stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת האזרחים האנגלית
רקע > הפרלמנט הארוך

הפרלמנט החדש התנגד באופן חריף עוד יותר לצ'ארלס מאשר קודמו. הוא מייד החל לדון בטענות נגד צ'ארלס וממשלתו, ובהנהגת פים והמפדן ניצל את חולשתו של המלך כדי להכריח אותו לבצע רפורמות שונות. הועבר חוק שקבע שיש לכנס פרלמנט חדש לפחות פעם בשלוש שנים, אף ללא זימון מהמלך. חוקים אחרים שהעביר הפרלמנט אסרו על גביית מיסים ללא הסכמת הפרלמנט, ולאחר מכן אף נתנו לפרלמנט שליטה על שרי המלך. לבסוף, הפרלמנט העביר חוק שאוסר על המלך לפזר אותו ללא הסכמתו, אפילו אם כבר עברו שלוש שנים. מאז, פרלמנט זה נודע בתור "הפרלמנט הארוך".
בתחילת 1641, הפרלמנט הביא למעצרו של תומאס וונתוורת' באשמת בגידה. ג'ון פים טען שההצהרות של וונתוורת' שהוא מוכן להילחם נגד "הממלכה" כוונו למעשה נגד אנגליה עצמה. לא ניתן יהיה להוכיח את העניין, ולכן הבית התחתון העביר חוק הקרוי Bill of Attainder. חוק זה קבע את אשמת האדם ללא הוכחה, אך עדיין היה צורך באישור של המלך. צ'ארלס סירב לאשר את החוק. וונתוורת' עצמו ביקש מהמלך לשקול את העניין שנית, מכיוון שחשש כי הנושא יהווה עילה להכרזת מלחמה. תומאס וונתוורת' הוצא להורג במאי 1641.
הקורבן של וונתוורת' לא דחה את המלחמה אלא אף קירב אותה. תוך כמה חודשים, הקתולים האירים שחששו מעלייה של הכוח הפרוטסטנטי הכו ראשונים, ואירלנד נכנסה למצב של כאוס. היו שמועות שהמלך תמך באירים, וחברי פרלמנט פוריטנים טענו כי המלך רוצה לעשות את אותו הדבר גם באנגליה.
בתחילת ינואר 1642, בלוויית 400 חיילים, ניסה צ'ארלס לעצור חמישה חברי פרלמנט בעוון בגידה. ניסיון זה נכשל. כאשר החיילים נכנסו לפרלמנט, צ'ארלס שאל את דובר הבית למיקומם של החמישה. הדובר, ויליאם לנת'אל, ענה לו כי אין הוא יודע דבר מלבד מה שהפרלמנט, שהוא משרתו, אומר לו; במילים אחרות, הוא הצהיר על עצמו כמשרת של הפרלמנט, ולא של המלך.
רקע > בעיות מקומיות

בקיץ 1642 בעיות לאומיות אלה הביאו לגיבוש של הצדדים הלוחמים. ההתנגדות לצ'ארלס גם התעוררה בשל בעיות מקומיות רבות. למשל, היישום של תוכניות לשיפור קרקע ב"פנס" (ביצות במזרח אנגליה) גזלו את פרנסתם של אלפי בני אדם. המלך נחשב כמאוד לא רגיש ועובדה זו הייתה חשובה בהתייצבות חלק גדול ממזרח אנגליה לצד הפרלמנט. תחושה זו הביאה איתה אנשים חשובים כמו הדוכס ממנצ'סטר ואוליבר קרומוול, יריבים חשובים של המלך בעתיד.
מלחמת האזרחים השנייה

צ'ארלס ניצל את ההזדמנות על מנת להגיע להסכם חדש עם הסקוטים, כשהוא שוב מבטיח רפורמה בכנסייה, ב-28 בדצמבר 1647. אף על פי שצ'ארלס עצמו נותר למעשה במאסר, ההסכם הזה הוביל למלחמת האזרחים השנייה.
סדרה של מרידות של כוחות המלך באנגליה ופלישה סקוטית התרחשו בקיץ 1648. הכוחות הנאמנים לפרלמנט הצליחו להביס שוב את כוחות המלך בקרבות אלה, אך מרידה בוויילס והפלישה הסקוטית הביאו ללחימה ממושכת וקשה יותר.
באביב 1648 כוחות פרלמנט שלא קיבלו שכר בוויילס החליפו צדדים. הקולונל תומאס הורטון ניצח מורדים מלוכנים בקרב סט. פאגאנס (8 במאי) ומנהיגי המורדים נכנעו לקרומוול ב-11 ביולי לאחר חודשיים של מצור. גם גנרלים אחרים של הפרלמנט ניצחו בקרבות שונים נגד מרידות של המלוכנים. ניצחון של כוחות הפרלמנט תחת קרומוול על הסקוטים בראשות המילטון וכוחות המלך בקרב פרסטון (1648)(אנ') (17 באוגוסט) סימן את סוף מלחמת האזרחים השנייה.
רוב כוחות המלך שלחמו במלחמת האזרחים הראשונה נשבעו שהם לא יילחמו שוב נגד הפרלמנט, ורבים מהם סירבו להפר את שבועתם, ולכן לא לקחו חלק בלחימה. לפיכך, המנצחים במלחמה השנייה לא חסו על המובסים, שפתחו בלחימה. מפקדי הכוחות המלוכניים הוצאו להורג, ביניהם גם חברי פרלמנט.
מלחמת האזרחים השנייה > משפטו של צ'ארלס בעוון בגידה

