתו, אך אן סירבה להשתכנע ודרשה כי שרה תתפטר מתפקידה בתוך יומיים.
למרות כל זאת חזר מרלבורו להאג בשלהי פברואר על מנת להתכונן למה שיהיה הקרב האחרון שלו, ואחד מהגדולים ביותר. הוא התמודד פעם נוספת מול וילאר, אך הפעם באזור אראס. מרלבורו נקט בתרגיל מוצלח של הונאה פסיכולוגית, שכללה צעידה לילית שבה עברו כוחותיו 64 קילומטרים ב-18 שעות, והצליח להוביל את כוחות הברית לפריצת קווי הביצורים החזקים ללא אבדות; מרלבורו היה בעמדה נוחה לפתוח במצור על מבצר בושאן (כיום בנור-פה דה קאלה), ותמרוניו לא אפשרו לווילאר להתערב, כך שהמבצר נכנע ללא תנאי ב-12 בספטמבר.
מזלו של מרלבורו הלך ואזל. בזכות הישגיו ב-1711 יכלו בעלות הברית להתחיל במסע לכיוון פריז ב-1712, אך הארלי לא התכוון לתת למלחמה להרחיק לכת במידה כה רבה ולסכן את התנאים המועדפים שהושגו בשיחות האנגלו-צרפתיות הסודיות, שהתבססו על הותרת פליפה החמישי על הכס הספרדי והתנהלו בחודשים שלפני כן. מרלבורו היה ספקן בנוגע למדיניות הוויגית "אין שלום בלי ספרד", אך הוא סירב לנטוש את בעלי בריתו (בהם ג'ורג' הראשון, הנסיך הבוחר של הנובר) ועמד לצידם של המתנגדים לתנאי השלום המוקדמים. הוא המשיך לעמוד על דעתו גם כאשר אן, שמאסה במלחמה המתמשכת, הפצירה בו. ג'ורג' הראשון הבהיר כי גם הוא מתנגד להצעות, והודיע בפומבי על תמיכתו בוויגים. למרות כל זאת נותרה אן בדעתה, וב-18 בדצמבר 1711 הכריזה בפומבי כי הגיע הזמן לחתום על הסכם שלום כולל.
חייו המאוחרים (1700 - 1722) > מלחמת הירושה הספרדית > השחרור

על מנת למנוע את המשך המלחמה באביב היה צורך להחליף את מרלבורו בגנרל המקורב יותר לשרי המלכה מאשר לבני בריתם. על מנת להשיג זאת הארלי וסנט ג'ון היו צריכים להאשים את מרלבורו בשחיתות, ובכך להשלים את התמונה האנטי-ויגית והאנטי-מלחמתית שיצר ג'ונתן סוויפט בפרסומיו השונים באותה תקופה. הצעדים הראשונים להפלתו של מרלבורו בוצעו לאחר הקמת ועדת חקירה מיוחדת מטעם הפרלמנט בסוגיית אי סדרים לכאורה במהלך המלחמה.
בדיונים בבית הנבחרים הבריטי הועלו שתי האשמות עיקריות נגד מרלבורו: הראשונה הייתה שלאורך תשע שנים הוא קיבל באופן לא חוקי 63,000 לירות שטרלינג מקבלני מזון ותחבורה בארצות השפלה, והשנייה הייתה שהוא לקח 2.5% מהתשלום לחיילים זרים מאנגליה, שהסתכמו בכ-280,000 לירות שטרלינג. מרלבורו הכחיש את ההאשמות הללו וטען כלפי הראשונה כי הוא התבסס על תקדים היסטורי, ולשנייה הגיב באמצעות הצגת צו שנחתם על ידי אן ב-1702 ובו היא מאשרת לו לבצע את הניכוי - צעד שהיה מקובל בברית הגדולה מאז ימיו של המלך ויליאם - וכל הכסף שימש אותו על מנת להקים רשת מודיעין צבאי וריגול שהצליחה לחדור לחצרו של לואי.
הממצאים הללו הספיקו להארלי על מנת לשכנע את אן לשחרר את מרלבורו מכל תפקידיו. ב-9 בינואר 1712, זמן קצר לפני שהייתה אמורה להתחיל בדיקת ההאשמות, שלחה אן למרלבורו את מכתב הפיטורים. בפרלמנט, שנשלט על ידי הטורים, נקבע כי מרלבורו אכן עבר על החוק, וכי ה-2.5% שנטל לעצמו הם כסף ציבורי שיש להחזירו. כאשר דוכס אורמונד (מחליפו של מרלבורו) עזב להאג על מנת לפקד על הכוחות הבריטיים הוא קיבל את אותם תנאים שהוכרזו כפליליים לגבי מרלבורו.
בעלות הברית הופתעו מפיטוריו של מרלבורו. מנגד, הצרפתים שמחו בעקבות סילוקו של המכשול העיקרי לשיחות השלום האנגלו-צרפתיות שנערכו ב-1712. מרלבורו המשיך להשמיע את דעותיו, אך הוא היה בבעיה כיוון שספג התקפות תכופות מיריביו ומהעיתונות הממשלתית, הונו היה בסיכון ובניית ארמון בלנהיים טרם הסתיימה. מרלבורו החליט כי הצעד החכם מבחינתו הוא לעזוב את המדינה, ולאחר שהשתתף בהלווייתו של גודולפין ב-18 באוקטובר הוא יצא לגלות מרצון באירופה ב-12 בדצמבר 1712‏.
חייו המאוחרים (1700 - 1722) > חזרתו לגדולה וימיו האחרונים

מרלבורו התקבל בברכה בחצרות המלוכה של אירופה, שבהן זכה לכבוד כגנרל מצליח וכנסיך האימפריה הרומית הקדושה. שרה הצטרפה אליו בפברואר 1713, ושמחה להגיע לפרנקפורט באמצע מאי על מנת לראות את חייליו של אויגן מפגינים כבוד כלפי בעלה כאילו חזר למשרתו. מרלבורו טייל ברחבי מינדלהיים, וחשד כי היא תשוב לריבונות בווארית עם תום שיחות השלום.
לאורך מסעותיו הוא נותר בקשר עם חצרו של ג'ורג' מהנובר, והיה נחוש להבטיח ירושה בווארית ללא שפיכות דמים לאחר מותה של אן. הוא שמר על קשר גם עם היעקוביטים. באותה תקופה לא ראו בעין רעה את המשך הקשרים שלו עם אחיינו, דוכס ברוויק, שהיה בנו הלא-חוקי של ג'יימס השני.
ב-22 באפריל 1713 חתמו נציגי בעלות הברית על הסכם אוטרכט, שסימל את הפיכתה של בריטניה למעצמה גדולה. מבחינה פנימית היא נותרה מפולגת בין סיעות הוויגים, הטורים, היעקוביטים וההנובריים. מרלבורו ידע היטב על חוסר השקט הפנימי בעת ששהה בגלות, והיה דמות רבת עוצמה בפוליטיקה הארצית, בין השאר בגלל שרידי חיבתה של אן כלפיו. לאחר מות בתו אליזבת' מאבעבועות שחורות במאי 1714 הוא יצר קשר עם המלכה. אף על פי שתוכן המכתב לא נודע עד היום, ייתכן כי אן זימנה אותו בחזרה לאנגליה. נראה גם כי מרלבורו הצליח להגיע להסכם שלפיו הוא יוחזר לתפקידיו הקודמים.
כוחו הפוליטי של הארלי החל להיחלש, ואן פנתה אל סנט ג'ון ומרלבורו על מנת שיטלו על עצמם את ניהול הממשלה ויבטיחו יציבות שלטונית. בריאותה של אן הייתה רעועה, והיא מתה ב-12 באוגוסט 1714 - יום חזרתם של מרלבורו ואשתו לאנגליה. המועצה המלכותית הכריזה מיד על הנסיך הבוחר של הנובר כמלך ג'ורג' הראשון מאנגליה. עלייתו לשלטון של ג'ורג' סימנה את סוף דרכם הפוליטית של הארלי וסנט ג'ון. מרלבורו עצמו התקבל בברכה באנגליה. ג'ורג' לא שכח לחלוטין את קשריו של הדוכס עם קודמיו בתפקיד ואת צעדיו נגד הרסטורציה היעקוביטית, ולפיכך התכוון לאפשר לו לעסוק רק בתפקידים צבאיים, שבזכותם מרלבורו חזר להיות אדם רב השפעה ומכובד בארמון המלוכה.
חזרתו לגדולה תחת בית הנובר איפשרה לו לנהל את הצבא במהלך המשבר היעקוביטי של 1715 שהתרחש בלונדון, אך רק באופן חלקי בגלל בריאותו הרעועה. גם לאחר תום המשבר המשיכה בריאותו להתדרדר, וב-8 ביוני 1716, זמן קצר לאחר מות בתו אן, הוא סבל משבץ שגרם לו לשיתוק. בנובמבר הוא לקה בשבץ חמור יותר, הפעם בביתו שבאחוזת בלנהיים. מרלבורו התאושש במידת מה, ואף על פי שהחל לגמגם הוא היה מסוגל לחשוב בצלילות, והיה מספיק חזק על מנת לרכב על סוסו כדי לצפות בפועלים שבנו את ארמון בלנהיים, ולנכוח בהצבעה בבית הלורדים על הדחתו של הארלי.
ב-1719 עברו מרלבורו ואשתו לאגף המזרחי של הארמון הלא גמור, אך הוא זכה ליהנות מביתו החדש רק במשך שלוש שנים. ביוני 1722, זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-72 ובעת ששהה באכסניית וינדזור, הוא סבל משבץ נוסף. בשעות הבוקר המוקדמות של 27 ביוני, בנוכחותן של אשתו ובנותיו הנותרות הנרייטה גודולפין ומארי מונטגיו, הלך מרלבורו לעולמו. מקום קבורתו הראשון היה בקמרון בקצה המזרחי של קפלת הנרי השביעי במנזר וסטמינסטר, אך בעקבות צוואתה של שרה (שמתה ב-1744) הועברה גופתו לקבורה לצידה מתחת לקמרון שבקפלה בבלנהיים.‏
ארמון בלנהיים שתוכנן על ידי האדריכל סר ג'ון ואנברו. בנייתו החלה ב-1705, אך עוכבה בגלל בעיות כספיות, והושלמה לבסוף ב-1722
הערכת הישגיו ותכונותיו > חיים אישיים