הבגידה של צ'ארלס הביאה לוויכוח בפרלמנט, האם יש בכלל מקום להשיב את המלך לכס המלוכה. אלה שעדיין תמכו בצ'ארלס כמלך ניסו שוב לשאת ולתת איתו. הצבא, שכעס מאוד על כך, צעד לפרלמנט וביצע את "טיהור פרייד" (על שם הקצין שפיקד על המבצע, תומאס פרייד) בדצמבר 1648. החיילים עצרו 45 חברי פרלמנט ולא איפשרו ל-146 אחרים להיכנס. רק ל-75 חברי פרלמנט הותר להיכנס, וגם הם רק בהסכמת הצבא. "פרלמנט רמפ" (פרלמנט מקוצץ) זה קיבל פקודה מהצבא להקים בית דין על מנת לשפוט את צ'ארלס הראשון בעוון בגידה בשם העם האנגלי.
בסוף המשפט קבעו 59 שופטים כי צ'ארלס הראשון אשם בבגידה וכי הוא "עריץ, בוגד, רוצח ואויב העם". הוא הוצא להורג בעריפה מול ארמון וייטהול ב-30 בינואר 1649 (לאחר הרסטורציה ב-1660, הורה המלך צ'ארלס השני לרדוף את האחראים לרצח אביו ולהביא אותם לדין צדק. אלה שהיו אחראים על כך ועדיין היו חיים ולא היו בגלות הוצאו להורג או שנשפטו למאסר עולם).
מלחמת האזרחים השלישית > אירלנד

באירלנד הייתה מלחמה מתמשכת מאז המרידה ב-1641, כאשר רוב האי נשלט בידי הקונפדרטים האירים. לאחר מאסרו של צ'ארלס ב-1648, הקונפדרטים חתמו על ברית עם המלוכנים. כוחות המלך והקונפדרטים המאוחדים ניסו להשמיד את הצבא הפרלמנטרי בדבלין, אך מתנגדיהם ניצחו בקרב רת'מינס. אוליבר קרומוול נחת בדבלין ב-15 באוגוסט 1649 על מנת לבתק את הברית המלוכנית-אירית.
לניצחונו של קרומוול על המלוכנים באירלנד ב-1649 עדיין יש הדים חזקים לאירים רבים. לאחר מצור דרוהדה, התבצע טבח של כמעט 3,500 איש – מהם בערך 2,700 חיילים מלוכנים וכל הגברים נושאי הנשק בעיר, כולל אזרחים, אסירים וכמרים קתוליים – שנעשה לאחד מהזיכרונות ההיסטוריים במרכז המאבק האירי-אנגלי וקתולי-פרוטסטנטי בשלוש מאות השנים האחרונות. אולם, הטבח משמעותי בעיקר כסמל לתפיסה האירית של האכזריות הקרומווליאנית, מכיוון שאנשים רבים הרבה יותר נהרגו בלחימה לאחר מכן מאשר בטבח זה. הכיבוש באירלנד נמשך לעוד ארבע שנים, עד שאחרון החיילים נכנע. ישנה הערכה כי קרוב ל-30% מהאוכלוסייה האירית מתה או הוגלתה עד סוף המלחמה. כמעט כל הקרקע בבעלות אירים-קתולים הוחרמה לאחר הכיבוש, וניתנה לבעלי חוב של הפרלמנט, לחיילי פרלמנט שלחמו באירלנד, ולאנגלים שהתיישבו שם לפני המלחמה.
מלחמת האזרחים השלישית > סקוטלנד

הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון שינתה את הדינמיקה של מלחמת האזרחים בסקוטלנד, בין המלוכנים לקובננטרים ("כורתי-הברית"). מנהיגם עד אז של המלוכנים, המרקיז של מונטרוז, יצא לגלות. בתחילה, עודד צ'ארלס השני את מונטרוז לגייס צבא סקוטי על מנת להילחם לצידו. אולם, כאשר הקובננטרים הסקוטים (שלא הסכימו להוצאה להורג של צ'ארלס הראשון ושחששו לעתיד הפרסביטרייניזם ולעצמאות הסקוטית תחת הרפובליקה החדשה) הציעו לו את כתר סקוטלנד, צ'ארלס נטש את מונטרוז. אולם, מונטרוז כבר גייס כוח של שכירי-חרב בנורווגיה, נחת באנגליה ולא היה יכול להפסיק כעת. צבאו נוצח בקרב קרביסדל ב-27 באפריל 1650. מונטרוז נלכד כעבור זמן קצר ונלקח לאדינבורו, שם הוא נדון למוות ב-20 במאי והוצא להורג למחרת.
צ'ארלס השני נחת בסקוטלנד ב-23 ביוני 1650 וחתם על הברית הלאומית של 1638 ועל הברית מ-1643 מייד לאחר שהגיע. בעזרת הנאמנים לו ובעלי הברית החדשים, היה צ'ארלס השני לאיום הגדול ביותר על הרפובליקה האנגלית החדשה. בתגובה לאיום, השאיר קרומוול כמה מסגניו באירלנד ושב לאנגליה.
הוא הגיע לסקוטלנד ב-22 ביולי 1650, והטיל מצור על אדינבורו. עד סוף אוגוסט מצבו הידרדר בשל מחלות והיעדר משאבים, והוא נסוג לבסיסו בדאנבר. צבא סקוטי ניסה לחסום את הנסיגה, אך הסקוטים הובסו בקרב דאנבר ב-3 בספטמבר. צבאו של קרומוול כבש את אדינבורו, ועד סוף השנה גם את רוב דרום סקוטלנד.
ביולי 1651 גברו כוחותיו של קרומוול על הסקוטים בקרב אינברקיית'ינג. צבא המודל החדש פנה לפרת', דבר שאיפשר לצ'ארלס בראש הצבא הסקוטי לפנות דרומה לאנגליה. קרומוול רדף אחריו לתוך אנגליה, והותיר בסקוטלנד צבא בראשות ג'ורג' מונק על מנת לסיים את הקרבות שם. בשנה הבאה, 1652, נעשה טיהור של השרידים האחרונים של ההתנגדות המלוכנית. הסקוטים קיבלו 30 מושבים בפרלמנט המאוחד בלונדון, כאשר הגנרל מונק מונה למושל הצבאי של סקוטלנד.
מלחמת האזרחים השלישית > אנגליה

אף על פי שצבאו של קרומוול ניצח את הצבא הסקוטי בדאנבר, הוא לא הצליח למנוע מצ'ארלס לצעוד לעומק אנגליה בראש צבא נוסף. המלוכנים צעדו למערב אנגליה מכיוון שהתמיכה בהם הייתה חזקה ביותר באזור זה, אך הם קיבלו פחות תמיכה מכפי שקיוו. קרומוול לבסוף פגש את המלך בווסטר ב-3 בספטמבר 1651, וניצח אותו. צ'ארלס השני ברח דרך "בתים בטוחים" לצרפת, וכך הסתיימו מלחמות האזרחים.
לאחר המלחמה

כתוצאה מהמלחמה, הפכו אנגליה, סקוטלנד ואירלנד לארצות היחידות כמעט באירופה ללא מלך. ממשלה רפובליקנית שלטה באנגליה (ולאחר מכן גם בסקוטלנד ואירלנד) מ-1649 עד 1653, ומ-1659 עד 1660. בין שתי תקופות אלה, ובשל לחימה בין סיעות שונות בפרלמנט, שלט אוליבר קרומוול כלורד פרוטקטור (למעשה דיקטטור צבאי) עד מותו ב-1658.
עם מותו, הפך בנו של אוליבר, ריצ'רד, ללורד פרוטקטור, אך לצבא לא היה אמון בו. לאחר שבעה חודשים הצבא הדיח את ריצ'רד, ובמאי 1659 הוא השיב את הפרלמנט הרמפ לשלטון. אולם, מכיוון שהפרלמנט לא התייחס לצבא כשליט האמיתי, הצבא פיזר גם את הפרלמנט, באוקטובר 1659.
זה היה המצב כאשר הגנרל ג'ורג' מונק, מושל סקוטלנד תחת קרומוול, צעד דרומה עם צבאו מסקוטלנד. ב-4 באפריל 1660, בהצהרת ברדה, צ'ארלס השני הכריז על התנאים שלו לקבלת הכתר האנגלי. מונק ארגן אספה של הפרלמנט, שנפגש בפעם הראשונה ב-25 באפריל. ב-8 במאי הפרלמנט הכריז כי צ'ארלס השני היה המלך החוקי מאז הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון בשנת 1649. צ'ארלס שב מהגלות ב-23 במאי. ב-29 במאי, תושבי לונדון הכריזו עליו כמלך. הכתרתו נערכה בווסטמינסטר ב-23 באפריל 1661. אירועים אלה ידועים כרסטורציה האנגלית.
מכיוון שתוצאתם הסופית הייתה השבת המלוכה בהסכמת הפרלמנט, מלחמות האזרחים למעשה הובילו לאימוץ של מונרכיה פרלמנטרית באנגליה וסקוטלנד. בשל שיטה פוליטית זו, בריטניה הגדולה, שנוצרה ב-1707 לא השתתפה בתנועות הרפובליקניות הגדולות לאחר המהפכה היעקובינית בצרפת בסוף המאה ה-18. המלכים חששו מללחוץ על הפרלמנט באופן משמעותי, והפרלמנט הוא שבחר למעשה ביורש למלך ב-1688 במהפכה המהוללת ובחוק שעבר ב-1701. לאחר הרסטורציה, הסיעות בפרלמנט נעשו למפלגות פוליטיות (מאוחר יותר, הטורים והוויגים).
היסטוריוגרפיה של מלחמת האזרחים האנגלית