לפי ההיסטוריונים הצבאיים דייוויד צ'נדלר וריצ'רד הולמס, מרלבורו הוא גדול מפקדי הצבא הבריטי בהיסטוריה. אולם, ההיסטוריון הוויגי תומאס מקאולי מותח ביקורת על מרלבורו לאורך כל ספרו "History of England", אך ג'ון וילסון קרוקר הגיב לכך באמצע המאה ה-19 וטען כי הוא רודף את מרלבורו ללא הצדקה. בנוסף לכך, קרוקר ומקאולי היו יריבים בעקבות ביקורת שמתח מקאולי על עבודת העריכה שקרוקר ביצע בספר Boswell's Life of Johnson. לפי ההיסטוריון ג'ורג' מקאולי טרווליין תומאס מקאולי ביסס את עמדתו העוינת כלפי מרלבורו על תועמלנים טורים, מיריביו של הדוכס ושל אשתו, משלהי תקופת אן. בתגובה לכך כתב וינסטון צ'רצ'יל את עבודתו "Marlborough: His Life and Times", המשתרעת על פני שישה כרכים.
מרלבורו היה אדם מאוד שאפתן, ושאף תמיד להשיג עושר, כוח ומעמד חברתי יותר טוב, ובשל כך זכה למוניטין של תאב בצע וקמצנות. ייתכן והתכונות הללו הועצמו מסיבות שונות כגון שיוך פוליטי, אך ההיסטוריון ג'ורג' מקאולי טרווליין טוען כי ממילא רוב ראשי המדינה באותה תקופה היו עסוקים בהקמת משפחות ובבניית אחוזות על חשבון הציבור, וכי מרלבורו היה שונה בכך שהעניק לציבור תמורה הולמת על כספו. הוא היה יכול להיות חסר מצפון במהלך ניסיונותיו להשיג כוח והשפעה, כפי שניתן לראות בנטישתו את ג'יימס השני. מקאולי התייחס לכך כאנוכיות כלפי פטרונו, וג. ק. צ'סטרטון חיזק את העמדה הזו ואף השווה את מרלבורו ליהודה איש קריות.
עם זאת, טענה זו אינה מתאימה לנאמנותו למלכה אן לאחר התפוררות הידידות ביניהם עד 1714. חולשתו של מרלבורו בתקופת שלטונה של אן נבעה בעיקר מהמצב הפוליטי באנגליה. נחישותו לשמר את עצמאות הממשל של המלכה משליטה על ידי סיעה פוליטית זכתה בתחילה לתמיכה מלאה, אך כאשר ההעדפה של אן עברה לצד אחר הוא וגודולפין מצאו את עצמם מבודדים; בתחילה הוא היה מעין משרת של הוויגים, ולאחר מכן קורבן של הטורים. אולם, המוניטין שלו מבוסס בעיקר על הישגיו כחייל ולא כמדינאי או אחד מאנשי ארמון המלוכה.
טרווליין טען כי התנהגותו של מרלבורו במהלך המהפכה של 1688 היא סימן למסירותו הרבה לחירות האנגלית ולדת הפרוטסטנטית.
הערכת הישגיו ותכונותיו > איש צבא

מרלבורו היה בעל יכולת תפיסה רחבה, וכבר מתחילת מלחמת הירושה הספרדית הצליח לראות את העימות באופן כללי. הוא היה אחד מגורמי ההשפעה החזקים ביותר לכיוון איחוד אמיתי בקרב הברית הגדולה, אך הארכת המלחמה על מנת להחליף את פליפה החמישי כמלך ספרד הייתה טעות משמעותית. מרלבורו הואשם בכך שלא הביע ספקותיו בנוגע לחיזוק הכוחות. ספרד הוכיחה כי היא אבן שואבת לכוח אדם ולמשאבים, ולבסוף מנעה את השלמת ניצחונו בזירת המלחמה העיקרית שבפלנדריה. חברות הברית היו על סף ניצחון מוחלט במספר מקרים, אך התנאים הנוקשים שהוצבו בפני לואי מנעו את הסיכוי לסיום מוקדם של המלחמה. אף על פי שמרלבורו איבד את השפעתו הפוליטית בשלהי המלחמה הוא נהנה מיוקרה רבה מחוץ לאנגליה, אך כיוון שכשל בהסברת עמדותיו לבני בריתו או פטרוניו הפוליטיים הוא נושא באחריות מסוימת לאורך המלחמה.
כמפקד בצבא נטה מרלבורו לקרבות ולא לתנועה איטית או לוחמת מצור. הוא הסתייע בצוות מקצועי ומיומן, נהנה מקרבה ישירה למפקד האימפריאלי המוכשר אויגן, והוכיח את עצמו כבעל ראיית הנולד וכאחד המסוגל להעריך נכונה את תכונות יריביו בשדה הקרב. מרלבורו נטה לבצע יותר תמרונים טקטיים בהשוואה ליריביו, והיה טוב יותר בשמירת קצב הקרב בעיתות מצוקה. לאחר שהוציא את יריבו מאיזון, מרלבורו נהג לשגר מתקפות גישוש קטנות על מנת למשוך את כוחות המילואים של האויב לקרב, שסייעו בהחלשת גזרת התקיפה ובהשגת עליונות צבאית. עם זאת, מרלבורו נחשב לאיש ביצוע מעולה לפי מאפייני המלחמה של המאה ה-18, ולא לחדשן שהגדיר מחדש באופן רדיקלי את תורת המלחמה. נטייתו לשימוש באש, תנועה ותקיפות קרב משולב, הייתה הבסיס להצלחותיו בשדה הקרב.
מרלבורו היה גם מנהל מוכשר. בזכות תשומת לבו לפרטים קטנים, חייליו נהנו כמעט תמיד מאספקה סדירה, וכאשר הצבא שלו הגיע ליעד הוא היה במצב מוכנות טוב לקראת הקרב. דאגתו לרווחתם של חייליו, יכולתו להשרות אמון וביטחון, ונכונותו ליטול סיכונים בקרב בעצמו, זיכו אותו בהערכתם של רבים. טווח היכולות הזה הוא שהפך את מרלבורו ליוצא דופן, וגם יריביו הוותיקים ביותר הכירו בכישוריו. הצלחתו הייתה אפשרית בין השאר בזכות הסיבולת הגבוהה שלו, כוח רצון ומשמעת עצמית. לדברי ההיסטוריון קורלי בארנט לא היה אף מפקד צבאי בריטי לאחר מרלבורו שנשא בנטל כה גדול והיה אחראי על מגוון תחומים כה רחב.
לקריאה נוספת