במשך רוב המאה העשרים, שתי אסכולות שלטו בכיפה ביחס להסברים תאורטיים של מלחמת האזרחים: ה"וויגים" והמרקסיסטים. שתיהן הסבירו את מאורעות המאה ה-17 באנגליה במונחים של מגמות ארוכות-טווח.
הוויגים ראו במלחמת האזרחים תוצאה של מאבק בן מאות שנים בין הפרלמנט (בייחוד הבית התחתון) והמלכות. על פי אסכולה זאת, הפרלמנט פעל להגן על הזכויות המסורתיות של האנגלים, ואילו הכתר ניסה כל הזמן להרחיב את זכותו להכתיב את החוק באופן שרירותי. ההיסטוריון ה"וויגי" החשוב ביותר, ס. ר. גרדינר, ראה במלחמת האזרחים "מהפכה פוריטנית" שהתנגדה לדיכוי של הכנסייה תחת בית סטוארט, וסללה את הדרך לסובלנות הדתית של הרסטורציה. הפוריטניות, על פי דעה זו, נעשתה לבעלת הברית הטבעית של עם שמנסה לשמור על זכויותיו המסורתיות כנגד הכוח השרירותי של המונרכיה.
האסכולה המרקסיסטית, שנעשתה פופולרית בשנות ה-40, פירשה את מלחמת האזרחים כמהפכה בורגנית. על פי כריסטופר היל, ההיסטוריון הבולט מאסכולה זו, "מלחמת האזרחים הייתה מלחמת מעמדות". מהצד הריאקציוני היו האריסטוקרטיה בעלת הקרקעות ובעלת הברית שלה, הכנסייה הממוסדת. מצד שני (שוב, על פי היל), "המעמדות המסחריים והתעשייתיים בעיר ובכפר... האצילות המתקדמת והנמוכה, ו... המון העם בכל מקום שבו הם היו מסוגלים, דרך דיון חופשי, באמת להבין על מה נאבקים". מלחמת האזרחים אירעה בנקודה בהיסטוריה האנגלית שבה מעמדות הביניים העשירים, שכבר היו כוח משמעותי בחברה, פעלו נגד המערכת הימי-ביניימית הארכאית של הממשלה האנגלית. כמו הוויגים, גם למרקסיסטים היה הסבר למקום של הדת במאבק. הפוריטניות הייתה מערכת מוסרית שהתאימה ביותר למעמד הבורגני, ולפיכך המרקסיסטים ראו את הפוריטנים כבורגנים בהכרח.
החל משנות ה-70, החל דור חדש של היסטוריונים לאתגר את שתי התאוריות. היסטוריונים אלה התנגדו להסברים ארוכי-הטווח של המרקסיסטים והוויגים. הם קראו למחקרים שהתמקדו באופן מפורט יותר בשנים שלפני המלחמה. כתוצאה מכך, הם הראו שדפוס הנאמנויות במלחמה לא התאים לאף אחת מהפרשנויות הקודמות. הפוריטנים, למשל, לא בהכרח היו נאמנים לפרלמנט, ורבים מהם לא היו בורגנים; בורגנים רבים לחמו לצד המלך; אצילים בעלי קרקעות רבים תמכו בפרלמנט.
הדור החדש של ההיסטוריונים (המכונה "רוויזיוניסטים") העמיד בסימן שאלה את כל הפרשנות של האסכולות הקודמות. רבים מהם אף התנגדו לכינוי "מלחמת האזרחים האנגלית" והחליפו אותו ב"מלחמת שלוש הממלכות" או אפילו ב"מלחמת האזרחים הבריטית". זאת כחלק ממגמה רחבה יותר במחקר ההיסטורי להפנות את המבט לבריטניה כולה, ולהימנע מ"אנגלו-צנטריות". לטענתם, יש לראות את מלחמת האזרחים כמאבק אחד מני רבים בכל האיים הבריטיים. לדעתם, גורם חשוב למלחמה הוא שמלך אחד, צ'ארלס הראשון, שלט על ממלכות רבות. למשל, המלחמה החלה כאשר צ'ארלס ניסה לאכוף ספר תפילות אנגליקני על סקוטלנד; כאשר הסקוטים התנגדו הוא הכריז עליהם מלחמה, אך לשם מימונה הוא דרש מיסים כבדים, דבר שהביא בתורו לפריצת המלחמה באנגליה.
צ'ארלס הראשון
ויליאם לאוד, ארכיבישוף קנטרברי
הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון, 30 בינואר 1649
מפה של האזורים המוחזקים בידי כוחות הנאמנים למלך (באדום) ולפרלמנט (בירוק), למעלה משמאל: 1642, למעלה מימין: 1643, למטה משמאל: 1644, למטה מימין: 1645
אוליבר קרומוול
קרומוול בדונבר, ציור של אנדרו קאריק גאו
ממשלת המעבר הרוסית