Correlli Barnett. Marlborough. Wordsworth Editions Limited, (1999). ISBN 1-84022-200-X
Chandler, David G. Marlborough as Military Commander. Spellmount Ltd, (2003). ISBN 1-86227-195-X
Winston Churchill. A History of the English-Speaking Peoples: Age of Revolution. Weidenfeld & Nicolson, (2002). ISBN 0-304-36393-6
Churchill, Winston. Marlborough: His Life and Times. University of Chicago Press, (2002). ISBN 0-226-10633-0
Field, Ophelia. The Favourite: Sarah, Duchess of Marlborough. Hodder and Stoughton, (2002). ISBN 0-340-76807-X
Gregg, Edward. Queen Anne. Yale University Press, (2001). ISBN 0-300-09024-2
Christopher Hibbert. The Marlboroughs. Penguin Books Ltd, (2001). ISBN 0-670-88677-7
Lynn, John A. The Wars of Louis XIV, 1667–1714. Longman, (1999). ISBN 0-582-05629-2
Thomas Macaulay. The History of England. Penguin Books, (1968). ISBN 0-14-043-133-0
Miller, John. James II. Yale University Press, (2000). ISBN 0-300-08728-4
Jones, J. R (1993). Marlborough. Cambridge University Press. ISBN 0521375932
Dio, come ti amo

דומניקו מודוניו וג'יליולה צ'ינקווטי
"Dio, come ti amo" (בעברית: "אלוהים, כמה שאני אוהב אותך") הוא שיר שבוצע לראשונה ב-1966 בפסטיבל סן רמו על ידי דומניקו מודוניו וג'יליולה צ'ינקווטי וזכה במקום הראשון. אחר כך היה השיר, בביצועו של מודוניו, הנציג של איטליה באירוויזיון של שנת 1966.
השיר הוא בלדה בה הזמר אומר לאהובתו כיצד הוא מרגיש כלפיה. הוא מביע את תדהמתו מעומק רגשותיו. שם השיר נאמר בשיר פעמים רבות.
באירוויזיון 1966

השיר שובץ במקום ה-14 בסדר השירים בתחרות (אחרי תרזה ממונקו עם השיר "Bien plus fort", ולפני דומיניק וולטר מצרפת עם השיר "Chez nous"). השיר לא קיבל נקודות בהצבעה, והגיע למקום ה-17 והאחרון יחד עם השיר של מונקו, שאף הוא קיבל אפס נקודות. זו הייתה הפעם היחידה בתולדות האירוויזיון שהשיר האיטלקי לא קיבל נקודות בהצבעה.
השיר עובד מחדש לאירוויזיון מכיוון שהשיר בוצע על ידי סולן ולא כדואט, כפי שבוצע בפסטיבל סן רמו. הדבר הפר את הכללים של איגוד השידור האירופי שקבע שהעיבוד יהיה מוכן זמן רב מראש. בחזרות לפני התחרות ביצע מודוניו את השיר בעיבוד חדש עם שלושה מוזיקאים משלו במקום תזמורת, והשיר עבר את מגבלות הזמן המוקצב. מודוניו התעמת עם המפיקים בנוגע לחריגה מהזמן והתבקש לחזור לעיבוד המקורי עם התזמורת. הוא לא היה מרוצה מהתזמורת ואיים לפרוש מהתחרות. למפיקים לא היה די זמן להטיס את ג'יליולה צ'ינקווטי ללוקסמבורג כדי שתייצג את איטליה, ולכן הם נכנעו ואיפשרו למודוניו להופיע עם ההרכב שלו במקום תזמורת. אנג'לו ג'קומאזי, שהיה צריך לנצח על התזמורת, ניגן בפסנתר במקום זאת.
בשנה לאחר מכן בתחרות האירוויזיון של שנת 1967 ייצג קלאודיו וילה את איטליה באירוויזיון עם השיר "Non andare più lontano".
הקלטות