סמל הרפובליקה הרוסית בזמן ממשלת המעבר
ממשלת המעבר הרוסית גובשה בפטרוגרד לאחר הידרדרות האימפריה הרוסית והתפטרות הצאר מכהונתו.
הפגנה פרו-בולשביקית, יולי 1917
כאשר סמכויותיו של משטר הצאר החלו להתפורר במהלך מהפכת פברואר של 1917, שתי רשויות יריבות, הדומה וסובייט פטרוגרד, התחרו על השלטון. בתור פשרה, הוקמה ממשלה זמנית כדי להנהיג את רוסיה לבחירות לאספה מכוננת. כשהצאר ניקולאי השני התפטר מתפקידו ב-15 במרץ, ואחיו מיכאיל השני, סירב לשלוט אחריו, הממשלה הזמנית שלטה רשמית ברוסיה, אבל כוחה היה מוגבל על ידי הרשות הגודלת של הסובייט בפטרוגרד. רשות זו שלטה בצבא, במפעלים ובמסילות הרכבת, וזו הייתה תקופה של שליטה של שני מוסדות, למרות שבתחילה תמך הסובייט של פטרוגרד בממשלת המעבר.
ממשלת המעבר הונהגה בתחילה על ידי גאורגי לבוב ואחר-כך על ידי אלכסנדר קרנסקי. היא הצליחה לארגן את הבחירות, אבל לא סיימה את השתתפותה של רוסיה במלחמת העולם הראשונה, ולכן נחלשה הפופולריות שלה בין תושבי רוסיה יגעי-המלחמה. בנוסף, נמנעה הממשלה מלקבוע את מדיניותה המוחלטת של רוסיה, בעיקר מכיוון שהייתה זמנית. חולשה זו הובילה לפירוק הממשלה הזמנית במהלך מהפכת אוקטובר. הבולשביקים תפסו את השלטון, והמשטר הסובייטי החל.
הרפורמה במערך ביטחון הפנים

כבר בשבוע הראשון למהפכת פברואר פורקו ועדת הדפוס והצנזורה הצארית, הז'נדרמריה הרוסית והאוכרנה - כל אלה הוחלפו בקומיסריות ובראשן הועמד קומיסר. קומיסריות הפנים הייתה אחראית על המשטרה הרפובליקנית וכוחות הביטחון. סוכנות משטרת-הביטחון החשובה ביותר הייתה הצ'ה קה, הוועדה הכל רוסית החריגה למאבק במתנגדי המהפכה ובחבלה, בראשותו של פליקס דזרז'ינסקי.
במקביל לכך פעל שר המשפטים, אלכסנדר קרנסקי, להקמת ועדת חקירה שתחקור את פעילות השרים הקיסריים וראשי מוסדות השלטון הצאריים. בין פעולות הוועדה היה כליאתו של ולדימיר סוכומלינוב, שר הצבא לשעבר, שהואשם בשחיתות ובכך שאילץ את בני העם הרוסי להילחם במלחמת העולם הראשונה בלי רובים ובלי תחמושת.
שינויים בחברה הרוסית

החברה הרוסית בתקופת ממשלת המעבר עברה משליטה פיאודלית-כמעט של האצולה למשטר דמוקרטי. פועלים וחקלאים הקימו סובייטים (מועצות), שהתנהלו באופן דמוקרטי וניהלו מפעלים וקואופרטיבים חקלאיים. גם החיילים בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה ומלחי הצי הבלטי התארגנו בסובייטים שדרשו מזון, ביגוד ותיגבורת מקציניהם, דבר שהחליש מאוד את עמידת הצבא הרוסי בחזית. תופעה נוספת שאירעה בתקופת הממשלה הזמנית הייתה הקמתן של מדינות-לאום מבוססות-סובייטים בשטח האימפריה הרוסית, הגדולה בהן הייתה הרפובליקה העממית של אוקראינה.
בצד מחסור עד כדי רעב, תססה פעילות אמנותית ותרבותית, בעיקר בבירה פטרוגרד. בין האמנים הידועים של התקופה זמר האופרה פיודור שאליאפין, רקדני הבלט ואצלב ניז'ינסקי, תמרה קרסבינה, הסופר מקסים גורקי ורבים אחרים.
מאבקים פוליטיים בין הימין המלוכני, שביקש לשים קץ לאנרכיה ואף שאף לכיבוש רוסיה על ידי גרמניה והכתרתו מחדש של הצאר לבין השמאל (הבולשביקים) גררו את החברה לתסיסה פוליטית מתמדת. בתווך, ניצבו הבורגנים והמנשביקים, אנשי מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. יצירת ברית בין הבורגנים והמנשביקים לאנשי ההון הימנים במטרה לעכב את כינוס הקונגרס הכל-רוסי, בו היה לבושביקים רוב, גרמה ליציאת הבולשביקים מהמערכת הפוליטית תוך כינון משטר חלופי, מבוסס-סובייטים ולמהפכת אוקטובר.
מבנה הממשלה הזמנית > הממשלה הראשונה

ב-2 במרץ 1917 הוועדה הזמנית של הדומה בחרה 11 שרים שיכהנו בתפקידם בעת תקופת ממשלת המעבר. אלו הם השרים -
שר הפנים ויושב ראש מועצת השרים של רוסיה: גאורגי לבוב.
שר החוץ הרוסי: פאוול מיליוקוב
שר הצבא והצי: אלכסנדר גוצ'קוב
משרד האוצר הרוסי: מיכאיל טרשצ'נקו
שר המשפטים הרוסי: אלכסנדר קרנסקי
שר מסילות הברזל: ניקולאי נקראסוב
שר המסחר והתעשייה: אלכסנדר קונובאלוב
שר החינוך: אלכסנדר מנואילוב
שר הקרקעות: אנדריי שינגאריוב
שר הדתות - ראש הסינוד הקדוש, מנהיג הדת הרוסית: ולדימיר לבוב
מבקר המדינה הרוסי: איוואן גודנייב
מבנה הממשלה הזמנית > הממשלה השנייה

ראש ממשלת רוסיה, שר הצבא והצי: אלכסנדר קרנסקי
סגן יו"ר הממשלה ושר האוצר: ניקולאי נקראסוב
שר הפנים הרוסי: ניקולאי אווקסנטייב
שר החוץ הרוסי: מיכאיל טרשצ'נקו
שר המשפטים הרוסי: אלכסנדר זארודני
שר מסילות הברזל: פיוטר יורנב
שר הסחר והתעשייה: סרגיי פרוקופוביץ'
שר החינוך: סרגיי אולדנבורג
שר הקרקעות: ויקטור צ'רנוב
שר העבודה: מאטוויי סקובלב
שר הממכר: אלכסיי פשחונוב
השר איוואן יפרמוב
שר הדפוס והטלגרף: אלכסיי ניקיטין
ראש הסינוד הקדוש, מנהיג הכנסייה: אנטון קרטאשוב
מבקר המדינה הרוסי: פיודור קוקושקין
מבנה הממשלה הזמנית > הממשלה השלישית

ראש הממשלה: אלכסנדר קרנסקי
סגן רה"מ, שר המסחר והתעשייה: אלכסנדר קונובאלוב
שר הפנים, שר הדפוס והטלגרף: אלכסיי ניקיטין
שר החוץ: מיכאיל טרשצ'נקו
שר הצבא: אלכסנדר ורחובסקי
שר הצי: דמיטרי ורדרבסקי
שר האוצר: מיכאיל ברנאצקי
שר המשפטים: פאבל מליאנטוביץ'
השר למסילות ברזל: אלכסנדר ליברובסקי
שר החינוך: סרגיי סלאזקין
שר הקרקעות: סמיון מאסלוב
שר העבודה: קוזמה גבודייב
שר הממכר: סרגיי פרוקופוביץ'
השר ניקולאי קישקין
ראש הסינוד הקדוש: אנטו קרטאשוב
מבקר המדינה: סרגיי א. סמירנוב
ראש המועצה הכלכלית: סרגיי טרטיאקוב
ב-28 באוקטובר (8 בנובמבר) 1917 פרצה מהפכת אוקטובר, ממשלת המעבר הרוסית נעצרה על ידי הכוחות הבולשביקיים.
גורל חברי הממשלה לאחר המהפכה

מתוך 18 חברי הממשלה, 8 מתוכם היגרו לחו"ל בין השנים 1918–1921.
סרגיי טרטיאקוב נעצר על ידי הגפא"ו ושוחרר ב-1929. ב-1942 נעצר על ידי הגסטאפו והואשם בהיותו מרגל סובייטי. ב-1944 הוצא להורג במחנה ריכוז נאצי.
סרגיי פרוקופוביץ' שנעצר אף הוא בידי כוחות הביטחון הסובייטיים, שוחרר ב-1922 ונפטר מסיבות בריאותיות.
בתקופת הטרור האדום בשנות ה-30, בברית המועצות, בעת הטיהור הגדול נרצחו חברי הממשלה לשעבר הבאים: אלכסיי ניקיטין, אלכסנדר ורחובסקי, פאוול מליאנטוביץ', סמיון מאסלוב. ארבעה נוספים נפטרו בברית המועצות: אלכסנדר ליברובסקי שנעצר פעמיים בשנים 1933 - 1934 ושוחרר; סרגיי סלאזקין, קוזמה גבוזדייב, נעצר בשנים 1931 - 1949 ושוחרר חודשיים לפני מותו ב-1956, ניקולאי קישקין נעצר פעמים רבות ונפטר ב-1930.
ראשי הממשלה הזמנית