ב-1967 הקליט הזמר סרג'ו פרנקי גרסה באנגלית ואיטלקית של השיר בשם "Oh How Much I Love You" לאלבומו "From Sergio - With Love" שיצא בחברת התקליטים RCA Victor.
שירלי באסי הקליטה גרסה משלה לשיר בשם "Dio, come ti amo (Oh God How Much I Love You)" עבור אלבומה "Keep the Music Playing" שיצא ב-1991.
הזמרת הספרדייה וגה הקליטה ב-2017 גרסת כיסוי של השיר בליווי אלביס קוסטלו. השניים שרו את השיר במקור האיטלקי.
מצעדים

| מצעד (1965) | מיקום שיא |
| --- | --- |
איטליה (Musica e dischi): 1
הערות שוליים

↑  Roxburgh, Gordon (2012). Songs For Europe The United Kingdom at The Eurovision Song Contest Volume One: The 1950s and 1960s. UK: Telos. p. 410. ISBN 978-1-84583-065-6.
↑  Roxburgh, Gordon (2012). Songs For Europe The United Kingdom at The Eurovision Song Contest Volume One: The 1950s and 1960s. UK: Telos. p. 410. ISBN 978-1-84583-065-6.
↑  "Singoli - I Numeri Uno (1959-2006) - parte 1: 1959-1970" (באיטלקית). It-Charts.150m.com. אורכב מ-המקור ב-21 בינואר 2012. נבדק ב-21 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 56a1ff37-e56a-4cd0-b8ac-18177a7fa950
פטסי פראן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בנובמבר 1989  (בת 35) ולנסיה, ספרד 
 מדינה:  ספרד 
 תקופת הפעילות:  מ-2014 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה  Notre Dame Senior School 
 פרופיל ב-IMDb
 
פטסי פראן (באנגלית: Patsy Ferran; נולדה ב-25 בנובמבר 1989) היא שחקנית ספרדייה-אנגלייה.
ביוגרפיה

פראן נולדה בעיר ולנסיה שבספרד. אביה הוא מברצלונה ואמה מוולנסיה. המשפחה עברה לאנגליה כשפראן הייתה ילדה. היא למדה בבית הספר לבנות נוטר דאם במנזר בקובהאם שבסארי.
היא למדה משחק ואמנויות הבמה באוניברסיטת בירמינגהם. כמו כן למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה וסיימה את הלימודים ב-2014.
בספטמבר 2024, פורסם כי פראן לוהקה לעונה השביעית של הסדרה "מראה שחורה".
פילמוגרפיה > תיאטרון