הנסיך גאורגי ייבגנייביץ' לבוב (23 במרץ 1917 - 21 ביולי 1917)
אלכסנדר פיודורוביץ' קרנסקי (21 ביולי 1917 - 8 בנובמבר 1917)
ראו גם

פרשת קורנילוב
רשימת שליטי רוסיה
ממשלת רוסיה
לקריאה נוספת

ג'ון ריד, עשרת הימים שזעזעו את העולם, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1992, שני פרקים ראשונים
הערות שוליים

↑  ברברה טוכמן, אוגוסט 1914, הוצאת דביר 1999 עמ' 74
כרזת הממשלה הראשונה
חברי הממשלה השלישית
מפלגת יחד

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מנהיגים:  עזר ויצמן
 תקופת הפעילות:  1984 – 10 באוקטובר 1986 
 אפיון:  מפלגת מרכז-שמאל
 כנסות:  11
 ממשלות:  21 - 22
 אותיות:  ט
 שיא כוחה:  3 מנדטים
 נוצרה מתוך:  נוצרה כמפלגה עצמאית
 התמזגה לתוך:  מפלגת העבודה הישראלית
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-שמאל
 
מפלגת יחד הייתה מפלגת מרכז-שמאל שהוקמה במרץ 1984 על ידי עזר ויצמן לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה. המפלגה זכתה בשלושה מנדטים והתמזגה לתוך המערך במהלך הכנסת האחת עשרה.
מקים המפלגה היה עזר ויצמן ואליו הצטרפו בנימין בן אליעזר ושלמה עמר. ויצמן קיווה שיחד תגיע להיות המפלגה השלישית בגודלה והשקיע כספים רבים בתעמולת הבחירות, אך בסופו של דבר קיבלה המפלגה 3 מנדטים בלבד.
היסטוריה

המפלגה הוקמה לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה וחתמה על הסכם עודפים עם מפלגת שינוי. באותה מערכת בחירות נבחרו מספר שיא של מפלגות עד אותה תקופה (15 במספר). ההפרש בין המערך לליכוד היה רק 3 מנדטים והייתה זו הפעם הראשונה מאז 1949 שאי אפשר היה לנבא מי ירכיב את הממשלה וכיצד. כל אחת מהמפלגות הגדולות ניסתה לגבש סביבה כמה מפלגות קטנות - תחילה כדי לחסום את דרכה של המפלגה היריבה ורק אחר כך להקים, אם אפשרי הדבר, ממשלה צרה משלה. הנשיא הטיל על שמעון פרס כראש המפלגה הגדולה (המערך) – להרכיב ממשלה, אולם הדבר לא עלה בידו. בשל כך נוצר תקדים: המפלגה הגדולה ביותר אינה יכולה להקים קואליציה. הליכוד הצליח לגבש גוש חוסם של 60 ח"כים אולם גם הוא לא הצליח לגייס לשורותיו מפלגה נוספת, שכן עזר ויצמן העדיף להתחבר עם המערך ולא עם הליכוד, מפלגת האם שלו שממנה פרש. הליכוד והעבודה לא רצו בבחירות חוזרות, וכך לא היה מנוס מגיבוש קואליציה משותפת לשתיהן. לאחר 39 ימים של משא ומתן קואליציוני הוקמה ממשלת אחדות לאומית, שבראשותה תהיה רוטציה בין שמעון פרס ליצחק שמיר. בממשלה היה עזר ויצמן שר בלי תיק.
באוקטובר 1984 הצטרפה יחד למערך וב-10 באוקטובר 1986התמזגה יחד אל תוך מפלגת העבודה ונמחקה מעל פני השטח. על אף שהייתה מפלגה קצרת ימים וללא הרבה מנדטים, היא השפיעה רבות על המערכת הפוליטית בישראל בכך שהייתה לשון מאזניים.
הערות שוליים

↑  מנחם רהט, יחד חדלה להתקיים- התמזגה בתנועת העבודה מעריב, 12 באוקטובר 1986
מפלגת לוויין