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 |  | Blithe Spirit | אדית | תיאטרון גילגוד |
| 2014 |  | The Angry Brigade | אנה | תיאטרון רויאל, פלימות' |
| 2014 |  | The Angry Brigade | אנה | אוקספורד פלייהאוס |
| 2014 |  | The Angry Brigade | אנה | ווריק ארטס סנטר |
| 2014 |  | The Angry Brigade | אנה | תיאטרון ווטפורד פאלאס |
| 2014 | אי המטמון | Treasure Island | ג'ים | התיאטרון המלכותי הלאומי |
| 2015 | הסוחר מוונציה | The Merchant of Venice | פורשה | הלהקה השייקספירית המלכותית |
| 2016 | כטוב בעיניכם | As You Like It | סיליה | התיאטרון המלכותי הלאומי |
| 2017 |  | Speech & Debate | דיוואטה | טרפלגר סטודיוס |
| 2018 |  | My Mum's a Twat | נערה | תיאטרון רויאל קורט |
| 2018 | קיץ ועשן | Summer and Smoke | אלמה וינמילר | תיאטרון אלמיידה |
| 2018 | תיאטרון הדוכס מיורק | Summer and Smoke | אלמה וינמילר |  |
| 2019 | שלוש אחיות | Three Sisters | אולגה סרגייבנה | תיאטרון אלמיידה |
| 2020 | מי מפחד מווירג'יניה וולף? | Who's Afraid of Virginia Woolf? | האני | תיאטרון בות' |
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2017 | קדחת הצבעונים | טארט |  |
| 2017 | ארץ אלוהים | רובין |  |
| 2017 | שעה אפלה | משרתת |  |
| 2019 | דולי ויילד המופלאה (אנ') | ביורק |  |
| 2021 | טום וג'רי | בן |  |
| 2021 | יום האם | מילי |  |
| 2022 | לחיות | פיונה ויליאמס |  |
| 2024 | ציפור לבנה: סיפור פלא | מילי |  |
| 2024 | המלכה השישית | מרי הראשונה, מלכת אנגליה |  |
| 2025 | Jay Kelly |  |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2017 | Guerrilla | גוון | 2 פרקים |
| 2017 | ג'יימסטאון | מרסי מירטל | סדרת טלוויזיה |
| 2017 | Will | פג | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2020 | נרקיס שחור | האחות בלאנש | מיני-סדרה |
| 2022 | חיים ועוד חיים | פמלה | מיני-סדרה |
| 2025 | מראה שחורה | יפורסם בהמשך |  |
| TBA | Miss Austen | ג'יין אוסטן | מיני-סדרה עתידית של BBC |
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | עבור | תוצאה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | פרסי חוג מבקרי התיאטרון | השחקנית החדשה המבטיחה ביותר | Blithe Spirit | זכייה |  |
| 2014 | פרסי חוג מבקרי התיאטרון | השחקנית החדשה המבטיחה ביותר | אי המטמון | זכייה |  |
| 2015 | פרסי התיאטרון של איבנינג סטנדרד | Emerging Talent Award | אי המטמון | מועמדות |  |
| 2019 | פרסי חוג מבקרי התיאטרון | השחקנית הטובה ביותר | קיץ ועשן | זכייה |  |
| 2019 | פרסי WhatsOnStage | השחקנית הטובה ביותר במחזה | קיץ ועשן | מועמדות |  |
| 2019 | פרס לורנס אוליבייה | השחקנית הטובה ביותר | קיץ ועשן | זכייה |  |
הערות שוליים

↑  "Summer and Smoke star Patsy Ferran: 'I enjoy being goofy, manly, ugly on stage, it's liberating'". 27 בנובמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "PATSY FERRAN PATHWAY #5". נבדק ב-14 במרץ 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Patsy Ferran". נבדק ב-14 במרץ 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Michaela Zee, ‘Black Mirror’ Season 7 Casts Emma Corrin, Paul Giamatti, Issa Rae, Awkwafina and More, Variety, ‏2024-09-19 (באנגלית אמריקאית)
↑  "Full Cast for Blithe Spirit at Gielgud Theatre". נבדק ב-14 במרץ 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Angry Brigade: Oxford Playhouse". 9 באוקטובר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "A Paines Plough and Theatre Royal Plymouth production The Angry Brigade by James Graham". נבדק ב-14 במרץ 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "THE ANGRY BRIGADE – REVIEW". 22 באוקטובר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Treasure Island review – astonishing spectacle". 14 בדצמבר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "POLLY FINDLAY 2015 PRODUCTION". נבדק ב-14 במרץ 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Speech and Debate review – tech-savvy kids battle with a phoney adult world". 12 בפברואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "My Mum's a Twat". נבדק ב-14 במרץ 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Summer and Smoke". נבדק ב-14 במרץ 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Almeida West End Summer and Smoke". נבדק ב-14 במרץ 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Laurie Metcalf, Eddie Izzard to Lead 'Who's Afraid of Virginia Woolf?' on Broadway". נבדק ב-13 באפריל 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "2014 Results". בינואר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Evening Standard Theatre Awards: Stars of the future take the spotlight". 10 בנובמבר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "2018 Results". בינואר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Hamilton and Aidan Turner among winners at 19th Annual WhatsOnStage Awards". 3 במרץ 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Olivier Award for Best Actress goes to… @PatsyFerran for @SummerSmokePlay! #OlivierAwards". 7 באפריל 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
מייסרה מסרי

| --- | --- |

 לידה:  3 באוקטובר 1969 (בן 55) עכו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית צבי 
 פרופיל ב-IMDb
 
מייסרה מסרי (בערבית: ميسرة مصري; נולד ב-3 באוקטובר 1969) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, במאי ויוצר ערבי-ישראלי.