בפוליטיקה, מפלגת לוויין היא מפלגה המקיימת ברית הדוקה עם מפלגת אם גדולה ממנה, ולעיתים אף נשלטת על ידיה.
במשטרים בעלי חופש פוליטי מוגבל, עשוי להיות שימוש במפלגות לוויין על מנת להציג חזות של בחירות דמוקרטיות, בעוד שבפועל מתקיים למעשה משטר חד מפלגתי. כך לדוגמה בגרמניה המזרחית המפלגה הליברלית דמוקרטית של גרמניה והמפלגה הלאומית דמוקרטית של גרמניה שהתחרו לכאורה במפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה השלטת, שימשו למעשה כלי משחק בידיה ולא התנגדו לשלטונה הקומוניסטי-אבסולוטי. גם ברוסיה כיום ישנן טענות בדבר היותן של המפלגות רוסיה הוגנת והמפלגה הליברל דמוקרטית של רוסיה מפלגות לוויין למפלגת רוסיה המאוחדת, עקב תמיכתן בשלטונו של ולדימיר פוטין.
מפלגות לוויין עשויות לקום גם על מנת לאפשר למיעוט שאינו נהנה מזכויות אזרח מלאות לזכות בייצוג פוליטי מסוים, או כדרך לרשימה מאוחדת גדולה לזכות בתמיכה נוספת מצד ציבורים התומכים בחלק ממצעה, אך אינם יכולים להזדהות עם הקונצנזוס המפלגתי השורר בה. כך למשל עד לביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל ב-1966, ואף מספר שנים לאחר מכן, היו כלל המפלגות הערביות בישראל מפלגות לוויין של מפא"י והמערך. על מפלגות אלו נמנו רשימה דמוקרטית של נצרת, חקלאות ופיתוח, קידמה ועבודה, רשימה דמוקרטית לערביי ישראל ועוד.
גם מפלגות קטנות שנוסדו שלא ברצון אחת המפלגות הגדולות, ומתוך מטרה להוות אלטרנטיבה להן, נחשבות לעיתים מפלגות לוויין בשל הזדהותן המובהקת עם אחד הגושים הפוליטיים.
במשמעות מודרנית עשוי המושג מפלגת לוויין לשמש כביטוי גנאי למפלגה שאינה עומדת על עקרונותיה ונראית כמשרתת את מטרותיה של מפלגה גדולה ממנה. כך לדוגמה עם ההידרדרות בכוחה של העבודה החל מהכנסת ה-15, וחברותה בקואליציות בראשות הליכוד וקדימה, נשמעים מפעם לפעם קולות המאשימים אותה בהיותה מפלגת לוויין המשרתת את צורכי המפלגות השולטות.
ראו גם

מדינת לוויין
הערות שוליים

↑  דניאל כהן, "העבודה" אבודה?, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 בינואר 2010
מדיניות החוץ של ממשל ג'ורג' ווקר בוש

| ג'ורג' ווקר בוש, נשיא ארצות הברית ה-43 (20 בינואר 2001 עד 20 בינואר 2009)> מדיניות הממשל |
| --- | --- |
מדיניות החוץ: מדיניות הפנים
חברי הממשל בתחום מדיניות החוץ
 סגן הנשיא: דיק צ'ייני (2001–2009)
 מזכיר המדינה: קולין פאוול (2001–2005) קונדוליזה רייס (2005–2009)
 מזכיר ההגנה: דונלד רמספלד (2001–2006) רוברט גייטס (2006–2011)
 ראש סגל הבית הלבן: אנדרו קארד (2001–2006) ג'וש בולטן (2006–2009)
 היועץ לביטחון לאומי: קונדוליזה רייס (2001–2005) סטיבן הדלי (2005–2009)
הקבינט של ג'ורג' ווקר בוש
במהלך כהונתו של ג'ורג' ווקר בוש כנשיא, התעצבה מדיניות החוץ של הממשל האמריקני לאור התרחשויות דרמטיות, בראשן פיגועי 11 בספטמבר, אשר האפילו על ענייני מדיניות הפנים.
הקווים המרכזיים שהתוו את מדיניות החוץ של בוש היו הנהגת קו קשוח מול מדינות שארצות הברית ראתה אותן כעוינות וכמסוכנות. ארצות הברית כבשה את אפגניסטן ועיראק, והגבירה את הלחץ הדיפלומטי על מדינות כאיראן, סוריה, קוריאה הצפונית, לוב וקובה. לנוכח מדיניות החוץ האקטיבית האמריקנית, היחסים עם בנות בריתה של ארצות הברית באירופה ידעו עליות ומורדות. ובעוד זאת, היחסים עם רוסיה וסין היו יציבים יחסית, אם כי ידעו מתחים מפעם לפעם. מדיניות החוץ של ארצות הברית בתקופת בוש נחשבת למייצגת מובהקת של הנאו קונסרבטיזם, כאשר האישים המשמעותיים ביותר בממשל, לרבות בוש עצמו נחשבים לנמנים עם זרם זה. תחת בוש כיהנו שני מזכירי הגנה: דונלד רמספלד (2001–2006) ורוברט גייטס (2006–2009), כאשר לצדם כיהנו שני מזכירי מדינה: קולין פאוול (2001–2005) וקונדוליזה רייס (2005–2009). בעוד סגן הנשיא דיק צ'ייני ומזכיר ההגנה רמספלד נחשבו לבעלי השפעה משמעותית על הנשיא, מזכיר המדינה פאוול נתפס כמי שמצוי בעיקר מחוץ למעגל מקבלי ההחלטות.